stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון לואלין ג'ונס
הערות שוליים

↑  The 9 by 5 impression exhibition, opened August 17, 1889, at Buxton's Rooms, Melbourne: Fergusson & Mitchell, 1889
1 2  "Notes on Art". Illustrated Sydney News (Sydney). 7 July 1890. p. 22
↑  Eagle, Mary (1994). The Oil Paintings of Arthur Streeton in the National Gallery of Australia. National Gallery of Australia
↑  The Bulletin (29 October 1958), "J. S. MacDonald on Art". p. 2.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AGSA: 13928  DAAO: john-llewelyn-jones  LCCN: n99254173  Trove: 1482425  VIAF: 63342443   WorldCat (עם VIAF): 63342443 
ג'ון ג'ונס, העונה היבשה, 1889
מלחמת העצמאות האירית
רקע > משבר השלטון העצמי

החל משנות ה-80 של המאה ה-19, דרשו הלאומנים האירים מהמפלגה האירית הפרלמנטרית (IPP) להתחיל משא ומתן לשלטון עצמי אוטונומי לאירלנד. ארגוני שוליים כמו השין פיין של ארתור גריפית' אף דרשו עצמאות מוחלטת מהממלכה המאוחדת, אך באותה התקופה היו למיעוט. הדרישה לשלטון עצמי נענתה לבסוף בידי הבריטים ב-1912, במהלך שהצית את משבר השלטון העצמי. היוניוניסטים באירלנד, שהיו מרוכזים בעיקר בפרובינציית אלסטר, הקימו ארגון חמוש - מתנדבי אלסטר, על מנת להתנגד למתן האוטונומיה הזו, לפחות בשטחים בהם הם שלטו. מן העבר השני, הקימו הלאומנים ארגון צבאי למחצה משלהם - המתנדבים האירים.
הפרלמנט של הממלכה המאוחדת העביר את חוק השלטון העצמי השלישי ב-18 בספטמבר 1914, ובו תיקון המכריז על חלוקתה של אירלנד, שהוכנס בהשתדלותם של חברי הפרלמנט מהמפלגה היוניוניסטית של אלסטר. יישום החוק נדחה באופן מיידי בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה בחודש שלאחר העברת החוק בפרלמנט. רוב הלאומנים תמכו בקריאת מנהיגי המפלגה האירית הפרלמנטרית לתמיכה בממלכה המאוחדת ומדינות ההסכמה במסגרת הרגימנט האירי של צבא קיצ'נר. האמונה הייתה שהשלטון העצמי יינתן לאירים ישירות לאחר המלחמה, בייחוד בעקבות תמיכתם של האירים בממלכה המאוחדת. אולם, היה מיעוט משמעותי מבין ארגון "המתנדבים האירים", שהתנגד למעורבותה של אירלנד במלחמה. ארגון המתנדבים האירים התפצל, כשרובם הקימו ארגון חדש ומתון יותר, תחת הנהגתו של ג'ון רדמונד, בשם "המתנדבים הלאומיים". שאר המתנדבים האירים, תחת הנהגתו החדשה של אואן מק'ניל, החליטו להמשיך בהתנגדות האירית עד למתן השלטון העצמי. פלג קטן מתוך המתנדבים האלו, בשם האחווה האירית הרפובליקנית, אף החליטה להתקומם כנגד השלטון הבריטי במהלך המלחמה.
רקע > מרידת חג הפסחא

תוכנית המהפכה התממשה במרידת חג הפסחא ב-1916, במהלכה מרדה תנועת המתנדבים בשלטון הבריטי על מנת לסיימו. המתקוממים הכריזו על הקמתה של רפובליקה אירית ועל עצמאותה מהממלכה המאוחדת בכל שטחי האי. במסגרת המרידה נהרגו כ-400 בני אדם והיא דוכאה על ידי הבריטים בתוך שבוע - יתרה מכך, המרידה התרחשה בתחומי דבלין בלבד ולא זכתה לתמיכת ההמונים. אולם, תגובת הבריטים, אשר הוציאו להורג רבים ממנהיגי המתנדבים וכלאו אלפי אקטיביסטים רפובליקנים, עוררה את תמיכת העם האירי במפלגת הבדלנים, השין פיין, אשר איגדה במסגרתה את פעולות המחאה. מעתה, פחתה התמיכה במאמץ המלחמתי של הבריטים במסגרת מלחמת העולם הראשונה ודעת הקהל באירלנד נחרדה לאור פעולותיהם של הבריטים, בהן ההוצאות המרובות להורג והחלת משטר צבאי בשטחי האי.
