stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחלף מסובים
היסטוריה

צומת מסובים שימש במשך שנים את הנוסעים מתל אביב לנמל התעופה בן-גוריון, בכיוון ממערב למזרח ובכיוון מנמל התעופה לתל אביב ממזרח למערב. לאחר פתיחת מחלף גנות והכביש המהיר מתל אביב לנמל התעופה, הצטמצם התנועה בכיוון מזרח-מערב ועומס התנועה העיקרי היה בכיוון צפון-דרום.
במשך שנים היה צומת מסובים אחד הצמתים העמוסים והפקוקים ביותר בישראל. בינואר 1966 הופעל בצומת רמזור. ב-30 באוקטובר 1972 התנגשה משאית בתיבת השליטה של הרמזור בצומת והדבר השבית את פעולת הרמזור בצומת במהלך שבועיים. באותה תקופה אירעו בצומת מספר תאונות דרכים, הקטלנית שבהן גרמה לארבעה הרוגים. הדבר הביא להאשמות נגד מע"צ ודרישה לחקירת העיכוב בתיקון הרמזור. בעיתונות פורסם שלקח למע"צ חמישה ימים להוציא מכרז לתיקון התקלה, חמישה ימים לבחירת זוכה במכרז ועוד כחמישה ימים עד תיקון הרמזור. בעקבות הבקורת הוקמה ועדה ציבורית לבדיקת הפרשה.
מחלף מסובים היה מראשוני המחלפים שתוכננו בישראל והוא הוצע בשנת 1966 לתוכנית החומש של השנים 1967–1972. אולם הגשר לא נבנה, ורק בפברואר 1986 הונחו הקורות של מחלף חדש, בדצמבר 1986 נפתח המחלף לתנועה מצפון לדרום ובתחילת פברואר 1987 נפתח המחלף בטקס רשמי.
בשנת 2002 הושלמה בניית הרחבה למחלף שהכפילה את רוחבו. עבודות ההרחבה כללו העתקת תשתיות שונות שביניהן תוואי המוביל הארצי שעובר תחת המחלף.
המחלף נבנה על חורבות הכפר הערבי אל-ח'ירייה. כפר זה היה אחד ממספר כפרים ערביים ששכנו לאורך כביש 461 ומנו, עד למלחמת העצמאות, כ-3000 תושבים. תושבי הכפרים נהגו לארוב לכלי רכב שנעו על הכביש ופגעו בנוסעיהם. בחודש אפריל 1948, במסגרת מבצע חמץ כבשה חטיבת אלכסנדרוני את הכפרים. תושבי הכפרים ברחו לירדן והרי שומרון ולא הורשו יותר לחזור לאדמותיהם.
יש המזהים את מיקומה של בני ברק הקדומה בתל שנמצא בסמוך למחלף מסובים. שמו של המחלף אף בא מן הקטע הבא בהגדה של פסח: ”מַעֲשֶׂה בְּרַבִּי אֱלִיעֶזֶר וְרַבִּי יְהוֹשֻׁעַ וְרַבִּי אֶלְעָזָר בֶּן עֲזַרְיָה וְרַבִּי עֲקִיבָא וְרַבִּי טַרְפוֹן שֶׁהָיוּ מְסֻבּין בִּבְנֵי בְרַק, וְהָיוּ מְסַפְּרִים בִּיצִיאַת מִצְרַיִם כָּל אוֹתוֹ הַלַּיְלָה עַד שֶׁבָּאוּ תַלְמִידֵיהֶם וְאָמְרוּ לָהֶם: רַבּוֹתֵינוּ, הִגִּיעַ זְמַן קְרִיאַת שְׁמַע שֶׁל שַׁחֲרִית”.
השוק הסיטונאי החדש

