stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פאולו מלדיני
נבחרת איטליה > יורו 2000 והמונדיאל הרביעי והאחרון

מלדיני ערך את הופעתו ה-100 בנבחרת ב-28 באפריל 1999. ביורו 2000 הגיעה נבחרת איטליה עד לגמר, שם התמודדה מול אלופת העולם נבחרת צרפת והפסידה בתוספת הזמן. מלדיני שיחק בכל ששת המשחקים של נבחרת איטליה בטורניר. איטליה סיימה בראשות הבית שלה לאחר שניצחה כל משחק. מלדיני, ששיתף פעולה עם פאביו קנבארו ואלסנדרו נסטה בהגנה, סייע לנבחרת לספוג רק שני שערים לאורך הטורניר עד הגמר. בחצי הגמר מלדיני וחבריו הצליחו לשמור על שער נקי ולהוביל את המשחק לפנדלים, שם, על אף שמלדיני פיספס את אחד הפנדלים, איטליה ניצחה בדו-קרב הבעיטות 3-1. מלדיני שובץ בקבוצת הטורניר.
ב-7 באוקטובר 2000, בניצחונה של נבחרת איטליה במוקדמות מונדיאל 2002, עקף מלדיני את דינו זוף והפך לשחקן עם הכי הרבה הופעות בנבחרת איטליה עם 113 הופעות. המונדיאל הרביעי של מלדיני והשני שלו כקפטן היה מונדיאל 2002. מלדיני שיחק בכל ארבעת המשחקים של איטליה בטורניר, כשהוא שומר על שער נקי במשחק הפתיחה נגד אקוודור. איטליה הודחה כבר בשמינית הגמר לאחר שנותרה בעשרה שחקנים.
מלדיני פרש מהנבחרת בגיל 34 עם מספר ההופעות הרב ביותר. הוא כבש שבעה שערים במדיה, כולם נכבשו במשחקי בית על אדמת איטליה. מלדיני ערך 74 הופעות כקפטן הנבחרת. למרות היכולת הטובה שהציג עם הנבחרת, כולל הגעה לשני גמרי מונדיאל וגמר יורו, מלדיני לא הצליח לזכות בתואר. מלדיני ערך 23 הופעות במונדיאל והוא שני רק ללותר מתאוס במספר ההופעות במונדיאל. מלדיני מחזיק בשיא הדקות ששחקן שיחק במונדיאל עם 2,216.
בפברואר 2009, החליט מאמן איטליה מרצ'לו ליפי לקיים משחק ראווה לכבוד מלדיני, שבו הוא יוכל לשחק את משחקו האחרון בנבחרת. מלדיני סירב להצעה בטענה שהוא רוצה לשחק רק ב"משחק מקצועי".
אחרי הפרישה

לאחר הפרישה שלו מלדיני הודיע כי הוא לא ישוב לעולם לאמן. הוצע לו לחבור למאמנו לשעבר קרלו אנצ'לוטי באימון צ'לסי אך הוא ויתר.
בשנת 2012 נכנס מלדיני להיכל התהילה של הכדורגל האיטלקי. ב-4 במרץ 2014 הוא השתתף במשחק ראווה למען נפגעי הטייפון בפיליפינים, לצד שחקנים כמו רונאלדו נאזריו, זינדין זידאן, לואיש פיגו ועוד. ב-1 בספטמבר 2014 השתתף לצד כוכבי עבר והווה "במשחק עבור השלום" שהתקיים ברומא.
במאי 2015 הוכרז כי מלדיני יהפוך להיות שותף בקבוצת הכדורגל מיאמי FC מהליגה השנייה בארצות הברית, וזאת במטרה שהקבוצה תוכל להעפיל לליגה הראשונה באמריקה, ה-MLS, בעתיד. ב-1 במאי 2016 הפך מלדיני לשחקן השני היחיד שזכה בפרס "השחקן ששיחק במועדון אחד" מטעם קבוצת הכדורגל מאתלטיק בילבאו.
מלדיני פתח בקריירה חובבנית של טניס לאחר הפרישה. ביוני 2017 הוא העפיל ל-Aspria Tennis Cup, תחרות טניס מקצועית יחד עם שותפו סטפנו לנדוניו. הם הודחו כבר בסיבוב הראשון. לאחר שהודחו מלדיני אמר כי זה ככל הנראה יהיה המשחק המקצועי האחרון אותו ישחק בטניס.
באוגוסט 2018, הסכים מלדיני להפוך ולהיות מנהלה המקצועי של מילאן.
סגנון משחק

