stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אחאב
מלחמות אחאב > מלחמות אחאב נגד ארם דמשק

במקרא מסופר על שלוש מלחמות שנלחם אחאב נגד בן הדד השני מלך ארם דמשק, אך זמנן של שתי הראשונות אינו ברור דיו. במלחמתו הראשונה, חדר בן הדד יחד עם 32 מלכים גרורים אל ממלכת ישראל וצר על שומרון, וכך כתוב בספר מלכים א':
וּבֶן-הֲדַד מֶלֶךְ-אֲרָם קָבַץ אֶת-כָּל-חֵילוֹ וּשְׁלֹשִׁים וּשְׁנַיִם מֶלֶךְ אִתּוֹ וְסוּס וָרָכֶב וַיַּעַל וַיָּצַר עַל-שֹׁמְרוֹן וַיִּלָּחֶם בָּהּ... וַיֹּאמֶר לוֹ כֹּה אָמַר בֶּן-הֲדַד כַּסְפְּךָ וּזְהָבְךָ לִי-הוּא וְנָשֶׁיךָ וּבָנֶיךָ הַטּוֹבִים לִי-הֵם. וַיַּעַן מֶלֶךְ-יִשְׂרָאֵל וַיֹּאמֶר כִּדְבָרְךָ אֲדֹנִי הַמֶּלֶךְ לְךָ אֲנִי וְכָל-אֲשֶׁר-לִי... וַיַּעַן מֶלֶךְ-יִשְׂרָאֵל וַיֹּאמֶר דַּבְּרוּ אַל-יִתְהַלֵּל חֹגֵר כִּמְפַתֵּחַ... וַיֵּצְאוּ בַּצָּהֳרָיִם וּבֶן-הֲדַד שֹׁתֶה שִׁכּוֹר בַּסֻּכּוֹת הוּא וְהַמְּלָכִים שְׁלֹשִׁים-וּשְׁנַיִם מֶלֶךְ עֹזֵר אֹתוֹ... וַיַּכּוּ אִישׁ אִישׁוֹ וַיָּנֻסוּ אֲרָם וַיִּרְדְּפֵם יִשְׂרָאֵל וַיִּמָּלֵט בֶּן-הֲדַד מֶלֶךְ אֲרָם עַל-סוּס וּפָרָשִׁים. וַיֵּצֵא מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל וַיַּךְ אֶת-הַסּוּס וְאֶת-הָרָכֶב וְהִכָּה בַאֲרָם מַכָּה גְדוֹלָה. וַיִּגַּשׁ הַנָּבִיא אֶל-מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל וַיֹּאמֶר לוֹ לֵךְ הִתְחַזַּק וְדַע וּרְאֵה אֵת אֲשֶׁר-תַּעֲשֶׂה כִּי לִתְשׁוּבַת הַשָּׁנָה מֶלֶךְ אֲרָם עֹלֶה עָלֶיךָ.
דרישתו המשפילה של בן-הדד מאחאב (פס' ג-ו), יחסו היהיר כלפי העם והמלך (פס' י-יא), ושיתופם של נציגי העם, "זקני הארץ", במערכה להצלת שומרון – כל אלו הביאו להתלכדות העם סביב אחאב, ולהתלהבות לאומית בה תמכו גם הנביאים (פס' יג-יד,כח). אחאב כנראה הובס, אולי משום שהופתע מהמתקפה, ובן הדד הטיל מצור על העיר שומרון. אליהו הנביא ציווה על אחאב, כדי להעצים את הנס שיעשה הקב"ה לישראל, שישלח אל חזית המערכה את "נערי שרי המדינות" (פס' יד), נערים שהובאו לעם ישראל, לאחאב, ממדינות שהיו כפופות לישראל באותם הימים כערבון לכך שאותן המדינות לא ימרדו בישראל, ואכן, כוח קטן זה הצליח להפתיע את הארמים ולהנחיל להם תבוסה. הצלחה זו הסירה מעל שומרון את הסכנה המידית, אך לא פתרה את הבעיה לטווח ארוך יותר. ואכן, שנה לאחר מכן כינס בן הדד שנית את צבאו ונערך בעיר אפק (כנראה תל עין גב, ואולי פיק). גם בקרב זה הצליח אחאב להכות את הארמים, וניצחון זה הביא לשינוי ביחסים בין הצדדים – בן הדד התחייב להחזיר לאחאב את הערים שנלקחו מידי עמרי אביו, ולהעניק לסוחרי ישראל זכויות סחר ("חוצות") בדמשק:
וַיְהִי לִתְשׁוּבַת הַשָּׁנָה וַיִּפְקֹד בֶּן-הֲדַד אֶת-אֲרָם וַיַּעַל אֲפֵקָה לַמִּלְחָמָה עִם-יִשְׂרָאֵל... וַיַּכּוּ בְנֵי-יִשְׂרָאֵל אֶת-אֲרָם מֵאָה-אֶלֶף רַגְלִי בְּיוֹם אֶחָד. וַיָּנֻסוּ הַנּוֹתָרִים אֲפֵקָה אֶל-הָעִיר וַתִּפֹּל הַחוֹמָה עַל-עֶשְׂרִים וְשִׁבְעָה אֶלֶף אִישׁ הַנּוֹתָרִים וּבֶן-הֲדַד נָס וַיָּבֹא אֶל-הָעִיר חֶדֶר בְּחָדֶר... וַיֹּאמְרוּ עַבְדְּךָ בֶן-הֲדַד אָמַר תְּחִי-נָא נַפְשִׁי וַיֹּאמֶר הַעוֹדֶנּוּ חַי אָחִי הוּא... וַיֵּצֵא אֵלָיו בֶּן-הֲדַד וַיַּעֲלֵהוּ עַל-הַמֶּרְכָּבָה. וַיֹּאמֶר אֵלָיו הֶעָרִים אֲשֶׁר-לָקַח-אָבִי מֵאֵת אָבִיךָ אָשִׁיב וְחֻצוֹת תָּשִׂים לְךָ בְדַמֶּשֶׂק כַּאֲשֶׁר-שָׂם אָבִי בְּשֹׁמְרוֹן וַאֲנִי בַּבְּרִית אֲשַׁלְּחֶךָּ וַיִּכְרָת-לוֹ בְרִית וַיְשַׁלְּחֵהוּ
מלחמות אחאב > חיזוק האחיזה הישראלית במישור מואב

