stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של שווייץ

הגיבור האגדי השווייצרי וילהלם טל והמושל האוסטרי העריץ הרמן גסלר, באיור מן המאה ה-19. זהותה הנפרדת של שווייץ כיחידה מדינית נפרדת התגבשה ב-1291, ולאחריה באה ההתקוממות כנגד השלטון הזר, בה היה טל מעורב, על פי האגדה
ראשית ההיסטוריה של שווייץ באלף השני לפני ספירת הנוצרים, עת התיישבו באזור שבטים קלטים. שווייץ היא מולדת ההלווטים, שבט קלטי קדום, אך על אף שהיסוד הקלטי הקדום לא נעלם, ועדיין ישנם מספר עשרות אלפי דוברי רומאנש (שפה מקומית המהווה כנראה וולגריזציה של השפה הלטינית), אותה רכשו הקלטים תושבי האזור בתקופת האימפריה הרומית, עברה שווייץ בימי הביניים גל של כיבושים בידי שבטים גרמניים, האלמאנים, ולאחריהם הבורגונדים, ושבטים אחרים.
ההיסטוריה של שווייץ המודרנית מתחילה ב-1848, המועד שבו קיבלה שווייץ חוקה המבססת אותה כמדינה פדרלית המורכבת מקנטונים עצמאים יחסית, חלקם היו מאוגדים בקונפדרציה כ-700 שנה לפני קבלת החוקה הפדרלית, איגוד שהיה אחת הרפובליקות הוותיקות בעולם. האיגוד נוצר ב-1291 לאחר כריתת "ברית נצחית להגנה הדדית" נגד שלטון דוכס אוסטריה, מועד שלפניו השתייך האזור שבו מצויה שווייץ לאימפריה הרומית הקדושה.
שווייץ ידועה כמדינה בעלת מסורת של נייטרליות, שהביאה להיותה מדינה משגשגת ודמוקרטית בלב אירופה, שעה שמדינות אחרות סבלו מחורבן והרס בשתי מלחמות העולם.
התקופה הפרהיסטורית

ממצאים ארכאולוגיים מראים כי ציידים-לקטים קדמונים התיישבו בשפלה שמצפון להרי האלפים עוד בסוף תקופת האבן הקדומה. משהגיעה תקופת האבן החדשה היה האזור מיושב בצפיפות יחסית. שרידים של בתי כלונסאות מתקופת הנחושת, המתוארכים לכ-5,800 שנה לפני זמננו נמצאו לחופי אגמים רבים. בשנת 1500 לפנה"ס לערך, החלו הקלטים להתיישב באזור, וביניהם שבט ההלווטים במערב, ושבט הרייטים במזרח.
העת העתיקה > שווייץ עד לכיבוש הרומי

בשנת 107 לפנה"ס פלשו לאזור שבטי הקימברים והטווטונים. שבטים אלו הנחילו לרומים מספר תבוסות צבאיות, ואף פלשו לאיטליה כשהם מתוגברים בלוחמים הלווטים שנספחו אליהם. לאחר שהוכו על ידי גאיוס מריוס בשנת 101 לפנה"ס, שבו הקימברים והטווטונים למקומות מוצאם.
בשנת 58 לפנה"ס ניסו ההלווטים, בלחץ השבטים הגרמנים, לפלוש לגאליה, בהנהגת מנהיגיהם אורגטוריקס ודיוויקו אך הובסו על ידי יוליוס קיסר בקרב ביבראקטה, ושבו למקומות מוצאם, כשהם מובסים וכנועים. בשנת 15 לפנה"ס הכניע טיבריוס את הרייטים, וארצם הפכה לפרובינקיה בשם רייטיה.
אזור האלפים הפך לחלק מהאימפריה הרומית ותושביו קיבלו על עצמם את התרבות הרומית במהלך המאות הבאות.
העת העתיקה > התקופה הרומית

בתקופה הרומית היה שטח שווייץ של ימינו מחולק בין כמה פרובינקיות. עיקרו של השטח היה שייך לפרובינקיה גרמניה עילית. המזרח היה שייך לפרובינקיה רייטיה. מרכז השלטון הרומי היה בעיר אוונש שבקנטון וו. התושבים הקלטים קיבלו על עצמם את התרבות הרומית ואת מנהגי הרומים, ובבוא היום גם את הנצרות. הבישופויות הנוצריות הראשונות נוסדו במהלך המאה ה-4 לספירה.
בשנת 260 פלשו לאזור השבטים האלמנים, אירוע שהפך את שטחה של שווייץ לגבול האימפריה למשך כמאה וחמישים שנה. בשנת 401 נאלצו הרומים להסיג את חייליהם מהאזור, בשל לחצן של פלישות האוסטרוגותים. בשנת 406 כבשו האלמנים את צפונה של שווייץ, ולאחריהם הבורגונדים שכבשו את דרום שווייץ ומערבה. האוכלוסייה הקלטית לא הושמדה כליל. שרידים ממנה נותרו באזורי ההרים. בימינו ישנם מספר עשרות אלפי דוברי רומאנש, שפה מקומית המהווה כנראה וולגריזציה של השפה הלטינית, אותה רכשו הקלטים תושבי האזור בתקופת האימפריה הרומית. דוברי הרומאנש, הקרויים רטו-רומאנים, הם צאצאי ההלווטים והרטים הקדמונים שעברו רומאניזציה, מרוכזים בקנטון גראובינדן ומהווים כאחוז מאוכלוסיית שווייץ המודרנית. קרובים אליהם מבחינה אתנית דוברי הלדינית החיים בדרום טירול.
ימי הביניים > ימי הביניים המוקדמים

