stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פורמלין

פורמלין (באנגלית: Formalin) הוא האלדהיד הפשוט ביותר. שמו הכימי הוא מֵתָנָל (Methanal) והוא קרוי גם פורמאלדהיד (Formaldehyde). נוסחתו הכימית: CH2O.
הפורמלין מופק באופן עקרוני על ידי חמצון אדי מתנול לקבלת פורמלין בתמיסה מימית בריכוז 37%.
כמויות גדולות של פורמלין משמשות בייצור של אוריאה-פורמאלדהיד, פנול-פורמאלדהיד, וכן שרפים של אצטל.
פורמלין הוא חומר משמר. הוא משמש בין השאר לשימור רקמות למחקר פתולוגי ולטיהור אזורים נגועים בתוצרי לוחמה ביולוגית, כגון גחלת. פורמלין הוא חומר מסוכן הגורם לכוויות, לסרטן ולפגמים גנטיים.
שימוש נוסף של הפורמלין הוא כחומר חיטוי בשירותים כימיים, אך עקב היותו חומר מסוכן הוא מוחלף בחומרים אחרים, כמו כן משמש לניקוי חללים, כגון תאי בטיחות ביולוגיים, אינקובטורים וחדרי מעבדה.
שימושים

כחומר מחטא פורמלין משמש לניקוי שירותים כימיים, לשימור דוגמאות ביולוגיות לצורכי תצוגה ומחקר, לטיפול בטפילים במי אקווריום ולקטילת חיידקים בתהליך ייצור חיסונים. נגזרות של פורמאלדהיד משמשות לטיפול בזיהומים בדרכי השתן.
פורמלין משמש כחומר מוצא לייצור תרכובות אורגניות ופולימרים רבים.
פורמלין משמש להחלקת קראטין.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
הערות שוליים

↑  בטמפרטורה של 20°C-
↑  בטמפרטורה של 25°C
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545720905171  BnF: cb12062041r (data)  GND: 4017845-6  LCCN: sh85050805  NDL: 00563450  NKC: ph120287 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרה דו-ראשית משומרת בפורמלין
מיכאל אייזנשטדט

| --- | --- |

 לידה:  16 באוגוסט 1953 ירושלים 
 פטירה:  27 בספטמבר 2024 (בגיל 71) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  הגימנסיה העברית רחביה  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת סיימון פרייזר 
 מעסיק:  האופרה הישראלית תל אביב-יפו
 בן או בת זוג:  מימי אייזנשטדט 
 מספר צאצאים:  2 
 
ערך זה עוסק במומחה ישראלי לתולדות האופרה. אם התכוונתם לסופר ילדים ומשורר ישראלי (שהיה קרוי מיכאל אייזנשטדט לפני שעיברת את שמו), ראו .
מיכאל אייזנשטדט (16 באוגוסט 1953 – 27 בספטמבר 2024) היה מומחה לתולדות האופרה ושימש מתאם אמנותי באופרה הישראלית.
ביוגרפיה

אייזנשטדט נולד בירושלים בבית החולים משגב לדך ומשנת 1961 גדל בשכונת טלביה. בן בכור לשולמית לבית ירושבסקי (שעבדה במוסד ביאליק) ופרופ' שמואל נח אייזנשטדט (פרופ' מן המניין לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים). הוא קרוי על שם סבו (אבי אביו) מיכאל אייזנשטדט. לאייזנשטדט אחות (פרופ' עירית מאיר, בלשנית, נפטרה ב-2018) ואח (אליק אייזנשטדט, איש עסקים), צעירים ממנו.
בילדותו שהה כמה שנים עם משפחתו בארצות הברית בגלל עבודתו של האב.
למד ביסודי ובתיכון בגימנסיה העברית רחביה (למד במגמת מזרחנות, סיים בשנת 1971).
בשנים 1971–1975 שירת בצבא, בסדיר ובקבע, ביחידה 8200 של חיל המודיעין.
עם סיום שירותו הצבאי פנה ללימודים אקדמיים. למד לתואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1978 סיים תואר ראשון דו-חוגי בספרות אנגלית ובספרות ערבית ובשנת 1984 סיים תואר שני במדע הדתות. את עבודת הגמר שעסקה במקורות הספרותיים לאופרה "פרסיפל" מאת ריכרד וגנר, ונקראה "סיפור החיפוש אחר הגראל הקדוש וגלגוליו: תפיסות ישועה כמוקד להבדלים" כתב בהדרכת פרופ' צבי ורבלובסקי.
בשנים 1985–1992 שהה בוונקובר קנדה ולמד לתואר שני נוסף בספרות אנגלית באוניברסיטת סיימון פרייזר (אנ'). הוא התמחה בתיאטרון קנדי וסיים את לימודיו בשנת 1989. עבודת המ.א. שלו עסקה במחזותיו של מייקל קוק (מחזאי) (אנ'), מחזאי קנדי ממוצא בריטי.
משנת 1985 ועד למותו התמקד בכתיבה ובהנחיה בנושאי אופרה ותרבות.
ביוגרפיה > חיים אישיים

