stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפארק הלאומי טטרה (פולין)
היסטוריית הפארק

רעיונות ראשונים להגנה על הטטרה הושמעו בסוף המאה ה-19. בשנת 1925 החלו המאמצים הראשונים ליצור פארק לאומי בשיתוף פעולה עם סלובקיה. באופן רשמי הפארק נוסד בשנת 1937, בשטח שהיה שייך לרשות היערות הפולנית. בשנת 1947 הוקמה יחידה מנהלית נפרדת, פארק טטרה.
בשנת 1954 החליטה ממשלת פולין על הקמת הפארק הלאומי טטרה. תחילה היה שטחו של הפארק 215.56 קמ"ר, אולם נכון לשנת 2021 שטחו קטן יותר, 211.97 קמ"ר. מכלל שטח הפארק 151.91 קמ"ר הם יער והשאר בעיקר כרי דשא. אזורים מוגנים ברמת הגנה קפדנית מהווים 115.14 קמ"ר, מתוכם 61.49 קמ"ר מהווים מערכות אקולוגיות מיוערות.
בשנת 1992 הוכרזו הפארקים הלאומיים הפולניים והסלובקיים בטטרה על ידי אונסק"ו כשמורת ביוספרה חוצה גבולות, במסגרת התוכנית "אדם וסביבתו האקולוגית".
גאוגרפיה > הרים

הפארק הלאומי משתרע על אחד משני רכסי הרים באזור אקלים אלפיני בפולין. רכס הטטרה הפולני, המהווה חלק מהרי הקרפטים המערביים, מחולק לשניים: הטטרה הגבוהה (Tatry Wysokie) והטטרה המערבית (Tatry Zachodnie). הנוף מורכב מפסגות ובתרים חדים עם תצורות סלע רבות. הפסגה הגבוהה ביותר בפולין, ריסי (2,499 מטרים (8,199 רגל) מעל גובה פני הים), נמצאת בתחום הפארק.
גאוגרפיה > מערות

בפארק יש כ־650 מערות, מהן מערכת המערות של Wielka Śnieżna היא הארוכה ביותר (18 קילומטר) והעמוקה ביותר (עומק מרבי 814 מטר). שש מערות במערכת זו פתוחות לציבור.
גאוגרפיה > מים

בפארק מספר נחלים, הנחל הארוך ביותר אורכו 20 ק"מ. בפארק מספר מפלים בולטים, הגבוה שבהם הוא Wielka Siklawa בגובה 70 מטר.
בפארק מעל 30 אגמי הרים, הנקראים staw בפולנית. גופי מים אלה הם חלק חשוב בנוף הרי הטטרה הגבוהה. האגמים הגדולים ביותר הם: Morskie Oko בשטח של 349,000 מ"ר ועומק מרבי של 50.8 מטר; ו- Wielki Staw בשטח של 344,000 מ"ר ועומק מרבי של 79.3 מטר.
פלורה ופאונה > פלורה

עד לגובה של כ-1,250 מטר מעל פני הים צמחיית הפארק מאופיינת בעיקר בעצי אשוח כסוף (Abies alba) ואשור אירופי (Fagus sylvatica). באזורים גבוהים יותר, עד לגובה 1,550 מטר, גדלים יערות עצי אשוחית נורווגית ועד לגובה 1,800 מטר יש כרי דשא. בשטחים מעל לגובה 1,800 מטר קיימת צמחייה אלפינית.
צמחייה נוספת המצויה בפארק כוללת אורן שווייצרי, אדלווייס ודרדר. באביב נודע עמק קושיליסקה (Kościeliska) במרבד פרחי כרכום ענק (Crocus vernus).
פלורה ופאונה > פאונה

בפארק מספר מיני פאונה אנדמיים ומספר רב של מינים מוגנים וכאלה הנמצאים בסכנת הכחדה. בין החיות בפארק נמצאים: צפיר האלפים של הטטרה ומרמיטה, שניהם מינים מוגנים מאז אמצע המאה ה-19. עוד מצויים בפארק דב חום, שונר צפוני, זאב אפור, לוטרה אירופית, עיט החורש ובז.
ראו גם

הפארק הלאומי טטרה (סלובקיה)
הערות שוליים

1 2  en.poland.gov: Tatra National Park
↑  Why Natura 2000?
↑  "Europe & North America: 297 biosphere reserves in 36 countries". Ecological Sciences for Sustainable Development. אורכב מ-המקור ב-2015-08-05. נבדק ב-2016-01-31.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh2013002639  NKC: ge546141 
צפיר האלפים של הטטרה, המופיע בלוגו הפארק
המלחמות העות'מאניות באירופה

