stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נורבאנו סולטאן
ולידה סולטאן

שהזאדה מוראט נשלח לכהן כמושל מניסה על חוף הים האגאי והיה שם כאשר הסולטאן סלים השני נפטר בשנת 1574.  נורבאנו לא סיפרה לאיש על מותו והסתירה את גופתו של בעלה בקופסת קרח. היא שלחה לבנה שבמניסה הודעה שיגיע מיד לבירה. בכל אותה העת אף אחד לא ידע כי הסולטאן מת. מותוזה הוכרז בפומבי רק לאחר 12 ימים, כאשר מוראט בנה הגיע. בנה הפך לסולטאן מוראט השלישי ונורבאנו הפכה לולידה סולטאן, המעמד הגבוה ביותר שאישה הייתה יכולה למלא באימפריה העות'מאנית. בניגוד לקודמתה הורם סולטאן, נורבאנו הייתה חיה כשבעלה נפטר ונהנתה מכוח מוחלט בין השנים 1574 - 1583, אם כי ככל הנראה לא התגוררה בארמון לאחר מותו של סלים השני. כספיה של נורבאנו, שהגיעו לסכומים גבוהים, נחשבים כמדד לכוח זה. כולידה סולטאן הוקצו לה 2,000 מטבעות מדי יום.
נורבאנו סולטאן התפרסמה בזקנתה בזכות היחסים שלה עם אשת בנה ספייה סולטאן. כפי שאמרה ספייה סולטאן, "ראיתי את נורבאנו לראשונה באמצע שנות הארבעים לחייה, אך למרות גילה המתקדם, היא הייתה האישה הכי יפה שראיתי."
ולידה סולטאן > יחסי חוץ

לאחר שנורבאנו הפכה לוולידה סולטאן של בנה מוראט השלישי, היא ניהלה למעשה את הממשלה יחד עם הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה, שפעל כיורש עצר משותף עם הסולטאן בתקופת "סולטנות הנשים".
המתווכת שלה בעולם מחוץ להרמון הייתה הקירה שלה, אסתר הנדלי. היא התכתבה עם המלכה קתרין דה מדיצ'י הצרפתית.
נורבאנו סולטאן השתמשה בקירה אסתר הנדלי, שהייתה ממוצא יהודי, לקידום האינטרסים האישיים שלה והייתה בקשר פיננסי עם הדוכס מנקסוס, ג'וזף נשיא. אולי, בגלל רשת היחסים הזו, התפשטה השמועה שהיא ממוצא יהודי. מידע נרחב נמצא בדיווחי השליח על הקשר הדיפלומטי הפוליטי ההדוק של נורנבאנו סולטאן עם הוונציאנים. בשנת 1583 הסכים הסנאט בוונציה לשלוח לה מתנה בשווי 2,000 זהב ונציאני על שירותיה השימושיים. על פי דיווח אחר, היא מנעה את ההתקפה העות'מאנית האפשרית על כרתים והזהירה את סרן עלי פאשה מפני פתיחת מלחמה בוונציה.
מקורות ונציאניים הם הפוריים ביותר בתיאור נורבאנו סולטאן כאישה שמעולם לא שכחה את מוצאה הוונציאני. לפי הדיווחים, היא שמרה על קשר עם ונציה באמצעות צ'יראנה המשרתת שלה, ששמרה על קשר קבוע עם מועצת העשרה בוונציה, ממנה קיבלה (צ'יראנה) קצבה כסוכנת ונציאנית.
במהלך תשע שנות כהונתה (1574–1583), הפוליטיקה שלה הייתה כל כך פרו-ונציאנית, עד שהיא הייתה שנואה על הרפובליקה של גנואה. ישנם שאומרים שהיא הורעלה על ידי סוכן גנואי.
מותה
נורבאנו נפטרה בארמון ברובע ייניקאפי באיסטנבול ב-7 בדצמבר 1583, בתקופת שלטון בנה מוראט השלישי. היא נקברה ליד סלים השני במאוזוליאום שלו בחצר איה סופיה, ובכך הפכה לאשת הסולטאן הראשונה שזכתה למנוחות ליד בן זוגה.
נורבאנו סולטן זכתה לכבוד רב לא רק במהלך חייה אלא גם לאחר מותה. בניגוד למקובל שהסולטאנים נותרו בארמון במהלך מסע ההלוויה, ליווה מוראט השלישי את גופת אמו, הולך וגם בוכה, עד למסגד פאתיח שבו היה אמור להיקרא טקס הקבורה שלה. המסגד הסולטאני הרחוק ביותר מהארמון הקיסרי, כלומר מסגד פאתיח, הוקצה לטקס ההלוויה. בחירה זו לא רק אפשרה לכמה שיותר אנשים לתת את ברכתם לנפשה של נורבאנו סולטאן אלא גם שמרה על ההערכה הנרחבת של כבוד דתי זה שהעניקו לה תושבי הבירה הקיסרית.
לפני מותה של נורבאנו, הצהיר פאולו קונטאריני, השגריר הוונציאני, מהארמון העות'מאני:
"כל הטובות והרעות מגיעות מהמלכה האם."
כשנורבנו מתה בדצמבר 1583, יורשו של קונטריני דיווח על הדברים הבאים:
"מותה של אישה זו העציב אחדים בגלל האינטרסים שלהם ושימח אחרים. הסמכות הרבה שהיא נהנתה ממנה יחד עם בנה הפכה רבים לעשירים ולהפך, סיכלה את שאיפותיהם של אחרים. עם זאת, כולם מודים באופן כללי שהיא הייתה אישה טובה, אמיצה ונלמדת ".
הערות שוליים

