stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריה רוגובסקה-פלסקה
ביוגרפיה

מרינה פלסקה-רוגובסקה נולדה ב-7 בפברואר 1877 בכפר צ'פלין, פולין.
פלסקה הייתה אשת חינוך בעלת תודעה חברתית מפותחת אשר באה לידי ביטוי בפעילות פוליטית (במפלגה הסוציאליסטית-PPS (אנ')) למען פולין ריבונית בעטייה נאסרה מספר פעמים. מאסרה לא עצר את תרומתה לכלל, בעת מאסרה לימדה את ילדי האסירים.
שילוב של תפישתה החברתית; החינוכית, ניסיונה כפדגוגית ואובדן בתה (בשנת 1914) הביאו אותה להחלטה להקדיש חייה לילדים. בזמן מלחמת העולם הראשונה עבדה בבית יתומים באוקרינה. המקום והזמן הללו היו לנקודת ציון משמעותית בציר עשייתה של מרינה. ב-24 בדצמבר 1915; עת קורצ'אק הגיע לביקור בבית היתומים אשר בו עבדה מרינה. המפגש הניב שיתוף פעולה פדגוגי ייחודי שמבוסס, להלכה ולמעשה, על ההתנהלות הפדגוגית שפותחה ויושמה בבית היתומים היהודי בוורשה; קורצ'אק התגייס לטובת ילדי בית היתומים שהיו במצב קשה. ההתגייסות לטובת הילדים לא פסקה כשתם הביקור. קורצ'אק ייעץ וכתב לעיתון הילדים גם לאחר שפיזית לא נכח במקום.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שבה מרינה לוורשה. במסגרת תפקידה הפדגוגי סיירה במוסדות חינוכיים. בעקבות אלה ובברכת קורצ'אק החליטה להקים בית יתומים לילדי פועלים פולנים ברוח הקורצ'קאית.
ביוגרפיה > בית היתומים הפולני "נאש דום" (ביתנו) בניהול מרינה וקורצ'אק

"נאש דום" הוא בית היתומים לילדי פועלים פולנים שניהלו מרינה וקורצ'אק. הניהול היה בשיתוף פעולה חלקי נוכח אי הסכמות בנושאים מסוימים.
בית היתומים הוקם בפרושקוב, בשנת 1919 ופעל עד לשנת 1928 בהמשך, משנת 1928 עד לשנת 1944, פעל בשכונת ביילאני, ורשה.
קורצ'אק הגייע ל"נאש דום" בכל שבוע בעת שירותו הצבאי.
הוקם גוף ציבורי שעתיד לסייע ל"נאש דום" מבחינה כלכלית ועתיד לתכנן תוכנית פדגוגית יישומית. יאנוש קורצ'אק היה אחד מששת חבריה. בהמשך מרינה הפעילה את קשריה הפוליטיים מן העבר לתמיכה כלכלית ב"נאש דום".
הפדגוגיה הקורצ'קאית ליוותה את חיי בית היתומים ביטוי לכך במאמר שכתבה מרינה ושמהווה בסיס לספר שכתבה ופרסמה בשנת 1928 על אודות בית היתומים "נאש דום" (קורצ'אק כתב במבוא לספרה של מרינה).
שילוב תפישות עולמה הפוליטית והתרבותית באו לידי ביטוי בפתיחת שערי "נאש דום" לפעילות שתשפיע על הסביבה, שתקיים שיתוף פעולה משמעותי. היא בקשה להרחיב את קהל היעד לפעילויות משפחתיות כך ילדי "נאש דום" ייהנו מפעילויות עם משפחות והמשפחות ייהנו מהאפשרויות, מהתכנים, מהפעילויות שמזמן ה"נאש דום". דוגמאות לפתיחת השערים: בשנת 1934 מרינה פתחה מעון יום לילדים כפריים. בשנת 1936 הוכרזה ספריית "נאש דום" כספרייה אזורית.
ליעד המרכזי שהציבה מרינה ופתיחת השערים והרחבת ההשפעה של "נאש דום" על הסביבה להתנהלות על פיו היה מחיר - התרחקות של קורצ'אק ובמידה מסוימת של הקורצ'קאיות שמטפחת את היחיד ביחד הייחודי. יתר על כן, קורצ'אק נאלץ להקדיש את מירב המשאבים לכלכלת ילדי "דום שירוט", בית היתומים היהודי.
כשרוחות מלחמת העולם השנייה מנשבות ה"נאש דום" שימש את המחתרת הפולנית ומקום מסתור לילדים יהודים ושימש כבית חולים בזמן המרד הפולני באוגוסט עד לאוקטובר 1944.
בנובמבר 1985 התקיים טקס ב"נאש דום", ורשה בו מרינה קיבלה את אות חסידי אומות העולם ובשדרת חסידי אומות העולם ביד ושם ניצב שלט שעליו חקוק שמה.
ב-7 בספטמבר 1944 הלכה מרינה לעולמה.
ראו גם

