stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלדד שידלובסקי
פרסומיו > מאמרים שפיטים

שידלובסקי אלדד ושראל מיכאל (2007): "העלויות האמיתיות של השימוש בכלי רכב והמדיניות הרצויה", הרבעון הישראלי למיסים, גיליון 127.
שידלובסקי אלדד ושראל מיכאל (2006): "ניהול החוב הציבורי", הרבעון הישראלי למיסים, גיליון 125.
שידלובסקי אלדד (2017): "נרטיבים של רוע בהשפעת הגותו של לוינס", גיליון 7 לקסי קיי.
שידלובסקי אלדד (2016): "אמת נרטיבית מול אמת היסטורית", גיליון 6 לקסי קיי.
שידלובסקי אלדד (2018) "עוני נרטיבי ועוני כלכלי", גיליון 9 לקסי קיי
נספח כלכלי לספרה של עמיה ליבליך "קולות עוני חדש בישראל" (2017), שזכה בפרס בהט.
בן אשר סמדר, שורק ישראל, שידלובסקי אלדד, בוקק-כהן יערית. " מדדים (סטנדרטים) הם תנאי לשוויון, האחדה (סטנדרטיזציה) היא אויבת שלו – המקרה של אלמנות צה"ל הבדואיות", ביטחון סוציאלי,2021
Ben-Asher, S., Sorek, I., & Shidlovsky, E, (2023). Standardization of national bereavement rights compromises minorities’ civic equality. Democracy and Security, 19(2), 183-198.
הערות שוליים

↑  ראש אגף כלכלה ומחקר החדש במשרד האוצר: ד"ר אלדד שידלובסקי, באתר TheMarker‏, 23 בינואר 2007
↑  אדריאן פילוט, ‏הכלכלן הראשי באוצר: "מצב טבעי לריבית נמוכה", באתר גלובס, 12 באוגוסט 2012
↑  אדריאן פילוט, ‏האוצר: רעידת אדמה תעלה למשק 60 מיליארד שקל, באתר גלובס, 25 באוקטובר 2012
↑  אלדד שידלובסקי - ראש אגף כלכלה ומחקר באוצר, באתר ynet, 23 בינואר 2007
↑  [/https://econ.biu.ac.il/sites/econ/files/shared/2_11_2020.pdf פורום מאקרו: הכלכלה בזמן הקורונה]
1 2  מתן - מכון תורני לנשים Matan (2023-06-11), 11.6.23 | ערב השקה לספרו של ד"ר אלדד שידלובסקי | שיחות על לוינס עם הרב דניאל אפשטיין, נבדק ב-2024-12-17
↑  [https://www.zman.co.il/writer/24149 הזמן של
ד״ר אלדד שידלובסקי]
↑    יאיר שלג, ‏"אבני הכותל לא דיברו אליי. מה שדיבר אלי היו הפנים הנפולות של הערבים שראיתי", בעיתון מקור ראשון, 11 בספטמבר 2023
↑    אלדד שידלובסקי, ‏תיאטרון יזרעאלי: הסרת המסכות, חוויית הזמן והפחד לאבד אותה, בעיתון מקור ראשון, 23 בספטמבר 2021
↑  Standardization of National Bereavement Rights Compromises Minorities’ Civic Equality
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אלדד שידלובסקי".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012294676705171  LCCN: no2024031962  VIAF: 53168044506138100514   WorldCat (עם VIAF): 53168044506138100514
רונית רוזנפלד

