stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם ויקרי
קריירה

ויקרי היה הראשון שהשתמש בכלים של תורת המשחקים כדי להסביר את הדינמיקה של מכירות פומביות. במאמר פורץ דרך ניסח ויקרי כמה שיוויי משקל במכירה פומבית, וסיפק תוצאה ראשונית של תיאורית תוחלת הרווח השווה (Revenue Equivalence Theorem)(אנ'). משפט תוחלת הרווח השווה נותר המרכזי בתורת המכרזים המודרנית. מכרז ויקרי נקרא על שמו.
ויקרי עבד גם על תמחור גודש, הרעיון שצריך לתמחר כבישים ושירותים אחרים כך שהמשתמשים יראו את העלויות הנובעות משימוש בשירות המנוצל במלואו כשיש עדיין ביקוש. תמחור גודש מאותת למשתמשים להתאים את התנהגותם או למשקיעים להרחיב את השירות על מנת להסיר את האילוץ. התאוריה יושמה לאחר מכן בחלקה בלונדון.
ויקרי כתב כי החלפת מיסים על ייצור ועבודה ("כולל מס על פיתוח הקרקע") במס שווי מקרקעין "תשפר משמעותית את היעילות הכלכלית של האזור". ויקרי טען עוד כי למס שווי מקרקעין לא יהיו השפעות שליליות וכי החלפת מיסים קיימים במס הקרקעות תגדיל את התפוקה המקומית כך שמחירי הקרקעות יעלו במקום ליפול.
הפילוסופיה הכלכלית של ויקרי הושפעה מג'ון מיינרד קיינס והנרי ג'ורג'. הוא היה מבקר חריף של בית הספר לכלכלה בשיקגו(אנ') והיה קולני בהתנגדות למיקוד הפוליטי בהשגת תקציב מאוזן ובמאבק באינפלציה, במיוחד בתקופות של אבטלה גבוהה. בעבודתו תחת הגנרל דאגלס מקארתור, ויקרי סייע להשגת רפורמה אגררית ביפן.
לויקרי היו הרבה סטודנטים לתארים מתקדמים מאוניברסיטת קולומביה.
חיים אישיים

ויקרי התחתן עם ססיל תומפסון בשנת 1951. הוא היה קווייקר. הוא נפטר בהריסון, ניו יורק (אנ') בשנת 1996 מאי ספיקת לב.
ראו גם

אגרת גודש בלונדון
מכרז מחיר שני (מכרז ויקרי)
זכריהו

זְכַרְיָהוּ, דמות מקראית, נביא בימי עוזיהו. שמו מופיע בספר דברי הימים ב', פרק כ"ו, פסוק ה'. כתוב זה מתאר זכריהו כך: ”הַמֵּבִין בִּרְאֹת הָאֱלֹהִים”.
עוזיהו נהג לדרוש באלוהים כדי לדעת כיצד יש לנהל את הממלכה, כאשר הנביא זכריהו היה בחיים. המחבר המקראי מציין כי ”וּבִימֵי דָּרְשׁוֹ אֶת-ה', הִצְלִיחוֹ הָאֱלֹהִים”.
שמו של זכריהו זה, אשר מופיע בדברי הימים לא מופיע במקור אחר ואין מידע על נביא בשם זה אשר ניבא בימי המלך עוזיהו. יש הסוברים כי הכתוב ” בִּימֵי זְכַרְיָהוּ, הַמֵּבִין בִּרְאֹת הָאֱלֹהִים”, מציב את דמותו של זכריהו כחשובה ולכן גם הכתוב מציין את התקופה בו הוא מנבא כ”בִּימֵי”.
זהותו של זכריהו

על זהות נביא זה הועלו השערות שונות. רש"י סובר כי זכריהו אינו אלא המלך עוזיהו. ”בימי זכריהו - זה עזיהו וג' שמות נקראו לו עזיהו זכריהו עזריהו ודוגמא (ספר מלכים ב', פרק י"ב) יהואחז אחזיהו” במסכת סוטה מ"ח, ב' מזהה רש"י את זכריהו בזכריה בן יהוידע. יש קושי בזיהוי זה טמון בזמנו של זכריה בן יהוידע אשר חי בזמנו של המלך יואש מלך יהודה. היעבץ הוא אחד מהחולקים על זיהוי זה. לשיטתו, זכריהו בנו של יהוידע נסקל באבנים במצוות סבא רבא של עוזיהו. ואפשרי שכתוב זה לא נכתב בידי רש"י. יש הסוברים כי זכריהו זה הוא עזריהו הכוהן שהיה בין אלה שהזהירו את עוזיהו לא להקטיר לה' וכך לקחת מסמכויות הכהנים מאז ימי אהרון.
הרב זאב יעבץ מזהה את זכריהו בזכריהו בן יברכיהו אשר שמו מופיע בספר ישעיהו לדעת הרב משה צבי סגל זיהוי זה אינו נכון וזאת מפני שבעל ספר דברי הימים אינו מכנה אותו נביא או חוזה כמו שהוא מכנה נביאים אחרים בספר. לשיטתו הכינוי ”הַמֵּבִין בִּרְאֹת הָאֱלֹהִים” אינו אלא חכם המבין במראות האלוהים.
הערות שוליים

