stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריק בראג
קריירה > לאחר פרישתו מה"ניו יורק טיימס"

בראג לימד כתיבה במכללות ובחדרי חדשות בעיתונים. הוא עובד כפרופסור לכתיבה בתוכנית העיתונאות של אוניברסיטת אלבמה, במכללה למדעי המידע והתקשורת, וכותב טור בעיתון בדרום ארצות הברית.
ספרו משנת 2008, "הנסיך מפרוגטאון", בוחן את חיי אביו בעיר הולדתו של בראג, ג'קסונוויל, אלבמה.
פרסים

בראג זכה בפרס פוליצר לשנת 1996, על "סיפוריו הכתובים באלגנטיות, שנושאם הוא אמריקה בת זמננו". הוא זכה ביותר מ-50 פרסי כתיבה בעשרים שנה, כולל פרס הכותבים המוערך של האגודה האמריקאית של עורכי עיתונים - פעמיים. בשנת 1992 הוענקה לו מלגת ניימן (אנ') באוניברסיטת הרווארד.
יצירותיו

•	Bragg, Rick (March 16, 1999). All Over But the Shoutin′. Random House Value Publishing. ISBN 0-517-36162-0 . 

•	Bragg, Rick (November 1, 1999). Wooden Churches: A Celebration. Algonquin Books. ISBN 1-56512-233-X . 

•	Bragg, Rick (August 28, 2001). Somebody Told Me: The Newspaper Stories of Rick Bragg. Vintage; 1st Vintage Books edition. ISBN 0-375-72552-0 . 

•	Bragg, Rick (August 13, 2002). Ava's Man. Vintage; 1st Vintage Books edition. ISBN 0-375-72444-3 . 

•	Bragg, Rick (2003). I Am a Soldier, Too: The Jessica Lynch Story. New York: Alfred A. Knopf. ISBN 1-4000-4257-7 . 

•	Bragg, Rick (May 6, 2008). The Prince of Frogtown. Random House. ISBN 978-0-7393-2796-8 . 

•	Bragg, Rick (October 2009). The Most They Ever Had. MacAdam/Cage. ISBN 1-59692-361-X . 

•	Bragg, Rick (October 2014). Jerry Lee Lewis: His Own Story. HarperCollins. ISBN 978-0-06-207822-3 . 

•	Bragg, Rick (September 2015) My Southern Journey: True Stories from the Heart of the South. ISBN 978-0-8487-4639-1 

•	Bragg, Rick (April 2018). The Best Cook in the World: Tales From My Momma's Table. Alfred A. Knopf. ISBN 978-1400040414 .
הערות שוליים

1 2  "Feature Writing". The Pulitzer Prizes. Retrieved 2013-10-31.
↑  
Howard Kurtz (29 במאי 2003). "Rick Bragg Quits At New York Times". וושינגטון פוסט. נבדק ב-2007-11-24. {{cite web}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל, 25 במאי 2021)
↑  
Rose Arce (29 במאי 2003). "Times accepts Pulitzer-winning reporter's resignation". CNN. נבדק ב-2007-11-24. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Steinberg, Jacques. "Times Reporter Steps Down Amid Criticism". New York Times.
↑  "Rick Bragg Quits At New York Times: Departure Follows Comments That Roiled Scandal-Shaken Newsroom" by Howard Kurtz, The Washington Post, Thursday, May 29, 2003; Page C01.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007436797105171  PLWABN: 9810689749105606  BnF: cb135265627 (data)  GND: 13783148X  ISNI: 0000 0001 0922 0358  LCCN: n97019407  MusicBrainz: ff4359d1-9222-4678-856f-28c9f9400c22  NDL: 00953145  NKC: xx0198059  NTA: 184763363  SUDOC: 050367668  VIAF: 86008529   WorldCat (עם VIAF): 86008529
דב אלפון

| --- | --- |

דב אלפון
 לידה:  24 במרץ 1961 (בן 63) סוסה, תוניסיה 
 מדינה:  ישראל ישראל
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  dovalfon
 
דב אלפון (2014)
דב אלפון (נולד ב-24 במרץ 1961) הוא עיתונאי, מנחה טלוויזיה ועורך ישראלי. עורך העיתון הצרפתי "ליברסיון" ובעבר עורך עיתון "הארץ".
ביוגרפיה

אלפון נולד בעיר סוסה שבתוניסיה. שם משפחתו המקורי היה חלפון. זמן קצר אחרי לידתו עברה משפחתו לפריז ושם הפגין עניין ראשוני בכתיבה. בשנת 1972, כאשר היה אלפון בן 11, עלתה משפחתו לישראל והתיישבה באשדוד שם גדל והתחנך. אלפון השלים את לימודיו בבית הספר היסודי ובבית הספר התיכון מקיף ג' בעיר. בצה"ל שירת כקצין ביחידה 8200 של חיל המודיעין. עם תחילת לימודיו באוניברסיטה העברית (1983) החל לכתוב ב"פי האתון", ביטאון הסטודנטים של האוניברסיטה.
בחודש מאי 2016 נישא בשנית לעיתונאית ליטל לוין.
ביוגרפיה > עיתונות כתובה

