stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמק קטמנדו
דתות > שילוב הינדואיזם ובודהיזם

הבודהיזם הנווארי משלב בתוכו יסודות הינדים (מעבר לעובדה כי חלק מהנווארים הם הינדים). כך למשל שיטת הקאסטות קובעת את מעמדו של האדם (בניגוד לענפים אחרים של הבודהיזם) וכוהנים באים תמיד מקאסטה מסוימת. דמויות נוואריות הנחשבות לאחד מסמלי העמק, הן האלות החיות — קומארי — ילדות בנות הקאסטות הבודהיסטיות העליונות הנבחרות לשמש כאלות, ומשמשות בתפקיד זה עד הגיען לבגרות. מאמיני הקומארי, נמנים עם בני שתי הדתות, לאו דווקא נווארים. הקומארי המלכותית של קטמנדו היא הידועה והחשובה שבהן.
ישנם אלים נוספים הייחודיים לעמק קטמנדו, המשלבים מוטיבים הינדים ובודהיסטים ומאמינים בהם בני שתי הדתות. כך האל לוֹקֶשווארה הוא שילוב שיווה ההינדי עם אוולוקיטשוורה הבודהיסטי. טַלֶג'וּ, האלה הפטרונית של שושלת המאלה גם משותפת לנווארים כולם. אלת הפריון גוּהֶסוָרי אף היא משותפת לשתי הדתות, כאשר ההינדים רואים בה התגלמות אחת של האלה קאלי, והבודהיסטים רואים בה את בסיס השורש של פרח הלוטוס של סווימבהו, שבישר את ראשית העמק (ראו בפרק המיתולוגיה).
דתות > חגים ופסטיבלים

לוח השנה הנפאלי המסורתי משופע בפסטיבלים. חלק מהחגים נחגגים בנפאל כולה, אחדים מקומיים לאזור העמק ורבים מקומיים לעיירה או כפר מסוימים. החגיגות כוללות מקורם של פסטיבלים רבים הוא במסורת הנווארית, והגדולים שבהם אומצו גם על ידי שאר האוכלוסייה. מרבית החגים מוקדשים לאל מסוים, והחגיגות כוללות עלייה לרגל למקומות קדושים, ולעיתים גם פסטיבלים המוניים של ריקודים, תחפושות ותהלוכות מרכבות ברחובות ובאתרים מרכזיים. חגים אחרים נחגגים בימי הולדתם של מלכי עבר חשובים, ביניהם פריטווי נראיאן שאה, מאחד נפאל והמלך טריבהוואן ששחרר את המדינה משלטון שושלת ראנה.
בקטמנדו, החג המקומי הגדול ביותר הוא חג האינדרה-ג'טרה (יאניה-פונהי בנווארית) הנחגג בדרך כלל בסוף ספטמבר. עיקר החג הוא הודיה לאלים על הגשמים שירדו בעונת המונסונים שנסתיימה, והוא מוקדש לאל הגשם אינדרה. החגיגה כוללת יציאה של הקומארי המלכותית ממשכנה במרכבה גדולה (בעבר היא הייתה נותנת ברכתה לשלטון המלך) והופעת רקדנים מחופשים המתארים את מיתוס החג.
בפטן, הפסטיבל הגדול ביותר הוא פסטיבל המוקדש למטסינדרנאת, אחד משמותיו של אוולוקיטשוורה, הנחשב גם לאל התורם לפוריות ולגשמים. פסטיבל זה אורך חודש שלם בתקופת האביב. חלקו העיקרי הוא מעבר של מרכבה עם גג גבוה ומחודד דרך רחובות העיירה.
בנוסף לחגים המקומיים, נחגגים החגים הנפאליים, המקושרים לעיתים קרובות לחגים מקבילים בהודו. החג הנפאלי העיקרי הוא חג הדסֵין, הנחגג בכל נפאל בדרך כלל בתחילת אוקטובר ונמשך חמישה-עשר יום. החגיגות כוללות פסטיבלים ברחובות, הקרבת קורבנות וחגיגות במשפחה. מעט אחריו נחוג ברחבי המדינה חג הטיהאר (דיוואלי בהודו, סְוַונטי בנווארית), הנחגג במשך חמישה ימים.
אדריכלות

