stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אורוגוואי
היסטוריה > המאה ה-20 > עליית החונטה הצבאית ונפילתה

חורחה פאצ'קו מהימין הקיצוני עלה לשלטון בעקבות המשבר הכלכלי. פאצ'קו הוביל מהלכים אנטי-דמוקרטיים שונים: הוא הוציא מהחוק את המפלגה הסוציאליסטית של אורוגוואי, ארגוני שמאל ועיתונים, טיהר פרופסורים ליברליים מאוניברסיטאות ודיכא איגודי עובדים. הפוליטיקה הדכאנית שלו, כמו גם המשבר ההולך וגובר בכלכלה והאינפלציה הגבוהה הזינו עימות חברתי אלים והקמת פעילות גרילה של השמאל הקיצוני; הבולט שבארגוני גרילה אלה הוא הטופאמארוס. על כן, פאצ'קו הכריז על מצב חירום לאומי ב-1968, שאפשר לו להשהות את זכויות האזרח באורוגוואי לתקופה בלתי מבוטלת. ב-1973, על רקע זה ובניצול היעדר שלטון יציב, הצבא בתמיכתו של חואן מריה בוורדברי, ביצע הפיכה צבאית והעלה משטר חונטה צבאית.
ההפיכה נתמכה על ידי ה-CIA האמריקאי, במהלך שכלל מעצר מתנגדים, התנקשויות פוליטיות וטרור מדיני, והיווה חלק מ"מבצע קונדור". שלטון החונטה הצבאית אומנם היה קצר מועד, אך הוא אחד מהאכזריים שנודעו באמריקה הלטינית. למעלה מ-200 אזרחים נרצחו ונמצאו בעת ההפיכה, רבים אחרים הועלמו ולא נמצאו מעולם ומאות נוספים נעצרו ועונו במשך שנים במשך כל תקופת החונטה הצבאית בין 1973 ל-1985. מרבית הנרצחים שהועלמו נרצחו בשטח ארגנטינה, שנשלטה אז על ידי חונטה צבאית משלה, בעוד שרק מקצתם נרצחו על אדמת אורוגוואי. לדבריו של אדי קאופמן, בתקופת החונטה הצבאית הוחזקו באורוגוואי מספר האסירים הפוליטיים הגבוה ביותר בעולם. על פי הערכותיו של קאופמן, אחד מכל חמישה אורוגוואים יצא לגלות עקב השלטון הצבאי, אחד מכל חמישים נעצר, ואחד מכל חמש מאות נכלא (רובם הגדול של האסירים גם עונו בעת שהותם בבתי הכלא).
בתחילת שנות השמונים החלה רוח הדמוקרטיה לנשוב שוב באורוגוואי. נוכחות אזרחית פוליטית נעשתה דומיננטית יותר, ואף הצבא נמנע מלעשות צעדים שיקבעו באופן טוטאלי את שליטתו. ב-1984 החלו שביתות גדולות נגד המשטר ולאות תמיכה באסירים הפוליטיים. ב-13 בינואר אורגנה השביתה הכללית הראשונה בת 24 שעות מאז 1973. השיחות בין ההנהגה הצבאית לפוליטיקאים אזרחיים התגברו בניסיון להגיע להסכמה. ב-3 באוגוסט 1984 נאלץ הצבא תחת לחצים רבים לסגת משלטונו; הסכם שנחתם החזיר את חוקת 1967 על כנה, ובמסגרתו הצבא חזר להיות כפוף למשרד הביטחון, ולשמש תת-גוף שלו. לצד כך, הצבא כולו, מהחיילים הפשוטים ועד לקצינים הבכירים ביותר, זכו לחנינה מוחלטת מכל הקשור להפרת זכויות אדם, ואף לא אדם אחד נשפט על עבירות מעין אלו, מה שעורר זעם בקרב פעילי זכויות אדם שונים.
ב-25 בנובמבר נערכו בחירות, ונבחר לנשיאות נציג המפלגה השמאלית חוליו מריה סנגווינטי. ממשל סנגווינטי יישם רפורמות כלכליות כדי להמריץ את הכלכלה הפגועה, וגיבש תהליכים של דמוקרטיזציה לאחר שנות השלטון הצבאי. אף על פי כן, סנגווינטי מעולם לא ציין את הפרות זכויות האדם של קודמיו, וממשלתו לא העמידה לדין אף לא חייל אחד מאלו שהיו אמונים על עינוי ורצח אזרחים על רקע פוליטי.
היסטוריה > המאה ה-20 > חזרה לדמוקרטיה ושגשוג