רקע > הדאל הראשון

באפריל 1918, עם תחילתה של מתקפת האביב הגרמנית בחזית המערבית של מלחמת העולם הראשונה, ניסה הקבינט הבריטי להתנות את חוק השלטון העצמי האירי בגיוס חובה לצבא הבריטי. המהלך ניכר עוד יותר את הלאומנים האירים מהשלטון הבריטי וגרם למחאות המוניות ולמשבר נוסף ביחסים בין אירלנד לממלכה המאוחדת. בבחירות הכלליות לפרלמנט של 1918, המצביעים האירים הביעו את מורת רוחם מהמדיניות הבריטית בכך שהצביעו בהמוניהם לשין פיין, אשר קיבלו כ-70% מהקולות - 73 מתוך 105 המקומות המוקצים לאירלנד בפרלמנט הבריטי. יתרה מכך, אם מוציאים מהחישוב את אלסטר, שיושבה בחלקה בפרוטסטנטים יוניוניסטים, התמיכה במפלגה הגיעה ל-91% אחוזים מהקולות. השין פיין התחייבה בטרם הבחירות שלא לשבת בפרלמנט הבריטי בארמון וסטמינסטר, אלא להקים פרלמנט אירי עצמאי. פרלמנט זה, הידוע בשם הדאל הראשון והרשות המבצעת שלו, האירכטס, הורכבו מחברי השין פיין בלבד. חברי הדאל והאייריכט נפגשו בבית העירייה של דבלין ב-21 בינואר 1919, אשררו את הכרזת הרפובליקה האירית מ-1916 ושיגרו הודעה לאומות העולם, בה הכריזו על מצב מלחמה בין אירלנד לממלכה המאוחדת. תנועת המתנדבים האירים הוקמה מחדש בתור הצבא האירי הרפובליקני (ה-IRA), והוסכם כי לו יהיה המנדט לנהל את המלחמה כנגד השלטון הבריטי באירלנד.
הכוחות הלוחמים > הממלכה המאוחדת

לב הממשל הבריטי באירלנד היה טירת דבלין, אותה כינו האירים בשם "הטירה". ראש ממשל זה כונה בתואר "לורד לוטננט" או "המושל" ותחתיו כיהן המזכיר הראשי לענייני אירלנד, אשר תפקידו היה מקביל לזה של מזכיר המדינה בממשלת הממלכה המאוחדת. אירלנד הייתה מחולקת לשלושה מחוזות צבאיים מבחינת הצבא הבריטי ושתיים מהדיוויזיות שלו (החמישית והשישית) היו ממוקמות דרך קבע על האי, עם מפקדותיהן בכוראך ובקורק בהתאמה. ביולי 1921 שהו כ-50,000 חיילים בריטים על האי וזאת לעומת כ-14,000 חיילים בלבד בבריטניה עצמה. שני כוחות השיטור העיקריים באי היו המשטרה האירית המלכותית (באנגלית: Royal Irish Constabulary; ובקיצור ה-RIC) והמשטרה העירונית של דבלין (באנגלית: Dublin Metropolitan Police; ובקיצור ה-DMP). מתוך 17,000 השוטרים שפעלו באירלנד, כ-513 נהרגו וכ-682 נפצעו כתוצאה מפעולותיו של הצבא האירי הרפובליקני במהלך המלחמה. מבין הקצונה הבכירה של המשטרה, כ-60% היו פרוטסטנטים, בעוד שמבין כלל שוטריה רק כ-30% היו פרוטסטנטים, והיתר היו קתולים. המשטרה האירית המלכותית הייתה מיומנת בעיקר בעבודות שיטור ולא הייתה מוכשרת למשימות צבאיות - על כן, היא לא הייתה מאורגנת או מצוידת כהלכה לפעילות הצבאית שהייתה כרוכה במאבק בהתקוממות האירית. עד מרץ 1920, המאבק באירלנד נתפס על ידי השלטונות בלונדון כעניין משטרתי גרידא, ועל כן תפקיד הצבא בתקופה זו היה מתן סיוע בסיסי לכוחות השיטור בלבד. במהלך המלחמה, על כרבע משטח האי הוכרז משטר צבאי, בעיקר במנסטר - בעוד שבשאר האי השלטון הבריטי לא היה מאוים די הצורך על מנת להכריז בהם משטר שכזה. כמו כן, במהלך המלחמה הקימו הבריטים שני ארגוני שיטור צבאיים למחצה על מנת שיסייעו לכוחות השיטור בדיכוי ההתקוממות. שוטרים אלו גויסו בעיקר מבין יוצאי מלחמת העולם הראשונה ונקראו בלאק אנד טאנס והמחלקה המשטרתית המסייעת.
