stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בניין הרייכסטאג

| --- | --- |

תמונה פנורמית של בניין הרייכסטאג
 מידע כללי
 סוג:  מבנה ממשל, אטרקציה תיירותית 
 כתובת:  טירגארטן 
 מיקום:  מיטה 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1894
 תאריך פתיחה רשמי:  1894 
 חומרי בנייה:  אבן גיר, אבן חול, גרניט 
 אדריכל:  פאול ולוט, נורמן פוסטר, Paul Baumgarten 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות מודרנית, נאו-רנסאנס 
 מידות
 גובה:  47 מ' 
 שטח:  13,291 מ"ר 
 קואורדינטות:  52°31′07″N 13°22′34″E﻿ / ﻿52.518611111111°N 13.376111111111°E﻿ / 52.518611111111; 13.376111111111
 www.bundestag.de
  (למפת ברלין מוגדלת) בניין הרייכסטאג(למפת ברלין רגילה) בניין הרייכסטאג he
 
הכתובת על בניין הרייכסטאג: dem deutschen Volke ("לעם הגרמני")
בניין הרייכסטאג, 1995
הנפת הדגל הסובייטי מעל בניין הרייכסטאג 1945
בניין הרייכסטאג אחרי מלחמת העולם השנייה, 3 ביוני 1945
בניין הרַייכְסְטַאג (בגרמנית: Reichstagsgebäude) הוא מקום מושבו של הפרלמנט הגרמני, הבונדסטאג. הוא שוכן במרכז העיר ברלין, בסמיכות לשער ברנדנבורג. הבניין נחנך ב-1894, בעקבות איחוד גרמניה בסוף המאה ה-19, כשנוצר צורך לבנות בניין שיאגד את כל נציגי הנסיכויות הגרמניות.
השם "רייכסטאג" ניתן לבניין שבו ישב הפרלמנט (שכונה אז "הרייכסטאג") מחנוכת המבנה בשנת 1894 עד לשנת 1939, ובו יושב הבונדסטאג, הפרלמנט הגרמני בן-זמננו, החל משנת 1999.
היסטוריה

באימפריה הרומית הקדושה שימשה המילה "רייכסטאג" לתיאור מקום הכינוס של הנסיכים הבוחרים, עד שנת 1806, שבה פסקה באופן פורמלי להתקיים האימפריה הרומית הקדושה. עד שנה זו שכן הרייכסטאג בעיר רגנסבורג שבממלכת בוואריה.
עם הקמת הקונפדרציה הגרמנית הפכה העיר פרנקפורט למקום מושבה של האספה הפדרלית של המדינות. ב-1871 הוקמה האימפריה הגרמנית על ידי אוטו פון ביסמרק, שחיבר את החוקה הגרמנית, וקבע את מקום מושב הפרלמנט בברלין. היוזמה להקמת הבניין החלה מיד אחר כך, בשנת 1872, עת נערכה תחרות אדריכלית, עם 103 אדריכלים משתתפים, להקמת הבניין. לאחר סקר קצר של אתרים אפשריים, המליצה ועדה פרלמנטרית על הצד המזרחי של קניגספלאץ (כיום כיכר הרפובליקה), שבו שכן ארמונו של אריסטוקרט פולני-פרוסי, אתנסיוס רצ'ינסקי.
הקמת הבניין בפועל החלה רק עשר שנים מאוחר יותר, עקב בעיות שונות ברכישת הנכס וכן ויכוחים בין וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, אוטו פון ביסמרק וחברי הרייכסטאג על אופן ביצוע הבנייה. לאחר משא ומתן ממושך, ארמון רצ'ינסקי נרכש ונהרס, ופינה את מקומו לבניין החדש.
בשנת 1882 נערכה תחרות אדריכלות נוספת, בה השתתפו 200 אדריכלים. הפעם, הזוכה - האדריכל פול וואלוט - ראה את הפרויקט שלו בסגנון הנאו-בארוק מבוצע. הדגם הישיר לעיצוב של וואלוט היה אולם הזיכרון של פילדלפיה, הבניין הראשי של תערוכת המאה של ארצות הברית בשנת 1876. ואלוט עיטר את חזית הבניין בכתרים ובנשרים המסמלים חוזק אימפריאלי. ארבעת המגדלים הפינתיים של הבניין ייצגו את ארבע הממלכות הגרמניות בעת האיחוד, פרוסיה, בוואריה, סקסוניה ווירטמברג, ועליהם הותקן השלט ההרלדי של כל ממלכה. בנוסף, נספו לבניין עיטורים קטנים יותר, המייצגים את ערי המדינה הגרמניות השונות. חלק מהפסלים הדקורטיביים של הרייכסטאג, התבליטים והכתובות היו של הפסל אוטו לסינג.
ב-29 ביוני 1884, הונחה אבן הפינה על ידי וילהלם הראשון, והבניין הושלם עשר שנים אחר כך. הבניין זכה לשבחים בשל בניית כיפת פלדה וזכוכית מקורית, שנחשבה אז להישג הנדסי. אבל תערובת הסגנונות האדריכליים שלו גררה ביקורת נרחבת.
היסטוריה > בתקופת גרמניה הנאצית והמלחמה הקרה

