stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי אורוגוואי–גואטמלה
היסטוריה

הן גואטמלה והן אורוגוואי חולקות היסטוריה משותפת בעובדה ששתי המדינות היו פעם חלק מהאימפריה הספרדית. במהלך התקופה הקולוניאלית הספרדית, גואטמלה נשלטה ממלכות המשנה של ספרד החדשה במקסיקו סיטי בעוד אורוגוואי הייתה אז חלק ממלכות המשנה של ריו דה לה פלטה ונוהלה מבואנוס איירס. בשנת 1828, אורוגוואי קיבלה את עצמאותה לאחר המלחמה הסיספלטית. בשנת 1841, גואטמלה קיבלה את עצמאותה לאחר פירוק הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה. במרץ 1907, שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים.
היחסים הבילטרליים בין שתי המדינות התקיימו בעיקר בפורומים רב-צדדיים. בנובמבר 2006, סגן נשיא גואטמלה אדוארדו סטיין השתתף בפסגה האיברו-אמריקאית ה-16 במונטווידאו. בנובמבר 2018 ביקרה סגנית נשיא אורוגוואי, לוסיה טופולנסקי באנטיגואה גואטמלה כדי להשתתף בפסגה האיברו-אמריקאית ה-26.
הסכמים בילטרליים

שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים כגון הסכם על שיתוף פעולה מדעי וטכני (1987); הסכם תרבות (1987); הסכם על שיתוף פעולה כלכלי ומסחרי (1987); מזכר הבנות בנושא התייעצויות פוליטיות (2007); הסכם לחילופי מידע לגבי עיצוב ויישום מדיניות סמים (2013); הסכם בשיתוף פעולה אקדמי (2013); והסכם על סחר והשקעות (2019).
נציגויות דיפלומטיות

גואטמלה מחזיקה באורוגוואי שגרירות במונטווידאו.
אורוגוואי מחזיקה בגואטמלה שגרירות בגואטמלה סיטי.
יחסי ארצות הברית – בנגלדש

| יחסי ארצות הברית – בנגלדש |
| --- | --- |
ארצות הברית: בנגלדש


ארצות הברית: בנגלדש
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 148,460
אוכלוסייה
345,891,750: 174,095,429
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 437,415
תמ"ג לנפש (בדולרים)
79,103: 2,513
משטר
רפובליקה נשיאותית פדרלית: דמוקרטיה פרלמנטרית
שגרירים
מרשה סטיבנס בלום ברניקנט: מוחמד זיאודין
יחסי ארצות הברית–בנגלדש הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה העממית של בנגלדש לבין ארצות הברית של אמריקה. לארצות הברית שגרירות בדאקה, ולבנגלדש שגרירות בוושינגטון וקונסוליות בניו יורק ולוס אנג'לס. בשנת 2014, 76% מאזרחי בנגלדש הביעו דעה חיובית על ארצות הברית, באחד הדירוגים הגבוהים ביותר מקרב המדינות הנסקרות בדרום אסיה.
מסחר והשקעה

ארצות הברית היא יעד הייצוא הגדול ביותר של בנגלדש. ארצות הברית היא גם אחד מהמקורות הגדולים ביותר המשקיעים ישירות בבנגלדש. ההשקעה האמריקאית הגדולה ביותר במדינה היא הפעילות של חברת צ'ברון, המייצרת 50% מהגז הטבעי של בנגלדש. הסחר הבילטרלי בין שתי המדינות עמד בשנת 2014 על 6 מיליארד דולר. הייצוא האמריקאי העיקרי לבנגלדש הוא מוצרים חקלאיים (פולי סויה, כותנה, חיטה ומוצרי חלב), מטוסים, מכונות, מנועים ומוצרי ברזל ופלדה. ייבוא אמריקאי מבנגלדש כולל מוצרי הלבשה, הנעלה ומוצרי טקסטיל; צעצועים, משחקים ומוצרי ספורט; חסילונים וסרטנים; מוצרים חקלאיים.
בחודש יוני 2013, בעקבות קריסת הבניין בבנגלדש שהובילה ליותר מ-1,000 מקרי מוות, השעתה ארצות הברית הסכם סחר מועדף עם בנגלדש, שאפשרה גישה חופשית לשוק האמריקאי בשל תקני בטיחות ירודים. משרד החוץ של בנגלדש פרסמה אז הצהרה שכותבת: "זה לא יכול להיות מזעזע יותר עבור עובדי המפעל של בנגלדש כי ההחלטה להשעות מערכת כללית של העדפות (GSP) מגיעה בזמן שממשלת בנגלדש נקטה צעדים גלויים כדי לשפר את בטיחות המפעל ולהגן על זכויות העובדים".
ברית צבאית