↑  Leslie P. Peirce, The Imperial Harem: Women and Sovereignty in the Ottoman Empire, Oxford University Press, 1993, ISBN 978-0-19-508677-5. (באנגלית)
1 2  Duzbakar Omer, Duzbakar, 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007349011705171  PLWABN: 9810547868805606  GND: 132917475  ISNI: 0000 0000 2251 9648  LCCN: no2002069456  TDVİA: nurbanu-sultan  VIAF: 20858994   WorldCat (עם VIAF): 20858994
נשיא אלבניה

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  בג'רם בגג' (אנ')
 תאריך כניסה לתפקיד:  24 ביולי 2022
 דרכי מינוי:  נבחר על ידי האספה הלאומית של אלבניה
 תחום שיפוט:  אלבניה אלבניה
 מעון:  הארמון הנשיאותי של טירנה 
 מושב המשרה:  טירנה
 ייסוד המשרה:  30 באפריל 1991 
 www.president.al
 
נשיא אלבניה (באלבנית: Presidenti i Shqipërisë) הוא ראש המדינה, המפקד העליון של הצבא והנציג של אחדות העם האלבני. לנשיא יש הכוח לקבוע את מועד הבחירות לפרלמנט, וכן לקבוע משאל עם, הענקת חנינה או פרסים. במקרה של שנבצר מהנשיא למלא את תפקידו, יושב ראש האספה הלאומית יכהן בתפקידו של הנשיא בפועל עד שהנשיא יחזור לתפקידו, או עד לבחירת נשיא חדש.
הנשיא מחזיק בעיקר בסמכויות טקסיות וסמליות. הוא נחשב למנהיג העליון של המדינה והמפקד העליון של הכוחות המזוינים של אלבניה, ולמייצגה הראשי שלה כלפי חוץ. הנשיא נבחר בהצבעה חשאית וללא דיון על ידי הפרלמנט של אלבניה לאחר שהושג רוב של שלוש חמישיות של כל חברי האספה הלאומית, כל 5 שנים.
נשיא אלבניה הנוכחי הוא בג'רם בגג' (אנ').
התפקיד

מאז קום המדינה האלבנית ב-28 בנובמבר 1912, אלבניה נוהלה בצורות שונות של ממשל; מדינת חסות, מונרכיה ורפובליקה נשיאותית ודמוקרטיה פרלמנטרית. במשך כל התקופה הזאת, משרת הנשיא מומשה באופן שונה וסמכויותיה השתנו עד להווה.
בחירות

הנשיא נבחר לתקופת כהונה קצובה בת חמש שנים על ידי האספה הלאומית בהצבעה חשאית. על מנת שהנשיא ייבחר, הוא זקוק לתמיכה של שני שלישים מכלל חברי האספה. הנשיא בויאר נישני נבחר ב-1 ביוני 2012 ברוב של 73 מתוך 140 קולות, זאת לאחר שנכשל בשלושת הסיבובים הקודמים ולא הייתה הסכמה על מועמד. הנשיא לא יכול להתמודד לכהונה שנייה, כך שנשיא באלבניה אינו יכול לכהן יותר מחמש שנים, אלא אם כן נערך שינוי מסוים בחוקה של אלבניה.
סמכויות

הנשיא אמון להבטיח את קיום החוקה האלבנית ולדאוג שכל החוקים מועברים כהלכה. למעשה, הנשיא הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של אלבניה. הנשיא מטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על מנהיג המפלגה הגדולה ביותר באספה הלאומית.
נשיאי אלבניה (1991–הווה)

