stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי חוף השנהב – ישראל
היסטוריה > השנים הראשונות

מדינת ישראל הכירה בחוף השנהב ביום קבלת עצמאותה, ב-7 באוגוסט 1960, וכוננו יחסים דיפלומטיים מלאים בין שתי המדינות. במברק ששלחו נשיא המדינה ושרת החוץ גולדה מאיר, הודיעה מדינת ישראל גם על הענקת 15 מלגות לסטודנטים מהמדינה ללימודים בישראל. בתחילת 1961 מונה שלמה הלל לשגריר ישראל בחוף השנהב ובמקביל כשגריר שאינו תושב בוולטה עילית, בניגריה ובדהומיי. באפריל נערכה תערוכה ישראלית באבידג'אן, בה השתתפו מספר חברות מישראל.
במאי 1960 הגיע השגריר הראשון של חוף השנהב לישראל והשתקע בירושלים. השגריר, ז'אן באסטיסט מוקי, הגיש את כתב האמנתו לנשיא המדינה, יצחק בן-צבי ב-26 במאי. למרות לחצים מצד גורמים שונים, שחוף השנהב תעביר את השגרירות לתל אביב, החליט הנשיא פליקס הופואה-בואני שהיא תישאר בירושלים. במאי גם נחתם הסכם לסיוע חקלאי, במסגרתו שלחה מדינת ישראל 6 מדריכים חקלאיים למדינה. ב-20 באוגוסט 1960 הגיע שר הביטחון של חוף השנהב לביקור של עשרה ימים בישראל. ביום האחרון של הביקור, חתם סגן שר הביטחון שמעון פרס על סכם לשיתוף פעולה בין ממשלות חוף-השנהב וישראל, לאספקת ידע ומומחים להקמת ארגוני נוער, כדוגמת הנח"ל והגדנ"ע. על פי ההסכם, משרד הביטחון של מדינת ישראל יעמיד את ניסיונו בהקמת הנח"ל והגדנ"ע לרשות משרד הביטחון של חוף השנהב במגמה להקים ארגונים דומים.
היסטוריה > הקמת הנח"ל של חוף השנהב

בעקבות חתימת ההסכם בין שתי המדינות, שיגרה ישראל לאביג'אן באפריל 1962 משלחת של 16 מומחים ישראלים בראשות סגן אלוף אתיאל עמיחי שהקימו מסגרת הנח"ל מקומית כשירות לאומי (Service Civique Ivorien), כחלק אינטגרלי מצבא חוף שנהב. יעדיו היו "לעורר רוח חלוצית בקרב הנוער, להחזירו אל הקרקע, ללמדו שהעיסוק בחקלאות הוא נעלה ולא נחות, ולבסוף להשיג נכונותם של החניכים, להתיישב התיישבות קבועה ולראות את עתידם בחקלאות". כצעד ראשון, הוחלט לייסד בבואקה (Bouaké) שבמרכז המדינה בית ספר חקלאי מרכזי; בוגריו, כך תוכנן, ישמשו מדריכים בחמש חוות חקלאיות שאליהן יגיעו החיילים בתום שנת שירותם הראשונה בצבא. באוקטובר 1962 דיווח זאב אשכולות, ראש משלחת צה"ל בחוף השנהב, כי בתוך זמן קצר הפך הנח"ל "למפעל הישראלי המרכזי כאן מכל הבחינות".
היסטוריה > ניתוק וחידוש היחסים

בשנת 1973 לאחר מלחמת יום הכיפורים היחסים בין השתיים נותקו לאחר החלטה של רבות ממדינות אפריקה שמדרום לסהרה לנתק את היחסים עם ישראל.
למרות ניתוק היחסים נמשכו קשרי המסחר בין המדינות. בפברואר 1977 אף נפגש נשיא חוף השנהב פליקס הופואה-בואני עם ראש ממשלת ישראל יצחק רבין בז'נבה.
בסוף 1985 החלו מגעים עם חוף השנהב לחידוש היחסים הדיפלומטיים. ב-18 בדצמבר תיווכה העיתונאית תמר גולן בתאום פגישה בין נשיא חוף השנהב פליקס הופואה-בואני וראש ממשלת ישראל שמעון פרס בז'נבה, בה הודיעו על חידוש היחסים הדיפלומטיים בין המדינות. היחסים חודשו באופן רשמי בפברואר 1986, לאחר אשרור של הפרלמנט של חוף השנהב. בספטמבר 1985 נפתחה מחדש השגרירות של חוף השנהב בשכונת קטמון בירושלים (חוף השנהב המשיכה להחזיק בבניין למרות ניתוק היחסים בין המדינות), אך חודש אחר כך הודיעה המועצה הלאומית של חוף השנהב, בראשות הנשיא הופואה-בואני, כי תעביר את השגרירות לתל אביב. מאחר שהיא מבקשת לכבד את החלטה 478 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-20 באוגוסט 1980 בתגובה לחקיקת חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל על ידי הכנסת ב-30 ביולי 1980, שקראה למדינות החברות באו"ם להוציא את הנציגויות הדיפלומטיות שלהן מירושלים.
היסטוריה > במאה ה-21