רוב המבנים הבולטים בעמק משמשים לצורכי דת. הנפוצים ביותר הם מקדשי הפגודה ההינדים והסטופות הבודהיסטיות.
רוב המקדשים נמצאים בכיכר דורבר של כל אחת משלוש הערים. סגנון הפגודה הגיע לעמק מהודו במאות הרביעית או החמישית, והשתנה והתפתח בו. בהודו הסגנון נעלם במאות השנים שחלפו ונותר דומיננטי בנפאל בלבד. מרבית המבנים העומדים כיום הם מהמאות ה-16 וה-17, אך מבוססים על מבנים קדומים יותר.הפגודות מאופיינות במבנה של טראסות מדורגות, עם מדרגות המובילות לכניסה שבטראסה העליונה. הגג נתמך על ידי עמודים, והוא בנוי קומות-קומות, שמספרן גדול יותר ככל שגדולה חשיבותו של המבנה. על עמודי העץ מגולפים דמויות אלים הודים, במקרים רבים בתנוחות ארוטיות.
מול מקדשים לאל מסוים, בדרך כלל יש פסל של דמות החיה עליה נוהג האל לרכב: הציפור גארודה מול מקדשי וישנו, ודמות השור ננדין מול מקדשי שיווה. מקדשי שיווה מתאפיינים גם בפסלי לינגם, סמל פאלי עתיק המייצג את שיווה.
המונומנטים הבודהיסטים הנפוצים ביותר הן הסטופות, שצורתן ייחודית לאזור ושונה מאוד מסטופות באזורים שונים של אסיה. הסטופות בעמק בנויות כמבנה סגור, הבנוי ככיפה לבנה גדולה על בסיס מרובע. בראש הכיפה צריח ממנו נשקפות עיני בודהה אל ארבע רוחות השמים, ובקצהו שלוש-עשרה טבעות המסמלות את שלושה-עשר שלבי ההטהרות במהאיינה. הסטופות מוקפות בגלגלי תפילה בודהיסטים, בהתאם למסורת הבודהיזם הטיבטי, ובראשן הן מעוטרות בדגלי תפילה צבעוניים אותם ניתן לראות ממרחקים. חלק גדול מהפוקדים אותן הם טיבטים. הסטופות החשובות ביותר נמצאות בסוויאמבהונאת ובבודנאת, ותשע סטופות גדולות ממדים אחרות קיימות בעמק.
בתי מגורים נווארים בדרך כלל בנויים בצורה בסיסית אחידה של מבנה לבנים מלבני מאורך, עם גג רחב שוליים הבנוי על תמוכות עץ. אצל משפחות עשירות, הרחבת המבנה במקרה הצורך נעשית על ידי הוספת יחידות דומות עד להיווצרות חצר פנימית הכלואה בין ארבעה מבנים.
מרבית הארמונות שבעמק נבנו בארכיטורה נווארית בתקופת המאלה, וצורתם דומה לבתי עשירים עם ארבעה חלקים (או חיבור מספר מתחמים כאלה בארמונות גדולים) כאשר בנוסף הם כוללים מקדשים פרטיים. אלמנטים ארכיטקטוניים נוספים שאולים ממקדשים כמו צריחים בפינות ושימוש רחב בעץ מעוטר בגילופים. הארמונות הידועים ביותר נבנו בכיכרות דורבר של שלוש הערים הגדולות, אך ארמונות עתיקים נוספים של משפחות אצולה קיימים גם בכפרים.
ארמונות נוספים הם אלו שנבנו בתקופת שלטון ראנה, ומזכירים באופיים ארמונות אירופאיים. גם אם חלק ממבנים אלו עדיין עומדים על תלם, לא מושקעים בהם כמעט מאמצי שימור. חלקם משמשים כבתי מלון, ואחרים כמבני ממשל וחינוך.
אמנות

