stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'אבי אלונסו
תארים והישגים > קבוצתיים

גביע ה-FA‏: 2005/2006
מגן הקהילה: 2006
ליגת האלופות: 2004/2005
הסופר קאפ האירופי: 2005
לה ליגה: 2011/2012
גביע המלך הספרדי (2): 2010/2011, 2013/2014
הסופר קאפ הספרדי: 2012
ליגת האלופות: 2013/2014
אליפות גרמניה (3): 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017
הגביע הגרמני: 2015/2016
הסופר קאפ הגרמני: 2016
תארים והישגים > בינלאומיים

גביע העולם: 2010
יורו (2): 2008, 2012
תארים והישגים > אישיים

שחקן השנה של ספרד: 2003
גול החודש של הפרמייר ליג (1): נובמבר 2004
FIFPRO World 11:‏ 2011, 2012
הקשר הטוב ביותר של לה ליגה (1): 2011/2012
נבחרת הטורניר של היורו: 2012
נבחרת העונה של ליגת האלופות: 2013/2014
נבחרת העונה של הבונדסליגה: 2014/2015
תארים והישגים > כמאמן

אליפות גרמניה: 2023/2024
הערות שוליים

↑  שחקנים לא ייעדרו מגמר צ'מפיונס בשל צהובים, באתר ONE‏, 18 ביולי 2014
↑  עכשיו זה רשמי: צ'אבי אלונסו הצטרף לבאיירן מינכן, באתר ONE‏, 28 באוגוסט 2014
↑  מערכת ספורט היום, צ'אבי אלונסו הודיע על פרישה בתום העונה, אתר ישראל היום, 9 במרץ 2017
↑  ציון 100: ספרד בחצי הגמר, ניצחה 0:2 את צרפת, באתר ynet, 23 ביוני 2012
↑  צ'אבי אלונסו פרש מנבחרת ספרד, מתקרב לבאיירן מינכן, באתר nrg‏, 27 באוגוסט 2014
↑  הנבחרת הבסקית דרסה 1:6 את בוליביה, באתר ערוץ הספורט, 29 בדצמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9813704008205606  GND: 1284285669  VIAF: 6708167988978233830005   WorldCat (עם VIAF): 6708167988978233830005
סונאטה לפסנתר מס' 1 של מוצרט

סונאטה לפסנתר מספר 1 בדו-מז'ור, קכל 279 נכתבה על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט בחודשי הקיץ של שנת 1774 במינכן. הסונאטה בדו מז'ור פותחת את הסדרה של 18 הסונאטות לפסנתר שכתב מוצרט. רק שתי סונאטת בלבד מתוך ה-18 נכתבו בסולמות מינוריים (סונטאה מס' 8 בלה מינור, וסונאטה מס' 14 בדו מינור).
בעיני רבים הסונאטה הראשונה של מוצרט (בנוסף לשש הסונאטות הראשונות שפרסם) כלל אינה משקפת את אופיו וסגנונו של מוצרט. בעת שמוצרט כתב את היצירות הללו הוא היה מושפע במידה רבה מאוד מהמלחין האוסטרי יוזף היידן וגם מן המלחין הגרמני קרל פיליפ עמנואל באך. סגנונו האישי והייחודי של מוצרט התגבש רק לאחר כמה שנים.
כתיבה והוצאה לאור

למרות שמוצרט נודע ברחבי אירופה כנגן פסנתר מחונן וכישרוני, הוא החל לכתוב סונאטות לפסנתר רק כשהיה בן 18 (לאחר שכתב כבר כמעט 300 יצירות להרכבים אחרים). ככל הנראה, העובדה שהסונאטה הראשונה לפסנתר של מוצרט קיבלה את המספר 279 ברשימת קכל נובעת מהעובדה שעד עתה היה מוצרט עסוק בסיבובי ההופעות שערך יחד עם משפחתו ברחבי אירופה, שבהם הוא נהג לאלתר לפני השומעים ולא לנגן להם יצירות בכתב.
היצירות היחידות לפסנתר שמוצרט כן הוציא לאור באותה התקופה היו דואטים וקטעים לארבע ידיים, משום שמוצרט הצעיר הרבה לנגן בהופעותיו עם אחותו המוכשרת אף היא מריה אנה מוצרט, ויצירות אלו הוצאו רק מתוך הכרח. מוצרט התחיל להוציא לאור את הסונאטות שלו לפסנתר רק בקיץ של שנת 1774 כשהוא בן 19, בעודו נוסע למינכן כחלק מסיבוב ההופעות של האופרה האחרונה שכתב: "La finta giardiniera" ("הגננת המתחפשת").
בתקופה זו מוצרט הוציא לאור 6 סונאטות לפסנתר בזו אחר זו. לפי בחירת הסולמות של היצירות הללו ניתן לראות שמוצרט כתב אותן כחלק מסדרה, וכי הן בלתי נפרדות אחת מהשנייה. סולמות היצירות הם:
דו מז'ור.
פה מז'ור.
סי במול מז'ור.
מי במול מז'ור.
סול מז'ור.
רה מז'ור (סונאטת "דירניץ").
מוצרט הולך ב-4 הסונאטות הראשונות לפי מעגל הקוינטות, אז עולה טרצה גדולה, ולבסוף עולה קוינטה גדולה. מוצרט התכוון מראש להוציא את שש הסונאטות הראשונות שלו כסדרה אחידה.
צורה

