stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איך זה להיות עטלף?

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  תומאס נייגל 
 שפת המקור:  אנגלית אמריקאית 
 סוגה:  פילוסופיה, מאמר מדעי 
 נושא:  תודעה, בעיית גוף-נפש 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  אוקטובר 1974 
 
איך זה להיות עטלף? (באנגלית: What Is It Like to Be a Bat?) הוא מאמר מאת הפילוסוף האמריקאי תומאס נייגל. המאמר פורסם לראשונה בכתב העת The Philosophical Review בשנת 1974 ולאחר מכן הודפס באסופה "שאלות עלמוות" (Mortal Questions) משנת 1979. הוא עוסק בקשיים שמציבה התודעה בפני ניסיונות לפתור את בעיית הגוף-נפש ובפני כל פילוסופיה רדוקציוניסטית שמנסה להסביר את החוויה הסובייקטיבית במונחים אובייקטיביים. המאמר תואר כ"ניסוי המחשבתי המצוטט והמשפיע ביותר בנוגע לתודעה" וכתרומה המפורסמת ביותר של נייגל לפילוסופיה של המיינד.
במאמר מדגיש נייגל את "האופי הסובייקטיבי של החוויה". הוא מציג קריטריון לפיו ניתן לומר שלאורגניזם יש מצבים תודעתיים "אם ורק אם יש משהו שהוא כמו להיות אותו אורגניזם עבור האורגניזם עצמו". לפי גישה זו קיים קשר בלתי ניתן לפירוק בין קיומה של נקודת מבט סובייקטיבית ייחודית לבין המשמעות של להיות בעל תודעה. התאוריות הרדוקציוניסטיות שהוצעו עד כה בניסיון להסביר את התודעה נועדו לכישלון, משום שהן אינן יכולות להתעלם מהמאפיינים הפנומונלוגיים של התודעה, שקשורים בנקודת המבט הייחודית של היצור המודע, אך נראה שהרדוקציה של התודעה למאפיינים אובייקטיביים מחייבת התעלמות מהעובדות הסובייקטיביות שקשורות בחוויה (experience).
נייגל משתמש בשאלה "איך זה להיות עטלף?" – אורגניזם שעל פי הנחתו הוא בעל חוויה מודעת, אך בשל הסתמכותו על איכון הד קל לשער שהחוויה הסובייקטיבית שלו שונה מאוד מזו של בני אנוש – כדוגמה הממחישה את הקשיים שמעורבים בניסיון להבין את התודעה. הוא מסכם את המאמר בהצעה לגישה פילוסופית עתידית ל"פנומנולוגיה אובייקטיבית שאינה תלויה באמפתיה או בדמיון".
רקע

