מצודת לונדון
היסטוריה > שינוי ייעוד המצודה

בתחילת תקופת שלטונו של בית טיודור פחת השימוש במצודה כמקום מגורים מלכותי. כותב הכרוניקות רפאל הולינשד מהמאה ה-16 כתב כי המצודה הפכה למקום אחסון של כלי נשק ותחמושת, וכן לבית כלא. היאומן וורדרס שימשו כמשמר המלכותי ככל הנראה מאז 1509. במהלך שלטונו של הנרי השמיני הוחלט כי המצודה צריכה לעבור שיפוצים משמעותיים על מנת לחזק את הגנותיה. ב-1532 הוציא תומאס קרומוול 3,593 לירות שטרלינג על תיקונים, וייבא כמעט 3,000 טון של אבנים מאזור העיר קן שבצפון צרפת. אולם, גם העבודות הללו לא הספיקו כדי להתאים את המצודה לתקני הביצורים הצבאיים של אותה תקופה, שהיו אמורים לעמוד בפני ארטילריה חזקה. לאחר מותו של הנרי השמיני תוקנו ביצורי המצודה, אך מבני הארמון נותרו במצב של הזנחה. מצבם היה כה גרוע עד שהם לא היו ראויים למגורי אדם. החל מ-1547 שימשה המצודה כמקום מגורים מלכותי רק כאשר סמליותה הפוליטית וההיסטורית הייתה עשויה להביא תועלת. לדוגמה, אדוארד השישי, מרי הראשונה, ואליזבת הראשונה (שלושת ילדיו של הנרי השמיני) התגוררו במצודה לפני הכתרתם.
במהלך המאה ה-16 רכשה לעצמה המצודה מוניטין של בית כלא מעורר יראה ואפל, אך לא באופן קבוע. מאחר שהייתה טירה מלכותית שימשה המצודה את המונרכים השונים לכלוא בה אנשים מסיבות מגוונות, אם כי בדרך כלל היה מדובר באישים רמי-מעלה ולא באזרחים פשוטים שנכלאו בבתי הכלא האחרים של המדינה. האסירים במצודה יכלו לשפר את תנאי חייהם באמצעות רכישת הטבות כגון מזון טוב יותר או אפילו גובלנים מסגן מפקד המצודה. מאחר שהחזקת אסירים הייתה תפקיד אקראי של המצודה - כפי שהיה המקרה בטירות רבות אחרות - לא היו בה מקומות מגורים ייעודיים למגורי אסירים עד שב-1687 נבנה מלבנים אדומות "בית כלא לאסירים" צפונית-מערבית למגדל הלבן. המוניטין של המצודה כבית כלא שבו מבוצעים עינויים קשים נובע בין היתר מתועמלנים דתיים של המאה ה-16 ומרומנטיקנים בני המאה ה-19. אומנם יש הגזמה מסוימת במוניטין של המצודה, אך במאה ה-16 ובמאה ה-17 הגיע שיא השימוש במצודה כבית כלא, ורבים מהאישים שהיו בלתי רצויים מבחינה דתית ומבחינה פוליטית נכלאו בה. המועצה המלכותית הטילה איסור על שימוש בעינויים, כך שנעשה בהם שימוש לעיתים רחוקות בלבד; בין 1540 ל-1640, שיא השימוש במצודה, בוצעו 48 מקרים מתועדים של עינויים. שלוש הצורות הנפוצות ביותר היו לוח המתיחה הנודע לשמצה, בתו של מנקה הרחובות (אנ'), ושלשלאות. לוח המתיחה הובא לאנגליה ב-1447 על ידי ג'ון הולנד, הדוכס השני מאקסטר, שכיהן כמפקד המצודה; לאחר מכן נודע הלוח כ"בתו של הדוכס מאקסטר".
