stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמט טיל
המשפט

1) העיר מוני (Money), בה אירעה התקרית בין אמט לקרוליין
2) סמנר, המקום בו נערך המשפט
 3) מאונד באיו, ביתו של ד"ר ט.ר.מ. הווארד
המשפט התקיים בספטמבר 1955 ונמשך חמישה ימים. בית המשפט התכנס בעיירה סמנר (Sumner), שהייתה קטנה מלהכיל את מאות הכתבים שהגיעו לעיירה כדי לסקר את המשפט. כתבים תיארו את המשפט כ"האירוע התקשורתי הגדול הראשון של תנועת זכויות האזרח", וכאחד המשפטים שזכו לפרסום הרב ביותר אי פעם. המשפט סוקר בכל העיתונים הגדולים בארצות הברית ועל ידי העיתונים של הקהילה השחורה, כמו גם על ידי העיתונים המקומיים. הישיבה בבית המשפט הייתה לשחורים ולבנים בנפרד, וגם הכתבים הופרדו. השריף קיבל את פני הכתבים השחורים בעליצות: "שלום כושונים!" (Hello, Niggers!). המבקרים מן הצפון הופתעו לראות את האווירה הלא-רשמית ששררה בבית המשפט: המושבעים שתו בירה במהלך הדיונים, ורבים מן הגברים הלבנים בקהל נשאו אקדחים.
לשחורים לא היו בעיר מקומות לינה; הם השתכנו בביתו של ד"ר ט.ר.מ. הווארד, פעיל זכויות אדם אפרו-אמריקני שהיה בעיירה מאונד באיו (Mound Bayou). הווארד היה רופא, ממנהיגי התנועות לזכויות האזרח, ויזם. הוא היה מהראשונים שגינו את הרצח ואיים שאם יימשכו מעשי רצח של שחורים במיסיסיפי תפרוץ מלחמת אזרחים. הוא מימן פעולות רבות שנועדו לסייע בחקירת הרצח ובפרסומו. חוץ מהכתבים השחורים התאכסנה בביתו גם מיימי טיל בראדלי, שהגיעה משיקגו על חשבונו של הווארד כדי להעיד. הווארד חשש מאלימות כלפיו ולכן הקיף את ביתו בשומרים חמושים.
יום לפני המשפט הגיע להווארד מידע כי שני פועלים אפרו-אמריקאיים היו עדים לרצח; אלו היו פועלים של אחיו של מילאם. הווארד לא הצליח להעביר את המידע לצוות התביעה בזמן, והשריף של מחוז טלהאצ'י כלא את השניים כדי למנוע מהם להעיד.
קו ההגנה העיקרי במשפט היה שהגופה שהוצאה מן הנהר לא הייתה גופתו של טיל, וההגנה אף טענה שייתכן שטיל בחיים. ההגנה הודתה שברייאנט ומילאם לקחו את טיל, אך טענה ששחררו אותו לאחר מכן. דודו של טיל, מוז רייט, זיהה רק את מילאם כאחד האנשים שלקחו את טיל עמם. עצם הזיהוי היה מעשה יוצא דופן, שכן הייתה זו הפעם הראשונה בה העז אדם שחור להאשים אדם לבן. על פי חוקי המדינה, תוצאת משפט שבו קיימת האשמה ברצח הייתה יכולה להיות אחת משלוש: מאסר עולם, עונש מוות או זיכוי. ב-23 בספטמבר זיכה חבר המושבעים את שני הנאשמים לאחר דיון שנמשך 67 דקות. אחד המושבעים אמר שלו לא היו מפסיקים באמצע את הדיון כדי לשתות גזוז, היה הדיון קצר עוד יותר.
הועלו כמה סיבות לתוצאה זו של המשפט. הטענה העיקרית הייתה שחבר המושבעים היה מורכב מלבנים תושבי אזור הגבעות במחוז טלהאצ'י, אזור עני שבו התחרות בין לבנים לשחורים הייתה גדולה והגזענות של תושבי האזור הייתה רבה. התביעה שגתה כאשר פסלה מחבר המושבעים אנשים שהכירו את ברייאנט ומילאם; כל מי שהכיר את השניים היה בעל דעה שלילית לגביהם. מאוחר יותר אישרו המושבעים שידעו שהנאשמים אכן ביצעו את הרצח, אך היו סבורים שאין להעניש אותם במאסר עולם או בעונש מוות על רצח אדם שחור. לעומתם, העידו מושבעים אחרים שקיבלו את טיעוני ההגנה.
חודשיים לאחר המשפט על עברת הרצח סירב חבר מושבעים גדול להגיש כתב אישום נגד ברייאנט ומילאם באשמת חטיפה.
תגובות והודאה