בניין הרייכסטאג הוצת ב-27 בפברואר 1933, שבוע לפני הבחירות, והנאצים האשימו את הקומוניסטים בהצתה. בעקבות זאת הוציא היטלר, באישור הנשיא הינדנבורג, צווים וחוקים אנטי-דמוקרטיים, אשר פגעו בחירויות ובזכויות הפרט שהובטחו בחוקת ויימאר, בהן "צו חירום להגנת העם והמדינה" וצו "נגד מעשי אלימות קומוניסטיים המסכנים את המדינה".
לאחר הבחירות נחקק "חוק ההסמכה" - "החוק לביטול מצוקת העם והמדינה", שהעניק לממשלה הנאצית זכות לחוקק חוקים ללא אישור הרייכסטאג למשך 4 שנים אף אם הם סותרים את החוקה. החוק התקבל ברוב גדול מכיוון שנמנע מחברי רייכסטאג אחדים מלהצביע, ואחרים קיבלו שוחד, או שאיימו עליהם כדי שיצביעו בעד החוק. החוק הפקיע את סמכויות הפרלמנט והנשיא, והביא לריכוז סמכויות החקיקה בידי היטלר. חוק זה ביטל למעשה את חוקת ויימאר, תוך ביטול הפרדת הרשויות וביטול השיטה הפרלמנטרית.
הרייכסטאג המשיך להתקיים עד שנת 1939 אך ללא משמעות פוליטית, ושימש כחותמת גומי להיטלר וכמכשיר להצדקת חוקיות שלטונו הדיקטטורי. שבוע לאחר פריצת מלחמת העולם השנייה נאם בו היטלר בפעם האחרונה.
ב-2 במאי 1945 במהלך הקרב על ברלין, צילם הצלם היהודי-סובייטי יבגני חאלדיי את הנפת הדגל הסובייטי מעל בניין הרייכסטאג, כסמל לניצחון על גרמניה הנאצית.
לאחר המלחמה הבניין נותר בחלק המערבי של העיר, שבשליטה בריטית. וב-1961 נבנתה כ-100 מטר ממזרח לו חומת ברלין.
בשנת 1956 הוחלט לשפץ את הבניין ולא להרוס אותו, לאחר שנפגע באופן קשה במהלך המלחמה. עם זאת מספר מבנים שהיו סביבו נהרסו. השיפוץ בוצע בתחילת שנות ה-60 והבניין שימש מדי פעם לכנסים.
היסטוריה > שיפוץ וחידוש המבנה

לאחר איחוד גרמניה הוחלט ב-1991 להעביר את הבירה הגרמנית בחזרה מבון לברלין. רבים הסכימו כי בניין הרייכסטאג הוא המתאים ביותר לשמש כבית הנבחרים של המדינה המאוחדת. בתחרות אדריכלים שנערכה ב-1992 זכה האדריכל הבריטי נורמן פוסטר, אשר הציע הצעה לבנייה מחדש של המבנה. ההצעה הנבחרת זכתה להתנגדויות רבות בגרמניה, ואלה הובילו לבסוף לתכנון אחר לחלוטין של הבניין, שאותו המשיך לתכנן פוסטר.
התכנון הסופי, אשר בנייתו נמשכה במהלך שנות התשעים, כלל שיפוץ כולל של כל פנים המבנה ובנייה מחדש של כיפתו. במסגרת השיפוץ נהרס כל פנים המבנה והושארו רק ארבע החזיתות החיצוניות שלו בפרויקט הנדסי מורכב מאוד. כל חללי הפנים נבנו מחדש על מנת שיתאימו לצרכים הפונקציונליים של הפרלמנט המודרני, כולל אולם מליאה חדש ומודרני. החזיתות החיצוניות שופצו ושוחזרו בקפידה למצבם המקורי שלפני שריפת המבנה ב-1933.
לפני תחילת עבודות השיפוץ ביצע זוג האמנים כריסטו וז'אן-קלוד מיצג שבו כוסה הבניין ביריעות בד אשר משך מיליוני תיירים אליו.
הפרלמנט הגרמני, הבונדסטאג, עבר לרייכסטאג באפריל 1999 והוא שוכן בו מאז.
בפברואר 2021, התביעה בגרמניה הגישה כתב אישום נגד עובד מדינה, בחשד שהעביר את תוכניות הבנייה ושרטוטים טכניים של הבניין למפעילו בשירות המודיעין הצבאי הרוסי בברלין. העובד שמתוקף תפקידו היה אחראי על בדיקת בטיחות של מערכות חשמל ומוצרי חשמל המוצבים בבית הנבחרים הגרמני, קיבל גישה במסגרת עבודתו לתוכניות.
כיפת הזכוכית