ב-1998 איתר משרד החקלאות ומינהל מקרקעי ישראל שטח של 350 דונם סמוך למחלף מסובים להקמת השוק החדש, וב-1999 פורסם מכרז לתכנון השוק. חברת "צנובר יועצים" זכתה במכרז לתכנון השוק, יחד עם חברת SEMMARIS הצרפתית, המנהלת את רנז'יס, השוק הסיטונאי של פריז, ומשרד האדריכלים אורבך. התוכנית שהוגשה בשטח כולל של 230 דונם; מהם 80 דונם מיועדים למסחר בירקות ובפירות, 24 דונם מיועדים למסחר בפרחים ובעציצים, 40 דונם מיועדים לשטחי קירור ואחסנה, 55 דונם מיועדים למנהלה, שירותים, מלונית שתשרת את הנהגים וחניה, ו-30 דונם ישמרו לעתודה, להגדלת נפח השוק בעתיד. ב-2001 התקבלה החלטת הממשלה על הקמת השוק הסיטוני החדש, "שנועד להביא להפחתה בפער התיווך ולעלייה באיכות התוצרת החקלאית, לרווחת הצרכנים והחקלאים". ב-2002 הוא אושר בוועדה המחוזית. ראש עיריית תל אביב רון חולדאי יזם מהלך להקמת איגוד ערים בגוש דן לניהול השוק, אך שר החקלאות ישראל כ"ץ הודיע שהוא יוקם על ידי חברה ממשלתית חדשה. הפרויקט לא קודם במשך מספר שנים ולאחר סגירת השוק בתל אביב הוא עבר לצריפין ב"אופן זמני" עד להקמת שוק קבוע.
באוקטובר 2010 שוב התקבלה החלטת ממשלה על הקמת השוק, שיהיה בבעלות המדינה וינוהל בידי חברה ממשלתית שתבחר בקבלן הקמה באמצעות מכרז BOT - בנה-הפעל-העבר. לצורך הקמתו נוסדה בפברואר 2011 החברה הממשלתית, "חברת שוק סיטוני לישראל בע"מ", שפרסמה ביוני 2013 מכרז להקמת השוק. ביולי 2013 מונה אלכס ויסמן למנכ"ל החברה, שהבטיח שהשוק יפעל לקראת סוף 2014 ושקביעת המחירים של הירקות והפירות בשוק תהיה על בסיס נתונים שיוזרמו בזמן אמת לחדר בקרה ממוחשב. ויסמן התפטר מתפקידו לאחר שנה, על רקע טענות לאי-סדרים ובזבוז תקציבי בחברה. לאחר שלא הצליחה לקדם את הפרויקט, הודיע באפריל 2018 משרד החקלאות כי החברה תיסגר עד לסוף שנת 2018.
במאי 2019 פרסם מבקר המדינה דוח על הפרויקט, בו הביע ביקורת על מעשי הגורמים הקשורים לתוכנית להקמת השוק.
פארק סנטרל מסובים

בשנת 2019 החלו לבנות מזרחית למחלף אזור תעשייה להייטק הכולל כ-126 דונם עם 13 מגדלי משרדים שיתפרסו על שטח של כ-350,000 מ"ר למסחר ותעסוקה, וכ-35 דונם שטחים ציבוריים פתוחים.
על פי התכנון, מלבד מגדלי המשרדים יוקמו במקום מתחם מלונאות, מסעדות, מתחם הייטק ואף מתחם שיכלול משרדים של חברות תעופה שעובדות בנמל התעופה בן-גוריון, אשר נמצא בסמוך למתחם.
לקריאה נוספת

יצחק חייק, האגדה על חירייה, כפר ענא וסקיה, גל גפן – אונו, גיליון 1234, 14 באוגוסט 2014, עמוד 52
הערות שוליים

↑  דב גולדשטיין,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'רמזורים מורטי עצבים, מעריב, 29 באוקטובר 1970
↑  גדעון מרון,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'בצומת מסובים כבר אין פקקים, מעריב, 26 בפברואר 1987
↑  היום יופעלו הרמזורים בצומת גהה - כביש הטייסים, מעריב, 6 בינואר 1966
↑  4 הרוגים בתאונות דרכים, דבר, 12 בנובמבר 1972
↑  דובר מע"צ על התאונה בצומת מסובים, דבר, 14 בנובמבר 1972
↑  יונה שמשי,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'מהיום רמזור ארעי במסובים, דבר, 15 בנובמבר 1972; המשך
↑  ועדה ציבורית תבדוק התקלה ברמזור מסובים, דבר, 13 בדצמבר 1972
↑  דוד ליפקין,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'מתכננים כביש מהיר ת"א - לוד - ירושלים, דבר, 9 במרץ 1966
↑  מרדכי אלקן,'"`UNIQ--nowiki-00000010-QINU`"'טול קורה, מעריב, 18 בפברואר 1986
↑  סע לאט, מעריב, 17 בדצמבר 1986
↑  מרדכי אלקן,'"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'נפתח לתנועה מחלף מסובים בכביש גהה, מעריב, 25 בפברואר 1987
↑  כפר חירייה, כפר סקיה וכפר ענא
↑  על פי סקר מנדטורי משנת 1945
↑  ינסו לחשוף בבקעת אונו את בני ברק ההיסטורית, מעריב, 19 בדצמבר 1968
↑  המינהל ומשרד החקלאות החליטו להעביר השוק הסיטונאי לצומת מסובים, באתר גלובס, 7 בדצמבר 1998
↑  דליה טל,'"`UNIQ--nowiki-00000019-QINU`"'‏המינהל בוחן 4 הצעות לשוק הסיטונאי החדש, באתר גלובס, 18 באוקטובר 1999
↑  דליה טל,'"`UNIQ--nowiki-0000001B-QINU`"'‏שוק סיטונאי חדש, ליד מסובים, באתר גלובס, 29 באוקטובר 2000
↑  שרון קדמי,'"`UNIQ--nowiki-0000001D-QINU`"'‏הוועדה המחוזית תפקיד את תוכנית השוק הסיטונאי החדש ליד מסובים, באתר גלובס, 11 ביוני 2002
↑  שרון קדמי,'"`UNIQ--nowiki-0000001F-QINU`"'‏חולדאי מחפש הכנסות: יוזם איגוד ערים לניהול השוק הסיטונאי החדש, באתר גלובס, 24 באוקטובר 2002
↑  מיכל רוה,'"`UNIQ--nowiki-00000021-QINU`"'‏השר כץ: אקדם את העברת השוק הסיטונאי בתל-אביב למסובים בקבינט הכלכלי, באתר גלובס, 8 באפריל 2004
↑  עמירם כהן,'"`UNIQ--nowiki-00000023-QINU`"'השוק הסיטוני במסובים יוצא לדרך: הקמתו מוצעת למכרז BOT בהשקעה הנאמדת ב-160 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 6 באוקטובר 2010
אורה קורן,'"`UNIQ--nowiki-00000024-QINU`"'עלות הקמת השוק הסיטוני לפירות וירקות: 390 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 29 באפריל 2012
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000026-QINU`"'אורה קורן,'"`UNIQ--nowiki-00000027-QINU`"'שופרסל, מגה ורמי לוי לא יתמודדו במכרז להקמת השוק הסיטוני, באתר TheMarker‏, 24 ביוני 2013
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000029-QINU`"'אורה קורן,'"`UNIQ--nowiki-0000002A-QINU`"'חברת השוק הסיטוני מציעה שיטה מקוונת למחירון פירות וירקות, באתר TheMarker‏, 1 בספטמבר 2013
↑  משה ליכטמן,'"`UNIQ--nowiki-0000002C-QINU`"'‏מדוע התפטר מנכ"ל השוק הסיטונאי בצומת מסובים?, באתר גלובס, 17 ביולי 2014
↑  עמר כהן,'"`UNIQ--nowiki-0000002E-QINU`"'‏כלכלת שוק, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 24 באפריל 2018
↑  עמר כהן,'"`UNIQ--nowiki-00000030-QINU`"'‏כישלון בסיטונאות, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 6 במאי 2019
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מחלף גנות | מחלפים בכביש 4 | הבא: מחלף אלוף שדה |
Killing Me Softly with His Song