לסונאטה יש כמקובל בתקופה הקלאסית שלושה פרקים, לפי הסדר של פרק מהיר- איטי- מהיר. סדר הפרקים הוא:
Allegro בדו מז'ור.
Andante בפה מז'ור.
Allgro בדו מז'ור.
צורה > הפרק הראשון

הפרק הראשון כתוב במשקל ארבעה רבעים. הפרק כתוב בצורה המסורתית של צורת סונאטה, כלומר אקספוזיציה (עם נושא ראשון, גשר ונושא שני), פיתוח (פיתוח הנושאים) ורפריזה (חזרה). הנושא הראשון של הפרק מורכב משלושה משפטים, כאשר המשפט הראשון והשלישי חוזרים על עצמם פעמיים, והמשפט האמצעי חוזר על תבנית מוזיקלית שלוש פעמים כסקוונצה. הנושא מלא חיים ושמח והוא מכיל כמות רבה של חלקי שש עשרה, כמו כל הפרק למעשה, מה שמדגיש את הוירטואזיות של מוצרט, אפילו בגיל הצעיר שבו היה כשכתב את הסונאטה. בנושא יש שימוש רב בקישוטים מוזיקליים שנועדו כדי להוסיף חן וקלילות למלודיה. הגשר נפתח באקורד חזק ובולט שנשמע מעט לא קשור לאווירה הכללית של סולם דו מז'ור- אקורד הדומיננט ספטאקורד לסולם פה מז'ור. הגשר הסוער מתחלק גם הוא לשני משפטים, כאשר המשפט הראשון חוזר על עצמו פעמיים, והמשפט השני חוזר גם הוא פעמיים אך בסקוונצה, מה שמוביל את הפרק אל הנושא השני שכתוב בסולם הבנוי על דרגת הדומיננטה של סולם המוצא (דו מז'ור)- סולם סול מז'ור.
הנושא השני הוא נושא "מוצרטי" טיפוסי, והוא קליל ומלודי מאוד. בנושא השני בולט עוד יותר השימוש הרב בקישוטים מוזיקליים. קבוצות הסיום שמגיעות לאחר הנושא השני מזכירות את הנושא הראשון. לאחר שהאקספוזיציה חוזרת על עצמה מגיע הפיתוח. הפיתוח מתחיל במעבר חד לסולם סול מינור, והנושא הראשון חוזר על עצמו בסדרת סקוונצות ארוכה. לאחר מכן מופיע נושא חדש לגמרי שכלל לא הופיע עד כה. לבסוף הרפריזה, שבה עובר הנושא הראשון פיתוח נוסף ולא צפוי. לבסוף מופיעים הנושא השני וקבוצות הסיום (עם שינויים מסוימים)- הפעם בסולם ה"נכון"- דו מז'ור.
צורה > הפרק השני

הפרק השני כתוב במשקל שלושה רבעים. הפרק השני הוא הפרק הרגוע והאיטי של הסונאטה. הוא כתוב בסולם הבנוי על דרגת הסובדומיננטה - סולם פה מז'ור. הפרק כתוב גם הוא בצורת סונאטה. נושאיו השונים של הפרק מאוד מלודיים ורכים. הנושא הראשון מורכב משני משפטים שונים. בנושא (ובפרק בכלל) יש שימוש רב בטריולות (שלישונים). מיד לאחר הישמע הנושא מופיע הגשר הקצת יותר דומיננטי וחזק. לאחר הגשר מגיעה מוזיקה על סולמות רחוקים יותר, עד שלבסוף מגיע הנושא השני כמקובל, והוא כתוב בסולם דו מז'ור, סולם הבנוי על דרגת הקווינטה של הסולם של הפרק. לאחר מכן מופיעות קבוצות הסיום הנעימות והשקטות.
לאחר שהאקספוזיציה חוזרת מתחיל הפיתוח של הפרק, בו מתפתח בעיקר הנושא הראשון של הפרק. הפיתוח מביא ווריאציה מינורית וכבדה יותר של הנושא הראשון. המוזיקה נעשית עצובה מאוד, עד שבמבוא לפיתוח משתנית המוזיקה בפתאומיות חזרה לסולמות מז'ורים. לבסוף חוזרת האקספוזיציה. באקספוזיציה עובר הנושא הראשון שינוי קטן. לאחר הופעתו של הנושא הראשון המורחב והגשר מופיע הנושא השני, בסולמו הנכון כמובן. לאחר קבוצות הסיום (שגם הן הורחבו) מגיע הפרק אל סיומו השקט והזוהר.
צורה > הפרק השלישי

