stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניקור עיניו של שמשון
הערות שוליים

↑   אנו - מוזיאון העם היהודי, דלילה - הפאם פאטאל הראשונה, באתר הארץ, 9 בינואר 2023
↑  ראה Duncan Bull et al.: Rembrandt - Caravaggio, עמ' 60.
↑  רמברנדט התייחס לנושא זה בהתכתבות עם קונסטנטין הויגנס.
↑  ראה I. Broekman: Constantijn Huygens, de kunst en het hof, אוניברסיטת אמסטרדם, 2010, עמ' 85-86.
| רמברנדט |
| --- | --- | --- |
| יצירותיו | אחשוורוש והמן במשתה אסתר • אברהם מארח את שלושת המלאכים • אישה צעירה במסגרת תמונה • אנדרומדה כבולה אל הסלעים • ארטמיסיה • אריסטו מתבונן בפרוטומה של הומרוס • בת שבע במקלחת • דיוקן עצמי בגיל 63 • דנאה • הוועד של אגודת הדרייפרים • הכלה היהודייה • המלומד מעל דוכן הדרשות • דוד ואוריה • חטיפת אירופה • יוסף מספר על חלומותיו • יעקב מברך את בני יוסף • ירמיהו מבכה את חורבן ירושלים • משה שובר את לוחות הברית • משמר הלילה • משתה בלשאצר • ניקור עיניו של שמשון • סערה בים כנרת • חלום יוסף • סקילתו של סטפנוס הקדוש • עקדת יצחק • פטרוס הקדוש בכלא • שאול ודוד • שובו של הבן האובד • שיעור האנטומיה של ד"ר טולפ • שמשון ודלילה • שמשון מאיים על חותנו |  |
| ראו גם | בארוק • מאוריצהאוס • מוזיאון בית רמברנדט • רייקסמוזיאום |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKDimages ID: 47569 
רמברנדט, שמשון ודלילה, 1629-1630, ברלין, גמלדה-גאלרי
הטבח בניר עוז

| חלק מטבח שבעה באוקטובר, מלחמת חרבות ברזל |
| --- | --- |

 תאריך:  7 באוקטובר 2023
 תאריך עברי:  כ"ב בתשרי ה'תשפ"ד
 מקום:  ניר עוז
 מטרה:  ישראלים
 קואורדינטות:  31°18′37″N 34°24′08″E﻿ / ﻿31.310277777778°N 34.402222222222°E﻿ / 31.310277777778; 34.402222222222
 סוג:  פיגוע ירי, אונס, הצתה
 נשק:  רובי סער, רימוני יד, רקטות נ"ט, מטעני חבלה
 הרוגים:  50
 חטופים:  76 חטופים, מתוכם שוחררו עד כה 56 חטופים, וגופתם של שישה חללים חולצו והושבו ארצה
 פצועים:  לא ידוע
 מבצע:  חמאס חמאס הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני החזית העממית לשחרור פלסטין החזית העממית לשחרור פלסטין ועדות ההתנגדות העממית ועדות ההתנגדות העממית
 מספר מפגעים:  מאות מחבלים ואזרחים מעזה
 מניע:  טרור פלסטיני
  (למפת מערב הנגב מוגדלת) ניר עוז(למפת מערב הנגב רגילה) ניר עוז(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ניר עוז(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ניר עוז he
 
יצחק הרצוג נשיא מדינת ישראל ודייוויד לאמי שר החוץ של בריטניה, בפגישה עם משפחתו של תמיר אדר, תושב ניר עוז שנרצח ב-7 באוקטובר וגופתו נחטפה לעזה
הטבח בניר עוז בוצע על ידי ארגוני הטרור חמאס והג'יהאד האסלאמי בבוקר יום שבת, 7 באוקטובר 2023, שמחת תורה, כ"ב בתשרי תשפ"ד, בקיבוץ ניר עוז הסמוך לדרום רצועת עזה, כחלק ממתקפת הפתע על ישראל. בטבח נרצחו לפחות 40 מתושבי הקיבוץ, ונגרם הרס רב. עשרות מתושבי הקיבוץ נחטפו לרצועת עזה, וחלקם שוחררו בכמה סבבים באוקטובר ובעיקר בנובמבר 2023. ב־27 בדצמבר 2023 הכריז צה"ל על מבצע עוז וניר במסגרת הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, שנועד להביא להריגתם ולמעצרם של המחבלים שהיו שותפים לטבח בניר עוז.
בניגוד ליישובים אחרים שהותקפו באותו יום, המחבלים עזבו את ניר עוז עם עשרות חטופים לפני שהגיעו למקום כוחות צבא ומשטרה, ואלה נלחמו בהם בדרך לרצועת עזה.
רקע

