stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלמר ורטהיימר
משפחתו

אלמר ורטהיימר נולד במשפחה יהודית. אביו לאיוש ורטהיימר (1860–1943) החל את דרכו כסוחר, ולאחר מכן הפך לבעל בית קפה ואולמות בידור. בשנת 1886, פתח אביו את האורפיאום הראשון (אולם מוזיקה ובידור) שלו בכיכר Új vásártér (היום כיכר יוחנן פאולוס השני). בשנת 1906, שיתף פעולה עם גזה שטיינהרדט (במקור גולדשטיין) וניהל איתו במשותף את "האורפיאום הבינלאומי" בדרך ראקוצי. ב-1912 קנה עבור בנו אלמר את בניין פאלה דה דאנס (Palais de Dance) ברחוב סֶרֶצֶ'ן (כיום רחוב פאולאי אדה), שמאז ואילך פעל תחת השם "ארמון הבדולח" (Kristálypalota). לימים גם הוא וגם בנו אלמר היו פעילים בחיים הציבוריים של רובע 8 בבודפשט ובחברה קדישא של פשט. אמו של אלמר הייתה אוטיליה רינגר (1862–1942). סבו יעקב רינגר היה מסעדן, אחר כך הבעלים של "מרחצאות קיראי" ו"המרחצאות הרומיות".
אשתו הייתה ז'ופיה ינקה גורילוביץ' (1888–1975), אותה נשא ב-10 בפברואר 1926 בבודפשט.
קורות חיים

אלמר ורטהיימר סיים את לימודיו בעיר הולדתו.
ב-1912 קיבל לידיו מאביו את ניהול "ארמון הבדולח", אותו הפך ל"תיאטרון רביו" (Revü Színház) ב-1919.
מ-1 ביולי 1922 היה מנהל "בימת האי" (Szigeti Szinpad) באי מרגיט, ומ-1923 של "קברט אפולו" (Apolló Kabaré).
ב-15 בספטמבר 1925 הוא שכר את תיאטרון שדרת אנדראשי (Andrássy úti Színház).
בין השנים 1911–1941 הפעיל את כל המוסדות האלה במסגרת חברה בע"מ בשם.Wertheimer Orfeum Ltd, אותה הקים יחד עם שלושת אחיו (אליוש, אלדאר, וקארוי ורטהיימר).
ב-1929, שכר יחד עם שאנדור מרטון, ינה הלטאי ופאל ברודי, את תיאטרון מרכז העיר
בשנת 1932 קנתה השלישייה את התיאטרון ההונגרי, שעד 1938 ניהלו אלמר ורטהיימר ופאל ברודי יחד עם תיאטרון שדרת אנדראשי.
על אף שהיה יהודי הוא יכול היה לשמור על חברותו במועצת המנהלים עד 1943, אך זו הופסקה לחלוטין שנה לאחר מכן (באפריל 1944), כאשר שמו הוסר גם מרשימת מועצת המנהלים של "לשכת השחקנים" בשל מוצאו היהודי.
לאחר מלחמת העולם השנייה מונה למנהל חברת האביזרים מתקנים והריהוט של תיאטראות הונגריה (Színházberendezési Kft). הוא לא הצליח להחזיר לעצמו את השליטה בתיאטראות שניהל בעבר. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוא ואשתו עברו לגור עם בתם בארצות הברית. בתחילת שנות ה-60 ניתנה לו ההזדמנות להעלות שלוש מחזות של מערכה אחת מאת פרנץ מולנר באחד התיאטראות בברודוויי.
ראו גם

אלבום זיכרון לואיזה בלהה. עורך קלמן פורז'ולט. (בודפשט), ועדת הזיכרון לואיזה בלהה, [1927].
פיטר מולנר גאל: החוגגים של פשט. הקדמה לתולדות התיאטרון. (בודפשט), הוצאת Helikon, 2001.
Új magyar életrajzi lexikon VI. (Z–Z). מסת"ב 963-547-414-8
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon III: Kiegészítő kötet (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1981. ISBN 963-05-2500-3 (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. כרך השלמה. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Magyar színművészeti lexikon: A magyar színjátszás és drámairodalom enciklopédiája. Szerk. Schöpflin Aladár. IV. kötet (Rabatinszky Mária – Zwischenakt). Budapest: Az Országos Színészegyesület és Nyugdíjintézete. 1931. (לקסיקון התיאטרון ההונגרי: האנציקלופדיה של התיאטרון והספרות הדרמטית ההונגרית. עורך אלדאר שופפלין. בודפשט: איגוד השחקנים הלאומי ומכון הפנסיה. 1931)
Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה)
Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו במאגר הנתונים של המוזאון הספרותי פטפי)
Rajnai Edit: Színházfoglaló, 1945 – Egy vállalkozás végjátéka (1997. október 1.) Színház, 30. évfolyam, 10. szám
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség születési akv. 2016/1888. folyószáma alatt".
↑  Wertheimer Lajos gyászjelentése (1943. május 19.) Népszava, 71. évfolyam, 112. szám
↑  Pelle János: Józsefváros zsidó múltja (2. rész) (2016) Valóság, 59. évfolyam, 2. szám
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség házassági akv. 171/1884. folyószáma alatt".
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári házassági akv. 152/1926. folyószáma alatt".
↑  Népszabadság - Budapest melléklet (1998. szeptember 8.)
↑  Wertheimer Elemér visszavonul a színigazgatástól (1938. május 28.) Esti Ujság, 3. évfolyam, 120. szám
↑  Kiket zártak ki a Színészkamarából a zsidó tagrevízió során? (1944. április 2.) Függetlenség, 12. évfolyam, 75. szám
↑  Esti Hírlap (1961. május 26.) 6. évfolyam, 122. szám
אלחנן ניר