בשנת 534 כבשו הפרנקים את ממלכת הבורגונדים, ובשנת 536 נכבשה על ידי הפרנקים אף ממלכת האלמנים. תחת שלטון הבורגונדים והאלמנים נותרו באזור אך איים בודדים של הנצרות, אך במהלך המאה ה-6 והמאה ה-7, ובהדרכת נזירים שהגיעו מאירלנד, קיבלה על עצמה ממלכת הפרנקים את הנצרות.
לאחר מותו של קרל הגדול, חולקה מלכותו בין יורשיו לפי הסכמה שכונתה חוזה ורדן, אליה הגיעו בשנת 843. על פי החוזה קיבל לודוויג הגרמני את מזרחה של שווייץ ואת מערבה קיבל לותאר הראשון. בשנת 879 סופח חלק מדרום המדינה על ידי לומברדיה כחלק מממלכת איטליה (אשר שלטה באזור עד 950) וב-888 השתלט מלך בורגונדיה (אשר שלטה באזור עד 1032) רודולף הראשון, מלך בורגונדיה על חלק ניכר מן השטחים שנמסרו ללותאר במערב שווייץ. חלוקות אלו משפיעות על אופייה האתני של שווייץ עד ימינו, לחלוקתה לאזורים דוברי צרפתית, גרמנית ואיטלקית, כאשר יסוד "רטו רומאני" מסוים נותר בעל זהות ייחודית משלו, ודובר את שפת הרומאנש, וזאת במיוחד בקנטון גראובינדן.
המאה ה-9 והמאה ה-10 היו תקופה של שינויים בשווייץ. המדיארים פלשו למדינה ובזזו את בזל ב-917 ואת סנט גלן ב-926. רק לאחר ניצחון הקיסר אוטו הראשון בקרב במישור לך (לכפלד) בשנת 955 גורשו המדיארים מאדמת שווייץ. בתקופה זו, של התערערות השלטון המרכזי, חלה עלייה בכוחם של המנזרים. כמה מהם היו כמעט לערי מדינה, ונהנו מאוטונומיה (ציריך, סנט גלן, ריינאו ורייכנאו) המאה ה-10 ראתה תהליך של איחוד הטריטוריות השונות בשווייץ, תחת ריבונות האימפריה הרומית הקדושה. התהליך הושלם בשנת 1033 כאשר עם מות דוכס בורגונדיה רודולף השלישי ירש אותו הקיסר קונרד השני, ובכך הושלמה העברת כל שטחי שווייץ לריבונות האימפריה.
ימי הביניים > שלטון האימפריה הרומית הקדושה

המאה ה-11 הייתה עת של שינויים, עת של מאבק מדיני ודתי בין הסמכות החילונית, אותה גילם קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובין האפיפיור שטען לסמכות הן בעניינים שבין האדם לבוראו, והן בענייני השלטון הארצי. בשנת 1077 הגיע מאבק זה לשיא, כאשר החרים האפיפיור גריגוריוס השביעי את היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. את המאבק ניצל קרובו של היינריך, הדוכס רודולף מריינפלד הכריז על עצמו כקיסר שכנגד, המכונה רודולף הרביעי. שני הצדדים הניצים ביקשו את תמיכת תושבי הערים במאבקם, והערים ניצלו זאת על מנת לצבור כוח ואוטונומיה, בשנים אלו הונחו גם יסודות המשטר הפאודלי בשווייץ, וכתוצאה מכך, שליטים מקומיים רכשו עוצמה וחשיבות הרבה מעבר לזו של השלטון המרכזי.
לאחר מות רודולף מריינפלד בשנת 1080, העניק הקיסר היינריך הרביעי את נחלות אלמאניה לרוזן פרידריך משטאופן, אב בית הוהנשטאופן. נחלות אלו כללו את מעברי האלפים, ובמיוחד מעבר סנקט גוטהרד רב החשיבות.
במהלך המאה ה-12 היו חלקי בורגונדיה שמהווים את החלק המערבי של שווייץ, נחלתם של דוכסי צרינגן. אלו ייסדו ערים רבות. בשנת 1157 נוסדה פריבור, וברן בשנת 1191. עם מותו של הדוכס ברכטולד התשיעי, בשנת 1218 תמה שושלת צרינגן. הערים שנוסדו רכשו בינתיים עוצמה ועצמאות, והיו לערי מדינה, שכפיפותם לאימפריה הרומית הקדושה הייתה לרוב אך להלכה ולא למעשה. מעמד זה כונה "reichsfrei", חופשי מעול הקיסרות. גם הערים שבשלטון הוהנשטאופן רכשו מעמד זה. אורי ושוויץ קיבלו את מעמד "רייכספריי" בשנים 1231 ו-1240. מנזרים רבים קיבלו אף הם מעמד זה.
בשנת 1218 מסר הקיסר פרידריך השני חלקים נרחבים מהטריטוריות שמדרום לנהר הריין לשליטת בית הבסבורג, ובכך סייע לעליית שושלת זו לעמדה של כוח. רודולף הראשון מהבסבורג שהפך לקיסר ב-1273 ביטל למעשה את מעמד ה"רייכפסריי" של "הקנטונים המיוערים" - אורי, שוויץ ואונטרוולדן (קנטון הכולל את הקנטונים המודרניים אובוולדן ונידוולדן), ושלל את עצמאותם. קנטונים אלו, שעד אז נהנו מעצמאות מלאה כמעט, לא הסכימו לשלטונו הישיר של הקיסר, ודרשו להכיר בו רק כסמכות עליונה וערטילאית. מותו של רודולף, בשנת 1291, היווה נקודת מפנה חשובה בהיסטוריה השווייצרית.
העת החדשה > הקונפדרציה הישנה > רפורמציה וקונטר-רפורמציה