תבוסת הארמים אפשרה לאחאב לשוב ולחזק את האחיזה הישראלית במישור מואב, כפי שניתן ללמוד ממצבת מישע. אחאב ביצר מספר יישובים בצפון ממלכתו, ביניהם יהץ, והבטיח את הקשר בין מרכז הממלכה למישור מואב על ידי ביצור יריחו (מל"א טז, לד), החולשת על מעברות הירדן. אלא שעתה החל להסתמן איום חדש על ממלכת ישראל – התפשטותה של ממלכת אשור תחת שלטונו של שלמנאסר השלישי. איום זה ומלחמתו השלישית של אחאב נגד ארם, הם שמנעו, ככל הנראה, מאחאב לנסות ולהשתלט מחדש על ארץ מואב, שהחלה למרוד בשלטון הישראלי.
מלחמות אחאב > קרב קרקר (853 לפנה"ס)

האיום האשורי החל להסתמן עוד בימי אשורנצירפל השני, אביו של שלמנאסר השלישי, שהצליח לחדור עד לחוף הים התיכון באזור צפון הלבנון. אלא שפשיטה עמוקה זו הפתיעה את מדינות סוריה והם לא הציבו חזית נגד אשור. עתה המצב היה שונה - איומה של אשור על מדינות סוריה וארץ ישראל חייב להיערך לקראתו והניע את מלכי ארם, חמת וישראל להתאחד תחת ברית אחת, אליה צירפו שליטים זעירים אחרים. הברית, שנקראה בכתובות האשוריות 'ברית 12 מלכי חוף הים', ושידיעות עליה קיימות רק ממקורות אשוריים (המקרא התעלם מעצירת הפלישה האשורית על ידי אחאב) הורכבה, לפי התעודות (המונולית מכורח), מהגורמים הבאים:
הדד-עזר מארם דמשק עם 1,200 מרכבות, 1,200 פרשים ו-20 אלף רגלים.
אירחולני (בלובית: אירחולינה) מחמת, עם 700 מרכבות, 700 פרשים ו-10 אלף רגלים (קרב קרקר התקיים בתחום ממלכת חמת).
אחאב מישראל עם 2,000 מרכבות ו-10 אלף רגלים.
מלך גבל עם 500 רגלים.
מלך מצרים עם אלף רגלים.
מלך ערקה עם 10 מרכבות ו-10 אלף רגלים.
מתינו-בעל מארוד עם 200 רגלים.
מלך אוסנו עם 200 רגלים.
אדונו-בעל משיאנה עם 30 מרכבות ואלף (או 10 אלף) רגלים.
גינדיבו הערבי עם אלף גמלים.
בעשא 'בן רחוב' מהר אמנה.
סה"כ 3,940 מרכבות, 1,900 פרשים, 1000 גמלים וכ-53 אלף רגלים.
בהקשרו המקראי של המונולית ניתן להבין שלאחאב הייתה עצמה צבאית גדולה, המונה את כמות המרכבות הגדולה ביותר בין הארצות השכנות של ממלכת ישראל. (אחאב הביא לברית כ-50% מהמרכבות, וכ-18% מהרגלים). מעמדו היה גבוה ביותר, הן מבחינה מדינית והן מבחינה בינלאומית. עם זאת ניתן ללמוד שלאחאב לא היו פרשים, מכיוון שעל פי המונולית לא הביא אף לא פרש אחד לברית. גודלו של צבא הרגלים הישראלי, עשרת אלפים איש, תואם את המספר המופיע במקרא בימי יהואחז, שמלך בישראל כחמישים שנה אחר כך.
הסופר האשורי מזכיר בכתובת רק 11 בעלי ברית, אף על פי שהוא מכנה אותם בשם כולל "12 מלכי ח'ת וחוף הים". ייתכן שעיגל את מספרם למספר סמלי, או שמדובר ברשלנות. היקף צבאו של שלמנאסר השלישי לא נמסר, אך לגבי מסע מאוחר יותר שערך, השתמרה ידיעה כי הוא מנה 120 אלף איש. בשנת 853 לפנה"ס נפגשו הכוחות בקרב קרקר. למרות הצהרתו של שלמנאסר שניצח בקרב, מסתבר שזה הסתיים ללא הכרעה, כפי שניתן ללמוד מן העובדה ששלמנאסר נאלץ לחזור לאזור שוב ושוב, בשנים 849, 848, ו-845, בהן התייצבה נגדו ברית 12 המלכים. יתרה מזו, בשנת 842 יצא שלמנאסר לאזור האמנוס בצפון סוריה בלא להתמקד בכיבוש דרום סוריה. רק ב-841 הצליח שלמנאסר להתגבר על חלק מבעלי הברית.
לאחר קרב קרקר, משהוסר האיום האשורי, התחדש העימות בין ישראל וארם. אחאב, בתמיכת יהושפט מלך יהודה, יצא בשנת-852/1 אל רמות גלעד כדי להחזירה לשלטון ישראל, אך מצא את מותו בקרב זה מפגיעת חץ, וצבא ישראל נסוג אל שומרון ללא הכרעה.
במקביל לקרבות בין ארם ובין ישראל, השכילו היריבים המקומיים הללו לאחד כוחות נגד האיום האשורי על האזור כולו, ועלה בידם למנוע את התקדמות האשורים דרומה במשך שתים-עשרה שנה לפחות (853 - 842). אחאב וישראל אינם נזכרים אמנם בתיאורי הקרבות הבאים בין שלמנאסר ובין הברית הדרומית, אבל סביר להניח כי הרכב הברית נותר על כנו עד הופעתה האחרונה בשנת 845; בתיאורים אלה, כמו גם בתיאורים מאוחרים של הקרב הראשון, נזכרים בשמם רק שני הראשים של הברית הזאת (מלכי ארם דמשק וחמת), וכל השאר חברי הברית נזכרים בציון הכללי 'שנים-עשר מלכי ארץ חת וחוף הים'. מסתבר, אם כן, שישראל הוסיפה להשתתף בברית להגנת סוריה וארץ ישראל גם בימי בניו של אחאב, עד להתפרקות הברית עם עליית חזאל בדמשק ויהוא בישראל (לפני שנת 841).
מותו

