stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רצח רוברט קנדי
תאוריות קונספירציה

במהלך השנים צצו תאוריות קונספרציה שונות. המפורסמת ביותר ביניהן היא תאוריית היורה השני. על פי התאוריה, סירחאן סירחאן לא היה האדם היחיד שירה ברוברט קנדי, וחוץ ממנו היה עוד מתנקש בחדר. התאוריה מבוססת על אנשים שהעידו שראו גבר ואישה הנמלטים דרך מדרגות החירום. וצועקים: "הרגנו אותו, הרגנו אותו". חקירת המשטרה הראתה שהמתנקש היה חמוש באקדח תופי בעל מחסנית של 8 כדורים, אך בנוסף לשמונת הכדורים שנורו נמצאו עוד חורים במשקוף, שסומנו תחילה כחורי כדורים ולא יכלו להיגרם מן הכדורים שנורו על ידי סירחאן. מאוחר יותר טענה המשטרה, בניגוד לטענתה המקורית, שאלה לא היו חורי כדורים כלל. תומכי תאוריית הקשר טוענים שחקירת המשטרה נועדה להוכיח שסירחאן אשם ולא להבין באמת מה קרה, לדוגמה: המשקוף עם החורים הושמד בטענה שזה אינו פריט רלוונטי לחקירה והעדים שטענו שראו גבר ואישה רצים החוצה אולצו לחזור בהם. הוכחה נוספת לתאוריית הקשר היא הכווייה שהייתה על ראשו של קנדי בעקבות הירי. על פי חוקר המשטרה, כווייה כזאת יכלה להיגרם רק עקב ירייה מטווח של 0–7.5 ס"מ, אך בזמן שנורתה הירייה הראשונה שממנה נפגע קנדי, סירחאן היה במרחק גדול הרבה יותר מקנדי. שוללי תאוריית הקשר טוענים שאמנם חקירת המשטרה לא בוצעה כהלכה, אך אין זה מצביע על כך שהם ניסו לפגוע בחקירה. שוללי הקשר טוענים שהחורים במשקוף לא היו חורי יריות, והם סומנו על ידי שוטרים רגילים ולא על ידי מומחי בליסטיקה. שוללי התאוריה טוענים שהירייה הראשונה לא פגעה בקנדי אלא באיש שעמד לידו, ורק הירייה השנייה פגעה בקנדי, ודבר זה יכול להסביר כיצד נחרכו פניו של קנדי (קנדי נדחף על ידי הקהל לעבר סירחאן לאחר הירייה הראשונה).
הסיקור התקשורתי

במהלך הירי רשת NBC וכן ABC news סיימו את השידור של מהדורת הבחירות שלהם ואילו השידור ב-CBS הסתיים עוד לפני. עם זאת סיקור של ה-CBS החל כ-21 דקות לאחר הירי בהנחיית העיתונאי והשדר, ג'וזף בנטי (אנ'), אליו הצטרפו וולטר קרונקייט ומייק וולאס, לאחר מכן כתבים של הרשת שהיו באזור האירוע, טרי דרינקווטר ודייוויד שומאכר העבירו עדכונים לאולפן.
גם ב-NBC כאמור היה אמור להסתיים שידור של מהדורת בחירות מיוחדת אך במהרה מגיש החדשות, פרנק מקגי קיבל שיחת טלפון מול המצלמה. בשיחה ככל הנראה נודע למקגי על הירי. מקגי שהיה המום ונראה מבוהל "בילה" מספר דקות במילוי הזמן עד שיהיה מוכן להודיע לצופים על מותו של קנדי. כתב של הרשת שהיה באזור האירוע, צ'ארלס קווין אמר לצופים כי "הוא (קנדי) שוכב כאן על הרצפה, הסנאטור קנדי נורה, הוא נורה, יש דם על הרצפה". קווין והקולגה שלו, לב אליסון שידרו עדכונים ואף ערכו ראיונות מאולם האירועים והלובי של המלון בו נרצח קנדי.
גם תחנות הרדיו עצרו את השידורים על מנת להודיע למאזינים כי קנדי נרצח.
השפעת הרצח על הבחירות לנשיאות

בתקופה שלפני הירצחו, פיגר קנדי במספר הצירים הדרוש לזכות במועמדות להיות מועמד המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות שנערכו ב-1968. על אף פיגורו בסקרים קיימים היסטוריונים הטוענים כי קנדי היה מבטיח את מועמדותו לאחר ניצחונו בפריימריז שנערכו בקליפורניה, ובעזרת הכריזמה והפופולריות שהיו לו היה קנדי משכנע מספיק אנשים בוועידה הדמוקרטית הלאומית כדי שיעניקו לו את המועמדות. עם זאת, היסטוריונים אחרים טענו כי גם במידה ולא היה נרצח קנדי לא היה מצליח לסגור את הפער שתפס המועמד המוביל, יוברט האמפרי. בסופו של דבר האמפרי נבחר להיות המועמד הדמקורטי לנשיאות, אך האחרון הפסיד למועמד הרפובליקני, ריצ'רד ניקסון בבחירות הכלליות לאחר שניקסון קיבל כ-301 אלקטורים והאמפרי קיבל כ-191.
ראו גם