בבוקר 7 באוקטובר 2023, יום שבת, שמחת תורה, כ"ב בתשרי ה'תשפ"ד, פתחו ארגוני הטרור חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בטבח שבעה באוקטובר. בחסות שיגור כ-4,300 רקטות, חדרו כ-6,000 מחבלים מרצועת עזה לעשרות יישובים ישראליים ומתקנים צבאיים באזור עוטף עזה ובסביבתו, מ-119 פרצות שונות בגדר, תוך ניהול קרבות ירי נגד כוחות ביטחון מעטים. המחבלים ביצעו מעשי טבח ואונס, רצחו והרגו 1,163 בני אדם, מתוכם טבחו ב-779 אזרחים, וחטפו לרצועת עזה כ-251 אנשים, ובהם גברים, נשים, קשישים ותינוקות. בשעות הראשונות נלחמו נגדם כיתות הכוננות, שוטרי משטרת ישראל, לוחמי הימ"מ וחיילי צה"ל, שהיו בנחיתות מספרית. בקרבות נהרגו כ-1,609 מחבלים בשטח ישראל, ובצד הישראלי נהרגו 329 חיילים, 58 שוטרים ו-10 אנשי שירות הביטחון הכללי.
הטבח

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא טענות לניסוח עיתונאי, ולכך שיש לשפר את המקורות.
בשבת, 7 באוקטובר 2023, שמחת תורה, בשעה 6:30 בבוקר, חדרו לקיבוץ מאות מחבלים מארגוני הטרור חמאס והג'יהאד האסלאמי, מלווים במאות אזרחים עזתיים. הם נכנסו לקיבוץ בו זמנית מכמה כיוונים דרך מספר פתחים. ברשותם הייתה תחמושת רבה, רובי סער, טילי RPG, רימונים וחומרי נפץ.
המחבלים, שהשתייכו לכוחות הנוח'בה של חמאס, השתמשו בכמויות גדולות של תחמושת מסוגים שונים. הם שהו בקיבוץ שעות ארוכות, ביצעו מעשי אונס ורצחו משפחות שלמות, כולל קשישים וילדים. בטבח השתתף גם ארגון הג'יהאד האסלאמי, שמחזיק בחטופים מהקיבוץ.
המחבלים הגיעו מוכנים עם תצלומי אוויר של הקיבוץ וידעו היכן האמבולנס ורכב הרבש"ץ, והיו ערוכים לקראת מוקדי התנגדות צפויים. מכת האש הראשונה הייתה פיצוץ האמבולנס ורכב הרבש"ץ. לפי עדויות התושבים, נרצחו ונשרפו משפחות ובתים פוצצו באמצעות בלוני גז.
בתחילת מתקפת הפתע, לא הספיקו חברי כיתת הכוננות להתארגן ללחימה משותפת מול המחבלים, וכל אחד מהם לחם לבדו. חלק מהם הצליח לשרוד, בהם ערן סמילנסקי שניהל לחימה מתוך ביתו, והרבש"ץ שחר בטלר, שנלחם נגד עשרות מחבלים ונפצע. אחרים נפלו בקרב, בהם אביב אצילי, שבתחילה נחשב חטוף, אך בהמשך התברר כי הוא נהרג.
במשך כל היום נאבקו משפחות הקיבוץ במחבלים שניסו לפרוץ את דלתות חדרי הממ"ד. רבים אחזו בידית בכל כוחם, אחרים נורו דרך הדלת בזמן שניסו להגן עליה. אחדים מתושבי הקיבוץ לחמו במחבלים בתוך הבתים והצליחו לבלום אותם. לאחר הפלישה הראשונית של המחבלים, פלשו גם פלסטינים תושבי הרצועה לקיבוץ, ביניהם גם נשים וילדים, ועברו מבית לבית במטרה לבזוז ולגנוב מכל הבא ליד, תוך שהם יורים במי שהתנגד, ושרפו חלק מהבתים לאחר שסיימו את הביזה. תושב הקיבוץ ירון מאור ניצל לאחר קרב יריות עם מחבלים שפרצו לביתו, ולאחר מכן הזדהה כיהודי בזכות שצעק לכח החילוץ של השוטרים את הפסוק "שמע ישראל" והשוטרים לא ירו בו.
בין הנרצחות בקיבוץ היו כרמלה דן, קשישה בת 80, ונכדתה, נויה דן בת ה־12, שהייתה על הרצף האוטיסטי. חוקר השואה אלכס דנציג והעיתונאי עודד ליפשיץ נחטפו לעזה. בנרצחים היו גם 11 פועלים אזרחי תאילנד, ו־5 פועלים נוספים נחטפו.
המחבלים גרמו לנזק כבד למפעל נירלט הנמצא בכניסה לקיבוץ. הם בזזו ממנו רכוש רב ולאחר מכן העלו אותו באש.
בסביבות 13:00 עזבו אחרוני הבוזזים את הקיבוץ.
רק בסביבות השעה 13:30 בצהריים הגיעו כוחות הביטחון, בהם חיילי צה"ל ושוטרים, לקיבוץ. בשבת אחר הצהריים הם התחילו לרכז את התושבים ששרדו בבית הילדים בקיבוץ.
לאחר מכן תקפו מסוקי קרב של חיל האוויר את המחבלים שהובילו חטופים לרצועת עזה. באחד המקרים הותקפה חוליית מחבלים שהובילה חטופים, ורוב המחבלים נהרגו - אך גם חטופה אחת נהרגה, והשאר נפצעו. לאחר מכן בוצע תחקיר מבצעי והסתבר שהמסוק קיבל הנחיה לבצע נוהל חניבעל ("להוריד הכל") ולהרוג את המחבלים גם במחיר פגיעה בחטופים.
במרץ 2024, פורסם תיעוד של מחבל מהג'יהאד האסלאמי המתאר בחקירתו כי אנס אישה בביתה שבקיבוץ ניר עוז ב־7 באוקטובר. ב־23 במאי 2024 פרסם הדיילי מייל הבריטי תמלול מחקירת אב ובנו שנתפסו על ידי צה"ל ברצועת עזה במרץ 2024, בה הודו כי אנסו נשים בקיבוץ ניר עוז באיומי אקדח, את חלקן רצחו לאחר מכן.
לאחר הטבח

