stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כביש 12
היסטוריה > מתקפת הטרור בדרום ישראל

ב־18 באוגוסט 2011 אירעה סדרת פיגועי טרור בכביש 12, כ-12 ק"מ מצפון לאילת. מחבלים שחדרו מסיני דרך הגבול הפרוץ הנושק לכביש פתחו באש על אוטובוס "אגד" (קו 392), ובהמשך פתחו באש (לרבות ירי טיל נ"ט) על אוטובוס נוסף ומכוניות. באירועים נרצחו שישה אזרחים ישראלים, נהרגו חייל צה"ל ולוחם ימ"מ, ונפצעו 40. במהלך המרדף אחרי התוקפים חוסלו 7 מהמחבלים.
בעקבות המתקפה נסגר חלקו הדרומי של הכביש (בין הר שלמה לצומת מחנה סיירים) לתנועת אזרחים למשך זמן של כ-5 חודשים בצו אלוף, והגישה היחידה ברכב לאילת התאפשרה רק דרך כביש 90. במהלך תקופה זו, צה"ל הציב אמצעי הגנה לאורך הגבול עם מצרים הכולל גדר גבול מסיבית מעובה בתיל לגובה של 5–7 מטרים, ולצידה נחפרו תעלות נ"ט על-מנת לסכל חדירת כלי רכב. כמו כן צה"ל פרס מערך שלם של איסוף קרבי הכולל עשרות תרנים ומגדלים עם אמצעים טכנולוגיים מתקדמים של אנטנות ומצלמות, מערכות מכ"ם עם חיישנים רבים על-מנת לזהות חוליות טרור ומסתננים כמה קילומטרים לעומק שטח סיני. גדר הגבול המקבילה לכביש כוללת גם תעלת מים ואמצעים תת-קרקעיים על מנת למנוע חדירה תת-קרקעית לשטח ישראל ממנהרות. לאורך הכביש הכשיר צה"ל סוללות אדמה המיועדות להגן על הנוסעים בכביש במקרים של פתיחת ירי לעברם. כמו כן הוצבו קירות בטון לתת מענה דומה לנוסעים בכביש.
בעקבות הערכת מצב של צה"ל, נפתח מחדש הכביש בפברואר 2012 אך בשלב זה הוטלו בו מגבלות בצו אלוף: הנסיעה לאזרחים בקטע שבין מחסום נטפים לבין צומת מחנה סיירים הותרה בין השעות 8 בבוקר ל-5 אחר-הצהרים בלבד. היתר התנועה התייחס לכביש 12 בלבד, ונאסרה כל ירידה אזרחית מהכביש מערבה לשטח שבינו לבין גבול מצרים. תנועת מטיילים לאורך קטע כביש זה הותרה בין השעות 8 בבוקר ל-4 אחר-הצהריים בלבד, ותנועת מטיילים זו הותרה רק בקניון האדום, בנחל שני ובעין נטפים. בין השעות 5 אחר-הצהריים ל-8 בבוקר נאסרה הנסיעה בקטע זה לתנועה, בין ברכב ובין להולכי רגל, למעט חיילים ושוטרים הנכנסים לשטח למילוי תפקידם.
ב-10 במרץ 2012 נסגר בשנית כביש 12 כולו לתנועה בצו אלוף לכשבוע, מהכניסה המערבית לאילת ועד צומת שזפון. לפני חיסולו על ידי צה"ל של זוהיר אל-קייסי, מזכ"ל ועדות ההתנגדות העממית בעזה. על-פי כוחות הביטחון, אל-קייסי תכנן פיגוע טרור בכביש 12 הדומה לזה שאירע באוגוסט 2011, וגם לאחר חיסולו לא נודע אם המחבלים כבר נשלחו לסיני או לא[דרוש מקור]. ב-9 ביוני 2012, לאחר הקמת גדר הגבול עם מצרים ומערכות תצפית של מערכת הביטחון לאורך הכביש, הוא נפתח לנסיעה בכל שעות היממה.
ביולי 2015 נסגר הכביש לשבוע בעקבות מתיחות בסיני.
ראו גם

תאונת אוטובוס התיירים בכביש 12
הפיגוע בעין נטפים
ציר ה-ח'
הערות שוליים

↑  מרדכי ארציאלי, דרך חדשה לאילת לאורך גבול סיני, הארץ, 27 בינואר 1961
↑  צה"ל יסלול כביש מאילת לעין-נטפים, מעריב, 17 בנובמבר 1964
1 2  שפי גבאי, דרך חדשה לארץ האגדות, דבר, 15 במרץ 1965
↑  בודדת, מעריב, 24 באוגוסט 1984
↑  חיים זרזר, לא התעדכנתם שהכביש סגור? הבעיה רק שלכם, באתר ynet, 16 באוקטובר 2011
↑  גילי כהן, עם גדר מתכת ועמדות ירי: כביש 12 ייפתח שוב לתנועה, באתר הארץ, 23 בפברואר 2012
↑  כביש 12 נסגר עד להודעה חדשה, באתר ערב ערב באילת, 10 במרץ 2012
↑  ניר דבורי, ‏החל מהיום: כביש 12 ייפתח לתנועת כלי רכב באופן מלא, באתר ‏מאקו‏, 9 ביוני 2012
↑  הרמטכ"ל איזנקוט: כביש 12 נפתח מחדש לתנועת כלי רכב, באתר מעריב אונליין, 8 ביולי 2015
כביש 12 בהרי אילת. ברקע מפרץ אילת
אריה ליב גורדון

| --- | --- |

 לידה:  1845 
 פטירה:  1912 (בגיל 67 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1912 
 
