stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חרם על ישראל
חרם תרבותי

הארגונים הקוראים להחרים את ישראל קראו להטיל עליה גם חרם תרבותי. הם קוראים לחרם שכולל בין היתר פרסום ספרות בעברית והגעת אנשי תרבות כמו פסנתרנים, זמרים, להקות ואנשי ספורט. רוג'ר ווטרס, סולן להקת פינק פלויד, מוכר כמבקר פעיל של ישראל כבר יותר מ-20 שנה, הוא מתומכיו הפעילים והמוכרים ביותר של החרם. ווטרס מתכנן לפרסם מכתב ולקרוא בו לכל האמנים להפעיל חרם תרבותי על ישראל בשל ההתנחלויות וסיפוח שטחים ישראלי. גם אליס ווקר, סופרת פמיניסטית אמריקאית, סירבה להרשות את תרגום ספרה "הצבע ארגמן" לעברית ושואפת להשפיע על החברה הישראלית כך שזו תפעל למען הפלסטינים. לעומתם, באחת המועצות האזוריות בסקוטלנד הוחלט להחרים ספרים שמחברם ישראלי, כמחאה על התגובה הישראלית לספינת "המרמרה" ולא כדרישה לפעילות מדינית כלשהי. ישנם אמנים רבים שלא הביעו דעה פוליטית מפורשת לגבי ישראל אך ביטלו את הופעתם בישראל, על אף שקבעו הופעה בישראל, לאחר שהופעלו עליהם לחצים מצד תנועות התומכות בהחרמת ישראל. אמנים רבים ממשיכים להגיע לישראל מדי שנה, על אף ספיגת ביקורת מצד תנועות התומכות בחרם. חלק מהקוראים לחרם, בהם הקמפיין הפלסטיני לחרם אקדמי ותרבותי על ישראל, תומכים בהטלת חרם גם על פעילות תרבותית של ישראל, הנעשית על ידי גוף ישראלי רשמי או גוף הממותג כישראלי. כך לדוגמה, הפריעו פעילים פרו-פלסטינים לתזמורת הפילהרמונית הישראלית כאשר ניגנה בלונדון, בטענה שהיא "שגרירה תרבותית" של ישראל וכן הופעלו לחצים על אמנים שונים לא להופיע בפעילויות הקשורות לישראל בחו"ל.
לתמיכת ארגוני שמאל ישראליים בחרם התרבותי יש השלכות ציבוריות ופוליטיות. בכנסת יזמו את חוק החרם וחלק מהציבור הישראלי התאכזב תרבותית ואף התרחק פוליטית מעמדת אנשי השמאל הרדיקלי כתוצאה מפעילותם זו.
חרם תרבותי > חרם ספורטיבי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תמיכה וביקורת > בעולם

בשנת 2007 פורסמה עצומה עליה חתמו למעלה מ-10,000 אקדמאים מרחבי העולם, ובהם 32 זוכי פרס נובל ו-53 ראשי אוניברסיטאות וקרנות, שהצהירו ש"יחרימו את כל מי שיטיל חרם אקדמאי על ישראל". את העצומה יזם עורך הדין היהודי פרופ' אלן דרשוביץ.
ב-22 במאי 2012, לאחר מאבק משפטי ארוך, הכריע בית המשפט העליון בצרפת שקריאה פומבית להחרמת מוצרים ישראליים מהווה הסתה ואפליה על בסיס לאומי. עורך הדין הצרפתי מייקל גנסיה הסביר כי לא מדובר בהפרה של חופש הביטוי מאחר שקריאה להחרמת מוצרים ישראליים משפיעה על כל הישראלים ולכן "מבוססת על מאפיינים גזעניים, דתיים או לאומניים ויותר מאשר היא מבטאת דעה פשוטה, היא מהווה פעולה אפלייתית". בהתאם לקביעה זאת עד תחילת 2014 הורשעו למעלה מ-20 פעילי תנועת ה-BDS ב"פשע שנאה" בבתי משפט צרפתיים.
בעבר תמכה מפלגת הירוקים באוסטרליה בקיום סנקציות ה-BDS על ישראל, אך התחרטה מאוחר יותר. באוסטרליה מתקיימים קמפיינים בעיקר נגד חברת השוקולדים הישראלית "מקס ברנר" ושר החוץ האוסטרלי וראש הממשלה האוסטרלי לשעבר קווין ראד הגיב על כך "אני לא חושב שבאוסטרליה של המאה ה-21 יש מקום להחרמת עסקים יהודיים". בשנת 2013 אמרה ראש ממשלת אוסטרליה ג'וליה גילארד שהקמפיין לא משרת את המטרה של שלום ופתרון דיפלומטי של שתי מדינות. כמו כן הוסיפה גילארד כי באוסטרליה תמיד התקיימה אופוזיציה חזקה לסנקציות ה-BDS ("חרם, הימנעות מהשקעות ועיצומים").
באוגוסט 2013 הגיש ארגון זכויות האדם "שורת הדין" על ידי עורך דין האוסטרלי אנדרו המילטון תובענה ייצוגית באוסטרליה נגד תנועת ה-BDS ופרופסור ג'ק לינץ', בטענה שחרם על ישראל הוא הפליה גזענית על בסיס לאום, דבר המהווה עבירה על החוק הפדרלי האוסטרלי.
ב-27 באוקטובר 2015 פסק בית המשפט לערעורים בצרפת שקריאה לחרם על ישראל היא "הסתה, אפליה ופשע שנאה" ולכן לא חוקית.
בפברואר 2016 הוציאה הממלכה המאוחדת (בריטניה) שורה של הנחיות ותקנות האוסרות על גופים ציבוריים או שמקבלים מימון ציבור להחרים את ישראל או את תוצרתה. ההנחיות קובעות שחרם כזה הוא פסול, מנוגד למדיניות החוץ הבריטית ואף פוגע בביטחונה הלאומי של בריטניה. לפי התקנות כל גוף שיפר את ההנחיות האלה יוענש בחומרה. ממשלת בריטניה כתבה בנימוקי ההחלטה כי "החרמות חותרות תחת יחסי הקהילה התקינים ומעודדים אנטישמיות", וכי הם "פוגעים בייצוא וייבוא של המדינה וביחסים הבינלאומיים".
באוקטובר 2016 פסק בית המשפט בספרד שהחלטת עיריית לנגרו סיטי להחרים את ישראל איננה חוקית.
ביוני 2016 נפגש שר החוץ הפיני טימו סויני עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו והדגיש כי פינלנד מתנגדת לחרם על ישראל.
תמיכה וביקורת > בעולם > ארצות הברית וקנדה