רונית רוזנפלד (נולדה ב-1956) היא שופטת בבית הדין הארצי לעבודה בדימוס.
קריירה

בשנת 1974 סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר שליד האוניברסיטה העברית, ובשנים 1974-1976 שרתה בצה"ל. בשנת 1980 סיימה לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, כשבמקביל ללימודיה התמחתה בין השנים 1979–1982 בלשכת היועץ המשפטי של עיריית ירושלים דאז עו"ד יאיר הורוביץ', ובמשרד המשפטים אצל ד"ר אילה פרוקצ'יה ודניאלה ונסלר. ב-1982 הוסמכה לעריכת דין, ועד שנת 1990 שימשה כעוזרת בכירה ליועצים המשפטיים לממשלה דאז, יצחק זמיר ויוסף חריש.
ביוני 1990 נבחרה לשמש כרשמת בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים, ובדצמבר 1994 נבחרה כשופטת בבית הדין האזורי. ב-1996 מונתה לסגנית שופט ראשי בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים ובנובמבר 2002 לנשיאת בית הדין האזורי לעבודה בירושלים. ביולי 2007 מונתה לשופטת בפועל בבית הדין הארצי לעבודה למשך שנה, שלאחריה, ביולי 2008 מונתה לכהונת שופטת קבועה בבית הדין הארצי. ב-16 בפברואר 2018 פרשה לגמלאות.
ב-2014 קיבלה את ערעורה של עובדת חברת הוט שהוטרדה מינית במקום עבודתה, והסירה לבקשתה את צו איסור הפרסום על שם החברה אך לא על שמות בעלי התפקידים בה. השופטת מתחה ביקורת על התנהלות החברה בטיפול במקרה ופסקה פיצויים לטובת העובדת.
ב-2017 קבעה כי אישה בדואית גרושה ממשפחה פוליגמית, זכאית לקצבת הבטחת הכנסה בנפרד מבעלה, זאת על אף שהיא מתגוררת בסמוך לו עם חמותה ועם ילדיהם.
במעמד פרישתה, הקריאה רוזנפלד את פסק דינה הנוגע בעובד בניין סיני שנפגע במהלך עבודתו, וקבעה כי יהיה זכאי לתלושי שכר גם בגין סכומי כסף שקיבל במזומן מחברת הבנייה של האתר בו עבד. עוד קבעה רוזנפלד כי חברת הבניה תוכר כמעסיקתו לצד חברת כוח האדם בה עבד, כשהיא מחדדת את אחריותם של 'מזמיני שירות' כ'מעסיקים בפועל של עובדים המועסקים בהם בהעסקה קבלנית.
בפברואר 2020 חשפה התנועה לחופש המידע כי זוננפלד הייתה בשנת הפרישה שלה, הייתה השופטת בעלת השכר הגבוה ביותר ברשות השופטת - כ-116 אלף שקלים בממוצע בחודש בשנת 2018.
עם פרישתה, הצטרפה כבוררת וכמגשרת רוזנפלד ל'המשכן לבוררות ופתרון סכסוכים'. בנוסף היא משמשת כמרצה מן החוץ באוניברסיטה העברית בירושלים, בה היא מלמדת קורס בתחום השוויון, ועומדת בראש המועצה הציבורית לשילוב ולקידום נשים בעבודה. רוזנפלד אף ישבה בוועדה בראשות נשיאת בית הדין הארצי בדימוס השופטת נילי ארד, שהוקמה על ידי הנשיאה ורדה וירט לבנה במטרה לגבש המלצות באשר לניהול הליכי הידברות בבתי הדין לעבודה.
הערות שוליים

↑  ספיר כלפון, ‏ביה"ד לעבודה הורה לפרסם פרשה של הטרדה מינית בהוט, באתר גלובס, 1 בדצמבר 2014
↑  חן מענית, ‏האם פסק הדין הזה מעודד את תופעת הפוליגמיה אצל בדואים?, באתר גלובס, 18 באוקטובר 2017
↑  ניצן צבי כהן, ‏זכויות עובדים / בית הדין הארצי: חברות הבנייה אחראיות גם הן לזכויותיהם של עובדי הקבלן, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 1 בינואר 2018
↑  התנועה חושפת: מאה השופטים בעלי השכר הגבוה בישראל, באתר התנועה לחופש המידע, 6 בפברואר 2020
↑  העלאות של עשרות אלפי שקלים בשנה לשופטים: שיאני השכר במערכת המשפט, באתר וואלה, 5 בפברואר 2020
↑  רונית רוזנפלד באתר המשכן לבוררות ופתרון סכסוכים
↑  המלצות המועצה הציבורית לאות העסקה בשוויון
↑  ניצן צבי כהן, ‏סכסוכי עבודה / בית הדין לעבודה יסדיר הליכי גישור שנועדו למנוע שביתות, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 26 בדצמבר 2018
| שופטי בית הדין הארצי לעבודה |
| --- | --- | --- |
| שופטים קבועים מכהנים | נשיאה: ורדה וירט לבנה • סגן הנשיאה: אילן איטח חנה אופק-גנדלר • לאה גליקסמן • סיגל דוידוב-מוטולה • אילן סופר • רועי פוליאק |  |
| נשיאים בדימוס | יגאל פליטמן • נילי ארד • סטיב אדלר • מנחם גולדברג • צבי בר-ניב |  |
| סגני נשיאים בדימוס | אלישבע ברק-אוסוסקין • יצחק אליאסוף • שאול קובובי • ישראל לוין |  |
| שופטים קבועים בדימוס | צבי טרלו • זאב נגבי • עדינה פורת • שמואל צור • עמירם רבינוביץ' • רונית רוזנפלד • מרטין אלטס • יוסף רייך |  |
ראו גם נציגי ציבור בבית הדין הארצי לעבודה
אברהם וילקומירסקי

| --- | --- |

וילקומירסקי בהופעה, 1958
 לידה:  17 באוגוסט 1917 ביאליסטוק, האימפריה הרוסית
 פטירה:  7 במאי 1998 (בגיל 80) סן פרנסיסקו, ארצות הברית
 מוקד פעילות:  ישראל 
 סוג קול:  טנור
 שפה מועדפת:  עברית 
 