כחלק ממאבקם לעצמאות, ביקשו הקנטונים גם להקטין את כוחה של הכנסייה. מנזרים רבים כבר הובאו תחת פיקוח אזרחי, ובתי הספר והאוניברסיטאות היו מוסדות חילוניים, על אף שלרוב היו המורים בהם כמרים.
עם זאת, רבות מהבעיות שבמאבקים כנגד הכנסייה במהלך המאה ה-16 היו קיימות גם בשווייץ. הכמרים חיו באורח חיים מרווח בניגוד לתנאים של רוב האוכלוסייה, ומימנו אותו ממיסים וממכירת כתבי מחילה. אורח חיים זה הביא לניוון מוסרי ולשחיתות.
אולריך צווינגלי היה למבשרה של הרפורמציה בשווייץ. צווינגלי, שהחל לכהן ככומר בציריך ב-1518, החל להטיף נגד אי-הצדק שבמנהגי הכנסייה, ונגד המנהגים הפוליטיים של זמנו, ובמיוחד מנהג השכרת הצעירים כשכירי חרב. רעיונותיו נפלו על קרקע פורייה בקרב האוכלוסייה העירונית והמשכילה, אוכלוסייה של יזמים, אנשי עסקים, ואנשי גילדות. ב-1523 החליטו אנשי ציריך להכריז על עצמם כפרוטסטנטים באופן רשמי.
בשנתיים שלאחר מכן השתנתה ציריך באופן מהותי. הכנסייה עברה תהליך חילון. הכמרים שוחררו מנדר הפרישות, הקישוטים בכנסיות הושלכו. המדינה לקחה על עצמה את ניהול נכסי הכנסייה, ואת הטיפול בעניינים החברתיים להם דאגה עד אז הכנסייה, ואף שילמה את משכורתם של הכמרים.
כעבור שנים מועטות קיבלו עליהן ערים נוספות שהיו במעמדה ובמבנה אוכלוסייתה של ציריך את הדת החדשה. סנט גאלן, שפהאוזן, בזל, ביין, מולהאוז ולבסוף ברן הלכו אחר ציריך וקיבלו את הדת הפרוטסטנטית, ואף כפו אותה על השטחים הכפופים למרותן.
הצלחת הרפורמציה והתפשטותה לשטחים נרחבים הפכה את העניין הדתי לעניין פוליטי, ולמקור של סכסוך בין שלושה עשר הקנטונים לבין עצמם. בקנטונים בהם הייתה אוכלוסייה כפרית, והיסוד העירוני לא היה חזק, כקנטונים ההרריים של אורי, שוויץ, אונטרוולדן, לוצרן וצוג, נותרה האמונה הקתולית חזקה. אך ההתנגדות לפרוטסטנטיות לא הייתה רק עניין של אמונה. סיבות כלכליות שיחקו תפקיד חשוב. הסחר בשכירי חרב היווה מקור הכנסה חשוב לקנטונים אלו, וההטפה כנגדו, שהייתה אלמנט חשוב בתורתו של צווינגלי, איימה על מקור הכנסה זה. הערים, שמקורות הכנסתן היו מגוונות יותר, יכלו להרשות לעצמן לאבד את הסחר בשכירי החרב.
חמשת הקנטונים האלפיניים ראו ברפורמציה איום כבר בשלב מוקדם. הם הקימו את "הליגה של חמשת היישובים" (Bund der fünf Orte) עוד ב-1524 על מנת להילחם בהתפשטות האמונה החדשה.
הסכסוך המזוין פרץ בין הצדדים לאחר שורה של תקריות קטנות, ובקרב קאפל, שהתרחש ליד ציריך ב-11 באוקטובר 1531 הובסו הפרוטסטנטים וצווינגלי נהרג, ולכאורה הובסו כוחות הרפורמציה בשווייץ. הקנטונים הפרוטסטנטים נאלצו להסכים לתנאי שלום, שכללו את פירוק ברית הקנטונים הפרוטסטנטים, הסכמה לשליטת הדת הקתולית באזורים הכפופים למרות כלל הקנטונים, אם כי קהילות באזורים אלו שכבר קיבלו עליהן את הדת הפרוטסטנטית יכלו לדבוק בדתן, אזורים אסטרטגיים כערים והיישובים על דרך המסחר החשובה בין קנטון שווייץ לעמק הריין הומרו בכוח לקתוליות. בטריטוריות שלהם עצמם יכלו הקנטונים הפרוטסטנטים לשמור על דתם. הסדר זה העניק לקנטונים הקתולים רוב בטגסטונג - הדיאט הפדרלי של הקונפדרציה.
ב-1536 הופיע מנהיג פרוטסטנטי חדש, ז'אן קלווין בז'נבה, והשליט בעיר את פרשנותו החמורה לדת הפרוטסטנטית. הקלוויניזם הפך לצורה הנפוצה של הפרוטסטנטיות בשווייץ, אם כי מז'נבה עצמה נמנעה הכניסה לברית עד לשנת 1815 בשל התנגדות הקתולים.
העת החדשה > הקונפדרציה הישנה > מלחמת שלושים השנים