הרב אלחנן נריה ניר (נולד ב-1980) הוא משורר, סופר, ר"מ בישיבת שיח יצחק, רב קהילת "מבקשי" בירושלים, ועורך מוסף "שבת" של מקור ראשון. זוכה פרס ראש הממשלה ליצירה לשנת 2011 ובפרס שר החינוך לתרבות יהודית לשנת 2019.
ביוגרפיה

נולד לרחל ולרב חגי ניר (שכיהן עשרים שנה כרב היישוב מעלה מכמש). בעת שלמד בישיבת ירושלים לצעירים החל לכתוב שירה ויצר קשרים עם הסופר משה שמיר ועם המשוררים נתן יונתן ודליה רביקוביץ. למד בישיבת מדברה כעדן ובישיבת מרכז הרב, שם היה קרוב לרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, קשר מיוחד שהחל עוד בילדותו ועד לימיו בישיבה. באותן שנים שמע בקביעות שיעורים בתלמוד מהרב אשר אריאלי, במוסר מהרב שלמה וולבה, בחסידות מהרב עדין שטינזלץ ובקבלה מהרב יוסף ליב זוסמן, והוסמך לרבנות בידי הרב זלמן נחמיה גולדברג (הגרז"ן). את שירותו הצבאי עשה כתצפיתן-לוחם ביחידת דובדבן ולחם ברמאללה ובג'נין במבצע חומת מגן. לאחר מכן, למד בישיבת שיח יצחק  באפרת, התקרב לרב שג"ר ולמשנתו והשתלב בעריכת כתביו.
משנת 2004 משמש ניר כר"מ בישיבת שיח יצחק. בשיעוריו בהלכה הוא מעביר מערכות בנושאים רחבים בהלכה. בשיעוריו במחשבה הוא מחבר בין החסידות והקבלה לדרכי חשיבה מזרחיות ומערביות, דוגמת אמנות, ספרות ופסיכולוגיה. ניר מלמד גם במכללת הרצוג ובמת"ן, ולימד בעבר במרכז שטינזלץ ובישיבות ההסדר שירת משה ביפו ומחניים. בשנת 2015 הקים בישיבת שיח יצחק את בית המדרש "נהלך ברגש" - חבורה של אברכים חרדים העוסקת בבירור נושאי יסוד עכשוויים בהלכה, מחשבת ישראל ועבודת ה'. בשנת 2019 נוספו לבית המדרש שתי חבורות של בחורי ישיבה חרדים, ובשנת 2021 נוספה קבוצת נשים חרדיות. כל קבוצה פועלת באופן עצמאי.
ניר היה מבקר התרבות של כתב העת נקודה במשך כשנתיים, ועורכו הראשון של עלון השבת לצעירים עולם קטן במשך כמה חודשים. בשנת 2004 ייסד את מדור הספרות במוסף "שבת" בעיתון מקור ראשון, ובראשית שנת 2012 החליף את יואב שורק ומונה לעורך המוסף.
בהמשך למסורת המשפחתית שהחל סבה של אשתו, הרב פרופ' פינחס פלאי, עומד ניר בקשר עם אנשי תנועת המקויה היפנית ומשמש עבורם כמורה רוחני. לאחר רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011), הרצה שם ניר בפני אלפי אנשים בנושא "צמיחה רוחנית מתוך משבר". בחודשי מלחמת חרבות ברזל נסע איתם לחיילים בחזית, לפצועי המלחמה, למשפחות הנופלים ולקהילות המפונים.
חיים אישיים

נשוי לשרה ניר, בתם של הסופרת אמונה אלון והשר לשעבר הרב בני אלון. אב לשישה ילדים. גיסיו הם יוצרי הקולנוע אורי אלון ועמיחי חסון.
יצירתו הספרותית

בשנת 2011 זכה ניר בפרס ראש הממשלה ליצירה וב-2019 זכה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית. מאמריו מתפרסמים במוסף שבת של מקור ראשון ושיריו מתפרסמים בהארץ ובידיעות אחרונות ותורגמו לאנגלית, צרפתית, ערבית, פולנית, ספרדית, צ'כית ויפנית, ונכנסו לתוכניות הלימוד בתיכונים ולמבחני הבגרות בספרות. ספריו יצאו במהדורות רבות ושירים ופיוטים שכתב הולחנו ובוצעו על ידי חכם דוד מנחם, יאיר הראל, להקת עלמא ואביאל סולטן.
ספריו