אריה ליב גורדון (1845 – 1913) היה רב, מהנדס כימיה, פעיל ציוני ואיש העלייה הראשונה, חוקר ופרשן התפילה, מורה ומנהל בית ספר.
ביוגרפיה

הרב אריה לייב גורדון (להלן: אל"ג) נולד בעיירה ראסיין (רישיין) שבליטא בשנת 1845, ואביו, שלמה, נפטר בטרם לידתו. הוא גודל בידי אמו, שלמחייתה עבדה בהוראת קריאה וכתיבה לנשים.
בהגיעו לגיל 13, החל לכתוב חידושי תורה שבזכותם הוכר כ'עילוי מקלם', ולמד בישיבות שונות ובכללן ישיבת רוז'ינוי, שם למד גם אצל ר' מרדכי גימפל יפה ופגש ביחיאל מיכל פינס ואהרן מאיר מזי"א. בגיל צעיר נשא לאשה בחורה מן הכפר גלייץ ועבר להתגורר בבית חותנו, אך זמן קצר אחר כך עזב את חותנו ועבר לעיר ווייגובה, וב-1864 למד שם תורה אצל ר' ברוך פייבלסון, עד שהשלים ללמוד הלכות גיטין, כתב את גטו ומסרו לאשתו שבגלייץ.
בגיל 21 הוסמך לרבנות על ידי ר' יצחק אלחנן ספקטור מקובנה.
שנים אחדות שימש בהוראה בישיבות, ופרסם ספרי דקדוק, סידור 'חנוך תפלה' ופירוש לתורה 'בינת מקרא', המיועד ל'מלמדים'. בשנת תרכ"ח שב להתגורר זמן מה בראסיין.
אל"ג התכתב עם ביבליוגרף אפרים דיינארד, ממכתבו ניתן ללמוד על קורות חייו. על פי דבריו לדיינארד, מעט אחרי גיל 20, שימש אל"ג כמלמד תינוקות בברדיטשב כשלוש שנים, וכשהצרו את צעדיו שם, עבר ללמד שני נערים במשך שנה בפולטבה. מחליפת מכתביו של אל"ג עם שלמה בובר, ניתן להבין שב-1874 עקר את מגוריו מפולטבה שבאוקראינה, וממכתבו לדיינארד נראה שעבר לשישה חודשים לכפר באותו המחוז, בשם סטאלבין. לאחר חודשים אלה, עבר לעיר התעשייתית קרמנצ'וג, ובה החל ללמוד כימיה באופן עצמאי, תוך עבודה בבית מרקחת במקביל לעבודתו כמלמד במשך שלוש שנים, ולאחריהן, ב-1878, שב לברדיטשב, כפי שגם עולה ממכתבו השלישי לבובער. את מכתבו לדיינארד הוא כותב בתקופתו השנייה בברדיטשב, ומתיאוריו בו ניכר ששהה בה כמה שנים, כך שמנין 15 שנות הנישואין בהחלט תואם את המקורות שקובעים את נישואיו השניים ב-1866.
בהמשך, פנה ללמוד במשך שנה בוולוז'ין, ומשם פנה ללמוד הנדסת כימיה בברלין, לימודים שנמשכו בעת ההיא שלוש שנים, במהלכן פגש בהרמן שפירא, מיוזמי הקרן הקיימת לישראל והאוניברסיטה העברית, אל"ג לימדו מתמטיקה באופן פרטי. לאחר שסיים אל"ג את לימודיו (כנראה סביב שנת 1881/2), עבר לווילנא, ושם עבד כמגיה בדפוס האלמנה ראם, התמחה בתעשיית הסבון, הצבעים והצילום, עסק בניסויים בכימיה ולימד מתמטיקה לבחורי ישיבה. בשנים אלה היה פעיל ב'חובבי ציון' והיה שותף להקמת האגודות 'שפה ברורה', 'אוהבי ציון' ו'בני משה' מייסודו של 'אחד העם'.
על פי עדותו בעל פה של פנחס שוקיאן, עד לסוכות תר"ן (1889), היה אל"ג הממונה מטעם ברזילי אייזנשטדט על הקמת לשכת 'בני משה' בוילנא, התמחה גם בתעשיית יין, והקים בשותפות עם נחמיה נתנזון, היו"ר הראשון של 'אוהבי ציון', בית חרושת לייצור לאקה לציפוי ולליטוש רהיטים.[דרוש מקור] ב-1890, נשלח מטעמו של ר' יצחק אלחנן לנהל את הישיבה הראשונה שהוקמה בברדיטשב, מאז חורבן ישיבותיה הגדולות של ווהלין בשנת ת"ח, בפרעות חלמניצקי.
ביוגרפיה > העלייה לארץ ישראל

