stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון טיילר
הבחירות ב-1840 > מועמדותו של טיילר

בוועידה הוויגית הלאומית ב-1839, בפנסילבניה, שנועדה לבחור את המועמדים לבחירות של 1840, נכנסה ארצות הברית לשנה שלישית של מיתון ("בהלת 1837"). הנשיא ואן ביורן לא הצליח להתמודד עם המצב ואיבד תמיכה. המפלגה הדמוקרטית הייתה מפולגת, והוויגים ידעו שהבחירה במועמד תהיה חשובה, שכן היו להם סיכויים לנצח. ויליאם הריסון, הנרי קליי והגנרל וינפילד סקוט ניסו להיות מועמדים. טיילר היה ציר מטעם וירג'יניה. המשבר בנוגע למושב הסנאט מנע את תמיכתה של וירג'יניה בטיילר בתור סגן הנשיא. טיילר עצמו לא סייע לבחירתו. אם קליי, המועמד שהעדיף, יצליח, נראה שלא היה נבחר להיות סגנו, שכן היה צריך לבחור במועמד צפוני ולאזן את המועמדים מבחינה גאוגרפית.
הוועידה התפלגה בקרב שלושת המועמדים, והמשלחת מווירג'יניה תמכה בקליי. הוויגים הצפוניים התנגדו לקליי, וביניהם היה תדיאוס סטיבנס מפנסילבניה. לכן הם הראו מכתב למשלחת מווירג'יניה, שבו סקוט כתב שתמך בביטול העבדות. הצירים מווירג'יניה הכריזו שהמועמד השני שהם תומכים בו הוא הריסון, מה שגרם לרוב תומכי סקוט לנטוש אותו ולתמוך בהריסון, שהפך למועמד.
תפקיד סגן הנשיא נחשב לתפקיד שולי, כיוון שכל הנשיאים תמיד סיימו את תקופת כהונתם הקבועה בחוק. לא רבים התעניינו בהליך הבחירה, ולא ידוע כיצד טיילר הצליח להיבחר. טיילר היה הבחירה הטבעית: הוא היה בעל עבדים מהדרום, איזן את הריסון והרגיע את פחדיהם של הדרומיים שחששו מכך שהריסון תומך בביטול העבדות. טיילר היה מוכר, ונבחר כדי להשיג תמיכה מצד וירג'יניה, המדינה המאוכלסת ביותר בדרום. לאחר מינויו של טיילר כנשיא, נטען שנבחר כיוון שאף אחד אחר לא קיבל את התפקיד, ובנוסף נטען שהוא בכה על תבוסתו של קליי, ולכן קיבל את המועמדות. וירג'יניה לא נכחה בהצבעה של טיילר, אבל הוא השיג את הרוב שנדרש לו. טיילר, כנשיא, הואשם שקיבל את המועמדות כשהסתיר את עמדותיו, והוא טען שלא שאלו אותו לגביהן.
הבחירות ב-1840 > הבחירות הכלליות

שיר הבחירות של טיילר ב-1840
טיפ וטיי

מה גרם לכל המהומה, הוהה, הוהה 

בכל רחבי המדינה? 

זה הכדור שמתגלגל קדימה 



למען טיפקאנו וטיילר גם. 

למען טיפקאנו וטיילר גם. 

ועמם נביס את ואן הקטן, ואן, ואן, 

ואן האיש המשומש. 

ועמם נביס את ואן הקטן.
הוויגים לא הציגו מצע מחשש לפילוג. לכן הם התמקדו בהתנגדות לואן ביורן, לדמוקרטים ולמיתון. עלוני הבחירות שיבחו את כנותו של טיילר שהתפטר מהסנאט במקום לפעול כנגד מצפונו. הוויגים קיוו שהריסון וטיילר לא ידברו הרבה, מחשש שיפגעו בחלקים שונים של המפלגה. אולם לאחר שסגנו של ואן ביורן, סגן הנשיא ג'ונסון, ערך סיבוב נאומים מוצלח, נשלח טיילר לסיבוב נאומים בו הבטיח לצפון שהוא הסכים עם הריסון. במסעו, שנמשך חודשיים, נאם טיילר באספות. הוא לא יכול היה להימנע משאלות, ולאחר שהודה שתמך במכס הפשרה (וויגים רבים לא תמכו בכך), הוא החליט לצטט את נאומיו המעורפלים של הריסון. בנאום בן שעתיים בקולומבוס, נמנע טיילר משאלת הבנק של ארצות הברית, נושא בוער של אותם הימים.
טיילר נשלח לנאום בדרום כדי לבטל את ההשפעה של אנדרו ג'קסון שתמך בואן ביורן. הוויגים יזמו אירועים רבים במהלך מסע הבחירות, והחליטו לשנע בוחרים ברחבי המדינה, כולל נשים, שלא יכלו להצביע. המפלגה קיוותה שההתלהבות תמנע את הצורך להתבטא בנוגע למדיניות. העניין במסע הבחירות היה גדול. כשהדמוקרטים הציגו את הריסון כחייל זקן, שישב ושתה סיידר בבקתת העץ שלו, הוויגים אימצו את התדמית והציגו את הריסון כאדם פשוט ועממי. העובדה שהריסון גר במתחם מפואר על נהר אוהיו ושטיילר היה עשיר, לא היו מפורסמים. בקתות העץ והסיידר הופיעו בכל מקום, הסיידר היה המשקה האהוב על רבים במדינה, והוויגים טענו שהריסון העדיף לשתות את המשקה של האדם הפשוט. הדמוקרטים טענו שמסע הבחירות עודד שכרות.
בנוסף הודגש עברו הצבאי של הריסון, והסיסמה "טיפקאנו וטיילר גם" רמזה לניצחונו בקרב טיפקאנו. הסיסמה נותרה ידועה, והיו תהלוכות שירה רבות לטובת הוויגים. אף על פי שקליי כעס כששוב הובס בניסיונו להיבחר, תמך בטיילר לאחר שזה פרש מהמירוץ לסנאט, שעדיין לא הוכרע, מה שאפשר לריבס להיבחר. הוא תמך בהריסון בווירג'יניה. טיילר חזה שהוויגים ינצחו בווירג'יניה. הוא הובך, שכן ואן ביורן ניצח שם, אולם הוויגים ניצחו באופן סוחף: הם ניצחו בתשע-עשרה מדינות מתוך 26, וזכו לרוב בסנאט ובבית הנבחרים.
סגן הנשיא