↑  ספר דברי הימים ב', פרק כ"ו, פסוק ה'
↑  ספר דברי הימים ב', פרק כ"ו, פסוק ה'
↑  מיכאל קוכמן, עולם התנ"ך: דברי הימים ב', תל אביב, דוידזון עתי, 1995, עמ' 204.
↑  ראו גם: רש"ש למסכת סוטה מ"ח, ב'
↑  יהודה אדרי, נביאים בתנ"ך, קריית גת, דני ספרים, 2011, עמ' 129.
↑  יהודה אדרי, נביאים בתנ"ך, קריית גת, דני ספרים, 2011, עמ' 129.
↑  ספר ישעיהו, פרק ח', פסוק ב'
↑  משה צבי סגל, זכריה ט—יד, תרביץ, תרצ"ו, 248-247
זווית היפרבולית

הזווית ההיפרבולית u היא מספר ממשי שהוא הארגומנט של הפונקציות ההיפרבוליות sinh ו-cosh. היא מגדירה גזרה היפרבולית שיש לה שטח u.
במתמטיקה, זווית היפרבולית היא פרמטר שמאפיין גזרות של היפרבולה, בדומה לאופן שבו זוויות רגילות מאפיינות גזרות של מעגל. הזווית ההיפרבולית מוגדרת ראשית בעבור "מיקום סטנדרטי", ולאחר מכן כמידה על אינטרוול של ענף היפרבולי.
הגדרה ותכונות

זווית היפרבולית במיקום סטנדרטי היא הזווית ב- (0,0) בין הקרן שעוברת ב- (1,1) לקרן שעוברת ב- \left(x,{\frac {1}{x}}\right) כאשר
x > 1; זווית זו שווה לארקטנגנס ההיפרבולי ההופכי ("ארקטנגנס היפרבולי")  \ 2\arctan ^{-1}\left({\frac {x-x^{-1}}{x+x^{-1}}}\right). הזווית ההיפרבולית שלילית כאשר x בין 0 ל-1.
הזווית ההיפרבולית שווה לפעמיים השטח של הגזרה ההיפרבולית המתאימה, השווה ל- \ln x (הוכחה תובא בהמשך הערך), בדיוק כשם שהגודל של זווית מעגלית הוא השטח של הגזרה המעגלית המתאימה לזווית מרכזית זאת. בניגוד לזווית מעגלית, הגודל של זווית היפרבולית אינו חסום.
נניח ש- ab=1 ו- cd=1 כאשר  c>a>1, כך שהנקודות  (a,b) ו- (c,d) מגדירות אינטרוול על ההיפרבולה xy = 1. יש העתקה אפינית משמרת שטח (אנ') הממפה את האינטרוול הזה לאינטרוול בין  (1,1) ל- (bc,ad). חשבון שטחים פשוט מראה שהשטח תחת ההיפרבולה באינטרוול זה הוא גם השטח של הגזרה ההיפרבולית המתאימה לנקודות  (1,1) ו- (bc,ad). לפי תוצאה של גרגואיר דה סנט וינסנט, לשטח זה תכונות לוגריתמיות[דרושה הבהרה].
הפונקציות ההיפרבוליות sinh, cosh ו-tanh נעזרות בזווית ההיפרבולית כמשתנה הבלתי תלוי שלהן, ומכיוון שהערכים שלהן ניתנים לחישוב באופן אנלוגי לפונקציות הטריגונומטריות המעגליות. לכן המושג של "זווית היפרבולית" הוא שימושי ביותר בבעיות של חשבון אינפיניטסימלי במשתנה ממשי; המושג מקנה אינטואיציה כיצד להתיר בעיות בנושא.
הקבלה לזווית מעגלית

למעגל היחידה  x^{2}+y^{2}=1 יש גזרה מעגלית ששטחה חצי מהזווית המעגלית ברדיאנים. באופן אנלוגי, להיפרבולת היחידה  x^{2}-y^{2}=1 יש גזרה היפרבולית עם שטח ששווה למחצית הזווית ההיפרבולית.
הזווית ההיפרבולית מהווה יותר מהגדרה שרירותית המקבילה לזו של זווית מעגלית, אלא שהיא טומנת בחובה עומק רב; הרעיון הבסיסי של חיבור זוויות דרך תכונות של הנקודות המתאימות לזוויות האלו, תקף גם לזווית המעגלית וגם לזווית ההיפרבולית. הבניות הבאות מראות את ההקבלה בין הזווית ההיפרבולית לזווית המעגלית:
זוויות מעגליות ניתנות לאפיון באופן גאומטרי באמצעות התכונה שאם לשני מיתרים  P_{0}P_{1} ו- P_{0}P_{2} מתאימות זוויות  L_{1} ו- L_{2} במרכז המעגל, אז הסכום שלהן  L_{1} +  L_{2} הוא הזווית המרכזית המתאימה למיתר  P_{0}Q שמקביל ל- P_{1}P_{2}.
אותה הבניה נכונה גם להיפרבולה: אם בוחרים  P_{0}=(1,1),  P_{1}=\left(x_{1},{\frac {1}{x_{1}}}\right) ו- P_{2}=\left(x_{2},{\frac {1}{x_{2}}}\right), אז באמצעות חישוב שיפועים ניתן להראות שתנאי ההקבלה מכתיב ש- Q תהא הנקודה  \left(x_{1}x_{2},{\frac {1}{x_{1}x_{2}}}\right). נקודה זאת מתקבלת גם מהגדרת הזווית ההיפרבולית כפונקציה לוגריתמית; הנקודה המתאימה לסכום הזוויות ההיפרבוליות שמתאימות לנקודות  P_{1} ו- P_{2} היא, לפי הזהות  \ln(x_{1})+\ln(x_{2})=\ln(x_{1}x_{2}), הנקודה  \left(x_{1}x_{2},{\frac {1}{x_{1}x_{2}}}\right).
היסטוריה