המלחמות העות'מאניות באירופה היו סדרה של מלחמות ועימותים צבאיים בין האימפריה העות'מאנית לבין מדינות אירופיות שונות מימי הביניים המאוחרים ועד ראשית המאה ה-20.
עלייתה של האימפריה העות'מאנית בסוף ימי הביניים, ואיחוד אזור פרס, מצרים, וביזנטיון תחת אימפריה מוסלמית אחת, שלהבה את העולם המוסלמי, שתלה תקוות בהגשמת נבואתו של הנביא מוחמד לכיבוש רומא בידי האסלאם. על רקע מאבק איסלאמי-נוצרי, נאבקה האימפריה העות'מאנית במעצמות אירופה במשך מאות שנים.
האימפריה העות'מאנית נחלה לאורך השנים הצלחות בכיבוש שטחים בדרום-מזרח אירופה, וביצעה מספר פלישות מוצלחות גם למרכז אירופה, ששיאן עם הטלת המצור על וינה בשנת 1529, ופעם נוספת בשנת 1683.
במאה ה-18 וה-19 החלה שקיעתה של האימפריה העות'מאנית, אותה שאפו לנצל האימפריות האירופאיות כדי להשתלט על נתחים משטחה. החל מסוף המאה ה-19 החלה האימפריה לאבד שטחים לטובת האימפריות האירופאיות, עד לקריסתה הסופית במלחמת העולם הראשונה.
מלחמות בולטות

העימותים הראשונים החלו עם המלחמה הביזנטית-עות'מאנית שהחלה באנטוליה בסוף המאה ה-13. האימפריה העות'מאנית החלה את התרחבותה לתוך יבשת אירופה באמצע המאה ה-14, כשגליפולי נפלה בידיה במרץ 1354, מדרס קבע ראשון (שטחים בולגריים נפלו כבר קודם אך לא לאורך זמן) ביבשת עצמה. האימפריה הוסיפה להתפשט לתוך אירופה במהלך המלחמה הבולגרית-עות'מאנית והמלחמה הסרבית-עות'מאנית שהחלו באמצע המאה ה-14. מרבית התקופה הזו התאפיינה בהתרחבות של האימפריה העות'מאנית בחבל הבלקן. האימפריה העות'מאנית כבשה את שטחי אלבניה בשנת 1385, בולגריה ב-1396, סרביה ב-1459, יוון ב-1460, בוסניה ב-1463 והרצגובינה בשנת 1482.
המערכה העות'מאנית נמשכה בין השנים 1526 ו-1555, כאשר במהלך תקופה זו האימפריה העות'מאנית החלה לבצע את ההתקפות הגדולות הראשונות נגד הממלכה ההבסבורגית האוסטרית, והעות'מאנים ניסו לכבוש את העיר וינה במאמץ מלחמתי אינטנסיבי שהגיע לשיאו בשנת 1529 וזכה לכינוי המצור על וינה. ייתכן שוינה היוותה בימים ההם מחסום אחרון בפני הטורקים לפלישתם לעבר מרכז, דרום ומערב אירופה, כיבוש הוותיקן והפיכתה של אירופה כולה למוסלמית. המצור נכשל, וסימן מאבק ארוך ומתמשך בין המעצמות, שיימשך עוד כ-150 שנה.
בשנת 1565 פלשה האימפריה העות'מאנית למלטה. בשנת 1566 עד 1568 ערכה מלחמה עם אוסטריה. בשנת 1570 כבשה את קפריסין. בשנים 1570–1573 ערכה מלחמה עם ונציה.
בשנים 1593–1615 ערכה מלחמה עם אוסטריה. בשנים 1645–1669 ערכה מלחמה עם ונציה. בשנים 1663–1664 ערכה מלחמה עם אוסטריה. בשנים 1671–1676 ערכה מלחמה כנגד האיחוד הפולני-ליטאי.
המלחמה הטורקית הגדולה החלה בשנת 1683 ונערכה נגד אוסטריה, ונציה, והאימפריה הרוסית, במהלכה הטילה האימפריה העות'מאנית מצור על וינה במסגרת קרב וינה, והצליחה להחדיר כוחות לעיר שיפתיעו את המגנים בטרם הפסידו את הקרב. המלחמה הסתיימה בהסכם קרלוביץ בשנת 1699.
המלחמה השנייה נגד האימפריה האוסטרית נערכה בשנים 1710–1711. מלחמה נוספת נגד אוסטריה וונציה החלה בשנת 1714, הסתיימה עם חוזה פסרוביץ בשנת 1718.
במאה ה-18 וה-19 החלה שקיעתה של האימפריה העות'מאנית, אותה שאפו לנצל האימפריות האירופאיות כדי להשתלט על נתחים משטחה. בשנות ה-70 של המאה ה-18 איבדה האימפריה העות'מאנית שטחים לאימפריה הרוסית, ויריבותן המרה של האימפריות המשיכה לאורך המאה ה-19, באמצעה התקיימו מלחמת קרים - בה לחמו העות'מאנים לצד הצרפתים והבריטים וניצחו - והמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), בה כוחות רוסים התקרבו לאיסטנבול, והאימפריה הבריטית התערבה כדי לסיים את המלחמה, שבתומה נאלצה האימפריה העות'מאנית להכיר בעצמאותן של רומניה, סרביה, מונטנגרו, באוטונומיה רחבת היקף בבולגריה, וכן בכינונה של אוטונומיה בבוסניה והרצגובינה תחת חסות אוסטרית. קפריסין עברה לבריטניה בתמורה לתמיכתה הצבאית, ובהמשך לכך גם מצרים.
בשנים 1912 ו-1913 הייתה מעורבת במלחמות הבלקן. לבסוף, הובסה האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה.
השפעות המלחמות