ב-1891, כשהיה בן 46, בהשתדלות יחיאל מיכל פינס, חברו מישיבת רוז'ינוי, עלה לארץ ישראל עם אשתו ושני ילדיהם והתיישבו ביפו. הוא שימש כמזכיר הוועד של חובבי ציון ביפו. לפרנסתו, עבד ב'בית הסמים' (מפעל התרופות) של אפשטיין. בתרנ"ג מונה למנהלו של בית הספר יק"א פיק"א בפתח תקווה, ושימש גם כמורה לעברית ומתמטיקה, ובמקביל עסק בפעילות ציבורית. בתפקיד זה המשיך עד שנת תרנ"ז, אז הוזמן לשמש בקביעות ככימאי של יקבי ראשון לציון, תפקיד שעד אז נהג לעשות רק בחודשי הקיץ. אל"ג שרד ביקב שנתיים בלבד, ואז עזב את עבודתו שם.
נראה שהחל להורות בבית ספר 'חביב' בראשון לציון, וב-1892 היה שותף להקמת 'אספת המורים', שהיא 'כמין-ברית מורים בין קומץ המורים העבריים שנמצאו אז בכל ארץ ישראל. מספרם היה לערך 19'. אל"ג נבחר לאחד משלושת חברי הוועד, והוא היה פעיל בו עד 1896, אז חדלה האספה להתקיים. כיוון שבהקדמתו ל'יסודי חכמת ההגיון' של המלבי"ם הוא חותם 'תרנ"ט (1899) מושבת פתח תקווה', נראה שחזר להתגורר זמן מה שם, והרבה לפרסם מאמרים בקובץ 'אור תורה'.
במחצית השנייה של העשור הראשון של המאה העשרים, שימש אל"ג כאחד משני הגבאים באגודת 'שומרי תורה' שייסד הרב זרח ברוורמן, שעסקה בהקמת תלמודי תורה במושבות השונות, ביניהם תלמוד תורה 'נצח ישראל' בפתח תקווה, כדי שאלה יהוו אלטרנטיבה תורנית לבתי הספר של יק"א.
כשנמלא אכזבה מיכולתו להשפיע על החינוך הציוני בארץ, עבר אל"ג לירושלים, ושימש כמנהל אדמיניסטרטיבי לישיבת 'עץ חיים' ב'מאה שערים'. בתקופה זאת, היה אל"ג שותף להדפסת 'תנ"ך ארץ ישראל – הראשון שסודר ונדפס בארץ ישראל' . כנראה שעל בסיס היכרותם מהוצאת 'מסלול ודרך' ו'חנוך תפלה', שפ"ן ביקש ממנו שיחבר שני פירושים לאוה"ת, והמתין לפחות 18 שנים להשלמתם: 'עיון תפילה' – ביאור לשון התפילה והברכות לפי חוקי הדקדוק וההיגיון, ציון מקורותיהם והערות, ו'תיקון תפילה' – 'תולדות התפילות והברכות... שנויי הנוסחאות השונות מיום הוחל סדר תפלה להכתב'.
ביוגרפיה > חיים אישיים ומותו

בגיל צעיר נשא לאשה בחורה מן הכפר גלייץ ועבר להתגורר בבית חותנו, אך זמן קצר לאחר מכן התגרש.
בגיל 21 נשא לאשה את חיה רבקה זאלקינד, עמה חי עד פטירתה בכ"ה באדר תרע"ב. כשנה אחר נישואיו השניים, ב-1867, נולד בנו הבכור, אהרון יעקב, בעיר קלם.
בשנת 1880 נולדה בתו השנייה, בתיה, שלימים נישאה לשמואל ליפשיץ, חקלאי בן פתח תקווה.
בנו יעקב גורדון (1867 – 1907), מכונאי, היה ממקימי טחנת הקמח היהודית בבאר שבע. היה נשוי עוד טרם עלייתו לישראל לבתיה לבית זילבר, גם היא ילידת ראסיין אשר הפכה ל"אם" הקהילה בבאר שבע. שכשנפטר בנו, אהרון יעקב, בעזה, לאחר שחלה בדלקת ריאות כאשר נסע להביא משם ציוד לטחנת הקמח בבאר שבע, בחר אל"ג לקבור אותו בראשון לציון בג' בטבת תרס"ז, אף שהבן היה תושב באר שבע ואלמנתו וארבעת ילדיהם עברו אחרי מות האב לגור ביפו, ייתכן שהדבר מלמד כי אל"ג עצמו חזר לזמן מה לגור בראשון לציון.
לאחר שאשתו, חיה רבקה, נפטרה בירושלים ונקברה בהר הזיתים, עזב את ירושלים, ובשבעת חודשי חייו האחרונים, התגורר אצל בתו, בתיה בפתח תקווה. שם גם נפטר ונקבר בחלקת הרבנים, בכ"ד בחשון, תרע"ג.
הערות שוליים

1 2  בתוך ראשית התחיה / יהודה אפל - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
↑  חינוך | בית ספר הברון - פיק"א, באתר petah-tikva.rishonim.org.il
↑  שלושה עולמות / חיים המבורגר - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
↑  בני גזונדהייט, מה הכיל הרי"ק שב"עלינו לשבח"?, באתר הארץ, ‏30 ביולי 2003
↑  סיבות לתענית תשעה בטבת
↑  גורדון, אריה ליב בן שלמה, 1845-1912, חזון האמונה והשגחה, ‏ירושלים תרנט, באתר היברובוקס
↑  ממנהגי יהדות אשכנז (פרושים) בארץ ישראל / בצלאל לנדוי, באתר www.daat.ac.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517000905171  VIAF: 308270575   WorldCat (עם VIAF): 308270575
שמואל שניאורסון