הבעיה של תרבוע ההיפרבולה היא הבעיה של הערכת השטח של גזרה היפרבולית. בעיה זאת נפתרה לראשונה על ידי גרגואיר דה סנט וינסנט ב-1647 בחיבורו החשוב Opus geometricum quadrature circuli et sectionum coni. כפי שהיסטוריון אחד ניסח זאת:
"הוא ערך את התרבוע של ההיפרבולה ביחס לאסימפטוטות שלה, והראה שהשטח גדל בהתאם לטור חשבוני כאשר x גדל בטור גאומטרי."
תלמידו של גרגואיר, A. A. de Sarasa, פירש מחדש את השטח הזה כלוגריתם והגדיר באופן גאומטרי את הלוגריתם הטבעי. כאחת הדוגמאות הראשונות לפונקציות טרנסצנדנטיות, הלוגריתם מפורסם יותר מהרעיון שהתניע את גילויו, דהיינו הזווית ההיפרבולית.
הראשון שהרחיב את הישג ידה של הטריגונומטריה המעגלית כדי שתכלול גם את תכונות ההיפרבולות היה אוגוסטוס דה מורגן בספרו Trigonometry and Double Algebra.
ב-1914 פרסם Ludwik Silberstein את חיבורו על תורת היחסות החדשה, ובו הוא נתן פרשנות לתורה המתבססת על מושג הזווית ההיפרבולית. בהמשך לעבודתו של הרמן מינקובסקי על האיחוד המתמטי של המרחב והזמן, Silberstein הראה שניתן לפרש את טרנספורמציות לורנץ כסיבוב בזווית היפרבולית של קואורדינטות המרחב-זמן; לאחר שמגדירים זווית היפרבולית a המקיימת tanh a = v/c, טרנספורמציות לורנץ למעשה מזיזות את הקואורדינטות המרחב-זמניות של אירוע לאורך היפרבולת האינטרוול  c^{2}t^{2}-x^{2}=1 כאשר מערכת הייחוס משתנה. הזווית ההיפרבולית המוגדרת בדרך זאת מסייעת להבחין בין מערכות ייחוס הנמצאות במהירות יחסית אחת לשנייה, וניתן להראות את העקביות של הגדרת  \beta  בדרך זאת:
אם נציב tanh a = v/c בטרנספורמציית לורנץ למעבר בין מערכות ייחוס נקבל:
t'=\gamma \left(t-{\frac {vx}{c^{2}}}\right)=\gamma t={\frac {1}{\sqrt {1-(\tanh(a))^{2}}}}*1=cosh(a)=t' (במעבר האחרון השתמשנו ב-x = 0, t = 1).
הנוסחה לחיבור מהירות יחסותי היא תוצאה ישירה של האדיטיביות של הזווית ההיפרבולית ושל הזהות לטנגנס ההיפרבולי של סכום זוויות:
c\tanh(a+b)=c{\frac {\tanh(a)+\tanh(b)}{1+\tanh(a)\tanh(b)}}={\frac {v_{1}+v_{2}}{1+{\frac {v_{1}v_{2}}{c^{2}}}}}=v_{1+2}\,.
באותו חיבור, Silberstein נעזר גם במושג של זווית ההקבלה (angle of parallelism) של לובצ'בסקי  (Π(a כדי להגיע לתוצאה cos Π(a) = v/c.
זווית היפרבולית כזווית מעגלית מדומה

הזווית ההיפרבולית מוצגת לעיתים כמספר מדומה; אם x הוא מספר ממשי ו-i2 = −1 אז:
\cos(ix)=\cosh(x) ו- \sin(ix)=i\sinh(x).
כך שהפונקציות ההיפרבוליות cosh ו-sinh ניתנות להצגה באמצעות פונקציות מעגליות. הזהויות האלו ניתנות להבנה גם במונחים של טורים אינסופיים. הטור המייצג את הפונקציה האקספוננציאלית ( e^{x}=\cosh x+\sinh x\! ) מורכב מאיברים עם חזקות זוגיות ואי זוגיות, כאשר טור החזקות הזוגיות מרכיב את פונקציית הקוסינוס ההיפרבולי ( \textstyle \cosh x=\sum _{n=0}^{\infty }{\frac {x^{2n}}{(2n)!}}) וטור החזקות האי זוגיות מרכיב את פונקציית הסינוס ההיפרבולי ( \textstyle \sinh x=\sum _{n=0}^{\infty }{\frac {x^{2n+1}}{(2n+1)!}}). הטור האינסופי לקוסינוס נגזר מהטור האינסופי לקוסינוס היפרבולי באמצעות הפיכתו לטור מתחלף. בדרך דומה מתקבל גם הטור ל-sin מהטור ל-sinh, אלא שהפעם החזקות האי זוגיות בטור הופכות למדומות ולכן נדרש הפקטור i.
ראו גם