הכוחות הלוחמים > הרפובליקה של אירלנד

ב-25 בנובמבר 1913 הוקם ארגון "המתנדבים האירים" על ידי אואן מק'ניל. הארגון היה צבאי למחצה והוקם כתגובה להקמתו של ארגון "מתנדבי אלסטר" הפרוטסטנטי, אשר הוקם על מנת להילחם במתן שלטון עצמי לאירלנד. כמו כן, ב-1913 הוקם צבא האזרחים האירי על ידי ראשי איגוד העובדים האירי הסוציאליסטיים ג'יימס לארקין וג'יימס קונולי. הארגון הוקם כתגובה למספר תקריות אלימות שהתקיימו בין חברי איגודי הסוחרים לבין משטרת דבלין במהלך ה"נעילה" - שביתת עובדים היסטורית שהתרחשה בדבלין. ביוני 1914 מנהיג הלאומנים האיריים ג'ון רדמונד דחק בחברי המתנדבים האיריים להתגייס לצבא הבריטי. כתגובה לעידוד הגיוס, סיעה בראשותו של אואן מק'ניל החליטה להתפצל מהארגון, אשר שינה את שמו מהמתנדבים האיריים ל"מתנדבים הלאומיים". רבים מהמתנדבים אכן התגייסו לבסוף לצבא הבריטי ולחמו במלחמת העולם הראשונה במסגרת הדיוויזיה ה-16 של הצבא הבריטי. סיעתו של מק'ניל, אשר שמה נותר המתנדבים האיריים, יחד עם צבא האזרחים האירי, פתחו בשנת 1916 במרידת חג הפסחא כנגד השלטון הבריטי באירלנד והכריזו על הקמתה של הרפובליקה האירית. לאחר המרידה נודעו בכינוי הצבא האירי הרפובליקני. בין 1919 ל-1921 טען הצבא האירי הרפובליקני כי בשורותיו משרתים כ-70,000 חיילים, אך רק 3,000 לחמו בפועל כנגד כוחות הכתר הבריטי. הצבא האירי הרפובליקני חשד באירים שהיו חיילים לשעבר בצבא הבריטי ועל כן צומצמו הלוחמים בהם בטח והפעיל, אך היו מספר יוצאים מן הכלל ובהם מנהיגיו אמט דלטון, טום בארי ומרטין דויל. המבנה הבסיסי של יחידות הצבא האירי הרפובליקני במהלך המלחמה נודעו בתור "יחידות תגובה מהירה", אשר מנו בין 20 ל-100 לוחמים. הכוח הצבאי האחרון שהוקם באירלנד במהלך המלחמה היה "היחידה", שהוקמה על ידי מייקל קולינס וייעודה היה איתור ורצח של שוטרים וסמויים בתוך הצבא האירי הרפובליקני.
מהלך המלחמה > אלימות טרם המלחמה

השנים שבין מרידת חג הפסחא ב-1916 ותחילת מלחמת העצמאות ב-1919 גם הן היו מאופיינות בשפיכות דמים. תומאס אש, ממנהיגי המתנדבים, שנאסר על ידי הבריטים בשל תפקידו במרידת חג הפסחא, מת כתוצאה מניסיון הזנה בכפייה שנערך בו ב-1917, לאחר שביתת רעב שבה פתח. ב-1918, במהלך הפגנות נגד גיוס לצבא הבריטי, נהרגו שישה אזרחים בעימותים עם המשטרה ועם הצבא הבריטי ומעל לאלף נעצרו. ביום שביתת הנשק שלאחר מלחמת העולם הראשונה, פרצו התפרעויות והפרות סדר נרחבות בדבלין, שבעקבותיהן נפצעו למעלה מ-100 שוטרים. כמו כן, בוצעו פשיטות של המתנדבים לגנבת כלי נשק, שוטר מהמשטרה האירית המלכותית נורה למוות ובסיס של המשטרה הועלה באש במחוז קרי. באוגוסט 1918, נגנבו ארבעה כלי נשק ממפקדה של המשטרה בעיירה אייריס שבמחוז קורק ושוטרים הוכו כשיצאו מתוך המפקדה. בתחילת יולי 1918, שני שוטרים של המשטרה האירית המלכותית נשלחו למנוע את קיומו של פסטיבל קלטי בכביש שבין באלינגירי לבאליוורני. מתנדבים ארבו לשני השוטרים וירו בהם, במתקפה המאורגנת הראשונה שלהם מאז מרידת חג הפסחא. אחד השוטרים נורה בצווארו והשני הוכה למוות, כלי הנשק והתחמושת שלהם נלקחו. סיירים של המשטרה בבנטרי ובבאליוורני הוכו באופן אנוש בספטמבר ובאוקטובר בהתאמה. מתקפות אלו הביאו לתגבור כוחות וסיורים של הצבא הבריטי באירלנד החל מקיץ 1918, על אף שהשתתפו באופן מצומצם בדיכוי האלימות. כמו כן, התגברו הפשיטות המשטרתיות, אך מהצד האירי עוד לא התארגנה מערכה מתואמת כנגד הצבא הבריטי או המשטרה האירית המלכותית.