למרות היותו מגן שמאלי רוב הקריירה שלו, מלדיני היה בכלל ימני והחל לשחק במילאן בעמדת המגן הימני. הוא הועבר לעמדת המגן השמאלי בעקבות הלחץ שהופעל על מאורו טאסוטי בעמדה הימנית. המעבר הזה היה אפשרי בעקבות יכולתו הטובה של מלדיני בשתי הרגלים שהעניקה לו את האפשרות לשחק בכל מקום אפשרי בחוליית ההגנה. נתונים אלו אפשרו לו לעשות קריירה נפלאה במילאן ובנבחרת איטליה.
מלדיני היה שחקן ההגנה החזק והטוב ביותר שאי פעם התמודדתי מולו. היה לו הכול: הוא היה מגן מושלם, הוא היה חזק, אינטליגנט. הוא ידע לסמן שחקן בצורה מצוינת.
הוא אחד משחקני ההגנה הטובים ביותר בהיסטוריה של ליגת האלופות, אבל מה שהפך אותו לכל כך מרשים היה כשהוא החזיק בכדור הוא כלל לא נראה כמגן אלא יותר כמו שחקן קישור.
מלדיני היה ידוע בזכות היכולת הטקטית שלו, האתלטיות שלו, הגלישות שלו, הסיבולת לב-ריאה החזקה שלו, הריצה המהירה שלו קדימה שהפכה אותו ממגן לשחקן כנף בכל פעם שהוא היה רץ קדימה. בנוסף לכך הוא היה מגביה כדורים מצטיין והיה משמעותי ואפקטיבי למשחק ההתקפה של מילאן, כשכבש ובישל מספר שערים לאורך הקריירה שלו.
בשנים האחרונות לקריירה שלו הוא איבד ממהירותו והועבר לתפקיד הבלם, שבו הוא הפגין יכולת מצוינת הודות לניסיון הרב, השליטה בכדור והיכולת הטקטית הגבוהה שהייתה לו. כבלם מלדיני נגלה כשחקן אשר ידע לסמן ולשמור על שחקנים בצורה מצוינת. בשל הירידה ביכולת הפיזית שלו, הוא נמנע מלרדת לגלישות והעדיף לתמרן את היריב בעזרת מיקום נכון וקריאת משחק מבריקה. בנוסף לכך מלדיני היה ידוע גם בשמירה האזורית שלו, וביכולת המסירה שלו. היכולת למסור פסים ארוכים גם בעמידה על קו ההגנה היוותה בונוס, כי בכך הוא היה מבטל את כל הקישור.
מורשת

מלדיני נחשב לאחד משחקני ההגנה הטובים ביותר בהיסטוריה. הוא מתואר "כאגדה הג'נטלמנית של המשחק", בזכות הרוגע והמשמעת העצמית שהביא איתו למגרש וקריאת המשחק הפנטסטית שלו, כשהוא מעדיף משחק מתוחכם ואלגנטי על פני משחק פיזי ואגרסיבי (לאורך הקריירה שלו הוא קיבל רק שלושה כרטיסים אדומים). הוא שובץ כשחקן הגנה ב"קבוצת החלומות של המונדיאל" אשר נוצרה ב-2002.
תמיד מצאתי את זה מאוד קשה להתמודד מול פאולו מלדיני. הוא היה שחקן ההגנה הטוב ביותר שהתמודדתי מולו לאורך כל הקריירה שלי. הוא ללא ספק היה ראוי לזכות בתואר שחקן השנה של פיפא כמה פעמים.
מלדיני היה לשחקן ההגנה הראשון אי-פעם שנכנס לרשימה הסופית של שחקן השנה של פיפ"א, כאשר סיים במקום השני בשנת 1995. בנוסף לכך הוא נבחר פעמיים במקום השלישי בפרס כדור הזהב בשנים 1994 ו-2003. כתוצאה מהצלחת קבוצותיו הוא זכה לפרסים אישים רבים: שחקן ההגנה של אופ"א, שחקן ההגנה של הליגה האיטלקית, פרס בראבו ופרס כדורגלן העונה של עיתון World Soccer. בנוסף לכך הוא נכלל מספר פעמים בקבוצת השנה של אופ"א, בקבוצת העונה של פיפ"א, בקבוצת הטורניר של המונדיאל, של היורו ועוד. מלדיני הפך לסמל של נבחרת איטליה, הוא היה ידוע ביכולת המתמשכת שלו העבודה הקשה שלו והנאמנות שלו כשפתח בהרכב מילאן רק בגיל 16 ונשאר בה כל הקריירה שלו עד גיל 41.
לאורך הקריירה שלו מלדיני היה מנהיג של נבחרת איטליה ומילאן, הוא זכה לכינוי "אל קאפיטנו" (הקפטן). מנהיגותו באה לידי ביטוי במוטיבציה שהעניק לשאר השחקנים, הרוגע והאופטימיות שהשרה סביבו. המנהיגות והאינטליגנציה שלו באו לידי ביטוי גם ביכולת שלו לייצג את הקבוצה במסיבות העיתונאים ובתשובותיו החכמות. מלדיני שיחק למעלה מ-1,000 משחקים מקצועיים לאורך כל 25 העונות שלו במילאן, הוא מחזיק בשיא ההופעות בליגה האיטלקית, והוא שיאן ההופעות במילאן. מלדיני הוא גם השחקן ששיחק בהכי הרבה משחקי גמר של ליגת האלופות, שמונה.
חיים אישים