היה נשוי לפרופ' מימי אייזנשטדט לבית קטקו, פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית והנשיאה לשעבר של האוניברסיטה הפתוחה. אב לבן ובת. בנו, עדו אייזנשטדט, היה סייף ישראלי וחבר נבחרת ישראל. בתו, עדי, עובדת בתעשיית ההיי-טק.
התגורר שנים רבות בשכונת גילה בירושלים.
נפטר לאחר התמודדות של חצי שנה עם מחלת הסרטן, ונקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
פעילותו בתחום האופרה

היה הכתב הראשי והמבקר למוזיקה קלאסית ואופרה בעיתון ג'רוזלם פוסט ובעיתון הרוסי וסטי. במשך שנים רבות עסק בכתיבה מקצועית  בנושאים של אמנויות בכלל ושל מוזיקה, אופרה, תיאטרון ומחול בפרט לעיתונים מקצועיים ולעיתונים יומיים ושבועיים בקנדה, ארצות הברית, צרפת, בריטניה, ספרד, שוודיה וישראל. כמו כן נתן הרצאות, הנחה דיונים ומופעים והרצה בסיורים בחו"ל עבור ארגוני תרבות, תזמורות סימפוניות ובתי אופרה בקנדה, ארצות הברית וישראל. הא היה העורך והמגיש של מופעי "לקראת בכורה" של האופרה הישראלית. כיהן כשופט בתחרויות זמרה בישראל ובחו"ל. תרגם לכתוביות הפקות אופרה ומחזות זמר רבים ביניהם "פורגי ובס", "הטלפון", "המדיום", "מאמה מיה" ועוד רבים. כמתאם האמנותי של האופרה הישראלית במשך שנים רבות, היה אחראי על עבודה דרמטורגית הקשורה להפקות האופרה, על ליהוק הפקות האופרה הישראלית, על תוכניות החינוך של האופרה, על ה'אופרה סטודיו' (הסטודיו לאמנים צעירים של האופרה הישראלית) ועל הפעילות הקהילתית והחינוכית הנרחבת של האופרה.
אייזנשטדט כיהן גם כעורך הראשי של "אופרה", רבעון האופרה הישראלי.
עיטור שקיבל

אייזנשטדט קיבל מנשיא איטליה, קרלו אזליו צ'אמפי, את עיטור מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי בדרגת אביר, על תרומתו להעמקת ההיכרות עם השירה האיטלקית בישראל ובעולם.
פרסומיו > ספרים בעריכתו

מיכאל אייזנשטדט, האופרה הישראלית החדשה, תל אביב: עשור ראשון 1985–1995, תל אביב, הוצאת דניאלה די נור, 1995.
מיכאל אייזנשטדט, מחלום למציאות: עשרים שנה לאופרה הישראלית תל אביב-יפו, תל אביב, האופרה הישראלית תל אביב-יפו, 2005.
פרסומיו > מבחר ממאמריו > בכתבי עת מקצועיים

מיכאל אייזנשטדט, אופרה שייקספירית (על המלך ליר), אופרה, גיליון 26, 1998, עמ' 4-6.
מיכאל אייזנשטדט, מפצח האגוזים - יותר ממאה שנים של קסם, רבעון מחול בישראל 6, ספטמבר 1995, עמ' 38-41
מיכאל אייזנשטדט, הבלט "קופליה" -הגירסה של מאגי מארן, רבעון מחול בישראל 9, נובמבר 1996, עמ' 6-9
מיכאל אייזנשטדט, מי האיש: לקראת השמעת יצירתו תהילים – ריאיון עם סטיב רייך, אופרה, גיליון 38, ספטמבר 2001, עמ' 46
מיכאל אייזנשטדט, גארי ברתיני: הרהורים אישיים על מנצח אדיר, מוזיקאי מופתי ואדם בעל לב של זהב שהלך לעולמו, אופרה גיליון 47, 2005, עמ' 24-25.
מיכאל אייזנשטדט, מסע אל תום, קלסיק, גיליון 4, 2006, עמ' 58-59 (על מורשתו של גארי ברתיני).
פרסומיו > מבחר ממאמריו > בעיתונות היומית