את דרכו המקצועית בעיתונות החל אלפון ב-1984, עם הצטרפותו ככתב לשבועון הפוליטי "כותרת ראשית" בעריכת נחום ברנע. אלפון שימש כתב חדשות, מגזין וכנסת, ורשם לזכותו מספר הישגים עיתונאיים, כמו פרסום ריאיון ראשון עם האדמו"ר מבעלז, תרמית שעשועון הגרפולוגיה 'חמישה בעקבות אחד', וההטבות הרפואיות הסודיות שהוענקו לשרים ולסגני שרים. כעבור שנתיים החל לפרסם טור שבועי לענייני תרבות בשם "כיוון הרוח", שזכה להדים בעולם התרבות. ואף חשף אי סדרים במוזיאון תל אביב, אמירות אנטי-מזרחיות בתיאטרון הבימה ואת העודף התקציבי הסודי של רשות השידור.
עם סגירתו של "כותרת ראשית", בסוף שנת 1988, עבר אלפון לפרסם את מדורו, "כיוון הרוח", ביומון "הארץ". בשנת 1992 מינה עורך העיתון, חנוך מרמרי, את אלפון לעורך התרבות של העיתון, במקומו של מיכאל הנדלזלץ. החידוש המרכזי שהנהיג בו אלפון היה כינון מדור האמנות ותרבות החיים "גלריה", אליו גייס מספר כותבים המשמשים בו עד היום. הצלחת המדור, שהורחב לארבעה עמודים, הובילה את מרמרי למנות את אלפון לעורך מוסף "הארץ". אלפון שימש עורך מוסף "הארץ" בשנים 1993–1998 והנהיג בו מספר חידושים, ובהם שילוב מדורים קצרים בתחילתו, חלקם בהשראת היומון "חדשות", שנסגר בשנת 1994, דגש על תחקירים עיתונאיים ומסות פרי עטם של סופרים נודעים, מדורים מיוחדים, כמו זה של המאייר חנוך פיבן, ושילוב בעלי טור וכתבים כדורון רוזנבלום, דליה קרפל, רונן ברגמן, ואחרים. אלפון גם רשם לזכותו כמה חידושים עיתונאיים ובהם המדור "שניים-שלושה דברים שלא ידעתם על...", "השאלון" והמדור "קפטן אינטרנט", אותו כתב בשנותיו הראשונות. על פועלו כעורך זכה פעמיים בתואר "עורך השנה" מטעם אגודת העיתונאים וכן במדליית זהב (יחד עם המעצבת מיה ולך) של אגודת המגזינים האמריקאית, על מדורו של פיבן.
בשנים 1999–2002 שימש כתב "הארץ" בפריז, שם כתב גם סדרה של כתבות על מסעותיו. עם שובו התמנה לתפקיד עורך מגזין חדש, ברוח מדור הכלכלה TheMarker ופוטר מ"הארץ". בשנת 2008 שב אלפון ל"הארץ", הפעם בתפקיד עורכו הראשי. יוזמה בולטת במיוחד של אלפון בתפקידו החדש הייתה עריכת גיליון מיוחד של העיתון, שנכתב על ידי סופרים ומשוררים, במקום על ידי כתביו הרגילים של העיתון. מיזם זה עורר התעניינות גם מחוץ לישראל והגיליון המיוחד הפך מסורת שנתית, כשמעגל המשתתפים בו חובק גם סופרים מובילים מהעולם כולו. אלפון פרש מתפקידו ב-1 באוגוסט 2011, והעביר את תפקיד העורך לאלוף בן.
בפברואר 2016 חזר ל"הארץ" ככתב העיתון בפריז, ובין השאר פרסם את הקשר בין בנימין נתניהו לארנו מימרן, ממורשעי פרשת הונאות המע"מ על מכסות פחמן דו-חמצני. עד סוף 2017 פרסם במוסף "הארץ" טור שבועי בשם "האיש שלנו בפריז".
בספטמבר 2020 מונה דב אלפון לעורך הראשי של היומון הצרפתי ליברסיון.
ביוגרפיה > טלוויזיה

