stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גבול ישראל–לבנון
עד מלחמת העצמאות > המרד הערבי הגדול

באפריל 1936 פרץ המרד הערבי הגדול. כבר משלביו הראשונים של המרד היה ברור כי הצלחתו תלויה בסיוע שאותו יקבלו המורדים מבחוץ. באוגוסט 1936 הגיע לארץ ישראל פאוזי אל קאוקג'י, יליד לבנון, ששימש כמפקד הצבאי של המרידה, ועימו מאות חמושים שחצו את הגבול מסוריה ומירדן. המורדים ניסו להשתלט על אזורים שלמים בארץ, ולהשליט שם את שלטונם. אזור הגליל ההררי, בו לא היו כלל נקודות יהודיות בין יישובים ערבים רבים, ובו קיבלו המורדים אספקה רציפה של כוח אדם, תחמושת ונשק מתומכיהם בסוריה ובלבנון, נראה כאידיאלי למטרה זו.
בריטניה פנתה לשלטונות הצרפתים לסייע לה בסגירת הגבול, אך ללא הועיל. הממשלה הבריטית הייתה בשלב זה בעלת ניסיון וידע בדיכוי מרידות בשטחי שלטונה. במלחמת הבורים השנייה, בתחילת המאה ה-20, הצליחו הבריטים לדכא את לוחמי הקומנדו הבורים באמצעות חלוקת השטח לתאי שטח המגודרים ביניהם בגדר תיל (תוך שימוש חלוצי באמצעי זה שהומצא אך בשנת 1876 בארצות הברית ושימש במיוחד לתיחום עדרי בקר), ושליטה בתאי השטח המבודדים. ברור היה כי את הגבול שבין ארץ ישראל, סוריה ולבנון יש לגדר ולתחם באופן שישלוט במעבר בין המדינות, ויפגין נוכחות אקטיבית בריכוזי האוכלוסייה הערבים בגליל.
השלב הראשוני בהשתלטות על השטח העוין בגליל היה סלילת כביש הצפון. הכביש נסלל, בתחילה כדרך עפר, בחודשים פברואר עד אוקטובר 1937. מטרת הכביש הייתה לחסום הסתננות מהצפון, ולאפשר לכוחות להגיע במהירות ובכוח רב אל הכפרים הערבים שעמדו על תוואי הכביש. בשל כך, ובשל התוואי ההררי והקשה, נסללה הדרך לא על הגבול ממש, אלא במרחק מה ממנו. לאורך הכביש נבנתה גדר ביטחון ובסמוך לה תחנות משטרה מבוצרות (מצודות טגארט) ומצדיות שכונו פילבוקס (קופסת גלולות בשל צורתן). מיקום הגדר והכביש השאירו את אצבע הגליל, מצפון לראש פינה, מחוץ לגדר אך הריבונות הבריטית נשמרה גם באזור זה.
אחרי מלחמת העצמאות > הסכם שביתת הנשק עם לבנון בתום מלחמת העצמאות

הסכם שביתת הנשק עם לבנון, אחד מהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, נחתם ב-29 במרץ 1949. צה"ל פינה את 14 הכפרים שנכבשו על ידו בתחום לבנון עד נהר הליטני, וצבא לבנון פינה את ראש הנקרה – קו הגבול המנדטורי בין ארץ ישראל ללבנון הפך לקו שביתת הנשק של ישראל עם לבנון, כחלק מהקו הירוק. סימון הקו מחדש הושלם ב-18 בינואר 1951.
ישראל פעלה להרחיק אוכלוסייה לא יהודית מהגבול, על מנת למנוע מעבר גורמים עוינים בין ישראל ללבנון בחסות האוכלוסייה, ובמסגרת זאת פונו עקורי איקרית ובירעם מבתיהם. עם זאת, בקרבת הגבול נותרו אנשים מהשבט הבדואי ערב אל-עראמשה שחלקו התגורר בלבנון, ובמהלך שנות ה-50 היה מעבר יומיומי בין ישראל ולבנון של אנשי השבט.
אחרי מלחמת העצמאות > מלחמת ששת הימים

מלחמת ששת הימים שינתה כליל את גבולותיה של ישראל עם מצרים, ירדן וסוריה, אך כמעט ולא שינתה את גבול הצפון. קו הגבול הקיים עם לבנון נותר כשהיה, אך הוא התארך בקצהו המזרחי, כתוצאה מכיבוש רמת הגולן, שבחלקה הצפוני גובלת אף היא עם לבנון.
בשנת 1972 חנכה ישראל כביש חדש וגדר ביטחונית לאורך הגבול עם לבנון.
עם החלת החוק הישראלי על רמת הגולן ב-1981 הוחלה הריבונות הישראלית על חלקו של הכפר ע'ג'ר ולצד חוות שבעא ושבעת הכפרים הוא מהווה סלע מחלוקת בסוגיית הגבול היבשתי בין ישראל ללבנון.
אחרי מלחמת העצמאות > מלחמת לבנון הראשונה