נשיאי אלבניה לדורותיהם מ-1991 (השנה בה המשטר באלבניה היה לדמוקרטי):
| מס"ד | שם | כהונה | מפלגה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | רמיז אליה | 30 באפריל 1991 – 3 באפריל 1992 | מפלגת הלייבור של אלבניה (עד 1991) |
| 1 | רמיז אליה | 30 באפריל 1991 – 3 באפריל 1992 | המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה |
| 2 | סאלי ברישה | 9 באפריל 1992 – 24 ביולי 1997 | המפלגה הדמוקרטית של אלבניה |
| 3 | רחספ מיידני | 24 ביולי 1997 – 24 ביולי 2002 | המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה |
| 4 | אלפרד מויסיו | 24 ביולי 2002 – 24 ביולי 2007 | עצמאי |
| 5 | באמיר תופי | 24 ביולי 2007 – 24 ביולי 2012 | המפלגה הדמוקרטית של אלבניה |
| 6 | בויאר נישני | 24 ביולי 2012 – 24 ביולי 2017 | המפלגה הדמוקרטית של אלבניה |
| 7 | איליר מטה | 24 ביולי 2017 – 24 ביולי 2022 | עצמאי |
| 8 | בג'רם בגג' (אנ') | 24 ביולי 2022 – מכהן | עצמאי |
ראו גם

פוליטיקה של אלבניה
נציב כבאות והצלה

דרגת רב-טפסר שאותה נושא נציב כבאות והצלה
נציב כבאות והצלה הוא מפקד הכבאות בישראל בדרגת רב-טפסר העומד בראש הרשות הארצית לכיבוי והצלה ואחראי על ניהול הרשות וביצוע תפקידיה. מקום מושבו הוא בניין נציבות כבאות והצלה בשדרות רחבעם זאבי, ראשון לציון.
הנציב נבחר לתפקידו על ידי ממשלת ישראל בהמלצת השר לביטחון פנים כל חמש שנים.
נציב כבאות וההצלה הנוכחי הוא אייל כספי.
סמכויות

מקור סמכויות הנציב הוא סעיף 10 בחוק הרשות הארצית לכבאות והצלה, שאומר כי:
הנציב רשאי לסגור שטח או מקום ולמנוע כניסה אליו או יציאה ממנו כשיש חשש להתפשטות אש וסכנת חיים.
כמו כן הנציב רשאי להוציא כל הוראה סבירה הדרושה להצלת חיי אדם, להצלת רכוש, למניעת פגיעה או להתפשטות האש.
הנציב אחראי להוציא הוראות רשות שיקבעו את תפקודה של רשות הכבאות וההצלה ונועדו להבטיח את פעולתה התקנית.
ראשי שירותי הכבאות לדורותיהם

| שם ממלא התפקיד | תחילת כהונה | סיום כהונה | הערה |
| --- | --- | --- | --- |
| אלכסנדר שפיר | 1961 | 1978 | מפקח כבאות ראשי |
| חגי חפץ | 1978 | 1979 | מפקח כבאות ראשי |
| רמי כחלון | 1979 | 1989 | מפקח כבאות ראשי |
| יעקב מרקוביץ | 1989 | 1992 | נציב כבאות והצלה |
| שלמה יוסף כהן | 1992 | 1994 | רב-טפסר נציב ומפקח כבאות ראשי ותא"ל במיל' |
| אורי מנוס | 1994 | 1998 | נציב ומפקח כבאות ראשי |
| אפרים מערבי | 1994 | 1996 | מפקח כבאות ראשי, רב-טפסר |
| משה ורדי | 1998 | 2001 | נציב ומפקח כבאות ראשי, רב-טפסר |
| מאיר הראל (שימש כממלא מקום) | 2001 | 2002 | מ"מ נציב כבאות והצלה, טפסר |
| ששי קציר (שימש כממלא מקום) | 2002 | 2002 | מ"מ מפקח כבאות ראשי, מנהל שירותי החירום במשרד הפנים |
| שמעון רומח | 2002 | 2011 | נציב ומפקח כבאות ראשי, רב-טפסר |
| שחר איילון | 2011 | 2016 | נציב ומפקח כבאות ראשי, רב-טפסר |
| שמעון בן נר (ממלא מקום) | 2016 | 2017 | מ"מ נציב ומפקח כבאות ראשי, טפסר בכיר |
| דדי שמחי | מרץ 2017 | 2022 | נציב ומפקח כבאות ראשי, רב-טפסר |
| אייל כספי | מרץ 2022 | מכהן | נציב ומפקח כבאות ראשי, רב-טפסר |
גלריה

דגל הנציבות בראשית שנות ה-80'
סיכת נציבות ישנה
דגל הנציבות בהמשך שנות ה-80'
סיכת סמל הנציבות
הנס הקודם של נציב כבאות והצלה לישראל
הערות שוליים

↑  סמכויות הנציב בחוק הרשות הארצית לכבאות והצלה, 2012
סוון אלקלעי

סוון אלקלעי (בסרבו-קרואטית: Sven Alkalaj; נולד ב-11 בנובמבר 1948) הוא דיפלומט ופוליטיקאי יהודי בוסני, החל מ-5 ביולי 2019 שגריר בוסניה והרצגובינה בארגון האומות המאוחדות בניו יורק. אלקלעי כיהן בשנים 2012–2014 כמזכיר בפועל של הוועדה הכלכלית של האו"ם לאירופה (UNECE), שמושבה בז'נבה. כיהן בעבר בשנים 2007–2012 כשר החוץ של בוסניה והרצגובינה. הוא חבר במפלגה למען בוסניה והרצגובינה בראשות חאריס סילייג'יץ'.
קורות חיים