טיילר נשאר בשקט בביתו בתקופתו כסגן הנשיא, ולא השתתף בבחירת הקבינט. הריסון התייעץ עם טיילר בנוגע לפיטורי תומכי ואן ביורן, מהלך שאליו טיילר התנגד. הנרי קליי דרש מינויים פוליטיים לתומכיו, ללא הועיל. הריסון וטיילר נפגשו בריצ'מונד וראו מצעד ביחד.
טיילר נכנס לתפקידו ב-4 במרץ 1841, והביע תמיכה ברעיון זכויות המדינות לפני שהשביע את הסנאטורים החדשים ונכח בהשבעתו של הריסון. לאחר נאומו בן השעתיים של הריסון, חזר סגן הנשיא אל הסנאט כדי לקבל את מועמדיו של הנשיא לקבינט, וניהל את קבלת המינויים למחרת היום. טיילר לא ציפה לאחריות רבה, וחזר אל ביתו.
הריסון לא הצליח לרצות את קליי, שרצה השפעה בממשלו. גילו הזקן ומצב בריאותו הרעוע של הריסון לא היו סוד במהלך מסע הבחירות, ורבים תהו האם טיילר יחליף אותו. השבועות הראשונים של תקופתו כנשיא פגעו בבריאותו, ולאחר ששהה בסופת גשם בסוף מרץ, הוא חלה בדלקת ריאות. מזכיר המדינה דניאל ובסטר שלח מברק לטיילר בנוגע למחלתו של הנשיא ב-1 באפריל. כעבור יומיים התברר שמצבו של הנשיא החמיר, ואמר לטיילר שלא יתפלא אם למחרת היום ימות. טיילר היה נחוש לא להגיע לוושינגטון, כדי לא להיתפס כאדם שמצפה למותו של הנשיא. בבוקרו של 5 באפריל, הגיע בנו של ובסטר אל המטע של טיילר עם מכתב, שיידע את הנשיא החדש על מותו של הריסון יום לפני כן.
נשיאות > הוד תאונתו

מותו של הריסון השאיר אי בהירות חוקתית, כיוון שלא היה ידוע האם טיילר צריך להיות מושבע כנשיא לכל דבר ועניין. כשעה לאחר מותו של הריסון, הקבינט הכריע שיהיה "סגן נשיא כנשיא", אולם כשהגיע לוושינגטון, הוכרע שיהפוך לנשיא. טיילר נשבע בחדר המלון שלו, ללא עדים. מיד לאחר כניסתו לתפקיד, הכריע טיילר לשמור על הקבינט של הריסון. הקבינט ציפה שטיילר, כמו הריסון, יכריע את מדיניותו לפי תמיכת רוב הקבינט, אולם טיילר הודיע שיהיה אחראי על מעשי הקבינט. טיילר, בנאומו הראשון, הודיע על תמיכה במורשתו של תומאס ג'פרסון, עם מעורבות ממשלתית נמוכה.
יריביו של טיילר סירבו להכיר בו כנשיא, והתייחסו אליו כאל "הוד תאונתו". טיילר לא פתח מכתבים שמוענו אל "סגן הנשיא" או אל "הנשיא בפועל".
נשיאות > מדיניות כלכלית ועימותים מפלגתיים

הריסון היה מועמד קרוב לוויגים ולקליי. טיילר אמנם בהתחלה תמך בחוקים וויגיים, והעביר חוקים למען מערכת אוצר עצמאית וחוק שהסדיר את פשיטת הרגל, אולם מהר מאוד הסתכסך עם חברי מפלגתו. הוא סירב להקמת בנק לאומי והטיל על כך וטו פעמיים, גם לאחר שניסחו את החוק מחדש כדי להתאימו. לאחר הטלת הוטו, חברי הקבינט נכנסו אחד אחד אל טיילר והתפטרו- קליי יזם זאת כדי להכריח את טיילר להתפטר ולמנות את נשיא הסנאט במקומו. הנשיא לא התפטר והוויגים סילקו אותו מהמפלגה. הוויגים איימו להתנקש בטיילר וסירבו לממן את שיפוץ הבית הלבן.
נשיאות > מכס מגן

