stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שטוג סימן 3

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  משפחת כלי רכב קרביים 
 מדינה מייצרת:   גרמניה הנאצית
 יצרן:  דיימלר בנץ, Alkett, MIAG 
 שנת ייצור:  1940 
 תקופת השימוש:  1940–1945 (כ־5 שנים) 
 דגם עוקב:  שטוג סימן 4
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם השנייה   מלחמת ששת הימים
 יחידות שיוצרו:  10,001 
 מידע טכני
 אורך:  6.85 מטר
 רוחב:  2.95 מטר
 גובה:  2.16 מטר
 משקל:  23.9 טון
 מהירות:  40 קמ"ש
 טווח פעולה:  155 ק"מ
 מנוע:  בנזין, 296 כוח סוס
 שריון:  80-16 מ"מ
 צוות:  4
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח 7.5 ס"מ KwK 40 ‏ (54 פגזים) 
 חימוש משני:  מקלע 7.92 מ"מ MG34
 
שטורמגשיץ סימן 3 (Sturmgeschütz III, תותח סער סימן 3, ובקיצור: שטוג 3) היה כלי הרק"ם שיוצר במספרים הגדולים ביותר עבור הורמאכט במשך מלחמת העולם השנייה (10,619 כלים נבנו במהלך המלחמה). ה"שטוג" היה תותח סער שנבנה על בסיס שלדה של פאנצר סימן 3. למרות היותו תותח סער, הוא שימש במהלך המלחמה לרוב כמשחית טנקים.
פיתוח

הצורך בכלי דוגמת ה"שטוג" עלה כבר במלחמת העולם הראשונה, כאשר במהלך הסתערויות חיל רגלים התגלה שלא הייתה לו יכולת לתקוף ביצורים. התותחים של אותם ימים היו מיושנים וכבדים ולא הצליחו להדביק את הקצב בו התקדמו חיילי הרגלים.
ב-1935 הציע הגנרל הגרמני אריך פון מאנשטיין ללודוויג בק ליצור "חיל תותחנים מסתער" על מנת לסייע לחיל הרגלים. ב-15 ביוני 1936 הוטל על דיימלר בנץ AG להכין רק"ם בעל תותח 75 מ"מ קצר קנה. הרכב יוצר ונעשה בו שימוש בשלדה של פאנצר סימן 3. לא היה ידוע בתחילה לאיזה חיל בוורמאכט יסופח כלי הרכב החדש. התברר כי לחיל השריון, שהוא החיל הטבעי לקבל רכב זה, היו קשיים תקציביים לקבל גדודי שטוגים ולכן השטוג הופנה לחיל התותחנים.
השטוגים שירתו בגדודים, שם קיימו את התפקיד הנועד להם כ"חיל תותחנים מסתער". מאוחר יותר הושם דגש על לחימה נגד שריון שהגרמנים נתקלו בה והשטוג שימש גם כמשחית טנקים. שטוג סימן 4 (StuG IV) נכנס לייצור בסוף 1943 תחילת 1944. ההבדל בינו לבין השטוג סימן 3 הוא השימוש בשילדת פאנצר סימן 4 במקום פאנצר סימן 3.
שירות מבצעי

השטוג סימן 3 היה מוצלח ושימש בכל החזיתות במלחמה בהצלחה כתותח סער וגם כמשחית טנקים. על אף שהשטוגים לא זכו לתהילה כמו הפאנצר והפנתר הם השמידו יותר טנקים. בגלל שילדתו הקטנה, השטוג היה מטרה קשה לפגיעה. השטוגים נחשבו לעילית של חיל התותחנים הגרמני והיה להם שיא מרשים של הרס טנקים - 20,000 טנקים עד אביב 1944. ב-10 באפריל 1945, סמוך לתבוסת גרמניה הנאצית, נמצאו ברשות הגרמנים 1,053 שטוגים.
הצבא הפיני קיבל מגרמניה 59 שטוגים בקיץ 1944 והשתמש בהם במלחמת ההמשך. שטוגים אלו השמידו 87 טנקים סובייטים כאשר רק 8 שטוגים הושמדו (חלקם בשל העובדה שצוותי הטנקים השמידו אותם כדי למנוע מהסובייטים לקחתם שלל). בסיום המלחמה, השטוגים הפכו לרק"ם העיקרי בצבא הפיני עד לשנות ה-60.
שטוגים הועברו גם לבעלות בריתה של גרמניה במהלך המלחמה: בולגריה, רומניה, הונגריה ואיטליה וגם לספרד שהייתה נייטרלית אך אהדה את הנאציזם. לאחר מלחמת העולם השנייה מכרו הסובייטים לסוריה שטוגים שנפלו לידיהם כשלל במלחמה. הם המשיכו לשרת בצבא הסורי לפחות עד מלחמת ששת הימים.
עדות למצב הטוב שבו נשמרו השטוגים ניתן לראות בסרט "החופשה של מיסטר בין" שם כלי השריון שדרס את אופניו של מר בין היה שטוג סימן 3.
דגמים עיקריים