יליד סרייבו, אביו בן למשפחה ממוצא יהודי ספרדי ואימו קרואטית. סוון אלקלעי מגדיר את עצמו יהודי חילוני. הוא למד הנדסת מכונות באוניברסיטת סרייבו עד שנת 1974. בשנת 1987 סיים תואר שני בכלכלה ויחסים בינלאומיים באותה אוניברסיטה. בשנים 1975–1985 הוא עבד כמנהל מסחרי של החברה המשותפת הצרפתית-יוגוסלבית "פטרולאינווסט" בסרייבו. בהמשך היה בשנים 1985–1988 היה מנהל אזורי של חברת "אנרגואינווסט" למזרח התיכון והמזרח הרחוק מנהל אזורי של "אנרגואינווסט", אחר כך עבד כמנהל של החברה בבנגקוק בשנים 1988–1993. בשנת 1999 סיים את בית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד בתחום מימון חברות.
קריירה דיפלומטית ופוליטית

בשנת 1993 פגש אלקלעי לראשונה את המנהיג הבוסניאקי האריס סילאייג'יץ' והצטרף בהמשך למפלגתו. הסתבר להם ששני האבות שלהם שרתו לפני מלחמת העולם השנייה באותה היחידה בצבא היוגוסלבי ואביו של אלקלעי עמד לצידו של אביו של סילאייג'יץ' שהיה אימאם, כשחיילים סרבים ניסו לכפות עליו לאכול בשר חזיר.
בדומה לסילאייג'יץ', שאף אלקלעי לרוויזיה של הסכמי דייטון אשר במתכונתם הנוכחית מחריפים לדעתו את הקרע בין הלאומים של בוסניה והרצגובינה.
בשנים 1993–2000 כיהן כשגריר ארצו בארצות הברית ובשנים 2000–2004 שגריר ליד ארגון מדינות אמריקה. כשגריר בוושינגטון עשה אלקלעי מאמצים לגייס את תמיכת ארצות הברית בעת מאבק ארצו עם סרביה. בתוקף התפקיד הוא היה מעורב במו"ם שהביא באוקטובר 1995 לחתימת הסכם דייטון לפיו חולקה בוסניה והרצגובינה לפדרציה בוסניאקית-קרואטית ולרפובליקה סרפסקה הסרבית, כל אחת עם ממשלה ונשיא משלה, לצד ממשלה מרכזית של כל בוסניה והרצגובינה ובראשה נשיאות מתחלפת לפי רוטציה.
בשנים 2004–2007 היה שגריר של בוסניה והרצגובינה בבלגיה וראש המשלחת של ארצו במוסדות נאט"ו בבריסל. בין פברואר 2007–2012 כיהן כשר החוץ של בוסניה והרצגובינה.
כשר חוץ של בוסניה והרצגובינה ייצג בשנת 2007 את ארצו בוועידת הארצות האסלאמיות באסלאמבאד. בהזדמנות, בהתאם למדיניות של בוסניה והרצגובינה סירב להזמנת מקבילו האיראני לבקר בטהראן ונעדר מהמפגש של שרי החוץ של הארצות המוסלמיות עם נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד כשהלה ביקר בעצרת האו"ם בניו יורק.
בשנת 2007 ביקר שר החוץ אלקלעי בישראל.
בשנת 2012 התמנה על ידי מזכיר האו"ם באן קי מון למזכיר פועל של הוועדה הכלכלית של האומות המאוחדות לאירופה. בין 2019–2023 כיהן כשגריר בוסניה והרצגובינה לאו"ם.
ביקורת

נמתחה עליו ביקורת חריפה, והוא נדרש להתפטר מתפקידו לאחר שקיבל גם את האזרחות של קרואטיה.

באפריל 2010, במהלך ביקור באירלנד, הצהיר שעל סרביה להסגיר את הגנרל ראטקו מלאדיץ' לידי בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר.
שונות

אלקלעי מדבר באופן שוטף אנגלית וצרפתית ויודע את שפת הלדינו. הוא נשוי בשנית והוא אב לשתי בנות.
משפטי אוסקר ויילד