בשנים 2001–2005 הנחה אלפון את התוכנית "נספח תרבות" בערוץ 2. התוכנית שאבה השראה מן התאוריה הקובעת כי בין כל אדם בעולם לכל אדם אחר מפרידות לכל היותר שש דרגות של הפרדה כדי לעבור בין מרואיינים עד לקישור בין שני אמנים שונים מאוד זה מזה. הצלחתו של אלפון בהנחיית התוכנית וזכייתה, שלוש פעמים, במועמדות לפרס אופיר בקטגוריה "תוכנית התרבות הטובה ביותר בטלוויזיה" לא מנעה את ביטולה בשנת 2005, כאשר הופסקה הפקתן של תוכניות תרבות ברשות השנייה.
בהמשך ריאיין אלפון את הקומיקסאי דודו גבע, זמן קצר לפני מותו, לסרט טלוויזיה אשר שודר בערוץ 2 בשם "הריאיון האחרון עם דודו גבע". בימי המחאה החברתית הוקרן הסרט פעמים רבות ב"בית העם" שבשדרות רוטשילד בשל הדברים החריפים שאמר גבע בסרט על החברה הישראלית.
ב-2013 הקים אלפון עם הסופר אתגר קרת מיזם ללא כוונת רווח המבקש לגשר בין ספרות למדיות החדשות. הסרט הראשון שהפיקו, "מה יש לנו בכיסים", התקבל לפסטיבל סאנדנס 2013. המיזם גם זכה בסתיו 2013 בתמיכת כמה גופי תרבות בישראל ובעולם, בהם מפעלות פיס לתרבות והקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
ב-2023 היה מעורב בהפקת סדרת הטלוויזיה הצרפתית "יחידה 8200", הפקה משותפת של רשת TF1 וקשת אינטרנשיונל.
ביוגרפיה > ספרות

בשנת 2004 הוזמן אלפון על ידי המו"ל אהד זמורה, זמן קצר לפני מותו של האחרון, לשמש עורך הוצאת הספרים הממוזגת כנרת זמורה ביתן דביר, שסבלה מבעיות מבניות ומערכתיות. הוא שימש בתפקיד בשנים 2004–2008. אלפון משך להוצאה סופרי מקור רבים, בהם סמי מיכאל, עמוס אילון, רון לשם, אגור שיף, אהרן אפלפלד, נתן שחם, ואחרים; הקים מחדש את הוצאת הבת "מחברות לספרות" וכונן בלוג בו דיווחו כותבים בתשלום על חדשות ספרותיות מישראל ומהעולם.
עוד בתחום הספרות שימש אלפון יו"ר חבר השופטים של פרס ירושלים לספרות, אשר הוענק על-ידו לסופר היפאני הרוקי מורקמי; ושימש יועץ יריד הספרים של פריז לספרות ישראלית ולספרי קומיקס. אלפון גם משמש מרצה אורח בתוכנית לתואר שני של החוג לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון.
ביוגרפיה > אינטרנט

ב-1995, כאשר שימש עורך מוסף "הארץ", המציא אלפון דמות בדיונית של סבא בעל עבר ימאי, הגולש באינטרנט. הדמות, שכונתה "קפטן אינטרנט", עסקה בכתיבת טור שבועי במוסף, שכלל קישורים לאתרי אינטרנט חדשים, ועסקה בתרבות האינטרנט בכללה. רבים מטורי "קפטן אינטרנט" עסקו, כנושא צדדי, בוויכוחים בין הקפטן הקשיש לנכדו, תומר. את הטור אייר נעם נדב, שדמות "הקפטן" שיצר משמשת סמליל המדור על כל גלגוליו. המדור משך עניין רב בשנים 1995 ו-1996, כאשר מספר הגולשים באינטרנט היה עדיין מצומצם, והיה מן המדורים הראשונים בנושא שזכו להתפרסם גם באינטרנט, תחילה בפורטל נטקינג ואחר כך גם בפורטל IOL. מאוחר יותר הפך המדור למוסף שבועי קבוע, בעריכתו של דרור פויר, כשאלפון משמש עורך אחראי.
באפריל 2013 החל לערוך את כתב העת הדיגיטלי "אלכסון" וסיים את כהונתו בדצמבר 2014.
מבחר מיצירותיו

"המורה לציוויליזציה", באנתולוגיה "75 השנים הראשונות: המאמרים הטובים ביותר של עיתון הארץ", הוצאת שוקן, 1992.
הקוסקוס של סבתא שלך, "הארץ" 10 בספטמבר 1999 (מוצג באתר Kinnernet)
דב אלפון, כך נולד קפטן אינטרנט, באתר ynet, 4 באוקטובר 2004
"הארץ" של העיתונאים, באתר הארץ, 23 באפריל 2011 - נאום של דב אלפון בעת קבלת פרס לתקשורת, על מהותה של עיתונות עצמאית
לילה ארוך בפריז, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, 2016 - ספר ראשון בסדרת הריגול "8200 המדור המיוחד".
לקריאה נוספת

יוספה לושיצקי: "דב אלפון והפולמוס סביב 'שחור'", בספר Identity Politics and the Israeli screen, הוצאת אוניברסיטת טקסס, 1998.
ירון שמר, "דב אלפון והביקורת המזרחית החדשה" במחקר Identity, Place, and Subversion in Contemporary Mizrahi Cinema in Israel, 2005.
הערות שוליים