העיתונים בערים הגדולות, וכן כתבי עת קתולים, פרוטסטנטים, יהודיים וסוציאליסטים הגיבו בחריפות כנגד פסק הדין, ומתחו ביקורת נוקבת על החברה האמריקאית. עיתונים בדרום ארצות הברית, במיוחד במיסיסיפי, ראו בפסק הדין הליך משפטי הוגן. הסיפור של אמט טיל המשיך לעורר סערה שבועות רבים לאחר המשפט, ועורר דיון ציבורי נרחב בין דרומיים, צפוניים, שחורים ולבנים.
ב-1956 הסכימו ברייאנט ומילאם להתראיין לכתב העת "לוּק" (Look), תמורת תשלום שנע בין 3,600 ל-4,000 דולר. הגנת הסיכון הכפול (Double Jeopardy) מונעת הגשת כתב אישום נגד נאשמים בעברה שממנה זוכו, ולפיכך יכול היה מילאם להודות כעת שירה באמט טיל. השניים לא חשו אשמים ולא חשו שעשו דבר מה שאינו ראוי.
התגובות לראיון היו סוערות. תומכיהם של ברייאנט ומילאם נטשו אותם; שחורים הפסיקו לקנות בחנויותיהם והם הגיעו לפשיטת רגל. בנקים סירבו להלוות להם כסף כדי שיוכלו לנטוע. הודאותיהם חסרות הבושה ברצח הביאו את מנהיגי התנועות לזכויות האזרח לדרוש מממשלת ארצות הברית לחקור לעומק את המקרה, והרצח היה אחת הסיבות העיקריות שהביאו לחקיקת חוק זכויות האזרח ב-1957; החוק איפשר לממשלה הפדרלית להתערב בחקירות מקומיות במדינות השונות כאשר ישנה פגיעה בזכויות האזרח.
לאחר הרצח

מילאם וברייאנט עברו לטקסס לכמה שנים, ולאחר מכן שבו למיסיסיפי. מילאם מת ב-1980 מסרטן, בגיל 61. ברייאנט התגרש מקרוליין, ונישא מחדש ב-1980. גם הוא מת מסרטן ב-1994, בגיל 63. אמו של אמט נישאה מחדש, החלה לעבוד כמורה, והייתה פעילה בארגוני זכויות האזרח. היא נפטרה ב-2003.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 טענו כמה תוכניות טלוויזיה וספרים שונים כי כמה וכמה אנשים היו מעורבים ברציחתו של טיל. ב-2004 הודיעה מחלקת המשפטים של ארצות הברית על פתיחת חקירה מחודשת של המקרה, כדי לבדוק האם אנשים נוספים היו מעורבים ברצח. ב-31 במאי 2005 הוצאה גופתו של טיל מקברה, ובדיקות שונות הוכיחו סופית שזו אכן גופתו של הנער. הגופה נקברה מחדש ב-4 ביוני. חבר מושבעים גדול, מורכב ברובו ממושבעים שחורים, הכריע בפברואר 2007 כי אין יסוד להניח שאנשים נוספים היו מעורבים ברצח.
בראיון ב-2008 הודתה קרוליין ברייאנט כי עדותה בבית המשפט הייתה שקרית וכי הנער שרק לעברה כנראה, אך לא הציע לה הצעות מגונות ולא התפאר בפניה בניסיונו עם נשים לבנות. בראיון מסרה ברייאנט כי לא משנה מה עשה הנער, לא הגיע לו מה שקרה לו. בתגובה דרשו גורמים בציבור שברייאנט תיעצר ותישפט על עדות שקר, אך הבקשה נדחתה על הסף.
השפעה והנצחה

