stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פעם הייתי
עלילה

עלילת הסרט, למעט סצנות הפתיחה והסיום, מתרחשת בחיפה במהלך חודש אחד בקיץ 1968. קשר מיוחד נרקם בין אריק (תובל שפיר), נער בן 16, ובין יעקב ברייד (אדיר מילר), שדכן מצולק, רווק וניצול השואה. ברייד ואביו של אריק, יוז'י (דב נבון), היו חברי ילדות ברומניה, וברייד מציע לאריק, החובב ספרות בלשית, עבודה לקיץ: לבלוש אחר משודכים ולגייס לקוחות. משרדו של ברייד שוכן בעיר התחתית של חיפה, בפסג' של בית קולנוע השייך לשבעה גמדים בני משפחה אחת ממוצא רומני, ששרדו את אושוויץ משום שיוזף מנגלה ערך בהם ניסויים.
במקביל, חווה אריק באותו קיץ גם את האהבה הגדולה הראשונה של חייו, כאשר תמרה (נטע פורת), בת דודו המרדנית והפרובוקטיבית של בני, חברו הטוב ביותר של אריק (בגילומו של תם גל), מגיעה לחופשת קיץ מארצות הברית, ומעמידה במבחן את חברותם של שני החברים הטובים.
אריק מתיידד גם עם קלרה (מיה דגן), ניצולת שואה ממוצא רומני, שמשמשת מדריכה ללקוחות הביישנים וחסרי הניסיון של ברייד. בנוסף, היא וברייד מנהלים בביתה בשעות הלילה מועדון מחתרתי ובלתי חוקי של משחקי קלפים. ברייד מאוהב בה, ואף על פי שהיא עברה טראומות קשות בתקופת השואה ואינה מוכנה להתמסר לו (או לכל אחד אחר), הוא מוכן לחכות לה כמה זמן שזה ייקח, עד שתהיה מוכנה.
אריק נוהג לבלות חלק ניכר מזמנו בספרייה העירונית. כשמאיר (דרור קרן), הספרן הרווק והעגמומי, שומע שאריק עובד אצל שדכן, הוא מבקש ממנו להכיר לו אותו. ברייד שולח את מאיר לשיעור אצל קלרה, ומאיר מתאהב בה ומחליט שהיא זאת שהוא רוצה. אף על פי שברייד וגם קלרה עצמה מנסים להניא אותו מכך, הוא לא מוותר וממשיך לחזר אחריה. כשהוא מגלה על הקשר המיוחד הקיים בין ברייד לקלרה, הוא נחוש להסיר את ברייד מדרכו. הוא מתחיל לחקור וטוען שיעקב ברייד אינו שמו האמיתי, ונודע לו על עיסוקו הצדדי של ברייד כמבריח סחורות וגם על מועדון הקלפים שהוא וקלרה מנהלים. מאיר מלשין למשטרה, וזו פושטת על ביתה של קלרה, ולאחר מכן על משרדו של ברייד. ברייד וקלרה מתוחכמים וזהירים (ומקבלים התרעה מוקדמת מאריק), והשוטרים אמנם יוצאים בידיים ריקות, אך השמועות מתחילות לצוץ, וכתבה על החשדות שמתפרסמת בשבועון "העולם הזה" גורמת לקלרה לנתק את קשריה עם ברייד, והוא, שבור לב, נעלם מבלי שאיש יידע לאן. מאז ראה אותו אריק רק פעם אחת נוספת – בהלווייתה של קלרה, שנפטרה כמה שנים לאחר מכן.
סצנות הפתיחה והסיום של הסרט מתרחשות 38 שנים לאחר מכן, במהלך מלחמת לבנון השנייה. אריק ואביו מוזמנים למשרדו של עורך דין (יעקב בודו), שמבשר להם שיעקב ברייד נפטר והוריש את כל רכושו לאריק.
בין מסריו של יענקל'ה ברייד כשדכן, הנאמרים בסרט:
"שדכן אמור לתת לא מה את רוצה, אלא מה את צריכה";
"שדכן עם נשמה חושב קודם כל טוב על בנאדם. רואה צולע, אומר שידוך טוב – לא ירוץ אחרי בחורות. עיוור – מצוין, לא מסתכל ימינה שמאלה. אילמת – טוב מאוד, אין ויכוחים בבית";
"גבר לא חייב להיות מושך. מחר אני מסדר אותך בחור מושך פול ניומן. מתחתנים, ירח דבש, בא כלב רוטוויילר, מתנפל על פנים, הלך פרצוף פול ניומן. תעזבי אותו עכשיו כי לא מושך? לא, נכון?"
"אהבה ממבט ראשון זה גירושים ממבט שני."
הפקה