אברהם וילקומירסקי ראשון מימין בהצגה "מנון" באופרה הישראלית 1948
אברהם וילקומירסקי (17 באוגוסט 1917‏ - 7 במאי 1998) היה זמר טנור ישראלי באופרה הישראלית וחזן.
קורות חיים

אברהם וילקומירסקי נולד לחזן נחום וילקומירסקי ולססיליה לבית ריזנברג כילד שני בביאליסטוק שבפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
בילדותו עברה משפחתו ללייפציג שבגרמניה, שם שימש האב כחזן בבית הכנסת הגדול ביותר בעיר. בילדותו למד פסנתר אצל המלחין והפנתר הרמן ברלינסקי.
וילקומירסקי עזב את לייפציג ועלה לארץ ישראל בשנת 1935.
לאחר עלייתו הרבה להקליט עבור קול ירושלים וקול ישראל וקטע שלו אומר את מה טובו פתח את השידורים בבוקר.
הוא הצטרף כסולן לאופרה הישראלית עם הקמתה בסתיו 1947 והיה מעמודי התווך שלה. בשנת 1948 היה מהגבורים הראשיים של "הספר מסביליה" ו"מנון לסקו". בשנת 1949 הופיע בריגולטו. הוא המשיך להופיע באופרה במבחר תפקידים עד תחילת שנות ה-60.
במקביל הופיע כחזן. בליל הסדר נהג להופיע במלון מגידו בחיפה.
שירתו הייתה חביבה על ד"ר חיים ויצמן, שהזמינו לרחובות לשיר בפניו. הזמר השתתף פעמים רבות בעצרת לזכר הנשיא לאחר מותו.
בשנת 1963 היגר לסן פרנסיסקו בארצות הברית והצטרף לאחותו הבכורה, ג'ניה, שהשתקעה שם עם בעלה, גאורג אורי (Ury), יהודי-גרמני ממשפחה עשירה. בני הזוג נמלטו מאימת הנאצים עם פלישתם לצרפת ב-1940.
וילקומירסקי שימש כחזן בבית הכנסת "חברה תהילים" של הקהילה היהודית-אורתודוקסית כאביו, לפניו. הוא המשיך בתפקיד זה עד צאתו לגמלאות, בשנת 1991.
אברהם וילקומירסקי נפטר בגיל 71 בבית האבות של הקהילה היהודית בסן פרנסיסקו. הוא לא הותיר אחריו ילדים.
הערכה

בנובמבר 1946 תואר בדבר:
הערות שוליים

↑
↑
↑  http://www.chazzanut.org/Article.aspx?id=25
↑  הערות של מאזין לתכניות ראדיו ירושלים, דבר, 13 בדצמבר 1946
↑  הנאהבים והנעימים, מעריב, 21 בדצמבר 1948
↑  הצגת הבכורה של ריגוליטו לורדי, דבר, 28 בספטמבר 1949
↑  חזנים מבוקשים לעשות סדר, מעריב, 12 באפריל 1954
↑  לא פחות ממיטרופולוס, דבר, 3 בנובמבר 1958
↑  עצרת ויצמן בשני בנובמבר, חרות, 28 באוקטובר 1960
↑  הערות של מאזין, דבר, 1 בנובמבר 1946
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463292005171  ISNI: 0000 0003 7020 8563  VIAF: 235734175   WorldCat (עם VIAF): 235734175 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אבל מצרים

אָבֵל מִצְרַיִם הוא שם מקום הנזכר בסיפור על הלווייתו של יעקב.
לפי הסיפור המקראי מקור השם הוא כי ראה יושב הארץ הכנעני את האבל בגורן האטד: "וַיַּרְא יוֹשֵׁב הָאָרֶץ הַכְּנַעֲנִי אֶת הָאֵבֶל בְּגֹרֶן הָאָטָד וַיֹּאמְרוּ אֵבֶל כָּבֵד זֶה לְמִצְרָיִם עַל כֵּן קָרָא שְׁמָהּ אָבֵל מִצְרַיִם אֲשֶׁר בְּעֵבֶר הַיַּרְדֵּן". זהו כנראה מדרש השם, ולפיו תרגמו המתרגמים העתיקים כאילו היה כתוב אֵבֶל מצרים. בפסוק המקראי כתוב שהמקום הוא בעבר הירדן, אך לא ברור אם הכוונה שהוא ממזרח לירדן או ממערב לירדן. לזיהוי המקום ע"ע גורן האטד.
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק נ', פסוק י"א
↑  שמואל אפרים ליונשטאם באנציקלופדיה מקראית כרך א' טור 39.
מהומות קראון הייטס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מהומה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 קואורדינטות:  40°40′02″N 73°55′53″W﻿ / ﻿40.667136°N 73.931363°W﻿ / 40.667136; -73.931363
 תאריך:  1991 
 נפגעים
 הרוגים:  2 
 פצועים:  190 
 חוק ומשפט
 מעצרים:  129 
 