רצח קנדי
רוברט קנדי
טרור בארצות הברית
הערות שוליים

↑  ירון דרוקמן, הירושלמי שרצח את קנדי, באתר ynet, 6 ביוני 2015
↑  "Bobby's Last, Longest Day" (PDF). Newsweek: 29–30. 17 ביוני 1968. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "The busboy who cradled a dying RFK has finally stepped out of the past". אורכב מ-המקור ב-24 באוגוסט 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Murphy, Jarrett (7 במרץ 2003). "Sirhan Sirhan Kept Behind Bars". CBS News. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Coleman, Loren (2004). The Copycat Effect: How the Media and Popular Culture Trigger the Mayhem in Tomorrow's Headlines. New York: Paraview Pocket. ISBN 978-0-7434-8223-3.
↑  Turner, William; Christian, John (1978). The Assassination of Robert F. Kennedy. New York: Random House.
↑  Randerson, James (22 בפברואר 2008). "New evidence challenges official picture of Kennedy shooting". The Guardian. London. ארכיון מ-18 באפריל 2008. נבדק ב-28 באפריל 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ayton, Mel (7 במאי 2007). "The Assassination of Robert F. Kennedy and the Girl in the Polka Dot Dress". historynewsnetwork.org. History News Network. נבדק ב-15 באוקטובר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Newfield, Jack (1988). Robert Kennedy: A Memoir (reprint ed.). New York: Penguin Group. pp. 293–294. ISBN 0-452-26064-7.
↑  Thomas, Evan (2000). Robert Kennedy: His Life. New York: Simon & Schuster. p. 24. ISBN 978-0-684-83480-1.
↑  Schlesinger Jr., Arthur M. (1996). Robert Kennedy and His Times. Ballantine Books. ISBN 0-345-41061-0.
↑  Beschloss, Michael (11 באוגוסט 1996). "Let's Have Conventions With Cliffhangers". The New York Times. נבדק ב-13 במאי 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
קנדי משוחח עם קהל תומכים זמן קצר לפני הרצח
אנדרטת הזיכרון לקנדי שנבנתה ב-1971.
רותם פלד

רותם פלד (נולדה בשנת 1985) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל והמכביה. בעלת שלוש מדליות זהב מהמכביה.
ביוגרפיה

פלד החלה לשחות בגיל עשר בקבוצת השחייה של מכבי פארק מים רעות, בהדרכתו של אורי קליינמן. בשנת 1999 עברה להתאמן בפנימיית המחוננים בוינגייט תחת הדרכתו של לאוניד קאופמן. בהמשך שחתה בקבוצת השחייה של בני הרצליה.
ביוגרפיה > 1999

בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך באסביירג, דנמרק ביולי 1999 זכתה פלד במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 1:02.09 דקות, שיפור לשיא שקבעה ורד בורוכובסקי בתחרות דומה שנערכה שנה קודם לכן במוסקבה (1:03.00 דקות).
ביוגרפיה > 2000 > אליפות העולם (בריכת 25 מטר)

באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באתונה, יוון במרץ 2000 סיימה פלד במקום 19 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:17.08 דקות ובמקום 22 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:02.09 דקות.
ביוגרפיה > 2000 > אליפות אירופה

באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בתחילת יולי 2000 סיימה פלד במקום 20 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 28.96 שניות ובמקום 22 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:02.72 דקות. שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות אירופה לנוער בשחייה שנערכה בדנקרק, צרפת היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:02.20 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אישי של 1:02.08 דקות, במקום שביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 3:58.09 דקות ביחד עם בורוכובסקי, מאיה פינקלר וענבל לבבי, במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:19.84 דקות, 4 מאיות שנייה לאט מעלייה לשלב הגמר. נוסף לכך היא קבעה במשחה ל-50 מטר פרפר שיא אישי חדש של 28.90 שניות.
ביוגרפיה > 2001 > המכביה

בתחרויות השחייה של המכביה ה-16 שנערכו בווינגייט ביולי 2001 זכתה פלד ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא מכביה חדש של 1:03.32 דקות, במשחה ל-200 מטר פרפר (2:23.17 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
ביוגרפיה > 2004

