stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביטרבלו
תקציר העלילה

הסיפור מתרחש כשמונה שנים לאחר אירועי "מחוננת". ביטרבלו היא מלכת מונסי בת ה-18, ונאבקת להתמודד עם תפקידה הנוכחי כמלכה - כאשר ברצונה להיות מלכה טובה והוגנת לנתיניה - אל מול ההיסטוריה האפלה ומורשתו של אביה הסדיסט, אשר שלט במוחם של אנשים בזמן שזרע הרס בממלכתו.
מכשולים רבים עומדים בדרכה במסעה זה: יועציה, אותם ירשה מאביה, מנסים לשכנע אותה להשאיר את העבר בעבר, ומסיתים את תשומת לבה בכך שמעמיסים עליה מטלות אדמיניסטרטיביות ומסתירים ממנה כל דבר שיעלה בה שאלות עליהן אין ברצונם לענות. אך ביטרבלו עצמה חוותה את שלטונו של אביה, ואינה יכולה לשכוח כיצד הוא רצח את אמה אל מול עיניה, והיא נלחמת בשיכחה שתוקפת כפי הנראה את כל הסובבים אותה.
ביטרבלו מנסה לגלות בעצמה את מה שמסתירים ממנה, והיא לובשת את בגדיה של משרתת וחומקת מן הארמון לילה אחד, כדי לשמוע את מספרי הסיפורים בפונדקים בעיר. כך היא פוגשת את ספייר, המכונה "סאף", מחונן שאינו יודע מה כישרונו, ואת חברו טדי, שרוצה לכתוב מילון לשימוש אזרחי מונסי. דרכם, בזהותה הבדויה כ"ספרקס" או בעברית "רשף", ביטרבלו לומדת כיצד אנשים מתמודדים עם המורשת של לק, כמו דרך הסיפורים, וכן על פעילויותיהם של חבריה החדשים, שמבקשים להחיות דרך ספרים וחינוך את ההיסטוריה האבודה של מונסי. סאף גם מתגנב לארמון כדי לקחת בחזרה חפצים שנגנבו על ידי לק בעבר. אך היא גם רואה כיצד כמו יועציה, אנשים רבים מעדיפים לא לזכור את העבר, מה שרק מעורר ביתר שאת את סקרנותה של ביטרבלו.
כשלאט-לאט ביטרבלו חושפת את העבר, היא נאלצת גם להתמודד עם מחדליה כמלכה, ולבדוק אם היא באמת בונה לעמה עתיד. היא מתחילה להבין שזה לא מספיק לנהל את המצב הקיים, אלא שעליה לבנות תוכניות ומדיניות שירפאו את העבר וישפו את התושבים הנגזלים, בזמן שגם יניחו את הבסיס לעתיד משגשג.
כשסף מגלה את זהותה האמיתית של ביטרבלו, הוא כועס ומרגיש נבגד. הוא חושב שהיא משחקת משחקי ילדים, ואינה מכירה בפריווילגיות שלה, או כיצד התרמית יכולה להשפיע על חבריה החדשים. אם לפני כן היו רמיזות לרגשות מתפתחים בין סאף לביטרבלו, הפער שנגלה ביניהם הוא גדול מידי לגישור אך במהלך הספר התגלה כישרונו האמיתי של סאף, נתינת חלומות.
בינתיים, ביטרבלו מגלה שיועציה בוגדים בה, שמשפחת פשע בעיר מתנכלת לה ולחבריה, בסיוע משרתת בארמון שגם בוגדת בה, והיא נאלצת להתמודד עם המשברים האלה בזמן שהיא עצמה מרגישה אובדת בזמן. אך בעזרת כל חבריה, היא פותרת את הבעיות - יועציה מתים או נעצרים, הסכנות בעיר מטופלות, וחבריה של ביטרבלו, "חוקרי האמת", מקבלים ממנה את ההוראה לפתח מרכזי חינוך ולהדפיס מחדש ספרים שהושמדו בזמנו של לק. ביטרבלו מגיעה למקום של שוויון נפש לגבי העבר, לאחר שחשפה את כל פשעיו ושחיתויותיו של אביה, ומתחילה לערב את עצמה בהכוונת הממלכה, ולא רק באדמיניסטרציה.
סף נפרד ממנה לשלום, ויוצא לדרך לחפש הרפתקאות חדשות.
פרסים והכרה

הספר הגיע מיד לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, וכן נמנה בין ספרי הפנטזיה לנוער הטובים של איגוד הספריות האמריקאי (ALA) לשנת 2012. רשימות נוספות שכללו את הספר הם:
YALSA, Best Fiction for Young Adults
A New York Times Book Review Notable Children's Book
A Publishers Weekly Best Book of the Year
A Kirkus Reviews Best Book of the Year
A Chicago Public Library Best Book of the Year
The Bulletin Best Books of the Year
A BCCB Blue Ribbon Title
A New Atlantic Independent Booksellers Association Book of the Year
ביקורת