התוכנית המקורית של אבי נשר ושל אמיר גוטפרוינד הייתה לשתף פעולה ולפתח במקביל סרט קולנוע וספר, כשגוטפרוינד יכתוב את הספר ונשר יהפוך אותו לתסריט. בסופו של דבר, גוטפרוינד הוציא את ספרו "בשבילה גיבורים עפים" כבר ב-2008, ומתוך הספר נצמד לבסוף נשר בעיקר לפרק אחד ולדמות אחת מתוכו, דמותו של יעקב ברייד, שעליה ביסס את סרטו.
במסגרת התחקיר לסרט נפגש נשר פעמים אחדות עם ותיקי חיפה, שהכירו היטב את העיר התחתית. החלק בעלילת הסרט, שמספר על משפחת הגמדים שניהלו את בית הקולנוע, מבוסס על סיפור אמיתי. בבעלות המשפחה היה בית הקולנוע "כרמל-גנים" בעיר התחתית. על מנת לשחזר את מראה השיכון בשנות ה-60 היה צורך בכ-20 משאיות שהכילו כ-220 מטר מעוקב חול, ופרקו את החול על כביש מרכזי באחת מהשכונות הוותיקות בחיפה. חלק מהסרט צולם במבנים של המרכז המסחרי הישן הנמצא בין דרך העצמאות ודרך יפו.
צלם הסרט הוא מישל אברמוביץ הצרפתי, שצילם גם את סרטו הקודם של נשר, "הסודות", וכן כמה מסרטי הפעולה הצרפתיים המצליחים שהפיק לוק בסון. הסרט, שצולם לראשונה בקריירה של נשר בפריים סינמסקופי רחב, צולם בפילם, והוקרן בבתי הקולנוע בשתי גרסאות: בפילם ובהקרנות דיגיטליות.
עורך הסרט הוא יצחק צחייק, המשמש כעורך הקבוע של סרטיו של נשר מאז "הלהקה".
הפקה > שם הסרט

בתחילת כתיבתו של התסריט נקרא הסרט "הבלש", ובשלב התחלתי של הפקתו הוא נקרא "גמדים". עד לסיום צילומי הסרט הוא נקרא "שיעור באהבה". לקראת הקרנתו נקבע שמו הסופי של הסרט, "פעם הייתי".
השם "הבלש" שם במרכז את אריק הצעיר. השם "גמדים" מעביר את מרכז הכובד אל סילביה ומשפחתה. השם "שיעור באהבה" מתמקד ביעקב ברייד, המסביר אהבה מהי ללקוחותיו וגם לאריק, ובקלרה, המדריכה את לקוחותיו הביישנים של ברייד באורחות חיזור. שמו הסופי של הסרט חוזר ומתמקד באריק, אך הפעם זהו אריק הבוגר, הנזכר בנעוריו. השם "פעם הייתי" נשמע בסרט בשיר הילדים "פעם הייתי בתימן", אחד משלל שירי התקופה הנשמעים בסרט.
הפקה > פסקול הסרט

את המוזיקה המקורית לסרט כתב המלחין הצרפתי, זוכה פרס סזאר, פיליפ סארד, שעבד בעבר עם רומן פולנסקי. זוהי מוזיקה תזמורתית, אירופאית באופייה, שהוקלטה באולפני אבי רוד בלונדון.
נוסף על כך משולבים בסרט קטעים משירי רחוב ("יונה פעמונה") ולהיטי פופ ישראליים מאותה תקופה כדוגמת "יחזקאל" של "החלונות הגבוהים", לצד להיטי רוק בינלאומיים, כמו "White Rabbit" של "ג'פרסון איירפליין" ו"Sunshine of your Love" של "קרים".
פרשנות > הכמיהה לאהבה

רבים מגיבורי הסרט כמהים לאהבה. גיבור הסרט, יעקב ברייד הוא שדכן, העוסק בשידוך אנשים לשם אהבה (ולא ל"פצ'ה מצ'ה", כלשונו). הוא עצמו משתוקק לאהבתה של קלרה. סילביה מפצירה בברייד לאורך כל הסרט שימצא לה חתן ("אם אתה יושב פה זה רע מאוד, סימן אתה לא מחפש לי חתן", היא מאיצה בברייד), וברייד משדך לה את מאיר, שביקש אישה נמוכה ממנו, אך מאיר מתאהב בקלרה, שאליה הביא אותו יעקב ברייד כדי שתדריך אותו בהליכות חיזור. בתחילת הסרט אומר אריק "לא הבנתי למה עושים מאהבה כזה עניין", אך במהלך הסרט הוא מתאהב בתמרה, המתארחת בקיץ בבית השכנים, ואף היא מתאהבת בו.
פרשנות > זיכרון השואה