פרוזה:
רק שנינו, הוצאת הקיבוץ המאוחד / הספריה החדשה, 2017. הספר נערך בידי מנחם פרי וזכה ב-2014, עוד בהיותו בכתב יד, במלגת פוזן הבינלאומית ובשנת 2017 בפרס שרת התרבות. תורגם לרוסית וראה אור במוסקבה בשנת 2019.
הגות:
אם רץ לבך - רוח וקודש בחיי היום-יום, הוצאת ידיעות ספרים, 2011. זכה בפרס עמינח לשנת 2017
יהודי בלילה - מסע בעקבות חלומותיו של רבי נחמן מברסלב, הוצאת ידיעות ספרים, 2017
היום אתם יוצאים - עיוני דעת ולב לחג החירות ולכל השנה, הוצאת ידיעות ספרים, 2022
שירה:
תחינה על האינטימיות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008. זכה בפרס ורטהיים לשירה לשנת 2008 ובפרס רמת גן לספרות לשנת 2010.
האש הרגילה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת ריתמוס, 2011. זכה בפרס י"ל גולדברג מטעם קק"ל לשנת 2015.
מי שנפלה עליו מפולת, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת ריתמוס, 2014. זכה בפרס קוגל לשירה לשנת 2016.
גוף שנתת בי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת ריתמוס, 2019.
ספריו > בעריכתו

ספרי הרב שג"ר:
על כפות המנעול – דרשות לימי התשובה וליום הכיפורים, הוצאת ישיבת שיח יצחק, 2004
רעים אהובים – דרשות חתונה, הוצאת ישיבת שיח יצחק, 2008
שיעורים על ספר התניא, ידיעות ספרים, 2021
ספר ראובן בן יוסף – מאמרים על יצירתו ושירים מן העזבון, בצרון, 2002
הרב ישראל אריאל (ליבוביץ'), פני לבנה – כיוונים בספר יהושע, 2003
ציר כיסופים – תפילות על ארץ ישראל, 2005
מהודו ועד כאן – הוגים ישראלים כותבים על הודו והיהדות שלהם, הוצאת ראובן מס, 2006
חי באמת – מאמרים מבית 'שיח יצחק' בתורת ר' נחמן מברסלב, הוצאת ישיבת שיח יצחק, 2010
הערות שוליים

↑  אלחנן ניר, ספרו בגויים כבודו, מקור ראשון, מוסף "שבת", 13 באוקטובר 2011
↑  עמיחי חסון, "בכל עבודה רוחנית יש שיגעון": ראיון משפחתי עם המשורר אלחנן ניר, אתר בית אבי חי, 6 בינואר 2015
↑  ביקורת ספרותית: אבישי מזרחי, ‏"כבר זמן רב שלא מצאתי את עצמי נשאב בעונג לסיפור מופלא",  באתר כיפה, 18 ביולי 2017;  רונן שובל, פטישים עליך, יונתן, באתר הארץ, 20 ביולי 2017; ד"ר עזגד גולד, רק שנינו: אלחנן ניר מפגיש טראומה וחיי זוגיות, באתר nrg‏, 4 באוקטובר 2017
↑  ביקורת ספרותית: אריאל הורוביץ, ‏מישהו לרוץ אליו,  באתר כיפה, ביקורת על הספר "אם רץ לבך", 14 ביולי 2011
↑  ביקורת ספרותית: הרצל חקק, שירה צרופה, אינטימית ומלאת אמת, nfc‏, 14 בפברואר 2008; אלי הירש, על "תחינה על האינטימיות", פורסם במקור במוסף 7 לילות של ידיעות אחרונות, 6 בפברואר 2009; דנה אמיר, שבוע הספר, ספרים מומלצים: לבו של הסבל, באתר הארץ, 9 ביוני 2009; אורי הולנדר, פרלודים, גם אני יהודי של תהלים-זאגר, באתר הארץ, 8 ביולי 2009; הרצל חקק, שירה צרופה, פיוט חובק עולם, nfc‏, 21 בספטמבר 2009
↑  ביקורת ספרותית: ארז שוייצר, דברים שבשירה, חודר ללב, באתר הארץ, 24 באוגוסט 2011; אלי הירש, על "האש הרגילה", ידיעות אחרונות 11 בנובמבר 2011
↑  ביקורת ספרותית: עמיר סגל, על "מי שנפלה עליו מפולת", יקום תרבות; אלי הירש, אלחנן ניר, מי שנפלה עליו מפולת (פורסם בתאריך 12 בספטמבר 2014 במדור הספרות של ידיעות אחרונות, מוסף 7 לילות);  מירון ח. איזקסון, "בחורף הזה צריך אמא", באתר הארץ, 17 באוגוסט 2014
↑  הרב אבישי מזרחי, ביקורת ספר: גּוּף שֶׁנָּתַתָּ בִּי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297098705171  BnF: cb166268483 (data)  GND: 132780038  ISNI: 0000 0000 6689 9873  LCCN: no2005026420  VIAF: 82286545   WorldCat (עם VIAF): 82286545
דמי שתיקה

