stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'נטלמן ג'ק (סדרת טלוויזיה)
הערות שוליים

1 2  "BBC One and HBO announce original new drama series Shibden Hall from award-winning writer Sally Wainwright" (הודעה לעיתונות). 5 במרץ 2017. נבדק ב-8 באוגוסט 2017. {{cite press release}}:  (עזרה)
↑  Birnbaum, Debra (4 במרץ 2017). "HBO, BBC One Order 'Shibden Hall' From Sally Wainwright". Variety. נבדק ב-8 באוגוסט 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Condé Nast, Gentleman Jack Was Filmed at the Historic Home Where the Story Really Happened, Architectural Digest (באנגלית)
↑  Where was Gentleman Jack filmed? Where is Shibden Hall and can you visit?, Radio Times (באנגלית)
↑  Mangan, Lucy (2019-05-19). "Gentleman Jack review: Suranne Jones rocks Halifax as the first modern lesbian". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2019-05-20.
↑  Crampton, Caroline (5 בדצמבר 2013). "The lesbian Dead Sea Scrolls: Anne Lister's diaries". New Statesman. נבדק ב-13 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "HBO/BBC Drama Series GENTLEMAN JACK, Created, Written and Directed by Sally Wainwright, Debuts April 22 On HBO" (הודעה לעיתונות). New York, NY: WarnerMedia. 18 במרץ 2019. נבדק ב-3 באפריל 2019. {{cite press release}}:  (עזרה)
↑  Munn, Patrick (2 במאי 2019). "BBC One Sets UK Premiere Date For 'Gentleman Jack'". TV Wise. נבדק ב-5 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  מאת ניצן פינקו, "ג'נטלמן ג'ק" מציגה את הגיבורה הלסבית הכי רלוונטית בטלוויזיה, באתר טיים אאוט, ‏2019-04-28
יונתן שגיב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1979 (בן 46 בערך) ישראל
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 סוגה:  ספרי בלש, ממואר
 
יונתן שגיב (נולד ב-1 במאי 1979) הוא סופר וחוקר ספרות. פרסם סדרת ספרי בלש וממואר.
ביוגרפיה

שגיב נולד בישראל וגדל בהרצליה. סיים תואר ראשון בספרות באוניברסיטת תל אביב, כתב וערך במדורי תרבות שונים בעיתונות המודפסת והדיגיטלית בישראל. הוא עבר לניו יורק שם סיים תואר שלישי באוניברסיטת ניו יורק. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בייצוגי כסף, כלכלה וחובות ביצירותיו של ש"י עגנון. ב-2016 התפרסם בארצות הברית ספרו "Indebted: capitalism and religion in the writings of S.Y. Agnon", המבוסס על הדוקטורט שכתב.
בסיום לימודיו בניו יורק, עבר ללונדון, שם לימד קולנוע וספרות ישראלית באוניברסיטת לונדון. מתגורר עם בן זוגו בתל אביב.
ב-2014 יצא בהוצאת כתר ספר הפרוזה הראשון שלו – הרומן הבלשי "אין סודות בחברה" שבמרכזו עומד החוקר הפרטי עודד חפר, הידוע בכינויו "החופרת", שהוא הומו המתבטא באופן נשי ומוחצן. הספר זכה לשבחי הביקורת. ספרו השני בסדרה "דברים שהשתיקה יפה להם", יצא לאור בראשית 2017 והשלישי – "הצעקה האחרונה" – התפרסם ב-2019.
סדרת ספרי הבלש זכתה לשבחי הקוראים והביקורת. היא תורגמה לצרפתית וגרמנית ונרכשה לעיבוד טלוויזיוני עליו עובד שגיב עם אהרן גבע ומיקי טריאסט..
דמותו של הבלש בסדרה שונה מהמקובל מערערת את הדמות הקלאסית וה"גברית". שפתו של חפר מערערת על החלוקות המגדריות המקובלות ומשקפת את הז'רגון של הקהילה ההומוסקסואלית המקומית.
ב-2022 התפרסם הממואר "יש אנשים שמדברים ככה". הספר עוסק בזהותו המינית ברקע טיפול שעבר לאחר שאיבד את קולו.
ספריו

אין סודות בחברה (ירושלים: כתר ספרים, 2014). עורכת: שירה חדד
דברים שהשתיקה יפה להם (מושב בן שמן: כתר ספרים, 2017). עורכים: שירה חדד ועודד וולקשטיין
הצעקה האחרונה (מושב בן-שמן: כתר, 2020). עורך: עודד וולקשטיין
יש אנשים שמדברים ככה, (מושב בן-שמן: כתר, 2022). עורך: עודד וולקשטיין
Indebted: capitalism and religion in the writings of S.Y. Agnon (Cincinnati, OH: Hebrew Union College Press / University of Pittsburgh Press, 2016)
הערות שוליים