הבחירות הלאומיות של 1999 נערכו תחת שיטת בחירות חדשה שנוסדה בתיקון חוקתי משנת 1996. מועמד מפלגת הקולורדו השמאלית, חורחה באטל, בתמיכת המפלגה הלאומית, ניצח בבחירות וסיים את הליך הרכבת הקואליציה המלאה בנובמבר 2002. מחירי סחורות נמוכים וקשיים כלכליים בשוקי היצוא העיקריים של אורוגוואי (עם האינפלציה בריאל הברזילאי ובפסו הארגנטינאי), גרמו למיתון חמור; הכלכלה התכווצה ב-11%, האבטלה טיפסה ל-21%, ואחוז העוני באורוגוואי עלה ליותר מ-30%. עם זאת, ובניגוד לשכנותיה, ערך המטבע לא ירד. ב-2004 נבחר בטאבארה ואסקס השמאלי לנשיאות, עם רוב של שני שלישים למפלגתו בפרלמנט. ואסקס דבק בטיפול אינטנסיבי ובעדיפות ראשונה לשיקום הכלכלה. לאחר שמחירי הסחורות זינקו עם יציאת המדינות השכנות מהמשבר הכלכלי, והכלכלה התאוששה מהמיתון, ואסקס מיהר לפעול וביצע מגוון של פעולות להמרצת הכלכלה, וכתוצאה מכך הוא שילש את כמות ההשקעות הזרות, צמצם את העוני והאבטלה, צמצם את החוב הלאומי מ-79% מהתמ"ג ל-60% ושמר על יציבות האינפלציה.
בשנת 2009, חוסה מוחיקה, מנהיג גרילה שמאלני לשעבר (טופמארוס) שבילה כמעט 15 שנים בכלא בתקופת השלטון הצבאי של המדינה, נבחר כנשיא החדש. הוא הוביל מספר רב של מהלכים ליברליים ונאורים, ובין היתר ביצע לגליזציה של הפלות, נישואים חד מיניים וקנאביס. עקב מהלכים אלו אורוגוואי היא כיום אחת המדינות הכי פחות שמרניות באמריקה הדרומית.
ב-2014 נבחר ואסקס לכהונה נשיאותית שנייה, שהחלה ב-1 במרץ 2015. ב-2020 החליף אותו לואיס לאקאז'ה פו, חבר המפלגה הלאומית השמרנית, לאחר 15 שנות שלטון שמאל, כנשיא ה-42 של אורוגוואי.
פוליטיקה

אורוגוואי היא רפובליקה נשיאותית. נשיא אורוגוואי הוא ראש המדינה וראש הרשות המבצעת (הממשלה), והוא נבחר אחת לחמש שנים בבחירות ישירות. הרשות המחוקקת מתחלקת בין שני בתי מחוקקים: הבית התחתון (Cámara de Representantes), המונה 99 חברים; והסנאט המונה 30 חברים נבחרים, וזאת בנוסף לסגן הנשיא. הרשות השופטת נפרדת מהרשות המחוקקת ומהרשות המבצעת.
תחבורה

בכבישים הראשיים של המדינה נגבית אגרה בגבולות בין מחוז למחוז, ובכך מממנים את שיפור ושיפוץ הכבישים.
בין הערים הגדולות ישנן מסילות ברזל שאורכן מסתכם ב-2,073 ק"מ ושירות רכבות. הרכבות מיושנות בדרך כלל והנסיעה בהן איטית, אך זולה.
בין אורוגוואי לארגנטינה ישנם קווי מעבורות החוצים את נהר ריו דה לה פלטה בין מונטווידאו או קולוניה – לבואנוס איירס.
שדה התעופה הבין-לאומי הראשי, נמל התעופה הבין-לאומי של קראסקו, שוכן בפאתי מונטווידאו, ובנוסף לו ישנם עוד 7 שדות תעופה קטנים יותר. חברת התעופה הגדולה באורוגוואי הייתה פלונה, אשר פשטה רגל ונסגרה ב-2012.
כלכלה