בית היתומים של יאנוש קורצ'אק
לקריאה נוספת

אידאות חינוכיות ותהליכי שינוי: בין קורצ'אק לחניכיו, מאמר מאת תלמה מרגלית צוק, בעריכת דר' שלומי דורון המכון החינוכי הישראלי ע"ש יאנוש קורצ'אק.
יאנוש קורצ'אק - בין העולמות; עיונים במורשתו של יאנוש קורצ'אק, 6, הוצאת בית לוחמי הגטאות ואוניברסיטת חיפה, 1996.
הערות שוליים

↑  ילדים ומחנכים בבית היתומים "נאש דום", שנוהל על ידי ינוש קורצ'ק ומרינה פלסקה., נבדק ב-2022-06-27
↑  כרזה - עם יהודים ועם פולנים, באתר פייסבוק
↑  שלט על שמה של מרינה פלסקה בשדרת חסידי אומות העולם ב"יד ושם" בירושלים., נבדק ב-2022-06-27
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462648605171  PLWABN: 9810574265905606  ISNI: 0000 0001 1273 0295  LCCN: n2017075662  VIAF: 164372811   WorldCat (עם VIAF): 164372811
דפנה אוודיש גולן

| --- | --- |

 לידה:  1989 (בת 36 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  התיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית'  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 פרופיל ב-IMDb
 
דפנה אוודיש גולן (נולדה ב-1989), היא יוצרת ישראלית של סרטי אנימציה תיעודיים ומאיירת של ספרי ילדים, שחיה ופועלת באמסטרדם, הולנד.
ביוגרפיה

נולדה לריבה פינסקי-אוודיש, ציירת ואמנית, ולמוטי (מרדכי) אוודיש, מנהל כספים בחברת תיירות. הבת האמצעית בין אחות גדולה לאח צעיר. סבה וסבתה מצד אביה, חיו בירושלים. לאחר מותם נפתחה בשנת 2017, בדירה שבה גרו, גלריה מרי, גלריה שיתופית לאמנות (הקרויה על שם הסבתא מרי אוודיש).
גדלה והתחנכה בירושלים. בתיכון למדה בתיכון לאמנויות עש צ'ארלס א' סמית' (סיימה ב-2007).
בהמשך שירתה שירות חובה כמורה-חיילת בנח"ל.
לאחר שירותה הצבאי למדה בשנים 2011–2015 לתואר ראשון במחלקה לאמנויות המסך בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, והתמחתה באנימציה. בשנת 2013 במהלך התואר למדה סמסטר אחד לימודי אנימציה ואיור במסגרת המכון האירופי לעיצוב (אנ') במילאנו, איטליה, בתוכנית לחילופי סטודנטים מצטיינים. בשנת 2016 לאחר סיום התואר השלימה גם תעודת הוראה באמנות.
בשנים 2017–2018 המשיכה לתואר שני באנימציה בהולנד, למדה במכון סנט יוסט לאמנויות ויזואליות (א.ק.ו. סנט יוסט (אנ')) בעיר דן בוס, והתמחתה שם בסרטי אנימציה תיעודיים (דוקו-אנימציה).
לאחר סיום התואר השני נשארה בהולנד, ושם היא חיה ויוצרת.
בשנים 2021–2022, במקביל ליצירתה, לימדה באקדמיה ע"ש וילם דה קונינג (אנ') ברוטרדם.
עבודתה האמנותית > כיוצרת סרטי אנימציה

אוודיש גולן יצרה עד היום מספר סרטי אנימציה תיעודיים, ובהם:
"אולי רק ציפורי מסע יודעות" (2016) - סרט הגמר שלה ב"בצלאל", שהתבסס על ראיונות עם אנשים ממקומות שונים שמצאו להם בית רחוק מזה שנולדו בו. שם הסרט לקוח משיר של המשוררת לאה גולדברג.
"הדוב שאיתי" (2018) - סרט הגמר שלה בלימודי תואר שני, שעוסק במהגרים שעזבו את ביתם וחצו גבולות בשביל האהבה.
"מול הים - לזכרו של עמית יאורי" (2020) - סרט שנעשה במסגרת פרויקט "פנים יום זיכרון" של בית אבי חי, לזכרו של סמ"ר עמית יאורי שנפל במבצע צוק איתן ב-2014.  שם הסרט לקוח מהשיר "מול הים" של המשוררת זלדה שהלחין עמיר לב.
"לשחות עם כנפיים" (2023) - סרט המתאר את חוויית ההגירה של ילדה ישראלית בהולנד אשר לומדת לשחות עם בגדים. הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-הולנדית.
מכיוון שאוודיש חייתה במספר ארצות, היא חוקרת ביצירותיה את משמעות המושגים "בית", "הגירה" ו"זהות".
עבודתה האמנותית > כמאיירת ספרי ילדים

