stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאלאגרסג
היסטוריה

השם אֶגֶרסֶג מופיע בכתובים לראשונה ב-1293. ב-1266 בלה הרביעי, מלך הונגריה העניק את העיר לדיוקסיה של וספרם, והיא הפכה לנכס של הכנסייה הקתולית. המרחק בין אגרסג לווספרם גרם לכך, שלעיתים קרובות, מסי העיר לא הגיעו לבעלים אלא לידי משפחות אצילים מקומיים.
במאה ה-14 הייתה אגרסג העיר הגדולה באזור. בין 1368 ל-1389 היא שבה להיות עיר מלכותית לתקופה קצרה. זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מעניק אותה למשפחת האצילים קניז'אי, שבעסקת חליפין מחזירים אותה לידי הדיוקסיה של וספרם, שתחזיק בה עד 1848. ב-1381 נבנתה בעיר כנסיית האבן הראשונה. ב-1421 קיבלה מעמד של עיר שדה עם זכויות יתר. כתוצאה מכך, האוכלוסייה בעיר גדלה בקצב מהיר ובמאה ה-16 היא הפכה למרכז מחוז זאלה דה פקטו.
ב-1530 התפתחות העיר נעצרה. בעלי האחוזות בסביבה, שניצלו את חולשתו של המלך, תקפו תכופות את העיר. העות'מאנים החלו להשתלט על חלקים מהונגריה. החל מ-1568 העיר בוצרה ונבנתה בה מצודה. העות'מאנים החלו לתקוף את העיר החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-16 אך לא הצליחו לכובשה.
לאחר כיבושה של העיר קניז'ה בידי העות'מאנים, גדלה חשיבותה האסטרטגית של אגרסג, אך מצודתה נפגעה בשנת 1616 ואף נפלה לידי העו'תמאנים לתקופה קצרה ב-1664. אזרחי העיר סבלו לא רק מהקרבות אלא גם מנטל המיסים הכבד וממגפות.
למרות מיקומה של אגרסג בפריפריה של המחוז, היא הפכה לבירתה במאה ה-18 משתי סיבות: א) ישיבות המועצה כבר נערכו בה עקב חשיבותה בתקופה העות'מאנית, ב) בניגוד לערים אחרות במחוז זאלה היא לא הייתה שייכת לאציל מקומי. בניין מועצת המחוז נבנה בין 1730 ל-1732 בסגנון בארוק, ובמשך תקופה ארוכה היה זה המבנה החשוב היחידי בעיר. ב-1760 נבנו כנסייה גדולה וקסרקטין. רוב אזרחי עדיין גרו בבתי עץ וטיט ועד 1826, בה החלו לבנות בתי מגורים מאבן, שריפות שפרצו מדי פעם כילו את בתי התושבים.
עד תחילת המאה ה-19 היו בעיר מעט מאוד סוחרים ובעלי מקצוע עקב משטר המיסים של הבישופות – בעלי העיר. גם הגירה מסיבית של יהודים לעיר בשנות ה-30 של המאה לא הביאה להאצת התפתחותה הכלכלית. מסיבה זו, למרות היותה העיר המרכזית מבחינה אדמיניסטרטיבית, לא הייתה לה חשיבות מבחינה כלכלית ותרבותית. ב-1870 איבדה זאלאגרסג את מעמדה כעיר וזכתה בה שוב ב-31 במאי 1885. ב-1890 היא חוברה לרשת מסילות הברזל של המדינה. ב-1895 נבנו בעיר מבני ציבור חדשים בתי ספר ובית חרושת ללבֵנים. למרות זאת, העיר פיגרה בתחומים רבים בהשוואה לערי המחוז האחרות.
החל מ-1920 שוב הורגשה תנופת פיתוח בעיר. נבנו תחנת הרכבת, בניין הדואר, בניין המשטרה ומבני ציבור נוספים. מלחמת העולם השנייה לא פגעה קשות בעיר. הפגיעה העיקרית הייתה סגירתם של 1,221 יהודי העיר בגטו ושליחתם לאחר מכן למחנה ההשמדה אושוויץ (ראו בהרחבה להלן בפסקה על השואה).
החל מ-1950 חלו שינויים משמעותיים בעיר. היא קיבלה מאפיינים של עיר תעשייה עם בניית בתי חרושת חדשים וגילוי נפט באזור. מחסור בדירות מגורים אילץ רבים מהעובדים שהגיעו לעיר להתגורר בכפרים הסמוכים. החל מ-1960 חל גידול מואץ במספר התושבים. הוקמו שכונות מגורים חדשות, ורבים מן הכפרים הסמוכים סופחו לעיר. בניגוד לערים אחרות בהונגריה, השינויים במשטר ב-1990 לא השפיעו עליה לרעה והיא המשיכה להתפתח.
קהילה יהודית

| שנה | מספר היהודים |  % מכלל  האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1735-8 | 16 | - |
| 1784/85 | 103 | - |
| 1840 | 349 | 10.1 |
| 1869 | 937 | 15.0 |
| 1880 | 1,005 | 14.9 |
| 1900 | 1,341 | 13.2 |
| 1910 | 1,359 | 12.1 |
| 1920 | 1,659 | 12.5 |
| 1930 | 1,047 | 8.0 |
| 1941 | 873 | 6.2 |
| 1946 | 133 | - |
| 1956 | 60 | - |
קהילה יהודית > עד סיום מלחמת העולם הראשונה

