stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נשמה
גישות לרעיון הנשמה

קיימות גישות רבות לתפיסת הנשמה, חלקן דתיות וחלקן חילוניות. התפיסות נבדלות בביטויין בספרות, בכתבי דת ובשפה.
נשמה כמהות החיים: על פי גישה זו, נשמה היא עצם העובדה כי אדם מסוים הוא חי, ולא גורם פיזיקלי פשוט. תפיסה זו מצמצמת את הגדרת הנשמה, לעצם העובדה כי האדם מסוגל למצוא משמעות במציאות שסביבו.
נשמה כביטוי לתודעה: על פי גישה זו, הנשמה היא ביטוי לחלק של תודעת האדם אשר מבטא את יכולתו של האדם להתבונן בעצמו ובעולם ולהיות במצב של מודעות סביבתית, בניגוד לחלקים בתודעה שמהותם להגיב כלפיו. במקרה זה, מזוהה הנשמה עם מושג הנפש, כביטוי לפן הרגשי והחוויתי, המעיד על כך שישות מסוימת היא יצור חי, השונה מבחינה פילוסופית ממנגנון פיזיקלי מורכב אחר.
על פי תפיסה זו, נשמה היא הגורם המבדיל בין אדם למכונה מורכבת, ומציבה אותו כגורם סובייקטיבי, בעל ערכים אותם הוא מסוגל להשליך על המציאות החיצונית.
נשמה כישות עצמאית: על פי גישה זו, נשמה היא ישות ממשית, חסרת צורה, המסוגלת לקיום שאינו מחויב ותלוי בקיומו הגופני של האדם. כאשר היא נמצאת בגוף היא מהווה המנוע הפנימי ומרכז הבקרה והשליטה שלו, וכאשר היא עוזבת אותו באופן חלקי (בשינה) או לצמיתות (במוות), הגוף מאבד את חיוניותו והופך לחפץ דומם, שאין לו זרם תודעה סובייקטיבי. על פי תפיסה זו, לנשמה קיום במישורים שאינם פיזיים, ועל כן היא כפופה לחוקיות שונה מהחוקיות הפיזיקלית (למשל היא יכולה להיות בכמה מקומות בו זמנית).
מרבית המצדדים בגישה זו סוברים שהנשמה מתקיימת גם לאחר מות הגוף עצמו, במישור המנותק מהמישור הגופני הרגיל. אמונה כזו עשויה להיות קשורה לאמונה בתיקון הנפש, חיי אלמוות, חיי העולם הבא, וגלגול נשמות.
ההסבר לצורך לדבר על נשמה לאדם בגישה הזו, הוא בפשטות העובדה שיש לכל אדם אני ואישיות משל עצמו. איזו ישות תודעתית שתופסת את העולם ומתבוננות בו מבחוץ, שהעיניים משמשים לה ככלים להתבונן והאוזניים ככלים לשמוע, אבל היא מעבר לכך.
בנוסף, ההתבוננות בזרם התודעה הסובייקטיבי של האדם שמכיל מחשבות, מילים, דימויים ותחושות וקיים בכל רגע, המופסק בשינה או בעילפון, וחזרתו של זרם התודעה בהתעוררות בבוקר לנקודה האחרונה שבה הופסק לפני השינה, מתוך אוריינטציה נפשית ברורה ללא כל בלבול או שכחה, דבר דומה יש בסוגי זיכרון שאינם צורכים חשמל כדי לזכור נתונים. האדם המתעורר זוכר בדיוק מי הוא, מה ייעודו, רצונותיו והדברים האחרונים שעשה לפני שנרדם. ההסבר לפי דתות שונות הוא עזיבה ארעית של הנשמה בעלת התודעה והזכירה את הגוף ועלייתה לעולם העליון הנסתר, ובמצב של עוררות, חזרתה של הנשמה לשכון בגוף. מקרה של תרדמת, יכול להיות מוסבר באופן דומה: הנשמה עוזבת את הגוף אך אינה שבה אליו.
עניין נוסף שמוסבר לפי גישה זו הוא התהליך של טרנספורמציה של רעיון ומחשבה מופשטת שאין לה מקום מיוחד, שהופכת ומיתרגמת למעשה ופעולה. כיצד קורה שאדם חושב לרוץ, וכתוצאה מאותה מחשבה מתבצעים בגופו תהליכים פיזיוביולוגיים, שבהם המחשבה הזו שאין לה ממשות פיזית מייצרת פולסים חשמליים בנוירוני המוח, שמתחילים את השרשרת של הפעילות הזו, עד שלבסוף השרירים מתכווצים והאדם מתחיל לרוץ?
תפיסת הנשמה ביהדות > בתורת הקבלה