ערך זה עוסק באדמו"ר הרביעי של חסידות חב"ד. אם התכוונתם לרב בעיר ניקולייב, ראו .
רבי שמואל שניאורסון (מכונה "אדמו"ר המהר"ש"; ב' באייר ה'תקצ"ד – י"ג בתשרי ה'תרמ"ג; 11 במאי 1834 – 26 בספטמבר 1882) היה האדמו"ר הרביעי בשושלת אדמו"רי חסידות חב"ד ליובאוויטש. אחר פטירת אביו רבי מנחם מנדל שניאורסון התפצלה חסידות חב"ד, והוא מילא את מקום אביו באדמו"רות חב"ד בעיירה לובביץ'. בראש החסידות בלובביץ' עמד משנת ה'תרכ"ו (1866) עד פטירתו.
ביוגרפיה

נולד בעיירה לובביץ' שברוסיה, לרבי מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק), האדמו"ר השלישי של חב"ד, ולאמו חיה מושקא (אנ'), בתו של אדמו"ר האמצעי, רבי דובער שניאורי, האדמו"ר השני של חב"ד. בצעירותו למד מפי אביו.
בחודש סיון שנת ה'תר"ז (1847) התחתן עם אחייניתו סטערנא - בת אחיו רבי חיים שניאור זלמן. כעבור שלושה חודשים נתאלמן. לאחר זמן התחתן עם בת דודתו רבקה, נכדת האדמו"ר האמצעי.
מצעירותו הייתה בריאותו רופפת, ולשם חיזוקה עסק, על פי המלצות רופאים, בעבודות פיזיות, בעיקר בנגרות ובכתיבת סת"ם.
קרוב לפטירתו של אביו הורה לו האב לקבל חסידים ולחזור לפניהם מאמרי חסידות. אביו נפטר בי"ג בניסן ה'תרכ"ו (1866), והוא התמנה לאדמו"ר במקומו, למרות היותו צעיר הבנים. כמה מאחיו עברו למקומות אחרים, והקימו חצרות משלהם שהיו ענפים נוספים של החסידות, כגון חסידות קאפוסט.
היה בעל תואר "אזרח נכבד לדורותיו" של האמפרייה הרוסית.
בשנת ה'תרל"א (1871) נשאל על ידי רבנים שונים לגבי כשרותם של תרנגולי ההודו. רבי שמואל פסק להתיר את התרנגולים, העיד כי בעיירה לובביץ' הם נאכלים "בלי שום פקפוק" וחיווה דעתו כי בין אלו שהובילו את המגמה להחמיר, היו בעלי זכויות החכירה של השחיטה שהרוויחו פחות משחיטת תרנגולי הודו.
רבי שמואל פעל רבות בתקופתו להקמת יישובים יהודיים ברחבי רוסיה, ונסע לשם כך לעיר הבירה סנקט פטרבורג, להשתדל בעניין אצל השלטונות.
כאשר הממשלה לא הטיבה עם חיי היהודים, התבטא שרוצה לנסוע לארץ ישראל ולקחת איתו "מאה אלף יהודים" (למרות עמדתו השלילית לגבי העלייה). לבסוף הוא נמנע מכך בעקבות עליית קבוצת ביל"ו, שנחשבו בעיניו כאנשים חופשים ולא דתיים, ולא רצה לתת להם תוקף. ידועה אמרתו: "אם היה אצל אנשי ביל"ו [תוספת המילים] באור ה' – "לכו ונלכה באור ה'", הייתי נוסע אתם".
כמו כן נסע רבות ברחבי אירופה לעסקנות ציבורית רבה. פעל רבות לסיכול פוגרומי הסופות בנגב, שהתרחשו ברוסיה בשנת תרמ"א (1881).
רבי שמואל היה חולה בסרטן. הוא נפטר בגיל 48, בי"ג תשרי ה'תרמ"ג (1882), לאחר שבועות ארוכים של מחלה סופנית. הובא למנוחות בבית העלמין של לובביץ' סמוך לאביו הצמח צדק. את הנהגת התנועה קיבל בנו הרבי שלום דובער שניאורסון, שייסד את ישיבת תומכי תמימים בלובביץ'.
חיבוריו

לקוטי תורה – תורת שמואל – סדרה בת כעשרים וחמשה כרכים, של 'מאמרי חסידות' שאמר במשך שנות נשיאותו, מסודרים על פי סדר השנים, נדפסו בשנת תשע"א-תשע"ג בהוצאה חדשה בהוצאת קה"ת. כרך נוסף, בשם "דרושי חתונה", מכיל מאמרים מאדמו"ר המהר"ש מזמנים שונים בקשר לחתונות בני משפחה, חלקם נכתבו על ידו, וחלקם נכתבו על ידי חסידים.
אגרות קודש – כרך אחד של מכתביו.
תורת שמואל – דברי תורה וסיפורים שסופרו בשם המהר"ש, מלוקטים מכתבי נכדו רבי יוסף יצחק שניאורסון.
צאצאיו