רוב הניצולים רוכזו אחרי הטבח במלון ישרוטל ים סוף באילת. לטובת שיקום הקיבוץ נפתחה קרן תרומה, שנכון ל־1 בספטמבר גייסה יותר מ־15,000,000 ש"ח.
תושבי ניר עוז הצהירו, גם בתקשורת, כי הם קוראים לממשלה לעשות הכל על מנת להחזיר את החטופים בשלום.
במוצאי השבת שבין 14 ל־15 באוקטובר 2023 הרגו מטוסי קרב של צה"ל ברצועת עזה את בילאל אל־קאדר, מפקד כוח נוח'בה בגדוד דרום חאן יונס, שהיה אחראי על הטבח בניר עוז ובנירים.
בדצמבר 2024, הרגו כוחות צה"ל את עבד אל-האדי צבאח, מפקד פלוגת הנוח'בה בגדוד מערב חאן יונס, שהיה ממובילי הפשיטה על ניר עוז.
לאחר הטבח > מבצע עוז וניר

ב־27 בדצמבר, במסגרת הלחימה ברצועת עזה, יצא צה"ל למבצע עוז וניר בח'וזאעה כנגד מחבלי חמאס בעיירה ממנה יצאו המחבלים והאזרחים לטבח בניר עוז.
חטיפה לעזה

בעת הטבח חטפו מחבלי חמאס רבים מבני הקיבוץ, ביניהם ילדים וקשישים. בני משפחת ביבס נחטפו, בהם כפיר שנחטף בגיל תשעה חודשים, החטוף הצעיר ביותר במלחמה. כמו כן נחטפו סבתא ומשפחה בת חמש נפשות, וכן יפה אדר בת ה־85, שתמונותיה על הקלנועית שלה נהוגה על ידי המחבלים בדרך לעזה פורסמו בהרחבה. ב־24 בנובמבר שוחררו חלק מהחטופים מקיבוץ ניר עוז במסגרת הסכם הפסקת האש. בין המשוחררים היו יפה אדר ואחות החטופים נילי מרגלית שהייתה נעדרת עד לשובה.
ב־23 באוקטובר, ביום ה־17 למלחמה, שוחררו מן השבי ברצועת עזה נורית קופר בת ה־80 ויוכבד ליפשיץ בת ה־85 תושבות ניר עוז. בעליהן נותרו בשבי יחד עם עוד כ־240 חטופים.
בינואר 2024 התקבל אות חיים מאוהד יהלומי.
ב-24 ביולי 2024 חולצו מח'אן יונס גופותיהם של מיה גורן ורביד כץ שנחטפו מניר עוז.
ב-20 באוגוסט 2024 חולצו מח'אן יונס גופותיהם של אלכסנדר דנציג, אברהם מונדר, יורם מצגר וחיים פרי שנחטפו מניר עוז ונרצחו בשבי.
נכון לינואר 2025, נספרו 76 חטופים סך הכל (מתוכם 49 הושבו לישראל) מקרב החטופים מבני הקיבוץ, הוכרז מותם של 16.
ב-30 בינואר 2025, שוחררו ארבל יהוד וגדי מוזס, במסגרת עסקת שחרור החטופים.
ב-1 בפברואר 2025, שוחררו ירדן ביבס ועופר קלדרון במסגרת עסקת שחרור החטופים.
ב-15 בפברואר 2025, שוחררו יאיר הורן, סשה טרפנוב ושגיא דקל חן, במסגרת עסקת שחרור החטופים.
ב-20 בפברואר נמסרו לישראל גופותיהם של ארבעה (למראית עין) חטופים שמתו בשבי. 3 מהן זוהו כחטופים מניר עוז: עודד ליפשיץ שנרצח בשבי הג'יהאד האסלאמי, והאחים אריאל וכפיר ביבס שנרצחו בשבי חמאס בנובמבר 2023, אולם הרביעית שנטען על ידי חמאס שהיא של שירי ביבס, לא נמצאה תואמת לה או לכל חטוף או חטופה אחרים, מה שמהווה הפרה של ההסכם. לפני העברתן, קיים חמאס טקס בו הוצגו ארונות החטופים על במה לצד שלטים ומחבלים. האו"ם והצלב האדום גינו את הטקס. לאחר זיהוי הגופות בידי המכון לרפואה משפטית, יצאה הודעה שלפיה בניגוד לטענות החמאס, אריאל וכפיר לא מתו בשל פעילות צה"ל ברצועה אלא נרצחו, בידיים החשופות של המחבלים, שניסו לאחר מכן לטשטש זאת.
בלילה שבין 26–27 בפברואר 2025 הוחזרו גופותיהם של איציק אלגרט ואוהד יהלומי, לאחר שנרצחו בשבי.
תחקיר האירוע

