stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיאטרון עוטף הנגב
הצגות

| שנה | שם ההצגה | במאי | שנה | שם ההצגה | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1990 | אשמורת שלישית | יושקו תמיר | 1992 | שירת דשא | הילה אילן, ענת בוצר |
| 1992 | טוביה החולב | מרגלית סטנדרט | 1993 | אצו רצו | אורנה נעמתי |
| 1995 | סטייל | מאיר ורדי | 1996 | להפוך מדבר לעדן | עופרה פיימן |
| 1996 | התפשטות | גיל זרביב | 1996 | סיפור סתיו | איציק סיידוף |
| 1997 | תהיה אופטימי לוסטיג | אדם לרר | 1997 | ציפור לבנה | שי שוורץ |
| 1998 | יד ושם | שמואל שילה | 1999 | כתוב על הקיר | יעקב אמסלם |
| 2000 | בן | מאיר ורדי | 2001 | בעיניים עצומות | רולאן סולטן |
| 2001 | שרה והגר | שי שוורץ | 2002 | עולמו הקסום של צ'רצ'אפ | יעקב אמסלם |
| 2002 | חברים לנצח | רולאן סולטן | 2002 | עדויות | שמואל שילה |
| 2003 | עלמת החן מאמרהסט | עופרה פיימן | 2005 | סיפור גן חיות | רינה ברוך |
| 2005 | המקום של סמי | מיכאלה ליקא | 2006 | הכתובה | איסי ממנוב נוריאל |
| 2008 | אלכס ומוריס | מיכאלה ליקא | 2007 | הישראלי האחרון | עפרה פיימן |
| 2009 | הביתה  | איסי ממנוב נוריאל | 2011 | לא אומרים נחמד על גבר | לי נחת שלום |
| 2011 | צפירמיהו | איסי ממנוב נוריאל | 2011 | מה פתאום בחיפה | יעקב אמסלם |
| 2012 | למוטב בלבד | איסי ממנוב נוריאל | 2012 | חרפות וגידופים | איסי ממנוב נוריאל |
| 2012 | בוקר של שוטים  | רינה ברוך | 2013 | הקהל | יעקב אמסלם |
| 2014 | 50-60-70 | איסי ממנוב נוריאל | 2015 | ללה מסעודה | יעקב אמסלם |
| 2015 | גלות | גלות | 2016 | עבדו | איסי ממנוב נוריאל, קאיד אבו לטייף |
| 2016 | נמש בת שמש | יעקב אמסלם | 2017 | יאלו | איסי ממנוב נוריאל |
| 2019 | נשיבה דיאלי - החותנת שלי | איסי ממנוב נוריאל | 2019 | טיפול בצחוק | איסי ממנוב נוריאל |
| 2021 | סבאבא | יעקב אמסלם | 2020 | זוגיות על ארבע | איסי ממנוב נוריאל |
| 2021 | גורלו של מר כהן | איסי ממנוב נוריאל | 2021 | בביוף הראשון | איסי ממנוב נוריאל |
| 2023 | בוקר של שוטים | אמיתי יעיש, בן אוזיליו עלפי | 2023 | גבר | אמיתי יעיש, בן אוזיליו ויוסי צברי |
| 2024 | מקום לגור בו | אמיתי יעיש בן אוזיליו |  |  |  |
| שנה | שם ההצגה | במאי | שנה | שם ההצגה | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2006 | אחותי לא בעסק | איסי ממנוב נוריאל | 2010 | שפיק שהיד | איסי ממנוב נוריאל, קאיד אבו לטייף |
| 2011 | בנברוואר | איסי ממנוב נוריאל, סהל אלדבסאן | 2012 | סעיף שבע | מיטל ילינק |
| 2016 | עבדו | איסי ממנוב נוריאל | 2017 | שמס אלשמוסה | יעקב אמסלם |
| 2018 | המופע האחרון | מוחמד עיד | 2018 | חלב ציפור | מיכאל גמליאל |
| 2019 | זיר סאלם | מוחמד עיד | 2020 | גופה על המדרכה | מוחמד עיד |
ראו גם