מהלך המלחמה > תחילת העימותים

בתחילת 1919 עוד לא היה ברור מהצהרותיהם של חברי הדאל האם הם מתכוונים לפעול בכוח כנגד הבריטים על מנת להשיג את עצמאותה של אירלנד. כמו כן, מלחמה לא צוינה מפורשות כדרך פעולה בגילוי הדעת שפרסם השין פיין לפני הבחירות הכלליות לפרלמנט הבריטי ב-1918. ב-21 בינואר 1919, באותו היום שבו הדאל התכנס לראשונה, התרחש מארב סולוהדבג במחוז דרום טיפררי. המארב הונהג בידי מפקדים בצבא האירי הרפובליקני - שון טרייסי, שיימוס רובינסון, שון הוגאן ודן ברין, אשר פעלו על דעת עצמם ולא על סמך הוראות מלמעלה. במארב הותקפו ונורו למוות שני שוטרים של המשטרה האירית המלכותית - ג'יימס מקדונל ופטריק או'קונל, אשר הובילו חומרי נפץ. מטרת המארב, כפי שהצהירו מנהיגיו, הייתה לגרום למלחמה בין הממלכה המאוחדת לבין הצבא האיר הרפובליקני, מהלך שבעיניהם היה אמור להוביל לעצמאותה של אירלנד.
מארב זה נתפס כתחילתה של מלחמת העצמאות של אירלנד. הממשלה הבריטית הכריזה על דרום טיפררי כשטח צבאי סגור יומיים לאחר מכן בכפוף לחוק להגנת הממלכה. המלחמה לא הוכרזה מעולם באופן רשמי על ידי הדאל, אך משך המלחמה היה כמשך חייו הפוליטיים, מאחר שבאמנה האנגלו-אירית שנחתמה בסוף המלחמה, הסכימו הצדדים על ביטולו. על אף שבביטויו ובתפיסותיו, הכיר הדאל במצב המלחמה ששרר בין אירלנד לממלכה המאוחדת, חבריו התחבטו בשאלה האם להכריזה באופן רשמי עד לרגעיה האחרונים. ב-11 במרץ 1921, אף קרא נשיא הדאל, איימון דה ואלירה, לקבל באופן רשמי את מצב המלחמה - הדאל העניק לו פה אחד את הסמכות להכריז מלחמה, אך הוא לא עשה כן.
מהלך המלחמה > התפשטות העימותים

המתנדבים החלו לתקוף מבנים ורכוש של ממשלת הממלכה המאוחדת, להוציא פשיטות על מצבורי תחמושת או כסף ולאתר ולהרוג חברים בולטים בממשל הבריטי באירלנד. הראשון להירצח על ידי כוחות המתנדבים היה שופט השלום ג'ון סי. מילינג, שנורה למוות בווסטפורט שבמחוז מאיו, על כך ששלח מתנדבים לכלא באשמת התאגדות אסורה. האירים חיקו את דרכי פעולתם של האפריקאנרים מדרום אפריקה במהלך מלחמותיהם עם הבריטים, והחלו בפשיטות מהירות וקצרות ללא מדים מזהים. חלק מהמנהיגים הרפובליקנים, ובראשם איימון דה ואלירה, רצו בפתיחתה של מלחמה קונבנציונלית בין הצבאות, על מנת לבסס את הלגיטימיות של הרפובליקה החדשה שרצו להקים בעיני העולם. מנגד, רוב ההנהגה הצבאית המנוסה יותר של הצבא האירי הרפובליקני, ובראשם מייקל קולינס, התנגדו למלחמה כזו מהחשש לחזרה על הטעויות שהובילו לכישלון מרידת חג הפסחא. אחרים בהנהגה הרפובליקנית, ובראשם ארתור גריפית', העדיפו לבסס את המערכה מול הבריטים על מרי אזרחי ולא על מאבק חמוש. תחילה, הייתה האלימות שהפעילו המתנדבים והצבא האירי הרפובליקני מאוד לא מקובלת בקרב העם האירי, אך תגובותיהם הנחרצות והקשות של הבריטים כתגובה אליה, הן אלו שגרמו לאלימות להפוך למקובלת על הקהל הרחב.
במהלך שלביו הראשונים של העימות, בערך בין 1919 לאמצע 1920, האלימות משני הצדדים הייתה מוגבלת בהיקפה. רובה של המערכה שניהלו הרפובליקנים כללה את גיוס דעת הקהל האירית לטובת המלחמה ובנייתה של "מדינה בתוך מדינה" כהתרסה נגד השלטון הבריטי. הרפובליקנים ביקשו להימנע ממתקפה ישירה כנגד הבריטים בשלב הזה, ובחרו בטקטיקה של התעלמות מקיומם ובניית ממשל חדש לצידם, שבבוא העת יחליפם. המנהיגים הרפובליקנים האמינו שההתעלמות מהבריטים ומחובותיהם כלפיהם יגרמו לזירוז הסילוק שלהם מאירלנד וכן תתרום לבניין הרפובליקה העתידית.
מהלך המלחמה > הירתמות ההמונים לסכסוך

מטרתו העיקרית של הצבא האירי הרפובליקני במהלך המלחמה הייתה פגיעה בהמשטרה האירית המלכותית, אשר היוותה את כוח השיטור המרכזי של הממלכה המאוחדת באירלנד. שוטריו ובסיסיו היו פגיעים ונגישים והיוו מקור כמעט בלעדי לתחמושת ולכלי נשק. המשטרה האירית המלכותית מנתה כ-9,700 שוטרים והיו לה כ-1,500 בסיסים ותחנות ברחבי אירלנד.