מבחינה היסטורית ועכשווית ארצות הברית וקנדה הן המדינות המביעות את מידת התמיכה הרבה ביותר לישראל. זאת למרות לחצים וניסיונות רבים לשנות את דעת הקהל וכך גם את דעת השלטון במדינות אלו. כשארצות הברית פועלת ומביעה באופן עקבי את תמיכתה בישראל באומות המאוחדות בהטלת וטו על החלטות אנטי-ישראליות, שלעיתים גם מתוארות כאנטישמיות.
בארצות הברית קיימים חוקים המצמצמים אפשרות של הטלת סנקציות על ישראל, עוד משנת 1977 (שנחקקו כתוצאה מהחרם הערבי).
ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו מתנגד לכל חרם - כלכלי, תרבותי ואקדמי - על ישראל וכך נהג קודמו בתפקיד סטיבן הרפר. בנאום שנשא בכנסת ב-20 בינואר 2014 גינה הרפר את החרמות על ישראל אותם הגדיר כ"פנים של האנטישמיות החדשה."
במאי 2015 אושר בבית המחוקקים של מדינת אילינוי שבארצות הברית חוק לפיו אסור לקרנות הפנסיה של המדינה להשקיע כספים בגופים שמחרימים את ישראל.
נכון לנובמבר 2017, 24 מדינות בארצות הברית העבירו חוקים שאסור לקיים קשרי מסחר או לחתום על חוזים עם חברות וגופים המחרימים את ישראל.
ביוני 2015 אישר הסנאט של ארצות הברית תיקון לחוק הסחר החופשי של ארצות הברית, המחייב לפעול נגד מדינות אירופאיות הפועלות להחרים את "ישראל, או את מי שעושה עסקים עם ישראל, או את השטחים שבשליטת ישראל". כלומר, חל גם על שטחי C שעדין בשליטת ישראל על לפי הסכמי אוסלו. כשעל מדינות, חברות או גופים שמחרימים את ישראל יוטלו סנקציות כלכליות והם לא יוכלו ליהנות מהסכמי סחר חופשי עם ארצות הברית. הנשיא ברק אובמה חתם על התיקון המחייב, אך ממשלו הבהיר כי התיקון אינו כולל את השטחים שמעבר לקו הירוק.
בפברואר 2016 חתם הנשיא ברק אובמה על חוק שאוסר להטיל חרם על תוצרת ישראל משני צידי הקו הירוק, כוללת תוצרת ישראל מיהודה והשומרון ורמת הגולן. החוק אוסר על חרם ישיר או עקיף על ישראל.
בפברואר 2016 גינתה קנדה בהחלטה רשמית בפרלמנט את קמפיין ה-BDS.
תמיכה וביקורת > תגובת ישראל - הסברה