ארצות הברית היא אחת מבעלות הברית האסטרטגיות העיקריות של בנגלדש. שיתוף הפעולה האמריקאי של ההגנה נתפס כמשקל נגד למעצמות האזוריות הודו וסין. תרגילים משותפים נערכים על בסיס קבוע, במיוחד במפרץ בנגל. פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית מקיים קשרים קבועים עם הכוחות המזוינים של בנגלדש. ארצות הברית סייעה גם להקים את היחידה הימית SWADS של חיל הים של בנגלדש, שנבנה על סמך המודל של הכוחות המיוחדים של ארצות הברית וקוריאה הדרומית.
בנגלדש היא התורמת הגדולה בעולם לכוחות שמירת השלום של האו"ם. ארצות הברית היא תומכת חיונית של כוחות שמירת השלום בבנגלדש.
חינוך ותרבות

3,828 סטודנטים מבנגלדש למדו באוניברסיטאות בארצות הברית בשנת 2013.
מבחינה תרבותית, הגרסה הבנגלדשית של רחוב סומסום היא תוכנית הילדים הנצפית ביותר בבנגלדש.
אישים בנגלדשיים בולטים בארצות הברית

פאזלור רחמן חאן: תכנן את המגדל הגבוה ביותר בארצות הברית, שנמצא בשיקגו.
סאל חאן: איש חינוך בולט.
האנסן קלארק: היה חבר הקונגרס הראשון שמוצאו בבנגלדש.
מ. עותמאן סידיק: היה שגריר ארצות הברית בפיג'י.
יוסף נייגו

יוסף נייגו (1863–1945) היה אגרונום אשר שימש כמנהל מקוה ישראל בשנים 1891–1904 ותרם רבות לפיתוחו. בשנים 1904–1923 שימש כיועץ של חברת יק"א ישראל (החברה היהודית להתיישבות) ועסק בעידוד התיישבות יהודית חקלאית במזרח התיכון. הגה את רעיון הקמת חוות סג'רה מטעם כל ישראל חברים (כי"ח) והביא לארץ ישראל את מטעי האבוקדו וההדרים. מנהל לשכת "בני ברית" באיסטנבול ומייסדה. סייע בהקמתו של בית הספר התיכון היהודי הראשון באיסטנבול והיה מנהלו הראשון.
משפחה

נולד באדריאנופול (היום: אדירנה) לעזרא נייגו ואשתו, שהייתה בתו של הרב הראשי משה רחמים בכמוהר"ש. התחתן עם לאה פאולינה מיטרני, יוצאת בולגריה ובוגרת כי"ח.
נולדו להם בן ובת שמתו בגיל צעיר. הבן הבכור יצחק יעקב נייגו נולד בטורקיה ונפטר בגיל שנה במקוה ישראל בשנת 1895. בתו חנה נולדה במקוה ישראל ונפטרה בגיל שלוש בשנת 1899. שניהם נקברו בבית העלמין העתיק היהודי ביפו.
השכלה

למד בחדר ולאחר שהתייתם מאביו החל ללמוד בישיבתו הפרטית של דודו, הרב רפאל, בעיר אדירנה. בגיל 15 עבר נייגו ללמוד בבית ספר של כי"ח, ברוח האמנציפציה הצרפתית, ולמד עברית מפי ר' מנחם פרחי. למד תורה בבית ספר "Ecole Normale Orientale" מפיו של המזרחן יוסף הלוי. עקב הצטיינותו בלימודים נבחר על ידי כי"ח ללמוד בפקולטה לאגרונומיה בבית ספר הגבוה לחקלאות במונפלייה שבצרפת. נייגו סיים את לימודיו בהצטיינות, ונשלח על ידי כי"ח לארץ ישראל כדי למלא את תפקיד מנהל בי"ס מקוה ישראל.
מנהל מקוה ישראל 1891–1904