היפרבולה
פונקציות היפרבוליות
ביאורים

↑  או פשוט  t^{2}-x^{2}=1 כאשר מנרמלים את מהירות האור c להיות 1.
להיפרבולת היחידה יש גזרה עם שטח ששווה למחצית הזווית ההיפרבולית.
זווית מעגלית לעומת זווית היפרבולית.
חדר מכונות (אונייה)

המנוע הראשי בחדר המכונות של צים ג'מייקה
חדר הבקרה של צים ג'מייקה
חדר המכונות באוניה הוא החלק בו נמצא המנוע הראשי, גנרטורים וחלקי מכונות נוספים. צמוד לחדר המכונות ימצא בדרך כלל חדר הבקרה, אשר בו נמצאים המכונאים ובו מוצג מידע לגבי מצב המנוע, הדלקים, השמנים וטמפרטורות שונות. בימות עבר, בספינות מונעות במנועי קיטור, היה צמוד לחדר המכונות מחסן הפחם של האוניה ועובדי חדר המכונות היו מזינים כל העת את דוודי הקיטור בפחם, עבודה שנחשבה מפרכת ומסוכנת בשל חומו של חדר המכונות והגזים שנפלטו לחללו בתהליך הבעירה.
סכנות בחדר המכונות

סכנות בחדר המכונות מתחלקות לשני סוגים, סכנות לעובדים והמבקרים במקום וסכנות לציוד והמבנה.
סכנות בחדר המכונות > סכנות לעובדים והמבקרים

פגיעה פיזית: חדר המכונות מכיל ציוד רב וחלקי מכונה נעים, ולכן קיימת סכנה לפגיעה פיזית. כמו כן קיימת סכנת החלקה עקב נזילות של שמנים או דלקים שונים.
נזקי חום: בחדר המכונות שוררת טמפרטורה גבוהה ולכן קיימת גם סכנה של כוויות, מכות חום והתייבשות.
חומרים כימיים: בחדר המכונות מאוחסנים ומשתמשים בחומרים כימיים רבים, כולל דלקים, נשימה או מגע איתם עלול לגרום לפגיעה.
נזקי רעש: חדר המכונות הוא מקום רועש ביותר, פגיעה קשה בשמיעה עלולה להגרם לעובדים בו אם הם אינם מוגנים.
סכנות בחדר המכונות > סכנות לציוד והמבנה

אחת הסכנות הגדולות ביותר היא שרפה, השילוב של טמפרטורה גבוהה, דלקים ושמנים, ואוורור רב, יוצרים סכנת שרפה אשר עלולה לאיים על כל האוניה ועל אנשי הצוות. מסיבה זו בחדר המכונות קיים ציוד כיבוי רב, אשר אמור למנוע את השרפה ולהחיש את הטיפול בה במקרה שהיא פרצה.
ז'אן השמיני, רוזן ונדום

ז'אן השמיני דה בורבון, רוזן ונדום (בצרפתית: Jean VIII de Bourbon;‏ 1428 - 6 בינואר 1477), היה נסיך צרפתי ורוזן ונדום בין השנים 1446–1477.
ביוגרפיה

ז'אן נולד בשנת 1428 בוונדום, ללואי, רוזן ונדום ולאיזבל דה בובאו, בתם של גי השלושה עשר, רוזן לאוואל ואן דה לאוואל. בשנת 1446 מת אביו וז'אן ירש את תאריו, ולאחר מכן הוא לחם יחד עם ידידו ז'אן דה דנואה בצבאו של שארל השביעי, מלך צרפת נגד האנגלים בנורמנדי ובגיין. ב-9 בנובמבר 1454 התחתן ז'אן עם איזבל דה בובאו, בתם של לואי דה בובאו ומרגריט דה שאמבלי, ובשנת 1458 הוא השתתף במשפט הבגידה של ז'אן השני, דוכס אלנסון. לאחר מותו של שארל השביעי חבר ז'אן לבנו לואי האחד עשר, מלך צרפת ונלחם למענו בקרב מונטלרי, אולם בשל חוסר האמון בו מצד המלך, הוא פרש לנחלותיו ושיפר מאוד את העיר ונדום. ב-6 בינואר 1477 מת ז'אן בוונדום, ובנו פרנסואה ירש את תאריו.
משפחתו