כיפת הזכוכית שהוקמה בזמן שיפוץ הבניין הפכה לאחת האטרקציות התיירותיות החשובות בברלין. הכניסה לבניין מותנית בבדיקה מחמירה כמו בנמלי תעופה רבים. לשם כך נבנה ביתן מיוחד בכניסה. לאחר הבדיקה מובלים המבקרים תחת פיקוח לקומת הקרקע, בה שוכן הבונדסטאג, ומשם במעלית גדולה לכיפת הזכוכית, שממנה אפשר לצפות על חלקים נרחבים של ברלין.
שיחזור הכיפה ההיסטורית היה נושא לוויכוח במהלך בניית הרייכסטאג מחדש. הוצעו עשרות גרסאות שונות לכיפה עד שנבחרה כיפת הזכוכית שנבנתה בסופו של דבר. כיפת הזכוכית, אשר בזכותה זכה נורמן פוסטר לתשבחות רבות, זהה בצורתה החיצונית לקופולה הפרוסית המקורית שנבנתה ב-1894. הכיפה כוללת מעברים היקפיים הפתוחים לציבור, מהם יכול הקהל המבקר ברייכסטאג לצפות על העיר ברלין מצד אחד ואל תוך אולם המליאה כלפי מטה מהצד השני. הכיפה באה לייצג את שקיפותה של הדמוקרטיה הגרמנית שלאחר האיחוד. במרכז הכיפה בנויות מראות בצורה של משפך המחדירות אור טבעי לתוך חלל המבנה.
בנובמבר 2010, נסגרה כיפת הזכוכית למבקרים, עקב איומי טרור איסלאמי. באפריל 2011 נפתחה מחדש למבקרים.
אנדרטת הרייכסטאג

ליד הכניסה לרייכסטאג נמצאת אנדרטה לזכר 96 חברי הרייכסטאג של רפובליקת ויימאר שנרדפו ונרצחו על ידי הנאצים בשנים 1933–1945. רוב הנרצחים היו חברי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ובודדים ממפלגת המרכז הגרמנית. האנדרטה נחנכה בספטמבר 1992. היא מורכבת מ-96 לוחות ברזל יצוק. על כל לוח מופיע שם, תאריך לידה, תאריך מוות ומקום המוות.
ראו גם

שריפת הרייכסטאג
הנפת הדגל הסובייטי מעל בניין הרייכסטאג
הערות שוליים

↑  למשפט מבעירי הרייכסטאג, הארץ, 27 באוגוסט 1933
משפט הנאשמים בהצתת ה"רייכסטאג", הארץ, 27 באוגוסט 1933
1 2  הדיקטאטורה של היטלר, הארץ, 2 במרץ 1933
↑  נאומו של היטלר אינו משנה כלום, הארץ, 8 באוקטובר 1939
↑  סוכנויות הידיעות, מת אחד מוותיקי הצבא האדום, המופיע בתמונת הנפת הדגל על הרייכסטאג, באתר הארץ, 17 בפברואר 2010
1 2  מיכאל קרפין, מוזיאון הפצע הגרמני, כותרת ראשית, 11 בנובמבר 1987
↑  הדגל חזר לרייכסטאג, חדשות, 23 ביוני 1991
↑  נעמה בלונדר ומישה ברזניאק, ערים מבפנים: ברלין, באתר Xnet‏, 15 באוגוסט 2012
↑  בני אבני, ביום בהיר אפשר לעטוף לנצח, חדשות, 28 במאי 1993
↑  הגרדיאן, ‏כל הדרכים מובילות לברלין, באתר גלובס, 23 בנובמבר 1998
↑  אסף אוני, ‏כתב אישום בגרמניה: מרגל העביר למוסקבה את תוכניות בניין הבונדסטאג, באתר גלובס, 25 בפברואר 2021
↑  משה גלעד, העיר שחוברה לה יחדיו, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2003
↑  הקשר בין זכוכית שקופה לדמוקרטיה, באתר הארץ, 24 במאי 2002
↑  עופר אדרת, בעקבות איומי טרור איסלאמי, כיפת הרייכסטאג נסגרה למבקרים, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2010
↑  ynet, ברלין: כיפת הרייכסטאג תיפתח מחדש למבקרים, באתר ynet, 10 באפריל 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266936705171  GND: 4140193-1  LCCN: nb2019022797  NKC: kn20040414008  VIAF: 151748273   WorldCat (עם VIAF): 151748273 
כיפת הזכוכית של הרייכסטאג
אנדרטת הרייכסטאג
בניין הרייכסטאג בשלג
בונצ'וקלו טרלה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מיקום
 מדינה:  טורקיה 
 קואורדינטות:  37°31′46″N 41°49′56″E﻿ / ﻿37.529444°N 41.832361°E﻿ / 37.529444; 41.832361
 he
 