עם הגיעו בשנת 1886 למקוה ישראל מונה נייגו לסגן מנהל בית הספר, שמואל הירש. לאחר ארבע שנות עבודה כמורה לחקלאות, הוא מונה ב-1891 למנהל. השכלתו כאגרונום סייעה להצלחתו להכשיר את תלמידיו, באמצעות לימודים תאורטיים ועבודה מעשית, כחקלאים טובים במקצועות חקלאיים רבים.
מינויו של נייגו למנהל הביא לגידול משמעותי במספר התלמידים. בשנים 1893–1896 הגיע מספרם ל-100, בשנת 1897 הגיע מספרם ל-150 ובשנים 1898–1901 הגיע מספר התלמידים ל-200. בשנים האלה נפתחו שערי בית הספר בפני בני המושבות. הנהלת בית הספר העדיפה תלמידים מהערים בארץ ומחו"ל ואילו האיכרים במושבות טענו שהם בנו את משקיהם בהדרכת אנשים מבחוץ והעדר ידע בחקלאות יגרום לסבל ולאובדן מרץ ואמצעים רבים. הושגה פשרה לפיה בית הספר יקלוט שני תלמידים מכל מושבה. עם התרבות התלמידים במקוה, פחתו שנות הלימוד משבע לחמש ואחר כך לארבע. התלמידים מהמושבות למדו רק שנתיים.
דאגתו המיוחדת כמנהל מקוה ישראל הייתה להבטיח עתיד טוב ובטוח לבוגרי המוסד. הוא הקפיד לקלוט את תלמידיו מכל אחד מהיישובים החלוציים של "חובבי ציון", כדי שיוכלו, בבוא הזמן, להכניס שיטות חדישות של עיבוד חקלאי ביישוביהם.
סייע בהקמת בית הספר העברי הראשון ביפו בשנת תרנ"ג, 1893.
בעקבות הוראה מהנהלת חברת כי"ח, שמניעיה לא ידועים, נפסק התשלום לתלמידים עבור עבודתם בשדות, ובתגובה התלמידים החלו בשביתה. השלטונות הטורקיים חשבו שמדובר במרד ואיימו לסגור את המוסד ולכן התלמידים הפסיקו את השביתה.
מנהל מקוה ישראל 1891–1904 > שינויים במקוה ישראל

נייגו הוסיף מבנים רבים למקוה ישראל וכך שיפר משמעותית את איכות ההוראה-הלמידה במוסד. הקים בניינים ומשרדים למורים ולפקידים, וחדרי שינה מרווחים בשביל התלמידים. הקים בית כנסת ואולמות מיוחדים לעיון וללימודים. בנה יקב, רפתות ואורוות, מעבדות לניסיונות כימיים, לולים ובית מרקחת. הרחיב את הפרדסים וגני הירקות. נטע עצי סרק והרבה לנטוע עצי פרי, כמו שקדים, זיתים, רימונים, בננות ואפרסקים. יזם ייעור אדמות יבשות ואדמת ביצות ועודד את נטיעת עצי אקליפטוס, האזדרכת, הברוש והרוביניה, המתאימים לאקלימה ולאדמתה של ארץ ישראל.
מנהל מקוה ישראל 1891–1904 > בית הכנסת

בית הכנסת נבנה בשנת 1896 כאשר נייגו היה מנהל מקוה ישראל.
מנהל מקוה ישראל 1891–1904 > היקב

היקב נבנה בשנת 1877 על ידי קבוצת חוצבים מומחים שהובאו מאיטליה.
מנהל מקוה ישראל 1891–1904 > ביקורו של הרצל במקוה ישראל ב-1898

ב-27 באוקטובר 1898 הגיע הרצל לבקר במקוה ישראל. נייגו הופתע מביקור הפתע של המנהיג הציוני ומתוכניתו לפגוש למחרת את הקיסר הגרמני בשער בית הספר. תחילה היסס, כי כי"ח לא תמכה בעמדותיו הציוניות של הרצל, אבל אחר כך קיבל את הרצל בכבוד ובחיבה יחד עם אשתו וערך לו סיור נרחב בבית ספרו. הרצל גילה התעניינות רבה בכל דבר שהוצג לפניו. לאחר ביקורו במקוה כתב הרצל ביומנו "זהו בית ספר חקלאי מצוין".
לאחר מכן נייגו החל לארגן את בית הספר לקראת המפגש הצפוי של הרצל עם הקיסר הגרמני למחרת, 28 בחודש. נייגו דאג ששער יפו יהיה מקושט ומהודר בפרחים ושתלמידי בית הספר יעמדו בשער בית הספר בקבלת הפנים לקיסר ולפמלייתו. הרצל דאג שמקהלת בית הספר תשיר לפני הקיסר את ההמנון הגרמני.
המפגש בין הרצל לקיסר הגרמני נערך ב-28 באוקטובר 1898 והשאיר רושם רב על הנוכחים.
סיוע למושבה נס ציונה כנציג יק"א 1897

יוסף נייגו היה נציג יק"א בארץ ישראל מאז 1894. הנהלת יק"א החליטה ב-1897, לאחר מותו של הברון הירש שהקים את החברה, בעקבות בקשתו של נייגו, להקציב 150 אלף פרנק לסיוע לאיכרים במושבות שלא נתמכו בידי הברון רוטשילד: רחובות, חדרה, משמר הירדן, גדרה ונס ציונה. נייגו ושמואל הוכברג, יושב ראש ועד המושבה ואדי אל חנין שלימים נקראה נס ציונה, עיבדו ביחד תוכנית להבראת המושבה, שהתבססה על תוספת קרקע למתיישבים, כך שלכל מתיישב יהיו 60 דונם, מהם 40 דונם כרם, 10 דונמים ירקות בהשקיה ו-10 דונמים פרדס הדרים, וכן בית אבן ורפת קטנה. כך יתאפשר להם לפרוע את ההלוואות שלקחו ממלווים פרטיים ביפו.
ניהול משא ומתן על הרחבת בית חולים ביפו 1898–1899

