stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קררו
מאפיינים

הקררו היא יונה גדולה יחסית — משקלה נע בין 550 ל-850 גרם ואורכה עשוי להגיע ל-50 סנטימטרים. תזונתה מבוססת בעיקר על פירות, והיא שוכנת עצים ומצויה ביערות החל מנורת'לנד בצפון ניו זילנד, ועד האי סטיוארט בדרומה. היא הסתגלה לחיים בבתי-גידול שונים, החל מאזורים חופיים ועד אזורים הרריים. מבחינה מורפולוגית דומה יונה זו לשאר היוניים, והיא בעלת ראש קטן יחסית ומקור ישר. נוצות הראש, הצוואר והכנפיים הן בצבע סגול-ירוק בוהק, עם גוני ברונזה וגוונים מתכתיים אחרים. החזה לבן, המקור כתום, ואילו הרגליים והעיניים הן אדומות. צבע המקור, העיניים והרגליים של הפרטים הצעירים בדרך כלל דהוי יותר משל הבוגרים, וגם זנבם קצר יותר.
יונת הקררו משמיעה מדי פעם צליל "קוּוּ", וזהו המקור האונומטופאי של שמה. תזונתה של יונת הקררו מבוססת על פירות, והיא אוכלת בעיקר מעצי-פרי המצויים באופן טבעי בניו זילנד, ולא מכאלה שהובאו אליה על ידי האדם. היא בעלת תפקיד אקולוגי חשוב, משום שהיא העוף היחיד המסוגל לאכול את הפירות והזרעים הגדולים של העצים המצויים באופן טבעי בניו זילנד כגון זרעיו של העץ Beilschmiedia tarairi. היונה מעכלת את הפרי ומוציאה את הזרעים שלמים וללא פגע, ובכך מפיצה אותם באזורים שונים. אף על פי שתזונתה מבוססת בעיקר על פירות, היא מגוונת אותה לעיתים עם עלים, נבטים ועלווה רכה. במיוחד היא מחבבת את עליו של השזיף, שדווקא לא היה מצוי באופן טבעי בניו זילנד אלא הובא אליה בידי האדם. מרכיביה המדויקים של התזונה משתנים בהתאם לעונת השנה ולבית הגידול, ובתקופות מחסור עלים יכולים להוות אף את עיקר התזונה. לפני שהביא האדם בעלי חיים אחרים לניו זילנד, היו הקררו והקאקאפו (תוכי גדול ומחוסר יכולת תעופה) מן העופות הצמחוניים הלא-רבים שבאי.
עיתויה של עונת הרבייה תלויה באספקת הפירות המצויה. יונת הקררו מקננת על עץ. הקן איננו מושקע ובנוי מחוטרים וענפים קטנים, והתטולה כוללת ביצה יחידה, בעלת תקופת דגירה של 28 ימים. לאחר הבקיעה, היונה הצעירה מצמיחה נוצות המתאימות לתעופה לאחר כ-36 ימים. בעונת רבייה בה הפירות מצויים בשפע, יכולים בני הזוג לקנן מעל לארבע פעמים. גודלה של אוכלוסיית הקררו הצטמצם באופן משמעותי מאז הגעת האירופאים לניו זילנד. מגמת הצטמצמות זו נמשכת גם כיום, ובייחוד באי הצפוני של ניו זילנד, אולם היא עדיין נפוצה יחסית במערב האי הדרומי, וכן בחלקים מאוטגו שבדרום-מזרח האי הדרומי. ניתן למצוא אותה ביערות (בייחוד באזורי שפלה), בבתה, באזורים חקלאיים ובאזורים פתוחים בתוך ערים (כגון פארקים). מינים פולשים שונים — דוגמת הפוסום האוסטרלי הכסוף-אפור וכן מינים שונים של חולדות, כגון החולדה המצויה, חולדת החוף והחולדה הפולינזית, צמצמו במידה ניכרת את כמות הפירות הזמינה לקררו, וגם מהווים איום על ביצי היונה וגוזליה.
איומים נוספים על אוכלוסיית הקררו הם ציד, הריסת שטחי מחיה ובתי גידול טבעיים, ושיעורים נמוכים של התרבות מוצלחת. ההגבלה הראשונה על ציד יונת הקררו נכנס לתוקף בשנת 1864, והן מוגנות לחלוטין בחוק מאז 1921, אך איסור הציד לא נאכף כיאות לאורך כל השנים. היו מאורים שאף טענו כי איסור פוגע במסורת שלהם שכללה ציד של יונת הקררו. המדענים מבחינים בין שני תת-מינים של יונת הקררו, אך רק אחד מהם, H. n. novaseelandiae, שחי בניו זילנד עצמה, עדיין מצוי כיום. תת-המין השני, H. n. spadicea שחי באי נורפוק, נכחד; שני תת-המינים נבדלו זה מזה בצבע הנוצות ובהבדלים מורפולוגיים מסוימים.
גלריה