↑  יונתן שגיב, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה
1 2  מאיה נחום שחל, יונתן שגיב: "חסר לי קצת יותר עמוד שדרה", באתר כלכליסט, 27 בדצמבר 2022
1 2   גילי איזיקוביץ, רק אחרי שנהפך לאילם, הבין הסופר יונתן שגיב עד כמה השתיקו אותו, באתר הארץ, 3 בנובמבר 2022
↑  רינה ז'אן ברוך, יונתן שגיב, באתר לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601756005171  BnF: cb17160634h (data)  GND: 1112685944  ISNI: 0000 0000 7919 4549  LCCN: no2015048981  NLK: KAC202260178  RERO: 02-A028402756  VIAF: 121358569   WorldCat (עם VIAF): 121358569
יוזבד

| --- | --- |

שני חלקי הספר
 מידע כללי
 מאת:  מיה קינן
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2016
 מספר עמודים:  חלק ראשון: 463  חלק שני: 570
 עורך:  שולמית הבר
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  דני ספרים
 מהדורות נוספות
 מספר כרכים:  2
 סדרה
 סדרת ספרים:  ממלכה במבחן
 ספר קודם:  מהללאל
 הספר הבא:  פדהאל
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003927598
יוזבד הוא הספר השלישי בסדרת ממלכה במבחן, סדרת ספרי הרפתקאות מסוגת מותחן פוליטי שנכתבה על ידי הסופרת מיה קינן, והתפרסמה בעיקר בציבור החרדי והדתי.
הספר יצא לאור בשני חלקים באוגוסט 2016, ומיד עם צאתו הפך לרב מכר. לדברי הוצאת דני ספרים, הספר נמכר בעשרת אלפים עותקים עוד לפני הגיעו לחנויות. במשך תקופה ארוכה הוצבו שלטים בחנויות הספרים החרדיות ועליהם נכתב "הספר 'יוזבד' עדיין לא יצא לאור, נא לא להטריד את המוכרים".
ביקורת

בסוף עלילת הספר נהרג הנסיך יקוואל, אחד מגיבורי הסדרה. על בחירה עלילתית זו נמתחה ביקורת, בין השאר בשל תפיסתו של יקוואל כמייצג את הנוער המתמודד במגזר החרדי, ואת מותו כשפיטתם לחובה והבעת אי אמון ביכולתם להשתפר. קינן הגיבה לטענות בראיון: "בן אדם צריך לשלם על הבחירות שלו.. יקוואל ביצע הרבה מדי בחירות שגויות, ועל בחירות שגויות משלמים. ככה זה במציאות, וככה, לטעמי, זה צריך להיות גם בסיפורים".
הערות שוליים

↑   רועי צ'יקי ארד, מיהן הסופרות החרדיות שמוציאות מאות ספרים בשנה?, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2016
↑  ראיון לדבורי גולובנציץ בקטלוג חנוכה תשע"ז של רשת יפה נוף, עמוד 24
| ממלכת הכוזרים |
| --- | --- | --- |
| עדויות | סיפור ההתגיירות במכתבים הכוזריים • מכתב שכטר • מכתב קייב |  |
| אישים (אנ') | חסדאי אבן שפרוט • יוסף, מלך הכוזרים • בולאן |  |
| ספרות בנושא | הכוזרי • השבט השלושה עשר • מטה דן • מילון הכוזרים • אבירי הדרך • ממלכה במבחן • (איסתרק • מהללאל • יוזבד • פדהאל) • עם נסוך תרדמה • מקום קטן עם דבי • אל הרקיע השביעי • כזריה – תולדות ממלכה יהודית באירופה |  |
| שונות | תאוריות הקשר על הכוזרים והיהודים • איטיל |  |
יצחק יעקב רוט

| --- | --- |

 לידה:  1954 (בן 71 בערך) רמת גן ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  ישיבת פוניבז' 
 עיסוק:  עיתונאי, עורך
 מעסיק:  יתד נאמן
 
עם הרב שטיינמן
יצחק יעקב רוט (מוכר גם בשם העט א. יצחקי; נולד ב-1954) הוא עיתונאי ופובליציסט חרדי-ליטאי. במשך עשרות שנים היה עורכו של העיתון יתד נאמן.
ביוגרפיה