מות אחאב מתואר בספר מלכים א פרק כ"ב. על פי המקרא שררה ברית שלום בין אחאב מלך ישראל ויהושפט מלך יהודה, וזו נחתמה בנישואין בין עתליה בת אחאב ליהורם בן יהושפט. במסגרת הברית ביקר יהושפט בארמונו של אחאב שבשומרון, ואחאב שכנעו לצאת איתו למלחמה על ארם, במטרה להחזיר לישראל את השטחים שכבש מלכה בן הדד. יהושפט נענה להצעתו של אחאב באומרו "כָּמוֹנִי כָמוֹךָ, כְּעַמִּי כְעַמֶּךָ, כְּסוּסַי כְּסוּסֶיךָ".
יהושפט התנה את הסכמתו בשמיעת דבר האלוהים, ולשם כך קיבץ אחאב את ארבע מאות נביאיו, שבישרו לו פה אחד בשם ה' על ניצחונו הצפוי. יהושפט הביע את אכזבתו מנבואתם האחידה של הנביאים, וביקש מאחאב לשאול לדעתם של נביאים נוספים. מסתבר שיהושפט חשד שמדובר בנביאי שקר המשמשים כנביאי חצר מטעם אחאב, ואף מצויות ראיות לאפשרות שמדובר בארבע מאות נביאי האשרה שהופיעו בפרקים הקודמים (מספר פרשנים אמנם זיהו אותם כנביאי הבעל והאשרה - רמב"ן, רד"ק ואברבנאל למשל). לשם כך הובא לארמון מיכיהו בן ימלה, הנביא השנוא ביותר על אחאב מחמת נבואות הפורענות שניבא עליו. לאחר שניבא את מותו של אחאב במלחמה, ואת נסיגת צבא ישראל מן המערכה, כעס עליו המלך ופקד להושיבו במאסר עד שובו בשלום מן המלחמה.
עם זאת, אחאב חשש מנבואת מיכיהו, ולכן יצא למלחמה בעודו מחופש לחייל פשוט. במהלך המלחמה פקד בן הדד על אנשיו להרוג את המלך אחאב לבדו, אך חייליו התקשו לזהותו. בתחילה אף טעו לחשוב שיהושפט הוא מלך ישראל, אך כשהתבררה להם טעותם ולאחר שזעק יהושפט אל ה' שיצילו, עזבו אותו. למרות מאמציו, לא הצליח אחאב להימלט מגזרת האלוהים: אחד מחיילי בן הדד (ע"פ חז"ל היה זה נעמן שמאוחר יותר סופר על ריפוי צרעתו על ידי אלישע הנביא או "הדדרימון בן טברימון") שירה לתומו בקשת, פגע במלך אחאב והחץ חדר לגופו בין תפרי שריונו. אחאב נפצע אנושות, אך באקט אחרון של גבורה סירב שיפנו אותו אל מחוץ לשדה הקרב, ונותר לעמוד במרכבתו למשך יום הלחימה כולו, וכך כנראה מנע מצבאו מנוסה כללית ותבוסה. אחאב מת לבסוף בערב, ודמו נשטף ממרכבתו אל בריכת שומרון, ולקקו ממנו הכלבים, כדבר ה'.
מותו הביא למרדו של מישע מלך מואב בישראל, שגרר את מלחמת ישראל ויהודה במואב, שהסתיימה ללא הכרעה.
קבר אחאב ועמרי