עד תקופת המאלה, מקור ההשראה העיקרי של אמנות עמק קטמנדו היה אסכולות אמנותיות הודיות שונות. דרך עמק קטמנדו עברה ההשפעה גם לטיבט. החל מהמאה ה-14 האמנות בעמק החלה להיות בעצמה מושפעת מאמנות טיבט, וביצירות רבות מופיעות דמויות מפנתיאון הבודהיזם הטיבטי. לאורך כל התקופות וגם כיום האמנות היא בעיקרה דתית: מטרת היצירה היא בדרך כלל להוות השראה למאמין.
היצירות הבולטות ביותר בעמק הם פסלים של אלים ודמויות מיתולוגיות אחרות, הנמצאים בשפע במקדשים וסביבותיהם. פסלי האבן העתיקים ביותר נמצאים במוזיאון הלאומי בו ניתן להתרשם מסגנונות התקופות השונות. פסלים עתיקים נוספים נמצאים במקדש צ'אנגו נראיאן ובאזור פשופטינאת. החל מתקופת שושלת מאלה חלה ירידה בחשיבותה של אומנות הפיסול באבן לטובת חומרים אחרים, והפסלים מהתקופות המאוחרות יותר מרשימים פחות.
מקורן של יצירות רבות הוא בבודהיזם הטנטרי, שנתן אותותיו בעיקר בתחום הציור. ליצירה במסורת זו יכולים להיות מספר רבדים: דמות אל או בודהיסתווא בפילוסופיה הטנטרית יכולה לייצג רעיון מופשט המובן לעיתים רק ליודעי דבר ההולכים בדרך שמתווה הטכניקה. עם זאת, עבור מרבית המאמינים מייצגות הדמויות ישויות אמיתיות בהן תלוי גורלו של האדם. סגנון הציור הנקרא טהאנג-קא, המזוהה עם הבודהיזם הטיבטי, הוא סגנון הציור החשוב ביותר בתרבות העמק. הטכניקה, שלה שורשים הן בהודו והן בסין, היא טכניקת ציור בצבעים עזים וחוטי זהב. הנושאים הנפוצים הם חמש בודהות החוכמה, דמויות בודהיסטווא, מנדלות וגלגל הקיום. בסגנון זה תמיד תהיה דמות מרכזית, אותה סובבות דמויות וסצנות אחרות ערוכות בצורה מדויקת וסימטרית. סגנון זה הגיע לדרגת אמנותית גבוהה כבר במאה העשירית, אז פרחה האמנות בפטן ואמנים נפאלים הוזמנו לטיבט לעטר את מקדשיה.
בגלריית האמנות של בהקטפור ניתן להתרשם ממגילות מהמאות התשע-עשרה והעשרים, ובבתי ספר לאומנות בעיר ניתן לראות את תהליך ציור המגילות. התהליך הוא תהליך מסודר הנעשה בשלבים, כאשר מספר ציירים שונים בדרך כלל עובדים לפי הסדר על כל מגילה.
נושא בולט באומנות זו הוא ארוטיקה ומיניות. בניגוד לדתות רבות אחרות, במסורת הטנטרית (ההינדית והבודהיסטית כאחת), הדחף המיני אינו מודחק אלא משמש כאמצעי להגשמת האמונה ולהתקרבות אל ההארה. לאיחוד המיני משמעות סימבולית של איחוד בין צדדים זכריים ונקביים של האלוהות, ושל פולחן פוריות. לכן, בדומה להודו, שכיח לראות סצנות ארוטיות מצוירות על מגילות דתיות ומגולפות על קירות מקדשים.
האמנות הנווארית של תגליפי עץ היא אמנות המהווה מזה מאות שנים מקור גאווה ייחודי לעמק קטמנדו. באופן מסורתי העץ הוא חומר בנייה מרכזי המשמש לעמודים, לקורות תומכות, לדלתות ועוד. מאז המאה ה-12 עיטורי עץ מגולף מופיעים במקדשים, ארמונות ובתים. עיטורים אלו בדרך כלל עשויים באופן עדין ביותר. הם כוללים ברובן דמויות אלים, אך בניגוד לצורות אמנות אחרות, מופיעים גם תגליפים של נושאים שאינם דתיים כמו חיות וצורות גאומטריות.
אתרים חשובים

בטבורה של כל אחת מהערים קטמנדו פטן ובהקטפור נמצא ארמון שהיווה את מרכז השלטון בתקופה שהן היו ערי מדינה נפרדות. מחוץ לכל אחד מן הארמונות ישנה תמיד כיכר עם מקדשים ומונומנטים רבים שנועדו להדגיש את אדיקותם של השליטים מחד ולפאר כל אחת מהערים לעומת האחרות מאידך. כל אחת משלוש הכיכרות קרויה כיכר דוּרבַּר (מילה שמקורה פרסי ומשמעותה ארמון). בנוסף לשלושה מתחמים אלו, גם מקדש צ'נגו נריאן, מקדש פשופטינאת, והסטופות בבודנאת ובסוויאמבהונאת והאזורים שסביבן מוכרזים כאתרי המורשת העולמית של העמק על ידי אונסק"ו. אתר חשוב נוסף הוא מנזר קווה בהא בפטן, המנזר החשוב ביותר לנווארים.
אתרים חשובים > כיכר דורבר בקטמנדו וארמון הנומן דהוקה

הארמון והכיכר שמחוצה לו משתרעים על שטח של כ-40 דונם במרכז קטמנדו, וניצבים בהם כ-60 מבנים היסטוריים. עדויות כתובות וארכאולוגיות מראות כי ארמונות קדומים היו קיימים במקום כבר בתקופת מלכי שושלת ליקצ'בי במאה השביעית, אך המבנים הקדומים ביותר העומדים כיום על תלם הם מהמאה ה-11 או ה-12, מראשית תקופת המאלה. מרבית המונומנטים הגדולים נבנו בתקופת שלטונו של פראטאפ מאלה ששלט בקטמנדו בשנים 1641–1674, ואף דאג לשימורם של פסלים מתקופת שושלת ליקצ'בי שהעביר לארמונו.
הארמון, הנומן דהוקה, קיבל את שמו מהאל הנומן, האל בעל פני הקוף, שדמותו מתנוססת מעל השער הראשי (משמעות המילה דהוקה היא דלת). הוא היווה את משכנם של המלכים לשושלת מאלה ובהמשך לשושלת שאה עד 1896. בתקופה המלוכנית בנפאל המודרנית הארמון שימש בעיקר לצרכים טקסיים ודתיים. מתחם הארמון כולל עשרות מבנים ומקדשים שכל אחד מהמלכים ששלטו לאורך מאות השנים הותיר בהם חותם בבנייה או בשיפוץ.
אתרים חשובים > כיכר דורבר בפטן