ישראל מגנה את החרם ופועלת למניעת החרמתה. בעקבות מעורבות של פעילי שמאל רדיקלי בישראל בקריאות לחרם על ישראל, חוקקה הכנסת את חוק החרם, אשר הופך קריאה לחרם על ישראל עוולה נזיקית אך לא הופך פעולות אלה לעבירה פלילית. למרות זאת, ישנה טענה שישראל לא מקצה מספיק משאבים להילחם בתעמולה הפלסטינית ובקריאות לחרם על ישראל. לדוגמה במשרד החוץ ישנו אדם יחיד המועסק בפעילות כנגד החרם BDS (אם כי ישנם אנשים נוספים שעבודתם מתקשרת לנושא, במשרדים אחרים). בפועל מתקיימת הסברה בעיקר מטעם ארגונים וקהילות יהודיות בחו"ל וכן אזרחים ישראליים. עם זאת, לדעת גורמים אחרים התקציב שניתן בישראל לפעילות נגד החרם הוא גבוה מכל תקציב שניתן על ידי ארגונים אנטי-ישראליים.
רוב הציבור במדינת ישראל והגופים הממלכתיים מתנגדים לחרם על ישראל באופן נחרץ, כאשר התמיכה בחרם מוגבלת למיעוט של פעילי וארגוני שמאל רדיקלי בישראל וערביי ישראל - חלקם תומכים ומעודדים את החרם באופן פעיל. בקרב הימין והשמאל הציוני בישראל קיימת התנגדות לחרמות על ישראל, כאשר חלקו של הציבור סבור שהחרם נגוע לעיתים במניעים אנטישמיים. כך לדוגמה ראש הממשלה בנימין נתניהו התייחס לאיומי החרם על ישראל:
"יש קמפיין חדש נגדנו. חושבים שיפגעו בנו על ידי חרמות. אבל זה לא חדש כי החרמות על יהודים תמיד היו. אנשים על אדמת אירופה מדברים על חרם על יהודים? זו שערורייה. BDS (הקמפיין לחרם על ישראל) רוצים לראות את קץ המדינה היהודית. צריך לחשוף אותם. הם אנטישמים קלאסיים. צריך להילחם בהם ולהחרים את המחרימים. צריך להילחם בחזרה. ויש דבר נוסף: אני נפגש עם ראשי מדינה ועם ראשי חברות הם כולם מגיעים לישראל".
גישה זו באה לידי ביטוי גם בדיון בכנסת ב-2015, בו אמרה שרת המשפטים איילת שקד שהקמפיין הוא חלק מהאנטישמיות החדשה ומטרתו היא דה-לגיטימציה ופגיעה במדינת ישראל. ראש האופוזיציה יצחק הרצוג הגדיר את החרם על ישראל כ"טרור אנטישמי מסוג חדש". עם זאת, מחברי מחקר שנערך מטעם "מולד - המרכז להתחדשות הדמוקרטיה", הנתפס כבעל אג'נדה שמאלית, טוענים כי כל ביקורת על ישראל נתפסת בעיני רבים כחלק מתהליך הדה-לגיטימציה הנעשה לישראל, כביכול, בעולם ולכן המבקרים נתפסים כאנטי-ישראלים.
עם זאת, בביקורת מבקר המדינה על פעילות מערך המדינה הדיפלומטי-תקשורתי בתנועת החרמות ובגילויי האנטישמיות בחו"ל נמצא כי בעוד המשרד לנושאים אסטרטגיים קיבל סמכויות ותקציבים על מנת להיאבק בחרמות נגד ישראל הרי שבשנת 2015 המשרד לא מימש את תוכנית העבודה האופרטיבית שלו וכן לא ניצל את מלוא התקציב. מאידך, במשרד החוץ הצטברו ידע וניסיון שיכולים לסייע במאבק בחרמות נגד ישראל ושהמשרד לנושאים אסטרטגיים חסר, לדעת משרד מבקר המדינה, אך לטענת משרד החוץ אין לו התקציב הדרוש לצורך הקצאת כוח אדם בהיקף מספק לנושא.
תמיכה וביקורת > תגובת ישראל - פעילות משפטית

| --- | --- |
 :  ראו גם – UN Watch, עמותת שורת הדין, מכון לחקר ארגונים לא-ממשלתיים
בשנת 2011 חוקקה הכנסת את חוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם, הקובע שכל קריאה פומבית לחרם תרבותי, אקדמי או כלכלי על אדם או גורם כלשהו רק מחמת זיקתו למדינת ישראל, מוסד ממוסדותיה או אזור הנמצא בשליטתה, היא בגדר עוולה אזרחית, שמהווה עילה לתביעה נזיקית אזרחית על ידי אותו אדם או גורם, כאשר קיימת אפשרות סבירה שהקריאה תביא להטלת חרם ושמפרסם הקריאה מודע לאפשרות כאמור.
במטרה להיאבק בחרם על ישראל ובקמפיין ה-BDS יזמה ב-2015 שרת המשפטים איילת שקד תוכנית לוחמה משפטית שעיקרה תביעות אזרחיות ופליליות נגד פעילי וארגוני החרם בגין פגיעה בסחר, אפליה וגזענות.
במרץ 2017 תוקן חוק הכניסה לישראל, המסדיר את כניסתם לישראל של מי שאינם אזרחי ישראל ואת האישור לשהייתם בישראל של מי שאינם אזרחי ישראל או עולים חדשים, ונוסף לו סעיף 2(ד) הקובע: "לא יינתנו אשרה ורישיון ישיבה מכל סוג שהוא, לאדם שאינו אזרח ישראלי או בעל רישיון לישיבת קבע במדינת ישראל, אם הוא, הארגון או הגוף שהוא פועל בעבורם, פרסם ביודעין קריאה פומבית להטלת חרם על מדינת ישראל, כהגדרתו בחוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם, התשע"א-2011, או התחייב להשתתף בחרם כאמור".
בהתאם לחוק זה ניתנה באפריל 2018 הוראה למנוע את כניסת ראש עיריית דבלין, שהיה בדרכו לרמאללה, עקב קשריו ל-BDS. עקב תקלה הוא נכנס. באוקטובר 2018 נמנעה כניסתה לישראל של לארה אל-קאסם, סטודנטית אמריקאית שהגיעה לישראל לשם לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים, בנימוק שהיא פעילת BDS; לאחר שערערה עד לבית המשפט העליון ביטל האחרון את ההחלטה למנוע את כניסתה, בנימוק שמשום שאל-קאסם חדלה מפעילות חרם, ואופייה המינורי יחסית של הפעילות המדוברת, די בהחלטתה ללמוד בישראל כדי להטות את הכף, ולשלול את החשש מפני ניצול לרעה של השהות בישראל, ואל-קאסם הורשתה להיכנס לישראל.
ראו גם