אחדים מהמבוגרים שבסרט הם ניצולי השואה שעלו לישראל: יעקב ברייד, קלרה, יוז'י וסילביה. אף שהסרט מתרחש 23 שנים לאחר שהסתיימה השואה, זיכרונה תופס מקום מרכזי בחיי הניצולים. ברייד וקלרה מדברים עם אריק על מה שקרה "שם", ומסבירים לו כיצד אירועים אלה משפיעים על חייהם בהווה. ממקום מושבו של ברייד במשרדו בסימטה בעיר התחתית, הוא רואה מולו אופה שעובד יום-יום מול תנור פתוח, אזכור מתמיד של תנורי המחנות. זיכרונותיה של קלרה מתקופתה בשואה משפיעים עליה עד להיותה מבוגרת; אינה מסוגלת לישון בלילות בגלל סיוטים, כאביה בשיניים כתוצאה מעינוייהם של הנאצים והרחקת ילדה ממנה בהיותה לא כשירה להורות.
בביתו של אריק, שאביו יוז'י הוא ניצול השואה, אין מדברים על השואה. אריק, הקורא בעיקר ספרות בלשית, לוקח בספרייה את ספרו של ק. צטניק, "בית הבובות", אף שהספרן מנסה להניא אותו מכך. לקראת סוף הסרט נוגע אריק בנושא השואה בשיחה עם אביו, ונענה בתגובה נסערת, הנפסקת ברגע שאמו של אריק מתקרבת אליהם.
פרשנות > נאמנות ובגידה

משיכתו של אריק לתמרה גורמת לו לבגוד בחברו הטוב, בני, שחפץ באהבתה של תמרה. תמרה עצמה מאיימת לבגוד בנאמנות שלו ולגלות למשפחתו ולבני את היחסים ששוררים ביניהם. אולם היא מחליטה לשמור על הסוד שלהם ולהישאר נאמנה לאריק. ברייד נשאר נאמן לקלרה אף על פי שהיא לא מסוגלת להתקרב אליו מעבר לרמה של ידידות חמה. לבסוף היא שוברת את הקשר ביניהם לצמיתות, מין בגידה על רקע התמסרותו לה. כאשר קלרה דוחה את חיזוריו של מאיר הספרן, הוא בוגד בה ומארגן פשיטה משטרתית על דירתה. מאיר מנסה גם לשדל את אריק לבגוד בברייד, אדם שאריק אוהב ומכבד. אבל אריק נשאר נאמן לו. כל זה על רקע אירועי השואה שעליהם לא מדברים בקול רם עד שיוז'י, אביו של אריק, נאלץ להסביר לו תוך רטינה שלא כל יהודי ששרד את השואה היה בהכרח קאפו שבגד ביהודים במחנות.("ולא משנה שהיית בצבא ובכל המלחמות, בשבילם אתה תמיד תהיה קאפו או זונה או מישהו שהיה מוכן לרצוח בשביל פרוסת לחם.")
פרשנות > מועד התרחשותה של העלילה

אירועים המתרחשים בסרט מספקים מידע מדויק של מועד התרחשותה של העלילה. סצנת הפתיחה של הסרט מתרחשת במהלך מלחמת לבנון השנייה, לאחר שרקטות פגעו בחיפה (אירוע שאין בו רלוונטיות לעלילת הסרט), כלומר ביולי 2006. סצנת הסיום של הסרט מתרחשת בהמשך לסצנת הפתיחה, ושתי סצנות אלה ממקמות את עלילת הסרט העיקרית במסגרת של פלשבק, המציג את זכרונותיו של אריק. מבקר הקולנוע אורי קליין מעיר על כך:
עיקר הסרט מתרחש בקיץ 1968, כפי שניתן ללמוד מקריאותיהם של מוכרי העיתונים על הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, שהתרחשה ב-20 באוגוסט 1968.
העובדה שהסרט הוא פלשבק משתקפת גם בשמו, "פעם הייתי".
פרשנות > שפה ומבטא

הסרט מפגיש שתי עדות, של יוצאי רומניה (יעקב ברייד, קלרה, סילביה, יוז'י) ושל יוצאי עיראק (תקוה ומשה עבאדי, הדוד נאג'י). מוצאן של חלק מהדמויות ניכר במבטאן ובשפתן: ברייד וקלרה מדברים עברית במבטא רומני, לעיתים בשיבושי לשון, ולעיתים הם עוברים לדבר ברומנית (בעיקר בנוכחות אריק, כשהם רוצים שלא יבין את דבריהם). גם בני הזוג עבאדי, הוריו של בני, מדברים עברית במבטא עיראקי, ואצל הדוד נאג'י המבטא העיראקי בולט במיוחד.
מבקר הקולנוע מאיר שניצר העיר על כך: "העובדה שנשר נדרש פה לאקצנטים עיראקיים ורומניים אינה מגונה חלילה. מה שחבל הוא ההדגש המוגזם עליהם שלעיתים מאיים להטביע את הסיפור המורכב."
פרשנות > משפחת נמוכי הקומה