תצלום תקריב של יונת קררו
יונת קררו
זוג יוני קררו
הערות שוליים

↑  קררו באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Clout, M. N., P. D. Gaze, J. R. Hay, and B. J. Karl. (1986) Habitat use and spring movements of New Zealand Pigeons at Lake Rotoroa, Nelson Lakes National Park. Notornis 33:37-44.
↑  Clout, M. (1990). The Kereru and its forests. Birds International 2:10-19
↑  Christine Mander, Rod Hay and Ralph Powlesland. (1998) Monitoring and management of kereru (Hemiphaga novaeseelandiae)), Department of Conservation technical series (ISSN 1172-6873), number 15. Department of Conservation, Wellington, New Zealand. ISBN 047821751X. Accessed 2008-01-13.
↑  O'Donnel, C & P. Dilks (1994) "Foods and foraging of forest birds in temperate rainforest, South Westland, New Zealand" () New Zealand Journal of Ecology 18(2): 87-107. [1]
↑  Clout, M. N., K. Denyer, R. E. James, and I. G. Mcfadden. (1995) Breeding success of New Zealand pigeons (Hemiphaga novaeseelandiae) in relation to control of introduced mammals. New Zealand Journal of Ecology:209-212.
↑  Clout, M. N., B. J. Karl, R. J. Pierce, and H. A. Robertson. (1995) Breeding and survival of New-Zealand pigeons Hemiphaga novaeseelandiae. Ibis 137:264-271.
↑  Falla, R. A., R. B. Sibson, and E. G. Turbott (1979). The new guide to the birds of New Zealand and outlying islands. Collins, Auckland.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007577157105171
בנות עם מקרוב

| --- | --- |
 סוגה:  סרט קומדיה 
 שחקנים:  פאבל מאיקוב  גאורגי דרונוב  אולסיה סודזילובסקאיה  סרגיי אסטחוב 
 ארץ מקור:  רוסיה 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  20 
 שידור
 רשת שידור:  THT 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
בנות עם מקרוב (ברוסית: Де́вушки с Мака́ровым, מוכרת במערב בשמות Makarov and the Girls או Girls with Makarov) היא סדרת טלוויזיה קומית רוסית בהפקת Comedy Club Production. את התפקידים הראשיים גילמו פאבל מייקוב, אלווטינה טוקאן, ולדיסלבה ירמולאייבה, ולריה אסטאפובה וילנה פוליאנסקאיה. פרק הבכורה של העונה הראשונה שודר ב-9 במרץ 2021 ברשת TNT. בקיץ 2021 הסתיימו הצילומים לעונה השנייה. הסדרה עלתה בישראל בפרטנר tv במרץ 2022.
עלילה

עקב סכסוך עם ההנהגה, ראש מחלקת החקירות הפליליות של בוטובו, פאבל מקרוב, מוחלף בארבע בוגרות צעירות מבית הספר לשוטרים. הן כולן שונות מאוד: אנה טורקינה היהירה, יקטרינה סיניצקאיה היפה וקלת הדעת, אלכסנדרה פופובה הספורטאית החצופה ואולסיה ורבה האם החד הורית הנאיבית שחושבת יותר על בנה מאשר על עבודתה. לכולן יש דבר אחד במשותף: עם חוסר הניסיון שלהן, הן מאוד מעצבנות את מפקדן, שעוד לפני הגעתם לא אהב במיוחד נשים. מקרוב ינסה להיפטר מהן בכל האמצעים, והשוטרות יוכיחו בכל כוחן שלא סתם בחרו במקצוע הזה.
שחקנים ודמויות

פאבל מייקוב – פאבל מקארוב
אולסיה סודזילובסקאיה – אולגה רומאנובה
אלווטינה טוקאן – אנה טורקינה
ילנה פוליאנסקאיה – אולסיה ורבה
ולדיסלבה ירמולאייבה – אלכסנדרה פופובה
ולריה אסטאפובה – יקטרינה סיניצקאיה
גאורגי דרונוב – רומן ז'ילין
דמיטרי ליסנקוב – דניס קורנקוב
הערות שוליים

↑  המלצות מרץ 2021, באתר Partner tv Blog, ‏2021-02-25
מגבר מנורות

מגבר עם מספר שפופרות ריק
מגבר מנורות הוא סוג של מגבר אלקטרוני העושה שימוש בשפופרות ריק על מנת להגביר אות כלשהו.
שימושים

הגברת אותות קוליים במערכות הגברה.
הגברת גלי רדיו:
במכ"ם.
בתקשורת לווינית.
במשדרי טלוויזיה ורדיו בעלי עוצמה גבוהה.
מגברי מנורות בעלי עוצמה נמוכה עד בינונית לתדרים מתחת לגלי מיקרו הוחלפו במהלך שנות ה-60 וה-70 במגברים המבוססים על מוליכים למחצה.
יתרונות

