stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית אשל

ערך זה עוסק בישוב יהודי שנטש במלחמת העצמאות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
בית אשל, בסמוך לעלייתו על הקרקע
בית אשל, בסמוך לעלייתו על הקרקע
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  באר שבע
 נפה:  נגב
 שפה רשמית:  עברית
 תאריך ייסוד:  1943
 סיבת נטישה:  מלחמת העצמאות
 תאריך נטישה:  אוקטובר 1948
 יישובים יורשים:  באר שבע
 דת:  יהדות
 קואורדינטות:  31°14′00″N 34°48′48″E﻿ / ﻿31.233472222222°N 34.813272222222°E﻿ / 31.233472222222; 34.813272222222 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת באר שבע מוגדלת) בית אשל(למפת באר שבע רגילה) בית אשל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
בית אשל, 2013
בית אשל היה יישוב עברי שננטש לאחר מלחמת העצמאות. שרידיו ממוקמים כיום בחלקה הדרום-מזרחי של באר שבע והוא הוכרז אתר מלחמת העצמאות ו אתר מורשת.
תולדות > הקמת היישוב

היישוב הוקם כאחד משלושת המצפים שהוקמו בנגב בשנת 1943. תפקידיהם היו לבחון את התכנות קיום חקלאות בנגב ולבחון את אופן המחיה באזור. היישוב עלה לקרקע באוגוסט 1943, כ-2 ק"מ מזרחית לבאר שבע. המייסדים היו קבוצה של עליית הנוער יוצאי אוסטריה שהתחנכו בכפר ויתקין ועברו הכשרה בשימרון. בניגוד לקיבוצים רביבים וגבולות, תושבי בית אשל שאפו להקים במקום מושב עובדים. היישוב התבסס על ענפי הפלחה, לול, גן ירק קטן, עיבוד צמר כבשים, פחחייה וענפי מלאכה שונים.
מעת העלייה לקרקע סבל היישוב ממצוקת מים קשה. אף שנקדחה באר לעומק של יותר מ-70 מטר כדי שלא להיות תלויים באספקת מים במכליות, איכות המים הייתה ירודה. תוכנן להעביר מים בשלוחה המזרחית של צינור המים מקיבוץ ניר-עם, אך בגלל קשיי המעבר בבאר שבע הערבית הצינור לא הגיע עד בית אשל ונבטים. כתחליף לצורכי החקלאות נחפרה באר בנבטים הישנה שבנויה לפי עקרון בארות קנה המצויות במדבריות ברחבי העולם. בניית הבאר הופסקה עם תחילת המלחמה בנובמבר 1947.
בשנת 1945 נבנה ליישוב מחנה קבע מוקף חומה, אשר יועד למגורי 25 איש, וכלל מטבח וחדר אוכל, שלושה חדרי מגורים, נשקיה קטנה ובית ביטחון בן שתי קומות ובו אף שני חדרי שינה. את הבניה ביצעה חברת סולל בונה על פי התכנון של האדריכל יעקב מטריקין. במסגרת ניסיונות החקלאות נבנה סכר אדמה בוואדי שגיב במקום בו מתחברים שלשה יובלים ובמקום נטעו מטעי פרי שהתבססו בעיקר על סכירת מי שיטפונות - חקלאות לימנים (ערוגות). המטע הצליח אך נחרב כולו במלחמה.
תולדות > תחילת המלחמה

בדצמבר 1947 הותקף היישוב השכן נבטים על ידי כמה מאות אנשי כנופיות מכפרי דרום הר חברון. הפורעים הונסו על ידי אלתור הפעלת מטוס קל שהיה באותה עת בבית אשל ועליו העמיסו מקלע ורימונים. הנגב נותק ממרכז הארץ וגוש נבטים-בית אשל, שהכביש אליו עבר דרך באר שבע, נותק מההתיישבות שממערב לבאר שבע. שיירות אספקה היו צריכות להגיע באיגופים הולכים וגדלים דרך גבולות, רביבים וביר עסלוג'. לאחר התלבטויות רבות הוחלט לפנות מהמקום את הילדים והאמהות, בעזרת קצין בריטי ידידותי בשם מייג'ור בורן. המפונים הועמסו על שריוניות של הצבא הבריטי והועברו על ידם תוך עקיפת באר שבע ודרך חאן יונס עד ניר-עם ומשם לכפר ויתקין, שבשרון.
תולדות > הפלישה המצרית