↑  מתוך עמוד הפייסבוק של דב אלפון
↑  דב אלפון: "הקוסקוס של סבתא שלך", הארץ, 10.09.1999.
↑  גל אוחובסקי: "חייו ומותו של 'כותרת ראשית', "חדשות", 21.12.1988
↑  דב אלפון, "מהפכת האדמו"ר", כותרת ראשית, 5.6.1984
↑  דב אלפון: "תרגיל באצבע אחת", כותרת ראשית, 16.01.1985
↑  דב אלפון: "החתולים והשמנת", כותרת ראשית, 04.12.1985
↑  ראו למשל, יאיר גרבוז: "יום הדין אלפון!", דבר, 03.07.87, או אדם ברוך: "נער חדש בשכונה", ידיעות אחרונות, 23.12.87
↑  אודות חנוך פיבן, באתר האמן.
↑  פליט העיתון "דבר" שנסגר
↑  הטיולים הספרותיים של דב אלפון, בבלוג לטייל בפריז.
↑  מירב קריסטל, דב אלפון ימונה לתפקיד עורך "הארץ", באתר ynet, 12 בפברואר 2008
↑  הארץ של הסופרים, באתר הארץ, 10 ביוני 2009
↑  ראו למשל הדיווחים בניו יורק טיימס, בניו יורקר, בסוכנות הידיעות הצרפתית, בפורוורד ועוד
↑  הגיליון עמד במרכזו של מחקר אקדמי באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (אורן פרסיקו: מחקר שבדק את גליונות "הארץ" שנכתבו על ידי סופרים חושף את מאחורי הקלעים של המיזם, העין השביעית, 26.05.11) וזיכה את אלפון בפברואר 2011 בפרס מיוחד של המועצה הבינלאומית לתקשורת בלונדון (טקס פרסי התקשורת של המועצה ביוטיוב)
↑  אלוף בן הוא העורך החדש של עיתון "הארץ", באתר הארץ, 1 באוגוסט 2011
↑   נתי טוקר, עורך "הארץ" לשעבר דב אלפון מונה לעורך ה"ליברסיון", באתר TheMarker‏, 17 בספטמבר 2020
↑  אודות נספח תרבות, באתר הרשות השנייה
↑  רוגל אלפר, עלה תאנה מקסים ואקלקטי, באתר הארץ, 10 במאי 2002; ניר קיפניס: "אי של הבנה", גלובס, 23 ביוני 2002; אורנה לנדאו: "ירון לונדון כבר לא לבד", ידיעות אחרונות, 12 במאי 2002; רואי וולמן: "דב אלפון מחזיר את הטעם הטוב לטלוויזיה", מעריב, 3 בפברואר 2005; ניסן שור‏, אלפונסו בדרכים, באתר וואלה, 16 במאי 2002
↑  סדי שטיין,מה בכיסינו?, באתר theparisreview.org‏, 21 בינואר 2013(באנגלית)
↑  שירי לב-ארי: "של מי המלה האחרונה?", הארץ, 15.12.2003
↑  מרב יודילוביץ', דב אלפון יערוך את הוצאות הספרים "כנרת" "זב"מ" ו"דביר", באתר ynet, 19 באוקטובר 2003
↑  תלמה אדמון: "אלפון בונה אימפריה", מעריב, 15.01.2005
↑  דן שדור, ‏הו, כנרת שלי, באתר גלובס, 15 בפברואר 2005
↑  עידו קינן: "ועכשיו: גם להוצאת ספרים יש בלוג", מעריב, 18.05.2004
↑  מיה סלע: "הפתעה: פרס ירושלים יוענק להרוקי מורקמי", עכבר אונליין, 21.01.2009
↑  קלייר לספקטרן, "אביר הספרות הישראלית הצעירה", בעיתון הצרפתי La Croix, מהדורה מיוחדת ליריד פריז, 05.05.2006
↑  יוסי ורדי: "הישראלים והאינטרנט, מי באמת התחיל כאן הכל", "העיר", 04.06.99
↑  דב אלפון באתר "אלכסון"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310984605171  BnF: cb171256535 (data)  GND: 1178475891  ISNI: 0000 0004 0296 2895  LCCN: no2017014793  NKC: xx0236887  SUDOC: 236601032  VIAF: 298894914   WorldCat (עם VIAF): 298894914
שוכת א-סופי

