stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארנסט ובר (כדורגלן)
קריירה

ובר שיחק ככדורגלן במספר מועדונים מהליגות הנמוכות, אך לא הצליח להעפיל לליגות הבכירות.
הוא החל את קריירת האימון שלו בשנת 1981, ובשנת 1985 מונה למאמנה של אייזנשטאדט מהבונדסליגה האוסטרית. לאחר מכן אימן בעוד מספר קבוצות מהליגה הבכירה ומליגת המשנה, כגון ס.ק. קרמסר, אדמירה ואקר מדלינג ול.א.ס.ק. לינץ, אך לא הגיע עימן להישגים משמעותיים, מלבד זכייה בגביע האוסטרי עם ס.ק. קרמסר בעודה בליגת המשנה האוסטרית.
בשנים 1996–1999 אימן את נבחרת אוסטריה עד גיל 21.
בשנת 1999 מונה למאמן נבחרת הנשים האוסטרית, ובמקביל שימש גם כמאמן חלק מנבחרות הגברים והנשים הצעירות.
חיים אישיים

בשנת 2002 התמודד עם מחלת הסרטן בבלוטת הלימפה.
ב-6 באפריל 2011, יום לאחר סיום מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19, ובר מת בפתאומיות, כשההשערה בתקשורת היא כי הוא התאבד.
לוובר היה בן אחד, שנהרג ביולי 2018 בתאונת אופנוע.
תארים

הגביע האוסטרי (1): 1987/1988
הערות שוליים

↑  ÖFB-Frauen-Teamchef Ernst Weber ist tot, DER STANDARD (ב־Austrian German)
↑  Drama um Sohn von ÖFB-Legende, www.oe24.at, ‏2018-07-06 (בגרמנית)
↑  PressReader.com - Digital Newspaper & Magazine Subscriptions, www.pressreader.com
בד"ץ מהדרין

בד"צ מהדרין הוא מערך כשרות פרטי, בראשות הרב אברהם רובין, רב ומורה צדק בעיר רחובות.
סמל הבד"ץ
רקע

בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 מונה הרב רובין על ידי הרב שמחה קוק, רב העיר רחובות, לנהל את מחלקת הכשרות במועצה הדתית של העיר, ולאחר מכן ניהל את מחלקת המהדרין. בתקופה זו מערכת הכשרות העירונית פעלה בשיתוף פעולה עם מערך הכשרות של OU. לאחר מספר שנים שיתוף הפעולה הופסק, ובעקבות זאת הקימו הרבנים קוק ורובין את הבד"ץ, כמערכת כשרות פרטית בעיר. על אף שקוק ורובין ניהלו מערכת כשרות ממשלתית, התיר להם המשרד לשירותי דת לנהל מערכת כשרות מקבילה. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 קבע מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס, כי ההפעלה הכפולה אינה חוקית, ומהווה ניגוד עניינים פסול. בעקבות כך, פרש הרב קוק מהבד"ץ, והרב רובין עזב את המועצה הדתית.
בשנת תש"ע החל במתן השגחה לחלק ממוצרי מחלבת שטראוס שהיו עד אז תחת השגחתו של הרב משה יהודא ליב לנדא. בחודש שבט תש"ע הודיע הרב לנדא על הסרת השגחתו מכלל מוצרי מחלבת שטראוס, ומוצרי המחלבה כולם עברו להשגחתו של הרב רובין.
הבד"ץ מספק גם אישורים לשימוש בשבת במכשירי חשמל, כמיני-ברים ומזגנים.
בין החברות המשתמשות בשרותי ההשגחה של הבד"ץ נמנות יקבי כרמל, יפאורה-תבורי, שטראוס גרופ, מחלבות גד, אלקטרה מוצרי צריכה ועוד.
הערות שוליים

↑  יוסי כץ, סערה: הרב לנדא יתן גט לחברת שטראוס, באתר בחדרי חרדים, 20 בינואר 2010; ניצן ארליך, ‏הרב לנדא על שטראוס: "הסיגו גבולו של הקב"ה", באתר כיכר השבת, 9.02.2010
ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג

ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג (בגרמנית: Ernst II. von Sachsen-Altenburg; 31 באוגוסט 1871 – 22 במרץ 1955), היה הדוכס האחרון של סקסוניה-אלטנבורג בין השנים 1908–1918.
ביוגרפיה