ב-1898 היה נייגו מעורב במשא ומתן על רכישת אחוזתו של הקונסול האוסטרי האגופ פסקל ביפו, כדי להרחיב את בית החולים שער ציון הישן, בשכונת יפה נוף. זאת לאחר שבית החולים שנוסד ב-1890 לא הצליח לקלוט את החולים הרבים בעקבות מגפה שפרצה בעיר. הקונסול ביקש תמורת הבית ובו 25 חדרים וקרקע בשטח של כ-13 דונם, סכום של 75 אלף פרנק. הברונית קלרה הירש תרמה 4,500 פרנקים לבית החולים ושאר הכסף התקבל מתרומות של יהודים באירופה ובארצות הברית. באפריל 1899 הושלמה הרכישה.
כנציג אגודת "כל ישראל חברים" שסייע ברכישתו של "בית פסקל", דרש נייגו שהנכס יירשם על שמו ויהיה מוסד רפואי עד עולם, "לשמש מגורי מרפא לחולים עניים יהודים, ספרדים, ואשכנזים, בעת חוליים". לפיכך נרשם המתחם כהקדש (ואקף) בבית הדין השרעי ביפו. נייגו קבע שלאחר מותו יעבור הפיקוח על ההקדש לחכם באשי של ירושלים ולראש העדה האשכנזית, לרב ראשי של צרפת ולמנהל מקוה ישראל, ולאחר מותם יעבור התפקיד לממלאי מקומם.
הבעלות על הנכס נמצאת כיום בדיונים משפטיים.
מפקח על פעילות יק"א במזרח התיכון 1904–1923

ב-1904 סיים נייגו את תפקידו כמנהל מקוה, לאחר שבתו חנה מתה וחלה הידרדרות במצב הבריאותי של אשתו. נייגו התמנה למפקח על כל פעולות יק"א במזרח התיכון ועודד התיישבות חקלאית יהודית. בתפקיד זה היה נייגו מעורב בהקמת יישובים לפליטים יהודים ברחבי הקיסרות העות'מאנית.
במהלך עבודתו הוא טיפל בצד החקלאי של מושבות יק"א בקפריסין, באחוזת סלובודקה-ליסנה בגליציה, במשתלת סורוקי בפלך בסרביה, ב"מסלה חדשה" ליד קושטא ובמושבות נוספות.
נייגו קיבל אישור מהשלטון העות'מאני לעסוק בניסויים חקלאים, ולצורך הוא נסע שלוש פעמים לארם נהריים לביצוע מחקרים מדעיים. הוא פרסם את ממצאיו, לפיהם ניתן לקיים התיישבות יהודית במושבות שונות.
כאחד מענפי פעולתו החשובים נחשב הטיפול במושבות יק"א בארץ ישראל.
פרסם מחקרים רבים על ארץ ישראל: גדרה וואדי חנין, קסטינה, חדרה וסג'רה; גזר וואדי חווארת; על הקרקעות בסביבות טבריה, גשר ובנות יעקב; על החורן, הגולן והבשן.
לאחר חתימת הסכם לוזאן ב-1923, שלפיו נאסר על אנשים זרים לרכוש קרקע בטורקיה, נאלצה יק"א להפסיק את פעילותה במדינה זו.
הרעיון להקים את חוות הפועלים בסג'רה 1892