באליפות ישראל בשחייה שנערכה ביולי 2004 זכתה פלד במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:04:58 דקות, לפני סהר אלוני מהפועל עמק חפר (1:05:03 דקות) ושרי מצרי ממכבי תל אביב. במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב הייתה שותפה לשיא ישראלי חדש לאגודות ביחד עם סיגל סימסולו, מונה מירון וקרן זיבנר 4:24:66 דקות, שיפור לשיא של אגודת מכבי קריית אונו בן ה-4 שנים 4:28:36 דקות.
הערות שוליים

↑  אסף מדיני, שלושה שיאים ישראלים בשחייה, באתר ynet, 29 ביולי 2000
↑  שחייה: פינקלר ואיילון מצטייני אליפות ישראל, באתר ynet, 31 ביולי 2004
רוברט וינטרופ צ'אנלר

| --- | --- |

 לידה:  22 בפברואר 1872 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  24 באוקטובר 1930 (בגיל 58) וודסטוק, ארצות הברית 
 בן או בת זוג:  Lina Cavalieri 
 
רוברט וינטרופ צ'אנלר (באנגלית: Robert Winthrop Chanler‏;  22 בפברואר 1872 - 24 באוקטובר 1930) היה אמן אמריקאי. מעצב וצייר ציורי קיר, צ'אנלר קיבל חלק ניכר מהכשרת האמנות שלו בצרפת באקול דה ביו-ארטס, ושם הושלמה עבודתו המפורסמת ביותר, שכותרתה ג'ירפות, בשנת 1905 ואחר כך נרכשה על ידי ממשלת צרפת.
משפחה וחיים מוקדמים

צ'אנלר נולד ב -22 בפברואר 1872 בניו יורק לג'ון וינטרופ צ'אנלר ממשפחת דאדלי – וינטרופ ולמרגרט אסטור וורד ממשפחת אסטור.
לרוברט היו עשרה אחים ואחיות, כולל הפוליטיקאים לואיס סטויבסנט צ'אנלר וויליאם אסטור צ'אנלר. אחותו מרגרט ליווינגסטון צ'אנלר שימשה כאחות בצלב האדום האמריקאי במהלך מלחמת ספרד -אמריקה. אחיו הבכור של רוברט, ג'ון ארמסטרונג צ'אנלר התחתן עם הסופרת אמלי ריבס טרובצקוי. אחיו וינטרופ אסטור צ'אנלר שירת בקובה.
הוא ואחיו הפכו ליתומים לאחר מות אמם בשנת 1875 ואביהם בשנת 1877, שניהם כתוצאה מדלקת ריאות. הילדים גדלו באחוזת רוקבי של הוריהם בבריטאון, ניו יורק. צוואתו של ג'ון וינטרופ צ'אנלר נתנה 20,000 דולר בשנה לכל ילד לכל החיים (שווה ערך ל -470,563 דולר בשנת 2018), מספיק כדי לחיות בנוחות בסטנדרטים של התקופה. כמה מציוריו של צ'אנלר עדיין מעטרים את האחוזה ברוקבי.
קריירה

בדומה למאי רוג'רס קו ואברט שין, צ'אנלר שהה בפריז בשנות ה-90 של המאה ה-19 והתחבר לקהילת האמנות. כשחזר לארצות הברית בתחילת המאה ה-20, רכש בית עירוני וקישט אותו ביצירותיו וכינה אותו "בית הפנטזיה" . ביתו הפך למרכז חברתי לקהילת האמנות בניו יורק. כמו שין, צ'אנלר היה אישיות ודמות בתקופתו.
צ'אנלר היה חבר האספה של מדינת ניו יורק בשנת 1904, אך לא התמודד לבחירה מחדש. בשנת 1907, הוא נבחר לשריף של מחוז הולנצ'ס, ניו יורק, ונשאר במשרה זו שלוש שנים.
צ'אנלר התמחה בציור מסכים והיה חבר באגודה הלאומית לציורי קיר. הוא היה גם חבר בליגה האדריכלים של ניו יורק. הוא צייר תקרה במועדון קולוני, מועדון חברים פרטי הממוקם בפארק אווניו ורחוב 62 בניו יורק.
בשנת 1905 הציג צ'אנלר יצירה בשם "הג'ירפות" בסלון ד'אוטום בפריז. זו הייתה התערוכה שגרמה למבקר לואי ווקסל לאפיין קבוצת ציירים בסגנון חדש שנקרא פוביזם.
תערוכת הארמורי