מגברי המנורות אמנם מיושנים יותר, אמינים פחות, רגישים ויקרים (בהתחשב בצורך בשנאי טוב על מנת להתאים את זרם היציאה לרמקול), אך עם זאת מגברי המנורות חביבים על חלק מהאודיופילים (אנשים שתחביבם הוא האזנה ועיסוק בציוד סטריאו ברמה גבוהה). מעבר לסיבות הפסיכולוגיות והאסתטיות, למגברי מנורות צליל שונה משל המגברים הטרנזיסטוריים. המנורות, שהן רכיב הגברה פחות מדויק מטרנזיסטורים, מכניסות באופן טיפוסי עיוותים בצלילים העיליים הזוגיים, מה שמתפרש בשמיעה האנושית כצליל "חם", "עגול", אוורירי ונעים יותר מאשר בהגברה טרנזיסטורית, אך מאידך גם עמום יותר. עם זאת, כיום ניתן לעצב את חותמת הצליל של מגברי מנורות גם בדרכים אחרות ואף בניגוד ל"חמימות" הטיפוסית הנ"ל, ולכן המגוון בשוק מגברי המנורות גדול מאוד על אף היותו שוק "נישה" (ייחודי).
מבחינת החיווט החשמלי, בחלק ממגברי המנורות החיווט נעשה בשיטה הידנית המסורתית, ללא מעגלים מודפסים, מה שמעלה את מחירם. יש המאמינים כי שיטה זו תורמת לצליל.
מבחינת היכולת לעמוד בעומס גבוה, למגברי המנורות יש יכולת לספוג במשך מספר דקות עומס שעשוי להרוס מערכות טרנזיסטוריות שאינן בנויות כהלכה (כלומר שאין בהן הגנה מובנית לעומס יתר, או קצר ברמקול או בחיווט אל הרמקול) במילישניות וכמו כן הם בעלי עכבת כניסה גבוהה ביותר אשר עוזרת להתגבר על שינויים במתח וזרם.
בנוסף ליתרונות הללו, קל מאוד להחליף שפופרת במעגל החשמלי על ידי הוצאת השפופרת מהמעגל בניגוד להוצאת טרנזיסטור ממעגל מודפס.
חסרונות

שפופרות הריק תופסות נפח גדול ולכן מכשירים המבוססים על הגברת מנורות הם בדרך כלל גדולים וכבדים, בנוסף נדרשים להם שנאים נוספים, שגם הם מתאפיינים במשקל גבוה.
בשל הספקם הנמוך, מגברי מנורות לוקים בחסר כאשר יש צורך בהגברה בהספק גבוה של מספר כלי נגינה יחד ולכן בדרך כלל משתמשים בהגברת מנורות לכל אחד מהכלים ובמגברים מבוססי טרנזיסטור או מגברים דיגיטליים למערכת ההגברה בכללותה.
מנורות רגישות לגלי קול בסביבתן, ועלולות להתנהג כמו מיקרופונים. תופעה זאת נקראת מיקרופוניות ולעיתים היא גורמת ליצירת צליל שריקה חזק וצורם. יש שפופרות שמוגנות בגליל מתכת על מנת להתגבר על הבעיה הזאת.
המנורות פולטות חום רב בזמן פעולתן מה שעלול להוביל לתקלות במעגל.
למנורות אורך חיים מוגבל, בדומה למנורת להט רגילה.
היסטוריה

עד המצאת הטרנזיסטור בשנת 1947 הדרך היחידה להגביר אות הייתה באמצעות שפופרות ריק. השפופרת הפשוטה ביותר הומצאה בשנת 1904 על ידי ג'ון אמברוז פלמינג, בזמן שעבד עבור חברת מרקוני בלונדון, והוא קרא לה "דיודה" מכיוון שהיו לה שתי אלקטרודות. הדיודה הוליכה זרם חשמלי בכיוון אחד בלבד והייתה בשימוש ברדיו וכמיישר זרם. לי דה פורסט הוסיף אלקטרודה שלישית לרכיב, הנקראת "סריג", וכך המציא את התקן ההגברה הראשון, הטריודה, וקרא לה בשם "אודיון". הסריג שולט על הזרם בין הקתודה לאנודה במתח נתון. היחס בין הזרם והמתח נמדד ונתון באמצעות סדרה של עקומות אפיון בדיאגרמה (כל אחת למתח סריג שונה).
היישום הראשון של שפופרות הריק היה בשנת 1910 להעברת אותות טלפוניה למרחקים ארוכים. יותר מאוחר, יושמו מגברי מנורות לשוק התקשורת האלחוטית שהתחיל להתפתח בשנות ה-30 של המאה ה-20. מגברים מסוג זה נבנו מאוחר יותר למטרות מוזיקליות ולטלוויזיה עד שנות ה-50. בשל נוחות העבודה עם מגברים מבוססי טרנזיסטור, החל משנות ה-70 חלה עלייה בשימוש במגברים מבוססי טרנזיסטור, והשימוש במגברי מנורות החל לדעוך.
היסטוריה > שימושים מודרניים