דמי שתיקה או דמי לא יחרץ הם תשלום הניתן לאדם על מנת שיתחייב לא לגלות מידע מביך או מפליל שהוא מחזיק.
מתן דמי שתיקה לעובד ציבור עלול להתפרש כשוחד. תשלום דמי שתיקה לעד, על מנת שלא ימסור מידע מפליל שברשותו, עלול להתפרש כשיבוש הליכי חקירה או שיבוש הליכי משפט. דמי שתיקה ניתנים לעיתים ביוזמת המשלם, היודע על המידע שיש בידי מקבל דמי השתיקה, ולעיתים בעל המידע דורש לקבל דמי שתיקה, ביודעו את החשיבות שיש לשתיקתו. במקרה של עמוס אוריון, דרישתו לדמי שתיקה עלתה לו בחייו.
פעמים רבות מתפרסם באמצעי התקשורת על דמי שתיקה שניתנו כדי לשמור בחשאי מידע על פעילות מינית שעלולה להביך את המשלם (כגון בגידה או צריכת זנות) או שעלולה לסבכו בפלילים (כגון הטרדה מינית או בעילת קטינה). בשנת 2018 פעלה תרמית אינטרנט שבה קיבלו גולשים רבים דרישה, בדואר אלקטרוני, לתשלום דמי שתיקה, אחרת יועברו לאנשי הקשר שלהם תצלומים המתעדים אותם גולשים באתרי פורנוגרפיה. בשנת 2006 קיים דונלד טראמפ יחסי מין עם כוכבת הפורנוגרפיה סטורמי דניאלס. כאשר היא ניסתה לפרסם זאת בעת שטראמפ היה מועמד לנשיאות ארצות הברית שילם לה טראמפ דמי שתיקה, תוך ביצוע עבירת מס ועבירות נוספות, ועל עבירות אלה הועמד לדין והורשע בשנת 2024.
מעמדם, מבחינת פקודת מס הכנסה, של דמי לא יחרץ ששילם בנק לעובדו לשעבר, נדון בבית המשפט המחוזי, ונקבע שדמי לא יחרץ הם בגדר תקבול הוני, החייב במס רווחי הון. תוצאה זו מהווה יתרון מס, משום שלבעלי הכנסה גבוהה מס רווחי הון הוא כחצי מהמס על הכנסה פירותית.
הערות שוליים

↑  עפ 341/73 מדינת ישראל נגד אריה ויטה, פ"ד כז(2) 610, ניתן ב-22 באוגוסט 1973
↑  עמרי ברק -ישן משה נוסבאום, ‏כך ניסו לסחוט גולשים באתרי פורנו, באתר ‏מאקו‏, 23 ביולי 2018
↑  ציפי שמילוביץ, דרמה בארה"ב: טראמפ הורשע בפרשת דמי השתיקה לכוכבת הפורנו סטורמי דניאלס, באתר ynet, 30 במאי 2024
↑  עמ"ה (ת"א) 169/87 שמחה שנקר נגד פקיד השומה כפר-סבא, פ"ד תשן(1) 450, ניתן ב-23 במאי 1989
סרגיי סאזונוב

| --- | --- |

 לידה:  10 באוגוסט 1860 מחוז ריאזאן, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1 בדצמבר 1927 (בגיל 67) ניס, צרפת צרפת 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הרוסי אורתודוכסי של ניס 
 השכלה:  התיכון בצארסקויה סלו 
 בן או בת זוג:  Anna Neidhardt 
 פרסים והוקרה
 אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט (1916)  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 1 (1910)  אות מסדר העיט הלבן (1916)  עיטור  אנה הקדושה,  דרגה ראשונה (1912)  אביר הצלב הגדול של מסדר העיט האדום  מסדר השמש העולה, דרגה ראשונה  אביר הצלב הגדול של מסדר הקדוש גרגוריוס  אביר הצלב הגדול במסדר סנט מוריס ולזרוס  מסדר המטה היקר  מסדר אלברט  מסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 2  צלב גדול של לגיון הכבוד  מסדר סנטה אנה, דרגה 2  המסדר המלכותי של השרפים  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3  עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 4  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 2  אביר הצלב הגדול במסדר הוויקטוריאני המלכותי 
 
סרגיי דמיטרייביץ' סאזונוב (ברוסית: Сергей Дмитриевич Сазонов;‏ 10 באוגוסט 1860 - 25 בדצמבר 1927) היה מדינאי ודיפלומט רוסי, ששימש כשר החוץ מנובמבר 1910 עד יולי 1916. מידת מעורבותו באירועים שהובילו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה נתון בוויכוח חריף, כאשר כמה היסטוריונים מטילים את האשמה על הגיוס המוקדם והמתגרה על כתפיו של סאזונוב, בעוד אחרים טוענים כי העיסוק העיקרי שלו היה "לצמצם את טמפרטורת היחסים הבינלאומיים, בעיקר בבלקן".
ביוגרפיה