שטוג סימן 3, דגם A: הדגם הראשוני המבוסס על פאנצר 3 (דגם F), בעל תותח 75 מ"מ (כ-30 יוצרו).
שטוג סימן 3, דגם B: דגם בעל תיקון למערכת המזקום על בסיס המזקום של הפאנצר 3 דגם H, בעיקרו הרחבה של רוחב הזחל ל-40 ס"מ (כ-320 יוצרו).
שטוג סימן 3, דגם C: דגם שקיבל שינויי מנוע קלים על בסיס הפאנצר 3 דגם H כמו כן הוספה של פריסקופ לצד שמאל של התותח שהצריך שינויים במבנה החיצוני של הטנק (הנמכת השריון לפני הפריסקופ) (כ-50 יוצרו).
שטוג סימן 3, דגם D: דגם בעל שינויים קלים בעיקר הוספת שריון קדמי עבה יותר ושינויים בכניסת האוויר למנוע (כ-150 יוצרו).
שטוג סימן 3, דגם E: עקב שינוי בטקטיקה הגרמנית בשדה הקרב, השטוג הפך יותר ויותר לרכב פיקוד קדמי והיה צורך להתקין בו מערכות תקשורת, משום כך, הורחב המבנה שלו מעט כדי להגדיל את שטח הפנים שלו. כמו כן, הוסף לו מקלע MG 34 להגנה מפני חי"ר (כ-272 יוצרו).
שטוג סימן 3, דגם F : דגם בעל שינוי רציני ביותר, שדרוג התותח לתותח בעל אותו קוטר אך ארוך יותר ומתקדם יותר (KWK 40), שינוי שהפך את יעוד השטוג פחות כתמיכה לחי"ר ויותר למשחית טנקים. הדגם יצא מהיצור ב-1942, בשיא הקרבות של מלחמת העולם השנייה, כאשר הגרמנים היו נעולים בקרבות קשים בחזית המזרחית (קרב סטלינגרד לדוגמה). דגמי ה-F קיבלו שיפור שריון קדמי נוסף כדי להתמודד טוב יותר עם נשק הנ"ט הרוסי וחלק מהדגמים אף קיבלו פלטות הגנה צדדיות (כ-359 יוצרו).
דגם F/8: שדרוג נוסף לתותח ה-KWK 40 לדגם חדיש יותר (ה-L/48) כמו כן שדרוגים לשריון לפי הפאנצר 3 דגם J (כ-334 יוצרו).
שטרמהוביץ 42 (Sturmhaubitze 42): מספר דגמי F שונו והוסף להם תותח הוביצר 105 מ"מ כדי להפוך אותם ליעוד של תמיכה בכוחות חי"ר שלא כמו שאר הדגמים שהלכו והפכו למשחיתי טנקים. בשלב מאוחר הוסבו גם מספר דגמי G לכלי זה (יוצרו כ-1,211).
שטוג סימן 3, דגם G: הדגם האחרון של הסדרה הוא ה-G. הוא נבנה על בסיס הפאנצר 3 דגם M המתקדם, התותח שופר והבסיס המרובע שלו הוחלף בבסיס מעוגל (Topfblende) הטוב יותר בהדיפת פגיעות פגזים. לדגם הוסף גם פלטות הגנה צדדיות כנגד נשק נ"ט (כ-7,720 יוצרו).
תמונות

שטוג סימן 3 בשירות פינלנד.
שטוג סימן 3 במוזיאון לטרון.
ראו גם

שטוג סימן 4
פנצר סימן 3
משחית טנקים
שטוג 3, דגם A
שטוג 3, דגם G
שטרמהוביץ 42
נורווגיה באירוויזיון

| --- | --- |

 מדינה:  נורווגיה נורווגיה
 רשת שידור:  NRK
 השתתפות ראשונה:  בריטניה לונדון, 1960
 זכיות:  שוודיה גטבורג, 1985 אירלנד דבלין, 1995 רוסיה מוסקבה, 2009
 השתתפויות:  61
 היעדרויות:  2
 אירוח האירוויזיון:  נורווגיה ברגן, 1986 נורווגיה אוסלו, 1996 נורווגיה אוסלו, 2010
 השתתפות אחרונה:  שוודיה מאלמה, 2024
אינגר יקובסן בלוקסמבורג (1962)
אנה-קרינה סטרום בהאג (1976)
סוור קג'לסברג ומטיאס האטה בהאג (1980)
בוביסוקס! בגטבורג (1985)
גורי שנקה בהלסינקי (2007)
מריה האוקוס סטורנג בבלגרד (2008)
דידריק סולי טאנגן באוסלו (2010)
סטלה מוואנגי בדיסלדורף (2011)
מרגרט ברגר במאלמה (2013)
קארל אספן בקופנהגן (2014)
אנייטה בסטוקהולם (2016)
אלכסנדר ריבאק בליסבון (2018)
קיינו בתל אביב (2019)
נורווגיה נטלה חלק באירוויזיון 61 פעמים החל מהצטרפותה לתחרות ב-1960, היא נעדרה מהתחרות פעמיים ב-1970 ו-2002 וניצחה בתחרות שלוש פעמים ב-1985, 1995 ו-2009.
נורווגיה מחזיקה בתחרות בתואר "מדינת הנול פואה" (מדינת ה-0 נקודות), כלומר המדינה שהתמקמה במקום האחרון בתחרות הכי הרבה פעמים (12 פעמים).
יחסי נורווגיה והמדינות הסקנדינביות באירוויזיון