לממשלה היה גירעון של 11 מיליון דולרים. טיילר הכיר בצורך בהעלאת מכסי המגן, אולם דרש שהמכס יישאר בגבול ה-20%. הוא תמך בתוכנית להעביר למדינות את כל ההכנסות ממכירת שטחים ציבוריים, כדי להפחית את החוב שלהן, למרות הפגיעה בהכנסה הפדרלית. הוויגים תמכו במכסים גבוהים ובמימון ממשלתי לתשתיות המדינות. ב-1841 נוצר חוק שקבע מכסים ברמה של 20%, והעלה מכסים על מוצרים שלא היו עליהם מכסים. למרות זאת, הממשלה עדיין הייתה במצב חמור.
הבעיה נבעה מהמשבר הכלכלי שעוד המשיך. לאחר קריסת המגזר הפיננסי, המדינה התחלקה בנוגע לצורת הטיפול במשבר. טיילר סירב להקמת בנק מרכזי. הקונגרס הבטיח למדינות הדרום להפחית את המכסים, שפגעו בהם אבל עזרו לתעשייה בצפון. טיילר המליץ להעלות מכסים מעל ל-20%. הקונגרס הוויגי העביר חוקים שהעלו את המכסים וסירב למנוע מימון ממשלתי למדינות. טיילר הטיל וטו על שני החוקים וחיסל את הקשר עם הוויגים. הקונגרס איחד את שני החוקים וטיילר הטיל וטו גם על החוק החדש. הוויגים החליטו להעביר חוק אחר, החזירו את המכסים לרמתם מ-1832 וסיימו את תוכנית המימון הממשלתית.
נשיאות > ניסיון הדחה

קצת לאחר הוטו על מכסי המגן, בית הנבחרים ניסה להדיח נשיא בפעם הראשונה. הנשיאים לא הרבו להשתמש בזכות הוטו, והטילו וטו בעיקר בנושאים חוקתיים. טיילר פגע בקונגרס, וב-10 ביולי 1842 הקונגרס האשים את טיילר בכמה אישומים. הנרי קליי מצא את ההליך אגרסיבי מדי, וההצעה נדחתה בינואר.
ועידה בראשות ג'ון קווינסי אדמס גינתה את הנשיא ואת שימושו בזכות הוטו. אדמס לא אהב את העובדה שטיילר החזיק בעבדים. אדמס הציע תיקון חוקתי שידרוש משני הבתים רוב רגיל כדי לבטל וטו, ולא רוב של שני שלישים. ההצעה לא עברה. הוויגים שמרו על הרוב בסנאט אולם איבדו שליטה בבית הנבחרים. הקונגרס הצליח לבטל את הוטו לראשונה ב-3 במרץ 1845.
נשיאות > מדיניות חוץ וביטחון

למרות הקושי במדיניות הפנים, טיילר הצליח במדיניות החוץ. הוא תמך בסחר חופשי ובהתרחבות מערבה. הוא הגיע להסכם עם סין כדי להתחרות בבריטים בסחר בינלאומי. לאחר מכן הגיע להסכם מדינות גרמניות. הוויגים התנגדו להסכמים בגלל התנגדותם לטיילר.
טיילר הרחיב את דוקטרינת מונרו וקבע שהיא תקפה גם להוואי, מה שהוביל לסיפוח העתידי של הוואי.
ב-1842, דניאל ובסטר, מזכיר המדינה, הגיע להסכם שהסדיר את הגבול בין מיין וקנדה, שסיים את מצב המתיחות הארוך בין ארצות הברית ובריטניה. טיילר לא הצליח להגיע להסכם עם הבריטים על גבולות אוראגון. ביומו האחרון בתפקיד, 3 במרץ 1845, פלורידה הצטרפה לארצות הברית.
טיילר הגביר את הכוח הצבאי, וזכה לתמיכת מנהיגי הצי. הוא סיים את המלחמה בפלורידה ב-1842, והכריח את האינדיאנים להתבולל.
לאחר שפרץ מרד ברוד איילנד, טיילר התבקש לשלוח את הצבא לשם כדי לעצור את המורדים. הוא ניסה לפשר בין הצדדים וגרם להרחבת זכות ההצבעה.
נשיאות > סיפוח טקסס

טיילר תמך בסיפוח טקסס מאז שהפך לנשיא. ב-1836, רפובליקת טקסס הכריזה על עצמאותה ממקסיקו, אולם מקסיקו סירבה להכיר בה. הטקסנים דרשו להצטרף לארצות הברית, אולם ג'קסון ומרטין ואן ביורן לא רצו לצרף עוד מדינת עבדות דרומית. טיילר רצה לספח את טקסס, בניגוד לדעת חברי הקבינט שתמכו בהתפשטות מערבה.
נשיאות > סיפוח טקסס > ניסיונות ראשונים