שמואל שילה
תיאטרון פרינג'
מועצה אזורית אשכול
הערות שוליים

↑  תיאטרון הנגב: השחקן יוסי כרמון, השיא את בתו וביקש מחבריו מתנה – תפקיד במחזה, באתר כנס מדיה
1 2  דברים לזכרו של שמואל שילה באתר יד-ושם
1 2 3 4  אייל מלובן, עכבר העיר תל אביב, הדרך מהנגב לצוותא, באתר הארץ, 31 בינואר 2010
1 2  תיאטרון הנגב שותף בהקמת תיאטרון אלמהבאש
↑  חורבן הבית על הבמה: "עוטף הנגב" מביא את 7 באוקטובר לתיאטרון, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 20 בספטמבר 2024
↑  מרב יודילוביץ', תיאטרון הנגב חוזר, באתר ynet, 28 בנובמבר 2005
↑  המקום של סמי, באתר תיאטרון הנגב, ‏2018-08-21
↑  על ההצגה באתר במה
↑  על ההצגה באתר במה
↑  הביתה, באתר תיאטרון הנגב, ‏2019-07-10
↑  באתר מכללת ספיר
↑  כרזת ההצגה צפירמיהו
↑  באתר באר שבע סיטי
↑  כרזת ההצגה חרפות וגידופים
↑  בוקר של שוטים, באתר תיאטרון הנגב, ‏2019-07-11
↑  כרזת ההצגה הקהל
↑  כרזת ההצגה 50-60-70
↑  כרזת ההצגה ללה מסעודה
1 2  כרזת ההצגה גלות
↑  כרזת ההצגה עבדו
↑  כרזת ההצגה נמש בת שבע
↑  כרזת ההצגה יאלו
↑  כרזת ההצגה נשיבה  דיאלי
↑  כרזת ההצגה טיפול בצחוק
↑  כרזת ההצגה סבאבא
↑  כרזת ההצגה זוגיות על ארבע
↑  אחותי לא בעסק, באתר תיאטרון הנגב, ‏2019-07-11
↑  שאפיק שאהיד, באתר תיאטרון הנגב, ‏2019-07-11
↑  בנברוואר, באתר תיאטרון הנגב, ‏2019-07-11
↑  סעיף 7, באתר תיאטרון הנגב, ‏2019-07-14
אנה נורדגרן

| --- | --- |

 לידה:  13 במאי 1847 Mariestads, שוודיה 
 פטירה:  10 בספטמבר 1916 (בגיל 69) Skara city parish, שוודיה 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן  Fruntimmersavdelningen vid Kungliga Akademien 
 תקופת הפעילות:  1867–1916 (כ־49 שנים) 
 תחום יצירה:  women's suffrage in Sweden 
 
אנה כריסטינה נורדגרן (בשוודית: Anna Christina Nordgren;‏ 13 במאי 1847 – 10 בספטמבר 1916) הייתה ציירת שוודית. התמחתה בפורטרטים ובסצנות ז'אנריות. עבודתה היא בעיקר וריאציה על הסגנון האקדמי והיא לא הושפעה מהאימפרסיוניזם.
ביוגרפיה

היא נולדה במריאסטד למשפחה בעלי אדמות. בשנה שבה נולדה הם עברו לאוסן, אחוזה ליד Hjo. כעבור עשר שנים הם חזרו למריאסטד ובשנות ה-60 של המאה ה-19 התגוררו בסיוגאראס, אחוזה נוספת ליד פלקופינג.
היא למדה בבית הספר לבנות בסקארה, שם הבחינו מוריה בכישרונה האמנותי והחלו להעביר לה שיעורים בציור שמן. בשנת 1865, היא נרשמה ללימודים פורמליים בסטוקהולם ובהמשך הפכה לאחת הסטודנטיות הראשונות באקדמיה השוודית המלכותית לאמנויות. בהיותה שם למדה אצל קרל גוסטף קוונסטרום (1810–1867) ולאחר מותו אצל יוהאן כריסטופר בוקלונד (1817–1880). בעצתו של בוקלונד נסעה לפריז בשנת 1874 כדי להמשיך בלימודיה. היא נסעה יחד עם אמנדה סידואל (1844–1892) ויוהנה סופיה סודררן (1847–1923).
היא החלה את לימודיה באקדמיה ז'וליאן אצל טוני רובר-פלרי (1837–1911) ולקחה שיעורים נוספים באקדמיה הפרטית של קרולוס-דוראן. היא נשארה בפריז עד 1883 והושפעה מז'ול בסטיאן-לפה. בשנת 1876 הוצגו שתיים מיצירותיה בתערוכת המאה בפילדלפיה. בשנה שלאחר מכן, אחד הציורים שהציגה באקדמיה המלכותית נרכש על ידי המלך אוסקר. היא התיידדה עם האמנית הרוסית מריה בשקירצבה (1858-1884) והציגה בסלון דה פריז בשנת 1879. לאחר שעזבה את פריז, בילתה זמן מה בברטני.
לאחר מכן היא שהתה בלונדון, שם השתתפה בתערוכות רבות, כולל שתי תערוכות יחיד בגלריות קליפורד בשנת 1894 וב־1897. וגם הציגה את עבודותיה בגלאזגו, ליברפול ובירמינגהם. בין חבריה בלונדון היו ג'יימס מקניל ויסלר, הציירת האירית, שרה פורסר והציירת סופי פמברטון איתה חלקה סטודיו.
בשנת 1899 היא חזרה לשוודיה, אך המשיכה לבקר בלונדון באופן קבוע. בשנת 1904 הוצגו עבודותיה בתערוכה העולמית בסנט לואיס. היא התגוררה במקומות שונים, החל בגטבורג, ובשנת 1908 בדרוטנינגהולם, בשנה שלאחר מכן בסטוקהולם, ומשם עברה לסקארה בשנת 1913 ועד מותה.
הערות שוליים