מלחמת לבנון הראשונה החלה בהשתלטות של צה"ל על חלקה הדרומי של לבנון בראשית יוני 1982, ובשיאה כבש צה"ל את ביירות, מעבר לקו 40 הק"מ שעליו הצהירה ממשלת ישראל מלכתחילה. בספטמבר 1983 החל צה"ל בנסיגה הדרגתית ובשנת 1985 נסוג צה"ל מחלק ניכר של השטח שכבש, אך המשיך להחזיק ברצועת הביטחון בדרום לבנון, מצפון לגבול הצפון.
רצועת הביטחון הרחיקה את צפון ישראל מטווח הקטיושות, אם כי אלה לא הסתיימו לגמרי. השהות בלבנון חשפה את חיילי צה"ל וחיילי צד"ל לעימותי גרילה קשים עם אנשי חזבאללה שהתעצמו והתמקצעו, וצה"ל התקשה לתת להם מענה הולם. שני אירועים מרכזיים בשנים אלו היו מבצע דין וחשבון, בשנת 1993, ומבצע ענבי זעם בשנת 1996.
מחיר הדמים ששילם צה"ל על השהות ברצועת הביטחון הוביל ללחץ ציבורי גובר לפינויה, כמו זה של ארגון "ארבע אמהות". בין האירועים שהגבירו את הלחץ הציבורי לפינוי היו אסון השייטת, אסון המסוקים ונפילתו של מפקד יחידת הקישור ללבנון, תא"ל ארז גרשטיין.
ב-24 במאי 2000, בעקבות הוראתו של ראש הממשלה, אהוד ברק, נסוג צה"ל מלבנון, לאחר 18 שנות שהייה שם. האו"ם, בשיתוף עם מדינת ישראל, קבע את "קו נסיגת כוחות צה"ל" וסימן אותו בחביות בצבע תכלת (הצבע של דגל האו"ם) והקו ידוע היום כ"הקו הכחול".
ב-28 בינואר 2005, התקבלה החלטה 1583 של מועצת הביטחון של האו"ם לגבי כוחות יוניפי"ל הנמצאים בגבול ישראל–לבנון.
אחרי מלחמת העצמאות > ממלחמת לבנון השנייה עד למלחמת חרבות ברזל

מלחמת לבנון השנייה החלה בהפגזה ארטילרית של חזבאללה על יישובי גבול הצפון באזור שלומי, שלוותה בחטיפת שני חיילי צה"ל, אהוד גולדווסר ואלדד רגב שהיו בסיור לאורך הגבול. במהלך הלחימה היבשתית שהתפתחה חצו כוחות צה"ל את גבול הצפון במקומות אחדים. במלחמה ישראל כבשה מחדש גם את צפון הכפר ע'ג'ר – שטח שנמצא בלבנון וממנו נסוגה לאחרונה בשנת 2000. תושבי הכפר ע'ג'ר הפכו לאזרחים ישראלים בעקבות חוק רמת הגולן מ-1981, ובתקופת רצועת הביטחון רבים מהם בנו בתים בחלק הצפוני של הכפר, בטריטוריה לבנונית.
בשנים שלאחר המלחמה נהנתה ישראל משקט כמעט מוחלט בגבול לבנון, שהופר לעיתים רחוקות בירי רקטות. אירועים בולטים:
ב-3 באוגוסט 2010 כוחות צבא לבנון פתחו באש מאל-עדייסה על חיילי צה"ל בגבול ישראל–לבנון, ליד משגב עם, והרגו מג"ד ישראלי. צה"ל השיב אש והרג 4 לבנונים, מהם 3 חיילי צבא לבנון ועיתונאי של אל-אח'באר.
ב-1 באוגוסט 2011 כוחות צבא לבנון פתחו באש לעבר חיילים שהיו בסיור באזור מעיין ברוך, הסיבה לירי הייתה ככל הנראה שאחד מהחיילים הלבנונים סבר בטעות כי החיילים ניסו לחצות את הגבול ולהיכנס לשטח לבנון.
ב-28 בינואר 2015 מארב של חזבאללה ירה טיל נ"ט על רכב סיור של צה"ל בהר דב, וגרם להרג שני חיילים ולפציעת שבעה חיילים.
בעשור השני של המאה ה-21 ביצר צה"ל אזורים בגבול הצפון, באמצעות לוחות בטון מזוין, סוללות עפר, מגדלים ממוגנים ושדרוג של גדר הגבול, על מנת למנוע מחזבאללה לתקוף יישובים הסמוכים לגבול, בפרויקט שנקרא "אבן משתלבת". נכון לשנת 2018, יש עדיין 13 נקודות שבהן הגבול שנוי במחלוקת. ב-4 בדצמבר 2018 פתח צה"ל במבצע מגן צפוני לגילוי, איתור וניטרול מנהרות טרור שחפר חזבאללה משטח לבנון לתוך שטח ישראל.
עד שנת 2022, הוצב מחסום בכניסה לכפר ע'ג'ר, והכניסה הייתה מותרת רק לתושבי היישוב ולחיילי צה"ל, או בכפוף לאישור ממשרד הביטחון ובליווי מדריך מקומי. בספטמבר 2022, לאחר שמועצת ע'ג'ר הקימה גדר שחוסמת את המעבר לכפר מלבנון, הוסרו המחסומים בכניסה לכפר ומגבלות הכניסה אליו מישראל. שטח הכפר מוגדר עדיין כ"שטח צבאי סגור לכניסה", וזאת במסגרת "הקו הכחול" שנקבע לגבול ישראל-לבנון, אך לא מתקיימת אכיפה של איסור הכניסה, ולמעשה צה"ל הסיר את המחסומים במרכז הכפר, והוא פתוח באופן מלא לכלל אזרחי ישראל, וכלול כולו בשטח ישראל.
ב-14 באוקטובר 2020, התחיל משא ומתן בנוגע לגבול הימי בין ישראל לבין לבנון, משא ומתן שהבשיל עד כדי הסכם שפרטיו פורסמו ב-12 באוקטובר 2022 ונכנס לתוקף ב-27 באוקטובר 2022.
אחרי מלחמת העצמאות > מלחמת חרבות ברזל