ארנסט נולד ב-31 באוגוסט 1871 באלטנבורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית, למוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, ולאוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, בתם של ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן ומריה פרדריקה, נסיכת הסן-קאסל. ב-27 בפברואר 1898 התחתן ארנסט עם אדליידה, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ובטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו.
בשנת 1907 מת אביו מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, ובשנת 1908 מת דודו ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ללא בנים, ומשום כך עלה ארנסט במקומו לשלטון. במהלך מלחמת העולם הראשונה ויתר ארנסט על דרגת הגנרל, מונה לקצין בדרגת אוברסט, ועד סוף המלחמה הגיע לפיקוד על הדיוויזיה ה-8, תוך שהוא מצטיין במהלך הקרב השני על הסום. כחובב ענייני מדע, החזיק ארנסט בטירתו באלטנבורג מערכת תקשורת אלחוטית במהלך המלחמה, ובכל חייו אהב להתעסק בטלגרף ובטלפון. ב-13 בנובמבר 1918 נאלץ ארנסט לוותר על כסאו, בעקבות התבוסה במלחמה והמהפכה הגרמנית שהתחוללה בעקבותיה.
לאחר המלחמה התגורר ארנסט בברלין, ובשנת 1920 התגרש מאשתו אדליידה, נסיכת שאומבורג-ליפה. ב-15 ביולי 1934 התחתן ארנסט עם מי שהייתה מאהבתו שנים רבות - מריה טריבל בנישואים מורגנטיים, אך לא היו להם ילדים. בשנת 1922 הקים ארנסט באחוזתו בוולפרדורף מצפה כוכבים, וב-1 במאי 1937 הצטרף למפלגה הנאצית.
לאחר מלחמת העולם השנייה התגורר ארנסט באחוזתו שהייתה בגרמניה המזרחית, ואף לאחר שהופקעה בידי הכיבוש הסובייטי המשיך להתגורר בה, ואף סירב לעבור לשטח הכיבוש הבריטי. ב-28 בפברואר 1955 מתה אשתו, וב-22 במרץ אותה שנה מת ארנסט באחוזתו שבטרוקנבורן-וולפרסדורף.
משפחתו

ב-27 בפברואר 1898 התחתן ארנסט עם אדליידה, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ובטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו. לבני הזוג היו 4 ילדים:
שרלוטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג (1899–1989), התחתנה עם זיגיסמונד, נסיך פרוסיה
גאורג מוריץ, נסיך הכתר של סקסוניה-אלטנבורג (1900–1991)
אליזבת, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג (1903–1991)
פרידריך ארנסט, נסיך סקסוניה-אלטנבורג (1905–1985)
ב-15 ביולי 1934 התחתן ארנסט עם מריה טריבל בנישואים מורגנטיים, אך לא היו להם ילדים.
אריה מיימון

אין תמונה חופשית
אריה מימון (בגרמנית: Arye Maimon;‏ 4 בספטמבר 1903 - 5 בדצמבר 1988) היה היסטוריון ישראלי ממוצא יהודי-גרמני. עמד בראש פרויקט "Germania Judaica" באוניברסיטה העברית בירושלים.
קורות חיים

נולד בשם הרברט פישר (Herbert Fischer) ב-4 בספטמבר 1903 בברסלאו שבגרמניה. אביו היה יצרן בגדים, שלחם במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1921 סיים מיימון את לימודיו התיכוניים. הוא היה חבר בצופים בברסלאו, אולם נאלץ לפרוש עקב האנטישמיות בארגון, ולאחר מכן הצטרף לתנועת הנוער היהודית "Deutsch-Jüdischen Wanderbund Die Kameraden". הוא למד היסטוריה כללית, לימודים גרמניים ופילולוגיה שמית באוניברסיטת ברסלאו. בשנת 1931, כשהיה בן 28, סיים את עבודת הדוקטור, בהנחיית ריכרד מיכאל קבנר, אשר עסקה במצב המשפטי של היהודים בערים בגרמניה במאה ה-13.
באפריל 1933 סולק מיימון מתפקידו כמרצה בגימנסיה בברסלאו, עקב החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, שנחקק בעקבות עליית הנאצים לשלטון. בעקבות כך הוא עזב את גרמניה, ולימד בצ'כוסלובקיה ובפולין. באותן שנים החל להיות ציוני. בשנת 1938 ברח לקוסטה ריקה, ושם ניסה לעבוד בחקלאות, אך נכשל. אחר כך הקים בסן חוזה בית ספר לילדים יהודים. משם המשיך לאורוגוואי שם עסק בשילחויות על אופניים ואחר כך היה מורה לגרמנית וספרדית.
בשנת 1949 עלה לישראל, והיה חבר קיבוץ מעברות. אחר כך עזב את הקיבוץ ועבר לתל אביב, ובין השנים 1961 ל-1970 היה מורה למבוגרים בתל אביב. בשנת 1970 מונה לעמוד בראש פרויקט "Germania Judaica" באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1998 נקרא על שמו מכון אריה מיימון להיסטוריה יהודית באוניברסיטת טריר שבגרמניה.
ארבע רשויות השבת

