מבצע סערת חורף
רקע

ב-23 בנובמבר 1942 השלים הצבא הסובייטי את כיתור כוחות הציר באזור סטלינגרד (בימינו וולגוגרד), ממזרח לנהר הדון. כמעט 300,000 חיילים, מתוכם כ-240 אלף חיילים גרמניים, נלכדו בטבעת הכיתור. היטלר מינה את גנרל-פלדמרשל אריך פון מאנשטיין, מפקד הארמייה ה-11, למפקד קבוצת ארמיות חדשה בשם קבוצת ארמיות דון, שנועדה לייצב את החזית הגרמנית באזור הדון ולהחזיר לתיקנו את המצב באזור סטלינגרד. קבוצת הארמיות כללה להלכה ארבע ארמיות של מדינות הציר, אך למעשה הכוחות הכשירים לפעולה, שעמדו לרשותו של מאנשטיין, היו מצומצמים ביותר. הארמייה השישית הגרמנית, נלכדה כולה בכיס סטלינגרד, ואילו ארמיית הפאנצר הרביעית והארמיות הרומניות השלישית והרביעית ספגו אבדות כבדות במהלך מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד, וחלק ניכר מיחידות ארמיית הפאנצר הרביעית נלכדו בכיס סטלינגרד ביחד עם הארמייה השישית. יחידות עתודה גרמניות, שנשלחו לאזור הדון, רוכזו במסגרת "פלגת הארמייה הולידט". הארמייה ה-11 פורקה, והמטה שלה הועבר דרומה, ושימש כבסיס ליצירת מפקדת קבוצת הארמיות החדשה.
היטלר סירב להורות על פריצה מיידית, וחפץ להותיר את סטלינגרד בידי הצבא הגרמני בכל מחיר. האלטרנטיבה היחידה הייתה העברת אספקה בדרך האוויר לכוח המכותר, עד שכוחות הקרקע הגרמניים מחוץ לכיס יוכלו לפרוץ את טבעת הכיתור ולחבור אליו. משימה זו ("הרכבת האווירית לסטלינגרד") הופקדה בידי צי האוויר הרביעי בפיקודו של וולפרם פון ריכטהופן. עם זאת, כדי לכלכל כוח כה גדול, היה על הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני) להעביר כ-500 טון אספקה וציוד ביום. חוסר היכולת להעביר אספקה בדרך האוויר לכוחות המכותרים בסטלינגרד נחשף תוך זמן קצר. אש נ"מ חזקה והתקפות מטוסי הקרב הסובייטיים גרמו לאובדן מטוסי תובלה רבים, ותנאי מזג האוויר החורפי הוסיפו לקשיי הרכבת האווירית. במהלך 72 הימים בהם פעלה הרכבת האווירית סיפק חיל האוויר הגרמני לכוחות המכותרים בממוצע 117.6 טון אספקה ליום, פחות מרבע הכמות שנצרכה. עובדה זו גרמה לכך שבשלבים הסופיים של המצור גוועו חיילים רבים מרעב בכיס סטלינגרד, והנותרים התקשו להילחם ביעילות עקב מחסור במזון, בדלק ובתחמושת. בנוסף על כך, הגרמנים עדיין אוימו בידי הסובייטים, שהחזיקו בגדה המערבית של הוולגה בסטלינגרד.
בהתחשב בגודל הבלתי צפוי של אגד הכוחות הגרמני, שנלכד בכיס סטלינגרד, ב-23 בנובמבר הורתה הסטאבקה (הפיקוד העליון הסובייטי) לחזק ולהרחיב את טבעת הכיתור סביבו, כדי למנוע ניסיון פריצה החוצה של הארמייה השישית, או ניסיון של כוחות גרמניים מחוץ לכיס לחלץ את הכוח המכותר. שש ארמיות סובייטיות מחזית סטלינגרד ומחזית הדון (לא כולל את הארמייה ה-62 בתוך העיר סטלינגרד) איישו את טבעת הכיתור הפנימית מסביב לכיס סטלינגרד, ושלוש ארמיות נוספות החזיקו בטבעת הכיתור החיצונית, שנועדה למנוע ניסיון חילוץ מבחוץ. בנוסף, ב-25 בנובמבר החלה הסטאבקה בתכנון מבצע שאפתני, שקיבל את השם "מבצע סטורן". המבצע החדש נועד לנצל את הצלחת מבצע אורנוס למתקפה גדולה נוספת ממערב לנהר דון, במטרה לנתק ולהשמיד את כל כוחות קבוצת ארמיות A הגרמנית באזור הקווקז באמצעות כיבוש פיתחת רוסטוב. במקביל החלה הסטאבקה לתכנן את "מבצע קולטסו" (טבעת), שנועד להשמיד את הכוחות הגרמניים המכותרים בכיס סטלינגרד, כהכנה לקראת ביצוע מבצע סטורן.