| --- | --- |

 מדינה / טריטוריה:  חמאס (דה פקטו, מאז יוני 2007), הרשות הפלסטינית
 נפה:  רפיח
 תאריך ייסוד:  1997 
 על שם:  Sufi 
 שטח:  2,200 הקטאר
 גובה:  90 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  8,094 (2006)
 קואורדינטות:  31°15′36″N 34°16′57″E﻿ / ﻿31.25997°N 34.2826°E﻿ / 31.25997; 34.2826 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מערב הנגב מוגדלת) שוכת א-סופי(למפת מערב הנגב רגילה) שוכת א-סופי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שוכת א-סופי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שוכת א-סופי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שוכת א-סופי (בערבית: شوكة الصوفي) היא עיירה פלסטינית בדרום רצועת עזה, דרומית לרפיח ובצמוד לנמל התעופה הבינלאומי יאסר ערפאת הבלתי פעיל. זהו אחד היישובים העניים ביותר ברצועת עזה, ויש לו תשתיות לא מפותחות. הכפר מהווה חלק מנפת רפיח.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (PCBS) בשנת 1997, אוכלוסיית שוקת א-סופי מנתה 5,663 מתוכם 90% פליטים פלסטינים. ההרכב המגדרי היה 49.3% גברים ו-50.7% נשים.  על פי ה-PCBS, בשנת 2006 התגוררו בשוכת א-סופי 8,094 תושבים.
שוקת א-סופי מנוהלת על ידי מועצה מקומית של 11 חברים. ראש העיר מאז 2005 הוא מוסא אבו ג'ליידן.
הערות שוליים

↑  Village Services Program USAID. June 2004.
↑  Projected Mid -Year Population for Rafah Governorate by Locality 2004- 2006 Palestinian Central Bureau of Statistics (PCBS).
↑  Local elections (round one) - the winners according to local authority, gender and No. of votes obtained(הקישור אינו פעיל, May 2018) Higher commission for Local Elections, pp.56-57.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 108146462549127770889   WorldCat (עם VIAF): 108146462549127770889
אנה דראווידה מונטרה קזגאם הכלל הודית

| --- | --- |

 מדינה:  הודו 
 מייסד:  M. G. Ramachandran 
 מנהיגים:  K. Palaniswami 
 תקופת הפעילות:  17 באוקטובר 1972 – הווה (52 שנים) 
 אידאולוגיות:  סוציאל-דמוקרטיה, רגיונליזם כלכלי, פופוליזם, סוציאליזם דמוקרטי, פדרליזם 
 נוצרה מתוך:  דראווידה מונטרה קזגאם
 מטה:  צ'נאי 
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל-מרכז 
 צבעים רשמיים:  ירוק 
 נציגויות בפרלמנטים
 לוק סבהה:  0 / 543
 רג'יה סבהה:  3 / 245
 האספה המחוקקת של טאמיל נאדו:  62 / 234
 www.aiadmk.com
 
אנה דראווידה מונטרה קזגאם הכלל הודית (בטמילית: அனைத்திந்திய அண்ணா திராவிட முன்னேற்றக் கழகம்; מילולית: החזית הפרוגרסיבית הדראווידית האנאית הכלל הודית; ידועה כ-AIADMK‏ (All India Anna darvida Munnetra Kazhagam)) היא מפלגה טמילית-הודית שמרכזה בטאמיל נאדו המהווה אחת משתי המפלגות העיקריות במדינה. נכון לדצמבר 2023 היא מפלגת האופוזיציה העיקרית במדינה.
היסטוריה

מפלגת אנה דראווידה מונטרה קזגאם הכלל הודית הוקמה בידי מ. ג. ראמצ'אנדראן (אנ'), שחקן ופוליטיקאי שהיה חבר בדראווידה מונטרה קזגאם תחת הנהגתו של כ. מ. אננאדוראי אך פרש מהמפלגה ב-1972 שלוש שנים לאחר מותו של אאנאדוראי, והקים מפלגה עצמאית. המפלגה נקראה אנה דראווידה מונטרה קזגאם, הכינוי הפופולרי של אננאדוראי.
המפלגה הייתה אחת מהמפלגות הבודדות שתמכו במצב החירום בהודו שהוטל על ידי ראש ממשלת הודו אינדירה גנדי ב-1975.
בבחירות לאספה המחוקקת של טאמיל נאדו ניצחה המפלגה ניצחון מוחץ, שהסתייע בפופולריות העממית של ראמצ'אנדראן, ונבחרה בשנית ב-1980 ו-1984.
לאחר מות ראמצ'אנדראן ב-1987 נחלקה המפלגה בין תומכיה של ג'יאראם ג'יילאליתה וג'אנקי ראמצ'אנדראן (אנ'), אלמנתו של מייסד המפלגה. ב-1988 הוביל הקרע לפיצול המפלגה לשני מפלגות, אך בתוך פחות משנתיים נטשה ג'אנקי ראמצ'אנדראן את הזירה הפוליטית והמפלגה שבה ואוחדה תחת ג' ג'איאלאליתה. הקרע הוביל את המפלגה לאופוזיציה בבחירות בטאמיל נאדו ב-1989, אך ב-1991 שבה המפלגה לשלטון במדינה.
ברמה הארצית, המפלגה עברה בין בריתות עם הקונגרס הלאומי ההודי לבריתות עם מפלגת העם ההודית. בספטמבר 2023 פרשה המפלגה מהברית הדמוקרטית הלאומית והקימה ברית פוליטית מקומית עצמאית.
תוצאות בחירות