שיירות אספקה אל היישוב הותקפו על ידי ערבים מהאזור והדרכים אליו נחסמו. בחודש מאי 1948 במהלך הפלישה המצרית וקרבות מלחמת העצמאות, היישוב בית אשל היה מנותק, נתון במצור ממושך ושרוי תחת הפגזה בלתי פוסקת מצד חיל המשלוח המצרי. מיד לאחר הפלישה המצרית התמקם כח מרגמות ותותחים מצרי בקרבת היישוב ופתח בהרעשה עזה בה נהרג מפקד המקום משה אלברט מקיבוץ עין חרוד. חברי היישוב יחד עם אנשי הפלמ"ח ותגבורת מתנועת המושבים התחפרו עמוק באדמה וספגו במשך 5 חודשים הפגזות כבדות ביותר. לאחר שהבינו שבית הביטחון הדו קומתי מהווה נקודת מכוון לתותחים המצריים, פוצצו אותו חברי המקום. אספקה הובלה במטוסים גדולים למינחת שהוכשר לכך ביישוב נבטים ומשם בלילה על הגב הובלה לבית אשל. אספקת המים הייתה מהבאר שבמקום באמצעות משאבה. היישוב החזיק מעמד עד כיבוש באר שבע על ידי צה"ל. באוקטובר 1948, נכבשה באר שבע, וגוש נבטים-בית אשל חובר שוב למדינת ישראל.
לאחר תום הקרבות, ולאחר שהובהר להם שאין בתוכנית להשלים את קו המים המזרחי ולפיכך אין אפשרות לפיתוח חקלאי, ובכוונת המוסדות לרכז את המאמץ ההתיישבותי ממערב לבאר שבע, החליטו החברים לעבור לעמק יזרעאל והניחו את היסוד למושב העובדים היוגב.
עמותת בית אשל

בסוף שנות ה-60 הוקמה עמותת בית אשל, אשר משמרת את המקום. העמותה הוקמה בידי גדעון ספיר וחבריה הם קבוצת מתנדבים. העמותה עוסקת בטיפוח מצפה בית אשל וסביבתו. בפעילות העמותה מהווה המקום אתר חינוך לקבוצות של בני נוער, חיילים ומסגרות אחרות. המבקרים מקבלים הסבר על המקום והתקופה, ועוסקים במשך מספר שעות בעבודת כפיים. האתר מהווה חלק מפרויקט פארק נחל באר שבע. יו"ר העמותה הנוכחי הוא זאב (דיבה) גרוזובינסקי. בשנת 2019 התקיים באתר סיור משפחות של אנשי בית אשל, בו השתתפו חלק ממקימי היישוב ובני משפחותיהם.
לקריאה נוספת

דן בר-און, מורדים בישימון: סיפורה של בית-אשל 1943-1948. הוצאת מושב יוגב.
דן בר-און, בית אשל - הטירה שלא נכנעה, בתוך: זאב ענר (עורך), סיפורי בתים: סיפורם של שבעים בתים בתולדות ההתיישבות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1988, עמ' 244–246.
סגל שמואל, פאר מיכאל (עורך), מצפה בית-אשל. חלוצים במדבר. הוצאת מעוף בראיה אחרת (2015)
הערות שוליים

↑  באר שבע, בית אשל, באתר אתרי מלחמת העצמאות
↑  מצפה בית אשל, באר שבע, באתר מועצה לשימור אתרי מורשת בישראל (ע"ר)
↑  בית אשל, אודות הקרב, באתר מפת אתרי מלחמת העצמאות
↑  , נהדפה התקפה על שיירה יהודית בנגב, דבר, 8 בינואר 1948, עמ' 1
↑  בית אשל באתר הקרן הקיימת לישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540481105171 
בית אשל בדצמבר 1943
בניית החומה סביב הקיבוץ סוף 1943
מכל המים המשוחזר באתר בית אשל
אתר השחזור של מצפה בית אשל בוצע על ידי קק"ל
צילום בעת ביקור מקימי בית אשל ומשפחותיהם בשנת 2019
מיכאילו אוברנוביץ'

מיכאילו אוברנוביץ' (בסרבית: Михаило Обреновић;‏ 16 בספטמבר 1823, קראגויבאץ, נסיכות סרביה - 10 ביוני 1868, בלגרד, נסיכות סרביה) היה הנסיך של נסיכות סרביה בשנים 1839–1842 ושוב בשנים 1860–1868. כונה בזמנו "השלישי" במובן של "הנסיך השלישי מבית אוברנוביץ'".
קורות חייו

מיכאילו אוברנוביץ' נולד בקראגויבאץ למילוש אוברנוביץ' ("הראשון") ולליוביצה ווּקוֹמָנוֹבִיץ'. רכש השכלה בפוז'ארוואץ ובווינה. ב-1839 הודח אביו על ידי קבוצת מגיני החוקה ואחיו הבכור מילאן אוברנוביץ' "השני" הוכתר לנסיך. מילאן נפטר כעבור זמן קצר ומיכאילו הוכתר תחתיו. ב-1842 הודח בהפיכה ואלכסנדר קאראג'ורג'ביץ' עלה לשלטון. מיכאילו נאלץ לגלות לווינה. בווינה נישא ליוליה הוניאדי דה קטל (במקור ההונגרי:קטהיי), בת למשפחת אצולה הונגרית. לזוג לא נולדו ילדים. למיכאיל נולד לפחות בן אחד ממערכות יחסים מחוץ לנישואים.
ב-1860 בעקבות קרע פנימי בקרב "שומרי החוקה", הודח אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ', מיכאילו שב לסרביה והוכתר בשנית לנסיך. שלטונו אופיין באבסולוטיזם נאור. בתקופתו, עזב חיל המצב העות'מאני את סרביה ותוך ניצול כישוריו הדיפלומטיים ניהל משא ומתן עם ממלכת יוון ומונטנגרו ליצירת "הברית הבלקנית הראשונה" כנגד האימפריה העות'מאנית. בהמשך, נטה שלטונו לכוון האבסולוטיזם, עניין שהקים עליו מתנגדים רבים מהמערכת הפוליטית.
ב-10 ביוני 1868 נרצח הנסיך מיכאילו אוברנוביץ' כאשר נסע בכרכרתו בפארק בפאתי בלגרד. ככל הנראה היו רוצחיו שלוחי בית קאראג'ורג'ביץ', אם כי טענה זו לא הוכחה משפטית. מיכאילו אוברנוביץ' נקבר בבלגרד. הנסיך מילאן אוברונוביץ' "הרביעי" הוכתר תחתיו.
אבזיק