הדאל הנהיג החל מה-11 באפריל 1919 מדיניות של אוסטרקיזם ונידוי של שוטרי המשטרה האירית המלכותית. מדיניות זו הוכיחה את עצמה בהורדת המורל של שוטריה עם התקדמות המלחמה, ושוטרים רבים אף החלו להפנות את גבם אליה כשהפכה למזוהה עם הדיכוי של הממשל הבריטי. שיעור המתפטרים החל לנסוק בעוד ששיעור המתגייסים צנח בחדות. בשל הנידוי וההחרמה, על מנת לקנות מזון, היו השוטרים צריכים לאיים על בעלי החנויות באיומי אקדח, מאחר שאלה סירבו לעשות עימם עסקים מכל סוג. חלק מאנשי המשטרה האירית המלכותית אף שיתפו פעולה עם הצבא האירי הרפובליקני בין אם מתוך פחד או מתוך הזדהות, וסיפקו לרפובליקנים מידע יקר ערך על פעילות הכוחות הבריטים. בניגוד להצלחה הנרחבת של החרם הציבורי כנגד המשטרה, הפעולות הצבאיות שתכנן נגדה הצבא האירי הרפובליקני היו מצומצמות ולעיתים כושלות. ב-1919, 11 שוטרים של המשטרה האירית המלכותית וארבעה בלשים של המשטרה העירונית של דבלין נהרגו ו-20 שוטרים נוספים נפצעו.
היבטים אחרים של ההשתתפות ההמונית בסכסוך כוללים שביתות וסכסוכי עבודה של איגוד העובדים באירלנד כנגד השלטונות הבריטים. באפריל 1919, נפתחה בלימריק שביתה כללית של לשכת המסחר והעבודה המקומית בתגובה להכרזתה של העיר ומחוז לימריק כולו כשטח צבאי סגור מתוקף החוק להגנת הממלכה. הכניסה לעיר הייתה מותרת רק לבעלי אישור מיוחד מהמשטרה האירית המלכותית. השביתה הובילה לשליטה של העובדים בעיר למשך 14 ימים לתקופה שנקראת סובייט לימריק.
באופן דומה, במאי 1920, הסוורים של נמל דבלין סירבו לפרוק או להעמיס כל ציוד צבאי או תחמושת בריטית. אליהם הצטרפו במהרה עובדי איגוד התחבורה ואיגוד העובדים הכללי האירי, שסירבו להוביל כוחות בריטיים ברכבות או בתחבורה הציבורית. כתגובה, נהגים שהובאו מאנגליה על מנת להתגבר על השביתה האירית שוברי שביתה מילאו את תפקידם. השביתה אכן עיכבה את תנועת הכוחות הבריטיים עד דצמבר 1920, כשהחליטו על ביטולה. הממשל הבריטי הוביל לביטול השביתה בכך שאיים לסיים את הצ'ארטר של חברות הרכבות, מה שהיה עלול להוביל לפיטורי כלל העובדים. עם תחילת שנת 1920, התקיפות של הצבא האירי הרפובליקני החלו להתגבר בתדירותן ובחריפותן - החלו מתקפות על תחנות ובסיסים מרוחקים של המשטרה האירית המלכותית, אשר הובילו לפחד בקרב המשטרה, לנטישת בסיסים ולנסיגת השוטרים לערים הגדולות.
מהלך המלחמה > ארגונו של הצבא האירי הרפובליקני ופעולותיו

מייקל קולינס היה לאחד הכוחות העיקריים שהניעו את תנועת הלאומיות האירית. להלכה, שימש החל מ-1919 בתפקיד שר האוצר בממשלת הרפובליקה והאחראי על המודיעין של הצבא האירי הרפובליקני - בתפקידיו אלו, היה מעורב במימון וחימוש יחידות הצבא ובמינוי קציניו. קולינס הקים רשת יעילה של מרגלים שפעלו בתוך המשטרה העירונית של דבלין ובענפיו השונים של הממשל הבריטי כולו. לאחר מכן, פעל להקמתה של "היחידה" (באנגלית: the Squad), אשר מטרתה הייתה לאתר ולהרוג מרגלים ומודיעים של הבריטים ותומכיהם, בעיקר מבין שורות המשטרה האירית המלכותית.
ראש המטה הכללי של הצבא האירי הרפובליקני היה ריצ'רד מולקהי, שהיה אחראי על ארגון והכוונת יחידותיו השונות של הצבא ברחבי אירלנד. תאורטית, היו קולינס ומולקהי כפופים לקהל ברו, שר ההגנה של הדאל, אך בפועל תפקידו של ברו היה בעיקר פיקוח על תפקוד היחידות הצבאיות השונות והמלצה או התנגדות לפעילויותיו השונות. אחריות רבה גם הייתה מונחת על מפקדי האזורים השונים של הצבא האירי הרפובליקני, בהם ליאם לינץ', טום בארי, שון מוילן, שון מקוין וארני או'מאלי, שארגנו את פעילות הגרילה בפועל, לרוב ביוזמתם האישית. למשך רוב הסכסוך, התרכזה פעילותו של הצבא האירי הרפובליקני במנסטר ובדבלין - ריכוזים משמעותיים נוספים של הצבא פעלו במחוז רוסקומון, צפון מחוז לונגפורד ומערב מחוז מאיו.