| --- | --- |
 :  ראו גם – תחקירי שבעה באוקטובר
בנובמבר 2024 מונה אלוף ערן ניב לאחראי על ביצוע תחקיר הטבח בקיבוץ ניר עוז.
במרץ 2025 הציג הצבא את התחקיר בפני חברי ניר עוז, שחשף כי הלוחמים הגיעו לקיבוץ רק אחרי שהמחבלים עזבו את ניר עוז. הרמטכ״ל היוצא, הרצי הלוי, שנכח בהצגת התחקיר אמר לחברי הקיבוץ: ״כי הכישלון של צה״ל בניר עוז היה הכישלון הגדול ביותר בתולדות הצבא״.
גלריית תמונות

בית ועצים שרופים בניר עוז
ביתו השרוף של טל שלו, שנרצח ב־7 באוקטובר. הוא נחשב כנעדר במשך כחודש, והודעה על הירצחו נמסרה ב־8 בנובמבר
בית שרוף בקיבוץ, לצד הפתח – דלת מנוקבת כדורים
אנדרטה לחללי הטבח בניר עוז ב־7 באוקטובר 2023
לקריאה נוספת

אילן כפיר, אוגדת עזה נכבשה, ידיעות ספרים, 2024, הפרק "ניר עוז: 'רצחו, שרפו, חטפו, עשו לנו שואה והלכו'"", עמ' 151–157
יוסף צאייח

הרב יוסף בן אברהם ן' צייאח (או אבן צאייאח), היה רב, מקובל ופוסק מוסתערבי שכיהן כרב העיר ירושלים וכרב הקהילה המוסתערבית בדמשק, היה חי ככל הנראה בסביבות השנים ר"ס (1499) וש"מ (1579). מהמרכזיים שבמתווי דרכה של הקבלה הנבואית.
צילום חתימת המחבר בסוף כתב היד של הספר שארית יוסף
לידתו

זמן לידתו אינו ידוע. לדעת אריה קפלן נולד בשנת רס"ה (1505). לדעת דותן ארד צייאח נולד זמן ניכר לפני שנת רס"ה. שכן יש בידינו פירוש כוונות התפילה לרבי דוד בן רבי יהודה החסיד נכד הרמב"ן שהועתק עבור הרב צייאח בשנת רע"ח (1518). ולא סביר שפירוש קבלי מעמיק כזה יועתק עבור נער בן 13 שנים בלבד.
גם מקום לידתו לא ידוע. יש מי שסבורים שנולד בירושלים ואילו אחרים סבורים שנולד בדמשק.
רבותיו

בספריו הקבליים מזכיר רבי יוסף צייאח כמה פעמים את רבו אך ללא הזכרת שמו במפורש, הוא כותב באופן סתמי מורי זלה"ה בלא להזכיר את שמו, פרופ' יונתן גארב סבור שרבי יהודה בן משה אלבוטיני, מקובל שחי באותה תקופה בירושלים הוא רבו של רבי יוסף צייאח.
רבנותו

רבי יוסף צייאח מילא את מקומו של הרב שלמה סיריליו וכיהן כרבה של ירושלים למשך עשרים ושתים שנה.
יחסיו עם חכמי דורו

לרבי יוסף צייאח ישנה התכתבות ענפה עם חכמי דורו, מרבי יוסף קארו מחבר השולחן ערוך ועד הרדב"ז רבה של ירושלים באותה תקופה, בנוסף הוא חתום על כמה פסקים לצד חכמים אחרים מבני דורו,
חיבוריו