שגרירות חוף השנהב בישראל הייתה ממוקמת בתל אביב ובית השגריר בכפר שמריהו. בשנת 2016 עברה השגרירות לרמת גן.
היסטוריה > במאה ה-21 > סגירת שגרירות ישראל בשנת 2011

באפריל 2011, בעקבות מלחמת האזרחים השנייה שפקדה את המדינה, ביקשה ישראל מצרפת ומארצות הברית לסייע לה בהגנה ובפינוי במידת הצורך של הדיפלומטים הישראלים בשגרירות בחוף השנהב, ושל 18 האזרחים הישראלים שנמצאו באבידג'אן. תחילה הוחלט לא לפינות את השגרירות, אולם לאחר שבועיים בהם הסתגרו הדיפלומטים הישראלים בבית השגריר, הוחלט לפנותם בעקבות השתלטות חיילים מקומיים על בית השגריר היפאני. כוח נגמ"שים של האו"ם פינה את הנציגים מבית השגריר תחת חילופי אש כבדים.
קשרי מסחר

הסכם הסחר הראשון בין המדינות נחתם בשנת 1961 בידי משלחת של משרד המסחר והתעשייה. במסגרת ההסכם ישראל התחייבה לרכוש מחוף השנהב יהלומים, עצים, קקאו וקפה ולישראל הותר לשווק לחוף השנהב מוצרים שונים, ובכלל זה חומרים לבניית בית מלון בעיר הבירה, שנבנה על ידי האחים מאיר. ממשלת ישראל העניקה לצורך זה גם אשראי של 1.5 מיליון דולר לממשלת חוף השנהב.
בינואר 1965 נחתם הסכם לשיתוף פעולה כלכלי וטכני בין המדינות, שכלל הורדת מכסים על סחורות שונות.
בנובמבר 1965, נחתם הסכם סייע חקלאי בין מדינת ישראל לחוף השנהב, שבוצע באמצעות החברה הממשלתית לפיתוח חקלאי אגרידב. בשנת 1970 זכתה אגרידב במכרז בהיקף של 20 מיליון דולר להקמת סכרים והכשרת שטחים חקלאיים בחוף השנהב. בפרויקט עבדו 24 איש מישראל ו-700 עובדים מקומיים.
בשנת 2001 החלה חברת החשמל במשא ומתן להקמת תחנות כוח קטנות שיופעלו בגז בחוף השנהב. עם תחילת מלחמת האזרחים במדינה הפרויקט בוטל.
בשנת 2005 יזמה חברת הנדל"ן הישראלית "קבוצת גמול", פרויקט בנייה רחב היקף למגורים בעיר ימוסוקרו.
בשנת 2018 זכתה חברת ההנדסה הישראלית קבוצת ברן, במכרז לתכנון וההקמה של פרויקט בתחום תשתיות המים בהיקף של 800 מיליון שקל.
בינואר 2020, הודיע בנק דיסקונט כי הוא יממן פרויקט התפלה בחוף השנהב בסכום של 160 מיליון אירו.
קשרי מסחר > יצוא ביטחוני

חוף השנהב משמשת שוק יעד חשוב ליצוא הביטחוני הישראלי באפריקה.
במהלך מלחמת האזרחים הראשונה בחוף השנהב סיפק סוחר הנשק הישראלי משה רוטשילד נשק רב לכוחות הממשלה. וחברת אירונאוטיקס סיפקה מזל"טים. בנובמבר 2004, דיווח ערוץ הטלוויזיה הצרפתי "TF1" כי "שכירי חרב ישראלים המסייעים לצבא חוף השנהב הפעילו מזל"טים, שסייעו להפצצת בסיס הצבא הצרפתי במדינה". הצבא הצרפתי הגיעה לחוף השנהב במטרה להשכין שלום ולתווך במלחמת האזרחים. העיתון "לה מונד" גם דיווח כי קבוצה של 46 יועצים ישראלים הפעילו מרכז האזנות ומודיעין עבור צבא חוף השנהב.
ביולי 2005, משלחת מיוחדת של האו"ם הגיעה לישראל כדי לחקור אם חברות ואנשי עסקים מישראל מפרים החלטת אמברגו של מועצת הביטחון של האו"ם נגד מכירת נשק לחוף השנהב. באפריל 2016, דו"ח מומחים של מועצת הביטחון של האו"ם טוען כי חברה ישראלית העבירה אמצעי ראיית לילה לחוף השנהב, תוך הפרת הסנקציות הבינלאומיות על המדינה.
מהגרים מחוף השנהב בישראל