הרעיון של קולנוע המופעל על ידי משפחה של שבעה נמוכי קומה נשמע בדיוני עד כדי פגימה באמינות הסרט, אך הוא מבוסס על סיפור אמיתי. לשמשון אייזיק אוביץ נולדו שתי בנות נמוכות קומה מאשתו הראשונה, ושמונה ילדים, מהם חמישה נמוכי קומה, מאשתו השנייה. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 הקימו שבעת נמוכי הקומה להקת זמר בשם "להקת ליליפוט", שהופיעה ברחבי רומניה, הונגריה וצ'כוסלובקיה. הם המשיכו להופיע גם לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, עד שב-19 במאי 1944 נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם ד"ר יוזף מנגלה ערך בהם ניסויים. בשנת 1949 עלו בני המשפחה לישראל, וקיבלו זיכיון להפעלת שני בתי קולנוע בעיר התחתית בחיפה, "כרמל" ו"גנים", שהפכו לקולנוע "כרמל גנים" המופיע בסרט.
פרשנות > כרזת הסרט

לקולנוע תפקיד מרכזי בסרט: משרדו של יעקב ברייד נמצא בפסג' של בית קולנוע, וכרזות הסרטים המוקרנים בבית הקולנוע נראות פעמים רבות בסרט. בין ברייד לבעלי הקולנוע, ובפרט סילביה, מתקיימים קשרי ידידות. גיבורי הסרט אף מבקרים בקולנוע ומשוחחים על הסרטים המוקרנים בו. מאפיין זה של הסרט ניכר בכרזה שלו, המעוצבת בהתייחסות עצמית, ככרזה של בית קולנוע לסרט "פעם הייתי", שבה מופיעים שלושת הכוכבים המבוגרים של הסרט - ברייד, קלרה ומאיר. ברחוב שבחזית הכרזה מופיעים שני הכוכבים הצעירים של הסרט - אריק ותמרה.
פרשנות > הסרט במכלול יצירתו של אבי נשר

חוקר הקולנוע שמוליק דובדבני בוחן את מקומו של "פעם הייתי" במסגרת מכלול יצירתו הקולנועית של הבמאי אבי נשר, ורואה בו כפרק השני בטרילוגיה של נשר, לצד סוף העולם שמאלה והחטאים.
גם מבקר הקולנוע אורי קליין עסק בסרט זה במסגרת מכלול יצירתו הקולנועית של נשר:
ומוסיף:
ביקורות והצלחה מסחרית

הסרט זכה לביקורות חיוביות ולשבחים מצד מרבית מבקרי הקולנוע. יהודה סתיו מ"ידיעות אחרונות" העניק לסרט ארבעה כוכבים וכינה אותו "בידור קולנועי מהוקצע ומהנה".
יאיר רוה כתב כי "הסרט הוא אחד משיאיו של נשר, והוא מצליח לרגש ולהפתיע". רוה אף החמיא למשחקו של אדיר מילר: "אדיר מילר והדמות שהוא מגלם הם אחד הניסים הגדולים של הסרט הזה. הציניות הישראלית - גם שלי, מודה - לא האמינה שזה אפשרי. התפקיד הזה הוא סטירת לחי לציניקנים".
אבנר שביט כתב בביקורתו על הסרט: "זוהי העבודה המענגת והיפה ביותר בקריירה המפוארת מלכתחילה של נשר. אבל חשוב מכך, זהו אחד הסרטים הטובים על ישראל של שנות השישים, ובכלל אחת היצירות המורכבות והמעניינות ביותר על הדרך שבה התמודדה התרבות המקומית עם זיכרון השואה ועל הצורה שבה החלה לבנות את עצמה מחדש".
בסוף השבוע הראשון להקרנתו צפו בסרט כ-20,000 צופים. לאחר שישה שבועות חצה הסרט את רף 200,000 הצופים, ובכך היה לסרט השלישי ברציפות של נשר שמגיע להישג זה.
בספטמבר 2010 זכו שני השחקנים הראשיים של הסרט, אדיר מילר ומיה דגן, בפרס אופיר בקטגוריות השחקן הראשי הטוב ביותר והשחקנית הראשית הטובה ביותר.
שחקנים

| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
אדיר מילר: יעקב "יענקל'ה" ברייד, שדכן וניצול שואה
מיה דגן: קלרה אפשטיין, ניצולת שואה רומנייה
תובל שפיר: אריק בורשטיין
נטע פורת: תמרה, נערה שבאה מאמריקה לחופשת קיץ. בתו של נאג'י
דרור קרן: מאיר, ספרן. לקוח של יעקב ברייד
בת-אל פאפורה: סילביה, ניצולת שואה, ממנהלי הקולנוע, לקוחה של יעקב ברייד
דב נבון: יוז'י בורשטיין, ניצול שואה, אביו של אריק
ירדן בר-כוכבא: נילי בורשטיין, אמו של אריק
תום גל: בני עבאדי, חברו של אריק
יעל לבנטל: תקוה עבאדי, אמו של בני ודודתה של תמרה
קובי פרג': משה עבאדי, אביו של בני ודודהּ של תמרה
אייל שכטר: אריק בורשטיין הבוגר
יעקב בודו: עו"ד סגלסון
אלי יצפאן: הדוד נאג'י, אביה של תמרה
אלעד צפני: אח של סילביה, ממנהלי הקולנוע
הערות שוליים