סאזונוב נולד ב-10 באוגוסט 1860 במחוז ריאזאן למשפחת אצולה, ואף היה גיסו של ראש הממשלה פיוטר סטוליפין. בשנת 1883 הוא הצטרף לשירות הדיפלומטי, ובשנת 1906 מונה לשגריר האימפריה הרוסית בוותיקן. בנובמבר 1910 הוא מונה לשר החוץ, ובתפקידו זה תמך בהתקרבות לבריטניה ובמדיניות דיפלומטית מתונה.
סאזונוב פעל במסגרת תפקידו לבודד את אוסטרו-הונגריה ככל הניתן, אולם שמר על מדיניות מתונה בבלקן, מה שעורר עליו את חמת זעמם של הכוחות הקיצוניים ברוסיה. עם פרוץ משבר יולי בעקבות רצח פרנץ פרדיננד הוא הזהיר את אוסטריה כי רוסיה "תגיב צבאית לכל פעולה נגד סרביה", שהייתה בעלת בריתה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, פעל סאזונוב למניעת הצטרפותה של רומניה למעצמות המרכז, ובמרץ 1915 קיבל הבטחה מבעלות בריתה של רוסיה על כיבוש הבוספורוס, קונסטנטינופול והצד האירופי של הדרדנלים.
ב-1 באוקטובר 1914 סאזונוב נתן ערבות לרומניה, כי אם המדינה תצדד במדינות ההסכמה, היא תקבל את טרנסילבניה, בוקובינה, ואת הבאנאט, מה שהביא בין השאר בשנת 1916 לצירופה של רומניה למדינות ההסכמה.
ביולי 1916 פרש סאזונוב מתפקידו, וב-12 בינואר 1917 הוא נשלח כשגריר הצאר ללונדון, ובעקבות כך לא שהה בזמן מהפכת פברואר ברוסיה. לאחר מהפכת אוקטובר היה סאזונוב מעורב באופן פעיל בכוחות הצבא הלבן תחת דניקין ואדמירל קולצ'אק, והיה שר החוץ של הממשלה הגולה, ובמסגרת זו הוא גם השתתף בוועידת השלום בפריז בשנת 1919.
סזונוב בילה את שנותיו האחרונות בצרפת וכתב ספר זיכרונות, וב-25 בדצמבר 1927 הוא מת בניס.
אלעד אטרקצ'י

| --- | --- |

 לידה:  14 בנובמבר 1988 (בן 36) פתח תקווה
 מדינה:  ישראל
אלעד אטרקצ'י (נולד ב-14 בנובמבר 1988) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה

אטרקצ'י נולד וגדל בפתח תקווה. למד במגמת תיאטרון בתיכון תיכון אחד העם בפתח תקווה.
אטרקצ'י בוגר מגמת תיאטרון תיכון אחד העם פתח תקווה. בוגר סטודיו למשחק סל"ה מיסודו של יורם לוינשטיין (סיים ב-2012).
אטרקצ'י שיחק בסדרות נוער שונות. שיחק בהצגות שונות של תיאטרון בית ליסין, תיאטרון תמונע, תיאטרון אורנה פורת, תיאטרון הנפש, תיאטרון המדיטק ובתיאטרון הארצי לילדים ולנוער. מאז 2018 משחק בהצגות של התיאטרון הקאמרי כשההצגה הראשונה בה שיחק היא רומיאו ואמא.
ב-2018 זכה בפרס הבמה לילדים ונוער בקטגוריית שחקן המשנה על משחקו בהצגה פרצוף חמוץ של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
פילמוגרפיה

משמורת (2007) - עמיאל. קשת 12
סוד הגן של תמר (2016) - סול. שודר ביס
ילדי בית העץ (2016) - ווי פיי בוסקילה. חינוכית
שי ורועי בצוללת (2017) - שודר בהוט
קופיקו במשטרה (2018)- ערוץ ג׳וניור
שנות השמונים (2019) - רשת 13
כפולה (2019) - ערוץ קידז
בלאדי מורי (2022) - שודר ביס.
מיוחדת (2022)
בתיאטרון

המצעד (2012) - תיאטרון הקאמרי, פסטיבל ישראל
עד ראייה (2014) - תיאטרון תמונע בבימויה של חגית רחבי
According to Law ‏(2014) - תיאטרון תמונע בימוים של ענת כץ וארז מעיין
פרח נתתי לנורית (2014) - תיאטרון הקיבוץ, גושן
מלך היהודים (2014) - תיאטרון המדיטק
אדיסון (2014) - תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער בבימויו של רועי שגב
הכבש השישה עשר (2015) - תיאטרון המדיטק בשיתוף עם פסטיבל ישראל בבימויו של משה קפטן
ג'ירפה עפה (2015) - זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הצגות ילדים בחיפה.
מתוייגת (2015)- תיאטרון הנפש בבימויו של נועם שמואל
רומיאו ואמא (2018) - הקאמרי
תחושת בטן - הקאמרי. בבימויו של ניר ארז.
פיקוח נפש - הקאמרי
לילה בפריז- הקאמרי
רינגו- הקאמרי דור חדש
פיטר פן- הקאמרי
החבדניקים
מלאכים באמריקה - פריור. מאת טוני קושנר בבימויו של גלעד קמחי
טרטיף - דורין. הקאמרי. בבימויה של רוני ברודצקי.
היי אוון הנסן - הקאמרי
קולנוע