מגברי מנורות עדיין מיוצרים, בחלקם יש שילוב של הגברה מבוססת מנורות והגברה מבוססת טרנזיסטור ("hybrid") על גבי מעגל מודפס, בניגוד לעבודות היד של המגברים הישנים.
מנורות מתאימות מיוצרות כיום רק בשלוש מדינות: רוסיה, סין וסלובקיה, ואינן דומות באיכותן למנורות שיוצרו עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, בעיקר באנגליה (mullard), ארצות הברית (rca ,general electric), גרמניה (telefunken ,simens) והולנד (amperex). היצרנים המודרניים ניצלו את המצב ורכשו את הזכויות לשימוש בשמות המותגים הישנים באופן שמטעה צרכנים ומסתמך על מוניטין שאין להם כל קשר אליו. כדי להבדיל בין סוגי המנורות, נוצר המושג new old stock שמתייחס למנורות שיוצרו במפעלים הישנים ונשמרו במצב חדש.
הגברת המנורות מיועדת להגברת כלי נגינה, ולכן ניתן לראות היום אפקטים (במיוחד לגיטרה חשמלית) ומגברים אשר מכילים הגברת מנורה על מנת לקבל סאונד יותר "צבעוני".
מגברים רבים כיום הם הוצאה מחודשת (re-issue) של מגברים משנות ה־70 ומוקדם יותר, אשר היו מבוססים על הגברת מנורות.
מחיר מגבר מנורות משנות ה־70 ומטה עשוי להגיע לעשרות אלפי דולרים אם הוא במצב טוב בשל ערכם ההיסטורי והמוזיקלי. עדיין ניתן למצוא מגברי מנורות או אפקטים מבוססי מנורות, אבל הקושי במציאתם ומחירם הגבוה הפך אותם לפריט אספנות.
ראו גם

טריודה
שפופרת ריק
שפופרת קרן קתודית
טרנזיסטור
טטרודה
אהרן מרקוס

| --- | --- |

אהרן מרקוס
 לידה:  1843 המבורג, הקונפדרציה הגרמנית 
 פטירה:  5 במרץ 1916 (בגיל 73 בערך) פרנקפורט, הקיסרות הגרמנית 
 מקום קבורה:  בית העלמין היהודי החדש בקרקוב 
 
הרב אהרן מרקוס (י"ב בשבט תר"ג, 1843, המבורג – ל' באדר א' תרע"ו, 1916, פרנקפורט) היה סופר, מחבר ספרים ובלשן, מראשוני התנועה הציונית בגליציה. כתב גם בשם העט Verus (וֶרוּס).
ביוגרפיה

אהרן מרקוס נולד בי"ב בשבט תר"ג בהמבורג. התייתם מהוריו בילדותו וגדל אצל סבתו. למד בין היתר מפי הרב ברוך יצחק ליפשיץ בנו של מחבר הפירוש "תפארת ישראל" על המשנה. בנוסף, השתלם בשפות (גם של העולם העתיק), בפילוסופיה ובלמודים כלליים. במהלך למודיו נדד למזרח אירופה, והתיישב בקרקוב (אז בגליציה, בתחום האימפריה האוסטרו-הונגרית; כיום פולין), שם התקרב לחסידות רדומסק ונמנה עם תלמידיו הקרובים של רבי שלמה הכהן רבינוביץ' בעל ה"תפארת שלמה". עם פטירתו התקרב להאדמו"ר מרימנוב רבי יוסף פרידמן, ואמר ששם הוא שורש נשמתו. וגם נסע לאדמו"רי בית רוז'ין ובמיוחד לרבי דוד משה פרידמן האדמו"ר מצ'ורטקוב. התפרנס מהנהלת חשבונות וממסחר ביינות יקבי "כרמל מזרחי".
בשנת 1912 השתתף הרב מרקוס בועידת קטוביץ שייסדה את תנועת אגודת ישראל. אולם, בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדחתה הכנסייה הראשונה של האגודה עד 1923, לאחר פטירתו של הרב מרקוס.
תחומי יצירתו מגוונים. ספריו העיקריים הם:
הפלוסופיה האינדוקטיבית של הרטמן בחסידות (Hartmanns Inductive Philosophie im Chassidismus, Vienna 1888). בספר זה מצביע אהרן מרקוס בין היתר על מקומו המרכזי של תת-המודע בתורת הנפש של החסידות, ובמיוחד בכתבי בעל התניא, כפי שהוא נקבע על ידה זמן רב לפני אדוארד פון הרטמן וזיגמונד פרויד.
קדמוניות (קרקוב 1896-7, ת"א סיני תשל"ג) מוקדש לגלויים הארכאולוגיים באשור, בבבל ובפרס בתקופתו והתאמתם לכתוב בתנ"ך ובמסורת חז"ל.
החסידות (1901 בגרמנית, תורגם לעברית תשי"ד, תש"מ). ספרו המפורסם ביותר, שבו הציג אהרן מרקוס את החסידות ואת תורתה בפני יהדות המערב במונחים מערביים. בספר אוצר ידיעות, חלקן ממקור ראשון, ותובנות על תנועת החסידות.
ברזילי או "השפה כמכתב הנפש" (ברלין 1905-8, מוסד הרב קוק תשמ"ג, בעריכת ד"ר יוסף מרקוס) הוא מחקר בפסיכולוגיה של הלשון העומד על יחודה של הלשון העברית ועל התפתחותה ההיסטורית בתקופת התנ"ך.
קסת סופר פרוש על תנ"ך ומשניות (קרקוב תרע"ב-תרצ"ט, ת"א תשל"א). הוא פרוש ייחודי המשלב בלשנות, קבלה, וחדושי המדע בתקופתו בדברי חז"ל (רק חלקו הראשון, מבראשית עד לך לך, פורסם. היתר אבד בשואה).
התמודדותו התורנית והפלוסופית עם המודרנה הביאו להגדרתו (על ידי פרופ' שלום רוזנברג) כממשיכו של רבי יהודה הלוי בדורו.
ביוגרפיה > פעילותו בתנועה הציונית

