stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צב יבשה מרגינטי
בשבייה > בטרריום

ניתן לגדל צבים בשבייה אם בעליהם מבינים היטב את צורכיהם. את קופסת הזכוכית (הטרריום) יש למלא בחמישה סנטימטרים של אדמה עשירה ברקבובית. יש לקרב אליה מנורה חמה באופן כזה שנורת 60 ואט תהיה בגובה של 15–20 סנטימטרים מעל פני האדמה. יש להאכיל את הצבים מספר פעמים ביום במזון הטבעי שלהם, ולקחת בחשבון שמערכת העיכול שלהם אינה מעכלת היטב מזון המכיל כמות גדולה של חלבונים. כדי להתחמם, הצבים זקוקים לאור על סגול, ומסיבה זו יש לאפשר להם להתחמם באור השמש מדי יום. בתקופת הקיץ ניתן להוציאם מחוץ לבית למטרה זו; אם הם לא נמצאים ב"תרדמת חורף" בחורף, אז יש לאפשר להם גישה לשמש כל יום. יש לוודא שהצב אינו מתחמם יתר על המידה (ניתן להיעזר במד טמפרטורה).
עם כל זאת, צבי היבשה מוגנים באמצעות אמנות וחוקים בינלאומיים שונים, כגון אמנת CITES המגבילה את הסחר בחיות בר מבחינה עולמית. בישראל יכולים פינות חי וגני חיות לגדל צבי יבשה לאחר קבלת היתר מפורש בכתב מרשות הטבע והגנים.
בשבייה > בחוץ

באזורים ממוזגים, צבי יבשה מרגינטיים יכולים לחיות בסביבה פתוחה בתקופה שבין אמצע חודש מרץ עד אוקטובר. מלונתם צריכה להיות מונחת במקום חשוף לאור השמש בגינה, בעדיפות למקום הקרוב לבית. רצוי לספק להם כמות מספקת של חצץ בה הם יוכלו לכסות את עצמם באופן מושלם במקרה הצורך.
הצבים יעזבו את מקום מגורם בבוקר, יתחממו בשמש ויאכלו. לאחר מכן, הם יחזרו לביתם. לקראת סוף אחר-הצהריים הם יגיחו שנית מהמחסה שלהם. הצבים אינם זקוקים לאור שמש כיתר הזוחלים, כפי שלרוב נוטים לחשוב. עד אוקטובר, משכי ההפסקות שלהם יתארכו עם הזמן. באוקטובר יש להעביר אותם לתיבה מרווחת ובה עלים יבשים שנמצאת בחדר קריר. כאשר הטמפרטורה תגיע ל-10 מעלות צלזיוס ומטה, הצבים ייכנסו לתרדמת חורף עד אמצע מרץ; הצבים הצעירים יותר יתעוררו מתרדמת החורף מוקדם יותר.
גלריית תמונות

צב יבשה מרגינטי שבקע לא מזמן.
זוג צבי יבשה מרגינטיים מזדווגים.
תקריב על "כף הרגל" של צב יבשה מרגינטי.
Testudo marginata sarda מטילה ביצים.
הערות שוליים

↑  צב יבשה מרגינטי באתר הרשימה האדומה של IUCN
צב יבשה מרגינטי בוקע מביצתו
הסימון המלבני על הזנב אופייני לצבים החיים בשפת ביצות.
קבוצת ארמיות אפריקה

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  קבוצת ארמיות
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  23 בפברואר 1943 – 13 במאי 1943 (80 ימים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ארווין רומל הנס-יירגן פון ארנים
 
קבוצת ארמיות אפריקה (בגרמנית: Heeresgruppe Afrika) הייתה קבוצת ארמיות של הוורמאכט, שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

קבוצת ארמיות אפריקה, נוסדה ב-23 בפברואר 1943, בתוניסיה. בתור מסגרת פיקודית ליחידות גרמניות ואיטלקיות, שנשלחו לתוניסיה החל מנובמבר 1942, כדי למנוע את כיבושה על ידי כוחות בעלות הברית, לאחר  שהאחרונים השתלטו על מרוקו ואלג'יריה במסגרת מבצע לפיד. הקבוצה איחדה תחתיה את ארמיית הפאנצר אפריקה, ואת הארמייה הראשונה של הצבא המלכותי האיטלקי. הקבוצה נקראה בתחילה בשם קבוצת הפאנצר אפריקה, אולם בהמשך נקראה קבוצת ארמיות אפריקה. כמפקד הקבוצה מונה מפקד קורפוס אפריקה לשעבר ארווין רומל.
ב-28 בפברואר 1943, נקרא רומל לשוב לגרמניה וכמחליפו מונה הנס-יירגן פון ארנים, שפיקד על הקבוצה במהלך המערכה בתוניסיה. במאי הכריע לבסוף יתרונם המספרי והלוגיסטי של בעלות הברית את הכף, ויחידות גרמניות נכנעו בזו אחר זו עד שלבסוף נכנעה כל הקבוצה. לא הייתה כניעה אחת גדולה של כל הקבוצה, וארנים עצמו נכנע ב-13 במאי.
קבוצת ארמיות H