אורוגוואי חוותה משבר כלכלי ופיננסי גדול בין השנים 1999 ו-2002, בעיקר עקב משברים כלכליים שחוותה ארגנטינה, שהשפיעו במידה רבה על כל מדינות האזור. התמ"ג קטן ב-11%, והאבטלה טיפסה ל-21%.
בשנת 2004 חתמה ממשלת באטל על הסדר כוננות של 1.1 מיליארד דולר לשלוש שנים עם קרן המטבע הבין-לאומית (IMF), שמשמעותו הנמכת האינפלציה, הפחתת החוב החיצוני ופעולות האצת הכלכלה אחרות. אורוגוואי ביטלה את ההסכם ב-2006 בעקבות פירעון מוקדם של חובה אך שמרה על מספר התחייבויות מדיניות.
ואסקז, שנבחר לראשות הממשלה ב-2005, הקים את המשרד לפיתוח חברתי וביקש להפחית את שיעור העוני במדינה עם תוכנית לאומית מתוקצבת בכ-240 מיליון דולר לטיפול במצב החירום החברתי (PANES), אשר סיפקה העברה חודשית מותנית במזומן של כ-75 דולר למעל 100,000 משקי בית הנתונים בעוני קיצוני. בתמורה, מקבלי ההטבות נדרשו להשתתף בעבודה קהילתית, להתחייב לשלוח את ילדיהם לבתי הספר, ולעבור בדיקות רפואיות סדירות. כל זאת על מנת להוציא ממעגל העוני את אותם אנשים, שלרוב בעקבות העוני שולחים את ילדיהם לעבוד ונמנעים מטיפולים רפואיים.
בעקבות שמיטת החובות של ארגנטינה ב-2001 נפגעה גם כלכלתה של אורוגוואי, וכתוצאה מכך היא סבלה מאינפלציה חריפה. ממשלת פרנטה אמפליו, בעודה ממשיכה בתשלומים על החוב החיצוני של אורוגוואי, נקטה גם בתוכנית חירום לתקוף את הבעיות הנרחבות של עוני ואבטלה. הכלכלה צמחה בחזרה בקצב שנתי של 6.7% במהלך התקופה שבין 2004–2008. כחלק מתוכנית רב-שנתית הועבר בהדרגה הייצוא של אורוגוואי למדינות רבות ונוספות, כדי לצמצם את התלות בארגנטינה וברזיל. העוני ירד מ-33% ב-2002 ל-21.7% ביולי 2008, בעוד שהעוני הקיצוני ירד מ-3.3% ל-1.7%.
בין השנים 2007 ו-2009, אורוגוואי הייתה המדינה היחידה ביבשת אמריקה שלא חוותה מיתון. האבטלה הגיעה לשפל שיא של 5.4% בדצמבר 2010 לפני שעלתה ל-6.1% בינואר 2011. אף על פי כן, קרן המטבע העולמי העלתה חששות לגבי אינפלציה הולכת וגדלה.
החוב הגולמי של המגזר הציבורי הצטמצם ברבעון השני של 2010, לאחר חמש תקופות רצופות של עלייה מתמשכת, והגיע ל-21.885 מיליארד דולר אמריקאי, שווה ערך ל-59.5% מהתמ"ג. אורוגוואי דורגה במקום ה-69 במדד החדשנות העולמי בשנת 2020, ירידה מהמקום ה-62 ב-2019.
גידול, שימוש ומכירה של קנאביס אושרו ב-11 בדצמבר 2013, מה שהפך את אורוגוואי למדינה הראשונה בעולם שהכשירה מריחואנה באופן מלא. החוק הוצג בסנאט של אורוגוואי באותו תאריך עם 16 קולות בעד ו-13 נגד.
גאוגרפיה

עם שטח של 176,214 קמ"ר של קרקע יבשתית ו-142,199 קמ"ר של מים טריטוריאליים ואיי נהרות קטנים, אורוגוואי היא המדינה הריבונית השנייה הכי קטנה בדרום אמריקה (אחרי סורינאם) והטריטוריה השלישית הכי קטנה (גיאנה הצרפתית היא הקטנה ביותר). הנוף אינו מגוון במיוחד, וכולל בעיקר מישורים רחבי ידיים עטויי עשב, אזורי גבעות נמוכות, וקו חוף פורה. חקלאות מתקיימת בכל חלקי אורוגוואי. אורכו של קו החוף כ-660 קילומטר.
אורוגוואי יושבת על ארבעה אגני ניקוז מרכזיים של נהרות מכל חלקי היבשת, המתפצלים לדלתות גדולות: ריו דה לה פלאטה, נהר אורוגוואי, לגונת מירים והריו נגרו. בפנים אורוגוואי זורם בעיקר הריו נגרו ("הנהר השחור") שמשמש אף למעבר של ספינות בתוך המדינה ולסכרים הידרואלקטריים.
אורוגוואי לא מתאפיינת בהרים גבוהים, והיא רובה בגובה פני הים פחות או יותר, מה שמאפשר את היווצרות הדלתות השונות. הנקודה הגבוהה ביותר במדינה היא קתדרלת סרו, גבעה שפסגתה מגיעה ל-514 מטר מעל פני הים, כחלק מרכס הגבעות סיירה קארפה. מונטווידאו היא עיר הבירה הדרומית ביותר ביבשת אמריקה, דרומית בקילומטרים ספורים מהבירה הארגנטינאית בואנוס איירס, והבירה השלישית הכי דרומית בעולם אחרי קנברה וולינגטון. אורוגוואי היא המדינה היחידה בדרום אמריקה הממוקמת כולה דרומית לחוג הגדי.
ישנם עשרה פארקים לאומיים באורוגוואי: חמישה באזורי הביצות של המזרח, שלושה ברכסי הגבעות שבמרכז, ואחד במערב לאורך נהר האורוגוואי. במדינה נמצא שטח אקולוגי ייחודי המכונה הסוואנה האורוגוואית (אנ'). הסוואנה מתאפיינת במזג אוויר קריר אך תנאים טופוגרפיים דומים לסוואנה האפריקאית.
באורוגוואי יש בעלי חיים רבים כמו פומות, שועלים, ארמדיליים, אייל הפמפס וננדיים.
הפרח הלאומי של אורוגוואי הוא ה-CEIBO.
אתרי תיירות

בעיר פונטה דל אסטה (Punta del este), עיר חוף השוכנת בקצה הלגונה של שפך הנהר ריו דה לה פלטה לאוקיינוס האטלנטי, ישנם בתי מלון רבים ואתרי בילוי.
בעיר קולוניה (colonia) ישנה עיר עתיקה חומה ומבצרים עתיקים, וכן חיילי משמר העיר במדים מיוחדים העורכים טקס חילופי משמרות מדי יום ראשון.
תרבות