| --- | --- |
 סינגל בביצוע לורי ליברמן
 מתוך האלבום Lori Lieberman
 יצא לאור:  1972
 סוגה:  מוזיקת פולק
 שפה:  אנגלית 
 אורך:  4:23
 חברת תקליטים:  קפיטול רקורדס
 כתיבה:  נורמן גימבל וצ'ארלס פוקס
 לחן:  צ'ארלס פוקס 
 הפקה:  צ'ארלס פוקס
 
| --- | --- |
 סינגל בביצוע רוברטה פלאק
 מתוך האלבום Killing Me Softly
 יצא לאור:  20 בינואר 1973
 תאריך הקלטה:  17 בנובמבר 1972
 סוגה:  רית'ם אנד בלוז
 שפה:  אנגלית 
 אורך:  4:46
 חברת תקליטים:  אטלנטיק רקורדס
 כתיבה:  נורמן גימבל וצ'ארלס פוקס
 לחן:  צ'ארלס פוקס 
 הפקה:  ג'ואל דורן
 
| --- | --- |
 סינגל בביצוע הפוג'יז
 מתוך האלבום The Score
 יצא לאור:  31 במאי 1996
 תאריך הקלטה:  1995
 סוגה:  היפ הופ
 שפה:  אנגלית 
 אורך:  4:58 אלבום  4:16 רדיו
 חברת תקליטים:  Ruffhouse
 כתיבה:  נורמן גימבל 
 לחן:  צ'ארלס פוקס 
 
עטיפת האלבום
"Killing Me Softly with His Song" (בעברית: "הורג אותי ברכות בשירו") הוא שיר שנכתב על ידי נורמן גימבל בשיתוף עם לורי ליברמן והולחן על ידי צ'ארלס פוקס. השיר יצא לאור לראשונה בביצועה של לורי ליברמן ב-1972, אך התפרסם ב-1973 בביצועה של רוברטה פלאק ויצא בגרסת כיסוי מצליחה ב-1995 בביצוע להקת הפוג'יז. השיר זכה לביצועים רבים נוספים הן באנגלית והן בשפות אחרות.
הרקע לכתיבת השיר וגרסת ליברמן

לפי הגרסה המקובלת, הרעיון לשיר הגיע מהזמרת לורי ליברמן (אנ'), לאחר שהייתה נוכחת בהופעתו של דון מקליין. במהלך האזנתה לשיריו "כיסאות ריקים" ("Empty Chairs") ו"ואני אוהב אותך כל כך" ("And I Love You So") חשה ליברמן שמקלין קורא את מחשבותיה ומבטא אותם במילותיו ו"הורג אותה ברכות" בשירו. ליברמן סיפרה את הדבר לתמלילן נורמן גימבל, שכתב את השיר יחד עם המלחין צ'ארלס פוקס. ליברמן הקליטה את השיר בראשית 1972 אך לא זכתה להצלחה.
גרסת רוברטה פלאק