אהרן מרקוס היה מראשוני הציונים בגליציה. יחד עם הרב שמעון סופר הקים את ארגון "ראש פינה", לשם התבססות התנועה הלאומית בעיר ואגודה ליישוב ארץ ישראל. לימים נחשב ארגון "ראש פינה" כארגון הציוני הראשון בקרקוב.. שימש ציר בקונגרס הציוני הראשון, ואף ישב בבימת הנשיאות. באותה תקופה התכתב עם תאודור הרצל ועם מקס נורדאו ואף החל להוציא ביוזמתו ובמימונו האישי כתב עת ציוני בגרמנית, Krakauer Judische Zeitung, אשר יצא לאור בשנים 1898 עד תחילת 1900.
בתשובה שפרסם הרצל לדברי הרב הראשי של וינה, ד"ר משה גִידֶמַן, שיצא נגד התנועה הציונית, מזכיר הרצל את מרקוס ומסתייע בדבריו כך:
"...מר ד"ר גידמאן יוצא אל המערכה נגד הציונות בהמון מקראות, אך חושב אני, כי למצער כאלה וכאלה אפשר למצא בעד הציונות. אינני כמובן מלומד כל כך, כדי שאוכל להביאם... אבל במחברת קטנה שנדפסה זה מקרוב, כתובה ביד הסוחר התורני אהרן מרקוס בפודגורז' [=פודגוז'ה], אני מוצא מקום אחד המסייע לנו:
"תנועת היישוב נוצרה לפני יותר מחמשים שנה בחוגים היותר חרדים בידי גדולי הרבנים למטרה גלויה של יסוד מדינה. הספר "שיבת ציון" יכיל יותר ממאה הסכמות של גדולי רבנינו". – איך יצדיק מר ד"ר גידמאן לעומת עובדא זו את דבריו...?
ואותו אהרן מרקוס כותב במקום אחר, כי "היהודים היותר חרדים מוכנים ומזומנים לקבל את ההצעות בדבר התחיה המדינית של היהדות, הנעשות בידי החפשים בדעות היותר חדשים".
ואהרן מרקוס זה היושב בפודגורז' כדאי הוא שנסמוך עליו. הוא בעצמו הנהו "חסיד", ויחד עם זה איש שקנה חכמה הרבה וסופר בעל טעם, שכתב ספר נפלא על הפילוסופיה החדשה. במצבו האזרחי הוא סוחר. הוא "איננו חי מן היהדות" – כדברי ידידנו ליאון קלנר – "אלא בעד היהדות".".
בתקופה שלאחר הקונגרס הציוני הראשון ניסה מרקוס ליצור חזית של רבנים ואדמו"רים מגליציה, מבוקובינה, מפולין ומרוסיה, ובכללם האדמו"ר מצ'ורטקוב, שהיו נכונים לפתוח במשא ומתן על הצטרפותם להסתדרות הציונית. במרץ 1900, בעקבות העדר הענות של הרצל להפגש עם האדמו"ר מצ'ורטקוב, פרש מרקוס בזעם מן ההסתדרות הציונית. הייתה זו החמצה הרת גורל בהיסטוריה של הציונות ושל יהדות מזרח אירופה.
אהרן מרקוס נפטר בפרנקפורט בא' באדר ב' תרע"ו (1916), ונקבר בקרקוב.
משפחתו

