stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד זכאי
הערות שוליים

↑  ברוסית: Острошицкий Городок; בבלארוסית: Астрашыцкі Гарадок; ראו דף העיירה באתר JewishGen.
↑  ברוסית: Круча; ראו דף העיירה באתר JewishGen.
↑  טורים: אקדמות, דבר, 1 ביוני 1925.
↑  1 דוד זכאי – למנוחות, על המשמר, 17 בינואר 1978
↑  נפטר זקן עתונאי ישראל – דוד זכאי, על המשמר, 16 בינואר 1978
↑  ראו ביקורות: א. א. הלוי, "נקרא באגדה", דבר, 22 באפריל 1965; ג. קרסל, דברי אגדה ב"קצרות", דבר, 25 במאי 1965.
↑  ראו ביקורת: נתן גורן, על המאסף דבר, דבר, 17 בנובמבר 1950.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304987005171  BnF: cb10260196w (data)  GND: 1159241414  ISNI: 0000 0003 9832 3256  LCCN: n96048074  NTA: 203269527  SUDOC: 23845407X  VIAF: 237684051   WorldCat (עם VIAF): 237684051 
צילום קבוצתי לרגל הופעת העיתון דבר, 1 דוד בן-גוריון, 2 פולה בן-גוריון, 3 זלמן שזר, 4 אליעזר קפלן, 5 אליהו גולומב, 6 דוד זכאי, 7 משה שרת 8 ישראל גורי, 1925.
דוד זכאי עם הטלסקופ על גג הבית תצפית לכוכבים ולשירות ההגנה 1929.
משפחת זכאי מימין לשמאל: הבן הצעיר אברהם, הבת חנה, האם רחל, הבן הבכור יעקב האב דוד זכאי ואירמה רעייתו של יעקב, פסח תש"א.
חיים מרין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 באוקטובר 1948 (בן 76)
 מדינה:  ישראל 
 צאצאים:  תמר מרין 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
חיים מרין (נולד ב-1 באוקטובר 1948) הוא תסריטאי ומחזאי ישראלי. זוכה פרס אופיר 1991 על התסריט לסרט "מעבר לים".
ביוגרפיה

מרין נולד ברמת גן להורים ניצולי שואה. שירת כלוחם בנח"ל מוצנח. סיים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטה העברית, והחל ללמוד לתואר שני כשפרצה מלחמת יום כיפור והוא גויס למילואים. לאחר המלחמה פרש מהלימודים והתגייס למשטרת ישראל כקצין ביחידה המרכזית במחוז תל אביב. תחילה עבד כקצין בשטח, ואחר כך כקצין מודיעין.
בסוף 1979 כתב את המחזה הראשון שלו, "סורגים", יחד עם השחקן והבמאי איציק ויינגרטן. המחזה עלה בתיאטרון חיפה בשנת 1980, בבימוי עודד קוטלר, את המוזיקה הלחין שלמה גרוניך. על כתיבת המחזה זכה בתואר מחזאי השנה[דרוש מקור]. "סורגים" הוא מחזה מוזיקלי על חיי האסירים בבית הכלא. בשנת 2011, עלה המחזה שוב בסמינר הקיבוצים. מיד אחרי "סורגים" כתב את המחזה "ביער ביער" עבור "התיאטרון הצועני" של משה איבגי. מחזה על שני חשודים ברצח, הנקלעים לתא מעצר משותף וכל אחד חושד בזולתו, כי הוא משתף פעולה עם המשטרה. המחזה עלה בפסטיבל עכו הראשון, בהשתתפות משה איבגי ואורי גבריאל, ובבימוי של מיכאל גורביץ'. המחזה זכה במקום השלישי בפסטיבל.