ב-9 בנובמבר 1454 התחתן ז'אן עם איזבל דה בובאו, בתם של לואי דה בובאו ומרגריט דה שאמבלי, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
ז'אן דה בורבון (1460–1487), התחתנה עם לואי, נסיך גרנדפרה
קתרין דה בורבון (1461–1525), התחתנה עם ז'ילבר דה שאבאן
ז'אן דה בורבון (1465–1511), התחתנה עם ז'אן השני, דוכס בורבון, ולאחריו התחתנה עם ז'אן השלישי, רוזן אוברן
רנה דה בורבון (1468–1534)
פרנסואה, רוזן ונדום (1470–1495)
לואי, נסיך לה-רוש-סון-יון (1473–1520)
שרלוט דה בורבון (1474–1520), התחתנה עם אנגלברט, רוזן נבר
איזבל דה בורבון (1475–1532)
בנוסף היו לו שני בנים מפילגשו פיליפין דה גורניי:
ז'אק, הברון דה ליני (1455–1524)
לואי, בישוף של אברנש (לא ידוע 1520)
חדר טראומה

חדר טראומה (נקרא לעיתים חדר הלם, חדר החייאה או חדר טיפול נמרץ), הוא האזור הראשי בחדר מיון בבית חולים. בחדר זה מטופלים חולים ופצועים שמצבם מוגדר קריטי ונשקפת סכנה לחייהם או לאיבר מגופם. החדר מצויד במכשירי ניטור, הנשמה והחייאה, ובתרופות למצבי חירום. כמו כן ניתן למצוא בו מכשיר אק"ג ולעיתים אף מכשיר רנטגן לצילומי חזה ואגן ומכשיר אולטרה סאונד.
חדר הטראומה

בשגרה חדר הטראומה אינו מאוכלס במטופלים, והוא מופעל רק במקרה הצורך, פציעות חמורות, אירועים לבביים קשים ומצבים מסכני חיים אחרים. הצוות המטפל מורכב ממומחי בית החולים והוא זמין בכל שעות היממה.
את הטיפול מבצע צוות הטראומה, הכולל צוות משולב של רופאי בית החולים ממגוון תחומי הרפואה הכירורגית (לעיתים בעלי התמחות ייעודית בטראומטולוגיה) ורופאים מרדימים.
לאחר הטיפול הראשוני בחדר הטראומה, הנפגעים מאושפזים באחת ממחלקות האשפוז בחטיבה הכירורגית או במחלקה לטיפול נמרץ כללי.
במקרה של ילדים פצועים, הם מטופלים במערכת מקבילה (אם קיימת כזו בבית החולים) הכוללת רופאים מומחים בכירורגיית ילדים ורופאי טיפול נמרץ ילדים, כשבהמשך הם מאושפזים במחלקת טיפול נמרץ ילדים או במחלקה אחרת בחטיבת הילדים.
קבלת החולים וטיפול

חולים מגיעים לחדר המיון על ידי אמבולנס, צוות האמבולנס מודיע לחדר המיון מראש על הגעתו ומתאר את מצב החולה, אנשי יחידת הטראומה מוזעקים לחדר הטראומה בהתאם לאופי הפציעה, וכשהפצוע מגיע לבית החולים צוות חדר הטראומה כבר ממתין לבואם. לעיתים, החולים מגיעים לחדר מיון/טראומה ממחלקה אחרת בבית החולים, למשל ממחלקת אשפוז.
ראו גם

טראומטולוגיה
ז'אן הראשון, רוזן לה מרשה

| --- | --- |

 לידה:  1344 
 פטירה:  11 ביוני 1393 (בגיל 49 בערך) ואנדום, צרפת 
 מקום קבורה:  collégiale Saint-Georges de Vendôme 
 בת זוג:  קתרין דה ונדום
 
ז'אן הראשון, רוזן לה מרשה, (בצרפתית: Jean Ier de Bourbon-La Marche;‏ 1344 - 11 ביוני 1393), היה נכדו של לואי הראשון, דוכס בורבון ואב קדמון של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
ביוגרפיה

ז'אן נולד בשנת 1344, לז'אק הראשון, רוזן לה מרשה ולז'אן דה שאטיון, בתם של איג דה שאטיון וז'אן דה ארגי. בשנת 1362 נהרג אביו במהלך קרב בריגנאי, וזמן קצר לאחר מכן מת גם אחיו הבכור פייר השני, רוזן לה מרשה שנפצע במהלך אותו קרב, וז'אן ירש את נחלותיו ותאריו.
ז'אן לקח חלק פעיל במלחמת מאה השנים, והפך למושל לימוזן לאחר שעזר לכבוש אותו מחדש מידי האנגלים. מאוחר יותר, בשנת 1366 הוא הצטרף לברטראן דו גסקלין במסעו לקסטיליה. בשנת 1374מת גיסו בושאר השביעי, רוזן ונדום, וז'אן הפך לרוזן ונדום וקסטרה יחד עם אשתו.
ז'אן הצטרף למערכה של שארל השישי, מלך צרפת בשנת 1382 בפלנדריה (שהגיע לשיאו בקרב רוז'בק), ובשנת 1392 נלחם בברטאן. כמו כן הוא בנה מחדש את הטירות של ונדום ולאבארדין. ב-11 ביוני 1393 מת ז'אן בוונדום, ובנו ז'אק השני, רוזן לה מרשה ירש את תאריו.
משפחתו