BDS
האנטישמיות החדשה
תעמולה פלסטינית
חנדלה
וונדר וומן (סרט, 2017)#חרם פוליטי
החרמת ישראל בספורט
אולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)#ישראל באולימפיאדה
גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 2023#ההשתתפות השנויה-במחלוקת של ישראל
שלמה זלמן אוסובסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1883 קרלין, בלארוס 
 פטירה:  1941 (בגיל 58 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1941 
 
רבי שלמה זלמן אוסובסקי (אוסבסקי, אוסווסקי) (א' בתמוז ה'תרמ"ג, 1883 - ה'תש"א, 1941) היה מרבני ליטא, ואב בית דין בסלבודקה.
קורות חייו

שלמה זלמן נולד בקרלין לרבי יוסף ברוך אב בית דין סלובודקה, בצעירותו למד בישיבת מיר. בימי מלחמת העולם הראשונה גלה לרוסיה, ושימש כרב בעיר קופיאנסק.
לאחר מכן מונה לר"מ בישיבה לצעירים שייסד הרב אהרן בקשט בפולטבה. לאחר מלחמת העולם הראשונה חזר לסלובודקה והיה לאחד מאברכי הקיבוץ של ר' איצל'ה מפונביז'.
נישא לבתו של אב בית הדין של נרינקישוק רבי אריה לייב וולפרט. לאחר מספר שנים נתמנה לכהן כרבה של סלובודקה.
קורות חייו > המינוי בסלובודקה

בשנת תרצ"ד (1933) לאחר פטירת רבי משה מרדכי אפשטיין, הגיע חתנו רבי יוסף זוסמנוביץ לסבלבודקה, לאחר ששהה מספר שנים בירושלים. מטרת חזרתו הייתה על מנת לקבל את ירושת חמיו רבנות פרבר סלבודקה. שאלת מינויו עוררה סערה ופולמוס כחלק מ'פולמוס המוסר', עקב התנגדותו של רבי יוסף ללימוד המוסר. ראשי הישיבה התנגדו מאחר שלטענתם אם ישב בעיר בקביעות ינהו אחריו בחורים שיהנו מהלימוד עמו, וסמכות הנהלת הישיבה תיפגם. אך בני הקהילה המקומית הסכימו למינויו של הרב זוסמנוביץ. מאחר שכך, פרשה ישיבת סלובודקה מהקהילה והקימה קהילה עצמאית שבראשה התמנה הרב זלמן אוסובסקי.
קורות חייו > הטבח בסלובודקה

בימים הראשונים לכיבוש הנאצי בסלבודקה, בליל יום חמישי ב-26 ביוני 1941 (א' בתמוז ה'תש"א), נערך טבח גדול על ידי תושבי המקום, כאשר 800 איש נרצחו באותו הלילה בתוכם נרצח רבי שלמה זלמן. הוא נרצח בזמן שלמד בביתו בעת ששהה בחדר לימודו. רבי שלמה זלמן נקשר ונרצח, לאחר מכן העמידו את גופתו בחלון ביתו לאחר התעללות, על מנת להרתיע את שאר יהודי המקום. יחד איתו נרצחו אשתו ובנם היחיד, יהודה שהיה אז בן 30, מחברי כולל קובנה. באותו הלילה נספו עוד רבים מבני ישיבת סלבודקה, ביניהם רבי שרגא פייבל הורוביץ ר"מ בישיבה ועוד.
וכך מתואר טבח אותו לילה:
כן הציתו בתים על יושביהם מבני ישראל שנשרפו חיים בלהבות, הטביעו יהודים עטופי טליתות במימי ה'ויליה', התעללו במאות אנשים חיים שנחטפו והובלו לככר גדולה מחוץ לעיר, שמה כילו בהם חמת יצריהם האפלים במכות ובשאר עינויים. ששים יהודים נרצחו בראש חוצות קובנא, בחצר מוסך של מכוניות, במוטות ברזל לעיני המון גדול של ליטאים צוהלים…
כתביו