רבי יוסף צייאח חיבר כמה ספרים שחלקם נמצאים עדיין בכתב יד, ובתוכם ספר שו"ת הכולל כ-600 תשובות.
צפנת פענח, חיבור קבלי שתוכנו אינו ידוע. ספר זה נחשב במחקר הקבלה לספר אבוד. הרב צייאח מזכיר את ספרו זה כמה פעמים בתוך ספריו האחרים, ספר זה נשלח למצרים לנגיד רבי אברהם קאסטרו אביו של מהריק"ש בעל 'ערך לחם' שתמך כלכלית ברבי יוסף צייאח.
צרור החיים, פירוש קבלי למסכת ברכות, שנכתב בהשראת הספר אוצר הכבוד על מסכת ברכות לרבי טודרוס אבולעפיה. לספר זה ישנם שלשה כתבי יד, כתב יד אוסף להמן הנמצא בבית המדרש לרבנים בניו יורק שע"פ השוואתו עם כתבי ידיו המקוריים של הרב צייאח (אבן השהם אוסף בניהו, שארית יוסף אוטוגרף, ושו"ת) עולה כי מדובר בכתב היד המקורי, כתב יד זה הוא חלקי, כמו כן ישנם כתב יד מונטיפיורי שאף הוא חלקי ובלתי שלם, וכתב יד אוניברסיטת הרווארד שיש בו מספר דפים בודדים הקרועים בחלקם. בנוסף ישנם 2 דפים נוספים שנמצאו בגניזה הקהירית אכולים בחלקם.
אבן השהם חיבור בו פורס ר"י צייאח את משנתו הקבלית סיום כתיבתו נעשה בשנת רצ"ח. החיד"א ב'שם הגדולים' (מערכת גדולים אות י' סימן קסג) מזכיר את הספר 'וספר אבן השהם ראיתיו כ"י'. לספר זה ישנם ארבעה כתבי יד, כתב יד אוסף בניהו שהוא כתב ידו המקורי של המחבר, אבל למעשה הוא חלקי, כתב יד סנט פטרבורג שחציו הראשון העתקה וחציו האחרון הוא המשך כתב היד המקורי שחסר מכתב יד בניהו, כתב יד הספרייה הלאומית וכתב יד אוניברסיטת בר-אילן, וכן כתב יד תלמוד תורה ליוורנו שהיא בעצם העתקה בלתי מושלמת.
שארית יוסף, ביאור והרחבה לספר אבן השהם סיום כתיבתו נעשה בשנת ש"ט, ואף אותו מזכיר החיד"א שם 'גם ראיתי ספר שארית יוסף ס' גדול כ"י בחכמת הצירוף ופי' ספר יצירה, וכתוב שם שחברו בעה"ק ירושלים ת"ו שנת ש"ט'. לספר זה ישנו כתב יד אחד ויחיד שהוא גם האוטוגרף של המחבר [ראה צילום].
שאלות ותשובות בהלכה גם ספר זה מזכיר החיד"א שם 'הרב מהר"ר יוסף ן' צאייאח בזמן מרן בית יוסף וראיתי ס' גדול מתשובותיו כ"י'. נדפס לאחרונה על ידי מכון אהבת שלום.
ישנו חיבור קצר נוסף שלגבי ייחוסו לרבי יוסף צייאח ישנן ספיקות, חיבור זה הוא פירוש לתפילה (ראה למעלה בכותרת 'לידתו') המופיע בצד הפירוש אור זרוע על התפילות לרבי דוד בן רבי יהודה החסיד.
ארבעה מתוך ספריו עוסקים בקבלה וספר אחד בלבד עוסק בהלכה, גם הספרים צרור החיים ואבן השהם נכתבו במיוחד לבקשת רבי אברהם קאסטרו ונשלחו אליו למצרים, הספר שארית יוסף שהוא ספרו האחרון בקבלה והגדול שבהם, לא נשלח למצרים אלא נשאר בירושלים,
שיטתו בקבלה

דרכו בקבלה היא אקסטטית (קבלה נבואית) בדומה לרבי אברהם אבולעפיה ורבי יהודה בן משה אלבוטיני. אמנם שיטת הצירופים שהיא המאפיין המרכזי של הקבלה הנבואית אקסטטית מפותחת אצל רבי יוסף צייאח באופן חסר תקדים.
לקריאה נוספת

שאלות ותשובות רבינו יוסף אבן ציאח , ירושלם: אהבת שלום, תשפ"ב:
המערכת, "לתולדות המחבר וספריו", עמ' 9–18
דותן ארד, "מבוא לשו"ת ר' יוסף ן' ציאח", עמ' 19–44 (המאמר, באתר Academia.edu)
אביעד הכהן, "יצירתו של רבי יוסף אבן ציאח ודרך הילוכו בנתיבות ההלכה", עמ' 45–121
הערות שוליים

↑  מדיטציה וקבלה, עמוד 165
↑  ראו ספר אבן השהם בהקדמת המהדיר רבי יהודה אהד תורג'מן
↑  עדיין בכתב יד, נמצא בשלבי עריכה מתקדמים במכון חכמי ירושלים והמערב
↑  קרן מנשה רפאל ושרה להמן, אהל חיים - א, א, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
↑  כתב יד להמן באתר הספריה הלאומית
↑  כתב יד מונטיפיורי באתר הספריה הלאומית
↑  כתב יד אוניברסיטת הרווארד באתר הספריה הלאומית
↑  יצא לאור על ידי מכון חכמי ירושלים והמערב בשנת תשס"ט ובמהדורה שנייה בשנת תשפ"א
↑  כתב יד אוסף בניהו באתר הספריה הלאומית
↑  כתב יד סנט פטרבורג באתר הספריה הלאומית
↑  כתב יד הספריה הלאומית
↑  כתב יד אוניברסיטת בר אילן באתר הספריה הלאומית
↑  כתב יד תלמוד תורה ליוורנו באתר הספריה הלאומית
↑  יצא לאור על ידי מכון חכמי ירושלים והמערב בשנת תשפ"א
↑  קישור לכתב היד באתר הספריה הלאומית, באתר הספריה הלאומית
↑  כתב יד פירוש התפילות באתר הספריה הלאומית
↑  ראה דותן ארד 'לדמותו של בעל הלכה מוסתערבי' הערה 35
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304309305171  LCCN: no2022085185   WorldCat (עם LCCN): no2022-085185
הדר דנציג-רוזנברג