מאנשטיין ידע היטב שהכוחות הגרמניים בסטלינגרד חלשים מכדי לנסות לפרוץ בעצמם. כוח השריון שלהם היה דל, ושרר אצלם מחסור חמור באספקה ובדלק. מאנשטיין נוכח לדעת שהלופטוואפה אינו מסוגל לספק לארמייה השישית את הדרוש לה כדי להתאושש, ועל כן הציע שקבוצת ארמיות דון והארמייה השישית ישתפו פעולה, וינסו לפרוץ את הכיתור בו זמנית מבפנים ומבחוץ. ב-28 בנובמבר, מאנשטיין שלח להיטלר דו"ח מפורט על מצבה של קבוצת ארמיות דון, וכלל בו גם הערכה לגבי התחמושת הזמינה עבור הארטילריה הגרמנית בתוך סטלינגרד. מאנשטיין הבין שאינו יכול להרשות לעצמו להמתין עד שיגיעו כל הכוחות שהיה זקוק להן לשם פריצת טבעת הכיתור הסובייטית, ולכן החליט לפתוח בהתקפה בהקדם האפשרי עם הכוחות הזמינים שעמדו לרשותו.
התוכנית הראשונית של מאנשטיין, שקיבלה את שם הקוד "סערת חורף", נועדה להתבצע על ידי שני קורפוסי פאנצר. על פי התוכנית, קורפוס הפאנצר ה-48 היה אמור לתקוף מזרחה מאזור נהר הצ'יר התחתון, בעוד קורפוס הפאנצר ה-57 תוקף צפונה מאזור קוטלניקובו. קורפוס הפאנצר ה-48, שתוגבר על ידי דיוויזיית הפאנצר ה-11, החזיק בראש גשר ממזרח לנהר צ'יר ליד ניז'ני צ'ירסקאיה, סמוך לנקודה בה נשפך הצ'יר לנהר הדון התחתון, במרחק כ-65 ק"מ בלבד מסטלינגרד. עם זאת, התוכנית השתבשה כאשר ב-30 בנובמבר תקפה ארמיית הטנקים החמישית את הכוחות הגרמניים באזור נהר צ'יר התחתון בכוח של כ-50,000 חיילים, מה שאילץ את מאנשטיין להשתמש בקורפוס הפאנצר ה-48 כדי לבלום את המתקפה, ולמנוע מהכוחות הסובייטיים לבסס ראשי גשר בגדה המערבית של הנהר. מאחר שהמתקפה הסובייטית החדשה נתקלה בהתנגדות עזה ולא זכתה להצלחה, תגבר הפיקוד הסובייטי את הכוח התוקף באמצעות ארמיית ההלם החמישית, שהוקמה מיחידות מעתודת הסטאבקה ויחידות שסופחו אליה מחזית סטלינגרד, וכללה כמעט 71,000 חיילים, 252 טנקים ו-814 תותחים. המודיעין הסובייטי העריך שהגרמנים מתכננים מתקפת נגד לחילוץ הארמייה השישית, אולם לא צפה נכונה את כיוון המאמץ הגרמני העיקרי. מאנשטיין, שהעריך שהפיקוד הסובייטי מצפה שניסיון החילוץ הגרמני יבוא מכיוון מערב, וריכז את כוחותיו העיקריים למנוע מהלך כזה, החליט בסופו של דבר להנחית את המתקפה העיקרית דווקא מכיוון דרום, אף על פי שכוחות הציר באזור זה נמצאו במרחק כמעט 150 ק"מ מסטלינגרד.