רבי שלמה זלמן כתב חידושים רבים, אך רק מעט מהם נשתמרו במארעות השואה. כמו כן החל בהדפסת ספרו "כרם שלמה", שבשל פרוץ מלחמת העולם השנייה לא הושלמה הדפסתו.
בשנת תרפ”ג פורסם בקובץ “בית ישראל” (הוצאת כולל קובנה בסלובודקה) מספר מערכות גדולות מחידושיו.
בנוסף לכך בקובץ ”כנסת ישראל” מובאים מאמרים שכתב: בדין כוחו כגופו (שבט תרצ”ח), משיחותיו של הסבא (סיון תרצ”ח) ו”עומק הלב” ניסן–אייר–סיוון תרצ”ט.
כמו כן מעת לעת, הובאו בקובצי 'בית ישראל' משיחותיו של הסבא, שכתב וערך.
בסוף ספר יד כהן, נדפס קונטרס מאת רבי זלמן אוסובסקי.
הערות שוליים

↑  במקורות אחרים מופיע: כ"ח בסיון.
↑  סוף שו"ת ממעמקים, של אפרים אשרי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304245405171  VIAF: 250851967   WorldCat (עם VIAF): 250851967
חינוך דמוקרטי

חינוך דמוקרטי הוא אסכולה בחינוך, המבוססת על ראייתו של הילד כאדם שלם, ועל כן כזכאי למלוא זכויות האדם בתהליך החינוך, ובראשן הזכות לחירות, ולשוויון. גישה זו מתבטאת בין השאר בדמוקרטיה פנימית בבתי הספר הדמוקרטיים, שבאמצעותה מכריעה קהילת בית הספר בנוגע לניהול בית הספר.
בין הזרמים בחינוך ההומניסטי אשר השפיעו על החינוך הדמוקרטי ותרמו להתפתחותו, ניתן למצוא שני מודלים מעשיים מרכזיים: החינוך הפרוגרסיבי - אשר התמקד בלומד ובהתנסות הבלתי אמצעית בתהליך הלמידה, החינוך הפתוח הקשור בזרם הרדיקלי אשר הדגיש את חופש הבחירה ואחריותו של הלומד בתהליך הלמידה.[דרוש מקור][מפני ש...]
עקרונות וגישות פילוסופיות

החינוך הדמוקרטי מושתת על זכויות האדם, בהן הזכות לכבוד, חופש הבחירה, חופש הביטוי, חופש התנועה וכדומה. בתי הספר הדמוקרטיים שונים זה מזה, אך כולם שואפים ליצור סביבה המאפשרת שמירה על זכויות האדם ועל החופש והעצמאות של הילדים, תוך מתן כבוד לכל חברי הקהילה.
בבסיס הגישה לחינוך דמוקרטי עומדת תפיסתם של ז'אן-ז'אק רוסו, אלכסנדר ס. ניל וג'ון דיואי;
לפי השקפתו של רוסו "האדם נולד טוב" ולכן המחנך חייב לצמצם את השפעתו על החניך למינימום האפשרי כדי שהחניך יפתח את נטיותיו וכישרונותיו הטבעיים כאינדיבידואל עצמאי, ובלשונו של רוסו עצמו: "שהילד לא יעשה דבר רק מפני שרואים או שומעים אותו, ובקצרה שום דבר בזיקה לאחרים, אלא אך ורק את מה שדורש ממנו הטבע; או אז כל שיעשה יהיה אך טוב".[דרוש מקור: המקור הקיים אינו ממוקד מספיק]
לפי השקפתו של ניל, בית הספר נועד לשמש מחסה מהרוע הקיים בעולם וכלשונו של ניל כשנפרד מבוגרי בית הספר: "עם צאתכם מכאן תיכנסו לעולם של אנשים מדוכאים, מנוונים מבחינה רגשית, שחונכו לשנוא; היזהרו בדרככם".[דרוש מקור: המקור הקיים אינו ממוקד מספיק]
לפי השקפתו של דיואי, אין לאף ערך עדיפות אובייקטיבית על פני ערך אחר ולכן "המדד התקף, היחיד והבלעדי, הוא מידת הפיתוח וההנאה הנלווים לחוויה" וכפועל יוצא "חיי הילד הם המטרה העליונה של החינוך והם גם האמצעי היחיד שלו; אם רק יוסרו המשקעים התרבותיים והדעות הקדומות המעכבות, התפתחותו של הילד תושג על בסיס נטיותיו הפנימיות וכמימוש של סקרנותו המדעית והחוקרת."
עקרונות וגישות פילוסופיות > יתרונות וחסרונות