ארבע רשויות השבת הן ארבעה מרחבים בהלכות שבת. ארבעת המרחבים הם: רשות הרבים, רשות היחיד, כרמלית ומקום פטור. לכל אחד מארבעת המרחבים וליחסים ביניהם הלכות ייחודיות בשני פרמטרים: הוצאת חפצים מרשות אחת לשנייה וטלטולם (העברתם ממקום למקום) בתוך אותה הרשות.
התורה אסרה עשיית מלאכה בשבת וחז"ל פירטו ומנו ל"ט (39) אבות מלאכה האסורים בשבת. המלאכה האחרונה, המלאכה ה - 39, היא מלאכת ההוצאה מרשות לרשות, למשל העברה מרשות היחיד לרשות הרבים. רוב הדיון במלאכות שבת ובכללן מלאכת הוצאה נכלל במסכת שבת. גם מסכת עירובין במשנה ובגמרא והלכות עירובין אצל הרמב"ם עוסקות בנושאים המשיקים לכך. ההלכה עוסקת ב"ארבע רשויות לשבת". תחומים של רשויות קיימים גם בדיני נזיקין ובדיני טומאה וטהרה, אבל במובן שונה במקצת.
תרשים עקרוני של ארבע רשויות השבת
מקור ההלכה

על פי התלמוד הבבלי (מסכת שבת, דף צ"ו, עמוד ב') מקור הדין הוא בבקשתו של משה מהעם לחדול מלהעביר את תרומותיהם לבניית המשכן מרשות היחיד שלהם לרשות הרבים של המשכן: ”וַיְצַו משֶׁה וַיַּעֲבִירוּ קוֹל בַּמַּחֲנֶה לֵאמֹר: אִישׁ וְאִשָּׁה אַל יַעֲשׂוּ עוֹד מְלָאכָה לִתְרוּמַת הַקֹּדֶשׁ - וַיִּכָּלֵא הָעָם מֵהָבִיא.” (ספר שמות, פרק ל"ו, פסוק ו')
על פי פרשנותו של רש"י, המעשה היה בשבת, ומשה, שהיה במחנה לוייה (חצר המשכן) שנחשב כרשות הרבים, ביקש מהעם להפסיק להוציא תרומות וחפצים מרשות היחיד שלהם. על פי פירושו של רב האי גאון, המעשה לא היה בשבת, אך העובדה שהפסוק משתמש במילה "מלאכה" כדי להגדיר הוצאה, דיַה כדי להגדירה כאב מלאכה.
התוספות (מסכת שבת, דף ב', עמוד א' דיבור המתחיל פשט) והרא"ש (שם) כתבו מקור נוסף על פי הגמרא בעירובין (דף י"ז, עמוד ב') מהפסוק שנאמר בפרשת המן:”אל יצא איש ממקומו.” (ספר שמות, פרק ט"ז, פסוק כ"ט)
איסור מפורש על הוצאה מרשות לרשות בשבת מופיע בספר ירמיהו: ”כֹּה אָמַר ה', הִשָּׁמְרוּ בְּנַפְשׁוֹתֵיכֶם; וְאַל-תִּשְׂאוּ מַשָּׂא בְּיוֹם הַשַּׁבָּת, וַהֲבֵאתֶם בְּשַׁעֲרֵי יְרוּשָׁלִָם. וְלֹא-תוֹצִיאוּ מַשָּׂא מִבָּתֵּיכֶם בְּיוֹם הַשַּׁבָּת, וְכָל-מְלָאכָה לֹא תַעֲשׂוּ; וְקִדַּשְׁתֶּם אֶת-יוֹם הַשַּׁבָּת, כַּאֲשֶׁר צִוִּיתִי אֶת-אֲבוֹתֵיכֶם.” (ספר ירמיהו, פרק י"ז, פסוקים כ"א–כ"ב)
יש הקושרים זאת באיסור מסחר בשבת, על אף שזה מוגדר בהלכה כאיסור דרבנן בלבד. לעומת זאת, ישנן דעות הרואות באיסור העברה מרשות לרשות את המלאכה החקלאית האחרונה: אספת התבואה והפירות והכנסתם לרשותו של האדם אל תחום היחיד שלו.
ארבע הרשויות

על פי התורה ישנן שלוש רשויות - רשות הרבים, רשות היחיד, ומקום פטור. חכמים הוסיפו עוד רשות - כרמלית. מדין התורה רוב מה שחכמים החשיבו ככרמלית נידון כ"מקום פטור" פרט לכמה חריגים שבהם מדין תורה הם נחשבים כ"רשות היחיד".
בעקבות זאת, מתברר שרובו של העולם עצמו נידון ככרמלית ויש בו איים של אזורים אחרים: רשויות יחיד, רשויות רבים, ומקומות פטורים. על מנת להמחיש את ההבדלים אפשר להביא את דברי השולחן ערוך, (אורח חיים, סימן שמ"ה, סעיף י"א) שבו הוא מבחין בין ארבע הרשויות, בחפירה הנמצאת ברשות הרבים.
רשות הרבים - אם עומקה פחות משלושה טפחים - שאז בעצם יש לבוד ורואים את החפירה כחלק מרשות הרבים עצמה,
מקום פטור - עמוקה יותר משלשה טפחים, כאשר רוחבה פחות מארבעה טפחים,
כרמלית - עומקה בין שלושה טפחים לעשרה, אך רוחבה ארבעה טפחים ומעלה,
רשות היחיד - אם עומקה יותר מעשרה טפחים ורוחבה יותר מארבעה טפחים.
אותם דינים חלים גם לגבי עמוד בשיעורים הנ"ל העומד ברשות הרבים.
אדם ובעלי חיים נידונים כרשות בה הם נמצאים.
ארבע הרשויות > רשות היחיד