הארמון העתיק בפַּטַן ממוקם במרכזה הגאוגרפי של פטן הקדומה, ומולו נמצאת כיכר דורבר. מתחם הארמון והמקדשים שבכיכר נבנו ברובם במאות השש-עשרה והשבע-עשרה, בעת שפטן הייתה עיר-מדינה עצמאית תחת שלטון בני שושלת מאלה. המבנים הבולטים בכיכר הם מספר מקדשים הינדים בסגנון פגודה. שני מקדשים חריגים בדמותם הם צָ'יסינג דֶוַואל — המקדש המתומן — המוקדש לאל קרישנה, ומקדש בהאי דוואל, שנבנה בשנת 1678 כהעתק של מקדש וישוונאת בעיר ורנאסי בהודו. בישראל התפרסמו מספר מונומנטים מהכיכר שבעקבותיהם נכתב "נפאל", שירה של רחל שפירא המבוצע על ידי גלי עטרי (ראו בערך המורחב).
אתרים חשובים > בהקטפור

העיירה בהקטפור שמרה על צביון עיירה נווארית מסורתית: בנויה ברובה לבנים אדומות, ללא בנייה מודרנית וללא עומס כלי רכב. כיום היא שונה מאוד באופייה משתי ערי העמק האחרות. בהקטפור הייתה הבירה הראשונה של מלכי שושלת מאלה, עוד בטרם פיצול הממלכה, ולכן הארמון וחלק מהמקדשים בה עתיקים יותר מאלו שבקטמנדו ופטן. בהקטפור גם הייתה העיר הנווארית הקרובה ביותר לסין בנתיב הסחר העתיק מהודו, ולכן ניתן להבחין בה גם בהשפעות אמנותיות סיניות. מתחם כיכר דורבר מוכרז כאתר מורשת עולמית לשימור, ובעיירה אתרים היסטוריים נוספים.
הארמון בבהקטפור נבנה במאה ה-12 והתפתח במהלך שלטון שושלת מאלה. ידוע כי בעבר הוא היה גדול בהרבה מגודלו הנוכחי. הוא כולל אגף קטן המשמש כמוזיאון, ואגף אחר משמש כמקדש ומקום מגוריה של הקומארי של בהקטפור. חצר המקדשים שמחוץ לארמון נקראת גם בבהקטפור כיכר דורבר. חצר מקדשים גדולה וחשובה ממנה בשם טאומדהי טוֹל נמצאת כמאתיים מטרים דרומית מזרחית אליה. כיכר טצ'פאל טוֹל היא כיכר גדולה מוקפת מקדשים ומבנים מרשימים נוספים הנמצאת בצפון מזרח העיירה, כקילומטר מהארמון.
המקדש הגדול ביותר בעיר הוא מקדש נְיָאטפּוֹלָה מקדש בן חמישה גגות השוכן בטאומדהי טוֹל, (ראו תמונתו בפרק האדריכלות). באופן מסתורי, מקדש זה מוקדש לאלה בהַגַוַאתי, אלה זניחה יחסית לאלים אחרים שזכו למקדשים קטנים יותר. בהגואתי מזוהה עם האלה טלג'ו, פטרונית שושלת מאלה. מסורת מקומית אומרת שיש לה השפעה מרגיעה על בהאירב, האל צמא הדם לו מוקדש המקדש שממול.
אתרים חשובים > מקדש פשופטינאת בדאופטן

המקדש ההינדי הקדוש והחשוב ביותר בנפאל (ראו תמונת הפתיחה בראש הערך) נמצא כ-3 ק"מ מצפון-מערב לקטמנדו ביישוב קטן בשם דאופטן. פאשופטי - אדון החיות, נחשב כיום לאחד מכינוייו של שיווה, לו מוקדש המקדש, אך יש חוקרים המאמינים כי מדובר באל מקומי קדום יותר. פאשופטי מוזכר בטקסטים מהמאות הראשונות, ועל פי האמונה הרווחת באזור המקדש נבנה כבר במאה השלישית, אם כי אין ממצאים התומכים בכך. המקדש נבנה ושופץ פעמים רבות במהלך השנים, כאשר מבנהו הנוכחי הוא משנת 1697.
על פי האגדות המופיעות בטקסטים מקומייםמספרת ששיווה נמלט למקום זה מאלים אחרים, מחופשׂ בדמות צבי. האלים, שזיהו אותו, תפסו אותו בקרנו שנשברה ונותרה במקום כסימנו של שיווה (לינגם). המקום מהווה מוקד עלייה לרגל למאמינים מרחבי המדינה, והכניסה למקדש עצמו מותרת להינדים בלבד. המקדש נמצא לגדת נהר הבגמטי (נהר), לו מיחסים ההינדים קדושה (בדומה לגנגס בהודו), ולמרגלותיו נמצא אתר שריפת הגופות המרכזי בעמק.
באזור מקדשים אחרים, ביניהם מקדש ואטסלה לאלה פרוואטי, הידוע בשל קורבנות האדם שהקורבו בו בעבר הרחוק. בסמוך נמצאת הסטופה של צ'באהיל, הנחשבת על פי המסורת לסטופה העתיקה בעמק יחד עם ארבע הסטופות המקיפות את פטן.
אתרים חשובים > בודנאת