פלאק שמעה את השיר בעת ששודר ברדיו הפנימי בטיסה סדירה מלוס אנג'לס לניו יורק. פלאק ביקשה מהמפיק קווינסי ג'ונס לקשר אותה עם פוקס על מנת לקבל את השיר. בספטמבר 1972 הופיעה לראשונה עם השיר במסגרת הופעה משותפת עם מרווין גיי. פלאק הקליטה את השיר בינואר 1973 והוא שהה ארבעה שבועות רצופים בראש מצעד בילבורד הוט 100 בפברואר ומרץ ושבוע נוסף בסוף מרץ. פלאק זכתה על ביצוע השיר בפרס גראמי, הוא נכלל בהיכל התהילה של הפרס והגיע למקום 360 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים שערך המגזין "רולינג סטון" בסוף שנת 2004 ולמקום 82 ברשימת 100 השירים הגדולים של כל הזמנים של מגזין בילבורד.
השיר הגיע גם למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
גרסת הפוג'יז

בפברואר 1996 שילבה להקת הפוג'יז, תחת השם "Killing Me Softly", גרסת כיסוי לשיר בסגנון היפ הופ עם לורין היל כסולנית בתקליטם השני, זוכה הגראמי, The Score.
השיר, שיצא כסינגל במאי 1996, זכה להצלחה מיידית הן בארצות הברית והן בבריטניה, שם היה לסינגל השני הנמכר ביותר ב-1996 עם 1.36 מיליון עותקים.
השיר דורג במקום 25 ברשימת 100 שירי ההיפ הופ הטובים ביותר של ערוץ VH1 ובמקום 44 ברשימת 100 השירים הטובים ביותר של שנות התשעים.
יוסי בן-דוד (פוליטיקאי)

יוסף (יוסי) בן-דוד (נולד ב-19 בדצמבר 1969) הוא פוליטיקאי ישראלי המכהן כשגריר ישראל במרוקו וראש נציגות ישראל ברבאט, החל מספטמבר 2024. בעבר כיהן כראש עיריית טבריה.
ביוגרפיה

בן-דוד נולד וגדל בטבריה. בצבא שירת בחיל השריון בתפקיד מפקד טנק בחטיבה 7. הוא בעל תואר ראשון בסוציולוגיה ובמדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת חיפה. בשנים 1994–1997 שימש כיושב ראש אגודת הסטודנטים באוניברסיטת חיפה.
הוא נמנה עם חבר הנאמנים ועל חברי הסנאט של אוניברסיטת חיפה ומשמש דירקטור בחברת איסתא ליינס.
בשנת 1998 נבחר לעמוד בראש רשימת הדרך השלישית למועצת העיר טבריה. הרשימה זכתה למנדט אחד ובן דוד נבחר לכהן במועצת העיר ושימש במהלך הקדנציה כסגן ראש העיר, מנהל אגף הקהילה, הרווחה והשירותים החברתיים, תחת ראש העיר בנימין קריתי. בהמשך הצטרף למפלגת הליכוד ונבחר לעמוד בראש רשימת הליכוד למועצה בבחירות 2003 ולמועמד הליכוד לראשות העיר. בן דוד זכה ל-35.41% מקולות הבוחרים והפסיד לזוהר עובד. במהלך קדנציה זו שימש כיו"ר האופוזיציה ויו"ר ועדת הביקורת.
בבחירות 2008 התמודד שוב מול עובד וזכה ל-34.42% מקולות הבוחרים, אל מול 46.40% לעובד. רשימת הליכוד בראשותו לא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-22 באוקטובר 2013 זכה בן-דוד ברוב של 57% מהקולות. סיעתו, סיעת "לב", סיעה עצמאית בשיתוף עם מפלגת העבודה וישראל ביתנו, זכתה ב-3 חברי מועצה מתוך 15 חברים. בבחירות 2018 התמודד מול רון קובי והפסיד לו. סיעתו שחברה למפלגת העבודה קיבלה מנדט אחד והוא עצמו אייש אותו עד פיזור המועצה בשנת 2020. בבחירות 2023, הודיע תחילה על התמודדות פעם נוספת לראשות העירייה, אך שבועיים לפני הודיע על פרישתו מהתמודדות לראשות העירייה והתמודדות רק למועצת העיר, במקביל תמך במועמד אחר.
באוגוסט 2024 מונה על ידי ממשלת ישראל, כמינוי פוליטי של מפלגת ש"ס, לראש נציגות ישראל ברבאט לתקופה של שלוש שנים.
חיים אישיים

בן-דוד נשוי לתמי ולזוג 2 בנים.
הערות שוליים

↑  ילקוט הפרסומים 4709, באתר נבו, ‏8 בדצמבר 1998
↑  התושבים החליטו: יוסי בן דוד - ראש העיר התשיעי של טבריה, 23 באוקטובר 2013
↑  מיכאל שמש, המינוי הפוליטי החדש של אריה דרעי: שגריר ישראל במרוקו, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 1 ביולי 2024
רפובליקת פירנצה