רבי שניאור זלמן אהרן ('הרז"א'). חתן דודו רבי ישראל נח שניאורסון מניעז'ין
רבי שלום דובער שניאורסון ממלא מקום אביו
אברהם סנדר. נפטר בגיל 8
דבורה לאה אשת הרב משה אריה לייב גינזבורג
חיה מושקא אשת הרב משה הורנשטיין
רבי מנחם מנדל, חתן הרב עקיבא קורניצר מקראקא נכד ה"חתם סופר", ובזיווג שני חתנו של הרב נחום דובער שניאורסון מאוורוטש (בן דודו של רבי יוסף יצחק שניאורסון מאוורוטש), קבור בבית העלמין בצפת
לקריאה נוספת

קובץ ספר התולדות אדמו"ר מהר"ש, בעריכת הרב מנחם מנדל שניאורסון, הוצאת קה"ת, תש"ו, ברוקלין נ.י.
ספר התולדות, כרך עשירי רבי שמואל אדמו"ר מהר"ש, (מתוך דבריהם וכתביהם של אדמו"רי חב"ד מליובאוויטש), חנוך גליצנשטיין, כפר חב"ד, הוצאת קה"ת.
פרק שישי של תולדות רבותינו נשיאינו לוי יצחק הולצמן, כסלו תשע"ד, הוצאת ספרים קה"ת, כפר חב"ד (קיצור וליקוט מתוך ספר התולדות).
יוסף יצחק קמינצקי, רבותינו נשיאינו - חלק ד', כ"ק אדמו"ר המהר"ש, כפר חב"ד
שלשלת היחס (בהוצאת קה"ת, כפר חב"ד, תשע"א - עם השלמות ציונים והערות - עמוד ל"א).
הרב אברהם שמואל בוקיעט, לכתחילה אריבער - משיחותיו ואגרותיו של הרבי מליובאוויטש על פתגמו של אדמו"ר מהר"ש מליובאוויטש "לכתחילה אריבער", תש"ס.
תדמור (סרט, 2021)

| --- | --- |
 הופק בידי:  אנדריי סיגלה 
 תסריט:  דניס גוצקו 
 שחקנים ראשיים:  דניאלה סטויאנוביץ' 
 מוזיקה:  אנדריי סיגלה 
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 הקרנת בכורה:  רוסיה 11 במרץ 2021
 משך הקרנה:  80 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
תדמור (ברוסית: Пальмира) הוא סרט דרמה רוסי בבימויו של איוואן בולוטניקוב. הסרט יצא לאקרנים בחבר המדינות ב-11 במרץ 2021.
תקציר העלילה

בכפר הררי בדאגסטן, הרופא הצבאי לשעבר ארתור מנהל את חייו השקטים כאלמן. לאחר שנודע לו כי בתו היחידה מרים גויסה על ידי מחבלי המדינה האסלאמית ונמלטה לסוריה, בחסות המבצע הרוסי בסוריה ארתור יוצא בעקבותיה בייאוש כדי להציל אותה.
שחקנים ודמויות

גזא מורצ'אני בתפקיד ארתור
יקטרינה קראמרנקו בתפקיד מרים
דניאלה סטויאנוביץ' בתפקיד סבריה
דריוס גומאוסקאס בתפקיד דוקטור חאליד
אבו דודז'אן בתפקיד ואגיף קרימוב
הערות שוליים

1 2  קדימון הסרט
↑  В Дербенте пройдет пресс-конференция, посвященная съемкам фильма «Пальмира»
↑  Андрей Сигле и Иван Болотников рассказали в Дамаске о фильме «Пальмира»
↑  В «Царском селе» воссоздадут разрушенную колонну из Пальмиры
↑  Продюсер фильма «Пальмира» рассказал подробности сюжета картины
ערך זה הוא קצרמרבנושא סרטים רוסיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אסון משאית התחמושת

| --- | --- |

שלד המשאית שנותר לאחר הפיצוץ
 תאריך:  24 בינואר 1970 
 מיקום:  אילת 
 גורם:  רשלנות 
 קואורדינטות:  29°32′39″N 34°56′50″E﻿ / ﻿29.54419°N 34.947338°E﻿ / 29.54419; 34.947338
 הרוגים:  24 
 פצועים:  עשרות
 he
 
אסון משאית התחמושת היה תאונה שהתרחשה ב-24 בינואר 1970 בבסיס אילת, ובה התפוצצה משאית עמוסה בתחמושת. כתוצאה מהפיצוץ נהרגו 24 איש, מתוכם 17 במקום, ושבעה מתו מפצעיהם בימים שלאחר הפיצוץ, כמו כן עשרות נפצעו.
רקע

ב-22 בינואר 1970, פשט כוח צנחנים ישראלי על האי המצרי שדואן, הנמצא מדרום לשארם א-שייח'. הפשיטה על האי שדואן נמשכה יותר משלושים שעות ובסיומה הוחזרו הכוחות הפושטים ארצה. למחרת ב-23 בינואר, הפליגה משארם א-שייח' לאילת ספינת חיל הים אח"י בת-שבע כשעל סיפונה חיילים וציוד צבאי הקשורים למבצע. לאחר יממת הפלגה בים שקט ורגוע, הגיעה הספינה לנמל אילת בשעות אחר הצהריים של 24 בינואר והחלה לפרוק את המטען.
פריקת המטען

