יחסי אלג'יריה–צרפת
תחילת היחסים

הקשר הרשמי הראשון בין המדינות החל בשנת 1526, כאשר הייתה אלג'יריה טריטוריה באימפריה העות'מאנית. פרנסואה הראשון, מלך צרפת והסולטאן העות'מאני סולימאן המפואר חתמו על הברית הפרנקו־עות'מאנית (אנ') להגדרת הקשר בין צרפת למדינות הברבריות של צפון אפריקה. מדינות אלה נחשבו כווסאליות עבור האימפריה העות'ומנית וכתוצאה מכך היו קשורות לברית עם צרפת. בעת השליטה העות'מאנית חלקי אלג'יריה גובשו לראשונה ליחידה גאופוליטית אחת. ב־1536 שילב האדמירל הצרפתי וברון סנט־בלנקארד, ברטראן ד'אורנסן (אנ'), את תריסר ספינות המשוטים שלו בצי עות'מאני באלג'יר תחת פיקוד ביי אורוץ' ברברוסה. במכתב הייתה הצעה לכריתת ברית שלום וידידות. עם זאת, הכנסותיה של ממשלת אלג'יריה התבססו בין היתר על דמי כופר ששולמו לקורסארים בתמורה לפדיון שבויים אירופאים (בהם צרפתים).
בשנת 1681 יזמה ממלכת צרפת מערכה ימית נגד עוצרות אלג'יריה (אנ'), שהייתה חצי-אוטונומית. היא הפגיזה את אלג'יר (אנ') המבוצרת, במטרה לשכנע את המקומיים להפסיק את פעילות השוד ולשחרר שבויים נוצרים. תחת שלטונו של לואי ה-14, שאפה צרפת להרחיב את השפעתה בים התיכון ולשמור על נתיבי הסחר שלה, ובמיוחד להיאבק בשודדי הים הברברים שפגעו בסחר הימי. לאחר סדרת הפגזות ממושכות, התנהל משא ומתן שהביא להסכם שלום זמני בשנת 1684. במסגרת ההסכם שחררו האלג'יראים שבויים נוצרים והפחיתו את פעילות השוד. ברם, המתיחות נותרה גבוהה, ולאחר תקופת שקט קצרה ההתקוממות חודשה ב-1685. בשנת 1688, הצרפתים הפגיזו את אלג'יר מחדש, אך האלג'יראים השיבו במתקפות שוד על ספינות צרפתיות. המלחמה הסתיימה בשנת 1688 ללא ניצחון לאף צד. הצרפתים הצליחו אמנם להפחית את פעילות השוד ולשחרר שבויים, אך לא הביסו את אלג'יר באופן מוחלט.
ב־1798 יצא נפוליאון בונפרטה, שליט צרפת ומייסד הקיסרות הראשונה, למסע כיבושים במצרים. את מרבית אספקת המזון למסע קיבל הצבא הצרפתי מחברת מסחר יהודית אלג'יראית בשליטת המשפחות בוג'נאח ובכרי. פעילות החברה מומנה באמצעות הלוואה משליט אלג'יריה, חוסיין דיי, והחובות של צרפת היו בעקיפין חובות לדיי האלג'יראי. עיכוב תשלום החובות מצד הממשלה הצרפתית העיב במשך למעלה משלושה עשורים על יחסיה עם אלג'יריה. החוב תפח עם השנים לכ־14 מיליון פרנק צרפתי, כולל ריבית, אולם בהסדר חוב משנת 1819 הופחת החוב ל־7 מיליוני פרנק בלבד. למרות זאת, הצרפתים לא החלו בהעברת התשלומים, מה שהוביל את חוסיין דיי לזמן אליו ב־30 באפריל 1827 את הקונסולים של צרפת. במהלך הדיון הכה השליט האלג'יראי את הקונסול הצרפתי פייר דיאבל (אנ') באמצעות מניפה נגד זבובים. לפי גרסה אחת, הוא עשה זאת כאות מחאה על אי התשלום, לפי גרסה אחרת, הוא בסך הכל ניסה לגרש זבוב שהפר את שלוותו. פרשת בכרי-בוג'נאח, הפכה לשערורייה בינלאומית. סירובו של הדיי להתנצל הוביל את הצי הצרפתי לפתוח במצור ימי על נמל אלג'יר אשר נמשך שלוש שנים. אחת הטענות של הצרפתים הייתה שמדובר בפעולת נגד לפעילותם של שודדי ים שפעלו בגלוי סמוך לחופי אלג'יר וסיכנו את השייט בים התיכון.
בשנת 1830 יצא מצרפת צי פלישה בן 35 אלף חיילים, על סיפוניהן של כ־600 אוניות. ב־14 ביוני הללו נחתו בעיירת החוף האלג'יראית סידי פרדג' (אנ') 27 ק"מ ממערב לאלג'יר, וב־5 ביולי, לאחר מערכה בת שלושה שבועות, הביסו את הכוחות העות'מאניים. על פי הגרסה הרשמית של צרפת, ממשלתו של שארל העשירי החליטה על הפלישה כתגובה לפגיעה בכבוד הקונסול דיאבל. המלך שארל העשירי הודח במהפכת יולי, כחודש בלבד לאחר הפלישה לאלג'יריה, והכוחות הצרפתיים נותרו בתחומה. האלג'יראים מיהרו להיכנע לאחר נחיתת הצבא הצרפתי וחוסיין דיי נכנע בתמורה לחירותו ושמירת רכושו האישי. הוא הוגלה לנאפולי, שהייתה תחת האימפריה האוסטרית, ובהמשך הוא עבר למצרים.
זה היה קיצו של שלטון עות'מאני בן 313 שנים באזור, ותחילת הקולוניאליזם הצרפתי באלג'יריה. למזלם של הצרפתים, כבר במאה ה־18 הקשר בין השלטון העת'ומאני המרכזי לבין אלג'יריה התרופף. בזכות כך, במהלך ההשתלטות הצרפתית התמוטטו מוסדות המנהל העות'מאני לחלוטין. בשל העובדה שקונסטנטינופול, בירת האימפריה העותמ'אנית, מרוחקת מרחק רב מאלג'יר, צרפת הפסיקה בקלות את ההשפעה העות'מאנית באזור, ובמקומו החל הליך השתקעות ארוך טווח.