באופן מסורתי, בכל הקשור לדפוסי הצבעותיה, נורווגיה תומכת ונתמכת על ידי המדינות הסקנדינביות: פינלנד, שוודיה, דנמרק ואיסלנד. בשנת 1999 נורווגיה העניקה 12 נקודות לשוודיה, בשנת 2001 נורווגיה העניקה 12 נקודות לדנמרק, בשנת 2003 נורווגיה העניקה 12 נקודות לאיסלנד, ב-2004 היא העניקה את מירב הנקודות לשוודיה, ב-2005 לדנמרק, בפעם הראשונה בהיסטוריית התחרות, בשנת 2006, נורווגיה העניקה 12 נקודות לפינלנד, ב-2007 היא העניקה את מירב הנקודות לשוודיה, ב-2008 לדנמרק, ב-2009 לאיסלנד, ב-2011 לפינלנד ובשנים 2012, 2013 ו-2015 לשוודיה. בשנים האחרונות, רק ארבע פעמים בחרה נורווגיה להעניק את מירב הנקודות שלה למדינות שאינן סקנדינביות כאשר בשנת 2010 העניקה את מירב הנקודות לגרמניה, ב-2014 העניקה את מירב הנקודות להולנד, בשנת 2016 העניקה את מירב הנקודות לאיטליה ובשנת 2017 העניקה את מירב הנקודות לבולגריה. יחסי נורווגיה והמדינות הסקנדינביות באירוויזיון הם דוגמה אחת מני רבות של הצבעה בין מדינות שיש להן קשרים גאוגרפיים, היסטוריים, פוליטיים או תרבותיים, כמו מדינות סקנדינביה, מדינות הבלקן, המדינות הבלטיות, והמדינות הסובייטיות לשעבר. שוודיה היא המדינה הסקנדינבית הנתמכת ביותר על ידי נורווגיה, שהעניקה לה לא פחות מ-6 פעמים את מירב הנקודות שלה משהחלה שיטת ה"טלווטינג".
אירוח האירוויזיון

| שנה | העיר המארחת | מקום התחרות | מנחים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1986 | נורווגיה ברגן | אולם גריג | גמר: אס קלבלנד |
| 1996 | נורווגיה אוסלו | אוסלו ספקטרום | גמר: אינגבילד ברין ומורטן הארקט |
| 2010 | נורווגיה אוסלו | טלנור ארנה | חצאי גמר וגמר: נדיה הסאנאוי, האדי ניי ואריק סלובאקן |
מגישי הניקוד מטעם נורווגיה

| שנה | מגיש |
| --- | --- |
2008: סטיאן בארסנס סימונסן
2009: סטיאן בארסנס סימונסן
2010: אן רימן
2011: נדיה הסאנאוי
2012: נדיה הסאנאוי
2013: טוגא'י
2014: מרגרט רואד
2015: מרגרט רואד
2016: אליזבת אנדריאסן
2017: 
2018: JOWST ואלכסנדר וולמן
2019: אלכסנדר ריבאק
ראו גם

NRK
פינלנד באירוויזיון
שוודיה באירוויזיון
דנמרק באירוויזיון
איסלנד באירוויזיון
הערות שוליים

↑  השיר "Nocturne" הוא חסר מילים כמעט לחלוטין, אשר המנגינה תופסת בו את החלק העיקרי, ולכן מספר מדינות ביקשו לערער על ניצחונו של השיר משום שכמעט ולא הופיעו בו מילים. אולם, אחרי בדיקה התגלה כי אין אף חוק בתקנון המחייב את המופיעים באירוויזיון לשיר, הערעור נדחה, והשיר המנצח נותר על כנו.
↑  בשנת 1998 ספרד העניקה, במהלך שידור התחרות, 12 נקודות לישראל ו-10 נקודות לנורווגיה. לאחר שידור התחרות, נודע כי השדרן הספרדי העניק, שלא בצדק, 12 נקודות לישראל. הטעות תוקנה, גרמניה קיבלה 12 נקודות מספרד וגרמניה קיבלה 7 נקודות יותר מנורווגיה. לאחר תיקון הטעות, ישראל ונורווגיה קיבלו 2 נקודות פחות משצוין במהלך שידור התחרות, וקרואטיה, מלטה, פורטוגל, בריטניה, הולנד, בלגיה, אסטוניה וטורקיה קיבלו, כל אחת, נקודת אחת פחות משצוין במהלך שידור התחרות.
↑  בשנת 2009, נורווגיה זכתה במקום הראשון בתחרות עם 387 נקודות, ושברה את שיאה של להקת "לורדי" מאירוויזיון 2006. בנוסף, הפרש הנקודות בין נורווגיה לאיסלנד, אשר זכתה במקום השני בתחרות באותה שנה, עומד על 169 נקודות, ובכך שברה נורווגיה גם את שיאה של להקת "קתרינה והגלים" מאירוויזיון 1997 בהפרש הנקודות הגדול ביותר בין המקום הראשון למקום השני.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 955aba37-3d0c-47d8-a1e6-5c40096a49c7
שלמה זנד