אח"י בת-שבע הייתה הנחתת הגדולה ביותר בשייטת הנחתות של חיל הים הישראלי. אורך הספינה היה כ-100 מטרים. הספינה עגנה בחלקו הדרומי של בסיס אילת, ולאחר הורדת הדלת הקדמית החלה לפרוק את המשאיות העמוסות בציוד שהיו בסיפון התחתון. המשאיות הראשונות שירדו לחוף התחפרו בחול באזור הנחיתה, וחיילים רבים נקראו כדי לסייע בדחיפת המשאיות היורדות. אזרחים רבים צפו במתרחש מהכביש העובר בסמוך לאזור הנחיתה. בשלב מסוים אזרחים אף נכנסו לבסיס, אך הורחקו משם זמן קצר לפני הפיצוץ. בשעה שאחת המשאיות העמוסות בתחמושת ירדה מדלת הנחתת אל ה"בור" שנוצר כתוצאה מהתחפרות המשאיות הקודמות בחול, אירע הפיצוץ הקטלני.
הפיצוץ ופעולות ההצלה

הפיצוץ אירע בשעה 16:10 ונשמע בכל רחבי אילת והעיר עקבה הסמוכה. במקום עצמו עלתה להבת אש ורסיסי מתכת עפו לכל עבר. מאזור ההתפוצצות היתמר ענן אבק שנראה למרחוק.
ראשוני הפצועים הגיעו לחדר המיון בבית החולים יוספטל דקות ספורות אחרי הפיצוץ. בית החולים עצמו התארגן מיד לטיפול באירוע חירום. בשעה שש בערב הגיעו לאילת, במטוס של חיל האוויר, צוותי רפואה ממרכז הארץ, כדי לעזור בטיפול בפצועים הרבים. מרבית הפצועים סבלו מכוויות קשות, מפגיעה של רסיסי עץ ומתכת ואף מקטיעות.
תושבי אילת נרתמו מיד לפעולות החילוץ וההצלה: העבירו פצועים לבית החולים במכוניותיהם והתנדבו לעבודות סיוע ועזרה בבית החולים, כדי לשחרר את אנשי הצוות הרפואי לטיפול בפצועים. רבים מתושבי העיר הגיעו לבית החולים במטרה לתרום דם. באותו ערב נתרמו יותר מ-150 מנות דם. בין השאר אותרו תורמי דם באולם הקולנוע המקומי.
עוד באותו לילה העביר חיל האוויר עשרות פצועים לטיפול בבתי החולים בצפון: תל השומר, בילינסון והדסה. במקביל ביקרו במקום האסון הרמטכ"ל חיים בר-לב, ראש אג"מ דוד אלעזר, אלוף פיקוד הדרום אריאל שרון, מפקד חיל הים אברהם בוצר, הרב הצבאי הראשי שלמה גורן וקצינים בכירים נוספים.
למחרת פעלו באזור הפיצוץ חבלנים מחיל ההנדסה שפירקו מוקשים שהתפזרו בשטח ופינו גרוטאות.
החקירה

למחרת האירוע מינה הרמטכ"ל חיים בר-לב ועדת חקירה לבדיקת נסיבות האסון. בראש הוועדה עמד דוד לסקוב, מהקצינים הבכירים של חיל ההנדסה הישראלי. ועדת החקירה קבעה כי בתוך המשאית התפוצץ מוקש נגד אדם שהיה חמוש בניגוד לנהלים. הפיצוץ גרם להתפוצצות של שישה טון תחמושת שהיו על המשאית. הוועדה המליצה להעמיד לדין באשמת רשלנות כמה קצינים שהיו מעורבים בהעמסת המשאית בחומרי הנפץ.
הנצחה