↑  בית הקולנוע נקרא הכרמל והגנים והוא נסגר בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. במקום בו שכן בית הקולנוע, נבנה בניין הסיטי.
↑  יוני פרת, ‏הסרט הבא של אבי נשר: "גמדים", באתר ‏מאקו‏, 15 בינואר 2009
↑  יאיר רוה, הסתיימו צילומי "שיעור באהבה" של אבי נשר, בבלוג הקולנוע "סינמסקופ", 27 בנובמבר 2009
1 2 3  אורי קליין, עכבר העיר אונליין, "פעם הייתי": סימפטי יותר מסרטיו הקודמים של נשר, באתר הארץ, 24 ביוני 2010
↑  מאיר שניצר, צ'רלי ושלושת רבעי: על הסרט "פעם הייתי", באתר nrg‏, 27 ביוני 2010
↑  "פעם הייתי - מהדורה מיוחדת", עלון בהפקת סרטי יונייטד קינג, יוני 2010.
↑  New Directions in Israeli Media: Film, Television, and Digital Content, University of Texas Press, 2025, ISBN 978-1-4773-3104-0. (באנגלית)
↑  יהודה סתיו, "כך היינו: ביקורת על הסרט 'פעם הייתי'", ידיעות אחרונות, 28 ביוני 2010
↑  יאיר רוה, "פעם הייתי", הביקורת, בבלוג הקולנוע "סינמסקופ", 25 ביוני 2010
↑  אבנר שביט‏, אבי האומה: על "פעם הייתי" של אבי נשר, באתר וואלה, 25 ביוני 2010
↑  אלי שגב, "פעם הייתי" פתח בפני 20,000 צופים, באתר "אידיבי", 27 ביוני 2010
↑  יאיר רוה, חדשות הקולנוע, פנאי פלוס, 5 באוגוסט 2010
↑  פרס אופיר לסרט "הממונה על משאבי אנוש", באתר ynet, 21 בספטמבר 2010
היום בו כדור הארץ חייך

היום בו כדור הארץ חייך, צולם על ידי הגשושית קאסיני ב-19 ביולי 2013
כדור הארץ כנקודה זעירה כחולה מתחת לטבעות של שבתאי, בחלק ברזולוציה גבוהה במהלך צילום התמונה
קולאז' של תמונות שצולמו על ידי הציבור הרחב, שנוצר על ידי נאס"א באופן שיראה כמו התמונה שקאסיני צילמה. הקולאז' כולל כ-1,600 תמונות שצולמו באותו זמן בה קאסיני צילמה את כדור הארץ
היום בו כדור הארץ חייך (באנגלית: The Day the Earth Smiled) הוא אירוע שהתרחש ב-19 ביולי 2013, בו נכנסה הגשושית קאסיני לצל של שבתאי וצילמה אותו ואת ירחיו, את מערכת טבעותיו וגם את כדור הארץ, נוגה ומאדים. לקראת המאורע נערכו פעילויות אסטרונומיה ומדע פופולרי ברחבי העולם, והוא נודע בתור "היום בו כדור הארץ חייך". התמונה שנוצרה ידועה באותו שם.
היסטוריה

קרולין פורקו, ראש צוות עיבוד התמונה של הגשושית קאסיני, העלתה רעיון לנצל את האירוע בו קאסיני חולף בצל שבתאי, ליום בו יש פעילויות ברחבי העולם. מטרת האירוע הייתה לעודד אנשים להתעניין בחקר החלל, ולהיות חלק מהאירוע בו ידוע זמן צילום כדור הארץ מראש. השאיפה ליצור תמונה שתזכיר בהשפעתה את נקודה כחולה חיוורת.
פעמיים בעבר הגשושית נכנסה לצל של שבתאי, בשנים 2006 ו-2012. לקראת המעבר ב-2013, קיימו פעילויות במטרה לעודד אנשים להסתכל לשמיים ו"לחייך" לקראת הצילום. זו הייתה הפעם הראשונה שבה אנשים מחוץ לצוות המשימה ידעו כי עומדים לצלם אותם מהחלל הרחוק, ואף הפעם הראשונה שקאסיני הצליחה לצלם ארבעה כוכבי לכת בבת אחת - שבתאי, כדור הארץ, מאדים, ונוגה.
קאסיני צילמה רצף של תמונות ב-19 ביולי, והן עובדו לתמונה אחת על ידי המעבדה המרכזית לעיבוד תמונות של קאסיני (CICLOPS). התמונה הסופית פורסמה לציבור ב-12 בנובמבר 2013, ונקראה "היום בו כדור הארץ חייך"
התמונה הסופית כללה גם את שבתאי, מערכת הטבעות שלו, כדור הארץ, מאדים, וונוס, ומספר ירחים של שבתאי. בנוסף צולמו מספר תמונות ברזולוציה גבוהה עם המצלמה בעלת שדה הראייה הצר, כדי להתמקד על כדור הארץ.
אירועים