הפרק השלישי והאחרון כתוב במשקל שני רבעים. גם הפרק האחרון, כמו כל שלושת הפרקים של הסונאטה כולם, כתוב בצורת הסונאטה הטיפוסית. הנושא הראשון מהיר מאוד והוא חוזר על עצמו פעמיים, כל פעם במנעד שונה. בפעם הראשונה במנעדו הגבוה של הפסנתר, ואילו בפעם השנייה במנעדו הנמוך של הפסנתר. לאחר מכן מופיע הגשר הווירטואוזי יחסית, שמוביל את הפרק אל הסולם אשר בנוי על דרגת הקווינטה של סולם דו מז'ור- סולם סול מז'ור. לאחר הנושא הראשון והגשר שהיו מהירים מאוד והכילו הרבה תנועה מופיע הנושא השני הרגוע בהרבה. לאחר מעבר הרמוני מפתיע מופיעות קבוצות הסיום, אשר גם הן תזזיתיות ותנועתיות, כמו הנושא הראשון והגשר.
לאחר קבוצות הסיום מופיע הפיתוח הארוך יחסית. בפיתוח מפותחים שני הנושאים. הפיתוח מתחיל בפיתוחו של הנושא השני דווקא. לאחר שהמוזיקה נעשית דרמטית מינורית נעצרת המוזיקה בפרמטה, ומופיע הפיתוח של הנושא הראשון. כמעט ללא הכנה, מסתיים הפיתוח והרפריזה מנוגנת מייד לאחר סיום הפיתוח ואין כל הפרדה בין שתי החטיבות הנפרדות הללו. הרפריזה נשמעת כהמשכו הישיר של הפיתוח של הנושא הראשון. ברפריזה הנושאים משתנים ועוברים הרחבות, ובסופה הנושא השני וקבוצות הסיום מופיעים כמובן בסולם היסודי של פרק והסונאטה כולה, סולם דו מז'ור.
נגינת הסונאטה אורכת בממוצע בין 18 ל-20 דקות.
מוצרט מנגן בפסנתר יחד עם אחותו
יעל אשת חבר הקיני

| --- | --- |

 בן זוג:  חבר הקיני
 
וַתִּקַּח יָעֵל אֵשֶׁת-חֶבֶר אֶת-יְתַד הָאֹהֶל וַתָּשֶׂם אֶת-הַמַּקֶּבֶת בְּיָדָהּ, וַתָּבוֹא אֵלָיו בַּלָּאט וַתִּתְקַע אֶת-הַיָּתֵד בְּרַקָּתוֹ, וַתִּצְנַח בָּאָרֶץ; וְהוּא-נִרְדָּם וַיָּעַף, וַיָּמֹת.

— ספר שופטים, פרק ד', פסוק כ"א
 יעל וסיסרא  ציור של ארטמיזיה ג'נטילסקי, בסביבות 1620. מוצג במוזיאון לאמנות יפה בבודפשט
יָעֵל אֵשֶׁת חֶבֶר הַקֵּינִי היא דמות מקראית, המוזכרת בספר שופטים, פרק ד' כמי שהרגה את סיסרא כאשר נלחם בדבורה הנביאה וברק בן אבינעם.
יעל הייתה אשת חבר משבט הקיני, שהיו צאצאי חובב בן רעואל חותן משה, ונחשבו מאז כשבט מקורב לעם ישראל. אך יש הסוברים כי אין הכוונה שהיא הייתה אשתו של איש בשם חבר, אלא שהייתה שייכת לשבט בשם "חבר הקיני".
הקיני וישראל במקרא: מיתרו ועד יעל - יחסי גומלין