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  קבוצת ארמיות
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  11 בנובמבר 1944 – 7 במאי 1945 (178 ימים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה החזית המערבית
 פיקוד
 מפקדים
 
קבוצת ארמיות H (בגרמנית: Heeresgruppe H) הוא שמה של קבוצת ארמיות של הוורמאכט שנלחמה בהולנד ובנורדריין-וסטפאליה במהלך מלחמת העולם השנייה.
קבוצת ארמיות H (האות H ל-הולנד) הוקמה ב-11 בנובמבר 1944 בהולנד. היא כללה את ארמיית הצנחנים הראשונה (בפיקודו של גנרל אלפרד שלם), והארמייה ה-25 (בפיקודו של גינתר בלומנטריט). בעת שהוצבה בהולנד כללה 12 דיוויזיות. במרץ 1945 קבוצת ארמיות H הפכה לפיקוד עליון צפון-מערב (Oberbefehlshaber Nordwest) בפיקודו של ארנסט בוש. לאחר שנהדפה אחורנית מהריין במבצע נבחרת (Varsity) של בעלות הברית בשלהי חודש מרץ, נכנעה קבוצת הארמיות לפילדמרשל מונטגומרי במאי 1945.
מפקדים

גנרל אוברסט קורט שטודנט (1 בנובמבר 1944 - 28 בינואר 1945)
גנרל אוברסט יוהנס בלסקוביץ (28 בינואר 1945 - 15 באפריל 1945)
גנרל-פלדמרשל ארנסט בוש (15 באפריל 1945 - 7 במאי 1945)
צמח מאזוז

| --- | --- |

הרב צמח מאזוז דורש בכנס "שואל ומשיב", בני ברק, אב ה'תשפ"ד
 לידה:  17 בפברואר 1947 (בן 77) כ"ז בשבט ה'תש"ז תוניס, תוניסיה הצרפתית
 מדינה:  תוניסיה, ישראל
 מקום מגורים:  בני ברק, ישראל
 רבותיו:  אביו, הרב מצליח מאזוז
 אב:  הרב מצליח מאזוז
 מנהל ישיבת כסא רחמים
הרב צמח מאזוז (נולד בכ"ז בשבט ה'תש"ז, 17 בפברואר 1947), הוא ממייסדי מוסדות "ישיבת כסא רחמים", ומשמש כמנהל הישיבה, משגיח, ור"מ. הוא בנו של הרב מצליח מאזוז, ואחיו הצעיר של הרב מאיר מאזוז.
ביוגרפיה

נולד בתוניס שבתוניסיה לכמסאנה חנה והרב מצליח מאזוז, מייסד ישיבת "כיסא רחמים" המקומית. בילדותו סבל מגמגום קשה, עד שאביו הורה לו לדבר לאט, והדבר עזר לו לדבר בצורה טובה. בגיל 16 מונה לרב בישיבת אביו. לאחר שהאב נרצח על ידי מתנקש מוסלמי בשנת ה'תשל"א (1971), עלה יחד עם אחיו לישראל, והם ייסדו מחדש בבני ברק את ישיבתו של אביהם.
הרב צמח מכהן כר"מ שיעור א' בישיבה הקטנה, בשיטת הלימוד של הישיבה בדרך ה"עיון תוניסאי". כמנהלה הרוחני של הישיבה הוא מעביר שיחת מוסר שבועית לבחורי הישיבה הגדולה. הוא עוסק בחינוך למעלה מ-50 שנה, והעמיד מאות תלמידים בתוניס ובישראל. במקביל הוא מנהל את הישיבה ועוסק בביסוסה ובהרחבת מוסדותיה, בשנת ה'תשל"ז הקים את מכון הרב מצליח להוצאת כתבי היד של אביו, ובמשך השנים התפתח המכון בניהולו והוציא מאות ספרים. בעידודו וביוזמתו הקימו תלמידי הישיבה מוסדות תורה ברחבי הארץ, בהם מספר תלמודי תורה וישיבות, וסמינר לבנות ספרדיות בשם "עטרת רחל", כיום לומדים בכלל המוסדות שתחת הנהגתו למעלה מאלף תלמידים.
למרות הגימגום ממנו סבל בילדותו, הוא מרבה לעסוק בנאומים ודרשות בכנסים ציבוריים.
ספרו

חזקו ויאמץ לבבכם - מדרשותיו המוסריות
הרב צמח מאזוז פותח את כנס "איגוד בני התורה" הספרדים, בירושלים (2006)
צריח נל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מגדל שמירה בחומות פריז
 כתובת:  בגדה השמאלית  ממול לובר
 מיקום:  פריז
 מדינה:  ממלכת צרפת
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  המאה ה-13
 תאריך פתיחה רשמי:  1200 
 תאריך פירוק:  1665
 מידות
 גובה:  25 מטר
 קואורדינטות:  48°51′27″N 2°20′14″E﻿ / ﻿48.8575°N 2.337222°E﻿ / 48.8575; 2.337222
  (למפת פריז מוגדלת) צריח נל(למפת פריז רגילה) צריח נל
 