מלדיני נולד במילאנו בשנת 1968 ונישא בוונצואלה לדוגמנית לשעבר אדריאנה פוסה בשנת 1994. לזוג שני ילדים, שמשחקים שניהם במחלקות הנוער של מילאן.
לאביו של מלדיני, צ'זארה מלדיני, ולמלדיני יש הרבה דברים משותפים. צ'זארה מלדיני גם הוא שחקן עבר אשר תיפקד בחוליית ההגנה, היה קפטן מילאן וקפטן נבחרת איטליה, ואימן אותה בהמשך. במהלך תקופת האימון של צ'זארה, הוא אימן את בנו בנבחרת איטליה עד גיל 21 כמו כן גם במילאן.
ב-3 באפריל 2016, הלך לעולמו אביו, צ'זארה מלדיני. אמו של מלדיני הלכה לעולמה שנה לאחר מכן, ב-28 ביולי 2017.
מלדיני מחזיק בחברת אופנה - fashion label – Sweet Years, חברה שהוא מנהל יחד עם חברו לשעבר ממילאן כריסטיאן ויירי.
ב-2 בפברואר 2020, ערך דניאל מלדיני, בנו של פאולו, את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, במהלך משחק במסגרת הליגה האיטלקית, ובכך הוא המשיך את שושלת מלדיני במילאן.
תארים > קבוצתיים

הליגה האיטלקית (7):  1987/88, 1991/92, 1992/93,  1993/94, 1995/96, 1998/99,  2003/04
הגביע האיטלקי (1): 2002/03
הסופר קאפ האיטלקי (4):  1988, 1992, 1994, 2004
ליגת האלופות (5):  1988/89, 1989/90,  1993/94, 2002/03,  2006/07
הסופר קאפ האירופי (5):  1989, 1990, 1994, 2003, 2007
גביע עולם למועדונים (3):  1989, 1990, 2007
תארים > בינלאומיים

גביע העולם בכדורגל: מקום שני (1994), מקום שלישי (1990)
אליפות אירופה בכדורגל: מקום שני (2000)
אליפות אירופה עד גיל 21: מקום שני (1986)
תארים > אישיים

נבחרת היורו: 1988, 1996, 2000
פרס בראבו: 1989
נבחרת המונדיאל: 1990, 1994
כדור הזהב: מקום שלישי (1994, 2003)
כדורגלן העונה של עיתון עולם הכדורגל: 1994
כדורגלן העונה באירופה של עיתון אל פאיס: 1994
כדורגלן העונה באירופה של קרן החירום הבינלאומית של האומות: 1993/94
קבוצת העונה של ESM: 1994/95,1995/96, 1999/00, 2002/03
שחקן השנה של פיפ"א: מקום שני (1995)
קבוצת החלומות של פיפ"א: 2002
קבוצת השנה של פיפ"א: 2002, 2005
שחקן המשחק של גמר ליגת האלופות: 2003
קבוצת השנה של אופ"א: 2003, 2005
פרס נשיא אופ"א: 2003
שחקן ההגנה בליגה האיטלקית: 2004
שחקן ההגנה של אופ"א: 2005
פיפ"א 100
פרס ג'אצ'ינטו פאקטי: 2008
תואר המצוינות של פיפ"א: 2008
פרס ההצלחה בליגת האלופות: 2009
פרס עיתון מארקה: 2009
קבוצת העשור: 2009
היכל התהילה של הכדורגל האיטלקי: 2012
קבוצת כל הזמנים של עיתון עולם הכדורגל: 2013
פרס קבוצה אחת שחקן אחד: 2016
קבוצת היורו של כל הזמנים
היכל התהילה של מילאן
היכל התהילה של הספורט האיטלקי: 2018
התואר "אגדה" מהעיתון לה גזטה דלו ספורט: 2018
תארים > שיאים

שיאן ההופעות במדי מילאן בכל המסגרות: 902
שיאן ההופעות במדי מילאן במשחקי הליגה: 647
שיאן ההופעות במדי מילאן בטורנירי אופ"א: 174
שיאן ההופעות במדי מילאן במסגרות האירופיות: 168
שיאן ההופעות במדי מילאן בליגת האלופות: 139
שיאן ההופעות בליגה האיטלקית: 647
שיאן ההופעות במשחקים במסגרות האירופיות: 168
מקום שני במספר ההופעות בטורנירי אופ"א: 174
שיאן ההופעות בגמרים של ליגת האלופות: 8 (יחד עם חנטו)
השחקן הצעיר ביותר שפתח במילאן: 16 ו-208 ימים
שיאן השנים בהן שחקן שיחק בקבוצה אחת: 24 ו-132 ימים
שיאן ההופעות במונדיאל עבור נבחרת איטליה: 23
שיאן הדקות במונדיאל: 2,216
השער המהיר ביותר שנכבש בגמר ליגת האלופות: 50 שניות מהפתיחה
השחקן המבוגר ביותר לכבוש בגמר אירופי: 36 ו-333 ימים
שיאן הזכיות בסופר קאפ האירופי: 4 (יחד עם דני אלבס)
שיאן ההופעות בסופר קאפ האירופי: 5 (יחד עם דני אלבס)
מלדיני במדי מילאן כקפטן
מלדיני מניף את גביע ליגת האלופות 2003
מלדיני חוגג את הזכייה בליגת האלופות 2007
מלדיני ב-2009
החולצה של מלדיני ממונדיאל 1990
מלדיני כשגריר של מילאן, במסיבת עיתונאים ב-2013
חולצתו של מלדיני אשר מוצגת במוזיאון מילאן
נדב אבקסיס

| --- | --- |

 לידה:  25 בספטמבר 1971 (בן 53) חצור הגלילית, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1997
 פרופיל ב-IMDb
 