על אף שעל הנייר היו רשומים כחברים בצבא האירי הרפובליקני כ-100,000 איש, מייקל קולינס העריך כי פעלו לאורך המלחמה במסגרתו 15,000 איש בלבד, כ-3,000 בכל רגע נתון. לצבא היו ארגוני משנה שתמכו בו כמו קומן נה מאן (קבוצת הנשים של הצבא האירי הרפובליקני) ופיאנה איירין (קבוצת הצעירים של הצבא האירי הרפובליקני), אשר סייעו לו בניוד כלי נשק ומודיעין ואיבטחו עבורו מצבורי מזון ותחמושת. הצבא האירי הרפובליקני נהנה מתמיכה עממית נרחבת, אשר באה לידי ביטוי בסירוב התושבים למסור מידע על פעילותו לכוחות הבריטים ולרוב גם סיפקו לו את בתיהם ורכושם כבתי מחסה בעתות מצוקה. פעילותו של הצבא האירי הרפובליקני התאפיינה בעיקרה כמלחמת גרילה ובחיסולים ממוקדים של שוטרים ובכירים בממשל הבריטי. מספר פעמים הציע נשיא הדאל, איימון דה ואלירה, שהצבא ינקוט בשיטות לחימה קונבנציונליות יותר. הצעות אלו עלו בתוהו, שכן הצבא האירי הרפובליקני לא היה ערוך למלחמה מול הצבא הבריטי שהיה עדיף עליו בהרבה מבחינה מספרית וטכנולוגית, וזה העדיף להמשיך במלחמת ההתשה מולו, בתקווה לייאש את הבריטים משקיעתם באירלנד.
מהלך המלחמה > ממשל צבאי

הבריטים החליטו להגביר בהדרגה את השימוש שעשו בכוח. אולם, בשל הסתייגותם מתגבור כוחות הצבא הבריטי באירלנד, הוחלט על הקמתם של שני ארגוני שיטור צבאיים למחצה. ארגונים אלו תוכננו לסייע להמשטרה האירית המלכותית ובאופן רשמי לעבוד תחתיה. הארגון הראשון שהוקם היה הבלאק אנד טאנס במרץ 1920, והוא כ-7,000 שוטרים, רובם חיילים לשעבר בצבא הבריטי מאנגליה ומסקוטלנד ששוחררו מהשירות לאחר מלחמת העולם הראשונה. שוטרי הטאנס נודעו כשיכורים ולא ממושמעים, וגרמו ליותר נזק מוסרי לממשל הבריטי מאשר כל ארגון אחר. הטאנס החלו להוציא פעולות תגמול כנגד פעילויותיו של הצבא האירי הרפובליקני - בקיץ 1920 הם החלו בשרפה של כפרים וערים קטנות ברחבי אירלנד ובהם בלבריגן, טרים וטמפלמור.
ביולי 1920 הוקם כוח שיטור צבאי למחצה נוסף - המחלקה המשטרתית המסייעת, שמנתה כ-2,215 קצינים לשעבר בצבא הבריטי. למחלקה המשטרתית המסייעת נוצר במהרה מוניטין גרוע כשל הבלאק אנד טאנס והם נודעו באכזריותם בטיפול באוכלוסייה האירית האזרחית. אולם, המחלקה הייתה יעילה יותר והייתה מוכנה להיכנס למאבקים פרונטליים אל מול הצבא האירי הרפובליקני, בניגוד לבלאק אנד טאנס. מדיניות התגמול, שהתעצמה עם הגעת המחלקה המשטרתית המסייעת, גונתה והוכחשה באופן פומבי על ידי הבריטים, אך הונהגה במרץ בחדרי הממשל והפרלמנט. חבר הפרלמנט השמרן, יו ססיל, ממתנגדי העצמאות האירית הגדולים, תיאר זאת באופן הבא:
נראה שמוסכם כי אין דבר כזה פעולות תגמול, אך ההשפעה שלהן היא חיובית מאוד.
המקור באנגלית
It seems to be agreed that there is no such thing as reprisals but they are having a good effect.