בהערת שוליים ל"איך זה להיות עטלף?" מציין נייגל שהוא מגיב למספר תאוריות שמנסות לפתור את בעיית הגוף-נפש על ידי רדוקציה של מצבים נפשיים למצבים גופניים, ביניהן התאוריות של הילרי פטנאם, דייוויד לואיס, דניאל דנט, ג'יי. ג'יי. סי. סמארט (אנ') ודייוויד מאלט ארמסטרונג (אנ'). הוא מציין את "שמות והכרח" של סול קריפקי כהשפעה.
נייגל עסק בשאלות הנוגעות לפיזיקליזם ולרדוקציוניזם במספר מאמרים שכתב לפני "איך זה להיות עטלף?". במאמר "פיזיקליזם" משנת 1965 הוא הביע תמיכה בגרסה "חלשה" של פיזיקליזם ונתן ביטוי לאמביוולנטיות שהוא חש כלפי גישה זו. פיזיקליזם, לפי מאמר זה, היא "התזה שהאדם, על כל מאפייניו הפסיכולוגיים, הוא לא יותר או מעבר לגופו, על כל מאפייניו הפיזיים". נייגל מבחין במאמר זה בין גרסה "חזקה באופן בלתי-סביר" של פיזיקליזם, לפיה קיימת זהות (אנ') כללית של כל אחד מהמצבים הפסיכולוגיים ומקבילו הפיזי, לבין גרסה חלשה יותר של פיזיקליזם, שאינה דורשת כלליות ואשר עליה הוא מגן מפני ביקורות.
על יחסו האישי לגישה זו כתב נייגל: "תמיד מצאתי שפיזיקליזם היא גישה דוחה באופן קיצוני, ולמרות האמונה הנוכחית שלי שהתזה היא נכונה, תגובה זו מתמידה". המקור לתחושת הסלידה מפיזיקליזם היא התובנה שגישה זו אינה מותירה מקום לסובייקטיביות של מצבים פסיכולוגיים ואינה מאפשרת להתייחס לעצמי (self), ולא לגוף, בתור הסובייקט של מצבים אלה. עם זאת, ב"פיזיקליזם" נייגל פוסל את הביקורת הזו בטענה שהיא תקפה לכל גישה באשר היא, ובכלל זאת כל גישה דואליסטית, ולכן אינה ביקורת מהימנה כנגד פיזיקליזם. ההגנה של נייגל על פיזיקליזם במאמר זה הובילה חלק מפרשניו למסקנה שגם ב"איך זה להיות עטלף?" נייגל לא פוסל כל גישה פיזיקליסטית באשר היא, אלא מבקש להצביע על הקשיים שבמציאת גרסה עתידית ונכונה של פיזיקליזם; פרשנים אחרים מזהים ב"איך זה להיות עטלף?" ובפילוסופיה המאוחרת יותר של נייגל שינוי בעמדותיו ופנייה נגד פיזיקליזם.
"איך זה להיות עטלף?" הוא חלק מביקורת רחבה יותר של נייגל נגד ניסיונות להסביר את המיינד באמצעות ידע מתחום הנוירופיזיולוגיה. נייגל כתב כנגד גישה זו במאמר "Armstrong on the Mind" (ארמסטרונג על המיינד) משנת 1970, בו הוא ביקר את גישתו של דייוויד ארמסטרונג. מאמר נוסף בו מביע נייגל פסימיזם לגבי האפשרות למצוא בסיס נוירופיזיולוגי למיינד הוא "חציית מוח ואחדות התודעה" (Brain Bisection and the Unity of Consciousness) משנת 1971. במאמר זה הוא מביא עדויות לגבי אנשים שעברו קורפוס קלוסטומיה, ניתוח המביא לנתק בין ההמיספרות במוח, ומעלה את השאלה כמה תודעות (או נפשות) יש לבני אדם. דרך העיסוק בשאלה זו מערער נייגל על ההנחה שקיימת תודעה יחידה ואחידה ובאופן כללי יותר על ההנחה שניתן לומר שלבני אדם יש מספר שלם מסוים של תודעות. לפי נייגל, ממצאים אלה מעוררים ספק לגבי תקפותה של הגישה הנוירופיזיולוגית להבנת התודעה.
בהערת שוליים ב-The View from Nowhere‏ (1986), הכיר נייגל בקיומם של שני מחקרים קודמים שהשתמשו במושגים דומים לאלה שבהם הוא השתמש במאמר. הראשון הוא מאמר של B.A. Farrell משנת 1950, שבו נותח המשפט "אני תוהה איך זה להיות, ולשמוע, כמו עטלף". השני הוא מאמר משנת 1971, של הפילוסופים הבריטיים טימותי ספריג' (Timothy Sprigge) ואלן מונטפיורי (Alan Montefiore), שבו נכתב ש"תודעה היא מה שאנחנו מתארים כשאנחנו מנסים לענות על השאלה איך זה, או איך זה עשוי היה, להיות אובייקט מסוים בסיטואציה מסוימת". נייגל כתב שכשהוא כתב את המאמר הוא עדיין לא קרא את המאמר של ספריג' ומונטפיורי ושכח את המאמר של פארל.
הטיעון > אובייקטיביות, רדוקציוניזם ופיזיקליזם