נדב אבקסיס (נולד ב-25 בספטמבר 1971) הוא סטנדאפיסט ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה

אבקסיס, בן למשפחה דתית בת תשעה אחים ואחיות, נולד וגדל בחצור הגלילית, אביו היה עובד בחברה קדישא ואמו עבדה במעון תינוקות. התחנך בישיבה התיכונית "קריית החינוך מעלות" בעיר מעלות תרשיחא. בצה"ל שירת כלוחם בחטיבת גולני. בשנת 1994 עבר לגור בתל אביב. לאחר שהות קצרה מחוץ לישראל, החל לעבוד כמחלק מים ונהג, ובמקביל החל דרכו כסטנדאפיסט על במות הארץ. בשנת 1997 זכה בתוכנית הכישרונות של דידי הררי, "זמנך עבר", שאחריה הצטרף לתוכניתו של הררי ב"רדיו ללא הפסקה", "דידי לוקאלי", עם דמויות כגון קריינית החדשות עדי רבן והסבתא סולטנה דנינו. בשנת 2000 יצא אבקסיס במופע קומי הנושא את שמו.
בעקבות הצלחתו היה מועמד בקטגוריית "איש השנה בבידור" בטקס פרסי "אנשי השנה" בשנת 2001.
לאורך השנים, השתתף כקומיקאי בתוכניות שונות, כמו "ערב אדיר", "יאיר לפיד" ו"בטברנה". עם פריצתו כקומיקאי, התנסה אבקסיס לאורך השנים בתחומים שונים. בשנת 2004 דבב את סדרת האנימציה של "ביפ", "מ.ק 22", ושיחק בסרטו המצליח של אבי נשר, "סוף העולם שמאלה". ב-2005 השתתף אבקסיס בסדרה הקומית "בצפר" בערוץ ניקלודאון. בסוף 2006 כיכב אבקסיס בפסטיגל "פנטזיה". בשנת 2008 השתתף אבקסיס בתוכנית המציאות רוקדים עם כוכבים של ערוץ 2 עם הרקדנית דורית מילמן והודח בתוכנית הראשונה.
החל מנובמבר 2008 הגיש את פינת האקטואליה הסאטירית בתוכנית העולם הבוקר בערוץ 2. ב-2009 התארח בשלוש תוכניות של נבחרת צחוק מעבודה עם שלום אסייג והופיע לצד שחר חסון, אורי חזקיה, ארז שלם, מיכאל הנגבי, ליטל שוורץ ושלום אסייג. ביוני 2009 הופיע יחד עם שלום אסייג, אורי חזקיה ושחר חסון באמפיתיאטרון שבקיסריה.
החל מאוקטובר 2009 שיחק במחזה "עופרה" מאת בצלאל אלוני ובבימויו של אלון אופיר, על פי ספרו "מכתבים לעפרה", בשלל דמויות.
בין השנים 2009–2010 השתתף בתוכנית הבידור הסאטירית "הספסל האחורי" ברשת-ערוץ 2 בהנחייתה של מיה דגן.
בשנת 2011 השתתף בהצגה "זהב טורקי" על פי ה"אוצר" של שלום עליכם בתיאטרון הקאמרי בתפקיד רב העיירה. החל מפברואר 2011 ובמשך 3 עונות גילם את דמותה של קריינית החדשות "ליאורה חושן" ועוד מספר דמויות, בתוכנית הבידור הסאטירית "בובה של לילה" המשודרת בערוץ הספורט. בשנת 2013 השתתף בתוכנית ״מחוברים פלוס״ ששודרה ב״הוט״ ובה בין השאר יצא מהארון. משנת 2000 ועד 2013 הופיע מעל 1,000 פעמים ברחבי הארץ ומול קהילות ישראליות בעולם, עם מופע היחיד שלו.
בשנת 2014 יצא במופע חדש, אותו כתב בשיתוף רשף שי ומשה מלכה. במופע מתייחס נדב ליציאה שלו מהארון, חוויותיו כהורה, פוליטיקה חברה והבית ממנו בא.
במאי 2020 השתתף בפרק של סדרת רשת של כאן דיגיטל בשם "המהפכה הגאה שלי", המבוסס על ראיון שהעניק לגל אוחובסקי עבור סדרת הדוקו של כאן 11 "המהפכה הגאה" אותה כתבו וביימו אוחובסקי ולירן עצמור.
החל משנת 2020 מופיע כפאנליסט בתוכנית הקומית "עד כאן!" בערוץ כאן 11.
באוגוסט 2020 קיים הופעה בקיבוץ חצור, על אף האיסור לקיים הופעות בשל מגפת הקורונה, במחאה על האיסור.
ב-2021 השתתף בעונה השנייה של "הזמר במסכה" בתחפושת כלב שנאוצר, והגיע למקום הרביעי בחצי הגמר.
ב-2022 השתתף בתוכנית ספיישל של ה״המרדף״ יחד עם דובדבני וקובץ ועידן אלתרמן. בחנוכה באותה שנה שיחק אבקסיס בהצגת הילדים "תיבת נח" לצידם של רינת גבאי, טוביה צפיר, ושמחה גואטה.
במאי 2023 השתתף בתוכנית הטלוויזיה התיעודית "מדורות השבטים" של כאן 11.
חיים אישיים

