stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טד דרייק
לקריאה נוספת

Gary Chalk & Duncan Holley (1987). Saints - A complete record, Breedon Books. ISBN 0-907969-22-4
Duncan Holley & Gary Chalk (1992). The Alphabet of the Saints, ACL & Polar Publishing. ISBN 0-9514862-3-3
Harris, Jeff & Hogg, Tony (ed.) (1995). Arsenal Who's Who, Independent UK Sports. ISBN 1-899429-03-4
משאית גז

משאית גז במחנה חלמנו
משאיות גז (בגרמנית: Gaswagen) היו אחד מאמצעי ההשמדה של היהודים על ידי הנאצים במסגרת "הפתרון הסופי".
היסטוריה

השמדת היהודים בשואה בוצעה במספר שלבים: תחילה, בהרג של בודדים (בתליה, בירי, בהכאה, בהרעבה ובדרכים נוספות); לאחר מכן בעיקר בבורות ירי; בהמשך בעיקר על ידי משאיות גז ותאי גזים המופעלים בפחמן חד-חמצני, ולבסוף, בעיקר על ידי תאי גזים (רצח בגז ציקלון בה).
הרציחות בבורות הירי התגלו כבעייתיות, בעיקר עקב ההשפעה על המבצעים והיותן אמצעי גלוי מדי. לכן, הגרמנים המציאו שיטת השמדה באמצעות משאיות גז.
בהתחלה, במהלך מבצע הרצח שלהם במזרח אירופה, האיינזצגרופן (עוצבות המבצע של האס דה), דחסו את היהודים לתאי מטען של משאיות. תאי המטען נאטמו ואליהם חובר צינור המפלט של המנוע. כאשר החלה המשאית לנסוע, הוזרם גז הפליטה של המנוע אל התא בו נכלאו היהודים והם מתו מהרעלת פחמן חד-חמצני. בתום הנסיעה נפתחו תאי המטען והגופות הושלכו לקברי המונים שהוכנו מראש.
בהמשך, הוקם המחנה הראשון בו נעשה שימוש המוני במשאיות גז הוא מחנה חלמנו שבמערב פולין. אלה שלא מתו במהלך הנסיעה (לרוב, תינוקות), נוֹרוּ בהגיעם לקבר ההמוני שהיה במרחק נסיעה משם באזור היערות.
לשיטה זו היו שתי מגבלות עיקריות מבחינת הגרמנים: למשאית אחת היה אפשר לדחוס כ-70 בני אדם - כמות מוגבלת יחסית לרצון ההשמדה, ולמפנים את הגופות היה קשה להתמודד עם המטלה. מגבלות אלו תרמו להקמת מחנות השמדה עם תאי גזים יעילים יותר לצורך רצח המוני.
משאיות גז שימשו גם במסגרת המבצע להריגת נכים וחולי נפש במסגרת תוכנית T4, ולהריגת שבויים סובייטים בזקסנהאוזן ב-1941.
ההערכה היא שברחבי שטחי הכיבוש של הנאצים נרצחו כ-700,000 יהודים באמצעות כ-120 משאיות גז.
ראו גם

בור ירי
הפתרון הסופי
מנחם בינצקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1941 קזחסטן 
 פטירה:  2023 (בגיל 82 בערך) 
 עיסוק:  במאי קולנוע, במאי טלוויזיה
 פרופיל ב-IMDb
 
מנחם בינצקי (1941 – 2023) היה במאי קולנוע וטלוויזיה, משורר ואמן ישראלי-אמריקאי. התפרסם בעיקר בזכות עבודתו כבמאי טלוויזיה בארצות הברית, שם ביים פרקים בסדרות מצליחות כמו "פרקליטי אל איי" ו"בבילון 5".
ביוגרפיה

נולד ב-1941 בקזחסטן, בנו של המשורר היידי פסח בינצקי. עלה לישראל ב-1948 וגדל בקריית טבעון.
ביוגרפיה > קריירה > שירה

בינצקי היה פעיל בחוגי השירה בתל אביב בשנות השישים והשבעים. בביתו התקיימו מפגשי שירה בהשתתפות משוררים כיונה וולך ומאיר ויזלטיר. פרסם שלושה ספרי שירה:
"המשך: לידער" (הוצאה פרטית, 1966)
"רוח קרה מן הצפון" (הוצאת ב. צ'ריקובר, 1967) – ספר המבוסס על מסעותיו בארצות סקנדינביה, כולל איורים פרי ידו
"שירים מאי, יוני" (מפעל השכפול – אוניברסיטת תל אביב, 1968), עם רישומים של אברהם אילת
ביוגרפיה > קריירה > קריירה קולנועית בישראל