הרפובליקה של פירנצה (באיטלקית: Repubblica fiorentina) הייתה מדינה שמרכזה היה בעיר פירנצה באיטליה המודרנית. הרפובליקה החלה את דרכה בשנת 1115, כאשר אזרחי פרצה התמרדו נגד המרקיז של טוסקנה, לאחר מותה של הרוזנת רבת העוצמה מטילדה רוזנת טוסקנה. אזרחי פירנצה הקימו רפובליקה במקום שלטון המרקיזים. הרפובליקה נשלטה בידי מועצה שנקראה סיניוריה. חברי הסיניוריה נבחרו בידי מנהיג העיר (gonfaloniere) שנבחר למשך חודשיים בהגרלה.
ההיסטוריה של רפובליקת פירנצה משובצת במלחמות ומאבקים נגד פלגים שונים. סיעת בית מדיצ'י השתלטה על העיר בשנת 1434, באמצעות הפיכה הנגדית של קוזימו דה מדיצ'י נגד הסיעה ששלחה אותו לגלות שנה לפני כן. משפחת מדיצ'י שלטה בפירנצה עד שנת 1494. ג'ובאני דה מדיצ'י (לימים האפיפיור ליאו העשירי) כבש מחדש את הרפובליקה בשנת 1512, והחל בכך עידן שני של שלטון בית מדיצ'י בעיר.
אזרחי פירנצה הדיחו את בני מדיצ'י פעם שנייה בשנת 1527, במסגרתמלחמת הליגה של קוניאק (אנ') . משפחת מדיצ'י לא ויתרו, וכבשו את העיר בפעם השלישית בשנת 1531, לאחר מצור של 11 חודשים של העיר. הרפובליקה התפרקה סופית כאשר בשנת 1532, האפיפיור קלמנט השביעי מינה את אלסנדרו דה מדיצ'י (אנ') כ-"דוכס הרפובליקה של פירנצה", מה שהפך את "הרפובליקה" למונרכיה תורשתית.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

העיר פירנצה נוסדה בשנת 59 לפנה"ס בידי המצביא הרומאי יוליוס קיסר. במהלך ימי הביניים הייתה העיר חלק מ המארקה של טוסקנה. על טוסקנה שלטה הרוזנת רבת העוצמה מטילדה מטוסקנה, אולם לאחר מותה בשנת 1115, התמרדו אזרחי העיר נגד היורש שלה, והעיר השיגה עצמאות. רפובליקת פירנצה נזכרת במקורות לראשונה כאשר הייתה חברה בליגת הערים שלחמו בהיינריך העשירי, דוכס בוואריה.
הרפובליקה שגשגה במאה ה-12, וסחרה בהרחבה עם מדינות זרות. העיר גדלה מבחינה דמוגרפית, ונבנו בה כנסיות רבות. השגשוג נקטע כאשר כבש פרידריך ברברוסה קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1185 את טוסקנה והקים מחדש את המארקה של טוסקנה. עם זאת, לאחר מות בנו של פרידריך, היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בשנת 1197, השיגה העיר מחדש את עצמאותה.
היסטוריה > מלחמות הגואלפים והגיבלינים

אוכלוסיית פירנצה המשיכה לגדול במהלך המאה ה-13 עד שכללה 30,000 איש. כתוצאה מכך הורחבה העיר ונבנו עוד גשרים וכנסיות. בין היתר נבנתה בשנת 1294 סנטה מריה דל פיורה שעד היום היא אחת הקתדרלות הגדולות ביותר בעולם. פירוש שמה של הקתדרלה הוא "מרים הקדושה של הפרחים" על שם סמל העיר ושמה - פירנצה (מלשון פרחים). עם זאת, מבחינה פוליטית, שלטונות פירנצה בקושי הצליחו לשמור על השלום הרעוע בין הפלגים היריבים. העיר נקרעה במלחמות בין הגואלפים והגיבלינים. הגואלפים תמכו בכוחו הפוליטי של האפיפיור ובעצמאות ערי המדינה של איטליה על חשבונה של האימפריה הרומית הקדושה, בעוד הגיבלינים היו תומכיו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה על חשבונם של האפיפיור ועצמאותם של ערי המדינה, ואולם, לתוך המסגרת העקרונית שולבו אינטרסים נוספים ויריבויות כלכליות, חברתיות, משפחתיות ומקומיות אחרות.
בפירנצה הגיעה המתיחות לשיא באמצע המאה ה-13. הגואלפים באו בעיקר משורות הסוחרים הבורגנים, בעוד הגיבלינים באו משורות האצולה בעלת האדמות. השלטון בעיר התחלף בין תומכי שתי המפלגות וההתמודדות בניהן השפיעה על אופנת הלבוש של תומכי המפלגות שאימצו כל אחת סממנים נפרדים בלבוש ובתסרוקת.
בשנת 1244 השתלטו הגיבלינים בהנהגת פרידירך מאנטיוכיה (אנ') על העיר, ושלטו בה עד 1250, עת הובסו בידי הגואלפים. הגואלפים השתלטו על העיר, ותקופת שלטונם כונתה "פרימו פופולו" (Primo Popolo). תחת שלטונם העיר שגשגה עוד, ובתקופתם נבנה "ארמון העם" או באיטלקית: "פלאצו דל פופלו" (Palazzo del Popolo). בשנת 1252 הוכנס לשימוש הפלורין כמטבע רשמי בפירנצה. על המטבע הפלורנטיני המקורי נטבעו פלר דה ליס (פרח החבצלת, שהקנה למטבע ולעיר פירנצה את שמם) בצד אחד ודמותו של יוחנן המטביל, עוטה אדרת שיער, בצדו השני. הפלורין הפך בהדרגה למטבע המוביל ברחבי אירופה כולה ואף במזרח הקרוב.
בקרב מונטאפארטיבשנת 1260 ספגו הגואלפים תבוסה קטסטרופלית מידי הגיבלינים, והללו שבו לתפוס את השלטון בפירנצה. עם זאת, שלטונם של הגיבלינים היה שברירי, והם הסכימו לבקש בוררות מהאפיפיור קלמנט הרביעי, שהעדיף את הגואלפים. ב-1289 הובסו הגיבלינים כמעט בכל שטחי איטליה. בפירנצה התפצלו הגואלפים לאחר זמן קצר. ב-1300 כבר התמודדו גואלפים "שחורים" מול גואלפים "לבנים", כאשר ה"שחורים" תומכים באפיפיור בוניפקיוס השמיני בעוד ה"לבנים" מתנגדים לכל השפעה שלו על העיר. בין תומכי ה"לבנים" היה גם דנטה, אשר הוגלה מן העיר ב-1302 עת עלו ה"שחורים" לשלטון בפירנצה.
היסטוריה > כלכלה ותרבות במאה ה-14