יצירתו של צ'אנלר הוצגה בתערוכת הארמורי ב-1913 בניו יורק, והוא היה אחד האמנים האמריקאים המוערכים ביותר בתערוכה. המסכים המצוירים שהכין הוצבו בסמוך לכניסה לתערוכה. שם הם משכו את תשומת לב הציבור והמבקרים. אחד המסכים של צ'אנלר שוחזר בניו יורק הרלד 15 בפברואר 1913.
מסך נוסף של צ'אנלר המתאר דורבנים נמצא באוסף המוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק. על פי הקטלוגים של תערוכת הארמורי, צ'אנלר היה מיוצג על ידי תשעה מסכים בניו יורק ושמונה מסכים בתערוכה שעברה למכון לאמנות בשיקגו.
פטרונים וחברים

כמו נשים רבות מהמעמד שלה, מאי רוג'רס קו הייתה פטרונית של אמנים, ואהבה את יצירותיו הדקורטיביות של צ'אנלר. הוא צייר ציורי קיר דקורטיביים בחדר השינה שלה (1921) ובחדר ארוחת הבוקר של המשפחה, חדר באפלו (1920).
בשנת 1918 הזמינה גרטרוד ונדרבילט ויטני את צ'אנלר ליצור סט של שבעה חלונות ויטראז' לסטודיו הפיסול שלה בגריניץ' וילג'. היא ביקשה מצ'אנלר לקשט את כל החלל ובתוך חמש שנים הוא צייר את החלל מהרצפה עד התקרה. הוא כיסה את כל התקרה בכוכבי גבס ואז יצר גם את החלונות. צ'אנלר עיצב גם ציורי קיר לסטודיו של גרטרוד בגרינווייל, ניו יורק, כולל עולם הפנטזיה של הים בחדר האמבטיה. הסטודיו קיים ונמצא בבעלות פרטית.
גרטרוד ונדרבילט ומאי רוג'רס קו היו אולי הפטרונים הגדולים ביותר של צ'אנלר, אך הוא קיבל עמלות ממשפחות עשירות אחרות עבור ציורי קיר. בשנת 1920, כאשר השלים את ציורי הקיר בחדר באפלו, יצירתו של צ'אנלר הייתה ידועה היטב. מאוחר יותר קיבל ביקורת חיובית במגזין עיצוב בתים, על ציורי הקיר שלו בחדר השינה של מאי קו (1921) ובמגזין הסטודיו הבינלאומי למסכים הצבועים שלו (1922). בערך בתקופה זו, התעשיין ג'יימס דירינג משיקגו ביקש ממנו לצייר פרסקו "פנטזיה תת-ימית" על תקרת בריכת השחייה בווילה ויז'קאיה (1916–1925), בית החורף שלו במיאמי, פלורידה.
צ'אנלר היה חבר קרוב של הארווי וייט וחבר במושבת האמנים של וודסטוק בתחילת שנות העשרים. לקראת סוף חייו, החזיק צ'אנלר בית בוודסטוק, שם הציג את עבודותיו בתערוכות מקומיות.
חיים אישיים

ב־12 באפריל 1893 נישא לג'וליה רמינגטון צ'מברלין, בתם של ויליאם צ'מברלין ומרי ברדהרסט רמינגטון. אחותה הגדולה של ג'וליה, אליס הייתה אשתו הראשונה של אחיו הבכור של רוברט לואיס. נולדו להם שתי בנות: דורותי צ'אנלר ב־24 בנובמבר 1898 וג'וליה צ'אנלר ב־25 במרץ 1905.
בני הזוג התגרשו ב־7 באוגוסט 1907. לאחר גירושיו מג'וליה, צ'אנלר ניהל רומן עם זמרת האופרה נטלינה קוואלירי. הם התחתנו ב־18 ביוני 1910, אך נפרדו בסוף ירח הדבש, וגירושיהם הפכו סופיים ביוני 1912. לאחר הגירושין חזרה גרושתו לאירופה, שם הפכה לכוכבת בסנט פטרסבורג שלפני המהפכה הרוסית.
צ'אנלר מת ב -24 באוקטובר 1930, במושבת אמנות בוודסטוק, ניו יורק,
הערות שוליים