בשנים 1967–1968 החליט לפנות לתחום הקולנוע. ב-1969 החל את דרכו כעוזר במאי לז'אק קטמור בסרט "מקרה אישה", בכיכובה של הילית ישורון. באותה שנה ביים את סרטו הקצר הראשון "ביקור האם" (15 דקות) שצולם בקיבוץ שער הגולן. הסרט, שעשייתו ארכה כארבעה ימים, מספר על אם המבקרת את בנה המשרת בנח"ל בקיבוץ, והשתתפו בו אמו ואחיו של בינצקי לצד חברי הקיבוץ.
ב-1970 ביים את סרטו הראשון באורך מלא, "מנגד", המבוסס על סיפורים ששמע מאביו על המשוררת רחל. הסרט עוסק בדרמה של שני משוררים שניהלו בעבר מערכת יחסים שהסתיימה בשל קנאה. כשהמשוררת מגלה שחלתה בסרטן, היא עוזבת את הקיבוץ בעמק הירדן לתל אביב בחיפוש אחר אהובה לשעבר, אך הוא כבר אינו מעוניין בה. העלילה משמשת כאנלוגיה מודרנית למערכת היחסים בין המשוררת רחל לזלמן שזר, ושיריה של רחל משולבים לאורך הסרט. בסרט כיכבו רחל לוי ורפי צור, ובתפקידי משנה הופיעו אדם ברוך, אריאלה שוויד, אשר צרפתי, שמואל וולף ונטע פלוצקי. אף על פי שהסרט כשל מסחרית, נשיא המדינה זלמן שזר התעניין בו ובא לצפות בו.
ב-1971 ביים את "הסיקריקי", אחד הסרטים הבודדים בקולנוע הישראלי העוסקים בתקופת בית שני תחת השלטון הרומי. הסרט, בכיכובן של אופליה שטראל ואורנה פורת, מספר על מורד סיקריקי אלים המאיים על משפחה יהודית שלווה. הסרט הוקרן פעם אחת בלבד.
ביוגרפיה > קריירה > קריירה בטלוויזיה האמריקאית

לאחר שקריירת הקולנוע שלו בישראל נקטעה, עבר בינצקי להוליווד שם זכה להצלחה כבמאי טלוויזיה. בין היתר ביים:
פרק בסדרה "פרקליטי אל איי" בשם "Good to the Last Drop" שנבחר פעמיים לאחד ממאה הפרקים הטובים בהיסטוריה של הטלוויזיה האמריקאית (אנ') על ידי המגזין TV Guide – במקום ה-91 ב-1997; ובמקום ה-66 ב-2009 והיה הישראלי היחיד ברשימה זו.
שלושה פרקים בסדרה "Knots Landing"‏ (1991–1992)
שני פרקים בסדרה "Class of '96"‏ (1993)
שני פרקים בסדרת המדע הבדיוני "בבילון 5" (1995–1996)
ביוגרפיה > קריירה > חזרה לטלוויזיה הישראלית

במחצית השנייה של שנות ה-90 חזר לכתוב לטלוויזיה הישראלית.
ב-1998 כתב וביים את המיני-סדרה "אנס הבושם" (שלושה פרקים) עבור טלעד בערוץ 2, העוסקת במפקחת משטרה שנקראת לחזור לשירות כדי לתפוס אנס סדרתי הפועל באזור תל אביב.
ב-2000 ביים 13 פרקים בסדרה "כסף קטלני" שכתב איציק גלעד.
ב-2001 ביים פיילוט לסדרה בשם "שדה מגנטי" עבור ערוץ 2.
הערות שוליים

↑  Augusta Georgia: features@ugusta: Television's best 6/23/97, web.archive.org, ‏2005-12-29
↑  TV Guide's Top 100 Episodes of All Time '09, beta.icheckmovies.com
העת העתיקה

הספינקס הגדול של גיזה, מצרים. מאחוריו נמצאת הפירמידה של חאפרו
אלכסנדר הגדול, מגדולי המצביאים בעת העתיקה.
מפת כדור הארץ בסביבות 1000 לפנה"ס. הצבעים מסמנים את רמת הפיתוח האנושי.
מקרא:
צהוב - תרבויות של ציידים-לקטים
סגול - תרבויות נוודים רועי צאן
ירוק בהיר - תרבויות חקלאיות פשוטות
כתום - תרבויות חקלאיות מורכבות או צ'יפדומים
תכלת - תרבויות מדינתיות/עירוניות
שטחים המקווקווים בורוד - אזורים בהם החלו לעבד ברונזה
שטחים המקווקווים באדום - אזורים בהם החלו לעבד ברזל
העת העתיקה היא תקופה בהיסטוריה, אשר ראשיתה בעת הופעת כתב היתדות כששת אלפים שנה לפני זמננו במסופוטמיה וסיומה מצוין על פי מרבית האסכולות בנפילת האימפריה הרומית המערבית במאה ה-5 לספירה (בשנת 476), היא כוללת בעיקר את התרבות היוונית, הרומית והמצרית. העת העתיקה התאפיינה בבידוד התרבויות לפי אזורי מחיה. כך התרבויות של אמריקה היו מנותקות מאירואסיה ולא היו קשרים כלשהם ביניהם. גם בתוך אירואסיה, שהיא יבשת אחת, היה ניתוק רב בין התרבויות השונות בגלל אמצעי התחבורה הדלים של התקופה שלא אפשרו ניידות גבוהה. כך נוצרו מרכזי תרבות מבודדים יחסית עם אזורי השפעה מקומיים. למרות זאת, היו גלי הגירה גדולים שגרמו לאובדן תרבויות שלמות בכיבוש והרס מוחלט. גלי הגירה אלה נוצרו על רקע משברים כלכליים ופוליטיים בארצות המוצא של המהגרים.
חלוקה לתקופות משנה