בתורת הקבלה יש הרחבה ופירוט של הנושא. על פיה באדם חמישה חלקים רוחניים, כאשר השניים העליונים קשורים לתופעת הנבואה:
נפש, רוח, נשמה, חיה ויחידה (נר"ן ח"י).
ישנם הרבה פירושים בקשר לכוחות האלו. אחד מהנפוצים[דרוש מקור]:
נפש - היא הכוח הנפשי שמחיה את המערכת הביולוגית והרגשית של האדם. "כי הדם הוא הנפש".
רוח - היא ההכרה הגלויה של האדם הַמֶּחְשָׁב (mind). התודעה הרגילה של האדם סובייקטיבית ורלטיבית בדרך כלל. "רוח האדם העולה מעלה מעלה".
נשמה - היא העל מודע העמוק של האדם. הגרעין האישיותי הפנימי שלעולם לא משתנה ולא מתקלקל. מכוחה רוצים, נדחפים ועושים דברים שאין מבינים את פשרם. לפעמים היא שולחת רמזים בחלומות. הנשמה טהורה תמיד והאדם איננו יכול לפגום אותה, אלא לעמעם את הופעתה והתגלותה בו.
חיה - נשמת הנשמה. היא חלק פנימי יותר, שמחובר אל כללות האומה הישראלית.
יחידה - יחידה שבנפש, היא ממד פנימי עוד יותר, שהיא מחוברת עם ה' ואינה יכולה להינתק ממנו, ומכוחה מוכן היהודי למסור את נפשו על קידוש השם.
מכאן שיש באדם רבדים עליונים ותת מודעים של "אני", שאחד סמוי יותר ממשנהו ויותר כוללני ומתאחד עם הסביבה והיקום, עד שברמה העליונה והנסתרת ביותר, ישנה התאחדות בין בני האדם לבין עצמם ובינם לבין האלוהים.
תפיסת הנשמה ביהדות > נשמה יתרה בשבת

על פי המסורת היהודית, בשבת מתווספת לאדם היהודי, נשמה נוספת, ששוהה בגוף למשך השבת, רש"י מסביר שתוספת הנשמה בשבת, גורמת לכך שניתן לאכול יותר מאשר בדרך כלל, ואין נפשו קצה עליו, אולם בספרות הקבלה והחסידות מבואר שהנשמה היתירה גורמת להרגשת התעלות רוחנית, לשומרי השבת.
הנשמה בפילוסופיה

הדיון לגבי קיום הנשמה החל כבר בימי הפילוסופיה היוונית. אפלטון טען לקיום הנשמה הנצחית בדיאלוג "מנון" אך היו פילוסופים שהתנגדו לו. אריסטו למשל, סבר שאין נשמה, אך ייחס לכל חומר תכונות "נשמתיות" כרצון ומטרה. בפילוסופיה המודרנית התפתחו שלוש גישות עיקריות:
המטריאליזם שתומכיו טוענים שניתן להסביר את כל פעולות האדם במסגרת של פעולות פיזיקליות וכימיות, לרבות חשיבתו והכרתו של האדם ובעצם אין האדם שונה מכלל החומר בטבע.
הדואליזם שתומכיו טוענים שהאדם מורכב מגוף ונפש גם יחד. לדבריהם, לא ניתן להסביר את הדברים שנתפסים שלא באמצעות החושים, כמו רגשות ומחשבות כחומריים. יתר על כן, מהיכרותנו עם עולם הטבע בלתי הגיוני לומר "חומר רוצה" או "חומר בעל תודעה".
האידיאליזם שתומכיו סבורים שהאדם הוא רק נפש. הם שואלים שאלה פשוטה: איזו הוכחה ישנה לקיום החומר? הרי אנו מכירים רק את התמונות העולות במוחנו, מי אמר שגם קיים שם משהו מציאותי? לפי גישה זו ייתכן כי היקום כולו מתקיים בנפש האדם בלבד ואין לו קיום אובייקטיבי.
הנשמה והמדע

בדרך כלל המונח נשמה אינו מתאר ישות פיזיקלית (כלומר ישות בעלת אנרגיה או מסה) ולכן במקרה כזה המדע מתייחס לנשמה כאל גורם מטאפיזי שקיומו אינו ניתן להפרכה באמצעות ניסויים, כך שגם אם היא קיימת ומשפיעה, לא ניתן להוכיח זאת. לפיכך, אין חקירה של המושג "נשמה" במסגרת המחקר המדעי, וכל התאוריות בעניין אינן מדעיות אלא פילוסופיות. עם זאת, המחקר המדעי בוחן את הקורלציה (מתאם) בין תחושותיו ומחשבותיו של אדם לבין תופעות פיזיקליות וכימיות שנובעות מפעילות תאי העצב במוח ומהקשרים ביניהם, או לפעמים מתופעות בחלקי הגוף האחרים.
פוריותו של המחקר המדעי בשיטה זו ניכרת, למשל, בהתקדמות הטיפול במחלות המשפיעות על מצב הרוח וההתנהגות (מחלות נפש) באמצעים פסיכיאטריים. מחקרים שהתייחסו לקורלציה בין מצב הרוח וההתנהגות לתופעות במערכת העצבים, הביא לפיתוח תרופות ואף טיפולים כירורגיים במחלות נפש.
לאור כל זאת, הדיון בנשמה כישות עצמאית, או ככזו שיכולה להתקיים במנותק מהמוח או אחרי הפסקת פעילותו והריסת רקמותיו, אינו נעשה במישור המדעי, אלא במישור הפילוסופי, הרוחני והדתי.
סוגיית הטיפול במושג ה"נשמה" בפילוסופיה ובמדע נידונה בהרחבה במסגרת מה שמכונה: הבעיה הפסיכופיזית.
ביטויים