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 מבוסס על:  המחזה The Stringed Lute מאת ג'ון פורנל
 בימוי:  קן יוז 
 הופק בידי:  אירווינג אלן, אלברט ברוקולי, הרולד הות' 
 תסריט:  מונטגומרי הייד, קן יוז 
 עריכה:  ג'פרי פוט 
 שחקנים ראשיים:  פיטר פינץ' ליונל ג'פריס ג'ון פרייזר ג'יימס מייסון נייג'ל פטריק איבון מיטשל מקסין אודלי פול רוג'רס ג'יימס בות'
 מוזיקה:  רון גודווין 
 צילום:  טד מור 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  Warwick Films
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 הקרנת בכורה:  מאי 1960
 משך הקרנה:  123 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט בית משפט, סרט להט"בי 
 תקציב:  £270,000
 פרסים:  זוכה פרס באפט"א, זוכה פרס גלובוס הזהב
 דף הסרט ב־IMDb
 
משפטי אוסקר ויילד (באנגלית: The Trials of Oscar Wilde) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1960 המבוסס על מקרה תביעת דיבה, והתיקים הפליליים שלאחר מכן, בהם היו מעורבים אוסקר ויילד והמרקיז של קווינסברי. הסרט הופק על ידי אירווינג אלן, נכתב על ידי אלן וקן יוז ובוים על ידי יוז, אלברט ברוקולי והרולד הות' על פי תסריט מאת קן יוז ומונטגומרי הייד, המבוסס על המחזה The Stringed Lute מאת ג'ון פורנל. הסרט הופק על ידי Warwick Films והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס.
בסרט משתתפים פיטר פינץ' בתפקיד ויילד, ליונל ג'פריס בתפקיד קווינסברי, וג'ון פרייזר בתפקיד "בוזי" (לורד אלפרד דאגלס); עם ג'יימס מייסון, נייג'ל פטריק, איבון מיטשל, מקסין אודלי, פול רוג'רס וג'יימס בות'.
תקציר העלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
שחקנים ודמויות

| שחקן/ית | דמות |
| --- | --- |
פיטר פינץ': אוסקר ויילד
ליונל ג'פריס: ג'ון דאגלס, המרקיז ה-9 של קווינסברי
ג'ון פרייזר: "בוזי" (לורד אלפרד דאגלס)
ג'יימס מייסון: סר אדווארד קרסון
נייג'ל פטריק: סר אדווארד קלארק
איבון מיטשל: קונסטנס ויילד
מקסין אודלי: אדה לברסון
פול רוג'רס: פרנק האריס
ג'יימס בות': אלפרד ווד
הפקת הסרט

הסרט צולם בטכנירמה, והיה לאחד משני סרטים אודות ויילד אשר שוחררו בשנת 1960, הסרט האחר הוא "אוסקר ויילד". לדברי מעצב ההפקה קן אדם, המפיק אירווינג אלן הקים ארבעה חדרי עריכה לצורך ההפקה, אשר פעלו במקביל לשלב הצילומים; צורת העבודה הזו איפשרה לסרט להיות מוקרן על מסכי הקולנוע של הוסט אנד שבעה השבועות בלבד לאחר תחילת הצילומים.
ביקורות ותגובות

בביקורת שלו על הסרט, בוזלי קראות'ר כתב: "מר ויילד בעצמו לא יכול היה לצפות כי האישיות הנדירה שלו או המפגשים המצערים שלו עם הצדק הבריטי... יזכו לעיבוד דרמטי אוהד יותר. בהשוואה לסרט בריטי אחר באותו הנושא, אשר עלה לאקרנים [בניו יורק] בשבוע שעבר, סרט זה מרשים יותר בכל אופן, למעט אחד". קראותר מסכם את הביקורת, ואומר: "הדבר היחידי הוא שאתה תוהה האם זו הצגה אמיתית [של האירועים], האם מר ויילד היה אצילי והרואי כמו שהוא מוצג [בסרט]. ואם הוא אכן היה כזה, מה הוא עשה עם אותם גברים צעירים זולים ומפוקפקים? זה נראה לנו כאילו הם מנסים לטייח מקרה מאוד לא נעים, בין הידועים ביותר לשמצה, בהיסטוריה הספרותית".
המגזין וראייטי דיווח: "פיטר פינץ' נותן הופעה מרגשת ועדינה בתפקיד המחזאי, החווה מפח נפש. לפני נפילתו, הוא מעניק לאדם את הקסם אשר ללא ספק היה לו .... ג'ון פרייזר, בתפקיד לורד אלפרד דאגלס הצעיר והנאה, מוצג, כראוי, כיהיר, אנוכי, נקמני ורגזן, ומערכת היחסים בין השניים מובנת יותר. בהשוואה לסרט "אוסקר ויילד", סרט זה נחות ממנו בסיקוונס בית המשפט. ג'יימס מייסון לא מספק את העוצמה ואת ההיגיון המר, ההכרחיים לחקירתו הצולבת והדרמטית של וויילד, כאשר הוא ניצב על דוכן העדים".
מועמדויות וזכיות בפרסים

הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב עבור הסרט הזר הטוב ביותר בשפה האנגלית. פיטר פינץ' זכה בפרס באפט"א עבור השחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי, ובנוסף הסרט היה מועמד לעוד ארבעה פרסי באפט"א נוספים (לרבות: הסרט הבריטי הטוב ביותר והסרט הטוב ביותר; ג'ון פרייזר היה מועמד לפרס השחקן הבריטי הטוב ביותר). פיטר פינץ' (בתיקו עם במבנג הרמנטו) זכה גם בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
השפעה

הסרט שימש השראה עבור סרטון לקידום מכירות הסינגל "We Love You" של הרולינג סטונז; בסרטון משנת 1967, בבימויו של פיטר וייטהד, השתתפו מיק ג'אגר בתפקיד אוסקר ויילד, קית' ריצ'רדס בתפקיד המרקיז ומריאן פיית'פול בתפקיד בוזי.
הערות שוליים

↑  Release information from the BFI National Archive Film & TV Database
↑  Alexander Walker, Hollywood, England, Stein and Day, 1974 p138
↑  A Kubrick Masterclass with Sir Ken Adam, Hosted by Sir Christopher Frayling, from The Script Factory
1 2  Wilde Absolved: Writer's 'Trials' Get New Examination, a 28 June 1960 review from The New York Times
↑  The Trials of Oscar Wilde, a 1960 review by Variety magazine
↑  "2nd Moscow International Film Festival (1961)". MIFF. אורכב מ-המקור ב-2013-01-16. נבדק ב-11 בנובמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Oscar in Popular Culture, from Issue no 45 (July 2008) of The Oscholars
נורמה אליאנדרו

| --- | --- |

 לידה:  2 במאי 1936 (בת 88) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 מדינה:  ארגנטינה 
 תקופת הפעילות:  מ-1952 
 בן או בת זוג:  אוסקר פרגינו 
 צאצאים:  אוסקר פרגינו הבן 
 פרסים והוקרה:  פרס יהלומי קונקס (2001) 
 פרופיל ב-IMDb
 
נורמה אליאנדרו רובלדו (ספרדית: Norma Aleandro Robledo; נולדה ב-2 במאי 1936; בואנוס איירס, ארגנטינה) היא שחקנית, תסריטאית, במאית תיאטרון וסופרת ארגנטינאית מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1987 על משחקה בסרט "גאבי: סיפור אמיתי".
אליאנדרו נחשבת לשחקנית הקולנוע הארגנטינאית הטובה בכל הזמנים והיא השחקנית הארגנטינאית היחידה שהייתה מועמדת לפרס האוסקר.
ביוגרפיה

אליאנדרו נולדה בבואנוס איירס, בתם של זוג השחקנים מריה לואיסה אליאנדרו ופדרו אליאנדרו.
במהלך שנות ה-70 הגיעה לתודעה הציבורית בארגנטינה בשל דעותיה הליברליות כנגד חונטה צבאית אשר שלטה במדינה באותה העת, היא הוגלתה על ידי השלטון הרודני לאורוגוואי ולאחר מכן עברה לגור בספרד.
היא חזרה למולדתה רק לאחר נפילת השלטון הצבאי בשלהי 1982.
החלה את דרכה בקולנוע המקומי עם הופעות בסרטים "המהפכה של מאדאם שבע" ו"הפסקת האש" שהיה מועמד לאוסקר.
פרצה ב-1985 בסרט הארגנטינאי זוכה פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר "הסיפור האמיתי", על תפקידה בתור הדמות הראשית אליסיה דה איבנז זכתה אליאנדרו בפרס השחקנית הטובה ביותר במסגרת פסטיבל קאן.
בשנת 1987 הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב על תפקידה כפלורנסיה בדרמה האמריקאית-מקסיקנית "גאבי: סיפור אמיתי", בכך הפכה אליאנדרו לשחקנית הארגנטינאית הראשונה והיחידה עד היום שהייתה מועמדת לפרס אוסקר.
תפקידה הראשון בארצות הברית היה תפקיד קטן בקומדיה הרומנטית "בני דודים", הופיעה ב-1991 בסרט הטלוויזיה הפוליטי "מלחמתו של איש אחד".
שיחקה לקראת סוף שנות ה-90 בדרמות ארגנטינאיות כגון: "שמש סתווית", "המגדלור", "חיוך שטותי", "לילה עם סברינה לאב" ו"כל הדיילות עולות לגן עדן".
ב-2001 גילמה את נורמה, אמו החולה במחלת אלצהיימר של רפאל בלבדרה בעל מסעדה הטרוד, בקומדיה מועמדת פרס אוסקר לסרט הזר "הבן של הכלה".
שיתפה פעולה עם שחקנית הטלנובלות המפורסמת נטליה אוריירו ב-2003 בסרט מסע הסוחף "קליאו וסנדרה" שהוגדר כ"תלמה ולואיז של דרום אמריקה", לאור העלילה הדומה בין שני הסרטים.
ב-2004 גילמה את גלוריה דלי, אימה היהודייה ההיסטרית של לני אשר מזמינה לארוחת ערב את חברה הפלסטיני בקומדיה המשפחתית אשר זכתה להצלחה בישראל "רק בן אדם".
באותה שנה הופיעה גם בדרמה האינטימית "לגור עם עוזרת בית" בה גילמה את בבה, גרושה אלכוהוליסטית המוותרת על עוזרת ביתה אשר הייתה נאמנה שלה במשך שלושים שנה.
השתתפה ב-2007 בדרמה של ג'יימס אייבורי "העיר של היעד האחרון שלך".
בשנת 2012 החלה להופיע בסדרה "En terapia", הגרסה הארגנטינאית של הסדרה הישראלית בטיפול.
חיים פרטיים