אף על פי שהיאומן וורדרס היו גם השומרים המלכותיים, במאה ה-16 ובמאה ה-17 שונה תפקידם העיקרי והפך להשגחה על האסירים. המצודה הייתה לעיתים מקום בטוח יותר מבתי כלא אחרים בלונדון, שבהם היו נפוצות מחלות. אסירים ידועי שם יכלו לחיות בתנאים דומים לאלה שציפו להם לו היו חופשיים; דוגמה לכך הייתה כאשר וולטר ראלי הוחזק במצודה, וחדריו שונו כך שמשפחתו תוכל להתגורר בהם, כולל בנו שנולד במקום ב-1605. ההוצאות להורג בוצעו בדרך כלל בגבעת המצודה ולא במצודה עצמה, ובמשך כ-400 שנים בוצעו במצודה 112 הוצאות להורג. אן בולין, קתרין הווארד וליידי ג'יין גריי, הן בין האישים שנכלאו במצודה והוצאו בה להורג. עד המאה ה-20 בוצעו שבע הוצאות להורג במתחם טאוור גרין; מקום זה נשמר עבור נידונים למוות שבמקרה שלהם הוצאה להורג לעיני הציבור הייתה כרוכה בסיכון, כפי שהיה לדוגמה במקרה של ליידי ג'יין גריי. לאחר הוצאתה להורג ב-12 בפברואר 1554 כלאה בה המלכה מרי הראשונה את אחותה אליזבת, לימים המלכה אליזבת הראשונה, בחשד שאליזבת גרמה למרד כיוון שסר תומאס ואייט הצעיר הוביל מרד נגד מרי בשמה של אליזבת.
במאה ה-15 הוקמו משרד התחמושת ומשרד הנשקיה, והחליפו את המלתחה המלכותית במילוי החובות הכרוכות בטיפול בארסנל ובחפצי הערך של המונרך. מאחר שעד ל-1661 לא היה צבא סדיר באנגליה, חשיבותם של כלי הנשק המלכותיים במצודה הייתה היותם בסיס מקצועי לאספקת אמצעים וציוד בעיתות מלחמה. שני הגופים שכנו במצודה לכל הפחות מאז 1554, ועברו למיקום בתוך החלק הפנימי של המצודה. המתחים הפוליטיים בין צ'ארלס הראשון והפרלמנט ברבע השני של המאה ה-17 הובילו לניסיון של כוחות מלוכניים הנאמנים למלך להבטיח את השליטה במצודה ובחפצי הערך שבה, כולל הכסף וכלי הנשק. מיליציה לונדונית מאומנת הוצבה במצודה ב-1640. תוכניות להגנת המצודה הוכנו, ועמדות ירי נבנו על מנת להכין את המצודה למלחמה. הכנות אלה מעולם לא נבחנו במציאות. ב-1642 ניסה צ'ארלס הראשון לעצור חמישה חברי פרלמנט. כאשר הם נסו מלונדון הגיב הפרלמנט באמצעות הדחת סר ג'ון ביירון, מפקד המצודה. המיליציה החליפה צדדים, וכעת תמכה בפרלמנט; ביחד עם אזרחי לונדון הם חסמו את הגישה למצודה. לאחר שקיבל לכך היתר מהמלך ויתר ביירון על השליטה במצודה. הפרלמנט החליף את ביירון באחד מהפרלמנטרים, סיר ג'ון קוניירס. המצודה הייתה נתונה לשליטתו המלאה של הפרלמנט עם פריצת מלחמת האזרחים האנגלית בנובמבר 1642.