אחותו מרים (Mary Marcus, 1884-1930) ניהלה את בית הספר היהודי לבנות בהמבורג במשך למעלה מחמישים שנה.
לאהרן מרקוס היו חמישה בנים ושתי בנות. יעקב מאיר ושלמה הגרו מקרקוב לגרמניה וצבי עלה לארץ ישראל (לאחר עלילת דם שכוונה כנראה כנגד אביו). יהודה ואברהם ישראל נשארו בקרקוב ונספו בשואה.
אברהם ישראל מרקוס היה חסידו ומקורבו של האדמו"ר מבויאן-קראקא. והיה מחותן עם האדמו"ר ר' חיים הגר מאנטניא, שבנו דוד משה נשא לפסיה לאה בתו של ר' מנחם מנדל, בן ר' חיים הגר.
נכדו מרקוס מרקוס פרסם ספר על תולדות סבו (מונטרה 1966). על בסיסו כתבה יוכבד סגל את הספר "החסיד מהמבורג", ירושלים תשל"ח.
נכדו ד"ר יוסף מרקוס (1923-1995), בנו של אברהם ישראל, סופר וחוקר, עסק רבות בעריכת כתביו של סבו ובהוצאתם מחדש לאור. ספריו The Social and Political History of the Jews in Poland 1919-1939 (Mouton 1983) וBetween Life and Death, History of Jewish Life in Wartime Poland 1939-1944 (Janus 1995. תורגם לעברית "בין חיים למוות" (ארז 2005).
נכדה נוספת היא חנה בנט (מרקוס). חנה ושני ילדיה עברו את שנות השואה בביתו של נאצי בהסוואה של משרתת גויה. הם ניצלו ועלו ארצה. חנה בנט הקדישה פרק שלם בספרה "בצל קורתו של נאצי", לזכר סבה, אהרון, בו היא מספרת על חייו, אופיו ופועלו. בנה, נינו של אהרון מרקוס, הוא פרופסור יחזקאל טלר, נשיא מכללת גורדון ובעבר, ראש המרכז האקדמי כרמל בחיפה.
ספרים נוספים מפרי עטו

שאלות ותשובות מן השמים: מאחד מבעלי התוספות רבינו יעקב הלוי ממרויש ומקורביל, עם פירוש קסת הסופר (1895, תל אביב תשל"ט).
Flavius Josephus und seine Zeit, Frankfurter Israelisches Familienblatt 1915-1917.
Judische Chronologie, Frankfurt 1935
הרצאות רבות שלו שפורסמו כמונוגרפיות (על תורת דרווין, על בקורת המקרא ועוד), ומאמרים רבים בKrakauer Judische Zeitung.
לקריאה נוספת

מאיר בוסק, 'אהרון מרכוס, חסיד, סופר וציוני', הפועל הצעיר לז, 26 (תשכ"ו), 26–27.
גרשון קיציס, '"החסידות" של א’ מרקוס', המעיין כא, א (תשמ"א) 64–88.
גרשם שלום, 'אהרון מרקוס והחסידות' השלב האחרון (תשס"ט), 384-392.
הקבלה - פרק מתוך ספרו "החסידות", תרגם: י. סלעי, תל אביב: איתן, תש"ד-1944.
חנה בנט (מרקוס), בצל קורתו של נאצי, תל אביב: אל"ף הוצאה לאור 1987.
יוכבד סגל, החסיד מהמבורג, ירושלים תשל"ח; תורגם לאנגלית ויצא לאור על ידי הוצאת פלדהיים ב-2004 (The Chassid from Hamburg).
Joshua Shanes, Ahron Marcus: A Portrait of a Zionist Hasid, Jewish social Studies: History, Culture, Society (Spring/Summer 2010)
הערות שוליים

↑  יצחק אבן, דער טאג, מאי 2 1916
↑  מאיר בוסאק - למקורות יצירתו של ש"י עגנון, באתר דעת
↑  קהילת קראקוב, באתר "זָכוֹר".
↑  ד"ר מרדכי מרכוס כהן, הרצל בימי הקונגרס הראשון, דבר, 30 ביולי 1948
↑  "היהדות הלאומית" של ד"ר גידמאן, בנימין זאב הרצל, באתר פרויקט בן יהודה
↑   יוסף שלמון, הרצל והאורתודוקסיה, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, ע"פ - נתן מיכאל גלבר, התנועה הציונית בגליציה, ב, עמ' 786–787.
↑  הזמנה לנישואי פסיה לאה בת הרב מנחם מנדל, נשלחה על ידי הדוד רבי ישראל שלום יוסף, ובה נכתב שהכלה גדלה אצל אביו-סבה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264913505171  PLWABN: 9810587556805606  GND: 172916003  ISNI: 0000 0000 6682 9285  LCCN: n82231777  NKC: zmp2016932784  NTA: 194293742  SUDOC: 179945505  VIAF: 52691335   WorldCat (עם VIAF): 52691335 
קברו של אהרון מרקוס בקרקוב
יצחק קוסובסקי