המאבקים המתמשכים בין האימפריה העות'מאנית לממלכות אירופה, גרמו לרקע המדיני והכלכלי שדחף את ממלכות אירופה, ובמיוחד ממלכות מערב אירופה, לחפש נתיבי סחר עקיפים למזרח הרחוק.
בתקופות שלפני עלייתה של האימפריה העות'מאנית, הסחר בין אירופה לבין סין והודו התקיים זה מאות בשנים בדרך היבשה בחסות מעצמות מונגוליות. אולם, עם כיבוש קונסטנטינופול בידי האימפריה העות'מאנית המוסלמית בשנת 1453 הפכה הגישה למחוזות אלו קשה ומסוכנת, שלא כבעבר.
נסיבות אלו דחפו את הפורטוגזים להרחיב את טווח הידע הימי האירופאי בהפליגם דרומה לאורך חופי אפריקה, במטרה למצוא את דרך הים להודו (כינוי כולל בפי האירופאים לדרום אסיה ולמזרחה) ; וכן דחפו את הספרדים לממן את הפלגתו של כריסטופר קולומבוס למערב, בתקווה לאתר נתיב שיט חדש למזרח הרחוק.
ראו גם

היסטוריה של מלחמות רוסיה-טורקיה
הערות שוליים

↑  אוריה שביט, האסלאם והמערב בהיסטוריה: מבוא
1 2  Interactive World History Atlas since 3000 BC, Geacron
השור המסתער

| --- | --- |
תמונת הפסל
 מידע כללי
 פַּסל:  ארטורו די מודיקה 
 תאריך יצירה:  1989 
 טכניקה וחומרים:  ארד 
 ממדים בס"מ
 גובה:  340 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  ניו יורק
 קואורדינטות:  40°42′20″N 74°00′48″W﻿ / ﻿40.705576°N 74.013421°W﻿ / 40.705576; -74.013421
 he
 
השור המסתער (באנגלית: Charging Bull) הוא פסל מעשה ידיו של הפסל ארטורו די מודיקה (Arturo Di Modica), המוצב ברובע הפיננסי שבמנהטן, ניו יורק. הפסל המתאר שור מסתער, הסמל של שוק מניות עולה, הפך לאתר תיירות פופולרי.
תיאור

הפסל עשוי ברונזה במשקל של כ-3,200 ק"ג, באורך של 4.90 מטרים ומתנשא לגובה של 3.40 מטרים. כשמו, הפסל מתאר שור מסתער, הסמל של שוק מניות עולה. הפסל מוצב על אי תנועה ברחוב ברודויי, צפונית לפארק באולינג גרין, בין ברודוויי 26 ממזרח וברודוויי 25 ממערב, ברובע הפיננסי במנהטן.
היסטוריה

הפסל ארטורו די מודיקה (26 בינואר 1941 – 19 בפברואר 2021), יליד סיציליה, למד אומנות בפירנצה בטרם הגיע לניו-יורק ב-1970. בניו-יורק זכה להצלחה אמנותית וכלכלית. לאחר המשבר הכלכלי באוקטובר 1987, החליט די מודיקה ליצור פסל של שור מסתער, הסמל של שוק מניות עולה, כמחווה אופטימית בזמן של משבר כלכלי, וכאות תודה לארצות הברית שבה זכה להצלחה. די מודיקה השקיע מכספו כ-350,000 דולר ביצירת הפסל. די מודיקה החליט להציב את הפסל באופן פיראטי מול בניין הבורסה לניירות ערך. ב-15 בדצמבר 1989 העמיס די מודיקה את הפסל על משאית והגיע עם כמה חברים, בשביל לגלות שבמקום המיועד הוצב עץ חג מולד. בהחלטה של הרגע הפסל הוצב מתחת לעץ החגיגי.
הפסל משך תשומת לב רבה ביום למחרת, עד אשר המשטרה החרימה את הפסל ולקחה אותו מהמקום בשל הצבתו הבלתי חוקית. בעקבות מחאה ציבורית, הוחלט כעבור כשבוע להציב אותו במקומו הנוכחי. הפסל הפך לאטרקציית תיירות פופולרית, ורבים עומדים בתור כדי להצטלם עמו.
השרפה במועדון קוקונט גרוב

| --- | --- |
 תאריך:  28 בנובמבר 1942 
 מיקום:  Bay Village 
 קואורדינטות:  42°21′00″N 71°04′06″W﻿ / ﻿42.35°N 71.068333333333°W﻿ / 42.35; -71.068333333333
 הרוגים:  492 
  (למפת בוסטון מוגדלת) השרפה במועדון קוקונט גרוב(למפת בוסטון רגילה) השרפה במועדון קוקונט גרוב
 
