נזקי ריקושט
סקירת הדין - הצגת התשתית הנורמטיבית > פיתוחים פסיקתיים בבית-המשפט העליון

המקרה הראשון שהגיע לבית-המשפט העליון בו נידונה תביעת רשלנות בנזיקין על נזק עקיף הוא ע"א 294/54 צבי נ' שמיר. התביעה הוגשה על ידי הורי קטין שטבע למוות בבור שופכין, שיצא מכלל שימוש, לא היה סתום והיה מכוסה בשכבה דקה של עפר ונתמלא מים מצינורות הביוב המקולקלים. האם, שלא נכחה בשעת האירוע, טענה שכתוצאה משמיעתה על האסון שקרה לבנה, לקתה בזעזוע נפשי ובמחלה. טענה זו נדחתה במהרה על ידי בית-המשפט תוך הסתמכות על הדין האנגלי שקבע שמקרי זעזוע הנגרמים עקב שמיעה על תאונה שנגרמה לקרוב, להבדיל מנוכחות פיזית בזמן התאונה, אינה מקימה עילה לפיצוי בנזיקין. אך מיד לאחר הדחייה, ובהסתמך על הדין האנגלי, קובע בית-המשפט שככלל, לא ניתן לקבל פיצוי על נזק נפשי אם אינו בא לידי ביטוי דבר הגלוי לעין, קרי נלווה לנזק מוחשי. התוצאה היא, שבית-המשפט דוחה מתן פיצוי על נזק גוף לא מוחשי (נזק גוף טהור) גם אם מדובר בניזוק ישיר, קל וחומר שיידחה פיצוי שכזה לניזוק עקיף. בית-המשפט לא דן לעומק בעניין הניזוקים העקיפים, ודי לו בדחיית הטענה בכך שמדובר בנזק גוף טהור, ללא קשר למעגל הניזוקים. מבחינה פרשנית, על-פי הגדרת המונח "נזק" בפקודת הנזיקין ("אבדן חיים, אבדן נכס, נוחות, רווחה גופנית או שם-טוב, או חיסור מהם, וכל אבדן או חיסור כיוצאים באלה..."), אין כל בעיה להכניס לתוכה גם את הנזק הנפשי הטהור. לדעת השופט א' ריבלין שלילת הפיצויים בראש נזק זה לא נבעה בגלל היעדר מגע פיזי בין המזיק לניזוק, שכן באותו הזמן כבר הוכר נזק ממון שנגרם שלא כתוצאה ממגע פיזי (הלוא הוא נזק כלכלי טהור), אלא נבעה מחשש מפני תביעות סרק וקושי בהערכת הנזק.
כפי שהוזכר לעיל, בע"א 243/83 עיריית ירושלים נ' גורדון, הוכר לראשונה הנזק הנפשי הטהור כנזק בר-פיצוי, שאינו תלוי בנזק מוחשי. דחיית התביעות בגין נזק זה בהסתמך על הקושי בהערכתו נדחתה במפורש. עוד הודגש בפסק-הדין, שעסק בעיקר בעוולת הרשלנות, שהמבחן לקביעת הטלת האחריות אינו אופיו וטיבו (סוג הנזק ועוצמתו) של הנזק, אלא קיומה של חובת זהירות. בית-המשפט נזהר מלחסום את הדרך להכרה בחוג נוסף של ניזוקים הזכאים לפיצוי בגין נזק נפשי טהור, והותוותה הדרך להכרה בניזוקים נוספים (עקיפים) על ידי שימוש במבחן הצפיות - כלומר אם המזיק צפה או צריך היה לצפות שהניזוק (גם אם הוא עקיף) יינזק, הוא יחויב בנזיקין.