אין לו גרוש על הנשמה - כינוי לאדם ללא אמצעים כלכליים. תפרן.
לֹא נוֹתְרָה בּוֹ נְשָׁמָה (מלכים א פרק יז) - כמעט מת.
נשמת הדברים - התוכן הרעיוני שבהם שנותן להם טעם ומשמעות.
גילוי נשמה - התגלות רוחנית פנימית של האדם.
נשמה שלי - כינוי חיבה עממי.
החזיר את נשמתו - כינוי לפטירה.
כל עוד נשמה באפו - כל עוד הוא חי.
נתן את הנשמה - עשה משהו במסירות ובהתלהבות.
לעילוי נשמת - מתנה, לימוד או מעשים טובים הנעשים על מנת להשיג "עילוי נשמה" - מצב בו הנשמה מתקדמת בגן עדן או יוצאת מהגיהנום.
נר נשמה - נר זיכרון, שמדליקים ביום השנה לפטירתו של אדם קרוב.
הוציא לו את הנשמה - טרטר אותו כהוגן, ביטוי סלנגי המתאר התעמרות של אדם אחד באדם אחר.
נשמת כל חי - שם תפילה
בעל תשע נשמות - כינוי למי שמצליח להנצל מצרה, סכנה, או לשקם את עצמו ממצבים קשים פעם אחר פעם.
נשמה טובה - לשון סגי נהור המיוחסת לאנשים שאינם חיוביים במיוחד.
פרחה נשמתו - חווה פחד נוראי או פשוט מת.
מכר את נשמתו לשטן - נאמר על אדם שמשתף פעולה עם פושעים או אויבים
ראו גם

גלגול נשמות
חיים לאחר המוות
רוח רפאים
החדר הסיני
נפש העולם
שימו לב אל הנשמה
לקריאה נוספת

נשמה, הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ), הוצאת מגיד
הערות שוליים

↑  מסילת ישרים פרק א'
↑  ספר'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'תהלים,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'פרק'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'ל"א,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'פסוק'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'ו'
↑  הרב אברהם יצחק הכהן קוק, עולת ראי"ה, חלק ב', עמ' קנט, ד"ה "כל ישראל"
↑  ליקוטי תורה אמור ב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558441605171  BnF: cb133184548 (data)  GND: 4054146-0  LCCN: sh85125350  NDL: 00569351  NKC: ph114376
ABC (רפואה)

ערך זה עוסק בנושאים טיפול בחולה והחייאה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
פתיחת נתיב האוויר
התרשמות מנשימות
ביצוע עיסויי לב
סכמת ABC (או סכמת טיפול בחולה) היא סדר פעולות בטיפול בחולה הנעשות לרוב על ידי שני אנשי מקצוע רפואיים.
הצורה הרגילה של ABC היא Airway (נתיב אוויר), Breathing (נשימה) ו-Circulation (מחזור הדם).
שיטת ה־ABC הומצאה לראשונה ככלי לזכירת סכמת הטיפול בהחייאה, הרלוונטיות כיום (CAB), המשמשת לטיפולים באנשים מחוסרי הכרה או שאינם מגיבים. שיטת ה־ABC עלולה להשתנות בהתאם למקום בו מבצעים אותה, למשל האות C יכולה לשמש כ-Compression (לחיצות) במקום המילה Circulation (מחזור הדם). ל-ABC עלולות גם להיווסף אותיות אחרות, כמו האות D שיכולה לשמש כ-Defibrillator (מכשיר שנועד להחזרת סדירות קצב לב על ידי שוק חשמלי), או Disability (נכות).
ב-2010 יצא האיגוד האמריקני למחלות לב בהנחיות חדשות, לפיהן בהחייאות - במקרי דום לב - יש לבצע תחילה עיסויי לב, ורק לאחר מכן לפתוח נתיב אוויר ולבצע הנשמות - כלומר, לפעול לפי סכמת הטיפול CAB.
היסטוריה