| לוק סבהה> שנה | לוק סבהה> מושבים | לוק סבהה> שינוי | לוק סבהה> קולות | לוק סבהה> אחוז | לוק סבהה> תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1977 | 18 / 542 |  | 5,480,378 | 2.90% | קואליציה |
| 1980 | 2 / 529 | 16  | 4,674,064 | 2.36% | אופוזיציה |
| 1984 | 12 / 541 | 10  | 3,968,967 | 1.69% | קואליציה |
| 1989 | 11 / 529 | 1  | 4,518,649 | 1.50% | אופוזיציה |
| 1991 | 11 / 534 |  | 4,470,542 | 1.62% | קואליציה |
| 1996 | 0 / 543 | 11  | 2,130,286 | 0.64% | – |
| 1998 | 18 / 543 | 18  | 6,731,550 | 1.83% | קואליציה |
| 1999 | 10 / 543 | 8  | 7,046,953 | 1.93% | אופוזיציה |
| 2004 | 0 / 543 | 10  | 8,547,014 | 2.19% | – |
| 2009 | 9 / 543 | 9  | 6,953,591 | 1.67% | אחר |
| 2014 | 37 / 543 | 28  | 18,111,579 | 3.31% | אחר |
| 2019 | 1 / 543 | 36  | 8,307,345 | 1.37% | קואליציה |
| 2024 | 0 / 543 | 1  | 8,952,587 |  | – |
| האספה המחוקקת של טאמיל נאדו> שנה | האספה המחוקקת של טאמיל נאדו> מושבים | האספה המחוקקת של טאמיל נאדו> שינוי | האספה המחוקקת של טאמיל נאדו> קולות | האספה המחוקקת של טאמיל נאדו> אחוזים | האספה המחוקקת של טאמיל נאדו> תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1977 | 130 / 234 |  | 5,194,876 | 30.36% | ממשלה |
| 1980 | 129 / 234 | 1  | 7,303,010 | 38.75% | ממשלה |
| 1984 | 132 / 234 | 3  | 8,030,809 | 37.03% | ממשלה |
| 1989 | 29 / 234 | 103 | 5,247,317 | 21.77% | אופוזיציה |
| 1991 | 164 / 234 | 135  | 10,940,966 | 44.39% | ממשלה |
| 1996 | 4 / 234 | 160  | 5,831,383 | 21.47% | אחר |
| 2001 | 131 / 234 | 128  | 8,815,387 | 31.44% | ממשלה |
| 2006 | 61 / 234 | 71  | 10,768,559 | 32.64% | אופוזיציה |
| 2011 | 150 / 234 | 89  | 14,150,289 | 38.40% | ממשלה |
| 2016 | 135 / 234 | 15  | 17,616,266 | 40.77% | ממשלה |
| 2021 | 66 / 234 | 69  | 15,391,055 | 33.29% | אופוזיציה |
למפלגה יש נוכחות בולטת באספה המחוקקת של פודוצ'רי, ומומעמדיה התמודדו לאספה המחוקקת של קרנאטקה, מהאראשטרה ואנדרה פרדש, אך היא הצליחה להביא לבחירת מומעמדיה רק בקרנאטקה בשנות השמונים והתשעים.
הערות שוליים

↑  Pramod Madhav, AIADMK ends alliance with BJP over state chief’s remarks on Dravidian icon, India Today, ‏25 בספטמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n88147757  VIAF: 263523748   WorldCat (עם VIAF): 263523748
החזית הלאומית של מיזו

| --- | --- |

 מדינה:  הודו 
 תקופת הפעילות:  1961–הווה (כ־63 שנים) 
 אידאולוגיות:  סוציאליזם דמוקרטי 
 נציגויות בפרלמנטים
 לוק סבהה:  0 / 543
 רג'יה סבהה:  1 / 245
 האספה המחוקקת של מיזוראם:  10 / 40
 mizonationalfront.org
 
החזית הלאומית של מיזו (ידועה כ-MNF,‏(Mizo National Front)) היא מפלגה הפעילה במיזוראם. המפלגה החלה בתנועת מחאה בתקופת רעב בסוף שנות החמישים והפכה למחתרת בדלנית. ב-1986 חתמה התנועה על הסכם שלום עם ממשלת הודו והפכה לתנועה פוליטית לגיטימית. כיום המפלגה נמצאת באופוזיציה באספה המחוקקת של מיזוראם.
היסטוריה