אחת העילות של חזבאללה לפתיחה במלחמה נגד ישראל יום לאחר טבח שבעה באוקטובר היו כ-13 מחלוקות (המספר משתנה בין הדיווחים) קרקעיות שונות לאורך גבול בין לבנון וישראל.
ראו גם

גבולות מדינת ישראל
לקריאה נוספת

יאיר זלטנרייך, "גבול ארץ ישראל כסוגיה ביטחונית לשלטונות המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון", בתוך: ניר מן (עורך), עלי זית וחרב: מפנה האימפריות, כרך י"ט, בן-שמן: מודן, משרד הביטחון והמרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, 2019, עמ' 94–122
הערות שוליים

↑  חיים סרברו, גבולות ישראל היום, המרכז למיפוי ישראל, 2012, עמ' 71
↑  יגאל עילם, כרוניקה של העם היהודי בעת החדשה
↑  יהושע לוינסון, גבול הרמה המישורית - סקירה של גבול ישראל - לבנון, על המשמר, 16 באפריל 1976
↑  נוסח ההסכם באתר הקרן לשיתוף פעולה כלכלי
↑  חיים יבין, יובל לישראל, 1998
↑  יהודה אריאל, התנחלות באדמית 1958, הארץ, 10 באוקטובר 1958
↑  צבי אילן, באוטובוס הראשון לאורך "כביש גדר הצפון" החדש, דבר, 5 ביוני 1972
↑  אפשר שירי צבא לבנון ב-3 באוגוסט לעבר כוח צה"ל שביצע עבודות כ-120 מטרים בתוך ישראל, נבע מהחלטה של דרג שטח ולא מהנחיית הפיקוד הבכיר, אך לפחות הוא הושפע מהאווירה הלוחמנית השוררת בצבא לבנון כלפי ישראל., באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור, 6 באוגוסט 2010
↑  חנן גרינברג, ynet, תקרית בגבול: חילופי אש בין צה"ל לצבא לבנון, באתר כלכליסט, 1 באוגוסט 2011
↑  כתבי ynet, תקרית חמורה בצפון: 2 הרוגים ו-7 פצועים נפגעים מירי נ"ט על רכב צבאי, ירי נוסף להר דב ולחרמון, באתר ynet, 28 בינואר 2015.
↑  יואב זיתון, תיעוד: המכשול החדש בגבול לבנון נגד "איום הכיבוש" של חיזבאללה, באתר ynet, 27 באוקטובר 2016
↑   עמוס הראל, מחלוקת על מיקום 13 מוקדים לאורך גבול הצפון מגבירה את המתח בין ישראל ולבנון, באתר הארץ, 27 בפברואר 2018.
↑   עמוס הראל וג'קי חורי, ישראל מאפשרת החל מהיום כניסה חופשית לכפר ע'ג'ר, החצוי בין ישראל ללבנון, באתר הארץ, 7 בספטמבר 2022
↑  אחיה ראב"ד, 17 שנה אחרי מתקפת חיזבאללה, הכניסה לכפר ע'ג'ר שוב אפשרית: "אין מחסומים", באתר ynet, 7 בספטמבר 2022
↑  אריק בנדר, ‏שר החוץ אשכנזי: "המשא ומתן עם לבנון מגיע לאחר שלוש שנים של מאמץ דיפלומטי", באתר מעריב אונליין, 1 באוקטובר 2020
↑  אריאל כהנא, "המו"מ בין ישראל ללבנון - אחרי סוכות", באתר ישראל היום, 1 באוקטובר 2020
↑  שחר קליימן, דיווח: לבנון הסכימה על מו"מ עקיף עם ישראל, באתר ישראל היום, 25 בספטמבר 2020
↑  הרפובליקה של לבנון אישור ההסכם הימי בין מדינת ישראל לבין הצעה להחלטה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00967874 
גבולו הצפוני של הגליל בשתי נקודות זמן: 1916, הסכם סייקס–פיקו ו-1923, הסכם ניוקומב-פולה (קו כחול).
גבולו הצפוני של המנדט הבריטי על פלשתינה-א"י עם גבול המנדט הצרפתי בסוריה לאורך שתי תקופות: החל מדצמבר 1920 על פי "האמנה הפרנקו-בריטית בעניין מספר עניינים הקשורים למנדטים על סוריה ולבנון, ארץ ישראל ומסופוטמיה" (קו צהוב) ומ-1924 קו הגבול שנוסח בידי ועדת ניוקומב-פולה, אושר על ידי חבר הלאומים והוא התוואי המוכר עד ימינו כגבול הבינלאומי בין ישראל, סוריה ולבנון (קו כחול)
אבן גבול במורדות צפון הגולן, אותה הניח המנדט הבריטי בשנות העשרים של המאה ה-20
גבול ישראל לבנון 1988
מגרון (מאחז)