הרצח של אמט טיל הפך לסמל לאפליה המשפטית כלפי שחורים בדרום ארצות הברית. ביוזמת ה-NAACP יצאה מיימי טיל בראדלי לסיור בכל רחבי ארצות הברית, כדי לגייס תרומות ואהדה לתנועה; היה זה מן הסיורים המוצלחים ביותר שיזמה.
רבים רואים ברצח ובמשפט את האירוע המרכזי שהביא לעליית כוחן של התנועות לזכויות האזרח בדרום ארצות הברית. חודשיים לאחר זיכויים של ברייאנט ומילאם, ב-1 בדצמבר 1955, סירבה רוזה פארקס לפנות את מושבה באוטובוס לנוסע לבן, אירוע שהביא לחרם האוטובוסים של מונטגומרי, ולביטול ההפרדות הגזעיות; שנה לאחר המשפט, בספטמבר 1957, החל משבר ליטל רוק, במהלכו כפה הממשל הפדרלי על מדינת ארקנסו לשלב תלמידים שחורים בבית ספר תיכון. רוזה פארקס אמרה כי הרצח והמשפט של אמט טיל היו הסיבה העיקרית למעשיה. בקיץ שלפני הרצח מנו אפריקאים-אמריקאיים 41% מאוכלוסיית הדלתא של מיסיסיפי, אך רק 265 איש היו רשומים כמצביעים. תשע שנים לאחר הרצח, ב-1964, כבר היו 63,000 מצביעים שחורים רשומים.
טיל מונצח באנדרטה הנמצאת בפואבלו, קולורדו, בה הוא עומד עם מרטין לותר קינג. שמו מופיע על אנדרטת זיכרון של התנועה לזכויות האזרח במונטגומרי, אלבמה, כאחד מארבעים המרטירים שנרצחו למען התנועה.
פרשת הרצח של אמט טיל חלחלה לתודעה האמריקנית דרך הכיסוי התקשורתי ודרך יצירות ספרותיות ואמנותיות רבות שנכתבו בהשפעת הרצח. בין הכותבים היה הסופר זוכה פרס נובל ויליאם פוקנר, בן מיסיסיפי, שפרסם ב-1956 מסה בשם "על הפחד" (On Fear); פוקנר שאל במסתו מה מפחיד כל כך את הבדלנים, פחד שהביא לרצח של נער בן 14. יצירה מפורסמת נוספת שהושפעה מן האירוע הייתה הספר "אל תיגע בזמיר", מאת הרפר לי, התפרסם ב-1960. הספר מתאר משפט של אדם שחור שנאשם באונס אשה לבנה; מבקרי ספרות מצאו דמיון רב בין המשפט המתואר בספר לבין משפטו של אמט טיל. הזמר בוב דילן הקליט ב-1962 שיר שנקרא "מותו של אמט טיל", ויצירות המאזכרות את הרצח ואת המשפט הופיעו שנים רבות לאחר מכן, וגם ב-2010.
בשנת 2022 יצא הסרט סיפורו של אמט טיל, המספר את קורות המקרה מנקודת מבטה של אימו, מיימי טיל. בינואר 2023 אישור הקונגרס של ארצות הברית את הענקת עיטור מדליית הזהב של הקונגרס לטיל ולאימו.
ראו גם

רצח פעילי זכויות האזרח במיסיסיפי (1964)
הערות שוליים

↑  33°39′4″N 90°12′33″W﻿ / ﻿33.65111°N 90.20917°W﻿ / 33.65111; -90.20917
↑  33°58′12″N 90°22′11″W﻿ / ﻿33.97000°N 90.36972°W﻿ / 33.97000; -90.36972
↑  33°52′59″N 90°43′41″W﻿ / ﻿33.88306°N 90.72806°W﻿ / 33.88306; -90.72806
↑  האיומים על הווארד אכן היו אמיתיים, והוא נאלץ לעזוב את ביתו כמה שנים מאוחר יותר ולעבור לשיקגו בשל איומים אלה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007442642105171  PLWABN: 9810589032705606  BIBSYS: 90802881  BnF: cb15646432w (data)  GND: 135805244  ISNI: 0000 0000 5554 8859  LCCN: n87906703  NTA: 271576847  SNAC: w6r80fq6  SUDOC: 13610150X  VIAF: 4002894   WorldCat (עם VIAF): 4002894 
מקום מגוריו האחרון של טיל
שרידי החנות של הזוג ברייאנט, 2009
טריפטיכון הנצחה לאמט טיל
אקי ודג מומלח

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מאכלי דגים 
 מוצא:  ג'מייקה 
 מרכיבים עיקריים:  אקי, dried and salted cod 
 
אקי ודג מומלח הוא המאכל הלאומי של ג'מייקה שמוכן עם אקי ודג בקלה מומלח.
רקע

פרי האקי (Blighia sapida) הוא הפרי הלאומי של ג'מייקה. הוא הובא לאיים הקריביים מגאנה לפני 1725 מכיוון ש"אקי" הוא שם אחר לעם דובר שפת האקאן, האקיאם. שמו המדעי של הפרי מכבד את קפטן ויליאם בליי שלקח אותו מג'מייקה לגנים הבוטניים המלכותיים גני קיו, אנגליה בשנת 1793 והציג אותו למדע. מכיוון שחלקים מהפרי רעילים, כמו קליפת הזרעים לפני פתיחת הקליפה בשלב ההבשלה, קיימות הגבלות משלוח בעת יבוא למדינות כמו ארצות הברית. דג הבקלה המומלח, לעומת זאת, הוצג בג'מייקה להאכלת העבדים המשועבדים כמקור חלבון עמיד וזול. במערב אפריקה, אקי משמש בעיקר כתרופה או מרכיב לסבון ואינו נצרך כמזון.
הכנה