↑  Photo, Times Wide World (1930-10-25). "R.W. CHANLER DEAD; EMINENT AS ARTIST; Picturesque Figure in Life of the Metropolis Succumbs at Country Home at 57.CAME OF A NOTED FAMILYFormer Husband of Lina CavalieriHad Once Been Dutchess CountySheriff--Famed for His Murals. Of Distinguished Ancestry. Mural in Luxembourg Museum. Entertained on Large Scale". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-08-11.
1 2  Gray, Christopher (2014-10-10). "An Aristocratic Painter's Astonishing Aesthetic". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-08-11.
↑  Thomas Lately, A Pride of Lions: The Astor Orphans; the Chanler Chronicle, W. Morrow, 1971.
↑  Salon d'automne (Exhibition), Société du Salon d'automne, France) Grand Palais (Paris, Catalogue de peinture, dessin, sculpture, gravure, architecture et arts décoratifs : exposés au Grand Palais des Champs-Élysées ..., Evreux : Ch. Hérissey, 1903
↑  Russell T. Clement, Les Fauves: A Sourcebook, Greenwood Publishing Group, 1994, ISBN 978-0-313-28333-8. (באנגלית)
↑  The Fantastic Robert Winthrop Chanler, The Armory Show at 100, ‏2013-04-09 (באנגלית אמריקאית)
↑  OCIO Website Administrator, Laurette E. McCarthy, Robert Winthrop Chanler’s Armory Show Screens: more than ever realized, Archives of American Art, Smithsonian Institution, www.aaa.si.edu, ‏2015-01-08 (באנגלית)
↑  Allison Meier, Gertrude Vanderbilt Whitney's Restored Studio Opens for Public Tours, Hyperallergic, ‏2016-05-17 (באנגלית אמריקאית)
↑  Clarissa Buch, Vizcaya Restores Iconic Swimming Pool Grotto and Rare Mural by Robert Winthrop Chanler, Miami New Times (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1102953148  LCCN: no2016070543  RKD: 16332  SNAC: w6736xrb  ULAN: 500005168  VIAF: 95712344   WorldCat (עם VIAF): 95712344 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רוברט וינטרופ צ'אנלר".
ג׳ירפות
נמרים וצבאים
ויטראז׳ים של צ׳אנדלר, בסטודיו של ויטני
רנה אולרי

| --- | --- |

 לידה:  28 ביוני 1880 ליל, הרפובליקה הצרפתית השלישית צרפת 
 פטירה:  3 בינואר 1944 (בגיל 63) אנגולם, צרפת תחת שלטון גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  אקול פוליטקניק 
 בן או בת זוג:  Louise Alquié 
 צאצאים:  Henriette Olry 
 השתייכות:  הצבא הצרפתי צבא צרפת
 תקופת הפעילות:  1904–1942 (כ־38 שנים)
 דרגה:  ז'נרל ד'ארמה
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-29   מפקד הקורפוס ה-15   מפקד הארמייה השישית   מפקד צבא האלפים
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 מפקד בלגיון הכבוד 
 
רנה אנרי אולרי CLH (בצרפתית: René-Henri Olry;‏ 28 ביוני 1880 – 3 בינואר 1944) היה גנרל צרפתי ומפקד צבא האלפים במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אולרי נולד ב-28 ביוני 1880 בליל, נור-פה דה קאלה. בנו של אלברט אולרי, שהיה מרצה באקול פוליטקניק, אולרי החל את לימודיו באקול פוליטקניק בשנת 1900, ועם סיום לימודיו הצטרף לרגימנט התותחנים ה-21 והוסמך כלוטננט משנה ב-10 באוקטובר 1904.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת אולרי בארמייה השנייה בקרב ורדן בפיקודו של הגנרל אנרי פיליפ פטן. הוא עזב לאיטליה בשנת 1917 כחלק מכוח המשלוח הצרפתי והשתתף בלחימה בסמוך לנהר פיאווה, ובשנת 1918 קיבל את הפיקוד על רגימנט התותחנים ה-283. התנהלותו במהלך המלחמה זיכתה אותו בחמישה עיטורים.
אולי הפך למזכיר המועצה העליונה להגנה לאומית בשנת 1922 ושירת במשלחת הצבא הצרפתי ליוון עד 1928, אז הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט התותחנים ה-309. הוא שוב הועלה בדרגה בשנת 1932 לדרגת ז'נרל דה בריגדה ובשנת 1935 הועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה ומונה למפקד הדיוויזיה ה-29, אותה הוביל עד שנת 1937. בהמשך הפך למפקד הקורפוס ה-15 בדרום האלפים.
ב-5 בדצמבר 1939 קיבל את הפיקוד על צבא האלפים. כשפלשה איטליה לצרפת ביוני 1940 הוא פיקד על 190,000 חיילים בקו האלפיני. מול כוח איטלקי של 450,000 חיילים, כוחותיו של אולרי עצרו בהצלחה את ההתקדמות האיטלקית ואף היוו יריב קשה עבור הכוחות הגרמנים שהצטרפו לקרב. ההופעה של הצבא הצרפתי בזירה זו הייתה מוצלחת בהרבה משאר החזית ושמרה על אזורים מסוימים בצרפת מפני הכיבוש.
ביוגרפיה > אחריתו