ב-28 בספטמבר 1364 התחתן ז'אן עם קתרין דה ונדום, בתם של ז'אן השישי, רוזן ונדום וז'אן דה פונטיו, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
ז'אק השני, רוזן לה מרשה (1370–1438)
איזבל דה בורבון (1373–לא ידוע)
לואי, רוזן ונדום (1376–1446)
ז'אן, לורד קארנסי (1378–1457)
אן דה בורבון (1380–1408), התחתנה עם ז'אן מוולוה, רוזן מונפנסייה, ולאחריו התחתנה עם לודוויג השביעי, דוכס בוואריה
מארי דה בורבון (1386–1463), התחתנה עם ז'אן דה ביינס, לורד קרואה
שארלוט דה בורבון, מלכת קפריסין (1388–1422), התחתנה עם יאנוס, מלך קפריסין
ז'אן פוקה

| --- | --- |

דיוקן עצמי מיניאטורי של ז'אן פוקה (שנת 1450)
 לידה:  1420? טור, צרפת 
 פטירה:  1481 (בגיל 61 בערך) טור, צרפת 
 זרם באמנות:  רנסאנס 
 הושפע על ידי:  Master of Boucicaut 
 יצירות ידועות:  Hours of Étienne Chevalier, Melun Diptych 
 
"מלאן דיפטיך" יצירתו של פוקה משנת 1450
ז'אן פוּקֶה (לעיתים ג'יהאן, בצרפתית: Jean Fouquet‏, 1420–1481) היה צייר ומאייר צרפתי בולט מהמאה ה-15, שהמציא, לכאורה, את הדיוקן המיניאטורי. הוא היה האמן הצרפתי הראשון שנסע לאיטליה כדי לחוות ממקור ראשון את הרנסאנס האיטלקי המוקדם.
ביוגרפיה

ז'אן פוקה נולד בטור. מעט מאוד ידוע על חייו: ישנו תיעוד לכך שהיה באיטליה לפני שנת 1447 כיוון שאז יצר את דיוקנו של האפיפיור אאוגניוס הרביעי (Pope Eugene IV) שמת באותה השנה. ובשובו לצרפת הושפע סגנונו מאלמנטים מטוסקנה, ואל מול הסגנון של יאן ואן אייק ומשפחתו שהיה בסיס האמנות הצרפתית המוקדמת של המאה ה-15, פוקה הפך למייסד של בית ספר חדש וחשוב.
פוקה עבד בחצר המלוכה הצרפתית, כולל אצל המלך שארל השביעי, ולקראת סוף הקריירה שלו, הוא הפך לצייר החצר (אנ') של לואי האחד עשר. עבודתו יכולה להיות קשורה לניסיון של החצרות הצרפתיים לחזק את הזהות הלאומית הצרפתית בעקבות מאבק ארוך עם אנגליה במלחמת מאה השנים.
יצירותיו

פוקה היה מאייר ספרים שהתבלט בשל דיוקו בממדים מיניאטוריים. בין היתר אייר את קדמוניות היהודים של יוספוס פלאביוס. איורו של בית המקדש הראשון התבסס על קתדרלת טור שכמעט הושלמה.
אחד מציוריו החשובים הוא "מלאן דיפטיך (אנ')" מ-1450, דיפטיכון שהוצג בקתדרלה של מלאן (Melun) ובחלקו השמאלי מופיע סטפנוס הקדוש ובימינו המדונה והילד במראה חיוור כשהם מוקפים במלאכים אדומים וכחולים.
הדיוקן העצמי המיניאטורי שיצר משמש כדיוקן המוקדם ביותר מסוגו שידוע כי שרד באמנות המערב, זאת במידה והדיוקנאות הנמצאים בגלריה הלאומית בלונדון ויוצרו על ידי יאן ואן אייק לא היו למעשה דיוקן עצמי, כפי שמרבית ההיסטוריונים לאמנות מאמינים.
הכתרת המלך שארל השישי "האהוב"
חלקו השמאלי של ה"מלאן דיפטיך" ובו סטפנוס הקדוש
איור של בית המקדש בירושלים
פומפיוס במקדש בירושלים
ז'אן השני, מלך צרפת

מיניאטורה של קרב פואטייה ב-1356, בו הובס ז'אן "הטוב" ונלקח בשבי
ז'אן השני "הטוב" (בצרפתית: Jean II le Bon; ‏16 באפריל 1319 – 8 באפריל 1364), בן לשושלת ולואה, מלך על צרפת מ-1350 עד מותו.
חייו