לדעת הארכאולוגית נורמה פרנקלין מאוניברסיטת תל אביב, שני קברים שנמצאו מתחת לארמון מלכי ישראל, בשומרון המקראית, הם קברי אחאב ואביו, עמרי..
בתרבות

במספר ערים בישראל יש רחובות על שמו, ביניהם באר שבע, אשדוד וקרית אונו.
אחאב מוזכר גם בספר מובי דיק בתור קפטן הספינה
ראו גם

ממלכת ישראל
אליהו הנביא
שומרון העתיקה
קרב קרקר
ארם דמשק
נבות היזרעאלי
כרם נבות
לקריאה נוספת

מרדכי גיחון, "מערכות ישראל בימי עומרי ואחאב", בספר: אריה שמואלביץ' (עורך), זירת קרב - קרבות הכרעה בארץ ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2007.
חזקיה די סילוה

| --- | --- |

ציור שנמצא בגנזיו של צבי הירש להרן
 לידה:  1659 האימפריה הרומית הקדושה ליוורנו, טוסקנה 
 פטירה:  1698 (בגיל 39 בערך) האימפריה העות'מאנית (1453–1844) ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 מקום קבורה:  ישראל בית הקברות בהר הזיתים, ירושלים
 תקופת הפעילות:  ?–1698 
 צאצאים:  דוד די סילוה 
 
הרב חזקיה די סילוה (~ה'תט"ז, 1656 - ~ה'תנ"ו, 1695) היה פוסק, שד"ר, ומגדולי רבני ארץ ישראל במאה ה-17. מחבר הספר פרי חדש.
ביוגרפיה

נולד בליוורנו שבאיטליה. בהיותו כבן 20 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים ולמד בה אצל רבי ישראל יעקב חאגיז בבית יעקב. במהלך התקופה הקצרה מעלייתו עד לנישואיו, בגיל 22 נשא לאישה את חנה בתו של רבי רפאל מרדכי מלכי, חמיו של רבי משה חגיז, ואחותו של רבי עזרא מלכי (בעל "שמן למאור" על ספר המאור ו"מלכי בקודש" על הרמב"ם). בנו רבי דוד די סילוה היה רופא בירושלים.
בשנים שלאחר נישואיו עמל בתורה. ידוע שלמד אצל רבי שלמה קוסטא ורבי יהודה שארף במצרים, ואצל רבי משה גאלנטי בירושלים. לאחר פטירת של הרב גאלנטי התמנה לראש ישיבה במקומו, עוד לפני הגיעו לגיל 30. בין השנים 1688–1692 נסע בשליחות לאירופה וידוע ששהה באמסטרדם, שם סיים לכתוב את חלק יורה-דעה של ספרו, והדפיסו.
בחזרתו לירושלים הקים בה את ישיבת בית יעקב פירירא, ועמד בראשה עד פטירתו.
מתלמידיו: רבי יצחק הכהן רפפורט, מחבר ספר "בתי כהונה"; רבי שלמה אלגאזי (השני) רבה של מצרים; רפאל יצחק זרחיה אזולאי (אבי החיד"א). נפטר בגיל 39 בלבד. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בשכונת זיכרון משה בירושלים, קיים רחוב על שם ספרו "פרי חדש".
ספרו פרי חדש

הספר מקיף את החלקים אורח חיים ויורה דעה, ופירוש לתשעה סימנים באבן העזר שנקטעו בתחילתם ובסופם. החלק על יורה דעה יצא לאור בחיי המחבר (אמשטרדם תנ"ב, 1692), ואילו החלק על אורח חיים ואבן העזר יצא לאור על ידי בנו, רבי דוד, לאחר פטירתו (אמשטרדם תס"ו, 1706). חלק גדול מהספר על חלק אורח חיים נקבר עמו בטעות ביחד עם כתבי קבלה שלו.
ספרו מתאפיין בגישה מקורית מאוד, הבוחנת את דברי הפוסקים שקדמו לו באופן ביקורתי לאור דברי התלמוד, ללא משוא פנים. יש דמיון מסוים בין גישתו כפוסק לבין זו של הגר"א, ובפרטי הלכה רבים יש התאמה בין דעותיהם. הספר זכה להסכמותיהם של רבני דורו בירושלים, חברון ואמסטרדם, אולם עצמאותו וסגנונו עוררו גם ביקורת.
בשו"ת גינת ורדים לר' אברהם בן מרדכי הלוי ממצרים מובא כי כאשר הגיע הספר פרי חדש למצרים "עברו מעברה על מקצת דבריו ומצאו ששלח רסן לשונו לדבר תועה על גדולי ישראל אשר מימיהם אנו שותים... ועל רבינו הגדול בית יוסף... כתב עליו שטנה", ולפיכך החליטו חכמי מצרים להחרים "שלא יקרא שום אדם בספר הלז, לא קריאת עראי ולא קריאת קבע", אך את ר' חזקיה עצמו החליטו שלא להחרים בשל גדולתו בתורה. המחבר דן האם ניתן להתיר חרם זה לאחר מותו של ר' חזקיה ומסקנתו שדי בכך שבית הדין שאסר על קריאת הספר יתיר את החרם ובכך יהיה מותר לעיין בו. אמנם תלמידו של הפרי חדש, ר' שלמה אלגאזי נתמנה לרבה של מצרים והיה שם רב במשך ארבעים וחמש שנים, וכל הוראותיו היו כדעת רבו.
בדורות מאוחרים יותר התקבל הספר ללא עוררין, אף נדפסו ליקוטים מדבריו ברוב מהדורות השולחן ערוך, והוא משמש כיום כאחד מספרי היסוד בפסיקת הלכה. רבי חיים בן עטר כתב את ספרו פרי תואר ליישב את תמיהות הפרי חדש על הפוסקים בחלק יורה דעה.
ציוריו