נהוג לחלק את העת העתיקה לשתי תקופות משניות: תקופת הברונזה ותקופת הברזל.
תקופת הברונזה מתייחסת לתקופה בה האדם הגיע לרמה הטכנולוגית המאפשרת ייצור ועיצוב כלים מברונזה. בתקופה זו החל האדם לפתח שיטות להתכה ולעיצוב של ברונזה. היא החלה בסביבות 3300 לפנה"ס במסופוטמיה ומצרים ומשם התפשטה ללבנט, אנטוליה ופרס. בתקופות הבאות התפשטה ליתר חלקי אסיה ולאירופה. האפשרות לעיצוב כלים מברונזה תרמה לפיתוח החקלאות ואפשרה את התפתחות הציוויליזציות המתקדמות הראשונות.
תקופת הברזל מתייחסת לתקופה בה האדם הגיע לרמה הטכנולוגית המאפשרת ייצור ועיצוב כלים מברזל. טכניקות ראשונות לעיצוב כלים מברזל התפתחו באזור אנטוליה והקווקז בסוף האלף השני לפנה"ס ובאזור הלבנט בתחילת האלף הראשון לפנה"ס. במזרח הרחוק ורוב אירופה התפתחה תקופה זו בהדרגה בין המאה ה-8 לפנה"ס למאה ה-6 לפנה"ס. בצפון גרמניה, סקנדינביה ובריטניה הגדולה תקופה הברזל החלה רק במאה ה-5 לפנה"ס.
המושג התקופה הקלאסית, מופיע בהיסטוריוגרפיה שנכתבה במערב לתיאור ימי הזוהר של יוון ורומא.
תרבויות בולטות > אירופה

גאלים
שבטים גרמאניים
יוון העתיקה (יוון המיקנית, יוון המינואית, יוון הקלאסית, יוון ההלניסטית)
רומא העתיקה
קלטים
מוקדון
תראקיה
סקיתים
סרמטים
הונים
קימרים
תרבויות בולטות > המזרח הקרוב

שומר
עילם
אכד
פיניקים
ארם
כנען
בבל
אשור
יהודים (ממלכת ישראל המאוחדת, ממלכת יהודה, ממלכת ישראל, ממלכת החשמונאים)
מדי
פרס (הממלכה האחמנית, האימפריה הפרתית, האימפריה הסאסנית)
תרבויות בולטות > חצי האי ערב

נבטים
סבא
חמיר
דעמת
תרבויות בולטות > המזרח הרחוק

סין
הודו (תרבות עמק האינדוס, האימפריה המאורית, אימפריית קושאן, ממלכת גופטה)
יפן (ג'ומון, יאיואי, קופון)
קוריאה
שיונגנו
תרבויות בולטות > אסיה הקטנה

חתים (הממלכה החתית הקדומה, האימפריה החתית, הממלכות החתיות החדשות)
פריגיה
לידיה
חורים (מיתני, אוררטו)
ארמניה
תרבויות בולטות > אפריקה

קרתגו
אקסום
כוש
מצרים העתיקה
פונט
נוביה
נוק
תרבויות בולטות > אמריקה

העת העתיקה באמריקה נמשכה עד לסוף המאה ה-15 ותחילת המאה ה-16 ונקראת גם התקופה הטרום קולומביאנית.
אולמקים
טאוטיווקאן
בני המאיה
אינקה
אצטקים
תרבות נסקה
טיוואנאקו
צ'אווין
וארי
צ'יקו
ראו גם

שלהי העת העתיקה
התפתחות המדע בעת העתיקה
הערות שוליים

↑  העת העתיקה מתוך אביב חדש
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562975105171  BNE: XX530971  BnF: cb11975677r (data)  GND: 4001480-0  LCCN: sh85061232  NKC: ph126028
בוריס בקר

בוריס בקר ב-1984
בוריס פרנץ בקר (בגרמנית: Boris Franz Becker; נולד ב-22 בנובמבר 1967) הוא טניסאי עבר גרמני שדורג במקום הראשון בעולם, זכה בשישה תוארי גראנד סלאם ובמדליית זהב אולימפית. בקר הוא המנצח הצעיר ביותר אי פעם באליפות וימבלדון ליחידים, בה זכה לראשונה בגיל 17 שנים ו-7 חודשים.
גביע דייוויס