המלך האחרון שקיים את מסורת הצעידה מהמצודה למנזר וסטמינסטר בעת הכתרתו היה צ'ארלס השני ב-1660. באותה תקופה היו המגורים במצודה במצב כה גרוע עד כדי כך שהוא לא לן בה בלילה שלפני הכתרתו. בתקופת בית סטיוארט נבנו מחדש מבני המצודה, בעיקר תחת פיקוחו של משרד התחמושת. ב-1663 הוצאו למעלה מ-4,000 לירות שטרלינג על בניית מחסני אבן חדשים, הידועים כנשקיות החדשות, בחלק הפנימי. במאה ה-17 נהגו מספר תוכניות לחזק את ביצורי המצודה בסגנון מבצר כוכב, אך הן מעולם לא יצאו לפועל. אף על פי שמתקני חיל המצב שופרו עם הוספתם של המגורים הייעודיים הראשונים לחיילים ("הקסרקטין האירי") ב-1670, המגורים האחרים נותרו במצב גרוע.
כאשר עלתה שושלת הנובר לשלטון היה מצבה לא ידוע, והיה חשש ממרד של הסקוטים. לאור זאת תוקנו בעיות במצודה. עמדות התותחים שנבנו בתקופת בית סטיוארט התפוררו. מספר התותחים במצודה פחת מ-118 ל-45, ואף נטען כי המצודה לא תוכל להחזיק מעמד אפילו 24 שעות מול צבא שמוכן למצור[דרוש מקור]. העבודות על הביצורים לאורך רוב המאה ה-18 היו ספורדיות ומקוטעות, אם כי ב-1774 נבנתה כניסה חדשה בקיר הדרומי, כך שניתן היה להגיע מהמזח אל החלק החיצוני. החפיר שהקיף את המצודה התמלא בסחף מאז שנחפר לראשונה, למרות ניסיונות לנקות אותו. היה זה חלק חשוב בהגנות המצודה, כך שב-1830 החליט מפקד המצודה, ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, על מבצע בקנה מידה גדול לניקוי מטרים אחדים של סחף. גם מבצע זה לא מנע את הפצת המחלות בקרב חיל המצב של המצודה ב-1841, שנגרמה על ידי מים באיכות נמוכה, והובילה אף למספר מקרי מוות. על מנת למנוע מהחפיר המתמלא לגרום לבעיות בריאות נוספות, נקבע כי החפיר ירוקן ממים וימולא באדמה. העבודות החלו ב-1843, והושלמו ברובן כעבור שנתיים. בניית קסרקטין ווטרלו בחלק הפנימי החלה ב-1845, כאשר הדוכס מוולינגטון הניח את אבן הפינה. הבניין היה בעל תכולה של 1,000 אנשים; באותה תקופה הוקמו מגורי קצינים צפונית-מזרחית למגדל הלבן. הבניין משמש כיום כמשכנו של רגימנט הרובאים המלכותיים. הפופולריות של התנועה הצ'ארטיסטית בין 1828 ל-1959 הובילה לחזק את המצודה פעם נוספת, וזאת במקרה של מתיחות עם האזרחים. הייתה זו התוכנית המשמעותית האחרונה לחיזוק המצודה. רוב המבנים והמתקנים הקשורים לשימוש בארטילריה ועדיין קיימים מתוארכים לתקופה זו.
11 אנשים (לרבות קרל הנס לודי) שהורשעו בעבירות ריגול נשפטו במצודה והוצאו בה להורג באמצעות כיתת יורים במהלך מלחמת העולם הראשונה. במהלך מלחמת העולם השנייה חזרה המצודה למלא את התפקיד של בית כלא לשבויים. אחד מהאסירים הידועים ביותר שהוחזק במצודה בתקופה זו היה רודולף הס, סגנו של אדולף היטלר, ששהה במצודה למשך כארבעה ימים ב-1941. הוא היה האסיר האחרון של המדינה שהוחזק במצודה. האדם האחרון שהוצא להורג במצודה היה המרגל הגרמני יוזף יאקובס, שהוצא להורג באמצעות כיתת יורים ב-14 באוגוסט 1941. ההוצאות להורג באשמת ריגול בזמן המלחמות נערכו במטווח טרומי שניצב בחלק החיצוני של המצודה ונהרס ב-1969.