נייגל מבהיר שהביקורת שלו במאמר אינה כנגד אובייקטיביות או רדוקציה כשלעצמם. תחת זאת, טענתו היא שבבואנו לפתור את בעיית הגוף-נפש באמצעים של רדוקציה, ובפרט על ידי רדוקציה של המיינד לגורמים פיזיים, קיומה של התודעה מציבה קשיים שאיננו יודעים כיצד לפתור, וזאת משום שהאופי הסובייקטיבי של החוויה הוא מהותי לתודעה עצמה כתופעה ממשית.
דוגמה למצב בו רדוקציה, ובפרט פיזיקליזם, היא אמצעי כשר היא הניסיון להבין דברים שקיימים בטבע, כגון קשת בענן או ברק. לפי נייגל, ייתכן שחייזר ממאדים יכול להבין תופעות אלה באופן אובייקטיבי באמצעות רדוקציה, גם אם לאותו חייזר אין חוש ראייה כלל. כאשר אנו (או החייזר) מנסים להבין דברים בעולם הטבע באופן אובייקטיבי, אנחנו מנסים להתרחק ככל האפשר מהמופע הסובייקטיבי של הדבר עצמו, אשר תלוי בנקודת המבט הספציפית שלנו (או שלו). אולם, אותו החייזר לעולם לא יוכל להבין את המושגים "קשת בענן" או "ברק" כתופעות, כפי שהם עבור בני האדם. באופן כללי יותר, הניסיון להבין חוויה באופן אובייקטיבי נתקל בקשיים משום שהחוויה עצמה קשורה בנקודת מבט ספציפית. בניסיון להתרחק מנקודת המבט הסובייקטיבית הקשורה בחוויה (למשל, של עטלף), אנחנו לא מתקרבים להבנה אובייקטיבית שלה, אלא מתרחקים ממנה. במילים של נייגל, "אם האופי הסובייקטיבי של החוויה ניתן להבנה מלאה רק מנקודת מבט אחת, אז כל תנועה לכיוון של אובייקטיביות רבה יותר - כלומר, פחות היקשרות לנקודת מבט ספציפית - לא מביאה אותנו קרוב יותר לטבע הממשי של התופעה; היא לוקחת אותנו הרחק יותר ממנו". לפי טיעון זה קיים בין האובייקטיבי לסובייקטיבי פער שעליו אנחנו לא יודעים עדיין כיצד לגשר.
נייגל כותב במאמר שקיום התודעה מציב בעיות, שאיננו יודעים עדיין כיצד ניתן אפילו להתחיל לענות עליהן, בפני הטענה הפיזיקליסטית. לפי טענה זו מצבים נפשיים הם באופן ממשי מצבים פיזיים, כלומר קיימת זהות ביניהם; אך לפי נייגל המהות של הזהות הזו אינה ברורה ולא קיימת תאוריה שמסבירה אותה.
הטענה הפיזיקליסטית היא שמצבים נפשיים הם באופן ממשי מצבים פיזיים, כלומר שקיימת זהות ביניהם. נייגל מבהיר שהמשמעות של הביקורת שלו על פיזיקליזם אינה שגישה זו היא בהכרח מוטעה, אלא רק שאיננו יודעים כיצד להסביר את הזהות הזו או אפילו להתחיל להמשיג אותה. עם זאת, הבעיה שניצבת בפני פיזיקליזם חמורה יותר מזו שניצבת בפנינו במקרים אחרים שבהם איננו יודעים כיצד להסביר זהות של תופעות. בכך הוא עונה לטענה של דונלד דייווידסון, לפיה יש לנו סיבה להאמין שמצבים נפשיים ניתנים לתיאור פיזי, גם אם אין לנו תאוריה פסיכופיזית שיכולה להסביר זאת, וגם אם למעשה איננו יכולים לנסח תאוריה כזו. במקרים רבים אנחנו יכולים להאמין שדבר מסוים הוא זהה באופן ממשי לדבר אחר, גם אם אנחנו לא יכולים להסביר זאת. אולם, לפי נייגל, בדרך כלל כשאנחנו אומרים ש-"X הוא באופן ממשי Y" ‏(X is Y), מאחורי הביטוי "הוא באופן ממשי" (is) מסתתרת הבנה תאורטית של איך שני הדברים אמורים להיות זהים. בלי הבנה זו האמירה נותרת מיסטית לחלוטין. כך למשל, האמירה "כל חומר הוא אנרגיה" היא נכונה, אבל על אף שהמילה "הוא" ברורה לכל, אנשים בלי רקע תאורטי לא יכולים להבין איך היא נכונה, והזהות נותרת מיסטית עבורם. הטענה "מצבים נפשיים הם מצבים פיזיים" היא מיסטית לחלוטין עבורנו, משום שאין בידינו עדיין אף תאוריה שיכולה להסביר את הזהות הזו או אפילו רעיון לגבי איזה סוג של תאוריה עשויה הייתה להסביר אותה.
הטיעון > פנומנולוגיה אובייקטיבית

נייגל מסיים את המאמר במה שהוא מגדיר כ"הצעה ספקולטיבית" לגישור הפער בין הסובייקטיבי לאובייקטיבי. לפי נייגל, מה שנדרש לצורך גישור, לפחות חלקי, על פער זה היא "פנומנולוגיה אובייקטיבית" שאינה תלויה בשימוש באמפתיה או בדמיון. המטרה של הפנמנולוגיה הזו היא לתאר את האופי הסובייקטיבי של החוויה, באופן שניתן להבנה על ידי יצורים שלא מסוגלים בעצמם להיות שותפים לחוויה זו. פנומנולוגיה אובייקטיבית עשויה לנסות להסביר את החוויה של עטלפים שמשתמשים בסונאר, אך נייגל צופה לגישה זו הצלחה מרובה יותר בהקשר של תופעות הקשורות באדם עצמו, כגון תיאור אובייקטיבי של החוויה של אנשים רואים עבור אנשים עיוורים מלידה.
נייגל מציע שהפנומנולוגיה האובייקטיבית תתמקד ב"מאפיינים המבניים של התפיסה". גישה זו מוצגת ב"איך זה להיות עטלף?" בקיצור נמרץ. נייגל ניסה לפתח את הגישה מאוחר יותר בספר The View from Nowhere ובמאמרים כגון "The Psychophysical Nexus".
ראו גם

קווליה
החדר של מרי
לקריאה נוספת

תומאס נייגל, "איך זה להיות עטלף?", בתוך שאלות עלמוות, תרגום: רונן ס. צדקה (מאגנס: 2010), עמ' 201–218
Thomas Nagel, "What Is It Like to Be a Bat?", The Philosophical Review 83(4) (1974)
אסאטיר

אסאטיר (או ספר אסאטיר) הוא כרוניקה שומרונית מהמאה ה-10 המתארת, בדומה לאגדה היהודית, את סיפורי התורה וסדר הדורות מאדם הראשון ועד משה רבנו מנקודת מבט שומרונית.
שם החיבור

יש שנטו לפרש את שם הספר מלשון "נסתרות", קביעה שמתעלמת מהעובדה שהאותיות ט' ו-ת' אינן מתחלפות בניב השומרוני. לדעת זאב בן-חיים ואחרים מקור השם אסאטיר הוא בערבית (اساطير) ופירושו - 'סיפורים'.
לקריאה נוספת