בקר שיחק 66 משחקים עבור נבחרות גרמניה המערבית וגרמניה שלאחר האיחוד, מתוכם ניצח ב-52. ב-1988–1989 היה שותף לשתי זכיות רצופות של גרמניה המערבית בגביע. בשתי הפעמים הייתה זו שוודיה של אדברג שנוצחה בגמר. במשחקי יחידים בלבד עומד הרקורד של בקר בגביע דייוויס על 38 ניצחונות מול 3 הפסדים בלבד. בקר זכה גם בשתי התחרויות הקבוצתיות האחרות עם נבחרות גרמניה: גביע הופמן ב-1995 וגביע העולם לקבוצות ב-1989 ו-1998.
המשחקים האולימפיים

בקר השתתף כאמור במשחקים האולימפיים בברצלונה וזכה בתואר הזוגות עם מיכאל שטיך. ביחידים הפסיד בשמינית הגמר לפבריס סנטורו. הייתה זו הופעתו היחידה באולימפיאדה.
סיכום הופעותיו במשחקי גמר של טורנירי גרנד סלאם > יחידים (זכיות בזהב)

| שנה | טורניר | יריב בגמר | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1985 | וימבלדון | קווין קורן | 6–4, 7–6, 6–7, 6–3 |
| 1986 | וימבלדון | איוון לנדל | 7–5, 6–3, 6–4 |
| 1988 | וימבלדון | סטפן אדברג | 6–4, 6–7, 4–6, 2–6 |
| 1989 | וימבלדון | סטפן אדברג | 6–4, 7–6, 6–0 |
| 1989 | ארצות הברית | איוון לנדל | 7–6, 1–6, 6–3, 7–6 |
| 1990 | וימבלדון | סטפן אדברג | 6–2, 6–2, 3–6, 3–6, 6–4 |
| 1991 | אוסטרליה | איוון לנדל | 1–6, 6–4, 6–4, 6–4 |
| 1991 | וימבלדון | מיכאל שטיך | 4–6, 6–7, 4–6 |
| 1995 | וימבלדון | פיט סמפראס | 7–5, 2–6, 4–6, 2–6 |
| 1996 | אוסטרליה | מייקל צ'אנג | 6–2, 6–4, 2–6, 6–2 |
הערות שוליים

↑  ynet ספורט, "ג'וקוביץ' ופדרר לא אוהבים אחד את השני", באתר ynet, 9 ביוני 2015.
↑  אלוף הטניס לשעבר, בוריס בקר, נידון למאסר בפועל של שנתיים וחצי, באתר חדשות 13, 29 באפריל 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810536782205606  BNE: XX5558834  BnF: cb12049840w (data)  CANTIC: a12322830  GND: 118813501  ISNI: 0000 0001 2130 3105  LCCN: n2002116591  LNB: 000272953  MusicBrainz: a8483863-1d4b-45ac-80b9-65e8b086e443  NDL: 00620341  NKC: jn20000700141  NLA: 60597979  NSK: 000403521  NTA: 172238684  RERO: 02-A023137072  SUDOC: 080513026  VIAF: 44317200   WorldCat (עם VIAF): 44317200
מלכיתים

המונח מלכיתים משמש לציון מספר כתות נוצריות במזרח התיכון השייכות לנצרות המזרחית וכן לציון מאמיניהן. מקור השם הוא במילה הסורית העתיקה "מלכאיא", שפירושה "מלכותי" (מהשורש מ-ל-כ) ובמובן הרחב יותר, "אימפריאלי", המתייחס לנאמנות לקיסר הביזנטי. במקור שימש המונח ככינוי גנאי בעקבות הפיצול החריף שחל בנצרות המזרחית לאחר ועידת כלקדון בשנת 451. מתנגדי הוועידה השתמשו בו כדי לציין את אלה שתמכו בהחלטות הוועידה ובאימפריה הביזנטית, ולא ברור באיזו תקופה החלו המלכיתים לכנות את עצמם בשם זה.
במקור, בתחילת ימי הביניים, המלכיתים עשו שימוש הן ביוונית והן בארמית במסגרת הפולחן שלהם, ונהגו לפי הנוהג של אנטיוכיה. אמנם בהמשך, במאה ה-10 וה-11, הם אימצו את הנוהג של קונסטנטינופול, ושילבו את השפה הערבית במסגרת חלק מטקסי הדת שלהם.
למונח "מלכיתים" שתי משמעויות שונות כאשר הוא מתייחס לזרמים בנצרות. המונח "מלכיתים אורתודוקסים" מתייחס לנוצרים היוונים האורתודוקסים של המזרח התיכון, בעוד המונח "מלכיתים קתולים" מתייחס לחסידי הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית (בערבית: كنيسة الروم الملكيين الكاثوليك).
רקע