התרבות של אורוגוואי היא אירופאית, וההשפעות של דרום אירופה חשובות במיוחד. המסורת של הגאוצ'ו הייתה אלמנט חשוב באמנות ופולקלור הן של אורוגוואי והן של ארגנטינה.
אורוגוואי היא חלק מארגון המדינות האיברו-אמריקניות, שבו משתפות מדינות איברו-אמריקאיות פעולה בנושאי חינוך, מדע ותרבות.
אמנות
אחד האמנים הבולטים באורוגוואי היה הצייר והפסל מופשט קרלוס פאאס וילארו. הוא צייר מטימבוקטו וממיקונוס והעבודה הידועה ביותר שלו היא הבית והמלון שלו קאסאפואבלו Casapueblo בפונטה בז'נה, ליד פונטה דל אסטה. פדרו פיגארי יליד אורוגואי היה צייר, עורך דין, מחנך, סופר ופוליטיקאי ונחשב לאחת הדמויות המשפיעות בציור באמריקה הלטינית.
מוזיקה
המוזיקה הפופולרית שאורוגוואי חולקת עם ארגנטינה היא טנגו. כמו במקרים רבים גם הטנגו הוא מקור למריבות בין השכנות, וכל אחת מהן טוענת שהיא מקום הולדתו של קרלוס גרדל – אחד מענקי הטנגו.
בנוסף, הקנדומבה שנחגג בעיקר על ידי אוכלוסיות עם שורשים אפריקניים.
המטבח
בשר בקר הוא מרכיב מרכזי במטבח האורוגוואיי, ותושביה הם מגדולי צרכני הבשר האדום לנפש בעולם. אסאדו, בשר בקר צלוי (להבדיל מנתח הבשר של הצלעות), הוא המאכל הלאומי באורוגוואי. מזונות פופולריים אחרים כוללים צלחות בשר בקר, צ'יוויטו (כריכי סטייק עם פילה בקר), פסטה, כליות צלויות, ונקניקיות (צ'וריסו, מורסיז'ה).
המשקה הלאומי באורוגוואי הוא המאטה (חליטת עשבים מקומית). ניתן לראות את האורוגוואיים עם ערכות מאטה בכל מקום ובכל עונות השנה. הבדיחה טוענת כי יש לאורוגוואיים שקע בין היד לחזה לשים את התרמוס.
ספורט
כדורגל הוא הספורט הפופולרי ביותר באורוגוואי. המשחק הבין-לאומי הראשון מחוץ לאיים הבריטיים היה משחק בין אורוגוואי וארגנטינה במונטווידאו ביולי 1902. אורוגוואי זכתה במדליית הזהב במשחקים האולימפיים בפריז 1924 ושוב בשנת 1928 באמסטרדם.
כתוצאה מכך, אורוגוואי זכתה לארח את טורניר גביע העולם הראשון בכדורגל בשנת 1930 וגם זכתה בו. זכייתה הנוספת והאחרונה עד כה במונדיאל הייתה בשנת 1950 במשחק גמר נגד נבחרת ברזיל במשחק הידוע בשם מרקנאסו.
אורוגוואי זכתה בקופה אמריקה יותר מכל מדינה אחרת בצוותא לארגנטינה, 15 זכיות נכון לשנת 2021 כאשר האחרונה הייתה בשנת 2011.
באורוגוואי יש ליגת כדורגל פעילה. שני המועדונים (ממונטווידאו) הפופולריים ביותר הם, נסיונל ופניארול, שמצליחים בטורנירים הן מקומיים והן בדרום אמריקה וזכו בשלושה גביעי אינטרקונטיננטל כל אחד.
עם שחקני הכדורגל הפופולריים ילידי המדינה נמנים שחקנים פופולריים בין-לאומיים כגון: אלבארו ריקובה, לואיס סוארס, דייגו פורלאן, אדינסון קבאני ולוקאס טוריירה.
פחות פופולריים אך בכל זאת משוחקים משחקי כדורסל רוגבי וטניס.
דמוגרפיה

88% מאוכלוסיית אורוגוואי הם ממוצא אירופי: ספרדים, איטלקים, אנגלים, צרפתים וגרמנים. שרידיהם האחרונים של תושבי אורוגוואי המקוריים בני שבט הצ'ארואה יחד עם מסטיסוס, שהוא כינוי לבני תערובת ביניהם ואירופאים, מהווים 8% מהאוכלוסייה. ארבעה אחוזים הם ממוצא אפריקאי.
91% מהאורוגוואיים מתגוררים בערים המרכזיות במדינה שהן מונטווידאו, סלטו, לאס פיידרס ופייסנדו.
החינוך במדינה בכל הרמות הוא חינם, כולל אוניברסיטאות, על אף שישנן החל משנת 1985 גם אוניברסיטאות פרטיות. האוניברסיטה הפרטית הגדולה ביותר במדינה שייכת לרשת World ORT. החינוך הוא חובה עד גיל 14.
במדינה ישנה מסורת ספרותית מפותחת, וסופרים ידועים יצאו מאורוגוואי כגון חואן סוריז'ה דה סן מרטין, בן המאה ה-19.
דמוגרפיה > דתות