משה גסטר, ‏The Asatir- אסאטיר, לונדון, 1927, בארכיון האינטרנט. הספר כולל את המקור באותיות עבריות, ותרגום ומבוא באנגלית. בסוף הספר נספח -"ספר הימים".
זאב בן-חיים, ספר אסטיר (עם תרגום ופירוש), תרביץ יד (ב), תש"ג, עמ' 104–125;
(המשך), יד (ג–ד), תש"ג, עמ' 174–190
(סוף), טו (ב), תש"ד, עמ' 71–87
| השומרונים |
| --- | --- | --- |
| כללי | שומרונים • הדת השומרונית • הר גריזים • היתבין בשמרין |  |
| היסטוריה | מקדש השומרונים בהר גריזים • מרידות השומרונים • מוזיאון השומרונים - גריזים |  |
| לשון | אלפבית שומרוני • עברית שומרונית • ארמית שומרונית • ניקוד שומרוני |  |
| חיבורים | נוסח שומרון (ספר אבישע, התרגום השומרוני) • תיבת מרקה • אסאטיר • ספר יהושע השומרוני • תולידה • קמעות שומרוניים |  |
| דת | הכהן הגדול השומרוני • לוח השנה השומרוני |  |
| דמויות ידועות | בבא רבה • אבו אל-חסן מצור • יוליאנוס בן צבר • אברהם בן יעקב הדנפי • אהרן בן מניר • מלתקי • סנבלט • שמעון הקוסם • אבו אל-פתח |  |
| התייחסות בדתות אחרות | השומרונים בהלכה • השומרוני הטוב |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286501205171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אמא, לא הרגתי את הבת שלך

| --- | --- |
 בימוי:  אורנה בן דור 
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  2007 
 משך הקרנה:  50 דק' 
 שפת הסרט:  עברית 
 סוגה:  סרט תיעודי, סרט להט"בי
 
אמא, לא הרגתי את הבת שלך הוא סרט תיעודי של אורנה בן דור, המביא את סיפורם של ליאור ויובל, שני טרנסג'נדרים מנקבה לזכר (F2M). הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הקולנוע ירושלים ב-2007, והשתתף בתחרות וולג'ין.
זהו אחד הסרטים הישראלים הראשונים העוסקים בסיפורם של טרנסג'נדרים FTM (female to male). ליאור, שנמצא בתחילת התהליך, מתמודד עם השינויים הפיזיים והיציאה מהארון בפני אמו ובני משפחתו. הוא מתחיל בטיפול הורמונלי ובשלב מאוחר יותר אף עובר ניתוח ליצירת חזה גברי. בן זוגו, יובל, מנהל במקביל מאבק משפטי ודורש ממשרד הפנים להכיר בזהותו המגדרית ולרשום "זכר" תחת סעיף המין בתעודת הזהות שלו. את יובל ייצג עורך הדין אביגדור פלדמן.
לצידם מלווה אותם אמו של ליאור, הנדרשת למצוא את הכוחות לחבק את בנה החדש.
הסרט זכה לשבחים רבים, בעיתונות הכתובה והמשודרת. הוא הופק במקור להקרנה בערוץ 10, אולם שידורו נדחה במספר חודשים בעקבות הצלחתו הרבה בהקרנות בסינמטקים ברחבי הארץ. בין היתר, הוקרן הסרט בפסטיבל ראש פינה, בסינמטק תל אביב, חיפה, ירושלים ושדרות. לבסוף הוקרן הסרט בערוץ 10 באמצע חודש אפריל 2008.
אצטדיון אדיס אבבה

| --- | --- |
מראה כללי
מראה כללי
 מיקום:  אדיס אבבה
 קואורדינטות:  9°00′48″N 38°45′23″E﻿ / ﻿9.013306°N 38.756417°E﻿ / 9.013306; 38.756417
 תקופת הפעילות:  1940–הווה (כ־84 שנים)
 הורחב:  1999
 קבוצות:  נבחרת אתיופיה בכדורגל, Ethiopian Coffee, Saint George FC
 מושבים:  35,000
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אדיס אבבה מוגדלת) אצטדיון אדיס אבבה(למפת אדיס אבבה רגילה) אצטדיון אדיס אבבה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אצטדיון אדיס אבבה הוא אצטדיון כדורגל ואתלטיקה, השוכן סמוך ממערב לכיכר מסקל במרכז אדיס אבבה, בירת אתיופיה. האצטדיון נחשב לאצטדיון הלאומי של אתיופיה, יש בו 35,000 מקומות ישיבה והוא האצטדיון הגדול במדינה. הוא נחנך בשנת 1940, בתקופת השלטון האיטלקי באתיופיה, ושופץ בשנת 1999 לקראת אליפות אפריקה לאומות (נוער), שנערכה בו בשנת 2001.
האצטדיון אירח את גביע אפריקה לאומות בשנים 1962, 1968 ו־1976, את גביע אפריקה לאומות (נוער) בשנת 2001 ואת אליפות אפריקה באתלטיקה בשנת 2008.
אצטדיון אוסטרליה