המלכיתים רואים את עצמם כבני הקהילה הנוצרית הראשונה מימי השנים-עשר השליחים. על-פי ההיסטוריוגרפים של הוותיקן ושל הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול, קהילה ראשונית זו הייתה מורכבת מיוונים, רומאים, סורים ויהודים. היסטוריונים חילוניים כדוגמת אדוארד גיבון וארנסט רנן החזיקו בסברות דומות לגבי היווצרות הקהילה המלכיתית.
המלכיתים היו ברובם עירוניים דוברי יוונית שחיו במערב הלבנט ובמצרים, שלא כמו מתנגדי ועידת כלקדון דוברי הסורית והקופטית, שהיו ברובם כפריים. הכנסייה המלכיתית חולקה לשלוש פטריארכיות היסטוריות - אלכסנדריה, אנטיוכיה וירושלים, שהיו כפופות לפטריארך של קונסטנטינופול. מתנגדי ועידת כלקדון ייסדו פטריארכיות משלהם באלכסנדריה (הכנסייה הקופטית אורתודוקסית), ובאנטיוכיה (הכנסייה הסורית-אורתודוקסית). הממלכה הנובית מוקורה, בסודאן של ימינו, השתייכה גם היא לכנסייה המלכיתית בשנים 575–1300 בקירוב.
לאחר הכיבוש הערבי במאה ה-7, אירע תהליך של ערביזציה הדרגתית בקרב המלכיתים, שהשפיעה גם על אוכלוסיות מלכיתיות דוברות יוונית.
החל משנת 1342 פעלו אנשי דת קתולים בדמשק ובאזורים אחרים, והחלו להמיר בחשאי את הכהונה האורתודוקסית לקתוליות. בתקופה זו הפיצול בין הכנסייה המזרחית למערבית לא היה מוגדר, ומרבית המומרים המשיכו לפעול גם בתוך הכנסייה האורתודוקסית. ב-1724 נבחר הבישוף קיריל השישי לכהן כפטריארך של אנטיוכיה, במהלך שנתפס כהשתלטות קתולית על הפטריארכיה. ירמיה השלישי מקונסטנטינופול מינה את הנזיר היווני סילבסטר במקומו של קיריל, אך משנבחר האפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר, הוא הכיר בסמכותו של קיריל וקידם בברכה את תומכיו. מנקודה זו והלאה הייתה הכנסייה המלכיתית מפוצלת בין האורתודוקסים, שהמשיכו להכיר בסמכותו של הפטריארך של קונסטנטינופול, לבין הקתולים, שהכירו בסמכותו של האפיפיור ברומא. כיום, רק הקבוצה הקתולית ממשיכה לכנות עצמה מלכיתית.
הערות שוליים

↑  David Little, Tanenbaum Center for Interreligious Understanding (8 בינואר 2007). Peacemakers in action: profiles of religion in conflict resolution (illustrated ed.). Cambridge University Press, 2007. ISBN 9780521853583. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  PR Ackroyd: The Cambridge History of the Bible: Volume 1, From the Beginnings to Jerome, CUP 1963
↑  Abou Ackl, Rand. "The Construction of the Architectural Background in Melkite Annunciation Icons." Chronos 38 (2018): 147-170
לוני טונס

| --- | --- |

 סוגה:  קומדיה 
 בימוי:  טקס אייברי, Rudolf Ising, צ'אק ג'ונס, רוברט מקימסון, Hugh Harman, ארתור דייוויס, פריץ פרילינג, בוב קלאמפט, פרנק טשלין 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 הפקה
 חברת הפקה:  Warner Bros. Cartoons 
 הפצה:  האחים וורנר 
 שידור
 רשת שידור:  Cartoon Network 
 תקופת שידור מקורית:  19 באפריל 1930 – הווה 
 קישורים חיצוניים
 looneytunes.kidswb.com
 
לוני טונס (באנגלית: Looney Tunes, בתרגום חופשי: "צלילים מטורפים") הם סדרה של סרטי אנימציה קצרים, אשר הופקו במקור לקולנוע על ידי אולפני האחים וורנר בין השנים 1930 ל-1969. לסדרה יצאו שתי סדרות המשך ושני סרטים באורך מלא.
מאפיינים

רוב סרטוני לוני טונס הם סרטונים קצרים מסוגת קומדיית פעולה בה שתי דמויות או יותר נאבקות זו בזו באמצעות מגוון רב של תכסיסים מסוכנים ואמצעים אלימים כגון רובים ופצצות ודינמיט. בדרך כלל יש דמות טובה ודמות רעה שמנסה לפגוע בדמות הטובה בשיטות מתוחכמות ואלימות, אך ניסיונות אלה מסוכלים פעם אחרי פעם או על ידי הדמות הטובה או על ידי מזל או תאונה שקורת לדמות הרעה. על אף שהדמות הרעה נפגעת פעם אחר פעם בדרכים שונות וקטלניות (כגון פגיעת קליע רובה, התפוצצות פצצה עליה, מעיכה תחת סלע כבד או נפילה מגובה רב) היא אף פעם לא מתה אלא הפגיעה מוצגת בצורה קומית מצחיקה.
אחד המאפיינים הידועים של סדרות לוני טונס הוא הופעה בלתי מובנת ופתאומית של הסדנים מתוצרת אקמי, הנופלים מן השמיים, מגובה רב, בתזמון מדויק על הדמויות הנכונות, זאת בהתאם להתנהגותם בפרק או בהתאם לפעולה כלשהי שביצעו. סדנים אלו, על פי רוב, היו משטיחים את הדמות שעליה נפלו.
עוד מאפיין בולט בסדרות לוני טונס, כמו בסדרות מצוירות אחרות, הוא היעדר הכללים הקבועים של כוח המשיכה, וזאת במכוון. כך למשל, בהחלט ייתכן כי לאחר שייכרת חלק ניכר מהר גבוה, החלק שיקרוס מטה דווקא יהיה הגדול, שעדיין מחובר לקרקע, ואילו החלק המנותק שנותר, יישאר לרחף באוויר, כאשר הדמות הטובה, על פי רוב, תהיה על גביו. כמו כן, כאשר דמות נופלת מצוק כלשהו, היא תישאר עומדת באוויר ותיפול אך ורק לאחר שתביט למטה ותבין שאין מה שמחזיק אותה.
עלילות טייני טון