| --- | --- |

הרב יצחק קוסובסקי
 לידה:  1877 ה' בתשרי תרל"ח ורשה 
 פטירה:  1951 (בגיל 74 בערך) כ' באלול תשי"א יוהנסבורג 
 תקופת הפעילות:  ?–1951 
 השתייכות:  חרדים ליטאים
 תחומי עיסוק:  הלכה ופסיקת הלכה, תלמוד בבלי
 רבותיו:  אביו, ובן דודו הרב יוסף דוד רושקין - שחור
 חותנים:  דוד שלמה גרודזנסקי
 
הרב יצחק קוסובסקי-שחור (ה' בתשרי תרל"ח, 1877 - כ' באלול תשי"א, 1951) היה רב בכמה מערי ליטא, רוסיה ובבלארוס, ולאחר מכן ראב"ד יוהנסבורג בדרום אפריקה. היה גיסו של הרב חיים עוזר גרודזנסקי.
ביוגרפיה

בנו של הרב שאול קוסובסקי-שחור (בנו של חיים לייב שחור ממיר, גיסו של הנצי"ב מוולוז'ין). אביו נפטר בגיל צעיר (שנות השלושים לחייו) בהיותו ילד, ולאחר מכן התייתם גם מאמו. בצעירותו למד בישיבת טלז אצל הרב שמעון שקופ. נישא לבתו של הרב דוד שלמה גרודזנסקי (אביו של הרב חיים עוזר גרודזנסקי מווילנא) שהיה רב באיוויה שבליטא. בשנת תרס"ד, אחרי פטירת חותנו, נבחר למלא את מקומו. בנו שנולד שנה לאחר מכן, נקרא דוד שלמה על שם החותן, ביום ברית המילה נפטרה אשתו היולדת.
בשנת תרע"ו התמנה לרב במריופול שבאוקראינה. בשנת תרפ"ב עבר לכהן כרב באוגוסטוב. בשנת תרפ"ה החליף ברבנות העיר וולקוביסק את הרב אבא יעקב הכהן בורוכוב שעלה לארץ ישראל.
בסוף שנת תרצ"ג התמנה לראב"ד ביוהנסבורג. קורותיו במדינה מתוארים בהרחבה בספרים שיצאו לאור על ידי נכדיו שאלת יצחק, ובמיוחד 'עקבי יצחק'. מהמתואר שם עולה ששררה מתיחות גדולה בין הרב קוסובסקי לבין הרב יהודה ליב לנדא, על רקע טענותיו שהרב לנדא מתייחס בצורה חיובית מידי לתנועה הרפורמית שהחלה להתפשט במדינה. הרב לנדא מצידו טען שמלחמותיו הקולניות של הרב קוסובסקי רק מזיקות ומוסיפות כוח לרפורמים.
מאשתו הראשונה נולדו לו שלושה ילדים: דבורה שנישאה לרב יהודה ליב קאגאן, חוה שנישאה לרב ישראל ליוואוויץ ונספתה עם כל משפחתה בשואה, והרב דוד שלמה שהיה עורך דין בתל אביב.
אחרי מות אשתו הראשונה נישא בשנית ונולדו לו שלושה ילדים נוספים, הרב יחיאל מיכל קוסובסקי שהיה רב בוולקוביסק ואחרי מלחמת העולם השנייה בדרום אפריקה, עו"ד חיים קוסובסקי שחור מת"א ואחותו התאומה, לאה חגי, שחייתה בניו יורק.
בספר השו"ת שלו 'שאילת יצחק' נדפס (במהדורת תשנ"ג) אחד מן ההספדים המובאים בספר הוא "על אחד הרבנים" בעוד שמובן מתוכנו שמדובר בהספד על הראי"ה קוק (במהדורת תשס"ו ההספד נשמט לגמרי).
על שמו של הרב קוסובסקי נקראת ישיבת נחלים, "נחל יצחק".
אחותו ליפשה נישאה לבן דודו, הרב יוסף דוד שחור.
ספריו

שו"ת שאילת יצחק
שבת ומועד, דרשות על פרשת השבוע
עקבי יצחק, מאמרים נאומים הגיונות ומכתבים
לקריאה נוספת

יעקב קוסובסקי שחור, תלתלים שחורות, בני ברק, תשס"ח, קונטרס עקבי יצחק (הביוגרפיה של קוסובסקי)
הערות שוליים

↑  עקבי יצחק אות צא
↑  עקבי יצחק אות צב
↑  סיכום מפגש ארצי של ספרני 'ספרים נדירים'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296397305171  GND: 1184847916  ISNI: 0000 0000 7152 4507  LCCN: nr96042469  VIAF: 100842674   WorldCat (עם VIAF): 100842674
משמר העמק