| --- | --- |

 שמות קודמים:  אצטדיון טלסטרה, אצטדיון ANZ.
 כתובת:  Edwin Flack Ave., Sydney, NSW 
 מיקום:  הכפר האולימפי שבסידני
 קואורדינטות:  33°50′50″S 151°03′48″E﻿ / ﻿33.847222222222°S 151.06333333333°E﻿ / -33.847222222222; 151.06333333333
 אבן יסוד:  1996
 תקופת הפעילות:  1999–הווה (כ־25 שנים)
 עלות הבנייה:  690 מיליון דולר אוסטרלי
 בעלים:  ממשלת ניו סאות' ויילס 
 מפעיל:  VenuesLive Management Services
 משטח:  דשא
 אדריכל:  פופולוס, BVN Architecture 
 מושבים:  83,500
 אתר רשמי
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סידני מוגדלת) אצטדיון אוסטרליה(למפת סידני רגילה) אצטדיון אוסטרליה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אצטדיון אוסטרליה הוא אצטדיון רב תכליתי הממוקם בפארק האולימפי של סידני (בפרבר הומבוש) שבאוסטרליה. האצטדיון נבנה בעלות של 690 מיליון דולר אוסטרלי והושלם במרץ 1999 על מנת לשמש כאצטדיון האולימפי של אולימפיאדת סידני בשנת 2000. בעת הקמתו היו בו 110,000 מקומות ישיבה אך לאחר המשחקים האולימפיים הוא הוקטן וכיום יש בו כ-81,000 מקומות, רובם מקורים. האצטדיון שימש לטקסי הפתיחה והנעילה של האולימפיאדה. טקס הפתיחה נערך ב-15 בספטמבר וטקס הנעילה ב-1 באוקטובר. בצמוד לאצטדיון נבנה כפר אולימפי ענק לשיכון אלפי הספורטאים במהלך האולימפיאדה. על מנת לאפשר לספורטאים תנאים נוחים לאימונים והכנות נבנה אצטדיון נוסף בסמוך אשר יש בו את כל המתקנים אך אינו כולל מקומות ישיבה. לאחר המשחקים האולימפיים נוספו לו מקומות ישיבה.
האצטדיון נמצא במרכז הכפר האולימפי. סביב לו נמצאים רוב המתקנים ששימשו למשחקים האולימפיים. את האצטדיון מקיפים עמודי תאורה ענקיים, שעל כל אחד מהם כתובה השנה והעיר בה נערכו משחקים בעבר. לאחר המשחקים הוספה מזרקה אשר בקרקעיתה יש לוחית עם שם עבור כל ספורטאי או נבחרת אשר זכו במדליה.
האצטדיון נבנה כאצטדיון "ירוק": הוא מנקז את מי הגשמים לשתי בריכות ענק תת-קרקעיות, המשמשות להשקיית הדשא.
לאחר המשחקים, הוסר מסלול הריצה. כיום האצטדיון משמש בעיקר למשחקי קריקט ורוגבי ואף להופעות רוק. ניתן להגיע למתחם הכפר האולימפי במעבורת או רכבת ממרכז העיר.
אצטדיון אוסטרליה בלילה
איך לאהוב

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  אקטוס טרגיקוס
 שפת המקור:  עברית
 תורגם לשפות:  אנגלית
 סוגה:  פרוזה סיפורת קומיקס
 הוצאה
 הוצאה:  אקטוס טרגיקוס
 תאריך הוצאה:  2007
 תאריך הופעה ראשונה:  2007
 מספר עמודים:  141
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מודן הוצאה לאור
 תאריך:  2009
 סדרה
 סדרת ספרים:  אקטוס טרגיקוס
 ספר קודם:  Dead Herring Comics
 הספר הבא:  תל אביב-ברלין
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  990026774330205171
 
איך לאהוב הוא ספר קומיקס של סיפורים קצרים מאת קבוצת אקטוס טרגיקוס, איגוד הקומיקסאים בישראל. בספר מופיעים סיפורים מאוירים מאת רותו מודן, איציק רנרט, מירה פרידמן, בתיה קולטון, ירמי פינקוס (חברי קבוצת אקטוס) והמאייר האורח דוד פולונסקי. הספר יצא בהוצאת מודן בשנת 2009, ועוצב על ידי סטודיו קובי פרנקו.
נושא

על אף שהספר הוא סיפורת ומכיל סיפורים שלא קשורים אחד לשני עלילתית, כל הסיפורים עוסקים בנושא אהבה. כל אחד מהסיפורים לקח את האהבה למקום אחר - למשל הסיפור "סיפור קיץ" מאת רותו מודן בתחילת הספר מדבר על אהבת נעורים, ועל כך שהאהבה היא חלק חשוב בהתבגרות של בן אדם. שם הספר "איך לאהוב" מרמז על האפשרויות הרבות שיש למשמעות האהבה. כל סיפור (מלבד סיפורו של דוד פולנסקי, שמספר על סוגים שונים של אהבה) מספר על סוג של אהבה - אהבה רומנטית, אהבה לבן משפחה, אהבה למקום ועוד.
עלילה