רשות היחיד היא תחום שנועד לשימוש של היחיד. זהו שטח בכל תחום בשטח של לפחות ארבעה על ארבעה טפחים, מוקף לפחות בשלוש מחיצות, שגובהן או עומקן לפחות עשרה טפחים (80 ס"מ). מחיצות רשות היחיד נחשבות אף הן כרשות היחיד, וכמו כן "רשות היחיד בוקעת ועולה עד לרקיע" (דין זה שייך למשל בעפיפון שאסור להעבירו לרשות הרבים גם באוויר). כפי שמוסבר בקיצור שולחן ערוך, שטח בנפח כזה נחשב לשטח חשוב שראוי להשתמש בו (סימן פ"א סעיף ב').
השטח יכול להיות תל, תעלה, או מקום סגור במחיצות. מקומות שנחשבים לרשות היחיד: אוהל, בית, סוכה, דיר, סירה, מכונית, חצר משותפת, באר מים רחבה, בסיס צבאי המוקף גדר ואף קרטון אריזה גדול כגון זה המשמש לאריזת מקרר חדש.
כיום, הערים בישראל מוקפות בדרך כלל ב"עירוב". דבר זה מסתמך על השיטה שמקום שאין בו שישים ריבוא הוא "כרמלית", ועירובו נותן אפשרות לטלטל בו. כך שלשיטה זו הופכת העיר ל"רשות היחיד".
ארבע הרשויות > כרמלית

כרמלית היא תחום ביניים שאינו רשות הרבים ואף לא רשות היחיד. הוא מוגדר כשטח בגודל של לפחות 4×4 טפחים, שגובהו יותר משלושה טפחים ופחות מעשרה טפחים, כמו תל או תעלה רחבים ונמוכים. אוויר כרמלית תופס רק עד גובה עשרה טפחים. שטחים אופייניים כאלו הם שדות (אם כי לפי הרמב"ם אלו נחשבים רשות הרבים), עמקים, נהרות וימות. גם שטחי רשות הרבים בעלי גג או צדדיהם נחשבים ככרמלית, וגם מדרכה או מפתן בית. בשל היותה שטח ביניים, אסור לטלטל בה חפץ או להעביר חפץ אליה או ממנה לרשות היחיד או לרשות הרבים מדרבנן. לשיטת המצריכים שישים ריבוא איש כתנאי לרשות הרבים, גם כל דרך שאינה מקיימת תנאי זה (כלומר, רוב הדרכים בישראל) היא כרמלית.
מקור השם אינו ברור. חלק מן הפרשנים גזרוהו מן "רך מל" שמשמעותו בינוני. על פי פירוש רמב"ם ורע"ב בפירוש המשניות הוא "כארמלית" (=כאלמנה), כאישה שאינה רווקה ואיננה נשואה, ועל פי פירוש רש"י "מלשון יערו וכרמלו" (ספר ישעיהו, פרק י', פסוק י"ח) - "שאינו לא הילוך תמיד לרבים, ולא תשמיש רשות היחיד" (תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ג', עמוד ב').
חכמים גזרו דינים מסוימים של כרמלית גם על רשות היחיד:
בשטח גדול יותר מבית סאתיים, 50X100 אמה (1,250 מ"ר), אם הוקף שלא לשם דירה.
בעלת שלוש מחיצות ולא ארבע.
שיש בקירותיה פרצה רצופה של יותר מעשר אמות.
שמחיצותיה גרועות (לדוגמה: לא מבוססות).
ארבע הרשויות > מקום פטור

זהו שטח שאינו יכול להיחשב אפילו כרשות היחיד, והוא מוגדר כשטח שרוחבו פחות מ-4×4 טפחים וגובהו משלושה טפחים ומעלה. חפצים הקיימים ברשות הרבים כמו באר צרה, פח אשפה, גדר, עמוד חשמל, מדחן, והחלל של רשות הרבים וכרמלית, שנמצא למעלה מעשרה טפחים. מותר לטלטל בו חפצים או להעביר אליו חפץ מרשות היחיד, או מרשות הרבים ולהפך (אולם להעביר מרשות היחיד לרשות הרבים ולהפך, כאשר החפץ נח באמצע במקום פטור, אסור מדרבנן).
אוויר רשות הרבים מעל עשרה טפחים וכן אוויר כרמלית מעל עשרה טפחים נחשבים גם הם כמקום פטור. כמו כן יש דעה שאדם יכול להיות גם מקום פטור (כתפו או ידו) אולם הפסיקה המקובלת אינה נוהגת כשיטה זו.
ארבע הרשויות > רשות הרבים