היהודים הראשונים התיישבו בעיר בתחילת המאה ה-18. ב-1820 נפתח בית ספר יהודי וב-1868 הקהילה הצטרפה לזרם הנאולוגי. ב-1904 נחנך בית כנסת גדול ומפואר בנוסף לבית הכנסת הישן. אוכלוסיית היהודים גדלה מ-349 ב-1840 לשיא של 1,659 (כ-12.5% מכלל האוכלוסייה) ב-1920. בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויסו 205 מחברי הקהילה לחזית. 33 מהם נפלו בקרבות.
קהילה יהודית > בין שתי מלחמות העולם

בהתקפות הטרור הלבן שפרצו בשנים 1919 עד 1921, נרצחו עשרה מיהודי העיר. ביוני 1922, 215 מיהודי הקהילה כולל נשים וילדים, הוכנסו למחנה ריכוז והוחזקו בו בתנאים קשים. למרות העזרה שהקהילה ניסתה לתת להם, רבים מהם סבלו מקור ורעב בחודשי החורף הקרים. גם לאחר שהמחנה נסגר ב-1923, האווירה האנטישמית נמשכה בהנהגתו של הכומר המקומי יוז'ף מינדסנטי, שהפך לאחר מלחמת העולם השנייה לקרדינל ולארכיבישוף של הונגריה. למרות זאת, היהודים השתלבו היטב בחיי הכלכלה והמסחר בעיר. ב-1929 נמנו בעיר 188 סוחרים יהודים, 3 סיטונאים, 13 רופאים, 12 עורכי דין, 6 בעלי בתי חרושת, 3 מהנדסים, 41 פקידים, 17 פקידי ממשלה ובעלי מקצועות נוספים. בין המפעלים בבעלות יהודית היו מפעל לצביעת בדים, בית חרושת ללבֵנים וטחנת קמח ממוכנת.
קהילה יהודית > השואה

ב-1941 כל הגברים היהודים בגיל גיוס גויסו לשירות העבודה ונשלחו לעבודות כפייה בחזית האוקראינית בתנאים קשים ביותר. רובם נהרגו שם. חלק מהמגויסים נשלחו לבור שבסרביה ולמקומות נוספים. במאי 1944, לאחר שהגרמנים פלשו להונגריה, כל יהודי זאלאגרסג יחד עם יהודי הסביבה רוכזו בגטו שהוקם ברובע הצוענים שבעיר בתנאי צפיפות קשים. בחודש יוני, כל הגברים שהיו עדיין כשירים, גויסו לפלוגות העבודה ורק זקנים, נשים וילדים נותרו בגטו. בין ה-15 ל-24 ביוני רוכזו 1,221 היהודים (375 משפחות) מהגטו בעיר יחד עם יהודי גטאות נוספים מהאזור בשני בתי חרושת ללבנים וב-5 ביולי הועלו כל 3,209 היהודים שרוכזו לרכבת ונשלחו לאושוויץ.
קהילה יהודית > לאחר השואה

רק כ-100 יהודים ששרדו את מחנות ההשמדה ואת עבודות הכפייה שבו לעיר עם סיום המלחמה. הקהילה ניסתה להתארגן מחדש. ב-1947 הוקמה מחדש החברה קדישא ובאותה שנה נחנכה גם אנדרטה לזכר הנספים בשואה. ב-1949 מספר חברי הקהילה הגיע ל-196. אחרי המרד ההונגרי בשנת 1956 רבים מיהודי העיר עזבו את הונגריה ומספרם בשנת 1962 ירד לכ-30. מבנה בית הכנסת הגדול נפגע במלחמה ובשנת 1960 העירייה רכשה אותו מהקהילה. המבנה שופץ ב-1983 ומשמש כיום כאולם קונצרטים וגלריה.
ילידי המקום

לאיוש ויידה (1908 – 1941) היה צייר ואמן גרפי יהודי-הונגרי.
אדולף פניבשי במקור גרינבאום (1837 – בודפשט, 18 בינואר 1920) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, מחלוצי הקצרנות באימפריה האוסטרו-הונגרית. פניבשי קיבל תואר אצולה.
מיקלוש גאבור במקור גולדברגר (1919 – 1998) היה שחקן יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט, פרס האמן המצטיין, פרס האמן הדגול.
אלדאר דויטש (1894 – 1973)  היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, רופא ראשי.
נתונים דמוגרפיים > קבוצות אתניות