כדי להכין את המנה, דג הבקלה המומלח מוקפץ עם אקי מבושל, בצל, פלפלי מצנפת סקוטית, עגבניות, ולאחר מכן מתובל בתבלינים כמו פלפל שחור ופפריקה. ניתן לקשט אותו בבייקון ועגבניות והוא מוגש בדרך כלל כארוחת בוקר לצד פרי עץ הלחם, לחם מבצק קשה, כיסונים או בננות ירוקות מבושלות.
אקי ודג מומלח ניתן לאכול גם עם אורז ואפונה או עם אורז לבן רגיל. כאשר משולבים תבלינים (בצל, אסקליון, טימין, שום) ודג מומלח עם אורז רגיל, המנה נקראת לעיתים קרובות "אורז מתובל", שיכולה להיות ארוחה בסיר אחד כולל האקי.
בתרבות נפוצה

אקי ודג מומלח נחשבים כאמור למאכל הלאומי של ג'מייקה.   לפי עיתון הגרדיאן, האצן הג'מייקני יוסיין בולט נוהג לאכול אקי ודג מומלח לארוחת הבוקר. שיר הלהיט של הארי בלפונטה משנת 1956 "Jamaica Farewell" מכריז: "Ackee rice, saltfish are nice".
לקריאה נוספת

רשימת מנות ג'מייקניות
הערות שוליים

↑  Millicent Taffe (7 במרץ 2013). The Original Ackee and Salt Fish Recipe. Booktango. p. 14. ISBN 978-1-4689-2493-0. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "ACKEE". אורכב מ-המקור ב-2012-04-24. נבדק ב-2013-04-01.
↑  "Import Alert 21-11".
↑  Wilson, Korsha (21 ביוני 2017). "The History of Jamaica Tastes Like Ackee and Saltfish". Vice. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Sainsbury, Brendan. "Ackee and saltfish: Jamaica's breakfast of champions". www.bbc.com (באנגלית). נבדק ב-2023-06-02.
↑  Heather Arndt Anderson (11 ביולי 2013). Breakfast: A History. AltaMira Press. p. 74. ISBN 978-0-7591-2165-2. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  James Newton. Jamaican Cookbook - Classic Jamaican Cuisine. Springwood emedia. p. 13. ISBN 978-1-4762-3118-1.
↑  John DeMers (13 במרץ 2012). Authentic Recipes from Jamaica. Tuttle Publishing. p. 66. ISBN 978-1-4629-0536-2. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Rashid, Adnan (18 באוקטובר 2019). "Take a sneak peek at the exciting new menu at this Burton pub". Derbyshire Live. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Keith Lorren. Caribbean Soul Cookbook. Lulu. p. 24. ISBN 978-1-105-91549-9.
↑  Dr. Milicent J. Coburn (3 בנובמבר 2017). Treasures of the Tropics. Trafford Publishing. p. 74. ISBN 978-1-4907-8462-5. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Dunne, Daisy. "Interactive: How climate change could threaten the world's traditional dishes". Carbon Brief. נבדק ב-9 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Washington, Bryan (1 ביולי 2019). "Coming Back to Ackee and Saltfish, Jamaica's National Dish". The New Yorker. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Top 10 National Dishes -- National Geographic". Travel (באנגלית). 2011-09-13. אורכב מ-המקור ב-14 באוקטובר 2016. נבדק ב-2020-08-08. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Seal, Rebecca (18 באפריל 2015). "Breakfast of champions: Usain Bolt's ackee and saltfish". The Guardian. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Harry Belafonte – Jamaica Farewell, נבדק ב-2021-10-19
אנטואנט סיבלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 בפברואר 1939 (בת 85) ברומלי, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית הספר המלכותי לבלט 
 תקופת הפעילות:  1956–1989 (כ־33 שנים) 
 פרסים והוקרה:  גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית  Queen Elizabeth II Coronation Award 
 בן או בת זוג:  מייקל סומס (1964–1973) 
 
דיים אנטואנט סיבלי (באנגלית: Dame Antoinette Sibley, נולדה ב-27 בפברואר 1939) היא פרימה בלרינה בריטית. היא הצטרפה לבלט המלכותי מבית הספר של הלהקה בשנת 1956 והייתה לסולנית בשנת 1960. סיבלי נודעה לתהילה הודות לשותפותה עם אנתוני דואל. לאחר פרישתה מריקוד בשנת 1989, התמנתה לנשיאת האקדמיה המלכותית למחול בשנת 1991, למאמנת אורחת בבלט המלכותי (1991) ולראש מועצת המנהלים של הבלט המלכותי (2000).
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