| --- | --- |
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  טובאס
 גובה:  כ-400 מטר מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  281 (2016)
 קואורדינטות:  32°20′22″N 35°22′22″E﻿ / ﻿32.33944°N 35.37276°E﻿ / 32.33944; 35.37276 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון השומרון מוגדלת) אבזיק(למפת צפון השומרון רגילה) אבזיק(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אבזיק(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אבזיק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אִבּזיק או ח'רבת אִבּזיק (בערבית:  إبزيق או خربة إبزيق) הוא כפר פלסטיני, הממוקם בנפת טובאס, שבצפון הגדה המערבית, כ-20 ק"מ מצפון-מזרח לשכם וכ-5 ק"מ מצפון-מזרח לעיירה טובאס. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 281 תושבים בשנת 2016. הכפר הוא קהילת רועים היושבת סמוך לשתי חורבת עתיקות: ח'רבת אבזיק א-תחתא (התחתונה) וכ-500 מטר מדרום לה ח'רבת אבזיק אל-פוקא (העליונה).
גאוגרפיה

הכפר ממוקם לצד דרך רומית עתיקה שהובילה מהעיר "ניאפוליס" (שכם הרומית) ל"סקיתופוליס" (העיר העתיקה של בית שאן). אבזיק א-תחתא נמצאת בגובה של 382 מטר מעל פני הים ואבזיק אל-פוקא בגובה של 434 מטר. אבזיק היא נקודת תצפית לעבר שטחים נרחבים, עמק בית שאן, הגלבוע, הגלעד ואזור בקעת טמון. ממערב לה שתי פסגות, ראס א-סלאמה בגובה 683 מטר וג'בל רבא - הר בזק, שפסגתו מתנשא לגובה של 713 מטר.
היסטוריה > העת העתיקה

במרכזה של אבזיק אל-פוקא מבנה מקאם מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל, הקרוי א-נבי חזקין, על פי גרסה מקומית היה חזקין דרוויש. בחורבה שרדו מבנים, קירות, מערות ואבני בניין קדומות מתקופת הברזל, מהתקופה הפרסית, מהתקופה ההלניסטית ומן התקופה הביזנטית. באבזיק אל-פוקא עיקר השרידים הם מן התקופה הביזנטית.
בין שתי החורבות יש שרידים של גתות ובתי בד רבים מהתקופה הרומית ומן התקופה הביזנטית. יש המזהים את אתר החורבה עם בזק המוזכרת בספר שמואל א' (י"א, ח'). גם אוסביוס מקיסריה מציין שני כפרים שנקראו בשם בזק הסמוכים זה לזה, ורחוקים מהלך 17 מילים מניאפוליס בדרך לבית שאן.
הארכאולוג אדם זרטל ערך סקר ארכאולוגי נרחב באבזיק ומצא שהיישוב במקום נוסד רק במאה ה-7 לפנה"ס, ולפיכך אין לזהותו עם בזק המקראית. לדעת זרטל, יש ככל הנראה לבקש את בזק בח'רבת סלחב הסמוכה 3 ק"מ מדרום מערב, והנמצאת אף היא על קו הדרך הקדומה. במקום תל קטן ששטחו כ-10 דונם, ובו נמצאו חרסים מתקופת הברזל I, כולל סירי בישול מטיפוס A וקרמיקה מעוטרת בנקבים.
הקרן לחקר ארץ ישראל סקרה את האתר ב-1882 תיעדה את השרידים העתיקים ואת מבנה א-נבי חזקין.
היסטוריה > לאחר 1967

בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, אבזיק עברה לשליטה ישראלית. רוב האדמות באזור הם בבעלות פרטית של מספר תושבי טובאס[דרוש מקור] והם החכירו אותם מספר קהילות רועים שיושבת במקום ומעבדות את הקרקע. ב־1 באוגוסט 1967 חתם מפקד פיקוד המרכז עוזי נרקיס על צווי סגירה לתשעה שטחים, לצורך אימונים, לאורך הרצועה המזרחית של גב ההר, ביניהם "שטח 900" הכולל את כל אזור אבזיק. בנוסף הוכרזו באזור שתי שמורות טבע (שרוב שטחן חופף את "שטח אש 900"):
שמורת נחל בזק – שטחה הוא 1,840 דונם. היא הוכרזה כשמורה ב-31 ביולי 1983.
שמורת נחל בזק עילי – שטחה הוא 55,530 דונם. היא הוכרזה כשמורה ב-9 באפריל 1991.
לאחר הסכמי אוסלו, האזור הוגדר כשטח C‏ בשליטה ישראלית מלאה.
מאחר שהכפר נמצא בשטח C והוא מוגדר כשטח אש, צה"ל והמנהל האזרחי אינם מאפשרים בניית מבני מגורים או מבני ציבור במקום. כאשר נערכים אימונים בשטח, מתבקשים תושבי הכפר לפנות את ביתם. בכפר 49 ילדים בגיל בית הספר. האיחוד האירופי סיפק לכפר שתי כיתות טרומיות כדי לספק את צרכיהן מכיתות א' עד ו'. צה"ל פירק והחרים את המבנים שהוצבו בניגוד לחוקי התכנון באוקטובר 2018. ביוני 2019 הציע אותם למכירה.
ב-26 במרץ 2020, הגיעו אנשי המנהל האזרחי לאבזיק והחרימו שמונה אוהלים, ששניים מהם אמורים היו לשמש כמרפאה לטיפול בקורונה, ולנתינת מענה חירום לתושבים שפונו מבתיהם. כמו כן החרימו צריף וגנרטור. ב-3 בנובמבר 2020, החרים המנהל האזרחי תשעה טרקטורים, חמש מכליות מים ושתי מכוניות פרטיות בכפר. ב־27 בדצמבר 2021 הוחרמו אוהלי מגורים של שלוש משפחות, אוהלי אחסון, מכלי מים ולוחות סולריים
ראו גם

נחל בזק
בזק (אתר מקראי)
הערות שוליים

1 2  מפקד אוכלוסין 2016, באתר של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה
↑   גדעון לוי ואלכס ליבק, טרנספר חקלאי שקט: צה"ל מרחיק רועים פלסטינים מאדמתם למטרות אימונים, באתר הארץ, 4 בינואר 2019
↑  מנחם מרקוס וספי בן יוסף, מדריך ישראל החדש: אנציקלופדיה, מסלולי טיול - כרך 7: שומרון ובקעת הירדן, כתר הוצאה לאור, ידיעות אחרונות ישראל, משרד הביטחון ההוצאה לאור, 2001, עמוד: 79
↑  הערך "בזק", אנציקלופדיה מקראית: אוצר הידיעות של המקרא ותקופתו - ב: ב - זתר, ירושלים, הוצאת מוסד ביאליק, 1954, עמ' 45
↑  אדם זרטל, 'בארץ הפרזי והרפאים' — על ההתנחלות הישראלית בהר מנשה,  בתוך: "מנוודות למלוכה: היבטים ארכאולוגיים והיסטוריים על ראשית ישראל", ירושלים, 1990 (עורכים, ישראל פינקלשטיין ונדב נאמן), יד יצחק בן-צבי, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, עמוד 92
↑  Conder and Kitchener, 1882, SWP II, p. 237
↑   עמירה הס, צה"ל לא חס על הבדואים ומתאמן בחצר האחורית שלהם, גם ברמדאן, באתר הארץ, 17 במאי 2019
↑   גדעון לוי, צה"ל דרש מבדואים בגדה לפנות את בתיהם לרגל תרגיל צבאי, באתר הארץ, 18 באוקטובר 2013
↑   יותם ברגר ונעה לנדאו, בלחץ האיחוד האירופי, ישראל מעכבת מכירה פומבית של כיתות לימוד שנתרמו לפלסטינים, באתר הארץ, 4 ביוני 2019
↑  יואב זיתון ואליאור לוי, צה"ל גייס 2,200 אנשי מילואים: "פועלים להסברה גם ביידיש", באתר ynet, 26 במרץ 2020
↑  אורן זיו ואחמד אל-באז, ביום הבחירות בארה"ב, הצבא החריב יישוב פלסטיני שלם, באתר "שיחה מקומית", 4 בנובמבר 2020
 הגר שיזף, המינהל האזרחי הרס 18 מבנים בבקעת הירדן שבהם גרו 74 פלסטינים, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2020
↑  תושבים פונו מבתיהם, הצבא התאמן בשדותיהם עם טנקים והמנהל האזרחי הרס את בתיהן של שלוש מהמשפחותתושבים פונו מבתיהם, הצבא התאמן בשדותיהם עם טנקים והמנהל האזרחי הרס את בתיהן של שלוש מהמשפחות, באתר בצלם, ‏דצמבר 2021
| Flag of Senegalיישובי נפת טובאס (נפה) |
| --- | --- | --- |
| ערים | טובאס |  |
| מועצות מקומיות | טמון • עקאבה |  |
| כפרים | אבזיק • אל-עקבה • אל-בוקיעה • ברדלה • ואדי אל-פארעה • כרדלה • סלחב • עין אל-בידה • ראס אל עמר •  ראס אל פארעה •  תיאסיר |  |
| מחנות פליטים | פארעה |  |
נפות הרשות הפלסטינית
אימוני טנקים באבזיק, דצמבר 2021
רכוש משפחות מאבזיק לאחר החרמת אוהלים, דצמבר 2021
יהודה דון