הונגרים – 95.5%
גרמנים – 0.4%
צוענים – 1.0%
קרואטים – 0.2%
אחרים, לא השיבו – 4.2%
נתונים דמוגרפיים > דתות

קתולים – 72.4%
קלויניסטים – 3.8%
לותרנים – 1.6%
אחרים – 0.5%
אתאיסטים – 11.6%
לא השיבו – 10.1%
ספורט

זלאגרסגי ט.א. היא קבוצת כדורגל מהעיר, מהוותיקות בהונגריה, שמשחקת בליגת העל ההונגרית. היא זכתה באליפות הונגריה בעונת 2001/02.
ערים תאומות

בולגריה דובריץ', בולגריה
אוקראינה חרסון, אוקראינה
איטליה גוריציה, איטליה
רומניה טרגו מורש, רומניה
גרמניה קוזל (אנ'), גרמניה
גרמניה מארל, גרמניה
קרואטיה ואראז'דין, קרואטיה
סלובניה לנדאווה, סלובניה
רוסיה סורגוט, רוסיה
פינלנד ורקאוס (אנ'), פינלנד
פולין קרוסנו, פולין
אוסטריה קלגנפורט, אוסטריה
בוסניה והרצגובינה זניצה, בוסניה והרצגובינה
אוקראינה ברהובה, אוקראינה
איטליה גוריציה, פריולי-ונציה ג'וליה, איטליה
לקריאה נוספת

כריסטינה בז'ן (אנ'), זאלאגרסג, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 386), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

↑  The politics of genocide: the Holocaust in Hungary By Randolph L. Braham pp.150-151 (באנגלית)
↑  המפקד איפשר לכל נפקד להשתייך ליותר מלאום/קבוצה אתנית אחת. לכן סכום האחוזים יכול לעבור את ה-100%.
1 2 3  A Detailed Gazetteer of the Republic of Hungary, 2012
↑  אוכלוסייה היסטורית, 1870–2001, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ההונגרית KSH
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562123305171  GND: 4238733-4  LCCN: n82273763  MusicBrainz: 00bfa059-f80f-412d-a438-552b6f262961  NKC: ge1029848  VIAF: 165847164   WorldCat (עם VIAF): 165847164 
מבנה בית הכנסת היום - משמש כאולם קונצרטים וגלריה
בית הכנסת - בשנת 1912
עמוד שלטים בעיר שמצביעים לכיווני הערים התאומות
חצי האי צ'אוודאר

|  נתונים גאוגרפיים |
| --- | --- |
 מיקום:  מפרץ קרטיס, מפרץ יוז, מצר ז'רלאש 
 קואורדינטות:  64°05′25″S 60°52′45″W﻿ / ﻿64.0903°S 60.8792°W﻿ / -64.0903; -60.8792
 אורך:  13 קילומטר
 רוחב:  10 קילומטר
 נתונים מדיניים
 על שם:  Chavdar Voyvoda 
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהחצי האי צ'אוודאר(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהחצי האי צ'אוודאר(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחצי האי צ'אוודאר(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחצי האי צ'אוודאר
 
חצי האי צ'אוודאר (באנגלית: Chavdar Peninsula; בבולגרית: полуостров Чавдар) הוא חצי אי רחב הפונה לכיוון צפון מערב כשהוא יוצא מארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
רוחבו של חצי האי 10 קילומטרים, ואורכו 13 קילומטרים.
מצפון מזרח לחצי האי מצוי מפרץ קרטיס, מדרום מערב לו מצוי מפרץ יוז, ומצפון מערב לו מצוי מצר ז'ארלש.
בקצהו המערבי של חצי האי (קצה חצי האי) מצוי כף סטרנק, המפריד בין חוף דנקו שמדרום מערב לכף, לבין חוף דייוויס שמצפון מזרח לכף.
בתוך חצי האי מצוי החלק המערבי של רכס קאליבה.
היסטוריה > גילוי חצי האי

חצי האי מופה לראשונה על ידי סקר בריטי משנת 1978.
היסטוריה > מקור השם

חצי האי נקרא על שם מנהיג המורדים הבולגרי מהמאה ה-16 צ'אוודאר ווייוודה (Чавдар).
לקריאה נוספת

הגאזט האנטארקטי הבולגרי (בבולגרית)
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של בולגריה
1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי על רכס קאליווה
חטיפת אירופה (רמברנדט)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  רמברנדט
 תאריך יצירה:  1632
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  78.7 ס״מ 
 גובה:  64.6 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  תור הזהב של הולנד 
 מספר יצירה:  95.PB.7 (מוזיאון פול גטי) 
 מיקום:  מוזיאון פול גטי מאליבו, קליפורניה שבארצות הברית
 