↑  Anna C Nordgren - Svenskt Biografiskt Lexikon, sok.riksarkivet.se
↑  ANNA NORDGREN: Lexikonett amanda, www.lexikonettamanda.se
↑  Nationalmuseum - fullständigt namn: Anna Christina Nordgren Anna Nordgren, emp-web-84.zetcom.ch
↑  Caroline Falkenberg: Anna C Nordgren. In: Svenskt biografiskt lexikon, Vol. 27 (1990–1991), Pg.343
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1243119578  ISNI: 0000 0000 6708 8861  KulturNav: e49a18b6-0736-4015-b6ae-57753735eef3  RKD: 59944  SELIBR: 301635  ULAN: 500089794  VIAF: 76300521   WorldCat (עם VIAF): 76300521
ניסיון ההפיכה הצבאית בירדן (1957)

ניסיון ההפיכה הצבאית בירדן ב-1957 התחולל ב-13 באפריל 1957 בבסיסי הצבא בזרקא, ירדן, כאשר פרצו עימותים בין יחידות בדואיות הנאמנות למלך חוסיין ליחידות לאומיות ערביות בצבא ירדן. שתי גרסאות התפתחו בנוגע לאירועי זרקא: הגרסה המלכותית קבעה כי האירוע הוא הפיכה של עלי אבו נוואר נגד חוסיין, והגרסה המתנגדת טוענת כי מדובר בהפיכה נגדית מבוימת של חוסיין בגיבוי אמריקני נגד התנועה הפאן-ערבית.
התמרון הצבאי "מבצע האשם" התחיל ב-8 באפריל והקיף את הבירה עמאן. חוסיין שאל את עלי אבו נוואר (רמטכ"ל הכוחות המזוינים של ירדן) על פשר התמרון. הרמטכ"ל טען שמדובר בתרגיל צבאי רגיל. חוסיין, שחשד כי מדובר במפגן כוח של אבו נוואר להפיל אותו ולהיכנס לאיחוד עם הרפובליקה הערבית המאוחדת, הורה לאבו נוואר להסיג את כוחותיו. ממשלתו של סולימאן א-נאבולסי נאלצה להתפטר ב-10 באפריל לאחר שמדיניותה התנגשה לעיתים קרובות עם הארמון.
ב-13 באפריל פרצו מהומות בבסיסי זרקא. חוסיין (שהיה בן 21) הלך להפסיק את האלימות בין היחידות המלכותיות והערביות, לאחר שהערבים הפיצו שמועות כי חוסיין נהרג.
כוח סורי בן 3,000 לוחמים החל לנוע דרומה לתמיכה במה שנתפס בעיניהם כניסיון הפיכה, אך חזר לאחר שיחידות הצבא הראו את נאמנותן למלך.
אבו נוואר וקצינים בכירים התפטרו, והתאפשר להם לעזוב לסוריה, שם הפכו לאופזיציה למלוכה הירדנית.
חוסיין הכריז על ממשל צבאי, ופירק את היחידות הפלסטיניות. בסופו של דבר צמצם כמה מהצעדים הללו, בעיקר על ידי עוצר וצנזורה עיתונאית. בכך מהלכיו של חוסיין צימצמו את הדמוקרטיה החוקתית בירדן. על הקושרים לכאורה נגזרו 15 שנות מאסר בהיעדר נוכחותם, אך מאוחר יותר נחננו על ידי חוסיין ב-1964 כחלק ממאמצי הפיוס שלו עם האופוזיציה הגולה, וקיבלו תפקידים בכירים בממשלה.
רקע

בבחירות בירדן באוקטובר 1956 זכתה המפלגה הלאומית-סוציאליסטית (NSP) ב-12 מושבים מתוך 40 המושבים בפרלמנט הירדני, כשהיא המפלגה הגדולה ביותר. המלך חוסיין ביקש ממנהיג המפלגה סולימאן א-נאבולסי להקים ממשלה. נבלוסי היה נאצריסט והזדהה עם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר. נבולסי מיזג את המשמר הלאומי, גוף שפעל תחת הלגיון הערבי בשטחי הגדה המערבית, עם הלגיון הערבי שהתבסס בעיקר על בדואים תושבי עבר הירדן המזרחי ויצר צבא ירדני בן 35,000 איש. נבאלוסי כונן יחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות. היחסים המתוחים בין הארמון לממשלה הגיעו לשיאם במרץ לאחר שנבולסי סיפק לחוסיין את רשימת הקצינים הבכירים בצבא שאותום רצה לפטר, חוסיין נעתר, לאחר מכן כשהציג רשימה חדשה - חוסיין התנגד.
אחרית דבר