צריח נל (בצרפתית: Tour de Nesle או La Tour de Nesle = טור דה נל) הוא אחד מארבעת הצריחים (מגדלי השמירה) של חומות פריז הישנות, שנבנו בתחילת המאה ה-13 על ידי המלך פיליפ אוגוסט, מלך צרפת ושנהרסו בשנת 1665.
הצריח התרומם בגדה השמאלית (דרומית) של הסן ממול לטירה הישנה של הלובר שבגדה הימנית. במקור הוא נודע כצריח אמלן (Tour Hamelin) והיה לו מבנה צילינדרי שקוטרו בערך 10 מטר.
גובהו היה בערך 25 מטר, עם צריח טורט בעל מדרגות המתנשא מעליו. מאוחר יותר נכלל הצריח נל בתוך הטירה הקרויה "אוטל דה נל".
בגדה הימנית של הסן ניצב צריח דומה, "צריח הפינה" - טור דו קואן Tour du Coin). שני הצריחים שמרו על הגישה נגד הזרם אל איל דה לה סיטה
בשנת 1308 קנה פיליפ היפה את הצריח מאמורי דה נל. ב-1319 המלך פילים החמישי העניק אותו למלכתו, ז'אן מבורגונדיה והיא, בצוואתה, הורישה אותו למכללת בורגונדיה, שהוקמה בהוראתה עבור אוניברסיטת פריז. בשנת 1665 הרס השלטון את הטירה ואת הצריח ונוצרה במקומן ככר קולז' דה קאטר נאסיון ("מכללת ארבע האומות"), שבה נבנה לימים המכון של צרפת עם ספריית מאזארן. צריח נל שכן במקום שבו נמצא כיום הביתן המערבי של ספריית מאזארן.
במדיה האמנותית

במאה ה-19 כתב אלכסנדר דיומא האב רומן ידוע "צריח נל" שבו תיאר את הבניין כזירה לאורגיות ולרציחתה של מלכת צרפת בתחילת המאה ה-14, ככל הנראה מרגריט מבורגונדיה. עלילת הרומן מתבססת על אגדה מהמאה ה-15 המוכרת כ"פרשת הצריח נל". אגדה זו מתמקדת באירועים אמיתיים שהתרחשו במקום בשנת 1314 כשכלותיו של המלך פיליפ הרביעי הואשמו במעשי ניאוף בתוך הצריח והגברים שנחשבו למאהביהם עונו, הוצלפו והוצאו להורג.
1832 - לפי הרומן נכתב מחזה בחמש מערכות על ידי דיומא האב ופרדריק גאייארדה.
פרשת צריח נל הייתה לנושא לעוד ספרים:
1913 - הרומן "בורידן, גבור צריח נל" - מאת מישל זבאקו
1955 - הכרך "מלך הברזל" מתוך סדרת הרומנים ההיסטוריים "המלכים המקוללים" מאת מוריס דרואון
גלריה

צריח נל בימי הביניים כפי שדמיין אותו ויולה-לה-דוק. מראה אל צפון-מערב ואל נהר הסן. שער נל הוא השער במרכז-ימין.
לוח על הקיר הצפוני של המכון של צרפת מצביע על מיקומו בעבר של צריח נל.
הצריח וטירת נל ("אוטל דה נל") וממול מעבר לנהר - ארמון לובר, לפי המפה של דה טרישה וואיו, בסביבות 1550
מפת מריאן, 1615 - בחלק התחתון של המפה - צריח נל, טירת נל (אוטל דה נל) והתעלה.
צריח נל ונהר סן קפוא בחורף 1607–1608 בציור מאת קרנבלה
ציור של צריח נל וארמון לובר וארמון דה לה סיטה
לקריאה נוספת

מתחם פריז בימי פיליפ אוגוסט באטלס היסטורי של פריז
ציונה רבאו קטינסקי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1907 עין סיניא, פלשתינה
 פטירה:  1995 (בגיל 88 בערך) תל אביב, ישראל
 מדינה:  ישראל
 שפות היצירה:  עברית
 נושאי כתיבה:  תל אביב
 תקופת הפעילות:  1973–1984 (כ־11 שנים)
 בן זוג:  ארוין רבאו
 צאצאים:  נורית כנען-קדר  יעל קציר  מיכה רבאו
 מספר צאצאים:  3
ציונה רבאו-קטינסקי (1907 – 1995) הייתה תזונאית, ומהראשונות שעסקו בתחום זה בארץ ישראל, פעילה ומנהלת מחלקה בויצו. בשנות ה-60 לחייה החלה לפרסם את ספריה, שעסקו בראשית ימי תל אביב.
ביוגרפיה