חטיפת אירופה הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר רמברנדט ואן ריין משנת 1632. היצירה מוצגת במוזיאון פול גטי במאליבו, קליפורניה.
הסיפור המיתולוגי

סיפור חטיפת אירופה מתואר בגרסאות רבות בספרות הקלאסית. לפי רוב הגרסאות, זאוס (או יופיטר בגרסה הרומית), הוקסם מאירופה, בת המלך הפיניקי אגנור, והחליט לפתות אותה או לאנוס אותה. הוא הפך את עצמו לפר (או שור בר) יפהפה והתערב בעדרי אביה. כאשר אירופה ירדה לחוף בקרבת העדרים, היא ראתה את השור היפה, החלה ללטף אותו וכשראתה שהוא צייתן טיפסה על גבו. זאוס ניצל את ההזדמנות, דהר אל הים כשהיא על גבו, ועבר מעליו אל האי כרתים. שם הוא התגלה בדמותו האמיתית שכב עם אירופה, ואחר כך היא התחתנה עם מלך כרתים. מסיפור זה נטבע הפתגם המודרני מה שמותר ליופיטר אסור לשור.
תיאור היצירה

הציור מתאר את הרגע בסיפור שבו זאוס, המחופש לשור בר לבן, דוהר אל הים, כאשר אירופה על גבו. היא מחזיקה ביד אחת את קרן השור ומביטה אחורה לעבר חבריה הנשארים על החוף מבועתים. צעירה אחת נופלת על האדמה ומרימה את זרועותיה בבהלה כאשר בחיקה זר פרחים שאותו התכוונה לכרוך על קרני השור, בעוד חברתה אוחזת את ידיה במבוכה ומתבוננת בחוסר אונים. נהג הכרכרה למעלה קם על רגליו ובוהה בנסיכה העוזבת באימה. ברקע, עיר אפופה בערפל משתרעת לאורך האופק, ואולי משמשת רמיזה לעיר צור העתיקה כמו גם לאמסטרדם בימי רמברנדט. אור השמש פורץ בין העננים ומשתקף מהמים, אך השמים שמאחורי העצים חשוכים ומבשרי רעות.
תיאור היצירה > אלגוריה לחייו של מזמין היצירה

היצירה הוזמנה על ידי ז'אק ספקס (Jacques Specx), מייסד קשרי המסחר בין הולנד לבין יפן וקוריאה. ספקס הקים מרכז מסחר ביפן בשנת 1609, שימש כמושל העיר בטוויה (שמה הקודם של ג'קרטה, בירת אינדונזיה), ובהמשך חזר להולנד בשנת 1633. מרבית החוקרים מסכימים כי רמברנדט בחר לפרש מחדש את הסיפור המיתולוגי ולשקף בו את הקריירה של ספקס.
הציור כולל פרטים הקושרים אותו לחייו של ספקס, כמו הנהג האפריקאי והכרכרה הלא אירופית מימינו.
יש הקבלה בין זאוס, הנושא את אירופה על גבו מביתה שבאסיה (העיר צור) לכרתים, לבין ספקס שהקריירה שלו הייתה להעביר את אוצרות אסיה ליבשת אירופה באוניה. פרט נוסף אשר מחזק את ההקבלה בין צור לנמלים ההולנדיים הוא הכללת מנוף, כלי שלא היה קיים במאה הראשונה.
תיאור היצירה > השפעת הבארוק

מבחינה אמנותית, ציור "חטיפת אירופה" משקף את תחומי העניין של רמברנדט וציירים הולנדים אחרים בראשית המאה השבע עשרה ומבטא את תקופת הבארוק הגבוה עם אור דרמטי המגיע משמאל. החוף השליו והשתקפויות המפורטות במים מעידים על ההתעניינות הגוברת בנטורליזם באמנות. הנטורליזם ממלא תפקיד חזק בהיבטים אחרים של היצירה. רמברנדט מייצר ניגודיות בין הצבע הכהה של העצים לצבע הבהיר של השמיים ומשתמש באור כדי להגביר עוד יותר את הדרמה, כפי שניתן לראות בזוהר על השמלות והכרכרות. התיאור של אירופה על השור משלב את הפרטים האלה: יש השתקפות ברורה של הדמויות במים, בשמלתה יש חוטי זהב ואפילו תכשיטיה משקפים מעט אור.
תיאור היצירה > השפעתו של טיציאן