רשות הרבים היא תחום שנועד לשימושם של הרבים. הגדרת תחום זה היא שטח שרבים מהלכים בו, שאינו מקורה ושרוחבו למעלה מ־16 אמה (כ-8 מטרים). בהגדרה זו נופלים רחובות שעוברים בכל העיר, שווקים ודרכים בינעירוניות. ישנם המוסיפים תנאי נוסף והוא שיעברו בו או שיהיו בסביבתו שישים ריבוא (600,000) איש ביום, כמספרם של דור המדבר. אף שתנאי זה מאוחר יותר ואינו מופיע בתלמוד, יש מן הפוסקים הסוברים שהוא נדרש. לכן כיום רוב הערים והרחובות שבהן, אינם נחשבים לשיטה זו לרשות הרבים אלא לכרמלית (כפי שיוסבר להלן), בשל העובדה שלא מהלכים בהם שישים ריבוא איש ביום. למעשה לדעה זו, בישראל, רק נתיבי איילון או כביש גהה, ויש הסוברים שגם נמל התעופה בן-גוריון, הם רשות הרבים, וגם כאן ישנו ספק לגבי כמות המכוניות העוברות - האם להחשיב האנשים שבהן וכן כאמור לעיל אם נדרש שיעברו או שיהיו באזור. שאר הרחובות הראשיים אינם כלולים בהגדרה זו. על דעה זו סומכים כיום כשמטלטלים/מעבירים לכביש ראשי. לדעת המחמירים כל רחוב עירוני שרוחבו למעלה מ־8 מטר ומפולש מצידה של העיר לצידה השני יהיה רשות הרבים. רבים מאוד מן היהודים המקפידים על קיום ההלכה אכן אינם מטלטלים כלל בשבת במקום שאין בו גדר מלאה.
המקורות הראשוניים להגדרת רשות הרבים הם בתוספתא: ”רשות הרבים סרטיא (דרך המלך) ופלטיא (ככר השוק) ומבואות המפולשין (הפתוחים).” (שבת א' א') במשנה נזכרת ההגדרה כבדרך אגב: ”...רבי אליעזר אומר: שש עשרה אמות, כדרך רשות הרבים.” (משנה, מסכת בבא קמא, פרק ו', משנה ד') התלמוד הירושלמי מוסיף להגדרות הללו גם מדבר, מפני שהגדרת התחומים נובעת מדור המדבר (תלמוד ירושלמי, מסכת שבת,  פרק ה', הלכה א').
הרמב"ם, שייתכן שהושפע בעניין מהירושלמי, אפיין תחום זה כדלקמן: ”מדברות ויערים ושדות ודרכים המפולשין להן ובלבד שיהיה רוחב הדרך שש עשרה אמה ולא תהיה עליו תקרה.” (משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שבת, פרק י"ד, הלכה א') רבים תמהו עליו, וסברו שמדבר הוא "כרמלית" על פי התלמוד הבבלי, אולם יש שהראו שגם בבבלי ניתן ללמוד את דינו של הרמב"ם.
איסורי רשויות השבת

על פי התורה ישנם שני איסורים עיקריים:
לעקור חפץ הנמצא ברשות הרבים, לטלטלו ארבע אמות ולהניחו בקרקע רשות הרבים (הלכה למשה מסיני).
לעקור חפץ מרשות היחיד, להעבירו לרשות הרבים ולהניחו שם, וכן מרשות הרבים לרשות היחיד. נלמד מכך שבני ישראל לא הוציאו מאהליהם (רשות היחיד) ולא הביאו למשה שהיה במשכן (רשות הרבים) חפצים לבניית המשכן. אולם, מותר לטלטל בלא הגבלה ברשות היחיד וכן להעביר ממקום פטור לרשות אחרת ולהפך.
כמו כן הוסיפו חכמים איסורים נוספים:
איסור לטלטל אל כרמלית מרשות היחיד ומרשות הרבים, וכן מכרמלית לרשות היחיד או הרבים.
איסור לטלטל 'פחות פחות מארבע אמות' ברשות הרבים, כלומר טלטול פחות מארבע אמות, ולהמשיך לטלטל פחות מארבע אמות אחר עצירה במקום.
איסור לטלטל ארבע אמות בכרמלית.
איסור לטלטל מרשות היחיד לרשות היחיד שבבעלות אחרת ללא עירוב חצרות.
איסור לעשות רק חלק מהמלאכה (עקירה, העברה או הנחה).
איסור העברה כלאחר יד, כלומר, בדרך משונה מהדרך הרגילה.
איסור להניח לאו דווקא בקרקע הרשות.
איסור להוציא מרשות היחיד לרשות הרבים כשהחפץ נח בין לבין במקום פטור, אולם מותר לעשות כל אחת מההוצאות בנפרד.
על פי איסורים אלו ניתן ללמוד שמותר לטלטל חפץ פחות מארבע אמות ברשות הרבים. מותר לטלטל בגדים, אביזרי לבוש ותכשיטים שנלבשים ונענדים כפי שנהוג על גוף האדם. לכן למשל הרכבת משקפיים לא תחשב להוצאה או טלטול.
צורת הפתח