הספר זכה לביקורות הטובות ביותר מכל ספרי סדרת "שבע הממלכות". בניו יורק טיימס נכתב כי "יש סופרים שיודעים לספר סיפור טוב; יש כאלה שיודעים לכתוב. קאשור היא אחת מהסופרים הנדירים שיודעים לעשות את שניהם. מדומיין בצורה מרגשת ומבוצע למשעי, ביטרבלו עומד כתרומה מופלאה למסורת ספרותית ארוכה." הביקורת ב-Kirkus קראה לספר "הורס ושובר לב".
היו שביקרו את הספר בשל התכנים הקשים שבו, הכוללים ילדים האונסים ילדות ושואבים הנאה מינית ממעשי רצח וזוועה, וניצול גופן של נשים וילדות לניסויים הקשורים בביתור, הריון ותינוקות. המבקרים טענו כי הספר אינו מתאים לנוער ובוודאי שלא לילדים. מנגד, עלתה הטענה כי נערים בגילאי העשרה כבר נחשפים לתכנים קשים בטלוויזיה ובקולנוע וכי ההזדעזעות מן הספר מוגזמת ולוקה בצביעות.
הוצאה לאור

2012, Dial Books, ISBN 0803734735
בעברית: הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2014, 540 עמודים, תרגום: יעל אכמון
הערות שוליים

↑  Rubin, Gretchen (2012-05-11). "'Bitterblue,' by Kristin Cashore". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331.
↑  "Giving Birth to 'Bitterblue'". PublishersWeekly.com (באנגלית).
↑  המלצה - לכאן ולכאן - מחוננת, ביטרבלו – ספר מזעזע מסתתר בין הספרים של הילדים שלכם | לא רלוונטי, באתר irrelevant.org.il
הדיאלקטיקה של המין

| --- | --- |

כריכת הספר הדיאלקטיקה של המין
 מידע כללי
 מאת:  שולמית פיירסטון 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  תאוריה פמיניסטית, פמיניזם רדיקלי
 נושא:  פמיניזם רדיקלי 
 הוצאה
 הוצאה:  William Morrow and Company
 
הדיאלקטיקה של המין: הטענה בעד מהפכה פמיניסטית (באנגלית: The Dialectic of Sex: The Case for Feminist Revolution) הוא ספר משנת 1970 מאת שולמית פיירסטון. הוא היה הספר הראשון שפרש תאוריה של פוליטיקה פמיניסטית, ונחשב כטקסט יסוד של הפמיניזם הרדיקלי.
פיירסטון הייתה מנהיגה של הזרם הרדיקלי החדש בפמיניזם, וספרה – כמו שני ספרי התאוריה הפמיניסטים האחרים שיצאו באותה שנה, "פוליטיקה מינית" של קייט מילט, ו"הסריסה" של ג'רמיין גריר – עורר עניין וסערה, והיה לרב מכר.
פיירסטון טוענת בספר שקיימת הקבלה בין המהפכה לשחרור מעליונות לבנה וגזענות, לבין המהפכה לשחרור מהפטריארכיה וסקסיזם. היא גם עורכת השוואה בין תאוריה פמיניסטית לתאוריה פרוידיאנית.
תגובות

"הדיאלקטיקה של המין" יצא בזמן של שינויים חברתיים סוחפים, והציבור הגיב בעוצמה לספר, כמו שהגיב לפוליטיקה מינית של קייט מילט, והסריסה של ג'רמיין גריר – שני ספרי תאוריה פמיניסטית שיצאו באותה השנה. כמו הספרים הללו, ספרה של פיירסטון הפך לרב מכר ולימים נחשב לקלסיקה פמיניסטית. שלא כמו השניים האחרים, הוא עורר תגובות נזעמות במיוחד. בניגוד לפמיניזם שכבר התחיל להיות מוכר, אם עדיין לא מקובל, פיירסטון דחתה מכל וכל את הרעיון של הטמעת נשים במערכת הקיימת, ודרשה במקום זאת פירוק המערכת ובנייתה מחדש. החוקרת מרי אן וורן, ב-1980, תיארה את הספר כ"הצגה הברורה והנועזת ביותר של הפמיניזם הרדיקלי עד כה".
ג'ולייט מיטשל טענה שפיירסטון מפרשת את פרויד לא נכון, ולא מבינה כהלכה את ההשלכות של תאוריה פסיכואנליטית על פמיניזם. היא מצביעה על כך שפיירסטון, כמו גם סימון דה בובואר, מייחסת את תסביך אלקטרה לפרויד, בעוד קארל יונג הוא זה שטבע את המונח. היא אומרת שהפרשנות של פיירסטון לפרויד מוטעית בכך שהיא מצמצמת את ההבניות הפסיכולוגיות של פרויד למשפחה הגרעינית וליחסי הכוחות שבה, בעוד פרויד השתמש בהן כמטפורות שלא מוגבלות למרחב זה.
רוזלינד דלמר סברה שפיירסטון מתעלמת מעיקר התאוריות של פרויד, ומרי אובריאן, בספרה The Politics of Reproduction (1981), מבקרת את עבודתה של פיירסטון כ"רדוקטיבית, ביולוגיסטית, לא מדויקת היסטורית וגסה באופן כללי". ההיסטוריון ארתור מרוויק תיאר את "הדיאלקטיקה של המין" כאחת משתי עבודות מפתח של הפמיניזם הרדיקלי, לצד פוליטיקה מינית של גייט מילט. הסופר ג'ף הרן כתב ב-The Cambridge Companion to Marx 1991, שהגישה של פיירסטון היא בעלת השפעה משמעותית וארוכת טווח, בכך שהעירה את העניין בשליטה ברבייה ביולוגית, פוריות, ואפילו מיניות כבסיסים לפטריארכיה.
פיירסטון דיווחה שוולרי סולאנס, כותבת מניפסט החלאה, אמרה לה ש"הדיאלקטיקה של המין" לא נשא חן בעיניה.
סוזן פלודי כתבה שלמרות הביקורת על הארגון מחדש הרדיקלי של אמונות חברתיות, לכמה מן העקרונות הבסיסיים של "הדיאלקטיקה של יחסי מין" יש משמעות מתמשכת. ההצעה לרבייה מחוץ לרחם, על מנת לשחרר נשים מתפקיד "אמצעי הרבייה" לא היה אפשרי מבחינה מדעית באותו זמן, אבל מרכיבים ההכרחיים להצעה זו הם מן השגרה ברפואה היום. פלודי כתבה, "כצפוי, ההצעה עוררה יותר זעם מאשר חשיבה טרייה, אם כי רבים מרעיוניה של פיירסטון —זכויות ילדים, הקץ לעבודה "זכרית" ונישואים מסורתיים, יחסים חברתיים שעברו שינוי באמצעות מהפכת מחשבים "קיברנטית"—הסתברו כראיית הנולד."
ביבליוגרפיה