ערך זה עוסק במאחז. אם התכוונתם להתנחלות שבאה בעקבותיו, ראו .
| --- | --- |
מגרון במבט מהאוויר, פברואר 2014
מגרון במבט מהאוויר, פברואר 2014
 טריטוריה:  יהודה ושומרון
 תאריך ייסוד:  20 באפריל 1999
 גובה:  748 מטרים
 סיבת נטישה:  פינוי
 תאריך נטישה:  2 בספטמבר 2012
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במאחז:  200 (2008)
 קואורדינטות:  31°53′25″N 35°16′17″E﻿ / ﻿31.890163°N 35.271442°E﻿ / 31.890163; 35.271442
 מגרון באתר המועצה האזורית
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת דרום השומרון מוגדלת) מגרון(למפת דרום השומרון רגילה) מגרון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מגרון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מגרון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
בית הכנסת במגרון לפני הפינוי
בור מים עתיק במגרון
מִגְרוֹן היה מאחז בבנימין, שהוקם באייר ה'תשנ"ט (אפריל 1999) על גבעה בגובה 748 מטר מעל פני הים בפסגה השולטת על כביש 60 הנוכחי, ממנה יש תצפית לעבר דרום בקעת הירדן, צפון ים המלח, ומעט מעבר הירדן. נקרא על שם היישוב המקראי מגרון, המוזכר פעמיים במקרא, ומזוהה באזור שבו הוקם המאחז. מגרון נחשב למאחז הגדול ביותר, שֶמנה באוגוסט 2011 50 משפחות ולהן יותר מ-160 ילדים. ביישוב התקיימו חיבור לתשתיות, מספר בתי קבע, שני גני ילדים, מעון, מקווה ובית כנסת.
בעתירה שהגישו פלסטינים וכן תנועת "שלום עכשיו" בדרישה לפינוי המאחז בהתאם לצווי הריסה שכבר הוצאו, הסכימה פרקליטות המדינה כי מדובר במאחז בלתי חוקי שנבנה על קרקע פרטית של פלסטינים. כתוצאה מכך, פסק בג"ץ באוגוסט 2011 כי על המדינה לפנות את המאחז. המועד האחרון לפינוי נדחה מספר פעמים. ביולי 2012 הגישו תושבי מגרון עתירה לבג"ץ בדרישה לביטול הפינוי, באמרם שלאחר פסק הדין הקודם הם רכשו חלק מן הקרקעות, אך העתירה נדחתה.
ב-2 בספטמבר 2012 פונו תושבי המאחז והועברו לנקודת יישוב חדשה ב"גבעת היקב" הסמוכה. ב-1 ביולי 2015 הוציא אלוף פיקוד המרכז צו תפיסה על חלק מהשטח. כיום חלק מבתי מגרון (חלקה 10) עדיין עומדים על תילם, ומתנהלים הליכים משפטים בעניין הבעלות על הקרקע.
המאחז מגרון > הקמה

בשנת 1999 החלו בקיום חפירות ארכאולוגיות באזור. קבוצת נערים שעזרו בחפירות החלו לגור במקום ולאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה הוקמה במקום אנטנה סלולרית. לדברי אביגדור ליברמן, בטקס הנחת אבן הפינה ליישוב השתתפו שר הביטחון משה ארנס ואלוף פיקוד המרכז. לעומת זאת בדו"ח המאחזים תיארה טליה ששון את נסיבות הקמת המאחז על פי מידע שמסר לה מפקד חטיבת בנימין. על פי תיאורה, מגרון הוקם כמה ימים לפני מבצע חומת מגן בתקופה שבה אירעו פיגועים רצחניים וחמורים ברחבי המדינה. המתיישבים הגישו בקשה להקים אנטנה סלולרית בראש הגבעה וצה"ל לא יכול היה לסרב לבקשה שתשפר את הקשר עם המקום, במיוחד לצורך יצירת קשר דחוף עם נפגעים. לצורך הגנת האנטנה אושרה גם הקמת גידור מסביבה. בדיעבד התברר למח"ט, על פי הדו"ח, כי מדובר ב"עמוד עם תחפושת" המדמה אנטנה. בהמשך חוברה הנקודה לחשמל על ידי חברת החשמל, נפרץ כביש גישה למקום והוצבו בו 5 קרוואנים. לדברי ששון, פעולות אלו נעשו ללא ידיעת המח"ט וחברת החשמל.
באפריל 2002 הורחב המאחז והחל לקלוט משפחות ובהן קבוצה של אברכים מישיבת הר המור תשתיות היישוב הוכשרו בתמיכת המדינה. על פי ששון, עלות הקמת התשתיות הייתה מעל 4 מיליון ש"ח שהגיעו ממשרד השיכון.
ראש הממשלה, אריאל שרון, התחייב[דרושה הבהרה] בפני הממשל האמריקאי על פינוי המאחזים שהוקמו לאחר 2001. כיוון שמגרון אוכלס במשפחות רק בשנת 2002, נכלל המאחז ברשימת המאחזים שיש לפנותם, ודיבורים ראשונים על פינוי המקום נשמעו כבר לקראת סוף שנת 2003. בדצמבר 2003 נערך במגרון טקס הכנסת ספר תורה שבו השתתפו אלפים, בהם חברי כנסת של "הליכוד". עשרה חברי כנסת של "הליכוד" אף הודיעו שלא יקבלו עליהם משמעת קואליציונית אם מגרון יפונה.
המאחז מגרון > המחלוקת הציבורית סביב המאחז