שיטת ה־ABC לזכירת רצף ביצוע ההחייאה הומצאה בתקופה בה הומצא ההליך עצמו, ומהווה חלק חשוב בהחייאות הלב-ריאה.
בעבר היו מספר שיטות לביצוע החייאה, אך הן הניבו תוצאות לא יעילות. ב-1957 פיטר סאפאר כתב את ספרו "ABC של החייאה", שהניח את היסוד להחייאה. מושג חדש זה לווה בקטע וידאו בשם "דופק החיים", שיצרו ג'יימס ג'וד, גיא ניקרבוקר ופיטר סאפאר.
ג'וד וניקרבוקר עם ויליאם קאוונאובן פיתחו את שיטת לחיצות החזה החיצוניות, ואילו סאפאר עבד עם ג'יימס עילם כדי להוכיח את יעילות ההנשמה המלאכותית.
הממצאים המשולבים הוצגו בכנס השנתי של האגודה הרפואית במרילנד ב-16 בספטמבר 1960 באושן סיטי, וזכו להכרה נרחבת במשך העשור שלאחר מכן, בעזרת הווידאו וסיורי ההדרכה עליהם התחייבו התחייבו הממציאים.
שיטת ה־ABC לביצוע החייאה אומצה מאוחר יותר על ידי איגוד הלב האמריקאי, שפרסם באופן רשמי תקנים להחייאה רק ב-1973.
החל מ-2010 איגוד הלב האמריקאי בחר להתמקד בהחייאה בנושא צמצום ההפרעות ללחיצות החזה ושינה את סדר הפעולות ל־CAB: עיסויי לב תחילה, לפני פתיחת נתיב אוויר והנשמות.
חשיבות

בכל רמות הטיפול, שיטת ה־ABC נועדה להזכיר למטפל את סדר הפעולות ואת החשיבות של נתיב האוויר, הנשימה וזרימת הדם. החמצת אחד הנושאים הללו תוביל מייד למות המטופל. שלוש הנקודות הללו כה חשובות לטיפול מוצלח בחולה, עד שהן מהוות את הבסיס להכשרה של מגישי עזרה ראשונה, ואף של המשתתפים בתוכניות מתקדמות להכשרה רפואית (לפרמדיקים, אחיות ורופאים). היפוקסיה (מצב שבו אין מספיק חמצן בדם) עלולה להיות קטלנית, והיא אחת הגורמים הנפוצים לדום לב. דום לב הוא הסיבה העיקרית למוות קליני אצל בעלי החיים, והוא קשור להיעדר זרימת הדם בגוף. מסיבה זו, שמירה על זרימת הדם היא חיונית להעברת חמצן לרקמות ופחמן דו-חמצני אל מחוץ לגוף. מכאן הסדר: נתיב אוויר (A), נשימה (B), ומחזור דם (C): אם דרכי הנשימה של החולה חסומות, נשימה לא תתאפשר וחמצן לא יוכל להגיע לריאות ולהיות מועבר לרחבי הגוף בדם, מה שיגרום לחוסר חמצן ודום לב. לכן הצעד הראשון בטיפול בכל חולה הוא וידוא פתיחת נתיב האוויר. לאחר שאובטח נתיב אוויר פתוח אצל המטופל, יש להעריך את מצב/קצב נשימתו, כיוון שקיימים דברים נוספים העלולים למנוע נשימה, מלבד נתיב אוויר חסום.
יישום בהחייאה

היישום הבסיסי והמיידי של שיטת ה-ABC הוא בהגשת עזרה ראשונה, ומשמש במקרי חוסר הכרה אצל חולים להתחלת טיפול, או להערכת הצורך בטיפול.
בשימוש זה, נדרש המטפל לפתוח את נתיב האוויר ולבדוק את מצב הנשימה. שתי פעולות אלה אמורות לספק הערכה ראשונית: האם החולה דורש החייאה או לא.
במקרה שהמטופל לא נושם, ההנחיות הבינלאומיות שבתוקף כיום דורשות להתחיל לחיצות חזה. בעבר, ההנחיות הורו לבצע בדיקת דופק לאחר הערכת הנשימה לפי ה־ABC, אך בדיקת דופק אינה מחויבת כיום למטפלים ללא ציוד רפואי.
נתיב אוויר > מטופלים מחוסרי הכרה

בחולה מחוסר הכרה העדיפות הראשונה בניהול נתיב אוויר, כדי למנוע היפוקסיה. דוגמאות לבעיות נפוצות בנתיב האוויר של חולה הן חסימת הלוע על ידי הלשון, נוכחות גוף זר, או הפרשות קיא. ברמה הבסיסית, פתיחת דרכי הנשימה מושגת באמצעות הטיה ידנית של הראש תוך שימוש בטכניקות שונות, שהנפוצה ביותר היא הטיית ראש לאחור והרמת סנטר, וישנן שיטות אחרות כגון דחיקת-לסת (במצב של טראומה לרוב), הרלוונטית במיוחד כשחושדים בפגיעה בעמוד השדרה; בחלק מהמדינות השימוש בשיטה זו אינו מומלץ מטעמי בטיחות. אנשים המתורגלים ברמה ובתדירות גבוהה, כגון אנשי שירות חירום רפואי, יכולים להשתמש בטכניקות מתקדמות יותר, כמו צנרור קנה ועוד, לפי שיקול דעתם.
נתיב אוויר > מטופלים בהכרה