נולד ברמת גן להורים ניצולי השואה. למד בישיבות היישוב החדש בת"א איתרי ופוניבז'. בשנת 1985 נמנה עם מייסדי היומון החרדי "יתד נאמן". בראשית דרכו שימש מבקר מטעם הוועדה הרוחנית, הסמכות התורנית של העיתון. המשיך ככותב מאמרים תחת שמות עט שונים, ובשנת 1988 עם התפטרותם של העורכים הראשונים משה גרילק ושמואל חסידה, מונה לעורך העיתון לצד נתן גרוסמן, שהיה דומיננטי יותר. רוט עצמו מתרחק מפרסום ואינו מתראיין בכלי התקשורת. בהמשך הצטרף אליהם ישראל וורצל כסגן עורך. רוט הוביל את הקו המקצועי בעיתון[דרושה הבהרה]. הוא כתב עבור הרב שך דרשות שנשא בפתיחת "ירחי כלה".
בשנת 2007 הכריע הרב אלישיב כעמדתו שניתן להזכיר שמות פרטיים של נשים מפורסמות בעיתון, בניגוד למנהגו של העיתון החרדי המתחרה "המודיע", שבו לדוגמה ציפי לבני מופיעה בתור צ. לבני. באותה הזדמנות קיבל הרב אלישיב גם את עמדתו שלפיה יש להזכיר את הצבא הישראלי בשמו צה"ל, בניגוד לנוהל שהיה קיים עד אז להתייחס אליו בהסתייגות כ"הצבא".[דרוש מקור]
בעקבות המהפך בשליטה ב"יתד נאמן" ב-2012, הבהיר כי הוא כפוף לרב אהרן יהודה לייב שטינמן ומשתף פעולה עם ההנהלה החדשה. עובדה זו עוררה את זעמם של נאמני הרב שמואל אוירבך והוא אף הותקף במערכת העיתון במהלך מאבקי השליטה.[דרוש מקור] ביוני 2014, תקופה קצרה לאחר הפילוג ב"יתד נאמן" כתב: "חובת האדם לפשפש במסתרי לבו ולחשוד תמיד בעצמו שמא דבריו ומעשיו אינם אלא תוצאה של נטיות לבו ונגיעותיו האישיות". תלמידיו של הרב אוירבך, סברו כי הדברים מכוונים לפגוע ברבם והחלו לפרסם מכתבים וכתבי פלסתר כנגדו.[דרוש מקור] הוא פרסם הבהרה במהדורת יום ג' של העיתון ולפיה לא התכוון לאיש מסוים.
ב-2014 הגיש יואב ללום, יו"ר עמותת נוער כהלכה, תביעת דיבה בסך 300,000 ש"ח נגדו ונגד העיתון, בעקבות כינויי גנאי שנכתבו בו כלפיו, בשל פעילותו ב"בג"ץ בית הספר בעמנואל". רוט לא הגיש כתב הגנה. בשל כך בית המשפט קיבל את התביעה וחייב את העיתון במלוא הסכום ובהוצאות המשפט. כמו כן חויב העיתון לפרסם תיקון לדברי הלשון הרע.
בתפקידו כעורך כתב רוט שלש פעמים בשבוע את מאמרי המערכת של העיתון. לאחר פרישתו הוא מפרסם פעמיים בשבוע טורי דעה וכן את טור הפתיחה של מוסף "יתד השבוע" בשם "עוד שבוע". המאמרים השבועיים מתובלים בסיפורים מן התנ"ך וההיסטוריה המתאימים למאורעות התקופה, ומשלבים מבט אקטואלי. תרגום המאמרים מתפרסם גם במהדורה האנגלית של העיתון.
רוט מעביר שיעורים יומיים בבני ברק ושיעור שבועי ברמת גן. הוא ערך ספרים תורניים, בהם את ספרי "שיח יוסף" של רבו, הרב יוסף רוט, ראש מוסדות "בית דוד" בבני ברק.
לקט ממאמריו התורניים הוציא לאור בספר "יתדתיו לנצח". עד עתה יצאו לאור 6 כרכים: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים, וחלק נוסף על המועדים, בהוצאת "יפה נוף".
הערות שוליים

↑  מנדי גרוזמן ויונתן אוריך, ”יתד נאמן“ ישלם פיצויים לעו“ד חרדי בגין לשון הרע, באתר nrg‏, 12 במאי 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007419688305171  VIAF: 29156675142933582821   WorldCat (עם VIAF): 29156675142933582821
יוז'ף בלשה (עיתונאי)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 באוקטובר 1884 הודמזוושרהיי, הונגריה 
 פטירה:  9 במאי 1940 (בגיל 55) בודפשט מחוז XIII, הונגריה 
 שם לידה:  Grünbaum József 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הציבורי החדש בבודפשט 
 
יוז'ף בלשה (במקור גרינבאום, בהונגרית: Balassa József; הודמזוושארהיי, 10 באוקטובר 1884 – בודפשט, 9 במאי 1940) היה סופר, עיתונאי, מתרגם יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה

יוז'ף בלשה נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ גרינבאום ושל ינקה גייגנר. הוא למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד). החל את הקריירה העיתונאית שלו בסגד בשנת 1902, שם היה משנת 1907 העורך האחראי של "סגד והסביבה" (Szeged és Vidéke). בשנת 1913 הפך לעובד של הפשטי נפלו. אחרי מלחמת העולם הראשונה עבד במדור הכלכלי של העיתון הבורגני-רדיקלי "עולם" (Világ) ואחר כך במדור הכלכלי של "הידיעון ההונגרי". בשנים 1923–1924 היה גם עורך "ידיעון הבורסה". משנת 1927 עבד כשכיר ב"עיתון הלאומי". הוא כתב מספר רומנים וגם תרגומיו הרבים ופורסמו. בלשה כתב גם בקורות רבות על מחזות במגוון עיתונים. בין תרגומי המחזות שלו היה של המחזאי השוודי יוהאן אוגוסט סטרינדברג "השותפים" (Kamraterna) שהבכורה שלו היה בסגד בשנת 1911.
אשתו הראשונה הייתה ארז'בט מילקו, בתם של הנריק מילקו ולאורה בהם, אותה נשא בסגד ב-17 באפריל 1910. לאחר שהתגרש מאשתו הראשונה נשא את איזבלה רמשיץ (1908–1959) בבודפשט ב-12 בפברואר 1930.
יצירותיו

תנאי שלום ההונגרים: תביעות טריטוריאליות, פיננסיות וכלכליות של מעצמות בעלות הברית עם מפת הגבולות החדשים (בודפשט, 1920)
צ'וקונאי בבודפשט או ספרות הונגרית עכשווית (בודפשט, 1927)
שאל ואענה (1928)
לקריאה נוספת

לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש. 1967
מרצל בנדק: לקסיקון ספרותי הונגרי.1963
לקסיקון משחק הונגרי: האנציקלופדיה לספרות דרמה ולדרמה הונגרית. עורך אלאדר שופפלין. כרך א'. בודפשט: התאחדות השחקנים והמכון הפנסיוני הלאומי. [1929].
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929.עורך פטר אויווארי. יוז'ף בלשה.
הלקסיקון החדש של רוואי. סקסארד. 1998. ISBN 963-901-540-7
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 114710/1900. Forrás: MNL-OL 30789. mikrofilm 1232. kép 1. karton. Névváltoztatási kimutatások 1900. év 13. oldal 18. sor
↑  "Születési bejegyzése a hódmezővásárhelyi izraelita hitközség születési akv. 45/1884. folyószáma alatt".
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest XIII. kerületi polgári halotti akv. 809/1940. folyószáma alatt".
↑  Balassa József hírlapíró meghalt (1940. május 10.) Népszava, 68. évfolyam, 104. szám, 7. oldal
↑  "Házasságkötési bejegyzése Milkó Erzsébettel a szegedi polgári házassági akv. 196/1910. folyószáma alatt".
↑  "Házasságkötési bejegyzése Remesic Izabellával a Budapest V. kerületi polgári házassági akv. 62/1930. folyószáma alatt".
↑  "Balassa Józsefné Remesic Izabella halotti bejegyzése a Budapest VIII. kerületi polgári halotti akv. 2358/1959. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7967 2766  SUDOC: 056755279  VIAF: 121467032   WorldCat (עם VIAF): 121467032
יוסף באך

| --- | --- |
 לידה:  1784 אובודה, הונגריה 
 פטירה:  3 בפברואר 1866 (בגיל 82 בערך) פשט, ממלכת הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 השכלה:  אוניברסיטת קארל בפראג (1814) 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
הרב יוסף באך (בהונגרית: Bach József; אובודה, 1784 – פשט, 3 בפברואר 1866) היה רב ואיש מדעי הרוח.
ביוגרפיה

יוסף באך השלים את לימודיו הגבוהים בפראג, שם למד 12 שנים בהנחיית רבנים וחוקרים יהודים. לאחר שסיים את לימודיו הפילוסופיים וקיבל סמיכה לרבנות, הלך לפוליטכניקום והפך בעל תואר במתמטיקה גבוהה. כשחזר למולדתו לממלכת הונגריה, הוא היה מורה לגרמנית ולעברית ולאקסגזיס מקראי (אקסגזיס הוא הסבר או פרשנות ביקורתית של טקסט. באופן מסורתי, המונח שימש בעיקר לעבודה עם טקסטים דתיים, במיוחד התנ"ך) בבית הספר היהודי-גרמני שנוסד בעיר הולדתו אובודה (כיום חלק מבודפשט) בשנת 1817. לאחר שאיבד את כל רכושו והונו הפך לראש החינוך בקהילת אובודה ובדרך כלל עסק רבות בחינוך ציבורי. בשנת 1827 הוזמן על ידי הקהילה היהודית של פשט שקמה זה עתה, להיות רב הקהילה. באך כיהן בתפקיד זה עד סוף שנות ה-50 של המאה ה-19, אז פרש לגמלאות וזכה מהקיסר בעיטור צלב הזהב על הצטיינות. רבות מדרשותיו הופיעו גם בדפוס.
הוא היה מאמין גדול בקידמה, גם בדת והיה הראשון שהפסיק את הדרשות ביידיש שהייתה נהוגה עד אז ונשא את דרשותיו בגרמנית בבית הכנסת. הוא היה מלומד נלהב שעסק כל חייו בתלמוד עוד מאז ילדותו ולמד גם כמה שפות אירופיות. הביוגרפיה שלו פורסמה על ידי בנו והוצגה על ידי קייזרלינג, אך היא הופיעה גם ב "בית אל" של רייך. כרך של הרצאותיו ודרשותיו פורסם בפשט בשנת 1827 בשם «Homtletische Erstlinge».
עבודותיו