אין תמונה חופשית
יהודה דון (1930 – יוני 2017) היה כלכלן ישראלי ממייסדי המחלקה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן. התמחה בכלכלת פיתוח, כלכלה שיתופית והיסטוריה כלכלית של קהילות ישראל בתפוצות. מחבר פורה של ספרים ומאמרים בתחום התמחותו.
עד לפרישתו לגמלאות שימש פרופסור מן המניין במחלקה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן וכפרופסור אורח באוניברסיטאות ברחבי העולם. ולאחר פרישתו כפרופסור אמריטוס. הוא זכה בפרס שאנדור שייבר.
קורות חיים

נולד בבודפשט שבהונגריה ולמד במוסדות חינוך יהודיים. שרד את השואה ושנים אחדות לאחר המלחמה עלה לארץ ישראל.
אחרי מלחמת העצמאות החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, ומשם המשיך ללימודים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 החל להרצות במחלקה לכלכלה של אוניברסיטת בר-אילן, מ-1977 כפרופסור, ולפי שיטת הניהול של האוניברסיטה, שימש כמה פעמים כראש המחלקה. במשך שנותיו באקדמיה כיהן כמרצה אורח גם באוניברסיטאות בארצות הברית (אוניברסיטת סן פרנסיסקו; ישיבה יוניברסיטי; אוניברסיטת הרווארד, 1979–1981; ואוניברסיטת בוסטון, 1982–1990), בהונגריה (אוניברסיטת בודפשט, 1994) ובאנגליה (בית הספר לכלכלה בלונדון, 1998).
ב-1997 פרש לגמלאות. ובמקביל החל ב-1998 שימש מרצה במכללה האקדמית אשקלון. וביוני 2017 נפטר ונקבר בבית העלמין ירקון.
בנו רמי דון משמש אף הוא פרופסור באוניברסיטת בר-אילן, בפקולטה למדעי החיים ע"ש גודמן.
נכדו, ישראל פישר, הוא עיתונאי כלכלי ומשמש כעורך הכלכלי של גלי צה"ל ומגיש תוכנית יומית על כלכלה.
בנו יעקב דון נרצח בנובמבר 2015 בפיגוע המשולב בכניסה לאלון שבות.
הערות שוליים

↑  פרופ' (אמריטוס) יהודה דון, באתר המחלקה לכלכלה של אוניברסיטת בר-אילן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007499104005171  LCCN: n83073853  VIAF: 19742149   WorldCat (עם VIAF): 19742149
אגירת אנרגיה

סכר קניון גלן שבאריזונה המזין טורבינות חשמל
יצר מאחוריו את אגם פאוול ששטחו כ-660 ק"מ מרובע והוא מסוגל לאגור כ-27 ק"מ מעוקב מים
סוגים שונים של קבלים חשמליים
סוללות נטענות במרכז שרתי מחשב
גלגל תנופה המשמש במכוניות מרוץ של פורמולה 1
אגירת אנרגיה מתאר מכלול תהליכים שנועדו להמיר אנרגיה ולאגור אותה, בצורות שונות, באופן שיאפשר להשתמש בה כמות שהיא או לאחר המרה, במועד מאוחר יותר על פי צורכי השוק. חלק משיטות אגירת האנרגיה נפוצות מאוד ומהוות חלק משמעותי בשוק האנרגיה דוגמת תחנות כוח הידרואלקטריות, וחלקן טרם פותחו לרמה שתאפשר להן להיות משמעותיות בשוק האנרגיה דוגמת מוליכי העל וגלגל התנופה.
אגירת אנרגיה בטבע

אגירת האנרגיה הראשונה שהתקיימה (ומתקיימת) היא היכולת של הגוף החי להמיר מזון לשומן בתקופות בה המזון נמצא בשפע ולהמיר את השומן בחזרה לאנרגיה בשעות מחסור.
אגירת אנרגיה בהיסטוריה

אגירת אנרגיה מתוכננת התקיימה על ידי האנושות עוד משחר ההיסטוריה כשהאדם אגר אנרגיה בצורות שונות, כחומר בערה כמו עץ ופחם (על מנת להשתמש בהם לשרפה בתקופת החורף), במהפיכה החקלאית כשהאדם זרע בתקופה אחת על מנת לצרוך בתקופה אחרת, מאוחר יותר כמזון מיובש/מומלח/משומר או כאגירת מים להפעלת טחנות קמח (ראו למשל את בריכת האגירה באתר שבע טחנות).
האתגרים באגירת אנרגיה