| --- | --- |

 לידה:  תל אביב-יפו
 ענף מדעי:  חוק 
 מקום לימודים:  תיכון אילון  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת בר-אילן 
 מנחה לדוקטורט:  אהרון אנקר 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 
הדר דנציג-רוזנברג היא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן וסגנית-הדיקנית לעניינים בינלאומיים; לשעבר סגנית דיקן למחקר (2021-2019).
מייסדת ומכהנת במשותף כיו"ר האגודה הישראלית למשפט פלילי. תחומי מומחיותה משתרעים על שדות המשפט הפלילי המהותי והדיוני, בדגש על חקר הפילוסופיה של המשפט הפלילי, מנגנוני צדק פליליים משלימים או חלופיים להליך הפלילי הנוהג, תורת המשפט הטיפולי ויישומה במשפט הפלילי, צרכים וזכויות של נפגעי עבירה, ונקודות המישק שבין משפט פלילי לעקרונות חוקתיים ולתיאוריות של מגדר.
ביוגרפיה

דנציג-רוזנברג נולדה בתל אביב וגדלה בחולון. בוגרת תיכון אילון. בשירותה הצבאי שירתה כקצינת מודיעין בחטיבת המחקר באמ"ן וכמפקדת בבית הספר לקצינות (בה"ד 12). בוגרת הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן (בהצטיינות יתרה), מוסמכת הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים (בהצטיינות יתרה) ובעלת תואר דוקטור למשפטים (בציון "מעולה") מאוניברסיטת בר-אילן. עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית פרופ' אהרן אנקר, עסקה בניתוח אחריות שותפים לעבירה בגין עבירה שונה או נוספת שביצע שותפם לעבירה המתוכננת, תוך הישענות על תובנות מתחום הפילוסופיה של המוסר.
דנציג-רוזנברג התמחתה אצל פרקליטת המדינה, השופטת עדנה ארבל. בטרם הצטרפה כחברת סגל לפקולטה למשפטים בבר-אילן היא כיהנה כמנהלת הקליניקה לסיוע לנשים נפגעות אלימות במרכז לחינוך משפטי קליני לזכויות אדם ולאחריות חברתית של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, במסגרתה ליוותה נפגעות עבירות מין ואלימות בהליכים משפטיים (2009-2005).
בעשורים השני והשלישי של המאה ה-21, היא מרצה וחוקרת-אורחת מטעם מכון הלן דילר והמרכז לחקר המשפט והחברה בבית-הספר למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי (2018-2016, 2020, 2023-2021). היא חוקרת-עמיתה בסמינר העולמי של זלצבורג (Salzburg Global Seminar) ובעבר הייתה חוקרת אורחת בבית-הספר למשפטים של אוניברסיטת Tilburg.[דרוש מקור]
בשנים 2018-2016 ו-2021–2023 כיהנה כמרצה אורחת בבית-הספר למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובסמסטר החורף בשנת 2023 שימשה מרצה-אורחת בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו.
ביוגרפיה > תחומי מחקר עיקריים ופעילות אקדמית

מחקריה משלבים ניתוח תאורטי-נורמטיבי של המשפט הפלילי עם ניתוח אמפירי המשלב תובנות מתחומי מדעי-החברה.[דרוש מקור]
ביוגרפיה > תחומי מחקר עיקריים ופעילות אקדמית > מודלים חלופיים להליך הפלילי העונשי

ציר אחד של עבודתה עוסק במודלים חלופיים או משלימים להליך הפלילי האדברסרי-העונשי, אשר מבוססים על תפיסות של צדק קהילתי, שיתופי ומשקם. בסדרת מחקרים (עם ד"ר טלי גל) היא מפתחת את המושג "משפט פלילי מרובה-דלתות" (Multi-door Criminal Justice) לתיאור ריבוי הפרוצדורות, המטרות והערכים שהתפתחו בעשורים אחרונים במשפט הפלילי, לצד ההליך העונשי האדברסרי או כחלופה לו. כמה ממחקריה עוסקים בפיתוח תאורטי של גישת הצדק המאחה. מחקרים אחרים מתמקדים במודל בתי-משפט פותרי-בעיות. יחד עם ד"ר גל היא פיתחה מתודולוגיה להשוואה בין מאפיינים ותכונות של הליכי צדק פליליים במטרה לאפשר לקובעי מדיניות לזהות את הערכים שסוגי הליכים שונים מבקשים לקדם.
בין השנים 2016–2017 היא ערכה מחקר מלווה על בתי-המשפט הקהילתיים בישראל (עם ד"ר טלי גל), שמטרתו לתעד ולנתח את הידע שנצבר בתהליך ההכנה וההקמה של שני בתי-המשפט הקהילתיים הראשונים בבאר-שבע וברמלה ולהעריך את העבודה השוטפת שנעשתה בשלבים הראשוניים של הפעלתם. ממצאי המחקר סייעו לפיתוח והטמעה של לקחים במסגרת הרחבת הפיילוט למחוזות משפט נוספים. בין השנים 2018–2022 היא עורכת את מחקר ההערכה הראשון על בתי-המשפט הקהילתיים בישראל (עם טלי גל ואביטל מנטוביץ'), שעניינו למדוד את יעילות הפרויקט ולאתר משתנים וגורמים המשפיעים על מידת יעילותו.
ביוגרפיה > תחומי מחקר עיקריים ופעילות אקדמית > נפגעי עבירה בהליך הפלילי