בונצ'וקלו טרלה (בטורקית: Boncuklu Tarla, בתרגום לעברית: שדה חרוזים) הוא אתר ארכאולוגי של ישוב פרהיסטורי, מלפני כ־12,000 שנים, בצפון מסופוטמיה, בנפת דרגצ'יט (Dargeçit), כ-125 ק"מ ממזרח לעיר מרדין (Mardin) בדרום מזרח טורקיה. התל נתגלה בשנת 2008 במהלך הסקר הארכאולוגי, שנערך לפני בניית סכר איליסו (Ilısu) על נהר החידקל. השם, שדה חרוזים, ניתן לו על ידי תושבי הכפר הסמוך בגלל שפע החרוזים שנמצאו שם במהלך פעילותם החקלאית.
האתר מכיל ממצאים עשירים מההיסטוריה של האנושות, מאז התקופה האפיפלאוליתית המאוחרת ועד התקופה הנאוליתית הקדם-קרמית ב' (PPNB - en). האתר טרם נחשף במלואו אך הנתונים שהצטברו בינתיים מציגים אתר שהיה מיושב לאורך יותר מ-5,000 שנים, בין 12,500 ל-7,000 שנים לפני תקופתנו. התמשכות ההתיישבות באתר יכולה להעיד על התהליך של המהפכה הנאוליתית במזרח אנטוליה. האתר מספק את אחת העדויות ההיסטוריות הברורות הראשונות של ארגון חברתי והתמחות באדריכלות, על כיצד עוצבו המבנים החברתיים-תרבותיים-דתיים, והחברתיים-כלכליים של התקופה, שהיו הגורמים הקובעים בהיווצרות וארגון המרחב הכפרי של יישובי התקופה הנאוליתית. כמו כן, האתר מספק מידע חשוב על המעבר מאורח חיים של ציידים לקטים לחיים של יושבי קבע המייצרים מזון, על תהליך הביות של חיטה ושעורה, ועל ביות עיזים וכבשים.
האתר יושב על רמה בגובה של 500 מ', מוקף הרים המתנשאים לגובה של 1,500 מ', ומשקיף על נהר (Nevala Maherk) שנשפך לחידקל כ-2 ק"מ במורד הזרם. מול האתר, ישנו הר געש, שפעילותו מהווה מקור למשאבי בזלת בשפע ולנביעה של מי גופרית, המשמשים כמתקן תרמי מתחת לרמה, במרחק דקות ספורות מהאתר.
החפירות הארכאולוגיות

התל בונצ'וקלו טרלה נתגלה בשנת 2008 במהלך סקר ארכאולוגי. החפירות באתר החלו בשנת 2012 בחסות מוזיאון מרדין, במסגרת עבודות תיעוד והצלה של נכסי התרבות שנותרו באזור סכר איליסו ופרויקט תחנת הכוח ההידרואלקטרית. בשנת 2017 הצטרף, לסבב חפירות שני, ד"ר ארגול קודאש (Ergül Kodaş) מאוניברסיטת מרדין ארטוקלו (Artuklu). עונת חפירות שלישית התנהלה בשנת 2019, ועונת החפירות הרביעית הסתיימה בשנת 2021.
בונצ'וקלו טרלה נחשב לאתר חשוב ביותר בגלל העושר הייחודי של הממצאים שמלמדים על תהליך הנאוליתיזציה (המהפיכה הנאוליתית). לפי ניתוח הממצאים באתר, מחקרי מעבדה ותיארוך על פי פחמן-14, נמצא, שבאתר יש לפחות כשש שכבות התיישבות מאז התקופה האפיפלאוליתית המאוחרת ועד סוף התקופה הנאוליתית קדם קרמית ב'.
החפירות חשפו שרידים אדריכליים שונים, בתים פרטיים, מבני ציבור ואכסון, וממצאים שונים אחרים. נמצאו כ־130 שלדים, למעלה מ-100 אלף חרוזים ותכשיטים, וכן כלים וחפצים לשימוש יומיומי, שנמצאו ברבדים תרבותיים שונים. כמו כן נמצאו שרידים ארכיאובוטניים (אנ') של דגנים, קטניות, אגוזים ועוד.
החפירות הארכאולוגיות > המבנים

החוקרים מיינו את המבנים שנחשפו בכפר לארבעה סוגים ייחודיים: מבנים קהילתיים, בתי מגורים, מקומות אחסון, ומרחבים משותפים לא בנויים. המבנים בנויים מאבנים קטנות שטויחו בבוץ, והרצפות עשויות מחלוקי נחל ואדמה חבוטה. המבנה הקהילתי, שנתגלה תחילה, ממוקם במרכז קבוצת בתים בגדלים וצורות משתנות. מבין הבתים שנחשפו, מבנה קהילתי זה, הוא המבנה היחיד בעל צורה רבועה, ואילו מבני המגורים הם עגולים או מעוגלים בפינותיהם. בין הבתים קיימים מרחבים משותפים נוספים שאינם בנויים המאפשרים תנועה.
החפירות הארכאולוגיות > המבנים > הבניין הקהילתי