 he
 
מהומות קראון הייטס (באנגלית: Crown Heights riot) היו סדרת התפרעויות שהתרחשו בשכונת קראון הייטס שברובע ברוקלין בניו יורק, במשך שלושה ימים, מה-19 עד ה-21 באוגוסט 1991. המהומות החלו לאחר שילד אפרו-אמריקני נפגע בשוגג ונהרג בתאונת דרכים על ידי רכב שהיה חלק משיירתו של הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד. במהלך המהומות נספו עוד שלושה אנשים.
המהומות חשפו במלוא עוזם את המתחים והמשקעים שבמרקם היחסים בין יהודים ושחורים בקראון הייטס והעלו את החשש מפני עליה באנטשימיות בקרב אוכלוסיית השחורים. בין היתר, חשפו המהומות גם את מורכבות היחסים בין השחורים הרדיקלים לבין הממסד הפוליטי השחור בברוקלין, את הרגישויות ביחסים בין ראש העיר ומפכ"ל המשטרה השחורים לבין השוטרים ה"לבנים", בין משרד המשפטים של ארצות הברית לבין הפוליטיקאים בניו יורק, ובין הארגונים היהודיים המבוססים במנהטן לבין יהודים ברבעים החיצוניים. המהומות הובילו את ארצות הברית להכליל את היהדות בחוק זכויות האזרח הפדרלי והשפיעו על אי בחירתו של ראש עיריית ניו יורק, דייוויד דינקינס, לכהונה נוספת ב-1993.
יש הטוענים כי מדובר באירוע האנטישמי החמור ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
רקע

בליל 19 באוגוסט, התקדמה שיירה בת שלוש מכוניות של האדמו"ר מחב"ד, רבי מנחם מנדל שניאורסון, מערבה ברחוב פרזידנט, בדרכו חזרה מביקורו החודשי בבית הקברות מונטיפיורי שבקווינס, שם התפלל על קבר חמיו רבי יוסף יצחק שניאורסון. מכונית המשטרה שהובילה את השיירה באורות מהבהבים ומכוניתו של האדמו"ר שנסעה אחריה חצו את צומת יוטיקה באור אדום או צהוב, במהירות שנעה בין 40 ל-100 קמ"ש,[דרושה הבהרה] על פי גרסאות שונות. הרכב השלישי, בו ישבו מספר חסידים צעירים ובו נהג יוסף ליפש, ניסה להדביק את השיירה וחצה את הצומת באור אדום. רכב אחר פגע ברכבו של ליפש, שסטה ימינה, עלה על המדרכה ופגע בילד שחור ממוצא גויאני כבן שבע, גאווין קאטו. הילד הועף אל קיר בניין המגורים שבסביבתו שיחק עם בת דודתו, אנג'לה קאטו בת השבע. הילדה נפצעה קשה והילד מת מפצעיו.
כעשר דקות לאחר התאונה הגיעו למקום אמבולנס של הארגון היהודי "הצלה" ואמבולנס עירוני.[דרושה הבהרה] נהג האמבולנס של "הצלה" טיפל בליפש. בינתיים התאספה במקום האירוע קבוצת שחורים שהחלה לתקוף את ליפש וקבוצת החסידים, דקות ספורות לאחר מכן הגיעה המשטרה והורתה לנהג האמבולנס של "הצלה" להסתלק מהמקום עם קבוצת החסידים מחשש לאלימות השחורים. השוטרים אמרו שאמבולנסים נוספים עושים דרכם למקום והם אלה שיטפלו בילדים.
רקע > טענות הצדדים

לאחר מותו של גאווין קאטו, חברי הקהילה השחורה טענו שההחלטה לפנות באמבולנס את ליפש לפני הילדים השחורים הייתה ממניעים גזעניים, דבר המדגים לטענתם את היחס המועדף המוענק ליהודים בקראון הייטס. כמו כן נטען כי אכיפת החוק וכן הקצאת משאבים ממשלתיים מוטה לטובת היהודים.
הכומר אל שרפטון הגדיר בהספד את היהודים כ"יהלומנים", הכריז על התנגדות ל"אמבולנס האפרטהייד" וטען כי כוחות ההצלה היהודיים הפקירו את הילדים למותם וכי "אין לעצור את בני הנוער המכלים את זעמם במתעללים בהם". כמו כן טען שהנהג היה תחת השפעת אלכוהול ונהג ללא רישיון. על פי עדויות, באותו ערב התבטא שרפטון שיש "לרצוח את היהודים".
בקהילה היהודית טענו כי טענות השחורים בדבר אפליה לא נתמכות בעובדות: לדבריהם מספר מחקרים הפריכו את הטענות[דרושה הבהרה]. הדעה הרווחת בקהילה היהודית היא כי טענות אלה היו ניסיון להסוות את האנטישמיות הבוטה לפני ובמהלך המהומות. כדוגמאות, הם מצביעים על נאומו של לנארד ג'פריז, פרופסור למדע המדינה, שהתפרסם בהשקפותיו האנטישמיות והגזעניות, בסיטי קולג' של ניו יורק, נאום שכלל תיאורים בוטים על יהודי ארצות הברית, התבטאויות אנטישמיות שהושמעו על ידי מפגינים ברחבי המהומות, ואת הדברים שנאמרו בהלוויית הילד.
המהומות > תוצאות המהומות