במטופל בהכרה, ניתן להבחין בחסימה בנתיב האוויר כאשר ישנן תנועות חזה עם סתירה פנימית (נשימה פרדוקסאלית), כאשר האדם משתמש בשרירי עזר כדי לנשום, כאשר יש היסט של קנה הנשימה, כאשר כניסת או יציאת האוויר רועשת, וכאשר האדם מציג כיחלון.
נשימה > מטופל מחוסר הכרה

במטופל מחוסר הכרה, לאחר שנתיב האוויר נפתח, מעריכים את מצב נשימתו, בעיקר כדי לבחון אם המטופל נושם בצורה תקינה - נשימה תקינה היא בקצב של בין 12–20 נשימות לדקה (במבוגר), אך מספר זה עלול להשתנות בהתאם לגיל. אם מטופל נושם מתחת למספר הנשימות המינימלי, יש לשקול ביצוע החייאה (על פי האיגוד האמריקני למחלות לב). ישנם מטפלים מקצועיים העשויים להשתמש בפרוטוקולים משלהם, כמו של הנשמה מלאכותית.
מטפלים נזהרים מפני טעויות באבחנה בין נשימות אגונאליות (שהן סדרת התנשפויות קולניות המתרחשות בכ-40% מהלוקים בדום-לב) לבין נשימה רגילה.
אם המטופל נושם, המטפל ימשיך עם הטיפול למחוסר הכרה נושם, שעשוי לכלול התערבויות כגון עמדת התאוששות/מתן שוק חשמלי בדפיברילטור, וזימון אמבולנס.
נשימה > מטופל בהכרה / נושם

במטופל בהכרה, או מטופל שיש לו דופק ונושם באופן ברור, על המטפל תחילה לשלול תנאים מסכני חיים כגון התקף אסתמה חמור, בצקת ריאות וכו'. המטפל יאבחן מצבים אלה בהתאם למיומנותו, בעזרת הצעדים הבאים:
בדיקה למצוקה נשימתית כללית, כגון שימוש בשרירי עזר כדי לנשום, נשימת בטן, תנוחתו של החולה, הזעה מוגברת, או כיחלון (ציאנוזיס).
בדיקת סדירות, עומק וקצב הנשימה של המטופל - בנשימה רגילה יש בין 12 ל-18 מחזורים בדקה במבוגר, עם דפוס ועומק קבועים. אם כל אלה חורגים מרגיל, זה יכול להצביע על בעיה בסיסית.
תנועה ועיוות של החזה - החזה אמור לעלות ולרדת במידה סימטרית בשני הצדדים. רופאים יוכלו לקבל אבחנה בסיסית מתנועה או צורה חריגה של החזה במקרים כגון חזה אוויר, חזה דם וכו'.
האזנה לנשימה חיצונית שנשמעת כשקרובים למטופל יכולה לחשוף בעיות תפקוד, כגון רעש שקשוק (מעיד על הפרשות בדרכי הנשימה), או שרנוק (המצביע על חסימה בנתיב האוויר).
בדיקה לאמפיזמה כירורגית שהיא אוויר בשכבה התת-עורית מרמזת על חזה אוויר.
האזנה תוך הקשה על החזה באמצעות מסכת: מקשיבים לחזה ובודקים האם הקול שנשמע תקין או חריג.
אוקסימטר (מד סטורציית חמצן) עשוי להיות שימושי בהערכת כמות החמצן בדם, והערכת יעילות הנשימה.
מחזור הדם

ברגע שהחמצן יכול לעבור לריאות על ידי נתיב אוויר פתוח ונשימה יעילה, יש צורך בזרימת דם כדי להעבירו לשאר הגוף.
מחזור הדם > מטופלים שאינם נושמים

יש צורך בהערכת נוכחות או היעדר זרימת הדם, שנעשית בדרך כלל על ידי לקיחת דופק מהעורק התרדמני (עורק הצוואר, הקרוטיד). בפרוטוקולים מודרניים שלב זה הושמט עבור מטפלים שאינם מנוסים, בשל העובדה שלבודקים עלול להיות קושי במציאת הדופק, וכן כי יש פחות סיכון לפגיעה בלב פועם על ידי לחיצות בחזה מאשר שלא לבצע אותן כלל כשהלב לא פועם. מסיבה זו, מטפלים ממשיכים ישירות להחייאה, ומתחילים בלחיצות חזה, אשר יעילות בהזרמה מלאכותית של הדם. על מנת לפשט הוראה זו לכמה קבוצות, במיוחד ברמת העזרה הראשונה הבסיסית, (C) של Circulation (מחזור הדם) מוחלף ל־CPR (החייאת לב-ריאה) או ל־Compressions (לחיצות). יש לזכור, עם זאת, כי אנשי מקצוע בתחום רפואת החירום עדיין עלולים לכלול בדיקת דופק בסימון ABC, שעשויה להיות כרוכה בצעדים נוספים כגון אק"ג מיידי כאשר יש חשד לדום לב - על מנת להעריך את קצב לב.
מחזור הדם > מטופלים נושמים