באוגוסט 2013 אבקסיס יצא מהארון כהומוסקסואל בראיון לידיעות אחרונות. הוא מתגורר ברמת גן ואב לבת ולבן בהורות משותפת עם מירה שובל.
פילמוגרפיה > קולנוע

סוף העולם שמאלה (2004) - בתור גבי בוחבוט
פילמוגרפיה > טלוויזיה

מ.ק. 22 (2004)
בצפר (2005)
רוקדים עם כוכבים (2008)
הספסל האחורי (2009)
שבת צחוק (2010)
היפה והחנון (2010)
מחוברים (2013)
צחוק מעבודה (2013)
בובה של לילה (2013)
עד כאן! (2020)
הזמר במסכה (2021)
מדורות השבטים (2023)
הערות שוליים

↑  רן בוקר, האיום התממש: חרף האיסור - נדב אבקסיס הופיע מול קהל, באתר ynet, 1 באוגוסט 2020
↑   סדרה תיעודית חדשה 📽️ מדורות השבטים | פרק 1 - הסדר יחזור על כנו: שנים 1993 עד 2000, סרטון בערוץ "כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 54:42)
↑  נדב אבקסיס יוצא מהארון: "פחדתי שיגלו", באתר ynet, 23 באוגוסט 2013
↑  רן בוקר, נדב אבקסיס: "אין לי צורך בחיי אהבה", באתר ynet, 9 בינואר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298467505171  ISNI: 0000 0004 0189 5686  LCCN: no2013022644  VIAF: 296680704   WorldCat (עם VIAF): 296680704 
אבקסיס ב-2004
נדב אבקסיס, 2016
חורבת עלמית

| --- | --- |

 מידות
 גובה מעל פני הים:  638 מטר
 היסטוריה
 תקופות:  תקופת הברזל
 מיקום
 מדינה:  ישראל
 קואורדינטות:  31°49′32″N 35°16′15″E﻿ / ﻿31.825560423352°N 35.27084054475°E﻿ / 31.825560423352; 35.27084054475
  (למפת הרי ירושלים מוגדלת) חורבת עלמית(למפת הרי ירושלים רגילה) חורבת עלמית(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חורבת עלמית(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חורבת עלמית
 
חורבת עלמית היא אתר ארכאולוגי מתקופת הברזל, שנמצא בהרי יהודה כ־4 ק"מ מצפון מזרח להר הצופים וכ־1.5 ק"מ דרום־מזרח לענאתא. האתר שוכן על ראש שתי כיפות של גבעה אחת בגובה 638 מטר מעל פני הים, בסמוך לנחל זמרי ובגבול שמורת הטבע נחל פרת.
מרכז האתר הוא בכיפה הדרומית-המערבית ובה שרידי מבנים, מערות מגורים ואחסון, מערות קבורה וקברים נוספים, בורות מים, וטראסות. בדרומה של הכיפה הדרומית-המערבית נמצא קברו של שייח' עבד א-סלם, מייסדהּ של ענאתא, ולצדו קברים ערביים מודרניים.
בשנים 1973, 1981 ו־1999 נערכו חפירות הצלה במספר מערות קבורה ומגורים על מדרונות הכיפה הדרום־מערבית. במערות נתגלו טביעות "יהד".
לבד המערות שנחפרו ציינו הסוקרים מערת קבורה במדרון המערבי שבחזיתה חמש מדרגות. בפנים המערה חדר מבוא וחדר קבורה קטן, הכולל ארבעה כוכים. בסמוך למערת הקבורה, מערת קולומבריום עם 70 גומחות.
בחלק הצפון־מערבי של הכיפה חצובים שני בורות מים בסלע הקירטון. מדרום להם נמצאים שרידי גת, הכוללים משטח דריכה, בור איסוף וקטע פסיפס. בראש הכיפה מבנה ריבועי, שאורך צלעותיו 4 מטר.
בחלקו הצפוני-המזרחי של ראש הכיפה יש מערכת תת-קרקעית של ששימשה לתעשייה, הכוללת בית בד.
הערות שוליים