בשנת 1982 כתב מרין את התסריט לסרט "מתחת לאף", בכיכוכבם של משה איבגי ואורי גבריאל, ובבימויו של ינקול גולדווסר - איתו המשיך לשתף פעולה בהמשך דרכו.
בשנת 1983 כתב את המחזה "בונקר" שעלה בהבימה בבימוי אורי פסטר.
בשנת 1984 כתב את המחזה "גבר ואשה אשה וגבר". המחזה היה אמור לעלות בפסטיבל עכו, אך שחקני המחזה פרשו והוא בוטל. המחזה עלה לבסוף בפסטיבל עכו 1988 בבימוי מלכה מרין.
בשנת 1986, כתב את המחזה "הבולשת חוקרת" שביים איציק ויינגרטן, בתיאטרון חיפה.
בשנת 1987 כתב את תסריט הסרט "אבא גנוב", גם כן בבימויו של גולדווסר, ובכיכובם של יהודה ברקן ואלונה קמחי. ובשנת 1991 שב לשמש כתסריטאי בסרט ההמשך "אבא גנוב 3".
בשנת 1987 כתב את המחזה "עלילות מקס, מוריס ובלה וכו׳", שביים מיכאל גורביץ', בכיכובם של אלי גורנשטיין אורי גבריאל ומשה איבגי.
בשנת 1991 שימש כתסריטאי הסרט "מעבר לים". על תסריט הסרט זכה בפרס אופיר, בקטגוריית התסריט הטוב ביותר.
בשנת 1994 כתב את תסריט הסרט "מקס ומוריס", שהיה כמעין סרט המשך ל"מתחת לאף", שנכתב קודם לכן על ידי מרין.
בשנת 2000 כתב את תסריט הסרט "הבולשת חוקרת" (על פי המחזה שכתב ב-1986), בבימויו ובהפקתו של מרק רוזנבאום, ואת התסריט לדרמת הטלוויזיה "בר מצווה", בכיכובו של אורי גבריאל, ששודרה ב-HOT.
בשנת 2004 כתב את המחזה "היובל שלי" שעלה בתיאטרון תמונע בבימוי מלכה מרין.
בשנת 2005 שימש כתסריטאי הסרט "לרקוד", שוב בבימויו של רוזנבאום, ובכיכובם של אלון אבוטבול, יובל סגל ומיטל דוהן, ותסריטאי בסדרה "מעורב ירושלמי".
בשנת 2006 כתב את התסריט לסרט "אין לה אלוהים" בבימויו של ינקול גולדווסר.
בשנת 2008, לכבוד עשרים וחמש שנים להפקת הסרט 'מתחת לאף', יצא לאור תסריטו המלא של הסרט, מלווה בשיחה עם יוצריו ובמאמרים אודותיו.
מרין כתב מספר מחזות נוספים, ביניהם: "אוטובוס 92" בתיאטרון הסימטה, "חיי נישואים" (עם גדליה בסר) בתיאטרון חיפה, הוא עיבד לעברית את המחזה "רחוב" מאת ג'ים קרטרייט שהוצג בתיאטרון צוותא במסגרת פסטיבל עתיד התיאטרון והשתתפו בו בוגרי הסטודיו "הדרך" בניהולו של אייל כהן, "יום הולדת שמח", שנוצר בהשראת שלושה ספרים מאת אנטון צ'כוב, והוצג בתיאטרון יפו, "יהודית" בתיאטרונטו, וכן את המחזה "הדנטיסט" שהוצג בפסטיבל אישה יוצרת חולון.
בשנת 2018, כתב את תסריט הסרט "שרוכים", בבימויו של ינקול גולדווסר, ובכיכובם של נבו קמחי ודב גליקמן.
בשנת 2020 זכה בפרס המחזאי על ההצגה "גלגול נשמות" בפסטיבל האביב.
חיים אישיים