רבאו קטינסקי נולדה בכפר עין סיניא. אביה ברוך קטינסקי, מאנשי העלייה השנייה, מראשוני תל אביב, צאצא למנשה בן ישראל. אמה גוטה לבית שרתוק הייתה אחותם של זאב שרתוק ויעקב שרתוק.
הוריה עלו מפולין לארץ ישראל יחד עם שני אחיה של האם, והתיישבו בכפר עין סיניא שהיה בהרי אפרים, בדרך ירושלים-שכם. עסקו בחקלאות ובגידול צאן באחוזה שחכרו ממשפחות החוסיינים, ואחרי לידתה עברו לירושלים ומשם ליפו. ב-1908 התיישבו בשכונת "אחוזת בית" (נחלת בנימין) ונמנו בין ראשוני תל אביב. לרבאו-קטינסקי שתי אחיות צעירות: ידידה מילשטיין – מורה למוזיקה וצפירה קטינסקי-עוגן – מוזיקולוגית (אחותה הגדולה נפטרה בילדותה). בשנות ה-20 הייתה בין מקימי גדוד מגיני השפה העברית בתל אביב הקטנה.
רבאו-קטינסקי למדה בגימנסיה הרצליה. ובהמשך למדה תזונה באוניברסיטת לונדון. עם שובה ארצה החלה לעבוד כמדריכה לכימיה ולתזונה בבית הספר החקלאי בנהלל. בהמשך הפכה לאחת ממדריכות התזונה של ויצו וקיבלה על עצמה את ההדרכה במטבח הקיבוצי. כשהגיעה לחדרי האוכל הקיבוציים בשנות העשרים של המאה העשרים מצאה שם מצב הזנחה רבה: מבני המטבחים היו רעועים והאוכל הדל כלל מרק שעועית (בושל על פתיליות שבורות), לחם אפוי למחצה ובצל מטוגן. רבאו-קטינסקי החלה להדריך את חברות הקיבוץ, כשהיא מבקשת לעשות מהן טבחיות מקצועיות (כך לימדה אותן להכין תזונה מאוזנת מתרד וחצילים, לכבוש ירקות, להכין שימורים לחורף, לשלוח פשטידות לעובדים בשדה, לשמור על ההיגיינה, וכן לנהל פנקסים ולנעול את המחסן מפני חברי הקיבוץ שנהגו 'לסחוב' אוכל). רבאו-קטינסקי נחשבת לראשונה שדאגה לתפריטים ולתזונה נכונה בחדרי האוכל הקיבוציים.
רבאו-קטינסקי פרסמה 3 ספרים על תל אביב. ב-1973 יצא ספרה הראשון "תל אביב על החולות". ב-1982 בעקבות הצלחתו של הספר הראשון יצא ספרה "בחזרה לתל אביב" המתאר את חייה בלונדון וחזרתה לישראל, וב־1984 יצא הספר "אני תל אביבית" המלקט פרקים משני ספריה הקודמים.
הסרט "שבעה על אמא "

בשנת 2003 הפיקה בתה, פרופסור יעל קציר, את הסרט התיעודי המשפחתי "שבעה על אמא" הסרט נפתח ביום הלווייתה של רבאו קטינסקי ומסתיים שנה לאחר מותה. הסרט זכה בפסטיבל קרקוב, בפרס חבר השופטים על רגישות ואינטימיות. הוא הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה וכן בסינמטקים בירושלים ובתל אביב. הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים בשנחאי, בפסטיבל היהודי בברלין, וכן הוקרן בפסטיבלים בינלאומיים באירופה וארצות הברית.
חיים אישיים

בשנת 1936 נישאה לפרופ' ארוין רבאו (1899–1983), גינקולוג וכירורג בכיר במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר.
ילדיה הם: פרופ' נורית כנען-קדר, פרופ' יעל קציר ופרופ' מיכה רבאו שהיה כירורג בכיר באיכילוב.
נכדיה הם: פרופ' חגי כנען, יונתן כנען, דן קציר, פרופ' תמר קציר ד"ר עודד רבאו, מיכל רבאו, וענת ברקין רבאו.
ספריה

1973 – בתל אביב על החולות (ציורים: סטודיו פת) – הוצאת מסדה
1982 – בחזרה לתל אביב – הוצאת מסדה
1984 – אני תל אביבית – הוצאת משרד הביטחון
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "ברוך (בנדט) קטינסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1188
↑  דוד תדהר (עורך), "ברוך (בנדט) קטינסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1187 (המשך)
↑  אראלה טהרלב בן-שחר, ציונה קטינסקי-רבאו, האישה שהצילה את הקיבוצניקים מרעב, באתר Xnet‏, 28 באפריל 2020
↑  תל אביב של נוסטלגיה ושקמים⁩ | ⁨מעריב⁩ | 2 מרץ 1973 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨ציונה מעין־סיניה⁩ | ⁨דבר⁩ | 9 פברואר 1973 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨ציונה רבאו – תל-אביבית⁩ | ⁨מעריב⁩ | 2 נובמבר 1984 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  שבעה על אמא, באתר קציר הפקות
↑  ציונה קטינסקי – ד"ר ארוין רבאו – נשואים⁩ | ⁨דבר⁩ | 4 מרץ 1936 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303157705171  VIAF: 161073206   WorldCat (עם VIAF): 161073206
קצביה