יתרונותיו של בית הספר הדמוקרטי מול חסרונותיו היא שאלה שמלווה את החינוך הדמוקרטי מאז הקמתו. חלק מהיתרונות האפשריים הם:[דרוש מקור][מפני ש...]
החינוך הדמוקרטי מתמקד בחיזוק הדימוי העצמי, במטרה לסייע לתלמיד להגשים את מטרותיו עכשוויות ועתידיות.
הדגש הוא על יחס אישי ודיאלוג מתמיד (חונך/ת לכל תלמיד).
שיתוף כל קהילת בית הספר בבניית המודל הבית ספרי המתאים.
פדגוגיה ביקורתית שתעמיד את התלמידים על הצורך בשינויים חברתיים.
התאמה טובה יותר לשוק העבודה העכשווי והעתידי הצורך עובדים יוזמים, יצירתיים וסקרנים, בעלי יכולות למידה גבוהות וראייה כוללת.
בית ספר הדמוקרטי משמש פלטפורמה טובה יותר לאינטגרציה חברתית כללית וזאת משום שהוא מפגיש "שונים" בתחומי עניין משותפים ומכבד את כל זכויותיהם של חברי קהילת בית הספר.[דרוש מקור]
שיתוף של הורים, מורים והתלמידים בהחלטות לימודיות ובשאלות חברתיות משמעותיות בבית הספר נועד לפתח שיח קשוב ופתוח יותר בין כל המשתתפים בתהליך הלימודי ומאפשרת לתלמידים להרגיש חלק משמעותי בבית הספר.
הורים השותפים באופן פעיל בתהליכים החינוכיים והחברתיים בבתי הספר מפתחים אמונה גדולה יותר ביכולתם לסייע בחינוך ילדיהם.
החינוך הדמוקרטי מוביל לפיתוח היכולת לראות את המציאות העכשווית כמציאות רבגונית ורב כיוונית.
קיים דגש על פיתוח כוח בחירה ויצירה בתלמידים, המאפשרים להם לעצב את המציאות בה הם מעוניינים לחיות תוך משא ומתן הוגן, מושכל, מתחשב, פלורליסטי וסובלני עם האחרים.
בחינוך הדמוקרטי, התלמידים מוסטים מהמקום הפסיבי אל מקום אקטיבי, שבו בית הספר משמש כשדה התנסות והכשרה עבורם ליצירה ועיצוב של חייהם, חברתם וסביבתם.
מאדם בוגר בחברה דמוקרטית, במדינה דמוקרטית, מצופה שינהג על פי כלליה ותפיסותיה הדמוקרטיות. טבעי הדבר כי עוד משחר הילדות, ההוויה והחוויה יהיו של חיים דמוקרטיים, אף במערכת החינוך, להבדיל מגישת "ההכנה לחיים", במערכת המתנהלת במבנה שונה לגמרי, שולל זכויות ומרבה תכתיבים.
מנגד, הטענות השוללות את השיטה:
היא עלולה ליצור חוסר ההתמודדות עם המציאות שלשמה הוקמה ושמאחורי אופן הניהול מתעורר מסר המטפח התבדלות של התלמיד מן החברה הקיימת.
ביתי הספר הדמוקרטים בעלי אחוזי זכאות לבגרות נמוכים. למשל בית הספר הדמוקרטי בחדרה רק כ־18.9% זכאים לבגרות, לעומת 70% בממוצע הכלל ארצי. מה שעלול להקשות על קבלה למוסודות השכלה גבוהים.
בית הספר הדמוקרטי עלול להיתפס כ"ממיין", כראיה לשכר הלימוד הגבוה (תשלומי תל"ן ייחודי, שקבע משרד החינוך). עם זאת בכל בתי הספר הדמוקרטיים בישראל, ניתנות מלגות עבור תלמידים מרקע כלכלי נמוך. בעבר היו שנהגו לערוך ראיונות ממיינים (האסורים כיום) ועל כך נמתחה ביקורת, כי התוצאה יוצרת בית ספר המנותק מן המציאות הרווחת.
רוב רובם של בתי הספר הדמוקרטיים בארץ בעלי מעמד רשמי ("ממלכתיים") ומעטים עדיין במעמד מוכר שאינו רשמי (מוכש"ר), המאלצם להישען על תשלומי הורים גבוהים יותר, לשם מימון הפעלתם.
בשנת 2017 פרסמה מנכ"ל משרד החינוך מסמך "הכרה בייחודיות קבוצתית" ובו פרק ההכרה בייחודיות החינוך הדמוקרטי.
עקרונות וגישות פילוסופיות > בחירה

למרות ההבדלים, ישנם כמה מאפיינים משותפים לרוב בתי הספר הדמוקרטיים:
אחד הביטויים לשמירה על זכויות הילדים הוא זכותם של התלמידים להיות אחראים לסדר היום שלהם ולבחור מה יעשו עם זמנם. ברוב בתי הספר הדמוקרטיים עיקרון זה מבוטא דרך חירותם של הילדים לבחור בשיעורים ולהרכיב לעצמם את מערכת השעות שלהם. ישנם גם בתי ספר דמוקרטיים (בעיקר בדגם סדברי) בהם אין הבחירה ממוסדת באמצעות שיעורים, ובהם ניתן לתלמידים החופש המוחלט לעשות כרצונם. יש בתי ספר דמוקרטיים, שבהם חברי קהילה קובעים בפרלמנט את תוכנית הלימודים המוצעת ללמידה, ובכך, הם משפיעים על ההיקף והמהות של ההיצע העומד לרשות הילדים לבחירה.
זכות הבחירה פירושה שבית הספר מכבד את השוני בין הילדים ומאפשר להם לבטא את תחומי העניין שלהם. תהליך הבחירה גורם לילדים לרצות ללמוד מאשר ללמוד דרך כפייה, הם יוצרים עניין בלימודים שלהם ובכך מרחיבים את הידע בנושאים שונים.[דרוש מקור][מפני ש...]
עקרון הבחירה מבטא עיקרון אחר בחינוך הדמוקרטי, לפיו האדם יכול לכוון את דרכו בעצמו ולהיות אחראי לגורלו.
עקרונות וגישות פילוסופיות > רב גילאיות