ב-1892 העלה נייגו הצעה מעשית ראשונה להקים בארץ ישראל מערך התיישבותי שבמרכזו חוות פועלים. שתי פעולות הניעו אותו להגות את הרעיון. הראשונה הייתה שבשנת 1891 עסק נייגו על פי הנחיית כי"ח בארגון חזרתן של מספר משפחות עולים מארץ ישראל לארץ מוצאן (רוסיה). נייגו בחר את המשפחות העניות והאומללות, ועזר להן להשיג כרטיס לאונייה במחיר מוזל ודמי קיום שיאפשרו להן להתחיל מחדש את חייהן. השנייה הייתה העסקת פועלים יהודיים שעלו לארץ ישראל מרוסיה במקוה ישראל, כפועלים יומיים, במקום פועלים ערבים שעזבו את מקוה וחיפשו עבודה בשכר גבוה יותר. נייגו השתכנע שהעובדים היהודיים היו מוצלחים ויעילים בכמה רמות מעל הערבים, והיה מאוד מרוצה מעבודתם. הם היו מסורים, אינטליגנטים, מנומסים וחסונים, מה שהראה לנייגו שאפשר לקדם אותם ולפתח איתם את הארץ.
נייגו הציע רעיון של הקמת חוות פועלים בסג'רה, כדי להכשיר בה עולים מרוסיה שרצו לעסוק בעבודה חקלאית בארץ. על פי הרעיון שלו, לאחר מיון והכשרת הפועלים בחווה, תהפוך החווה למושבה מן המניין והפועלים יקבלו את חלקות האדמה כהלוואה לטווח ארוך. לדעתו של נייגו, היתרון בתהליך היה הגדלת סיכויי העולים להפוך לאיכרים עצמאיים, בניגוד לפעמים הקודמות בהן קיבלו העולים את האדמות ללא לימוד והכשרה ולכן נכשלו.
כי"ח דחתה את הרעיון של נייגו, אך ארבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1896, חיבר אמיל מאירסון, המנהל המיועד של יק"א, הצעה דומה. לאחר אישור הצעתו של מאירסון על ידי יק"א ב-1898, התבקש נייגו, שהיה באותו זמן הנציג של יק"א בארץ, לאתר שטחי אדמה מתאימים להקמת החווה. נייגו סבר שהגליל התחתון הוא המקום המתאים להקמת מפעל התיישבות, והמליץ לרכוש את אדמות סג'רה וסביבתה, עקב התאמתן לגידולי פלחה. עד סוף המאה נרכשו עשרות אלפי דונמים של קרקע שהיו מיועדים להקמת החווה וההתיישבות הקשורה בה. לאחר הרכישה, בשנת 1900, החלה החווה לפעול וחיים מרגליות קלווריסקי מונה למנהל החווה.
כך התגשם חזונו של נייגו, שאפשר להצליח במפעל ההתיישבות בארץ ישראל, כאשר המתיישבים הם אנשים מבוגרים, חסרי ניסיון וחסרי הכשרה בעבודה חקלאית. תפיסתו של נייגו שיקפה רעיונות של יהודי צרפת, כמו קרל נטר ואמיל מאירסון, החל משנות ה-60 של המאה ה-19, שניתן לפתור את בעייתם של היהודים בארץ ושל העולים אליה ממזרח אירופה, עקב אנטישמיות ופרעות, רק על ידי הפנייתם לעבודת האדמה כמקור תעסוקה עיקרי, זאת בהיעדר תעשייה ומסחר בארץ.
פעילות ציבורית

בשנת 1910 נכנס נייגו לארגון "בני ברית" ונבחר באותה שנה לראש הלשכה באיסטנבול, ובתפקיד זה שימש עד יומו האחרון. יהודי איסטנבול העדיפו להצטרף לארגון "בני ברית", כי הם רצו לקחת על עצמם אחריות רבה יותר על גורל חברי הקהילה, ואילו כי"ח ניהלה מדיניות שהייתה מוכתבת מפריז. נייגו עזר בגיוס כספים מיהודי איסטנבול למען בניית בית הספר היהודי הראשון בעיר. כהוקרת תודה על תרומתו הרבה ליהודי טורקיה, ארגון "בני ברית" נותן כיום מלגות לסטודנטים יוצאי טורקיה שלומדים באוניברסיטאות בישראל.
במלחמת העולם הראשונה נפסקה הפעילות של בתי הספר הזרים בטורקיה העות'ומאנית. לכן יהודי איסטנבול שהיו רגילים לשלוח את ילדיהם לבתי ספר זרים, חיפשו באופן דחוף בית ספר יהודי תיכוני (לִיְצֵיאום). יוסף נייגו אסף את הכספים הדרושים והקים את בית הספר התיכון היהודי הראשון באיסטנבול, "בני ברית" ששמו שונה יותר מאוחר ל"יבנה". נייגו שימש בו בהתנדבות כמנהלו הראשון במשך כשלוש שנים (1914–1917).
עם סיום מלחמת העולם הראשונה ב-1918, החלו מעצמות ההסכמה לשאת ולתת עם טורקיה. אז התעורר צורך דחוף בקרב יהודי טורקיה לייצוג הולם באותו משא ומתן. מאחר שהרב הראשי של הקיסרות העות'ומאנית, רבי חיים נחום, לא היה זמנית בנמצא, הקימו יהודי איסטנבול מועצה לאומית זמנית של הקהילה היהודית בטורקיה, ובחרו פה אחד ביוסף נייגו לנשיאה.
בהמלצותיהם של השגריר האמריקאי בטורקיה מוֹרְגֶנְטאו ושל נרסיס לוון, אשר שימש מאז 1896 נשיא חברת יק"א, הוזמן נייגו בשנת 1923 לנהל את קופת מלווה לעסקים קטנים "Caisse de petits pres de Constantinople" של הג'וינט.
בשנת 1929 ביקר נייגו בארץ ישראל ונהנה הנאה מרובה מהתפתחותו של מקוה ישראל בהנהלתו של תלמידו, אליהו קראוזה.
בשנת 1933, בהגיעו לגיל 70, חבריו ואוהדיו של נייגו כתבו לכבודו קובץ ספרותי בשם "משאות ונאומים" שהכיל את הביוגרפיה שלו, הרצאותיו וזיכרונותיו.
בשנת 1945 מת באיסטנבול, ונערכה לו הלוויה מפוארת שבה השתתפו כל יהודי העיר.
ראו גם