מקרה נוסף בו עלתה טענה לפיצוי בגין נזק עקיף הוא ע"א 813/81 ציון חברה לבטוח בע"מ נ' עיזבון המנוח דוד בוסקילה. גם במקרה זה התביעה הייתה בגין נזק גוף טהור. עובדות המקרה היו אוטובוס שהתנגש ברכב בו נהג מר בוסקילה וכתוצאה מכך קיפח את חייו. התביעה הוגשה על ידי עזבונו והתלויים בו (אלמנתו וילדיהם הקטינים). נדגיש שבאותו הזמן כבר נכנס לתוקפו חוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים, שעוד יהיה חשוב לענייננו בהמשך. פסק-הדין ניתן בתאריך ה-12 בפברואר 1985, יום לאחר מתן פסק-הדין בעניין גורדון, וסביר להניח שהלך הרוח בכתיבתו השפיע על פסק-הדין בעניין ציון (השופט ברק אף ישב בהרכב בשני המקרים). ראשית, נקבע בפסק-הדין שנזק האלמנה (שגם הייתה ברכב בזמן התאונה), בגין סבלה הנפשי כתוצאה ממות בעלה הוא בר-פיצוי, במובחן מנזקיה הישירים שנגרמו עקב התאונה. שנית, צוין בפסק-הדין שבשנים האחרונות מסתמנת סטייה בפסיקה האנגלית מדרישת הנוכחות המיידית (דרישת הנוכחות הפיזית), כפי שהוזכרה בעניין צבי. אך בית-המשפט קבע שיהיה זה מלאכותי לפצל בין סבלה הישיר מהאירוע עצמו, לבין סבלה הנפשי (העקיף) שנגרם עקב מות בעלה, וספק רב אם היה פוסק לטובתה אם לא הייתה נוכחת באירוע. על כן, לדעתנו, נראה שהפיצוי שניתן היה בגין נזק ישיר ולא בגין נזק עקיף.
בע"א 358/83 רחל שולמן נ' ציון חברה לבטוח בע"מ נקבע, שקביעת היקף האחריות בעוולות לפי חוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים, צריכה להיעשות על-פי מבחן הסיכון ולא על-פי מבחן הצפיות של עוולת הרשלנות. זאת מכיוון, שעוולת הרשלנות בודקת "אשם" חברתי על-פיו נקבעת חובת הזהירות, לעומת חוק הפיצויים עליו חל משטר של אחריות מוחלטת. הסיכון שנקבע לצורך הטלת האחריות במסגרת חוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים, הוא כל סיכון שנגרם עקב שימוש ברכב מנועי. אך נראה שהשופט ברק הלך רחוק מידי בניסיון לתחום את מבחן הסיכון, ודעה זאת הייתה גם דעת המיעוט של השופט גולדברג. השופט ברק הביא מספר דוגמאות למצבים שלפי דעתו הם חלק מהשימוש ברכב, כמו מוקש המתפוצץ בשולי הדרך כאשר עוברת מכונית ונוסעיה נפגעים מהרסיסים. השופט גולדברג טען, ובצדק, שגם הולך רגל שהיה מזדמן למקום יכול היה להיפגע מאותם רסיסים בדיוק, ולכן לדעתו יש להשתמש במבחן השכל הישר, מבחן בעזרתו פוסק השופט על פי ניסיון חייו ושיקול דעתו. אם נתמקד בדוגמה של הולך הרגל שעובר, ניתן לומר שמדובר בניזוק עקיף. אך מבחן הסיכון של השופט ברק אינו קובע מתן פיצוי לניזוקים עקיפים (בהקשר של חוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים), אלא בעצם מכניס אותם למעגל הסיכון הראשוני, כלומר מאפיינם כניזוקים ישירים ולכן זכאים הם לפיצוי. לעומת זאת, מבחן השכל הישר, אף על פי שהוא עמום משהו, מצמצם במקצת את מבחן הסיכון בכך שהוא משאיר את הניזוקים העקיפים בחוץ. בכל מקרה, גם בפסק-דין זה אין הכרעה ישירה בעניין ההכרה בניזוקים עקיפים.
ההלכה המנחה לעניין ניזוקים עקיפים התגבשה בעניין אלסוחה, בה נקבע כי הדגש צריך להיות בבירורו של מבחן הצפיות על פני מבחנים דוגמטיים כמו דרישת הנוכחות המיידית, בכך שהבחינה תיעשה אם הפגיעה בניזוק המשנה הייתה צפויה. אך במקביל להרחבת מבחן הצפיות, קבע השופט שמגר ארבעה סייגים לזכאותו של אדם לפיצוי על נזק נפשי שנגרם לו עקב פגיעה של קרובי משפחתו בתאונה:
| --- | --- |
(א): מידת הקרבה של התובע לנפגע - נדרשת קרבה ראשונה תוך השארה לבחינה עתידית אם ישנם מקרים בהם ראוי להוסיף קרובים שאינם מקרבה ראשונה.
(ב): התרשמות ישירה מן האירוע - כאשר הדרישה אינה שוללת אפשרות להכרה בנזק נפשי שנגרם כתוצאה מקבלת מידע מכלי שני ולא נכח באירוע.