בתחילת שנות ה-2000, בעקבות מלחמת האזרחים הראשונה בחוף השנהב, הגיעו לישראל, לפי ההערכות, כ-2,000-1,500 מהגרים מחוף השנהב. רבים מהם הגישו בקשות למקלט, אך עד 2012 רק שתי בקשות מתוך 1,500 התקבלו. עם זאת הם קיבלו הגנה קבוצתית מפני גירוש עקב מלחמת האזרחים. במאי 2011, הודיעה רשות ההגירה כי בעקבות שיפור במצבה המדיני של חוף השנהב על נתיניה להיערך ליציאה מישראל. בדיקה של משרד החוץ העלתה כי לא נשקפת סכנה לנתיני חוף השנהב השבים למדינה, וכי האזרחים החוזרים אליה ממדינות חוץ חיים בה בבטחה, על כן התקבלה ההחלטה על הסרת ההגנה הקבוצתית. ביוני 2012, בית המשפט המחוזי בירושלים דחה את עתירתם של 132 מהגרים מחוף השנהב, שביקשו להותיר על כנה את ההחלטה שלא לגרשם חזרה לארצם. השופט דוד מינץ קבע כי העותרים לא הוכיחו כי חייהם יהיו בסכנה אם ישובו לארצם. סוגיית הגירוש אכן רמה למתיחות בייחסים בין המדינות, אך לא מנעה את ביקורו בישראל של אלאסן ואטארה נשיא חוף השנהב, כאורחו של הנשיא דאז שמעון פרס.
בפברואר 2020, פסק בית המשפט העליון באופן תקדימי, שעל מדינת ישראל להעניק מעמד פליטות לאב ואם אשר היגרו מחוף השנהב ולשתי בנותיהם שנולדו בארץ. על רקע החשש של ההורים להשחתת איבר מינן של שתי הבנות מצד משפחתן המוסלמית בחוף השנהב.
לקריאה נוספת

משה יגר, ראשיתו של שירות החוץ 1948–1967, הוצאת כרמל, 2021, עמ' 248–250.
דאר א-סלאם

| --- | --- |
דאר א-סלאם
דאר א-סלאם
 מדינה:  טנזניה טנזניה
 מחוז:  דאר א-סלאם
 נפות בעיר:  5
 תאריך ייסוד:  1862
 שטח:  1,393 קמ"ר
 גובה:  12 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  5,383,728 (2022)
  ‑ צפיפות:  3,865 נפש לקמ"ר (2022)
 קואורדינטות:  6°48′58″S 39°16′49″E﻿ / ﻿6.8161111111111°S 39.280277777778°E﻿ / -6.8161111111111; 39.280277777778 
 אזור זמן:  UTC +3
 אתר דאר א-סלאם
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טנזניה מוגדלת) דודומה זנזיבר סיטי ארושה קילימנג'רו מוואנזה מביה קיגומה מטווארה קניה אוגנדה רואנדה בורונדי זמביה רפוב. דמוק. קונגו  מלאווי מוזמביק האוקיינוס ההודי דאר א-סלאם(למפת טנזניה רגילה) דודומה זנזיבר סיטי ארושה קילימנג'רו מוואנזה מביה קיגומה מטווארה קניה אוגנדה רואנדה בורונדי זמביה רפוב. דמוק. קונגו  מלאווי מוזמביק האוקיינוס ההודי דאר א-סלאם  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מעבורת על רקע קו הרקיע של דאר א-סלאם
השוק בעיר דאר א-סלאם (2015)
דאר א-סלאם (בערבית: دار السلام, מילולית: "בית השלום"; בסוואהילי: Dar es Salaam) היא העיר הגדולה ביותר בטנזניה ובירת מחוז בעל שם זהה במזרח המדינה. העיר שוכנת לחופי האוקיינוס ההודי ונמצא בה הנמל הגדול ביותר במדינה. עד 1996 שימשה העיר כבירת טנזניה, וקודם לכן (עד 1866) היא נקראה מזיזימה (Mzizima). על פי מפקד האוכלוסין משנת 2022, התגוררו בעיר כ-5.38 מיליון תושבים.
דאר א-סלאם נבנתה ב-1862 על ידי סולטאן זנזיבר סייד מג'יד, שביקש לבנות את בירתו בנמל מזיזימה. יורשו, ברע'ש (Barghash), הפסיק את עבודות הבנייה. ב-1887 העיר נכבשה על ידי הגרמנים. ב-1891, בעקבות כניסתה של החברה הגרמנית למזרח אפריקה (Deutsch-Ostafrikanische Gesellschaft) ובהוראת הנציב העליון הגרמני, הועתקה הבירה מבגמיו (Bagamayo), ודאר א-סלאם הפכה לבירת מזרח אפריקה הגרמנית.
דאר א-סלאם מהווה את המרכז הכלכלי, התעשייתי והתקשורתי של טנזניה. התעשיות העיקריות בה מייצרות מזון ומשקאות, שמן, טקסטיל, הלבשה, נעליים, מלט ומוצרי אלומיניום. הייצוא מהנמל כולל כותנה, קפה ויהלומים. את העיר מחברת מסילת ברזל לקיגומה (Kigoma) שעל גדות אגם טנגניקה ולמרבצי הנחושת הגדולים. את העיר משרת גם נמל תעופה בינלאומי.
בדאר א-סלאם מרוכזים מוסדות לימוד אקדמיים, האוניברסיטה של דאר א-סלאם, אקדמיית קיווקוני למדעי החברה, הקולג' הטכני, האוניברסיטה הפתוחה של טנזניה, בית הספר למנהל עסקים, הגנים הבוטניים והארכיון הלאומי וכן המוזיאון הלאומי.
ב-1996 הועברה האספה הלאומית של טנזניה לעיר דודומה (Dodoma), שהפכה רשמית לבירת המדינה, אך רבים מבנייני הממשלה נותרו בדאר א-סלאם. באוגוסט 1998 התפוצצה פצצה בשגרירות ארצות הברית בעיר וגרמה למותם של 11 בני אדם.
המוזיאון הלאומי ובית התרבות (National Museum & House of Culture) נחנך במקור ב-1940 כמוזיאון זיכרון למלך ג'ורג' החמישי. במוזיאון מוצג עברה הצבעוני של טנזניה, ובנוסף מוצגים גם מאובנים מעידן האדם הקדמון שנחשפו בחפירות באזור. מבקרים במקום נחשפים למורשת השבטית של טנזניה וההשפעה של סחר העבדים ותקופות קולוניאליות על המקום. במקום ניתן גם ללמוד על המלאכות המסורתיות, המנהגים, הקישוטים וכלי הנגינה של טנזניה.
בעבר הייתה עיר בירתה של טנגניקה.
אקלים