אוודיש איירה במשך השנים מספר ספרי ילדים, ובהם:
נילי אושרוב, המנופף הקטן, הוצאת סיפורי סבתא, 2017.
ויקי כהן וערן שגיא, תנינון ונחניאלי, הוצאה עצמית, 2020.
Chana and Larry Stiefel, Mendel's Hanukkah mess up, Moosic, Pennsylvania, Kalanit Books, 2022.
עבודתה האמנותית > פרסים בהם זכתה

סרטיה של אוודיש הוצגו בפסטיבלים נחשבים בעולם ובהם: פסטיבל שטוטגרט לסרטי אנימציה (ITFS), הפסטיבל הבינלאומי לאנימציה באוטווה (OIAF) בקנדה, פסטיבל דוק לייפציג (DOK Leipzig) בגרמניה, ופסטיבל ורשה בפולין. הסרטים זכו בפרסים וציונים לשבח:
עבודתה האמנותית > פרסים בהם זכתה > אולי רק ציפורי מסע יודעות

זכה בבחירת האוצרים של וימאו
פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל מוביל מושן בשווייץ
ציון לשבח בפסטיבל אנימארטה בברזיל
עבודתה האמנותית > פרסים בהם זכתה > מול הים

ציון לשבח בפסטיבל לינולאום באוקראינה (על האסתטיקה האנימטיבית הייחודית לו)
עבודתה האמנותית > פרסים בהם זכתה > הדוב שאיתי

פרס סרט האנימציה הטוב ביותר בפסטיבל ירושלים
פרס הפנטסטיק בפסטיבל שטוטגרט לאנימציה
פרס האיחוד האירופאי בפסטיבל האנימציה אנימהסירוס ביוון
פרס סרט האנימציה הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הקצר בבולוניה
מועמד לפרס סרט האנימציה הטוב ביותר בפסטיבל פאלם ספרינגס לקולנוע קצר
חיים אישיים

נשואה לבן גולן. גרה באמסטרדם.
הערות שוליים

↑  דניאלה קופלר, אולי רק ציפורי מסע יודעות – סרטה של דפנה אוודיש, באתר מונפש - מגזין לאנימציה, ‏7 בפברואר 2018
↑  אולי רק ציפורי מסע יודעות, באתר פסטיבל הסרטים הבינלאומי בירושלים
↑  Journey Birds (אולי רק ציפורי מסע יודעות), באתר Daphna Awadish Golan
↑  הדוב שאיתי, באתר פסטיבל הסרטים הבינלאומי בירושלים
↑  Bear With Me (הדוב שאיתי), באתר Daphna Awadish Golan
↑  סמ"ר עמית יאורי, באתר יזכור - אתר ההנצחה לחללי מערכות ישראל
↑  Facing Water (מול הים - לזכרו של עמית יאורי), באתר Daphna Awadish Golan
↑  מורן אביב דביר, עושים קונצים – פגישה עם המאיירת והאנימטורית דפנה אוודיש, דאצ'טאון, 28 באוקטובר 2021
↑  Swimming With Wings (לשחות עם כנפיים), באתר Daphna Awadish Golan
סוזן ספאק

| --- | --- |

 לידה:  6 ביולי 1905 בריסל, בלגיה 
 הוצאה להורג:  12 באוגוסט 1944 (בגיל 39) כלא פרן, צרפת 
 מדינה:  בלגיה, צרפת 
 מקצוע:  סופרת, לוחמת בתנועת ההתנגדות הצרפתית, לוחמת מחתרת 
 בן או בת זוג:  Claude Spaak 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (21 באפריל 1985) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  סוזן ספאק
 
סוזן ספאק (בצרפתית: Suzanne Spaak;‏ 1905, בריסל – 12 באוגוסט 1944, פריז) הייתה פעילה במחתרת הצרפתית וחסידת אומות העולם, נרצחה על ידי הגרמנים.
קורות חיים

ספאק נולדה בבלגיה אך את רוב חייה חייתה בצרפת. היא הייתה בתו של בנקאי בלגי וגיסתו של פול-אנרי ספאק (אנ'), לימים שר החוץ הבלגי וראש ממשלת בלגיה. בעלה קלוד, שהיה דרמטורג, היה ידידו של רנה מגריט, שאף צייר את דיוקנה של ספאק. ספאק נפגשה עם העיתונאית יוליה פירוט ונתנה לה השראה ללמוד צילום. לימים הפכה פירוט לצלמת ידועה.
קורות חיים > פעילות להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה

בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, התגוררה ספאק בפריז עם בעלה ושני ילדיהם. בשנת 1942 הציעה עזרה לארגון בשם "המחתרת הלאומית נגד גזענות" - ארגון שקדם לתנועה נגד גזענות (אנ') שהוקם ב-1949.
ספאק תרה ברחבי פריז וניסתה למצוא בתי חולים שיסכימו לקלוט ילדים יהודים תחת שמות בדויים. היא השתמשה במעמדה החברתי הגבוה וביקשה עזרה מכמרים, שופטים וסופרים, בעודה מזכירה להם את חובתם המוסרית לפעול נגד רודפי יהודים ומתנגדי המשטר. היא הדפיסה עלונים לקידום מטרה זו. היא הייתה חברה ברשת הריגול "התזמורת האדומה" ופעלה בעיקר להצלת ילדים יהודים שעמדו בפני גירוש. בתחילת 1943 פעלה בשיתוף עם הכמרים ורגארה (Paul Vergara) וגימו (Marcelle Guillemot) להסתרת כ-60 ילדים יהודים שעמדו להיות מגורשים. היא סיפקה לילדים אלה כרטיסי מזון ובגדים.
באוקטובר 1943 נעצרה ספאק על ידי הגסטפו ונלקחה למעצר בכלא פרן (אנ'). לפני מעצרה הספיקה להיפטר מרשימת ילדים שאותם הסתירה.
ביוזמתו של היינץ פאנוויץ היא נשפטה בינואר 1944 ונגזר עליה דין מוות, שבוצע ב-12 באוגוסט 1944 כאשר נורתה למוות בתאה. הגופה נקברה בחיפזון על מנת להסתיר את הפשע תחת השם "אישה בלגית".
ימים מעטים לאחר מכן שוחררה פריז בידי בעלות הברית.
הכרה

ב-21 באפריל 1985 הכיר יד ושם בסוזן ספאק בתור חסידת אומות העולם.
ראו גם

הצלת יהודים במהלך השואה
הערות שוליים

↑  על יוליה פירוט באתר ICP - מרכז הצילום הבינלאומי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16985377t (data)  GND: 114907356X  ISNI: 0000 0004 5287 1318  SUDOC: 229092497  VIAF: 317275890   WorldCat (עם VIAF): 317275890 
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אדית פולבר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בדצמבר 1906 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  1944 (בגיל 37 בערך) אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  צרפת 
 
אדית פולבר (בצרפתית: Édith Pulver;‏ 2 בדצמבר 1906, לונדון – 10 באוקטובר 1944, אושוויץ) הייתה לוחמת התנגדות יהודייה צרפתייה בתקופת השואה, חברה בתנועת הצופים היהודים בצרפת, מזכירתו של מארק אגנו, שנרצחה באושוויץ.
קורות חיים

אדית פולבר הייתה אחותו של ז'אק פולבר (Jacques Pulver), ממנהיגי תנועת הצופים היהודים בצרפת, שמת בישראל ב-1994.
היא נעצרה במקביל למארק אגנו בגרנובל ב-18 בפברואר 1944 על ידי הגסטפו וגורשה מתחנת בוביני (Bobigny) בשילוח 69 ב-7 במרץ 1944 לאושוויץ, שם נספתה.
על פי לוסיין לזר (1987): "מארק אגנו, מנהיג la Sixième, ועוזרתו, אדית פולבר, נפלו למלכודת שהטמין הגסטפו בגרנובל ב-18 בפברואר 1944. לדברי הצלב האדום, אדית פולבר נעצרה ברחוב. לאחר עינויים אכזריים, אגנו קפץ מחלון מפקדת הגסטפו למחרת ומת. אדית פולבר, שגורשה לאושוויץ, לא שרדה, וחלקה בגורלו של [ז'אק] וינטרוב (Jacques Weintrob)."
ראו גם

ההתנגדות היהודית בצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה
לקריאה נוספת

André Kaspi. Les Juifs pendant l'Occupation. Éditions du Seuil: Paris, 1991. ISBN 2-02-013509-4
Serge Klarsfeld. Le Mémorial de la déportation des Juifs de France. Beate et Serge Klarsfeld: Paris, 1978. Nouvelle édition, mise à jour, avec une liste alphabétique des noms.FFDJF (Fils et Filles des Déportés Juifs de France), 2012.
Lucien Lazare. La résistance juive en France. Stock: Paris, 1987. ISBN 2-234-02080-8
Mordecai Paldiel. Saving One's Own: Jewish Rescuers During the Holocaust. University of Nebraska Press, 2017. ISBN 0827612974, ISBN 9780827612976
Paul R. Bartrop & Samantha J. Lakin. Heroines of Vichy France: Rescuing French Jews during the Holocaust. ABC-CLIO, 2019, ISBN 1440852332, ISBN 9781440852336
הערות שוליים