ב-22 באפריל פרסם אבו נואר הצהרה בגנות חוסיין ברדיו קול ערב בקהיר. למחרת, בתיאום עם אבו נואר, נערכה בשכם מחאה של מתנגדי חוסיין, בדרישה לפטר פקידי ארמון בכירים, גירוש השגריר האמריקני והנספח הצבאי, דחיית דוקטרינת אייזנהאואר, איחוד עם מצרים וסוריה והשבתם של קציני הצבא המפוטרים, כולל אבו נואר. בעקבות המחאה הטיל חוסיין עוצר על שכם, ירושלים ועמאן, פיזר מפלגות פוליטיות, הטיל צנזורה בעיתונות, החליף את השלטון המקומי ביהודה ושומרון במושלים צבאיים, פירק את יחידות הצבא הנשלטות על ידי הפלסטינים, עצר את אל-נבולסי (שמונה לשר חוץ) ופיטר את ממשלת חוסיין אל-ח'אלידי.
בפברואר 1958 הכריזו מצרים וסוריה על איחוד תחת הרפובליקה הערבית המאוחדת, בראשותו של גמאל עבד אל נאצר. ההודעה הובילה את ירדן ואת עיראק ההאשמית להקים את האיחוד הערבי.
כמה שבועות לאחר מכן, ב-14 ביולי, נהרג פייסל השני, מלך עיראק (בן דודו של חוסיין) בהפיכה עקובה מדם יחד עם שאר בני המשפחה ההאשמית בעיראק. ההפיכה הפכה את עיראק לרפובליקה, ובכך הסתיימה הפדרציה בין שתי המדינות. ראש ממשל ירדן לשעבר אבראהים האשם ושר ההגנה סולימאן טוקאן שהיו בביקור רשמי בעיראק נרצחו גם הם.
ראו גם

הרפובליקה הערבית המאוחדת
האיחוד הערבי
הקשר להדחת המלך עבדאללה
הערות שוליים

↑  "A Failed Coup in Jordan". History Today. 4 באפריל 2007. נבדק ב-5 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
המלך חוסיין פונה לחייליו, אבו נואר צופה, ב-1956.
ילדה יחפה

| --- | --- |

 סינגל בביצוע ירדנה ארזי
 מתוך האלבום אנשים זרים
 יצא לאור:  1991
 סוגה:  יווני
 שפה:  עברית
 אורך:  3:05
 כתיבה:  אסתר שמיר
 לחן:  גלעד עצמון
 הפקה:  יעקב גלעד, גלעד עצמון
"ילדה יחפה" הוא שיר שפרסמה באוקטובר 1991 היוצרת אסתר שמיר והלחין גלעד עצמון.
השיר נכתב עבור הזמרת ירדנה ארזי ובהשראת דמותה.
פרסום השיר

השיר "ילדה יחפה" פורסם כסינגל באוקטובר 1991 ולאחר מכן נכלל באלבום "אנשים זרים" שיצא בשנת 1992. "ילדה יחפה" היה המצליח בשירי האלבום אנשים זרים. השיר הופיע משך 20 שבועות במצעד הפזמונים של רשת ג' והגיע למקום שביעי במצעד השנתי. הוא נחשב עד היום כאחד מלהיטיה של ירדנה ארזי וכשיר המאפיין את התדמית והתואר שהוענק לה פעמים רבות "ירדנה ארזי - המלכה היחפה".
בשנת 2017 חידשה אסתר שמיר את מילות השיר, הלחינה אותו בקצב מתון יותר וביצעה אותו כביטוי לתחושותיה. ביוני 2018 בחר ארגון שוברות שוויון את השיר ילדה יחפה כביטוי למחאה ציבורית על מעשה אונס ילדה.
הרעיון הגלום בשיר

הדמות הניצבת במוקד השיר היא ילדה יחפה וקלועת צמות אשר שרה שירי מולדת (בדומה לזמרת ירדנה ארזי שהתפרסמה בזכות הצמות הקלועות לראשה ומנהגה להצטלם בתקשורת יחפה) ותוהה על עתידה. דמות הילדה היא רמז לתמימות שאפיינה בעבר את החברה הישראלית. השיר שואל אם בארץ של הילדה היחפה יפרחו "דם מכבים", המסמל שכול ומלחמות, או "פרחי לילך", המבטאים תקוה ואהבה. הילדה היחפה המהווה מקור של חלום והשראה "הלכתי איתך עמוסת חלומות, אני ורבים אחרים שכמותי" מתבקשת לא לעצום את עיניה ולהמשיך בדרכה..
המונח "ילדה יחפה" היה לביטוי המייצג את דמותה של ירדנה ארזי, ובשם זה נקראת יצירת אמנות של סטודיו נוב המבוססת על תדמיתה של הזמרת ונקראת "ירדנה ארזי-ילדה יחפה".
הערות שוליים

↑  ילדה יחפה – פזמונט, באתר pizmonet.co.il
↑  יואב בירנברג, ירדנה ארזי. חדש, חדשות, 13 באוקטובר 1991
↑  אמיר שוורץ, המלכה היחפה: ירדנה ארזי חוגגת 70, באתר ynet, 24 בספטמבר 2021
↑  כדבריה: "הלחנתי אותו מחדש כדי שיוכל להתבטא בדרך חדשה ורעננה דרך קולי."
 אסתר שמיר - שיר מולדת, באתר פייסבוק, 5 ביוני 2017
↑  פוסט פייסבוק, שוברות שוויון, 17 ביוני 2017
ילדה מחופשת בדמות ירדנה ארזי רוח השיר "ילדה יחפה"
יאנוש קומלוש

| --- | --- |

 לידה:  9 בפברואר 1922 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  18 ביולי 1980 (בגיל 58) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 מקום לימודים:  בית המדרש לרבנים בבודפשט (1948)  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1944) 
 פרסים והוקרה:  Rózsa Ferenc Award (1961)  טבעת קארינתי (1976)  פרס SZOT (1974)  אמן מצטיין של הונגריה (1975) 
 