האקלים בדאר א-סלאם הוא אקלים סוואנה טרופי. מזג האוויר חם ולח בכל ימות השנה. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-1,150 מ"מ.
| אקלים בדאר א-סלאם> חודש.שיא טמפרטורה מרבית (C°).טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).שיא טמפרטורה מזערית (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בדאר א-סלאם> ינואר.35.31.8.23.5.18.1.76.3 | אקלים בדאר א-סלאם> פברואר.35.2.32.4.23.3.18.4.54.9 | אקלים בדאר א-סלאם> מרץ.35.32.1.22.8.19.6.138.1 | אקלים בדאר א-סלאם> אפריל.35.30.7.22.4.19.6.254.2 | אקלים בדאר א-סלאם> מאי.32.9.29.8.21.3.16.2.197.8 | אקלים בדאר א-סלאם> יוני.33.29.3.19.2.14.4.42.9 | אקלים בדאר א-סלאם> יולי.31.8.28.9.18.2.13.7.25.6 | אקלים בדאר א-סלאם> אוגוסט.31.9.29.4.18.1.12.8.24.1 | אקלים בדאר א-סלאם> ספטמבר.33.8.30.3.18.4.14.3.22.8 | אקלים בדאר א-סלאם> אוקטובר.33.7.30.9.19.7.15.8.69.3 | אקלים בדאר א-סלאם> נובמבר.34.31.4.21.3.17.6.125.9 | אקלים בדאר א-סלאם> דצמבר.34.5.31.6.22.8.18.8.117.8 | אקלים בדאר א-סלאם> שנה.35.2.30.7.20.9.12.8.1,149.7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור:
ערים תאומות

גרמניה המבורג, גרמניה
הודו מומבאי, מהאראשטרה, הודו
טורקיה סמסון, טורקיה
הרפובליקה העממית של סין צ'אנגג'ואו (אנ'), ג'יאנגסו, הרפובליקה העממית של סין
איראן סארי, מאזנדראן, איראן
הערות שוליים