זוהי הסטופה הגדולה ביותר בנפאל, ידועה גם בשם בַּאוּדהַה. מיתוס טיבטי מיחס את הקמתה לגורו רימפוצ'ה במאה השמינית. המבנה הנוכחי ככל הנראה נבנה על בסיס סטופה עתיקה ממאה החמישית לספירה. אך מאז עברה שינויים ושיפוצים רבים. כיום הסטופה מהווה בעיקר מוקד של בודהיזם טיבטי ובסביבתה הוקמו מנזרים בודהיסטים רבים.
אתרים חשובים > צ'אנגו נראיאן

מקדש צ'אנגו נראיאן ממוקם על ראש גבעה בולטת בשולי העמק. מיתוסים מספרים כי במקום זה שהה האל וישנו (נראיאן), ראשו נערף אך הוא חזר לחיים. הבודהיסטים מזהים את דמותו עם אוולוקיטשוורה. הסברה היא כי זוהי נקודת ההתיישבות הקדומה ביותר בעמק.
המקדש נבנה לראשונה במאה השלישית או הרביעית. מאז הוא נפגע פעמים רבות ברעידות אדמה ושריפות. כיום יש בו שרידים מכל התקופות, החל מתקופת הליקצ'בי. מבנה המקדש עצמו מעוטר בעיטורי נחושת ועץ מורכבים, והוא מוקף בפסלים מהעתיקים והמרשימים בעמק.
אתרים חשובים > סוויאמבהונאת

סוויאמבהונאת, הידוע גם כמקדש הקופים, הוא אתר מרכזי לבודהיסטים, ואחד האתרים החשובים לנווארים. המקום, הנמצא בראש גבעה המתנשאת לגובה של שלוש-מאות מטרים מתחתית העמק, מקודש כבר לפחות 1600 שנים. המקום הוא מקום מרכזי במיתוס הבודהיסטי על ייבוש האגם שבעמק (ראו בפרק המיתולוגיה).
המונומנט המרכזי הוא סטופה גדולה, ובסביבתה מתחם גדול של סטופות קטנות יותר ומקדשים וגם מוזיאון וספריה. הסמלים העיקריים בסטופה ובסביבתה הם סמלים שמקורם בוג'ריאנה. פגודה קטנה בסמוך מוקדשת להַריטי, שֶׁדה שנהפכה לבודהיסטית, ונחשבת לישות המגוננת מפני מגפת האבעבועות השחורות, מגפה שהפילה אלפי קורבנות באזור בהתפרצויותיה בימי הביניים.
מרבית הזמן האתר הומה מנזירים החיים באזור, עולים לרגל, תיירים וגם קופים רבים.
בעת רעידת האדמה בנפאל בשנת 2015, נחרבו כ-70% מהמקדש.
ראו גם

נווארים
קטמנדו
פטן
לקריאה נוספת

Michael Hutt, Nepal: A guide to the Art and Architecture of the Kathmandu Valley, Kiscadale Publications, 1994
David N. Gellner, Monk, Householder, and Tantric Priest, Cambridge University Press, 1992
Lydia Aran, The Art of Nepal, Sahayogi Prakashan, 1978
Fran P. Hosken, The kathmandu Valley Towns, John Weatherhill inc., 1974
K.R. Van Kooij, Iconography of Religions XIII, 15: Religion in Nepal, Leiden, E. J. Brill, 1978
Mary M. Anderson, The festivals of Nepal, Allen and Unwin, 1971
הערות שוליים