(ג): מידת הקרבה במקום ובזמן לאירוע המזיק - כאשר גם נזק נפשי שנגרם מאוחר לאירוע המזיק או שהתרחש הרחק ממנו, וגם נזק נפשי כתוצאה של מגע מתמיד ומתמשך עם התפתחות העניינים שלאחר האירוע, יכולים להיות בני פיצוי.
(ד): מידת הפגיעה - מהותו של הנזק הנפשי כאשר הדרישה היא לנזק נפשי מהותי, אך אין דרישה לקיומה של מחלה נפשית.
עוד הוסיף בית-המשפט שההרחבה שנעשתה במבחן הצפיות יחד עם ארבעת הסייגים שנקבעו, צריכה להיעשות גם בתביעה על-פי חוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים, בו נקבע כאמור שהמבחן העיקרי הוא מבחן הסיכון. כפי שנאמר לעיל בפסק-הדין בעניין שולמן, קביעת אחריות המזיק על-פי מבחן הסיכון, שאינו עוסק באשם כפי שנבדק במבחן הצפיות, כבר הרחיבה את מעגל הניזוקים (שכן מבחן הסיכון שלעצמו רחב יותר ממבחן הסיכון). יוצא, שבהחלת הסייגים של הלכת אלסוחה גם על חוק הפיצויים, מעגל הניזוקים דווקא מצטמצם לעומת בחינה על-פי מבחן הסיכון גרידא. נראה שגם כאן ממשיך בית-המשפט באותו קו מחשבה שהחל השופט גולדברג בעניין שולמן כאשר הציע להחיל את מבחן השכל הישר על פני מבחן הסיכון ובכך להגביל את מעגל הניזוקים.
כאמור, פסיקה הקשורה לעניין נזק ריקושטי כלכלי נדונה בעניין סחר ושירותי ים. חברת סחר ושירותי ים סיפקה שירותי הובלה לחברת וינשטיין, והאחרונה לא שילמה על ההובלה. סחר ושירותי ים תבעה וקיבלה אישור לצו עיקול של המשלוח אותו הובילה עבור חברת וינשטיין. מהעובדות עולה כי סחר ושירותי ים מסרה מידע מוטעה בנוגע למטען ששכנע את הרשמת למתן הצו. השופט מצא קבע שבמקרה דנן יש חובת זהירות קונקרטית למעקלת כי היא יכלה לצפות שהדבר יגרום לנזק העולה על הנדרש. שווי המטען עלה על-פי שישה משווי החוב - גם אם לא ידעה יכלה בקלות לברר, ולכן בין אם ידעה או לא היא הפרה את חובת הזהירות. התקבלה התביעה. הנזק הריקושטי במקרה דנן אינו קלאסי במובן של צד שלישי הנפגע ממעשיו של מעוול לניזוק העיקרי. הוצאת צו עיקול והנזק שעלול להיגרם בשל סנקציה זאת היא לגיטימית ומוכרת בחוק, אך מצג שווא של העובדות שהביאה להוצאת הצו, גרמה לנזק ריקושט כלכלי טהור למפעל, מעבר לתכליתו כפי שהתכוון המחוקק כשאפשר את הסנקציה. האם מכיר פסק-הדין בנזק ריקושט כלכלי טהור כנזק בר-פיצוי? ככל הנראה התשובה לכך היא שלילית. ראשית, בפסק-הדין לא מוזכרת הסוגיה של נזק כלכלי טהור בכלל ונזק ריקושט בפרט. שנית, פסק-הדין אינו עוסק בנזק שנגרם עקב התרשלות אלא בהפסדים הנובעים ממעשה מכוון של סחר ושירותי ים. שלישית, השופט מצא מסווג את הנזקים ככאלה שהיוו תוצאה ישירה מהיקפו של העיקול ומאופן ביצועו. גישתו של השופט מצא ממשיכה במידת מה את גישתו של השופט ברק בעניין שולמן בכך שהוא מכיר לכאורה בניזוקים עקיפים על ידי הכנסתם למעגל הסיכון הראשוני, ולכן למעשה מכיר בנזק כבר-פיצוי אך עדיין כניזוקים ישירים מבחינה פורמלית. דוגמה זו ממחישה שוב את רתיעת הפסיקה מהכרה מפורשת בנזק ריקושט בכלל, ובנזק כלכלי ריקושט כלכלי טהור בפרט.