באחת מסדרות המשנה של לוני טונס, הנקראת "טייני טונס", לומדות הדמויות באוניברסיטה של אקמי. המרצים באוניברסיטה זו הם הדמויות "בנות האלמוות" הקלאסיות, כגון באגס באני, דאפי דאק, אלמר פאד, טאז השד הטסמני, פורקי פיג ועוד דמויות מרכזיות נוספות.
התלמידים המרכזיים בסדרה הם הארנבים בסטר באני ובאבי באני, אשר נאלצו להתמודד בהרפתקאות מסמרות שיער עם הדמויות הרעות מונטנה מקס ומירה. כמו כן, הופיעו פלאקי הברווז ושמנתון החזיר. בארצות אחרות שודרה הסדרה בערוץ ''סינדיקציה'' ובישראל בערוץ הראשון ובערוץ הילדים.
ב-2023 יצא אתחול לסדרה בשם "לוניברסיטת טייני טון". שבה באסטר ובאבי אחים, בניגוד לסדרה המקורית שבה היו שתי דמויות שנשאו שם משפחה זהה ויצאו יחד מספר פרקים.
המופע של הלוני טונס

סדרה זאת משודרת ב-Cartoon Network משנת 2011, והיא מציגה את באגס באני ודאפי דאק כשותפים לדירה, בשכונה שבה גרות כל הדמויות המרכזיות של הלוני טונס. בישראל משודרת הסדרה בערוץ הילדים.
באגס באני והבנאים

סדרה זאת משודרת ברצועת השידור Cartoonito בערוץ Cartoon Network וב-HBO Max. הסדרה מציגה את באגס באני כראש צוות בנייה ביחד עם לולה, דאפי, פורקי וטוויטי. שלעיתים מצטרפים אליהם פטוניה פיג, וויל אי. קיוטי וסילבסטר. בסדרה הזאת מתרחשת ביקום שבו יש את החיות המאונשות לצד דמויות אחרות כגון: גוזמר ומרווין. כמו כן הופיעו מספר פעמים הדמויות האנושיות כמו: אלמר וסאם. בישראל הסדרה משודרת בערוץ הופ!.
סרטים

בשנות התשעים המאוחרות, נוצר הסרט "ספייס ג'אם", שבו הלוני טונס השתתפו יחד עם שחקן הכדורסל הפופולרי מייקל ג'ורדן. בנוסף, נוספו לסרט דמויות חדשות כגון סווקאמר הרשע, ששולט על פארק שעשועים מטורף, ולולה באני, שעוזרת לבאגס באני ולחבריו. בשנת 2021 יצא סרט ההמשך "ספייס ג'אם: אגדה חדשה" בכיכובו של לברון ג'יימס.
בשנת 2003 נוצר הסרט "לוני טונס: חוזרים לאקשן", שבו כל הדמויות של לוני טונס מוצגות בטכנולוגיה חדישה ובליווי כוכבים כגון סטיב מרטין, ברנדן פרייזר והת'ר לוקליר.
בשנת 2024 הוקרן סרט הנפשה "לוני טונס - הצילו! כדור הארץ השתגע".
מוצרים נוספים

במשך השנים יצאו קלטות וידאו ו-DVD הכוללים פרקים מתוך הסדרה. כמו כן, יצאו גם משחקי מחשב מצליחים, בין היתר המשחק "באגס באני ומכונת הזמן" ומשחק נוסף, בו מככב באגס באני לצידו של טאז וכן משחקים לקונסולות נוספות.
ניתן גם לרכוש דמויות ופסלונים של דמויות לוני טונס. החל מ-1998, דייוויד קרקוב הוא הפסל המורשה הבלעדי של אולפני וורנר ליצירת פסלים של הדמויות. חברת לגו יזמה לגו בשם ''לגו לוני טונס'' לגו שבו ניתן לאסוף את כל הדמויות עם הדברים האהובים עליהם.
רשימת כל הדמויות > זמן יצירה