נשוי לבמאית התיאטרון מלכה מרין. בתו הבכורה היא הסופרת, המבקרת וחוקרת הספרות תמר מרין. בתו הצעירה אפרת מרין היא ציירת ויוצרת וידאו.
מועמדויות ופרסים

| שנה | יצירה | ארגון | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1991 | מעבר לים | פרס אופיר | פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר | זכייה |
| 2000 | הבולשת חוקרת | פרס אופיר | פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר | מועמדות |
הערות שוליים

↑  חגי לוי, סרטים חדשים / חגי לוי - תשעה פסלונים קטנים, חדשות, 28 בנובמבר 1991
↑  דוד שליט, ‏תרגיל לשוטרים מנוסים, באתר גלובס, 13 באוגוסט 2006
↑  אייל מלובן, עכבר העיר, משחק חייו: עודד קוטלר נאבק במיינסטרים ובאריאל, באתר הארץ, 29 ביולי 2011
↑  משה איבגי: להיות "צועני", מעריב, 15 באוקטובר 1980
↑  כל ההצגות כולן:, מעריב, 21 בספטמבר 1980
↑  ביקורת: אליקם ירון, אמש בתיאטרון - "צילום מזערי", מעריב, 14 בנובמבר 1980
↑  חוה נובק, פסטיבל היה - אבל תיאטרון אחר?, דבר, 6 באוקטובר 1980
↑  "מתחת לאף" בקרוב לאקרנים, דבר, 16 באוגוסט 1982
↑  שוש אביגל, פיקניק בשדה הקרב, כותרת ראשית, 19 באוקטובר 1983
↑  שבא טלהוב, הצגה אחת פחות, חדשות, 3 באוקטובר 1984
↑  שוש אביגל, פסטיבל עכו. נמאס מפוליטיקה, חדשות, 25 באוגוסט 1988
↑  יוסי עוזרד, השוטר מעל החוק, חדשות, 15 באוקטובר 1986
ציפי רום, חיים מרין יציג: "הבולשת חוקרת", חדשות, 21 ביולי 1986
↑  ירון פריד, האם ידרכו לאיבגי על הרגל, חדשות, 11 בפברואר 1987
↑  מאיר שניצר, מעבר לבורקס, חדשות, 29 בנובמבר 1991
↑  חגי לוי, ״מעבר לים״ – אל מעבר לים, חדשות, 18 בנובמבר 1991
↑  מרט פרחומובסקי, מה, היה כאן קולנוע לפני "בופור"?, באתר הארץ, 24 בפברואר 2008
↑  דלין - משקיעה גם ב"הבולשת חוקרת", באתר גלובס, 14 בנובמבר 2000
↑  "היובל שלי"  מאת: חיים מרין, בימוי: מלכה מרין, אוגוסט 2004- אוגוסט 2005
↑  אורי קליין, למעוד, באתר הארץ, 23 באוגוסט 2006
↑  רותה קופפר, עונה חדשה ל"מעורב ירושלמי" בערוץ 2, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2005
↑  אורון שמיר, עכבר העיר, גם כוסית, גם נינג'ה, באתר הארץ, 9 במאי 2007
אורי קליין, אין הפתעות אצל מלכה, אירנה ויפית, באתר הארץ, 17 במאי 2007
↑  מרט פרחומובסקי, מה, היה כאן קולנוע לפני "בופור"?, באתר הארץ, 24 בפברואר 2008
↑  חגית בת-עדה, "חיי נישואים", מחזה מאת חיים מרין על־פי הרומאן מאת דוד פוגל, הפקת תיאטרון חיפה, במאי: גדליה בסר, כל העיר, 17 בפברואר 1989
↑  נירית אנדרמן, רק בגיל 70 העז ינקול גולדווסר לעשות את הסרט "שרוכים", המתבסס על יחסיו עם בנו בעל הצרכים המיוחדים, באתר הארץ, 17 בספטמבר 2018
↑  גלגול נשמות - EVE, באתר EVE, ‏9 במאי 2022
| פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | שבי גביזון, יונתן ארוך ויוחנן רביב (1990) • חיים מרין (1991) • אסי דיין (1992) • אנריקה רוטנברג ואסטבן גוטפריד (1993) • אסי דיין (1994) • שבי גביזון (1995) • יגאל בורשטיין (1996) • אסי דיין (1997) • איל חלפון (1998) • אריק קפלון (1999) |  |
| 2000–2009 | יוסף סידר (2000) • דובר קוסאשווילי (2001) • ניר ברגמן (2002) • שבי גביזון (2003) • יוסף סידר (2004) • איל חלפון (2005) • שמי זרחין (2006) • ערן קולירין (2007) • ארי פולמן (2008) • ירון שני וסכנדר קובטי (2009) |  |
| 2010–2019 | נח סטולמן (2010) • יוסף סידר (2011) • רמה בורשטין (2012) • יובל אדלר, עלי ואקד (2013) • טליה לביא (2014) • אלעד קידן (2015) • רמה בורשטין (2016) • שבי גביזון (2017) • אופיר ראול גרייצר (2018) • סאמח זועבי (2019) |  |
| 2020 ואילך | דנה אידיסיס (2020) • ערן קולירין (2021) • מיכל ויניק (2022) • אלינור סלע וריימונד אמסלם (2023) • מאיה קניג (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289107705171  ISNI: 0000 0000 5154 9125  LCCN: no2008070699  VIAF: 46572743   WorldCat (עם VIAF): 46572743
ולדימיר קורטב

| --- | --- |

 לידה:  19 באוקטובר 1888 פלבן, נסיכות בולגריה 
 הוצאה להורג:  8 ביוני 1946  (בגיל 57) סופיה, ממלכת בולגריה 
 מדינה:  בולגריה
 עיסוק:  קפטן בצבא בולגריה  מורה  חבר המזכירות הארצית של הארגון המהפכני המקדוני IMRO
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (3 במאי 2010)  מסדר הגבורה  מסדר אלכסנדר הקדוש של בולגריה 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ולדימיר קורטב
 
ולדימיר קוּרְטֶב (בבולגרית: Владимир Куртев;‏ 19 באוקטובר 1888, פלבן, נסיכות בולגריה – 8 ביוני 1946, סופיה, ממלכת בולגריה) היה קצין צבא בולגרי, מורה וחבר המזכירות הארצית של הארגון המהפכני המקדוני בתקופת מלחמת העולם השנייה. קורטב הוא חסיד אומות העולם, על חלקו בהצלת יהודי בולגריה מגירוש אל מחנות ההשמדה הנאציים.
תולדות חייו