לנוכח הסערה הציבורית הקים מושל ניו יורק, ב-17 בנובמבר 1992, ועדת חקירה לבדיקת הטיפול באירועים, בראשות ריצ'רד גירגנטי. דו"ח גירגנטי, שפורסם ב-20 ביולי 1993, נערך על ידי למעלה מ-40 עורכי דין וחוקרים, וכלל שני כרכים ו-600 עמודים של מסמכים. הדו"ח הטיל את עיקר האחריות על מפכ"ל המשטרה, לי בראון, ועל ראש העיר דייוויד דינקינס, ראש העיר השחור הראשון בניו יורק, שנבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית.
על פי הדו"ח, דינקינס היסס לפרוס מספר רב של כוחות שיטור כדי לעצור את המהומות משום שהוא נבחר כ'איש שלום'. לדבריו, הוא לא איפשר למשטרה לעצור את המתפרעים מכיוון ש"צריך לאפשר לקהילה לפרוק מתחים". הוא ציין כי הוא לא רצה שהמשטרה תתערב מהר מדי, כדי למנוע הסלמה מצד הפורעים. עם זאת, דינקינס הכחיש לאחר מכן שהוא מנע מן המשטרה להגן על אזרחים בקראון הייטס: "אני אהיה זה שלעולם יואשם על ידי חלק שמנעתי מהמשטרה לפעול, ונתתי לשחורים לתקוף יהודים. זה לא מדויק וזה לא מה שקרה".
מהומות קראון הייטס היו נושא חשוב במערכת הבחירות ב-1993. רודולף ג'וליאני כינה את המהומות בקראון הייטס "פוגרום", משום ש"במשך שלושה ימים אנשים נפצעו ונשלחו לבית החולים, כי הם היו יהודים. אין ספק כי לא נעשה כל מה שצריך על ידי ראשי העיר ניו יורק". התושבים לא שכחו, ובשנת 1993 ניצח ג'וליאני את דינקינס ברוב של 53,367 קולות. לאחר בחירתו התנצל ג'וליאני רשמית בשם העיר ניו יורק: "אני מתנצל על אובדן החיים, על הטרגדיה האנושית, על הנזק ועל תפקודה של העיר ניו יורק בפרשה".
ארבעה שבועות אחרי התאונה הוזמן יוסף ליפש, נהג הרכב שגרם לתאונה שהחלה את המהומות, להעיד לפני חבר מושבעים גדול, הליך קדם משפטי שבו 27 מושבעים קובעים אם יוגש כתב אישום. ליפש העיד במשך שש שעות, שבסופן החליט חבר המושבעים הגדול לא להגיש נגדו כתב אישום. מיד אחר כך עזב ליפש את ארצות הברית לישראל.
הכומר אל שרפטון שליבה את המהומות הועבר ממשרתו והורחק מהאזור.
המהומות > קראון הייטס לאחר המהומות

ההיסטוריון אדוארד שפירו פרסם בשנת 2006 מחקר על מהומות קראון הייטס, ובו כתב כי המגמות הדמוגרפיות בשכונה נותרו במידה רבה ללא שינוי מאז 1991. האוכלוסייה היהודית בקראון הייטס נותרה יציבה, והיא המשיכה להיות אחד הריכוזים היהודיים הגדולים בניו יורק. בשכונה מאות בתי כנסת, ישיבות ומוסדות יהודיים אחרים. לאחר המהומות קבע הרבי מנחם מנדל שניאורסון עמדה חד משמעית נגד עזיבת השכונה, ועל פי הוראתו נשארו חסידיו בשכונה ולא עזבו אותה. בתוך מספר שנים הכפיל מספר החסידים בשכונה את עצמו, והאזורים בהם הם מתגוררים התרחבו.
בפגישה עם ראש העיר דינקינס, איחל הרבי "שכור ההיתוך יהיה כל כך פעיל, שלא יצטרכו להדגיש זה שחור, זה לבן, זה היספני, משום שהם אינם שונים, כולם נבראו על ידי הקב"ה במטרה להוסיף טוב בסביבתם".
מספר ימים לאחר תום המהומות, זימן נשיא רובע ברוקלין את מנהיגי כל הקהילות, להקמת הגוף שמוכר בשם 'קואליציית קראון הייטס' (באנגלית: The Crown Heights Coalition).
תקופה קצרה לאחר מכן, סטה נהג משאית שחור ופגע בילד יהודי. הילד נהרג במקום. הנהג, שלא התכוון לפגוע באיש, היה בהלם מוחלט. חסידי חב"ד שהיו במקום לא התנפלו עליו או התקיפו אותו - הם סייעו לו, וניסו לעזור לו לצאת מההלם.
משפטי נלסון