Freudengefühle beim Ehe-Jubiläum des Moses Ráth und der Rebecca Ráth. מישקולץ, 1817.
Homoletische Erstlinge. פשט, 1827.
לקריאה נוספת

Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái I. (Aachs–Bzenszki). Budapest: Hornyánszky. 1891.
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. ערך פטר אויווארי. יוסף באך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 1059152744562427850003   WorldCat (עם VIAF): 1059152744562427850003
העומר (כתב עת)

שער "העומר", תרס"ז (1907)
הָעֹמֶר: קבץ ספרותי-מדעי, מוצא בארץ ישראל, היה כתב עת שיצא בעריכתו של ש. בן ציון בארץ ישראל בשני כרכים בלבד, בשנים תרס"ז-תרס"ט (1907–1909). כל כרך הכיל שתי חוברות, כך שיצאו בסך הכל ארבע חוברות בשני כרכים. היה זה קובץ ספרותי-מדעי שעסק גם בשאלות הזמן והמקום. ייחודו של "העומר" היה בניסיון להעביר את המרכז הספרותי מהגולה לארץ ישראל. קשיים כלכליים בהוצאת כתב העת וחילוקי דעות לגבי אופיו וייעודו גרמו, בסופו של דבר, לסגירתו לאחר שנתיים בלבד. סיפורו הראשון של ש"י עגנון, "עגונות" - על שמו הוענק לסופר שם-העט שלו, "עגנון" - התפרסם בכרך השני, בחוברת השלישית של העומר.
הרקע להוצאת העומר

ש. בן ציון עלה לארץ ישראל בשנת 1905, מתוך מטרה ברורה, גורסת נורית גוברין; להקים מרכז ספרותי בארץ, ולעמוד בראשו. את ההשראה לרעיון המרכז הרוחני בארץ ישראל קיבל ש. בן ציון מאחד העם ותורתו האידאולוגית, כפי שהיא מתבטאת במאמרים רבים. אחד העם עודד אותו רבות בתחילת הפרויקט, אך קפדנותו היתירה של אחד העם לא תמיד עמדה לצידו של העורך הראשי, והאחרון גם ספג דברי ביקורת לא נעימים מאחד העם; "יש צורך אבל אין יכולת" כתב לו יום אחד.
בן ציון היה אחד מנותני הטון במרכז הספרותי באודסה. הוא היה סופר ומורה ידוע, וכוונתו הייתה משולשת: להעביר כביכול את אודסה לארץ ישראל, להפיץ את תורתו הלאומית של אחד העם ולחזק את הלשון העברית והיישוב העברי. ב"תוכנית העומר" שהופיעה בחוברת הראשונה הסביר, שקשה לה מאוד לספרותינו להתקיים בארץ הפרעות והמהומות, רוסיה. (שני פוגרומים קשים פרצו ברוסיה בראשית המאה: פרעות קישינב ב-1903, והפוגרום ביהודי אודסה במהפיכת 1905).
עכשיו, אנו חושבים, הגיעה השעה להתחיל בנטיעת ספרותינו פה בארץ מולדתה, במקום חיותה - פה במקום זה, ששפתה שפת הספר שבה להיות שפת הדיבור [...] פה בארץ זו שלבו של כל עברי יכול להיות פתוח כנגדה, לקבל הימנה השפעה רוחנית [...] כל היושב בארץ אבותינו רואה בחוש שהיא הולכת ונעשית מרכז יהודי [...] כל זה מעורר אותנו לנסות את כוחנו ליסד בארצנו במה ספרותית [...] והיה זה העומר, ראשית התנופה והבנייה
העורכים

שלושה עורכי מדורים נבחרו תחילה; ש. בן ציון - העורך הספרותי. דוד ילין - העורך המדעי ומשה סמילנסקי (שהיה ידוע גם בכינוי "חווג'ה מוסה") - העורך לעניינים מקומיים. עזרתו של סמילנסקי הלכה והתמעטה כבר בשלבים הראשונים של ההוצאה עד שפסקה לגמרי. דוד ילין שיתף פעולה בתחילת ההוצאה של כתב העת, אך גם פעילותו הלכה ופחתה במהלך הזמן. ממילא, גם כששני העורכים הנוספים היו פעילים הם ראו בש. בן ציון את העורך העיקרי והתייעצו עמו בכל נושא, והיה ברור שהם רואים את עצמם כאנשי סיוע לבן ציון.
המשתתפים