לך תחייה ותהיה (2005) - איתי (תפקיד משנה). בימויו של ראדו מיכאליאנו.
הערות שוליים

↑  מאיה נחום שחל, השחקן אלעד אטרקצ'י: "מלכתחילה אנחנו לא אזרחים שווי זכויות. אני מפחד", באתר כלכליסט, 29 בינואר 2023
↑  אלעד אטרקצ'י - ייצוג 1, באתר ייצוג 1, ‏7 בנובמבר 2019
↑  מאיה כהן, אביב מתעורר: השמות המבטיחים של עולם התרבות, באתר ישראל היום, 12 באפריל 2023
↑   ננו שבתאי, "טרטיף": חגיגת תיאטרון שבה חברו יחד כישרונות רבים, באתר הארץ, 10 ביולי 2024
↑  עסקני דת ופוליטיקאים מושחתים היו גם לפני 357 שנים. עכשיו הם קיבלו מחזה, באתר חדשות 13, 2 ביולי 2024
ג'ומליקיזיק

ג'ומליקיזיק או ג'ומלקזק (בטורקית: Cumalıkızık) הוא כפר במחוז ילדרים, במרחק 10 ק"מ מזרחה מהעיר בורסה, למרגלות ההר אולודג (Uludağ). ההיסטוריה של הכפר מגיעה עד לזמן האימפריה העות'מאנית. כיום, הכפר נחשב לשכונה במחוז ילדרים. הטקסטורה ההיסטורית של הכפר נשמרה היטב והמבנים הארכיטקטוניים הכפריים מהתקופה העותמאנית המוקדמת עדיין בשלמותם. לכן הפך ג'ומליקיזיק למרכז פופולרי לתיירים.
קבוצה של כפרים דומים הממוקמים קרוב זה לזה ולמרגלות ההר "אולודג" והעמקים שקרובים אליו נקראו קיזיק בטורקית. משמעות השם היא "אנשי הכפרים" שנקראו קיזיק בעבר. כפרים דומים, שפחות שומרו, הם דג'ירמנליקיזיק, דרקיזיק, המאמליקזיק. המאמליקזיק היה כפר ובו חמאם, וג'ומליקיזיק נקרא כך מפני שהאנשים שם נאספו בימי שישי (ג'ומה, בטורקית) לפולחן.
מוזיאון ג'ומליקיזיק לאתנוגרפיה בכיכר הכפר מציג אובייקטים היסטוריים מהכפר. כל חודש יוני מתקיים פסטיבל פטל. בתי ג'ומלקזק המפורסמים עשויים מעץ, טיט, ואבן. רובם בתי טריפלקס. החלונות בקומה העליונה, בדרך כלל, מסורגים ועם חלון מפרץ. הידיות ומקושים על דלתות הכניסה העיקריות עשויות ברזל יצוק. רחובות מרוצפים מאוד צרים וללא מדרכות, אבל יש מערכות ביוב טיפוסיות של ימי הביניים במרכז להובלת מי גשם ושפכים.
בכפר יש מסגד, מזרקת "זקיה האטון" (Zekiye Hatun) שלצידו ואמבטיה עם כיפה אחת הם מקוריים מתקופת האימפריה העות'מאנית. בנוסף לכך, יש גם שאריות מחורבן כנסייה שנבנתה על ידי הביזנטים.
בג'ומליקיזיק כ-270 בתים היסטוריים. חלק מהבתים הללו הם בתהליכי שחזור ותחזוקה, ו-180 מהם עדיין משמשים למגורים.
בשנת 1969 נחשפו שרידיה של כנסייה ביזנטית מדרום-מזרח לכפר בגבעות של הר אולודג. כמה עבודות אדריכליות מוצגות במוזיאון הארכאולוגי של בורסה. תוכניות טלוויזיה וסרטים היסטוריים צולמו לעיתים קרובות בג'ומליקיזיק.
אגמי הפטריארך

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  מוסקבה
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°45′50″N 37°35′31″E﻿ / ﻿55.763888888889°N 37.591944444444°E﻿ / 55.763888888889; 37.591944444444
  (למפת מוסקבה מוגדלת) אגמי הפטריארך(למפת מוסקבה רגילה) אגמי הפטריארך he
 
