מייק קאלוורט
ביוגרפיה > הצ'ינדיטים > מבצע יום חמישי

בעקבות הישגי המבצע, מונה וינגייט למפקד הדיוויזיה ההודית ה-3, וקאלוורט הועלה מדרגת מייג'ור לדרגת בריגדיר וניתן לו פיקוד על הבריגדה ה-77. לבריגדה שלו יועד תפקיד חשוב בפשיטה המתוכננת השנייה של הצ'ינדיטים שקיבלה את שם הקוד "מבצע יום חמישי". במקור הייתה הבריגדה שלו אמורה לנחות בשני מעוזים בעומק בורמה, אשר קיבלו את שמות הקוד "פיקדילי" ו"ברודוויי". זמן קצר לפני תחילת המבצע התגלה כי אזור "פיקדילי" כוסה כולו בעצים, ולפיכך יצא מכלל שימוש. וינגייט האמין שהיפנים הם אלו שכיסו את האזור בעצים כיוון שקיבלו מידע על התוכנית אולם הוא האמין שהם יודעים רק על "פיקדילי" ולא על הבסיסים האחרים, הוא שאל את קאלוורט האם הוא מעדיף שכל הבריגדה שלו תונחת ב"ברודוויי" או שחציה תונחת ב"ברודוויי" והחצי השני בבסיס אחר בשם "צ'ורינגהי". קאלוורט הודיע שהוא מעדיף שכל הבריגדה תונחת ב"ברודוויי", כיוון ש"ברודוויי" היה מעברו המערבי של נהר האיראוואדי, בעוד "צורינגהי" היה מעברו המזרחי, וקאלוורט הודיע שיקשה עליו לפקד על אנשיו בצורה כזו.
בערב ה-5 במרץ 1944 התרכזה הבריגדה של קאלוורט בשדה התעופה של ללגהאט שבהודו, שם מטוסי C-47 דקוטה היו אמורים לגרור את אנשיה בדאונים אל "ברודוויי". כל מטוס גרר עמו שני דאונים, והנחיתה בוצעה עם תקלות רבות. חלק מהדאונים התרסקו, ושבריהם הפכו למלכודת מוות עבור הדאונים הבאים שניסו לנחות. קאלוורט כבר עמד לשדר לווינגייט שהפעולה נכשלה, כאשר הבחין בכך שבפועל רוב הבריגדה הצליחה להגיע בשלום, וחשוב מכל, היפנים לא הבחינו בהם. לפיכך הוא שידר לווינגייט שהמבצע הצליח. עם זאת, לקחי אותו הלילה נלמדו היטב בפעולות הבאות, שבהן העביר כל מטוס רק דאון אחד ולא שניים. במשך חמשת הלילות הבאים הוצנחו עוד כמויות רבות של ציוד ומזון אל "ברודוויי". בהמשך הועברו אנשי בסיס "צ'ורינגהי" אל "ברודוויי" כיוון שסבלו מהפצצות יפניות כבדות.
לאחר שהתבסס היטב ב"ברודוויי, החל קאלוורט לבצע את המשימה שלו: להטריד את היפנים כמה שיותר, לשבש את פלישתם להודו, ולתמוך בחדירת הכוח הסיני-אמריקאי של ג'וזף סטילוול אל בורמה. הבריגדה של קאלורט נעה בקושי 50 ק"מ לפני שנתקלה בכוח יפני מבוסס היטב, על גבעה מדרום-מזרח ל"ברודוויי", שזכתה לכינוי "גבעת הפגודה" בשל פגודה מוזהבת שניצבה בראשה. התפתח קרב קשה, ובסופו של דבר ניצחו הבריטים והשתלטו על גבעת הפגודה. בבוקר המחרת החליט קאלוורט להקים באזור מעוז נוסף. המעוז קיבל את הכינוי "העיר הלבנה", בגלל חופות המצנחים שעד מהרה כיסו את העצים באזור, כאשר החלו להצניח באזור ציוד ומזון. לאחר שזיהו היפנים את מיקום "העיר הלבנה", החלו לשלוח כוחות גדולים במטרה להשמידה, בעוד הצ'ינדיטים מצדם הקימו בסיס נוסף בשם "אברדין" במטרה להגן עליה.
ב-24 במרץ ביקר וינגייט ב"ברודוויי" "העיר הלבנה" ו"אברדין" ובדרכו חזרה התרסק מטוסו והוא מת. רבים סברו שקאלוורט צריך לקבל את הפיקוד על הדיוויזיה ההודית ה-3, אולם מפקד הארמייה ה-14 לוטננט גנרל ויליאם סלים, לא חיבב אותו, וטען שהוא פזיז מדי ובעל נטייה לא לציית לפקודות. לפיכך קיבל את התפקיד ולטר לנטיין. היפנים מצדם שיגרו את הבריגדה המעורבת העצמאית ה-24 וחלק מהדיוויזיה ה-3, ופתחו בהתקפה על "העיר הלבנה" בין 25-26 במרץ. ההתקפה נחלה כישלון חרוץ, ובלית ברירה שיגר רנייה מוטגוצ'י מפקד הארמייה היפנית ה-15 לאזור את הרזרבה האחרונה שלו, הדיוויזיה ה-53. הלחץ היפני גבר מיום ליום, ובאפריל הורה הפיקוד הבריטי בהודו לפנות את "העיר הלבנה". נבחר אזור חדש להקמת מעוז, אזור שהיה מעולה מבחינה אסטרטגית, שכן הוא שכן בעמק צר, בדיוק על הדרך העיקרית שבה העבירו היפנים את כוחותיהם. הוא קיבל את שם הקוד "בלקפול", ורוכזו אליו הן הבריגדה של קאלוורט שפינתה את "העיר הלבנה" והן הבריגדה ה-111 תחת פיקודו של ג'ון מאסטרס שנעה ממערב לאיראוואדי. סטילוול התנגד לפינוי "העיר הלבנה", אולם לנטיין וסלים התעקשו שבלאו הכי לא ניתן להחזיק במעוז לאורך זמן.
ב-8 במאי הוקם "בלקפול", אולם באזור זה כבר היו כוחות יפניים מוכנים, וזמן קצר לאחר ההקמה כבר הרעישו היפנים את האזור. התקפות היפנים, כמו גם מזג האוויר הגרוע, מנעו מהצ'ינדיטים לבצר את האזור ולהפיק ממנו את התועלת המרבית. היפנים הביאו לאזור תותחי נ"מ, והפילו כל מטוס שניסה להעביר אספקה וציוד לאנשי "בלקפול" שהפכו כעת לנצורים. הם הרעישו את האזור על בסיס יומיומי, אולם התקפתם החזיתית הראשונה ב-17 במאי נהדפה. ב-24 במאי הם פתחו בהתקפה מחודשת, והפעם הצליחו לפרוץ את ביצורי "בלקפול" ולכבוש חלק ממנו. ב-25 במאי הגיעה הוראה לפנות את "בלקפול". הכוחות של קאלוורט החלו לנוע צפונה בתוככי הג'ונגלים, גוררים עמם המוני פצועים, מתוך תקווה לחבור על הכוח של סטילוול. הם הקימו מחנות מאולתרים סביב אגם אינדוואגי שאורכו 30 ק"מ. לאחר שהצ'ינדיטים השתלטו על כל אזור האגם, החלו מטוסים ימיים לנחות בו ולפנות אנשים בקצב של כמה מאות ליום.