שלושים ושניים אנשי רוח וסופרים תרמו מיצירותיהם ל"העומר. ש. בן ציון השתדל שיהיה זה מבחר הטרוגני של אנשי חו"ל ואנשי ארץ ישראל לזרמיה: העלייה הראשונה, העלייה השנייה והיישוב הישן.
בחוברות הכרך הראשון השתתפו אנשים ידועים ברובם, כמו אחד העם, ש. בן ציון עצמו, שהופיע בשם זה וגם בכינוי נוסף שהיה חתום על פיליטון, משה סמילנסקי, שגם הוא הופיע בשמו המלא ובכינויו "חווג'ה מוסה", מאיר וילקנסקי המקומי שהיה פעיל מאוד בספרות הארץ ישראלית, דוד ילין, אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ (אז"ר), יהודית הררי, זאב סמילנסקי (אביו של ס. יזהר) שכתב מחקר סטטיסטי על היישוב העברי ביפו, יוסף קלוזנר, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, י.ח. רבניצקי, יצחק שמי, שזו לו הופעה ראשונה בספרות העברית, ואחרים.
בכרך השני הופיעו כבר שמות פחות ידועים; לש. בן ציון היה קשה מאוד לגייס תורמים לכתב העת שלו, מצד אחד, ומצד שני, הוא עצמו החזיר לחלק מהאנשים את כתבי היד שלהם, מכיוון שלא התאימו לדרישותיו התוכניות או הסגנוניות. "יודע אני את כל ההתאוננות בחוגי הסופרים על ה'מַניה' של ש.בן-ציון, בתור עורך, 'לתקן – ויהי מה'..." כותב ברנר. הוא גם לא היסס להחזיר כתבי יד לאוסישקין ודומיו, שהבטיחו תמיכה כספית לעיתון, רק משום שהמאמרים לא התאימו לדרישותיו.
כותבים אחרים וידועים מרוסיה התחמקו בתירוצים שונים ממכתביו הדוחקים של ש. בן ציון לשלוח חומר לעיתונו. א.ל. לוינסקי העמיד את הסירוב שלו ושל חבריו להשתתף בעיתון כיתרון עבורו, שהרי עכשיו יאלץ העורך לבחור כותבים מהמבחר שיש בארץ ישראל. אחד העם וקלוזנר, שהיו עורכי "השילוח" העדיפו להמשיך להשתתף בכתב העת שלהם, ואין גם לשלול את העובדה שבמידה מסוימת הם ראו בהעומר פוטנציאל תחרותי להשילוח.
משתתפי הכרך השני היו: אחד העם, ד"ר בנציגר, מאיר וילקנסקי, דוד ילין, יצחק קצנלסון, ש"י עגנון (שהיה בלתי מוכר עדיין, ועבד כמזכיר העיתון), מאיר דיזנגוף, מרדכי בן הלל הכהן, ואחרים. השמות הידועים בספרות העברית, כמו ברדיצ'בסקי, ברנר, ביאליק, אלחנן ליב לוינסקי, מנדלי מוכר ספרים - בלטו בהיעדרם.
חלקם הגדול של המאמרים היה ספרות יפה; סיפורים, שירים, חזון וכדומה. חלקם האחר היה מאמרי עיון ומחקר, שקשורים לשפה, לספרות ולחיים בארץ ישראל.
הקשיים

נורית גוברין מסבירה את כישלונו של "העומר" בניסיונו של עורכו ליישם את הציונות הרוחנית של אחד העם, שבאותה תקופה כבר עבר זמנה. היישוב דחה את ההתנגדות לציונות המדינית של הרצל לעומת חיזוק הרוח שבו דגל אחד העם. דבקותו של בן ציון באחד העם לא תאמה את סדר היום הציבורי בארץ ישראל. כתוצאה מכך, פעל ש. בן ציון בחלל ריק, כאשר הוא מנסה להיות שליח של אידאולוגיה שעבר זמנה. גם אחד העם בעצמו, איתו התייעץ עורך העומר על כל צעד ושעל, לא חדל להעמיד קשיים בביקורתו הקפדנית. קפדנותו המקצועית של ש. בן ציון והיותו מסתגר מבחינה חברתית והדור בהופעתו - גם הם לא תרמו לפופולריות שלו בקרב הקוראים, שרובם היו פועלים עמלים.
סיבה נוספת שמעלה גוברין היא, שש. בן ציון ניסה להעתיק את אודסה לארץ ישראל. הוא לא השכיל להבין שקוראי העומר אינם קוראי "השילוח", העיתון בעל הרמה הגבוהה שייסד וערך אחד העם, והמשיכו אחריו יוסף קלוזנר וביאליק. לא הייתה בארץ תשתית ראויה ומוכנה לרמה הזו, מוסיף גצל קרסל. לא של כותבים ולא של קוראים. עורך העומר ניסה להקים נוסח חדש ללא תשתית ונשאר תלוי על בלימה.
מיעוט החותמים, קשיי מימון, הימנעות הכתיבה של הסופרים הידועים מחו"ל, עלבונות ואכזבות אישיים, קשיי הדפסה (כתב העת הודפס בירושלים כי ביפו לא היו בתי דפוס ראויים) וביקורות לא מחמיאות - הביאו בסופו של דבר את ש. בן ציון להחלטה להפסיק את הוצאת העיתון. מסתבר, שבן ציון הגיע להחלטה זו עוד בטרם יצאה החוברת הרביעית האחרונה, וברנר, שהבחין במודעה על שני כרכים למכירה ללא הפנייה לחתימה חדשה, הבין את הצפוי, והביע את התמרמרותו על עיתון שאינו מגלה שקיפות בכוונותיו. ייתכן, מלין ברנר, שלו היינו יודעים על כוונות ברורות של העומר להפסיק את פרסום חוברותיו היינו יכולים עוד להועיל במשהו. ברנר הגיע בשנת תרס"ט לארץ, שנת סגירתו של העיתון, וגוברין מעלה את האפשרות שבמידת מה זרז בואו והתרכזות חוג ספרותי ומעריצים סביבו, את סגירת העיתון.
לקריאה נוספת