בתחילת 1843, לאחר שהשלים הסכמים דיפלומטיים, טיילר היה מוכן לספח את טקסס. ללא תמיכה מפלגתית, הוא סבר שסיפוח טקסס יעזור לו להיבחר שוב. בפעם הראשונה הוא היה מוכן לשחק במשחק הפוליטי. לאחר שדניאל ובסטר התנגד לכך, טיילר הכריח אותו להתפטר ומינה את יו לאגרי, תומך שלו, במקום.
בעזרת ג'ון ספנסר, מזכיר האוצר, טיילר פיטר רבים מנושאי המשרות והחליף אותם בתומכי הסיפוח. טיילר סייר בכל המדינה ב-1843 והתקבל בחום בקרב הציבור. במהלך המינוי לאגרי מת, ובמקומו מונה אבל אפשור. טיילר התחיל משא ומתן עם הממשלה הטקסנית, והבטיח הגנה צבאית ממקסיקו. החוקה דרשה אישור לכל פעולה צבאית, וטיילר שמר על סודיות. רוב הסנאטורים תמכו בסיפוח.
לאחר שהשלים את ההסכם עם טקסס, טיילר נסע בספינה, ובמהלך הנסיעה התותח של הספינה השתבש. טיילר לא נפגע, אולם מספר אחרים נהרגו מיד, כולל אפשור והעבד השחור של טיילר. טיילר איבד תקווה להשלים את הסיפוח לפני נובמבר ולהיבחר מחדש.
נשיאות > בחירות 1844

טיילר מינה את ג'ון קלהון להיות מזכיר המדינה. ניסיון הסיפוח של קלהון זכה להתנגדות מצד מתנגדי העבדות. הוויגים התנגדו להסכם ולא רצו שטיילר יתחזק. מקסיקו הכריזה שסיפוח יהיה פעולה עוינת מצד ארצות הברית. קליי ומרטין ואן ביורן, שנחשבו למועמדים מובילים, התנגדו לסיפוח. טיילר שלח את ההסכם לאישור הסנאט באפריל 1844, אף על פי שלא ציפה שההסכם יעבור.
הדמוקרטים לא היו מוכנים לקבל את טיילר והוא הבין שלא יוכל להיבחר מחדש. הדרך היחידה שלו לעזור למורשתו הייתה לספח את טקסס. הוא יצר את המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית וניסה להשיג תמיכה. התמיכה בציבור לטובת הסיפוח גרמה לדמוקרטים להסכים לסיפוח. ואן ביורן לא השיג רוב של שני שלישים כדי להיות מועמד, ובסיבוב התשיעי נבחר ג'יימס פולק, שתמך בסיפוח. טיילר הודה שמטרתו האמיתית הייתה לספח את טקסס ולא להיבחר מחדש.
הסנאט הוויגי דחה את ההסכם ביוני 1844, אולם טיילר הרגיש שהסיפוח הוא בלתי נמנע. הוא קרא לקונגרס לאשר את הסיפוח, ואנדרו ג'קסון שכנע את פולק לקבל את טיילר אל המפלגה הדמוקרטית. טיילר הסכים לתמוך בפולק, שזכה בניצחון דחוק על קליי. הניצחון נחשב לתמיכה בסיפוח, ובסוף פברואר בית הנבחרים אישר ברוב גדול את ההסכם. הסנאט אישר את ההסכם רוב דחוק וטיילר חתם על החוק. טקסס אישרה את התנאים והצטרפה לאיחוד ב-29 בדצמבר 1845.
משפחתו וחייו

לטיילר היו יותר ילדים מכל שאר הנשיאים. אשתו הראשונה הייתה לטישה כריסטיאן (12 בנובמבר 10–1790 בספטמבר 1842), איתה נולדו לו שמונה ילדים: מרי (1815–1847), רוברט (1816–1877) שכיהן כמזכיר האוצר של הקונפדרציה, ג'ון (1819–1896), אליזבת (1823–1850), אן (1825-1825), אליס (1827–1854) וטזוול (1830–1874).
אשתו הראשונה של טיילר, לטישה, מתה משבץ בבית הלבן בספטמבר 1842. אשתו השנייה הייתה ג'וליה גרדינר, ואיתה נולדו לו שבעה ילדים: דייוויד (1846–1927), ג'ון אלכסנדר (1848–1883), ג'וליה (1849–1871), לאשלן (1851–1902), ליון (1853–1935), רוברט פיצוולטר (1856–1927) ופרל (1860–1947).
אף על פי שטיילר אהב את משפחתו, הוא לא שהה בביתו במהלך הקריירה הפוליטית שלו. כג'נטלמן דרומי, חובתו הייתה חשובה. ב-1821, סירב להיבחר מחדש לבית הנבחרים כיוון שטען שעליו לתמוך בחינוך ילדיו. המטע היה רווחי יותר כשטיילר ניהל אותו. כשנכנס לסנאט ב-1827, הבין שיהיה עליו לבלות חלק מהשנה רחוק ממשפחתו. עדיין, הוא היה קרוב לילדיו בעזרת המכתבים.
בדצמבר 1841, תקף אותו מו"ל מתנגד לעבדות וטען שלטיילר היו כמה ילדים משפחות, שמכר אותן. מספר משפחות שחורות טוענות שהן צאצאיו של טיילר, אולם לא נמצאו ראיות לכך.
נכון לאוגוסט 2023 יש לטיילר נכד חי (הריסון רופין טיילר, נולד ב-1928), כך שהוא הנשיא המוקדם ביותר שיש לו נכד חי.
לאחר נשיאותו ומותו