סיבלי נולדה בלונדון. היא למדה בבית ספר ללימודי אמנות בלונדון ובבית הספר המלכותי לבלט. הופעתה הראשונה על במה הייתה כברבור באגם הברבורים בינואר 1956, כשהייתה עדיין תלמידה. ביולי של אותה שנה הצטרפה לבלט המלכותי.
בתחילה מילאה סיבלי תפקידים קטנים, כגון חברתה של סוונהילדה בקופליה וכיפה אדומה בהיפהפייה הנרדמת. ג'ואן לוסון כתבה ב"The Dancing Times" על ריקודה של סיבלי, "סגולות ליריות ושטף קו יפה". ב-21 במרץ 1959 נתנה נינט דה ולואה, המנהלת האמנותית של הבלט המלכותי, לסיבלי את התפקיד הראשון הגדול שלה, בהצגת שחרית בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, סוונהילדה בקופליה. במהלך 1959 זכתה סיבלי בהזדמנות לקבל את הדרכתה של אחת הבלרינות הגדולות ביותר במאה ה-20, תמרה קרסבינה.
ב-24 באוקטובר 1959 ניתן לסיבלי באופן בלתי צפוי התפקיד הראשי באגם הברבורים כבת זוגו של הרקדן הראשי מייקל סומס. זו הייתה פריצתה הדרך הגדולה, שאחריה לא איחרו לבוא מסעות הפעות בארצות הברית ובברית המועצות. נטליה רוֹזְלֵבְלֶָבָה כתבה ב"רשומות הבלט" על סיבלי והבלט המלכותי בהופעה במוסקבה, "לקסם הנעורים, טכניקה טובה ואישיות מלבבת יש חלק בהצלחת הרקדנים האלה. כדי להגיע לגדולה יהיה עליהם להשקיע הרבה יזע ודמעות בפיתוח אמנות בימה בשלה."
קריירה עיקרית

אחד מתפקידיה החשובים הראשונים של סיבלי היה ב"Jabez and the Devil" ‏ (1961), בכוריאוגרפיה מאת אלפרד רודריגז, שהיה אחד הראשונים שהכיר בכשרונותיה. ב-27 בדצמבר 1961 רקדה לראשונה את אורורה' ב"יפהפייה הנרדמת", עם ג'ון גילפין כבן-זוגה. ההופעה זכתה בשבחים: "אורורה שלה, כבר מקסימה, מבטיחה להיות לדורה מה שפונטיין הייתה לשלי." "החלום" של פרדריק אשטון (1964), גרסת בלט לחלום ליל קיץ של שייקספיר, נוצר למען סיבלי והרקדן המבטיח אנתוני דואל. אשטון נתן לסיבלי את תפקיד טיטניה ולדואל את תפקיד אוברון. ארכיבר הבלט דייוויד ווהן כתב, ש"ההופעה הבטיחה לה מקום בתולדות הבלט בן-זמננו ולו משום שהציגה לראשונה שותפות חדשה, סיבלי ודואל, שהערכת הקהל הציבה במקום שני רק לפונטיין ונורייב ..." ווהן כתב על הופעתה של סיבלי, "אף לא אחד הצליח לחקות את מהירותה של סיבלי ואת יכולתה לגלם יצור פראי-למחצה, או את שטף הביטוי החלק כמשי של דואל."
סיבלי עשתה לה שם בתקופת שהוותה בבלט המלכותי הודות להופעותיה ב"רומיאו ויוליה" של מקמילן. היא רקדה גם כאודט ואודיל באגם הברבורים, כז'יזל וכאורורה ב"יפהפייה הנרדמת". עוד תפקידים היו בבלטים של אשטון, "וריאציות סימפוניות" ו"דפניס וכלואה", ב"מחולות בכינוס" ואחר הצהריים של פאון של ג'רום רובינס. סיבלי גם הייתה הבלרינה, שמקמילן בחר בה ליצור את התפקיד הראשי ב"סיפורה של מנון".
בין הבלטים האחרים שסיבלי יצרה בהם תפקידים "מונוטונים", "ג'אז קלנדר", "אנסטסיה", "טריאד", "הזמנה למסע", "'Varii Capricci", "דמויות חומקות" ו"וריאציות אניגמה". כשסיבלי הודיעה לראשונה על פרישתה, כתבה מרי קלארק בעיתון הגרדיאן,
רקדניות אחרות יירשו את תפקידי הבלרינה אבל יצירה אחת קטנה של אשטון תהיה תמיד של סיבלי. אף אחת לא הצליחה, אף אחת לא תצליח, להגיע אל לבה של דוראבלה בווריאציות אניגמה כפי שעשתה זאת סיבלי. היו וישנן מלכות ברבורים אחרות, אורורות וז'יזלות אחרות, אבל לכל מי שראה את סיבלי רוקדת יש דוראבלה אחת בלבד.
פרישה