Delmar, Rosalind; Firestone, Shulamith (1979). The Dialectic of Sex: The Case for Feminist Revolution. London: The Women's Press. ISBN 0-7043-3849-1.
Firestone, Shulamith (1998). Airless Spaces. Semiotext(e). ISBN 1-57027-082-1.
Firestone, Shulamith (2003). The Dialectic of Sex: The Case for Feminist Revolution. Farrar, Straus and Giroux. ISBN 978-0-374-52787-7.
Hearn, Jeff (1999).  Carver, Terrell (ed.). The Cambridge Companion to Marx. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0-521-36694-1.
Marwick, Arthur (1998). The Sixties: Cultural Revolution in Britain, France, Italy, and the United States, c. 1958–c.1974. Oxford: Oxford University Press. ISBN 0-19-210022-X.
Mitchell, Juliet (2000). Psychoanalysis and Feminism: A Radical Reassessment of Freudian Psychoanalysis. Penguin Books. ISBN 0-14-027953-9.
Symons, Donald (1979). The Evolution of Human Sexuality. New York: Oxford University Press. ISBN 0-19502535-0.
Warren, Mary Anne (1980). The Nature of Woman: An Encyclopedia & Guide to the Literature. Edgepress. ISBN 0-918528-07-0.
הערות שוליים

↑  Kristin Grogan, Love Unimpeded: The Dialectic of Sex Revisited, The Oxonian Review, Issue 28.4, 8 June 2015
↑  Warren 1980. p. 155-157.
↑  Mitchell 2000. pp. 346-350.
↑  Delmar 1979. p. 9.
↑  Marwick 1998. p. 687.
↑  Hearn 1999. p. 241.
↑  Firestone 1998. pp. 130-131.
↑  Faludi 2013.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7730093-2  VIAF: 199579664   WorldCat (עם VIAF): 199579664
החתם סופר

.
.
| --- | --- |

הדפס אבן מקורי של החתם סופר מאת יוזף קריהובר, מסביבות 1830. שמור במוזיאון אלברטינה
 לידה:  24 בספטמבר 1762 ז' בתשרי ה'תקכ"ג פרנקפורט
 פטירה:  3 באוקטובר 1839 (בגיל 77) כ"ה בתשרי ה'ת"ר פרשבורג (ברטיסלאבה), ממלכת הונגריה
 כינוי:  "החתם סופר"
 מקום קבורה:  ברטיסלאבה, סלובקיה
 מדינה:  ממלכת הונגריה 
 מקום פעילות:  מרכז אירופה
 תקופת הפעילות:  ? – 3 באוקטובר 1839 
 תחומי עיסוק:  תורה, הלכה, אגדה
 רבותיו:  הרב נתן אדלר, הרב פנחס הורוביץ, הרב דוד טבלי שייאר
 תלמידיו:  כתב סופר, מהר"ם שיק, מאיר א"ש, הלל ליכטנשטיין
 חיבוריו:  חתם סופר, תורת משה, שירת משה, צוואת משה, ספר זיכרון
 צאצאים:  אברהם שמואל בנימין סופר  שמעון סופר  Yozef Yozpa Sofer  שמעון סופר 
 
