משה דואק
ביוגרפיה

מוסא דואק נולד כילד השלישי מתוך שבעה ילדים ליעקב הכהן דוויק בחלב, שברפובליקה הסורית הראשונה.
בגיל 13 הצטרף דואק לקבוצת נערים שעלתה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער. תחילה התגורר בקיבוץ דורות ואחר-כך בקיבוץ גליל ים. דואק התגייס לצבא ושירת בחיל הקשר. השתתף בקרבות מלחמת העצמאות בהיותו נער צעיר (וזאת בדומה לנערים רבים שלקחו חלק במאמץ המלחמתי באותה מלחמה).
הוריו ואחיו עלו לישראל ב-1950 והתיישבו בפרדסיה. לאחר שירותו הצבאי עבד כמורה בבית ספר יסודי בכפר סבא, אולם עקב בעיות רפואיות נאלץ לעזוב את משרתו.
באוקטובר 1953 הוא הגיש לבית המשפט תביעה נגד הסוכנות היהודית בטענה שבמרץ 1946 בהיותו בגליל ים הוא נבעט בבטנו בעת ריב בין יהודים עיראקים ויהודים סורים ששהו במקום. על פי תביעתו, הבעיטה גרמה לו לקרע במעיים והוא נותח בבית החולים. לאחר מספר שנים מצבו הבריאותי התדרדר והוא ייחס זאת לאותה בעיטה. לאחר שתביעתו נדחתה הוא ערער לבית המשפט העליון כשהוא מייצג את עצמו, תוך שהגיש את טענותיו בחוברת של 50 עמודים שכללה ביטויים חריפים נגד השופט, אשר בסופו של דבר פסק נגדו. בית המשפט העליון דחה את ערעורו בנימוק שלא הוכח קשר בין הבעיטה לבין מצבו הרפואי הנוכחי, אך לבקשת נשיא בית המשפט יצחק אולשן הבטיח נציג הסוכנות שייעשו מאמצים לסייע לדואק במציאת עבודה מתאימה בהתאם למצבו הרפואי. לאחר ההפסד בתביעתו ניסה דואק להגר לארצות הברית ועלה כנוסע סמוי למטוס של אל על בטיסה לארצות הברית. בניסיון ראשון הוא אותר כשהיה קרוב למטוס בנמל התעופה ונצטווה להסתלק, ובניסיון שני הוא אותר מתחבא במטוס על ידי שוטר של המכס בבדיקה שגרתית, זמן קצר לפני ההמראה. דואק אמר לשוטרים שהוא לקה במום בעמוד השדרה וביקש להגיע לארצות הברית לטיפול רפואי. בהיעדר אמצעים הוא ביקש לטוס כנוסע סמוי. במאי 1956 שלח דואק מכתב לנשיא בית המשפט העליון, יצחק אולשן בו איים שמוסדות ואישים שונים ימצאו עצמם במצב של חבלה גופנית אישית אם לא יחודש בירור תביעתו נגד הסוכנות ועליית הנוער. במכתבו כתב דואק שהשריפות במחסן בית המשפט העליון ובצריפי בית החולים בילינסון שאירעו כמה ימים קודם לכן, פרצו בתאריך של עשר שנים לפציעתו בגלל תוצאות משפטו. בעקבות זאת, נעצר דואק ואושפז במרכז הרפואי לבריאות הנפש בבאר יעקב למשך מספר חודשים.
ב-29 באוקטובר 1957 בשעה 18:15, בעיצומו של דיון בכנסת (ששכנה באותה עת ב"בית פרומין" שבמרכז ירושלים), השליך רימון יד מסוג מילס מן היציע. מפגיעת הרימון נפצע קשה השר משה שפירא, שר הדתות מהמפד"ל (שבעקבות האירוע הוסיפו לשמו את השם "חיים"), ונפגעו מרסיסים ראש הממשלה דוד בן-גוריון והשרים גולדה מאיר ומשה כרמל. המעשה בוצע, ככל הנראה, בגלל מצבו הנפשי המעורער של דואק, ולא מטעמים פוליטיים או אידאולוגיים. דואק עצמו נימק את המעשה ברצונו לקבל תמיכה, בעקבות מצב בריאותו הירוד. פסיכיאטרים שבחנו את מצבו של דואק קבעו כי הוא כשיר לעמוד לדין. ממיטת בית־החולים בו אושפז אחרי האירוע הבטיח ראש־הממשלה דוד בן-גוריון להוריו של דואק כי לא יאונה להם כל רע בגלל מעשי בנם וברכם שיזכו לגדל את יתר ילדיהם "למעשים טובים ולאהבת ישראל".
בחקירתו מיד לאחר האירוע, אמר דואק שהוא פעל לבדו וכי רצה לעשות מעשה כדי שכולם ידעו על העוול שנגרם לו. ליד ביתו בפרדסיה נמצאו שני רימוני יד נוספים שדואק החביא. במשפט המוקדם, שבועיים לאחר האירוע אמר שיש לו חשבון עם הסוכנות היהודית ועליית הנוער על מה שהם גרמו לו.
דואק הורשע בעבירה על סעיף 235(ג) לפקודת החוק הפלילי ונידון ל-­15 שנות מאסר, שבחלקן היה מאושפז בבית חולים לחולי נפש. בקשותיו למשפט חוזר, בטענה שהוא אינו שפוי, נדחו. דואק פנה שוב ושוב לנשיא בבקשות חנינה שנדחו. הוא גם עתר לבג"ץ נגד הנשיא בדרישה שבית המשפט יורה לנשיא להעניק לו חנינה ולאחר 10 שנות מאסר ביקש מבג"ץ להורות לשר המשפטים להמליץ על מתן חנינה, אך עתירותיו נדחו.
בעקבות אירוע השלכת הרימון הוקמה היחידה הממלכתית לאבטחת אישים ומשלחות בשב"כ. כמו כן הוקם בעקבות המקרה, בשנת 1958, משמר הכנסת, אשר בתחילה היה חלק מהמשטרה.
לפני הבחירות לכנסת ה-12 ב-1988 הקים דואק מפלגה בשם "תרשיש", שהתמודדה בבחירות תחת האותיות "זעמ". בתשדיר הבחירות היחידי של המפלגה קרא דואק לצעירים ("נוער! נוער! נוער!", "הצולחים במצולות") להצביע בעד "תרשיש" בזכות הבטחתו להקים "אוניברסיטה, מכללה וטכניון למדע וטכניקה על בסיס תורה ועבודה בנתניה". המפלגה קיבלה 1,654 קולות בלבד ולא עברה את אחוז החסימה.
משה דואק התגורר בנתניה, נפטר בכ"ו בניסן תשס"ג, 29 באפריל 2003, ונטמן בבית העלמין שיכון ותיקים בנתניה.
לאחר פטירתו של משה דואק הופקד עיזבונו האישי (כולל התיעוד של מפלגת "תרשיש") בארכיון של אוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.