מאז 1919, הכנסייה והמדינה הן גופים נפרדים. לפי הסקר הלאומי של מרכז הסטטיסטיקה הלאומי של אורוגוואי לשנת 2006: 47.1% מהתושבים באורוגוואי הם קתולים, 23.2% מאמינים שיש אל אבל חסרי דת, 17.2% אתאיסטים, 11.1% פרוטסטנטים, 0.6% מאמינים בדתות אפריקאיות, 0.3% יהודים ו-0.4% אחרים.
דמוגרפיה > דתות > הקהילה היהודית

הקהילה היהודית מונה בין 8 ל־12 אלף נפש. הקהילה מורכבת מארבע קבוצות עיקריות: אשכנזים, ספרדים, הונגרים ויוצאי גרמניה. הקהילה פעילה ביותר ומקיימת קשרים הדוקים עם ישראל. רוב היהודים מתרכזים בשכונת פוסיטוס (Pocitos) שבמונטווידאו הבירה. עם המוסדות המובילים של הקהילה נמנים שני בתי הספר היהודיים לבנים ובנות: אינטגראל ויבנה (דתי). במדינה פועלות שבע תנועות נוער ציוניות: הבונים דרור, השומר הצעיר, הנוער הציוני, חזית הנוער, מכבי הצעיר, בית"ר ובני עקיבא.
הקשר עם ישראל

בשנת 2004 נחתם הסכם שיתוף פעולה בין מכון היצוא הישראלי לבין אורוגוואי. ההסכם מסדיר חילופי משלחות בין המדינות וקיום תערוכות, מתן עידוד לאנשי עסקים ולמשקיעים להשקיע באורוגוואי ובישראל, וכן שיתוף פעולה בין החברות משתי המדינות.
ישראל מיצאת לאורוגוואי בעיקר כימיקלים וזיקוקי נפט, מוצרי גומי ופלסטיק.
באורוגוואי פועלות כ-110 חברות ישראליות המייצאות לשם.
מימי אייזנשטדט

| --- | --- |

מימי אייזנשטדט
 לידה:  24 בספטמבר 1956 (בת 68) 
 ענף מדעי:  קרימינולוגיה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סיימון פרייזר (1992)  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  John Lowman 
 מוסדות:  האוניברסיטה הפתוחה
 בן או בת זוג:  מיכאל אייזנשטדט 
 צאצאים:  עדו אייזנשטדט 
 מספר צאצאים:  2 
 
מימי אייזנשטדט (נולדה ב-24 בספטמבר 1956) היא פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית, במכון לקרימינולוגיה שבפקולטה למשפטים וכן בבית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית. בנוסף, אייזנשטדט גם לימדה, במהלך השנים (במעמד של פרופ' אורח), באוניברסיטאות בקנדה, בארצות הברית ובשוודיה. כיהנה כנשיאה התשיעית של האוניברסיטה הפתוחה בשנים 2018-2023.
תולדות חיים

מימי אייזנשטדט (לבית קטקו) נולדה בירושלים, לאב שעלה מניו זילנד ואם שעלתה מאוקראינה, וגדלה בשכונת רחביה. למדה בגימנסיה רחביה (סיימה ב-1974) ושירתה בצבא בחיל המודיעין.
בשנת 1977 לאחר סיום שירותה הצבאי למדה לתואר ראשון בחינוך ובספרות ושפה ערבית באוניברסיטה העברית (סיימה ב-1980). בהמשך, למדה לתואר שני בקרימינולוגיה במוסד זה (סיימה ב-1984). את עבודת המ.א. שלה, בנושא התנהגות סוטה בבתי הספר, כתבה בהדרכתו של סטנלי כהן. בהתייעצות עם כהן, היא נסעה בשנת 1985 כדי להמשיך את לימודיה לתואר שלישי באוניברסיטת סיימון פרייזר (אנ') בוונקובר שבקנדה. עבודת הדוקטור שלה עסקה בשיקולים בריאותיים ומוסריים שהנחו את האסדרה של צריכת האלכוהול בקנדה בין השנים 1871–1925. היא סיימה את לימודי התואר שם בשנת 1992.
לאחר חזרתה לישראל, התמנתה בשנת 1994 כחברת סגל בדרגת מרצה באוניברסיטה העברית, כשחלק ממשרתה הוא במכון לקרימינולוגיה שבפקולטה למשפטים, וחלק הוא בבית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית על-שם פאול ברוואלד. היא עלתה בסולם הדרגות האקדמי: ב-2002 מונתה למרצה בכירה, ב-2008 מונתה לפרופסור חבר, וב-2011 מונתה לפרופסור מן המניין.
בשנים 2018-2023 כיהנה כנשיאת האוניברסיטה הפתוחה. היא החליפה בתפקיד את פרופ' יעקב מצר והוחלפה על ידי פרופ' ליאו קורי.
בשנת 2025 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה.
מחקר