טיילר פרש למטע שלו בווירג'יניה, על נהר הג'יימס. הוא קרא למקום "יער שרווד", בהתייחסות לאגדה של רובין הוד, כדי לסמל את גירושו מהמפלגה הוויגית. הוא עבד קשה כדי להשיג יבולים רבים. שכניו הוויגים מינו אותו למשרת המשגיח על הדרכים ב-1847, משרה שולית, כדי ללעוג לו. לצערם הוא לקח את העבודה ברצינות וקרא לשכניו לספק עבדים לעבודות דרכים. הוא פרש מהפוליטיקה, לעיתים נאם בציבור אולם לא ייעץ לאף אחד. באחד מנאומיו חשף אנדרטה לזכרו של הנרי קליי, ושיבח את שותפו הפוליטי לשעבר, שהעריץ בשל הפשרה בנוגע למכס ב-1833. הנשיא לשעבר נכח במסיבות רבות של האליטה של וירג'יניה.
לאחר שפשיטתו של ג'ון בראון על מחסן נשק בהארפר'ס פֵרִי הציתה פחד מניסיונות לשחרר את העבדים או מרידות עבדים, התארגנו בווירג'יניה מיליציות. הקהילה של טיילר בחרה בו להוביל את המשמר המקומי.
לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, חזר טיילר אל החיים הציבוריים בוועידת השלום של וירג'יניה שהתכנסה בוושינגטון בפברואר 1861 בניסיון למנוע מלחמה. הוועידה ניסתה למצוא פשרה ולמנוע מלחמת אזרחים, אפילו כשהחלו לכתוב את חוקת הקונפדרציה במונטגומרי. אף על פי שהוביל את הוועידה, טיילר התנגד להחלטות הסופיות שלה, שהרגיש שנכתבו בידי נציגי המדינות החופשיות, לא הגנו על זכויות בעלי העבדים בטריטוריות ולא פיצו את הדרום העמוק ושמרו על האיחוד. הוא הצביעה נגד ההחלטות, שהוועידה שלחה לקונגרס לאישור בפברואר 1861 כתיקון לחוקה.
באותו היום שוועידת השלום החלה, נבחר טיילר לוועידת הפרישה מווירג'יניה, וניהל אותה ב-13 בפברואר 1861. הוא הפסיק לחפש פשרה והבין שהדרום יאלץ לפרוש, אולם לא חשב שהדבר יגרום למלחמה. באמצע מרץ דיבר נגד החלטות ועידת השלום, וב-4 באפריל, תמך בפרישה לאחר שהוועידה דחתה את הרעיון. ב-18 באפריל, לאחר ההתקפה על פורט סאמטר והחלטתו של לינקולן לגייס חיילים, תמך טיילר, יחד עם רוב הצירים, בפרישה. הוא הנהיג את הוועדה שנועדה להסדיר את תנאי כניסתה של וירג'יניה לקונפדרציה וקבע את משכורות הקצינים בצבא. ב-14 ביוני, חתם על צו הפרישה מהאיחוד, וכעבור שבוע הוא נבחר לקונגרס המחוזי. טיילר החל לכהן בקונגרס ב-1 באוגוסט 1861, ושירת עד לפני מותו ב-1862. בנובמבר 1861 נבחר לבית הנבחרים של הקונפדרציה, אולם מת לפני המושב הראשון בפברואר 1862.
לאחר נשיאותו ומותו > מוות

במהלך חייו של טיילר, הוא היה חולה מאוד. ככל שהזדקן יותר, סבל מהתקררויות במהלך החורף. ב-12 בינואר 1862, לאחר שהתלונן על קור וסחרחורת, הוא הקיא והתמוטט. הטיפול לא השיב לו את בריאותו, והוא תכנן לחזור אל ביתו ב-18 בינואר. לילה לפני כן החל להיחנק, ולאחר חצות, לגם ברנדי בפעם האחרונה ואמר לרופא שלו "אני הולך. אולי זה לטובה". לאחר מכן מת, כנראה משבץ.
מותו של טיילר היה היחיד בתולדות הנשיאים שלא הוכר בוושינגטון בגלל נאמנותו לקונפדרציה. הוא ביקש קבורה פשוטה, אולם נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס תכנן קבורה מפוארת שתציג את טיילר כגיבור לאומה החדשה. בקבורתו, ארונו של הנשיא העשירי נעטף בדגל הקונפדרציה. הוא הנשיא היחיד שנקבר תחת דגל זר.
טיילר קבור בבית הקברות בריצ'מונד, ליד אחוזת הקבר של הנשיא לשעבר ג'יימס מונרו. על שמו נקראה עיר בטקסס, על תפקידו בסיפוח המדינה.
מורשתו