האתגרים באגירת אנרגיה בעולם המודרני כוללים:
חוסר יכולת לאגור חשמל רשת בצורה הנפוצה של זרם חילופין.
צורך בהיקף אגירה גדול שיאפשר המרה לזרם חשמלי לאורך זמן ובכמות משמעותית.
אגירה והמרה אפקטיבית של אנרגיה כך שהתהליך לא ייקר את עלותה.
שיטות להמרת ואגירת אנרגיה

קיים מגוון טכנולוגיות תעשייתיות להמרה ואגירה של אנרגיה ולרובן מטרה משותפת והיא להוזיל את עלות הפקת החשמל על ידי ויסות היצור בין שעות עומס ושפל:
שיטות להמרת ואגירת אנרגיה > אנרגיה חשמלית פוטנציאלית

המתקן העיקרי שמסוגל לאגור אנרגיה חשמלית ישירה הוא הקבל שמאפשר לטעון מטען חשמלי ולפרוק אותו. היקף החשמל הפוטנציאלי האגור בקבל אינו גדול לכן טכנולוגיה זו משמשת ליישומים ספציפיים ואינה מהווה, עדיין, חלופה לאספקת חשמל לרשת. עם זאת, נעשים מחקרים לייצור קבל על לאגירת כמות גדולה של אנרגיה
שיטות להמרת ואגירת אנרגיה > אנרגיית דלקים

בקטגוריה זו כלולים כל הדלקים המשמשים מערכות לייצור חשמל מבוססות שרפה: סולר, מזוט, פחם, פצלי שמן, גזים דליקים (כולל גז טבעי, חמצן, מימן ועוד), כבול ושבבי עץ. את כל המשאבים האלו ניתן לאגור במכלים רגילים (סולר, מזוט), מכלי לחץ (גז) ומערומים (פחם, פצלים). ייצור חשמל מאנרגיה זו נעשית על יד שריפתם בתחנות כוח, טורבינות גז ותאי שרפה. יכולת האגירה שלהם מאפשרת ויסות הייצור בהתאם להיקף הצריכה.
שיטות להמרת ואגירת אנרגיה > אנרגיה גרביטציונית

קטגוריה זו מתייחסת לאנרגיה בעלת פוטנציאל גרביטציוני ולמתקנים המסוגלים לאגור אנרגיה זו. בדרך כלל מדובר על מתקנים כמו סכרים ומגדלים שמסוגלים לאגור מים במפלס גבוה ולהעבירם דרך טורבינות בתחנות כוח הידרואלקטריות על מנת לייצר חשמל. צורה זו של אגירת מים בסכרים מאפשרת ויסות ייצור החשמל בהתאם לעומסי הצריכה.
בתחילת המאה ה-20 הוקמה בישראל תחנת כוח הידרואלקטרית בנהריים ולשם כך הוקם בקרבתה מאגר לקליטת מי נהר הירמוך ונהר הירדן (דרך תעלת הטיה) להזנת הטורבינות. במסגרת התוכניות להקמת תעלת הימים מתוכננות תחנות כוח הידרואלקטריות לאורך מסלול התעלה וכן הקמת מאגרי מים לשירות התחנות.
בחלק מהמדינות, בהם קיימים מתקני אחסון מים, מתקיים תהליך של שאיבת אנרגיה בה מנוצל חשמל רשת בשעות של שפל בצריכה כדי לשאוב מים מתחתית המאגר לראשו ואז להשתמש במים אלו כדי לייצר חשמל בשעות עומס.
שיטות להמרת ואגירת אנרגיה > אנרגיה תרמית

קטגוריה זו, של אנרגיה תרמית, מתייחסת לאגירת אנרגיה בחומרים בעלי קיבולת חום/קור גבוהה ושימוש באנרגיה האגורה בשלב מאוחר יותר.
אגירת חום:
המתקן הנפוץ ביותר בתחום זה הוא דוד השמש האוגר מים חמים בשעות היום תוך שימוש שתופית התרמוסיפון
חלק מהמתקנים הפועלים בשיטה זו קשורים למקורות אנרגיה חמים מאוד גבוה כמו אנרגיה גאותרמית, אנרגיה סולרית וכורים גרעיניים. החומרים המשמשים לאגירת החום הם שמנים סינתטיים ומלחים מותכים שמחוממים לטמפרטורות גבוהות (עד 1,000 מעלות צלזיוס) וניתן לאגור אותם במכלים ובתהליך הקירור שלהם ניתן לייצר קיטור וממנו חשמל בשעות העומס.
בחלק ממערכות החימום הביתיות נעשה שימוש בלבנים קרמיות המאופיינות בקיבולת חום גבוהה (חום כמוס). מערכות אלו מחממות את הלבנים בשעות שפל בביקוש לחשמל ומשחררות את החום במהלך היום.
קיימת טכניקה המכונה בריכת שמש המנצלת תופעה של אגירת חום בקרקעית בריכת תמלחת מרוכזת להפקת חשמל. תחנה כזו נבנתה על ידי אורמת בצפון ים המלח ואף פעלה מספר שנים.
קיימות בחנויות שקיות אטומות המכילות חומר בעל חום כמוס גבוה המאפשר לחמם או לקרר אותן ולשמר את הטמפרטורה שלהן לאורך זמן.
אגירת קור
ישנם מתקנים שבשעות שפל בצריכה מקררים תמיסת מלח (אותה ניתן לקרר מתחת לאפס מעלות) למצב צבירה של קרח ואגירת הקרח הגרוס ואז שימוש בו לקירור בשעות העומס. השימוש בשיטה זו נפוץ במיוחד במכרות עמוקים שם שיטות המיזוג הקונבנציונליות (לפי מעגל קרנו) לא אפקטיביות.
מתקנים אחרים מקררים גזים, בשעות שפל, למצב צבירה נוזלי. חימום הגז, בשעות עומס, יוצר התפשטות הגז וניצולו לייצור חשמל בטורבינות גז.
שיטות להמרת ואגירת אנרגיה > אנרגיה כימית