ערך זה עוסק בכפר סורי נטוש. אם התכוונתם לחנות המוכרת בשר, ראו .
| --- | --- |

הריסות הכפר באזור הדרומי
 מדינה:  ישראל ישראל
 שפה רשמית:  עברית
 סיבת נטישה:  מלחמת ששת הימים
 תאריך נטישה:  10 ביוני 1967
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  552[דרוש מקור] (1960)
 קואורדינטות:  32°58′58″N 35°43′30″E﻿ / ﻿32.982777777778°N 35.725°E﻿ / 32.982777777778; 35.725 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אצבע הגליל מוגדלת) קצביה(למפת אצבע הגליל רגילה) קצביה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קצביה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קצביה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
הכפר קצביה, או בשמו המלא קצביה א-ג'דידה (בערבית: ﻗﺼﺒﻴﻪ ﺍﻠﺠﺪﻳﺪه, "קצביה החדשה"), הוא כפר סורי נטוש במרכז רמת הגולן, כשלושה קילומטרים ממזרח לקצרין, סמוך לצומת קצרין (צומת קצביה). שמו נגזר מהמילה ﻗﺼﺒ (קצב) שמשמעה בערבית קנה, והתוספת "ג'דידה" מבדילה אותו מהכפר הסמוך קצביה, שנמצא מדרום-מערב לו.
ממזרח לכפר, מעבר לכביש 87, נמצא מעיין סלוקיה, המעיין שממנו שואבת חברת "מי עדן" את המים למוצריה.
בין בתיה של קצביה הישנה נמצאו שרידים של בית כנסת קדום, בהם משקוף אבן שעליו תבליט בדמות חיוויאי האוחז נחש במקורו, ומנורה בעלת 11 קנים חרוטה באבן. מקומו של בית הכנסת אינו ידוע.
שני הכפרים ננטשו במהלך התקדמות צה"ל וכיבוש הגולן במלחמת ששת הימים.
לקריאה נוספת

זאב וילנאי, גולן וחרמון, הוצאת המקור, 1970.
קנדוק

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 מייסדים:  אבנר (נרי) ברק, ירון בלובשטיין
 תקופת הפעילות:  2008–הווה (כ־16 שנים)
 חברת אם:  אינטרקיור
 ענפי תעשייה:  קנאביס רפואי, תרופות
 נשיא:  אבנר ברק
 יו"ר:  אהוד ברק
 מנכ"ל:  אלון גרנות
  
 https://www.canndoc-pharma.com
 
קנדוק בע"מ היא חברה ישראלית לגידול ואספקת קנאביס למטרות רפואיות ברישיון ובפיקוח משרד הבריאות הפועלת מאז שנת 2008.
החברה החלה את דרכה כגוף ללא מטרות רווח, ולאחר הסדרת התחום הפכה במרץ 2010 לחברה בע"מ. מאז עוסקת החברה בריבוי ובגידול זנים של קנאביס למטרות רפואיות (Pharma Grade) ואספקתם למטופלים על בסיס חודשי באופן ישיר ודרך בתי מרקחת. כמו כן, עוסקת החברה במחקר ובפיתוח של מוצרים חדשים מבוססי קנאביס רפואי.
היסטוריה

חברת קנדוק החלה את דרכה בשנת 2008 לאחר שהיחידה לקנאביס רפואי (היק"ר) במשרד הבריאות העניקה לה את אחד משלושת הרישיונות הראשונים בישראל לגידול ואספקת קנאביס רפואי למטופלים ברישיון. במשך כשנתיים גידלה החברה קנאביס למטרות רפואיות וסיפקה אותו למטופלים ללא עלות.
בשנת 2010 החיל משרד הבריאות אסדרה בנושא הקנאביס רפואי בישראל, ואיפשר לחברה לספק מוצרי קנאביס רפואי למטופלים בתשלום חודשי קבוע של 360 ש"ח לחודש בעבור השירות, ללא תלות בסוג המוצר או בכמות המסופקת.
בשנת 2018 הודיעה החברה על קבלת אישור כי היא מגדלת את זניה בסטנדרטים הגבוהים ביותר וביכולתה לייצרם תחת תקן (IMC-GMP (Good Manufacturing Practice ולהכניסם לבתי מרקחת, שם ימכרו למטופלים תחת מרשם רופא, כמו כל תרופה אחרת, זאת במסגרת האסדרה החדשה שהחיל משרד הבריאות על התחום.
ביוני 2018 הפכה קנדוק לחברה בת של אינטרקיור, הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב ובבורסות נוספות. בעקבות זאת מינתה אינטרקיור את ראש ממשלת ישראל לשעבר, אהוד ברק, ליושב-ראש החברה.
באפריל 2019 הודיעה קנדוק על הקמת מתקן גידול שני בדרום הארץ, בנוסף לזה אותו היא מפעילה בצפון הארץ, שיאפשר לה להגיע לקיבולת ייצור מקסימלית של עד 100 טון קנאביס רפואי בשנה.
מנכ"ל החברה היה רואי זרחיה. בפברואר 2019 מונה אלוף (מיל') ניצן אלון למנכ"ל החברה, וזרחיה מונה למשנה למנכ"ל. באפריל 2019 מונה אהוד ברק, יו"ר החברה האם אינטרקיור, גם ליו"ר קנדוק, ואלון גרנות מונה לסגן היו"ר. באוגוסט 2019 פרש ניצן אלון מניהול החברה, ואלון גרנות מונה למנכ"ל במקומו. בדצמבר 2020 פרש גרנות מתפקיד המנכ"ל והמשיך לכהן כדירקטור האחראי על מיזוגים ורכישות. מנכ"ל החברה האם אינטרקיור, אלכסנדר רבינוביץ, מונה גם למנכ"ל קנדוק.
שותפויות אסטרטגיות