נשיאותו של טיילר שנויה במחלוקת בקרב מדעני המדינה. ההיסטוריונים לא רואים בו כנשיא טוב, וטוענים שלקה בחסר בתור נשיא ונחשב לאחד מהפחות מוצלחים. סקר מיקם אותו במקום ה-35 מבין 42 נשיאים דאז.
טיילר קבע תקדים בכך שהפך מסגן הנשיא לנשיא. התעקשותו שהיה נשיא ולא נשיא בפועל, הייתה דגם לשבעה נשיאים אחרים שהפכו מסגנים לנשיאים. ב-1967, הכיר התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית בעמדתו של טיילר.
ישנם מלומדים ששיבחו את מדיניות החוץ של טיילר, כמו ההסכם עם בריטניה וסיפוח טקסס. הם טוענים שטיילר היה נשיא יותר חזק ממה שזוכרים אותו, שהיה אמיץ, כנה ולוחם עבור אמונותיו. ספר מ-2008, שדירג את כל הנשיאים לפי השלום, השגשוג והחירות בתקופתם, דירג את טיילר כנשיא הטוב ביותר. נטען שטיילר הביא כבוד לבית הלבן, כיוון שסירב להתפשר על עקרונותיו. רבים טוענים שנאמנותו לקונפדרציה פוגעת בהישגיו כנשיא.
בספר על טיילר, נטען שלא הצליח כנשיא בגלל גורמים חיצוניים שפגעו בו. הראשון מביניהם היה הנרי קליי, שרצה להגשים את חזונו בנושא הכלכלה של אמריקה. לאחר שג'קסון השתמש בכוחותיו כנשיא, הוויגים חפצו בנשיא שישלט בידי הקונגרס, וקליי החשיב את טיילר כחייל שלו. טיילר התנגד לכך ולכן התרחש פילוג בין הרשויות. בגלל הצלחותיו במדיניות החוץ, נטען שנשיאותו אמנם לקתה בחסר, אולם לא הייתה כישלון.
אקדמאים שיבחו וביקרו את טיילר, אולם רוב הציבור האמריקני לא מכיר אותו יותר מדי. טיילר נחשב לאחד מהנשיאים האלמוניים ביותר.
לקריאה נוספת

Dan Monroe, The Republican Vision of John Tyler, Texas A & M University Press, 2003 (הספר בקטלוג ULI)
Edward P. Crapol, John Tyler: the Accidental President, University of North Carolina Press, 2012 (הספר בקטלוג ULI)
תחריט של טיילר ב-1826, כמושל וירג'יניה
"טיפקאנו וטיילר גם"
ציור מ-1888 שמראה כיצד טיילר קיבל את החדשות על מותו של הריסון
דיוקן שמן של אשתו הראשונה של טיילר, לטישה כריסטיאן טיילר
דיוקן שמן של אשתו השנייה של טיילר, ג'וליה גרדינר טיילר
ג'ון טיילר
סימון קברו של טיילר בבית הקברות בווירג'יניה. המבנה השחור לשמאל המבנה הוא קברו של ג'יימס מונרו.
בול של טיילר
עלייה לתורה

עלייה לתורה
עלייה לתורה היא הזמנה לקרוא בתורה בזמן התפילה במניין. כל עולה לתורה קורא חלק מהפרשה הנקראת באותו יום (בימים רגילים – פרשת השבוע, במועדות – פרשה העוסקת בעניינים הקשורים ליום).
העליות לתורה מתקיימות בכל תפילה שבה מתקיימת קריאת התורה.
סדר העלייה לתורה > בעל קורא

בעבר היה העולה קורא בעצמו את קטע התורה, וילדים המתחלפים בתפקיד היו קוראים את ה"תרגום" לארמית (תרגום אונקלוס). מנהג זה השתמר בקהילות תימן וחלק מקהילות כורדיסטן, אך חלקים מהן ביטלו את קריאת התרגום.
כיום ברוב הקהילות יש "בעל קורא", אדם השולט בטעמי המקרא, וקורא בקול בשביל ה"עולה לתורה" הקורא בלחש עמו. עניין זה נקבע מפני שיש אנשים שאינם יודעים לקרוא בתורה, והיה חשש שהם יתביישו אם כשיעלו אותם לתורה הם יצטרכו לבקש מאחר שיקרא בשבילם. על כן קבעו שבעל הקורא יקרא עבור כולם, בין אם הם יודעים לקרוא בתורה ובין אם לא.
סדר העלייה לתורה > מנהגי העולה והברכות