דור ראשון – בינְס, בוֹסקוֹ, ברוּנוֹ, באדי, באגס באני, קוּקי, דאפי דאק, ראש ביצה, פְלאפי, גאבי גוֹט, גוּפּי גיר, הֶם ואֶקְס, האני, ליטְל קיטי, אוליבר אוֹוְל, פּיגי, פטוניה פיג, פורקי פיג, סניפְלְס, טוֹבסֶר, וילבּוּר, אינקי.
דור שני – בֶּבּיט וקאטְסְטֶלוֹ, ברניירד הכלב, ביקי בזארד, בּוֹבּוֹ ואֶלֶפֶנְט, סֶסיל הצב, צ'ארלי הכלב, קלוד החתול, קולונל שׁוּפְל, אלמר פאד, פוֹגְהוֹרְן לֶגְהוֹרְן, גוּפי גוֹפֶרְס, גוֹסְהאמֶר, סבתא, גרוּסוֹם קוֹרילה, הנרי הוּק, היפֶּטי הוֹפֶּר, היובי ובֶּרְטי, אינְקי, מרווין איש המאדים, הציפור מינה, פפה לה פיו, פנלופה החתולה, קְוֶנְטין קוֵיְל, רוד ראנר, סילבסטר החתול, זֶאוֹן החתול, שלושת הדובים, טוויטי, ווֹקי ווֹרְם, וייל אי. קאיוטי, וילוֹגְבּי הכלב, יוסמיטי סאם.
דור שלישי – קלייד באני, קְרוּשֶׁר, ראש ביצה ג'וניור, פריסקי פּאפּי, הקטור הבולדוג, האני באני, חוסה ומנואל, מארק אנטוני ופּאסיפוּט, מישׁיגֶן הצפרדע, מיס פּריסי, פיט פּוּמה, סֶם כלב הרועים וראלף הזאב, סְלוֹוְפּוֹקי רודריגז, ספידי גונזאלס, ספייק הבולדוג וצ'סטר הטרייר, סילבסטר ג'וניור, טאז השד הטסמני, הייזל המכשפה.
דור אחרון – באסטר ובאבי באני, באני וקלוד (שתי דמויות המבוססת על בוני וקלייד), קולונל רימְפיר, קוּל-קֶט, קוֹרְנְבְּרֶד, שמנתון ח. חזיר, לולה באני, טינה רוסו דאק, מרלין העכבר הקסום, סֶקוֹנְד בננה, פלאקי דאק, המלכה טירי, מליסה.
הערות שוליים

↑  Susan Lomuto, david kracov’s polymer clay characters and metal sculptures, www.dailyartmuse.com, ‏8 במרץ 2012 (ארכיון)
↑  מלבד פורקי פיג, טוויטי וסבתא.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588653805171  BIBSYS: 98050634  BNE: XX4130448  GND: 7713495-3  MusicBrainz: f789ff28-ce0c-4240-be75-2ed0c84711f6  SNAC: w6pw1g79  VIAF: 177087339   WorldCat (עם VIAF): 177087339
החלונות הגבוהים

ערך זה עוסק בלהקת פופ ישראלית. אם התכוונתם לאלבום באותו השם, ראו .
ערך זה עוסק בלהקת פופ ישראלית. אם התכוונתם לכינוי לפקידות הציבורית הבכירה, ראו .
| --- | --- |
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1966–1968   1973 – 1974
 סוגה:  פופ רוק
 חברת תקליטים:  הד ארצי 
 חברים
 1966–1968:  אריק איינשטיין (שירה)  שמוליק קראוס (גיטרה, שירה, לחנים ועיבוד קולי)  ג'וזי כץ (שירה)   1973–1974:  אלי מגן במקום איינשטיין
 
"החלונות הגבוהים" הייתה להקת פופ רוק ישראלית, שחבריה היו אריק איינשטיין (שירה), שמוליק קראוס (גיטרה, שירה, לחנים ועיבוד קולי) וג'וזי כץ (שירה). הלהקה פעלה בשנים 1966–1968 והוציאה תקליט אחד ("החלונות הגבוהים"). היא חידשה את פעילותה בשנים 1973–1974, עם אלי מגן במקום איינשטיין.
חברי הלהקה

אריק איינשטיין (שירה, קולות)
ג'וזי כץ (שירה, קולות)
שמוליק קראוס (גיטרות, קולות)
אלי מגן (שירה) (במקום איינשטיין, 1973-1974).
ראשיתה של הלהקה