ישנם מספר ציורים של דמותו, רובם נעשו בחייו.
ציור הנמצא בחדר הרבנים של בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם.
במוזיאון ישראל בירושלים ישנו דיוקן אנונימי מאת צייר בן המאה ה-17 (ציור שמן. השונה מדיוקנו בגיר הנמצא בבית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם).
בגנזיו של צבי הירש להרן נמצא ציור נוסף.
חיבוריו

פרי חדש על שולחן ערוך אורח-חיים ויורה-דעה
מים חיים על הרמב"ם.
חידושים לגמרא על דרך הסוד שנגנזו
בינה ודעת (קונטרס דבי שמשא) על בין השמשות.
הערות שוליים

↑  לפי: דניאל טואיטו, מבוא היסטורי וביבליוגרפי להוצאה העברית של דרשת הפרי חדש, בתוך: זכור לאברהם, תשנ"ו, עמ' נג. ומקורותיו בהערות 1 ו-4 שם.
↑  לפי אברהם יערי בספר "שלוחי א"י" (עמוד 295 הערה 154), היה גיסו של ר' משה חגיז באמצעות נשותיהם, ולא כפי שכתב פרומקין (תולדות חכמי י-ם), שכתב שר' חזקיה נשא לאשה שנייה את אחותו של ר' משה חגיז.
↑  חלק יורה דעה כלל ג' סימן ג'
↑  שם הגדולים
↑  י' כהן, 'והיו עיניך רואות את מוריך: הרב כאיקונין', ציון, נח, תשנ"ג, עמ' 440-442
↑  קובץ:Hizkiah Da Silva.jpg
| פרשני הטור והשולחן ערוך |
| --- | --- | --- |
| על כל החלקים | באר הגולה • באר היטב • ב"ח • ביאור הגר"א • בית יוסף • דרכי משה • כנסת הגדולה • ברכי יוסף |  |
| על אורח חיים | מגן אברהם • ט"ז • פרי חדש • שערי תשובה • מחצית השקל • שולחן גבוה • מטה יהודה • פתח הדביר • תוספת שבת • מחזיק ברכה • פרי מגדים • משנה ברורה • שתילי זיתים • כף החיים •  מור וקציעה |  |
| על יורה דעה | שפתי כהן • ט"ז • מחצית השקל • פרי חדש • פתחי תשובה • כרתי ופלתי • שלחן גבוה • שבט יהודה • דגול מרבבה • מחזיק ברכה • פרי מגדים • כף החיים • בית הלל • חידושי הרי"ם • ערוגות הבושם |  |
| על אבן העזר | חלקת מחוקק • בית שמואל • פתחי תשובה • בית הלל • חידושי הרי"ם • אבני מילואים |  |
| על חושן משפט | סמ"ע • שפתי כהן • ט"ז • פתחי תשובה • אורים ותומים • נתיבות המשפט • קצות החושן • חידושי הרי"ם |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301498905171  GND: 1053420358  ISNI: 0000 0003 8285 4837  LCCN: n95082054  NTA: 119924536  VIAF: 267144992   WorldCat (עם VIAF): 267144992 
קברו של הרב חזקיה די סילוה בהר הזיתים
ציור אנונימי, 1692
אנסטסיה פיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 ביוני 1990 (בת 34) מגדבורג, גרמניה המזרחית (כיום בגרמניה)
 שם לידה:  אנסטסיה בוצ'רנקו
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  שחקנית, דוגמנית[דרוש מקור]
 מקום לימודים:  בית צבי 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנסטסיה פיין (נולדה ב-18 ביוני 1990) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ישראלית ילידת גרמניה המזרחית, המשחקת בשפות העברית והרוסית.
ביוגרפיה

נולדה בשם אנסטסיה בוצ'רנקו במגדבורג שבגרמניה המזרחית (כיום בגרמניה). אביה היה קצין בצבא הסובייטי, ואמה מהנדסת מזון. בשנת 1998, בהיותה בת 8, משפחתה עלתה עמה לישראל, והם התגוררו בראשון לציון.
שירתה בצה"ל כמש"קית קישור.
החלה ללמוד תקשורת ופסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב – אך לאחר שצפתה בהצגה בתיאטרון הבימה, החליטה לנשור בטרם עת מלימודיה האקדמיים – על-מנת להירשם לבית הספר למשחק בית צבי, שם הצטיינה ואף זכתה בפרס על-שם מייסד בית הספר, צבי קליר.
בשנת 2020 החלה לשחק במחזה "מחוברים לחיים" בתיאטרון הקאמרי מאת אלי ביז'אווי ובבימויו של אלון אופיר, המבוסס על סרט צרפתי באותו שם משנת 2011.
בשנת 2024 שיחקה בסרט כביש הסרגל.
חיים אישיים