במטופלים שנושמים יש הזדמנות לבצע אבחון נוסף, בהתאם לרמת המיומנות של המטפל. ישנן מספר אפשרויות הערכה אפשריות, כמו:
התבוננות בצבע ובטמפרטורת הידיים, בדיקה האם האצבעות או הידיים קרות, כחולות, ורודות, חיוורות, או שהגפיים מנומרים - כל אלה יכולים להיות אינדיקציה לזרימת דם לא תקינה.
מילוי קפילרי - בדיקה שבה מעריכים את העבודה האפקטיבית של נימי הדם. הבדיקה כרוכה בהפעלת לחץ עורי, למשל בציפורניים, וספירת הזמן עד לחזרת הדם. לחיצה במשך 5 שניות, חזרה של מילוי קפילרי עד 2 שניות נחשבת לתקינה.
בדיקת דופק - בדיקת דופק מרכזית ופריפרית. במבוגר, דופק תקין הוא בין 60–100 פעימות בדקה בדרך כלל, במנוחה. בדיקת הסדירות, הכוח, והשוויון בין פעימות.
ניתן לבדוק לחץ דם כדי להעריך סימני הלם.
האזנה ללב, באמצעות סטטוסקופ על ידי אנשי מקצוע רפואיים.
תצפית לסימנים משניים של כשל במחזור הדם, כגון בצקת או קצף מהפה (מעיד על אי-ספיקת לב).
ניטור אק"ג, אשר יסייע באבחון מחלות לב בסיסיות, כמו אוטם שריר לב.
ראו גם

עזרה ראשונה
החייאה
ניהול נתיב אוויר
נשימה
מחזור הדם (דופק, לחץ דם)
שמות רחובות בתל אביב-יפו

שלט רחוב על שמו של המלך ג'ורג' החמישי, מלך בריטניה בתקופת המנדט הבריטי
שלט רחוב על שמו של אליעזר לודוויג זמנהוף, יוצר שפת אספרנטו
שלט הרחוב על שמו של חיים בוגר (בוגרשוב)
השלט בסמטת אלוף בצלות
רחובות תל אביב-יפו קרויים בעיקר על שמות אישים חשובים בתולדות עם ישראל ומדינת ישראל וכן מושגים שונים הקשורים ביהדות, ארץ ישראל והציונות, בדומה למרבית שמות הרחובות בערי ישראל. מלבד רחובות על שם אישים הקשורים בתולדות העיר בעיר מספר רחובות ידועים בעלי שמות ייחודיים ויוצאי דופן או רחובות עם סיפור מיוחד סביב שמם.
שמות הרחובות נקבעים על ידי ועדת השמות של עיריית תל אביב-יפו המחליטה במקביל גם על שמות כיכרות, גנים, גשרים ועוד.
באזור יפו, בה מתגוררים תושבים ערבים רבים, התגלעה לאורך השנים מחלוקת בנוגע לחלק משמות הרחובות ותושבים ערבים מעוניינים לשנותם.
קביעת שמות

השמות הראשונים נתנו עוד קודם להקמת העיר, כאשר אספה כללית של תושבי אחוזת בית בפברואר 1910 החליטה על שמות הרחובות העתידיים. ערב מלחמת העולם הראשונה עברה קבלת ההחלטות לוועד השכונה, שהוסמך להחליט על הענקת שמות חדשים. גדילת העיר הביאה להעברת הסמכות לוועדת התרבות העירונית, שמינתה ועדת משנה לשמות רחובות. ועדה זו הפכה עם השנים לוועדת השמות הערונית.
ב־1925 החליטה עיריית תל אביב כי לא יקראו רחובות על שם אישים חיים. במרץ 1942 קיבלה מועצת עיריית תל אביב תקנון המסדיר את הרכב ועדת השמות העירונית, תפקידה והליך מתן השמות. התקנון גם קובע את מהות השמות הראויים.
אישים