| --- | --- |
 :  ראו גם – חטיפת אירופה (טיציאן)
רמברנדט לא היה האמן הראשון שצייר את "חטיפת אירופה". האמן האיטלקי טיציאן יצר יצירה דומה כמעט שבעים שנה לפני כן. היסטוריונים רבים לאמנות מסכימים שטיציאן השפיע רבות על רמברנדט, המכונה לעיתים קרובות "הטיציאן של הצפון", ורבים מקטעי הדיוקן שלו מראים את השפעת הסגנון והטכניקה הטיציאנית. מספרם של הציורים הוונציאנים שהגיעו לאמסטרדם גדל ככל שגברה חשיבותה כמרכז אמנות, כך שרמברנדט נחשף לאמנות איטלקית אף שמעולם לא נסע לאיטליה. רמברנדט אף שמר עותק של אחד מציוריו של טיציאן בסטודיו שלו.
אמנם ניתן לזהות את ההשפעות של "חטיפת אירופה" של טיציאן, אך עבודתו של רמברנדט היא ייחודית. שתי היצירות משקפות את הדרמטיות הרבה של האירוע, אך עבודתו של טיציאן אלימה יותר באופייה. פליפה השני, מלך ספרד הזמין את היצירה, וטיציאן השתמש באימה ובעירום של אירופה כדי לשקף אלימות מינית. עבודתו של רמברנדט אמנם פחות אלימה, אך עדיין משמרת את רגע השיא בסיפור. הבדל נוסף הוא לבושן של הדמויות: טיציאן שומר על אופייה המיתולוגי של היצירה והדמויות בציורו לבושות בלבוש עתיק. לעומת זאת, הדמויות בציורו של רמברנדט לבושות בלבוש הולנדי המתאים לתקופתו.
ראו גם

חטיפת אירופה מאת טיציאן, 1560–1562
אירופה (מיתולוגיה)
הערות שוליים

1 2   "תיאור היצירה". מוזיאון פול גטי. (באנגלית)
↑  "Europa". Isabells Stewart Gardner Museum. (באנגלית)
| רמברנדט |
| --- | --- | --- |
| יצירותיו | אחשוורוש והמן במשתה אסתר • אישה צעירה במסגרת תמונה • אנדרומדה כבולה אל הסלעים • ארטמיסיה • אריסטו מתבונן בפרוטומה של הומרוס • בת שבע במקלחת • דיוקן עצמי בגיל 63 • דנאה • הוועד של אגודת הדרייפרים • הכלה היהודייה • המלומד מעל דוכן הדרשות • חטיפת אירופה • יעקב מברך את בני יוסף • ירמיהו מבכה את חורבן ירושלים • משה שובר את לוחות הברית • משמר הלילה • משתה בלשאצר • סערה בים כנרת • סקילתו של סטפנוס הקדוש • עקדת יצחק • פטרוס הקדוש בכלא • שובו של הבן האובד • שיעור האנטומיה של ד"ר טולפ |  |
| ראו גם | בארוק • מאוריצהאוס • מוזיאון בית רמברנדט • רייקסמוזיאום |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKDimages ID: 46813 
חטיפת אירופה, טיציאן, 1560–1562
חאזקאיס, קיסר אתיופיה

ערך זה עוסק בקיסר אתיופי. אם התכוונתם לטוען לכתר האתיופי, ראו .
חאזקאיס (חזקיהו), קיסר אתיופיה 26 ביולי - 1789 ינואר 1794, היה בנו של ייאסו השלישי. נפטר ב-13 בספטמבר 1813.
חאזקאיס שוחרר מבית הכלא הקיסרי בוואחני על ידי אזג' דנגל וקנטיבה איאדר והכתירו אותו לקיסר בזמן שהקיסר המכהן תקלה גיורגיס הראשון ניהל מערכה צבאית כנגד מורדים. הקיסר ששמע זאת מיהר לחזור לבירה ולדכא את המרד.
ראשית כבש את אריגו ובמקביל הדאג'זמץ אמאדה ועלי בורש עם חיילים ששלח להם עליגז נעצרו בעיירה סלם והקיפו את הקיסר גיורגיס והתקיפו אותו. גיורגיס הצליח להימלט ולברוח דרך הנילוס הכחול לגוג'אם.
במשך שנותיו המוקדמות בכתר חאזקאיס נתן מקלט לסאלסי שפשט עם כוחותיו בתיגראי. בהמשך חאזקאיס פשט עם כוחותיו על עבר הגבול עם סנאר. למרות הכוח הצבאי שהיה לו כוחו היה מוגבל מכיוון שאחד מהמצביאים הדאג'זמץ וולדה גבריאל נכנס לגונדר וקיים פגישות ללא אישור הקיסר. לאחר כמה חודשים הצבא גירש את גבריאל ובלחימה נהרס חלק ממתחם פאסיל גמב.
הנרי סלט שביקר באתיופיה מזכיר שהוא עדיין היה חי כאשר ביקר שם ב-1809/1810.
הערות שוליים