אגמי הפטריארך, נוף אווירי
אגמי הפטריארך (ברוסית: Патриаршие пруды) הוא אזור מגורים אמיד בנפת פרסננסקי במוסקבה, רוסיה. במשך 200 השנים האחרונות, היה רק אגם אחד, אם כי שמה כסמטת שלושת האגמים ("Трёхпрудный переулок") מציע, שהיו בעבר יותר.
שטח הבריכה הקיימת הוא 9,900 מ"ר ועומקה כשני מטר. בשל הקרבה האזורית לרובע העסקים ברחוב טברסקאיה, האזור פופולרי בקרב מבקרים. ניתן להגיע לאזור דרך תחנות המטרו של מוסקבה (כמו תחנות מאיקובסקאיה ופושקינסקאיה).
היסטוריה > מוצא

האזור נקרא על שמו של יישוב מהמאה השבע עשרה של הפטריארך (слобода Патриаршая Козья) הממוקם על ביצת עזים (Козье болото). ביצה זו הייתה מחוברת בעבר על ידי נחל לנהר פרסנאיה ממערב; עד שנת 1739, כאשר נערכה המפה הטופוגרפית הראשונה, נעלם הנחל והביצה הופרדה מפרסנאיה. אנשים ראו את הביצה כאזור חריג; ככל הנראה[דרוש מקור] הדבר גרם לפתגם "Фома поспешил, да людей насмешил - увяз на Патриарших" ("פומה מיהר, אבל הצחיק אנשים - הוא תקוע ב'פטריארך'.'"[דרושה הבהרה]).
היסטוריה > המאה ה-19

הבריכה רכשה את צורתה הנוכחית ונוקתה בשנים 1830–1831, חלק מתוכנית לבנייה מחדש של מוסקבה לאחר השריפה של שנת 1812. הבניינים סביב הבריכה היו מעץ; בניית האבן התקדמה באטיות בחלק השני של המאה התשע עשרה. בחורף, אגודת ההתעמלות הרוסית הפעילה משטח החלקה על הבריכה הקפואה.
בשלהי המאה, תושבי הסטודנטים באוניברסיטה התגוררו בבניינים להשכרה שהיו זולים ושכנו סביב הבריכה. במהלך דצמבר 1905 נשלט האזור על ידי מיליציית הסטודנטים השמאלנית והפך לאזור מלחמה. השכונה שיכנה גם את בית החולים הראשון לילדים במוסקבה (בית החולים פילאטוב, שאחר כך עבר לטבעת הגנים הסמוכה).
היסטוריה > היסטוריה סובייטית

לאחר המהפכה הדירות המרווחות בבניינים שכבשו סוחרים עשירים הוסבו לדירות משותפות עם מטבחים משותפים. מיכאיל בולגקוב ואשתו ילנה שילובסקאיה התגוררו באזור זה בשנות השלושים.
משנות השלושים המאוחרות עד לשנות החמישים של המאה העשרים, נהרסו הבניינים הנמוכים. שני הבניינים החשובים ביותר מהתקופה הסובייטית שנבנו היו "בית האריות", בית מפואר למרשלים של הצבא האדום (1945, תוכנן על ידי בית המלאכה זולטנובסקי) ודירות המגורים למהנדסי התעופה בשנת 1935, קומה צהובה סגנון פוסט-קונסטרוקטיבי של ולדימיר ולדימירוב (הבניין, שתוכנן על ידי פנטלימון גולוסוב הושלם בחלקו. ראו עיצוב מקורי). בית הסירות על האגם נבנה מעץ בשנת 1946. רק בשנות השמונים הוא נבנה מחדש באבן.
היסטוריה > היסטוריה מודרנית

בשנים 2000–2002 נבנו דירות הפטריארך השנויות במחלוקת (תכנון של סרגיי טקצ'נקו); בניין זה בן 13 הקומות, עטור מודל בקנה מידה של 1/50 של מגדל טאטלין, הידוע גם כביתה של הזמרת אלה פוגצ'ובה.
החל משנת 2016 השכונה עברה ג'נטריפיקציה. הדירות המשותפות נקנו והדירות הוסבו למגורי יוקרה. חנויות, מסעדות וברים אופנתיים מגישים להמונים והאזור הפך לכל כך פופולרי עד שתושבי השכונה היוקרתית רטנו על אובדן השקט.
מורשת בולגאקוב

הבריכה היא אחת התפאורות המרכזיות של הרומן של מיכאיל בולגקוב האמן ומרגריטה. אנדרטאות לבולגקוב ולאיוואן קרילוב הוקמו בסמוך לבריכה. הרומן מתחיל בתאונת חשמלית ליד הבריכה. אף כי מעולם לא היו שירותי חשמלית רגילים או פסי חשמלית קבועים סביב הבריכה, במשך תקופה קצרה בשנת 1930, היה מסלול שירות זמני בשעות הלילה.
גלריה

בתים והבריכה באגמי הפטריארך.
אגמי הפטריארך בחורף.
מבנה אופייני
שדרה
מגלשה ומשטח החלקה
מבקרים באגמי הפטריארך
מראה לילי
לקריאה נוספת