מיכאל אייזנשטדט, מדף הספרים של מיכאל אייזנשטדט, מקור ראשון, 14 בדצמבר 2008
מיכאל אייזנשטדט, ספרים זו אופרה אחרת, באתר ynet, 18 בדצמבר 2008
הערות שוליים

↑  מיכאל אייזנשטדט, סיפור החיפוש אחר הגראל הקדוש וגלגוליו: תפיסות ישועה כמוקד להבדלים (עבודת גמר בהנחיית צבי ורבלובסקי), ירושלים: האוניברסיטה העברית, החוג למדע הדתות, 1984
↑  Michael Ajzenstadt, Lonliness, Communication and Survival in the Plays of Michael Cook, Vancouver: Simon Fraser University, 1989
↑  מאיה גדש, ‏לכתו של מר אופרה: מיכאל אייזנשטדט הלך לעולמו בגיל 71, באתר מעריב אונליין, 28 בספטמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008553198805171  ISNI: 0000 0000 6701 0968  LCCN: n96032353  MusicBrainz: 2f83ca3a-6cfc-4f40-b438-353636f1cf86  VIAF: 97333591   WorldCat (עם VIAF): 97333591
בילי גראטי

ויליאם (בילי) גראטי (באנגלית: William Garraty;‏ 6 באוקטובר 1878 – 6 במאי 1931) היה כדורגלן אנגלי, ששיחק בעמדת החלוץ. מלך שערי הליגה האנגלית לעונת 1899/1900, לאחר שכבש 27 שערים במדי אסטון וילה.
ביוגרפיה

גראטי נולד ב-1878 בעיר ברמינגהאם, וכשהיה בן 19 החל לשחק בקבוצה העירונית, אסטון וילה. אחרי שתי עונות על ספסל הקבוצה, הפך גראטי ב-1899 לשחקן מפתח וכבר בעונתו הראשונה בהרכב הראשון זכה עם הקבוצה באליפות הליגה. באותה עונה, הוא אף כבש 27 שערים ב-33 משחקים וסיים כמלך השערים של הליגה. עד היום, הוא השחקן שכבש הכי הרבה שערים לעונה במדי אסטון וילה, למעט טום וורינג ב-1931.
ב-1903 ערך גראטי את הופעתו הראשונה והאחרונה במדי נבחרת אנגליה, במשחק נגד ויילס במסגרת אליפות הבית הבריטית. שנתיים לאחר מכן, בגמר הגביע האנגלי ב-1905, ניצחה אסטון וילה 0–2 את ניוקאסל יונייטד וזכתה בתואר בפעם הרביעית בתולדותיה. גראטי, שהיה אחד מחמשת החלוצים הפותחים של הקבוצה, נבחר לשחקן המצטיין של המשחק.
שנה אחרי הזכייה בגביע, איבד גראטי את מקומו בהרכב הפותח של אסטון וילה, וב-1908 החליט לעזוב ללסטר פוס. הוא שיחק רק 6 משחקים במדי הקבוצה, ובסיום אותה עונה ירד עימה לליגה השנייה. לאחר מכן עבר גראטי לוסט ברומיץ' אלביון, ששיחקה גם היא בליגה המשנה באותם ימים. במהלך שתי עונות במועדון, הוא כבש 22 שערים ב-53 משחקים. עונתו האחרונה של גראטי כשחקן הייתה ב-1911, בה שיחק בלינקולן סיטי ובסופה פרש מכדורגל.
גראטי הוא סבא רבא-רבא של ג'ק גריליש, קשרה של מנצ'סטר סיטי ונבחרת אנגליה כיום.
הערות שוליים

1 2  Aston Villa v Arsenal: This 1905 FA Cup winner is related to a current Villa star - find out who, באתר Birmingham Mail ‏, 17 באפריל 2015
אדואר קלפרד

| --- | --- |

 לידה:  24 במרץ 1873 ז'נבה, שווייץ 
 פטירה:  29 בספטמבר 1940 (בגיל 67) ז'נבה, שווייץ 
 מדינה:  שווייץ 
 השכלה:  אוניברסיטת ז'נבה 
 מעסיק:  אוניברסיטת ז'נבה 
 
אֶדוּאַר קְלַפֶּרְד (בצרפתית: Édouard Claparède;‏ 24 במרץ 1873 – 29 בספטמבר 1940) היה נוירולוג, פסיכולוג ילדים ומחנך שווייצרי.
ביוגרפיה

