מהפכת אוקטובר בפורטוגל
רקע > המפלגה הרפובליקנית הפורטוגלית

"החשיבה והמדע הם רפובליקנים, כי גאונות יצירתית חיה על חופש ורק רפובליקה יכולה להיות חופשית באמת […]. העבודה והתעשייה הם רפובליקנים, כי הפעילות היצירתית רוצה ביטחון ויציבות ורק רפובליקה […] היא יציבה ובטוחה […]. רפובליקה היא, במדינה, חירות […]; בתעשייה, בייצור; בעבודה, בביטחון; בעם, כוח ועצמאות. לכל, עושר; לכולם, שוויון; לכולם, אור."
התנועה המהפכנית של 5 באוקטובר 1910 התרחשה בעקבות הפעולה האידאולוגית והפוליטית שמאז הקמתה ב-1876, פיתחה המפלגה הרפובליקנית הפורטוגלית (PRP) במטרה להפיל את המשטר המלוכני.
על ידי הפיכת ההתחדשות הלאומית לתלויה בקץ המלוכה, הצליחה המפלגה הרפובליקנית להגדיר את עצמה כמובדלת מהמפלגה הסוציאליסטית הפורטוגלית, אשר הגנה על שיתוף פעולה עם המשטר בתמורה לזכויות מעמד הפועלים ומשכה את אהדתם של חלקים לא מרוצים בחברה.
חילוקי הדעות בתוך המפלגה נעשו יותר קשורים בנושאי אסטרטגיה פוליטית מאשר אידאולוגית. הכיוון האידאולוגי של הרפובליקניזם הפורטוגזי נתפס הרבה קודם לכן על ידי יצירותיו של ז'וזה פליקס אנריקש נוגיירה, שלא השתנו מעט במהלך השנים, למעט במונחים של הסתגלות מאוחרת יותר למציאות היומיומית של המדינה. יצירותיו של תאופילו בראגה תרמו למשימה זו על ידי ניסיון לממש את הרעיונות המבזרים והפדרליסטים, תוך נטישת האיכות הסוציאליסטית לטובת היבטים דמוקרטיים. שינוי זה נועד גם למשוך את הבורגנות הקטנה והבינונית, שהפכה לאחד הבסיסים העיקריים של התמיכה הרפובליקנית. בבחירות ב-13 באוקטובר 1878 בחר ה-PRP את חבר הפרלמנט הראשון שלו, ז'וזה ז'ואקים רודריגש דה פרייטש, מטעם פורטו.
הייתה גם כוונה לתת להפלת המלוכה סממנים של איחוד, לאומיות והיות מעל לאינטרסים המיוחדים של מעמדות חברתיים בודדים. תרופה זו שתרפא, אחת ולתמיד, את כל תחלואי האומה, תעלה אותה לתפארת, הדגישה שתי נטיות יסוד: לאומיות וקולוניאליזם. מהשילוב הזה הגיעה הזניחה הסופית של הפדרליזם האיברי, פטנט בתזות הרפובליקניות הראשונות מאת ז'וזה פליקס אנריקש נוגיירה, שזיהה את המלוכה כאנטי פטריוטיות וככניעה לאינטרסים זרים. מרכיב חזק נוסף של האידאולוגיה הרפובליקנית הודגש על ידי האנטי-קלריקליזם, בשל התיאוריה של תאופילו בראגה, שזיהה את הדת כמכשול לקידמה ואחראית לפיגור המדעי של פורטוגל, בניגוד לרפובליקניזם, שהיה מקושר על ידיו למדע, קידמה ורווחה.
נושאים אידאולוגיים לא היו, בסופו של דבר, יסוד לאסטרטגיה הרפובליקנית: עבור רוב האוהדים, שאפילו לא הכירו את הטקסטים של המניפסטים העיקריים, די היה להיות נגד המלוכה, נגד הכנסייה ונגד השחיתות הפוליטית של מפלגות מסורתיות. חוסר העיסוק האידאולוגי הזה לא אומר שהמפלגה לא טרחה להפיץ את עקרונותיה. פעולת ההפצה היעילה ביותר הייתה התעמולה שנעשתה באמצעות עצרות והפגנות עממיות ועלונים כמו A Voz Pública (הקול הציבורי) בפורטו, O Século (העידן, מ-1880) O Mundo (העולם, מ-1900) ו-A Luta (המאבק, מ-1906) בליסבון.
התעמולה הרפובליקנית הצליחה לנצל כמה עובדות היסטוריות עם השלכות פופולריות. חגיגות המאה השלישית למותו של לואיש דה קמואש (שייקספיר של פורטוגל) ב-1580, והאולטימטום הבריטי ב-1890, למשל, נוצלו כדי להציג את הרפובליקנים כנציגים האמיתיים של הרגשות הלאומיים והשאיפות העממיות הטהורות ביותר.
יובל המאה השלישית לקמואש הונצח בחגיגות גדולות: פמליה אזרחית שעברה ברחובות ליסבון, בעיצומה של התלהבות עממית גדולה, וכן, העברת שרידי קמואש ושל ואסקו דה גאמה למנזר ז'רונימוש. אווירת החגיגה הלאומית שאפיינה את ההנצחות השלימה את ההתעלות הפטריוטית. הרעיון של הנצחת קמואש הגיע מהחברה הגיאוגרפית של ליסבון, אך הביצוע הופקד בידי ועדה שהוקמה על ידי, בין היתר, תאופילו בראגה, רמאליו אורטיגאו, ז'יימה בטליה רייש, מגאליאיש לימה ופיניירו שאגאש, דמויות מובילות של המפלגה הרפובליקנית.
מלבד רודריגש דה פרייטאש, נבחרו גם מנואל דה אריאגה, ז'וזה אליאש גרסיה, זופימו קונסיליירי פדרוסו, ז'וזה מריה לטינו קואלו, ברנרדינו פריירה פיניירו, אדוארדו דה אברו, פרנסישקו טיישיירה דה קיירוש, ז'וזה ז'סינטו נונש ופרנסישקו גומש דה סילבה לחברי הפרלמנט, וייצגו את ה-PRP בישיבות חקיקה שונות בין 1884 ל-1894. מתאריך זה ועד 1900 לא הייתה נציגות פרלמנטרית רפובליקנית. בשלב זה, בעודה מופרדת מהפרלמנט, התחייבה המפלגה לארגון הפנימי שלה.
לאחר תקופה של דיכוי גדול של ה-PRP, התנועה הרפובליקנית יכלה להיכנס שוב למרוץ המחוקקים בשנת 1900, ונבחרו ארבעה חברי פרלמנט: אפונסו קושטה, אלכסנדר בראגה, אנטוניו ז'וזה דה אלמיידה וז'ואאו דה מנסיס.