פלורין הזהב של רפובליקת פירנצה, היה המטבע האירופאי הראשון שהופיע בכמויות מספיקות כדי למלא תפקיד מסחרי משמעותי מאז המאה השביעית. בשל העובדה שבנקים מפירנצה הקימו סניפים רבים ברחבי אירופה, הפלורין הפך במהרה למטבע הסחר הדומיננטי לעסקאות רחבות היקף במערב אירופה. העובדה שמשפחת בונסיגנורה (Bonsignore) רבת העוצמה פשטה את הרגל, וכן היחלשותה של העיר סיינה, הביאו לכך שפירנצה הפכה למרכז הבנקאות של אירופה. בעקבות עליית המסחר, בא מהלך אנטי-אריסטוקרטי שהוביל ג'יאנו דה לה בלה (אנ') לחקיקת הקובץ "חוקי הצדק" (אנ') ב-1293, שהיו בו עונשים חמורים במיוחד לפשעים מסוימים, במטרה לייצב את השלטון בעיר.
פירנצה איבדה מעמד זה בשנת 1340, עת מספר משפחות רבות עוצמה פשטו את הרגל. נטען שהסיבה לפשיטת הרגל הייתה סירובו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה לפרוע את חובותיו המרובים, אולם ככל הנראה החוב לא עלה על 13,000 פלורינים, ופשיטת הרגל ההמונית באה כתוצאה ממיתון כלכלי כללי ברחבי אירופה. אולם בעוד הבנקאות קרסה, הספרות והתרבות פרחו. פירנצה הייתה ביתם של כמה מגדולי הסופרים האיטלקיים ביניהם: דנטה, פטרארקה וג'ובאני בוקאצ'ו. שלושתם היו הסופרים האיטלקיים הראשונים שהעדיפו את הטוסקנית (אנ') (ניב של האיטלקית) על פני הלטינית. דינו קומפאניי, אחד מהגואלפים הלבנים תיעד את מלחמות הגואלפים הגיבלינים ב"כרוניקות של פירנצה".
היסטוריה > מהפכת כפכפי העץ

בשנת 1347 התפשט המוות השחור אל איטליה. לפני בוא המגפה הוערכה אוכלוסיית איטליה בכ-80,000 איש. המגפה לא פסחה על פירנצה, ולמרות המחסור החמור בכוח אדם, לאחר המגפה, נאסר על העובדים לנצל זאת. פירנצה עמדה על סף פשיטת רגל, פיטור החיילים והשוטרים הביא לחוסר סדר. ביולי 1378 פרצה מהפכת כפכפי העץ הידוע גם בשם "מרד הצ'ומפי". את המרד ארגנו העובדים השכירים, העניים ביותר וחסרי הזכויות הפוליטיות, אשר מנו כרבע מתושבי פירנצה. הובילו אותה סורקי הצמר, באיטלקית ciompi. רבים מהם לא יכלו לרכוש נעליים רגילות ונעלו כפכפי עץ, ומכאן הכינוי "מהפכת כפכפי העץ".
המורדים תקפו את מבני הממשלה ושחררו את האסירים מבתי הכלא. הסיניורה ניסה לפייס אותם באמצעות הבטחות לרפורמה שלמעשה לא הייתה משנה דבר. בהמשך תפסו המורדים את השלטון בפועל בעיר, וחפצו לחולל רפורמות שכלו הקמת גילדה לעובדי הצמר והגדלת ייצור הצמר כדי להתמודד עם האבטלה. בסופו של דבר המרד דוכא בידי צבא שכירי החרב של העיר.
היסטוריה > מלחמות מילאנו