הבניין הקהילתי שנחשף בבונצוקלו טרלה בחפירות 2017 ו- 2019, שאותו כינו "מקדש", נבנה כחמש מאות שנה לאחר יישוב האתר והוא מבטא את האלמנט המרכזי של מרקם הכפר. פריסתו מלבנית (קרובה לריבוע) - 8.5 מ' על 8.3 מ' - על שטח של כ-70 מ"ר. הוא נבנה בתוך תעלה שנחפרה בעומק של כ-2 מ'. זהו מבנה קהילתי מהראשונים מסוגו מתקופה זו במזרח הקרוב, ומשקף מעבר מבנייה מעגלית לבניה מלבנית בכפר של האלף העשירי לפני הספירה. לגבי התעלה שנמצאה בחפירות נטען כי שימשה כמערכת ביוב, שאם תאושר, תהיה מערכת הביוב העתיקה ביותר המוכרת בעולם. המבנה נקבר כולו לאחר נטישתו בסלעים גדולים ולא מעובדים ואדמה כהה והומוגנית.
בעונת החפירות הרביעית, נחשף מבנה ציבורי נוסף, עגול ועם מאפיינים אדריכליים שונים, בקוטר של כ-10 מ' ובעומק של 2.5 מ', שגילו מוערך כבן 12,000 שנה. יש לו מאפיינים דומים למבנים בגבקליטפה ולמבנים אחרים באזור מאותה תקופה. לדעת החוקרים, זהו מקדש הן בשל מאפייניו האדריכליים והן בשל הממצאים שבתוכו. כך למשל, נמצאו בו אח ומזבחות, שהושארו בהם ראשי שוורים בכוונה. כמו כן, נמצא במבנה חלון אבן עגול, שהוא ככל הנראה החלון העתיק ביותר שנמצא אי פעם.
החפירות הארכאולוגיות > מנהגי קבורה

הודות לקברים שנמצאו במהלך החפירות בשנים 2017 ו-2019, התקבל מידע חשוב על מסורות הקבורה בתקופה הנאוליתית ועוד לפניה. בתוך הבתים מתחת לרצפות נחשפו כ-130 שלדים של נשים וגברים, מבוגרים וצעירים, בכ-80 קברים. בחלק מהקברים נקברו האנשים בזוגות שלשות ואף רביעיות, לרוב בתנוחה עוברית. בנוסף, נתגלו שלוש קבורות משניות (אנ'), כמו גם גולגולות של תשעה פרטים שנחשפו בשבעה קברים שונים המרמזים על "פולחן הגולגולות", שמתבסס על אמונה בלידה מחדש. פולחן שנראה גם במקומות אחרים במזרח הקרוב הנאוליתי, לפיו, זמן מה לאחר הקבורה מפרידים את הגולגולת משאר חלקי הגוף וקוברים אותה במקום אחר.
כל הקברים נמצאו בתוך בתי המגורים. לא נחשפו שרידי אדם במבנים 'ציבוריים' או בשטחים הפתוחים. מכאן עולה כי מקומות ציבוריים נחשבו לא מתאימים לקבורה וכי הנפטרים נקברו בבתי המגורים כדי לאכוף את הזהות הקבוצתית והקשר שלהם למקום, לקהילה ואולי לזכויות בירושה. רוב המתים נקברו עם סוגים שונים של מנחות שנמצאו בקבר, בעיקר חרוזים ותכשיטים. בקברים של תינוקות וילדים היו יותר דברי ערך מאשר למבוגרים, שלעיתים נקברו ללא מנחות כלל. לא נמצאו מנחות בקבורה משנית.
החפירות הארכאולוגיות > חפצים פיגורטיביים

מגוון החפצים הפיגורטיביים שנמצאו בבונצ'וקלו טרלה, ששמורים במוזיאון מרדין, הם מהתקופה האפיפלאוליתית המאוחרת ועד סוף התקופה הנאוליתית קדם קרמית ב' המאוחרת.
האוסף מורכב מחרוזים, תליונים, צמידים, אבזמי חגורה, לוחות עצם, עגילים וחפצי אבן מעוטרים. רוב החפצים עשויים מסרפנטין, אבן גיר, כלוריט, אבן חול, עצם, אובסידיאן, מלכיט וחלוקי נחל שונים. נפוצים בעיקר תליונים בעלי ראש שור, צבאים, נמר, ראשי עז בר וחרוזים בצורת בעלי חיים, כמו נחש, ציפור ועקרב.
מלבד החפצים הפיגורטיביים, נמצאו באתר כלים וחפצים לשימוש יומיומי מאבני צור, אבני גיר או עצם, כמו: מכתשים, אבני ריחיים, להבים ראשי חצים ומרצעים המעידים על קיומה של תעשייה ליתית (כלי אבן) מפותחת במקום.
נכון ליום פרסום הערך, הספרות המקצועית על בונצ'וקלו טרלה מצומצמת מאוד ומאמרים חדשים צפויים להתפרסם בהמשך.
אתרים חיצוניים