העמר: קבץ ספרותי מדעי, מוצא בארץ ישראל, העורכים: ש. בן ציון, דוד ילין, ירושלים, [מו"ל לא ידוע], תרס"ז - תרס"ט
נורית גוברין, "העומר" וש. בן ציון עורכו [דיסרטציה], תל אביב, 1971
נורית גוברין, '"העומר" - תנופתו של כתב-עת ואחריתו', הוצאת יד יצחק בן צבי, תש"ם / 1980.
אוריאל אופק, "דיוקנו של כתב עת: [על] נורית גוברין, העומר, תנופתו של כתב-עת ואחריתו", ידיעות אחרונות, 1 באוגוסט 1980
הערות שוליים

1 2  נורית גוברין, "העומר" : תנופתו של כתב-עת ואחריתו, ירושלים, יד יצחק בן צבי, 1980, עמ' 2
↑  נורית גוברין, העומר... עמ' 20
↑  ראו למשל, אחד העם, "עבר ועתיד", 1891 (פרויקט בן-יהודה); "אחד העם, מלים ומושגים", השילוח, תרס"ז, כר' כ"ז, (פרויקט בן-יהודה); אברהם רגלסון, "אחד העם טובע מטבעות-דעים", הפועל הצעיר 1966, ועוד
↑  נורית גוברין, העומר... עמ' 56, 74-73
↑  אבנר הולצמן, אהבות ציון: פנים בספרות העברית החדשה, כרמל, 2006, עמ' 171
↑  יוסף חיים ברנר, "בחיים ובעיתונותינו", האחדות, טבת, תרע"ב (פרויקט בן-יהודה)
↑  נורית גוברין, העומר... עמ' 79
↑  נורית גוברין, העומר... עמ' 162-161
↑  נורית גוברין, העומר... עמ' 4-2
1 2  גצל קרסל, "העומר" כתחנת-ביניים בספרות הארצישראלית", הדואר, 59 (תש"ם), עמ' 458-457
1 2  יוסף חיים ברנר, "מהספרות והעיתונות שבארץ [העומר]", (פרויקט בן-יהודה)
↑  נורית גוברין, "העומר"... עמ' 108
↑  נורית גוברין, "העומר"... עמ' 108 - 113
ש. בן ציון, 1910
ש"י עגנון
יוסף חיים ברנר
יפה בן מנשה

| --- | --- |

 לידה:  1940 כורדיסטן העיראקית, עיראק 
 פטירה:  21 במרץ 2018 (בגיל 78 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 
יפה בן מנשה (1940 - ה' בניסן ה'תשע"ח מרץ 2018) הייתה סופרת ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בכורדיסטן העיראקית, לרב יצחק נח. במשפחתה ספגה חינוך דתי לאומי ציוני. עלתה ארצה כילדה עם הוריה במסגרת מבצע עזרא ונחמיה בשנת 1951. עם הגיעה לישראל התגוררה המשפחה באוהלים, ובהמשך עברה למעברת פחונים (מעברת יוחנן) הסמוכה ליבנה. כעבור מספר שנים עברה משפחתה למושב אלקוש בצפון ישראל, בשל ערכיו הציוניים של אביה. בן מנשה לא למדה עקב מצבה הכלכלי הקשה של המשפחה. בגיל שמונה עשרה נישאה וילדה ארבעה בנים. בהמשך אימצה את שיטת הלימוד של אביה הרב שלימד ב"חדר", והכינה נערים לבר מצווה בהתנדבות.
לאחר מותו של אביה החליטה בן מנשה להמשיך את דרכו[דרושה הבהרה]. בהמשך כתבה שני ספרים. הראשון, "דומיה וסער", עוסק במחתרת טרום העלייה לארץ ישראל, בעליית "עזרא ונחמיה" בשנים 1950–1951, ובקליטתם של העולים בישראל. הספר תורגם לאנגלית, כורדית וערבית.
ספרה השני, "צלו של נודד", מתאר את תלאותיהן של שלוש משפחות אשר איבדו את ילדיהן בעת גירוש ספרד.
בנוסף, תרגמה בן מנשה משלים וסיפורים בחרוזים שמוסר השכל בצידם, ששמעה בילדותה, וכן יותר מ-300 אמרות כנף ואמרות אשר יש בהם מוסר השכל.[דרוש מקור]
נפטרה במרץ 2018.
ספריה