בסדרת מחקרים על מקומם של נפגעי עבירה במשפט הפלילי היא מייבאת עקרונות תרפויטיים ופמיניסטיים אל החשיבה האנליטית הקלאסית של המשפט הפלילי. באמצעות אימוץ פרספקטיבה של הצטלבות זהויות (intersectionality), היא חושפת את הפער שבין צרכים של נפגעי עבירה מקבוצות שונות לבין המענים שניתנים להם במסגרת המצב המשפטי הקיים, וקוראת לרפורמות שיגבירו השתתפות של נפגעים בהליך הפלילי.
ביוגרפיה > תחומי מחקר עיקריים ופעילות אקדמית > המשפט הפלילי בעידן הדיגיטלי וברשתות החברתיות

מחקרים אחרים שלה עוסקים בחשיבה על המשפט הפלילי בעידן הדיגיטלי, כדוגמת שאלת עיצוב גבולותיה של העבירה של פורנוגרפיית-נקם, או עיצובם הראוי של הליכים פליליים מקוונים. בכמה מחקרים אמפיריים (עם ד"ר ענת פלג) היא בוחנת את הפונקציה שממלאות הרשתות החברתיות עבור נפגעות ונפגעי תקיפה מינית המשתתפים בשיח החברתי ברשת על פגיעות מיניות. היא מנתחת את תפקידן של הרשתות החברתיות כמרחבי צדק קהילתיים בלתי-פורמליים ואת האופן שבו נפגעות תופסות אותן כמרחבים משלימים או חלופיים למערכת הצדק הפורמלית המדינתית. מחקריה חושפים את המניעים שגורמים לנפגעות לחשוף את סיפורן בשיח הווירטואלי על פגיעות מיניות; את ההשלכות החיוביות והשליליות שיש לחשיפת סיפורן ברשת על חייהן; את תפיסותיהן ביחס לשימוש בפרקטיקה של ביוש ("שיימינג") של תוקפיהן ברשת; את התהליכים הרגשיים שהן עוברות בתהליך החשיפה בהליך הפלילי בהשוואה לתהליך החשיפה במרחב המקוון; ואת האופן שבו הן תופסות את יכולתן הפוטנציאלית של הרשתות החברתיות לענות על צרכיהן בהשוואה ליכולת מערכת המשפט הפלילי. מחקריה מראים כי נפגעות המשתתפות בשיח בפייסבוק על פגיעות מיניות מעריכות בצורה גבוהה יותר את יכולתה של פייסבוק לענות על מרבית צרכיהן בהשוואה ליכולת של מערכת המשפט הפלילי. מכאן, שמערכת המשפט הפלילי צריכה לאמץ שינויים ורפורמות שיהפכו את ההליך לידידותי יותר עבור נפגעות, אם היא רוצה לעודדן לפנות לרשויות בעידן שבו קיימים עבורן מרחבים "מתחרים" אחרים.[דרוש מקור]
ביוגרפיה > תחומי מחקר עיקריים ופעילות אקדמית > משפט פלילי מהותי והמישק עם משפט חוקתי

ציר אחר של עבודתה עוסק במשפט הפלילי המהותי ובתורת הענישה. כמו כן היא עוסקת ביחסי הגומלין בין המשפט הפלילי למשפט החוקתי. כך, בסדרת מאמרים (עם פרופ' אריאל בנדור) היא עוסקת במעמדו החוקתי של עקרון שיוריות המשפט הפלילי ובפיתוח תיאוריה חדשה לביקורת שיפוטית על החוקיות של איסורים פליליים.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

משנת 2013 היא מכהנת כחברת הוועדה המייעצת לסדר דין פלילי וראיות. בין השנים 2015–2019 היא כיהנה כחברת הוועדה המייעצת לגיבוש אמצעי הגנה על הציבור מפני עבריינות ברשת ("ועדת השיימינג"). ב-2013 מונתה כנציגת האקדמיה בוועדת האיתור לתפקיד נציב/ת הביקורת על הפרקליטות. בעבר התנדבה במחלקה המשפטית של איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית. כיום, היא חברת ועדת ההיגוי של המרכז האוניברסיטאי "רטורנו" לטיפול בהתמכרויות.[דרוש מקור]
ביוגרפיה > פרסים ומענקי מחקר