שיטה זו, שבדרך כלל היא הבולטת ביותר מבין שלבי ההכנה לעירוב, קרויה לרוב בטעות "עירוב". ניתן לטלטל מרשות היחיד לרשות היחיד אם נעשה עירוב חצרות ושיתוף מבואות, אולם עדיין קיים איסור לטלטל בכרמלית (לדוגמה: רחובות, גינות ועוד) ומרשות היחיד אליה וממנה. תוך הסתמכות על הכלל שאין רשויות אחרות ברשות היחיד, התירו חכמים להפוך את כל מקומות היישוב לרשות היחיד. עדיף להקיף את כל הערים בחומה או גדר עמידה ובכך הן יהיו רשות היחיד. אולם, דבר זה קשה מאוד מעשית ולפיכך התירו חכמים להפוך אזורים גדולים (כל עוד אין בתוך האזור "בית סאתיים" - 1,150 מ"ר - פרוץ ללא שימוש) לרשות היחיד על ידי "צורת הפתח". צורת הפתח הופכת את כל האזור שהיא מקיפה לרשות היחיד (בית שכל קירותיו הן דלתות), ועל זה סומכים כיום בטלטול בתוך הערים.
צורת הפתח בנויה מחוט המתוח מעל מוטות התקועים בקרקע. דיני החוט והמוטות מפורטים במסכת עירובין.
כיום, רוב הערים במדינת ישראל מוקפות צורת הפתח ומותר לטלטל בהן. כדי לבדוק שהחוט לא נקרע ישנן ערים אשר הופכות את החוט לחשמלי כדי שאם החוט יקרע הזרם יחדל והדבר יתוקן. במתקני צה"ל דואגת הרבנות הצבאית לפטרולים בערב שבת כדי לבדוק את תקינות צורת הפתח. על פי רוב הפוסקים הפתרון של העירוב נועד לפתור בעיה מדרבנן, מכיוון ששטח הערים נחשב בימינו ככרמלית, שאיסור הטלטול אליה ובה הוא מדרבנן.
עירוב חצרות - שיתוף מבואות

כאמור, ישנו איסור לטלטל בין רשויות היחיד בבעלויות שונות, מכך נגזר איסור דומה לגבי רחובות שונים. עקרונית, אם ישנו מקום אכילה משותף (חדר אוכל או מטבח. בנוסף במלון (אפילו ללא אכילה בו) או במחנה היוצא למלחמה אין צורך בעירוב) לכל באי רשויות היחיד או הרחובות מותר להם לטלטל זה אל זה. הפתרון ההלכתי לטלטול מבוסס על כך. ברשויות היחיד מכונה הדבר "עירוב חצרות", ולגבי הרחובות מכונה הדבר "שיתוף מבואות". כיום, נהוג לעשות רק עירוב חצרות שלפי ההלכה ניתן להסתמך עליו גם לרחובות (מבואות).
שתי שיטות עיקריות קיימות כדי ליצור עירוב זה:
גביית לחם או מצה מכל משפחה הנמצאת בשטח וכך כאילו כולם דרים בבית בו מונח העירוב - הפת.
אדם אחד מזכה לכל הנמצאים בשטח לחם או מצה.
בזמן הנחת העירוב מברכים "על מצוות עירוב", ומוסיפים:
"בהדין עירובא יהא שרא לנא לאפוקי ועילוי מן הבתים לחצר ומחצר לבתים, מבית לבית ומחצר לחצר ומגג לגג, ומבתים וחצרות למבוי, וממבוי לכל הבתים והחצרות שבעיר הזו, לנו לכל הדרים בעיר הזאת וכל מי שיתווסף בה, לכל שבתות השנה ולכל הימים הטובים."
העירוב מזכה ומתיר כל עוד הוא קיים באופן שניתן לאכילה (ולא נאכל או התעפש) - בשל כך נהוג להשתמש במצות המשתמרות יותר זמן.
כיום העירוב נעשה על ידי הרבנות המקומית. אדם כלשהו נוטל פת שלא הייתה שייכת לאף אחד מהאזור, מגביהה מעל הקרקע ובכך מזכה את כל אנשי האזור בבעלות על הפת. את העירוב מניחים בדרך כלל בבית כנסת. בשל הכלל "זכין לו לאדם שלא בפניו", ניתן לעשות עירוב גם אם לא כולם יודעים על כך. כיום, בשל העובדה שבערים יש לעיתים מחללי שבת בפרהסיא הכופרים בעירוב, ובמקרה זה אי אפשר לשתפם ולעשות עירוב, נהוג לשכור את דירתם מהרשויות (שיכולות להיכנס פוטנציאלית לכל בית - ובכך יש להן חלק בו), ובכך ניתן לעשות עירוב.
בשעת הדחק