דומיה וסער, הוצאת קיבוץ דליה, 2000 (קוטלג באוניברסיטת פרינסטון בשם "Dumiyah ṿa-saʾar")
צלו של נודד, אופיר ביכורים, 2011
הערות שוליים

1 2  לא סיימה בית ספר - ומוציאה ספר שני, אדי גל, ידיעות הצפון, עמוד 38, 25 באפריל 2012
↑  המורָה לבר מצווה – יפה בן מנשה, באתר (קולך)
↑  "אני חיה על קו התפר", באתר TheMarkerCafe, מירב בורשטיין, 12 באוגוסט 2012
↑  דומיה וסער באתר אוניברסיטת פרינסטון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462966705171  ISNI: 0000 0004 0314 8940  LCCN: no2002043723  VIAF: 299483247   WorldCat (עם VIAF): 299483247
יבול שיא

| --- | --- |
סמליל כתב העת
 סוג:  ירחון
 תדירות:  חודשית
 סוגה:  חקלאות
 פורמט:  פיזי ודיגיטלי
 מו"ל:  חברת כנס מדיה
 מייסד:  חברת כנס מדיה
 בעלים:  חברת כנס מדיה
 עורך ראשי:  שמעון וילנאי
 מנכ"ל:  אבי רוזנר
 שפה:  עברית
 מערכת:  היוצרים 6, אור יהודה
 תפוצה:  15,000
 מדינה:  ישראל
 https://kenes-media.com/category/יבול-שיא/
 
יבול שיא הוא כתב עת העוסק בתחום החקלאות בישראל. הוא מופץ לחקלאים, אנשי מפתח בתעשיית החקלאות ומקבלי החלטות במשרד החקלאות. כתב העת הופץ לראשונה בשנת 2007 ומופץ עד היום, בתדירות של אחת לחודש, בעלות הפצה בלבד, בכ-15 אלף עותקים.
כתב העת עוסק בין היתר בקידום החקלאות הישראלית, ניסויים ומחקרי חקלאות, המלצות הגנת הצומח, חקלאות בת קיימא ועוד.
מאפיינים

כתב העת סוקר את החקלאות הישראלית בתחום ענפי הצומח. מדי חודש מתפרסמים מאמרים מקצועיים שיש בהם כדי לסייע לחקלאי בשלבי הגידול. לכתב העת מספר מדורים קבועים כגון מדור בתחום המים, מדור סוגיות משפטיות ומדור פעילות נשים בחקלאות.
ההוצאה לאור

מו"ל כתב העת היא חברת כנס מדיה, המוציאה לאור את כתבי העת האחרים העוסקים במרחב הכפרי: הזמן הירוק, קו למושב, "הרפת והחלב" המופץ בקרב העוסקים ברפתות ו"אופק ירוק" העוסק בקידום אנרגיות מתחדשות וקיימות במרחב הכפרי.
עורך כתב העת הוא שמעון וילנאי, וסגן העורך הוא יצחק בר־זכאי. בין הכותבים בירחון בעבר ובהווה: ד"ר שירלי גזית, עו"ד שמואל גלנץ, עמוס דה וינטר, רו"ח אלון ראובני, דודו קוכמן, חוקרי מו"פ וחוקרי משרד החקלאות.
תערוכת החקלאות אגרו ישראל- יבול שיא

תערוכת החקלאות של אגרו ישראל - יבול שיא, שנוסדה בשנת 2012, מתקיימת פעם בשנה במשך יומיים. בתערוכת החקלאות, מיוצגות מגוון של חברות אשר עוסקות בתשומות חקלאיות, כגון: חברות השקיה והדברה, דישון, אנרגיה מתחדשת, גינון, מיכון חקלאי, כלי רכב חקלאיים ועוד מספר נושאים שונים. במסגרת התערוכה מתקיימים גם כנסי חקלאות.
בין הדוברים בתערוכה בשנת 2019: רם בן ברק, אלון שוסטר, דני עטר, ניר מאיר ואבשלום וילן. בשנת 2020 לא התקיימה תערוכה עקב מגבלות הקורונה.
ראו גם

חקלאות
החקלאות בישראל
כתב עת