| --- | --- |

 לידה:  10 בספטמבר 1946 (בן 78) לינץ, אוסטריה 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב (1975)  בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (1982)  סורבון 
 מנחה לדוקטורט:  פרנסואה פירה
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב  בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה 
 פרסים והוקרה:  פרס היום (2009) 
 אתר רשמי
 תרומות עיקריות
 חקר ההיסטוריה של הרעיונות, ההיסטוריה הפוליטית והחברתית של אינטלקטואלים  חקר היחסים בין קולנוע והיסטוריה
 
שלמה זנד (נולד ב-10 בספטמבר 1946) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב. כחוקר עסק בהיסטוריה האינטלקטואלית של צרפת בעת החדשה וביחסים בין קולנוע והיסטוריה. ספריו בנושא זהות העם היהודי שנויים במחלוקת ועוררו תהודה בישראל ומחוץ לה.
קורות חייו

שלמה זנד נולד במחנה עקורים בלינץ שבאוסטריה, בן ליהודים ניצולי השואה מפולין. בשנתיים הראשונות לחייו שהה במחנה עקורים בטראונשטיין בבוואריה שבגרמניה, ולאחריהן עלה לישראל עם הוריו ב-1948. לדבריו, הוריו רצו תחילה להסתנן לצרפת או להגר לארצות הברית. האב, בעל דעות קומוניסטיות, בא לישראל נחוש להיאבק ב"אימפריאליסטים הבריטים". המשפחה התגוררה תחילה בבתי ערבים שננטשו ביפו, האב עבד כשליח ושומר לילה בבית המפלגה הקומוניסטית הישראלית בתל אביב, והאם עבדה בניקיון. שניהם סירבו מתוך עקרונות לקבל שילומים מגרמניה המערבית. בגיל 16 הוצא הנער שלמה מהתיכון (עירוני ז') והלך לעבוד כפועל במפעל לייצור מכשירי רדיו. בערבים למד בקורס לאלקטרוניקה. הצטרף לברית הנוער הקומוניסטי (בנק"י) הקשורה למפלגת רק"ח.
בשנים 1965–1967 שירת בצה"ל במסגרת הגרעין הקומוניסטי של הנח"ל, בין השאר בקיבוץ יד חנה. ב-1967 היה חייל בחטיבה הירושלמית ובמלחמת ששת הימים נלחם בירושלים. בסוף 1967 פגש בחיפה את המשורר הפלסטיני מחמוד דרוויש ושיתף אותו בהתלבטויותיו, האם להישאר בישראל ולהיאבק על אופייה, או לעזוב אותה.
בהשראת המפגש בין השניים הקדיש לו דרוויש שיר - "החייל שחלם על חבצלות לבנות".
לאחר שירותו הצבאי עבד זנד בעבודות שונות, ובהן מתקין טלפונים במשרד הדואר ומקים תפאורות בתיאטרון.
בשנת 1968, בהיותו נסער מהפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, סירב להצעה של הנהלת מפלגתו רק"ח להישלח ללימודי קולנוע בלודז' שבפולין, ואחותו נסעה במקומו. הוא עצמו עזב את שורות רק"ח והצטרף לקבוצה השמאלית הרדיקלית מצפן. הוא נעצר מספר פעמים עקב חלוקת חומר תעמולה.
בגיל 24 השלים את בחינות הבגרות ושנה אחרי כן החל את לימודיו באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1975 סיים תואר ראשון בהיסטוריה בהצטיינות יתרה. בעקבות קבלת מלגה מממשלת צרפת נסע לפריז ולמד לתואר שני בסורבון. נושא עבודת המוסמך שלו היה "ז'אן ז'ורס והשאלה הלאומית" והוא נכתב בהנחייתה של פרופ' מדלן רבריו. לאחר מכן המשיך את לימודיו וסיים דוקטורט בהצטיינות בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (E.H.E.S.S) בנושא: "ז'ורז' סורל והמרקסיזם: מפגש במשבר". הדוקטורט התפרסם כספר וזכה בפרס האקדמיה למדעי המוסר והפוליטיקה הצרפתית. עם תום הלימודים הוצעה לו משרה על ידי ההיסטוריון פרנסואה פירה והוא החל ללמד בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה. ב-1985 הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב. החל מ-2002 ועד פרישתו לגמלאות ב-2014 כיהן בה כפרופסור מן המניין.
זנד המשיך להורות בבית הספר ללימודים גבוהים כמרצה אורח, שהה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי כחוקר נלווה וכן לימד באוניברסיטת אקס-אן-פרובאנס. כמו כן השתתף ביסודו של כתב העת הצרפתי "1900 - כתב עת להיסטוריה אינטלקטואלית".
זנד מרבה לכתוב מאמרים פוליטיים בעיתונות היומית ומביע דעות ביקורתיות ביותר כלפי מדיניות הממשלה. במאמר שפרסם בהגרדיאן הבריטי, לרגל קידום ספרו 'מתי ואיך חדלתי להיות יהודי' (ראו להלן), הוא כתב שהגזענות בישראל "מושרשת עמוק ברוח החוקים. היא נלמדת בבתי ספר ובקולג'ים, מופצת בתקשורת". לדבריו העבר שלו יהודי, אך ההווה ישראלי. "כמעט בלתי נסבל עבורי לחיות בחברה כזו, אבל אני חייב להודות שקשה לי למצוא בית במקום אחר. [...] לעיתים קרובות אני מתבייש בישראל".
הוא נשוי ואב לשתי בנות.
מחקריו וספריו