 תפקידים נוספים:  רב ראשי 
 
הרב משה סופר (שרייבר) (ז' בתשרי ה'תקכ"ג, 24 בספטמבר 1762 – כ"ה בתשרי ה'ת"ר, 3 באוקטובר 1839), נודע בכינוי החתם סופר או חת"ס (על שם ספריו) היה אב"ד פרשבורג וראש ישיבת פרשבורג, ומגדולי הרבנים והפוסקים בדורות האחרונים. תרם תרומה מכרעת לעיצוב ההשקפה היהודית-אורתודוקסית, ולעיצובה של האורתודוקסיה ההונגרית בפרט. אבי משפחת סופר-שרייבר, המונה מאות צאצאים ובהם רבנים וגדולי תורה מפורסמים.
ציונו של החתם סופר
קורות חייו

משה סופר נולד בפרנקפורט לשמואל ורייזל בשנת ה'תקכ"ג. אבותיו היו סופרי סתם, וממקצוע זה נגזר שם המשפחה. מצד אביו היה מצאצאי הילקוט שמעוני ומצאצאי רש"י, כמו כן היה נינו של הרב שמואל שאטין כץ המכונה המהרשש"ך מפרנקפורט. בגיל שש כבר למד תורה אצל רבי משולם זלמן חסיד, ובגיל שבע כבר ידוע לנו שחידש חידושי תורה משל עצמו. כשהיה בן 9 למד בישיבתו של הרב נתן אדלר בפרנקפורט – רב שנחשב לרבו המובהק, ואף שימש לו תחליף לאב – ובגיל 13 כבר דרש בענייני הלכה. כמו כן למד גם אצל הרב פנחס הורוביץ מחבר ספר הפלאה ואצל הרב דוד טבלי שייאר במיינץ ורבנים נוספים . חוץ מלימודיו התורניים למד גם מתמטיקה, אסטרונומיה והיסטוריה כללית, אצל הרב טיבלי.
ב-1786 הלך בשליחות רבו לפרוסניץ, כדי להפיץ את תורתו בעולם, שם נשא לאשה את שרה מלכה – בתו של ר' משה ירוויץ בפרוסניץ, ושם נעשה לראש הישיבה של העיר. בתחילה סירב להיות בתפקיד רבנות אבל מחוסר פרנסה קיבל על עצמו בשנת 1794 משרת רבנות בעיר דרזניץ שבמוראביה, על פי תקנות מעהרין (מוראביה) בעת ההיא, לא היה ניתן לכהן כרב בלא סמיכה מרב המדינה והחתם סופר שהחזיק בסמיכה רק מהרב אדלר, ביקש מרבי מרדכי בנט שהיה הרב הכולל של מוראביה לסומכו וקיבל ממנו כתב סמיכה בראשית שנת ה'תקנ"ד. בשנת ה'תקנ"ח (1798) עבר למטרסדורף שבממלכת הונגריה (כיום באוסטריה), שם שימש כרב הקהילה ועמד בראש הישיבה שייסד.
בשנת 1806 התמנה לרב בפרשבורג (כיום ברטיסלאבה בירת סלובקיה), שהייתה הקהילה הגדולה והחשובה בהונגריה, שם המשיך להרביץ תורה בישיבת פרשבורג שאליה הגיעו תלמידים מארצות רבות שמספרם הגיע עד ל-500. שימש כרב הגליל (המחוז) וכראש הישיבה כ-33 שנה – עד יום מותו, ובמקביל שימש גם כמוהל.
בשנת 1812, חמש שנים אחרי שהגיע לפרשבורג, מתה אשתו הראשונה, והוא נשא את שרל, אלמנתו של ר' אברהם משה קלישר ובתו של רבי עקיבא איגר. מאשתו זו נולדו כל ילדיו, ארבעה בנים (אברהם-שמואל, שמעון, יוזפא, ויצחק לייב), ושבע בנות (הינדל, גיטל, ינטל, שמחה, רייכל, רייזל ואסתר). בשנת 1832 נפטרה שרל, ולאחר כמה שנים נשא הרב משה סופר את חיה אלמנתו של הרב צבי הירש הלר מאלט-אופן שבהונגריה.
תלמידיו הקימו ישיבות בכל רחבי הונגריה ושימשו ברבנות בקהילות שונות. לא רק תלמידיו של החתם סופר העריצו אותו והאדירו את שמו, גם תלמידי חכמים ידועים כמו הרב מרדכי בנט, רבי עקיבא איגר, רבי אפרים זלמן מרגליות, רבי משה מינץ, ורבים אחרים העריצוהו, כיבדוהו והקנו לו מעמד הלכתי מיוחד. יהודים מקהילות רבות במרכז אירופה (אוסטריה, הונגריה, צ'כיה וסלובקיה של ימינו) פנו אליו בשאלות בדיני איסור והיתר ועניינים אחרים. הוא נחשב לפוסק אחרון שניתן לסמוך עליו ולנהוג על פי פסקיו, ופסקיו התקבלו ללא שום ערעור בקהילות הונגריה בפרט, וקהילות ישראל בכלל. שמו של החתם סופר יצא לתהילה בכל קהילות ישראל, ואף היו שופטים גויים ששלחו אליו שאלות הנוגעות להלכה היהודית.
קורות חייו > פטירתו וקברו