במקביל למחלוקת המשפטית סביב מגרון התעוררה גם מחלוקת ציבורית.
בנובמבר 2011 הודיע אביגדור ליברמן, שר החוץ ראש מפלגת "ישראל ביתנו", כי הימנעות מהריסת מגרון היא תנאי להמשך חברותה של מפלגתו בקואליציה. באופן דומה התבטא גם חבר הכנסת זבולון אורלב מסיעת הבית היהודי. שרים וחברי כנסת מהימין הביעו תמיכה בתושבי מגרון וקראו להסדרת מעמדו של המאחז.
בדצמבר 2011 הביע הראשון לציון, הרב שלמה משה עמאר, התנגדות להריסת מגרון. כ-200 רבנים נוספים, בהם יעקב אריאל, חיים דרוקמן, צבי טאו, זלמן נחמיה גולדברג, שלמה אבינר, יעקב יוסף, אליקים לבנון, אליעזר מלמד ואלי סדן, חתמו על מכתב הקורא לממשלה שלא לפנות את מגרון.
השר בני בגין תמך בהעברת מגרון למקום אחר, שבו יוכל היישוב להתפתח. במקביל התבטא נגד חקיקה פרטיקולרית, שכל מטרתה לאפשר את המשך קיומו של המאחז במקומו הנוכחי.
פסיקת בג"ץ בעניין מגרון הפכה אף היא נושא למחלוקת. חברי כנסת מסיעות הימין מתחו ביקורת על החלטה זו, ואילו חברי כנסת מסיעות השמאל בירכו עליה.
היישוב

כאמור, ב-2 בספטמבר 2012 פונו תושבי המאחז והועברו לנקודת יישוב חדשה ב"גבעת היקב" הסמוכה.
בשנת 2017 אושרה התב"ע של התנחלות מגרון על ידי מועצת התכנון העליונה ובנובמבר 2018 הונחה אבן הפינה להקמת מגורי הקבע בהתנחלות. במקום נבנות 81 יחידות דיור שיהוו את שכונת בתי הקבע הראשונה ביישוב.
הערות שוליים