במהלך תקופת הביניים שלאחר הכניעה הצרפתית שימש אולרי כמפקח הכללי. לאחר מכן מונה לפקד על קבוצת הדיווזיות הראשונה של צבא שביתת הנשק הצרפתי, שהייתה מורכבת מארבע דיוויזיות בדרום הלא-כבוש. ביוני 1942 הגיע לגיל פרישה והתגורר באחוזתו המשפחתית באזור שרנטה במנסלה. אולרי נפטר ב-3 בינואר 1944 באנגולם.
הערות שוליים

↑  
"Les combats de l'Armee des Alpes en Savoie – Juin 1940" (בצרפתית). cheminsdememoire.gouv.fr. נבדק ב-11 במאי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  
"Une Bataille Oubliée: Les Alpes (10–25 juin 1940)" (PDF). Collection "Mémoire et Citoyenneté" n° 6 (בצרפתית). Ministère de la Défense. נבדק ב-30 ינו' 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  
"Albert Charles Nicolas OLRY (1847–1913)". Annales des Mines (בצרפתית). נבדק ב-17 במאי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  
"Biography of General René-Henri Olry". The Generals of WWII. נבדק ב-17 במאי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb177022560 (data)  ISNI: 0000 0004 6416 8961  Léonore: 280923  VIAF: 9333151595795205470003   WorldCat (עם VIAF): 9333151595795205470003
רמון קאזס

| --- | --- |

פורטרט עצמי, 1908
 לידה:  4 בינואר 1866 ברצלונה, ספרד 
 פטירה:  29 בפברואר 1932 (בגיל 66) ברצלונה, ספרד 
 מקום קבורה:  ארסיפאס 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 יצירות ידועות:  Plein air, Ramon Casas and Pere Romeu on a Tandem, Portrait of Elisa Casas 
 בן או בת זוג:  Júlia Peraire 
 
רמון קאזס אי קרבו (בקטלאנית: Ramon Casas i Carbó;‏ 4 בינואר 1866 – 29 בפברואר 1932) היה צייר, רושם ומעצב גרפי שהשתייך לזרם האימפרסיוניזם וממבשרי המודרניזם הקטלאני. הוא הרבה לצייר דיוקנאות, קריקטורות והנציח ביצירותיו אנשי רוח, כלכלנים בכירים, פוליטיקאים ודמויות מוכרות בחברה הגבוהה בברצלונה, מדריד ופריז. כמעצב גרפי, הכרזות והגלויות שיצר היו לאבני בוחן בקונספט המודרניזם הקטלאני. מיומנותו הנדירה של קאזס בציור וברישום הביאה לו פרסום רב ועד מהרה הפך ליקיר הבורגנות בברצלונה.
קורות חייו > ברצלונה ופריז