ב-9 באוגוסט 1920, העביר הפרלמנט הבריטי את חוק השבת הסדר לאירלנד - החוק החליף את בתי הדין שבהם פעלו חבר מושבעים בבתי דין צבאיים, בעיקר באזורים בהם בלטה פעילותו של הצבא האירי הרפובליקני. כמו כן, ב-10 בדצמבר 1920, החוק החיל ממשל צבאי ברוב פרובינציית מנסטר - במחוזות קורק, קרי, לימריק וטיפררי, ובחודש שלאחר מכן גם בשאר מחוזות הפרובינציה, קלייר וווטרפורד, וכן במחוזות קילקני וווקספרד שבפרובינציית לנסטר. במסגרת החוק, כוחם של בתי המשפט הצבאיים עמד בכל שטחי אירלנד והם הוכשרו להטיל עונשי מאסר ומוות. כמו כן, העברת תשלומי המיסים מהשלטון המרכזי אל המועצות המקומיות שנשלטו בידי השין פיין הושעתה. חוק זה נתפס בידי היסטוריונים בתור רצון של ראש הממשלה הבריטי, דייוויד לויד ג'ורג', להביא לסיום המרד בכוח ולא לשאת ולתת עם ההנהגה הרפובליקנית האירית. כתוצאה מהעברת החוק, האלימות באירלנד הסלימה באופן קיצוני מאותו הקיץ ועד יוני 1921. באותה התקופה, פרץ מרד בקרב החיילים האירים ששירתו בצבא הבריטי בהודו. שניים מהם נהרגו במהלך הסתערות על נשקייה של הצבא ואחד נוסף הוצא להורג לאחר מכן.
מהלך המלחמה > הסלמה: אוקטובר-דצמבר 1920

מספר אירועים הביאו להסלמה דרמטית נוספת במאבק בשלהי 1920. באוקטובר, ראש עיריית קורק, טרנס מקסוויני, מת כתוצאה משביתת רעב בה פתח בכלאו שבלונדון, בעוד שני חברי הצבא האירי הרפובליקני, ג'ו מרפי ומייקל פיצג'רלד, מתו מאותה הסיבה בכלאם בקורק. לאחר מכן, בבוקר ה-21 בנובמבר, "היחידה" של מייקל קולינס החלה במבצע לחיסול סוכני המודיעין הבריטים בדבלין. במהלך מבצע זה, היחידה ירתה למוות ב-14 בני אדם ופצעה חמישה נוספים - ביניהם קציני צבא ומשטרה בריטים, חברים בכנופיית קהיר ואזרחים.
בתגובה, באותו היום נכנסו אנשי המשטרה האירית המלכותית, כשהם רכובים על משאיות, לתוך אצטדיון קרוק פארק בדבלין במהלך משחק כדורגל גאלי והחלו יורים אל תוך הקהל. 14 אזרחים נהרגו, כולל אחד מהשחקנים במשחק, מייקל הוגאן, ו-65 נוספים נפצעו. באותו היום, שלושה אסירים רפובליקנים - דיק מקי, פידר קלנסי וקונור קלון הוצאו להורג בטירת דבלין. לפי הדוח הרשמי, שלושתם נורו למוות במהלך ניסיון בריחה מהכלא, אך הטענה הרפובליקנית הייתה שהם עונו ולאחר מכן נרצחו. אותו יום ראשון נודע בתור יום ראשון העקוב מדם. ב-28 בנובמבר 1920, רק שבוע לאחר יום ראשון העקוב מדם, יחידת מערב קורק של הצבא האירי הרפובליקני בפיקודו של טום בארי ערכה מארב לכוח סיור של המחלקה המשטרתית המסייעת בקילמייקל. 17 מתוך 18 חברי כוח הסיור נהרגו במארב.
פעולות אלו סימנו התדרדרות משמעותית בהפעלת הכוח בסכסוך. בתגובה, כאמור לעיל, הוחל ממשל צבאי על ידי הבריטים בפרובינציית מנסטר ובמחוזות שונים בפרובינציית אלסטר. כמו כן, בדצמבר 1920 ובינואר 1921, הממשל הבריטי הוציא לראשונה פעולות תגמול רשמיות כנגד אזרחים אירים, שבעיניו תמכו ואף היו חלק משמעותי מהפעלת הכוח של הצבא האירי הרפובליקני. פעולות התגמול התמקדו בעיקר בשריפת אתרים ובתים ברחבי אירלנד, בייחוד בפרובינציית מנסטר. ב-11 בדצמבר מרכז העיר קורק הועלה באש על ידי הבלאק אנד טנס, שלאחר מכן החלו לירות במכבי האש האירים שהגיעו לכבות את השרפה. פעולת תגמול זו יצאה בתגובה למארב שביצע הצבא האירי הרפובליקני באותו הבוקר לכוח סיור של היחידה המשטרתית המסייעת בקורק, במהלכו נהרג שוטר אחד ו-11 השוטרים האחרים נפצעו.
ניסיונות להגיע להפסקת אש מול הצבא האירי הרפובליקני החלו בדצמבר 1920, אך אלו טורפדו על ידי השר הראשון לענייני אירלנד, המר גרינווד, שהתעקש שעל הצבא האירי הרפובליקני להניח את נשקו טרם הניסיונות להפסקת הלחימה.
מהלך המלחמה > שיאה של המלחמה: דצמבר 1920-יולי 1921

בין חודשים אלו נהרגו מעל ל-1,000 איש - חיילים, שוטרים ואזרחים משני צידי המתרס, המהווים כ-70% מסך האבדות הכולל במלחמה. בנוסף, כ-4,500 אנשי הצבא האירי הרפובליקני, או כאלו שנחשדו כתומכיו, נעצרו על ידי השלטונות הבריטים ו-24 מחבריו הוצאו להורג. לבסוף, במרץ 1921, הכריז דה ואלירה, בתור נשיא הדאל ולאחר שהוסמך לעשות כן, על מצב מלחמה רשמי בין אירלנד לממלכה המאוחדת.