לאחר מרד הצ'ומפי תפסה את השלטון בפירנצה משפחת אלביצי. בשנת 1389 החל ג'אן גלאצו ויסקונטי להרחיב את ממלכתו על חשבון ונטו, פיימונטה וטוסקנה. בשנת 1390 הכריזה פירנצה מלחמה עליו. כעבור שנתיים כבש צבא פירנצה בפיקוד ג'ון הוקווד את מילאנו. במרץ 1397 החלה מלחמה חדשה. המלחמה עלתה לפירנצה למעלה ממיליון פלורינים, אולם במאי 1398 הושג הסכם שלום בתיווך ונציה.
בנובמבר 1400 נחשפה במילאנו קונספירציה שבה היו מעורבים כמה גולים וכוחות אופוזיציה מקומיים. הללו תכננו לפתוח את שערי מילאנו בפני צבא פירנצה. בעקבות כך פרצה מלחמה חדשה בין ויסקונטי לבין פירנצה. פירנצה שכרה את רופרכט, מלך גרמניה כדי שיסייע במלחמה. עם זאת, הכוחות הגרמנים של הקיסר הובסו בסתיו 1401. ויסקונטי פנה לבולוניה, וביוני 1402 הובסו הכוחות הבולונזיים-פלורנטיניים בידי ויסקונטי. הדרך לטוסקנה הייתה פתוחה, אולם מחלת הדבר שפרצה התפשטה גם אל מילאנו, ויסקונטי עצמו מת ממנה, וההתקדמות נבלמה.
עם מותו של ויסקונטי, חולקה ממלכתו בין יורשיו. אחד מהם, גבריאלה מריה ויסקונטי, מכר את פיזה לפירנצה תמורת 200,000 פלורינים. עם זאת, בין אזרחי פיזה לאזרחי פירנצה שררה איבה מתמדת, ואזרחי פיזה לא התכוונו להסכים שפירנצה תשלוט בהם. צבא פירנצה בפיקודו של מסו דלי אלביצי, הטיל מצור על פיזה, ולאחר קרב ארוך שלווה בזוועות רבות, נכנעה פיזה ב-9 באוקטובר 1406. בשנת 1422 נחתם הסכם בין מילאנו לפירנצה, על פיו במקרה שתפרוץ מלחמה בין ג'נובה למילאנו, פירנצה תישאר נייטרלית. פירנצה אכן כיבדה את ההסכם, אולם מילאנו לא, ובמהלך המלחמה בין גנואה למילאנו כבשה מילאנו עיירת גבול שהייתה שייכת לפירנצה. בתגובה, הכריזה פירנצה (בתמיכת ונציה), מלחמה על מילאנו. בשנת 1427 אולצה מילאנו לחתום על חוזה שלום. עם זאת, המלחמה גבתה מפירנצה סכום עצום, 4,200,000 פלורינים. בוצעה רפורמה כללית בשיטת המיסוי, במיסגרתה הוחלפה השיטה שגבתה מכל אזרח לפי רכושו, למעין מס הכנסה.
היסטוריה > לורנצו המפואר

קוזימו מת בשנת 1464, ואת נכסיו ותפקידיו ירש בנו פיירו די קוזימו דה מדיצ'י, אשר כונה "חולה השיגרון". כפי שכינויו מעיד עליו, הוא סבל מבריאות רעועה, וגם תקופת שלטונו לא הייתה יציבה. בתקופתו התארגן נגדו קשר גדול, וגם ונציה פלשה לאדמות פירנצה בשנת 1467, אולם הפלישה נהדפה. פיירו מת בחורף 1469.
את מקומו של פיירו, ירשו שני בניו לורנצו וג'וליאנו את נכסיו ותואריו, אם כי מעולם לא ביקשו מעמד רשמי של שליטים. ב-1478 קשרו בני משפחת פאצי קשר לתפוס את מקומו של בית מדיצ'י בהנהגת העיר, בסיועם של הארכיבישוף של פיזה והאפיפיור סיקסטוס הרביעי. הם תקפו את לורנצו ואת ג'וליאנו בקתדרלה של פירנצה, והצליחו להרוג את ג'וליאנו לפני המזבח. לורנצו הצליח להתגונן בעזרת חרבו עד אשר חברו המשורר אניולו פוליציאנו חילץ אותו. תושבי העיר, שדעתם הייתה נוחה משלטון בית מדיצ'י, התנגדו למזימה ועשו בקושרים, ובכלל זה בארכיבישוף, לינץ' אכזרי. בעקבות דיכויו של ניסיון ההפיכה הכריז האפיפיור על נידויו של לורנצו, החרים את נכסי המשפחה ואף הטיל חרם על העיר. כאשר צעדים אלה לא הועילו, כרת האפיפיור ברית עם פרדיננדו הראשון מלך נאפולי, שהכריז מלחמה על פירנצה. משראה שאין בכוחה של פירנצה לעמוד במלחמה, נסע לורנצו לנאפולי ב-1480 ויישב את הסכסוך בדרכי שלום. לורנצו ניצל את הפופולריות שזכה לה בעקבות מניעת המלחמה כדי לקדם שינויים בחוקת העיר שהעניקו לו סמכויות נוספות. המשך תקופת שלטונו של לורנצו התאפיין בניסיון לשמור על השלום ועל מאזן הכוחות בין המדינות הקטנות של צפון איטליה, ובמקביל למנוע מהממלכות האחרות באירופה להשתלט על חלקים מאיטליה. כן דאג לקידום הקריירה של בניו.
לורנצו היה איש רנסאנס מן המעלה הראשונה. הוא כתב שירים בטוסקנית שזכו להערכה ספרותית רבה. כמו כן תמך בציירים לאונרדו דה וינצ'י, דונטלו, סנדרו בוטיצ'לי, דומניקו גירלנדיו, אנדריאה דל ורוקיו ומיכלאנג'לו בואונרוטי, ועמד במרכזה של קבוצה הומניסטית, שניסתה לשלב את רעיונותיו של אפלטון עם הנצרות; בין חבריה היו הפילוסופים מרסיליו פיצ'ינו וג'ובאני פיקו דלה מירנדולה והמשורר אניולו פוליציאנו. עם זאת, בתחום הכלכלי הוא לא זכה להצלחה רבה; כמה מהבנקים שבבעלות משפחתו התמוטטו בעקבות הלוואות לא מוצלחות, ולקראת סוף שלטונו נקלע בעצמו לבעיות כלכליות שגרמו לו למעול בכספי העיר.
היסטוריה > סיום עידן מדיצ'י הראשון