קאזס נולד בברצלונה למשפחה בעלת אמצעים. אביו היה איש עסקים שעשה הון רב בעסקי סוכר וטבק במטאנסס (קובה), ואמו באה ממשפחה מבוססת מן הבורגנות הקטלאנית.
בשנת 1877 עזב קאזס את בית-הספר ובשל כישרונו הייחודי בציור, החל לקבל שיעורי רישום אצל ז'ואן ויסנס. ב-1881, כשהוא בן 15 בלבד, ייסד יחד עם חבר את כתב-העת ל'אבנס (L'Avenç). בגיליון שראה אור ב-9 באוקטובר 1881 פורסמה סקיצה של חצר מנזר סנט בנט דה באג'ס.
באותו חודש, כשהוא מלווה בבן דודו מיקל קרבו, סטודנט לרפואה, יצא לפריז ולמד בסטודיו של קרולוס דוראן, צייר שהושפע רבות מסגנונו של אדואר מאנה, ולאחר מכן אצל אנרי ז'רווה. בשהייתו בפריז שימש כתב עבור כתב-העת ל'אבנס בבירה הצרפתית. הוא חלק את זמנו בין ברצלונה לפריז, כשהוא מבלה את תקופות הסתיו והחורף בפריז ויתר השנה בספרד הוא הרבה לנסוע. ולטייל ברחבי חצי-האי האיברי ושהה תקופות ממושכות במדריד ובגרנדה; בעת שהייתו במדריד הרבה לחקור את היצירות הקלאסיות במוזיאון הפראדו. בעקבות הביקור בגרנדה החל להתעניין בנושאים המאפיינים את אזור אנדלוסיה וצייר את "דיוקן עצמי בחליפת פלמנקו" שפתח לו דלת לסלון פריז. בינואר 1884 שלח לגלריית פארס רישום בשם "תחרות שוורים", הראשון בסדרת יצירות שעסקו בנושא מלחמות השוורים, נושא שהיה חביב על הפריזאים וכיכב ביצירותיו משך שנים אחדות. במרץ של אותה שנה שב לברצלונה ובשנת 1885 חזר לפריז, שם ביקר באופן סדיר באקדמיית אנרי ז'רווה, שם התוודע לציירים נוספים, בהם סנטיאגו רוסיניול, ובין השניים נקשרה ידידות אמיצה. עם שובו לברצלונה השתתף בתערוכה בגלריה פארס בה הציג ציור נוף בשם סנט הילרי. בשנת 1886 יצא בשלום ממחלת שחפת ונדרש לתקופת החלמה ממושכת אותה בילה בברצלונה.
קאזס ורוסיניול הרבו לנסוע ברחבי קטלוניה ובשנת 1889 שיתפו פעולה בספר "קטלוניה - הנשקפת מן הכרכרה שלי" שכלל טקסטים של רוסיניול ואיורים של קאזס. הוא החל להציג בקביעות בגלריית פארס בברצלונה, אך נושאי היומיום בהם עסקו יצירותיו לא זכו לאהדת הקהל; למרות זאת המשיך לצייר ויצר עבודות כגון: "טקס החניקה למוות", "ההתקפה", "ריקוד לעת ערב", "תהלוכת קורפוס כריסטי בסנטה מריה דל מאר", ועוד. סגנונו שילב במיומנות גוונים חיים על רקע אפרורי עם פרט מעודן וסינתטיות בעת רישום קהל רב.
בשנת 1890 חזר לפריז בחברת סנטיאגו רוסיניול, מיקל אוטריו ואיגנסיו סולואגה והם התגוררו במולן דה לה גאלט שבשכונת מונמארטר. רוסיניול הכין סדרת כתבות לעיתון לה ונגוארדיה בשם "מן הטחנה" ששילבו איורים של קאזס. באותה תקופה יצר בין היתר את "באוויר הפתוח" ואת "ריקוד במולן דה לה גאלט" יצירות בהן ניכרות השפעות של אנרי טולוז לוטרק, תאופיל-אלכסנדר סטינלן, וז'אן לואי פורן.
יחד עם רוסיניול ועם הפסל אנריק קלרסו ארגנו תערוכה בגלריית פארס בשנת 1890; העבודות מתקופה זו הן אמצע הדרך בין הסגנון האקדמי לזה של האימפרסיוניסטים הצרפתים. סגנון זה שנודע בשם מודרניזם, היה עדיין בחיתוליו אך האמנים היוצרים בו החלו להתוודע זה לזה ואלה הקטלאנים החלו להזדהות יותר עם ברצלונה מאשר עם פריז.
שמו החל הולך לפניו באירופה כולה והוא קצר הצלחה בתערוכות שהוצגו במדריד (1892–1894). בברלין (1891–1896) ובתערוכה העולמית בשיקגו בשנת 1893. באותו הזמן חוג הבוהמה שהקיף את קאזס ורוסיניול החל לארגן תערוכות בתדירות גבוהה בברצלונה ובסיג'ס. עם התגברות הפעילות בקטלוניה, שב קאזס להתגורר בברצלונה אף שהמשיך לנסוע מדי שנה לסלון השנתי בפריז.
קורות חייו > ארבעה חתולים

עולם האמנות המודרניסטי קבע את מקום מושבו בבית-הקפה ארבעה חתולים, בר ומסעדה בסגנון Le Chat Noir בפריז. קאזס מימן את בית-הקפה, שנפתח בקומת הקרקע של בית מרטי, מבנה נאו-גותי פרי תכנונו של האדריכל ז'וזפ פוג' אי קדפאלק ברחוב מונטסיו שבמרכז ברצלונה; הוא נפתח בחודש יוני 1897 ופעל משך שש שנים (שופץ מחדש בשנת 1978). השותפים למיזם היו פרה רומאו, סנטיאגו רוסיניול ומיקל אוטריו. בבית הקפה נערכו מפגשים ספרותיים והוצגו תערוכות אמנות, בין היתר אחת התערוכות הראשונות של פבלו פיקאסו הצעיר. יצירת הדגל באוסף הקבע של בית-הקפה הוא דיוקן עצמי של קאזס המדווש באופני טנדם יחד עם פרה רומאו.
ממש כמו ב- Le Chat noir גם ארבעה חתולים התהדר בכתב-עת ספרותי בו נטל קאזס חלק לא מבוטל. כתב-העת לא האריך ימים בכותר הזה, אך המשיך לראות אור תחת הכותרים "שיער ועט" (Pèl i Ploma) ו"צורה" (Forma) שגם בהם תרם קאזס מיצירותיו. "שיער ועט" נתן חסותו לכמה תערוכות אמנות לרבות תערוכת היחיד הראשונה של קאזס בגלריית פארס בשנת 1899.
תוך כדי שגשוג הקריירה שלו כצייר, פנה קאזס לעיצוב גרפי, תוך שהוא מאמץ את סגנון האר נובו ששימש כציון דרך למודרניזם הקטלאני. הוא עיצב כרזות פרסומת עבור בית-הקפה ומודעות עבור יקב "קודורניו", "אניס דל מורו" וחברות רבות נוספות.
קורות חייו > מוניטין הולך וגובר