במהלך מלחמת שלושים השנים הייתה שווייץ "אי של שלום ושלווה" באירופה שסועת המלחמה. אם בשל העובדה שהקנטונים הבינו כי אם יילחמו ביניהם עתידים הם לאבד את עצמאותם, ואם בשל כך שהצדדים הלוחמים נסמכו על שכירי חרב במידה כזו שכיבושה של שווייץ על ידי אחד הצדדים היה עשוי להכריע את המלחמה לטובתו.
זירת מלחמה משנית הייתה בולטלינה, עמק פורה שהיה בשליטת קנטון גראובינדן, שלא הייתה אז קנטון, אלא "בעלת ברית נצחית" של הקונפדרציה השווייצרית. העמק היה בעל חשיבות אסטרטגית מהמעלה הראשונה, שכן הוא חיבר בין המעצמות הקתוליות ספרד ששלטה במילאנו ואוסטריה ששלטה בחבל טירול.
ב-1624 פלשו הצרפתים לוולטלינה, ונתקלו בהתנגדות התושבים שהונהגו על ידי כומר פרוטסטנטי שהפך לאיל מלחמה, ירג ינאטש. הסכם בין ספרד וצרפת ב-1626 הותיר את הוולטלינה בידי ספרד. במשך שנים לאחר מכן לחם ינאטש להחזיר את הוולטלינה לידי גראובינדן, עד שנרצח בשנת 1639. המאבק על הוולטלינה בין ספרד, צרפת ובית הבסבורג חידד את זהותם הלאומית של השווייצרים, על אף שתוצאתו הייתה כי ספרד החזיקה בעמק עד לסוף המאה ה-18. בסופו של דבר, חזרה השליטה בעמק לידי קנטון גראובינדן סיום מלחמת שלושים השנים בשלום וסטפאליה ב-1648, הביא לבסוף להכרת המעצמות האירופיות בשווייץ כישות עצמאית ונפרדת מהאימפריה הרומית הקדושה.
העת החדשה > המשטר הישן

לאחר קבלת העצמאות ב-1648, ועד לפלישת צרפת ב-1798 בעקבות המהפכה הצרפתית, באה תקופה שכונתה, לאחר תקופת נפוליון בשם "המשטר הישן".
בתקופה זו התרכז הכוח הפוליטי בשלושה עשר הקנטונים שהקימו את הקונפדרציה הישנה (ברן, ציריך, צוג, אורי, שוויץ, אונטרוולדן, פריבור, זולותורן, בזל, לוצרן, שפהאוזן ואפנצל). משפחות האצולה הגדולות קטנו במספרן, אך השפעתן גדלה. משפחות אלו באו מהנהגת הגילדות או קבוצות המסחר בערים, או מעיסוק כמנהיג של שכירי חרב. מסורת הרפורמציה שהייתה בעלת רוח דמוקרטית, התנגשה עם הנטייה לאוטוריטריות שרווחה במשפחות הגדולות. באזורים רבים משפחות אלו לא יכלו להפסיק את מנהג אסיפות העם, אך מצאו דרכים אחרות לשלוט בהן.
ב-1653 פרץ מרד איכרים בלוצרן ברן זולותורן ובזל בשל הפחתת שער המטבע. על אף שהניצחון הסופי היה לרשויות, הביא המרד לרפורמה במיסים, ובטווח הארוך מנע התפתחות של משטר אבסולוטי שהיה נהוג אז באירופה. המתחים הבין דתיים שבו ופרצו מעת לעת, כגון בקרב וילמרגן הראשון ב-1656 וקרב וילמרגן השני ב-1712. ב-1712 ברן וציריך ניצלו ויכוח בין סנט גאלן ונתיניו הפרוטסטנטים של הקנטון, בעיר טוגנבורג. המלחמה שפרצה, שכונתה "מלחמת טוגנבורג" או "קרב וילמרגן השני", מכיוון שהקרב המכריע בה ניטש ליד וילמרגן, הביאה לניצחונם של הפרוטסטנטים, ששם קץ להגמוניה הקתולית בשווייץ, לפחות עד לשנת 1847, בה פרצה "מלחמת הזונדרבונד", שהייתה אף היא, בחלקה, על רקע דתי.
תקופה זו, שהתאפיינה בעיקר בשלווה, הוציאה את שמה של שווייץ באירופה כמקום מקלט ומפלט. תעשיית השעונים התפתחה, והאווירה הביאה להתפתחותם של אנשי שם בתחומי הרוח והמדע כפילוסוף המדיני והמחנך ז'אן-ז'אק רוסו, משפחת המתמטיקאים ברנולי, שהוציאה מתוכה את דניאל ברנולי, יוהאן ברנולי ויאקוב ברנולי, המתמטיקאי לאונרד אוילר, המנהיג המהפכני ז'אן-פול מארה, ורבים אחרים.
העת החדשה > הרפובליקה ההלווטית