יאנוש קומלוש (בהונגרית: Komlós János; בודפשט, 9 בפברואר 1922 – בודפשט, 18 ביולי 1980) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, במאי קברט, קומיקאי, מנחה קברט, מבקר, סופר, מתרגם ספרותי, מחזאי, חוקר המשטרה החשאית ההונגרית (ÁVH), שוטר וקצין סיכול ריגול.
התיאטרון הלאומי של סגד – קומלוש, שהתעניין בחיי התרבות, ביקר בקביעות בהצגותיו
קומלוש נולד כילד של משפחה בורגנית יהודית מהמעמד הבינוני. הוא למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט לקריירה של רב. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי) בתור "עלית-אינטלקטואלי". הוא הצליח להימלט והיה שותף להקמת המשטר החדש אחרי המלחמה. בין 1947 לבין 1953 היה קצין חקירות ותשאול של המשטרה החשאית ההונגרית (ÁVH). לאחר שעזב את ה-ÁVH עבד כמתרגם לרוסית במשך כשנתיים ולאחר מכן היה קצין מודיעין בסיכול ריגול של השירות החשאי במסווה של עובד משרד החוץ ההונגרי. ב-23 באוקטובר 1956 הוא היה בתוך הקהל שמחה מול התחנת רדיו הונגריה בתחילת המרד ההונגרי. לבסוף, מבוהל משינוי המשטר האמיתי, הוא חווה את האירועים (המרד ההונגרי) כ"מהפכה נגד". לאחר מכן הגיע לתחום התרבות: בשנת 1957 היה עורך המחלקה הספרותית של הרדיו ההונגרי, משנת 1958 עמד בראש מדור התרבות של העיתון "מאדיאר נמזט" (Magyar Nemzet (napilap, 1938–2018), ובין השנים 1962–1967 עמד בראש מדור התרבות של העיתון נפסאבדשאג (Népszabadság) שהיה העיתון הפוליטי-חברתי הגדול והנפוץ ביותר בהונגריה עד סגירתו בשנת 2016. בין 1965 לבין 1980 הופיעו הסאטירות, ההומורסקות והמערכונים שלו. משנת 1967, כמייסד תיאטרון בימת מיקרוסקופ, היה מנהלו והמנחה שלו עד למותו בשנת 1980. הוא זכה לתהילה לאומית בקברט הרדיו ובטלוויזיה "בצד השלישי של המדליה" ו"הערוץ שלי", וכמנחה מוביל של קברט הסילבסטר. הוא מילא תפקיד מכריע ביצירת הקברט הפוליטי הסוציאליסטי ההונגרי המיוחד ויוצר הגישה של "לומר, לבקר באישור מלמעלה".
בינתיים הוא נחשב לאיש אמונה של ההנהגה הבכירה של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית. הידיעה על מעשיו ב- ÁVH, הרקע שלו בשירות החשאי, היחסים האישיים שלו עם הנהגת המפלגה הבכירה, האינטלקט הניהולי שלו, הפכו אותו כמשפיע על חיי התרבות בתקופת שלטון יאנוש קאדאר.
ביוגרפיה > בשירות העבודה

שנתון ההכשרה לרבנות של קומלוש הצליח להתחמק ממחנות שירות העבודה (עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי) בשנת 1943 באמצעות קבלת דחייה ואחר כך גם בשנת 1944, אך בסופו של דבר נלקח גם קומלוש לשירות. בהשוואה לעובדי כפייה יהודים אחרים, שובץ ליד בודפשט בפלוגה יהודית מובחרת של אינטלקטואלים מבודפשט ובה היו 16 תלמידים של בית המדרש לרבנות. כמה דמויות הפכו מאוחר יותר מוכרות מאוד, בעלי שם כמו המשורר ג'רג' שומיו, פרנץ קארינתי, לאסלו אוראי (אז אונגאר), לימים פרופסור לרפואה, ופאל שומודי (הומוריסט)). עבודתם כללה בהתחלה ניקוי סביבתי ותרגילים, לאחר מכן העמיסו משלוחי מזון בבודפשט עבור החזית המזרחית וכן בנו שדה תעופה גרמני בפומאז, עיירה צפונית לבודפשט. בשהותו במחנה הכפייה, בניגוד לחניכים אחרים של בית המדרש לרבנות, קומלוש לא נהג כמצוות הדת, לא התפלל ולא חבש כיפה. עם התקרבות החזית, יחד עם הבלבול שהלך וגבר בבודפשט, המשמעת המשיכה להתרופף במחנה, ויותר ויותר אנשים ברחו. קומלוש לא המתין להעברת פלוגת העבודה שלו מערבה לכיוון אוסטריה וגרמניה, הוא ברח והסתתר באופן בלתי חוקי בבודפשט במשך כמה חודשים עד הגעת הצבא האדום הסובייטי.
ביוגרפיה > אחרי המלחמה

