פייר-אוגוסט רנואר
חזרה אל הרומנטיקה

לאחר השלמת ציורו הגדול החל רנואר לחוש חוסר מנוחה. מבחינה כלכלית, היה מצבו שפיר, מאחר שהפך לצייר פורטרטים מבוקש לעשירי פריז, אך הוא חש עייף מפריז והמולתה ושאף "לחדש את החזון" שלו. בפברואר 1881 החליט רנואר לפתע לנסוע לאלג'יר, לאזור שהיה אהוב על דלקרואה כחמישים שנה קודם לכן. רנואר שהה באלג'יר כחודש, כשהוא מצייר כמה נופים מרתקים בצבעוניותם כמו "שדה עצי בננה" ,"נוף אלג'יראי" ו"חג ערבי". כאשר שב מאלג'יר, נמלט למסע נוסף, הפעם לאיטליה. הוא עצר לביקור בוונציה. "ציירתי את ארמון הדוג'ים", העיר באירוניה במכתב. "אני לא חושב שמישהו צייר את זה קודם. היינו שם לפחות שישה ציירים, אחד מאחורי השני".
מוונציה נסע רנואר לפירנצה שבה התפעל מציורו של רפאל "המדונה של הכיסא" (Madonna della Seggiola). משם המשיך בעקבות רפאל ל"וילה פרנסינה", על מנת לחזות בציור "ניצחון גלאטיאה" המפורסם, ואחר כך הגיע לסטאנצה בותיקן שברומא. החוויה הותירה את רנואר מדוכדך. מנאפולי הוא כתב לדורן-רואה:
בהמשך מסעו ברחבי איטליה הגיע רנואר לסיציליה שם היה אמור לצייר את דיוקנו של המלחין ריכרד וגנר, לפי הזמנת ידיד פריזאי חובב מוזיקה. המוזיקאי הנרגן הסכים להקדיש לו רק זמן קצר ורנואר צייר את דיוקנו של המלחין בתוך שלושים וחמש דקות. וגנר ביקש להציץ בדיוקן וקרא בצער "אה! אה! אני נראה כמו מיניסטר פרוטסטנטי."
רנואר שב ממסעותיו בתחילת שנת 1882 ועבר לגור עם אלין, שחיכתה לו במשך שנת נדודיו. עם שובו גם צייר, לבקשת דורן-רואה גרסה שנייה ל"עירום בלונדיני" שצייר במהלך הטיול. אף שהרקע ושערה של האישה עדיין היו "אימפרסיוניסטים", תוויה וגופה סימנו כיוון אחר: משטחים מוחלקים ו"קשים" וקווים משורטטים ברורים.
השפעה נוספת המתעוררת בתקופה זו היא השפעתו של הצייר ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר. רנואר כינה את סגנון ציורו באותה עת גם כתקופת "הסגנון הקשה" (manière aigre) שלו. לאמברואז וולאר (Ambroise Vollard) הוא אמר: "בערך בשנת 1883 היה לי סוג של משבר בעבודה. הגעתי לקצה הדרך עם האימפרסיוניזם והבנתי שאני לא יודע מספיק איך לצייר או לרשום. בקיצור, נקלעתי למבוי סתום".
רנואר חש כי החירות הגדולה שמעניק הציור בחוץ, מול הנושא (sur le motif) היא גם מגבלה, כיוון שהיא משיאה את הצייר לחשוב פחות על הקומפוזיציה ולהתמקד באור ובהשתנות המתמדת של דברים. הדבר הוביל, לדעתו של רנואר, לביטול מסוים של הצורה וההקפדה על האוּמנות שבדבר, בלי להניב שיפור הולם, לדעתו, ביכולת ללכוד את השתנות הטבע באופן נאות.
במהלך השנים הבאות עד שנת 1888, צייר רנואר מספר עבודות גדולות אותן הכין בהקפדה יתרה, ולעיתים קרובות בלוויית רישומי הכנה מפורטים בגודל אמיתי (רנואר חש שישנם רישומים הנראים מוצלחים בגודל קטן אך אינם 'מתורגמים' היטב לגודל הממשי בתמונה הסופית) ולעיתים קרובות סקיצות שמן או גרסאות חוזרות ונשנות בשמן לאותם ציורים, עד להשגת השלמות הקומפוזיציונית אותה ביקש.
בהכנה לקומפוזיציה "אחר הצהריים של הילדים בורז'מון" אפשר למצוא לא מעט רישומי שמן, וכך גם ביחס לסדרת ה"ריקוד" (בעיר, בכפר, ופעם נוספת בעיר), ו"המטריות". התמונה החשובה ביותר מאותה תקופה היא "המתרחצות הגדולות" על גבי בד, שעליו שקד רנואר משנת 1882 עד 1887 (לא לבלבל עם יצירה בשם זהה מאת הצייר פול סזאן). הוא יצר מגוון של רישומי הכנה מדוקדקים של הדמויות השונות ביחד ובנפרד וחזר פעמים רבות על הקומפוזיציה ברישומים מפורטים ובסקיצות שמן רבות. בתקופה זו בולטות קומפוזיציות בהן מועמדת דמות בחזית, מצוירת בקפידה רבה, כאשר ציור הרקע עדיין משקף גישה אימפרסיוניסטית יותר. דפוס זה בולט בציורים כמו "על החוף", ו"ילדה בפארק".
רנואר הרבה לעסוק אז בציורי ילדות. הוא צייר אז את "ילדה עם שוט סוסים", "ילדה עם חישוק", "ילדים קוראים", "גני לוקסמבורג", "בנות קטול מנדס", ועוד. עיסוק זה בילדים שיקף במידת מה את השינוי האישי שחל בחייו של רנואר. אחרי נישואיו לאלין, עבר הזוג לדירה גדולה יותר וזמן לא רב אחרי כן, ב-1885, נולד בנו, פייר רנואר. רנואר חגג את המאורע בציור שמן גדול של "אמהות", שלו קדם מספר גדול של רישומי הכנה וגרסאות שונות בשמן. השינוי לא היה שטחי מבחינתו של רנואר. מעתה ובאופן הולך וגובר עם השנים, התרחק רנואר מחיי הבוהמה והסלונים הפריזאיים והפך לאיש משפחה מובהק, שעיקר עניינו בציוריו, ביתו, משפחתו וילדיו.