במאי 2019 דיווחה החברה על שותפות אסטרטגית עם חברה קנדית בעלת מתקן Indoor לגידול ולייצור קנאביס רפואי בקנדה. במסגרת השותפות, תייצר החברה מוצרים תחת מותג קנדוק שיופצו למטופלים ברחבי קנדה.
ביוני 2019 דיווחה החברה על שותפות אסטרטגית עם חברה דנית בעלת רישיון לגידול קנאביס רפואי בדנמרק. בבעלות השותף הדני מתקן Indoor לגידול ולייצור קנאביס רפואי הכולל מעבדות, חדרי ניסוי ומתקן מיצוי. במסגרת השותפות, תייצר החברה מוצרים תחת מותג קנדוק ותפיץ אותם לבתי מרקחת במדינות שונות באיחוד האירופי.
בספטמבר 2019 דיווחה החברה על שותפות אסטרטגית עם חברת ס.ל.א (מקבוצת טבע) לפיו ס.ל.א תפיץ את מוצרי קנדוק לבתי מרקחת הפרוסים בכל רחבי ישראל. שירותי ההפצה יתנהלו מהמרכז הלוגיסטי של ס.ל.א בשוהם, שהוא מהגדולים ומהתקדמים בעולם בתעשיית התרופות.
בינואר 2020 דיווחה החברה על שיתוף פעולה אסטרטגי עם חברת טילריי הקנדית (Tilray) הנסחרת בנאסד"ק (נאסד"ק: TLRY) שבמסגרתו תייבא החברה מוצרי קנאביס רפואי בתקן GMP ממתקנה של טילריי בפורטוגל, בהיקף של עד 2.5 טונות ותשווק אותם בבתי מרקחת בישראל. בנוסף, תייצא החברה לטילריי עד 5 טון קנאביס רפואי בתקן GMP שישווקו תחת המותג Tilray, זאת על בסיס קבלת היתר ייצוא מישראל. כמו כן, ניתנה לחברה בלעדיות למשך 7.5 שנים למכירת מוצרי הקנאביס של טילריי בישראל.
ניסויים קליניים

בנובמבר 2019 דיווחה החברה שהחלה בניסוי קליני לטיפול בקנאביס בילדים על הספקטרום האוטיסטי. בניסוי ישתתפו 100 מטופלים, והוא יימשך 24 חודשים במרכז הרפואי שמיר (בית החולים אסף הרופא).
הערות שוליים

