ואלה, או ארבע הזואות
השיר

השיר מחולק לתשעה "לילות". המהדורה המקורית מתחילה:
זוהי קינתה של אינו שהרעידה את השמיים בזעם

וכך מתחיל ספר ואלה אשר כל מי שקורא אותו

האם בשכלו הוא יבין? את המשפט הנורא!

השמים חייבים לרעוד, כדור הארץ חייב לנוע ולהצטמרר וההרים

עם כל יער, נחל, ועמק: לבכות בפחד עגום
ב"לילה" השני, נושא שליטת הנשים נדון, אבל ישנו דגש על האופן שבו יכולתן ליצור מגבילה אותן. האנושות נכלאת על ידי יצירה, והניסיון גורם לסבל רב:
מהו מחיר הניסיון? האם גברים קונים אותו בשביל שיר

או חוכמה בשביל לרקוד ברחוב? לא את זה קניתי עם מחיר

מכל מה שיש לאדם, ביתו, אשתו, ילדיו.

החוכמה נמכרת בשוק השומם בו אף אחד לא בא לקנות

וגם בשדה הקמל שבו האיכר חורש את לחמו לשווא (שורות 11–15)
ה"לילה" האחרון מתאר את לוס עד לחזון צליבתו של המשיח בידי אוריזן. בתגובה:
לוס את ידי הירקות שלו

מתח; ידו הימנית, מסתעפת בתוך סיבי כוח,

תפסה את השמש; ידו השמאלית, כמו שורשים כהים, כיסתה את הירח.

וקרעה אותם, שוברת את השמים לרוחב מעצום לעצום.

ואז נפלו שריפות הנצח בצרחה רמה.

צליל של חצוצרה רמה רועם לאורך מגן עדן לגן עדן

צליל אדיר נשמע רהוט: "עורו, אתם המתים ובואו

למשפט מתוך ארבע רוחות! עורו ובואו לכאן!"

מתקפל כמגילות הקול העצום של השמיים ושל הארץ,

עם רעש רועם ורעד איום! הלוך ושוב! מייסר!

השמים מזועזעים והארץ ניתקת ממקומה! (שורות 5–16)

ואלה מסתיימת:

אורת'ונה עולה מן קירות ההרס

בכל כוחו העתיק כדי ליצור את שריון הזהב של המדע.

למלחמת השכל. מלחמת החרבות נזנחה עכשיו

דתות האופל נטושות והמדע המתוק שולט (שורות 7–10)
מובא פה קטע מתורגם נוסף מ"הלילה" השישי של היצירה, עמוד 73, שורות 16 - 34, מספרו של דייוויד וי. ארדמן: The Complete Poetry & Prose of William Blake, 1988. קטע זה מתאר את ניסיונו הנואש של אוריזן, הזואה המייצגת אצל בלייק את השכל האנושי קר הרוח, כביכול, להשתלט על העולם באמצעות מכשירים מתכתיים ומכניים רבי עוצמה:
| --- | --- |
או אז, הוא, אוריזן, החל לחפור צורות מכסף, זהב וברזל  ולחשל מכשירים רבי עוצמה כדי למדוד את העצום  ולתקן את השלם לכדי עולם אחר המותאם יותר לציות רצונו  במקום בו אף אחד לא יעז למחות על שאיפתו למלוך בכל  וכל העתיד יהיה כבול בשרשרתו הרחבה;  והמדעים תוקנו והמערבולות החלו לפעול,  על כל בני האדם וכל נפש אנוש מבועתת,  למראה גלגלי השמים המסתובבים, מתכווצים פנימה וקמלים,  משיגים מרחב שליטה חדש, על כל בניו ובנותיו,  ועל בניו ובנותיו של לובה, בתהום הנוראה,  משום שאוריזן קונן עליהם בבכי אנוכי,  עד שאריג לבן כיסה את גפיו הקרות, מכף רגל ועד ראש,  שיער לבן כשלג כיסהו, בפתיתים סוגרים, נוראיים,  הפורשים את איבריו. בגאווה הוא נדד, בוכה, לבוש  בישישות עתיקה, בעקשנות פתורה, מטייל בדרך אפלה והיכן שהוא עבר,  רשת משוועת, השתרכה מאחוריו כרשת עכביש, אפלולית וקרה,  רועדת לרוחב ממערבולת למערבולת, משוכה החוצה ממעטה שנותיו,  אדרת חיה צמודה לחייו וצומחת מנשמתו;:  So he [Urizen] began to dig form of gold silver & iron  And brass vast instruments to measure out the immense & fix  The whole into another world better suited to obey  His will where none should dare oppose his will himself being King  Of All & all futurity be bound in his vast chain  And the Sciences were fixd & the Vortexes began to operate  On all the sons of men & every human soul terrified  At the turning wheels of heaven shrunk away inward withring away  Gaining a New Dominion over all his sons & Daughters  & over the Sons & daughters of Luvah in the horrible Abyss  For Urizen lamented over them in a selfish lamentation  Till a white woof coverd his cold limbs from head to feet  Hair white as snow coverd him in flaky locks terrific  Overspreading his limbs. in pride he wanderd weeping  Clothed in aged venerableness obstinately resolvd  Travelling thro darkness & whereever he traveld a dire Web  Followd behind him as the Web of a Spider dusky & cold  Shivering across from Vortex to Vortex drawn out from his mantle of years  A living Mantle adjoind to his life & growing from his Soul