שלמה זנד החל דרכו בהיסטוריה של הרעיונות, המשיך בהיסטוריה פוליטית וחברתית של אינטלקטואלים, לאחר מכן עבר לחקור את היחסים בין קולנוע והיסטוריה וכעת הוא עוסק בסוגיות הלאומיות. בנוסף לפרסום מחקרים, הרבה לפרסם ספרים הפונים לקהל קוראים רחב.
מחקריו וספריו > אשליית הפוליטיקה: ז'ורז' סורל והוויכוח האינטלקטואלי של 1900

ספרו הראשון של זנד ועיבוד של עבודת הדוקטורט שלו (בצרפתית L'Illusion du politique - Georges Sorel et le (débat intellectuel 1900). שנים רבות נתפס סורל כאבי הפשיזם, וספרו של זנד הציג גישה שונה לחלוטין. על בסיס מקורות חדשים, כמו מאמרים נשכחים ותכתובות שנחשפו, טען זנד שסורל סלד מהפשיזם העולה והיה מודאג מפועלו. העובדה שאינטלקטואלים פשיסטים התקראו בשמו הייתה אמנם משמעותית, אך גם מתנגדי הפשיזם כמו אנטוניו גרמשי או פיירו גובטי ראו בסורל את נקודת מוצאם התאורטית: מסקנתו - ההיסטוריה של הרעיונות צריכה להיקרא לא מרוסו לרובספייר, לא ממרקס ללנין ולא מסורל למוסוליני אלא להפך - מרובספייר לרוסו, ממוסוליני או גרמשי לסורל וכך הלאה. ליבת מחקרו של זנד הייתה יחסיו המורכבים של סורל עם המרקסיזם, אופני קבלתו את המתודולוגיה המטריאליסטית וביקורתו על האוטופיה שבחזון הסוציאליסטי. זנד הציב את סורל בהקשר אידאולוגי רחב וחשף את קשריו עם בנדטו קרוצ'ה, אדוארד ברנשטיין, גוסטב לה בון ואנרי ברגסון.
מחקריו וספריו > האינטלקטואל, האמת ובכוח - מפרשת דרייפוס ועד מלחמת המפרץ

הספר, שראה אור בסדרת "אופקים" של הוצאת עם עובד בשנת 2000, עוסק באינטלקטואלים הן כשכבה חברתית ספציפית והן כסוכני תרבות המתפרצים לזירה הציבורית עם מטענים ערכיים והון סמלי ייחודי. בהשראתו של פייר בורדייה בוחן הספר את לידת מושג האינטלקטואל ואת השלבים השונים בהתפתחותו. הוא מתחיל בפרשת דרייפוס ומסיים בנוכחותם של יצרני התרבות הפוליטיים בישראל. הוא מבקש לחשוף את הדימויים העצמיים של אינטלקטואלים שונים, את יומרותיהם, את זהירותם הרבה וכן את אומץ לבם. כוונתו של הספר היא לנפץ את האידיאליזציה שהוענקה לאינטלקטואלים אך בה בעת להצביע על משקלם הרב בחברה.
את חלקו השני של הספר, העוסק בישראל, הרחיב זנד ויצק ממנו את ספרו בצרפתית "המילים והאדמה" (Les mots et la terre - Les intellectuels en Israël).
מחקריו וספריו > הקולנוע כהיסטוריה - לדמיין ולביים את המאה העשרים