סיבלי הודיעה על פרישתה ב-1979, אבל שוכנעה לחזור. היא פרשה לבסוף ב-1989, אחרי חודשים של מאבק בפציעה. היא קיבלה את עצתה של תמרה קרסבינה, שאמרה, "עזבי את הבמה לפני שהבמה תעזוב אותך." לאחר פרישתה התמנתה לנשיאת האקדמיה המלכותית למחול ב-1991, למאמנת אורחת של הבלט המלכותי (1991) וליו"ר מועצת המנהלים של הבלט המלכותי (2000).
סטודיו לבלט קרוי על שמה בבית הספר "פרנסיס הולנד" בכיכר סלואן, שערך ערב לכבודה ותמונות דיוקן שלה רוקדת ב"היפהפייה הנרדמת", "אחר הצהריים של הפאון" ו"תמונות בלט" תלויות בסטודיו לבלט הקרוי על שמה.
חיים אישיים

בין 1964 ל-1973 הייתה סיבלי נשואה לרקדן מייקל סומס. אחרי גירושיהם, נישאה ב-1974 לבנקאי תושב לונדון, ריצ'רד פנטון קורבט. יש להם בן ובת. קורבט מת ב-17 במאי 2021 בגיל 83.
הערות שוליים

↑  "Sibley, Dame Antoinette, (Dame Antoinette Corbett)", Who's Who 2013, A & C Black, online edition Oxford University Press, November 2012, accessed 5 July 2013  "מי ומי" 2013 המקוון, "סיבלי, דיים אנטואנט (דיים אנטואנט קורבט)", הוצאת אוניברסיטת אוקספורד (נדרש מינוי)
↑  =1"מי ומי"
↑  [קלארק, מרי, "הרקדנית שהחליטה לפרוש", הגרדיאן, 12 במאי 1979, עמ' 11.
↑  הטלגרף הבריטי, הודעה על מוות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007404809505171  BIBSYS: 90503386  BnF: cb12567308t (data)  GND: 1229243410  ISNI: 0000 0000 9948 4658  LCCN: n82087040  NTA: 073282103  SUDOC: 070688486  VIAF: 11192846   WorldCat (עם VIAF): 11192846
אנטואן תומסון ד'אבדי

| --- | --- |

 לידה:  3 בינואר 1810 דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד
 פטירה:  19 במרץ 1897 (בגיל 87) פריז, צרפת
 ענף מדעי:  גאוגרפיה אסטרונומיה בלשנות
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב של החברה הגאוגרפית הצרפתית (1850)  אביר בלגיון הכבוד 
 בן או בת זוג:  Virginie Vincent de Saint-Bonnet 
 
אַנְטוּאָן תוֹמְסוֹן דַ'אבָּדִי דָ'ארַסְט (בצרפתית: Antoine Thomson d'Abbadie d'Arrast‏; 3 בינואר 1810 – 19 במרץ 1897) היה מגלה ארצות, גאוגרף, אתנולוג, בלשן ואסטרונום צרפתי יליד אירלנד. יחד עם אחיו הצעיר, ארנו-מישל ד'אבדי, ערך מסעות חקר בחבש במחצית הראשונה של המאה ה-19.
ביוגרפיה

ד'אבדי נולד כנתין בריטי בדבלין שבאירלנד למשפחת אצילים בסקית למחצה מפרובינציית סול שבצרפת. אביו, מישל אבדי, נולד בארסט-לרביה ואמו הייתה אירית. בשנת 1818 עברה המשפחה לצרפת, שם קיבלו האחים חינוך מדעי קפדני. בשנת 1827 השלים אנטואן תואר ראשון בטולוז, והחל משנת 1829 החל לימודי משפטים בפריז.
הוא נשא לאישה את וירז'יני ונסן דה סן-בונה ב-21 בפברואר 1859, והתיישב באנדיי (אנ') שם רכש 250 הקטאר לבניית טירה. הוא היה לראש העיר של אנדיי בין השנים 1871 ל-1875.
ד'אבדי היה אביר לגיון הכבוד, אות שאותו קיבל ב-27 בספטמבר 1850, וחבר באקדמיה הצרפתית למדעים. הוא נפטר ב-1897 והוריש את מתחם ד'אבדי ואת הטירה באנדיי, אשר מניבים 40,000 פרנק בשנה, לאקדמיה למדעים, בתנאי שיפיקו קטלוג של חצי מיליון כוכבים בתוך חמישים שנה.
עבודתו > אתיופיה