קורטב נולד למשפחת מהגרים מחבל בסרביה. ב-1907 למד היסטוריה וגאוגרפיה באוניברסיטת סופיה ובמקביל חבר לארגון המהפכני המקדוני, אשר שם לו למטרה לצרף את חבלי מקדוניה לממלכת בולגריה. במלחמת הבלקן הראשונה הצטרף למיליציות העממיות שנלחמו לצד הבולגרים נגד העות'מאנים במקדוניה ולחם בקרבות לכיבוש הערים בנסקו וסרס. במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בדרגת סגן באוגדת הרגלים הראשונה, השתתף בקרב טורטוקאיה ועוטר בעיטור העוז הבולגרי על חלקו בקרב.
בהמשך הועברה אוגדתו של קורטב לחזית המקדונית והשתתפה בקרב דוברו פולה במהלכו הובסו הבולגרים, עניין שהוביל להכרעת החזית לטובת מדינות ההסכמה ולבסוף לכניעת הממלכה. לאחר חוזה ניי, צומצם הצבא הבולגרי לכדי ז'נדרמריה, קורטב פרש מהצבא, התיישב בעיר קיוסטנדיל והועסק כמורה בבית ספר תיכון. במקביל, חזר קורטב לפעילות בארגון המקדוני המהפכני וב-1932 נבחר לחבר המזכירות הארצית של הארגון.
ב-19 במאי 1934 אירעה בבולגריה הפיכה צבאית, במסגרתה תפסו חברי הליגה הצבאית את השלטון. קורטב נעצר ונכלא, אך לאחר מספר חודשים שוחרר לביתו.
מלחמת העולם השנייה והצלת יהודי בולגריה

ממלכת בולגריה הייתה בעלת בריתה של גרמניה הנאצית במרבית שלבי מלחמת העולם השנייה. ב-23 בינואר 1941 פורסם החוק להגנת האומה, שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג. ב-1 במרץ 1941 חתם ראש הממשלה הבולגרי הפרופסור בוגדאן פילוב בווינה, על ההסכם התלת-צדדי, במסגרתו הפכה בולגריה לבעלת בריתן של מדינות הציר. עוד טרם החתימה, נכנס הוורמאכט ללא קרב לשטח בולגריה והשתמש בה, כקרש קפיצה לפלישות לממלכות יוון ויוגוסלביה.
בתחילת שנת 1942 החלו דיונים בממשלה הבולגרית, שכותרתם – פתרון סופי של בעיית היהודים בבולגריה. הגרמנים, שהיו עסוקים במלחמה עם ברית המועצות הפעילו לחץ כבד על הממשלה הבולגרית לגרש את יהודי ארצם. המלך הבולגרי היסס, וחזר על טענתו כי היהודים נדרשים לעבודות תשתית וכבישים. הלחץ הכבד נמשך ולבסוף נכנע המלך ובתאריך 22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים הסכם עם נציג גרמניה הנאצית תיאודור דנקר, על גירוש 20,000 יהודים המצוים בחזקת הבולגרים אל מחנות ההשמדה.
הממשלה הבולגרית ביצעה מאמץ מרוכז לשמור את דבר תוכנית הגירוש בסוד, אך היא דלפה והועברה לידיעת בני הקהילה היהודית בקיוסטנדיל על ידי ליליאנה פניצה מזכירתו של אלכסנדר בלב. למרות הדלפת הידיעה המשיכו השלטונות להכחיש אותה, תוך טענה שמדובר בשמועה חסרת ביסוס. ב-25 בפברואר נפגש חיים רחמים בכר, חבר ועד הקהילה היהודית בקיוסטנדיל עם ולדימיר קורטב בסופיה והוא אישר בפניו שידוע לו ולאנשיו, אשר חלקם הועסקו גם כפקידי ממשל, שב-10 במרץ מיועדים יהודי בולגריה לגירוש. קורטב הציע את עזרתו.
ב-4 במרץ 1943 החל מבצע גירושם של 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט והם נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. הגירוש בוצע על ידי שוטרים בולגרים, אשר הכו את המגורשים ובזזו את רכושם. ב-9 במרץ נחתם צו הגירוש למכסה ראשונית של 6,365 יהודים מקהילות "בולגריה הישנה" וזאת כדי להגיע למספר המגורשים עליו סוכם עם הגרמנים. תוכננו מכסות נוספות.
ב-8 במרץ 1943 יצאה מקיוסטנדיל לסופיה, משלחת בת ארבעה חברים ובכללם ולדימיר קורטב. במקור מנתה המשלחת 40 אישי ציבור מקיוסטנדיל, אך בשל איומים ולחצים של נציגי הממשל הצטמצם מספר חבריה ל-4. חברי המשלחת הצטרפו לדימיטר פשב סגן יושב הפרלמנט הבולגרי ונועדו לפגישה טעונה עם פטר גברובסקי שר הפנים במטרה לעצור את הגירוש המתוכנן. במהלך הפגישה איים קורטב על שר הפנים הבולגרי בשם הארגון המהפכני המקדוניבפעולות תגמול אם יגורשו היהודים מהממלכה ובכלל זה פעולות כנגד גברובסקי עצמו. במקביל הפעילו ראשי הכנסייה הבולגרית המטרופוליטנים סטפן וקיריל לחץ על המלך בוריס השלישי וב-9 במרץ הושעה צו הגירוש ליהודי בולגריה.
אחריתו