תקופת המהפכה הצרפתית החלה עבור השווייצרים בתקרית חמורה שהטילה את צילה על שווייץ. ההמון המוסת שכבש את גני הטיולרי, ב-10 באוגוסט 1792, מצא שם את שומרי ראשו השווייצרים של לואי ה-16 והרג אותם עד האחרון שבהם. אירוע זה הונצח בפסלו המפורסם של הפסל ברטל תורוואלסן, המוצב בלוצרן המראה אריה פצוע פצעי מוות, גוסס, כשהוא שומר על סמליו השבורים של בית המלוכה הצרפתי.
על אף הזעזוע ממעשה הטבח, ניסתה שווייץ בתחילה שלא להיות מעורבת בנעשה בשכנתה הקרובה, צרפת, אך במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית, גלשו צבאות צרפת למזרח, והקיפו את שווייץ מכל צידיה בדרכם אל אוסטריה. ב-5 במרץ 1798 נכבשה שווייץ כולה, והמשטר הישן התמוטט. ב-12 באפריל 1798 הוכרזה "הרפובליקה ההלווטית", "אחת ובלתי ניתנת לחלוקה". הקנטונים וספיחיהם הפאודליים בוטלו. כוחות הכיבוש המהפכניים יצרו מדינה ריכוזית שהתבססה על רעיונות המהפכה הצרפתית. האזרחים השווייצרים התנגדו לרעיונות אלו, במיוחד באזורי המרכז של הקונפדרציה לשעבר. מרד בנידוולדן דוכא על ידי הצרפתים, והשקט נשמר. הרפובליקה לא נהנתה מאחדות דעים או משלווה. חיל הכיבוש הצרפתי בזז כפרים וערים רבים, יבול שכשל הביא לרעב, והרפובליקה ההלווטית לא הצליחה להפוך למדינה מתפקדת. פלישה של האוסטרים והרוסים נהדפה על ידי הצרפתים על אדמת שווייץ ב-1799, אירוע שהביא אף הוא לסבל ולמחסור. ב-1802 הגיע כישלונה של הרפובליקה לשמור על יציבות לשיאו, וב-1803 נאלצו הצרפתים לשלוח כוחות רבים נוספים בניסיון לשמור על הסדר במדינה המתפוררת.
העת החדשה > תקופת נפוליאון

ב-19 בפברואר 1803 הכריז נפוליאון על עצמו כ"בורר" בסכסוך שבין השווייצרים ובין עצמם. בפברואר 1803 ביטל את "הרפובליקה ההלווטית", ב"חוק הבוררות" שיצא מלפניו, ויצר משטר חדש שהיה מעין עירוב בין הסדר החדש והסדר הישן. המדינה הריכוזית בוטלה. חלוקה מנהלית חדשה הביאה ליצירת 20 קנטונים, כאשר שטחים שהיו שטחים נספחים ושטחי חסות הפכו לקנטונים בעלי זכויות שוות. היו אלו ארגאו, תורגאו, גראובינדן, סנט גלן, וו וטיצ'ינו. חוקה חדשה הפכה את שווייץ לפדרציה. בשל אי היציבות ברפובליקה, הוחלפו בה שש חוקות לאורך 12 שנות קיומה.
הזכויות שהובטחו בחוק הבוררות החלו להישחק מהר מאוד. אזור נשאטל נכבש בשנת 1806 בידי חיילים צרפתים וניתן ללואי-אלכסנדר ברתייה. ב-13 בדצמבר 1810 ואלה סופחה לצרפת כמחוז סימפלון בשביל לאבטח את מעבר סימפלון.
נפוליאון שלט למעשה בשווייץ עד למפלתו. השווייצרים לחמו ומתו במלחמותיו. אחרי שכוחו דעך במהלך הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, חיילים אוסטרים חצו את הגבול ב-21 בדצמבר 1813. ב-29 בדצמבר בלחץ אוסטריה בוטל חוק הבוררות.
קונגרס וינה שהתכנס בשנת 1815 הכריז מחדש על עצמאותה של שווייץ, והמעצמות המכונסות הסכימו להכיר בנייטרליות השווייצרית. בפעם האחרונה הורחבה הטריטוריה השווייצרית, כאשר צורפו לה הקנטונים החדשים ואלה, נשאטל וז'נבה.
העת החדשה > שווייץ הפדרלית > מלחמת הזונדרבונד והחוקה הפדרלית