נפטר בכ"ה בתשרי ה'ת"ר בברטיסלאבה. על קברו בבית הקברות היהודי הוקם "אוהל" (ציון) המהווה אתר עלייה לרגל. במהלך מלחמת העולם השנייה כאשר החלו הנאצים להרוס את בית הקברות, הסתכן משה אריה ליב ווטיץ, סוחר ותלמיד חכם, וניהל עם הנאצים משא ומתן. הוא הצליח לשחד אותם בכמות גדולה של זהב, למנוע את המשך ההרס ולהציל את חלקת הרבנים שבה קבור החתם סופר. בסמוך לציונו של החתם סופר מוצב כיום לוט המנציח את פועלו: "במקום קדוש זה יוחק לעד זכרו הטוב וזכר צדקותיו ומעשיו הכבירים של האי גברא יקירא ראש וראשון לכל דבר שבקדושה הרב משה אריה ליב הי"ד... וואטיץ מיקירי קהילת פרשבורג קודם החורבן, אשר בשנות הזעם מסר את נפשו... והשקיע את כל הונו ואונו להצלת ציון קודשו ומקום מנוחתו של מרנא ורבנא החתם סופר זי"ע ואתו עמו יתר הקדושים אשר בארץ המה הטמונים בחלקה זו מידיהם הטמאות של הזדים הארורים ימ"ש". כאשר עקב בניית מנהרה לכביש מתחת למצודה העבירו את רוב העצמות מבית העלמין הישן לקבר אחים בבית העלמין החדש, הושאר הציון במקומו עם מספר קטן של קברים אחרים, ובהם קבריהם של רבי עקיבא איגר הראשון – סבו של חותנו, ותלמידו רבי דניאל פרוסטיץ. לצורך הסלילה הגביהו את הכביש כך שהציון נמצא כעת באתר תת-קרקעי שעוצב כיד זיכרון לקהילה היהודית כולה.
יחסו לארץ ישראל

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | וכן היה כי אחר כך אגלאי מילתא כי הלכו ונסעו ליום טבוח הגדול אשר הכין וערך מלחמה ערץ הערצאג קארל בעמדו במקום הנקרא שפיץ וע"כ קרא לאחיו הערצאג יאהן עם חייליו לעזור לו, אבל בא עד קצו ואין עזר לו כי אבדו כלי מלחמה ואנשי חיל יאהן שבו לאחור לפ"ב אחר יומים וכד קאי קאי, והצרפתים אשר נגד עירנו חזרו והתרו וקבעו זמן אחר זמן באם לא יעבירום את מיכל המים עד לעת ערב זעק"ש אוה"ר ביום ה' ער"ח אב, אזי העיר והמחוזות נוולי יתשומון ויהרסו הבתים ולא ישאירו מאומה בלי תת-חנינה ח"ו, והייתה עת צרה ורבים חזרו וברחו ולא מצאו מנוח. וחסדי ה' לא כלו ולא תמו. | “ |