חזית המועדון בבוקר לאחר השרפה
טיפול בנפגעים שפונו מהמועדון
בליל 28 בנובמבר 1942 כילתה שרפה את מועדון ה"קוקונט גרוב" בבוסטון. בשרפה נספו 492 איש, רובם ככולם משאיפת עשן רעיל, עקב שרשרת כשלים במבנה. הייתה זו השרפה השנייה בגודלה במקום ציבורי עד אז (לאחר השרפה בתיאטרון אירוקווי בשיקגו ב-1903, בה נספו 602 איש). עקב השרפה תוקנו חוקים ותקנות בניה ורישוי המתקיימים עד ימינו.
ה"קוקונט גרוב"

מועדון הלילה "קוקונט גרוב" (באנגלית: Coconut Grove, מילולית: חורשת הקוקוס) היה הגדול והמפורסם מסוגו בבוסטון של תקופת מלחמת העולם השנייה. מבנה המועדון שיכן לפני כן מחסן סחורות גדול, לא הרחק מנמל בוסטון והורכב מבאר משקאות בקומת התחתונה (קומת מרתף למחצה) ואולם ריקודים ומסעדה בקומה שמעליו.
בעלי המקום בעת השרפה היה המאפיונר ברנט "בארני" ולנסקי (Barnet "Barney" Welansky), שקיבל רישיון הפעלה מבלי לעמוד בדרישות החוק לגבי בטיחות. הוא אף העסיק קטינים כמלצרים, בניגוד לחוק.
המקום המפואר התנאה בתפאורה של עצי קוקוס מפלסטיק ווילונות ארוכים נרחבים יצרו פינות נסתרות ונעימות. האווירה התיימרה להיות של אי באוקיינוס השקט.
השרפה

28 בנובמבר היה מוצאי שבת של סוף השבוע של חג ההודיה, יום עמוס חוגגים ומבלים, רבים מהם חיילי צי ארצות הברית וחברותיהם. על אף שתפוסתו המרבית של המועדון הייתה 460 איש לכל היותר, הצטופפו במקום מאות אנשים נוספים, לפי הערכות מסוימות עד כדי 1,000 איש.
השרפה פרצה בבאר שבקומת המרתף בעשר בלילה בערך, סיבתה המדויקת מעולם לא התגלתה. עם זאת, רבים מהדיווחים תולים את פרוץ השרפה במלצר בן 16 שנשלח לתקן נורה חשמלית שרופה (או נורה ששוחררה במתכוון על ידי מבקר במקום על מנת לספק לו ולבת זוגו חשיכה) שהותקנה בתושבת נסתרת בצמרת אחד מעצי הדקל מפלסטיק. המלצר הדליק גפרור על מנת לראות בחשיכה וזה הצית את הפלסטיק.
מכל מקום, ברור כי שפע החומרים הדליקים מהם הורכבה התפאורה סייעו להתפשטות האש, שבתחילה ניסו לכבותה המלצרים עם כוסות סודה. בתוך דקות פרץ כדור אש אל הקומה שמעל. החוגגים נסו ישירות אל דלת הכניסה, הפתח היחיד שהכירו במבנה. אולם דלת הכניסה הייתה דלת מסתובבת ועומס הקהל הצובא עליה משני כיווני הסיבוב נעל אותה למעשה. למעלה מ-300 איש נרמסו לפני הדלת בעוד אחרים נחנקים מהעשן הסמיך שהתפשט במקום. דלת אחרת במקום שימשה כפתח מילוט, אולם דלת זו, שלא הייתה נעולה, נפתחה כלפי פנים ואף מולה נהרגו רבים ברמיסה ובחנק לפני שהצליחו לפרוץ אותה.
כבאים שכיבו שרפה סמוכה הבחינו בעשן העולה מהמועדון וחשו למקום, אך נותרו חסרי אונים. גם לחיילים ולמלחים שחשו למקום לא נותר אלא לחלץ עשרות גופות אל הרחוב. בין הנספים היה שחקן הקולנוע באק ג'ונס.
רבים מהניצולים סבלו מכוויות קשות והיו מבין הראשונים שטופלו באופן שיטתי בפניצילין נגד זיהומים.
החקירה והמסקנות

בחקירה התברר שעל אף שבבניין הותקנו יציאות חירום, חסם אותן הבעלים בקרשים ולבנים, מפחד שמא חוגגים יחדרו פנימה או יברחו החוצה מבלי לשלם. כן התבררה שורת מחדלים על התקנות הקיימות באותה עת לגבי שכירת והכשרת מלצרים והקפדה על התפוסה. ולנסקי נדון ל-12 עד 15 שנים בכלא ושוחרר לאחר ארבע שנים, עקב מחלת הסרטן בה לקה, הוא מת שבועות ספורים לאחר שחרורו.
חקירת השרפה, כמו גם שרפות קטנות יותר בעלות מאפיינים דומים, הביאה לחקיקת Building Exits Code, החוק ליציאות חירום, המסדיר קיום מספר נאות של פתחי חירום זמינים, הכוונה מוארת ברורה לפתחי חירום, התקנת דלתות חירום הנפתחות כלפי חוץ, התקנת דלת גדולה נפתחת כלפי חוץ לצד דלת מסתובבת ועוד.
ראו גם