עלילת הספר מתחלקת ל-6 סיפורי קומיקס קצרים, בין 10 ל-20 עמודים. סדר הפרקים הוא: "סיפור קיץ", "L'Elixir D'Amour", "יום העצמאות", "אהבה אהבה אהבה", "מעריצה מספר אחת" ו-"08:00 - 10:00". כל סיפור נכתב ואויר על ידי חבר אחר בקבוצה, מלבד הסיפורים "סיפור קיץ" ו-"מעריצה מספר אחת" שנכתבו שניהם על ידי רותו מודן.
עלילה > סיפור קיץ (רותו מודן)

בסיפור זה, הפותח את הספר, מדובר על ילדה בשם דורית שההתבגרות המינית שלה עדיין לא הסתיימה ואיבריה עדיין לא הגיעו לצורתם הבוגרת. בתחילת הסיפור היא נראית בביתה עם חברתה ושתיהן צופות בשכנתה היפהפייה של דורית, מתנשקת בלהט עם בן זוגה. הבנות נגעלות מהמחזה הרומנטי ומתנהגות באופן ילדותי. למחרת דורית ומשפחתה נוסעים לים ושכנתה שומעת את דבריהם מחלונה. היא יורדת ומבקשת לנסוע איתם לים. כשהם מגיעים לים דורית ושכנתה מציעות לצאת לטיול קצר לאורך החוף, לכיוון המקום בו ניתן "לקבל שיזוף". אמה של דורית, לאה, מסכימה והשתיים יוצאות יחד לצעדה הקצרה. בזמן ההליכה על החוף גברים מבוגרים נאספים סביב השכנה וזורקים לעברה מחמאות על תווי גופה, בעוד שהם יורדים וצוחקים על גופה הלא מבוגר של דורית, תוך קריאות גנאי לעברה כדוגמת "שטוחית". הן מתיישבות ובבירור נראה כי דורית נפגעה, אך השכנה ככל הנראה אינה שמה לב. לידם מתיישב בחור נוסף, שמנסה 'להתחיל' עם השכנה. השכנה נראית מעוניינת על אף שיש לה חבר, וכשדורית מעלה את הנושא בתום לב השכנה מגרשת אותה חזרה למשפחתה. דורית מתרוממת אך אז היא נפגעת מכדור מטקה בראשה ומתעלפת. הבחור ממהר לקחת אותה בידיו, הוא דואג לה ותומך בה ורק לאחר שהיא מתאוששת בחיק משפחתה הוא עוזב יחד עם השכנה. דורית נראית המומה מהמפגש, וככל הנראה היא התאהבה בו. בשבוע שלאחר מכן דורית נמצאת בביתה שוב עם חברתה מתחילת הסיפור, ושוב הן צופות בשכנה מתנשקת עם בן זוגה. הפעם הזאת החברה נגעלת מהנשיקה, ואילו דורית נראית מוקסמת ואומרת שבעיניה זה "חמוד". הפרשנות לסיפור היא שההתאהבות של דורית, למעשה 'פקחה את עיניה' וגרמה לה להתבגר.
עלילה > L'Elixir D'Amour (דוד פולונסקי)

סיפור זה, שאויר על ידי המאייר האורח דוד פולונסקי, הוא למעשה לא לחלוטין קומיקס, מכיוון שיש רק ציור אחד בכל עמוד. העלילה מספרת על ברון זקן ששוכב עם פילגשו. הפילגש מבקשת ממנו לספר לה סיפורים על אהבה, והוא נענה בשמחה. הוא מספר לה על כך שבמסעו לפורטוגל הוא פגש את המלך, ששלט מתוך בטנה של אמו. היא כל כך אהבה אותו, שלא הייתה מוכנה להוליד אותו בשום אופן. המלך כבש ארצות רבות בזכות תחכומו יוצא הדופן, אך הוא מעולם לא ראה את הארצות הללו - המלכה האם לא הסכימה לנסוע רחוק, מחשש שמרוב טלטול דרכים היא תפיל. לאחר מכן הוא מספר על כך ששכב לישון באחו באפגניסטן וראה מחזה מדהים - במקום שהדבורים ימשכו אל הפרחים, הפרחים נמשכים אל הדבורים, שיושבות על הקרקע. אחרי כן הוא מספר על כך שבדרכו חזרה מהירח עצר לנוח אצל זוג זקנים באי פורמוזה. הזקנים חיו כל כך הרבה זמן, שכבר נמאס להם לחיות, כי כל האושר כבר לא מספק אותם. בכל לילה הם מסכימים ביניהם שהלילה הזה הם יתאבדו, אך הם מעולם לא עשו את זה, מכיוון שמלבד שמחת החיים, נלקח מהם גם הזיכרון. מדי לילה הם מחליטים להתאבד, ומדי בוקר הם שוכחים זאת. וככה הם ממשיכים וממשיכים לחיות, עד שכיום הם בני בערך 300. אחר כך הוא מספר על ביקורו בארמונו של הסולטאן התגלה לו מקרה של נרקיסיזם - הסולטאן היה מאוהב בעצמו. הוא מספר גם על כך שבזמן שהותו באפריקה גילה כי בשבט מסוים הנשים מריחות נפלא בדרך פלא, והגברים מריחים זוועה מכיוון שמעל מותניהם הם היו מתים, וביחד הריחות משלימים זה את זה. הוא מספר על שליט אסיאתי שפגש, אשר רצה לעצב את גבולות מדינתו לפי תווי גופה של אהובתו, אך התושבים שהתגוררו בחבל הארץ שנמצא ב"זרת שמאל" נאבקו חזק ולא נתנו לצבאו לכבוש אותם. בלית ברירה נאלץ השליט לכרות את זרת שמאל של אשתו, כדי שגבולות המדינה יתאימו לגופה. אחרי כן הוא מספר על כך שידידתו, יורשת העצר השוודית, התחתנה עם דובון הצעצוע שלה. לאחר שזה הפך ל'מלך' של שוודיה, אי-יכולתו לדבר אפשרה את המשא ומתן עם רוסיה, שהוביל לשלום המיוחל אשר סיים מלחמה רבת שנים. לבסוף הוא מספר לה על כך שכבר סיפר את כל הסיפורים הללו על אהבה, פעם באוזניו של מלאך המוות. המוות מתחיל לבכות אל תוך מטפחת בעודו מייבב "מעולם לא נאהבתי". לימים שמח הברון על כך ששמר את המטפחת שספגה את דמעותיו, מכיוון שהיא סם האהבה החזק ביותר בעולם - המוות הוא למעשה הגורם לאהבה.
עלילה > יום העצמאות (מירה פרידמן)

