כרית אוויר
ההיסטוריה של כרית האוויר

מחשבה אינטואיטיבית לפיה הצבת משטחים וחומרים סופגי אנרגיה יכולה לצמצם נזק ליושבי רכב בעת תאונה קיימת כמעט מאז המצאת המכונית בסוף המאה ה-19, אבל התקנה מסחרית נרחבת של כריות אוויר החלה רק בשנות ה-90 של המאה ה-20.
בשנת 1919 נרשם בארצות הברית פטנט אמריקני של שני רופאי שיניים מן העיר בירמינגהם - ארתור פארוט והרולד ראונד - "לכיסוי מטוסים וחלקי רכב אחרים". עד לשנת 1951 הותקנו "שלפוחיות אוויר" במספר לא מבוטל של דגמי רכב.
בקשת פטנט ראשונה למערכת כרית אוויר מתנפחת הוגשה באוקטובר 1951 על ידי המהנדס הגרמני וולטר לינדרר, אולם הפטנט עצמו נרשם בגרמניה רק בנובמבר 1953, כשלושה חודשים לאחר שבארצות הברית אושרה בקשת הפטנט של ג'ון הטריק, אשר הגיש אותה באוגוסט 1952. הטריק פיתח את הפטנט שלו לאחר תאונה שעבר שנה קודם לכן עם אשתו וביתו הצעירה. בשני המקרים הוצעה שיטה די דומה שמבוססת על שחרור מהיר של אוויר דחוס על ידי קפיץ ברגע שבו נגרמים פגיעה ועיוות של הפגוש הקדמי של רכב. מחקרים שבוצעו בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוכיחו שאוויר דחוס לא יכול לנפח כריות האוויר מהר מספיק כדי לשפר את הבטיחות, וזה הוביל לפיתוח מנגנוני ניפוח כימיים.
מהנדס הרכב היפני יאסוזובורו קובורי (Yasuzaburou Kobori) המציא בשנת 1964 כרית אוויר עם מנגנון ניפוח שבו נעשה שימוש בחומר נפץ ואף רשם פטנט על המצאה זו ב-14 מדינות. קובורי הלך לעולמו בשנת 1975, כשני עשורים לפני שכריות אוויר נכנסו לשימוש נפוץ בכלי רכב.
אחד הרכיבים החשובים ביותר לפעולת כרית-אוויר - מערכת החיישנים מאפשרים לקבוע מתי להפעיל אותה - פותח ונרשם כפטנט בשנת 1967 על-ידי אלן ק. בריד שהמציא חיישן אלקטרומכני שכולל כדור פלדה שממוגנט באמצעות מגנט לצינור. חיישן זה אפשר להפעיל את הכרית תוך פחות מ-30 אלפיות השנייה. מנגנון הניפוח התבסס על פיצוץ של נתרן אזיד במקום אוויר דחוס.
הקונגרס האמריקני חוקק חוק שחייב שילוב כריות אוויר בכלי רכב משנת 1972 אך יצרני המכוניות דחו את מועד היישום שוב ושוב לאחר ששכנעו את הקונגרס שאין אפשרות מעשית לייצר מוצר כזה. באותן שנים לא חלה חובת חגירה של חגורות בטיחות ויצרני רכב ראו במערכת כזאת תחליף אפשרי ופאסיבי שיתקבל בברכה על-יחדי נהגים. באמצע שנות ה-70 הוחלט בארצות הברית להמיר את החובה להתקין כריות אוויר במכוניות לחובה להציע כריות אוויר למעוניינים בו בתוספת מחיר.
התקנה של כריות אוויר בכלי רכב מייצור סדרתי החלה בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 כאשר ג'נרל מוטורס התקינה כרית אוויר לנהג בשברולט אימפלה שנמכרו לצי הרכב הממשלתי בשנת 1973. שתיים מבין המכוניות האלה עברו מבחני ריסוק כעבור 20 שנים וכריות האוויר שלהן נפרסו בצורה מושלמת.
דגם ראשון שבו הותקנה כרית אוויר בטיחותית לנוסע הוא אולדסמוביל טורונדו בשנת 1973. ג'נרל מוטורס ניסתה לשווק את כריות האוויר תחת השם המסחרי "Air Cushion Restraint System", או ACRS אבל הסירה את האפשרות הזאת כעבור 4 שנים בנימוק של חוסר עניין צרכני. הצי המוקדם של רכבי ג'נרל מוטורס ניסיוניים שצוידו בכריות אוויר חווה שבעה הרוגים, ולגבי אחד מהם עלה חשד סביר שהמוות נגרם כתוצאה מכרית האוויר.