השרפה במועדון רית'ם
המקוקים הברבריים של גיברלטר

מקוק ברברי יושב על מעקה. ברקע ניתן לראות את צוק גיברלטר
תיירים מביטים על מקוק ברברי
אוכלוסיית המקוק הברברי בגיברלטר  היא אוכלוסיית המקוקים הברבריים המשמעותית האחרונה באירופה. האוכלוסייה מונה כ-230 פרטים בשש קבוצות השוכנות בצוק גיברלטר, אם כי לעיתים הקופים נודדים לעיירה וגורמים שם לנזקים קלים ברכוש. כיוון שהם חסרי זנב הם מכונים על ידי המקומיים "קופי אדם ברבריים" או "קופי אדם של הסלע", למרות העובדה שהם לא נכללים במשפחה זו. המקוק הברברי נחשב באופן לא רשמי לחיה הלאומית של גיברלטר.
מוצא

חלק מהמדענים סוברים שהמקוקים הברבריים הראשונים הובאו לגיברלטר מצפון אפריקה על ידי המורים (ששלטו בדרום איבריה, כולל ספרד ופורטוגל, בין 711 ל-1492), ככל הנראה על מנת לשמש חיות מחמד. מנגד, משערים כי המקוקים המקוריים הם שריד לאוכלוסיות קופים שהתפשטו ברחבי דרום אירופה במהלך הפליוקן, לפני כחמישה וחצי מיליון שנים.
ידוע כי האוכלוסייה קיימת עוד לפני תחילת השלטון הבריטי באזור ב-1704. לדוגמה, המשורר הספרדי איגנסיו לופס דה איילה כתב ב-1782:
לא פלישות המורים, הספרדים או האנגלים, לא תותחים או פצצות יכלו להם.
תיירות

המקוקים הברבריים נחשבים לאטרקציה תיירותית בגיברלטר. אחת הקבוצות הפופולריות במושבה היא זו השוכנת באזור שער המלכה במאורת הקופים, היכן שהתיירים יכולים להתקרב עד למרחק נגיעה מהמקוקים. המקוקים עשויים להתקרב אל האנשים ואף לטפס עליהם כיוון שהם רגילים לאינטראקציה עם האדם. עם זאת, הם עדיין עשויים לתקוף במקרה שמבהילים או מרגיזים אותם.
האינטראקציה הגבוהה שלהם עם בני אדם גרמה בשלב מסוים לערעור המבנה החברתי שלהם, כיוון שהם פיתחו יחסי תלות עם האדם. אחד הביטויים לכך היה נטייה גוברת להיכנס לתוך העיירה, וגרימת נזקים לרכוש אישי כגון מבנים, ביגוד וכלי רכב. כתוצאה מכך הוחלט על ידי הממשל המקומי לאסור על האכלתם. כל מי שנתפס כשהוא עובר על חוק זה עשוי להיקנס בסכום של עד 500 לירות שטרלינג.
טיפול צבאי

אוכלוסיית המקוקים הברבריים הייתה באחריותו של הצבא הבריטי ומאוחר יותר של הרגימנט המלכותי של גיברלטר בין 1915 ל-1991, שפיקח על אוכלוסייה שבהתחלה מנתה קבוצה אחת. הצבא מינה קצין מיוחד לפיקוח על רווחת המקוקים, ואף הקצה תקציב לצורך אספקת פירות, ירקות ואגוזים. כל לידה של מקוק ברברי זכתה לתשומת לב, וחלקם אף זכו להיקרא על שם אישים חשובים כגון קצינים בכירים. מקוקים חולים או פצועים נלקחו לבית החולים של הצי המלכותי וזכו שם לטיפול. בעקבות עזיבתו של חיל המצב הבריטי עבר הטיפול במקוקים לאחריותה של ממשלת גיברלטר.
הטיפול הנוכחי

המקוקים מטופלים על ידי החברה הגיברלטרית לאורניתולוגיה והיסטוריה של הטבע (GONHS), והשירותים הווטרינריים מסופקים על ידי הקליניקה הווטרינרית של גיברלטר (GVC). המקוקים מקבלים אספקה יומית של מים מתוקים וירקות, פירות וזרעים כתוספת למשאבי המזון הטבעיים (עלים, זיתים, שורשים, זרעים ופרחים). הרשויות לוכדות את המקוקים באופן סדיר על מנת לבדוק את בריאותם. כמו כן, הן מנהלות רשומות לתיעוד גודל הגוף, המשקל ומדדים אחרים של המקוקים. לבסוף, הרשויות דואגות לכך שעל כל פרט ייחקק מספר ויוכנס לו מיקרו-שבב כאמצעי זיהוי. אמצעי זיהוי נוספים כוללים הסתמכות על סימנים ייחודיים כגון צלקות וכתמי גוף. כל המקוקים מצולמים, ותצלומים אלה נכללים בקטלוג רשמי ביחד עם פרטי מידע על המקוק המופיע בהם. עבודת הקיטלוג מבוצעת ידי ה-GONHS, ומחקרים משותפים מתבצעים ביחד עם המכון המדעי של אוניברסיטת ראבאט-אגדאל (מרוקו), אוניברסיטת נוטרדאם (אינדיאנה, ארצות הברית), אוניברסיטת וינה (אוסטריה), מרכז הפרימטים של גרמניה ואוניברסיטת ציריך (שווייץ).
אחת לשנה נערך מפקד אוכלוסין לצורך עדכון המידע וניטור קצב הריבוי של האוכלוסייה כולה. לעיתים ננקטים צעדים של הגבלת גודל האוכלוסייה כיוון שהריבוי הטבעי של המקוקים גורם לצפיפות גדולה מדי בגלל בית הגידול הקטן שבו הם נמצאים.
אגדות