זהו ספר פנורמי שראה אור בשנת 2002 ועוסק ביחסים שבין הקולנוע להיסטוריה הפוליטית של המאה העשרים. על ספר זה זכה זנד לפרס מבקרי הקולנוע בצרפת. הספר מתאר כשש מאות סרטים בנושאים שונים: דמוקרטיה בקולנוע, מלחמת העולם הראשונה בקולנוע, הקולנוע והשואה, המלחמה הקרה בקולנוע, ועוד. הספר תורגם לצרפתית, בשם "המאה העשרים על המסך" וראה אור בהוצאת Seuil (Le XXe siècle à l'écran, Paris, Seuil, 200) ולספרדית (El siglo xx en pantalla - Cien años a través del cine, Barcelona, Crítica, 2005). הספר משמש גם כספר הלימוד בקורס בעל שם זהה של האוניברסיטה הפתוחה.
זנד טוען בספרו שבלי קולנוע וטלוויזיה לא ניתן להבין את התרבות הפוליטית והאידאולוגיות המרכזיות של המאה העשרים. הוא טוען שחובה על היסטוריון העת המודרנית להתמודד עם הקולנוע על מנת לפענח את המאה העשרים מכיוון שהקולנוע הוא סוכן זיכרון מרכזי ומשקלו בעיצוב תודעת העבר אינו פחות מספרי הלימוד בבתי ספר.
אחד מפרקי הספר המרכזיים עוסק ביחסו של הקולנוע המערבי לשואה. זנד משבח את סרטיהם החלוציים של אלן רנה, ז'יל פונטקורבו ואחרים שהעזו, לדבריו, כבר בסוף שנות החמישים להתמודד עם העבר הקשה, ולעומת זאת הוא מבקר בחריפות סרטים מאוחרים יותר כמו "שואה" של קלוד לנצמן ו"רשימת שינדלר" של סטיבן ספילברג. הספר עורר סערה גדולה בצרפת וזכה להסתייגויות קשות מאינטלקטואלים כמו ברנאר-אנרי לוי, אלכסנדר אדלר ואחרים. זנד טען גם שסרט צרפתי שנקרא "שואה" היה צריך לפתוח בתיאור הרכבות שיצאו ממחנה דראנסי שליד פריז ולא למחוק פרק זה מההיסטוריה. לדעת זנד, גישת הסרט פגומה מיסודה מכיוון שהיא מצמצמת את ההשמדה לאזוריה הנידחים של אירופה המזרחית ואינה בוחנת את תרומתם ומעורבותם של מרכזי התרבות הגבוהים. מלבד זאת, אם חולשתו של "לילה וערפל" של אלן רנה הייתה העובדה שלא הזכיר את המספר 6 מיליון, חולשת סרטו של לנצמן היא בכך שלא מופיעים בו כלל קורבנות לא יהודיים. הוא גם קובל כנגד לנצמן שאת עיקר המימון הראשוני לעשיית הסרט קיבל מממשלת ישראל ושעובדה זו הוסתרה מהצופים ולא הוזכרה בכותרות.
מחקריו וספריו > ההיסטוריון, הזמן והדמיון - מאסכולת ה"אנאל" ועד לרוצח הפוסט-ציוני

הספר שראה אור ב-2004 מתמודד עם היבטים שונים של ההיסטוריוגרפיה המודרנית. הספר מתאר גישות היסטוריות שונות, תוך שילוב סיפורים אוטוביוגרפיים: מאסכולת ה"אנאל" שזנד התמודד עמה בפריז כדוקטורנט צעיר, דרך ה"היסטוריונע" הוויזואלי ועד הוויכוח ההיסטורי של הפוסט-ציונות פורס הספר את עלילותיהם של מספרי העבר ולא חוסך את שבט ביקורתו מהם. מלבד זאת, דן זנד בדימויים הספרותיים של ההיסטוריון בספרות המערבית והישראלית ומסיים בתפיסת ההיסטוריה של ולטר בנימין.
מחקריו וספריו > מתי ואיך הומצא העם היהודי?

ספר זה ראה אור בשנת 2008 בהוצאת רסלינג. הספר מתמודד עם מסורת ההיסטוריוגרפיה הפרוטו-לאומית והלאומית שהעלתה על נס את קיומו של עם יהודי מאז יציאת מצרים. מתוך דיון תאורטי בסוגיית הלאומיות ובהשראתם של בנדיקט אנדרסון וארנסט גלנר מבקש זנד לפרק את הנרטיב הציוני שהמציא, לדבריו, את העם היהודי כדי לייצר לאום חדש. על פי זנד, המצאת העם היהודי התבססה על התנ"ך כספר היסטורי ועל המיתוס הנוצרי של הגליית היהודים בעקבות המרד הגדול, וכך נוצרה היסטוריה לאומית ארוכת טווח שלא הייתה ולא נבראה. זנד מאמץ את ההשערה לפיה היהודים כלל לא גלו מארץ ישראל, והערבים ששכנו בארץ במהלך הדורות הם במידה רבה צאצאיהם. זנד סובר כי היהדות הייתה הדת המונותאיסטית הראשונה שפתחה במסע המרת דת המוני ומוצאם של היהודים רב גוני ועשיר הרבה יותר ממה שמקובל לחשוב. לטענתו, יהודי אשכנז הם בעיקר גרים שמוצאם בממלכת כוזר, מקורם של יהודי תימן בממלכת חימיר ואף יהודי צפון אפריקה וספרד הם ברובם גרים. לפיכך היהודים הם ציוויליזציית דת ייחודית אך הם לא עם זר ונודד כפי שהאנטישמיים וחלק מן הציונים ראו אותם. בסיכומו של הספר דן זנד בפוליטיקת הזהויות האתניסיסטית במדינת ישראל ומביע את חרדתו מעתידה של פוליטיקה זו.
התזה של זנד עוררה דיון ציבורי נרחב בישראל ובעולם
ובפרט תגובות נגד וביקורות שליליות רבות, מכיוונים שונים. היסטוריונים הסתייגו מביקורתו של זנד על ההיסטוריוגרפיה הציונית, וטענו כי עובדת היותם של גרים חלק משמעותי מהעם היהודי מוזכרת בהרחבה במחקר ההיסטוריוגרפי הישראלי, גם אם קיים פער בינו לבין השיח הפוליטי. עוד טענו היסטוריונים כי זנד לוקח אירועים נקודתיים ומינוריים בהיקפם בהיסטוריה היהודית ובונה מהם תאוריה מפוקפקת במהימנותה, על מנת לבסס את השקפתו הפוליטית האנטי-ציונית ביסודה.
מחקריו וספריו > מתי ואיך הומצאה ארץ-ישראל?