לאליאנדרו בן יחיד מנישואיה לשחקן אוסקר פרגינו.
פילמוגרפיה

מוות ברחובות (1952)
רומיאו ויוליה (1962) - סדרה
הבית של המדינה (1962) - סדרה
הקומה העליונה (1962)
לאהבה יש פרצוף נשי (1964) - סדרה
ארבע נשים לאדם (1966) - סדרה
כינוי נאה (1966) - סדרה
אנשים עימי (1967)
העצלן (1969)
יורשים (1970) - תסריטאית
שבעת המטורפים (1972
הפסקת האש (1974)
הסיפור הרשמי (1985)
גבי: הסיפור האמיתי (1987)
בני דודים (1989)
אני לא צריך להגיד מאה פעמים (1990)
סימנים חיוניים (1990)
אמנויות מיוחדות (1990)
המלחמה של אדם אחד (1991)
הקברים (1991)
קרלוס מונזון, המשפט השני (1995)
שמש סתווית (1996)
El faro ‏(1998)
לב מואר (1998)
לילה עם סברינה אהבה (2000)
הבן של הכלה (2001)
דליפה (2001)
כל דיילת מגיעה לשמים (2002)
תשוקה (2002)
קלאופטרה (2003)
הו, ג'וני (2004)
18-ג' (2004)
אהובים (2004)
במיטה (2004)
זהות אבודה (2005) - סרט קצר
גזעי (2006)
עיר היעד הסופי שלך (2007)
פאקו (2009)
מוזיקה בהמתנה (2009)
אניטה (2009)
אנדרו לא רוצה לישון (2009)
עניין של עיקרון (2010)
לזרוע משפחה (2010)
משפטי האי-שלמות של גדל

.
משפטי אי-השלמות של קורט גדל הם צמד משפטים יסודיים בלוגיקה מתמטית, הענף החוקר את יסודות הלוגיקה בכלים מתמטיים, שהוכחו על-ידי גדל בשנת 1931. משפטים אלו הם מהמשפטים המפורסמים ביותר במתמטיקה וזכו לשפע התייחסויות פילוסופיות ותרבותיות הן בגלל ההשלכות של משפטים אלו בפילוסופיה של המתמטיקה ובלוגיקה והן בגלל שהמשפטים עוסקים בגבולות של מה שניתן להוכיח בתוך מערכת פורמלית: הם מראים מתמטית כי קיים גבול למה שאפשר להוכיח באמצעים מתמטיים. גם הנושא הזה של התייחסות עצמית הפך אותם למעוררי עניין.
המאה ה-19 ידעה ערעור באמון המדע בידע של האדם בכלל ושל המדען בפרט. בני-אדם החלו להיות מובנים כסובייקטיביים בהכרח ולכן פותחו דרכי הגדרה חדשות של מהו ידע, שתסתמכנה על כלים,  שאינם האינטואיציה או ההבנה הפרטית של המדען. מי שהוביל את השינוי היו תחומי המתמטיקה והלוגיקה. אחד מהנסיונות להגדרת ידע באופן שאינו תלוי באדם הפרטי היה פניה לאמצעים מכניים. אחת השאלות שעלתה הייתה האם ניתן להגדיר את כל הידע המתמטי באמצעות מערכת הסק הניתנת לתיאור מכני לחלוטין. משפטי אי-השלמות הראו כי שום מערכת אקסיומות והסק עקבית הניתנת לתיאור מכני ומסוגלת לתאר את המספרים הטבעיים אינה יכולה להיות שלמה - כלומר להוכיח או להפריך כל טענה. בפרט נובע מכך שהיא אינה יכולה להסיק את כל המשפטים האריתמטיים האמתיים.
במשפט הראשון, גדל הראה שכל מערכת אקסיומות אפקטיבית ועשירה מספיק (כזו המכילה חלק מספיק גדול מאקסיומות האריתמטיקה) שהיא עקבית, היא בהכרח לא שלמה, משמע שקיימות טענות שלא ניתנות להכרעה, כלומר שלא ניתן להוכיחן או להפריכן באמצעות מערכת האקסיומות. בכך גדל שם קץ לניסיונות רבים לבנות מערכת אקסיומטית כוללת שממנה תנבע כל המתמטיקה.
במשפט השני הראה גדל תוצאה עוד יותר חזקה, והיא, שאף אם המערכת עקבית, לא ניתן להוכיח את עקביותה מתוך המערכת.
המשפטים מצוטטים בתרבות הפופולרית בצורות שונות, לעיתים שגויות, ובפרט יש בלבול סביב השאלה האם המשפטים טוענים ש־"קיימות טענות אמיתיות שלא ניתן להוכיח". המשפטים מוכיחים שעבור כל מערכת כמתואר לעיל קיימת טענה על מספרים טבעיים שהיא אמיתית אך אינה ניתנת להוכחה במערכת. עם זאת, קיים גם משפט לכאורה הפוך, משפט השלמות של גדל, שקדם למשפטי האי־שלמות, שטוען שבכל מערכת כזו אפשר להוכיח כל טענה הנכונה בכל מודל המתאים למערכת (כלומר בכל פרשנות אפשרית של המערכת). משילוב שני המשפטים נובע שכל מערכת עקבית לתיאור המספרים הטבעיים אפשר לפרש בצורות שונות, שחלקן שונות מהדרך הרגילה בה אנו תופסים את המספרים הטבעיים. כלומר אפשר להתאים להן מודל שאינו מודל המספרים הטבעיים הסטנדרטי. הטענות שאינן ניתנות להכרעה יהיו אמיתיות בחלק מהמודלים הללו, ושקריות באחרים.
מבוא לא פורמלי