ב-1966 נהגו שמוליק קראוס וג'וזי כץ – אז זוג נשוי – להופיע כצמד. יום אחד הזמין קראוס לביתם את אריק איינשטיין כדי להשמיע לו שירים שהם עבדו עליהם באותו הזמן ומנגינות שהוא כתב. איינשטיין שמע והצטרף אליהם ספונטנית בשירה, שלושת הקולות התאימו, וכעבור כשבוע אלונה איינשטיין, אשתו של אריק, ששמעה אותם גם היא, הציעה שהם יהפכו ללהקה.
השם שהוצע ללהקה על ידי אורי זוהר, לאחר שהביט ממרפסת בתו של שמוליק קראוס ברחוב טרומפלדור בתל אביב אל בית אל על, וזיהה שלושה אורות בקומה העליונה, וכך הציע זאת כשם לשלישייה, שהתלהבה מהשם מיד, וכן כסוג של הקבלה של החלונות, כמחווה ללהקת "הדלתות", ובכך נקבע השם החלונות הגבוהים. בראיון רדיו שהתקיים ב-2008 עם ג'וזי כץ, היא סיפרה כי כאשר התאספו כמה חברים בדירתו הקטנה של שמוליק קראוס בתל אביב, וניסו למצוא שם לשלישייה, לאחר שחזר אורי זוהר מהמרפסת עם ההצעה לשם הלהקה, אימצו אותו מיד. אמרגנה של הלהקה היה דני דגן.
באפריל 1967 הופיע תקליטה היחיד של הלהקה, הנושא את שמה. משיריו הבולטים: "אינך יכולה" (מילים: יורם טהרלב), "זמר נוגה" (רחל), "בובה זהבה" (מרים ילן-שטקליס), "יחזקאל" (חיים חפר), "כל השבוע לך" (אריק איינשטיין) ו"אז מה" (איינשטיין). רבים משירי התקליט הפכו ללהיטים. זיגי סקרבניק אחראי לעיבודים המוזיקליים באלבום וגם ניגן בפסנתר ועוגב בו. 
שיתוף הפעולה בא בעקבות התלהבותם של קראוס ואיינשטיין מנגינתו באחד ממועדוני הלילה בתל אביב.
סגנונה של הלהקה התאפיין בניסויי הפקה ועיבוד ייחודיים, חדשניים והרמוניים, חריגים בנוף המוזיקלי באותה תקופה, עם אווירה שנעה בין שירי אהבה פשוטים ונאיביים ("אינך יכולה", "כל השבוע לך", "אהבה ראשונה"), לפסיכדליה ("איפה הם כל אבותינו", "בובה זהבה") מעט מתונה יחסית לזו שאפיינה את איינשטיין בתקליטון "אריק והאיינשטיינים" קודם לכן.
ראשיתה של הלהקה > פירוק הלהקה

לאחר יציאת האלבום, ובסמוך לסיום מלחמת ששת הימים, זכתה הלהקה להצלחה רבה והיא הוזמנה להופעות בישראל ובעולם. השלושה הקליטו עוד שירים אחדים, בהם "פגישה במילואים", "כמה נעים" ו"בואו ונרים כוסית" (השניים האחרונים הוקלטו עוד קודם, כניסיון לקידום הקריירה הבינלאומית שלהם, לתקליטון שיצא באנגלית וכלל את השירים: "Maybe someday" ו-"Your eyes"). שניים משירי הלהקה, "אל אל ישראל" ו"חייל של שוקולד", יצאו בתקליטון בגרסאות בצרפתית, ובהופעה באולימפיה שבפריז בסוף 1967, ביצעה הלהקה ארבעה שירים, שהופיעו מאוחר יותר בתקליט "The Grand Music Hall Of Israel". חילוקי הדעות המקצועיים, בעיקר בין איינשטיין לקראוס, על המשך הפעילות וקידום הלהקה בעולם החזירו את איינשטיין לישראל. בשנת 1968, אחרי כשנתיים של פעילות, התפרקה הלהקה.
החלונות הגבוהים (ההרכב המחודש)

בשנים 1973–1974 חידשו כץ וקראוס את "החלונות הגבוהים" עם אלי מגן. הם הופיעו בשירי השלישייה המקורית ואף הקליטו שירים חדשים: "אצלי הכול בסדר" ו"אלישבע מה נחמדת". עם השיר "אלישבע מה נחמדת", הם הופיעו בפסטיבל שירי משוררים לילדים, בו שרה כץ שיר נוסף "אמנון ותמר", מאת א. א. מילן ובלחנו של קובי אושרת.
מעמדה של הלהקה בתרבות

בינואר 2012 התפרסמו לראשונה שני סרטונים מהופעת הלהקה מסוף שנת 1967 ב"אולימפיה" שבפריז, צרפת. קטעי הווידאו, שעלו ביוטיוב, היו לתיעוד הווידאו היחיד שהתפרסם מהופעות הלהקה.
בפברואר 2018 העלו שלומי שבן, אסף אמדורסקי ויעל קראוס (אחייניתו של שמוליק קראוס) מופע מחווה לשיריה של הלהקה. המופע היה מתוכנן לעלות באופן חד פעמי בחג הפורים במועדון "זאפה" הרצליה, אך בגלל הביקוש הם החליטו להמשיך להופיע איתו גם במקומות נוספים ברחבי ישראל.
לקריאה נוספת

נפתלי וגנר, "להקת ה'חלונות הגבוהים' על קו התפר בין זמר עברי לרוק ישראלי", בתוך: עודד היילברונר ומיכאל לוין (עורכים), איך אומרים Modernism בעברית, תל אביב: רסלינג (סדרה לתרבות חזותית); שנקר – בי"ס גבוה להנדסה ולעיצוב; מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, 2010, עמ' 253–278.
נעם רפפורט, רוק ישראלי 1967-1973,הוצאת מרום, 2018, עמודים 24 - 44