↑  אורי דינור, ח' עלמית, חדשות ארכיאולוגיות פח, 1986, עמ' 18–19
↑  אורי דינור וגרי ליפוביץ, מערת קבורה מהמאה השישית לפנה"ס בחורבת עלמית, נקרות צורים 14, 1988, עמ' 44-51
↑  בנימין הר-אבן, ח' עלמית, חדשות ארכיאולוגיות: חפירות וסקרים בישראל 115, 2003, עמ' 63–66
המפלגה העממית הליברלית

| --- | --- |

 מדינה:  שוודיה 
 שם רשמי:  Folkpartiet, Folkpartiet liberalerna, Liberalerna 
 מנהיגים:  יוהאן פרשון
 תקופת הפעילות:  1934–הווה (כ־91 שנים)
 אידאולוגיות:  ליברליזם ליברליזם חברתי
 מטה:  Stora Nygatan 
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז - ימין
 ארגונים בינלאומיים:  מפלגת הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה 
 צבעים רשמיים:  כחול
 נציגויות בפרלמנטים
 ריקסדאג:  16 / 349
 הפרלמנט האירופי, נציגי שוודיה:  1 / 21
 
 www.liberalerna.se
 
המפלגה העממית הליברלית (בשוודית: Folkpartiet liberalerna, ‏FP) או המפלגה הליברלית היא מפלגה פוליטית ליברלית בשוודיה. בשנים-2006–2014 נטלה המפלגה חלק בקואליציית המרכז-ימין בראשות ראש הממשלה פרדריק ריינפלט במסגרת הברית השוודית.
לאחר בחירות 2018, המפלגה החליטה לתמוך בממשלת הסוציאל-דמוקרטים, יאן ביוקלונד התפטר מראשות המפלגה, לאחר 11 שנים בתפקיד. היא הוחלפה על ידי ניאמקו סבוני ביוני 2019. אחרי שראש הממשלה סטפן לובן סולק בהצבעת אי אמון, המפלגה הסירה את תמיכתה בסוציאל-דמוקרטים, והחליטה לחדש את השיחות עם מפלגות המרכז-ימין.
המפלגה משתפת כיום פעולה עם המפלגה הנוצרים-דמוקרטים ומשנת 2022 גם עם מפלגת הימין הרדיקלי ״הדמוקרטים של שוודיה״. המפלגה אימצה דעות ימניות פופוליסטיות יותר, כמדיניות חזקה יותר נגד ההגירה ומתחה ביקורת חריפה על בתי הספר המוסלמיים. לאחר בחירות 2022, המפלגה הסכימה להצטרף לקואליציה עם מפלגות הימין.
שם המפלגה

בשוודיה עצמה המפלגה נקראת לרוב Folkpartiet, "מפלגת העם", והסיומת liberalerna, "הליברלים", מוספת רק בהקשרים רשמיים או משפטיים. בעולם לעיתים מתייחסים למפלגה כ"מפלגה הליברלית".
היסטוריה

1809: המפלגה הליברלית מוקמת לאחר הפיכה שמסיימת תקופה של 20 שנות שלטון יחיד מלוכני. ייתכן שזו המפלגה הראשונה בעולם שמשתמשת במונח "ליברלי" בשמה.
1902: "Frisinnade Landsföreningen" ("האיגוד הלאומי בעל המחשבה הפתוחה") נוסד כמפלגה הליברלית הראשונה עם ארגון לאומי המורכב מפשוטי העם. האיגוד תלוי מאוד בתנועת הכנסייה "דת חופשית".
1923: "Frisinnade Landsföreningen" מתפצל מהמפלגה הליברלית בשל ההגבלות על אלכוהול; המיעוט שמתנגד לאיסור מקים את "המפלגה הליברלית של שוודיה" (Sveriges Liberala Parti). ‏"Frisinnade Landsföreningen" מוביל כמה ממשלות בשנים הבאות.
1934: המפלגות מתאחדות ומקימות את "Folkpartiet" ("מפלגת האנשים"), כלומר המפלגה במתכונתה הנוכחית.
1939-1945: המפלגה נוטלת חלק בקואליציית הממשלה המלחמתית, הכוללת את כל המפלגות למעט הקומוניסטים. שוודיה נותרת נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה.
1976: המפלגה מצטרפת לממשלה בת שלוש מפלגות ומסיימת 44 שנים של שלטון בידי המפלגה הסוציאליסטית דמוקרטית (מלבד קואליציית החירום בעת המלחמה[דרושה הבהרה]).
1978: המפלגה הליברלית מקימה ממשלת מיעוט קצרת-מועד בעצמה, בראשות אולה אולסטן כראש ממשלה. האנס בליקס משמש כשר החוץ.
1979: מאמץ חדש לקואליציית שלוש-מפלגות.
1980-1981: מבססת ממשלת קואליציה בת שתי מפלגות, יחד עם מפלגת המרכז.
1990: המפלגה מוסיפה את המילה "Liberalerna" (ליברלים) לשמה.
1991-1994: המפלגה היא חלק מקואליציה בת ארבע מפלגות בראשות המפלגה השמרנית, בהנהגת קארל בילדט.
2002: המפלגה מכפילה את כוחה וקרובה למקום השני בבחירות.
2006: המפלגה היא חלק מקואליציה בת ארבע מפלגות, בראשות מנהיג המפלגה השמרנית פרדריק ריינפלט.
דצמבר 2018: הברית התפרקה על ידי מנהיגת המפלגה השמרנית והנוצרים הדמוקרטים, לאחר הסכמת המפלגה העממית הדמוקרטית ומפלגת המרכז להמשך קיום ממשלת המיעוט האדומה-ירוקה בראשות ראש הממשלה סטפן לוון.
2019: יחד עם מפלגת המרכז, הצביעה לאפשר ממשלה סוציאל-דמוקרטית-ירוקה בראשות סטפן לובן לאחר שהגיעה להסכם בן 73 נקודות. יאן ביוקלונד גם הודיע כי יפרוש מתפקידו כמנהיג המפלגה ולא יעמוד בתחרות מנהיגות הסתיו של המפלגה.
2021: אחרי המשבר ב-2021, המפלגה מסירה את תמיכתה בלובן, ותומכת בממשלת מרכז-ימין עם אולף קריסטרסון כראש הממשלה.
2022: בבחירות לפרלמנט בספטמבר זכתה המפלגה ב-4.61% מהקולות וב-16 מקומות בפרלמנט השוודי.
2022: המפלגה מסכימה להקים ממשלת קואליציה עם הנוצרים-דמוקרטים, המפלגה המתונה והדמוקרטים של שוודיה כחלק מהסכם Tidö.
אפיון המצביעים