ב-19 במרץ 1921, יחידתו של טום בארי, אשר מנתה כ-100 איש, ערכה מארב לכוח בריטי עדיף שמנה כ-1,200 חיילים. הכוח האירי יצא ללא פגע והצליח להרוג כ-30 מהחיילים הבריטים. יומיים לאחר מכן, ב-21 במרץ, הצליחה יחידת הצבא האירי הרפובליקני במחוז קרי לתקוף רכבת שנשאה חיילים בריטים לעבר קירלני. עשרים חיילים בריטים נהרגו או נפצעו, וכן שני חיילים אירים ושלושה אזרחים. בתקופה זו היו לצבא האירי הרפובליקני ניצחונות נוספים במארבים במילסטריט שבמחוז קורק, בסקרמוג' שבמחוז רוסקומון, ובכפרים טורמקידי וקרואוקנדי שבמחוז מאיו. אולם, הוא נחל גם מספר הפסדים, כשהבולטים שבהם היו במארבים שנערכו במורנאבי, אפטון וקלונמאלט שבמחוז קורק, בהם נהרגו שישה, שלושה ו-12 חיילי הצבא האירי הרפובליקני בהתאמה ורבים נוספים נעצרו. כמו כן, יחידות הצבא האירי הרפובליקני במחוזות מאיו וליטרים כמעט ונמחקו לגמרי.
ב-25 במאי 1921, מאות מחברי הצבא האירי הרפובליקני השתלטו ושרפו את בית המכס בדבלין, שהיה לאחד ממרכזי השלטון הבריטי באירלנד. מטרת ההשתלטות הייתה לסמל את חוסר יכולתם של הבריטים להגן על שלטונם מפני הצבא האירי הרפובליקנים. אולם, מהבחינה צבאית, הרפובליקנים ספגו חמישה הרוגים ו-80 מאנשיו נעצרו. עובדה זו הוכיחה לראשי הרפובליקנים כי צבאם לא מצויד או מאומן דיו על מנת להילחם בבריטים במלחמה קונבנציונלית. מעבר לכך, המעצרים המרובים הובילו לירידה מסוימת ביכולתם של הרפובליקנים לפעול בדבלין. אם בחודש מאי הם ערכו כ-107 מתקפות על הכוחות הבריטים, בחודש יוני הם יכלו לערוך רק 93. צניחה זו החלה לאפיין את כל יחידות הצבא האירי הרפובליקני, שבחודש יולי 1921, כולן סבלו מחוסר בנשק ובתחמושת וכ-3,000 מאנשיהם נעצרו. בנוסף, על אף הצלחתם במלחמת הגרילה, העיד על יכולותיהם רמטכ"ל הצבא האירי הרפובליקני, ריצ'רד מולקהי, כי "הם לא הצליחו לסלק את הבריטים משום מקום חוץ מאשר מתחנות המשטרה".
אולם, רבים מההיסטוריונים טענו כי מלחמת הגרילה של הצבא האירי הרפובליקני הייתה מוצלחת וקטלנית, והיא ששכנעה את הממשל הבריטי כי הוא לא יוכל להביס את הרפובליקנים מבחינה צבאית. כישלונם של הבריטים לדכא את פעילות הרפובליקנים האירים באה לידי ביטוי גם מבחינה פוליטית. במאי 1921 נערכו בחירות כלליות באירלנד, בהן השין פיין זכה ב-124 מתוך 128 המושבים בפרלמנט האירי שהקימו הבריטים. החברים הנבחרים של הפרלמנט סירבו לקחת בו חלק, ועל כן הוא בוטל ומבחינה רשמית השליטה הבריטית באירלנד עברה לידי המושל של אירלנד, אשר מונה על ידי הכתר הבריטי. במהלך היומיים שלאחר הבחירות, הצבא האירי הרפובליקני התנקש בכ-15 שוטרים והכישלון הבריטי להתמודד עם האירים הן מבחינה צבאית והן מבחינה פוליטית היה בולט מאי פעם.
בסוף המלחמה, רוב המנהיגים הרפובליקנים, כולל מייקל קולינס, היו משוכנעים שאם תימשך המערכה היא תגיע בהכרח למבוי סתום. על כן, החלו הרפובליקנים להגות תוכניות "להביא את המלחמה אל אנגליה" - חלק מתוכניות אלו הוצאו לפועל, כמו ההתנקשות בחיילים בריטיים בגלאזגו שבסקוטלנד. אך היו להם תוכניות גדולות יותר, כמו פגיעה במטרות כלכליות בריטיות משמעותיות כמו הנמל בליברפול. תוכניות אלו לא יצאו אל הפועל בשל הפסקת האש שנכנסה לתוקף ביולי 1921.