קלפרד למד מדע ורפואה, קיבל בשנת 1897 תואר MD מאוניברסיטת ז'נבה, ועבד בשנים 1897–1898 בבית החולים פיטייה סלפטרייר בפריז. בשנת 1901 ייסד את כתב העת "ארכיון הפסיכולוגיה" (Archives de psychologie) עם בן דודו, תאודור פלורנוי (אנ'), אותו ערך עד מותו. הוא התבסס מ-1904 ואילך באוניברסיטת ז'נבה, שם הפך ב-1908 למנהל המעבדה לפסיכולוגיה ניסיונית הראשונה שלא הייתה קשורה לפקולטה לפילוסופיה.
בין התפקידים שמילא היו: מזכיר כללי בקונגרס הבינלאומי השני לפסיכולוגיה ב-1904; מזכיר כללי בקונגרס הבינלאומי השישי לפסיכולוגיה ב-1909; מייסד מכון רוסו (אנ') ב-1912; מייסד ונשיא (1920–1940) של ה-Association Internationale de Psychotechnique (כיום האגודה הבינלאומית לפסיכולוגיה יישומית (אנ')); מייסד שותף של הלשכה הבינלאומית לחינוך (אנ') (IBE) ב-1925; פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת ז'נבה בעקבות פלורנוי (1915–1940); מזכיר קבוע בקונגרס הבינלאומי לפסיכולוגיה; ונשיא לכל החיים של "ועדת האיגוד הבינלאומי לכנסים פסיכוטכניים" (Comité de l'Association Internationale des Conferences de Psychotechnique).
קלפרד היה נשוי לאלן ספיר (Hélène Spir), בתו של הפילוסוף הרוסי אפריקן ספיר (אנ').
דעותיו על חינוך

קלפרד היה בין החוקרים הבולטים בתנועת החינוך החדשה שפעלה בתחילת המאה ה-20. הוא טען כנגד הגישה שילד הוא מבוגר שטרם הבשיל, אלא שהוא יצור עצמאי ולכן יש להתאים על בסיס הגדרה זו את החינוך. הוא דרש שחינוך הילדים יעמוד בשני תנאים: 1)שיהיה "תפקודי", כלומר שיתאים להתפתחות של הילד ולהסתגלות שלו לסביבתו; 2) שיכלול מבחנים שיאפשרו לזהות את כישורי הילד.
מחקריו על החשיבה של הילד סללו את הדרך למחקריו של ז'אן פיאז'ה.
ניסוי הטראומה

קלפרד ביצע ניסוי רב השפעה שהדגים כיצד ניתן לשמר את הטראומה של אירוע כואב גם אם הזיכרון לטווח קצר אבד. הניסוי שלו כלל אישה שסבלה מסוג של אמנזיה. היו לה את כל הזיכרונות הישנים שלה כמו גם את כישורי החשיבה הבסיסיים, אבל את העבר הקרוב היא לא זכרה. קלפרד בירך אותה לשלום כל יום, כשבכל פעם היא לא זכרה את פניו כלל. ואז במהלך פגישה אחת של הניסוי, קלפרד החביא סיכה בידו והושיט יד ללחוץ את ידה של האישה, ודקר אותה. למחרת, היא כמצופה לא זכרה אותו. אבל כשקלפרד ניגש ללחוץ את ידה, הוא גילה שהיא היססה, היא זיהתה איום אף על פי שזיכרונה נפגע קשות.
פרוידיאניזם

קלפרד היה חבר לזמן קצר בקבוצת פרויד של ציריך שהוקמה על ידי קרל גוסטב יונג, אבל הוא התנער ממה שהוא ראה כדוגמטיות של התנועה, ובשנת 1909 הצטרף לפייר ז'נה בהבחנה בין המושג הקליני של תת-המודע למה שכונה התפיסה הפילוסופית של פרויד של הלא מודע. עם זאת הוא שמר על עניין בפסיכואנליזה באופן כללי, וב-1926 כתב את ההקדמה לתרגום הצרפתי הראשון של ספרו של פרויד "חמש הרצאות על פסיכו-אנליזה".
כתביו

קלפרד כתב כמה ספרים הנוגעים לתחומים אותם חקר, כולל את הספרים הבאים:
L’association des idées (1903) (אגודת הרעיונות)
Psychologie de l’enfant et pédagogie expérimentale (1909) (פסיכולוגיה של הילדים ופדגוגיה ניסויית)
L’éducation fonctionnelle (1931) (החינוך התפקודי)
La genèse de l’hypothèse (1933) (בראשית ההשערה)
Morale et Politique ou Les vacances de la probité (1940) (מוסר ופוליטיקה או חופשת היושר)
לקריאה נוספת