בשנת 1945, לאחר הכיבוש הסובייטי של המדינה, הקומוניסטים הבלתי חוקיים לשעבר, בתמיכת ההנהגה הצבאית הסובייטית, כבשו במהירות את עמדות אכיפת חוק והסדר. מספר רב של אינטלקטואלים יהודים פנו לארגוני אכיפת החוק, במיוחד כדי לחפש, לתפוס, להעמיד לדין, לשפוט ולהעניש את האלמנטים הפשיסטים, האמטישמים בקרב העם ההונגרי ובמיוחד את אנשי צלב החץ והז'נדרמריה. דרך זו נבחרה גם על ידי יאנוש קומלוש, שהפך לאנטי-פשיסט בהכרה ובחר בצד השמאלי של המפה הפוליטית. האיש שאיבד במלחמה את אביו שנרצח. כשהוא נחוש לנקום ב"במבצעי השמדת היהודים: ההונגרים אנשי צלב החץ והפשיסטים", הוא הצטרף לכוחות הביטחון החדשים והשתתף במרדף הנקמה הלאומי נגד אנשי צלב החץ ופושעי המלחמה האחרים. הוא סיפר לאחר מכן שבפברואר 1945 הוא תלה את פטר רוטיש ואת שאנדור סיבוש, פושעי המלחמה שהורשעו והוצאו להורג בפומבי, בכיכר אוקטוגון (רס"ר המילואים פטר רוטיש ורב"ט מילואים שאנדור סיבוש – ביצעו 124 רציחות של חברי פלוגת העבודה (כפייה) המיוחדת 401) למעשה קומלוש לא היה אחד המבצעים הרשמיים של ההוצאות להורג. הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (SZDP) בשנת 1945. במאי 1945 הצטרף למשטרת ההגנה של המדינה בשנת 1946 עבר מהסוציאל-דמוקרטים למפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
ביוגרפיה > סגד – סגן מפקד וקצין חקירות (1947–1950)

לאחר שהוכיח את עבודתו בשטח, הוצב כסגן מפקד המשטרה בסגד בשנת 1947, שם עמד בראש מחלקת החקירות הפוליטיות. חלק חשוב מעבודתו היה ניהול הבילוש והחקירות. בשל אכזריותו כלפי משתפי הפעולה הפשיסטיים צבר במהרה מוניטין אימתני.
ביוגרפיה > פץ', מפקד ÁVH במחוז באראניה 1950–1953

בפברואר 1950 מונה למפקד העיר פץ' ומפקד מחוז באראניה של ה-ÁVH. הוא המשיך בפץ', מה שהפסיק בסגד. בשנת 1952 הורד מדרגת רב-סרן לסרן בשל ידו הקשה והועבר מפץ' לבודפשט למחלקה המרכזית לריגול של ÁVH, לקבוצת החקירות. אז – אולי אפילו "כהכרת תודה" – התחתן עם חברתו שהצילה אותו מהעמדה לדין.
ביוגרפיה > עזיבת ה-ÁVH: קצין שירות חשאי עד 1956

הוא הצליח להימלט ממאבקי הכוח המסוכנים שהתרחשו במסגרת ÁVH (משפט לאסלו רייק, משפט יאנוש קאדאר). בשנת 1953 הוצב קומלוש בעל ידע בינוני ברוסית כמתרגם ועורך במכון הלאומי למחקר חקלאי, ואחר כך כמתרגם טכני במכון המחקר לטלקומוניקציה ובמכון לטכנולוגיה המרכזית להנדסה.
ביוגרפיה > אחרי 1956: תחילת הקריירה בתחום התרבותי

בפברואר 1957 העבירה אותו הנהגת המפלגה ממשרד סחר חוץ למחלקה הספרותית ברדיו ההונגרי, תוך התחשבות בשאיפותיו וביכולותיו. בגלל הדיכוי והנקמה של המרד ההונגרי ברדיו, רוב הסופרים ההונגרים סירבו לקחת על עצמם תפקיד ובאווירה הקפואה כמעט ולא ניתן היה לאסוף חומר לתוכנית רדיו ספרותית. לעומת זאת, קומלוש קיבל עבודה כעיתונאי הקשור לתרבות, בהתאם לשאיפתו.
ביוגרפיה > מנהל מדור התרבות בנפסבדגאג (1962–1967)