↑  ספר שמואל א', פרק י"ד, פסוק ב'; ספר ישעיהו, פרק י', פסוק כ"ט
1 2  בג"ץ 8887/06 יוסף מוסא עבד א-ראזק אל-נאבות ואחרים נ' שר הביטחון ואחרים, ניתן ב-25 במרץ 2012
1 2 3  איתמר פליישמן, הושלם פינוי מגרון, המתבצרים הורדו בכוח מהגג, באתר ynet, 2 בספטמבר 2012
אפרת פורשר, פינוי מגרון עבר בשלום, באתר ישראל היום, 3 בספטמבר 2012
↑  מגרון באתר המועצה האזורית מטה בנימין, מציין את התאריך ד' באייר תשנ"ט - (1999)
1 2  יוסי ורטר, ליברמן באולטימטום לנתניהו: הריסת מגרון - עילה לפירוק הממשלה, באתר הארץ, 21 בנובמבר 2011
↑  טליה ששון, חוות דעת (ביניים) בנושא מאחזים בלתי מורשים, עמ' 105
↑  אסף גולן, מתגלגלים במגרון, "הצופה", 24 באוגוסט 2008
↑  אלפים השתתפו בטקס הכנסת ספר תורה בישוב מגרון, באתר ערוץ 7, 23 בדצמבר 2003
↑  חנן פורת, צעד אחורה, שניים קדימה, מקור ראשון, 14 באוגוסט 2008
↑  ביילין: הסכם מגרון הוא הסכם שקרי, אתר מרצ, 15 באוגוסט 2008
1 2  הודיה כריש-חזוני, "מטרת ההריסה הייתה להשפיל אותנו", באתר News1 מחלקה ראשונה, 12 בספטמבר 2011, פורסם במקור ראשון
1 2  יהושע בריינר‏, המדינה: לפלסטינים אין יכולת להוכיח בעלות במגרון, באתר וואלה, 18 בנובמבר 2011
↑  בית משפט השלום בירושלים, פסק דין ת"א 19157-08 עבד אל מונעם עבד אל ג'וואד עבד אללטיף ואח' נ' מדינת ישראל, ‏17 בינואר 2012
↑  תצלום מסמך שמובא כראיה להתייחסות כזו למעמדה של הקרקע, באתר מגרון
↑  ישראל הראל, בני אינו פורע חוק, באתר הארץ, 4 באוגוסט 2011
↑  רקע משפטי, באתר מגרון
↑  בג"ץ 8887/06 יוסף מוסא עבד א-ראזק אל-נאבות ואחרים נ' שר הביטחון ואחרים, ניתן ב-2 באוגוסט 2011
↑  אוהד חמו, ‏דרמה לילית במאחז מגרון: שלושה בתים נהרסו, באתר ‏מאקו‏, 5 בספטמבר 2011
↑  בועז פיילר, התושבים והמדינה חתמו על ההסכם לפינוי מגרון, באתר ynet, 11 במרץ 2012
↑  נוסח מתווה ההסכם, כפי שפורסם באתר ynet ב-13 בפברואר 2012
↑  אביעד גליקמן, שופטי בג"ץ דחו פשרת מגרון - יפונה עד אוגוסט, באתר ynet, 25 במרץ 2012
יובל יועז, ‏בג"ץ דן בבקשת המדינה לדחות את פינוי מגרון, באתר גלובס, 22 במרץ 2012
↑  חיים לוינסון, אתר המגורים למפוני מגרון יעלה 25 מיליון שקל , באתר הארץ, 6 באפריל 2012
↑  החלו העבודות בגבעת היקב ליישוב החלופי למגרון, באתר ערוץ 7, 5 באפריל 2012
↑  המשטרה תחקור את רכישת הקרקע במגרון
↑  טל שלו ויהושע בריינר‏, ועדת השרים: "המדינה תתמוך בעתירת תושבי מגרון", באתר וואלה, 17 ביולי 2012
↑  בג"ץ 5180/12 יוסף מוסא עבד א-ראזק אל-נאבות ואחרים נ' שר הביטחון ואחרים, החלטה מיום 27 ביולי 2012
↑  בג"ץ 8887/06 יוסף מוסא עבד א-ראזק אל-נאבות ואחרים נ' שר הביטחון ואחרים, פסק דין והחלטה מיום 29 באוגוסט 2012
↑  בג"ץ 3905/14 פלאפון תקשורת ואחרים נ' שר הביטחון ואחרים, ניתן ב-22 ביולי 2015
↑  אורי פולק, ‏אורלב לנתניהו: אם מגרון יפונה – נפרוש מהממשלה,  באתר כיפה.
↑  לילך שובל, הרב עמאר תומך במגרון, באתר ישראל היום, 15 בדצמבר 2011
↑  קובי נחשוני, 200 רבנים במכתב: "לא 'לשלוח יד' במגרון", באתר ynet, 23 בדצמבר 2011
↑  חיים לוינסון, בעקבות בג"ץ מגרון - בגין: חוק הסדרת המאחזים - הזוי, חסר יסוד חקיקתי, כתם על ההתיישבות, באתר הארץ, 26 במרץ 2012
↑  עידן קוולר, ‏בן ארי: "החלטת השופטים מלמדת על צביעות בג"ץ", באתר גלי צה"ל, 10 במרץ 2012
↑  אפרת פורשר, שלמה צזנה, אושרה בניית קבע ליישוב מגרון, באתר www.israelhayom.co.il, ‏18.10.2017
↑  "יום חג ליישוב": הונחה אבן הפינה לשכונת הקבע במגרון, באתר "סרוגים", 1 בנובמבר 2018
↑  אושרה בניית קבע ליישוב מגרון, באתר ישראל היום, 18 באוקטובר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007414192105171 
הפגנה של תושבי מגרון
אמיל חביבי

אמיל חבִּיבִּי (בערבית:  إميل حبيبي; 28 בינואר 1922 – 2 במאי 1996) היה סופר, עיתונאי, חבר הכנסת ופעיל ציבור ערבי-ישראלי. חתן פרס ישראל לספרות ערבית לשנת תשנ"ב (1992).
פעילותו הפוליטית