חקר היחסים בין הקיני לישראל בתקופת המקרא, מתגלה מערכת יחסים מורכבת ורבת-פנים, המשתרעת על פני תקופות ואזורים גאוגרפיים מגוונים בנרטיב המקראי. ניתוח היסטורי-גאוגרפי מקיף חושף את רבדיה למערכת יחסים זו, המתפרסת על פני היבטים דתיים, פוליטיים, חברתיים וכלכליים.
ליחסים אלה הייתה השפעה על ההיסטוריה המקראית של שני העמים. הקיני, למרות היותם שבט קטן יחסית, מילאו תפקיד מפתח בעיצוב אירועים מרכזיים בהיסטוריה הישראלית, ובה בעת הקשר עם ישראל השפיע על התפתחותם ומיקומם הגאוגרפי של הקיני.
נאור(תשל"ג) מציג ניתוח מעמיק זה, תוך שימוש בגישה היסטורית-גאוגרפית מקיפה. עבודתו של נאור מספקת תובנות חשובות להבנת מערכת היחסים המורכבת בין הקיני לישראל ותרומתה להתפתחות ההיסטוריה המקראית. בהתייחסו לשאלת מוצאם של הקיני, נאור מצביע על סתירה מהותית בין סיפור המבול והופעתם המאוחרת של הקיני בנרטיב המקראי. כדי ליישב סתירה זו, הוא מביא פתרון מדרשי: "המִּדְרָשׁ מָצָא פִּתְרוֹן לְקֹשִׁי זֶה עַל-יְדֵי יִחוּס נַעֲמָה, אֲחוֹת תּוּבַל-קַיִן, לְנֹחַ".
הקשר בין משה לקיני, דרך חותנו יתרו, מהווה נקודת מפנה יחסי שני העמים. ליתרו תפקיד חשוב בעיצוב המשפט הישראלי: "תַּפְקִידוֹ הָעִקָּרִי שֶׁל יִתְרוֹ בְּעִצּוּב דְּמוּתוֹ שֶׁל הָעָם הַיִּשְׂרְאֵלִי בִּתְקוּפַת הַמִּדְבָּר ..הוּא מְיַעֵץ לְמֹשֶׁה כֵּיצַד לְאַרְגֵּן אֶת מַעֲרֶכֶת הַמִּשְׁפָּט".
התפצלות שבט הקיני, כאשר חבר הקיני נפרד מהרוב שהתיישב בנגב עבר צפונה. נאור מנתח את המיקום הגאוגרפי של חבר הקיני ומציע זיהוי חדש לקדש הנזכר בסיפור: "וְחֶבֶר הַקֵּינִי נִפְרָד מִקַּיִן, מִבְּנֵי חֹבָב חֹתֵן מֹשֶׁה, וַיֵּט אָהֳלוֹ עַד אֵלוֹן צענים אשר בקדש" (שופטים, ד', יא)
קיים קשר בין הקיני לבית הרכבים, ומציג אותם כשומרי מסורת המדבר. הוא מצביע על הקשר בין יהונדב בן רכב למסורת הקינית: " וַיֵּ֣לֶךְ מִשָּׁ֡ם וַיִּמְצָ֣א אֶת־ יְהוֹנָדָב֩ בֶּן־ רֵכָ֨ב לִקְרָאת֜וֹ וַֽיְבָרְﬞכֵ֗הוּ וַיֹּ֨אמֶר אֵלָ֜יו הֲיֵ֧שׁ אֶת־ לְבָבְךָ֣ יָשָׁ֗ר כַּאֲשֶׁ֤ר לְבָבִי֙ עִם־ לְבָבֶ֔ךָ וַיֹּ֨אמֶר יְהוֹנָדָ֥ב יֵ֛שׁ וָיֵ֖שׁ תְּנָ֣ה אֶת־ יָדֶ֑ךָ וַיִּתֵּ֣ן יָד֔וֹ וַיַּעֲלֵ֥הוּ אֵלָ֖יו אֶל־ הַמֶּרְכָּבָֽה" (מלכים ב',ב, טו') (נאור, תשל"ג)
מקומה הייחודי של יעל אשת חבר הקיני בסיפור המקראי. הוא בקשר החזק בין הקיני לישראל: "וְאַתָּה עָשִׂיתָ חֶסֶד עִם-כָּל-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל בַּעֲלוֹתָם מִמִּצְרָיִם" (שמואל א' ט"ו, ו).
אברמסקי(1975) מציע שתפקידו של משה בספר שופטים, במיוחד בהקשר של הקיני. הוא למעשה בסיפור המתאר את התיישבותם של שבטי יהודה ושמעון, שבו מוזכרת גם השתלבותם של הקיני באזור יהודה (שופטים א:טז).
האזכור המפורש של "צאצאי הקיני, חותנו של משה" בפסוק זה אינו מקרי. הוא טוען כי אזכור זה מציג את משה בתפקיד של המנהיג קדום ומשמעותי, שקרובי משפחתו - דרך חותנו הקיני - בחרו להתיישב בנחלת יהודה.
פרשנות זו מדגישה את הקשר ההדוק בין משה, הקיני ושבט יהודה, ומרמזת על השפעתו המתמשכת של משה על תהליכי ההתיישבות וההתנחלות, גם לאחר מותו.
הזמנת סיסרא לאוהל

על פי המסופר בתנ"ך ועל פי מסורת חז"ל ופרשניהם, בתקופת השופטים ישב שבט הקיני בצפון ארץ ישראל, באזור הקרבות שבין ישראל ובין יבין מלך חצור, באתר בשם אלון בצעננים. בין יבין מלך חצור ובין שבט הקיני שרר שלום. כאשר ניגף צבאו של סיסרא מפני דבורה וברק, סיסרא נמלט עד למאהל שבו שכנה יעל. היא יצאה לקראתו ופיתתה אותו לבל יחשוש להיכנס לאוהלה, דבריה המובאים בפסוקי נבואתה של דבורה היו: ”סוּרָה אֲדֹנִי סוּרָה אֵלַי אַל תִּירָא”.
יעל קיבלה את סיסרא בסבר פנים יפות, והציעה לו חלב על אף שביקש רק מים וכיסתה אותו בשמיכה, כמתואר בפסוק: ”וַיֹּאמֶר אֵלֶיהָ הַשְׁקִינִי נָא מְעַט מַיִם כִּי צָמֵאתִי וַתִּפְתַּח אֶת נֹאוד הֶחָלָב וַתַּשְׁקֵהוּ וַתְּכַסֵּהוּ”.
בתלמוד נראה כי החלב שהשקתה יעל את סיסרא היה חלב אם. ואמנם במדרש נאמר שיעל השקתה את סיסרא חלב מדדיה. לדעת הרד"ק, החלב נועד לשכרות ולהרדמתו של סיסרא, כדי להקל מאוחר יותר את הריגתו.
לפי חז"ל, התקיימו יחסי מין בין יעל לבין סיסרא, בתלמוד דרשו את שבעת הפעלים המתארים את התנהגותו של סיסרא לאחר שנכנס אל אוהל יעל כהתנהגות מינית: ”אמר רבי יוחנן שבע בעילות בעל אותו רשע אותו היום שנאמר 'בֵּין רַגְלֶיהָ כָּרַע נָפַל שָׁכָב בֵּין רַגְלֶיהָ כָּרַע נָפָל בַּאֲשֶׁר כָּרַע שָׁם נָפַל שָׁדוּד'”
יש הטוענים שהאמור בגמרא ש”מבני סיסרא למדו תינוקות בירושלים” הכוונה לרבי עקיבא, שכאשר סיסרא בא על יעל היא הרתה, ומצאצאי אותו ילד נולד רבי עקיבא.
למרות פרשנויות אלו, במדרש רבה מובאת דעתו של ריש לקיש שדרש מהמילה שמיכה "שלא נגע בה אותו רשע".
על פי אחת הדעות במדרש, בעקבות אירוחו באוהל והריגתו של סיסרא, גרש חבר הקיני את יעל אשתו.
מות סיסרא