↑  אינטרקיור: קנדוק קיבלה אישור על עמידה בתקן היחידה לקנאביס במשרד הבריאות, באתר ספונסר, 31 ביולי 2018
↑  גלי וינרב, ‏רפורמת הקנאביס עומדת לצאת לדרך:איך זה יעבוד, כמה זה יעלה, ומה הפוטנציאל של השוק, באתר גלובס, 2 באפריל 2019
↑  דרור רייך, אינטרקיור נכנסת להשקעה בקנאביס רפואי, באתר כלכליסט, 24 ביוני 2018
↑  רחלי בינדמן, אהוד ברק נכנס לעסקי הקנאביס הרפואי: ימונה ליו"ר אינטרקיור, באתר כלכליסט, 25 בספטמבר 2018
↑  גלי וינרב, ‏אינטרקיור מקימה חווה נוספת בדרום שתגיע לקיבולת ייצור מקסימלית של עד 100 טון בשנה, באתר גלובס, 23 באפריל 2019
↑  צלי גרינברג, מהמאבק באיום האיראני לקנאביס: הרכש החדש של אהוד ברק באינטרקיור, באתר כלכליסט, 21 בפברואר 2019
↑  צלי גרינברג, סמנכ"ל הכספים של פרוטרום נכנס לקנאביס: יכהן כסגן של אהוד ברק בקנדוק, באתר כלכליסט, 2 באפריל 2019
↑  צלי גרינברג, ניצן אלון פורש מתפקיד מנכ"ל קנדוק – אלון גרנות ימונה במקומו, באתר כלכליסט, 31 באוגוסט 2019
↑  צלי גרינברג, בזמן שאינטרקיור ברבעון שיא: אלון גרנות פורש מהובלת פעילות הקנאביס שלה, באתר כלכליסט, 1 בדצמבר 2020
↑  צלי גרינברג, אינטרקיור תיכנס כשותפה בחברה קנדית שתגדל קנאביס במתקן סגור, באתר כלכליסט, 1 במאי 2019
↑  ירדן סמדר, אינטרקיור נכנסת לתחום הקנאביס הרפואי בדנמרק, באתר ביזפורטל, 30 ביוני 2019
↑  גלי וינרב, ‏קנדוק של אינטרקיור מגיעה לבתי המרקחת: חתמה על הסכם הפצה עם סלא, באתר גלובס, 10 בספטמבר 2019
↑   שלי אפלברג, קנדוק של אהוד ברק וענקית הקנאביס Tilray חתמו על הסכם שיתוף פעולה, באתר TheMarker‏, 2 בינואר 2020
↑  גלי וינרב, ‏אינטרקיור החלה בניסוי קליני לטיפול בקנאביס בילדים על הספקטרום האוטיסטי, באתר גלובס, 18 בנובמבר 2019
קבוצת ארמיות F

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  קבוצת ארמיות
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  12 באוגוסט 1943 – 23 במרץ 1945 (שנה)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 דרגת המפקד:   גנרל-פלדמרשל
 מפקדים:  מקסימיליאן פון וייכס
 
קבוצת ארמיות F (בגרמנית: Heeresgruppe F הייתה קבוצת ארמיות של הוורמאכט שהוצבה בבלקן.
היסטוריה

הקבוצה נוצרה ב-12 באוגוסט 1943 בעיר ביירוית שבגרמניה. כמפקדה הראשון שימש מקסימיליאן פון וייכס, שהיה גם האוברבפסלהאבר זידאוסט, היינו המפקד העליון של אזור המזרח. קבוצת הארמיות הוצבה בבלקנים, ותפקידה העיקרי היה להילחם בפרטיזנים יוגוסלביים ויוונים שהחלו לצבור כוח. המבצע העיקרי שניהלה היה פינוי הצבא הגרמני מיוון ויוגוסלביה בספטמבר-נובמבר 1944, לנוכח האיום שתנותק בידי הצבא האדום. וייכס שיקר לפיקוד העליון והציג את הנסיגה המחושבת כאילוץ תחת מתקפת אויב כבדה. ב-23 במרץ 1945 פורקה הקבוצה, ויומיים לאחר מכן ב-25 במרץ הועבר וייכס סופית לעתודה, ואת תפקיד האוברבפסלהאבר זידאוסט קיבלה קבוצת ארמיות E.
מצבת כוחות

הקבוצה כללה את היחידות הבאות:
ארמיית הפאנצר השנייה
קבוצת ארמיות E
צסארביץ'

הדגל הקיסרי של הצסארביץ'
סמל הצסארביץ'
צסארביץ' (ברוסית: цесаревич) היה התואר של יורש העצר באימפריה הרוסית. התואר קדם או החליף את השם הפרטי והפטרוניום.
נוהג

לעיתים קרובות מבלבלים את המושג עם המונח הכללי הרבה יותר צארביץ', התואר לכל בן של צאר כלשהו, כולל שליטים לא רוסים כגון אלה של קרים, סיביר וגרוזיה.
בדרך כלל, היה רק צסארביץ' אחד בכל פעם (יוצא מן הכלל היה קונסטנטין פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, שזכה לתואר עד מותו, למרות שהחוק העניק אותו לאחיינו), והתואר שימש אך ורק ברוסיה.
התואר נעשה שימוש תמידי במקביל לסגנון הפורמלי "יורש" (ברוסית: наследник), כמו ב"הוד מעלתו הקיסרית היורש צסארביץ' והנסיך הגדול". אשתו של הצסארביץ' הייתה הצסארבנה (ברוסית: цесаревна).
היסטוריה