בשנת 1492 מת לורנצו, ואת מקומו ירש בנו פיירו דה מדיצ'י "האומלל". כינויו הולם בהחלט את תקופת כהונתו הקצרה. הוא כרת ברית עם מדינת האפיפיור ונאפולי נגד ממלכת צרפת, אולם הברית התבררה ככישלון. שארל השמיני, מלך צרפת, חפץ בעיקר בנאפולי, ובספטמבר 1494 פלש לחצי האי האיטלקי. הוא דרש ממדיצ'י מעבר חופשי דרך פירנצה אל נאפולי. פיירו דה מדיצ'י ידע היטב שעירו אינה מסוגלת לעמוד מול הצבא הצרפתי הגדול, ונכנע. בנובמבר הוא חזר לעירו, ותויג בידי האזרחים כבוגד. הוא ומשפחתו נאלצו לצאת לגלות. היה זה סוף עידן מדיצ'י הראשון בפירנצה.
היסטוריה > ג'ירולמו סבונרולה

לאחר הדחתם של בני מדיצ'י מן השלטון הפך הכומר הדומיניקני ג'ירולמו סבונרולה לשליט יחיד של פירנצה. סבונרולה ייסד בפירנצה רפובליקה תאוקרטית אותה אפיין כ"רפובליקה נוצרית דתית". ב-1497 ביצעו סבונרולה ותומכיו את "מדורת ההבלים". הם שלחו נערים אשר אספו מדלת לדלת חפצים המקושרים לניוון מוסרי: מראות, קוסמטיקה, תמונות, ספרים אליליים, שולחנות הימורים, בגדים נאים ועבודותיהם של משוררים בלתי מוסריים (לפי הגדרתו), ושרפו אותם במדורה גדולה בפיאצה דלה סיניוריה במרכז פירנצה. עבודות אמנות רבות מתקופת הרנסאנס אבדו כתוצאה ממעשיו אלו של סבונרולה, לרבות תמונות של סנדרו בוטיצ'לי אשר הושלכו אל האש בידי האמן עצמו.
אולם עד מהרה מאסו תושבי פירנצה בקנאותו של סבונרולה. בדרשה שנשא ב"יום העלייה לשמים" ב-4 במאי 1497, החלו קבוצות נערים לחולל מהומות, אשר הפכו למרד. בתי מרזח נפתחו מחדש, והבריות הימרו בפומבי. סבונרולה הטיף נגד האפיפיור אלכסנדר השישי מבית בורג'ה וגינה את מידותיו המושחתות שהיו ידועות היטב בציבור. אלכסנדר מצדו הורה לו להפסיק להטיף, אולם סבונרולה הצהיר כי אלכסנדר "איננו עוד נוצרי. הוא כופר, סוטה מדרך הישר ועל כן חדל מלהיות אפיפיור". האפיפיור מצדו הגיב בגזירת נידוי, שסבונרולה התעלם ממנה. בתגובה איים האפיפיור על שלטונות פירנצה שאם לא ישתיקו את המטיף בעצם ינדה את העיר כולה. סבונרולה נעצר עונה בפירנצה, ופעם נוספת בידי האינקווזיטורים של האפיפיור ברומא במאמץ לגרום לו "להודות" שרימה ושיקר. בשנת 1498 הוא הוצא להורג בשריפה בידי אזרחי פירנצה.