כאשר נרדם סיסרא, נעצה יעל יתד ברקתו והרגה אותו; הפסוקים מתארים את אופן ההריגה באמצעות הכאה בפטיש על יתד, פרקטיקה ידועה היטב לשוכני אוהלים:
”וַתִּקַּח יָעֵל אֵשֶׁת חֶבֶר אֶת יְתַד הָאֹהֶל וַתָּשֶׂם אֶת הַמַּקֶּבֶת בְּיָדָהּ וַתָּבוֹא אֵלָיו בַּלָּאט וַתִּתְקַע אֶת הַיָּתֵד בְּרַקָּתוֹ וַתִּצְנַח בָּאָרֶץ וְהוּא נִרְדָּם וַיָּעַף וַיָּמֹת”.
מותו של סיסרא היה התגשמות נבואתה, לפני אירועי המלחמה, של דבורה על פיה ברק בן אבינועם לא ייהנה מתהילת הניצחון על סיסרא, אלא אישה תזכה בה; כך היו דבריה:
”הָלֹךְ אֵלֵךְ עִמָּךְ אֶפֶס כִּי לֹא תִהְיֶה תִּפְאַרְתְּךָ עַל הַדֶּרֶךְ אֲשֶׁר אַתָּה הוֹלֵךְ כִּי בְיַד אִשָּׁה יִמְכֹּר ה' אֶת סִיסְרָא”.
כאשר הגיע ברק אל אזור מאהל שבט הקיני מצאה אותו יעל והובילה אותו אל גופת מצביא האויב: ”וְהִנֵּה בָרָק רֹדֵף אֶת סִיסְרָא וַתֵּצֵא יָעֵל לִקְרָאתוֹ וַתֹּאמֶר לוֹ לֵךְ וְאַרְאֶךָּ אֶת הָאִישׁ אֲשֶׁר אַתָּה מְבַקֵּשׁ וַיָּבֹא אֵלֶיהָ וְהִנֵּה סִיסְרָא נֹפֵל מֵת וְהַיָּתֵד בְּרַקָּתוֹ”.
מן המקרא לא הובהר מה היה משקלו של מעשה יעל בהכרעת תוצאת הקרב לטובת עם ישראל. מצד אחד לפי התיאור הסיפורי המלחמה כבר הוכרעה לגמרי ואפשר לראות בו מעשה נקמה גרידא, אך מצד שני להריגת המצביא החשוב והדומיננטי היו השלכות עתידיות לגבי בניין כוח צבאי חדש של המלך יבין וארגונו והמשך העימותים עם ישראל. העובדה שהתנ"ך מחבר בין הריגתו של סיסרא לבין הכנעתו של יבין. דבורה בשירתה עושה חיבור בין הריגת סיסרא לבין השקטת הארץ לארבעים שנה, והחיבור מלמד כי סיסרא היה איש מפתח בצבאו של יבין, ולאחר חיסולו לא נמצא לו מחליף הולם, וכך ירד כוחו של יבין מלך כנען.
דימויה במקרא ובמדרשי חז"ל

לעומת התיאור המינורי של מעשה יעל בפרק ד', הרי שבשירת דבורה נאמר שיר הלל ברור ומובהק ליעל. ולמעשה, המקום המוקדש לה בשירה גדול בהרבה מהמקום שמוקדש לברק המצביא. מן הפסוקים עולה כי במעשיה של יעל השלמה למצביאותה של דבורה בקרב. ובעוד דבורה היא מצביאת הקרב, הרי שיעל היא הלוחמת המובחרת, המצליחה לחסל את המצביא הראשי של האויב במבצע מסוכן והתנדבותי; וזאת על רקע ההשתמטות הגדולה של רבים משבטי ישראל. ומכל זאת עולה מקומן המהותי המרכזי של נשים בקרב. הלוחמים בשבטי ישראל שהיו מחויבים לצאת לקרב השתמטו ממילוי חובה זו, ובמקומם יעל שהייתה משבט הקיני, שלא הייתה לה שום מחויבות בסכסוך בין ברק ליבין, התנדבה וסיכנה את עצמה ואת גורלה ולכן זכתה ששמה יונצח באופן כזה.
חכמי התלמוד ראו כדבר לגיטימי ואף מבורך שימוש במיניות אישה על מנת להביא הצלה לעם ישראל ואמרו בהקשר של יעל ותמר: ”גדולה עבירה לשמה, ממצוה שלא לשמה”.
כמו כן, למדו מהכפילות ומהברכה המודגשת והלבבית שבפסוק: ”תְּבֹרַךְ מִנָּשִׁים יָעֵל אֵשֶׁת חֶבֶר הַקֵּינִי מִנָּשִׁים בָּאֹהֶל תְּבֹרָךְ” כי יעל התברכה אפילו יותר מהנשים שבאוהל (כלומר שלא יצאו ממנו ולא הזמינו אליו גברים זרים) האימהות: שרה ורבקה אשר חיו בצניעות והיו "יושבות אוהל".
לדעתו של האמורא רב הונא במדרש רות רבה, דבורה ויעל הן ששפטו את ישראל באותו הדור, ונמצא שאותו הדור נשפט בידי נשים בלבד. זאת לעומת דעות אחרות של אמוראים המובעות שם במדרש: "'ויהי בימי שפוט השופטים' (שופטים א, א) אוי לדור ששפטו את שופטיהם, אוי לדור ששופטיהם צריכין להשפט, שנא' 'וגם אל שופטיהם לא שמעו' (שם ב, יז). ומי היו? רב אמר, דבורה וברק היו. ר' יהושע בן לוי אמ', שמגר ואהוד היו. רב הונא אמר, דבורה ויעל היו. ר' אחא, דבורה וברק ויעל היו. 'שפוט' אחד, 'השופטים' שנים, הרי שלשה".
ניתוח ספרותי והיסטורי