בשנת 1721 הפסיק פטר הגדול את השימוש ב"צאר" כתוארו העיקרי, ואימץ את התואר קיסר, ואז התואר צארביץ' (ו"צארבנה", שנשמר בשימוש על ידי בנותיו של איוואן החמישי) יצא משימוש. בנותיו של הקיסר כונו מעתה "צסארבנה" (לפטר לא היה בן חי בשלב זה). בשנת 1762, לאחר שעלה על כס המלכות הקיסרי, העניק פיוטר השלישי לבנו היחיד פאבל פטרוביץ' (מאשתו יקטרינה הגדולה לעתיד) את התואר הרומנובי צסארביץ', הוא הראשון מבין תשעה יורשי רומנוב שיישאו אותו. עם זאת, בזמן הענקת התואר, פאבל הוכר כבנו החוקי של פיוטר, אך לא כיורש החוקי שלו. הוא גם לא הוכר רשמית ככזה על ידי אמו לאחר גזילת כס המלכות.
לעיתים קרובות יותר הוא זכה לכינוי בינלאומי בתואר השני שלו " דוכס גדול " (המשמעות האמיתית בשפה הרוסית היא "הנסיך הגדול"), שקדם לצסארביץ', בהיותו שרד מתקופת שושלת רוריק לפני שהדוכסים הגדולים של מוסקובה אימצו את תואר הצאר. כאשר עלה פאבל לכס המלכות בשנת 1796, הוא הכריז מיד על בנו אלכסנדר פאבלוביץ' צסארביץ', והתואר אושר בחוק בשנת 1797 כתואר הרשמי של יורש העצר (שנכלל בסעיף 145 של חוקי היסוד). בשנת 1799 העניק פאבל הראשון את התואר צסארביץ' לבנו השני קונסטנטין פאבלוביץ', אשר, באופן מוזר, שמר על התואר גם לאחר שוויתר על כס המלוכה בשנת 1825 לטובת אחיהם הצעיר, ניקולאי הראשון.
מכאן ואילך, בנו הבכור של כל קיסר נשא את התואר עד 1894, כאשר ניקולאי השני העניק אותו לאחיו גאורגי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בתנאי שזכאותו לכך תסתיים כאשר ייוולד בן לניקולאי, שהיה מאורס אז לאליקס, נסיכת הסן. כשגאורגי מת ב-1899, ניקולאי לא העניק את התואר לאחיו הבכור שנותר בחיים מיכאיל אלכסנדרוביץ', למרות שבנו היחיד של ניקולאי נולד רק כעבור חמש שנים. הבן הזה, אלכסיי ניקולאייביץ' (1904–1918), הפך לצסארביץ' האחרון של האימפריה הרוסית.
היסטוריה > צסארביץ' של רוסיה

| תמונה | שם | יורש העצר של | תאריך לידה | הפך ליורש העצר | קיבל את התואר צסארביץ' | חדל לשאת את התואר צסארביץ' | תאריך פטירה | צסארבנה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | צסארביץ' פאבל פטרוביץ' מאוחר יותר פאבל הראשון | יקטרינה השנייה | 1 באוקטובר 1754 | 9 ביולי 1762 | 7 בינואר 1762 | 17 בנובמבר 1796  הפך לקיסר | 24 במרץ 1801 | וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג |
|  | צסארביץ' אלכסנדר פאבלוביץ' מאוחר יותר אלכסנדר הראשון | פאבל הראשון | 23 בדצמבר 1777 | 17 בנובמבר 1796 | 28 בנובמבר 1796 | 24 במרץ 1801 הפך לקיסר | 1 בדצמבר 1825 | לואיזה מבאדן |
|  | צסארביץ' קונסטנטין פאבלוביץ' | אלכסנדר הראשון | 8 במאי 1779 | 24 במרץ 1801 | 8 בנובמבר 1799 | 27 ביוני 1831 | 27 ביוני 1831 | יוליאנה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד |
|  | צסארביץ' אלכסנדר ניקולאייביץ' מאוחר יותר אלכסנדר השני | ניקולאי הראשון | 29 באפריל 1818 | 1 בדצמבר 1825 | 10 בספטמבר 1831 | 2 במרץ 1855 הפך לקיסר | 13 במרץ 1881 | מריה, נסיכת הסן |
|  | צסארביץ' ניקולאי אלכסנדרוביץ' | אלכסנדר השני | 20 בספטמבר 1843 | 2 במרץ 1855 | 2 במרץ 1855 | 24 באפריל 1865 | 24 באפריל 1865 |  |
|  | צסארביץ' אלכסנדר אלכסנדרוביץ' מאוחר יותר אלכסנדר השלישי | אלכסנדר השני | 10 במרץ 1845 | 24 באפריל 1865 | 24 באפריל 1865 | 13 במרץ 1881 הפך לקיסר | 1 בנובמבר 1894 | דאגמאר מדנמרק |
|  | צסארביץ' ניקולאי אלכסנדרוביץ' מאוחר יותר ניקולאי השני | אלכסנדר השלישי | 18 במאי 1868 | 13 במרץ 1881 | 13 במרץ 1881 | 1 בנובמבר 1894  הפך לקיסר | 17 ביולי 1918 |  |
|  | צסארביץ' גאורגי אלכסנדרוביץ' | ניקולאי השני | 9 במאי 1871 | 1 בנובמבר 1894 | 1 בנובמבר 1894 | 10 ביולי 1899 | 10 ביולי 1899 |  |
|  | צסארביץ' אלכסיי ניקולאייביץ' | ניקולאי השני | 12 באוגוסט 1904 | 12 באוגוסט 1904 | 12 באוגוסט 1904 | 15 במרץ 1917 המונרכיה בוטלה | 17 ביולי 1918 |  |