נבי סאלח
היסטוריה > לאחר 1967

בעקבות מלחמת ששת הימים משנת 1967, בה נכבש נבי סאלח על ידי ישראל, הכפר נמצא תחת שלטון ישראלי. "משטרת נבי צאלח" עברה לרשות משמר הגבול ובתאי המעצר שבמבנה היו מוחזקים אסירים ביטחוניים. אך המבנה ננטש לאחר מספר שנים ולא הייתה בו נוכחות קבועה של חיילים.
ניסיון ראשון להתנחל במקום נעשה ב-9 באוקטובר 1974, ב"מבצע ההתנחלות" של גוש אמונים. כ־300 איש יצאו בחשאי ברגל באישון לילה לכיוון "משטרת נבי צאלח", מאחר שהצבא ניסה למנוע התיישבות במקום. בדרך עקפו כמה מחסומי צבא ובמקומות אחדים התפתח עימות בין המתנחלים
לחיילים שניסו לפנות אותם לאוטובוסים שהמתינו בצד הדרך. עם אור ראשון הגיע הקבוצה בראשותו של מאיר הר-ציון אל "משטרת נבי צאלח", אולם חיילי צה"ל כבר המתינו להם במקום, והם עברו אל גבעה סמוכה, בתוך יער אום צפא. לאחר שהמתנחלים סירבו להענות לדרישה לעזוב את המקום, החלו החיילים לפנות אותם. המתנחלים התנגדו לפינוי והטיחו עלבונות לעבר החיילים כגון המילה "נאצי".
החיילים נשאו כל אחד מהם במורד הגבעה אל הכביש שם חנו אוטובוסים. מבצע הפינוי הסתיים לפנות ערב. מאיר הר-ציון, עמד מן הצד, לא התערב בנעשה ועזב את המקום מרצונו.
ביוני 1977, התארגן גרעין של גוש אמונים, שקיבל את השם גרעין "נווה־צלח", במטרה להקים יישוב בשמורת הטבע יער דיר ניזאם הנמצא מדרום לבנין "משטרת נבי צאלח", לטענתם מאחר שזוהי שמורת טבע אלו הם אדמות מדינה.הגרעין נרשם כאגודה עות'מאנית שמטרתה: "להקים ישוב יהודי בשומרון, בעל אופי לאומי, אשר יהיה מבוסס על תעשייה וחקלאות, באזורי נבי סאלח".
ב-31 באוקטובר 1977, נכנסו חברי גרעין "נווה־צלח" למבנה "משטרת נבי צאלח", בהמתנה להקמת היישוב. המתנחלים התגוררו במבנה המשטרה בצפיפות רבה, מספר משפחות בחדר, וחלקם התגוררו בתאי המעצר שבמבנה.
בפברואר 1978 נתבקש היועץ המשפטי לממשלה אהרן ברק להכריז על קרקעות באזור כאדמות מדינה, בטענה ש"אין מי שעיבד אותם ותפס חזקה". במרץ 1978 הורה שר הביטחון, עזר ויצמן, על הקפאת תחילת העבודות להקמת היישוב על פי מדיניות הממשלה, שלא לתפוס לצורכי התנחלות קרקע הנמצאת בבעלות פרטית. שר החקלאות אריאל שרון התנגד להקפאה אך שר האוצר וסגן ראש הממשלה שמחה ארליך תמך בעמדת ויצמן ואיים בהתפטרות.
באמצע אפריל 1978 בעקבות שיחה של ראש הממשלה מנחם בגין עם שר הביטחון, עלו הטרקטורים הראשונים להכשרת הקרקע צמוד למבנה המשטרה עבור "יישוב זמני" בו הונחו אשקוביות, וליישוב הקבע שהוקם על גבעת "חירבת חובלתא" דרומית מערבית למבנה המשטרה, על 100 דונם שהפקעו מתושב נבי סאלח באמצעות צו תפיסה לצורכים צבאיים. כמו כן הפקעו אדמות בעמק למרגלות הכפר ("ואדי אבו ד'נב"), בו גידלו התושבים חיטה, לצורך סלילת כביש עוקף באורך 2.5 קילומטר (היום חלק מכביש 465), עד אז הכביש עבר בתוך דיר ניזאם. לאחר תחילת העבודות פנו תושבי נבי סאלח לבג"ץ בעתירה נגד הקמת היישוב וטענו שגדר שהוצבה במקום חוסמת את הגישה לחלקת אדמה אותה מעבד תושב הכפר. בעקבות הצהרת מנהלת מחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה, דורית ביניש, שהיא אינה יודעת מי הקים את הגדר, הוציאו השופטים צו הפסקת עבודות ל-45 יום כדי שהמדינה תוכל לברר את העובדות לאשורן. במאי 1978, שלחו המתנחלים מכתב למושל הצבאי של רמאללה עם העתקים לשר הביטחון בו כותבו כי הגדר נועדה להגן על שתילים שניטעו בצד הדרך מפני עדרים הרועים באזור, ואין בכוונתם למנוע גישה או להשתלט על אדמות.