ברובה, תנועת החינוך הדמוקרטי איננה מאמינה בהפרדה פרטנית של ילדים על-פי גילם באמצעות כיתות אם, והתלמידים בוחרים את חבריהם ואת שיעוריהם כרצונם. הסיבה לכך היא התפישה לפיה כל אדם מתפתח בקצב שונה: ישנם ילדים שבשלותם השכלית מקדימה את הבשלות הרגשית שלהם, וכיתת אם גילית כופה עליהם חברה שאינה בהכרח מתאימה להם. למידה רב גילאית מאפשרת להם ללמוד ולבלות עם ילדים שונים, המתאימים לרמתם בתחומים שונים.
יש הטוענים[דרוש מקור: מי?] כי המפגש עם ילדים בגילאים שונים מעודד סובלנות בין הילדים ואת היכולת לקבלת השונה, מפחית את האלימות האופיינית לבתי ספר שמרניים (במיוחד בישראל), ויכול להרחיב את המעגל החברתי של הילדים.
הצוות החינוכי

במערכת זו תפקיד המורה הוא לטפח את הדימוי העצמי של התלמיד במטרה להגשים את המטרות שבחר ומניח באמצעותן יסודות עתידיים. המורה מתמקד בנקודות החוזק של התלמיד ומבסס אותן באמצעות כלים שיהפכו את התלמיד למוביל חברתי בתחומו ומאפשר לו יכולת לעצב את המציאות דרך עיניו, תוך ליווי כנה ומתמיד.
מאפיין המשותף לרוב החינוך הדמוקרטי (להוציא דגם סדברי) הוא מוסד החונכות. כל ילד בוחר אדם מבוגר מצוות בית הספר, עמו הוא נפגש בקביעות ומשוחח איתו על עניינים אישיים ולימודיים, משתף אותו בחוויות ומתייעץ עמו.
מבנה ארגוני בבית הספר

האמצעי לשמירה על זכויות האדם בבתי הספר הוא המוסדות הדמוקרטיים. לרוב פועלים בתי הספר על פי עקרון הפרדת הרשויות, על פיה יש להפריד בין הרשויות השונות וליצור מערכת של איזונים ובלמים. בין הרשויות שעשויות לפעול בבית הספר דמוקרטי ניתן למצוא:
מבנה ארגוני בבית הספר > רשות מחוקקת

הרשות המחוקקת של בית הספר, הפרלמנט (או האספה (התכנסות)), קובעת את חוקי בית הספר בהצבעה דמוקרטית, שבה לכל חבר בקהילה קול שווה. בהרבה בתי ספר משתתפים ההורים בפרלמנט, יחד עם התלמידים והצוות. הפרלמנט הוא הסמכות העליונה בבית הספר, וברוב בתי הספר גם ההנהלה כפופה להחלטות המתקבלות בו בהצבעה.
מבנה ארגוני בבית הספר > רשות מבצעת

הרשות המבצעת של בית הספר מורכבת מועדות, שכל אחת מהן אחראית על ניהול תחום האחריות שלה. הרשות המבצעת מוציאה לפועל את החלטות הפרלמנט, ומקבלת החלטות שוטפות בנוגע לתחומה. בוועדות חברים ילדים ומורים, ובחלק מבתי הספר גם הורים.
ישנם בתי ספר בהן פועלים בתחום הרשות המבצעת גם תאגידים ופקידים. תאגידים אחראים בדרך כלל לעניין של קבוצות עניין ספציפיות, ופקידים אחראים על ניהול אדמיניסטרטיבי של תחומים שונים בבית הספר.
מבנה ארגוני בבית הספר > רשות שופטת

הרשות השופטת של בית הספר היא בדרך כלל ועדת המשמעת, שבה יכולים חברי הקהילה לתבוע את מי שהפר את חוקי בית הספר. לאיש בבית הספר אין זכות להעניש מישהו אחר, אלא דרך ועדת המשמעת.
חלק מבתי הספר הדמוקרטיים משתמשים בגישור כאמצעי ליישוב סכסוכים בין חברי הקהילה. הליך הגישור מאפשר להבין את מקור העימות וליישב אותו בהסכמה בין הצדדים, בלי סנקציות חיצוניות.
מבנה ארגוני בבית הספר > רשות מבקרת