רוב מצביעי המפלגה הם בעיקר בוחרים ממעמד הביניים.
היסטורית, למפלגה היה אחוז מצביעים גבוה מ'הכנסייה החופשית' (Free Church, תת-זרם נוצרי המופרד מהותית מהממשל), אך למעט מספר אזורים, זה אינו מאפיין משמעותי כיום.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מאז 2002, המפלגה הואשמה בניסיון למשוך מצביעים חדשים באמצעות אימוץ רטוריקה פופוליסטית מהאגף הימני, וזאת אף על פי שהמפלגה מציעה לפתוח את שערי שוודיה למהגרי עבודה ולמבקשי מקלט נוספים. מנהיג המפלגה לארס ליז'ונבורג הציע מבחן שפה עבור מהגרים שביקשו אזרחות שוודית. לאחרונה קרא ז'אן ביורקלנד, הדובר החינוכי של המפלגה המשמש גם כסגן ראשון ליושב הראש, למורי בית ספר לדווח לסוכנות הביון על תלמידים בעלי דעות קיצוניות, עניין שגרר התנגדות גם בקרב המפלגה עצמה שלא לדבר על ליגת הצעירים. המפלגה ניהלה קמפיין נגד טרוריזם ועבריינות. בעוד שיטות אלו עזרו להכפיל את התמיכה במפלגה בבחירות של 2002 (ל-13.3%), הן גם גררו האשמות של בגידה באידאולוגיה הליברלית מתוך הפלגים השמאליים במפלגה והובילו לביקורת מהתקשורת הליברלית בשוודיה.
עם זאת המפלגה, אשר באופן היסטורי הייתה המפלגה התומכת ביותר במהגרים בשוודיה, הציעה בנוסף אמצעים שנועדו להקל על זרים לבקר קרובי משפחה החיים בשוודיה ולהקל את ההגבלות על מהגרי עבודה. במדיניות השילוב שלה תומכת המפלגה בהגירה פתוחה נוספת, המשולבת עם אמצעים לעזור למהגרים החדשים להשתלב בחברה השוודית.
שערוריית הפריצה למחשבים ב-2006

ב-4 בספטמבר 2006, שבועות ספורים לפני הבחירות הכלליות ב-2006, מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה דיווחה למשטרה שרשת פנימית שלה נפרצה. דווח שחברים במפלגה העממית הליברלית שכפלו מידע סודי שלא פורסם באופן רשמי עד אז, על מנת להתקיף חזרה הצעות פוליטיות שהעלו הסוציאל-דמוקרטים, לפחות בשני מקרים. ב-5 בספטמבר מזכיר המפלגה, יוהאן יעקובסון, בחר להתפטר. חברים מובילים במפלגה ובארגון הצעירים שלה היו תחת חקירה משטרתית בחשד לפעילות עבריינית. כל חברי המפלגה זוכו בבתי המשפט אך אדם בארגון הצעירים של המפלגה וכן אדם נוסף מהסוציאל-דמוקרטים ועיתונאי נמצאו אשמים.
ארגונים מסונפים וחברויות בינלאומיות