יק"א
חוות סג'רה
מקוה ישראל
אליהו קראוזה
אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו
לקריאה נוספת

אביבה שוורץ, מקוה ישראל מחזון למציאות, מקוה ישראל, 2006
יוסי בן-ארצי, ישראל ברטל, אלחנן ריינר (עורכים). נוף מולדתו: מחקרים בגאוגרפיה של ארץ ישראל ובתולדותיה, מוגשים ליהושע בן אריה, ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ס 1999.
יוסף שפירא, מאה שנים למקוה ישראל: 1870–1970, תל אביב: תרבות וחינוך, 1970
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  דוד תדהר (עורך), "יוסף נייגו", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1267
1 2  מידע שנמסר מעודד ישראלי וצפוי להתפרסם באתר מצבות מדברות
↑  שפירא, 1970, עמוד 166
↑  שפירא, 1970, עמ' 174–175
↑  שפירא, 1970, עמ' 177–181, פרק: הרצל במקוה ישראל
↑  אריה חשביה, נס ציונה, עיר עם לב של מושבה (תרמ"ג, 1883 – תשס"ג, 2003), פתח תקווה: עיריית נס ציונה, באמצעות הוצאת מלוא בע"מ, 2003, עמ' 56
↑  דליה קרפל, הוואקף היהודי, באתר הארץ, 2 בפברואר 2012
↑  יורם מיורק, "המקורות הרעיוניים של חוות הפועלים בסג'רה", עמ' 376–383, בתוך יוסי בן-ארצי, ישראל ברטל, אלחנן ריינר (עורכים), נוף מולדתו: מחקרים בגיאוגרפיה של ארץ ישראל ובתולדותיה, האוניברסיטה העברית, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, תש"ס 1999
↑  ארגון בני ברית ישראל – לשכת יוסף נייגו, באתר הישגים – מנגישים השכלה גבוהה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301610305171  ISNI: 0000 0001 2122 1468  LCCN: nr00023358  VIAF: 17062897   WorldCat (עם VIAF): 17062897 
יוסף נייגו בן 15
יוסף נייגו עם המורים והעובדים במקוה ישראל 1892
מכתב תודה מהרצל לנייגו על עזרתו לארגן את הפגישה עם הקיסר הגרמני
יעקב הרפז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1951 (בן 73 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 תפקיד:  מנהל כללי 
 פרסים והוקרה:    עיטור המופת 
 
יעקב הרפז (נולד ב-1951) הוא נשיא קבוצת IMC, שימש בעבר כמנכ"ל ישקר.
ביוגרפיה

הרפז נולד בקריית מוצקין. שירת בצה"ל בחיל החימוש. במלחמת יום הכיפורים נפצע באזור תעלת סואץ ואיבד כף רגל, על אף הפציעה חילץ וטיפל בחברו לכוח והציל את חייו, על כך זכה לעיטור המופת. למד הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
לאחר סיום לימודיו עבד במעבדה לתהליכי עיבוד, ממנה הגיע ל"ישקר" כאיש פיתוח. אחרי מפגש עם סטף ורטהיימר עבר למכירות ושיווק. למד בקורס ניהול (PMD) בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד. ב-1984 מונה כמנהל השיווק של "ישקר". ב-1992 מונה כמנכ"ל החברה ובהמשך מונה לנשיא קבוצת IMC. אחרי מכירת החברה לוורן באפט התבקש להישאר בתפקידו. ב-1996 זכה בפרס התעשייה בקטגוריית המתכת, מטעם התאחדות התעשיינים בישראל.
הרפז מתגורר בכפר ורדים, נשוי ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  רב"ט הרפז יעקב - עיטור המופת, באתר עמותת חיל הטכנולוגיה והאחזקה
↑  זוכי פרס התעשייה, באתר התאחדות התעשיינים בישראל
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יעקב השקרן (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  מארק ברודצקי, פיטר קסוביץ 
 הופק בידי:  סטיבן האפט 
 תסריט:  פיטר קסוביץ, Didier Decoin, יורק בקר 
 עריכה:  קלייר סימפסון 
 שחקנים ראשיים:  רובין ויליאמס Iván Darvas István Bálint Nina Siemaszko יוסטוס פון דוהנאני Lech Mackiewicz מירוסלב זברוייביץ' יאנוש גוסטוני Ági Margitai מארק מרגוליס ארמין מילר-שטאל לייב שרייבר אלן ארקין מתייה קסוביץ האנה טיילור-גורדון מייקל ג'טר בוב בלבן Zofia Saretok 
 מוזיקה:  אדוארד שירמור 
 צילום:  אלמר רגלי 
 מדינה:  ארצות הברית, צרפת, הונגריה, פולין 
 חברת הפקה:  סרטי סוני 
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 באוקטובר 1999 
 משך הקרנה:  120 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  דרמה קומית, סרט קומדיה, סרט דרמה, סרט מלחמה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   jakobtheliar
 דף הסרט ב־IMDb
 