↑  Pearce, Nathaniel (1831). in J.J. Halls: The Life and Adventures of Nathaniel Pearce.
↑  Weld Blundell, H. (1922). The Royal chronicle of Abyssinia, 1769-1840. Cambridge: University Press.
↑  Wallis Budge, E. A. [1928] (1970). A History of Ethiopia: Nubia and Abyssinia. Oosterhout, the Netherlands: Anthropological Publications.
↑  Quoted in Pankhurst, Richard K. P. (1982). History of Ethiopian Towns. Wiesbaden: Franz Steiner Verlag.
↑  Henry Salt, A Voyage to Abyssinia and Travels into the Interior of that Country, 1814 (London: Frank Cass, 1967), p. 474.
| השושלת הגונדרית |
| --- | --- | --- |
| תקופת התחייה | פאסילידס • יוהנס הראשון • ייאסו הראשון • יסחק ייאסו • ייאסו הראשון • תקלה היימנות הראשון • עמדה ציון • תקלה היימנות הראשון • טאוופלוס • נאבחנה יוהנס • טאוופלוס • יוסטוס (אינו מהשושלת) • דווית השלישי • בקפה • ייאסו השני • חאזקאיס • ייאסו השני • יואס הראשון |  |
| תקופת השופטים | יוהנס השני • תקלה היימנות השני • סוסניוס השני • סלומון השני • תקלה גיורגיס הראשון • ייאסו השלישי • תקלה גיורגיס הראשון • חאזקאיס • תקלה גיורגיס הראשון • באדה מריאם השני • תקלה גיורגיס הראשון • סלומון השלישי • יונס • תקלה גיורגיס הראשון • סלומון השלישי • דמטריוס תקלה גיורגיס הראשון • דמטריוס • אגוולה ציון • יואס השני • ג'יגר • באדה מריאם השלישי • ג'יגר • ייאסו הרביעי • גברה קראסטוס • סהלה דנגל • גברה קראסטוס • סהלה דנגל • יוהנס השלישי • סהלה דנגל • יוהנס השלישי • סהלה דנגל • יוהנס השלישי • סהלה דנגל |  |
האימפריה האתיופית
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: תקלה גיורגיס הראשון | קיסר אתיופיה  1789–1794 | הבא: תקלה גיורגיס הראשון |
חאזרת סובמן

| --- | --- |

 לידה:  1 במאי 1937 (בן 87) Afipsip, רוסיה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 השכלה:  אוניברסיטת הכרייה של סנקט פטרבורג 
 מפלגה:  רוסיה המאוחדת 
 
 פרסים והוקרה
 העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מסדר הכבוד והתהילה  מדליית הכבוד של מועצת המנהלים של קרן השלום הסובייטית  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית  עיטור אות הכבוד  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
סובמן (משמאל) עם ולדימיר פוטין, 2001
חאזרת מג'ידוביץ סובמן (ברוסית: Хазре́т Меджи́дович Совмен; נולד ב-1 במאי 1937) הוא פוליטיקאי רוסי לשעבר ואיש עסקים מצליח ממוצא צ'רקסי. סובמן כיהן כנשיאה השני של אדיגיה, אחת משלוש הרפובליקות הצ'רקסיות בצפון הקווקז.
בנוסף, מחזיק סובמן תואר פרופסור מטעם אוניברסיטת מייקופ, והוא מייסדה ונשיאה של חברת "פוליוס", חברת כריית הזהב המובילה ברוסיה.
ביוגרפיה

סובמן נולד ב-1937 בעיירה אפיפסיפ שבאדיגיה. ב-1961, עם סיום לימודיו התיכוניים ושירות בצבא בחיל הים הרוסי, החל סובמן לעבוד בתור נהג בולדוזר במכרה זהב במחוז מגדן . במקביל הוא סיים לימודי הנדסה במכון למהנדסי כרייה בלנינגרד. ב-1966 נבחר כיושב ראש קואפרטיב כריית הזהב "וושכוד" וב-1969 כיושב ראש של חברת "סויוז". ב-1980 ייסד את חברת "פוליוס" שהייתה פעילה בכריית זהב במחוז קרסנויארסק.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בשנת 2000 התמנה סובמן כראש מפלגת "אדיגיה שלנו", אשר זכתה במושבים רבים בבחירות. הוא היה ממתנגדיו העיקריים של נשיא אדיגיה דאז אסלן דז'רימוב.
ב- 2001 הכריז על מועמדותו לנשיאות הרפובליקה. הוא נכנס לתפקידו ב-8 בפברואר 2002 במקומו של אסלן דז'רימוב וכיהן כנשיא הרפובליקה עד 13 בינואר 2007, אז הוחלף על ידי נשיא אדיגיה הנוכחי, אסלן תחאקושינוב. בתקופת כהונה כנשיא הוא מכר את החזקותיו בחברות לכריית זהב.
סובמן נחשב לאחד מתומכיו של ולדימיר פוטין וחבר במפלגת רוסיה המאוחדת.
חוסייניה