חביבי נולד למשפחה ערבית-נוצרית-פרוטסטנטית וגדל בשכונת ואדי ניסנאס שבחיפה. בשנת 1956 עבר לנצרת וחי בה עד מותו. ב-1940 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ), ובשנת 1943 היה ממייסדי הליגה לשחרור לאומי - פלג ערבי פלסטיני של פק"פ, שתמך בהקמת שתי מדינות לאומיות בשטח המנדט הבריטי ובתוכנית החלוקה של האו"ם. לפי אחת הטענות בעת שהיה בביקור בצ'כוסלובקיה עם מזכ"ל הפק"פ שמואל מיקוניס הוא סייע לו ברכישת נשק לשימוש צה"ל, טענה שחביבי הכחיש וטען שלא היה מודע לפעילות זאת של מיקוניס.
לאחר הקמת מדינת ישראל התאחדו הפלגים של פק"פ למפלגה חדשה שנקראה המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י). חביבי הצטרף למק"י, וכיהן כחבר הכנסת מטעמה משנת 1953 ועד 1965, בשנה זאת חל הפילוג במק"י בשאלת התמיכה בברית המועצות והיחס למדינת ישראל, וחביבי בחר להיות נאמן לקו הפרו-סובייטי והביקורתי כלפי ישראל של קבוצת המיעוט בראשות מאיר וילנר. וילנר הקים את רק"ח וחביבי הצטרף אליה, וכיהן מטעמה בכנסת עד שנת 1972. הוא נחשב לאיש החזק ברק"ח בשל קרבתו הרבה ללאומיות הערבית והעובדה שבניגוד לראשי הרשימה, וילנר ותופיק טובי, זהותו הלאומית באה במקום הראשון לפני זהותו כקומוניסט.
בשנת 1972 התמנה חביבי לעורך היומון "אל-איתיחאד", ביטאון המפלגה הקומוניסטית בערבית, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1989. בשנה זאת הודח מכל תפקידיו במפלגה על רקע רצונו לקיים רפורמות במק"י בהשראת התפוררות הגוש הקומוניסטי במזרח אירופה.
חביבי הואשם על ידי לוטפי משעור במאמר שהתפרסם ב-8 באפריל 1988 בעיתון א-סנארה כפועל נגד העם הפלסטיני, דואג לרווחתו האישית וכמי שעשה הון מסבל עמו בכתיבת ספריו ופרסומם בעולם. על שיתוף הפעולה להשגת נשק למדינת ישראל כתב משעור ”בשנת 1948 נסע אמיל חביבי, בחברת מיקוניס, לצ'כוסלובקיה במשימה לאומית מרגשת, להבאת נשק עבור מדינת ישראל הצעירה.” על כתבה זו הגיש חביבי תביעת לשון הרע לבית המשפט וזכה בערכאה ראשונה בבית המשפט המחוזי בנצרת ולאחר מכן בערעור הנתבעים לבית המשפט העליון.
פעילותו התרבותית והספרותית

בשנים 1941–1943 עבד חביבי כשדר ועורך במחלקה הערבית של רשות השידור הבריטית. בשנות ה-50 החל לכתוב סיפורים קצרים, וסיפורו הראשון, "שער מנדלבאום" התפרסם בשנת 1954. לאחר פרישתו מהכנסת כתב את ספרו הידוע ביותר, האופסימיסט (בערבית: אל-מתשאאל المتشائل), שראה אור בשנת 1974. הספר עוסק בחיי היומיום של הערבים אזרחי ישראל בשילוב של ריאליזם פנטסטי, סאטירה והומור שחור. הספר תורגם לעברית ועובד להצגת יחיד בעברית ובערבית על ידי השחקן מוחמד בכרי. חביבי כתב עוד מספר רומנים וסיפורים קצרים, וכן מחזה אחד.
בשנת 1990 זכה חביבי באות אל קודס לתרבות פלסטינית, ובשנת 1991 נבחר לאיש השנה בתחום הספרות הערבית בידי כתב העת "אלמג'לה". ב-1992 זכה חביבי בפרס ישראל לספרות ערבית. ועדת השופטים שהעניקה לו את הפרס ציינה כי "השכיל לפתח ז'אנר ייחודי על ידי מיזוג צורות ודרכי כתיבה ערביים קלאסיים (כגון המקאמה) עם מיטב מסורת הסאטירה האירופית" ושיצירתו "התקבלה כחלק מהספרות הערבית של ימינו, ובה בעת התקבלה, במקורה הערבי ובתרגומה העברי, כתרומה של ממש לספרות הישראלית העכשווית". גורמים שונים בימין הישראלי ביקשו למנוע את הענקת הפרס לחביבי. ניסיון זה לא צלח, וכמחאה על זכייתו של חביבי החזיר את הפרס פרופ' יובל נאמן, איש מפלגת "התחייה" שזכה בפרס ישראל בשנת 1969. חביבי הודיע שיתרום את כספי הפרס לסהר האדום בעזה.
חביבי ייסד בשנת 1990 את הוצאת ערבסק וב-1995 יחד עם סיהאם דאוד ייסדו את כתב העת לשירה משארף, בו התפרסמו שירים בערבית של ערבים-ישראליים ותרגומים לערבית של שירים משפות שונות, וביניהן השפה העברית.
בשנת 1996 נפטר אמיל חביבי, והוא בן 73. הוא ביקש להיקבר בחיפה ולחרוט על מצבתו: "נשאר בחיפה" (باق في حيفا). דיוקן חייו תואר בסרטה התיעודי של דליה קרפל, "אמיל חביבי - נשארתי בחיפה" (1997).
על שמו כיכר בעיר חיפה, ורחובות בערים יפו ורמלה.
ספרים שתורגמו לעברית