בשנת 1835 נשלח מטעם האקדמיה הצרפתית לשליחות מדעית בברזיל, שתוצאותיה פורסמו ב-1873 תחת הכותרת Observations relatives à la physique du globe faites au Brésil et en Ethiopie (תצפיות בתחום הגאופיזיקה שנערכו בברזיל ובאתיופיה). ב-1837 יצאו האחים ד'אבדי לכיוון חבש ועגנו במאסאווה בפברואר 1838. הם נסעו ברחבי אתיופיה, והגיעו דרומה עד לממלכת קאפה לעיתים נסעו יחד ולעיתים בנפרד. בנוסף למחקרים שערך, ד'אבדי התעמק בפוליטיקה המקומית ודיבר בזכות צרפת והמיסיונרים הקתולים. שני האחים חזרו לצרפת ב-1848 עם רשמים על הגאוגרפיה, הגאולוגיה, הארכאולוגיה וההיסטוריה הטבעית של האזור.
ד'אבדי היה מעורב במחלוקות שונות שנגעו הן למחקרים הגאוגרפיים שערך והן לתככים הפוליטיים שבהם היה מעורב. הוא הותקף, במיוחד על ידי צ'ארלס טילסטון בקה, שהטיל ספק במהימנות עבודתו, בפרט בהתייחסו למסע לקאנה. אבל מחקרים שבוצעו על ידי חוקרים לאחר מכן הראו שד'אבדי היה די מהימן באשר לעובדות שציין, אם כי שגה בקביעתו, שעליה ערער בקה בחריפות - שהנילוס הכחול היה הזרם המרכזי של הנילוס. התוצאות הטופוגרפיות של מחקריו פורסמו בפריז בין השנים 1860–1873 ב-Géodésie d'Éthiopie (הגאודזיה של אתיופיה), והיו מלאות במידע יקר ביותר ומלוות בעשר מפות. מתוך ה-Géographie de l'Ethiopie (גאוגרפיה של אתיופיה) שיצא בפריז בשנת 1890 פורסם רק כרך אחד. ב- Un Catalog raisonné de manuscrits éthiopiens שיצא בפריז ב-1859 מובא תיאור של 234 כתבי יד אתיופיים שנאספו על ידי ד'אבדי. הוא גם ערך מספר מילונים, כולל Dictionnaire de la langue amariña (מילון השפה האמהרית) שפורסם ב-1881, והכין מהדורה של "הרועה של הרמאס" בגרסה הלטינית ב-1860. הוא פרסם מאמרים רבים העוסקים בגאוגרפיה של אתיופיה, מטבעות אתיופיים וכתובות עתיקות. תחת הכותרת "Reconnaissances magnétiques" פרסם ב-1890 תיאור של התצפיות המגנטיות שערך במהלך מספר מסעות לים סוף וללבנט. התיאור הכללי של מסעותיהם של שני האחים פורסם על ידי ארנו-מישל בשנת 1868 תחת הכותרת Douze ans dans la Haute Ethiopie (שתים-עשרה שנים ברמה האתיופית).
ד'אבדי פיתח אמצעים לייעול טכניקות בגאודזיה, יחד עם המצאת תאודוליט חדש למדידת זוויות.
עבודתו > בסקית ובסקופיליות

ד'אבדי היה בסקי למחצה ופיתח עניין מיוחד בשפה הבסקית לאחר שפגש את הנסיך לואי לוסיאן בונפרטה בלונדון. הוא החל את עבודתו האקדמית על השפה הבסקית ב-1852.
בהיותו דובר את הניבים הסולטיני והנווארו-לפורדי של בסקית, שכן היה תושב לפורדי, אבדי ראה עצמו כבאסקי מסול. המוטו הבאסקי הפופולרי Zazpiak Bat (השבעה שהם אחד) מיוחס לד'אבדי.
טירת אבדיה

ד'אבדי כינה את הטירה שלו בשם אבאדיה, שם שעדיין משתמשים בו הבסקים. עם זאת, בצרפתית הוא מכונה בדרך כלל Chateau d'Abbadie (טירת ד'אבדי) או Domaine d'Abbadia (אחוזת ד'אבדיה).
הטירה נבנתה בין השנים 1864–1879 על צוק ליד האוקיינוס האטלנטי, ועוצבה על ידי אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק בסגנון נאו-גותי. הטירה נחשבת לאחת הדוגמאות החשובות ביותר של אדריכלות נאו-גותית בצרפת. היא מחולקת לשלושה חלקים: המצפה והספרייה, הקפלה והמגורים.
הטירה עדיין שייכת לאקדמיה הצרפתית למדעים. ד'אבדי הוריש אותה לאקדמיה בתנאי שתפיק קטלוג של חצי מיליון כוכבים בתוך חמישים שנה, ובתנאי שהעבודה תתבצע על ידי אנשי מסדרים דתיים.
הטירה סווגה כמונומנט היסטורי מוגן על ידי צרפת ב-1984. רוב שטח הטירה שייך כעת לסוכנות להגנת החופים ומנוהל על ידי העיר אנדיי.
פרסים והוקרה

ד'אבדי קיבל את אות אביר לגיון הכבוד הצרפתי ב-27 בספטמבר 1850. הוא היה חבר בלשכת קווי האורך (אנ') ובאקדמיה הצרפתית למדעים. שני האחים קיבלו ב-1850 את המדליה הגדולה של החברה הגאוגרפית הצרפתית.
אחוזת אבדיה באנדיי, בעיצובו של אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק
אלגוריתם KMP