דמותה של יעל מתוארת בשני פרקים שונים בספרים: פרק ד', המספק תיאור פרוזאי היסטורי, ופרק ה', המכיל את "שירת דבורה" המתארת את אותם אירועים סגנון שירי.
חוקרי מקרא עסקו בהשוואה בין שני התיאורים הללו, נגה (1988), ערכה ניתוח מקיף של הדמיון והשוני בין שני הפרקים. מחקרה מדגיש את תפקידה המרכזי של יעל בשני התיאורים, תוך בחינת שונות בייצוג דמותה ומעשיה בין הפרוזה לשירה.
הדמיון בין שני התיאורים מספר היבטים:
השבטים הלוחמים: בשני הפרקים מוזכרים זבולון ונפתלי. בפרק ד' נאמר: "לֵךְ וּמָשַׁכְתָּ בְּהַר תָּבוֹר וְלָקַחְתָּ עִמְּךָ עֲשֶׂרֶת אֲלָפִים אִישׁ מִבְּנֵי נַפְתָּלִי וּמִבְּנֵי זְבֻלוּן," (שופטים ד',ו'). בשירה נכתב: "זְבֻלוּן עַם חֵרֵף נַפְשׁוֹ לָמוּת וְנַפְתָּלִי עַל מְרוֹמֵי שָׂדֶה" (שופטים ה', יח).
מקום הקרב: שני התיאורים מזכירים את נחל קישון. בפרק ד': "ומָשַׁכְתִּי אֵלֶיךָ אֶל־נַחַל קִישׁוֹן" (שופטים ד', ז), ובשירה: "נַחַל קִישׁוֹן גְּרָפָם נַחַל קְדוּמִים נַחַל קִישׁוֹן" (שופטים ה', כא).
אירוח יעל: שני הפרקים מתארים את אירוח סיסרא על ידי יעל. בפרק ד': "וַתֵּצֵא יָעֵל לִקְרַאת סִיסְרָא וַתֹּאמֶר אֵלָיו סוּרָה אֲדֹנִי סוּרָה אֵלַי אַל־תִּירָא" (שופטים ד', יח), ובשירה: "מַיִם שָׁל חָלָב נָתנה" (שופטים ה', כה).
למרות הדמיון, נגה (תשמ"ח) מציינת גם הבדלים משמעותיים בין שני התיאורים:
השבטים המשתתפים: השירה מזכירה שבטים נוספים כמו אפרים, בנימין ויששכר (שופטים ה', יד-טו).
הנשק: בפרק ד' מוזכרים "תְּשַׁע מֵאוֹת רֶכֶב-בַּרְזֶל" (שופטים ד', ג), בעוד בשירה מתוארים סוסים: "אָז הָלְמוּ עִקְּבֵי־סוּס מִדַּהֲרוֹת דַּהֲרוֹת אביריו", (שופטים ה',כב).
מות סיסרא: בפרק ד' התיאור מפורט: וַתִּקַּח יָעֵל אֵשֶׁת חֶבֶר אֶת יְתַד הָאֹהֶל וַתָּשֶׂם אֶת הַמַּקֶּבֶת בְּיָדָהּ וַתָּבוֹא אֵלָיו בַּלָּאט וַתִּתְקַע אֶת הַיָּתֵד בְּרַקָּתוֹ וַתִּצְנַח בָּאָרֶץ וְהוּא נִרְדָּם וַיָּעַף וַיָּמֹת. " (שופטים ד', כא). לעומת זאת, בשירה התיאור פואטי יותר: " יָדָהּ לַיָּתֵד תִּשְׁלַחְנָה וִימִינָהּ לְהַלְמוּת עֲמֵלִים וְהָלְמָה סִיסְרָא מָחֲקָה רֹאשׁוֹ וּמָחֲצָה וְחָלְפָה רַקָּתוֹ " (שופטים ה',כו).
קויפמן(1954) טוען כי שני המקורות (פרקים ד' ו-ה') מתארים את אותו אירוע היסטורי, אך מנקודות מבט שונות. גישה זו מדגישה את האחדות הבסיסית של הנרטיב המקראי, תוך כדי הכרה בגיוון הספרותי שבו.
נוגה(1988) מציעה גישה פרשנית ייחודית. היא מנסחת את עמדתה באופן הבא:
"נראה לי שעלינו לקבל את הכתובים שהם בספר שופטים: פרק ד' — תיאור מערכה, פרק ה' — מזמור הודיה על הניצחון".
בפרשנות זו, נגה מדגיש את האפשרויות בסוג הכתיבה בין שני הפרקים, תוך שהיא מציעה לראות כיחידות ספרותיות משלימות ולא כתיאורים מתחרים. לפי גישתה, פרק ד' אנו סיפור היסטורי של הקרב, בעוד פרק ה' מתפקד כביטוי תפילתי של הודיה על הניצחון. גישה זו מאפשרת הבנה מורכבת יותר של המבנה הספרותי בספר. גישות אלו משקפות את המורכבות בפרשנות הטקסט המקראי ואת הדיון המתמשך בקרב חוקרי המקרא בנוגע ליחס בין מקורות שונים המתארים אירועים דומים..
ייצוגיה בתרבות

