פרנץ רוזנצווייג
קורות חיים

רוזנצווייג גדל כבנם היחיד של גאורג רוזנצוויג, תעשיין וחבר מועצת העיר קאסל, ושל אשתו אדלה. משפחת רוזנצווייג הייתה אמידה, ושררה בה רוח של התבוללות, תוך זיקה מסוימת ליהדות הליברלית. את הקשר ליהדות חיה וממשית ייצג עבורו אחי סבו, אדם-אברהם רוזנצווייג, שהתגורר עם המשפחה. בהשפעת אדם רוזנצוויג פיתח פרנץ הצעיר שאיפה לחיים דתיים ועניין ביהדות. כך ביקש (וקיבל) כמתנת בר-מצווה שיעורים בעברית, וכך היה היחיד מבני משפחתו שנכח בבית הכנסת ביום הכיפורים ("כדי להיות עם אחיי היהודים", כפי שהעיד). ב-1905, בהיותו בן 18, החל בלימודי רפואה באוניברסיטת גטינגן, במינכן ובפרייבורג, במטרה לרצות את אביו העסקן. רוזנצווייג למד רפואה במשך כחמישה סמסטרים, ואף ניגש לבחינות ברפואה על אף שלא רצה להמשיך בלימודים אלו. בשנת 1907 בחר לשנות את תחום לימודיו ולמד היסטוריה ופילוסופיה בפרייבורג ובברלין, אצל הפרופסורים פרידריך מיינקה והיינריך ריקרט. כחלק משיטת הלימוד דאז, למד רוזנצווייג שפות אירופאיות, לימודים קלאסיים ואף את הגות אבות הכנסייה והברית החדשה. רוזנצווייג העריך מאוד את המשורר הגרמני גתה, ואת הפילוסופים קאנט וניטשה. בשנת 1908 התוודע לראשונה לכתבי הפילוסוף הגרמני הגל, ובמשך ארבע השנים הבאות עסק במשנתו, ובפרט בכתביו שפורסמו לאחר מותו. בשנת 1912 השלים עבודת דוקטורט בנושא "הגל והמדינה", בהנחיית פרופ' פרידריך מיינקה.
בקיץ 1913 הכריע רוזנצווייג הכרעה כפולה: ראשית, לדבוק בחיים דתיים; שנית, לעשות זאת דרך טבילה לנצרות הפרוטסטנטית, וזאת בהשפעת חברים וקרובי משפחה שהתנצרו לפניו, ובמיוחד ידיד המשפחה אויגן רוזנשטוק (אנ') ובן דודו של פרנץ, רודולף אהרנברג. ההכרעה הראשונה עיצבה את חייו באורח מעמיק וההשתרשות בחיים הדתיים הייתה גורם מכריע בהגותו. ההחלטה השנייה, להתנצר, נראתה לו מלכתחילה כקשה ומזעזעת, ורוזנצווייג אף עמד בגינה על סף התאבדות. לאחר שלושה חודשי התלבטות קשים, ייתכן כי בעקבות השתתפות מקרית בחוויית תפילת יום הכיפורים בבית כנסת של הקהילה האורתודוקסית בברלין או לפי גרסה שנייה השתתפות מקרית בתפילת נעילה של יום הכיפורים בשטיבל חסידי בפאתי ברלין, הכריע רוזנצווייג לחזור בו מהבטחתו להמיר את דתו. ההתנצרות לא נראתה לו עוד הכרחית כדי לדבוק בדת חיה וממשית, ולכן גם נהייתה בלתי אפשרית בשבילו. הוא פנה להעמיק בלימודי המקורות היהודיים והמיר את התעניינותו בהיסטוריה, בהתעמקות הולכת וגוברת בשאלות פילוסופיות ותאולוגיות. מספר חודשים למד אצל הפילוסוף הרמן כהן בברלין, והקשר ביניהם היה משמעותי מאוד לשניהם. בשנת 1914, בברלין, פגש לראשונה את מרטין בובר ונקשרה ידידות עמוקה ביניהם.
במלחמת העולם הראשונה היה בין המתנדבים לצבא הגרמני ושירת כסניטר. מאוחר יותר הוא גויס באורח מלא ושירת בחיל התותחנים (בסוללת תותחי נ"מ). החל מ-1916 העז לראשונה ליצור מגע עם רוזנשטוק (ידיד המשפחה שהתנצר) וניהל איתו חליפת מכתבים סוערת, שפורסמה מאוחר יותר על ידי האחרון (באנגלית) תחת הכותרת "יהדות למרות הנצרות". בשנת 1917 פרסם את מאמרו הראשון, "עת לעשות", איגרת גלויה ששלח למורו הרמן כהן ובה קרא לחדש את החיים היהודיים בגרמניה דרך שיקום ועיצוב מחודש של הוראת הדת היהודית בבתי הספר הממלכתיים. ספרו "כוכב הגאולה" החל להתהוות בשורה של גלויות ששלח להוריו מהחזית המקדונית. הספר נכתב בשנת 1918 ותחילת 1919, לאחר שחרורו של רוזנצווייג מהצבא הגרמני ולאחר פטירתו של הרמן כהן. הוא ראה אור בשנת 1921. ביצירה פילוסופית זו ביקש רוזנצווייג לפתח באורח שיטתי וכולל את "המחשָׁב החדש" (Das neue Denken) שלו, היינו אקזיסטנציאליזם דתי, המעמיד אדם, אלוהים ועולם במערכת יחסים מורכבת ודינמית.