↑  Tanzania: Administrative Division (Regions and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de
↑  "דאר א-סלאם - זנזיבר: המדריך המלא". זנזיבר: המדריך המלא. 2016-05-29. נבדק ב-2016-12-12.
↑  אקלים בדאר א-סלאם
↑  נתוני קיצון בדאר א-סלאם
| בירות מדינות אפריקה |
| --- | --- | --- |
| מדינות ריבוניות | אוגנדה: קמפלה • אלג'יריה: אלג'יר • אנגולה: לואנדה • אסוואטיני: מבבנה, לובמבה • אריתריאה: אסמרה • אתיופיה: אדיס אבבה • בורונדי: גיטגה • בורקינה פאסו: ואגאדוגו • בוטסואנה: גאבורון • בנין: פורטו נובו • גבון: ליברוויל • גאנה: אקרה • ג'יבוטי: ג'יבוטי • גינאה: קונאקרי • גינאה ביסאו: ביסאו • גינאה המשוונית: מלאבו • גמביה: בנג'ול • דרום אפריקה: קייפטאון, פרטוריה, בלומפונטיין  • דרום סודאן: ג'ובה • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: קינשאסה • הרפובליקה המרכז אפריקאית: בנגי • הרפובליקה של קונגו: ברזוויל • זימבבואה: הארארה • זמביה: לוסקה • חוף השנהב: יאמוסוקרו, אביג'אן • טוגו: לומה • טנזניה: דודומה, דאר א-סלאם • כף ורדה: פראיה • לוב: טריפולי • ליבריה: מונרוביה • לסוטו: מסרו • מאוריטניה: נואקשוט • מאוריציוס: פור לואי • מאלי: במקו • מדגסקר: אנטננריבו • מוזמביק: מפוטו • מלאווי: לילונגווה • מצרים: קהיר • מרוקו: רבאט • ניז'ר: ניאמיי • ניגריה: אבוג'ה • נמיביה: וינדהוק • סאו טומה ופרינסיפה: סאו טומה • סודאן: ח'רטום • סומליה: מוגדישו • סיישל: ויקטוריה • סיירה לאון: פריטאון • סנגל: דקר • צ'אד: נג'מנה • קומורו: מורוני • קמרון: יאונדה • קניה: ניירובי • רואנדה: קיגאלי • תוניסיה: תוניס |  |
| שטחי חסות | הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי: דייגו גרסיה • מיוט: מאמודזו • סהרה המערבית: לעיון • סנט הלנה: ג'יימסטאון • ראוניון: סן-דני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547797905171  GND: 4090903-7  LCCN: n79079320  MusicBrainz: df552b4e-3e6b-4830-a53e-897d340c957b  NARA: 10044569  NKC: ge835041  SUDOC: 171025849  TDVİA: darusselam--tanzanya  VIAF: 167026731   WorldCat (עם VIAF): 167026731
האינקוויזיציה הפורטוגזית

האינקוויזיציה הפורטוגזית, תחריט נחושת מ-1685
האינקוויזיציה הפורטוגזית הייתה מוסד חקירותיהם של הקתולי, האמון על מימוש וביצוע חוקי הנצרות הקתולית, חינוך, המרה וכן היה שותף ברדיפת מיעוטים דתיים. האינקוויזיציה הפורטוגזית התקיימה בפורטוגל בין 1536 ל-1821. עם זאת, יש הטוענים כי למרות שתחילתה הרשמית ב-1536, הרי שיהודי פורטוגל והאנוסים נרדפו החל מגירוש פורטוגל ב-1497; ובנוסף, שחלק ממגורשי ספרד הגיעו לפורטוגל בתקופה שבין "החלטת אלהמברה" לגרשם ועד לגירוש יהודי פורטוגל.
מעשי האינקוויזיציה הפורטוגזית ידועים פחות משל מקבילתה, האינקוויזיציה הספרדית, מאחר שאנגליה, בה נערך רוב המחקר ההיסטורי על אותה תקופה, בחרה להצניע את חלקה של פורטוגל, בעלת בריתה באותן שנים, ולהדגיש את עוולותיה של ספרד, אויבתה.
היסטוריה

האינקוויזיציה הפורטוגזית נוסדה ב-1536 לבקשת ז'ואו השלישי, מלך פורטוגל. עוד קודם לכן, ב-1515, ביקש מנואל הראשון, מלך פורטוגל, לכונן אינקוויזיציה, אך נתקל בסירוב מצד האפיפיור. האינקוויזיטור הראשי הראשון היה החשמן אנריקה, לימים אנריקה, מלך פורטוגל.
טקס האוטו דה פה הראשון בפורטוגל נערך ב-1540. בדומה לאינקוויזיציה הספרדית, עסקה זו הפורטוגזית ברדיפת מומרים שלא נענו לכל דרישותיה של הנצרות הקתולית. האינקוויזיציה הפורטוגזית פשטה גם אל מושבותיה של פורטוגל, ביניהן ברזיל, כף ורדה וגואה, והייתה בעלת הסמכות לחקור ולשפוט בעניינים הנוגעים לכנסייה הקתולית. במושבה הפורטוגזית של גואה פעלה החל מ-1560 האינקוויזיציה של גואה, נגד יהודים והינדים. סמכויותיה של האינקוויזיציה נגעו גם לצנזורה של ספרים, ציד מכשפות, ביגמיה וכיוצא בזה. כתוצאה מהצנזורה התרבותית שהנהיגה האינקוויזיציה הפורטוגזית, תוך דעיכת האימפריה הפורטוגזית, הפכה פורטוגל לנחשלת מבחינה תרבותית ביחס למדינות אחרות במערב אירופה.
דוגמה לדיכוי תרבותי זה - המקרה של הכומר הישועי הברזילאי ברתולומאו דה גוזמאו (אנ') אשר הדגים ב-1709 את עקרונות העילוי של בלוני אוויר חם והצליח לגרום לבלון כדורי לרחף בתוככי מבנה בית הודו בליסבון. עקב כך נאלץ דה גוזמאו להימלט מפורטוגל לספרד, מאימת האשמתו בידי האינקוויזיציה הפורטוגזית במעשי קוסמות (דה גוזמאו הוא אחת הדמויות בספרו של סאראמאגו "דברי ימי המנזר").
על פי מחקריו של ההיסטוריון הנרי צ'ארלס לי, כ-1,175 איש הועלו על המוקד; אך חלק מן הפרוטוקולים חסרים, ולכן ייתכן כי המספר גבוה במעט.
היסטוריה > האינקוויזיציה באתיופיה