מתגוררת בתל אביב.[דרוש מקור]
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | פרויקט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2014 | תא גורדין | יוליה/ לנה גלוזמן | תפקיד משני |
| 2015 | החדש של עומרי גורדון |  |  |
| 2017–2020 | ג'ודה | טניה |  |
| 2022 | ירושלים | גליה |  |
| 2022 | בוגד | נועה כוהן | תפקיד ראשי |
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | פרויקט | תפקיד | במאי | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2017 | מכתוב | דוניאשה |  |  |
| 2022 | שאיפה לחיים | אליענה |  |  |
| 2024 | כביש הסרגל |  | מיה דרייפוס |  |
פילמוגרפיה > תיאטרון

| שנה | פרויקט | תפקיד | תיאטרון | במאי | מחזאי | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2015 | אופרה בגרוש | סוקי טודרי | הקאמרי | גלעד קמחי | ברטולט ברכט |  |
| 2015 | אלקטרה | כריסותמיס | הקאמרי | כפיר אזולאי |  |  |
| 2016 | מפיסטו | ברברה | הקאמרי | עמרי ניצן |  |  |
| 2016 | עמודי החברה | בטי | הקאמרי | ארתור קוגן | הנריק איבסן |  |
| 2017 | שליחותו של הממונה על משאבי אנוש | הגרושה | הקאמרי | איציק ויינגרטן | א.ב. יהושע |  |
| 2017 | ציד המכשפות |  | הקאמרי | גלעד קמחי | ארתור מילר |  |
| 2018 | אל נקמות |  | הקאמרי | איתי טיראן | שלום אש |  |
| 2019 | קרוב יותר |  | הקאמרי | מירי לזר |  |  |
| 2020 | מחוברים לחיים |  | הקאמרי | אלון אופיר | אלי ביז'אווי |  |
| 2022 | שני אנשים בלילה |  | הקאמרי |  |  |  |
| 2023 | הבן של מושיקו |  | הקאמרי |  |  |  |
הערות שוליים

↑  אנסטסיה פיין, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
↑    אלון הדר, חופשת שיניים, באתר "ידיעות אחרונות", 6 ביוני 2017
↑  הדס בשן, ‏"רק עכשיו, בגיל 26, אני קוראת את אנה קרנינה", באתר ‏מאקו‏, 3 באוקטובר 2017
↑  סמדר שיר, "מי שמוטרד מהעובדה שלא התגיירתי - שלא יתקרב אליי", ידיעות אחרונות, זמנים פלוס, 9.9.2020, עמ' 4
↑  אנסטסיה פיין, באתר בית צבי
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מערכת החלונות X

| --- | --- |


 מפתח:  X.Org Foundation 
 מחזור חיים:  1982–הווה (כ־43 שנים) 
 גרסה אחרונה:  X11R7.7 (6 ביוני 2012) 
 סוג רישיון:  רישיון MIT 
 x.org
 
מערכת החלונות X גרסה 11 (הידועה בשמה המלא The X Window System, בקיצור X11 ובאופן לא רשמי Xwindows) היא מערכת חלונות המשתמשת לניהול ממשק משתמש גרפי, שנוצרה כחלק מפרויקט אתנה ב־MIT. המספר 11 הוא מספר גרסה. בגרסאות קודמות של X (למעט 10, לזמן קצר) כלל לא השתמשו. זוהי מערכת התצוגה הנפוצה ביותר במערכות לינוקס.
הפרוטוקול הוא פרוטוקול של שרת–לקוח. השרת אחראי להציג תוכן על המסך, ואילו לקוח היא תוכנית שרוצה להשתמש בתצוגה. הלקוח יכול לרוץ גם על מחשב שונה. פרוטוקול X11 מגדיר רק רמות נמוכות יחסית של החיבור. הוא לא עוסק בשאלות כמו מראה והתנהגות של חלונות. במערכות שמשתמשות ב־X11, הטיפול בכך הוא על ידי התוכניות עצמן, או בדרך כלל בספריות ערכת כלים כגון GTK+ ו־QT. כמו כן, הוא לא מספק ממשק גרפי במלוא מובן המילה, ובדרך כלל בנויים מעליו ממשקים, כגון KDE, GNOME ו־Xfce.
X נוצר במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1984. הגרסה הנוכחית, X11, הופיעה בספטמבר 1987. בהמשך רוכז פיתוחו על ידי קונסורציום יצרני מחשב בשם קונסורציום X שהוקם מחדש בשם קרן X.org[דרוש מקור: נדרשת סקירה היסטורית מלאה יותר. הארגון עבר תהפוכות מעניינות]. המימוש הנוכחי זמין כתוכנה חופשית תחת רישיון MIT ורישיונות חופשיים דומים.
עקרונות