הרשות המבקרת הפועלת בחלק מבתי הספר הדמוקרטיים בוחנת את תפקודם של הגופים האחרים ודואגת לשמירה על ההתנהלות הדמוקרטית של כל הרשויות ויישום חוקי בית הספר.
החינוך הדמוקרטי בעולם

בארצות רבות קיימים כיום והתקיימו בעבר בתי ספר שמנוהלים בשיתוף התלמידים. אחד מבתי החינוך הידועים שנוהלו כך היה פנימיית היתומים של המחנך יאנוש קורצ'אק. בית ספר ידוע נוסף הוא הפנימייה "סאמרהיל" שבלייסטון, באנגליה. סאמרהיל הוקם על ידי הפסיכולוג אלכסנדר ס. ניל ומנוהל היום על ידי בתו, זואי רדהד. סאמרהיל הוא המוסד החינוכי הדמוקרטי הוותיק ביותר הפועל ברצף מאז הקמתו ועד היום. יש הרואים בסאמרהיל כבית ספר המושתת על העיקרון בו הילד במרכז אך המרכז אינו הבחירה או החיים הדמוקרטיים אלא האושר של הילד. טולסטוי הקים בשנת 1861 את בית הספר הפתוח הראשון הידוע לנו בעולם, "יאסנאיה פוליאנה" היה שמו של בית הספר ומשמעות השם היא בתרגום ישיר - קרחת היער שטופת האור.
החינוך הדמוקרטי בעולם > סדברי ואלי

בארצות הברית פועל מאז 1968 בית הספר סדברי ואלי. את בית הספר הקימה קבוצה, המורכבת ברובה מאנשי אקדמיה, הבולטים ביניהם דניאל גרינברג, חנה גרינברג, ומימסי סדובסקי. בהשראת המודל שלו קמו בתי ספר אחרים בעולם, בהם מספר בתי ספר בישראל בית הספר כנף שבגולן, בית הספר בירושלים, בית הספר "סאדברי עמק האלה", בקיבוץ נתיב הל"ה, סאדברי כפר סבא ובית הספר בחבל עדולם. ניסיונות נוספים להקמת בתי ספר ברוח זו נרשמו ברחבי הארץ. לבתי ספר במודל סדברי מבנה ארגוני שונה: הילדים אינם בוחרים בשיעורים מתוך מערכת, אלא עושים מגוון של דברים, ככל העולה על רוחם (במסגרת חוקי התנהגות שנקבעים בצורה דמוקרטית באספת בית הספר.) לרוב, ילדים המעוניינים ללמוד בקביעות נושא מסוים קובעים באופן אישי עם אדם שיוכל לעזור להם ללמוד, שיכול להיות איש צוות, תלמיד אחר, או (בחלק מבתי הספר בדגם זה) מתנדב מחוץ לבית הספר. בבתי ספר במודל זה גם אין לילדים ליווי של חונכים אישיים, ולא נעשה שום ניסיון למעקב מאורגן אחרי פעילותם והתקדמותם של התלמידים.
החינוך הדמוקרטי בישראל

תנועת החינוך הדמוקרטי בישראל, תנועה שקיימת מאז שנות השמונים, היא בין החזקות בעולם. בישראל קיימים כ-30 בתי ספר דמוקרטיים. כן קיימות בארץ מספר קבוצות הפועלות להקים בתי ספר נוספים. ביחס לגודל האוכלוסייה, תנועה זו היא אחת מהגדולות ביותר בעולם. אפשר היה להשוות אותה לתנועת אידרווייס (Iederwijs) בהולנד, אך זו נחלשה החל מ-2006 לאחר מספר שנים של פריחה עצומה. קבוצות הלומדות הוראה במסגרות אלטרנטיביות בחוץ לארץ בוחרות לעיתים לבוא לישראל כדי לראות בתי ספר דמוקרטיים.
מדינת ישראל שינתה את יחסה לחינוך הדמוקרטי במשך השנים. בשנות התשעים ניתנה הכרה לכמה בתי ספר, והם הצטרפו לחינוך הממלכתי. החל מאמצע אותו העשור, בעיקר בעקבות רצח יצחק רבין, הוחלט במשרד החינוך על תוכנית חינוך לדמוקרטיה ולדמוקרטיזציה של בתי ספר. בתחילת שנות ה-2000 השתנתה מדיניות הממשלה, ומשרד החינוך התנגד להכרה בבתי ספר ייחודיים, ובהם בתי הספר הדמוקרטיים. ב-2006, הכיר משרד החינוך בבית החינוך הדמוקרטי "גבעול" בגבעת אולגה כדגם של בית ספר דמוקרטי אשר גם ממומן על ידי משרד החינוך, ומדיניות מקבלת זו נמשכת גם כלפי בתי ספר נוספים. הניסיונות לשלב את החינוך הדמוקרטי בתוך מערכת החינוך נמשך עם כניסתו של שי פירון לתפקיד שר החינוך. בשנות ה-10 של המאה ה-21 נדונים עקרון חופש הבחירה, לימודי הליבה והכשרתם של המורים, בוועדה מיוחדת לנושא.