עיתונות נשים
רקע היסטורי

ראשיתה של עיתונות הנשים במאה ה-18 בבריטניה ובארצות הברית. עיתונים החלו להתפרסם בסוף המאה ה-17 באירופה, בעיקר כאמצעים להעברת מידע, אך התפתחות טכנולוגיית הדפוס בצורה מהירה יותר במדינות אלה יצרה תנאים מתאימים להתקדמות בתחום העיתונות בכלל, ועיתונות הנשים בפרט.
עולם הנשים נתפס כשונה מעולם הגברים וכתוצאה מכך היה מקום להתפתחות עיתונות נפרדת לנשים ולגברים. היחס לנשים כקבוצה בעלת אינטרסים מוגבלים הביא לכך שהעיתונות שנכתבה עבורן עסקה בתחומי ה"הנאה" וה"פנאי".
במאה ה-19 גדלה אוכלוסיית יודעי הקרוא וכתוב, אך קריאה עדיין זוהתה כפעילות מתאימה למרחב הביתי. נשים מהמעמד הבינוני, שהיו קהל היעד להתפתחות עיתונות של נשים, נתפשו כשייכות לתחום הביתי-פרטי. מגזין נשים גודי'ס ליידי'ס בוק האמריקאי הגיע לתפוצה של מעל ל-100 אלף העתקים. בשנת 1892 יצא לאור באלכסנדריה עיתון הנשים הראשון בערבית, "אל-פתאת", בעריכת הינד נאופל (אנ').
עיתונות הנשים באנגליה כוונה לנשים מהמעמד הבורגני-גבוה והמודל שהיא הציגה הפך לשאיפה גם בקרב בנות מעמד הפועלים. המודל האידיאלי של האישה, כפי שהוצג בעיתונות, התייחס לגוף האישה. העיתונים הציגו נשים לבושות בשמלות הדוקות (עם מחוך) כמייצגות את השוני של הנשים ביחס לגברים, ובכך הגדירו את ההבדלים המגדריים כהבדלים של שוני פיזי, ועיגנו אותם בלבוש כשוני תרבותי. שיח זה סביב גוף האישה לא ירד מסדר היום החברתי גם לאחר שהביקורת הפמיניסטית הציגה אותו כסמל לכבילת הנשים.
ההתמקדות בנשים ממעמד מסוים יצרה מצב של "שיח נשים" שלא התייחס לבעיותיהן ולחוויותיהן של נשים אחרות, במקומות אחרים וממעמדות שונים. חנה הרצוג טוענת ששיח זה התעלם מהשונות בין נשים, כך שלמעשה רוב הנשים נשארו מבודדות בענייניהן האישיים ולא נבנתה ישות פוליטית של נשים.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19 התמקדו עיתוני הנשים במשפחה ובאמהות, אך החל משנות ה-50 וה-60 החלו העיתונים להתמקד בעצות לניהול משק הבית במקביל לעצות לבילוי הזמן הפנוי, כאשר ההדרכה המוסרית ביחס לאפשרויות ניצול הפנאי תופסת מקום משמעותי.
החל משנות ה-80 של המאה ה-19, עם ההכרה בתפקיד האישה כצרכנית, עברו עיתוני הנשים שינוי שכוון לעצות בתחום הקניות. העיתונים שימשו כשותפים ליצירת דפוסי הצריכה ומדורי הפרסום הלכו ותפסו נפח גדול יותר. הגבולות בין מדורי הפרסום לכתבות היטשטשו, כך שרוב הכתבות עסקו בבניית זהות נשית של עקרת-בית טובה, אם ורעיה מסורה – המטפחת את עצמה ואת ביתה תוך עידודה לצרוך מוצרים לבית ולטיפוח הנשיות.
כאשר החלו נשים להיכנס לשוק העבודה, החלו העיתונים לעסוק במתח שבין תפקידי האישה המקובלים כטבעיים לבין עבודתה מחוץ לבית. בעיתונים הובאו סיפוריהן של נשים בשילוב עצות כיצד לתמרן בין התחום הפרטי לתחום הציבורי. במשך תקופה ארוכה עסקו הכתבות בעיתונים אלה בעיקר בנושאים הקשורים בטיפוח החן, טיפול בילדים ותחזוקת הבית, תחומים שבהתאם לתפיסה החברתית אמורים לעניין נשים. תפיסה זו גרסה שנשים זקוקות להדרכה ולהגנה, כך שתכני העיתונות שיועדו לנשים היו קשורים לעצות כיצד להיות נשיות ואימהות טובות יותר. בהתאם לתפיסה זו, היו העיתונים אמורים גם להגן על נשים מ"ידע אסור". מהותם של עיתוני הנשים הייתה סיוע לנשים לבנות את זהותן הנשית בעזרת עצות לבחירת לבוש, לשמירת משקל, לבחירת בן-זוג, לחינוך הילדים וכדומה.
הטענה נגדם הייתה שהם מציגים תפיסה פטרנליסטית סטריאוטיפית משפילה של נשים. היחס לעיתוני נשים היה מזלזל, הם נחשבו לעיתונים לא רציניים ותוארו כעיתונים שמתאימים לקריאה בחדרי המתנה.
בטי פרידן, ממנהיגות התנועה הפמיניסטית האמריקנית בשנות ה-60 של המאה ה-20, טענה בספרה The Feminine Mystique ('המסתורין הנשי') שהדימוי הנשי המרכזי העולה מעיתוני נשים הוא של אישה שכל אושרה הוא ענייני הבית וקראה לייצוג העולה בקנה אחד עם רעיונותיה של התנועה הפמיניסטית.