בשנת 1984 ניסחו בוב שיפלר (Bob Scheifler) וג'ים גטיס (Jim Gettys) את העקרונות המנחים של X[דרוש מקור]:
לא להוסיף פונקציונליות חדשה, אלא אם המממֵש לא יכול להשלים יישום אמיתי בלעדיה.
חשוב לקבוע מה מערכת היא לא, בדיוק כשם שקובעים מה היא כן. אין צורך לענות על כל צורכי האנושות, אלא לעצב את המערכת, כך שכל צורך נוסף ניתן לתמיכה הלאה.
הדבר היחיד שגרוע מהכללות מדוגמה אחת הוא הכללות ללא דוגמאות כלל.
אם בעיה אינה מובנת לחלוטין, עדיף לא לספק לה פתרון.
אם ניתן להשיג 90% מהתוצאה הרצויה ב-10% של עבודה, תשתמש בפתרון הפשוט יותר (ראו גם "גרוע זה טוב יותר").
בידוד הסיבוכיות כמה שיותר.
סיפוק מנגנון ולא מדיניות. בפרט, לגבי מדיניות ממשק המשתמש, שהוא אחריות הלקוח.
העיקרון הראשון שוּנה בעת העיצוב של X11 ל: "לא להוסיף פונקציונליות חדשה, אלא אם ידוע כי יישום אמיתי יצטרך אותה."
X באופן כללי שמרה על עקרונותיה. המימוש מפותח בראייה להרחבות ושיפורים, תוך שמירה על תאימות מרבית לפרוטוקול המקורי מ-1987.
ראו גם

Xterm
Xgl
הערות שוליים

↑  RFC 1013
↑  אתר קרן Xorg
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529947105171  LCCN: sh88005219  NKC: ph118224 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'אז ישראלי

רביעיית הג'אז הישראלי, עליה נמנים חלוצי הזרם ה"צברים": דני גוטפריד, אהרל'ה קמינסקי, אלי מגן ואלברט פיאמנטה
הג'אז הוא סוגה מוזיקלית שמקורה בארצות הברית, אך במדינות נוספות ובהן ישראל פעלו ופועלים יוצרים שונים.
יוצרי ונגני הג'אז בישראל פועלים בסוגה זו בלבד, או משלבים פעילות כזאת עם נגינת מוזיקה קלאסית בתזמורות פילהרמוניות שונות ואחרות, וכמו כן נגינת רוק ופופ.
הג'אז בשנות השישים והשבעים

ב-1961 הקים מל קלר בירושלים את "רביעיית הג'אז של קול ישראל", שניגנה באולם ימק"א ושידרה שעה שבועית של מוזיקה חיה בהנחייתו של יצחק שמעוני. חבריה היו, בנוסף לקלר, מל לייפמן בתופים, סם פיינשטיין בבס ודני גוטפריד (ה"צבר" היחיד) בפסנתר. פיינשטיין הוחלף בהמשך על ידי אלכס וייס ואת ליפמן החליף אהרלה קמינסקי. הרביעייה הופיעה בקיבוצים וברחבי הארץ, מתוך מטרה לקרב את הקהל למוזיקה. מל קלר הנהיג גם ביג בנד, שהקליט ב-1959 את תקליט הג'אז הראשון בישראל, "קלרה ואניטה".
בראשית שנות השישים התרחבו המועדונים שאירחו מופעי ג'אז וג'ם סשנים. הבולטים שבהם היו עומר כיאם ביפו, "אילקה ואביבה", "צברה" ברחוב הירקון וצוותא בתל אביב, סורמלו, "פוספוס" ובית האמנים בירושלים. אולם במקומות אלו ניגנו הנגנים ללא תמורה ולא היו ערבים קבועים. ב-1966 פתחו אהרלה קמינסקי וזוהר עקיבא את ערב הג'אז הקבוע הראשון בימי ראשון במועדון בר-ברים בתל אביב. ערבים אלה היוו אבן שואבת לנגנים ולקהל ובית לחובבי הג'אז. ב-1967 הקימו אלברט פיאמנטה, אבי פארין, ולריו סגל וסטו הכהן את ההרכב "רביעיית אלברט פיאמנטה" עמו הופיעו במועדון של אריס סאן ביפו. שנה לאחר מכן הזמין קמינסקי את פיאמנטה להקים את הלהקה הקבועה של מועדון בר-ברים לימי שיש ושבת (שימי הריקודים) בהרכב זה, "הברנשים של פיאנמנטה" היו חברים פיאמנטה, קמינסקי, שמוליק ארוך, זאב דיקוורט ועוזי מלמד, רובם ניגנו במספר כלי נגינה. בירושלים התגבשה חבורה אחרת ביוזמתו ובניהולו של דני גוטפריד, שניגנה ב"מרתף סורמלו" ועליה נמנו המתופף דוד יצחקי והבסיסט פנצ׳ו בלומנצווייג. מדי יום רביעי היה מתקיים במקום ערב ג׳אז שאליו הזמין דני גוטפריד את חבריו שהתגוררו בתל אביב - אלברט פיאמנטה, אהרלה קמינסקי ואחרים.
באותה עת פעלו צבי קרן, מל קלר, אלכס וייס, סטו הכהן, מישה סגל ואחרים כמעבדים עבור מוזיקה ישראלית קלה והחדירו נימות ג'אז לשירים פופולריים. מנגד, נגנים כפיאמנטה, קמינסקי, דני גוטפריד, שמוליק ארוך ואחרים נשכרו כנגני אולפן וכמלווים לזמרים ישראלים והחדירו את הסגנון למוזיקה הפופולרת העברית.
ב-1969 הוציאו רימונה פרנסיס וסטו הכהן את התקליט "רימונה פרנסיס וסטו הכהן בווקאליזות ג'אז". במקביל הקימו אלברט פיאמנטה ודני גוטפריד, שצרפו אליהם את הבסיסט טדי קלינג והמתופף ג׳רי גרבל את "סדנת הג'אז", תוך שילוב מוטיבים של מוזיקה מזרחית, מוזיקה בלקנית ופיוטים, ב-1972 הוציאה סדנת הג׳אז את תקליט הג'אז האינסטרומנטלי הראשון בישראל, "מזרה ישראל יקבצנו". התקליט בישר את כניסת המוזיקה האתנית לג׳אז. כל העיבודים נכתבו על ידי אלברט פיאמנטה ודני גוטפריד
ההצלחה היחסית מחד, גודלו הקטן של השוק הישראלי מאידך והטראומה של מלחמת יום כיפור הובילו מוזיקאים רבים לנסות את מזלם בחוץ-לארץ ולהתפתח אישית ומקצועית, הן באמצעות לימודים במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון או בבית ספר מאנס למוזיקה בניו יורק או כמוזיקאים מקצועיים בארצות הברית ואנגליה. בישראל נותר רק קומץ נגנים מקצועיים (בהם הפסנתרנים דני גוטפריד, רובי ווכנר וריקי בירמן) מנגד עלו באותה תקופה מוזיקאים מברית המועצות ופולין, בהם נחום פרפרקוביץ', בוריס גאמר, רומן קונסמן, ויאצ'סלב גנלין, ויקטור פונורוב ופטר ורטהיימר. חלק מעולי ברית המועצות היו שותפים ללהקת הג'אז הישראלית החשובה - להקת הפלטינה, שהוקמה ב-1971 ופעלה עד 1976. בשנת 1979 סגר קמינסקי את מועדון בר-ברים כיוון שלא נותרו מספיק נגנים לג'ם סשנים.
הרנסאנס משנות השמונים