קיימת אגדה ידועה שלפיה כל זמן שבו המקוקים הברבריים יתקיימו בגיברלטר המקום יהיה נתון לשליטה בריטית. ב-1942, תוך כדי מלחמת העולם השנייה, ירד מספר המקוקים הברבריים לשבעה בלבד, וכתוצאה מכך הורה וינסטון צ'רצ'יל להגדיל את מספרם באמצעות ייבוא של פרטים ממרוקו ומאלג'יריה.
קיימת אגדה נוספת שלפיה גיברלטר מחובר לאפריקה באמצעות מעבר תת-ימי המתחיל במערת סנט מייקל התחתונה וחולף מתחת למצר גיברלטר. לפי אגדה זו המקוקים הברבריים הגיעו לצוק גיברלטר ממרוקו דרך מעבר זה.
הערות שוליים

↑  כתבה באתר הדיילי מייל
↑  Gibraltar Ornithological & Natural History Society (GONHS) Nature News' magazine, page 14
↑  מידע באתר gibraltar.gi
↑  כתבה באתר גיבלרטר ניוז אונליין
1 2  מידע באתר ה-GONHS
סרג'נט אלפרד הולמס (אחד מהחיילים שהוקצו לנושא) משקיף על העיירה גיברלטר ביחד עם שני מקוקים ברבריים
נקבת מקוק ברברי מאכילה את הגור שלה באזור מדרגות הים התיכון
הסכם אי-תוקפנות

הסכם אי-תוקפנות (באנגלית: Non-aggression pact), הסכם אי-התקפה או הסכם נייטרליות הוא הסכם בין שתי מדינות או יותר, בו החותמות על ההסכם מתחייבות להימנע מפעולות צבאיות אחת כנגד השנייה.
לעיתים המונחים "הסכם אי-תוקפנות" ו"הסכם נייטרליות" משמשים במובנים שונים זה מזה, כשהסכם אי-תוקפנות (או הסכם אי-התקפה) מתייחס להסכם הכולל התחייבות של מדינה שלא לתקוף את המדינה השנייה, בעוד הסכם נייטרליות מכיל גם התחייבות שלא לתמוך במדינה שלישית הנלחמת נגד המדינה השנייה.
הסכמי אי-תוקפנות היו צורה נפוצה של הסכמים בינלאומיים בשנות ה-1920 וה-1930, אך השימוש בהם כמעט פסק בעקבות מלחמת העולם השנייה. כיוון שהיישום של הסכמי אי-תוקפנות תלוי רק ברצונן הטוב של המדינות החתומות עליו, אימצה הקהילה הבינלאומית לאחר מלחמת העולם השנייה נורמה של הסכמי ביטחון קיבוציים מרובי-משתתפים, כמו ההסכמים שביסודם של נאט"ו, ANZUS‏, SEATO וברית ורשה.
דוגמה להסכם אי-תוקפנות הוא הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שנחתם בשנת 1939 בין ברית המועצות לבין גרמניה הנאצית, הסכם שהחזיק מעמד עד לפלישת הצבא הגרמני לברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה בשנת 1941.
מחקרים שנעשו הראו שסיכוייהן של מעצמות להיכנס לעימות צבאי נגד מדינות עמן הן חתומות על הסכמי אי-תוקפנות, גבוה מהסיכוי שלהן להיכנס לעימות כזה נגד מדינות עמן אין להן כל הסכם שהוא.
תוקפנות אסורה לפי מגילת האומות המאוחדות, לפיכך כל המדינות החברות באומות המאוחדות נמצאות תחת התחייבות הסכמית להימנע מפעולות תוקפנות (בפועל היו מקרים רבים של הפרה של איסור זה).
רשימה של הסכמי אי-תוקפנות