דנציג-רוזנברג פרסמה עשרות מאמרים בספרים ובכתבי-עת מובילים בישראל ומחוצה לה ומחקריה מאוזכרים בעשרות פסקי דין של בית-המשפט העליון ושל ערכאות אחרות. היא זכתה בפרסים ומלגות רבים, לרבות פרס חשין למצוינות בחקר המשפט לחוקרת צעירה, פרס קוהן למאמר מצטיין, פרס הרקטור למרצה מצטיינת, פרס הוראה Phi Beta Kappa Northern California Association Excellence in Teaching Award לשנת 2024, פרס פלדמן למצוינות אקדמית בשילוב עם תרומה חברתית לקהילה, מלגת הנשיא לדוקטורנטים מצטיינים, פרס ועדת החינוך של הכנסת למצוינות אקדמית ופרס גרטל מאייר למצוינות אקדמית.[דרוש מקור]
היא זכתה במענקי מחקר שונים, לרבות מענק מה- Long-term Cyber Security Center באוניברסיטת קליפורניה בברקלי לעריכת מחקר על הסיכונים הגלומים במרחב המקוון לנפגעי/ות תקיפה מינית המשתתפים בשיח ברשתות החברתיות; מענק מטעם משרד המדע והטכנולוגיה בשיתוף עם האיחוד האירופי (Horizon 2020) למחקר על אלימות נגד נשים מהגרות ופליטות (עם פרופ' רות הלפרין-קדרי), מחקר מטעם הקרן הלאומית למדע (ISF) שעניינו בחינת ההתפתחות של מושג הגמול באמצעות ניתוח החלטות שחרור מוקדם של אסירים לטווח ארוך (עם ד"ר נתנאל דגן), מענקי מחקר מטעם ג'וינט-ישראל למחקר מלווה ולמחקר הערכה על בתי-המשפט הקהילתיים בישראל (עם ד"ר טלי גל ופרופ' אביטל מנטוביץ').[דרוש מקור]
דנציג-רוזנברג נשואה לכלכלן רועי רוזנברג ולהם בן ובת.
מוזיאון לואי ויטון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין, גלריה 
 על שם:  לואי ויטון 
 כתובת:  הרובע השישה-עשר של פריז 
 מיקום:  הרובע השישה-עשר של פריז 
 מדינה:  צרפת 
 מבקרים בשנה:  708,924 (נכון ל־2021)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2014
 תאריך פתיחה רשמי:  אוקטובר 2014 
 אדריכל:  פרנק גרי 
 
 קואורדינטות:  48°52′36″N 2°15′48″E﻿ / ﻿48.87666667°N 2.26333333°E﻿ / 48.87666667; 2.26333333
 אתר רשמי
 he
 
מוזיאון לואי ויטון, או קרן התאגיד לואי ויטון (בצרפתית: Fondation d'entreprise Louis-Vuitton), הוא מוזיאון לאמנות ומרכז תרבות צרפתי בחסות קבוצת LVMH וחברות הבת שלה. הקרן פועלת כיישות נפרדת ללא מטרות רווח כחלק ממאמצי LVMH לקידום האמנות והתרבות. המוזיאון נפתח ב-20 באוקטובר 2014 בנוכחות נשיא צרפת דאז, פרנסואה הולנד. מבנה המוזיאון, המעוצב בסגנון דקונסטרוקטיביזם, תוכנן על ידי האדריכל הקנדי-אמריקאי פרנק גרי, והקמתו החלה ב-2006. המבנה ממוקם בסמוך ל-Jardin d'Acclimatation ביער בולון שברובע ה-16 של פריז, בגבול עם ניי-סיר-סן. בשנת 2017 ביקרו במוזיאון מעל 1.4 מיליון מבקרים.
העלות הראשונית של בניית המוזיאון, שהוערכה בכ-100 מיליון אירו, התבררה בשנת 2017 כגבוהה כמעט פי שמונה מההערכה המקורית. דו"ח של בית המשפט לביקורת הצרפתי שפורסם בנובמבר 2018 קבע כי בין השנים 2007–2014, בניית המבנה הייתה הפעילות המרכזית של הקרן. באותו חודש, הארגון הצרפתי למאבק בשחיתות (FRICC) הגיש תלונה לבית המשפט בפריז, בטענה כי קרן לואי ויטון ביצעה הונאה והעלמת מס במהלך בניית המוזיאון. הארגון טען כי הזרוע ללא מטרות רווח של תאגיד LVMH הצליחה לנכות כ-60% מעלויות הבנייה מהמסים שלה, ואף לבקש החזרי מס על הוצאות נוספות. בסך הכול, נטען כי LVMH וקבוצת הקרן קיבלו מהממשלה הצרפתית כמעט 603 מיליון אירו מתוך כ-790 מיליון אירו שהושקעו בבניית המוזיאון. בספטמבר 2019 התיק נסגר ללא אישום.