↑  ז'אק פולבר, דף עד, באתר יד ושם, ‏20.3.86
↑  (באנגלית) Edith Pulver, a Jewish fighter in the underground in France. .... infocenters.co.il. Cette source mentionne que Jacques Pulver est le père d'Édith Pulver. De fait, il est son frère cadet, né le 12 juillet 1914.[réf. nécessaire]
Catégorie:Article à référence nécessaire
 Avec une photo d'Édith Pulver.
↑  Voir, Klarsfeld, 1978.
↑  Dans le même convoi, il y a un Jean Pulver, né le 18 août 1915 à Paris. Voir, Klarsfeld, 2012.
↑  Voir, La lutte contre le sauvetage durant l'action brunner en France (1943-1944).
↑  (באנגלית) Paul R. Bartrop & Samantha J. Lakin, Heroines of Vichy France: Rescuing French Jews during the Holocaust, 2019, p. 61.
↑  (באנגלית) Mordecai Paldiel, Saving One's Own: Jewish Rescuers During the Holocaust, 2017, p. 259-260. Son frère Jacques Pulver et sa belle sœur, Monique Pulver font aussi partie des EIF et de la Résistance.
קרן קטקו איילי

ד"ר קרן קטקו איילי (2024)
קרן קטקו איילי (באנגלית: Keren Ketko Ayali, נולדה ב-8 בדצמבר 1970) היא ד"ר לחינוך וחלוצת ה פדגוגיה האקטיביסטית בישראל. ייסדה את קהילת המורות והמורים האקטיביסטיים הראשונה בישראל, הקימה את האתר "חיים משותפים" המשקף את מארג החיים המשותפים בין יהודים לערבים בישראל, מרצה לחינוך במכללה האקדמית אורנים, מלמדת פיתוח מקצועי למורות ולמורים בתחום ומורה בתיכון.
ביוגרפיה

קרן קטקו נולדה בירושלים. אמה, יפה, שעלתה מאוקראינה עבדה כספרנית, ואביה, שלמה קטקו, עלה מניו זילנד. גדלה בשכונת טלביה ולמדה בגימנסיה העברית רחביה. הייתה הצעירה מבין חמישה אחים ואחיות. במקביל ללימודיה התיכוניים הייתה חברה בשבט מודיעין - צופי ירושלים. בשירותה הצבאי הייתה מדריכה בבית ספר שדה.
בלימודיה האקדמיים למדה לתואר ראשון, שני, ושלישי: בשנת 1993 סיימה בהצטיינות תואר ראשון בספרות עברית ותולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת 1995 השלימה תעודת הוראה במכון כרם, בשנת 1996 סיימה תואר שני בתקשורת המונים באוניברסיטה העברית, בשנת 2015 סיימה לימודי תעודה בייעוץ ארגוני באוניברסיטת תל אביב ובשנת 2023 סיימה תואר שלישי בחינוך מאוניברסיטת באבש-בולאי (אנ'), אוניברסיטה ציבורית הפועלת בעיר קלוז'-נפוקה, ברומניה וקשורה למערכת בינלאומית של אוניברסיטאות. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בחקר גישת  הפדגוגיה האקטיביסטית לקידום אזרחות פעילה בקרב מורות ומורים בישראל.
פעילות חינוכית בתחום הפדגוגיה האקטיביסטית