בשנת 1920 עבר רוזנצווייג לפרנקפורט ושם ניהל אורח חיים דתי בהשפעתו של הרב נחמיה נובל ונישואיו לאשתו אדית האן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה המשיך רוזנצווייג בתהליך עקבי של התקרבות לאורח חיים יהודי מלא, לשמירת מצוות הולכת וגדלה, גם אם לא אורתודוקסית אדוקה מאוד, ולהעמקת החינוך היהודי. את גישתו הייחודית למצוות ביטא במאמרו "הבונים", שבו התפלמס עם עמדתו העקרונית, שוללת ההלכה, של מרטין בובר. גם יחסו לציונות הלך והעמיק, ואף על פי שלא נעשה ציוני הסתייג גם מעמדות אנטי ציוניות, והכיר בערכו של המעשה הציוני לשימור קיומו של עם ישראל.
לאחר השלמת "כוכב הגאולה" התמקד רוזנצווייג בניסיונותיו לפעול בתחום החינוך היהודי. גולת הכותרת של מאמץ זה הייתה הקמתו של בית מדרש פתוח ללימודי יהדות - "בית המדרש היהודי החופשי" (Das Freie Jüdische Lehrhaus) בפרנקפורט. בית מדרש זה נועד לקדם תחייה יהודית מודרנית, בחברה פתוחה, לא-אורתודוקסית בעיקרה. בין המרצים בה, נוסף על רוזנצווייג, נמנו מרטין בובר, זיגפריד קראקאוור, נחמיה אנטון נובל, אריך פרום, עקיבא ארנסט סימון ורבים אחרים.
רוזנצוויג ייחס חשיבות רבה לשאלת תרגום הטקסטים היהודיים, מגבלותיו וכוחו לקדם חיים יהודיים מודרניים. הוא ניסה את כוחו בתרגום תפילות (סדר תפילות ליל שבת בבית הכנסת ובבית; ברכת המזון). מפעלו החשוב ביותר בתחום זה היה תרגום התנ"ך לגרמנית יחד עם חברו מרטין בובר. רצונם של בובר ורוזנצווייג היה לתרגם את התנ"ך לבני דורם היהודים באופן שיעניק ללשון המתורגמת את מירב הגמישות ואת ריבוי הקולות העולה מהטקסט העברי ומפרה את הפרשנות היהודית בתוככי המקרא ובדורות שלאחריו. הם ביקשו שהתרגום יאפשר המשך הדיאלוג המתמיד עם ספר זה ועם המצווה העולה ממנו. הם לא היו צמודים למבני הלשון הקיימים בגרמנית, אלא פעלו באורח יצירתי מבחינה לשונית, מתוך הקשבה מלאה לפשט הכתוב, על רבדיו השונים ומתוך פתיחות לאפשרויות הפרשניות שמעניקים הדרש המסורתי מזה וביקורת המקרא מזה. מפעל נוסף של רוזנצווייג היה תרגום מבחר משירי יהודה הלוי (שרוזנצווייג ראה את עצמו כגלגולו המודרני), שלווה בהערות פרשניות והגותיות רבות ערך של רוזנצווייג.
בשנת 1922 חלה רוזנצווייג במחלת ניוון שרירים שגרמה לו להפרעות תנועה ודיבור קשות. הוא נאלץ להפסיק את ניהול המדרשה. ניוון השרירים שהלך והתגבר מנע בעדו להשלים כתבים מתוכננים רבים. למרות מחלתו הופיעו תרגומיו ל"מזמורים ושירים של יהודה הלוי" כמו גם החלקים הראשונים מתוך תרגום המקרא לגרמנית עליו שקד עם חברו מרטין בובר, שהשלים לאחר מותו של רוזנצווייג את המלאכה. בשנותיו האחרונות הכתיב רוזנצווייג חלק ניכר מכתביו בעזרת סימנים, בעיקר לחברו מרטין בובר. את מאמרו הפילוסופי "המחשב החדש" (1925) הכתיב לאשתו בעזרת מצמוץ בעיניו, לאחר שגופו כבר היה משותק לגמרי.
ב-10 בדצמבר 1929, והוא כמעט בן ארבעים ושלוש, נפטר רוזנצווייג ממחלתו בפרנקפורט ע"נ מיין.
בנו של פרנץ רוזנצווייג, רפאל, עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער והשתקע בקיבוץ. נישואיו הראשונים של בנו (לניצולת שואה מהולנד) לא עלו יפה, והלה התחתן בשנית עם גיורת מגרמניה ובתו של חייל בוורמאכט, שהפכה לציונית נלהבת. אחד מנכדיו מנישואים אלה הוא עמנואל רוזנצווייג, טייס באל על ומתחרה בתוכנית מאסטר שף. נינתו (בתו של עמנואל) היא השחקנית אלה רוזנצווייג.
מדי שנה מוענקת בגרמניה מדליית בובר-רוזנצווייג על ידי "ארגון הגג של העמותות לדיאלוג יהודי-נוצרי" לאנשים שתרמו תרומה משמעותית לדיאלוג יהודי-נוצרי.