כמו דמויות מקראיות אחרות דמותה של יעל ומעשיה היו לאחד מהדימויים שצוירו ופוסלו במשך הדורות, מאז העת העתיקה.
בתרבות היהודית הפכה יעל לגיבורת תרבות ודגם חיקוי. בתרבות העברית החדשה השם יעל נעשה נפוץ בשל ערכי הגבורה שדמותה מסמלת, ופרשת המלחמה עם יבין מלך חצור.
בתרבות העברית, במיוחד החדשה מאז שלהי המאה ה-19, בעקבות עליית ערכי הלאומיות ורעיון הצבאיות אצל יהודית, ולצדו רעיונות דמוקרטיים ובכללם שוויון זכויות לנשים, דמותה של יעל הפכה לדגם לחיקוי.
השם יעל הוא פופולרי אצל יהודים, והוא השם החמישי הנפוץ ביותר לבנות בישראל לשנת 2015.
היישוב מרכז יעל נקרא על שמה.
דן אלמגור כתב שיר בשם "יעל" המתאר את הסיפור המקראי בצורה מודרנית, כאשר יעל היא מגישה באוהל השק"ם ואילו סיסרא הוא "גנרל קמצן נורא" שתמיד ביקש לשתות כוס מים (אותם הגישו בחינם, לעומת משקאות קרים). גם בשיר של אלמגור יעל מגישה לסיסרא חלב, ואילו הוא יורק את החלב "חלב ועוד עם קרום - שפכו לזבל!". יעל מרוב כעס "בראשו תקעה לו במקבת" ועל זה "רשמו אותה בספר התנ"ך"
ראו גם

ספר יהודית
לקריאה נוספת

יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, לא כך כתוב בתנ"ך, תל אביב: ידיעות ספרים, 2004, עמ' 223–229.
יאירה אמית, ספר שופטים אמנות העריכה, ירושלים: מוסד ביאליק, 1999.
אהובה אשמן, תולדות חוה - בנות אמהות ונשים נוכריות במקרא, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2008, עמ' 100–133.
חננאל מאק, ותאמר בלבה - נשים מהמקרא בצומתי חיים, ידיעות אחרונות, 2014, עמ' 107–125.
הערות שוליים