↑  ראו David N. Gellner, Monk, Householder, and Tantric Priest, עמ' 16.
↑  על פי Michael Hutt, Nepal: A guide to the Art and Architecture of the Kathmandu Valley, עמ' 22.
↑  על פי Michael Hutt, Nepal: A guide to the Art and Architecture of the Kathmandu Valley, עמ' 27.
↑  ראו David N. Gellner, Monk, Householder, and Tantric Priest, עמ' 18.
↑  על פי Michael Hutt, Nepal: A guide to the Art and Architecture of the Kathmandu Valley, עמ' 29.
↑  לפי ארגון GeoHazards International.
↑  בהודו הבודהיזם כמעט ונעלם בקרב ההודים והוא מקובל רק בקרב מהגרים טיבטים ובני מיעוטים אחרים בהימלאיה. הבודהיזם בסרי לנקה משתייך לזרם הטהרוודה. ראו David N. Gellner, Monk, Householder, and Tantric Priest, עמ' 1.
↑  יומן מצולם של הפסטיבל בפטן
↑  על חג הדסין
↑  על חג הטיהאר.
↑  על פי K.R. Van Kooij, Iconography of Religions XIII, 15: Religion in Nepal, עמ' 12.
↑  ראו Michael Hutt, Nepal: A guide to the Art and Architecture of the Kathmandu Valley, עמ' 170.
↑  ראו Lydia Aran, The Art of Nepal, עמ' 20.
↑  טהאנג-קא הוא השם הטיבטי, והידוע ביותר. השם הנפאלי הוא פאובהא.
↑  על פי Michael Hutt, Nepal: A guide to the Art and Architecture of the Kathmandu Valley, עמ' 121.
↑  בעיקר הטקסטים נפאלאמהתמיה והימאווהתקהנדה, ראו פירוט על המקום באתר Colorfulnepal.com, ובספר Michael Hutt, Nepal: A guide to the Art and Architecture of the Kathmandu Valley, עמ' 182.
↑  על פי דו"ח אונסק"ו.
↑  ynet, "כשראיתי, בכיתי": מקדש הקופים בנפאל חרב, באתר ynet, 4 במאי 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556161905171  GND: 4030037-7  LCCN: sh86004100  NKC: ge1082707  VIAF: 315526926   WorldCat (עם VIAF): 315526926 
הבוסיסתווא מנג'ושרי יושב על פרח לוטוס
ארמון הנומן דהוקה שנבנה במאה ה-17 בכיכר דורבר בקטמנדו.
פריטוי נראיאן שאה, ציור מארמון הנומן דהוקה בקטמנדו.
סטופה קטנה ברחוב בקטמנדו
רחוב בקטמנדו
פסל לינגם ליד פשופטינאת
שיווה (במרכז), מוקף בשתי אלות, ובאלים גאנש (משמאל) וסקאנדה (מימין). ציור מנפאל מהמאה ה-19.
פסל אוולוקיטשווארה
שחקן מחופש בחגיגות האינדרה-ג'טרה, מול הארמון המלכותי בקטמנדו.
מקדשי פגודה בכיכר דורבר בקטמנדו
סטופות זעירות בסוויאמבהונאת.
טהאנג-קא של מנדלה טיבטית מהמאה ה-17.
כיכר דורבר בקטמנדו בחג האינדרה-ג'טרה. המבנה הגדול הנראה בתמונה הוא מאג'ו דֶגַה, כאשר מאחוריו מקדש וישנו ולפניו פסל גארודה הפונה למקדש טרילוקיה מוהאן המוקדש לוישנו אף הוא.
כיכר דורבר בפטן. מימין נראים מבני הארמון, ומשמאל המבנה הקרוב ביותר הוא המקדש המתומן (צָ'יסינג דֶוַואל).
פסל נחש נאגה בבריכת נאגה פוכּארי בחצר הארמון בבהקטפור
מקדש פשופטינאת
הסטופה בבודנאת
מקדש פגודה קטן והסטופה הגדולה בסוויאמבהונאת
קוף על דמות במקדש על גבעת סוויאמבהונאת
פורום מרקס אנגלס

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  קרל מרקס, פרידריך אנגלס 
 תאריך הקמה:  1986 
 מיקום
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מיקום:  מיטה 
 קואורדינטות:  52°31′06″N 13°24′15″E﻿ / ﻿52.5183°N 13.4042°E﻿ / 52.5183; 13.4042
  (למפת ברלין מוגדלת) פורום מרקס אנגלס(למפת ברלין רגילה) פורום מרקס אנגלס
 
מבט על הפארק
רחוב הרוח הקדושה וברלינר שטאדטשלוס, במבט ממגדל העירייה, 1891
מבט על הכיכר ממגדל הטלוויזיה של ברלין
פורום מרקס-אנגלס (גרמנית Marx-Engels-Forum) הוא פארק ציבורי ברובע מיטה המרכזי בעיר ברלין, בירת גרמניה. הוא נקרא על שמם של קרל מרקס ופרידריך אנגלס, מחברי המניפסט הקומוניסטי משנת 1848, שנחשבים לאבות הסוציאליזם המודרני. את הפארק הקימו שלטונות גרמניה המזרחית בשנת 1986.
היסטוריה