בשנות השמונים החלו מוזיקאים בכירים לשוב לישראל לאחר לימודים בחו"ל. מועדוני ג'אז החלו להיפתח בתיאטרון פרגוד בירושלים ובמרתף העליון בבית ליסין בתל אביב. שלמה ישראלי מקול ישראל ודני קרפל מגלי צה"ל החלו לשדר תוכניות ג'אז יומיות. ב-1980 הקים דני גוטפריד את המחלקה לג'אז באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים וב-1985 נפתח בית ספר רימון. שני המוסדות איפשרו למוזיקאים צעירים ללמוד ג'אז ברמה גבוהה בישראל וליצור סצנה תוססת. החל משנת 1979 התקיים פסטיבל ג'אז בירושלים, במסגרתו הגיעו להופיע ב"בריכת הסולטן" בעיר אמנים בסדר גודל עולמי כצ'יק קוריאה (1981) ובובי מקפרין (1983), הופעותיהם עוררו הד ותשומת-לב ציבורית. מאז 1984 התקיים הוקדש במסגרת פסטיבל ישראל פרק נכבד לג'אז. בשנת 1987 ייסד דני גוטפריד יחד עם המפיק אבי יפתח את פסטיבל הג׳אז בים האדום ומאז 1987 מתקיים באילת פסטיבל "ג'אז בים האדום". דני גוטפריד ניהל אמנותית את הפסטיבל במשך 21 שנים, מיצב אותו כאחד הפסטיבלים הבינלאומיים המפורסמים בעולם והביא לישראל את טובי הנגנים העולמיים. בו בזמן גם נחשף הקהל גם להרכבים מקומיים ותיקים, צעירים או שילובים חד-פעמיים. ב-1990 נוסד פסטיבל ג'אז סרטים ווידאוטייפ בסינמטק תל אביב.
ב-1982 הקימו שמוליק קובלסקי ואהרוני בן ארי את הלהקה הירושלמית "צליל שכן" שפעלה עד 1988 ושילבה סגנונות שונים, דבר שאפיין את הג'אז הישראלי. ב-1987 הקים אדם ברוך את מותג ההקלטות Jazzis, שהוביל להקלטת תקליטי ג'אז ישראלים מקוריים. בין התקליטים פורצי הדרך היו "זוויות" ו-Parpar-Rubin של הרולד רובין, "קדמה" של ז'אן-קלוד ג'ונס, סלבה גנלין, ליז מגנס, רוני הולן, אבנר שטראוס ועוד, חלק גדול מהם הציג מוזיקת ג'אז חופשי "קשה" ובלתי מסחרית וסימלו את רוחב היריעה היצירתי שניתן להגיע אליו בישראל. ב-1988 קמה להקת מינואט, אחת מהיציבות והמצליחות בתחום.
שנות התשעים

ב-1991 נפתח לראשונה מסלול לימודי ג'אז לבגרות (בתלמה ילין, בתיכון אלון ברמת השרון ומגמה על-אזורית בצוללת הצהובה בירושלים), שהפיק דור צעיר של יוצרים שרכשו את השכלתם בישראל ורואים בה את ביתם על-אף הצלחה כבירה בחו"ל. בהם כוכבים ברמה בינלאומית כאלי דג'יברי, אבישי כהן הבסיסט, אבישי כהן החצוצרן, אחותו הסקסופוניסטית-קלרינטנית ענת כהן, הקונטרבסיסט עומר אביטל, הטרומבוניסט אבי ליבוביץ' ועוד.