Boncuklu Tarla (Beaded Field), the earliest known human settlement
12,000-Year-Old Site in Turkey is OLDER than Gobekli Tepe! New Discoveries at Boncuklu Tarla
הערות שוליים

1 2 3 4  Halil İbrahim Sincar, Boncuklu Tarla' 12 bin yıllık geçmişiyle insanlık tarihine ışık tutuyor, AA, ‏30.11.2019
1 2 3 4 5 6 7  Ergül Kodaş, Communal Architecture at Boncuklu Tarla, Mardin Province, Turkey, Near Eastern Archeology 84.2, The University of Chicago Press, 2021, עמ' 159-165
1 2 3 4  Ergül Kodaş, Boncuklu Tarla: Un nouveau site du Néolithique précéramique en Anatolie Orientale, Bulletin de la Société préhistorique française 115(3), 2018, עמ' 01-605
1 2 3 4 5 6  Ergül Kodaş, Un Nouveau Site du Néolithique Précéramique dans la Vallée du Haut Tigre : Résultats Préliminaires de Boncuklu Tarla, NEO-LITHICS 19: The Newsletter of Southwest Asian Neolithic Research, 2019, עמ' 3-15
1 2 3 4 5 6 7  Bahattin İpek &	Yunus Çiftçi, Boncuklu Tarla Doğu Alanı Çanak Çömleksiz Neolitik Dönem Mimarisi ve Köy-Mekan Organizasyonu, Mukaddime 11(1), 2020, עמ' 212-234 doi: 10.19059/mukaddime.682169
1 2 3  Leman Altuntaş, A 12.000 -year-old temple was found during excavations in Boncuklu Tarla in southeastern Turkey, Arkeonnews, ‏21 October 2021
1 2  Halil İbrahim Sincar, 'Boncuklu Tarla'da 12 bin yıllık olduğu tahmin edilen tapınak bulundu, AA, ‏21.10.2021
↑  Hüreyla Balcı, Güneydoğu Anadolu’da Çanak Çömleksiz Neolitik’te Bitki-İnsan İlişkisi: Sayburç ve Boncuklu Tarla
↑  Halil İbrahim Sincar, Archaeologists unearth ancient settlement in SE Turkey, AA, ‏07.11.2019
↑  Neolithic Sewer System Uncovered in Southeastern Turkey, Archaeology Magazine: A publication of the Archaeological Institute of America, ‏November 8, 2019
1 2 3 4  D. Ackerfeld and A. Gopher (eds.), The Relationship between Burials and Dwellings
at the Pre-Pottery Neolithic Boncuklu Tarla, Southeast Turkey, [https://cris.tau.ac.il/ws/portalfiles/portal/151449905/10_Ackerfeld_Gopher.pdf#page=40 Dealing with the Dead:
Studies on Burial Practices in the Pre-Pottery Neolithic Levant.], Berlin: ex oriente, 2022, עמ' 40–53. (באנגלית)
ברנז

| --- | --- |

תחנת הרכבל בפסגת ההר והמסעדה המסתובבת
 מידע כללי
 גובה:  2,045 מטר
 מדינה:  שווייץ 
 מיקום:  שווייץ שווייץ, קנטון וו
 רכס הרים:  האלפים הברניים
 אורך הרכס:  100 קילומטר
 קואורדינטות:  46°21′34.5″N 7°00′7.8″E﻿ / ﻿46.359583°N 7.002167°E﻿ / 46.359583; 7.002167
  (למפת שווייץ מוגדלת) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.ברנז(למפת שווייץ רגילה) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.ברנז(למפת וו רגילה) לוזאן איוורדון-לה-בן מונטרה ניון ווהברנז(למפת וו מוגדלת) לוזאן איוורדון-לה-בן מונטרה ניון ווהברנז
 
ברנז (Berneuse או la Berneuse) הוא הר במערב האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,045 מטר מעל פני הים, וממוקם בקנטון וו בשווייץ.
גאוגרפיה

ההר הוא חלק מאחד מרכסי טרום האלפים הברניים המתחיל בהר גרוס ואן מעל העיירה מוזס ומעבר לה מוזס וממשיך בהרים מון ד'אור, וטור דה מאיה ומסתיים מעל עמק הרון בהרים וטור ד'אאי וברנז עצמו.
על צלעו הדרומית של ההר שוכנת העיירה לזאן ומצפונו הפסגות טור ד'אאי וטור דה מאיה.
בפסגתו נמצא אגם יאקה (Lac Yaka) ובסמוך לפסגה נמצא אגם ד'אאי (Lac d'Aï).
תחבורה