לחת"ם סופר היה יחס מיוחד לארץ ישראל, לחיים בה וליישובה. הוא ראה בארץ ישראל את מקור הרוחניות ותמצית הקדושה של העולם, והאמין כי עיקר הקיום של התורה והמצוות הוא דווקא בארץ ישראל, ואילו בגלות לא רק שאי אפשר לקיים את כל המצוות, אלא התורה בכללות שלמותה שרויה באפילה, ומעט הרוחניות שקיימת בגלות אף היא מקורה בארץ ישראל. הוא ראה ביושבי הארץ את החשובים שבין אנשי העולם, והקביל את חובת יישוב הארץ לחובת הנחת תפילין:
כאילו תאמר לא אניח תפילין מפני שאני עוסק בתורה, הכי נמי לא יאמר לא אאסוף דגני מפני עסק התורה.
בדרשותיו הוא כותב "כי הקרקע של ארץ ישראל יותר קדושה משמים של חו"ל". הוא שלל את הגלות באופן חריף ביותר ודימה אותה לקבר. וטען כי ישראל יצאו לגלות מפני שפגעו בכבודה של ארץ ישראל וחירפו אותה באומרם "ארץ אוכלת יושביה". את הביטוי "ארץ החיים" המתייחס לארץ ישראל הסביר כפשוטו, שרק בארץ זו עם ישראל נחשב לחי, ואילו בחוץ לארץ היהודים נחשבים למתים, מאחר שהגולה מסכנת את קיומו של העם היהודי. את המשנה "יפה שעה אחת בתשובה ומעשים טובים בעולם הזה, מכל חיי העולם הבא" ביאר שהיא דווקא בארץ הקודש, שרק בה החיים יכולים להיות עדיפים יותר מחיי עולם הבא.
הוא סבר כי מעולם לא ניתקה הזיקה שבין עם ישראל לארצו, ולכן עם ישראל בכל מקום שהוא נמצא, עדיין בניו הם בני ארץ ישראל, ולכן אף בזמן הזה קיימת מצווה בכל עת לעלות לרגל לירושלים, ואף מותר להקריב את קורבן פסח. בדרשותיו הוא כותב לציבור הרחב: "...ואל תהיו משונאי ציון שאינם רוצים לשוב ובוחרים לישב תחת המלכיות מגאולתנו ופדות נפשנו...". האיסור לפנות לערכאות של גויים קיים רק בארץ ישראל, ולא בגולה. ואף בארץ ישראל פסק שמותר באופן יוצא מן הכלל לפנות, אם זו הדרך היחידה להציל קרקע של יהודי. הוא פעל ליישוב ארץ ישראל, ואף עודד חקלאות ואת השפה העברית. הוא תמך בתוכניתו של הרב צבי הירש קלישר לחידוש היישוב באמצעות התיישבות רחבה, ואף כי סבר שהגשמה סופית של הגאולה השלמה תלויה בפעולה אלוהית, עדיין יש לאחוז בכל האמצעים הטבעיים לקיומה. הוא האמין שאף אומות העולם, כאשר יכירו בתפקיד החשוב שממלאת ארץ ישראל בקיום של היהדות, הן לא יתרעמו כלפי התפילות לשיבה לציון ולא יראו בהן מעשה בלתי פטריוטי.
החתם סופר דרבן לעניין גם את תלמידיו. כמה מתלמידיו עלו לארץ והקימו את כולל בני הונגריה בירושלים. אחד ממובהקי תלמידיו שעלו לארץ ישראל במצוותו היה רבי יצחק פראג אופלטקה, אשר כיהן גם כראש הכולל. אנשי הכולל היו ממקימי פתח תקווה והיו בהם גם ממתנגדי הציונות המפורסמים (לדוגמה – הרב אברהם שאג-צוובנר). החת"ס פסק כי תמיכה בעניים בארץ ישראל חשובה מבניין בית כנסת בירושלים.
התנגדותו לחילון ולרפורמה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ...אל תט לבכם לדבר רע, להתעולל עלילות ברשע את אישים פועלי און, החדשים מקרוב נתרחקו מאת ה' ותורתו בעוונותינו הרבים, אל תדורו בשכונתם, ולא תתחברו עמהם כלל וכלל. ובספרי רמ"ד אל תשלחו יד, עולמי עד, אז רגלך לא ימעד...ומנעו רגליכם מטרטיאות חלילה וחלילה, אני אוסרכם באיסור גמור...ואם ירום קרנכם ויחוס לחוננכם כאשר אקווה בעזה"י, אל תרימו ראשכם בגאוה וגודל לב נגד שום אדם כשר חס ושלום... | “ |

|  – מתוך צוואתו לצאצאיו |  – מתוך צוואתו לצאצאיו |  |
ימיו של החתם סופר היו ימי ביכורי האמנציפציה היהודית באירופה המערבית. בעקבות מתן הזכויות ליהודים, נשברו החומות החוצצות בין יהודים לסביבתם. אלו הובילו גם לתהליך השכלה, חילון וראשיתה של תנועת הרפורמה. החתם סופר לא רק שלא שמח באמנציפציה, אלא ראה בה פגע גדול ופיתוי שיוביל לאי-שמירת מצוות ולהתבוללות: "הצרה היא בהיפך, שהמלכות נותנת חירות לישראל ומגביהתם ומקרבתם והיא צרה גדולה מראשונה, שבעוונותינו הרבים כל מגמת ישראל אז להתקרב אל שרי מלוכה וללכת בחוקותיהם ולעזוב תורה ומצוות מרצונם. וזה נקרא שעבוד ולא עבדות. כי בני חורין מעבדות הם, אך טומאת הארץ מושלת בהם".
בתנועה הרפורמית ראה החתם סופר סכנה גדולה, ולכן הפך לאחד מראשי מתנגדיה, כאשר טבע את הסיסמה "חדש אסור מן התורה". במקור נאמר משפט זה על איסור האכילה מהתבואה החדשה (שנקראת "חדש") לפני שמניפים את העומר בבית המקדש. החתם סופר העניק למשנה זו משמעות חדשה – כל שינוי במצוות ובמנהגי ישראל אסור, אך ורק מפני שיש בו חידוש, גם אם אינו סותר את התלמוד והפוסקים. הוא הדגיש ששינויים בדת, אפילו הקטנים ביותר, יכולים לערער את כוחה של היהדות. לשיטתו בשל כך כל חידוש בחיים היהודיים אסור מן התורה, וכל מנהג שישראל נהגו בו, נחשב כ"נדר שננדר ברבים", שהפרתו כרוכה באיסור "לא יחל דברו" (במדבר, ל', ג').
בשנת 1811 פעל החת"ס בהצלחה למנוע פתיחת בית ספר בפרשבורג שתכננו ללמד בו גם לימודי חול. מאוחר יותר ניהלו המשכילים מערכה לסגירת ישיבת פרשבורג ונכשלו לאחר מאבק עיקש מצידו[דרוש מקור]. בשנת 1819 הוא תמך בבד"ץ המבורג בעמדתם נגד הקמת בית-כנסת רפורמי בעירם ("ריב ההיכל") שבו בוטלו החלקים בתפילה שעסקו בביאת הגואל ואחרים נאמרו בגרמנית, וכל זאת בליווי נגינת עוגב. הוא הגדיר שינויים אלה כסטייה ממסורת ישראל.
המחקר ההיסטורי רואה בחת"ס את הרב הראשון שניתן להגדירו כאורתודוקסי; בעוד שרבים מבני דורו, כמו הנודע ביהודה, עדיין התייחסו למשכילים ולרפורמים המוקדמים כתופעות מבודדות שדורשות טיפול נקודתי, הוא ניסח מענה כולל ומקיף ודגל בעימות חסר פשרות עמם, מתוך הבנה כי כוחותיו כמרא דאתרא הולכים ונשחקים על ידי התמורות הגדולות בחברה היהודית. אם קודם לכן היו לקהילה סמכויות חוקיות לאכוף את ההלכה על חבריה, אלה הלכו והוגבלו על ידי השלטון. ההתערות הגוברת בסביבה הפכה את קבלת חוקי הדת יותר ויותר לעניין של בחירה אישית. בעת שנשאל לגבי הרבנים שתמכו בעמדת בוני ההיכל הרפורמי, השיב ב-25 בינואר 1819 – כי אילו היה הדבר מסור בידיו היה מוציא אותם מכלל ישראל:
אילו היה דינם מסור בידינו היה דעתי להפרישם מעל גבולינו. לא יותן מבנותינו לבניהן ומבניהם לבנותינו, כי היכי דלא ליתי לאמשוכי אבתרייהו. ויהיה עדתם כעדת צדוק ובייתוס ענן ושאול. אינהו בדידהו ואנן בדידן. כל זה נ"ל להלכה ולא למעשה מבלי רשות דמלכא יר"ה. וזולת זה יהי דברי בטילים וכלא חשיבי.
יחסו לחוכמות ומדעים