קטגוריה זו, של אנרגיה כימית, מתייחסת למתקנים בהם ניתן לאגור אנרגיה על ידי המרה כימית דו כיוונית.
הדוגמה הפשוטה ביותר היא סוללה חשמלית נטענת אותה ניתן לטעון בחשמל רשת ולהשתמש בה לצרכים שונים.
טכנולוגיה זו נפוצה מאוד ביחידות עצמאיות שבהן יש דרישה לאספקת חשמל ללא הפרעה (אל-פסק) כמו למשל בחדרי בקרה, צוללות, אוניות, משאיות ועוד.
טכנולוגיה זו מותקנת גם במכוניות היברידיות שם הסוללה החשמלית נטענת ונפרקת חליפות בהתאם למצב הנהיגה.
מתקנים נוספים בקטגוריה זו הם מתקני אלקטרוליזה שם משתמשים בחשמל בשעות שפל להפרדת מים לחמצן ומימן. את התוצרים ניתן לאגור ולהשתמש בהם בתאי שרפה על מנת לייצר חשמל בשעות עומס.
פיתוחים בתחום הסוללות יאפשרו, בעתיד, אספקת חשמל יותר משמעותית מסוללות
שיטות להמרת ואגירת אנרגיה > אנרגיה קינטית

קטגוריה זו, של אנרגיה קינטית, מתייחסת לאנרגיה אותה ניתן לאגור במתקנים מכניים (דוגמת קפיץ וגלגל תנופה) ולשחרר אותה באופן מבוקר בהתאם לצורך:
השימוש העיקרי של קפיצים הם בשעונים מכנים נמתחים וכל ציוד מכני אחר הכולל שעון בתוכו (כמו כרונומטר, מטרונום ועוד). התפתחות הטכנולוגיה הביאה להחלפת הקפיץ בסוללה חשמלית כמקור לאנרגיה.
גלגלי תנופה שימשו עם תחילת המהפכה התעשייתית להנעת ציוד תעשייתי וקטרים בעזרת קיטור. עם הכנסת מנועי דיזל, מנועי בנזין ומנועים חשמליים פחת השימוש בגלגלי התנופה. עם זאת, הם עדיין מותקנים במכוניות וברכבות ומשמשים לאגירת אנרגיה בבלימה ותוספת אנרגיה בהאצה.
בציוד המבוסס על מטוטלת (כמו שעון מטוטלת) קיימת הפיכה תמידית של אנרגיה קינטית לאנרגיה פוטנציאלית ולהפך.
שיטות להמרת ואגירת אנרגיה > אנרגיה מגנטית

מחקרים שהחלו בתחילת המאה ה-20 בתחום מוליכות-על הראו שניתן לאגור אנרגיה בסליל ממוגנט המקורר קרוב לאפס המוחלט ולהשתמש באנרגיה זו בשלב מאוחר יותר. טכנולוגיה זו אפשרית אך יקרה מדי לשימוש תעשייתי.
שיטות להמרת ואגירת אנרגיה > אנרגיה גרעינית

הקטגוריה של אנרגיה גרעינית מתייחסת לפוטנציאל האנרגטי האגור בחומרים רדיואקטיביים מסוימים וליכולת לשלוט בהפקת אנרגיה זו בתהליך של ביקוע גרעיני בכורים גרעיניים המשמשים להפקת אנרגיה. מערכת הבקרה של תהליך הפקת האנרגיה מאפשרת לשלוט בכמות האנרגיה המופקת מהכור בהתאם להיקף הצריכה. יש לזכור שהמרת האנרגיה כאן היא חד כוונית.
שיטות להמרת ואגירת אנרגיה > אנרגיית לחץ