תחום המחקר העיקרי של קטקו איילי הוא הוראה באמצעות גישת הפדגוגיה האקטיביסטית בישראל, כלומר טיפוח חינוך למעורבות פוליטית, חשיבה ביקורתית ומציאת דרכים לקידום בני נוער כאזרחיות ואזרחים לעתיד. היא נחשבת למובילה בהנחלת הגישה  ומוכרת בהבאת הפדגוגיה האקטיביסטית לשיח האקדמי והחינוכי בישראל. החל משנת 2020, עסקה קטקו איילי במחקר חדשני על פדגוגיה אקטיביסטית, יישומה במוסדות החינוך בישראל וקידום היבטים שונים של פדגוגיה זו באמצעות מורות ומורים הלומדים את גישת הפדגוגיה האקטיביסטית דרך השתלמויות. בוגרי ההכשרות מצטרפים לקהילה לומדת שאותה ממשיכה קטקו איילי להנחות משנת 2022 במטרה להמשיך את תהליכי הפיתוח המקצועי של מורות ומורים להתמודד עם אתגרים הכרוכים בהטמעת יעדים.
מחקריה ופרסומיה הראשונים בנושא תרמו רבות להכרת המושג והגישה בקרב אנשי ונשות חינוך הן במערכת החינוך והן באקדמיה.
בין המודלים היישומיים שהציגה במחקריה, פיתחה את 'מודל חמש הרמות' להטמעת גישת הפדגוגיה האקטיביסטית בכיתה.  בנוסף המשיגה מתווה בעל שישה עקרונות להגדרה ויישום של הפדגוגיה האקטיביסטית.
בעבודתה החלוצית הניחה קטקו איילי את התשתית האקדמית והמעשית להטמעת גישה זו ככלי לקידום מעורבות חברתית ואזרחית בקרב בני נוער בישראל.
מחקריה של קטקו איילי הראו כי מורות ומורים יכולים ללמוד כיצד ללמד בגישת הפדגוגיה האקטיביסטית, להוסיף חינוך פוליטי למקצועות הלימוד ובכך לקדם בני נוער להיות מעורבים ומשתתפים כאזרחים בוגרים. בין מחקריה, מחקר כמותי בקרב מורות ומורים שהשתתפו בתוכנית הכשרה לפדגוגיה אקטיביסטית לקידום אזרחות פעילה, בהשוואה לקבוצת ביקורת. המחקר בחן את השפעת ההכשרה על עמדות, תפיסות ורמת היישום בפועל של גישה זו. הממצאים הראו כי בעוד ההכשרה תורמת להרחבת הידע ולשינוי עמדות, נדרש פרק זמן ארוך יותר והשתייכות לקהילת למידה כדי ליישם בפועל את הפדגוגיה האקטיביסטית. על בסיס ממצאים אלו יזמה קטקו איילי את הקמתה של קהילת למידה מקצועית ראשונה מסוגה בישראל לפדגוגיה אקטיביסטית לקידום אזרחות פעילה, המונה בשנת 2024 למעלה מ-150 מורים ומורות.
כמו כן, קטקו איילי בחנה מגמות של פדגוגיה אקטיביסטית בהוראת אוריינות מדיה (תקשורת וקולנוע) וניתחה על פי הגישה החדשנית תוכניות לימודים לתקשורת המונים של משרד החינוך משנת 1993.
בנוסף, פיתחה קטקו איילי שאלון ייעודי ומקיף הבודק ידע, עמדות, אמונות ורמת יישום בתחום הפדגוגיה האקטיביסטית לקידום אזרחות פעילה. שאלון זה מהווה כלי מחקרי חדשני התורם ליכולת לבחון ולהעריך התערבויות חינוכיות בתחום.
בשנת 2016 ייסדה אתר בשם "חיים משותפים" כאקטיביזם חברתי לקדם חיים של סובלנות בישראל, בין ערבים ויהודים. האתר מציג מאות מיזמים, ארגונים ועמותות המקדמות חברה משותפת בישראל. באתר תוכן המתאר מפגשים אלו בצורת סיפורי בלוג.
בנוסף, ייסדה ופיתחה ביחד עם אדם - המדרשה לדמוקרטיה ושלום את הפודקאסט החינוכי "דמוקרטיה מתחילה בחינוך". כל פרק בפודקאסט מוקדש להבהרת עקרון דמוקרטי אחד ומשמעותו הפרקטית. לכל פרק מצורף מערך פעילות להתנסות בנושא המשמש כלי עזר לחינוך.
חיים אישיים

נשואה. אם לארבעה.
מתגוררת בזכרון יעקב.
פרסומיה

מאמריה עוסקים בתחום של פדגוגיה אקטיביסטית. להלן מבחר מהם:
קרן קטקו איילי, ניתוח של לימודי הקולנוע והתקשורת בישראל לפי הפדגוגיה האקטיביסטית: המשָׂגה מחודשת למעשי החלוצות הלגה קלר  ודורית באלין, דפים (גיליון בנושא: נשים חלוצות בחינוך) 77, 2022
Ketko Ayali, Keren; Bocoş, Muşata (2020). "Practical Five-Level Model for Activist Pedagogy and Promoting Active Citizenship: Film Study in Israel as a Test Case". Educatia 21. 19: 74–83.
Ketko Ayali, Keren; Bocoş, Muşata. "A Model to Promote Active Citizenship and Activist Pedagogy (ACAP) in High School Teaching". Education, Reflection, Development – ERD 2020,  European Proceedings of Social and Behavioural Sciences. 104: 10–22. doi:10.15405/2021.03.02.2.
Ketko Ayali, Keren; Bocoş, Muşata. "Developing A Questionnaire For Active Citizenship And Activist Pedagogy". Education, Reflection, Development - ERD 2021, European Proceedings of Educational Sciences. 2: 555–563. doi:10.15405/epes.22032.56.
עיסוקים נוספים

משנת 2018 עסקה בפעילות פוליטית באזור מגוריה והייתה חברת מועצה במועצת זכרון יעקב מטעם הסיעה המקומית "זכרון יעקב שבלב". קטקו איילי הייתה  מס' 2 בסיעה שבראשה עמדה צילה רשף. במהלך הקדנציה היא שימשה כנציגה בוועדת החינוך ובתחילת הקדנציה כחברה בוועדת איכות הסביבה.
הערות שוליים

