משפט בוכנוואלד
רקע

"החזירים באורוות ה-SS קיבלו מזון טוב יותר, בהשוואה למזון האסירים."
—  פיטר זנקל, אסיר בוכנוואלד לשעבר, עדות במשפט בוכנוואלד מאמצע אפריל 1947.
כשהגיעו כוחות אמריקאים למחנות הריכוז של הרייך הגרמני בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, הם לא היו מוכנים, בין השאר בגלל הלחימה המתמשכת, להתמודד עם הזוועות במחנות הריכוז. הטיפול ב"מוזלמנים" הכחושים והחולים וקבורתם של אלפי אסירים שנספו מרעב או מירי בצעדות המוות היוו משימה קשה עבור צבא ארצות הברית. לאחר לכידת מחנה הריכוז אוהרדרוף, תת-מחנה של בוכנוואלד, ועוד לפני שחרור מחנה הריכוז בוכנוואלד ב-11 באפריל 1945, צילמו החיילים האמריקנים תמונות הממחישות את הנסיבות הנוראיות של פינוי המחנה. כבר ב-12 באפריל 1945 המפקד העליון של כוחות בעלות הברית, דווייט אייזנהאואר, ביקר במחנה הריכוז אוהרדרוף. בגלל תנאי המחנה הנוראים, ביקש מפוליטיקאים אמריקאים ובריטים, נציגי האו"ם והעיתונות האמריקאית, שיבואו לצפות במחנה. ב-16 באפריל 1945, 1,000 איש מוויימאר, תחת פיקוד אמריקאי, חויבו לבקר בבוכנוואלד, שם חזו בעקבות ההשמדה ההמונית. במקום אחר נאלצו התושבים הסמוכים לקבור את הקורבנות מצעדות הפינוי.
בהקשר זה, כחלק מתוכנית המשפט של ארצות הברית לפשעי מלחמה, תוכנית ארצות הברית ליצירת סטנדרטים משפטיים ומערכת משפט להעמדה לדין של פשעי מלחמה בגרמניה, החלו חוקרים אמריקאים מיד בחקירה כדי לזהות את האחראים לפשעים אלה. עד מהרה נתפסו עבריינים ונעצרו, כולל המפקד האחרון של מחנה הריכוז בוכנוואלד, הרמן פיסטר, שנעצר ביוני 1945 על ידי חיילים אמריקאים במינכן. צוות הפיקוד נכלא במחנה שבויים בבאד אייבלינג ונחקר זמן קצר לאחר סיום המלחמה ב-1945 על ידי חיל המודיעין. לפחות 450 אסירים לשעבר בבוכנוואלד זומנו כעדים, כולל הרמן בריל, וחומר תיעודי ממפקדת המחנה, בהיקף שהועלה על שתי משאיות, שימש כראיות. בגלל פרוטוקולי ועדת הייעוץ האירופאית (ה-EAC, ר"ת של European Advisory Commission), שהתקיימה בין השנים 1943–1945, העביר ב-1 ביולי 1945 הצבא האמריקני בתורינגיה חומר זה לידי הממשל הצבאי הסובייטי בגרמניה (SMAD). לאחר חקירות ראשוניות נגד יותר מ-6,000 בני אדם עד סתיו 1945, נעצרו כ-250 חשודים. עם זאת, לעיתים קרובות עדים לא היו זמינים עוד לזיהוי או שתמונות מפלילות לא הוקצו כראוי, וכמה חשודים הצליחו לברוח.
לברית המועצות היו הכי הרבה קורבנות (כ-15,000) בבוכנוואלד בהשוואה לשאר המדינות המעורבות, וככל הנראה חשודים אחרים שהו באזור הכיבוש הסובייטי או היו שם במעצר, הממשל הצבאי האמריקאי בגרמניה (OMGUS) שקל להותיר את ברית המועצות אחראית על ההליך המשפטי. ב-9 בנובמבר 1945, הגיש סגן המושל הצבאי לושיוס קליי הצעה לראש הממשל הצבאי הסובייטי בגרמניה, וסילי סוקולובסקי, להעביר את משפט בוכנוואלד לממשלה הסובייטית. לאחר משא ומתן ממושך ובדיקה בתיקי החקירה, הצד הסובייטי הביע עניין בהליך רק ביחס להרג ההמוני בגרדלגן (אנ'), שם נשרפו 1,000 אסירים בחיים. לאחר העברת החקירה של 22 הנאשמים לשלטונות הצבא הסובייטיים, הוסכם לבצע אותו הליך עבור הנאשמים במחנה הריכוז בוכנוואלד ובדורה-מיטלבאו, לשעבר מחסן מרכזי בוכנוואלד ומאוקטובר 1944 מחנה ריכוז עצמאי. 3 בספטמבר 1946 נקבע כתאריך להעברת העצורים והראיות הנרחבות לגבי בוכנוואלד ודורה-מיטלבאו. נציגים של הממשל הצבאי הסובייטי לא הופיעו בנקודת המפגש באזור הגבול. לאחר 14 שעות של המתנה, האסירים והראיות נלקחו חזרה לבית המעצר בדכאו. ייתכן שהסובייטים לא נענו להצעה מכיוון שהשתמשו במחנה הריכוז לאחר ההשתלטות כ"מחנה מיוחד 2" ואולי חששו מהאשמות עתידיות בפשעי מלחמה בעצמם.
משא ומתן בנוגע לתקפותם של הליכי בוכנוואלד התעורר בגלל הביקורת הבינלאומית המעוכבת. ועדת האומות המאוחדות לפשעי מלחמה, ועדה של מדינות בעלות הברית לתביעה בעוון פשעי מלחמה שבוצעו על ידי כוחות הציר, דרשה כבר בתחילת 1946 משפט עבור סגל בוכנוואלד בפני בית משפט בינלאומי. לאחר שרשויות הצבא הסובייטי לא גילו עניין, הודיעו רשויות המשפט הצרפתיות והבלגיות על רצונן לבצע את המשפט. אפשרות זו נדחתה על ידי הצד האמריקאי בהתחשב בעבודת התרגום העצומה שהייתה צריכה להיעשות. החוקר הראשי בצבא ארצות הברית כפה את תחילת התהליך. עד סוף דצמבר 1946 הושלמה ההכנה לתהליך.