אמנת לונדון (1518)
הסכם אי-התוקפנות הסובייטי-ליטאי (אנ') ‏(1926)
הסכם אי-התוקפנות והבוררות היווני-רומני ‏(1928)
הסכם אי-התוקפנות הסובייטי-אפגני ‏(1931)
הסכם אי-תוקפנות סובייטי–פיני ‏(1932)
הסכם אי-התוקפנות הסובייטי-לטביאני ‏(1932)
הסכם אי-התוקפנות הסובייטי-אסטוני (אנ') ‏(1932)
הסכם אי-התוקפנות הסובייטי-פולני (אנ') ‏(1932)
הסכם אי-התוקפנות הסובייטי-איטלקי ‏(1933)
הסכם אי-התוקפנות הרומני-טורקי ‏(1933)
הסכם אי-התוקפנות הטורקי-יוגוסלבי ‏(1933)
הסכם אי-התוקפנות הגרמני-פולני (אנ') ‏(1934)
הסכם הסיוע ההדדי הצרפתי-סובייטי (אנ') ‏(1935)
ברית סעדאבאד (1938)
הסכם בלד (אנ') ‏(1938)
הסכם אי-התוקפנות הגרמני-בריטי ‏(1938)
הסכם אי-התוקפנות הגרמני-דני ‏(1939)
הסכם אי-התוקפנות הגרמני-אסטוני (אנ') ‏(1939)
הסכם אי-התוקפנות הגרמני-לטביאני (אנ') ‏(1939)
הסכם ריבנטרופ–מולוטוב (1939)
הסכם אי-התוקפנות האנגלו-תאילנדי (אנ') ‏(1940)
הסכם אי-התוקפנות ההונגרי-יוגוסלבי ‏(1940)
הסכם אי-התוקפנות הסובייטי-יוגוסלבי ‏(1941)
הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני (1941)
הסכם אי-התוקפנות הגרמני-טורקי ‏(1941)
הרנכימזה

"הארמון החדש" בהרנכימזה
אולם המראות של הארמון
הארמון החדש בציור משנת 1911
הרנכימזה (בגרמנית: Herrenchiemsee) הוא מתחם מבנים מלכותיים הממוקם על האי הרנאִינזל (Herreninsel - "אי האדונים") אשר נמצא בלב אגם כימזה, האגם הגדול ביותר בבוואריה, גרמניה.
המבנה הראשי באי נקרא "הארמון החדש" והוא נבנה על ידי מלך בוואריה לודוויג השני. הארמון, שהוא הגדול מבין כל הארמונות והטירות אשר נבנו בידי המלך, נבנה כדי לציין את הערצתו של המלך לודוויג ל"מלך השמש" - לואי הארבעה עשר מצרפת. מסיבה זו עוצב הארמון כהעתק של ארמון ורסאי אותו בנה המלך הצרפתי, והוא מכיל ציורי קיר רבים המתארים קטעים נבחרים מחייו ופועלו.
תוכניותיו של לודוויג השני להקים לעצמו העתק של ארמון ורסאי החלו כבר עם תחילת בנייתה של טירת לינדרהוף בשנת 1868. אולם השטח ההררי אשר נבחר להקמת הטירה לא התאים לבניית ארמון רחב המוקף גנים כארמון ורסאי, ולכן נזנחה התוכנית לבנייתו במקום. חמש שנים מאוחר יותר, בשנת 1873, רכש המלך לודוויג את האי הרנינזל, ובהיותו רחב ידיים ובעל טופוגרפיה שטוחה, החליט ליישם במקום זה את שאיפתו לבניית הארמון.
בניית הארמון החדש החלה בשנת 1878. בשנת 1885 חלה האטה ניכרת בבנייה, וזאת מפאת חוסר בתקציב - המלך לודוויג בנה את טירותיו מכספו שלו ולא מכספי המדינה כנהוג בקרב שליטים אבסולוטיים מתקופתו, ולכן דלות ממונו השפיעה ישירות על קצב הבנייה של טירותיו. עם מותו של המלך בשנת 1886 נפסקה הבנייה לחלוטין, וזמן קצר לאחר מכן נפתח הארמון לקהל הרחב כאתר תיירות.
הארמון, אשר תוכנן על ידי האדריכל הפרטי של לודוויג, כריסטיאן יאנק, יחד עם פרנץ שייץ וגיאורג דולמן, תוכנן להיות העתק מושלם של ארמון ורסאי הענק. אולם תקופת הבנייה הקצרה איפשרה להעמיד על תילו רק את העתק החלק המרכזי של הארמון הצרפתי. נוסף על כך, מתוך 70 החדרים אשר נבנו בבניין החדש, 50 נותרו לא גמורים. כיום ניתן לבקר ב-20 החדרים המפוארים שבנייתם הושלמה וכמו כן בגרם המדרגות הצפוני שהוא החלק היחיד בארמון שבנייתו לא נסתיימה אך הוא פתוח לקהל.
ככל שהתקדמה בנייתו של הארמון החדש, חלו שינויים קטנים בתוכנית, אשר יצרו הבדלים בינו לבין המקור שבצרפת. כך למשל, אולם המראות שבארמונו של לודוויג גדול יותר מזה שבוורסאי ופרטי העיצוב שבו (דוגמת נברשת החרסינה שבחדר האוכל, שהיא הגדולה מסוגה בעולם) לרוב עשירים יותר. גם הזמן שחלף בין בניית הארמון בוורסאי לבין בניית ארמונו של לודוויג ניכר היטב בארמון הבווארי. ארמון ורסאי, אשר נבנה כ-200 שנים לפני ההעתק, לא כלל אפילו תא שירותים אחד. המקום היחיד בו נמצאו מים זורמים בוורסאי היה מערכת המזרקות שבגני הארמון. בארמונו של לודוויג לעומת זאת, היו מספר רב של תאי שירותים נוסף על בריכת שחייה מחוממת לרווחת המלך ואורחיו.
מסביב לארמון נמצאים הגנים הרחבים אשר נבנו בסגנון צרפתי ובתוכם פזורות מזרקות מים רבות המעוטרות בפסלי שיש אשר לקוחים מהאופרות של המלחין הנערץ על לודוויג - ריכרד וגנר.
מבנים נוספים על האי