אלגוריתם KMP הוא אלגוריתם בתחום מדעי המחשב להתאמת תבניות הפועל בזמן ליניארי במקרה הגרוע. האלגוריתם התגלה בשנת 1970 על ידי דונלד קנות' ווואן פראת', ובאופן בלתי תלוי על ידי ג'יימס מוריס. השלושה פרסמו יחדיו את האלגוריתם בכתב העת SIAM בשנת 1977.
מטרתו של האלגוריתם היא למצוא מופעים של מחרוזת P (תבנית, pattern) בתוך מחרוזת T (טקסט), כאשר  |T|=n,|P|=m.
בעוד האלגוריתם הנאיבי לביצוע פעולה זו פועל בזמן  \mathrm {O} (mn) בזמן הגרוע, אלגוריתם KMP עובד בזמן  \mathrm {O} (n) בזמן גרוע.
תיאור האלגוריתם

נניח  T=t_{0}t_{1}...t_{n-1} וגם  P=p_{0}p_{1}...p_{m-1}
האלגוריתם הנאיבי להתאמת מחרוזות, יחפש עבור כל מיקום בטקסט האם הוא התחלה של המחרוזת. אלגוריתם זה עובד בזמן  \mathrm {O} (mn). אלגוריתם KMP משתמש בטרנזיטיביות של התאמת מחרוזות על מנת לחסוך השוואות מיותרות. בכל פעם שהאלגוריתם יתקל בנקודת חוסר התאמה בטקסט, הוא יחזור להתאים את הרישא הארוכה ביותר של התבנית המתאימה לסיפא הארוכה ביותר של הטקסט בנקודה בו נתקלנו בחוסר התאמה.
על מנת להתאים בין הרישא הארוכה ביותר לסיפא הארוכה ביותר, נבנה טבלה ייעודית ונוכל להציץ בה בזמן קבוע.
תיאור האלגוריתם > הסבר ויזואלי

כאשר ניתקל בתבנית ABCABCD ובטקסט ABCABCABCABCABCABCD, נקודת  אי ההתאמה הראשונה תהיה באינדקס 6.
ניתן לשים לב, שהאלגוריתם הנאיבי יתחיל לחפש מהאינדקס הבא (1), למרות שניתן לדלג מידית לאינדקס 3. KMP יודע לדלג לאינדקס 3, מכיוון שלאחר שהתאמנו את A באינדקס 0, B באינדקס 1 ו-C באינדקס 2, ברור שלא נוכל להתאים את A באינדקסים 1 או 2.
בנוסף, לאחר שנתחיל את הבדיקה מחדש באינדקס 3, אין טעם לבדוק ששלושת התווים הראשונים זהים, מכיוון שווידאנו זאת כבר קודם, כלומר המחרוזת שהותאמה עד כה היא ABCABC, ומחרוזת זו נגמרת ב-ABC. לכן, יש סיפא באורך 3 (ABC) שמתאימה לרישא באורך 3 (גם כן, ABC), ולכן ניתן לחסוך את ההתאמה של שלושת התווים הראשונים.
על ידי התאמת הרישא לסיפא, אנחנו הלכה למעשה מוודאים שלא ייווצר מצב בו אנו מדלגים על התאמה. ניתן לחלק לשני מקרים:
אם קיימת סיפא שמתאימה לרישא, אז אי אפשר לדלג על כל אזור אי ההתאמה, אבל בתוך הדילוג אנחנו כבר יודעים שהרישא שווה לסיפא, ולכן אין צורך לבדוק אותה.
אם לא קיימת רישא שמתאימה לסיפא, אזי בכל מקום אליו נקפוץ בטווח שכרגע בדקנו לא תמצא התאמה, ולכן ניתן לדלג ישירות על כל החלק המאומת.
מהגדרה זאת ניתן לקבל את ההרגשה שהאלגוריתם פועל בזמן ליניארי, בהנחה שפעולות הבדיקה על הרישא והסיפא פועלות בזמן קבוע.
פסאודו קוד > חיפוש

קלט - T, P
אורך תבנית - m, אורך טקסט - n
בנה טבלת סיפות A עבור התבנית P
0\to i
0\to j
כל עוד i<n בצע:
כל עוד T[i]=P[j] וגם j<m,i<n בצע:
i+1\to i
j+1\to j
אם j=m, דווח על התאמה באינדקס i-j
אם i=n, סיים
i-min(0,A[j])\to i
max(A[j],0)\to j
פסאודו קוד > בניית טבלה

קלט - T באורך n
צור מערך A בגודל n עם אפסים
שים באיבר הראשון במערך -1
לכל i=1...n בצע:
i-1\to i'
כל עוד i'>0 בצע
אם  T[i-1]=T[A[i']] צא מהלולאה
אחרת  A[i']\to i'
A[i']+1\to A[i]