Eustache, F.; Desgranges, B.; Messerli, P. (1996). "Edouard Claparède and human memory". Revue neurologique. 152 (10): 602–610. PMID 9033952.
Boake, C. (2000). "Édouard Claparède and the Auditory Verbal Learning Test". Journal of Clinical and Experimental Neuropsychology. 22 (2): 286–292. doi:10.1076/1380-3395(200004)22:2;1-1;FT286. PMID 10779842.
הערות שוליים

1 2 3  הערך קְלַפֶּרְד, אֶדוּאַר באנציקלופדיה העברית, כרך כ"ט, עמוד 788
↑  IBE (2015). IBE In Focus: 90 years of excellence in education (PDF). UNESCO. p. 22.
↑  Claperede's Pinprick Experiment
↑  Hameline, Daniel (2000). "ÉDOUARD CLAPARÈDE (1873–1940)" (PDF). www.ibe.unesco.org.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278228505171  PLWABN: 9810697654905606  BIBSYS: 90553075  BNE: XX1056236  BnF: cb12212638t (data)  CANTIC: a10066135  CiNii: DA00873758  GND: 118676253  HDS: 009013  ICCU: CFIV013929  ISNI: 0000 0001 2103 6393  LCCN: n50062963  NDL: 00436051  NKC: nlk20000083847  NLA: 36552234  NLG: 156923  NTA: 070009899  SUDOC: 030779227  Trove: 1288117  VcBA: 495/257724  VIAF: 106976487   WorldCat (עם VIAF): 106976487 
כנס בנושאי חינוך, שנות ה-20 של המאה ה-20. קלפרד שלישי מימין
מירה זכאי

| --- | --- |

 לידה:  21 בספטמבר 1942 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  20 במאי 2019 (בגיל 76) 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 עיסוק:  זמרת
 סוג קול:  קונטרה אלט 
 שפה מועדפת:  עברית 
 
מירה זכאי בכיתת אמן שהנחתה בניו יורק
מירה זכאי (21 בספטמבר 1942 – 20 במאי 2019) הייתה זמרת אלט ישראלית, שזכתה לקריירה עולמית, שעיקרה היה בתחום הליד (השיר האמנותי) והאורטוריה, פרופסור נלווה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
קורות חייה

זכאי נולדה בירושלים, נכדתו של יוסף פטאי ואחייניתם של הפרופסורים שאול ורפאל פטאי. בוגרת המדרשה למורי ציור בתל אביב. בעלת תואר ראשון בספרות עברית ותיאטרון מאוניברסיטת תל אביב ותואר אמן מטעם האקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש רובין באוניברסיטת תל אביב. הופיעה פעמים רבות בישראל ובעולם תחת שרביטם של מנצחים ידועים כגאורג שולטי, זובין מהטה, דניאל בארנבוים, אבנר בירון, אבנר איתי ואחרים בקונצרטים עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית תל אביב, הקאמרטה הישראלית ירושלים, הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של שיקגו, הפילהרמונית של ניו יורק, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, תזמורת פריז, הפילהרמונית של וינה ועוד.
הופעתה הראשונה על בימת האופרה הייתה בגלאזגו, באופרה הלאומית של סקוטלנד, שם ביצעה את תפקיד אורפאו באופרה "אורפאו ואאורידיצ'ה" מאת גלוק. ברפרטואר האופראי המגוון שלה נכללו גם הרוזן אורלובסקי (מהאופרטה "העטלף" מאת יוהאן שטראוס) וארדה, אלת האדמה (מהאופרה "זהב הריין" מאת וגנר).
עם הקלטותיה הידועות נמנות הסימפוניה השנייה של מאהלר עם התזמורת הסימפונית של שיקגו בניצוח גאורג שולטי (ביצוע שזכה בפרס גראמי), האופרות "בוריס גודונוב" מאת מוסורגסקי ו"מלחמה ושלום" מאת פרוקופייב בניצוחו של רוסטרופוביץ, "תיקון חצות" מאת מרדכי סתר בניצוחו של גארי ברתיני והקלטות רבות של שירים אמנותיים ישראליים. יהודי מנוחין בחר בה כמבצעת הסולו היחידה לקונצרט מיוחד שנערך לכבוד האפיפיור יוחנן פאולוס השני; בקונצרט ביצעה את האריה Erbarme dich, mein Gott מתוך ה"מתאוס פסיון" מאת יוהאן סבסטיאן באך, כאשר מנוחין מלווה אותה בכינור. למעלה משמונים יצירות נכתבו במיוחד לקולה על ידי מלחינים בישראל ומחוצה לה.
זכאי לימדה כפרופסור אמריטוס נלווה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב. במהלך עבודתה פרסמה מאמרים רבים על אמנות בכתבי עת מקצועיים וכן את הספר "לאן שוחים דגי הסלמון - שיחות על מוזיקה", אותו כתבה בשיתוף עם המלחין אנדרה היידו. היא הוזמנה בקביעות לתת כיתות אמן בבתי ספר גבוהים למוזיקה באירופה ובארצות הברית.
זכאי הייתה יו"ר ועדת רפרטואר בסל תרבות ארצי בשנים 1999–2009.
ב-20 במאי 2019 נפטרה זכאי כתוצאה מסיבוכים של אירוע מוחי בו לקתה שנה קודם לכן. הותירה אחריה בעל, יעקב זכאי ושתי בנות.
פרסים