למריק נלסון, בן 16, הואשם בדקירתו ורציחתו של הסטודנט היהודי רוזנבאום. רוזנבאום זיהה את נלסון, כאשר שכב גוסס, ומת מאוחר יותר באותו לילה בבית החולים קינגס קאונטי. נלסון הכחיש את אשמת הרצח וזוכה על ידי חבר מושבעים ב-1992. הזיכוי עורר סערה וב-1997 נפתח משפט נוסף. מכיוון שלפי החוק האמריקאי אי אפשר לשפוט שנית חשוד ברצח שזוכה, ניצלה התביעה פרצה בחוק והגישה נגד נלסון תביעה מחודשת באשמה שהפר את זכויות האדם של הנרצח. ביוני 1997 נמצא נלסון אשם בהפרת זכויותיו של רוזנבאום. אך ערכאה גבוהה ביטלה את האשמה בנימוק שהשופט פעל באופן בולט לאזן את הרכב חבר המושבעים במספר שווה של יהודים ולא-יהודים.
התביעה ערערה והוחלט על משפט שלישי, בו שינה נלסון את עמדתו והודה כי ביצע את הרצח, אך לא משום שרוזנבאום היה יהודי, אלא "הצירוף הנוראי של אלכוהול, נעורים וטרגדיה גרם להתלקחות של אלימות ודחף את למריק נלסון למעשה רצח". הטיעון שהרצח בוצע תחת השפעת אלכוהול ולא בגין זהותו הדתית של הנרצח, נועד לערער את האשמה כי זכויות האזרח של רוזנבאום הופרו. במשפט שהתקיים לפני חבר מושבעים שרובו שחור, הציגה התביעה שוב את ההצהרות של פרקליטי נלסון משני המשפטים הקודמים, שדחו בתוקף את החשד שנלסון רצח את רוזנבאום. חבר המושבעים קבע כי "בליל הרצח היה למריק נלסון חלק מאספסוף זועם. הוא רצה לנקום וחיפש יהודי כשעיר לעזאזל".
הוא הורשע ונדון ל-10 שנות מאסר. בעת הקראת גזר הדין אמר השופט הפדרלי פרדיק ברוק שהוא מצר על כך שבגין אילוצי החוק הוא מנוע למצות את הדין עם נלסון ולגזור עליו מאסר ממושך יותר. כיוון שנלסון כבר ריצה את רוב התקופה שנגזרה עליו, הוא שוחרר ביוני 2004.
ב-13 בספטמבר 2010 פורסם כי נלסון נפצע בדקירה על ידי אלמוני. הוא נמצא לצד מכוניתו במנהטן, כשהוא דקור בראשו ארבע דקירות.
דו"ח של המדינה משנת תשנ"ד הסיק כי נראה שרוזנבאום לא היה מת אילו טופל כראוי בבית החולים. הצוות הרפואי לא שם לב לפציעה מן הדקירה. משפחת רוזנבאום תבעה את בית החולים על רשלנות, וזה הורה לעיריית ניו יורק, שהודתה בטעות ובית החולים באחריותה, לשלם למשפחה 1.25 מיליון דולר.
תקיפות לפני ואחרי המהומות