רוסית: П.В. Сытин, "Из истории московских улиц", М, 1948, стр.186-189
רוסית: הסבר על פרדוקס החשמלית של בולגאקוב, באתר tram.ruz.net
הערות שוליים

1 2  Shaun Walker (10 באוקטובר 2016). "Ruined by 'locusts': the Moscow area that got too cool, too quickly". The Guardian. נבדק ב-10 באוקטובר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
אגמי הפטריארך, בניין טבעת ההחלקה באביב
ג'רמו

ג'רמו (Qal'at Jarmo) הוא אתר ארכאולוגי בדרום כורדיסטן (צפון עיראק), למרגלות הרי זגרוס מזרחית לעיר כירכוכ. באתר התקיימה אחת הקהילות החקלאיות העתיקות בעולם, המתוארכת ל-7090 לפני הספירה, והוא נחשב לאתר נאוליתי חשוב. שטח האתר כ-12-16 אלף מטר מרובע, בגובה 800 מטר מעל פני הים, בלב אזור מיוער של עצי אלון ופיסטוק.
אנדרטת מרטין לותר קינג

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אתר הנצחה לאומי של ארצות הברית, פארק 
 כתובת:  פארק הפוטומק המערבי 
 מיקום:  וושינגטון די. סי. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מפעיל:  שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית 
 נגישות:  לכל
 מבקרים בשנה:  1,083,671 (נכון ל־2020)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2011
 תאריך פתיחה רשמי:  2011 
 יוצר:  ליי ייקסין 
 
 קואורדינטות:  38°53′10″N 77°02′39″W﻿ / ﻿38.886111°N 77.044167°W﻿ / 38.886111; -77.044167
 www.nps.gov/mlkm
  (למפת וושינגטון די. סי. מוגדלת) אנדרטת מרטין לותר קינג(למפת וושינגטון די. סי. רגילה) אנדרטת מרטין לותר קינג
 
אנדרטת מרטין לותר קינג (באנגלית: Martin Luther King, Jr. Memorial) היא אנדרטה בוושינגטון, בירת ארצות הברית, לזכרו של המנהיג והכומר מרטין לותר קינג. האנדרטה, מן החדשות ביותר בוושינגטון, נחנכה בשנת 2011. זוהי האנדרטה הראשונה שהוקמה באזור המול בוושינגטון לאפריקאי אמריקאי, והרביעית בלבד שם לאישיות שלא כיהנה כנשיא ארצות הברית.
תולדות הקמת האנדרטה

האנדרטה הוקמה בזכות מאמציה של אחוות אלפא פי אלפא, שקינג נמנה עם חבריה. כבר ב-1968, לאחר רצח קינג, העלתה האחווה את ההצעה להקים אנדרטה לזכרו בוושינגטון. בשנת 1996 הסמיך הקונגרס את מזכיר הפנים של ארצות הברית להתיר לאחווה להקים אנדרטה לקינג על גבי שטח אדמה בוושינגטון, וב-1998 אישר להקים את האנדרטה ליד המול והתיר לאחווה להקים קרן לתכנון האנדרטה ולאיסוף תרומות למימון הקמתה. בסופו של דבר הגיעו הוצאות הקמת האנדרטה לכ-120 מיליון דולר אמריקני, שכולם (למעט 10 מיליון דולר שהקצה הקונגרס) נתקבלו מתרומות פרטיות. התרומות הגדולות ביותר ניתנו על ידי קרן ביל ומלינדה גייטס, חברת וולט דיסני והבמאי והמפיק ג'ורג' לוקאס.
האחווה ערכה תחרות לתכנון האנדרטה, שבמסגרתה הוגשו 900 הצעות של מתכננים מ-52 מדינות בעולם. מתוכן נבחרה הצעתה של ROMA Design Group, פירמת אדריכלים מהעיר סן פרנסיסקו. אבן הפינה לאנדרטה הונחה ב-13 בנובמבר 2006 ובדצמבר 2009 (לאחר עיכוב שנבע מחילוקי דעות בין הרשויות הפדרליות שנדרשו לאשר את הבניה) החלה הבנייה באתר.
האנדרטה נפתחה לציבור ב-22 באוגוסט 2011. טקס חנוכת האנדרטה נקבע ל-28 באוגוסט - יום השנה ה-48 למצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות - אך נדחה בעקבות סופת ההוריקן איירין. הוא התקיים ב-16 באוקטובר 2011 - יום השנה ה-16 לצעדת מיליון האנשים בוושינגטון ב-1995. בטקס השתתף קהל של 10,000 איש, וביניהם נשיא ארצות הברית ברק אובמה, שנשא את הנאום המרכזי. נכחו בטקס גם סגן הנשיא, הגברת הראשונה, חברי קונגרס, בני משפחתו של קינג והכומר ג'סי ג'קסון, שנשא דברים גם הוא. אמנים שונים הופיעו במהלך הטקס, וביניהם ארת'ה פרנקלין, סטיבי וונדר ושריל קרואו.