הפורום שוכן על הגדה המזרחית של הנהר שפרה, ומוקף בנהר מדרום-מערב, רחוב קרל ליבקנכנט בצפון מערב, רחוב שפנדאואר מצפון מזרח, ורחוב העירייה (Rathausstraße) מדרום מזרח. מעברו השני של הנהר נמצא האתר שעליו היה בנוי ארמון הרפובליקה (שנהרס), וברלינר שטאדטשלוס.
לפני מלחמת העולם השנייה השטח שעליו נמצא היום הפורום היה רובע מאוכלס בצפיפות של העיר העתיקה, בין הנהר לכיכר אלכסנדר, ונקרא רחוב רוח הקודש (Heiliggeiststraße) שנמתח בין רחוב הקייזר וילהלם (רחוב קרל ליבקנכט של ימינו) והעירייה. השטח, ובכלל זה סניף הדואר הראשי, הופצץ קשות במהלך התקפות האוויר של בעלות הברית בשנת 1944/45 ורוב הבניינים בו הפכו לעיי חורבות. ההריסות פונו אחרי המלחמה, אבל השטח נותר בשממונו, עד לשנת 1977 אז הוחלט לבנות מחדש את רובע ניקולאי, ולהפוך את אזור הפורום לשטח ירוק בין ארמון הרפובליקה למגדל הטלוויזיה. הפסל לודוויג אנגלהרדט מונה למנהל הפרויקט והוטל עליו לפתח את האתר כמחווה למרקס ואנגלס, אבות הקומוניזם, שהיה האידאולוגיה השלטת בגרמניה המזרחית.
חנוכת הפארק נערכה בשנת 1986. הפארק מורכב משטח מיוער מלבני גדול ומרחבה עגולה מרוצפת שבמרכזה פסלו של אנגלהרדט - דמויותיהם של מרקס (יושב) ואנגלס (עומד) מפוסלות בברונזה וגדולות מגודלן הטבעי (גובה הפסל של אנגלס הוא 3.85 מ'). מאחורי הפסלים קיר משיש בולגרי ועליו תבליטים של האמן ורנר שטֶצר המציגים קבוצות אנשים בסביבה קפיטליסטית. בצידה השני של הרחבה מוצבים תבליטים מברונזה של האמנית מרגרט מידל המציגים סצנות של חיים בחברה משוחררת. בין שני הקירות מפוזרים עמודי פלדה רבועים, המסודרים בחצי-עיגול, ועליהם תבליטים על פי תצלומים של ארנו פישר, פֵטֶר פוגט (Peter Voigt), נורברט בלום, הנס גוטייל, יירגן פרנקל, גינתר קֶהלר ופרידריך נוסטיץ, המתארים את ההיסטוריה של העבודה. כל התבליטים ממוקמים בגובה העיניים.
לאחר איחוד גרמניה בשנת 1990 עתידו של הפורום הפך נושא למחלוקת ציבורית. חלק מהברלינאים ראו בו שריד לא-רצוי של משטר העבר שהתנגדו לו במשך שנים ודרשו להסיר את הפסל ולשנות את שם הכיכר, בעוד אחרים טענו כי לאתר יש חשיבות היסטוריות ואמנותית ויש לשמר אותו. הדעה האחרונה ניצחה בסופו של דבר, בסיועה של דעת הקהל השמאלנית שהייתה שלטת בברלין. הפסלים הפכו לאטרקציה תיירותית, וזרם קבוע של תיירים מצטלמים כשהם יושבים על ברכיו של מרקס. כיום מתקיים דיון ציבורי ביוזמתו של ראש עיריית ברלין, קלאוס ווברייט, האם להקים מחדש את הרובע העתיק באזור, במסגרת הארכת קו הרכבת התחתית U5, והפיכת הפארק כולו לאתר בנייה למשך השנים הקרובות.
חסמיק פפיאן

| --- | --- |

 לידה:  2 בספטמבר 1961 (בת 63) ירוואן, ברה"מ 
 מוקד פעילות:  ברית המועצות, ארמניה, אוסטריה 
 מקום לימודים:  קונסרבטוריון קומיטאס של ירוואן, Sayat-Nova Music School 
 סוגה:  אופרה 
 סוג קול:  סופרן 
 כלי נגינה:  כינור 
 פרופיל ב-IMDb
 
חסמיק פפיאן (בארמנית: Հասմիկ Պապյան; נולדה ב-2 בספטמבר 1961) היא זמרת סופרן ארמנית. זכתה בפרס אמן העם של ארמניה ב-2004. בשנת 2005 מונתה על ידי ראש הכנסייה הארמנית כשגרירת התרבות הארמנית בעולם בשל תרומתה לתרבות הארמנית, והוענקו לה מסדרי סנט סהאג, סנט מסרוב וסנט מסרופ משדוץ.
ביוגרפיה