בזכות אמינותו ובתמיכת חבריו במפלגה, הוא קיבל תפקיד חשוב בשנת 1962. הוא מונה לראש הדסק התרבותי של היומון מספר אחת, ה"נפסבדשאג", ונכלל במערכת בדרגה גבוהה עוד יותר, מה שכבר דרש אישור הגוף המחליט הגבוה ביותר של המפלגה, הוועדה המדינית. קומלוש זכה בהדרגה להשפעה משמעותית לצד העורך רניי בנפסבדשאג. כראש הדסק הוא הצליח להשתתף בישיבות של גוף ההחלטות העליון של המפלגה, הוועד המרכזי, וקיבל באופן קבוע דוחות מודיעיניים מסכמים וכן אפשרות לקרוא את העיתונות הזרה, ולכן היה לו מידע יוצא דופן על המצב הפוליטי במדינה ובעולם.
ביוגרפיה > הכרה לאומית – תוכניות רדיו וטלוויזיה

בנוסף לנפסבדשאג, קומלוש היה מבקר קבוע של חיי הספרות וכתב טקסטים לתוכניות טלוויזיה ותסריטים לסרטים. הוא הפך לאישיות ידועה לאומית לאחר שהופיע בקברט הרדיו עם ההנחיות ההומוריסטיות שלו. בין 1965 לבין 1981 התפרסמו הסאטירות, ההומורסקות והמערכונים שלו בכמה כרכים.
ביוגרפיה > הקמת בימת מיקרוסקופ

בשנת 1967 קיבל קומלוש, בתמיכתו של ג'רג' אצל (בשמו הקודם הנריק אַפֶּל) שהשתייך לחוג העליון של ה-MSZMP, אפשרות להגשים את שאיפתו הישנה, את אישור המפלגה להקים תיאטרון קברט עצמאי. כדי להוכיח את כישוריו התיאטרליים, הוא אפילו כתב הצגה על ולדימיר מאיאקובסקי (הוצג 3–4 פעמים בתיאטרון הלאומי של בודפשט). בעידן הראשון של תיאטרון בימת מיקרוסקופ, רוב התוכניות נכתבו והונחו על ידי מנהל התיאטרון קומלוש עצמו. הנחית הקברט הפוליטי האופיינית של קומלוש היוותה את המסגרת לתוכנית, וסצנות הקברט בוצעו על ידי להקת השחקנים בין דברי ההנחיה. כמנהל קברט, קומלוש היה בקיא במיוחד בכל המתרחש במדינה. הוא הצליח להמשיך לקבל מהוועד המרכזי של המפלגה, כראש בימת מיקרוסקופ, את הדיווחים הסודיים היומיומיים שיועדו למנהיגים ולעורכי נפסבדשאג בלבד, אלה שהיו נחוצים להפקת הומור פוליטי.
השחקנים המרכזיים של התקופה הראשונה של בימת מיקרוסקופ היו אנדרה הרקאני, זולטן גרא, אדית שוש ו-ז'וז'ה גורדון (גארטנר). טמאש מאיור וגאבור אגארדי היו חברי להקה חיצוניים וכן היו עוד שחקנים צעירים מוכשרים רבים כמו טמאש הלר למשל ועוד אחרים. קומלוש השתמש בהשפעתו גם לרכישת שחקנים במידת הצורך. הוא ראה את הרקאני הצעיר בהופעה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט. הוא דיבר במיניסטריון התרבות על העברתו של הרקאני לבימת מיקרוסקופ, ומנהל תיאטרון הקומדיה, זולטאן וארקוני, שלא הייתה לו השפעה פוליטית ונחשב ל"אזרח", נאלץ להעביר את הרקנאי, שנאלץ לשנות קריירת משחק לקברט במקום תפקידים דרמטיים.
לבקשתו של ג'רג' אצל הוא מינה תחילה את פטר גאל לבמאי ראשי, אך מהר ככל שהתאפשר לו, אחרי שלוש שנים, מינה את פרידייש מרטון, שעזר בעבודתו המעשית גם קודם. איתו עבד במשך 10 שנים, עד למותו. בסביבות 1970, על פי הצעתו של מרטון, הוא התקשר עם גזה הופי, שהפך פופולרי יותר ויותר באמצעות הופעותיו ברדיו ובטלוויזיה כשחקן צעיר עצמאי, אם כי קומלוש היה מסויג תחילה מההומור של הופי, הופי הפך לכוכב המכונן של התיאטרון, הופעותיו היו מוצלחות בעליל יותר מההנחיה של קומלוש, עם זאת קומלוש תמך בו, וחיזק בכך את הצלחת בימת מיקרוסקופ. יחסי קומלוש-הופי הידרדרו בשנים שקדמו למותו של קומלוש.
ביוגרפיה > בריאות בירידה, מוות

במהלך שנות כהונתו כמנהל תיאטרון ניהל אורח חיים מיוחד, מלא מתח ובוהמי בו זמנית, הרסני. "תמיד היה בו ליטר קוניאק. לפחות. הוא לא היה יכול לפעול בלעדיו. פשוטו כמשמעו. אבל הקהל מעולם לא שם לב." הוא עבר התקף לב בשנותיו האחרונות, אך הוא לא שינה את אורח חייו. ב־18 ביולי 1980, בגיל 58, נפטר פתאום מהתקף לב בבודפשט.
חייו הפרטיים, אופיו