החזית הלאומית של מיזו החלה את דרכה ב-1955 כחברת התרבות של מיזו, כאשר מיזוראם הייתה נפה באסאם. ב-1959 פקד רעב כבד את מיזוראם, שגרם לחברה להפוך ב-1960 לחזית הרעב הלאומית של מיזו (Mizo National Famine Front (MNFF)). ב-1961 הפכה החזית לתנועה לדרישת אוטונומיה לנפה, וב-22 באוקטובר 1961 הוקמה החזית הלאומית של מיזו, כשבראשה עומד לאלדנגה (אנ').
המפלגה התמודדה בבחירות לאספה המחוקקת של אסאם ב-1962 אך כשלה. ב-1963 פרשו נציגי המפלגה המנצחת, האיחוד של מיזו, מהאספה בדרישה למדינה נפרדת. התנועה ומנהיגיה כבר דיברו על עצמאות ופרישה מהודו.
ב-1966 יצאה התנועה במרד נגד ממשלת הודו, שנמשך כשני עשורים. התנועה כבשה ב-28 בפברואר 1966 את שתי הערים העיקריות של החבל, אייזול ולונגלה (אנ') והציבו בה את דגלם, אך יצאו ממנה באותו היום. בנובמבר הוערך שהתנועה שולטת במרבית כפרי החבל.
ב-1976 החל משא ומתן לשלום בין התנועה לממשלת הודו, וביולי 1976 הושג הסכם בין הצדדים, בו הכירה התנועה בריבונות הודו על מיזוראם וקיבלה את חוקת הודו. התקדמות זו נעצרה לאחר הבחירות ללוק סבהה ב-1977 שהביאו להעליית מפלגת הג'נטה לשלטון.
ביוני 1986 חתמה התנועה על הסכם שלום מול ממשלת הודו, שהבטיח למיזוראם, שב-1972 הפכה לטריטוריית איחוד, מעמד של מדינה בהודו. מנהיג המפלגה לאלדנגה מונה לראש השרים בממשלת מעבר בתמיכת הקונגרס הלאומי ההודי, ולאחר שמיזוראם הפכה למדינה נפרדת בפברואר 1987 התקיימו בחירות לאספה המחוקקת של מיזוראם במרץ 1987, והמפלגה זכתה ברוב והקימה ממשלה.
ממשלת החזית הלאומית הראשונה נפלה ב-1988 לאחר ששמונה חברי האספה המחוקקת מהמפלגה הסירו את תמיכתם ממנה, ובעקבות הבחירות שנערכו הייתה המפלגה באופוזיציה למפלגת הקונגרס הלאומי ההודי.
ב-1998 המפלגה שבה לשלטון תחת מנהיג חדש, זורמתנגה (אנ'), שהחליף את לאלדנגה בראשות המפלגה לאחר מותו ב-1990. בבחירות אלו התמודדה המפלגה בקואליציה עם מפלגת הוועידה העממית של מיזוראם (אנ'). הקואליציה נפלה בדצמבר 1999 בעקבות הסכם בין הוועידה העממית לקונגרס הלאומי ההודי, והחזית הלאומית נותרה לבדה בשלטון.
המפלגה איבדה את השלטון ב-2008 ושבה לאופוזיציה. ב-2018 שבה המפלגה לשלטון, אך ב-2023 הובסה בידי תנועת אנשי זוראם.
תוצאות בחירות

| האספה המחוקקת של מיזוראם> שנה | האספה המחוקקת של מיזוראם> מושבים | האספה המחוקקת של מיזוראם> קולות | האספה המחוקקת של מיזוראם> אחוז | האספה המחוקקת של מיזוראם> שינוי | האספה המחוקקת של מיזוראם> תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1987 | 24 / 40 | 99,996 | 43.31 |  | ממשלה |
| 1989 | 14 / 40 | 94,763 | 35.29% | 10  | אופוזיציה |
| 1993 | 14 / 40 | 129,813 | 40.41% |  | אופוזיציה |
| 1998 | 21 / 40 | 84,444 | 24.99% | 7  | ממשלה |
| 2003 | 21 / 40 | 132,507 | 31.69% |  | ממשלה |
| 2008 | 3 / 40 | 154,132 | 31.54% | 17  | אחר |
| 2013 | 5 / 40 | 164,305 | 28.65% | 2  | אופוזיציה |
| 2018 | 26 / 40 | 238,168 | 37.7% | 24  | ממשלה |
| 2023 | 10 / 40 | 246,676 | 35.11% | 16  | אופוזיציה |
 ↑  מועמדי המפלגה התמודדו בעצמאים 
| מחוז הבחירה מיזוראם בלוק סבהה> שנה | מחוז הבחירה מיזוראם בלוק סבהה> כן/לא | מחוז הבחירה מיזוראם בלוק סבהה> קולות | מחוז הבחירה מיזוראם בלוק סבהה> אחוז |
| --- | --- | --- | --- |
| 1989 | לא | 70,749 | 31.28% |
| 1991 | לא | 82,019 | 34.09% |
| 1996 | לא | 111,710 | 37.63% |
| 1998 | לא | 82,047 | 26.85% |
| 1999 | כן | 171,557 | 58.80% |
| 2004 | כן | 182,864 | 52.46% |
| 2019 | כן | 224,286 | 44.89% |
| 2024 | לא | 140,264 | 28.55% |
 ↑  נבחר כעצמאי
הערות שוליים