ניתן להגיע עד לפסגת ההר במעלית גונדולה היוצאת מהעיירה לזאן.
קיימות תוכניות שעדיין לא אושרו להאריך את קו הרכבת אגל-לזאן שיגיע עד הפסגה וכך יוכלו להגיע ישירות לפסגת ההר ללא צורך במעבר רגלי בין הרכבת לרכבל כפי שצריך היום.
תיירות

בימי החורף ההר הוא חלק מאתר הסקי של העיירה[דרושה הבהרה] וניתן להמשיך ממנו ברכבלים נוספים לפסגות הסמוכות טור ד'אאי וטור דה מאיה.
בקיץ ישנם מסלולי הליכה רבים בהם ניתן להגיע מפסגת ההר לאגמים הרבים הפזורים סביב, וכן לרדת לעיירה לזאן.
בפסגת ההר ישנה מסעדה מסתובבת (Restaurant tournant de la Berneuse) ממנה ניתן לראות את רכסי האלפים הברניים והאלפים השבליים הסמוכים וכן את אגם ז'נבה.
בתיה דיסנצ'יק

בתיה דיסנצ'יק היא דוגמנית עבר ישראלית.
ביוגרפיה

דיסנצ'יק החלה לדגמן בשנות ה-60 כשחברתה של אמה שלחה אותה אל צלם האופנה פיטר הרצוג. הייתה מהדוגמניות הישראליות הראשונות שעשו קריירה מחוץ לישראל. ב-1975 השתתפה בתצוגת אופנה של משכית במהלך ביקורו של נשיא מקסיקו בישראל שנערכה במלון הילטון בירושלים ובתצוגה של גדעון אוברזון באוסטרליה.
ב-1976 לקחה חלק במופע אופנה של מוצרים ישראלים בוושינגטון שאורגנה על ידי אשת שגריר ישראל בארצות הברית וגם הופיעה בשבוע האופנה הישראלי.
היא דגמנה בגדים של המעצבת האמריקאית אן קליין ושל קסטרו מודל.
בנוסף שימשה כמארגנת ומפיקת תצוגות אופנה ובין היתר הפיקה ביחד עם חניתה צנטנר תצוגה במלון הילטון בתל אביב, והיא גם פרסמה כתבות בנושא אופנה בעיתון מעריב.
היא נשואה לעיתונאי עידו דיסנצ'יק ששימש בעבר כעורך מעריב.
הערות שוליים

↑  רוני דורי | תצלומים: טלי שני, בארון של בתיה דיסנצ'יק, באתר הארץ, 31 באוקטובר 2008
↑  נשיא מקסיקו סחף את קציר ורבין ל"הורה" סוערת, מעריב, 10 באוגוסט 1975
↑  יהודה סבוראי, צברה באוסטרליה, מעריב, 16 בדצמבר 1975
↑  נשות אח"ם בוושינגטון הדגימו אופנה ישראלית, מעריב, 24 בנובמבר 1976
↑  עליזה ולך, הישראלי - בעל המפרקים, דבר, 16 בפברואר 1976
↑  יהודית חנוך, נערה עובדת, מעריב, 18 באוקטובר 1989
↑  Development of castro, www.castro.com (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009507689705171  VIAF: 6161451445164101465   WorldCat (עם VIAF): 6161451445164101465 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בניין טקומה (שיקגו)

| --- | --- |

בניין טקומה, 1892.
 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 שימוש:  משרדים
 כתובת:  רחוב LaSalle, שיקגו, אילינוי
 מיקום:  שיקגו 
 מדינה:  ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1889
 אדריכל:  ויליאם הולבירד וג'ון רוט
 קואורדינטות:  41°52′55″N 87°37′56″W﻿ / ﻿41.882047222222°N 87.632133333333°W﻿ / 41.882047222222; -87.632133333333
  (למפת שיקגו מוגדלת) בניין טקומה(למפת שיקגו רגילה) בניין טקומה
 
צילום סטריאוסקופי של בניין טקומה (הגבוה במרכז התמונה), שצולם בידי בנג'מין קילבורן.
בניין טקומה (באנגלית: Tacoma Building) היה גורד שחקים בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית. הוא תוכנן בסגנון אסכולת שיקגו על ידי משרד האדריכלים הולאבירד ורוט (Holabird & Root) ובנייתו הושלמה בשנת 1889.
הבניין נחשב לפורץ דרך בזכות השימוש במסמרות, שחיברו את רכיבי שלד הברזל והפלדה שלו. יציבותו וחוזקו הושגו בזכות שימוש בקירות נושאים פנימיים. שלד הפלדה איפשר לשתי החזיתות הפונות לרחובות לסייל ומדיסון להיות קירות מסך מלאים. עם זאת, בניין ביטוח הבית של ויליאם לה ברון ג'ני נחשב למתקדם יותר מבחינה טכנולוגית.
הבניין נהרס בשנת 1929 כדי לפנות מקום לבניית One North LaSalle.
מראי מקום