נוסף על הארמון החדש, משמש האי בית גם למספר גלריות לאומנות וכן למוזיאון הלאומי לזכר לודוויג השני מלך בוואריה.
ראו גם

נוישוונשטיין
הרמינה לאוקוטובה

| --- | --- |

 לידה:  24 בינואר 1853 פראג 
 פטירה:  17 בינואר 1931 (בגיל 77) העיר החדשה, צ'כיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות אולסני 
 הושפעה על ידי:  William Unger 
 
הרמינה לאוקוטובה (בצ'כית: Hermína Laukotova;‏ 24 בינואר 1853 – 17 בינואר 1931) הייתה ציירת, גרפיקאית ומורה לאמנות צ'כית.
ביוגרפיה

אביה היה רופא השיניים והמנתח, יוזף לקוטה. אמה, אנטוניה, הייתה בתו של יוסף רידל - המייסד של מפעל זכוכית מפורסם. היא הפגינה כישרון אמנותי כשהייתה עדיין צעירה למדי. משפחתה הייתה עשירה מספיק כדי לספק לה השכלה רחבה ואפשרות לנסיעות באירופה. את שיעורי האמנות הפרטיים הראשונים שלה קיבלה בסטודיו של קארל יאורק. מאוחר יותר, היא למדה שיעורים, מג'ני שרמאולובה (1828-1909). לימודיה האחרונים בפראג היו אצל צייר הדיוקנאות יאן אדולף ברנדייס.
ב-1882 היא נסעה לפריז, שם השלימה את הכשרתה בטכניקות גרפיות. שנתיים לאחר מכן, היא עברה לאנטוורפן, שם עבדה עם צ'ארלס ורלט. בפריז ציירה בעיקר סצנות ימיות.
מ-1885 עד 1887 היא התגוררה במינכן, שם למדה שיעורים נוספים באקדמיה לציור של הנשים אצל לודוויג פון הרטריך, ואחר כך שיעורים פרטיים יותר אצל דוריס ראב, שלימדה אותה תחריט; נושא שהיא המשיכה הלאה עם ויליאם אונגר בווינה.
ב-1887 היא חזרה לפראג, שם פתחה בית ספר לאמנות לנשים. אף שבית הספר לימד מגוון מקצועות, כולל ציור דיוקן ופרחים, הוא נודע בעיקר בזכות הקורסים שלו ברישום דמויות, שהשתמשו בדוגמנים ודוגמניות עירומים. קורסים כאלה נסגרו לנשים בבתי הספר הגדולים לאמנות. היא הפעילה את בית הספר עד 1909, אז נאלצה לפרוש מסיבות בריאותיות, והעבירה את ניהולו לאוגוסט ברימזה, עם צוות שכלל את האדריכל, אדולף פוהר והציירת, לילי גודלובה-ברנדהוברובה, אשר הייתה תלמידה שם.
היא הציגה לעיתים קרובות את ציוריה בתערוכות בחסות החברה לקידום האמנויות, תחת השם "Jan Textor". לאחר 1904 הייתה חברה באיגוד האמניות הגרמניות בבוהמיה, ואיגוד האמנים האוסטריים היפים, איתם הציגה את עבודותיה.
גלריה

נערה עם אירוסים
מותו של צייר
יום גשום
טבע דומם עם פרחים
הערות שוליים

↑  Prokop Toman: Nový slovník československých výtvarných umělců (A new dictionary of Czechoslovak visual artists), Ivo Železný, 2000
↑  Prague Census 1830-1910 (1920), Laukota, Joseph *1809 and family (father of Hermíny Laukotové)
↑  Informační systém abART:Schermaulová Jenny
↑  Advertisement in the daily Bohemia, 25.12.1909, pg.12
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 140677151  ISNI: 0000 0000 7737 436X  KulturNav: 3e0c9c67-81c6-4381-a5cc-7c56a51f3cb5  NKC: xx0097187  ULAN: 500054389  VIAF: 90612400   WorldCat (עם VIAF): 90612400
הרמיניו מסנטוניו

הרמיניו מסנטוניו (בספרדית: Herminio Masantonio;‏ 5 באוגוסט 1910 – 11 בספטמבר 1956) היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת החלוץ.