יעקב השקרן (באנגלית: Jakob the Liar) הוא סרט דרמה-קומית מלחמה אמריקאי משנת 1999 בבימויו של פיטר קסוביץ, בהפקת סטיבן האפט, מרשה גארס ויליאמס ונכתב על ידי קאסוביץ ודידייה דקוין. הסרט מבוסס על ספר בעל אותו השם מאת יורק בקר. בסרט מככבים רובין ויליאמס, אלן ארקין, לייב שרייבר, האנה טיילור-גורדון ובוב בלבן. הסרט מתרחש בשנת 1944 בגטו בפולין הכבושה שבידי הנאצים בתקופת השואה ומספר את סיפורו של חנווני פולני-יהודי בשם יעקב היים המנסה להעלות את המורל בתוך הגטו על ידי שיתוף שמועות מעודדות שלטענתו שמע עליהן ברדיו. זו גרסה מחודשת לסרט המזרח-גרמני-צ'כוסלובקי משנת 1975 Jakob der Lügner.
תקציר העלילה

בפולין של תחילת 1944, חנווני פולני-יהודי בשם יעקב היים זומן למפקדה הגרמנית לאחר שהואשם ביציאה לאחר העוצר. בזמן ההמתנה למפקד, יעקב שומע שידור רדיו גרמני המדבר על תקיפות סובייטיות. בחזרתו לגטו, יעקב חולק את המידע שלו עם חבר, מה שמעורר שמועות שיש רדיו סודי בתוך הגטו. לאחר היסוס, יעקב מחליט לנצל את ההזדמנות כדי להפיץ תקווה בכל הגטו כשהוא ממשיך לספר את הסיפורים האופטימיים והפנטסטיים שלכאורה שמע מ"הרדיו הסודי" שלו, ושקריו שומרים על התקווה וההומור בקרב תושבי הגטו המבודדים. יש לו גם סוד אמיתי, בכך שהוא מחביא נערה יהודייה שנמלטה מרכבת גירוש למחנה ההשמדה.
עם זאת, הגסטפו לומד על הרדיו המיתולוגי ומתחיל בחיפוש אחר גיבור ההתנגדות שמעז להפעיל אותו. יעקב מוסר את עצמו לגרמנים כשהם דורשים מאדם עם הרדיו להסגיר על עצמו או להסתכן בהרג בני ערובה. במהלך החקירה, יעקב אומר למפקד הגרמני שהוא הקשיב רק לרדיו בתוך משרדו. הוא מצווה להודיע בפומבי שהכל היה שקר, אז חיסול הגטו יתנהל בצורה מסודרת. כשהוא מוצג לציבור, יעקב מסרב לומר את האמת, אך נורה לפני שהוא יכול לבצע את נאומו.
בסוף הסרט, יעקב אומר בקריינות, שכל תושבי הגטו גורשו אז ולא נראו שוב. "אבל אולי זה בכלל לא היה ככה", כאשר נעצרת הרכבת הנושאת את השבויים היהודים למחנות המוות על ידי חיילים סובייטים והיושבים בה משוחררים.
שחקנים ודמויות

רובין ויליאמס בתפקיד יעקוב היים
אלן ארקין בתפקיד פרנקפורטר
בוב בלבן בתפקיד קובלסקי
לייב שרייבר בתפקיד מישה
ארמין מילר-שטאל בתפקיד ד"ר קירשבאום
האנה טיילור-גורדון בתפקיד לינה קרונשטיין
מארק מרגוליס בתפקיד פיינגולד
מייקל ג'טר בתפקיד אברון
יעקב בן יצחק קורסונו

| --- | --- |
 ענף מדעי:  אסטרונומיה
 מקום מגורים:  ברצלונה
 עיסוק:  אסטרונום ומתרגם
 הערות:  עבד בחצר מלך ארגון פדרו הרביעי
 תרומות עיקריות
 טבלאות ברצלונה, מדריך לבניית אסטרולב
 