ב-9 בספטמבר 1944 נכבשה סופיה על ידי הצבא האדום ובמקביל התחוללה ברחבי הממלכה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית אשר בעקבותיה נאסרו אנשי צבא ופקידי ממשל. ולדימיר קורטב היה ברשימת העצורים, אך מצא מחבוא בדירות מסתור בקרב בני הקהילה היהודית. בשלהי ספטמבר הוא נידון למוות שלא בפניו. ב-8 ביוני 1946 ערך המשטר הבולגרי גל מעצרים נרחב בקרב חברי הארגון המהפכני המקדוני. קורטב נעצר, נורה למוות במקום ומקום קבורתו לא נודע. בעיר סופיה קיים רחוב הנושא את שמו של קורטב.
חסיד אומות העולם

לאחר מותו, הוצנע ונשכח חלקו של קורטב בסיפור הצלתם של יהודי בולגריה ובעוד שלושת חבריו למשלחת מקיוסטנדיל פטר מיכאלב, איוואן מומצ'ילוב ואסן סויצ'מזוב זכו להכרה כחסידי אומות עולם, הוא לא זכה בעיטור. ב-3 במאי 2010, לאחר פנייה לארגון יד ושם בעניינו החליט הארגון להעניק לקורטב את עיטור חסיד אומות העולם. ב-28 ביוני 2010 הוענק העיטור בטקס חגיגי בנוכחות שר החוץ הבולגרי, לנכדו ונכדתו של קורטב.
הערות שוליים

↑  רומנו, אלברט. א, יהדות בולגריה, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 566.
↑  בר זוהר, מיכאל, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999, עמודים 37-47.
↑  בר זוהר, מיכאל, עמוד 50.
↑  בר זוהר, מיכאל, עמוד 67.
↑  קשלס, חיים, מאורעות ה-9 וה-10 במארס 1943, בתוך אנצקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 825-826.
↑  בר זוהר, מיכאל, עמודים 85-96
↑  קשלס, חיים, תעודות ומסמכים, בתוך:אנצקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 848-849.
↑  מוסד יד ושם הכיר בבולגרי נוסף כחסיד אומות העולם", באתר "כולנו בולגרים".
1 2 3  "הענקת אות חסיד אומות העולם לולדימיר קורטב", באתר יד ושם .
↑  שהיה ידוע בבולגריה במעשי החיסול הפוליטיים שלו.
↑  בר זוהר, מיכאל, עמוד 113.
↑  בר זוהר, מיכאל, עמוד 217.
↑  אלכסניה דימיטרובה, הבולגרי ה-20 זכה לעיטור "חסיד אומות העולם", אתר 24chasa.bg (בבולגרית).
↑  "רשימת אתרים בבולגריה על שם ולדימיר קורטב", באתר kartabg.com (בבולגרית).
דוסה

ערך זה עוסק במאכל מהמטבח ההודי. אם התכוונתם לסם פסיכואקטיבי הידוע בכינוי "דוסה", ראו .
| --- | --- |

מסאלה דוסה, צ'אטני וסמבר
 
 מאכלים
 סוג:  pancake 
 מוצא:  הודו
 מרכיבים עיקריים:  אורז, קטנית אוראד
 
דוסה היא חביתית דקה ופריכה העשויה מבלילה מותססת של אורז וקטניות האופיינית למטבח של דרום-הודו. הדוסה מוגשת בדרך כלל עם מלית של תבשיל תפוחי אדמה וירקות, ולצידה מטבלים אופייניים כמו סמבר, צ׳מנדי וצ'אטני.
על המנה

הבלילה הבסיסית לדוסה עשויה מאורז, קטנית מסוג אוראד וזרעי חילבה. אוראד (אנ') היא קטנית בהירה, המזכירה בצורתה מש והיא בעלת קליפה שחורה. תהליך ההכנה של הבלילה כולל השריה של האורז והקטניות, טחינה שלהם למרקם חלק והתססה של הבלילה במשך 12–16 שעות. להכנת הדוסה משתמשים לרוב במחבת גדולה וכבדה הנקראת טאווה (אנ'), המזכירה מחבת להכנת חביתיות (קרפים). בלילת הדוסה משמשת גם להכנת המאכל אידלי (Idli) האופייני גם הוא למטבח של דרום הודו.
היסטוריה

הדעות חלוקות באשר למקורות הדוסה: היסטוריון האוכל אצ'איה טוען כי המאכל היה נפוץ במדינת טאמיל העתיקה, וההיסטוריון תהנקאפאן נאיר סבור כי מקור הדוסה באזור שכיום הוא קארנאטאקה.
מאכלים נוספים המבוססים על אותה בלילה