מכיוון שהאיסור להעביר מרשות לרשות או לטלטל מורכב משלשה חלקים - עקירת החפץ, טלטולו או העברתו, הנחתו, כל זאת בצורה רגילה. אך ישנן מספר תקנות לשעת הדחק - על מנת לטלטל חפץ ולא לעבור על איסור טלטול, או לעבור על כמה שפחות איסורים. ישנן מספר שיטות אולם העיקריות והפשוטות ביותר לפי סדר עדיפויות הן:
טלטול בכרמלית: הראשון יעקור את החפץ, יוליכנו פחות מארבע אמות ותוך כדי הליכה יעבירנו לשני. השני יוליך פחות מארבע אמות ותוך כדי הליכה יעבירנו לשלישי וכן הלאה. אפשרות נוספת עדיפה פחות היא שהראשון יעביר לשני בתנאים דלעיל והשני יחזיר לראשון שיתקדם מלפניו.
מרשות היחיד לכרמלית ולהפך: יעמוד אחד ברשות היחיד, יטול את החפץ, ירימו ליותר מעשרה טפחים (אם זה מכרמלית לרשות היחיד אין צורך להגביה את החפץ) ויעביר את ידו עם החפץ לכרמלית. שם יטול את החפץ אחר.
מרשות היחיד/מרשות הרבים לכרמלית ולהפך: מרשות המוצא למקום פטור ואדם אחר יעביר ממקום פטור לרשות היעד.
לקריאה נוספת

כל מסכת ערובין, ובמסכת שבת מפרק ה' עד יא', בסדר מועד במשנה ובתלמוד.
שולחן ערוך, אורח חיים סימנים שמ"ה - שס"ה.
אלימלך לנגה, הלכות עירובין, "ספרייתי" - (גיטלר), 1972 תשל"ב.
הרב ד"ר יוסף יצחק ליפשיץ, "רזא דשבת - השתיקה והדיבור", הוצאת סדנת אנוש, תשנ"ט.
הערות שוליים

↑  איסור טלטול בין רשות לרשות שונה מאיסור מוקצה; איסור ארבע הרשויות עוסק בטלטול כל חפץ בארבע הרשויות האסור מן התורה, ואילו איסור מוקצה נוגע לחפצים בעלי מאפיינים מסוימים האסורים בטלטול מדרבנן.
↑  הובא בפירושי רשב"א ורבנו חננאל לתלמוד בבלי, מסכת שבת, דף צ"ו, עמוד א' (וכן פירש גם הרמב"ם בספר זמנים, הלכות שבת, פרק י"ב, הלכה ח')
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ז', עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ו', עמוד א', וכן הפירוש בדף ח', עמוד ב'
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
בית מגורים הוא רשות היחיד
שדה חקלאי נחשב ככרמלית
מדחן הוא דוגמה למקום פטור
ישנם הסוברים שנתיבי איילון הם רשות הרבים מהתורה, כיוון שייתכן שעוברים בהם 600,000 איש ביום
עמודי עירוב בירושלים
מצות שהונחו כעירוב חצרות, בבית כנסת האר"י האשכנזי בצפת
ארטה (יוון)

| --- | --- |

 מדינה:  יוון יוון
 מחוז:  אפירוס
 שטח:  436.76 קמ"ר
 גובה:  30 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  24,079 (2021)
 קואורדינטות:  39°09′54″N 20°59′15″E﻿ / ﻿39.165°N 20.9875°E﻿ / 39.165; 20.9875 
 http://www.arta.gr/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןארטה(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןארטה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ארטה (ביוונית: Άρτα) היא עיר בצפון-מערב יוון השייכת למחוז אפירוס. היא שוכנת על גבעה בצד גשר האבן העתיק, על נהר הארכטוס (Arachthos) וחולשת עליה מצודה ביזנטית.
היסטוריה