רובם המוחלט של האישים המונצחים ברחובות תל אביב הם אישים יהודים או ישראלים ואף דמויות תנ"כיות. מבין הרחובות שאינם קרויים על שם אישים הקשורים לתולדות העם היהודי נמנים רחובות על שם אישים בעלי חשיבות אוניברסלית (כגון ג'ורג' וושינגטון בפלורנטין או לאונרדו דה וינצ'י ליד הקריה) ומספר רחובות על שם אישים הקשורים לתקופת השלטון הבריטי (כגון המלך ג'ורג' החמישי, הרברט סמואל, ארתור ג'יימס בלפור ואדמונד אלנבי).
ישנם מקרים בהם לשני אנשים עם אותו שם משפחה יש רחובות בעיר. כך למשל יש רחוב על שם י.ל גורדון שהוא ציר רוחב בצפון הישן, ועוד רחוב קטן על שם א.ד גורדון במרחק של 400 צפונית ממנו, בסמוך לבית ספר שנקרא על שמו. דוגמה אחרת היא שקיים רחוב על שם בוריס שץ בצפון הישן, ועוד רחוב על שם גרשון שץ בשכונת מוטניפיורי. כדי להימנע מבלבול בין הרחובות השונים, הרחובות על שם י.ל גורדון ובוריס שץ, נקראים "גורדון" ו"שץ" בהתאמה, בעוד שהרחובות על שם א.ד גורדון וגרשון שץ, נקראים בשמם המלא.
מספר רחובות בעיר נקראו על שם דייר מפורסם ברחוב: אחד העם ברחוב אחד העם וחיים נחמן ביאליק בכיכר ביאליק אשר הרחובות נקראו על שמם עוד בחייהם, ודוד בן-גוריון ואהרן שלוש ששם הרחוב בו גרו שונה לאחר מותם. על שמו של ביאליק נקראו למעשה שני רחובות: רחוב ביאליק בו גר וכן גם שדרות ח"ן. סימטה נוספת, סמטת אלוף בצלות נקראת על שם יצירתו "אלוף בצלות ואלוף שום". מספר רחובות קרויים על שם אישים אשר מאורעות היסטוריים הכרוכים בהם אירעו בסמוך להם:  רחוב על שמו של חיים ארלוזורוב נקרא בסמוך למקום הירצחו וכך גם סיפורו של רחוב הארבעה - בו נהרגו 4 חברי ההגנה.
דרכים

מספר רחובות נקראו על שם מקום שאליו הוליכו, כגון "דרך הים", "דרך חיפה", "דרך פתח תקווה", "דרך לוד", "רחוב האוניברסיטה" ורחוב "המסילה". במרוצת השנים הוחלפו שמות הרחובות הללו, בהתאמה, לרחוב אלנבי, דרך נמיר, דרך בגין, דרך חיים בר-לב ורחוב חיים לבנון, ורחוב החרש ורק השם דרך יפו עדיין מרמז על היעד שהרחוב מוביל אליו. רחוב הירקון המוביל צפונה אל נחל הירקון נקרא עדיין כך. רחוב סלמה נקרא אף הוא על שם הכפר הערבי סלמה שהוביל אליו, אולם לאחר מלחמת העצמאות שונה שמו לדרך שַׁלְמָה, על שם היישוב היהודי שהתקיים במקום עוד קודם לכן עד תקופת בית שני, על מנת לשוות לו צליל עברי ולחזק את הקשר להיסטוריה היהודית במקום הערבית. למרות השינוי הרשמי, השם הקודם כבר הושרש והרחוב נקרא לרוב סַלַמֶה.
שמות רחובות בעלי הקשר מקומי

מספר רחובות קרויים על שמו של אתר סמוך או אתר שהיה בעבר בסמוך לתוואי הרחוב כמו גם על שם אישיות או דבר הקשורים לסביבת הרחוב:
רחוב הרכבת נקרא על שם מסילת הרכבת יפו–ירושלים שעברה פעם בתוואי הרחוב ופורקה בהדרגה עד שנות ה-70.
רחוב הפרדס (ליד גן העיר) על שם הפרדס של שרה איטה פלמן שהיה במקום. לידו גם רחוב הדסה על שם גן הדסה, שמו הנוסף של הגן, על שם בית החולים הדסה שתוכנן לקום במקום.
רחוב העלייה - בהמשך רחוב אלנבי. ברחוב זה היה בשנים 1923–1937 בית עולים ומשרד לשכת העלייה. בית העולים הוקם לאחר שבית העולים ביפו נעזב לאחר הטבח במאורעות תרפ"א. בית הספר ביאליק רוגוזין בנוי על חורבות בית העולים.
ברחוב הצורפים וברחוב החלפנים ביפו אכן פעלו אנשי מקצוע אלה. החלפנים שירתו בעיקר את באי נמל יפו.
רחוב התערוכה (קטע בין שדרות רוקח והירקון) נקרא על שם יריד המזרח שפעל במקום.
רחוב השוק בשכונת פלורנטין - חלק משוק לוינסקי.
ברחוב הדואר ביפו, בפינת שדרות ירושלים היה בית הדואר הראשי של יפו בתקופת המנדט ובמקום פועל כיום סניף של דואר ישראל והנהלת השירות הבולאי.
רחובות בסביבת היכל התרבות נקראים בשמות הקשורים בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, שההיכל הוא משכנה: שמה הרשמי של הכיכר הוא "כיכר התזמורת ע"ש ליאונרד ברנשטיין", ושני רחובות המתחברים אליה נקראים על שם המייסד, ברוניסלב הוברמן, והמנצח הראשון, ארטורו טוסקניני (רחוב אחר הגובל בכיכר נקרא בשם תרס"ט, על שם שנת ייסוד העיר תל אביב).
סמטת בית הבד המעוקלת, המחברת בין דרך יפו-תל אביב לרחוב הרצל, נקראת כך על שום בית החרושת הראשון לשמן בתל אביב שהתמקם ברחוב זה.
סמטת בית החיים העוברת בצדו האחורי של בית הקברות טרומפלדור נקראת על שם בית הקברות הסמוך, אלא שעל דרך ההיפוך.
רחובות ביפו