גם ככתב בעיתון הוא לבש בגדים שנתפרו על ידי החייט הטוב ביותר בבודפשט, אלגנטיים ומהודרים בצורה מעוררת תשומת לה. כמנהל הוא התגורר בווילה מפוארת והכין את תוכניות הבית שלו באמצעות רודולף יאנש, האדריכל הראשי של בודפשט. הוא אהב נשים, וגם הנשים אהבו אותו. המשקה האהוב עליו היה קוניאק, והוא הכיר את כל הקוניאקים הטובים בעולם. כאוהד פראדי (פרנצווארוש), היה לו מנוי קבוע למשחקי הכדורגל של הקבוצה ב- Üllői út. הוא היה גאה, אף יהיר לגבי יכולותיו הן יכולת הכתיבה שלו, הן לגבי יכולת החשיבה שלו, הן לגבי ההד של כתביו, ולהשפעתו על הקוראים-השומעים-הצופים.
בשיא הצלחתו, הוא השתייך למנהיגות של חיי התרבות של משטר קאדאר, לג'רג' אצל ולמעגל הפנימי הצר ביותר שהתקבץ סביבו. לפיכך, כנציג המפלגה – שהיה אופייני למשטר קאדאר – הוא נהנה מסמכות מלאה בתחומו, תוך שהוא לא סבל התנגדות אינטלקטואלית. ג'רג' אצל תמיד דיבר על יאנוש קומלוש כאלף אחוז אמין, פשוטו כמשמעו:חייל של המערכת הרעיונות ושל המאמץ הפוליטי.
לדברי פרידייש מרטון, הוא היה חסר רחמים כנגד האנטישמיות, וגם נגד התופעה הקלה ביותר שהזכירה את הפשיזם מלפני המלחמה. "לו היה בחיים, הוא היה מכריח את לאסלו צ'ורקה (שחקן) לשטוף את המסדרון." הוא גם לא אהב את המשורר ג'ולה אייש, את הסופרים יאנוש קודולאני, ולאסלו נמט, משום שהוא ראה בהם אנטישמים.
זיכרון, אנקדוטות

על פי אנקדוטה ידועה בחוגים אמנותיים, בשנת 1976 זולטאן לטינוביץ' ביקר פעם אחת בבימת מיקרוסקופ כדי לצפות בהופעה.
בפגישתם אמר קומלוש ללטינוביץ:
”אני לא יודע איך לברך אותך כאן: בתור זולטאן לטינוביץ', השחקן המפורסם, כבן של בעל האחוזות לטינוביץ', או כנכדו הבכור של המסעדן גונדל?”
ולטינוביץ' ענה לו:
”גם אני לא יודע איך להודות לך האם בתור יאנוש קומלוש מנהל בימת מיקרוסקופ או כקצין צבא בשרותי הביטחון של המדינה או כ(בנו של) רב יהודי.”
עבודות התיאטרון שלו

מספר ההופעות בכורה שלו שנרשמו במאגר התיאטרון: כמחבר: 38 ; כשחקן: 14.
עבודות התיאטרון שלו > כסופר

Sok téma keres egy szerzőt (1961)
Így írunk mi! (1962)
Bohózat-album (1962)
Lélektől lélekig (1963)
Ezek a mai fiatalok (1963)
Tiszta szóval (1963)
"A humor: a teljes igazság" Mikes Lilla előadóestje (1963)
Nem félünk a tv-től (1963)
Nem politizálunk (1963)
Ez van! (1964)
A könyvek és én (1964)
Így szerkesztünk mi! (1964)
Made in Hungary (1966)
Paródia-parádé – Mikes Lilla estje (1967)
Az Édent bezárták (1967)
Mindenre Képes Újság (1967)
Lear király (1967)
Tessék tovább menni (1969)
Kiszera méra bávatag (1969)
A tetőn dolgoznak! (1970)
Aki néző akar lenni (1971)
Tiszta vizet a fejekbe... (1972)
A versenyló halála (1973, 1977)
Iván hajója (1974)
Magától nem megy (1974)
'Folyt.köv.' (1975)
Thália kabaré (1975)
Fehér hajó (1976)
Ki fog gólt lőni? (1976)
60. szimfónia (1977)
Minek néz engem? (1978)
Az első vadászat (1979)
Jóból is megárt a kevés (1983)
Csendesek a hajnalok (1984, 2003)
עבודות התיאטרון שלו > כשחקן

Nem félünk a tv-től....
Nem politizálunk....
Ez van!....
Mindenre Képes Újság....
Fő a fejünk....Konferanszié
Tessék tovább menni....Konferanszié
A tetőn dolgoznak!....
Aki néző akar lenni....
Tiszta vizet a fejekbe....
Magától nem megy....Konferanszié
Thália kabaré....Vendég
Ki fog gólt lőni?....Konferanszié
60. szimfónia....
Minek néz engem?....Konferanszié}
סרטיו

כל התחלה קשה (1966)
אני לא יכול לחכות למחר ... (1967)
זו פשוט אופנה