להבדיל מאירועים דומים אחרים, במשך שנים רבות נשאר אסון משאית התחמושת ללא מצבה או תהליך הנצחה כלשהו. הסיבה העיקרית לכך היא הפיזור של הנפגעים בין יחידות צה"ל השונות: חיל הים, חטיבת הצנחנים, חיל האוויר, חיל הלוגיסטיקה, חיל התקשוב, חיל השריון. מרבית הנפגעים היו מחיל הים, וכמחציתם אזרחים עובדי צה"ל ממספנת חיל הים, תושבי אילת. הוראות משרד הביטחון אינן מכירות באזרחים עובדי צה"ל כחללי צה"ל. בהתייחס לכך שהאסון היה אירוע שיכול היה להימנע, הורחק הנושא מהתודעה הציבורית. אנשי הצבא שנהרגו באירוע מוזכרים בשמם בעצרות הזיכרון החיליות והאזרחים עובדי צבא לא מוזכרים אלא על ידי משפחותיהם.
בינואר 2018 אישרה מועצת העיר אילת את הצבתה של אנדרטה להנצחת הרוגי התאונה, בדמות סלע גדול בכניסה לבסיס חיל הים, עליו יכתבו שמות כלל הנופלים לרבות חמשת עובדי צה"ל האזרחים. ב-23 בינואר 2020 נחנכה האנדרטה בקרבת מקום הפיצוץ במעמד המשפחות השכולות ואגודת יוצאי שייטת הנחתות.
הכיתוב בשלט הזיכרון להרוגי האסון
| שמות חללי "אסון משאית התחמושת" |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| דרגה ושם | יחידה |  |  |  |  |
| אע"צ נסים אילוק | מספנת חיל הים |  |  |  |  |
| טוראי יהורם אלפי | אח"י בת שבע |  |  |  |  |
| אע"צ סעדיה אלקיים | מספנת חיל הים |  |  |  |  |
| רב"ט זאב זלמן בוגץ' | חיל השריון |  |  |  |  |
| סמל שמחה ברנר | אח"י עציון גבר (פ-51) |  |  |  |  |
| סרן יעקב ברק גטניו | בסיס אילת מניצולי טיבוע המשחתת אילת |  |  |  |  |
| אע"צ לייב דויטש | מספנת חיל הים |  |  |  |  |
| רב-סמל יהודה הררי (סרנגה) | אח"י בת שבע |  |  |  |  |
| טוראי אברהם חדידה | אח"י "בת-ים" |  |  |  |  |
| רס"ל ישראל יעקב | נגד רכב בסיס אילת |  |  |  |  |
| רב"ט יעקב יצחק כהן  | חיל תקשוב |  |  |  |  |
| טוראי משה מימון | אח"י "בת-גלים" |  |  |  |  |
| רב-סמל ישעיהו מילר | חטיבת הצנחנים |  |  |  |  |
| אע"צ מנשה מלמד | מספנת חיל הים |  |  |  |  |
| סמ"ר משה מעין (שטיין)  | אח"י עציון גבר (פ-51) |  |  |  |  |
| סרן שאול נגר | חטיבת הצנחנים |  |  |  |  |
| רב"ט ששון ניאזוף | חיל תקשוב |  |  |  |  |
| אע"צ זולי נשאור | מספנת חיל הים |  |  |  |  |
| רב"ט יעקב סולימאן | אח"י בת גלים |  |  |  |  |
| רב-סמל יגאל סופר | חטיבת הצנחנים |  |  |  |  |
| רב"ט ברוך סמוחה | חיל תקשוב |  |  |  |  |
| טוראי שמואל פוזנר  | חיל לוגיסטיקה |  |  |  |  |
| טר"ש יורם פלק | חיל האוויר |  |  |  |  |
| סמ"ר קופצ'ק גרשון-שמחה | אח"י עציון גבר (פ-51) |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  שי ניר, ‏48 שנים אחרי: האזרחים שנהרגו באסון המשאית יזכו גם הם להנצחה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 24 בינואר 2018
↑  שי ניר, ‏החשבון עוד לא נגמר, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 24 בינואר 2020
↑  מקור הרשימה: מייק אלדר, ינואר 2016, ואתר "יזכור"
אח"י בת שבע שתוקנה מנזקי הפיצוץ וחזרה לפעילות, עוגנת בנמל שארם א-שייח', 1971
אנדרטה לזכר הנספים באסון ביום הסרת הלוט 50 שנה לאחר האירוע, 23 בינואר 2020
אוניברסיטת מאלמה

| --- | --- |

 מוסד להשכלה גבוהה
 תקופת הפעילות:  1998–הווה (כ־26 שנים)
 בעלי תפקידים
 רקטור:  Kerstin Tham 
 תלמידים
 :  15,625 (נכון ל־2020) 
 מיקום
 מיקום:  מאלמה, שוודיה
 מדינה:  שוודיה שוודיה
 קואורדינטות:  55°36′28″N 12°59′47″E﻿ / ﻿55.60777778°N 12.99638889°E﻿ / 55.60777778; 12.99638889
 www.mau.se
 he
 
אוניברסיטת מאלמה (בשוודית: Malmö universitet) היא אוניברסיטה במאלמה שבשוודיה.
המוסד הוקם ב-1998, לאוניברסיטה תוכנית חילופי סטודנטים עם יותר מ-240 אוניברסיטאות ברחבי העולם, רבים מהסטודנטים הם בעלי רקע בינלאומי.
הלימודים באוניברסיטה מתמקדים בהגירה, חוקים בינלאומיים, מדיה וטכנולוגיה.
באוניברסיטה חמש פקולטות:
הפקולטה לטכנולוגיה
הפקולטה לתרבות
הפקולטה לחינוך
הפקולטה לרפואת שיניים-הפקולטה הוקמה ב-1948 כקולג' עצמאי לרופאת שיניים והיה למוסד האקדמאי הראשון במאלמו, ב-2007 קיבלה הפקולטה פרס מטעם ממשלת שוודיה.
הפקולטה לבריאות
האוניברסיטה ממוקמת באי מלאכותי במעגן מאלמו הנקרא "Universitetsholmen", היא מתפרסת על שמונה מבנים.
מושית ציפורין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1950 (בת 74 בערך) רמת גן, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 ידועה בשל:  מיס ישראל (1970)
 
מושית ציפורין (נולדה ב-1950) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1970, דוגמנית ופסלת.
ביוגרפיה

ציפורין נולדה ברמת גן. בגיל 20 ובזמן השירות הצבאי זכתה במקום הראשון בתחרות מלכת היופי.
אהרון קסטרו, מייסד חברת האופנה קסטרו מודל אירח אותה בחנותו הראשונה.
ציפורין למדה פסיכולוגיה, ספרות ואמנות. כמו כן הציגה את יצירותיה במספר תערוכות.
חיים אישיים