למרות התנגדותו לשינוי בסדרי התפילה ובלבוש המסורתי, סבר החתם סופר שאפשר ללמוד גם לימודים כלליים בתנאי שהם באים אחרי לימוד התורה. עיקר חששו היה שההשכלה תשמש כשער להתבוללות, כאשר איננה מלווה בתודעה יהודית ראויה ולכן הסתייג ממנה במקומות אחדים. את הברכה "אשר נתן לנו תורת אמת, וחיי עולם נטע בתוכנו" פירש: תורת אמת היא התורה, וחיי עולם הם מדעים ודרך ארץ של העולם הזה. קודם תורה ואחר כך מדע. הוא ראה את החוכמות כמסייעות להבנת התורה. בדרשתו בפרשבורג ב-1811 אמר "כי כל החכמות הם רקחות לתורה, והמה פתחים ושערים לה."
במיוחד בהיסטוריה סבר כי אי אפשר לגשת אל בעיה חדשה ללא בחינת העבר, מפני שכוח המציאות כפי שהתגלה בהיסטוריה, הוא חזק יותר מטענות עיוניות. הוא הדריך את תלמידיו ללמוד בין היתר בספר יוסיפון. החת"ס עצמו תרם תרומה אישית להיסטוריה המקומית, וכתב את "ספר הזיכרון" שבו הוא מספר על מאורעות שונים שהתרחשו בתקופתו.
החת"ס עצמו למד אצל הרב טבלי שייאר במיינץ, גם מתמטיקה, אסטרונומיה והיסטוריה, והיה לו ידע נרחב בפילוסופיה, אנטומיה ושפות כגרמנית וצרפתית. הוא שיבח את תוכניתו של דוד פריזנהויזן, בספרו "מוסדות תבל", לייסד בית מדרש לרבנים שבו ילמדו תורה לצד מדעים כלליים. בהספדו על ידידו, רבי דוד זינצהיים הזכיר כי הלה רכש השכלה כללית לצד השכלה תורנית רחבה, ולכן הייתה לו השפעה רבה בחוגי הממשלה הצרפתית. כאשר קהילת פיורדא התלבטה בין מספר רבנים לכהונה בקהילה, צידד ברבי יהושע מראביץ שנוסף על למדנותו ויראת השמים שלו "היה בקיא גם באשכנזית ולפני מלכים יתייצב". הוא גם אישר הקמת בית ספר לצעירים יהודים ללימוד לשונות חול, מלאכה וחקלאות.
דרכי לימוד