יעקב בן יצחק קורסונו, הידוע גם בשמות יעקב אלכוארסי, יעקוב קורסינו, יעקב בן אָבּי אברהם יצחק אל-קורסוּנו) היה אסטרונום יהודי בן המאה ה-14 שפעל בחצרו של מלך אראגון פדרו הרביעי.
פעילותו המדעית

בשנת 1359, המלך פדרו הרביעי הזמין את האסטרונום הנוצרים פֶּרֶה גילברט (Pere Gilbert) ואת תלמידו דלמציוס סֶסְפּלָנֶס (Dalmau SesPlanes) לחבר טבלאות אסטרונומיות על בסיס עבודות של אסטרונומים מוסלמים שהיו שמורות בספריית הארמון. על בסיס אותו מידע, הם בנו עבורו בשנת 1361 דגם מפואר של כיפת השמיים המתאר קבוצות כוכבים, כוכבים וגופים אחרים. לאחר מותו של פֶּרֶה גילברט, בשנת 1362, תלמידו המשיך את עריכת הטבלאות שהסתיימה בשנת 1366.
בקולופון הראשון בנוסח העברי של חיבורו על האצטרולב, יעקב קורסונו מציין שהוא עבד בברצלונה בין השנים 1378 – 1380 לפי הזמנתו של המלך פדרו הרביעי וכי מונה למתרגם בית המלוכה בשנת 1380.
תחילה הוטל עליו להשלים את עריכתן של הטבלאות האסטרונומיות של פֶּרֶה גילברט, לכלול בהן שיטות חישוב נהוגות בידי האסטרונומים היהודים והנוצרים ולתרגם אותן מקטלאנית לעברית. הטבלאות האסטרונומיות הידועות בשם "טבלאות ברצלונה" הושלמו בשנת 1381.
במדריך המלווה את הטבלאות שלושה עשר פרקים והקדמה של המלך פדרו הרביעי.
במדריך מוסבר כיצד לבצע תרגום תאריכים בין לוח השנה הנוצרי ללוח השנה המוסלמי, כיצד להתאים את תנועת הכוכבים לערים שנמצאות מזרחה או מערבה מברצלונה, כיצד לחשב את מיקום הכוכבים, השמש והירח, את שעות היום והלילה ואת מועדי הירח המלא וליקויי החמה והירח.
בשנת 1378, במקביל לעריכת הטבלאות, אל-קורסונו כתב בעברית חיבור בשם " ביאור עשיית האצטורל" (הוראות לבניית אצטרולב) שהיה לפי דבריו תרגום של חיבור באותו נושא שכתב בשנת 1376 בסביליה:
והייתה השלמתה שנת חמשת אלפים ומאה ושלשים ושש לאלוף הששי במניין שאנו מונין בלישביליא. והעתקתי מלשון ערבי אל לשון עברי בחדש אלול בברצלונה מתא שנת כי לק"ח טוב נתתי לכם
אל-קורסונו תרגם מערבית לעברית גם את החיבור בנושא האצטרולב שכתב האסטרונום המוסלמי Ibn As-Saffar במאה ה-11.
ראו גם

יהדות קטלוניה
הערות שוליים

↑  Laura Fernández Fernández, The Libro de las tablas alfonsíes : New Documentary and Material Sources, Turnhout, Belgium: Brepols Publishers, 2022-01, עמ' 21–55, ISBN 978-2-503-59520-7. (באנגלית)
↑  A Treatise On The Construction of Astrolabes by Jacob Ben Abi Abraham Isaac Al-Corsuno (Barcelona, 1378) : Edition, Translation and Commentary | PDF | Circle | Hour, Scribd (באנגלית)
↑  Taules PereII Millas, TEXTO CATALAN DE LAS TABLAS ASTRONOMICAS (CANONES) DEL REY DON PEDRO EL CEREMONIOSO, A BASE DE LA REDACCION DEFINITIVA DEL JUDlO JACOB CORSINO
↑  Josefina Rodríguez-Arribas, HEBREW EDITION OF THE TREATISE ON THE CONSTRUCTION OF AN ASTROLABE BY JACOB BEN ABI ABRAHAM ISAAC AL-CORSUNO
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1156310016  VIAF: 4933152451242406650002   WorldCat (עם VIAF): 4933152451242406650002
יחסי איטליה–גאורגיה

| יחסי איטליה–גאורגיה |
| --- | --- |
איטליה: גאורגיה


איטליה: גאורגיה
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 69,700
אוכלוסייה
59,293,250: 3,807,418
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 30,536
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,029: 8,020
משטר
רפובליקה

דגל גאורגיה מתנוסס מחלון שגרירות גאורגיה ברומא
יחסי איטליה–גאורגיה הם יחסי החוץ בין גאורגיה לאיטליה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-11 במאי 1992. שתי המדינות חברות מלאות במועצת אירופה.