"האופסימיסט - הכרוניקה המופלאה של היעלמות סעיד אבו אל-נחס אל-מתשאאל", 1984 (בערבית: "الوقائع الغريبة في حياة سعيد أبي النحس المتشائل").
"אח'טיה", 1988 (בערבית: "إخطية").
"סראיא, בת השד הרע: ח’וראפייה", 1993 (בערבית: "خرافية سرايا بنت الغول").
לקריאה נוספת

הערך "אמיל חביבי" בלקסיקון החיפאים, אישים ודמויות בחיפה, מאת ד"ר שי חורב, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 169–170, 2018, חיפה.
הודא אבו מוך, אמיל חביבי בעברית, עמדות אידאולוגיות והשפעתן על כתיבת "האופסימיסט", "אח'טיה" ו"סראיא" ותרגומם לעברית, הוצאת מאגנס, 2022
הערות שוליים

↑  פרסי ישראל תשנ"ב
↑  תום שגב, שיעור היסטוריה, באתר הארץ, 1 בינואר 2009
↑  דני רובינשטיין, הצלב האדום של רק"ח, דבר, 10 באוקטובר 1969 (המשך)
↑  ע"א 809/89 לוטפי משעור נ' אמיל חביבי;
ליאורה בילסקי, "אמת משפטית ואמת היסטורית - משפטו של אמיל חביבי", בתוך: עופר גרוסקופף ושי לביא (עורכים), משפט, תרבות וספר: ספר נילי כהן, ההוצאה לאור ע"ש חיים רובין, אוניברסיטת תל אביב, 2017
↑  שוקי לבנון, פרופ׳ יובל נאמן החזיר אח פרס ׳שואל שקיבל ב־69', חדשות, 22 במאי 1992
↑  יגאל קוצר, אמיל חביבי תורם את כספי הפרס לסהר האדום בעזה, חדשות, 10 במאי 1992
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262383205171  PLWABN: 9810651246205606  BIBSYS: 90780486  BNE: XX963098  BnF: cb11906651v (data)  CiNii: DA03894266  GND: 118916297  ISNI: 0000 0001 2103 3985  LCCN: n83051311  NDL: 01069854  NLG: 79476  NTA: 073063193  RERO: 02-A021743373  SELIBR: 189774  SNAC: w67661g1  SUDOC: 026911728  VIAF: 100267620   WorldCat (עם VIAF): 100267620 
שלט על בית ברח' סט. לוקס בוואדי ניסנאס בחיפה ועליו ציטוט מספרו של חביבי "אח'טיה"
כיכר ע"ש אמיל חביבי בחיפה
ארז קירשנר

ארז קירשנר (נולד ב-24 במרץ 1963) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה

קירשנר נולד בקריית חיים שבחיפה. הוא התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל חיפה ואף היה קפטן קבוצת הנוער. כשהיה בקבוצת הנוער הוסט לעמדת הבלם. קירשנר שהתנגד למהלך הסתכסך עם ראשי המועדון ואלו בתגובה החליטו לא לחתום לו על טופס "ספורטאי מצטיין" ובשירותו הצבאי הפסיק לשחק כדורגל.
לאחר שהשתחרר מהצבא הצטרף לקבוצה הבוגרת של המועדון ששיחק אז בליגה הארצית. קירשנר חזר לשחק כבלם והיה שותף לחזרה של המועדון לליגה הבכירה.
בשנת 1994 פרש מכדורגל אחרי 15 שנים רצופות במועדון, שיא של כל הזמנים.
יחסי סין–רוסיה

| יחסי הרפובליקה העממית של סין – רוסיה |
| --- | --- |
הרפובליקה העממית של סין: רוסיה


הרפובליקה העממית של סין: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
9,596,967.75: 17,098,242
אוכלוסייה
1,417,694,514: 144,404,939
תמ"ג (במיליוני דולרים)
17,794,782: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,552: 13,998
משטר
דמוקרטיה עממית: רפובליקה פדרלית נשיאותית

יחסי סין–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה העממית של סין לבין הפדרציה הרוסית. היחסים הדיפלומטיים בין סין לרוסיה השתפרו לאחר פירוק ברית המועצות והקמת הפדרציה הרוסית בשנת 1991.
היסטוריה > תחילת היחסים

במהלך התפשטות האימפריה הרוסית מזרחה במהלך המאה ה-17, גבול האימפריה הרוסית הוסט עוד ועוד לתוך אסיה, שם הוא נתקל בתחום ההשפעה של שושלת צ'ינג בסין. הסכסוכים שנוצרו הוסדרו בשנת 1689 בהסכם נרצ'ינסק, שבו נרשמו תביעות טריטוריאליות הדדיות. רוסיה נאלצה לסגת חלקית ממנצ'וריה, אך קיבלה זכויות מרחיקות לכת לסחור עם סין. האמנה שנחתמה יצגה את ההסכם הדו-צדדי הראשון בין קיסר סיני למדינה שנחשבה אז כמערבית. לאחר מכן הורחב ההסכם עוד יותר. במאה ה-19 תיקנו חוזה אייגון (1858) ואמנת בייג'ינג (1860) את הההסדרים הטריטוריאליים שנקבעו באותה תקופה לטובת רוסיה.