גם שווייץ שלאחר קונגרס וינה לא הייתה מקום שקט. ההיסטוריה שבין קונגרס וינה ובין "מלחמת הזונדרבונד", הייתה עת של מאבק האוכלוסייה הכפרית בנטל של המרכזים העירוניים, של תסיסה ומאבק בין השמרנים והליברלים, הכפריים והעירוניים, הפרוטסטנטים והקתולים. אירוע משקף מאותה התקופה הוא ה"ציריפוטש" (Züriputsch) מספטמבר 1839, שבו התמרדה האוכלוסייה הכפרית והשמרנית בציריך כנגד השלטונות הליברלים בעיר. בשל ויכוח על זהותו של מרצה לתאולוגיה באוניברסיטה של ציריך, זרמו אלפי איכרים מוסתים אל העיר ממערב, ונלחמו כנגד חיילי הקנטון בסימטאות העיר, עד שמועצת העיר נכנעה. היה זה אך אות למלחמת האזרחים הממשמשת ובאה.
המתחים בין ליברלים ושמרנים, ובין פרוטסטנטים וקתולים הביאו ב-1845 לייסודה של ברית נפרדת של קנטונים שמרנים וקתולים. ה"זונדרבונד" (ברית מיוחדת), כללה את הקנטונים שווייץ, אורי, צוג, אונטרוולדן, לוצרן, זולותורן ופריבור. הקמת ברית נפרדת הייתה בניגוד לאמנה הפדרלית מ-1815, ולאחר כשנתיים נאסף הצבא הפדרלי כנגד הקנטונים המורדים. המלחמה ניטשה למשך פחות מחודש בשנת 1847, היו בה כ-130 הרוגים, והיא הסתיימה בניצחון הליברלים. הייתה זו המלחמה האחרונה שניטשה אי פעם על אדמת שווייץ.
ב-1848 התקבלה חוקה פדרלית חדשה שהביאה לסיום את עצמאות הקנטונים. החוקה, ותיקונה ב-1874, האחידו את החוק והממשל בכל רחבי שווייץ, יצרו שלטון ריכוזי עם צבא הסר למרותו, והקימו את משאל העם ככלי חשוב בשיטת הממשל השווייצרית. המאבק בדת הקתולית היה חלק חשוב מן החוקה. נאסרה הקמת מנזרים, נישואין אזרחיים הפכו לחובה, והחינוך עבר חילון. שוויון זכויות מלא ליהודים הוענק ב-1866 אך היה זה תהליך הדרגתי שהסתיים רק עם קבלת חוקת 1874. הנשים, לעומת זאת, קיבלו את זכות ההצבעה רק ב-1971.
ב-1863 נוסד בשווייץ הצלב האדום הבינלאומי, תוצאה של עבודתו של ההומניסט השווייצרי ז'אן אנרי דינן. התנועה שייסד דינן הביאה להתכנסות ועידה בינלאומית בז'נבה ב-1864 שקיבלה את אמנת ז'נבה הראשונה העוסקת ביחס לשבויי מלחמה. מעמדה של שווייץ כמקום נייטרלי, וכמקום בו ניתן לכנס כנסים בינלאומיים גדולים, הביא לחיזוק התיירות ומערכת הבנקאות השווייצרית, שקנתה לה מוניטין עולמיים כמוסד אמין ודיסקרטי. הקונגרס הציוני הראשון שהתקיים בבזל ב-1897, הוא אך דוגמה ליחס השווה שנתנה שווייץ לאידאולוגיות שונות. גולים פוליטיים מפורסמים מצאו בה מקום מקלט בטוח, החל בג'וזפה גריבלדי דרך בניטו מוסוליני וכלה בולדימיר איליץ' לנין.
הפיזיקאי הנודע אלברט איינשטיין, יליד גרמניה, התחנך במכון הטכנולוגי של ציריך בסוף המאה התשע עשרה ואת פועלו המדעי שקנה לו מוניטין עולמי עשה בשווייץ בעשורים הראשונים של המאה העשרים.
סדר הצטרפות הקנטונים לברית השווייצרית

1291 -  אורי,  שוויץ, אונטרוולדן המחולקת בימינו ל-  אובוולדן ו- נידוולדן)
1332 -  לוצרן
1351 -  ציריך
1352 -  גלרוס,  צוג
1353 -  ברן
1481 -  פריבור,  זולותורן
1501 -  בזל-שטאדט,  בזל-לנדשאפט,  שפהאוזן
1513 -  אפנצל אוסר-רודן,  אפנצל אינר-רודן
1803 -  סנט גלן,  גראובינדן,  ארגאו,  תורגאו,  טיצ'ינו,  וו
1815 -  ואלה,  נשאטל,  ז'נבה
1979 -  ז'ורה (פרשה מקנטון ברן)
לקריאה נוספת