בזמן תחרות מיס יוניברס (אנ') שהתקיימה במיאמי פלורידה הכירה את שמוליק סגל, וכשחזרה לישראל נישאו השניים וחזרו להתגורר במיאמי. לאחר מספר שנים עלו לישראל ועברו להתגורר בנתניה. ציפורין היא אם לשני בנים ושתי בנות, בתה סיגלית, בעלת חברת אופנה ויועצת סטיילינג, הייתה אחת המועמדות בתחרות מלכת היופי אך לבסוף פרשה מן התחרות והסירה את השתתפותה, בתה נטלי היא עורכת דין, הופיעה בתוכניות הטלוויזיה עניין של זמן וקריאת כיוון.
יהודה ליב שניאורסון

רבי יהודה לֵיבּ שניאורסון (מכונה: המהרי"ל מקאפוסט; ה'תקס"ט (1809) – ג' בחשוון ה'תרכ"ז (12 באוקטובר 1866)) האדמו"ר מקאפוסט, הוא בנו של הצמח צדק, רבי מנחם מנדל שניאורסון, האדמו"ר השלישי של חב"ד.
חייו

נולד בשנת ה'תקס"ט (1809) ל"צמח צדק" ולחיה מושקא (אנ'). אבי סבו, רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד ובעל התניא היה הסנדק שלו. מילדותו התקשר לסבו, רבי דובער שניאורי (שכונה "אדמו"ר האמצעי"), ולמד אצלו. סבו חיבב אותו מאוד, נהג להמתין לו לאמירת מאמרי חסידות והיה מכנה אותו "מיין סטענדער" (=הסטענדר שלי), כי היה נשען עליו כשהיה אומר חסידות.
בי"ד חשוון תקפ"ה (1824)[דרוש מקור] נשא לאשה את בתו של החסיד ר' שלמה פריידעס משקלוב, מגדולי חסידי חב"ד. להם נולדו: שלמה זלמן שניאורסון ושלום דובער שניאורסון (מרציצה). אשתו השנייה שמה שרה ולהם נולדו: שמריהו נח שניאורסון ורחל מוניסזון.
חודשיים לאחר פטירת אביו הצמח צדק, התיישב בעיר קאפוסט השוכנת דרומית לוויטבסק (היום בבלארוס), והחל לנהוג שם בנשיאות. מהרי"ל היה הבן המבוגר ביותר שהסכים לנהוג באדמו"רות ואף בחיי אביו נהג באדמו"רות, ולכן נהרו אליו מרבית החסידים. עם זאת, בית דין שהוקם כדי לדון בשאלת יורשו של ה"צמח צדק", פסק כי המהר"ש, רבי שמואל שניאורסון הוא זה שאמור למלא את מקום אביו בלובביץ'[דרוש מקור] [דרושה הבהרה].
בשמחת תורה תרכ"ז (1866) חלה, ונפטר ביום ג' בחשוון באותה שנה. נקבר בעיר קאפוסט. את מקומו מילא בנו, רבי שלמה זלמן שניאורסון בעל ה"מגן אבות" מקאפוסט.
בפרויקט היכל הנגינה מופיעים שני ניגונים שלו.
ראו גם

חסידות קאפוסט
לקריאה נוספת

עמרם בלוי, תולדות ימי חייו של כ"ק אדמו"ר רבי יהודה ליב שניאורסאהן מקאפאסט, היכל הבעש"ט כרך ט"ז, עמודים קנא-קפ.
דניאל יצחק לוי

דניאל יצחק לוי (30 בספטמבר 1917 - 13 בפברואר 1995) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם המפד"ל.
ביוגרפיה

לוי נולד בסאוטה שבמרוקו הספרדית. הוא למד בבית ספר תיכון וכשנתיים בבית ספר גבוה לפדגוגיה בספרד. הוא נמנה עם ראשי יהדות טטואן. לאחר מכן, היה חבר הוועד הארצי של הפדרציה הציונית במרוקו, חבר ועד ארגוני הנוער היהודי במרוקו ופעיל בעלייה ב'. בשנת 1957 עלה לישראל.
לאחר עלייתו לישראל, נבחר לראש סניף הפועל המזרחי באשקלון. לוי אף שימש כסגן מנהל בבנק המזרחי ברמלה והיה חבר הוועד הפועל הציוני וחבר הנהלת המפד"ל. בנוסף, היה פעיל בתחום החינוך הדתי.
בשנת 1965 נבחר לכנסת השישית. כהונתו נמשכה גם לאורך הכנסת השביעית, במהלך כהונתה של הכנסת השישית, כיהן כחבר ועדת הכספים וועדת הפנים. במהלך כהונתה של הכנסת השביעית, כיהן כחבר בוועדת הכספים. נפטר בי"ג באדר א' תשנ"ה.
בניו הם: השר והח"כ לשעבר הרב יצחק לוי; הרב שלמה לוי,  ראש הכולל בישיבת הר עציון; ופרופ' יהודה לוי, שכיהן כראש המחלקה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן.
מרקוס סימונס

מרקוס סימונס (באנגלית: Marcus Simmons; נולד ב-16 ביולי 2000) הוא כדורגלן גיאני-קנדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בוולטה.