ז'אן היה בנם הבכור של פיליפ השישי, מלך צרפת, ואשתו ז'אן מבורגונדיה. ב-28 ביולי 1332, בגיל 13 בלבד, נישא ז'אן לבון מלוקסמבורג, בתו של יאן העיוור, מלך בוהמיה. היא ילדה לו תשעה ילדים, שהבכור שבהם ירש את כתרו אחרי מותו. בחתונתו קיבל מאביו את דוכסות נורמנדיה ואת רוזנות אנז'ו ומאן.
ב-8 בינואר 1354 נרצח שארל דה לה סרד, המפקד העליון של הצבא הצרפתי. שארל השני, מלך נווארה, חתנו של ז'אן השני, מלך צרפת, היה מעורב ברצח זה. בתגובה, תקף ז'אן השני את נווארה. שארל השני, מלך נווארה, שהיו לו תביעות לכתר צרפת, כרת ברית עם אויבה של צרפת, אדוארד, הנסיך השחור (בנו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה). ז'אן השני נאלץ לחתום על הסכם מנט (22 בפברואר 1354) שלפיו שארל השני, מלך נווארה ששלט על שטחים נרחבים בנורמנדי, שמפאן וברי, קיבל לרשותו שטחים נוספים.
ב-1355 נחת הנסיך השחור עם צבאו בגסקוניה. היות שלא יכול היה לשלם לחייליו, יצא איתם למסע של ביזה. הם בזזו את הכפרים שלאורך הנהר גארון ואחר כך את הערים קרקסון ונארבון ושבו לעיר בורדו עם השלל. על פי תוכנית המלחמה של אדוארד השלישי, אמור היה הנסיך השחור לצעוד עם צבאו לעבר עמק הלואר, להתאחד שם עם כוח אנגלי אחר שנחת בברטאן ולתקוף יחד את פריז. אך כאשר הוא הגיע לעמק הלואר השתנתה התוכנית, והצבא שנחת בברטאן הופנה לנורמנדי שם לחם נגד צבאו של ז'אן השני. הנסיך השחור פנה לעבר פריז וז'אן השני נאלץ לנטוש את המערכה בנורמנדי כדי להגן על פריז. בדרכו לפריז הגיע ז'אן השני לעמק הלואר ואיגף את צבאו של הנסיך השחור שנותק מכוחותיו בבורדו.
ב-19 בספטמבר 1356 נערך הנסיך השחור עם צבאו מדרום לעיר פואטייה, במקום שהגישה היחידה אליו הייתה דרך שביל צר המוקף בסבך שיחים משני צדדיו. אנשיו הסתתרו בין שיחים אלה והוא עצמו ניצב בעמדת תצפית. מספר אנשי צבאו הגיע ל-8,000 איש בלבד לעומת כוח גדול בהרבה שעמד לרשותו של ז'אן השני. לכן, הוא פנה בהצעה להסכם שעל פיו יישבע להימנע מללחום נגד צרפת במשך שבע שנים. ז'אן השני דחה את הצעתו זו, וכך החל קרב פואטייה שהיה אחד הקרבות החשובים של מלחמת מאה השנים. כאשר 3,000 אבירים צרפתים ניסו לעבור דרך השביל הצר, האנגלים פתחו במתקפת חיצים מבין השיחים. הקשתים האנגלים גרמו לפאניקה בשורות הצבא הצרפתי ו-16,000 איש נסו על נפשם.
ז'אן השני הורה לאביריו לרדת מעל הסוסים כדי לא לשמש מטרה לחיציהם של הקשתים האנגלים. הוא ואנשיו ובהם פיליפ בנו הצעיר הותקפו על ידי הפרשים האנגלים. הוא לחם בגבורה ונפצע בראשו אך לבסוף נאלץ להיכנע, נלקח בשבי ללונדון כשהוא רכוב על סוסו וקיבל כמקום מגוריו את ארמון סבוי. כשבוי של האנגלים הוא נהנה מזכויות מלכותיות והותר לו לנהל אורח חיים מלכותי. בהסכם ברטיני שנחתם ב-1360 נקבע כופר נפש בן שלושה מיליון כתרים עבור שחרור המלך מן השבי. כמו כן הוסכם כי לואי, דוכס אנז'ו, בנו של ז'אן השני, יוחזק כבן ערובה בעיר קאלה שהייתה בשלטון האנגלים. ז'אן השני הורשה לשוב לצרפת לשם גיוס הכספים הדרושים. בעת שניסה לגייס את הסכום הדרוש, נמלט בנו לואי מן השבי האנגלי תוך ניצול הזכויות המלכותיות שניתנו לו.
המלך ז'אן השני זעם על הפרת ההסכם המלכותי על ידי בנו, דבר שראה כפגיעה בכבודו. היות שלא עלה בידו לגייס את הסכום הדרוש לשחרורו, חזר ז'אן השני, מלך צרפת לשביו באנגליה בתחילת 1364, ונפטר שם באפריל של אותה שנה. גופתו הוחזרה לצרפת והוא נקבר בנקרופוליס של מלכי צרפת, בבזיליקת סן-דני שליד פריז. בנו בכורו שארל ירש את כתרו בשם שארל החמישי.
ילדיו

שארל החמישי, מלך צרפת (1338–1380)
לואי הראשון, דוכס אנז'ו (1339–1384)
ז'אן, דוכס ברי (1340–1416)
פיליפ השני, דוכס בורגונדיה (1342–1404)
ז'אן מוולואה, מלכת נווארה (1343–1373), נישאה לשארל השני, מלך נווארה
מארי מצרפת, דוכסית באר (1344–1404), נישאה לרובר הראשון, דוכס באר
אנייס (1345–1349)
מרגריט (1347–1352)
איזבל, רוזנת ורטוס (1348–1372), נישאה לג'אן גָלֵאָצוֹ הראשון, דוכס מילאנו
זיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין

זיגמונט השני אוגוסט (בפולנית: Zygmunt II August; בליטאית: Žygimantas III Augustas I; בבלארוסית: Жыгімонт Аўгуст; בגרמנית: Sigismund II. August; ‏1 באוגוסט 1520 – 7 ביולי 1572) היה מלך פולין והדוכס הגדול של ליטא באיחוד הפולני-ליטאי. הוא היה המלך האחרון בשושלת היגלונית ומותו ללא יורשים סימן את הפיכתה של מלכות פולין ממונרכיה העוברת בירושה למונרכיה נבחרת. זיגמונט השני הפך את האיחוד הפולני-ליטאי למעצמה מקומית באמצעות הובלת איחוד לובלין שקיבע את האיחוד המדיני בין שתי הישויות. הוא הצליח להגדיל את ממלכתו לשיא התפשטותה הגאוגרפית, אשר השתרעה מהרי הקרפטים עד הים הבלטי, וכללה חלקים נרחבים משטחן של אוקראינה ובלארוס של ימינו, על ידי ניצחונותיו במלחמת ליבוניה ובמלחמות-גבול נגד האימפריה העות'מאנית. בתקופתו ידעה ארצו תסיסה חברתית, תרבותית, דתית ופוליטית. מחד שגשג בה הרנסאנס הפולני שהביא לצמיחה והתחדשות תרבותית ומאידך שוסעה הארץ במחלוקות בין קתולים ופרוטסטנטים ובין מעמד האצולה הכפרית (השְלַכְטַה) לבורגנות העולה.
תולדות חייו

זיגמונט נולד בקרקוב, בנם של זיגמונט הראשון, מלך פולין ואשתו השנייה בונה ספורצה. עם מות אביו באפריל 1548 הוכרז כמלך.
עוד בהיותו יורש עצר, לפני הכתרתו, נשא לאשה את אליזבטה מאוסטריה (1526–1545), בתו הבכורה של פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. היא נפטרה בגיל 19, כשנתיים לאחר נישואיה, ללא ילדים.
ב-1547, עדיין כיורש העצר, נשא לאשה את ברברה לבית רדזיוויל (1520–1551). היו אלה נישואי אהבה, אך ברברה הייתה פרוטסטנטית, דבר שהעלה על זיגמונט את חמתם של בני האצולה הקתולית (השלאכטה) שנתמכה על ידי בית הבסבורג ואת חמת אמו, בונה ספורצה. ב-8 במאי 1551, כשלוש שנים לאחר הכתרתו של זיגמונט למלך, חלתה לפתע ברברה ומתה ללא ילדים. מותה המפתיע מרמז על כך שהורעלה, כאשר החשד נפל על אם המלך, בונה ספורצה.
ב-1553 נשא לאשה את קתרינה מאוסטריה (1533–1572), אחותה של אשתו הראשונה. היו אלה נישואי תועלת ללא אהבה ורוב הזמן היה זיגמונט פרוש מאשתו. בשנת 1554 הפילה ולד ומאז החליט זיגמונט שהנישואין מקוללים כיוון שנשא לאשה את אחות אשתו הראשונה. אך, בניגוד לבן זמנו, הנרי השמיני, מלך אנגליה, לא קידם אפשרות של גירושין.
זיגמונט נפטר בגיל 51 בארמון בסיס הציד החביב עליו בקנישין ונקבר בקתדרלת ואוול בקרקוב.
לאחר מותו בחר חבר האצילים (הסיים) באנרי השלישי, מלך צרפת למלך פולין, אך לאחר מספר חודשים נבחר סטפאן באטורי, בעלה של אחותו של זיגמונט, אנה, למלך.
יחסו ליהודים

בעקבות איחוד לובלין ב-1569 והתפשטותה של פולין מזרחה, נוצרו הזדמנויות חדשות למיעוט היהודי לבטא את כישוריהם ויכולותיהם כמנהלי אחוזות. היישוב היהודי בשטחי פולין-ליטא (כולל שטחים באוקראינה ובלארוס של ימינו) באותה עת הוערך בכ-30,000 נפש. היהודים הוזמנו להתיישב ולעבוד בפולין וניתנו להם זכויות מאת הכתר. ב-1567, למשל, הוציא זיגמונט צו מלכותי המעניק ליהודים רשות לפתוח ישיבה בלובלין.
מעמדם של יהודי פולין הוגדר בפריבילגיות ("כתבי קיום") מטעם השלטון, אשר הכירו בקהל היהודי כנציג בלעדי של הקהילה. הקהל, הנציגות הנבחרת של הקהילה, מנה בעלי אמצעים ותלמידים חכמים ומילא תפקיד חשוב בפיתוח האוטונומיה הדתית והתרבותית של יהודי פולין. באמצע המאה ה-15 הוקמו "ועדים" – ועד ארבע ארצות וועד מדינת ליטא, שהיו מעין קונגרס-על של קהלי הקהילות השונות. תפקידם היה לטפל בנושאים והבעיות המשותפים לכלל הקהילות, ובעיקר להסדיר את חלוקת נטל המסים שהוטלו על היהודים מצד השלטונות.