קטגוריה זו מתייחסת למתקנים המסוגלים לאגור אנרגיה בצורה של אוויר דחוס או נוזל דחוס.
ברוב מדחסי האוויר קיימים מכלים לאגירת אוויר בלחץ גבוה שמאפשר זמינות האוויר וחוסך בעלויות הפעלה של המדחס.
קיימים בעולם מתקנים תעשייתיים לאגירת אוויר לחוץ בנפח גדול (בדרך כלל במכרות נטושים). האוויר נדחס למאגרים אלו על ידי מדחסים המופעלים בשעות שפל או על ידי מתקנים המספקים תנועה ישירה (טחנות רוח, אנרגיית גלים ועוד). שחרור האוויר הדחוס נעשה דרך טורבינת גז לייצור חשמל לאחר חימומו.
אגירת האנרגיה בנוזל דחוס (למשל בבוכנה הידראולית) מאפשר לשמר לחץ תמידי גם ללא הפעלת המדחס ושחרור הלחץ בהתאם לצורך.
סינכרון לרשת החשמל

אחד מהאתגרים העומדים בפיתוח תהליכי אגירה של אנרגיה והמרתה לחשמל הוא הסנכרון מול זרם החילופין בו נעשה שימוש ברשת של חברת חשמל. במקרים בהם החשמל שנוצר הוא בזרם ישיר נדרש ביצוע מהפך מתח להמרה לזרם חילופין.
קיימות מספר יחידות ציוד שמסנכרנות את התדר של החשמל המיוצר עם תדר הרשת (50 הרץ/לשנייה בישראל) עד לנקודה בה מתאפשר החיבור לרשת. חיבור כזה דורש בדיקה ואישור של חברת החשמל לישראל.
הערות שוליים

↑  חוקרי אונ' אריאל מנסים למצוא פתרון לאגירת אנרגיה בכמויות אדירות ב"קבלי על" היברידיים באתר "תשתיות", 6 ביולי 2016
↑  ב-2015 היוותה צורת ייצור זו של חשמל 16% מהייצור העולמי
↑  אין קטגוריה זו מתייחסת למתקנים הידרואלקטרים על נהרות ומפלים ללא יכולת אגירת מים
↑  בישראל ניתן רישיון להקמת 4 מתקנים כאלו: בצוק מנרה, בגלבוע, בנשר ובעמק הירדן
↑  בחלק מהמקרים המימן מתווסף לגז טבעי כדי לשפר את ביצועיו
↑  סוללות העתיד: מהפכה חשמלית באתר "האגודה הישראלית לאקולוגיה ולמדעי הסביבה"
↑  כ-10% מהאנרגיה בעולם מקורה בסוג זה של אנרגיה
↑  קיימים כורים גרעיניים למטרות מחקר ולמטרות צבאיות שאינם מחוברים למערכת החשמל
↑  המהפך של מכרות הפחם באתר "הידען", 29 באוקטובר 2017
↑  איך מייצרים מתח חילופין גבוה, מתאי שמש המייצרים מתח ישר נמוך?, באתר מכון ויצמן
↑  מערכת סינכרון – רשת החשמל/גנרטור באתר של חברת שמרלינג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543205305171  GND: 4152230-8  NKC: ph495106
נח מוזס

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  10 בדצמבר 1912 קאליש, האימפריה הרוסית 
 נהרג:  7 באוקטובר 1985 (בגיל 72) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 בן או בת זוג:  פולה מוזס 
 צאצאים:  ג'ודי שלום ניר מוזס, ארנון מוזס, תמי מוזס-בורוביץ' 
 
בית ידיעות אחרונות
נח מוזס (10 בדצמבר 1912 – 7 באוקטובר 1985) היה המו"ל של "ידיעות אחרונות" והעורך האחראי הראשון שלו במשך 46 שנים, עיתונאי ואגרונום בהשכלתו.
קורות חיים

נח מוזס נולד בשנת 1912 בקאליש שבפולין לאיש העסקים יהודה מוזס ולמרים לבית פרנקל, במשפחה בת ארבעה ילדים. למד בבית הספר העברי "יבנה" בלודז' ודיבר עברית בבית. בנעוריו היה פעיל בתנועת "השומר הצעיר".
בשנת 1923 עלתה המשפחה לארץ ישראל. בית הוריו בשדרות רוטשילד פינת נחמני, היה אחד הבתים האריסטוקרטיים והמעטים בתל אביב הקטנה, ואביו ר' יהודה מוזס, ערך בביתם מפגשים של אנשי תורה וספר, עוד בטרם עסק במו"לות.
מוזס למד ב"גימנסיה הרצליה", היה פעיל בגדוד מגיני השפה ואף נמנה עם מייסדי תנועת הנוער המחנות העולים, יחד עם אחיו, מאיר.
בגמר לימודיו יצא לעבודה חקלאית בנס ציונה.
יצא ללימודי חקלאות באוניברסיטת נאנסי שבצרפת, והוסמך כמהנדס חקלאי. בנוסף, סיים הכשרה בצרפת בתחום מוצרי חלב. לאחר שובו לארץ ישראל עבד בתחנת הניסיונות ברחובות במחקרים בתחום ההדרים.
לאורך השנים פעל מוזס בקרב סופרים ואנשי רוח, ותרם להוצאת ספריהם.
בשנות חייו האחרונות, למד פילוסופיה וספרות באוניברסיטת בר-אילן.