בשנת 1964 הותקפו תלמידי ישיבה על ידי קבוצה של שחורים אשר איימו בסכין על אשת רב, ותלמיד צעיר בישיבה נחטף, ואחר כך נרצח. ביולי 1970 שרפו צעירים שחורים כשני תריסר בתים ששייכים ליהודים והפעילו מטען חבלה במרכז הקהילתי היהודי של קראון הייטס. בשנת 1975 נרצח ישראל טורנר על ידי צעיר שחור, במהלך השבעה התפרעו שחורים נוספים וצעקו קריאות גזעניות. ב-1977 הותקף יהודי נוסף על ידי שחור ובמהלך שנת 1978 בוצעו מספר אירועים משניים נגד יהודים ורכוש יהודי. בשנת 1979 נרצח הרב דוד אוקינוב בדרכו לבית כנסת. בשנת 1986 נרצח יהודי אוסטרלי על ידי קבוצה של שחורים. בשנת 1988 נדקר חסיד וקבוצה של שחורים תקפה תלמידי ישיבה. במרץ 1989 הותקפו שני יהודים על ידי צעיר שחור בן 16 שגרם לפציעות בפניהם. בסך הכל משנת 1984 ועד למהומות קראון הייטס נהרגו 10 יהודים על ידי שחורים.
בשבועות שלאחר מהומות קראון הייטס המשיכו השחורים בפעולות האיבה ליהודים בין השאר היו יריות לתוך בית כנסת ברחוב מייפל. כחצי שנה לאחר מכן, נרצחה יהודיה שרק עברה מטקסס לקראון הייטס. בפברואר 1992, הותקפו ונשדדו זוג יהודי בדרכם לקניות על ידי שחורים שצעקו להם "יהודים, תביאו את הכסף". באותו יום הותקף באבנים ולבנים רכב הסעה של ילדים בידי שני שחורים מבוגרים. במרץ 1992 חדר גבר שחור לביתה של פעשא לאפיין, הוא ניסה לאנוס אותה ומשהתנגדה רצח אותה לעיני ילדיה.
בשנת 1978 תקפה קבוצה של חסידי חב"ד צעיר שחור שהעיף את הכיפה מראשו של רב. ב-1986 תקפו שלושה יהודים מ"המשמר נגד פשיעה" שחור. ב-1989 נעצרו שני יהודים בחשד שתקפו שחור אך לא נמצאו די ראיות לכך.
ב-2018 תקפו בשלושה מקרים בתוך שבועיים, אפרו-אמריקנים 4 יהודים בשכונה, במהלך השנה היו כ-10 תקיפות של אפרו-אמריקנים בשכונה.
מתחילת 2019 היו כ-20 תקיפות[דרוש מקור]
המהומות בקולנוע ובטלוויזיה

בשנת 2004 הופק בקנדה סרט הטלוויזיה "קראון הייטס", המספר את סיפורן של המהומות. בסרט מככב השחקן והקומיקאי היהודי-קנדי האווי מנדל.
שני פרקים בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "חוק וסדר", אחד בעונה השנייה ואחד בעונה הרביעית, התבססו על המהומות.
ברוקלין בבילון (באנגלית: Brooklyn Babylon), סרט עלילתי המציג גרסה בדיונית משלו למהומות.
המחזה "שריפות בראי" מביא 29 ראיונות עם אנשים שהיו מעורבים במהומות.
המהומות בספרות

באפריל 2006 יצא ספר אשר כתב אותו אדוארד שפירו. בספר הוא מספק ניתוח היסטורי מהאירועים, בוחן את ההשפעה על התרבות האמריקאית הכללית ועל היחסים בין השחורים והיהודים.
הערות שוליים

↑  E.Shapiro - p. XIII
↑  http://www.rightofway.org/prensa/gavincato.html
1 2  אל שרפטון ● המסית האנטישמי שהפך יועץ לאובמה - שטורעם.נט כל חב"ד יודעת
↑  Race and Reporting by William McGowan, City Journal Summer 1993
↑  William Glaberson, Judge Accepts a Guilty Plea in '91 Crown Heights Unrest, New-York Times, 13.4.2002
↑  Police Brace For Protest In Brooklyn - NYTimes.com
↑  שלמה שמיר, הורשע החשוד ברצח היהודי בברוקלין ב-91', באתר הארץ, 22 באוגוסט 2003
↑  COL חב"ד און-ליין | רוצחו של יעקב רוזנבאום שוחרר מהכלא
↑  בחדרי חרדים - עמוד השגיאה
↑  Jennifer 8. Lee, City Settles With Family Of '91 Victim, The New York Times, ‏18 ביוני 2005
1 2 3 4  Edward S. Shapiro, Crown heights: Blacks, Jews, and the 1991 Brooklyn riot עמודים 3-5
↑  The new york times‏ 5 במרץ 1989
↑  The new york times ‏13 באפריל 1989
↑  יוחנן בלייך, ‏אנטישמיות בשיכון החב"די: רשימה חלקית, באתר כיכר השבת, 24.01.2019
↑  הסרט מהומות קראון הייטס, סרטון  באתר יוטיוב
שמעון אפרתי

| --- | --- |
הרב שמעון אפרתי
הרב שמעון אפרתי
 לידה:  1908 חוליוב גליציה
 פטירה:  1988 (בגיל 80 בערך)
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  בנדרי, גליציה, ורשה, ירושלים
 תקופת הפעילות:  ?–1988 
 השתייכות:  תנועת המזרחי
 תחומי עיסוק:  מנהל מחלקת הכשרות הארצית של הרבנות הראשית
 רבותיו:  הרב יקותיאל אפרתי, המהר"ם שפירא
 תלמידיו:  בנו הרב יוסף יקותיאל אפרתי
 חיבוריו:  שו"ת בעמק הבכא, מגיא ההריגה.
 צאצאים:  יוסף אפרתי 
 
הרב שמעון אפרתי (1908–1988) היה רב, פוסק ואיש ציבור בישראל ומחוצה לה. שימש כמנהל מחלקת הכשרות הארצית ברבנות הראשית.
בחו"ל

