מלחמת הולנד–אנגליה השנייה
פעולות איבה > שנה ראשונה, 1665

בתחילת המלחמה, שני הצדדים חשבו שקרב מכריע מוקדם הוא רצוי, שכן כספי הממשל האנגלי לא יכלו להחזיק מעמד מלחמה ארוכה, ומצור אנגלי על נמלים הולנדים והתקפות על ציי הסוחר והדייג שלהם יביאו בקרוב לחורבן הכלכלי שלהם. דה ויט והמדינות הכלליות הפעילו לחץ על מפקדם יאקוב ואן ואסנאר אובדם לחפש את הצי האנגלי ולהביאו לקרב, למרות שהצי שלו היה נחות בארגון, באימונים, במשמעת ובכוח האש מהצי האנגלי. לראשונה בקרב לווסטפט ב-13 ביוני 1665, ההולנדים ספגו את התבוסה הקשה ביותר בהיסטוריה של הצי של הרפובליקה ההולנדית, כאשר לפחות שש עשרה ספינות אבדו, ושליש מאנשיו נהרגו או נשבו.
עם זאת, האנגלים לא הצליחו לנצל את ניצחונם ב-Loestoft, מכיוון שרוב הצי ההולנדי נמלט. הפוליטיקאי ההולנדי המוביל, הפנסיונר הגדול של הולנד, יוהאן דה ויט, ניסה להחזיר את האמון על ידי הצטרפות אישית לצי וטיפל בקפטנים כושלים או לא יעילים על ידי הוצאת שלושה מהם להורג והגליה ופיטורים של אחרים. מיכיל דה רויטר מונה להוביל את הצי ההולנדי ביולי 1665, למרות מינויו הקודם של קורנליס טרומפ לתפקיד המפקד הראשי בפועל. דה רויטר קבע טקטיקות חדשות. צי התבלינים מאיי הודו המזרחיים ההולנדיים הצליח לחזור הביתה בשלום לאחר קרב ווג'ן, למרות שהוא נחסם תחילה בברגן, מה שגרם למצב הפיננסי להתנדנד לטובת ההולנדים.
בקיץ 1665 שוכנע הבישוף של מינסטר, ברנהרד פון גאלן, אויב ותיק של ההולנדים, על ידי הבטחות לסובסידיות אנגליות לפלוש לרפובליקה. במקביל, האנגלים התקרבו לספרד. לואי הארבעה עשר היה מודאג כעת מהתקפת מינסטר ומהסיכוי לקואליציה אנגלית-ספרדית, ומההשפעה שעשויה להיות לכך על כיבוש ארצות השפלה הספרדיות. תחילה דאג לכך שמדינות גרמניות אחרות יחסמו את מעברם של חיילי מינסטר והבטיח לשלוח חיל צבא צרפתי לגרמניה. לואי עדיין לא היה מוכן לפעול נגד אנגליה במסגרת הסכם ההגנה של 1662, ולכן הוא החיה את ניסיונותיו לתווך להסדר. השגרירים הצרפתיים, בהסכמתו של דה ויט, הציעו לקבל את אובדן הולנד החדשה ושתי עמדות מערב אפריקאיות שנתפסו על ידי הולמס ולהחזיר עמדה שלישית שנתפסה על ידי דה רויטר. עם זאת, הצלחתו של הצי האנגלי בלאוסטופט גרמה לצ'ארלס ושריו לדחות הצעה זו ולדרוש כניעות נוספות של שטחים והסכם הולנדי לשאת בעלויות המלחמה. כאשר, בדצמבר 1665, סירב צ'ארלס להצעה נגדית צרפתית, לואי הוציא את שני השגרירים שלו, מה שאותת על כוונתו להכריז מלחמה.
אירועים אלו עוררו תדהמה בחצר המלוכה האנגלית. כעת נראה היה שהרפובליקה עלולה לגמור כנחלה הבסבורגית או כמדינת חסות צרפתית: כל אחת מהתוצאות תהיה הרת אסון עבור מעמדה האסטרטגי של אנגליה. קלרנדון נצטווה לעשות שלום עם ההולנדים, במהירות וללא תיווך צרפתי. דאונינג השתמש במגעיו עם האורנג'יסטים כדי לגרום למחוז אוברייסל, שכפריו הושחתו על ידי חייליו של גאלן, לבקש מהמדינות הכלליות שלום עם אנגליה האורנג'יסטים רצו בתמימות להשיג שלום על ידי היענות לדרישת האנגלים שווילם השלישי הצעיר ימונה לקפטן-גנרל ואדמירל-גנרל של הרפובליקה, מה שיבטיח את מינויו בסופו של דבר לסטאדהאודר. אולם עמדתו של דה ויט הייתה חזקה מכדי שהניסיון האורנג'יסטי הזה לתפוס את השלטון יצליח. בנובמבר, הוא הבטיח ללואי לעולם לא לערוך הסכם שלום נפרד עם אנגליה. ב-11 בדצמבר הוא הכריז בגלוי כי תנאי השלום היחידים המקובלים יהיו או חזרה לסטטוס קוו אנטה בלום, או סיום מהיר לפעולות האיבה במסגרת סעיף Uti possidetis juris‏.
בסוף 1665, אנרי בואט, צרפתי עם קשרים לבית אורנז', היה מעורב בהתכתבות לא רשמית עם סר גבריאל סילביוס, שפעל בשמו של הלורד ארלינגטון, שרו של צ'ארלס השני. ההתכתבות שלהם הייתה אמצעי לממשלות הולנד ואנגליה לבחון אפשרויות שלום ללא מחויבות. בשלב מוקדם, בואט גרם לפנסיונר הגדול יוהאן דה ויט להיות מודע לחלוטין להתכתבות זו, ובואט הוסיף חומר שסיפק דה וויט למכתבו, כולל תנאי שלום אפשריים, אם כי דה ויט לא היה בטוח אם צ'ארלס באמת מחפש שלום. יתר על כן, בשנת 1665 סקוטלנד נכנסה למלחמה, בעיקר כפריבטירים שבזה הם הוכיחו את עצמם כמוצלחים במיוחד. עם זאת, פעילויות הפריבטירים הסקוטים ב-1665 היו מוגבלות, בגלל עיכובים בהוצאת האדמירליות הסקוטית פקודות רגילות בתחילת המלחמה.