מלבד פרס גראמי שקיבלה על שירתה בסימפוניה השנייה של מאהלר, זכתה זכאי גם בפרס אקו"ם על ביצוע מצטיין של מוזיקה ישראלית (לתקליט "שיר ארץ"), וכן בפרס המועצה לתרבות ואמנות על תרומתה למוזיקה ישראלית ובפרס מטעם רשות השידור על ביצוע מצטיין של מוזיקה יהודית וישראלית. במסגרת חגיגות החמישים למדינת ישראל העניק לה שר החינוך והתרבות פרס הוקרה מיוחד על מסירותה לביצוע ולקידום מוזיקה ישראלית.
ב-2013 הוכרזה מטעם משרד התרבות והספורט כזוכת פרס מפעל חיים ע"ש פרנק פלג עבור פעילות אמנותית מרשימה ברמה גבוהה, רבת שנים.
לקריאה נוספת

מירה זכאי ואנדרה היידו, לאן שוחים דגי הסלמון - דיאלוג, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999.
מירה זכאי ואנדרה היידו, דלתות נפתחות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
הערות שוליים

↑   אמיר מנדל, הזמרת מירה זכאי מתה בגיל 76, באתר הארץ, 20 במאי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309753005171  PLWABN: 9810634899805606  BnF: cb139597635 (data)  GND: 134563379  ISNI: 0000 0000 6655 2220  LCCN: n82027318  MusicBrainz: 52cb3b54-0520-4e61-a0ce-b024f724e3e1  VIAF: 71584563   WorldCat (עם VIAF): 71584563
צ'זארה בורג'ה

| --- | --- |

 לידה:  13 בספטמבר 1475 סוביאקו, מדינת האפיפיור 
 נהרג:  12 במרץ 1507 (בגיל 31) Viana, ממלכת נווארה 
 מדינה:  מדינת האפיפיור 
 מקום קבורה:  Viana 
 השכלה:  אוניברסיטת פיזה  אוניברסיטת פרוג'ה 
 תפקיד:  cardinal-deacon (23 בספטמבר 1493–18 באוגוסט 1498)  apostolic administrator (20 בינואר 1495–6 בספטמבר 1499)  apostolic administrator (9 באוגוסט 1493–4 בנובמבר 1493)  apostolic administrator (4 בנובמבר 1493–20 בינואר 1495)  Captain General of the Church (14 ביוני 1497–1 בנובמבר 1503)  apostolic administrator (1495–6 בספטמבר 1499)  Bishop of Pamplona (12 בספטמבר 1491–31 באוגוסט 1492)  Roman Catholic Archbishop of Valencia (31 באוגוסט 1492–6 בספטמבר 1499)  Gonfalonier of the Church (29 במרץ 1500–18 באוגוסט 1503)  abbot of Cuixá (1494–1499) 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 בן או בת זוג:  Charlotte of Albret 
 פרסים והוקרה:  מסדר סן-מישל 
 חתימה:   
 
צ'זארה בורג'ה (באיטלקית: Cesare Borgia; ‏13 בספטמבר 1475 - 12 במרץ 1507), דוכס ולנטינו (Duca Valentino), היה בנו של רודריגו בורג'ה (לימים, האפיפיור אלכסנדר השישי) ופילגשו וָנוֹצַה דֶיי קָטָנִי. אחיה של לוקרציה בורג'ה. הוא היה קרדינל וקונדוטיירו (מנהיג שכיר חרב) איטלקי.
חייו