הסיפור הזה מתרחש בישראל של שנת 1966, שנה לפני כיבוש ירושלים. ילדה אחת בשם נילי, שבערב יום העצמאות יצאה עם חברותיה ללילה לבן בשדה, שם הן הדליקו מדורה ושרו שירים. אחת מחברותיה, נעמי, שרה שיר שהיה אסור להשמיע ברדיו הישראלי בעקבות צנזורה. השיר דיבר על העיר פטרה, החצובה בסלע האדום, שמעבר לגבול עם ירדן. השיר לא נותן לנילי מנוח, והיא נחושה בדעתה להגיע לפטרה. בבוקר יום העצמאות היא אומרת לכולם שהיא הולכת הביתה. היא באמת נמצאת באמצע הדרך, כשלפתע היא רואה פרצה בגדר שנמצאת בין הרחוב הישראלי לרחוב הירדני. היא מודעת לסכנות שבכך, אך היא מחליטה לעבור את הגבול ולנסות להגיע לפטרה. היא חוצה את הגבול ומשוטטת זמן מה בירושלים הירדנית, כשלפתע חייל ירדני מבוגר רואה אותה מרחוק וחושב שהיא מרגלת. הוא רץ לעברה, אך מקרוב הוא שם לב שהיא ילדה - ולא רוצה לפגוע בה. היא מצידה מאמינה שהולכים לסחוט ולענות אותה כדי להוציא ממנה מידע. החייל הנחמד לוקח אותה לתחנת משטרה קרובה. נילי נחושה בדעתה לא לספר שום דבר, לא משנה מה יקרה, וכבר מדמיינת את חדר החקירות בו ייענו אותה, ואיך שהיא לא תספר להם כלום, ובארץ יקבלו אותה כגיבורת מלחמה שהצילה את מדינת ישראל - אך אז היא מגלה למזלה כי החייל הנחמד הזמין פקיד מטעם האו"ם, שלוקח אותה חזרה לצד הישראלי. אך היא נשארת עצובה, כי היא מעולם לא הגיעה לפטרה.
עלילה > אהבה אהבה אהבה (איציק רנרט)

סיפר זה הוא למעשה תת-סיפורת בתוך ספר סיפורת, שכן הוא מורכב מכמה סיפורים קצרים המדברים על אהבה כוזבת בילדות. הראשון נקרא "בת הספן" ומתאר ילדה ושמה ריקי וילד ששמו לא מוזכר. הילדים היו משחקים יחד ומחליפים מסטיקים מפה לפה כאות לרומנטיות. יום אחד הוא עולה אליה הביתה כשלפתע הוא רואה את אביה, המלח, מקלח אותה. הילד והילדה, שניהם ערומים, התביישו זה מזה. הילד ציין לעצמו כי זאת הפעם הראשונה שבה הוא התבייש בעירום - סימן למשיכה. אך יום אחד לקח המלח את המשפחה והם עברו לארץ רחוקה, והילד לא ראה אותה שוב. הסיפור השני נקרא "אם הגיבור", והוא מספר על ילד שבכל בוקר, בסתר, כשאביו קם מוקדם והולך לעבוד, מגיע למיטתה של אמו הישנה ומריח אותה, ממשש אותה ושלל דימויים רומנטיים אחרים. הילד שונא את אבא שלו, שמפריע לו לאהוב את האמא, אך בעצם הוא שונא גם אותה. הסיפור השלישי נקרא "מלכת הכיתה", ומתאר ילדה מקובלת, יפה, אשר משמשת כ'מלכת הכיתה'. אחד הילדים הלא מקובלים הולך אחריה בעיוורון ומנסה להתחבר איתה, אך היא דוחה אותו שוב ושוב בעקבות המראה שלו. הסיפור הרביעי מספר על שני ילדים, מישל וג'ואל, אשר היו מאוהבים מגיל צעיר. אבל אז מישל התחיל לחשוד שמשהו לא טוב ביחסים רומנטיים עם בן אחר, ומרוב כעס ובלבול צעק על ג'ואל שהוא שונא אותו וניתק את הקשר. כך הפרק הזה בספר ממשיך לאורך 20 עמודים עם עשרות סיפורים קצרים, שכל אחד מהם אורך עמוד (בסך הכל 20 עמודים).
עלילה > מעריצה מספר אחת (רותו מודן)