בשנת 1612 קיבל על עצמו סוסניוס, קיסר אתיופיה את האמונה הקתולית בסתר בהשפעת פדרו פאיש. בשנת 1622 הצהיר הקיסר על אמונתו הקתולית בגלוי, בניגוד לעצתו של פאיש, לאחר שראה בניצחונותיו הצבאיים המכריעים אות שמימי כי כוונתו רצויה. באותה שנה נפטר פאיש והפטריארך הקתולי שנשלח במקומו, אפונסו מנדש, מיהר לכפות שורה של תיקונים דתיים מחמירים שעוררו את חמת הציבור. בין היתר הורה מנדש לבטל את מנוחת השבת, להסמיך מחדש את כל הכמרים בכנסייה האתיופית, לקדש מחדש את כל הכנסיות, להכניס לתוכן צלמים של קדושים נוצרים ולהוציא מתוכן גופות של נכבדי הכנסייה האתיופית משנים עברו. לראשונה בתולדות אתיופיה הכריזה הכנסייה האתיופית על הקיסר ככופר והכריזה על מרד גלוי נגדו. במשך עשר שנים דיכא הקיסר מרידות בכל רחבי הממלכה, בסיוע רובאים ותותחנים מפורטוגל. בטבח באתיופיה, בשונה מאחיו בפורטוגל, לא היו חקירות אלא טבח שיטתי של מתנגדי הקיסר, נוצריים ויהודים גם יחד. המטרה הייתה השמדה מוחלטת ומי שרצה להינצל פנה לכמרים הקתוליים שינצרו אותו. בכך הפורטוגזים הצליחו להפיץ את האנטישמיות האירופית לאתיופיה ויחד עם האנטישמיות האתיופית המסורתית יצרו זן חדש של שנאה חסרת רחמים.
בשנת 1624 הובקעו מערכי ההגנה של מבצרי ביתא ישראל בהרי סאמיאן והממלכה היהודית נפלה. המלך גדעון הרביעי הוגלה והוצא להורג וכתבי הקודש היהודיים הועלו באש. טבח זה מהווה נקודת מפנה בתולדות יהודי אתיופיה, שכן עד אז הצליחו היהודים לשמור על עצמאות מדינית ופולחנית, גם מול איומים צבאיים חמורים בתקופת ההישרדות. בשנת 1632 יצא הקיסר סוסניוס לאדמות הגפנים (ויינה דגה), שם הכריע צבא גדול של מושל מחוז וג המורד. המושל נהרג, לצד מפקדים רבים וכשמונת אלפים לוחמים. "המלך השמיד את לוחמיו הרבים", מציינת הכברה נגסת, ונמלא חרטה על המחיר הכבד שגבו המחלוקות הדתיות. באבלו, הכריז הקיסר:
הניחו לפולחן [הכנסייה האתיופית] להתחדש ולבני פאסיל למלוך. באשר אלי, אני חלש, עשיתי שגיאות, אני חולה
מחצר הקיסר יצאה ההצהרה הרשמית:
הקשיבו! הקשיבו! בתחילה הענקנו לכם את הפולחן הזה באמונה שהוא טוב. אך אנשים רבים מספור נהרגו, יוליוס, גבריאל, טקלה גיורגיס, סרצה כריסטוס וכעת איכרים אלה. לכן אנו מחדשים את פולחן אבותיכם. הניחו לכמרים הקודמים לשוב לכנסיותיהם, להציב את מזבחותיהם ולומר את מזמוריהם.
סוסניוס התכוון לאפשר לאמונה הקודמת להתקיים לצד האמונה הקתולית בה החזיק, כפי שנהג בראשית ימי כהונתו, אך בנו פאסיל גירש את היישועים מאתיופיה. כך החלה תקופת התחייה האתיופית, לאחר 11 שנות אינקוויזיציה אתיופית בלבד, ונוצר שיח בין-דתי בין היהודים לנוצרים באתיופיה.
מבנה

בדומה למקבילתה הספרדית, גם בפורטוגל הייתה האינקוויזיציה כפופה למלך. בראש האינקוויזיציה עמד האינקוויזיטור הראשי, שמונה בידי האפיפיור אך נבחר בידי המלך, ונמנה תמיד על משפחת המלוכה. בתי משפט של האינקוויזיציה היו בליסבון, קוימברה ואבורה.
הערות שוליים

↑  פאול בי. האנז, רבדים של פעם, עמוד 98.
↑  Stuart Munro-Hay
, Pamela Taor Ethiopia, the Unknown Land: A Cultural and Historical Guide (סטוארט מונרו-האי ופמלה טאור, אתיופיה, הארץ הבלתי נודעת: מדריך תרבותי וחברתי), 2002, ISBN 1860647448, עמ' 72-73
1 2  A. H. M. Jones, Elizabeth Monroe, History of Abyssinia, Kessinger Publishing, 2003, ISBN 076613668X, 9780766136687, p. 98
נגן מדיה נייד