משפחתו הגיעה לאיטליה מספרד ב-1443, בעקבות הכיבוש הספרדי. בעקבות לחץ מצד אביו מונה בגיל שבע למשרה ציבורית שבצידה תגמול כספי. באיטליה של אותה תקופה, שחיתות שכזו הייתה עניין של יום יום. עד גיל 12 חי ברומא והתחנך על ידי מורים פרטיים שסיפק אביו.
הוא טופח מגיל צעיר לקריירה כנסייתית, ולמד משפטים ותאולוגיה באוניברסיטת ספיאנצה. אביו דאג לו בגיל 15 למשרת בישוף, ובגיל 17 למשרת ארכיבישוף. בגיל 18, בעת שאביו הוכרז כאפיפיור, הוא מינה אותו לקרדינל. ב-17 באוגוסט 1498, צ'זארה התפטר ממשרה זו, והחליף את חיי הכנסייה בקריירה צבאית. באותו יום, לואי ה-12 מצרפת קרא לצ'זארה להצטרף לשורותיו.
הקריירה של צ'זארה הושתתה על כוחו של אביו, כמו גם על בריתו עם צרפת (שנחתמה על ידי נישואיו עם שרלוט ד'אלברט, אחותו של ג'ון השלישי מנווארה), במהלך מלחמות איטליה. מנישואין אלה נולדה לו בת אחת. בנוסף נולדו לו שני ילדים, בן ובת, מפילגשיו. בנו מחוץ לנישואים המשיך בדרכו של אביו ונודע כרוצח. בשלב זה נתן לו אביו מדינה קטנה באיטליה, שאותה ניסה להרחיב על ידי הקמת צבא משלו. לצורך ביסוס שלטונו של בנו, ביטל האפיפיור את כל מינויי הכמרים במדינה, וצ'זארה נתפס על ידי האוכלוסייה המקומית כמושיע, שכן אותם כמרים היו מושחתים.
צ'זארה ניהל כמה וכמה מלחמות במקומות שונים ברחבי איטליה וספרד, חלקן בשירות האינטרסים של הכתר הצרפתי. הוא נודע באכזריותו, וברצח מתנגדיו.
נטען כי ניקולו מקיאוולי ששימש כשגריר לחצר צ'זארה מטעם עירו, פירנצה, התרשם משיטותיו. בספרו "הנסיך", מוזכר צ'זארה כמודל לדמות הנסיך, העושה כל מה שמועיל לשלטונו ולארצו, גם במקרה של סתירה עם עקרונות דתיים ואתיים, ולהפריד בין מוסר לפוליטיקה. עם זאת, מקיאוולי משתמש בבורג'ה כדוגמה כדי להבהיר את הסכנות שברכישת נסיכות תוך הישענות על כוח חיצוני.
צ'זארה סייע לתככי אביו ואף הוסיף משלו. הוא הואשם בכך ששכב עם אחותו ומהרומן נולד בנה ג'ובאני בורג'ה. צ'זארה נהג לשעשע את תושבי רומא במחזות פומביים דוגמת הוצאה להורג של פושעים על ידו. אדם שפרסם ביקורת על מעשיו הוטבע בנהר. בעקבות מחלת אבעבועות קשה צולקו פניו. צ'זארה החל ללבוש על פניו מסיכות, דבר שהוסיף לתדמיתו השלילית.
לאחר מות אביו ב-1503 ירד כוחו של צ'זארה, הוא איבד את ממלכתו וברח לנאפולי, לאחר שנתפס שם הועבר לספרד ומשם ברח אל ממלכת נווארה, שם מת כשניהל קרב בשירות גיסו, מלך נווארה.
דומיניק לומברדוזי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 במרץ 1976 (בן 48) הברונקס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1993 
 פרופיל ב-IMDb
 
דומניקו "דומיניק" לומברדוזי (באנגלית: Domenico "Domenick" Lombardozzi;‏ נולד ב-25 במרץ 1976) הוא שחקן אמריקאי המוכר בזכות תפקידיו בסדרה "הסמויה" בתור הבלש הפרטי הארק, בסדרות "מלכי הבריחה", "אימפריית הפשע" ובסרטים "מיאמי וייס" ו"החבר'ה הרעים".
ביוגרפיה