עבור התערוכה העולמית שהתקיימה בפריז בשנת 1900, בחרה הוועדה הספרדית בשני ציורי שמן של קאזס: דיוקן משנת 1891 של אֵריק סאטי ודיוקן של אחותו של קאזס, אליזה. תמונה פרי מכחולו של טקס הוצאה להורג במכשיר חניקה קטפה את אחד הפרסים הראשונים במינכן בשנת 1901. יצירותיו הוצגו בכל רחבי אירופה ומחוצה לה, כגון: בואנוס איירס. בשנת 1902 נרכשו 12 מיצירותיו לאוסף הקבע של חוג הליסאו, מועדון חברים אקסקלוסיבי המסונף לבית האופרה בברצלונה.
בשנת 1903 התקבל כחבר באגודה הלאומית לאמנויות יפות בפריז, דבר שהקנה לו זכות להציג תערוכה אחת כל שנה: למעשה, הוא הציג תערוכה כזו פעמיים בלבד. בשנת 1903 היצירה שהוצגה הייתה "ההתקפה" שלאחר מכן הוסב שמה ל"ברצלונה 1902" הציור מתאר את אירועי השביתה הכללית שהוכרזה בברצלונה אותה שנה. אף על פי שעבודתו זו של קאזס, בה נראה שוטר הדוהר עם סוסו לתוך קהל מפגינים, צוירה שנתיים קודם לכן. בשנת 1904, זכה הציור בפרס הראשון בתערוכה הכללית במדריד.
בשנת 1904, במהלך שהייתו בבירת ספרד, יצר סדרת קריקטורות של החברה הגבוהה במדריד כמו גם של ציירים כגון: חואקין סורויה ואגוסטין קרול, ששימש כפסל הרשמי של ממשלת ספרד. בסטודיו של קרול הוא צייר דיוקן של המלך אלפונסו ה-13 רכוב על-גבי סוס. הציור נרכש על ידי האספן האמריקני צ'ארלס דירינג.
בשל המוניטין שיצאו לו כצייר דיוקנאות, שב קאזס להתגורר בברצלונה. הוא הכיר בחורה שעבדה כמוכרת כרטיסי פייס בשם חוליה פראיירה, שהייתה צעירה ממנו ב-22 שנה. בשנת 1906 צייר תמונת דיוקן שלה כאשר חוליה הייתה בת 18 בלבד. עד מהרה הפכה למודל החביב עליו ולאשת חיקו. למרות התנגדותה של משפחתו לקשר ביניהם הם נישאו לבסוף בשנת 1922.
קורות חייו > חסות

בשנת 1907 רכשה אמו של קאזס את מנזר סנט בנט דה באג'ס והזמינה אצל ז'וזפ פויג' וקדפאלק את עבודות השיפוץ בו. קאזס בילה זמן רב בסנט בנט. חמש שנים לאחר מכן, עם פטירתה של אמו, ירש את המנזר.
בשנת 1908, נסעו קאזס ונותן חסותו צ'ארלס דירינג ברחבי קטלוניה. דירינג רכש מבנה עתיק ששימש בית-חולים בעיירה סיג'ס בכוונה להפוך אותו למעונו הפרטי. אותה שנה יצא קאזס למסע של 6 חודשים בקובה ובארצות הברית. במסע זה יצר קאזס כתריסר עבודות שמן וכ-30 רישומי פחם של ידידיו ושותפיו של דירינג.
בשובו לספרד קיים תערוכות במדריד ובברצלונה, בתערוכה בברצלונה הציג כ-200 רישומי פחם שתרם למוזיאון בברצלונה. התערוכה במדריד התקיימה במשרד התיירות וכללה ציורים של דמויות ידועות בעיר, לרבות דיוקן מלך ספרד.
לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה ערך כמה נסיעות ברחבי ספרד ובאירופה, הוא ביקר בווינה, בבודפשט, במינכן, בפריז, בהולנד, במדריד ובגליסיה, וקיים תערוכות חשובות בספרד ובצרפת. בשנת 1913 רכש בית בשכונת סנט ג'רבזי בברצלונה, בשנת 1915 ערך תערוכה משותפת יחד עם רוסיניול וקלארסו בגלריית פארס, לציון מלאת 25 שנה לתערוכה המשותפת הראשונה שלהם.