↑  Keren Ketko Ayali, Promoting active citizenship and activist pedagogy among Israeli high school teachers (Doctoral Thesis), Cluj-Napoca: Babeș-Bolyai University, 2022 (אורכב [חסר תאריך] ב openu-primo.hosted.exlibrisgroup.com [Error: unknown archive URL])
↑  קרן קטקו איילי וכותבים נוספים, אתר תוכן ישראלי המספק מידע על חיבורים בין קהילות ומדווח על העשייה הרב תרבותית הקיימת  בישראל בין יהודים וערבים., באתר חיים משותפים
↑  ד"ר קרן קטקו איילי וכותבים נוספים (נעמה כרמי, אוקי מרושק-קלארמן, ענת סרגוסטי ומרדכי קרמניצר), הפודקאסט של מדרשת אדם - דמוקרטיה מתחילה בחינוך, באתר אדם - המדרשה לדמוקרטיה ולשלום
חינוך פוליטי

מודל האו"ם, אחת מתוכניות החינוך הפוליטי הוותיקות בעולם, בנגלדש, 2012
חינוך פוליטי (מכונה לעיתים גם חינוך אזרחי או חינוך לדמוקרטיה) הוא זרם בחינוך ההומניסטי המכוון להכשרת לומדיו להשתלב באורח פעיל בחברה אזרחית ולתפקד על פי השקפת עולמם במציאות חברתית ופוליטית מורכבת. החינוך הפוליטי שואף להקנות את היכולת לקיים דיון ציבורי המסוגל להכיל דעות שונות ועם זאת לחתור להסכמות ופשרות, ובשל כך מהווה נדבך חשוב בדמוקרטיה הליברלית.
החינוך הפוליטי אינו שם נרדף לחינוך מפלגתי, רעיוני או אידאולוגי, אלא מבטא אופן חשיבה חינוכי שאיננו חד-ערכי. אחת ממטרותיו העיקריות היא דווקא קידום המודעות לסוגיות שנויות במחלוקת ולדילמות ערכיות, תוך שמירה על כבוד וסובלנות כלפי השקפות ודעות שונות.
הביטוי המרכזי, אך לא היחיד, של חינוך פוליטי בישראל הוא מקצוע האזרחות, הנלמד בחטיבות הביניים ובחטיבה העליונה כחלק ממקצועות החובה לבגרות. כמו כן, החינוך הפוליטי בא לידי ביטוי בגישות פדגוגיות שונות כמו פדגוגיה אקטיביסטית, המקדמת מעורבות אזרחית פעילה ועידוד פעולות לשינוי חברתי באמצעות החינוך.
מסגרת החינוך הפוליטי > מה נחשב פוליטי

בהתבסס על הגדרתו של אריסטו את האדם כ"זואון פוליטיקון" (בעל חיים פוליטי), מקובלת הסברה כי בתהליך ההתחנכות והלמידה האנושיים יהיה מקום גם למימד הפוליטי בחיי האדם. ניר מיכאלי הגדיר שלוש גישות עקרוניות בנוגע למקומו של המושג 'פוליטי' במערכת החינוך:
הכל פוליטי: גישה הגורסת כי כל עיסוק בסוגיה הנוגעת לחיי האדם – תרבות, אתיקה, כלכלה, תכנון, תעסוקה וכו' – הוא עיסוק בפוליטיקה. דוגמה תרבותית מוכרת לתפיסה זו קיימת בשירה של ויסלבה שימבורסקה, 'ילדי התקופה': "אנחנו ילדי התקופה... \ כל המעשים היום-יומיים או הליליים שלך, שלנו, שלכם, הם מעשים פוליטיים..." לפי מיכאלי, הגדרת "הכל פוליטי" בעייתית מכיוון שהיא מרחיבה עד כדי טשטוש את משמעות המושג פוליטי: אם הכל הוא פוליטי, אז באותה מידה דבר איננו פוליטי.
הפוליטיקה היא עניין לפוליטיקאים: לפי הגדרה זו, המושג פוליטי מצומצם למרחב המפלגתי המתקיים ברשויות השלטון המדינתיות והאזוריות. גישה זו נתמכת על ידי המגמה הקיימת בחברה הישראלית, להימנע מן ההגדרה 'מחאה פוליטית' (למשל), כדי שלא להרתיע ציבורים שונים מהשתתפות במאבקים, ברוח 'לא ימין ולא שמאל'. מצד שני, קיימת נטייה לראות את ה'פוליטי' בתור מה שקשור לסכסוך הישראלי-פלסטיני. גישה צרה זו כלפי המושג 'פוליטי', מגיעה לכלל סתירה כאשר עיסוק בשאלות כלכליות, חברתיות ותרבותיות אינו נתפס כעיסוק בפוליטיקה, בעוד שלאלה יש הקשרים פוליטיים מובהקים.
לכל דבר 'פוטנציאל פוליטי': גישת האמצע בין שתי הגישות הקודמות, הכופרת בכך ש'הכל פוליטי' אך מניחה שסיטואציות ושאלות חברתיות יכולות להפוך לפוליטיות באופן תלוי-הקשר. מנקודת מבט ביקורתית על הסדר הקיים, הגדיר הפילוסוף עדי אופיר את ה'פוליטי' בתור "פעולה פומבית המבקשת ליצור סדק בין סדר שלטוני עכשווי לבין סדר שנתפס כטבעי". במקום אחר הגדיר את הפוליטי כ"פרובלמטיזציה של השלטון". מנקודת מבט שמרנית, הגדיר הפילוסוף מייקל אוקשוט את הפוליטיקה כ'פעילות הטיפול בהסדרים הכלליים של קבוצת אנשים אשר חברו זה לזה במקרה או במתכוון', והעמיד את תכלית החינוך הפוליטי על לימוד המסורות הפוליטיות העוסקות באותו 'טיפול בהסדרים', בעיקר באמצעות ידע היסטורי אודות אותן מסורות. כפי שציין המחנך והחוקר דודי פויכטונגר, את גישת האמצע ניתן להצדיק גם על פי הגדרתו הביקורתית של אופיר וגם על פי הגדרתו השמרנית של אוקשוט.
מסגרת החינוך הפוליטי > עמדות חינוכיות כלפי הנושא