נולד בעיר חוליוב שבגליציה (היום בשטח אוקראינה), למשפחה ששימשה ברבנות העיר ובאדמורו"ת מספר דורות. למד אצל אביו, הרב יקותיאל אפרתי, וכן בישיבת חכמי לובלין אצל          המהר"ם שפירא. עם פטירת המהר"ם, למד אצל אחיו הרב יצחק צבי, ששימש כרב וכאדמו"ר בגלינא עד שנספה בשואה בשנת ה'תש"ג. בשנות השלושים שימש ברבנות בקהילת בנדרי,      בסרביה, מקום רבנות חותנו הרב יוסף וורטהיים עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה, גלה לרוסיה ושהה תקופה מסוימת בסיביר. רבים מבני משפחתו נספו בשואה.
לאחר המלחמה שימש כרב שארית הפליטה בוורשה. במסגרת זו פעל רבות להיתר עגונות שבעליהן נעלמו בתקופת השואה, ועמד בקשר עם הרב הראשי הרצוג ורבנים נוספים כדי לפתור בעיה סבוכה זו. לימים כינס את הנושאים שעסק בהם בספרי השו"ת "בעמק הבכא" ו"מגיא ההריגה", שהודפסו בסיוע יד ושם ומוסד הרב קוק וזכו להסכמות הרבנים הראשיים ורבני ירושלים: הרב צבי פסח פרנק, הרב איסר זלמן מלצר והרב יעקב משה חרל"פ.
לחלק מהשאלות צירף "תיאור מחריד" על הרקע ההיסטורי לשאלה. מנושאי השאלות ומהתשובות עליהן ניתן ללמוד על נסיבות חייהם של היהודים בפולין לאחר השואה. בסוף הספר "מגיא ההריגה" הודפס מאמרו שפורסם בהצופה בשנת 1947 ובו תיאור מצב היהודים בפולין שלאחר המלחמה. הרב אפרתי עצמו היה עד ראייה לאירועים שונים בהם נרצחו יהודים לאחר השואה, בהם פוגרום קיילצה.
אחת השאלות המפורסמות שהובאה לפתחו לאחר השואה היא על אדם שחנק בשגגה תינוקת כדי שקול בכיה לא יסגיר את מקום מחבואם לגרמנים ועתה לבו מייסרו אם נהג כשורה. לאחר שדן בשאלה הגיע הרב אפרתי למסקנה שחל על אותה תינוקת דין רודף, כיוון שסיכנה את האחרים, אף שלא ברצונה, ואין לאותו אדם לייסר עצמו על מעשהו. בשאלות נוספות הוא דן בנושאים הקשורים בכבוד המת וקבורתו.
בארץ ישראל

בשנת 1953, מונה למנהל מחלקת הכשרות הארצית של הרבנות הראשית. בתקופתו גופי הכשרות הפרטיים לא היו מפותחים, ולרבנות הראשית היה חלק מכריע בעיצוב אופיים וציביונם של חיי הדת במדינה, ובכלל זה הכשרות הציבורית. הרב אפרתי נחשב מומחה כשרות בעל שם,[דרוש מקור] ובתפקידו קידם רבות את נושא הכשרות בישראל. בין השאר הוציא ספר ובו בירורים הלכתיים בנושאי כשרות בתקופה המודרנית, וכמו כן פרסם מאמרים בנושאי כשרות בכתב העת הרבני "קול תורה" בעריכת הרב שמואל אהרון שזורי ובירחון "הפרדס".
אפרתי התגורר בשכונת רחביה בירושלים, ושימש כרב בבית הכנסת "אוהל יוסף" ברח' האר"י שהוקם על ידו לזכרו של חותנו הרב יוסף ורטהיים. בנו הוא הרב יוסף אפרתי ובתו היא חנה, הנשואה לרואה החשבון יעקב ארמן מירושלים.
ספריו

שמעון אפרתי, מגיא ההריגה, באתר היברובוקס, ירושלים, תשכ"א
שמעון אפרתי, מעמק הבכא, באתר היברובוקס ירושלים תש"ח
שמעון אפרתי, שערי הלכה א', באתר היברובוקס ירושלים תשכ"ז
שמעון אפרתי, שבי ציון על מסכת יבמות, באתר היברובוקס ירושלים תשכ"ח
ההדיר והוציא לאור את ספרי "גאון צבי" על הש"ס (בצירוף קונטרס שב"י ציון הרומז על שמו ש'מעון ב'ן י'קותיאל אפרתי).
הערות שוליים

↑  אסתר פרבשטין, בסתר רעם, הוצאת מוסד הרב קוק, עמ' 320
↑  מגיא ההריגה, סימן ח'
↑  מגיא ההריגה, סימן א'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304811805171  GND: 1023022419  ISNI: 0000 0000 6977 4275  LCCN: n80141813  VIAF: 97499687   WorldCat (עם VIAF): 97499687 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.