הסיפור השני של רותו מודן בספר, המספר על נגן רוק ישראלי בשנות ה-30 לחייו בשם שבתאי אשר לא מצליח בקריירה המוזיקלית שלו בישראל. הוא הוציא דיסק בהוצאה עצמית של המוזיקה המקורית שלו, אך הוא לא מושמע בכלל ברדיו, ונמכרו פחות ממאה עותקים שלו בארץ. שבתאי מאשים את שדרני הרדיו בכך שהאלבום שלו לא התפרסם בטענה שהם מפחדים שהוא ישבור את הבינוניות של השוק. יום אחד מגיעה הצעה מחו"ל - אישה בשם ג'קי זליגמן התקשרה אליו והזמינה אותו להופיע בעיר שפילד שבאנגליה. שבתאי מאמין כי זוהי ההזדמנות שלו לפרוץ אל הקהל הרחב וקופץ על ההזדמנות. ג'קי הציגה את עצמה כמנהלת של מרכז תרבות גדול מאוד בשפילד, ונשמעה נרגשת לגבי הגעתו של שבתאי העירה. שבתאי מתחיל לפתח ציפיות - אולי היא מכירה מפיק מוזיקלי טוב? אולי אפילו של האארקטיק מאנקיז, אשר התחילו בשפילד? כשהוא מגיע לביתה הוא מגילה כי ג'קי היא אישה מבוגרת בגיל העמידה. מסתבר לו כי ג'קי הייתה נשואה לבחור ישראלי בשם גידי, והוא השמיע לה את הדיסק שלו. היא מיד התאהבה במוזיקה של שבתאי, וגם לאחר שהתגרשה מבעלה המשיכה לשמוע את הדיסק שלו. למחרת השניים יוצאים אל ההופעה המיוחלת, אך מתברר לשבתאי כי ה"מרכז התרבותי" הגדול (שקיווה שיהיה מועדון לילה או בר) הוא למעשה מרכז יהדות שפילד. הוא נכנס ולמרבה אכזבתו במקום לראות אנשים צעירים חובבי רוק ששותים אלכוהול וצוחקים הוא גילה אולם רחב ידיים ובו כמה עשרות אנשים מבוגרים בני 70–90 ועוד כמה משפחות מרובות ילדים. ככל הנראה הקהל ציפה לאמן פחות 'רוקיסט' - שבתאי פותח את המופע בצעקה "גוד איבנינג שפילד!" (ערב טוב שפילד!). הוא מחליט להמשיך בהופעה המתוכננת למרות המרמורים בקהל ("למה הוא לא שר הבא נגילה?"), ומנגן דברים שממש לא התאימו לאווירה, בכיוון שההופעה תוכננה בראשו להתקיים במועדון, כמו שיר שכתב בלבנון על מחדלים. בסוף ההופעה הוא כועס על ג'קי ועל כך שהביאה אותו להופיע במקום המביך הזה, והיא מנחמת אותו שזה לא היה נורא כל כך, ואז הוא מבין - שג'קי היא היחידה אי פעם שתאהב את המוזיקה שלו.
עלילה > 08:00 - 10:00 (ירמי פינקוס)

הסיפור הזה הוא חסר מלל, עד לעמוד האחרון, בו יש רק בועת דיבור יחידה. בסיפור רואים גבר שקם בבוקר, הולך בביתו, משקה את העציצים, אוכל ארוחת בוקר, מסתכל בחלון, עובד מהמחשב, מדבר בטלפון, שומע מוזיקה. מגיעה השעה 10:00 בבוקר, והוא הולך אל חדר השינה שלו. הקורא בבית מיד חושב שהוא עומד להעיר את בת זוגו, אך אז מתברר כי הוא נשוי לגבר. הוא מעיר אותו בנשיקה, והסיפור נגמר. הקומיקס הזה למעשה מעביר ביקורת על החברה שלנו - על כך שאנחנו, הקוראים, מדמיינים בעיני רוחנו את הגבר מעיר את האישה, אך כשמתגלה גבר שוכב במיטה, הקוראים מתמלאים פליאה. הקומיקס נותן לגיטימציה לנישואים חד מיניים, ומראה כיצד אנשים הומוסקסואלים הם זהים להטרוסקסואלים. הקומיקס הוא האחרון בספר, ובכך נותן את הדרך האחרונה שמופיעה בספר שבה אפשר לבטא אהבה - הומוסקסואליות.