לומברדוזי נולד ברובע הברונקס, ניו יורק למשפחה ממוצא איטלקי.
החל לפלס את דרכו כשחקן דרך תפקידי אורח בסדרות פופולריות כמו "אוז", "NYPD Blue" ו-"61" עד שפרץ לתודעה בשנת 2002 בזכות תפקיד משנה בסדרת הדרמה הפופולרית "הסמויה". לומברדוזי שיחק בסדרה בתפקיד תומאס "הארק" האק, שוטר במשטרת בולטימור, במשך חמש עונות.
תפקידו בתור השוטר הארק העלה את מעמדו של לומברדוזי והוא קיבל הזדמנויות לשחק בעיבוד הקולנועי של מייקל מאן לסדרה "מיאמי מחלק מוסר" בתפקיד הבלש סטן סוויטק ובסרטים כמו "ימ"מ יחידת פריצה", "שקרים באפלה", "אויבי הציבור" ו"איך אתם יודעים".
ב-2011 זכה לומברדוזי לפופולריות בזכות תפקיד ראשי ראשון בקריירה, בסדרת המתח של יוצרי "נמלטים" "מלכי הבריחה" בתור ריי זנקאנלי שוטר העוזר לסוכני ממשלה לתפוס אסירים נמלטים.
בשנת 2013 הופיע לומברדוזי בעונה הרביעית של סדרת הפשע התקופתית המוערכת "אימפריית הפשע" בתפקיד ראלף קאפונה אחיו של המאפיונר אל קאפונה (סטיבן גראהם). באותה שנה גם השתתף בסרט הפשע של לוק בסון "החבר'ה הרעים" לצידם של רוברט דה נירו וטומי לי ג'ונס.
פילמוגרפיה > קולנוע

סיפור ברובע הברונקס (1993)
רק פעם אחת (1999)
בשם האהבה (1999)
61 (2001)
אהבה בעידן של כסף (2002)
תא טלפון (2003)
ימ"מ יחידת פריצה (2003)
דרכו של קרליטו 2: העלייה לצמרת (2005)
מיאמי וייס (2006)
תמצא אותי אשם (2006)
שקרים באפלה (2006)
אויבי הציבור (2009)
איך אתם יודעים (2010)
לעשות ילד (2012)
קשרי דם (2013)
החבר'ה הרעים (2013)
הג'וב האמריקאי האחרון (2014)
The Wannabe ‏(2015)
גשר המרגלים (2015)
מרדף קר (2019)
האירי (2019)
בוגי (2021)
ימים של תום (2022)
רפטייל (2023)
Pierre the Pigeon-Hawk ‏(TBA) - דיבוב
פילמוגרפיה > טלוויזיה

אוז (2000)
הסמויה (2002–2008)
הפמליה (2006–2008)
מלכי הבריחה (2011–2012)
אימפריית הפשע (2013)
ד"ר רוזווד (2017-2015)
ריי דונובן (2019-2018)
מגנום, בלש פרטי (2019-2018)
כוח (2019-2018)
ילוסטון (2019)
הצמד (2019)
גברת פלטשר (2019)
העיר הזאת שלנו (2022)
טולסה קינג (2022 - הווה)
הכומר יוחנן

גלאוודיוס, קיסר אתיופיה כפרסטר ג'ון במפה של מזרח אפריקה באטלס שהוכן עבור מרי הראשונה, 1558 (הספרייה הבריטית)
הכומר יוחנן (באנגלית: Prester John; מכונה גם "פרסטר ג'ון" או "הכוהן יוחנן"), הוא דמות בדיונית עליה נפוצו אגדות וסיפורים באירופה של ימי הביניים וראשית העת החדשה - בין המאה ה-12 למאה ה-17. על פי הסיפורים, הכומר-המלך יוחנן הוא מלך נוצרי, השולט על ממלכה נוצרית אבודה, בין ארצות האסלאם והפגאניות במזרח. קיימים דיווחים שונים על החיים בממלכתו של הכומר יוחנן, אשר מהווים חלק מספרות הפנטזיה בימי הביניים. על פי סיפורים אלה, הכומר יוחנן הוא צאצאו של אחד משלושת האמגושים, מלך חכם ונדיב, אשר ממלכתו מלאה בעושר וביצורים מופלאים. בין היתר, חי בממלכתו השליח תומאס הקדוש. בממלכה הקסומה נמצאים גם מעיין הנעורים, שערי אלכסנדר ואפילו גן עדן עלי אדמות. לכומר יוחנן יש מראה, שדרכה הוא יכול לחזות במתרחש בכל אחד מחלקי ממלכתו.
דמות היסטורית אחרת שזוהתה בימי הביניים עם הכומר יוחנן הייתה טוגרול חאן או ואנג חאן, מנהיג החריידים במרחב המונגולי, שהוא ונתיניו אימצו את הנצרות הנסטוריאנית בערבוב עם מנהגים שמאניסטיים.
האמונה בדבר אמיתותה של האגדה, והרצון של הממלכות האיבריות לאתר את הכומר יוחנן ובכך להכריע את המוסלמים, היו אחד המניעים לעידן התגליות האירופי.