למפלגה העממית הליברלית יש ארגון צעירים בשם "הצעירים הליברליים של שוודיה" (Liberala ungdomsförbundet). לארגון הצעירים יש מצע משלו והוא משמש ארגון נפרד מהמפלגה. יושבת ראש הארגון היא לינדה נורדלונד.
בנוסף קיימים ארגון נשים בשם "נשים ליברליות" (Liberala Kvinno) וארגון מהגרים בשם "ליברלים רב-תרבותיים" (Liberal Mångfald). יתר על כן, חברי מפלגה מחזיקים ב"רשתות" אד הוק קטנות בהן הם נותנים מענה לסוגיות ספציפיות.
המפלגה העממית הליברלית חברה במפלגת ברית הליברליים והדמוקרטיים למען אירופה ובאינטרנציונל הליברלי. המפלגה חברה בארגונים ליברליים גם ברמה הנורדית והבלטית. שליחי המפלגה המשמשים כחברי הפרלמנט האירופאי יושבים עם הקבוצה הפרלמנטרית של ברית הליברליים והדמוקרטיים למען אירופה.
תוצאות הבחירות

| שנת בחירות | מספר הקולות בעד המפלגה |  % הקולות בעד המפלגה | מספר מושבים מתוך כלל המושבים | +/– | ממשלה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1936 | 376,161 |  12.9  (#4) | 27 / 230 |  3 | אופוזיציה |
| 1940 | 344,113 |  12.0  (#3) | 23 / 230 |  4 | ממשלה |
| 1944 | 398,293 |  12.9  (#4) | 26 / 230 |  3 | ממשלה |
| 1948 | 882,437 |  22.7  (#2) | 57 / 230 |  31 | אופוזיציה |
| 1952 | 924,819 |  24.4  (#2) | 58 / 230 |  1 | אופוזיציה |
| 1956 | 923,564 |  23.8  (#2) | 58 / 231 |  | אופוזיציה |
| 1958 | 700,019 |  18.2  (#3) | 38 / 231 |  20 | אופוזיציה |
| 1960 | 744,142 |  17.5  (#2) | 40 / 232 |  2 | אופוזיציה |
| 1964 | 720,733 |  17.0  (#3) | 43 / 233 |  3 | אופוזיציה |
| 1968 | 688,456 |  14.3  (#3) | 34 / 233 |  9 | אופוזיציה |
| 1970 | 806,667 |  16.2  (#3) | 58 / 350 |  24 | אופוזיציה |
| 1973 | 486,028 |  9.4  (#4) | 28 / 350 |  24 | אופוזיציה |
| 1976 | 601,556 |  11.1  (#4) | 39 / 349 |  5 | ממשלה |
| 1979 | 577,063 |  10.6  (#4) | 38 / 349 |  1 | ממשלה |
| 1982 | 327,770 |  5.9  (#4) | 21 / 349 |  17 | אופוזיציה |
| 1985 | 792,268 |  14.2  (#3) | 51 / 349 |  30 | אופוזיציה |
| 1988 | 655,720 |  12.2  (#3) | 44 / 349 |  7 | אופוזיציה |
| 1991 | 499,356 |  9.1  (#3) | 33 / 349 |  11 | ממשלה |
| 1994 | 399,556 |  7.2  (#4) | 26 / 349 |  7 | אופוזיציה |
| 1998 | 248,076 |  4.7  (#6) | 17 / 349 |  9 | אופוזיציה |
| 2002 | 710,312 |  13.39  (#3) | 48 / 349 |  31 | אופוזיציה |
| 2006 | 418,395 |  7.54  (#4) | 28 / 349 |  20 | ממשלה |
| 2010 | 420,524 |  7.06  (#4) | 24 / 349 |  4 | ממשלה |
| 2014 | 337,773 |  5.42  (#7) | 19 / 349 |  5 | אופוזיציה |
| 2018 | 335,546 |  5.49  (#7) | 20 / 349 |  1 | אופוזיציה |
מנהיגי המפלגה

| מנהיג | נכנס לתפקיד | סיים את התפקיד | משך כהונה |
| --- | --- | --- | --- |
| גוסטב אנדשן | 1935 | 28 בספטמבר 1944 | כ-9 שנים, 303 ימים |
| ברטיל אולין | 28 בספטמבר 1944 | 1967 | כ-22 שנים, 63 ימים |
| סוון ודן | 1967 | 26 בספטמבר 1969 | כ-2 שנים, 300 ימים |
| גונאר הלן | 1969 | 7 בנובמבר 1975 | כ-6 שנים, 342 ימים |
| פר אולמארק | 7 בנובמבר 1975 | 4 במרץ 1978 | 2 שנים, 117 ימים |
| אולה אולסטן | 4 במרץ 1978 | 1 באוקטובר 1983 | 5 שנים, 211 ימים |
| בנגדט וסטרברי | 1 באוקטובר 1983 | 4 בפברואר 1995 | 11 שנים, 126 ימים |
| מריה לייסנר | 4 בפברואר 1995 | 15 במרץ 1997 | 2 שנים, 39 ימים |
| לש ליינבורי | 15 במרץ 1997 | 7 בספטמבר 2007 | 10 שנים, 176 ימים |
| יאן ביורקלנד | 7 בספטמבר 2007 | 28 ביוני 2019 | 11 שנים, 9 חודשים, 21 ימים |
| ניאמקו סבוני | 28 ביוני 2019 | מכהנת | מכהנת |