מוסלמים שיעים בדאר א-סלאם, טנזניה מאזינים להרצאה בחוסינייה, אחת הפעילויות באבל מוחרם
חוסייניה (בערבית: حسينية) (בפרסית: حسینیه یا هیئت) הוא מבנה המהווה אולם קהילה לטקסי הנצחה מוסלמים שיעים תריסריים, במיוחד למנהגים הקשורים לאבל מוחרם (ערבית: عَزاءُ مُحَرَّمُ). וטקסי הנצחה אחרים של השיעים. חוסייניה שונה ממסגד. השם בא מחוסיין בן עלי, השלישי מבין שנים עשר האימאמים ונכדו של הנביא האסלאמי מוחמד. חוסיין נהרג בקרב כרבלא ב-10 באוקטובר 680 לספירה בתקופת שלטונו של עביד אללה בן זיאד (בערבית: عُبَيْدِ اللَّهِ بْنِ زِيَادٍ). השיעים מציינים את מות הקדושים שלו מדי שנה בעשוראא, היום העשירי למוחרם. ישנם גם טקסים נוספים המתקיימים במהלך השנה בחוסייניות, כולל הנצחות דתיות שאינן קשורות לעשוראא. או לתפילת יום שישי.
חוסייניה באיראן
בדרום אסיה מכונה חוסייניה בשם כאימאמברה, אימאמברגה או אשורקנה. באפגניסטן ובמרכז אסיה, המבנה נקרא בשם טאקאיאנה. במדינות המפרץ הפרסי נפוץ השם מאתם (בערבית: مأتم).
מתקופת שלטון השושלת הספווידית באיראן, כאשר השיעים החלו לערוך את טקסי הדת והאבל בגלוי וטקסים שעד אז נערכו במעברים או מקומות לא רשמיים שימשו את הקהילות הדתיות החלו להיערך במבנים יותר מוסדרים ואז החוסייניה החלה לשמש את נחלת הכלל. לכל חוסינייה היו כמה דוכנים (או חדרים) וארקדות, בגדלים גדולים וקטנים. גם בהרבה סמטאות ורחובות, בימים טרם העשוראא, צבעו השיעים את הקירות והגגות והאירו אותם באורות הצבעוניים. בתקופת השושלת הזנדנית, נבנו תקאיא (לשון רבים של תקיה, בפרסית: تکیه) רבים וגדולים יותר ונבנו במות בגובה של מטר מהרצפה, כדי להדגיש ולהאדיר את תצוגות התעזיה. הוצאות החוסיין מסופקות על ידי תרומות והקדשות צדקה.
במחצית השנייה של המאה ה-19, השיעים בעיראק החלו לבנות את חוסייניות כמוסדות דתיים ותרבותיים כמו תקאיא, מבנים המשמש למטרה דומה ונפוצים באיראן, כדי לקיים טקסים דתיים, במיוחד אבלו של חוסיין, ומסיבה זו הם קראו למבנים אלו על שמו.
החוסייניות משמשים כיום לתנחומים כמו גם לחתונות כמו יום השנה למסע הלילי של מוחמד ועיד אל-ע'דיר (בערבית: عید الغدیر). בחוסייניות רבות רבים מתקיימים גם מפגשים המוקדשים לשיעורים ודרשות על בסיס שבועי, המועברים על ידי הדרשן, ובהם הוא מעלה סוגיות חברתיות, היסטוריות וספרותיות, פרשנות של הקוראן ונושאים משפטיים.
על פי האסלאם הסוני, מקום הפולחן הלגיטימי היחיד באסלאם הוא מסגד, שכן טקסי האסלאם לקוחים ממקורות הקוראן והסונה של הנביא מוחמד, ומכיוון שהחוסייניות הם ביטוי חדש ששני המקורות לא הזכירו, אסור לבנות אותם, והטקסים שמתקיימים בהם אינם לגיטימיים. על אף שלחוסיין ומשפחת הנביא מעמד חשוב באסלאם, הם גורסים כי השיעים מגזימים באהבתם זו במידה שהיא סותרת את תורתו הנכונה של האסלאם.
ראו גם

אדריכלות אסלאמית
הערות שוליים

↑  Juan Eduardo Campo (1 בינואר 2009). Encyclopedia of Islam. Infobase Publishing. pp. 318–. ISBN 978-1-4381-2696-8. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Marafi, Najebah (29 בספטמבר 2012). The Intertwined Conflict: The Difference Between Culture and Religion. Xlibris Corporation. ISBN 978-1477128367. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Hussainiahs and Takkiahs". mashreghnews.ir.
↑  Ansari Qomi. Iran's endowments in Iraq, ( موقوفات ايرانيان در عراق), vol 2. pp. 74–82.
↑  Ebrahimnegad Shirvani, Pourabbas, Mahbubeh-sadat, Ata (12 באפריל 2017). "The Role of Ashura rituals and post-Ashura days in spiritual health through promoting religious-oriented normal behavior: A practical model". Journal of Pizhūhish Dar Dīn Va Salāmat. 3 (2): 115–122. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "حكم-حسينيات-الرافضة-والذباىح-التي-تذبح-بهذه-المناسبة". אורכב מ-המקור ב-2020-05-12.
זמרת הארץ