אוטאפאם (אנ'): חביתית עבה יותר ועליה תוספות של עשבי תיבול וירקות.
אידלי (אנ'): לחמניות קטנות מאודות בתוך סיר ייעודי עם שקעים.
דוסה במטבח היהודי-קוצ'יני

במטבח האופייני ליהודי קוצ'ין נפוץ המאכל "דושה" ויש לו כמה אופני הכנה. בספרו של רן שנער "הארי קארי" (הספר בקטלוג ULI) מוזכרות שתי גרסאות של הדושה: הדושה הבסיסית - חביתית רכה העשויה קמח, ביצים, שומן, שמרים ומים, ודומה יותר לבלינצ'ס מהמטבח המזרח-אירופי. הגרסה השנייה היא "קרלה דושה" הדומה יותר לדוסה. הבלילה בגרסה זו עשויה מתערובת של אורז ועדשים כתומות שהושרו ונטחנו למחית חלקה יחד עם יוגורט, והיא עוברת תהליך תסיסה במשך 4–6 שעות.
ראו גם

חביתית
לחוח
נאן
קולצ'ה
הערות שוליים

↑  קאנדה: ದೋಸೆ, דוסֶה [d̪oːse]; טולו: ದೋಸೆ, דוסֶה [d̪o:se]; מלאיאלאם: ദോശ, דושָה [d̪oːɕa]; טמילית: தோசை, טוסאי [t̪oːsʌj]; טלוגו: దోస, דושָה [d̪oːɕe]
↑  דוסה (Dosa) ואידלי (Idli), באתר קינמונה, ‏7/2/17
↑  Achaya, K. T., The story of our food, Hyderabad, A.P.: Universities Press (India), 2000, ISBN 81-7371-293-X
↑  Thankappan Nair, P., South Indians in Kolkata : history of Kannadigas, Konkanis, Malayalees, Tamilians, Telugus, South Indian Dishes, and Tippoo Sultan's Heirs in Calcutta, 1st ed, Kolkata: Punthi Pustak, 2004
↑  רן שנער, הארי קארי - מאכלים הודיים, תל אביב: תמר הוצאה לאור, תשמ"ב 1982
מסאלה דוסה מקוצ'ין, קראלה, הודו.
אנדריי קונצ'לובסקי

| --- | --- |

 לידה:  20 באוקטובר 1937  (בן 87) מוסקבה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות
 שם לידה:  Andron Sergheievici Mihalkov 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה, ארצות הברית, צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1959
 עיסוק:  תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע
 מקום לימודים:  המכון לקולנוע על שם גרסימוב (1964)  Academic Music College of the Moscow Conservatory (1957)  בית הספר המרכזי למוזיקה במוסקבה (1952)  הקונסרבטוריון של מוסקבה (1959) 
 בן או בת זוג:  יוליה ויסוצקאיה (1998–?) 
 צאצאים:  יגור קונצ'לובסקי 
 פרסים והוקרה:  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית (1997)  קצין מסדר האמנויות והספרות (12 בינואר 2006)  אריה הכסף (2014, 2016)  אביר במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (2018)  Government Prize in Culture (2017)  Golden Shell (1989)  פרס אמי לבידור בפריים טיים לבימוי מיני סדרה, סרט או ספיישל דרמטי (1997)  קצין מסדר האמנויות והספרות (2005)  מסדר דנאקר (2003)  פרס נשר הזהב (2017)  גרנד פרי של פסטיבל קאן (1979)  פרס האחים וסילייב של הרפובליקה הסובייטית הרוסית (1990)  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה (1974)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1980)  פרס חבר השופטים של פסטיבל ונציה (2002)  פרס ניקה (1989, 2017)  אביר בלגיון הכבוד (22 בספטמבר 2011)  פרס אמי לבידור בפריים טיים  מסדר האמנויות והספרות  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  European Medal of Tolerance  Special Jury Prize 
 http://konchalovsky.ru
 פרופיל ב-IMDb
 
ולדימיר פוטין וראש ממשלת איטליה ג'וזפה קונטה צופים בסרט רוסי-איטלקי חדש "חטא", שהוצג על ידי במאי הסרט אנדריי קונצ'לובסקי, 24 באוקטובר 2018.
אנדריי סרגייביץ' קונצ'לובסקי (ברוסית: ‏Андрей Сергеевич Кончаловский; נולד ב-20 באוגוסט 1937 במוסקבה) הוא תסריטאי, מפיק, שחקן קולנוע ובמאי רוסי. זוכה תואר אמן העם של רוסיה הסובייטית (1980) והחל משנת 2013 נשיא האקדמיה הרוסית לקולנוע.
קונצ'לובסקי זכה פעמיים בפרס אריה הכסף של פסטיבל הסרטים של ונציה (2014, 2016) על סרטיו לילותיו הלבנים של הדוור וגן עדן, זוכה פרס הגרנד פרי של פסטיבל קאן (1979) על סרטו סיביריאדה וזוכה פרס אמי לבידור בפריים טיים (1997) על מיני-סדרה אודיסיאה.
ביוגרפיה