קאסיני תוכננה לצלם את כדור הארץ ב-19 ביולי 2013, בשעה 21:27 UTC. מספר פעילויות התקיימו לציון האירוע:
הוקם אתר רשמי כפורטל לתיאום כל הפעילויות לקראת ה-19 ביולי. פורקו וצוותה עודדו את המשתמשים לציין את הייחודיות בחיים על פני כדור הארץ והישגי האנושות בחקר מערכת השמש.
עמותות "אסטרונומים ללא גבולות" (Astronomers Without Borders) תיאמו אירועים ברחבי העולם.
נאס"א יזמה פעילות שנקראה "נופפו לשלום לשבתאי" כדי לציין את צילום הדיוקן הבין כוכבי - הם הזמינו אנשים לנופף לכיוון של שבתאי בזמן הצילום.
"הודעה לגלקסיית שביל החלב": תחרות במהלכה אנשים יכלו לשלוח תמונה או יצירה מוזיקלית שנוצרה ב-19 ביולי. היצירות הזוכות בתחרות שולבו בתוך הודעה שנשלחה ממצפה הכוכבים ארסיבו כמסר לחלל (בדומה להודעת ארסיבו).
התמונות

התמונות שהתקבלו מהגשושית "קאסיני" ירדו בטלמטריה זמן קצר לאחר האירוע. הן כללו תמונות ברזולוציה גבוהה של כדור הארץ והירח וחלק מתמונת הפסיפס הכוללת. תמונות ראשוניות פורסמו מיד לאחר האירוע עצמו.
עיבוד מלא של התמונות התבצע במעבדת CICLOPS במשך חודשיים. בפועל לקח לקאסיני ארבע שעות לצלם את כל השטח - ולקח לה 323 תמונות, מתוכם 141 שולבו בתמונת הפסיפס. התמונה מכסה שטח של 651,592 קמ"ר.
תמונת הפסיפס "היום בו כדור הארץ חייך" פורסמה ב-12 בנובמבר 2013, וזכתה לתהודה תקשורתית רחבה ברחבי העולם. התמונה עיטרה את העמוד הראשי של העיתון הניו יורק טיימס.
קרולין פורקו הקדישה תמונת פסיפס לזכרו של האסטרונום קרל סייגן, בטקס בספריית הקונגרס לכבוד רכישתם את הארכיון של סייגן. בנוסף, קולאז' של תמונות שצולמו על ידי הציבור פורסם על ידי נאס"א בתצורת התמונה של שבתאי ב-12 בנובמבר.
ראו גם

The Blue Marble
זריחת הארץ
נקודה כחולה חיוורת
הערות שוליים

1 2  "התמונה המקורית בארכיון התמונות של קאסיני".
1 2  "The Faces of 'Wave at Saturn'". NASA Jet Propulsion Laboratory. נבדק ב-30 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Jones, Jonathan (19 ביוני 2013). "People of Earth, say cheese! Nasa to take everyone's picture from space". The Guardian. London. נבדק ב-28 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "The Day the Earth Smiled". NASA Jet Propulsion Laboratory. נבדק ב-30 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  קרולין פורקו (12 בנובמבר 2013). "Viewpoint: Saturn snapped as Earth smiled". BBC News. נבדק ב-30 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Madrigal, Alexis (12 בנובמבר 2013). "The Carl Sagan of Our Time Reprises the 'Pale Blue Dot' Photo of Earth". The Atlantic. נבדק ב-30 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Overbye, Dennis (12 בנובמבר 2013). "The View From Saturn". The New York Times. נבדק ב-30 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Day the Earth Smiled". נבדק ב-2 ביולי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Day the Earth Smiled". Astronomers Without Borders. נבדק ב-2 ביולי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Message to the Milky Way".
↑  "Cassini spacecraft photographs Earth from 900 million miles away". Fox News. 22 ביולי 2013. נבדק ב-30 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Spinks, Peter (26 ביולי 2013). "Earth viewed from a billion miles away". Sydney Morning Herald. נבדק ב-30 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Boyle, Alan (12 בנובמבר 2013). "Planets galore! Saturn probe's big pic finally unveiled". NBC News. נבדק ב-30 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Page, Lewis (13 בנובמבר 2013). "SPACE, the FINAL FRONTIER: These are the images of the star probe Cassini". The Register. נבדק ב-30 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Saturn and Its Rings, a Wide View" (PDF). The New York Times. 13 בנובמבר 2013. נבדק ב-30 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Allen, Erin (14 בנובמבר 2013). "Portraits of the Solar System: Talking with Carolyn Porco About Carl Sagan". The Library of Congress Blog. נבדק ב-30 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
אלפא (אתולוגיה)