ביולי 1978, בתצהיר שהגיש מתאם פעולות הממשלה בשטחים, האלוף אברהם אורלי לבג"ץ טען כי:
באתור השטח שנועד להתנחלות בסמוך לכפר נבי-צאלח הונחו הפועלים מטעם המשיבים על ידי העקרון שהותוותה (כך) על ידי מדיניות הממשלה, שלא לתפוס לצורכי התנחלות קרקע הנמצאת בבעלות פרטית
בינואר 1979, התלוננו תושבי נבי סאלח, כי המתנחלים ממשכים בעבודות למרות צו ביניים להפסקה, עד לברור האם ניתן לבנות התנחלות על קרקע הנמצאת בבעלות פרטית שהופקעה על בסיס צו תפיסה לצורכים צבאיים.
במאי 1979, הוחלט כי מאחר שאין אדמות מדינה זמינות לצורך הקמת היישוב, מלבד שמורת יער דיר ניזאם, יוקצו 400 דונם ביער.
ב-29 באוגוסט 1979 פורסם כי ליישוב הוקצו 900 דונם, שעיקרן קרקעות שהוכרזו כאדמות מדינה, וקרקעות "משטרת נבי צאלח" שכבר היו בתפיסה לצורכים צבאיים (כיום קרוי אזור זה של היישוב "שכונת האשקוביות").
בפברואר 1980 כרתו תושבי נוה צוף 150 עצי קטלב ואלון מוגנים ביער דיר ניזאם לצורך הרחבת ההתנחלות דרומה לכיוון היער. רשות שמורות הטבע והחברה להגנת הטבע גישו תלונה נגד המתנחלים, אך הבנייה לבסוף נמשכה. במרץ 1980, נודע כי יש שתי חלקות בבעלות פרטית של תושבי נבי סאלח בשטח שהוקצע להתנחלות בהם מטעי זיתים ובוסתן. בחלקות אלו לא נבנו בתים אך לא התאפשרה לבעלי החלקות גישה אליהם מאחר שהם נכלאו בתוך שטח היישוב מאחרי גדר הביטחון (באחת מהם הוקם גן ציבורי בשם "בוסתן שמעון").
ב-1981 הכריז המנהל האזרחי בסך הכל על 2,060 דונם באזור נבי סאלח כאדמות מדינה והם הועברו לטובת ההתנחלות נווה צוף. ההתנחלות לא בנויה על כל השטח שהוקצה לה, אך הצבא מנע את הגישה לחלקות חקלאיות של נבי סאלח ודיר ניזאם, שההתנחלות נבנתה ממש לידן. הצבא מנע את גישת הפלסטינים לאדמות אלו. מ–2007 השתלטו המתנחלים על כ–60 דונם של התושבים הפלסטינים מנועי הגישה. בהמשך השתלטו המתנחלים על מעיין עין קווס בטענה שהמעיין לא היה בשימוש.
בהסכם אוסלו ב' סווגו השטח הבנוי של הכפר כשטח B ו-80% מהקרקעות החקלאיות שלו כשטח C, ועקב כך הגישה של התושבים אליהן הוגבלה.
בזמן האינתיפאדה השנייה הוקם בכניסה לכפר מחסום צבאי לטובת הגנה על הציר ועל היישובים היהודיים. בהמשך הפך המחסום לעמדה מבוצרת עם מגדל שמירה, וכביש 465 נחסם לתנועה פלסטינית. כדי לצאת מהכפר לכיוון רמאללה נאלצים התושבים לנסוע 30 קילומטרים נוספים בדרכים עוקפות.
מאז 2009 מקיימים תושביו של נבי סאלח הפגנות שבועיות במחאה על ההחרמה של אדמות הכפר והשתלטות מתנחלי חלמיש על המעיין הסמוך. במהלך ההפגנות, מתקיימים עימותים קבועים עם הצבא המלווים לרוב ביידוי אבנים. הצבא משתמש בגז מדמיע, בואש, כדורי גומי, רימוני הלם ואמצעים לפיזור הפגנות אחרים, ולעיתים אף בתחמושת חיה. ב-2011 נהרג תושב הכפר מוסטפא תמימי מרימון גז שחייל ירה עליו מטווח קצר מאוד בעת שזרק אבנים מטווח קרוב על הג'יפ בו שהה החייל. ב-2013, נהרג רושדי תמימי מירי אש חיה על המפגינים, הירי בוצע בהוראת מפקד הפלוגה לאחר שאזלו ללוחמים האמצעים לפיזור הפגנות. ב-2017, נהרג סבע נידאל עוביד, מירי רוגר בעת הפגנה בכפר. ביוני 2018, נהרג עז א-דין תמימי, בן 21, על ידי חיילים שנכנסו לכפר כדי לבצע מעצרים. ב-1 ביוני 2023 חיילים ששמרו על ההתנחלות הסמוכה נווה צוף ירו בניגוד לפקודות לעבר נבי סאלח, ומהירי נהרג הפעוט מוחמד תמימי.