ערך זה עוסק בכינוי לשישה מיני מוצרים חקלאיים. אם התכוונתם לכתב עת עברי ברומניה, ראו .
שקד
נְכֹאת - חרוב ע"פ פירוש הרס"ג
שיזף השיח - אחד הפירושים לפרי "לוט"
פיסטוק (אלת הבטנה)
שרף מצמח ממשפחת האפרסמון. ידוע ברפואה העתיקה במזרח הרחוק.
זִמְרַת הָאָרֶץ הוא כינוי לשישה זני בר, 'ששת המינים', הנזכרים בספר בראשית ומייצגים את כלל תנובתה של אדמת ארץ ישראל.
מקור הביטוי ופירושו

מקור רשימת ששת המינים בפסוק מספר בראשית, פרק מ"ג, פסוק י"א, כאשר מסר יעקב אבינו בידי בניו מנחה ל"איש" במצרים (הלוא הוא יוסף, אלא שיעקב עדיין איננו יודע זאת):
וַיֹּאמֶר אֲלֵהֶם יִשְׂרָאֵל אֲבִיהֶם: אִם כֵּן אֵפוֹא, זֹאת עֲשׂוּ – קְחוּ מִזִּמְרַת הָאָרֶץ בִּכְלֵיכֶם, וְהוֹרִידוּ לָאִישׁ מִנְחָה: מְעַט צֳרִי וּמְעַט דְּבַשׁ, נְכֹאת וָלֹט, בָּטְנִים וּשְׁקֵדִים.
ששת המינים המוזכרים הם:
צֳרִי - רבן שמעון בן גמליאל פירש: "הצרי אינו אלא שרף הנוטף מעצי הקטף". זהו סוג מוכר של חומר ששימש לרפואה. זיהויו של עץ הקטף אינו ידוע, יש הסוברים שזהו עץ השיזף. זהר עמר סבור שהצרי אינו אלא האפרסמון המסתורי המוכר מהתלמוד.
דְּבַשׁ - שד"ל פירש: דבש העשוי מצימוקים כיוון ש"דבש דבורים מצוי הוא במצרים הרבה, וכן דבש תמרים, ויש אומרים שהוא עשוי מצימוקים והוא נקרא בלשון ערבי dibs, ועד היום מביאים ממנו מחברון למצרים משא שלוש מאות גמל בכל שנה, ומערבים בו מים ושותים אותו במקום יין, והיין מעט במצרים". המילונאי הסורי בר בהלול פירש את המילה 'דבושא' כממתק הנעשה מצימוקים ודבש-צימוקים.
נְכֹאת - ככל הנראה דונג דבורים (לפי תרגום אונקלוס). רס"ג פירש חרוב.
לֹט - הזיהוי אינו ודאי, אך גם כאן מדובר בפרי ששימש לרפואה, ייתכן שהכוונה לפירות "שיזף השיח" (Ziziphus Lotus). רס"ג פירש ערמון, אף שעץ זה אינו סגולי לארץ, אך הוא צומח בסוריה ובלבנון.
בָּטְנִים - פרי אלת הבטנה, הוא הפיסטוק Pistacia vera.
שְׁקֵדִים - שקד מצוי.
זמרת הארץ מלמדת על כלכלת ארץ ישראל ומצרים

כאשר יעקב שולח את המנחה הייחודית של ששת המינים הנזכרים, ארץ ישראל נמצאת לאחר מספר שנות בצורת. המנחות נשלחות למצרים החזקה והעשירה. נסיבות אלה מלמדות על שתי עובדות:
המינים הנזכרים, ובפרט הפירות, גדלים בארץ ישראל גם לאחר מספר שנות בצורת.
מצרים ענייה במינים אלה. לא צומחים בה עצי פרי והיא תלויה בתוצרת המגיעה מארץ ישראל (ובפרט מחלקיה הצפוניים הקרירים). ייתכן שגם החניטה של גופות מתים התבססה על צרי ונכאות ומכאן חשיבותם הגדולה.
החשיבות הגדולה למצרים של מינים אלה דווקא מוזכרת בפסוק נוסף בספר בראשית:
וַיִּשְׂאוּ עֵינֵיהֶם וַיִּרְאוּ, וְהִנֵּה אֹרְחַת יִשְׁמְעֵאלִים בָּאָה מִגִּלְעָד; וּגְמַלֵּיהֶם נֹשְׂאִים נְכֹאת וּצְרִי וָלֹט, הוֹלְכִים לְהוֹרִיד מִצְרָיְמָה.
שד"ל העיד שגם בימיו (המאה ה-19) נהוג היה להוביל דבש-צימוקים מארץ ישראל למצרים כי "היין מעט במצרים".