ערך זה עוסק בקיבוץ בישראל. אם התכוונתם לספינת המעפילים, ראו .
מִשְׁמַר הָעֵמֶק הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי השומר הצעיר במערב עמק יזרעאל, הממוקם לצד כביש 66, בתחום השיפוט של מועצה אזורית מגידו.
הקיבוץ נוסד ב-1922 על ידי אנשי "השומר הצעיר" שעלו מפולין ומגליציה, חלקם אנשי גדוד שומריה, ועלה לקרקע בשנת 1926.
גאוגרפיה

קיבוץ משמר העמק ממוקם בחלקו הדרום-מערבי של עמק יזרעאל, בין כביש 66 למרגלות רמות מנשה. סמוך לקיבוץ נמצא יער משמר העמק. היער הוא יער נטע אדם, אשר נשתל על ידי קרן קיימת לישראל ובני הקיבוץ, ונכלל בפארק מנשה הסמוך, אשר הוכר על ידי אונסק"ו כפארק ביוספרי.
היסטוריה > רקע להקמת הקיבוץ

בתקופת העלייה הרביעית (1924–1928), היה עמק יזרעאל בראש סדר העדיפויות של קק"ל אשר רצתה להקים בעמק הפורה התיישבות חקלאית משמעותית, וליצור רצף טריטוריאלי של היישוב העברי, על ידי חיבור חיפה לגוש ההתיישבות בין עפולה לבית שאן. במסגרת המאמץ ליישב את העמק רכשה קק"ל בשנת 1924 כ-30 אלף דונם מהכפרים הערביים על יד נהלל, עליהם הוקמו היישובים שריד, רמת דוד, גבת, כפר ברוך ומשמר העמק.
היסטוריה > הקמת הגרעין ועלייה לקרקע

גרעין הקיבוץ נוסד ב-1922 בשם "קיבוץ השומר הצעיר ב'" בנווה שאנן שבחיפה, על ידי קבוצה של יוצאי 'השומר הצעיר' מגליציה ומיתר חלקי פולין, אשר עלו בתקופת העלייה השלישית. ב-19 בינואר 1922 נולדה התינוקת הראשונה של הגרעין בבית חולים הדסה בירושלים. החדשות הגיעו אל חברי הגרעין יומיים לאחר מכן, ב-21 בינואר, והוחלט שתאריך זה יהיה יום ההולדת של הקיבוץ. בקיץ של שנת 1922 עבר הקיבוץ לנהלל, שם עסקו החברים בייבוש ביצות ובסלילת כבישים.
בנהלל סבלו חלק מחברי הקיבוץ ממחלות ומחסור בפרנסה, אך הדבר לא עצר את הרחבת הקיבוץ. בשנת 1925 הקיבוץ, אשר מנה כ-60 מבוגרים ושישה ילדים, עבר לעפולה, שהייתה מקום ריכוז למחפשי עבודה ולקיבוצים שהמתינו לקבלת חלקת קרקע להתיישבות. בעפולה הכירו חברי הקיבוץ את חברי קיבוץ ד' של 'השומר הצעיר', ולאחר מגעים ממושכים התאחדו שני הקיבוצים. בנובמבר 1926 קיבל הקיבוץ ה"מאוחד" את חלקת ההתיישבות שלו, וב-26 בנובמבר, קבוצת-חלוץ של 12 חברים ושלוש חברות עזבה את עפולה, התיישבה בחאן על תל שוש, על יד הכפר הערבי אבו שושא, והחלה לעבד את האדמה. בשנה שלאחר מכן נרכשו שתי פרדות וכ-120 דונם של שדות חיטה ושעורה נזרעו ונחרשו, עד שעברה הקבוצה לנקודה הסופית בה הוקם הקיבוץ.
היסטוריה > במלחמת העצמאות

במלחמת העצמאות היווה הקיבוץ מטרה לצבא ההצלה של קאוקג'י, אשר קיווה לפרוץ את המעבר לחיפה לאחר כיבוש הקיבוץ. ב-4 באפריל 1948 פתח צבא ההצלה בהתקפה על הקיבוץ בכוח של למעלה מגדוד ובסיוע ארטילרי. הייתה זו הפעם הראשונה שבה השתמשו בתותחים במלחמת העצמאות. ההפגזות גרמו לאבדות בין המגינים וחברי הקיבוץ, וכן לנזק רב למבני המשק. במהלך ההתקפה הגיעו משורייני האויב עד גדרות המשק. הקרבות נמשכו עד 13 באפריל 1948, עם הפוגה קצרה בתיווך הבריטים, שבה נלקחו כל ילדי הקיבוץ למקום מבטחים בקיבוצים שכנים, והסתיימו בניצחון המגינים, אליהם הצטרפו כוחות חי"ש והגדוד הראשון של הפלמ"ח.