המחקר של אייזנשטדט נטוע בתחומי הקרימינולוגיה, הסוציולוגיה (והסוציולוגיה של המשפט) והעבודה הסוציאלית. הוא סובב סביב מדיניות חברתית, מדינת הרווחה הישראלית ואוכלוסיות בסיכון. ההתמקדות המחקרית היא בחיתוך בין מגדר לבין נושאי המחקר הספציפיים (כמו עבריינות נוער, מאסר וכו'). אייזנשטדט מגיעה למסקנותיה המחקריות תוך שימוש בשיטות מחקר איכותניות.
נושאים עיקריים בהם עסקה במחקריה:
השיקולים המוסריים והבריאותיים בחקיקה נגד צריכת משקאות אלכוהוליים (בהתבסס על עבודת הדוקטורט לשלה).
עבריינות של נשים.
"כאבי המאסר"/ השפעות המאסר בקרב נשים-אסירות בישראל. מחקרה על נשים אסירות נסב על אסירות בכלא נווה-תרצה, שהוא הכלא היחיד בישראל לנשים.
שיקולים חברתיים בחקיקה הישראלית בתחום בריאות הנפש.
גישות שונות להבניית חברתית של תופעת עבריינות הנוער בתקופה שלפני הקמת המדינה.
החקיקה הישראלית לגבי התעללות בקטינים.
אמהות יחידניות בישראל.
תפיסת מסוכנות ביחס למהגרי עבודה. חלק מפרסומיה בתחום היה שותף לה ד"ר צביקה אור ממרכז אקדמי לב.
תפקידי ניהול אקדמי

במקביל לעיסוקה במחקר, מילאה אייזנשטדט כמה תפקידי ניהול אקדמי במסגרת האוניברסיטה העברית, ואלו הבולטים שבהם:
בשנים 2006–2009 הייתה סגנית ראש המכון לקרימינולוגיה בפקולטה למשפטים.
בשנים 2007–2009 כיהנה כיו"ר מרכז לייפר ללימודי האשה והמגדר.
בשנים 2009–2010 הייתה ראש המכון לקרימינולוגיה בפקולטה למשפטים.
בשנים 2010–2015 הייתה מנהלת בית הספר לתלמידים מחו"ל על שם רוטנברג.
בשנים 2015–2018 כיהנה כדיקנית בית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית.
תפקידי ניהול אקדמי > כנשיאת האוניברסיטה הפתוחה

עם כניסתה לתפקידה כנשיאת האוניברסיטה הפתוחה הביעה אייזנשטדט דעה, כי שיטת ההוראה של האוניברסיטה הפתוחה המבוססת על קבלה ללא תנאים מוקדמים, ועל הוראה מרחוק, רלוונטית יותר מאשר בעבר. דעה זו התחזקה אצלה על רקע משבר הקורונה.
בתקופת כהונתה, התקבל אישור עקרוני מהמועצה להשכלה גבוהה לפתוח באוניברסיטה הפתוחה מסלול לימודים לתואר שלישי בתחום של חינוך, טכנולוגיות ומערכות למידה. עם קבלת האישור, אמרה איזנשטדט כי מדובר באבן דרך משמעותית לאוניברסיטה הפתוחה.
עיסוקים נוספים

אייזנשטדט כיהנה כחברת מערכת וכעורכת שותפה בכתבי עת מרכזיים העוסקים בקרימינולוגיה ובמשפט. היא עורכת שותפה עם פרופ' תמר הרמן מהאוניברסיטה הפתוחה, של כתב העת "מגמות", כתב עת בין תחומי במדעי החברה. כמו כן, היא כיהנה כנשיאה של האגודה הישראלית למשפט וחברה.
בשנת 2025 התמנתה ליו"ר הוועדה לשוויון מגדרי, מגדר והכלה של הוועד האולימפי בישראל.
ספריה

מימי אייזנשטדט, מיכל סופר ועודדה שטיינברג, בכלא אני נחה: נשים מבעד לחומות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010
מימי אייזנשטדט וגיא מונדלק (עורכים), העצמה במשפט, תל-אביב: הוצאת נבו, 2008
מימי אייזנשטדט וג'ון גל (עורכים), נגישות לצדק בישראל, ירושלים: מרכז טאוב, 2009
Mimi Ajenstadt and John Gal (eds.) (2010). Children, Families and Women In the Welfare Mediterranean Countries. Springer, Dordrecht, The Nederlands.
מאמרים נבחרים שכתבה