העיירה העתיקה הוקמה בשנת 625 לפני הספירה, כמושבה קורינתית, בשם הקדום אמבראיקה (Ambracia), ובשנת 1204, בתקופה הצלבנית, ניתן לה השם ארטה. העיר שמשה בתקופה הביזנטית כמרכז המנהלי והמסחרי של המחוז. בשנת 1449 נכבש חלק גדול מחבל אפירוס שכלל גם את ארטה על ידי העות׳מנים אשר שלטו במקום עד שנת 1881 - תחילת מלחמת העצמאות היוונית. באותה שנה, על פי החלטת קונגרס ברלין, סופחה העיר ליוון, יחד עם חלק קטן ממחוז אפירוס. אזור העיר שכלל מספר כפרים נקרא מחוז ארטה, והיא שמשה כעיר הבירה של המחוז. ארטה הייתה העיירה הראשונה שהצטרפה לממלכת יוון לאחר שהשתחררה מעֻלָּם של העות׳מנים.
בפאתי העיר גדלים פרדסים של תפוזים וכרמי זיתים, ומצפונה פרוסים כפרים קטנים ששימשו מקומות מסתור לתנועת ההתנגדות הפעילה מאוד בזמן הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה.
הקהילה היהודית

היהודים התגוררו בארטה מאז המאה ה-11, תקופת השלטון הביזנטי, והתרכזו סביב בית הכנסת שהיה ידוע בשם "קהילת קודש תושבים". בשנת 1173 ביקר בעיר בנימין מטודלה ומצא בה 100 משפחות יהודיות. הקהילה היהודית בארטה נחשבה במאה ה-16, תקופת האימפריה העות׳מנית, אחת הקהילות החשובות, העשירות והמבוססות שבחבל אפירוס ביוון, ובאימפריה. בתקופה זו הגיעו אליה פליטים מספרד, מסיציליה, מפורטוגל, מקלבריה, מאפוליה, מקמפניה (נאפולי) וכן יהודים מעיירות אחרות השוכנות במחוז אפירוס. במאה ה-17 היגרו רבים מיהודי ארטה ליואנינה ולערים אחרות כדי להקים קהילות רומניוטיות גם שם. מלחמת טורקיה-יוון ערערה את המצב הכלכלי באזור, ולקראת סוף המאה החלה הגירה של יהודים בעיקר לצפון אמריקה.
בתחילת המאה ה-20 מנתה ארטה כ-100–200 משפחות יהודיות. בשנת 1920 קיבלה הקהילה הכרה רשמית מממשלת יוון. בשנים אלה נהנו היהודים מחופש דת ומעצמאות כלכלית ואף מונו למועצת העיר. בשנת 1940 חיו בארטה, תחת שלטון הכיבוש האיטלקי, כ-384–400 תושבים יהודים. בספטמבר 1943 נכנסו הגרמנים לארטה, וב-24 במרץ 1944 הגיעה מחלקה של הגסטפו מאגריניון לעיר. רוב היהודים נעצרו, ונשלחו ברכבות למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. מספר צעירים הצליחו להסתתר.
לאחר המלחמה שרדו בארטה כ-50 יהודים. 30 שבו לעיירה וכ-20 הצליחו להינצל מאחר שהתחבאו בכפרים השונים באזור. משנת 1959 לא נותרו יהודים בעיר, והקהילה היהודית פורקה באופן רשמי על ידי ממשלת יוון.
הערות שוליים

1 2  אתרים נבחרים ביוון: ארטה, באתר החברה הגאוגרפית
1 2  ארטה - Arta יוון, באתר יוון והאיים
1 2 3 4  Elias Messinas, The Jewish community of Arta, Greece – fables, memories and the Holocaust, The Jerusalem Post, ‏9 נובמבר 2019 (באנגלית)
1 2  תיאוחאריס וואדיבוליס (Theocharis Vadivoulis), ארטה יוון – Arta, באתר לטייל ביוון - יוון בדרך שלך
1 2 3  לאה בורנשטיין-מקובצקי, חיים וחברה בקהילת ארטה במאה השש-עשרה, פעמים, לחקר קהילות ישראל במזרח 45, סתיו תשנ״א, עמ' 155-126‏, JSTOR 23424976
1 2 3 4 5  ברכה ריבלין, פנקסי הקהילות: יוון, כרך עשירי, ירושלים: יד ושם, תשנ״ט (1998), עמ' 59. (בעברית)
↑  ARTA, greece.com (באנגלית)
1 2 3 4  ארטה - Arta יוון, באתר איי יוון
↑  אריה וינברגר, מדי חודש בחודשו, כרך גליון 178, ירושלים: משרד החינוך, האגף לתרבות תורנית, אדר א׳, אדר ב׳-ניסן תשס"ח, עמ' 34-33. (בעברית)
1 2  Simon Marcus, Arta, Greece, Jewish Virtual Library
A Project of Aice (באנגלית)
↑  Arta, Jewish Museum of Greece, ‏29 ספטמבר 2017 (באנגלית)
↑  פולק יוסף, ארטא (ARTA), באתר ארגון יוצאי יוון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007471778705171  GND: 4221538-9  LCCN: n2002038451  NKC: ge1123530  TDVİA: narda  VIAF: 133886577   WorldCat (עם VIAF): 133886577