נהוג שהעולה לתורה מתעטף בטלית לכבוד התורה. כמו כן נהגו שהעולה מנשק, בדרך כלל באמצעות הטלית, את המקום בספר התורה בו מתחילה עלייתו.
בחלק מהקהילות נהגו לומר פסוקים שונים קודם שהעולה מברך: בקהילות תימן נהגו כי הכהן העולה "ראשון" מברך "כי שם ה׳ אקרא הבו גודל לאלוקינו" והציבור עונה לו "גדול ה׳ ומהולל מאוד ולגדולתו אין חקר". בקהילות גאורגיה ובקהילות ספרדיות נוספות נהוג שהעולה מקדים ואומר: "ה' עמכם", והקהל עונה: "יברכך ה'.
לאחר מכן מברך העולה: "(רבנן) ברכו את ה' המבורך", הקהל עונה: "ברוך ה' המבורך לעולם ועד", העולה חוזר על קריאת הקהל וממשיך בברכת התורה: ”ברוך אתה ה', אלהינו מלך העולם, אשר בחר בנו מכל העמים ונתן לנו את תורתו, ברוך אתה ה', נותן התורה”. הקהל עונה אמן והבעל קורא פותח בקריאה.
בסיום הקריאה מברך העולה: ”ברוך אתה ה' אלהינו מלך העולם אשר נתן לנו (את תורתו) תורת אמת וחיי עולם נטע בתוכנו, ברוך אתה ה', נותן התורה”, והקהל עונה אמן. העולה אינו עוזב את מקום הקריאה עד לאחר קריאת העולה שלאחריו.
בהרבה מהעדות הספרדיות, נהוג שהקהל עונה גם ברוך הוא וברוך שמו. בקהילות גאורגיה נהוג בנוסף, בסיום הקריאה, שכל הקהל עונה: "חזק ברוך". וכשהעולה לתורה אומר: " אשר נתן לנו (את תורתו) תורת אמת...", הקהל עונה בקול רם: "אמת".
מי שברך

לאחר ה"עליות" מקובל שהחזן מברך את העולה בברכה המכונה "מי שברך", וכן מברך את מי שמבקש העולה. נהוג שבמהלך ברכה זו מתנדב העולה לתרום סכום כלשהו לבית הכנסת או לצדקה. כמו כן מקובל לעשות "מי שברך" לרפואת חולים, ולכבוד אשה שילדה. במקרה של לידת בת מקובל שהאב נותן לבתו את שמה במהלך ברכת "מי שברך" ליולדת לאחר עלייתו לתורה.
בבתי כנסת רבים אומרים גם "מי שברך" לשלום חיילי צה"ל ולהצלחת מדינת ישראל.
בעלי זכות העלייה > סדר העולים

חכמים תקנו סדר ברור לכיבוד העולים לתורה על מנת להימנע ככל האפשר ממריבות ולשמור על "דרכי שלום" בקריאת התורה ולכן לפי ההלכה, העלייה הראשונה שמורה לכהן, השנייה ללוי, והעליות שאחריהן ל"ישראל". אם אין כהן בבית הכנסת, עולה לתורה לוי או ישראל, אך אם אין לוי בבית הכנסת עולה אותו הכהן שעלה בראשונה פעם נוספת לתורה במקומו. לפי מנהג האשכנזים כהנים ולויים אינם מורשים לעלות לתורה בעליות אחרות, מלבד העלייה האחרונה (בתנאי שהיא לא שלישית) ועליית ה"מפטיר".
בעלי זכות העלייה > "חיובים"

המנהג ברוב הקהילות הוא שישנם אנשים בקהל שהם מחויבים לעלות לתורה, וקודמים לכל אחר בקהל. סדר הקדימויות בין ה"חיובים", וכן ה"חיובים" עצמם, משתנים לפי מנהגי הקהילות. ברוב הקהילות מקובל שמי שחל יום הזיכרון לאחד מהוריו או מבני משפחתו הקרובה באותו השבוע, הוא "חיוב". מנהגי "חיוב" נוספים הם ילד שנעשה "בר מצווה", חתן בשבת שלפני ואחרי חתונתו, מי שנולד לו בן או בת באותו השבוע ורבים נוספים.
בעלי זכות העלייה > מכירת העליות

במקומות רבים נוהגים למכור את העליות במכירה פומבית, וכך להכניס תרומות לבית הכנסת. בהרבה מהמקומות נוהגים שמכירות כגון אלו יתרחשו רק בשבתות מיוחדות, או בחגים וכדומה. ראו להלן.
סוגי העליות