הספר "מתי ואיך הומצאה ארץ-ישראל?" יצא לאור בשנת 2012 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן.
מחקריו וספריו > מתי ואיך חדלתי להיות יהודי

ספר זה יצא בשנת 2013, גם הוא בהוצאת כנרת זמורה-ביתן. בעקבות ספריו הקודמים, טוען זנד בספר שאין תרבות יהודית חילונית או מאפיינים אחרים המשותפים ליהודים חילוניים ברחבי העולם, ולכן למעשה הם אינם יהודים, אלא ישראלים, אמריקנים וכך הלאה. מדינת ישראל מגדירה את עצמה כמדינה יהודית, אבל אינה מחייבת את קיום מצוות היהדות, ולכן הגדרה זו סותרת את עצמה לדבריו. השואה הפכה למרכיב חשוב בזהות היהודית החילונית במקום הזהות הדתית, "העם הנבחר" הפך להיות "הקורבן הבלעדי". על אף שהיטלר הובס צבאית, האידאולוגיה שלו חלחלה לתורת הגזע שבה מחזיקים לדבריו יהודים רבים.
מחקריו וספריו > היסטוריה בדמדומים: הרהורים על זמן ואמת

יצא לאור בשנת 2015, בהוצאת רסלינג.
ספרים שכתב

L'Illusion du politique - Georges Sorel et le débat intellectuel 1900, Paris, La Découverte, 1984 (ISBN 2-707115185)
האינטלקטואל, האמת והכוח - מפרשת דרייפוס ועד מלחמת המפרץ, תל אביב, עם עובד, 2000 (ISBN 965-1314397).
הקולנוע כהיסטוריה - לדמיין ולביים את המאה העשרים, תל אביב, עם עובד, 2002 (ISBN 965-15253). הספר הופיע גם בצרפתית ובספרדית.
ההיסטוריון, הזמן והדמיון - מאסכולת ה"אנאל" ועד לרוצח הפוסט-ציוני, תל אביב, עם עובד, 2004 (ISBN 965-1317337).
Les Mots et la terre - Les intellectuels en Israël, Paris, Fayard, 2006 (ISBN 2-21362903-X). הספר הופיע גם באנגלית.
מתי ואיך הומצא העם היהודי?, תל אביב, רסלינג, 2008. הספר הופיע גם בשפות הבאות: אנגלית, צרפתית, גרמנית, ערבית, איטלקית, רוסית, יפנית, הונגרית, שוודית, סלובנית, ספרדית, פורטוגזית, פולנית, טורקית, בולגרית, סינית, קרואטית, פורטוגזית, יוונית וצ'כית.
מתי ואיך הומצאה ארץ ישראל?, אור יהודה, כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2012 (ISBN 978-965-552-133-7). הספר הופיע גם בשפות הבאות: צרפתית, אנגלית, גרמנית, פורטוגזית, רוסית, ערבית, ספרדית, פרסית, פולנית וצ'כית.
מתי ואיך חדלתי להיות יהודי? מבט ישראלי, אור יהודה, כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2013 (ISBN 978-965-552-588-5). הספר הופיע גם בשפות הבאות: צרפתית, אנגלית, גרמנית, איטלקית, רוסית, ערבית, פולנית, פורטוגזית וספרדית.
היסטוריה בדמדומים: הרהורים על זמן ואמת, תל אביב, רסלינג, 2015. הספר הופיע גם בצרפתית ובאנגלית.
La Fin de l'intellectuel français? - De Zola a Houellebecq, Paris, La Découverte, 2016 (ISBN 978-2707189394)
לחיות ולמות בתל אביב (רומן בלשי), ידיעות ספרים, 2019.
גזע מדומיין, תל אביב, רסלינג, 2020.
קיצור תולדות השמאל בעולם, תל אביב, רסלינג, 2021.
ישראל-פלסטין ושאלת הדו-לאומיות, תל אביב, רסלינג, 2023.
ספרים בעריכתו