מספר רחובות ביפו אשר נקראו על שם אישים ערביים או עות'מאנים שונו לאחר איחודה עם תל אביב לשמות בעלי הקשר יהודי או נייטרלי. דוגמה ידועה היא שדרות ירושלים שנקראו בעבר על שם המושל הטורקי ג'מאל פאשה. דוגמה נוספת היא רחוב יפת שנקרא בעבר "רחוב עג'מי" (כמו גם שכונת עג'מי אליה מוביל) על שמו של הקדוש הפרסי איברהים אלעג'מי, ושונה ליפת (בן נח), מייסד יפו על פי האגדה, כדי להדגיש את הקשר התנ"כי של יפו. גם סמטאות יפו העתיקה שהוחרבה כמעט במלואה בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל קיבלו שמות עבריים חדשים.
מספר רחובות יפואיים קרויים על שם אישים ערביים, כגון אבן סינא ואבן רושד, אולם אלו הם בעלי חשיבות אוניברסלית ולאו דווקא ערבית או מקומית.
רחובות נוספים ששינו את שמם

מלבד רחובות ביפו, שונו שמותיהם של מספר רחובות נוספים בשטחים שסופחו לעיר תל אביב וכן שמות רחובות ששונו על רקע אחר.
במושבה הטמפלרית שרונה שונו שמות הרחובות: רחוב קפלן נקרא קודם לכן "דרך הים" והוא היה רחובה הראשי של המושבה הפונה לכיוון הים. רחובות דוד אלעזר ואוסוולדו ארניה הניצבים אליו נקראו בתקופת שרונה רחוב כריסטוף הופמן ורחוב גרטן (רחוב הגן) בהתאמה.
טרם כיבוש הארץ על ידי הבריטים גם רחוב אלנבי על שמו של פילדמרשל אדמונד אלנבי נקרא "דרך הים" והיה הרחוב שקישר בין "תל אביב הקטנה" וחוף הים.
רחוב ז'בוטינסקי (ע"ש זאב ז'בוטינסקי) ושדרות בן-גוריון (ע"ש דוד בן-גוריון) נקראו לפני כן רחוב קיבוץ גלויות ורחוב הקרן הקיימת לישראל בהתאמה. שמות אלה "עברו" לרחובות אחרים בעיר הקרויים בשם זה עד היום לאחר מותם של אישים אלו. גם רחוב טשרניחובסקי קיבל את שמו לאחר מותו של שאול טשרניחובסקי ונקרא קודם לכן "רחוב בצלאל". שוק בצלאל שנמצא במקום נקרא כך עד היום והשם בצלאל עבר לרחוב חדש באזור שממזרח לבית העירייה.
רחוב אבן גבירול הוא המשכו הצפוני של רחוב יהודה הלוי. הרחוב קיבל את שמו לאחר קום המדינה אולם תוואי הדרך היה עוד קודם להקמת הרחוב ושמה היה כרחוב הדרומי הממשיך עד למרכז העיר של אז. הבחירה בשלמה אבן גבירול לא הייתה מקרית אלא כמו יהודה הלוי היה מגדולי המשוררים של שירת ימי הביניים של יהדות ספרד. מקרה דומה היה עם רחוב המלך ג'ורג' שנקרא בשם רחוב הכרמל, כמו המשכו הישיר עד היום, אשר לאורכו שוק הכרמל. שם קטע זה של הרחוב, הממשיך צפונה לאזור כיכר מסריק שונה ב-1935 לכבוד שנת יובל הכסף למלכותו של ג'ורג' החמישי. רחוב הכרמל כולו קיבל את שמו רק בשנות ה-20 ונקרא לפני כן "דרך סומייל" שכן הדרך קישרה בין הכפר לבין יפו.
בדרום מזרח העיר רחוב יגאל אלון נקרא בעבר "רחוב גיבורי ישראל" ורחוב משה דיין נקרא "דרך הניצחון".
רחוב מאפו הנמשך מרחוב הירקון לרחוב דב הוז נקרא בתחילה "רחוב הגליל". עדיין יש ברחוב בית מרקחת בשם זה. נתן אלתרמן כתב בשירו "צריך לצלצל פעמיים" כי: "כתובתי הגליל מספר שניים" והתכוון לבית ברחוב מאפו הנמצא ליד הים ("הים לא יחדל מלנהום"). כיום רחוב הגליל נמצא ליד התחנה המרכזית הישנה.
סימון רחובות במספרים

עם קום המדינה סומנו כמה רחובות בתל אביב-יפו במספרים. בשנת 2006 החליטה העירייה לתת שמות לכל הרחובות האלה במסגרת זו נקראו, למשל, רחוב 3833 בשכונת נווה גולן ביפו על שם יונה וולך, ורחוב 3350 ביפו על שם הרב חיים נחום. נכון לשנת 2025, רחובות מסוימים עדיין מסומנים במספרים, כמו רחוב 2040 ברמת אביב.