נגן המדיה הנייד אייפוד מתוצרת אפל
נגן המדיה הנייד iPod Classic של חברת אפל
נגן מדיה נייד (באנגלית: portable multimedia player או PMP) המכונה לעיתים גם נגן וידאו נייד (portable video player או PVP), הוא מכשיר אלקטרוני אשר מסוגל לאחסן ולנגן מדיה דיגיטלית. מכשירי נגני המדיה הניידים מספקים יכולות דומות לתוכנות נגני המדיה, הן מבחינת המגוון והן מבחינת ההיקף. ישנם נגנים בעלי יכולת שמע ווידאו, וחלקם האחר מתמקדים בשמע בלבד.
בנוסף ליכולות הנ"ל, מכשירים אלו הם זולים, קטנים וניידים יותר, בהשוואה למחשבים (שעליהם תוכנת נגן מדיה). נגני המדיה מכילים אמצעי לאחסון נתונים כלשהו, בין אם בצורה חיצונית (כגון דיסקמן המנגן קובצי MP3), או אמצעי פנימי כגון זיכרון הבזק, דיסק קשיח או MicroDrive.
מאפיינים נוספים שמשולבים בחלק מנגני המדיה הניידים:
ממשקים חיצוניים לטעינת מדיה ממחשבים
מסך תצוגה קטן (לבקרת פעולה, הצגת שמות שירים, והצגת תמונות וסרטים)
יכולת פעולה כמקלט רדיו
יכולת פעולה כדיסק און קי
מיקרופון ו/או מצלמה מובנים
משחקים, לוח שנה, יומן פגישות וכו'.
עם הזמן, התווספה יכולת נגינת המדיה גם לסוגי מכשירים נוספים, כגון מקלטי רדיו לרכב, מערכות סטריאו וטלפונים סלולריים.
ראו גם

אייפוד - נגן מדיה נייד
Cowon - יצרן נגני מדיה ניידים
iriver - יצרן נגני מדיה קוריאני
סנדיסק - יצרנית נגני MP3
נגן מדיה (תוכנה)
קמילה שמסי

| --- | --- |

 לידה:  13 באוגוסט 1973 (בת 51) קראצ'י, פקיסטן 
 מדינה:  פקיסטן, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט, קולג' המילטון, בית ספר קראצ'י 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  בית אש, צללים צרובים 
 תקופת הפעילות:  מ-1998 
 פרסים והוקרה:  100 נשים (BBC) (2013)  פרס לסיפורת מאת נשים (2018)  פרס אניספילד-וולף (2010)  עמית החברה המלכותית לספרות 
 
קמילה שמסי (באנגלית: Kamila Shamsie; נולדה ב-13 באוגוסט 1973) היא סופרת פקיסטנית-בריטית, מוסלמית המתגוררת בלונדון וקראצ'י. היא ידועה בזכות רומן עטור הפרסים "בית אש" (אנ').
ביוגרפיה

שמסי נולדה למשפחה אמידה של אינטלקטואלים בפקיסטן. אמה היא העיתונאית והעורכת מוניזה שמסי (אנ'), דודתה הגדולה הייתה הסופרת עטיה הוסיין (אנ') והיא נכדתה של כותבת ספרי הזיכרונות ג'הנרה חביבולה. 
היא גדלה בקראצ'י, שם למדה בבית ספר אנגלי פרטי. היא בעלת תואר ראשון בכתיבה יוצרת ממכללת המילטון בניו יורק (אנ') ותואר שני בתוכנית MFA למשוררים וסופרים באוניברסיטת אמהרסט, מסצ'וסטס (אנ') שם הושפעה על ידי המשורר הקשמירי אגא שאהיד עלי (אנ').
שמסי מצהירה שהיא מחשיבה עצמה מוסלמית. בשנת 2007 עברה ללונדון והיא בעלת אזרחות כפולה של בריטניה ופקיסטן.
כתיבה