היפופוטם זכר שליט שואג להזהיר את יריביו.
אצל הגורילה המערבית הזכרים הגדולים בעלי גב כסוף בולט ופרטים נחותים יותר מתנהגים בצורה כנועה לידם, למשל מסרקים את פרוותם.
זכר אלפא או זכר שליט הוא כינוי באתולוגיה המתייחס לפרט בעל המעמד הגבוה ביותר במבנה החברתי בקבוצה. יכונה לעיתים מנהיג הקבוצה.
בהתאם למין קבוצת בעלי החיים, האלפא יכול להיות זכר (שיקרא "זכר אלפא") או נקבה (שתקרא "נקבת אלפא"). ייתכן שבקבוצה אחת יהיו גם זכר אלפא וגם נקבת אלפא, שיכונו "זוג אלפא".
היחס אל האלפא

הפרטים בקבוצה יראו לרוב סימני כבוד כלפי האלפא.
האלפא זוכה להעדפה בגישה לאוכל, בסיכויים להזדווגות ועוד.
שינויים בתפקיד האלפא

תפקיד האלפא בקבוצה עשוי לעבור מפרט אחד לאחר. עקב הזדקנות, חולשה, פגיעה, שינויים סביבתיים, מאבקי כוחות, ושינויים חברתיים בקבוצה, יכול לקום פרט אחר בקבוצה (בדרך כלל צעיר יותר) שיאיים לתפוס את מעמדו של האלפא בדירוג החברתי בקבוצה. במקרה זה, יבחר האלפא בשתי אפשרויות: לברוח ולעזוב את הקבוצה (ובכך לאבד את מעמדו כאלפא) או להילחם בפרט המאיים על מקומו. אם יבחר להילחם, תהיה זו מלחמה שתסתיים בסילוק הפרט המאיים מהקבוצה ושמירת מעמדו של האלפא, או מותו של האלפא בידי אותו פרט.
דוגמאות

דוגמאות לבעלי חיים חברתיים העשויים להכיל פרטי אלפא:
כלבים
אריות
כמה קופים כמו הבבון והלנגור וכמה קופי אדם דוגמת שימפנזה וגורילה
סוסים
זאבים
בני אדם
השלכות לשפה ולתרבות

בתרבויות ובשפות מסוימות אלפא, ובעיקר "זכר אלפא", עשוי להיות כינוי לאדם אגרסיבי, דומיננטי, בעל מעמד חברתי גבוה. שימוש אפשרי בכינוי יכול להיעשות בעולם העסקים.
בסדרה ״זאב צעיר״, ישנה התמקדות רבה במעמד האלפא על פני מעמדם של יתר הזאבים בלהקות.
לקריאה נוספת

Klaus Immelmann and Colin Beer. A Dictionary of Ethology, Harvard University Press, 1989. ISBN 978-0-674-20506-2
Kate Ludeman and Eddie Erlandson. Alpha male syndrome. Harvard Business Press; 2006. ISBN 978-1-59139-913-1.
דגל סאוטה

| --- | --- |

 יחס אורך/גובה:  2:3
 קבלת מעמד רשמי:  13 במרץ 1995
 מוטיבים עיצוביים:  ג'ירוני שחור ולבן עם סמל סאוטה במרכזו
דגלי סאוטה (משמאל), ספרד (באמצע) והאיחוד האירופי בארמון האספה של סאוטה
דגל סאוטה (בספרדית: Bandera de Ceuta) הוא דגל העיר האוטונומית הספרדית סאוטה, המורכב מג'ירוני (אנ') שחור ולבן עם מגן במרכזו המכיל את סמל העיר.
שדה הג'ירוני זהה לזה של דגל ליסבון, כדי להנציח את העובדה שהדגל הזה הונף לראשונה בסאוטה על ידי הפורטוגזים כאשר הם כבשו את העיר ב-1415. העיר הייתה חלק מהאימפריה הפורטוגזית עד תום האיחוד האיברי ב-1640, ולאחר מכן החליטה להישאר בשלטון האימפריה הספרדית. לכן, סמל העיר המופיע בדגל כמעט זהה לזה של פורטוגל, וכולל את שבע טירות הזהב בתוך הגבול האדום ואת חמשת המגנים עם עיגולי ארז'ן.
ראו גם