קונצ'לובסקי נולד כאנדריי סרגייביץ' מיכאלקוב במוסקבה, הרפובליקה הסוציאליסטית הפדרטיבית הסובייטית הרוסית, למשפחת מיכאלקוב שלה מורשת אמנותית ואריסטוקרטית בת מאות שנים. שורשי המשפחה בדוכסות הגדולה של ליטא. הוא השתמש בשם משפחתו של סבו מצד אמו (קונצ'לובסקי) כשם הבמה. הוא אחיו של הקולנוען ניקיטה מיכאלקוב ובנו של הסופר סרגיי מיכאלקוב. לעיתים קרובות מכנים אותו אנדרון, אך כפי שאמר מספר פעמים, אנדרון היה רק שם המחמד בו השתמש סבו ומעולם לא היה שמו הרשמי; הוא מעדיף את השם אנדריי.
הוא למד עשר שנים בקונסרבטוריון של מוסקבה, והתכונן לקריירה של פסנתרן. אולם בשנת 1960 הוא פגש את אנדריי טרקובסקי וכתב תסריט משותף לסרטו אנדריי רובליוב (1966).
הסרט הראשון שלו באורך מלא, המורה הראשון (1964), התקבל לטובה בברית המועצות והוקרן על ידי פסטיבלי קולנוע רבים בחו"ל. סרטו השני, סיפורה של אסיה קליאצ'ינה (1967), דוכא על ידי הרשויות הסובייטיות. כאשר הונפק עשרים שנה לאחר מכן, זה הוכרז כיצירת המופת שלו. לאחר מכן, קונצ'לובסקי צילם עיבודים לסרט "קן העומק העדין" של איוואן טורגנייב (1969) והדוד וניה של צ'כוב (1970), עם התפקיד הראשי של אינוקנטי סמוקטונובסקי.
בשנת 1979 היה חבר חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-11 במוסקבה. סרטו האפי סיביריאדה עם הקרנתו בשנת 1979 זוכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע בקאן ואיפשר את מעברו לארצות הברית בשנת 1980.
הגרסאות ההוליוודיות הפופולריות ביותר שלו הן אוהבי מריה (1984), רכבת אל החופש (1985), המבוססת על תסריט של הבמאי היפני אקירה קורוסאווה, ו-טנגו וקאש (1989), בכיכגו וקאשובם של סילבסטר סטאלון וקורט ראסל. בשנות התשעים חזר קונצ'לובסקי לרוסיה, אם כי הוא הפיק מדי פעם סרטים היסטוריים לטלוויזיה האמריקאית, כמו עיבודו לאודיסיאה (1997) והמחזה שזכה בפרסים, אריה בחורף (2003).
פילמוגרפיה

| שנה | סרט | בימוי | תסריט | הפקה | משחק |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1960 | המכבש והכינור |  | כן |  |  |
| 1961 | Judgment of the Mad |  |  |  | כן |
| 1961 | הילד והיונה | כן | כן |  |  |
| 1962 | נעורי איבן |  | כן |  | כן |
| 1964 | אני בן עשרים |  |  |  | כן |
| 1965 | המורה הראשון | כן | כן |  |  |
| 1967 | סיפורה של אסיה קליאצ'ינה | כן |  |  |  |
| 1969 | קן האצילים | כן | כן |  |  |
| 1969 | אנדריי רובליוב |  | כן |  |  |
| 1970 | הדוד וניה | כן | כן |  |  |
| 1972 | The Seventh Bullet |  | כן |  |  |
| 1974 | רומנטיקה של מאהבים | כן |  |  |  |
| 1975 | עבד לאהבה |  | כן |  |  |
| 1978 | סיביריאדה | כן | כן |  |  |
| 1984 | אוהבי מריה | כן | כן |  |  |
| 1985 | רכבת אל החופש | כן |  |  |  |
| 1986 | דואט לאחת | כן | כן |  |  |
| 1987 | אנשים מבוישים | כן | כן |  |  |
| 1989 | טנגו וקאש | כן |  |  |  |
| 1989 | הומר ואדי | כן |  |  |  |
| 1991 | המעגל הפנימי | כן | כן |  |  |
| 1994 | Assia and the Hen with the Golden Eggs | כן | כן | כן |  |
| 1995 | לומייר וחברה | כן | כן |  |  |
| 1997 | אודיסיאה | כן |  |  | כן |
| 2002 | בית השוטים | כן |  | כן |  |
| 2003 | אריה בחורף | כן |  |  |  |
| 2007 | לכל אחד הקולנוע שלו | כן |  |  |  |
| 2007 | ברק | כן |  |  |  |
| 2007 | Moscow Chill | כן | כן |  |  |
| 2010 | מפצח האגוזים | כן | כן | כן |  |
| 2014 | לילותיו הלבנים של הדוור | כן |  |  |  |
| 2016 | גן עדן | כן | כן | כן |  |
| 2019 | חטא | כן | כן | כן |  |
| 2020 | חברים יקרים | כן | כן | כן |  |
| 2024 | דברי ימי המהפכה הרוסית | כן | כן | כן |  |
הערות שוליים