בשנת 1974 הפכה ג'נרל מוטורס את מערכת ACRS שלה לזמינה כאופצייה בתוספת תשלום בדגמי קאדילק, ביואיק ואולדסמוביל. מכוניות אלה היו בעלות כרית אוויר בגלגל ההגה ולברכי הנהג. כריות לנוסע לצד הנהג שילבו כרית ברך ופלג גוף עליון שנופחו בשני שלבים כדי לשפר את רמת ההגנה בעת תאונה. עם זאת - במכוניות שצוידו ב-ACRS לא היו חגורות בטיחות מסוג "שלוש נקודות" שכוללות גם חגורת כתף אלא רק חגורות בטן, וזאת על אף שהתקינה האמריקנית באותה עת כבר דרשה חגורות כתפיים. למעשה - כריות האוויר לנוסע שימשו כתחליף לחגורות כתפיים.
בשנת 1981 הציגה מרצדס בנץ את כרית האוויר במערב גרמניה כאופציה בתוספת תשלום במכונית הדגל שלה - S-Class (W126), וכך הייתה בפועל לחברה הראשונה שהתקינה כריות אוויר במכוניות מייצור סדרתי.
בשנת 1987 הייתה פורשה 944 טורבו המכונית הראשונה שבה הותקנו כריות אוויר לנהג ולנוסע כציוד סטנדרטי. באותה שנה הוצעה כרית אוויר ראשונה במכונית יפנית - הונדה לג'נד. שנה לאחר מכן, ב-1988, קרייזלר הייתה יצרנית הרכב הראשונה בארצות הברית שהציעה כרית אוויר בצד הנהג כציוד סטנדרטי, וזה היה בשישה דגמים שונים. בשנת 1989 היא התקינה כריות אוויר בצד הנהג כסטנדרט בכל דגמי מכוניות הנוסעים שלה.
ההתנגשות המתועדת הראשונה בין שתי מכוניות שבהן הותקנו כריות אוויר התרחשה ב-12 במרץ 1990 בווירג'יניה, ארצות הברית בין שתי מכוניות מדגם קרייזלר לברון משנת הייצור 1989. במהלך התנגשות חזיתית בין שתי המכוניות התנפחו בשתיהן כריות האוויר ולמרות נזק רב לשתי המכוניות הנהגים נפצעו באורח קל בלבד.
כרית האוויר נדרשה כציוד חובה בארצות הברית החל משנת 1989, למעט כלי רכב בהם הותקנו חגורות בטיחות אוטומטיות (שחוגרות אוטומטית את הנהג והנוסע). החל מדגמי 1990 התקינה קרייזלר כריות אוויר רד התקינה באותה עת כריות אוויר בחלק מדגמי היוקרה שלה והבטיחה לשלב כריות אוויר בכל מכוניותיה, בצד הנהג ובצד הנוסע הקדמי, באמצע שנות ה-90. באוקטובר 1990 הודיעה גם ג'נרל מוטורס על כוונתה לשלב כריות אוויר בכל רכביה.
אנשי מינהל הבטיחות בדרכים הפדרלי האמריקני - NHTSA העריכו בשעתו שכריות אוויר הצילו את חייהם של יותר מ-4,600 בני אדם עד ל-1 בספטמבר 1999; עם זאת, המחקר מצא גם שכריות אוויר בשנות ה-90 גרמו בעצמן לחלק מן ההרוגים ולפציעות קשות, ובשנת 1998 יזם מינהל הבטיחות רגולציה חדשה לכריות אוויר מתקדמות יותר.
בשנת 1991 הוצעו כריות אוויר באירופה על-ידי ארבעה יצרנים: ב.מ.וו, וולוו, הונדה ומרצדס-בנץ, ורק בדגמים היקרים שלהם. תוך שנים אחדות הפכו כריות האוויר לציוד סטנדרטי ברוב המכוניות החדשות שנמכרו באירופה ובסוף שנות ה-90 כמעט שלא נמכרו דגמים חדשים בלי כריות כאלה כציוד סטנדרטי או אופציונלי.