↑  ראו: נ. ר. (נסים רפאל) גנור, מי היו הפיניקים, הוצאת רשפים, תשל"ה - 1974. עמודים 136 - 138.
↑  נאור מרדכי, בני-שת ובני-קין, בית מקרא: כתב-עת לחקר המקרא ועולמו, י"ח(ב),, תשל"ג, עמ' 198-204.
↑  שמואל אברמסקי, לרקע הקיני - המדייני של הנהגת משה, ארץ-ישראל: מחקרים ארכיאולוגיים, היסטוריים וגיאוגרפיים / ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה כרך יד. יב,, 1975 / תשל"ה, עמ' 35-39
↑  תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף נ"ה, עמוד ב'.
↑  ראו בספר טעמא דקרא על הפסוק בשם המדרש.
↑  תלמוד בבלי, מסכת נזיר, דף כ"ג, עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ק"ג, עמוד א'; תלמוד בבלי, מסכת הוריות, דף י', עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף נ"ז, עמוד ב'.
↑  הר"ן בספר המפתח ברכות כז, ב.
↑  רבי צדוק הכהן מלובלין, פרי צדיק דברים, פרשת תבוא אות יא. בשם הרמ"ע מפאנו בספרו עשרה מאמרות.
↑  ויקרא רבה (וילנא) פרשת אחרי מות פרשה כג
↑  משך חכמה הפטרות, פרשת בשלח.
↑  ספר שופטים, פרק ד', פסוק כ"ג.
↑  ספר שופטים, פרק ה', פסוק ל"א.
↑  תלמוד בבלי, מסכת הוריות, דף י', עמוד ב'; תלמוד בבלי, מסכת נזיר, דף כ"ג, עמוד ב'.
↑  רות רבה, מהדורת לרנר, פרשה א, ח (א). וראו בהרחבה יעל לוין, "ותשפוט יעל את ישראל: על שופטות ודיינות אז והיום", השמיעיני את קולך: עיונים במעגל השנה ובפרשות השבוע, ספר העשור ל'קולך', בעריכת רחל קרן, ירושלים תשס"ט, עמ' 164–169.
↑  נגה, ר' (1988), ספור המלחמה בסיסרא ושירת דבורה., . בית מקרא: כתב-עת לחקר המקרא ועולמו, "ג(1), 79-84.מור, GF (1966). שופטים. אדינבורו: T&T קלארק., 1988, עמ' 79-84
↑  יחזקאל קויפמן, ספר שופטים, ירושלים: קרית ספר בע"מ והחברה לחקר המקרא בישראל., 1978
↑  מילים לשיר יעל - להקת פיקוד צפון, באתר שירונט
| תקופת השופטים |
| --- | --- | --- |
| שופטי ישראל | עתניאל בן קנז • אהוד בן גרא • שמגר בן ענת • דבורה הנביאה • גדעון בן יואש •  תולע בן פואה • יאיר הגלעדי • יפתח הגלעדי • אבצן מבית לחם • אילון הזבולוני • עבדון בן הלל • שמשון  • עלי הכהן • שמואל הנביא • יואל ואביה בני שמואל |  |
| דמויות בולטות נוספות | בני קיני • ברק בן אבינעם • יעל אשת חבר הקיני • אבימלך בן גדעון • יותם בן גדעון • פינחס בן אלעזר הכהן • אלקנה • חנה • פנינה • חפני ופינחס • אשת פינחס • מנוח • אשת מנוח • בת יפתח • משפחת אביעזר • יהונתן בן גרשום |  |
| דמויות במגילת רות | אלימלך • בעז • נעמי • רות • ערפה • מחלון וכליון |  |
| דמויות נוכריות בולטות | עגלון מלך מואב • יבין מלך חצור • סיסרא • דלילה • אם סיסרא • כושן רשעתים • זבח וצלמונע |  |
| אירועים | מלחמת סיסרא • שירת דבורה • פסל מיכה • פילגש בגבעה • מגילת רות |  |
| מקומות | גלגל • משכן שילה • נחלות שבטי ישראל • המצפה • מעברות הירדן • חרושת הגויים •  קריית יערים • אלון מעוננים • אלון מוצב • תומר דבורה • בית אל • מרוז |  |
| עמים | שבעת העממים • כנען • פריזי • יבוסי • אמורי • חיווים • חתים • גרגשי • ארמים • מואב • עמון • עמלק • פלשתים • מדין • בני קדם • הקיני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519138005171  BNE: XX6510226  BnF: cb17779059m (data)  GND: 105871158X  ISNI: 0000 0004 5878 8830  LCCN: n86019801  SELIBR: 330244  VIAF: 103199668   WorldCat (עם VIAF): 103199668 
יעל - פסיפס בכנסיית דורמיציון שעל הר ציון.
יעל הורגת את סיסרא בציורו של ג'יימס טיסו, המאה ה-19
"יעל הורגת את סיסרא" בציור של גוסטב דורה, 1866
יעל, דבורה וברק, ציור מאת סלומון דה בריי
לבאו

| --- | --- |
סמל לבאוסמל לבאו

 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מדינה:  סקסוניה סקסוניה
 מחוז:  גרליץ
 שטח:  78.9 קמ"ר
 גובה:  260 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  14,389 (31 בדצמבר 2023)
 קואורדינטות:  51°05′40″N 14°40′00″E﻿ / ﻿51.094444444444°N 14.666666666667°E﻿ / 51.094444444444; 14.666666666667 
 אזור זמן:  UTC+1
 https://www.loebau.de/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפונילבאו(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפונילבאו(למפת סקסוניה רגילה) דרזדן לייפציג קמניץ צוויקאו פלאואן גרליץ פרייברג באוצן פרייטאל פולין צ'כיה בווריה תורינגיה סקסוניה-אנהלט ברנדנבורגלבאו(למפת סקסוניה מוגדלת) דרזדן לייפציג קמניץ צוויקאו פלאואן גרליץ פרייברג באוצן פרייטאל פולין צ'כיה בווריה תורינגיה סקסוניה-אנהלט ברנדנבורגלבאו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
לבאו (בגרמנית: Löbau; בסורבית עילית (אנ'): Lubij) היא עיר במזרח סקסוניה שבגרמניה, באזור לוסאציה עילית (אנ'). היא ממוקמת בין המדרונות של הלבאואר ברג והאזור ההררי הפורה של הרי לוסאטה העליונים. זהו השער לאזור הררי געשי זה, והוא ממוקם באמצע הדרך בין הערים באוצן, גרליץ וציטאו (אנ').
מגדל המלך פרידריך-אוגוסט
היסטוריה

לבאו הוזכרה לראשונה בשנת 1221 בתור "אופידום Lubaw". במהלך ימי הבינים בהיסטוריה של גרמניה הייתה העיר חברה בליגה הלוסטית (אנ'), שהורכבה משש ערים: באוצן, גרליץ, קמנץ (אנ'), לובן, לבאו וציטאו. הברית האזורית הוקמה לראשונה ב-1346 והתפרקה ב-1815. הליגה קמה לתחייה ב-1991, אם כי היא כבר לא מחזיקה בכוח פוליטי והיא משמשת בעיקר כקידום תיירות.
העיירה ידועה בזכות חברת ייצור הפסנתרים אוגוסט פרסטר (אנ').
ערים תאומות

ללבאו הסכם ערים תאומות עם:
הונגריה מאקו, הונגריה
גרמניה אטלינגן (אנ'), גרמניה
פולין לובן, פולין