אייזנשטדט כתבה יותר מ-50 מאמרים מדעיים. להלן מבחר מהם:
מימי אייזנשטדט, זאב רוזנהק, הפרטה ודפוסי מעורבות חדשים של המדינה: תוכנית הסיעוד בישראל, ביטחון סוציאלי, מס' 60, יולי 2001, עמ' 113–128.
מימי אייזנשטדט, האם המושג "מסוכנות" מסוכן?, ביטחון סוציאלי, מס' 75, דצמבר 2007, עמ' 65–88.
מימי אייזנשטדט, ג'וני גל, אלון שפירא, לקראת מדיניות מבוססת ממצאים: סקירה שיטתית של תוכניות להתמודדות עם אבטלה בישראל, סוציולוגיה ישראלית, כרך ט, חוברת 1, 2007. עמ' 41–70.
מימי אייזנשטדט, מונא חורי כסאברי, ההקשר התרבותי של מדיניות הענישה כלפי קטינים בישראל, ביטחון סוציאלי, מס' 92, אוקטובר 2013. עמ' 9–32.
Ajzenstadt, Mimi and Zeev Rosenhek (2000) “Privatization and new Modes of State Intervention: The Long-Term Care Program in Israel.” Journal of Social Policy. 29(2): 247–262.
Ajzenstadt, Mimi (2001) "The Construction of Juvenile Delinquency in Light of Normality, Palestine 1922–1944.” Megamot. 41(1–2): 71–96.
Ajzenstadt, Mimi (2002) “Crime, Social Control and the Process of Social Classification: Juvenile Delinquency/Justice Discourse in Israel, 1948–1970.” Social Problems. 49 (4)::585–604.
Ajzenstadt, Mimi (2009) "The Relative Autonomy of Women Offenders' Decision-Making." Theoretical Criminology. 13(2): 201–225.
Ajzenstadt, Mimi and Assaf Shapira (2012) "The Socio-Legal Construction of Otherness under a Neo-Liberal Regime: The Case of Foreign Workers in the Israeli Criminal Courts." British Journal of Criminology. 52: 685–704.
Ajzenstadt, Mimi and Mona Khoury-Kassabri (2012) "The Cultural Context of Juvenile Justice Policy in Israel." Journal of Social Policy. 1–18.
חיים אישיים

הייתה נשואה למיכאל אייזנשטדט (1953-2024), מומחה לתולדות האופרה ששימש כמתאם אמנותי באופרה הישראלית החדשה והיה בנו של הסוציולוג הישראלי שמואל נוח אייזנשטדט. להם בן (עדו אייזנשטדט, שהיה סייף מצטיין) ובת (עדי). המשפחה התגוררה בשכונת גילה בירושלים.
הערות שוליים

↑  פרופ' מימי אייזנשטדט מונתה לתפקיד הנשיאה התשיעית של האוניברסיטה הפתוחה, באתר טלנירי, ‏14 במאי 2018
↑  רשויות האוניברסיטה הפתוחה, באתר האוניברסיטה הפתוחה
↑  מימי אייזנשטדט, ההתייחסות בישראל להתנהגות סוטה בבתי הספר כבעיה חברתית, עבודת גמר לקבלת תואר מוסמך בקרימינולוגיה, האוניברסיטה העברית/המכון לקרימינולוגיה, 1984
↑  קורות חיים של אייזנשטדט, באתר הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית
↑  The Medical-Moral Economy of Regulations: Alcohol Legislation in B.C., 1871–1925. Criminology, Simon Fraser University, Vancouver, Canada.

Adviser: John Lowman.
↑  מימי אייזנשטדט, מיכל סופר ועודדה שטיינברג, בכלא אני נחה: נשים מבעד לחומות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010
↑  היום שאחרי המגיפה, באתר ‏מאקו‏, 3 באפריל 2020
↑   ליאור דטל, המל"ג אישרה: תואר שלישי באוניברסיטה הפתוחה, באתר TheMarker‏, 19 בינואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304616205171  BnF: cb16256096p (data)  GND: 1011233320  ISNI: 0000 0003 9805 3305  LCCN: no2010114329  NTA: 330031856  ORCID: 0000-0002-0620-2039  VIAF: 160108672   WorldCat (עם VIAF): 160108672
בית עגנון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  היסטוריה
 על שם:  שמואל יוסף עגנון 
 כתובת:  תלפיות, רח' קלוזנר 16 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1931
 תאריך פתיחה רשמי:  1931 
 אדריכל:  פריץ קורנברג 
 
 קואורדינטות:  31°44′55″N 35°13′26″E﻿ / ﻿31.74862°N 35.22383°E﻿ / 31.74862; 35.22383
 www.agnonhouse.org.il
 he
 
בית ש"י עגנון ב-1933
בית עגנון הוא הבית שבו התגורר הסופר ש"י עגנון, בשכונת תלפיות בירושלים, ברחוב קלוזנר 16. הבית תוכנן על ידי האדריכל תושב השכונה, פריץ קורנברג, ונבנה בשנת 1931.
היסטוריה