↑  What is the Mizo National Front?, The Indian Express, ‏11 בדצמבר 2018
1 2  Arthur J. Dommen, Separatist Tendencies in Eastern India, Asian Survey vol. 7, no. 10, 1967, עמ' 726–39‏, JSTOR 2642421
1 2 3  Padmalaya Mahapatra and Lalngaihmawia Zote, Political Development im Mizoram: Focus om the Post-Accord Scenario, The Indian Journal of Political Science vol. 69, no. 3, 2008, עמ' 643–60‏, JSTOR 41856452
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n80079224  VIAF: 157104572   WorldCat (עם VIAF): 157104572
שארל לה ברן

| --- | --- |

 לידה:  24 בפברואר 1619 פריז, ממלכת צרפת 
 פטירה:  12 בפברואר 1690 (בגיל 70) פריז, ממלכת צרפת 
 מקום קבורה:  Saint-Nicolas-du-Chardonnet 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  קלאסיציזם, בארוק 
 הושפע על ידי:  François Perrier, סימון וואה, ניקולא פוסן 
 יצירות ידועות:  ציור "ההורדה מן הצלב", עיצוב "אולם המראות" בארמון ורסאיי
 
שארל לה בּרַן (בצרפתית: Charles Le Brun; ‏24 בפברואר 1619 – 22 בפברואר 1690) היה צייר ומעצב פנים צרפתי.
קורות חייו ופועלו

נולד בפריז לאב שהיה פסל. גדל בחברת ציירים שהיו חבריו של אביו ולמד לשרטט בעודו ילד. בגיל 11 התקבל לסטודיו של הצייר סימון וואה בפריז. ב-1634 צייר אלגוריה על חיי הקרדינל רישלייה, שהתלהב מן הציור והזמין אצלו ציורים על נושאים מיתולוגיים כדי לעטר בהם את ארמונו בפריז. ב-1642 התלווה לצייר ניקולא פוסן במסע לרומא, ושם בהדרכתו של פוסן התחקה אחרי הציורים של רפאל ושל אמני הרנסאנס האיטלקי. ב-1646 חזר לפריז והפך לבן חסותו של ניקולא פוקה. כמו כן הוזמן בשנה זו (1646) ביחד עם אסטאש לה סואר לקשט את חללי ארמון לַמבֶּר (אנ') בפריז. ב-1648, בעזרתם של הקרדינל מאזארן ושל ז'אן-בטיסט קולבר, הקים את האקדמיה לציור ולפיסול (אנ') בפריז. ב-1655 אקדמיה זו קיבלה מעמד ממלכתי והוסמכה להכשיר אמנים לשירות המדינה.
ב-1662 קנה קולבר עבור בית המלוכה הצרפתי את "גובלן", שהיה מפעל לייצור שטיחי קיר בפריז, ולה ברן מונה ב-1668 למנהלו.  לואי הארבעה עשר הזמין אצל לה ברן ציורים היסטוריים. הציור "אלכסנדר הגדול ומשפחת דריוס" שבה את לבו של המלך, שהעניק ללה ברן תואר אצולה ומינה אותו ב-1662 לצייר הראשי שלו (אנ').
ב-1663 נתמנה לה ברן למנהל האקדמיה לציור ולפיסול, שאורגנה מחדש על ידי שר האמנות קולבר ב-1664 ונקראה בשם "האקדמיה המלכותית לאמנות". לה ברן נתמנה לשקם את הגלריה המרכזית בארמון הלובר בפריז, שעלתה בלהבות ב-1661, וצייר שם את "אגדות אפולו" (גלריית אפולו).
במשך 17 שנה (1664–1681) עסק לה ברן בעיצוב הפנים של ארמון ורסאיי, תכנן את "מדרגות השגרירים" וצייר 27 ציורי קיר המתארים את תהילתו של המלך לואי הארבעה עשר מ-"שלום הפירנאים" (1659) ועד "הסכמי ניימכן" (1679). ב-1677 התלווה אל המלך במסע למערכה בפלנדריה. משחזר המשיך בעבודתו בוורסאיי: "אולם המראות" (1679–1684) ו"אולם המלחמה והשלום". אחרי מות קולבר ב-1683 ירד לה ברן מגדולתו. הוא נפטר במפעל "גובלן" בפריז ב-1690 ונקבר בכנסיית סנט ניקולה דו שארדונה (אנ') ברובע החמישי שאת החזית שלה עיצב בסגנון קלאסי.
יצירתו של לה ברן הייתה שילוב של ציור, עיצוב פנים, אדריכלות, צורפות, עבודות עץ, עיצוב שטיחי קיר ועבודות שונות הכרוכות בעיטור ארמונות – יצירה שהוגדרה כסגנון לואי הארבעה עשר.