כאמור, יש מספר עליות שונה, ובשבת ישנו המספר הגדול ביותר, שבע עליות, לפחות. אך אם רוצים יכולים להוסיף עליהן עוד. לחלק מהעליות יש ייחודיות, מהן מההלכה, ומהן ממנהגים שונים שהשתרשו בחלק מהקהילות. (מלבד העליות הראשונה והשנייה השמורות לכהן ולוי, כפי שנכתב לעיל).
עליית שלישי - בהרבה קהילות, בעיקר ליטאיות, שמורה עלייה זו לרב בית הכנסת וכדומה, והיא נחשבת העלייה החשובה ביותר מכל העליות (מלבד עליית חזק להלן).
עליות רביעי וחמישי - נחשבות כעליות רגילות בחשיבותן.
עליית שישי - בקרב קהילות החסידים, נחשבת עלייה זו כעלייה החשובה ביותר, ובדרך כלל מקבל אותה האדמו"ר וכדומה. יהודי תימן נוהגים לשמור אותה לילד אם הוא למד טוב את הפסוקים ולמכור אותה או להזמין אליה אדם בוגר רק אם אין ילד שהתכונן.
עליית שביעי, או עליית משלים - היא העלייה האחרונה בסדר הקריאה (מלבד הוספות, וכן עליית המפטיר שאחריה שבדרך כלל קורא שנית את מה שכבר קרא העולה שלפניו) ולכן נקרא 'משלים'. עלייה זו נחשבת בקרב בני ספרד ותימן כעלייה החשובה ביותר. בחלק מקהילות הספרדים נוהגים לעלות לעלייה זו, מי שיש לו יום השנה (יאר צייט) באותו שבוע, כסגולה לעליית נשמת הנפטר.
הוספה ואחרון - בשבת (ויש אומרים גם ביום טוב) מותר להוסיף על הקוראים. קוראים לעליות אלו הוספות, והעלייה האחרונה לפני המפטיר נקרא אחרון.
עליית מפטיר - העלייה האחרונה מסדר העליות, שבה חוזר העולה על חלק מקריאת 'עליית השביעי', בקהילות יוצאי אשכנז וחלק מקהילות יוצאי ספרד, נוהגים לעלות לעלייה זו, מי שיש לו יאר צייט (יום השנה) לעלייה זו, כסגולה לעליית נשמת הנפטר. בהרבה מהקהילות נהוג שחתן הבר מצווה או חתן בשבת שקודם נישואיו עולים לעלייה זו, יש מקומות שאף נוהגים שהחתן קורא בעצמו קריאה זו.
סוגי העליות > עליות מיוחדות

עליית חזק - היא עליית שביעי או ההוספה האחרונה, כאשר מסיימים בקריאה זו את קריאת אחד החומשים, ונקראת כך, מחמת מה שנוהגים לומר לאחר קריאה של עולה זה, 'חזק חזק ונתחזק'. עליה זה נחשבת עלייה 'חשובה', ונוהגים לעלות לעלייה זו את רב בית הכנסת או האדמו"ר וכדומה.
עליית חתן תורה - היא העלייה שנהוג היה לתת לתלמיד חכם ועליית חתן בראשית שנהוג היה לתת לעשיר. אלו הן העליות של סיום ותחילת פרשות השבוע שנקראות האחת אחרי השנייה בשמחת תורה.
עשרת הדיברות - יש מקומות שנהגו שהקהל עומד בעת קריאת פרשת "עשרת הדיברות".
שירת הים - יש מקומות שנהגו לעמוד בשעת קריאת פרשת 'אז ישיר' שבפרשת בשלח.
פרשת הקללות - בקריאת פרשות הקללות בפרשת בחוקותי וכי תבוא מקובל שרוב הציבור חושש לעלות לתורה, ובעבר היה נהוג לשלם סכום הגון לעני כדי שיתנדב לעלות בקריאות אלו.[דרוש מקור] כיום נהוג שבעל הקורא עולה בעצמו בפרשות אלה, שלא יראה כביכול שהקורא מקלל את העולה.
מנהגי העליות > מכירת העליות

בבתי כנסת רבים נוהגים למכור את ה"עליות" (ושאר המצוות והכיבודים) במכירה פומבית בבית הכנסת, לכל המרבה במחיר, והכסף נתרם לצורכי בית הכנסת. מחירי העליות הם בדרך כלל לפי מנהגי הקהילות השונות לפי דרגת העליות הנוהגות אצלם.
מנהגי העליות > נשים וקטנים

מעיקר הדין מותר לאשה או לקטן שיודע למי מברכים לעלות לתורה, אך גזרו חכמים "אשה לא תקרא בתורה מפני כבוד הציבור". ויש האוסרים עלייה של קטן שאינו בר מצווה. בבתי כנסת לא-אורתודוקסיים עולות נשים לתורה. בקהילות אותודוקסיות מודרניות מסוימות נערכים מניינים שוויוניים (כגון שירה חדשה), או מנייני נשים, שבהם הנשים עולות לתורה וקוראות בה, אם כי נוהג זה נאסר או גונה בתקיפות מצד רוב גדול של הרבנים מכל החוגים. עליית קטנים לעומת זאת היא מנהג רווח בקהילות תימן, שם הכלל אומר כי כל עוד מרבית העולים הם בני-מצווה (ארבעה עולים לפחות בשבת) הדבר מותר, עליית "שישי" ייוחדה במיוחד בשביל זה. בקהילות מסוימות נהוגה עליית קטנים בשמחת תורה.
מנהגי העליות > בר מצווה וחתן

בבר מצווה ובעליית חתן, נהוג שחתן השמחה עולה לתורה, ולאחר ברכת הסיום או לאחר קריאת ההפטרה, הנשים זורקות על חתן השמחה סוכריות, עוגות עטופות או אורז כמנהג העדה, והילדים רצים לאסוף את המאכלים. בחצרות חסידים הבנות הצעירות מוכנסות לצד דלת בית המדרש כדי להציץ ב'חתן'.