(J. Julliard & S. Sand, Georges Sorel en son temps, Paris, Seuil, 1985 (ISBN 2-02-008978-5
חיים בראשית, ש. זנד, מ. צימרמן, קולנוע וזיכרון - יחסים מסוכנים?, ירושלים, מרכז זלמן שזר, 2004 (ISBN 965-2271918).
על לאומיות וזהות יהודית – ארנסט רנאן, תל אביב, רסלינג, 2009. הספר הופיע גם באנגלית ובצרפתית.
לקריאה נוספת

ביקורות על הספר אשליית הפוליטיקה: ז'ורז' סורל והוויכוח האינטלקטואלי של 1900
Madeleine Rebérioux, Revue Historique, sept. 1985, p. 256-258
Sergio Romano, Vingtième Siècle, 7, 1985, p. 183-185
ביקורת על הספר הקולנוע כהיסטוריה - לדמיין ולביים את המאה העשרים
Myriam T
SIKOUNAS, Revue d'histoire moderne et contemporaine, 51-4, oct.-déc. 2004.
חמיצה

| --- | --- |

בעת ההגשה מוסיפים עשבי תיבול, שמנת חמוצה ומילוי מיוחד של בייקון עם שום.
 
 מאכלים
 סוג:  מרק סלק, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מטבח:  המטבח הרוסי, המטבח האוקראיני, המטבח הפולני, המטבח הרומני, המטבח הליטאי, המטבח הבלארוסי, המטבח המולדובי 
 מוצא:  אוקראינה
 אופן הגשה:  ישנן מגוון שיטות ביחס לטמפרטורת ההגשה ומרכיבי הבורשט לפי אזור ומנהג.
 מרכיבים עיקריים:  גידולי-שורש, סלק, כרוב, שמיר
 
חֲמִיצָה, המוכרת גם כבּוֹרְשְׁט (ביידיש בּאָרשט, בפולנית Barszcz נהגה: בָּארשץ', ברוסית בורש - борщ ‏האזנהקובץ:Ru-borshch.ogg‏Ⓘ‏, בהונגרית: Borscs), היא מרק חמוץ בצבע אדום שמקורו בסלק, המאפיין מטבחים מסורתיים של מזרח אירופה.
קיימים סוגים רבים מאוד של חמיצה. במטבח הרוסי לבדו יש כ-40 סוגים שונים של המרק. לרוב מבשלים אותו עם בשר חזיר או עוף. את הגרסה הצמחונית שלו נהוג לעיתים להגיש קר בתוספת ביצה מבושלת וחתוכה, בצל ירוק ומלפפון חמוץ. עוד כולל המרק בדרך כלל שמיר, עגבניות, שעועית, פטריות ומלפפון. נהוג להגישו עם מעט שמנת חמוצה.
הבדלים בין מטבחים

המרק מוגש הן חם והן קר; ברוסיה נהוג להגישו קר בקיץ.
בארצות בלטיות, בעיקר בליטא, נהוג להגיש את החמיצה בנפרד ואליה מצורפת בנוסף צלחת עם שמנת חמוצה ועוד אחת עם ירקות.
כמו כן, המרק יכול להיות מוגש עם מרכיביו השונים בתוכו (כבורשט אוקראיני) או לחלופין כמרק "צח" שמרכיביו הוצאו ממנו לאחר חליטתם (כבורשט פולני).
האטימולוגיה של השם וההיסטוריה

על פי המילון האטימולוגי של השפות הסלאביות שם המרק מגיע משמו של הצמח, הנקרא במקור בורשוויק (שם מדעי: Heracleum sphondylium) עלים המשמשים למאכל.
מקורו של המרק לא ידוע, ככל הנראה הוא הופיע ברוס של קייב. ניתן לומר בוודאות שהחמיצה הייתה ידועה באזור כבר בסביבות המאה ה-14–15. בהמשך עם תחילת שימוש בתפוח אדמה ועגבניות בתחומי האימפריה הרוסית שהפכו להיות חלק בלתי נפרד של המתכון.
הבורשט הגיע לישראל עם העליות הראשונות ממזרח אירופה
ביהדות

בהלכה היהודית נוצר דיון תרבותי-הלכתי לגבי חשיבותה של החמיצה. קיימים טקסים רבים ביהדות המצריכים שתיית יין, כדוגמת קידוש, הבדלה וברכת המזון. מכיוון שלרבים מיהודי אשכנז לא היה יין כשר זמין, נהגו רבים מהם להשתמש בשיכר כתחליף ליין, פתרון שניתן לו מקום כבר בתלמוד הבבלי. אמנם, לגבי החמיצה קבעו פוסקי ההלכה כי לא ניתן להתייחס אליה כאל שיכר, וקבעו שהיא 'כמו מים' מבחינת חשיבותה.
חמיצת סלק אוקראינית
חמיצת סלק צמחונית
בשנת 2005 דואר אוקראינה הוציא בלוק, המורכב משני בולים עם התמונה של קבוצת המרכיבים לבורשט המסורתי האוקראיני.
הערות שוליים

↑  דייויד סלע, 70 שנים אחרי, באתר ישראל היום, 11 באוגוסט 2022
↑  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ק"ז, עמוד א'.
↑  משנה ברורה סימן רצו ס"ק י'