למרות קיומן של גישות ודגשים שונים בתוך הזרם הקרוי 'חינוך פוליטי', בבסיסו ניצבת פדגוגיה שיש לה בסיס משותף ורחב המשמש הן בחינוך הבלתי-פורמלי, הן במערכת החינוך הפורמלי, וכן במסגרת הוראת מקצוע האזרחות, כפי שזה קיים בישראל.על מנת להסביר את טיבו של החינוך הפוליטי, קבע חוקר החינוך הבולט צבי לם שלוש עמדות חינוכיות עקרוניות, המצויות על רצף:
עמדה א-פוליטית: ניסיון להימנע במפגש עם תלמידים מכל דיון בסוגיות שנויות במחלוקת שהמערכת הפוליטית עסוקה בהן, מתוך יומרה לשמור על נייטרליות, או לכל הפחות על ריחוק מאותן סוגיות.
עמדה אידאולוגית: ניסיון לגייס את התלמיד להחזיק בתפיסת עולם ברורה, המבקשת לענות על מכלול השאלות והדילמות הערכיות המעסיקות את החברה.
עמדה פוליטית: ניסיון להקנות לתלמיד אוריינות פוליטית שתאפשר לו לגבש עמדה, להיות אדם מעורב, ולהשתתף בתהליך הפוליטי הדמוקרטי.
לפי לם, שנרתע מחינוך אידאולוגי, ישנה חשיבות חינוכית בעיסוק בפוליטיקה, אך יש לנתב את העיסוק הזה לטיפוחו של התלמיד כאדם פוליטי, תוך הפגשתו עם מגוון עמדות וגישות. גישתו של לם זכתה לביקורת לאורך השנים. חוקר החינוך צבי לביא טען כי למרות הניגוד בין חינוך ואינדוקטרינציה, אין כל אפשרות בפועל להפרדה מוחלטת ביניהם. לפיכך, גורס לביא, בכל חינוך יש אינדוקטרינציה מעצם הגדרתו, בין אם מודעת או לא. מסקנתו היא שעל אנשי החינוך להכריע בין שתי גישות אפשריות: הראשונה, שוללת כל יומרה לחינוך פוליטי; השנייה מעודדת חינוך כזה תוך מודעות לסכנת האינדוקטרינציה.
מצדדי החינוך הפוליטי סבורים כי יש לחדול מהעמדה הנייטרלית-אובייקטיבית לכאורה של מערכת החינוך, ולעסוק בסוגיות פוליטיות ומוסריות יחד עם טיפוח חשיבה עצמאית וביקורתית והתמודדות עם עמדות ערכיות מנוגדות. תיקון מאוחר לחוק החינוך הממלכתי (סעיף 2.7 משנת 2003) אף קובע במפורש כי יש לחזק את כוח השיפוט והביקורת בקרב תלמידים, ולטפח בין היתר את מחשבתם העצמאית.
מטרות החינוך הפוליטי

אדר כהן, אשר הציע ב-2016 ניסוח לפדגוגיה של חינוך הפוליטי, גרס כי חרף הוויכוחים הפוליטיים הסוערים הקיימים בציבור, ישנו בסיס הסכמה כללי לחינוך הפוליטי, ובפרט בנוגע להוראת האזרחות בישראל. הוא כינה את החינוך הפוליטי, פדגוגיה של סימני שאלה, העוסקת בבירורן של שאלות חברתיות ופוליטיות, וממעטת להשיב סימני קריאה ברורים וחד-משמעיים. את מטרות החינוך הפוליטי במסגרת לימודי האזרחות חילק כהן לשתיים: