קייטינג-וור
הספיקות בדבר קיומו

הספיקות הראשונים בדבר קיומו של הקטינג-וור החלו דווקא בעקבות ניסיון לברר את מעמדו הטקסונומי: מחקר שנעשה על כל רצפי הגנים הידועים של היעלים, גילה שיש קשר הדוק בין הקטינג-וור לצפיר האלפים. מכיוון שהקירבה אינה סבירה בשל סיבות ביו-גאוגרפיות אבולוציוניות, המדענים הגיעו למסקנה שמדגמי ה-DNA שחולצו מהקרניים זוהמו בדרך כלשהי. ההתפתחות הרצינית של הנושא החלה בשנת 1999; חוקר הטבע הצרפתי ארנולט סויאיו מהאגודה הזואולוגית של פריז, נסע ברחבי קמבודיה בתורו אחר הקטינג-וור באזורים מרוחקים שבהם הוא חי כביכול. לאחר שהעלה חרס בחיפושיו, ארנולט החל לחשוד באמיתותו של הקטינג-וור. עם חזרתו לצרפת, הוא הקים צוות מחקר במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בפריז, אשר כלל את המומחים לקרני השוורים הטובים ביותר בצרפת. בשנת 2001, צוות המדענים של ארנולט בראשות אלכסנדר האסאנין והרברט תומאס ביצע בדיקה גנטית נוספת ולראשונה גם בדיקה היסטולוגית על שישה זוגות קרניים, כששניים מתוכם נרכשו זמן קצר לפני כן בקמבודיה והארבעה הנותרים נקנו ב-1925 והיו עתה בבעלות פרטית. המחקר התמקד בבחינה אנטומית וגנטית של ליבת קרן הקטינג-וור ובניסיון לראות האם יש דמיון בינה לבין קרני בקר הבית. בבדיקה היסטולוגית, חששו של ארנולט החל להתברר כמוצדק לאחר התגלית שהטבעות האופייניות לקרני הקטינג-וור היו מסונתזות: שכבות הקרטין המאפיינות את קרני הפריים, לא היו ממוקמות באופן רציף כפי שהיה ניתן לצפות מצמיחה נורמלית של קרן, והם נקטעו על ידי שקעים או גבהים מסתוריים שנראה כאילו נוצרו במכוון על ידי יד נעלמת (או כדברי ארנולט: "מעוותות באופן מלאכותי"). סקירה של ההולוטייפ המקורי מדרזדן שעליו התבסס תיאור המין, גילתה אף היא ראיות לייצור מלאכותי של הטבעות, כשחומר הבסיס היה אולי קרני הסהר של תאו המים. המדען אלכסנדר האסאנין הוכיח שהחומר ששימש ליצירת הטבעות מקורו בקרני בקר הבית, תאו המים והסאיגה, בהתבססו על ניתוח רצפי ה-RNA בקרניים שבודדו באמצעות PCR.
הפרסתנים שקרניהם שימשו ככל הנראה לזיוף קרני הקייטינג-וור:
תאו מים
בקר הבית
סאיגה
בעקבות הבלבול ההולך וגובר לגבי אמיתות הקרניים, חוקרי טבע וזואולוגים שונים התייעצו עם סוחרי קרניים מקומיים בדרום-מזרח אסיה אשר הובילו אותם למסקנה המפתיעה: הקרניים שתוארו כביכול כשייכים לקטינג-וור, היו מיוצרות באופן מלאכותי במשך שנים רבות כחלק מהפולקלור אודות היכולת המאגית שלהם, וייתכן שהייצור של הקרניים הללו התחיל כבר בסביבות 1920. שיטת הזיוף הייתה מתוחכמת למדי: הנדן של קרן הוסר מליבת הקרן לאחר ספיגתו בחומץ, ולאחר מכן חומם בעלים של קנה סוכר ובמבוק עד שהפך לרך ונוח לעיבוד; בסופו של תהליך, מייצר הקרן סיבב את קצה הקרן בצורה ספירלית והוביל לתוצאה של "קרן ייחודית". הקרניים העיקריות ששימשו ליצור הקרניים הללו היו של תאואים ובקר הבית. בדו"ח משנת 2002 של העמותה הזואולוגית בגרמניה לשימור מינים, נקבע שהקרניים היו "מיופות באופן שטחי", אולם הדו"ח הביע הסתייגות מקביעה חד משמעית:
עדיין לא ברור האם מקורן של שאר קרניי הקטינג-וור בקרני בקר הבית, בקרניים של מין אחר ממשפחת הפריים או אפילו בקרניים של יצור מסתורי אחר שנכחד או שטרם התגלה.
לדברי הדו"ח, המחלוקת בדבר קיומו של הקטינג-וור טרם הוכרעה, עד שתיבדק זהותן של כל הקרניים הידועות שלו.
ככל הנראה, הקרניים המזויפות לא נוצרו במכוון כדי לרמות את הזואולוגים, אלא כדי לספק את הביקוש בשוק הקרניים במהלך 1920. מכיוון שהמיתוס סביב הקטינג-וור בפולקלור הקמבודי היה כל כך חזק, כל צייד היה מוכן לשלם הון תועפות עבור קרניים כאלו שיצטרפו לאוסף שלו. לכן, הרפתקנים קמבודיים שניסו למצוא את הקטינג-וור בכל מחיר ולא הצליחו, חשבו במקום זאת ליצור קרניים מזויפות ובכך להרוויח כסף רב מהתרמית. המבנה האחיד של מרבית קרניים, המרווחים של הטבעות בקרן, כמו גם הטווח הגאוגרפי שבו נמצאו, מצביעים על כך שכל הקרניים יוצרו כנראה במקום אחד בקמבודיה על ידי אנשי מקצוע מנוסים, והשכיחות הנמוכה שלהם מראה שאותם אנשים העדיפו לשווק זאת בהיקף נמוך כדי למנוע את גילוי התרמית.