↑  https://www.cinema.co.il/event/סיביריאדה/
↑  שמוליק דובדבני, "אין סיפורים משעממים, יש מְסַפרים משעממים", באתר ynet, 7 בינואר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304357405171  PLWABN: 9810595845105606  BIBSYS: 6085257  BNE: XX1785697  BnF: cb13950777p (data)  CiNii: DA08144252  GND: 119047950  ISNI: 0000 0004 1973 6333  LCCN: n78033069  LNB: 000183435  MusicBrainz: 79476ad6-7449-4b7d-80ba-3afa16ff3307  NDL: 00471624  NKC: jo20010088922  NLK: KAC201228696  NTA: 073743747  SELIBR: 209958  SUDOC: 033787557  VIAF: 4903670   WorldCat (עם VIAF): 4903670
חסידות ליאדי

| --- | --- |

אוהל אדמו"רי חב"ד-לאדי בעיירה
 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  יהדות
 זרם:  חסידות חב"ד 
 ענף:  יהדות חרדית
 קבוצה:  תנועת החסידות
 מקור השם:  ליאדי 
 מקום ייסוד:  ליאדי 
 תאריך ייסוד:  תרכ"ט (1869)
 תאריך סיום:  1910 
 מייסד:  חיים שניאור זלמן שניאורסון 
 אדמו"ר:  חיים שניאור זלמן שניאורסון, יצחק דובער שניאורסון, לוי יצחק גוטרמן 
 תאולוגיה, טקסטים וטקסים
 נוסח תפילה:  סידור אדמו"ר הזקן
 ארגונים ופעילות
 מרכז:  ליאדי 
 מיקום:  האימפריה הרוסית 
 חגים:  חג הגאולה
 
חסידות ליאדי הייתה חצר חסידית ענף של חסידות חב"ד שפוצלה וניהלה חצר בפני עצמה. מייסד החסידות רבי חיים שניאור זלמן שניאורסון התמנה כאחד מאדמו"רי חב"ד עם פטירת אביו הצמח צדק בשנת תרכ"ו. ככל הנראה הכתרתו הרשמית כ"רבי" על ידי הרבנים בליאדי התקיימה בשנת תרכ"ט.
היסטוריה

עוד בחיי רבי מנחם מנדל שניאורסון החלו רבים מהחסידים להתקשר לבנו רבי חיים שניאור זלמן שניאורסון. לאחר פטירת הצמח צדק, הוקם בית דין מיוחד שדן בצוואתו של הצמח צדק, מי יהיה האדמו"ר אחריו. הכרעת בית הדין הייתה כי בנו הצעיר של הצמח צדק, רבי שמואל שניאורסון, יכהן כאדמו"ר הבא.
עקב המחלוקת שהתעוררה בין תומכי רבי יהודה ליב שניאורסון לבין תומכי רבי שמואל, עזב רבי יהודה ליב את לובביץ' , ובעידוד בנו רבי שלמה זלמן שניאורסון, עבר לקאפוסט וייסד בה את חסידות קאפוסט. האחים רבי חיים שניאור זלמן שניאורסון ורבי ישראל נח שניאורסון נשארו שנתיים בלובביץ' ולאחר מכן עבר רבי חיים שניאור זלמן לליאדי ורבי ישראל נח עבר לניעז'ין. רבי חיים שניאור זלמן שניאורסון בתחילה כיהן רק ברבנות, אולם לאחר הפצרת תושבי העיר הוא החל לנהוג באדמו"רות ולומר מאמרי חסידות.
הנהגתו של רבי חיים שניאור זלמן הייתה בדרך אבותיו – חסידות חב"ד: הוא נהג לקבל אנשים רבים מדי יום, וקיבל מהם פדיונות, ופעמים רבות היה גם נותן להם מטבע לצדקה[דרושה הבהרה]. הוא גם מימן מכספו האישי אברכים שעסקו בלימוד התורה. מנהג נוסף שאפיין את החצר היה תהלוכה גדולה אותה היו עושים החסידים עם האדמו"ר בדרך לתשליך.
לחסידות לאדי היה אוסף של ספרים וכתבי חסידות שונים, כולל כרכי כתבי יד של הצמח צדק ומאמרי חסידות של אדמו"רי לאדי עצמם. רובו של אוסף זה נמסר לרבי יוסף יצחק שניאורסון הרבי השישי מלובביץ'. האוסף נמצא כיום בספריית חב"ד לובביץ' בניו יורק.