שמסי כותבת על ההיסטוריה של פקיסטן במאה העשרים בספריה.
את הרומן הראשון שלה, "העיר ליד הים" (במקור: "The City by the Sea") כתבה בעודה עדיין בקולג' והוא ראה אור בשנת 1998 כשהייתה בת 25.  הספר היה מועמד לג'ון לולילין רייס (אנ') בבריטניה, ושמסי קיבלה את פרס ראש הממשלה לספרות בפקיסטן בשנת 1999.
הרומן השני שלה, "מלח וזעפרן" (במקור: "Salt and Saffron") יצא בשנת 2000 ובעקבותיו נבחרה לאחת מ-21 סופריה של אורנג' של המאה ה -21. הספר עוסק בכוחם של סיפורים שהופכים למיתוסים ונכנסים לספרי ההיסטוריה, דרך סיפורם של בני משפחת דארד הפקיסטנית. הוא תורגם לעברית בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ב-2003.
הרומן השלישי שלה, "קרטוגרפיה" (במקור: "Kartography") יצא ב-2000, זכה לשבחים ביקורתיים נרחבים והיה מועמד לרשימת הפרסים של ג'ון לולילין רייס בבריטניה. גם "קרטוגרפיה" וגם הרומן הבא שלה, "פסוקים שבורים" (במקור: "Broken verses"‏, 2005) זכו בפרס פטראס בוכארי (אנ') מטעם האקדמיה לכתיבה בפקיסטן.
הרומן החמישי שלה "צללים צרובים" (במקור: Burnt Shadows) שיצא ב-2009 ותורגם לעברית בהוצאת כתר ב-2010 היה מועמד לפרס לסיפורת מאת נשים וזכה בפרס אניספילד-וולף לפרוזה. "צללים צרובים" הוא סיפור משפתחתי שעלילתו נפרשת מיפן והודו שאחרי מלחמת העולם השנייה ועד ניו יורק ואפגניסטן שאחרי ספטמבר 2001.
"אלוהים בכל אבן" (במקור: "A God in Every Stone" ‏ 2004) הועמד לפרס וולטר סקוט (אנ') לשנת 2015  ופרס לסיפורת מאת נשים.
הרומן השביעי שלה, "בית אש" (במקור: Home Fire), היה מועמד לפרס מאן בוקר לשנת 2017  ובשנת 2018 זכה בפרס לסיפורת מאת נשים.  הספר מספר את סיפורו של בחור פקיסטני הנופל טרף למגייסים של דאעש כיוון שהוא רוצה להתאחד עם האב שאיבד, לחוש הגשמה עצמית ולהשתייך לקהילה המסורה כביכול לטובתו של העולם.
שני ספריה האחרונים של שמסי לא תורגמו לעברית אף על פי שהוצאת כתר ניסתה לרכוש את הזכות לתרגומם. הסופרת סרבה לאפשר את התרגום וזאת מפני שהיא תומכת בקריאה הפלסטינית לחרם על ישראל.
הייתי שמחה מאוד להתפרסם בעברית, אבל אני לא יודעת על אף הוצאה לאור של ספרים בעברית שאינה הוצאה לאור ישראלית ואני מבינה שאין הוצאה לאור ישראלית שהיא עצמאית ונפרדת לחלוטין מהמדינה.
בשנת 2009 תרמה שמסי את הסיפור הקצר "טורסו המדבר" לפרויקט Ox-Tales (אנ') של אוקספם - ארבעה אוספים שנכתבו על ידי 38 סופרים וסופרות. סיפורה פורסם ב"אוסף האוויר".  היא משתתפת בפסטיבלים ספרותיים כגון, פסטיבל הספרות בג'איפור 2011, שם דיברה על סגנון הכתיבה שלה ופסטיבל הספרות בסרייבו בו דיברה על הצורה שבה היא מלווה בספריה את ההיסטוריה של פקיסטן במאה העשרים.
היא השתתפה בפרויקט של תיאטרון בוש (אנ') ב-2011 בשם" שישים ושישה ספרים" עם יצירה על המבוססת על תרגום המלך ג'יימס. בשנת 2013 היא נכללה ברשימת 20 הסופרים הבריטיים הצעירים הצובים ביותר של כתב העת הספרותי גרנטה.
בשנת 2012 היא הצטרפה לנבחרת הסופרים בקריקט, אף על פי שהיא מעולם לא שיחקה את המשחק. היא כתבה פרק בספר The Authors XI: A Season of English Cricket from Hackney to Hambledon (2013), שנכתב במשותף על ידי חברי הנבחרת כדי לתעד את העונה הראשונה שלהם יחד.
היא חברה באגודה המלכותית לספרות.
פרסים

1999: פרס ראש הממשלה לספרות בפקיסטן על "עיר ליד הים"
2002: פרס פטראס בוכארי מטעם האקדמיה לכתיבה בפקיסטן על "קרטוגרפיה"
2005: פרס פטראס בוכארי, על "פסוקים שבורים"
2010: פרס אניספילד-וולף לפרוזה, עבור "צללים שרופים"
2018: פרס לסיפורת מאת נשים, על "בית אש"
ב-6 בספטמבר 2019 נבחרה על ידי עיריית דורטמונד, גרמניה, כזוכת פרס נלי זק"ש לספרות (אנ') המוענק מדי שנתיים על עבודה ספרותית התורמת לקידום הבנה בין תרבויות ועמים. הבחירה ספגה ביקורת ולאחר לחץ חזרו בהם השופטים מהחלטתם מפני ששמסי תומכת מוצהרת ב-BDS. מספר פעילים ואנשי תרבות חתמו על עצומת תמיכה בשמסי, בין החתומים היו גם ישראלים כמו ניר אלון