סאוטה
סמל סאוטה
גלריית דגלי ספרד
הערות שוליים

↑  CBS News (1973). The New York Times Encyclopedic Almanac. New York Times, Book & Educational Division. p. 750. נבדק ב-8 ביולי 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  John Drinkwater (1786). A History of the Late Siege of Gibraltar: With a Description and Account of that Garrison, from the Earliest Periods. T. Spilsbury. pp. 95–. נבדק ב-8 ביולי 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Edward McMurdo (1889). The History of Portugal: The history of Portugal from the reign of D. João II to the reign of D. João V. S. Low, Marston, Searle, & Rivington. p. 25. נבדק ב-8 ביולי 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
| דגלי ספרד |
| --- | --- | --- |
| ממלכת ספרד | דגל ספרד • הנס המלכותי • נס נסיך אסטוריאס |  |
| הקהילות האוטונומיות | אזור מורסיה • אנדלוסיה • אסטוריאס • אקסטרמדורה • אראגון • גליסיה • האיים הבלאריים • האיים הקנריים • ולנסיה • חבל הבסקים • לה ריוחה • נווארה • מדריד • קטלוניה • קנטבריה • קסטיליה-לה מנצ'ה • קסטיליה ולאון |  |
| הערים האוטונומיות | סאוטה • מלייה |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא סמלים ובנושא ספרד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תעשיית המוזיקה הנוצרית

תעשיית המוזיקה הנוצרית (לעיתים גם כתעשיית מוזיקת הגוספל) היא תת-תעשייה של תעשיית המוזיקה המתמקדת במוזיקה נוצרית ובתתי-ז'אנרים שלה, כגון מוזיקת גוספל, סאות'רן גוספל (אנ'), מוזיקה נוצרית עכשווית (אנ'), מוזיקת פולחן עכשווית (אנ') ומוזיקה כנסייתית.
כמו הקטגוריה הרחבה יותר שלה, תעשיית המוזיקה הנוצרית מורכבת מיחידים וארגונים שמרוויחים כסף באמצעות כתיבת שירים, הפקת מוזיקה מוקלטת, וכן הופעות בקונצרטים ורדיו נוצרי. השוק הנוצרי כולל גם מספר היבטים ייחודיים, כמו הפקת פזמונים ומוזיקה כנסייתית עם רישיון לשירה בציבור.
תעשייה זו, שפותחה בתחילה במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, ומאוחר יותר בשנות ה-60, ה-70 וה-80 של המאה ה-20 (בעיקר בשל תנועת ישו (אנ') ומוזיקת ישו (אנ')), מפגינה מתחים ייחודים בין מטרות דתיות, מוזיקליות ומסחריות. בעוד שתעשיית ההמוזיקה הנוצרית נתונה לכוחות כלכליים כמו תעשיית המוזיקה כולה, תעשייה זו נתונה גם לגבולות אסתטיים וחברתיים שונים, בין היתר ההבדלים בין האידיאליים החילוניים והדתיים.
על פי האנציקלופדיה למוזיקה נוצרית עכשוויית, ישנן 3 סיבות לכך שתעשיית המוזיקה הנוצרית פותחה כמבנה מקביל לתעשיית המוזיקה:
תנועת ישו פיתחה מספר רב של להקות בתקופה קצרה מאוד, בעוד שהשוק הכללי לא הצליח לעשות זאת.
היעדר מחוסר הערכה לאידאולוגיה, כמו שאמנים מתעשיית המוזיקה הנוצרית הביעו.
אמני מוזיקת ישו הביעו חוסר אמון בתאגידים מוזיקליים חילוניים.
על פי ברוס דייוויד פורבס וג'פרי אייץ'. מאהן, תעשיית המוזיקה הנוצרית בתקופת תנועת ישו הוגדרה על ידי ארבעה מאפיינים: חוסר אהדה לתתי-ז'אנרים, הפקה נחותה, הפצה לא יעילה והיעדר חשיפה רחבה לרדיו. לדוגמה, להקת הרוק הנוצרי פטרה (אנ') התקשתה למצוא קהל לסאונד ההארד רוק שלהם בעיקר בשל ההפצה המוגבלת לחנויות ספרים נוצריות.
לקריאה נוספת

Mungons, Kevin; Yeo, Douglas (2021). Homer Rodeheaver and the Rise of the Gospel Music Industry. University of Illinois Press. ISBN 978-0-252-08583-3.
Mall, Andrew (2020). God Rock, Inc.: The Business of Niche Music. University of California Press. ISBN 978-0-520-34342-9.
Cusic, Don (2002). The Sound of Light: A History of Gospel Music (First Hal Leonard ed.). Milwaukee, WI: Hal Leonard Corp. ISBN 0-634-02938-X. Original publication, 1990, Bowling Green State University Popular Press. Bowling Green, Ohio.
Powell, Mark Allan (2002). Encyclopedia of Contemporary Christian Music (First printing ed.). Peabody, Massachusetts: Hendrickson Publishers. ISBN 1-56563-679-1.
Forbes, Bruce David; Mahan, Jeffrey H., eds. (2000). Religion and Popular Culture in America. Berkeley, California: University of California Press. ISBN 0-520-21324-6.
הערות שוליים

↑  Mungons & Yeo 2021, pp. 91–112
↑  Mall 2020, pp. 13–16
↑  Powell 2002, "Introduction" pp. 9–13.
↑  Forbes & Mahan 2000, "Evangelicals and Popular Music: The Contemporary Christian Music Industry" pp. 105–109
↑  Cusic 2002, Part Four, pp. 279–386