שכונת תלפיות נפגעה בפרעות תרפ"ט (1929), אז גם ניזוק ביתו השכור של עגנון והושחתו ספריו וחפציו. בעזרת ירושה שקיבלה רעייתו מאביה, וכן פיצויים שקיבל מממשלת המנדט בעקבות הפרעות, ומקרן העזרה של יהודי גרמניה, הצליח עגנון להקים את בית הקבע שלו בתלפיות, סמוך לביתו הקודם.
לבית החדש שנבנה בתלפיות מראה מבצרי וסגור, חלונות הברזל מסורגים וחלקם נראים כחרכי ירי. הבית בנוי בסגנון מודרני, בקווים ישרים ובמראה קובייתי, והוא מצופה בטיח ולא באבן, בדומה לרוב הבתים בתלפיות, אך בשונה מרוב הבתים בירושלים. ממכתבים ששלח עגנון לרעייתו אסתר (כמופיע בקובץ 'אסתרליין יקירתי') מתלונן הסופר על הבית, שאינו מוצא חן בעיניו, על "הרהיטים המכוערים" ועל הצבעים הלא מוצלחים שבחר קורנברג לאריחי הרצפה וצבע הקירות: "...ודאי כתב לך ברין שקורנברג צבע את הבית בצבע נורא ומגוחך. כנראה נצטרך חצי שנה להתבייש בפנינו ובפני האורחים מחמת צבע הבית."
קומת הכניסה כללה את חדרי המגורים של משפחת עגנון, והקומה השנייה של הבית הוקדשה לחדר עבודה וחדר מגורים לעגנון. חדר העבודה הכיל את ספרייתו הגדולה של עגנון, ובה אלפי ספרים בתחומים שונים: פילוסופיה, היסטוריה, יהדות, קבלה ועוד. באוסף הספרים נכללים עשרות ספרים עתיקים ונדירים, כשהעתיק שבהם נדפס בשנת 1524.
עגנון התגורר בבית זה עד לאשפוזו בשנת 1969, בחודשים האחרונים לחייו, ובו נכתבו מרבית ספריו, שחלקם נחשבים ליצירות הגדולות ביותר בספרות העברית החדשה.
בתקופה שבה חי עגנון בבית וכתב בו, התלונן כי רעש המכוניות מפריע לו להתרכז בכתיבה, ובתגובה הפכה עיריית ירושלים את הרחוב לחד-סטרי, ושמה שלט האומר: "נא לשמור על השקט, סופר במלאכתו!"
בשנת 1978 הוחלט להפעיל את הבית כמרכז לפעילות ספרותית, בחסות משרד החינוך. בבית הוקם מוזיאון "בית עגנון בירושלים", שבו משוחזרים חדר העבודה ו"טרקלין" המגורים של המשפחה כפי שנראה כשעגנון חי בו. בבית נערכים סיורים מודרכים בעברית ובאנגלית וימי עיון. הבית מקיים ערבי ספרות ותרבות העוסקים בספרות עגנון ובנושאים נוספים משיקים. בחדר העבודה יש כ-8000 ספרים.
בין דצמבר 2006 לינואר 2009 בתקופת ניהול הבית על ידי צילה חיון התנהל בבית פרויקט שימור ושיפוץ. הפעילויות השונות התקיימו במרכז מורשת בגין. בינואר 2009 נפתח שוב הבית לקהל הרחב.
בשנת 1982 נוסדה עמותה הפועלת מאז ברציפות, ומטרתה לשמר את ביתו של עגנון כבית תרבות וספרות השוקד על טיפוח ההיכרות עם יצירתו של עגנון ועם הספרות העברית בכלל. יושבת ראש הנהלת העמותה היא לאה רוזנברג. חברי ההנהלה הם: נכדתו של עגנון יעל בלאו, שולמית עמיחי, מירון איזקסון, ליאורה בינג-היידקר, שירה חדד ולי אשר.
אזכורים תרבותיים

ביתו של ש"י עגנון, ואתרים נוספים בשכונת תלפיות, זכו ליחס ספרותי מיוחד מצדו של א.ב. יהושע, בהיותם זירת התרחשויות מרכזית בספרו "הכלה המשחררת" שיצא ב-2001. בספרו זה רומז יהושע לאחדים מספריו של עגנון, הספרים והפירושים התואמים להם נמצאים כיום גם הם בבית עגנון.
יהושע עצמו הכיר את עגנון מילדותו, שכן אביו היה המורה הפרטי לערבית של רעייתו של עגנון, אסתר.
הסופר עמוס עוז, מתאר את בית עגנון בספרו האוטוביוגרפי "סיפור על אהבה וחושך" שיצא ב-2002, כפי שזכור לו מביקורים שערך במקום בילדותו:
"אף פעם לא שרר אור בבית עגנון. תמיד עמדו שם מעין דמדומים עם ריח קל של קפה ושל דברי מאפה, אולי מפני שהיינו באים אליו קצת לפני צאת השבת, בשעת בין ערביים, ואת אור החשמל לא הדליקו שם לפני שהופיעו בחלונם לפחות שלושה כוכבים. ואולי דלק שם אור חשמל, אלא שהיה זה חשמל ירושלמי צהוב וקצת קמצני... את האפלולית אני זוכר עד היום, כמעט נוגע בי בקצות אצבעותיי, אפלולית שסורגי כל החלונות כמו כלאו והחמירו אותה."
הסופרת גלילה רון פדר עמית הזכירה את הבית בספר ה-40 של "ג'ינג'י" שנקרא "מי פרץ לבית עגנון?" שיצא ב-1994.