Blaser, Werner.  Chicago Architecture: Holabird & Root, 1880-1992.  Basel; Boston: Birkhauser Verlag, 1992.
Bruegmann, Robert.  Holabird & Roche/Holabird & Root: An Illustrated Catalog of Works, 1880-1940.  New York: Garland Publishing, 1991.
Bruegmann, Robert.  The Architects and the City: Holabird & Roche of Chicago, 1880-1918.  Chicago: University of Chicago Press, 1997.
ראו גם

גורדי שחקים מוקדמים
הערות שוליים

↑  Leland M. Roth, in: Joan Marter (Ed.), The Grove Encyclopedia of American Art, Oxford University Press 2011, p. 528 (s.v. Holabird & Roche)
↑  http://www.social.mtu.edu/CopperCountryArchitects/hr.htm Copper Country Architects
בניין ליבר המלכותי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין משרדים 
 על שם:  Royal Liver Assurance 
 מיקום:  ליברפול 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 בעלים:  Corestate Capital 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1911
 תאריך פתיחה רשמי:  1911 
 עלות:  800,000 לירה שטרלינג (נכון ל־1911) 
 אדריכל:  וולטר אוברי תומאס 
 סגנון אדריכלי:  אר נובו 
 מידות
 גובה:  98.2 מ' 
 קומות:  13 
 קואורדינטות:  53°24′21″N 2°59′45″W﻿ / ﻿53.4058°N 2.9958°W﻿ / 53.4058; -2.9958
 www.royalliverbuilding.com
  (למפת אנגליה מוגדלת) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי בניין ליבר המלכותי(למפת אנגליה רגילה) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי בניין ליבר המלכותי
 
אחד משני פסלי ציפורי ליבר שעל מגדלי המבנה
בניין ליבר המלכותי הוא מבנה בגדת הנהר מרזי במרכז העיר ליברפול שבבריטניה.
מאז נבנה בשנת 1911 הפך המבנה להיות אחד מסמלי העיר ומהמבנים המוכרים ביותר בחזית העיר הפונה אל הנהר. עד 1932 היה המבנה הגבוה ביותר באירופה ונותר המבנה הגבוה בבריטניה עד 1961 והגבוה בעיר עד 1965. הוא מהווה בניין רשום מדרגה I.
המבנה ושני שכניו - בניין קונרד ובית נמל ליברפול - ניצבים באתר הנקרא Pier Head וזכו לכינוי The Three Graces. הם מהווים חלק מאתר "עיר מסחר ימית" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
המבנה

בניין ליבר המלכותי הוקם על מנת לשמש כמטה חברת Royal Liver Assurance, שפעלה בעיר מאז 1850. בנייתו החלה בשנת 1908 וב-1911 נפתח הבניין לשימוש. היה זה המבנה הגדול הראשון בבריטניה שנבנה מבטון מזוין ואחד מהמבנים הגדולים הראשונים בעולם שניבנו כך. גובה גגו הוא 50.9 מטרים וגובה שני מגדלי השעונים שבו 98.2 מטרים. כיום המבנה הוא רק הרביעי בגובהו בעיר. מתכנן הבניין היה האדריכל וולטר אוברי תומאס (Walter Aubrey Thomas). במבנה 13 קומות ופועלות בו כיום 12 מעליות. שוכנים בו מוסדות ועסקים.
המבנה > מגדלי השעונים

מגדלי השעונים נושאים שעונים עגולים בקוטר של 7.6 מטרים - גדולים משעון הביג בן שבלונדון. במקור הם נקראו שעוני ג'ורג' כיוון שהחלו לפעול במועד של הכתרת המלך ג'ורג' החמישי ב-22 ביוני 1911. ב-1953 הם הוסבו לשעונים אלקטרוניים והם הגדולים מסוג זה בבריטניה. השעונים מוארים בשעות החשכה.
על גבי חודי שני המגדלים ניצבים פסלי ציפורי ליבר, שעוצבו על ידי קארל ברנרד ברטלס (Carl Bernard Bartels). אלו הם למעשה פסלי קורמורנים בגובה של 5.4 מטרים, באורך של 3 מטרים ובמוטת כנפיים של 3.6 מטרים, הנושאים עשבי ים במקוריהם. הפסלים קיבלו מעמד מיתולוגי ואגדות מקומיות שונות נקשרו בהם.
בסלו

מקווה הטהרה העתיק בבסלו
בֶּסַלוּ (בקטלאנית: Besalú) היא עיר בצפון מזרח ספרד, בשטח מחוז ז'ירונה אשר בחבל קטלוניה, הממוקמת 571 קילומטרים מהבירה מדריד ו-31 קילומטרים מבירת המחוז ז'ירונה.