Balsiger, Jörg. Uphill Struggles: The Politics of Sustainable Mountain Development in Switzerland and California (2009)
Codevilla, Angelo M. Between the Alps and a Hard Place: Switzerland in World War II and the Rewriting of History (2000) excerpt and text search
Fahrni, Dieter. An Outline History of Switzerland. From the Origins to the Present Day (8th ed. 2003, Pro Helvetia, Zurich). ISBN 3-908102-61-8
Halbrook, Stephen P. Target Switzerland: Swiss Armed Neutrality In World War II (2003) excerpt and text search
Luck, James Murray. A History of Switzerland. The First 100,000 Years: Before the Beginnings to the Days of the Present. SPOSS, Palo Alto CA. (1985) ISBN 0-930664-06-X
Oechsli, Wilhelm. History of Switzerland, 1499-1914 (1922) full text online
Ozment, Steven E. "The Reformation in the Cities: The Appeal of Protestantism to Sixteenth-Century Germany and Switzerland (1975)
Schelbert, Leo. Historical Dictionary of Switzerland (2007) excerpt and text search
Wilson, John. History of Switzerland (1832) excerpt and text search, outdated
יוסי אחימאיר

יוסי אחימאיר מסביר למבקרים ב"בית אב"א" ברמת גן; ברקע-אב"א וסוניה אחימאיר בצעירותם
אחימאיר (משמאל) עם ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר (במרכז) וצחי הנגבי (מימין) ויוסף לוין בעת ביקור ברפא"ל
יוסף דב (יוסי) אחימאיר (נולד ב-י"ד באייר ה'תש"ג, 19 במאי 1943 בירושלים) הוא עיתונאי ויועץ תקשורת, מנהל "בית אבא" ברמת-גן, עורך רבעון "האומה", וחבר הכנסת מטעם הליכוד בכנסת ה-13. ב-2015 נבחר ל"יקיר העיר רמת גן".
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

אחימאיר הוא בנם הצעיר של סוניה ואב"א אחימאיר ואחיהם של יעקב אחימאיר וזאבה זבידוב. נקרא על שמו של יוסף כצנלסון, שהיה חברו הקרוב של אביו ו"שר ההעפלה" של עליית אף על פי בשנות השלושים.
הוא בוגר גימנסיה "אהל שם" ברמת גן (1961) וחניך בשבט צופי רמת גן. בשירותו בצה"ל סיים קורס מ"כים של הנח"ל במחנה שבטה וקורס צניחה ושירת בחיל האוויר כמדריך אימוני קרקע לפרחי טיס בבסיס תל נוף. למד שנה גאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים (1966-1965), וסיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, במדע המדינה ובהיסטוריה של המזרח-התיכון (1971). הוא ערך את ביטאון תא הסטודנטים של גח"ל באוניברסיטת תל אביב - "חד וחלק".
אחימאיר היה חבר מערכת יומון גח"ל "היום" במשך שלוש שנים (1969-1966) וחבר מערכת "מעריב" במשך 15 שנה (1984-1969), וכתב מאות מאמרים. שימש כעורך חדשות ראשי, עורך מדור "שיחות" ובעל הטור "מי ומה" על מושגים ושמות מענייני היום. מאמרו הראשון "בכוח הזכות" (1966) עסק בזכות על הגדה המערבית (הביטוי שהיה מקובל באותה עת) ועל אפשרות כיבושה אם תפתח ממלכת ירדן במלחמה נגד ישראל. כך אמנם אירע במלחמת ששת הימים, כעבור שנה.
ב-1980 ערך את ספר השנה של העיתונאים תש"ם, שהיה מוקדש להסכם השלום עם מצרים, ובו ראיין את ראש הממשלה דאז מנחם בגין. כן השתתף בעריכה ובכתיבה בירחון גח"ל "בארץ-ישראל" וערך כמה גיליונות של "הד בית"ר". בספטמבר 1983 זכה ב"פרס שלמה מרץ" לעיתונות מטעם מסדר ז'בוטינסקי, על הכתבה "ברית הבריונים נגד הרייך השלישי" וכהוקרה על מיכלול פעולתו העיתונאית.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית

מפברואר 1984 שימש כעוזרו ויועצו הפוליטי של יצחק שמיר כאשר שמיר כיהן כראש-הממשלה ושר החוץ בשנים 1984–1988 ומנהל לשכתו ומרכז תחום הדוברות הפוליטית של שמיר כראש-הממשלה בשנים 1988–1992. אחימאיר הפתיע את יצחק שמיר ביום הולדתו ה-75 בספר נאומיו "נאום ראש הממשלה", שאותו ערך יחד עם שלמה אוקון ויוסף כרוסט (בהוצאת "בית יאיר"). במערכות הבחירות היה אחימאיר יד ימינו של שמיר, השתתף במסעותיו של שמיר בעולם ובפגישותיו עם מנהיגי העולם והיה יועץ במשלחת ישראל לועידת השלום במדריד (1991). הוא כתב רבים מנאומיו וממכתביו של יצחק שמיר.
במאי 1985 היה אורח מחלקת המדינה של ארצות הברית, יחד עם עוד כ-30 מנהיגים פוליטיים צעירים מרחבי העולם, אשר סיירו במוקדי השלטון בוושינגטון וברחבי ארצות הברית. בעיר ליטל-רוק קיבל תעודת שגריר של מדינת ארקנסו, חתומה בידי המושל ולימים נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון.
בנובמבר 1990 נסע יחד עם רעייתו בשליחות "נתיב" ומשרד ראש הממשלה לברית המועצות, בשלהי קיומה, נפגש ושוחח עם יהודים ומסורבי עלייה במוסקבה, במינסק, בריגה, וכן בעירו של אביו בוברויסק, כשהוא נתון במעקב של ה-ק.ג.ב.
לאחר פטירתו של יצחק שמיר ביוני 2012, ניהל יוסי אחימאיר את טקס הלווייתו הממלכתית בהר הרצל בירושלים. מאז הוא עוסק בהנצחתו של שמיר, בין השאר במאמרים שהוא מפרסם על תקופתו, ובדף הפייסבוק שהוא מנהל: יצחק שמיר שלנו.
במרץ 1992, מאה ימים לפני הבחירות לכנסת ה-13, פרש אחימאיר מתפקידו בלשכת ראש הממשלה כדי להתמודד על מקום ברשימת הליכוד. במערכת הבחירות כיהן כדובר מטה הבחירות של הליכוד. הוא הושבע כחבר הכנסת רק אחרי פטירתו של חבר הכנסת חיים קופמן באוגוסט 1995 וכיהן עד סוף הקדנציה של הכנסת ה-13. הוא נשא כשלושים נאומים בתקופת כהונתו במליאה ובוועדת העלייה והקליטה שבה היה חבר. בתקופת כהונתו נרצח ראש הממשלה יצחק רבין, ואחימאיר חבש כיפה לראשו במשך שבוע ימים לאחר מכן לאות אבל.
בבחירות המקדימות לקביעת רשימת הליכוד לכנסת ה-14 (1996) הגיע למקום ה-20 עם יותר מ-40,000 קולות אך בגלל הבטחות ייצוג לתנועותיהם של דוד לוי ורפאל איתן (7 מקומות לכל אחת), לסקטורים ולמגזרים, שובץ במקום לא ריאלי ברשימת הליכוד. לקראת הבחירות לכנסת ה-15, בפברואר 1999, עתר לבית הדין של התנועה לבטל את השריונים למועמדי המחוזות. לקראת הבחירות לכנסת ה-16 התמודד שוב בפרימרייז, אך שובץ במקום לא ריאלי ברשימת הליכוד.
בבחירות לכנסת ה-21, ה-22 וה-23 שובץ במקום כבוד, 118, ברשימות המועמדים של הליכוד.
חיים אישיים

נשוי ואב לשתיים, מתגורר ברמת גן, באותו בית בשיכון הוותיקים מאז 1952.
מספריו

הננו סיקריקים - עדויות ומיסמכים על ברית הבריונים (יחד עם שמואל שצקי), ניצנים, 1978
הנסיך השחור - יוסף כצנלסון והתנועה הלאומית בשנות השלושים (עורך), מכון ז'בוטינסקי, 1982
מנחם בגין - המנהיג שהביא את השלום, מרכז ההסברה, 1992
השנה החמישים וחמש - קובץ מאמרים פוליטיים, ניצנים, 2003
יצחק שמיר כסלע איתן (עורך), מכון ז'בוטינסקי וידיעות ספרים, 2008.
אב"א אחימאיר והציונות המהפכנית, קובץ מאמרים (עורך), מכון ז'בוטינסקי ובית אב"א, 2012
אבות ובנים ואב"א אחימאיר, קובץ מאמרים (עורך), מכון ז'בוטינסקי ובית אב"א, 2017
מחצית השנה הראשונה - "משבעה באוקטובר הארור ואילך", קובץ מאמרים פוליטיים, ניצנים, 2024.
המחצית השניה - "של השנה הראשונה למלחמת 'חרבות ברזל'", קובץ מאמרים פוליטיים, ניצנים, 2024
הערות שוליים

↑  5 מתמודדים בליכוד תובעים לבטל השריונים למועמדי המחוזות, באתר גלובס, 14 בפברואר 1999
↑  אמנון ברזילי, יוסי אחימאיר רץ על כספי החסכונות שלו, באתר הארץ, 30 בנובמבר 2002
↑  מוסף "ספרים", כתבי זאב ז'בוטינסקי ייצאו לאור בתרגום חדש לעברית, באתר הארץ, 16 במאי 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515116505171  BnF: cb15014561m (data)  ISNI: 0000 0000 6663 0620  LCCN: n83039701  VIAF: 56889234   WorldCat (עם VIAF): 56889234