חסמיק פפיאן נולדה בירוואן, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית (אז חלק מברית המועצות) ב-2 בספטמבר 1961. היא החלה להתעניין במוזיקה כאשר התחילה לנגן בכינור בגיל 5. פפיאן סיימה את לימודיה באקדמיית קומיטאס בירוואן קודם ככנרית, ואז בתור זמרת. חבריה עודדו אותה לפתח את הקול שלה, וטטביק סזנדריאן, אז ראש לימודי הקול בקומיטאס, אמר לפפיאן אחרי ששמע רק מספר תווים ששרה, שהיא מוכרחה לשיר.
לאחר הופעת הבכורה שלה באופרה הארמנית הלאומית, היא הוזמנה להופיע כסולנית במגוון מקומות, בין היתר באופרה של בון ובדויטש אופר אם ריין, שבדיסלדורף, גרמניה. עד מהרה, היא פיתחה קריירה בינלאומית, ומאז הופיעה במספר רב של תיאטראות, ביניהן היוקרתיות באופרות שבעולם, כמו המטרופוליטן אופרה וקרנגי הול בניו יורק, האופרה של סן פרנסיסקו, האופרה הלאומית בוושינגטון, לה סקאלה במילאנו, האופרה בסטיליה בפריז, גראן תיאטרו דל ליסאו בברצלונה, תיאטרו ריאל במדריד, ויגמור הול בלונדון, האופרה של וינה ומוזיקפראיין בווינה, קונצרטחבאו והאופרה דה נדרלנדס של אמסטרדם, האופרה של ציריך, תיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג, וכן באופרה הממלכתית של בוואריה במינכן, האופרה הלאומית בשטוטגרט, האופרה הממלכתית של המבורג, זמפר-אופרה בדרזדן, והאופרה של ברלין.
פפיאן אומרת שהפריצה הגדולה שלה באה בעקבות תחרות השירה בלוודיר בווינה ב-1990. אחד הפרסים בתחרות היה לשיר מתוך הרפרטואר שלה בתיאטרון הגדול של ורשה. היא כללה את האופרה "נורמה" ברפרטואר שלה, אך לא ציפתה להופיע בה בשל גילה הצעיר וחוסר ניסיונה היחסי. אך היא קיבלה הצעה של הרגע האחרון להופיע באופרה בתיאטרה וייקי, על אף שלא הופיעה בה בהופעה חיה קודם לכן. היא התכוננה להופעה תוך חמישה ימים, עם שני ימי חזרות וחזרה אחת בלבד עם התזמורת. ההופעה הייתה מוצלחת מאוד, ו"נורמה" הפכה לתפקיד בו נודעה כזמרת. במופע הראשון שלה בתור נורמה, בוורשה בשנת 1993, ג'אנקרלו דל מונקו, בנו של מריו דל מונקו, ראה את הופעתה, ומיד הציע לה חוזה עם האופרה של בון בגרמניה. וכך החלה הקריירה המקצועית שלה בתור זמרת אופרה בינלאומית. חוזה ראשון זה ליהק אותה בתפקידים ראשיים ב"לה טרוויאטה" של ורדי, בתור דונה אנה ב"דון ג'ובאני" של מוצרט, וכמיכאלה ב"כרמן" מאת ביזה. היא שרה את "טוסקה" לראשונה בבית האופרה של וינה ב-1995.
פפיאן מתגוררת בווינה, אוסטריה, עם בעלה קונרד קון, דרמטורג אשר עובד עבור תיאטראות שונות באירופה, כגון בית האופרה של ציריך וגם משמש בתור מנהל יחסי הציבור של פפיאן, וכן עם הבת שלהם, סירנוש, שנולדה בשנת 2001. קון כתב ספר ובו תרגומים לגרמנית של מבחר שירים מאת המשורר הארמני יגהישה צ'רנטס. פפיאן קוראת לירוואן "עירה האהובה", ואומרת, "מעולם לא עזבתי את ארמניה. אני רואה [את היעדרותי] כמעט כמו נסיעת עסקים." היא מבקרת את מולדתה כל שנה, ממשיכה להופיע שם, ומתכננת לשוב לחיות בארמניה בסוף הקריירה שלה.
רפרטואר

הרפרטואר שלה רחב, ונע בין "דונה אנה" של מוצרט ("דון ג'ובאני"), "מתילדה" של רוסיני ("ויליאם טל"), "ראשל" של ז'אק פרומנטל הלוי ("היהודייה"), "מיקאלה" של ביזה ("כרמן"), "מימי" של פוצ'יני ("לה בוהם"), "מגדה" ("לה רונדין"), טוסקה, מאדאם באטרפליי, "ג'יוקונדה" של אמילקארה פונקיילי ("לה ג'יוקונדה"), ו"מרגרטה/אלנה" של אריגו בויטו ("מפיסטופלה"), "ליסה" של צ'ייקובסקי ("פיק דאם"), ו"סנטה" של ריכרד וגנר ("ההולנדי המעופף"). הוא כולל שנים עשר תפקידי ורדי: "לה טרוויאטה", "דזדמונה" ("אותלו"), "אאידה" ו"לאונורה" ("הטרובדור" ו"כוחו של גורל"), "אליזבטה" ("דון קרלו"), "אלנה" (I vespri siciliani), "אמיליה" (Simon Boccanegra), "אלווירה" ("ארנאני"), "ליידי מקבת", "אביגייל" ("נבוקו"), "אודבלה" ("אטילה"), וכן "הרקוויאם של ורדי". תפקיד מרכזי שלה הוא "נורמה" של בליני; היא הופיעה בתפקיד זה בין השאר בפולקסאופר של וינה, ברג'יו של טורינו, במונטריאול, בלטימור, דטרויט, דנוור, וושינגטון הבירה, במטרופוליטן אופרה בניו יורק, האופרה דה מרסיי, האופרה דה מונפלייה, בפסטיבל אורנז' (דרום צרפת) טרפאני (סיציליה), במנהיים, שטוטגרט, סנט גאלן, שפליט, רוטרדם ובאופרה דה נדרלנדס של אמסטרדם. הופעתה באמסטרדם יצאה ב-DVD באוקטובר 2006. בינואר 2009, היא הוסיפה עוד תפקיד בל קנטו לרפרטואר שלה: המלכה אליזבת הראשונה באופרה של דוניצטי, "רוברטו דברו" (הבכורה הייתה בדאלאס אופרה).