החתם סופר התנגד לשיטת הפלפול וצידד בלימוד פשט ובקיאות, שלתפיסתו מביא לאמת. כך כתב לאחד מתלמידיו: "טובה ציפורן של ראשונים, ויניח ספרי האחרונים ופלפולים העמוקים וחקירות". הוא קבע שאסור להשתמש בפלפול לפסוק הלכה, מכיוון שהנטייה לפלפול עלולה להטות את הלומד מהעניין העיקרי.
הוא אף ביקר את שיטת הדרושים כאשר היא מתנגדת לפשוטו של מקרא: "הרבה דרושים יותר רחוקים נאמרים בתרגומים ובמדרשים, אך בתנאי שיניחו הפסוק על פשוטו ואמתו ולא יאמרו שהדרוש הוא הפשוט . . כי האמת אהוב מן הכל ובפרט מה שנוגע הלכה למעשה". בצוואתו הוא ממליץ לצאצאיו ללמוד וללמד את הבנים, תנ"ך עם פירוש רש"י, ותורה עם פירוש רמב"ן – "כי הוא ראש אמונת אומן, ובו תתחכמו".
הוא סבר שיש ללמוד כדי להגיע למסקנות הלכתיות, ולא לשם לימוד השקלא וטריא התלמודי כשלעצמו. החתם סופר נקט בשיטת הלימוד הפילולוגית-ביקורתית בדומה לשיטתו של הגר"א. תחת ידיו היו הרבה כתבי יד, והוא עמל לברר את הגרסה הנכונה בתלמוד ובפוסקים, מפני שלדעתו שיטת הפלפול צמחה בשל גרסאות משובשות. בלימודו הסתייע גם בסיגול השיטות המדעיות של בחינת מקורות מקבילים מבחינה היסטורית, פילולוגית, וניסיונית. הוא סבר כי הרבה מהבעיות ומהמבוכות בתלמוד היו מפני שייחסו דעה של חכם אחד לחכם אחר. הוא השתמש בניסויים כדי לברר שיעורי מידות המופיעים בהלכה, ובדיני כשרות לברר אנטומיה של בעלי חיים.
אף שהחתם סופר צידד בלימוד אגדה וקבלה, והשתמש במקורותיהן בדרשות ואף בהלכה, הוא התנגד לפסיקת הלכה על פי האגדה או הקבלה: "כל המערב דברי קבלה עם ההלכות חייב משום זורע כלאים".
צאצאי החתם סופר

משפחת החתם סופר הסתעפה לענפים רבים. עשרות מצאצאיו כיהנו כרבנים, ראשי ישיבות ומנהיגי קהילות במדינות האוסטרו-הונגריות במרכז אירופה. את מקומו ברבנות פרשבורג ובראשות הישיבה מילאו בנו הרב אברהם שמואל בנימין סופר ("כתב סופר"), ואחריו צאצאי המשפחה הרב שמחה בונם סופר ("שבט סופר"), הרב עקיבא סופר ("דעת סופר") הרב אברהם שמואל בנימין סופר ("חשב סופר"), הרב שמחה בונם סופר, וכיום הרב אברהם שמואל בנימין סופר.
ילדיו:
אברהם שמואל בנימין סופר ("כתב סופר"), מילא את מקומו ברבנות פרשבורג ובראשות הישיבה. בן "הכתב סופר" הוא הרב שמעון סופר, שכיהן כרב העיר ערלוי (Eger) בהונגריה ועמד בראש הישיבה שבה. לאחר השואה הקים נכדו, הרב יוחנן סופר, האדמו"ר מערלוי, את ישיבת ערלוי בקטמון בירושלים ועמד בראש מכון להפצת ספרי החתם סופר.
שמעון סופר ("מכתב סופר"), היה אב"ד הקהילה היהודית של העיר קרקוב. בגליציה
הינדל, נישאה לרב דוד צבי ארנפלד, שהיה אביו של הרב שמואל ארנפלד ("חתן סופר") וחותנו של הרב אברהם גלזנר. בנו של הרב אברהם גלזנר הוא הרב משה שמואל גלזנר.
גיטל, נישאה לרב אליהו קורניצר שנפטר בגיל 27, ונישאה בשנית לרב שלמה זלמן שפיצר, רב קהילת שיפשוהל בווינה. בנה הרב עקיבא היה רבה של קרקוב, ואחריו כיהן שם בנו רבי יוסף נחמיה.
שמחה (תקפ"ב–תרע"א), נישאה לרב משה טוביה להמן.
מורשתו והנצחתו

ישיבת "פרשבורג" בשכונת גבעת שאול בירושלים, הכוללת בית כנסת, בו נשמרים המנהגים ונוסחאות התפילה.
חסידות ערלוי בשכונת קטמון בירושלים, לה קהילות בריכוזים החרדיים בארץ.
קהילות חוג חתם סופר המשמרות את מורשתו. מכון "דעת סופר" מוציא לאור את ספריו ותורתו.
רחובות על שמו בערים: ירושלים, תל אביב יפו, חיפה, באר שבע, פתח תקווה, בני ברק, חולון, אשקלון, מודיעין עילית, ביתר עילית, צפת ועמנואל.
ביוני 2012, לרגל שנת ה-250 להולדת החת"ם סופר, הנפיק הבנק הלאומי של סלובקיה מטבע זיכרון בו מוטבע דיוקן של החתם סופר. ערך המטבע 10 אירו.