מראשית ימי המתמטיקה ועד למאה ה-20 פעלו המתמטיקאים מתוך הנחה שבטיפול בכל טענה מתמטית ייתכנו רק שני כיוונים: ניתן להוכיח את הטענה, או לחלופין ניתן להפריכה (כלומר להוכיח שהטענה אינה נכונה). גם אם קשה מאוד לפתור בעיה מסוימת, הרי אם יושקעו בה מאמץ וכישרון במידה מספקת – תימצא לה הוכחה נאותה. דויד הילברט, גדול המתמטיקאים בתחילת המאה העשרים, ידע שזו הנחה שלא זכתה להוכחה, אך הוא היטיב לתארה באומרו:
ההכרה ביכולת לפתור כל בעיה מתמטית היא תמריץ עז לכל מי שטורח על הפתרון. אנו שומעים בתוכנו את הקריאה המתמדת: הנה הבעיה, מצא את פתרונה, אתה יכול לעשות זאת בכוח המחשבה בלבד, כי במתמטיקה לא ניתקל בחוסר יכולת לדעת.
בשנת 1931 הוכיח הלוגיקן קורט גדל (Gödel), במאמרו "על טענות שאינן ניתנות להוכחה בפרינקיפיה מתמטיקה ובמערכות דומות", שהנחה זו שגויה.
מבוא לא פורמלי > משפט האי-שלמות הראשון של גדל

משפט האי-שלמות הראשון של גדל, שהפך לאבן פינה בלוגיקה המתמטית, הוסיף אפשרות שלישית לגורל הצפוי לטענה מתמטית. המשפט קובע כי בכל מערכת לוגית מקיפה, ניתן לבנות באמצעות אלגוריתם טענות שמחד אינן ניתנות להוכחה ומאידך אינן ניתנות להפרכה מתוך אותה קבוצת אקסיומות. הטענות הנבנות דומות מאוד לפרדוקס השקרן (פרדוקס שבו אדם מסוים אומר "אני שקרן"), אך שונות ממנו, שכן לא נטען בהן שהן אינן נכונות. ההוכחה הפורמלית של המשפט מראה בצורה קונסטרוקטיבית כיצד ניתן לבנות טענה פורמלית האומרת "לא ניתן להוכיח אותי".
במשך שנים לאחר פרסום המשפטים רווחה ההנחה שאמנם קיימות טענות שלא ניתן להוכיח או להפריך אך הן "לא טבעיות", כלומר לא סביר שבמהלך פיתוח סטנדרטי של תורה מתמטית ניתקל במשפטים כאלו. ההנחה הזו התבררה כשגויה באופן קיצוני בעקבות הוכחת העצמאות של השערת הרצף. השערת הרצף שהוצעה על ידי גאורג קנטור, טוענת כי לא קיימת קבוצה שעוצמתה גדולה מזו של המספרים הטבעיים וקטנה מזו של המספרים הממשיים. השערה זו נחשבה לאחת מהבעיות הפתוחות המרכזיות במתמטיקה בתחילת המאה ה-20 (זו הבעיה הראשונה ברשימת 23 הבעיות של הילברט). בשנת 1937 הוכיח גדל כי לא ניתן להפריך השערה זו במסגרת אקסיומות ZFC ובשנת 1963 הוכיח פול כהן כי לא ניתן להוכיח השערה זו במסגרת ZFC.