מיכיל דה רויטר
מלחמת הולנד–אנגליה השלישית

הסכם ברדה (אנ') שסיים את מלחמת הולנד–אנגליה השנייה ביולי 1667 לא הצליח לפתור את היריבות האנגלית-הולנדית ארוכת השנים, שכללה עימותים קולוניאליים כולל הדרת הסוחרים האנגלים ממושבות הולנד והכיבוש האנגלי של המושבה הולנדית לשעבר הולנד החדשה, ואכיפה אנגלית של חוק הניווט. אף על פי שהמתיחות בין שתי האומות פחתה בין 1668 ל-1670, רצונו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת לכבוש את ארצות השפלה הספרדיות כולן או חלק ניכר מהן ולנטרל את הרפובליקה ההולנדית, הוביל לתמיכה הכספית שלו בצ'ארלס השני ולהתקפה האנגלית ללא התגרות והכושלת על צי סמירנה ההולנדי במרץ 1672. הכרזת מלחמה אנגלית נגד הולנד באותו חודש החלה את מלחמת הולנד–אנגליה השלישית, ולאחריה הכרזת מלחמה צרפתית נגד ההולנדים במאי 1672.
זמן קצר לאחר מכן, הוקם צי אנגלי-צרפתי משולב, בפיקודו של ג'יימס, דוכס יורק אדמירל עליון (אנ') עם 62 ספינות מלחמה עיקריות וז'אן ד'אסטרי, רוזן אסטרי (אנ') עם 30 ספינות מלחמה גדולות שיצרו את הפלגה הקדמית.
ההולנדים הופתעו מאירועים אלו, אך בסופו של דבר הצליחו להכין צי חזק של 75 ספינות תחת דה רויטר. עם זאת, בגלל עיכובים בגיוס הצי שלו, הוא לא הצליח לממש את תוכניתו למנוע את החיבור של הצי האנגלי והצרפתי שיצר כוח עדיף על שלו, אז הוא השתמש בשלוש אסטרטגיות שונות כדי להתמודד עם מצבים משתנים בשנתיים שלאחר מכן. ראשית, הוא התכוון לגרום נזק מספיק לספינות האנגליות כדי לדרוש תיקונים ממושכים שלהן במספנות האנגליות הצפופות, כמו בהתקפה שלו בסולביי. בקשר לכך, כאשר דה רויטר זיהה את חוסר הרצון של הצי הצרפתי להיות מעורב בלחימה מקרוב, הוא ניתק פלגות קטנות בכל קרב ימי גדול כדי להרחיק את הצרפתים מהפעולה העיקרית, וריכז את התקפתו על הצי האנגלי עם מספר אוניות נמוך רק במעט מאלו של האנגלים. שלישית, הוא השתמש בשרטונות, שהספינות הגדולות מבין בעלות הברית נאלצו להימנע ממנו, כמקום מקלט בטוח, תוך שמירת הצי ההולנדי שלם עד שיוכל לתקוף את צי בעלות הברית בזמן ובתנאים לפי בחירתו. בדרך זו הוא מנע מהצי האנגלי והצרפתי ליצור את התנאים הדרושים להנחתת כוח פלישה.
לאחר שנסוג תחילה לביטחון שהעניקו לו מי השרטונות סמוך לחוף הולנד עד שהצי האנגלי-צרפתי המשולב פרש כדי לחדש את מי השתייה, תקף דה רויטר את 92 הספינות של הצי המשולב ב-7 ביוני 1672 בקרב סולביי (אנ'). הצי ההולנדי התרכז בפלגה האחורית האנגלית, בעוד החוד הצרפתי של 30 ספינות התרחק מהפעולה העיקרית, וניהל דו-קרב ממרחק עם 10 הספינות הגדולות וחמש הספינות ההולנדיות הקטנות של פלגת אדריאן בנקרט (אנ') מהאדמירליות של זיילנד (אנ'). אף על פי שטקטית לא היה מנצח בקרב זה, הוא שיבש את התוכניות האנגליות-צרפתיות להטיל הסגר על נמלים הולנדים ולהנחית חיילים בחוף ההולנדי, וגם יצר מחלוקת בין בעלות הברית, ולכן היה ניצחון אסטרטגי לדה רויטר. ד'אסטרי ספג גינויים, הן מהצי האנגלי והן על ידי כמה מקציניו שלו על כך שהתרחק מההולנדים ולא הצליח להילחם בהם מקרוב.
לעומת זאת המלחמה ביבשה התנהלה גרוע עבור ההולנדים בשנת 1672, שאותה כינו ה-ראמפיאר (אנ') או "שנת האסון", וזה הוביל להתפטרותו ולאחר מכן לרציחתו של יוהאן דה ויט באוגוסט 1672 ולהחלפת הרפובליקנים באורנג'יסטים. דה רויטר היה פגוע מהרציחות של חבריו, דה ויט ואחיו, אך הסכים להמשיך ולשמש כמפקד הצי. הוא עשה ניסיון לחסום את הצי האנגלי בתמזה עם 30 ספינות במאי 1673 אך הוא כבר יצא לים, ולכן החליט להיפגש עם שאר הצי ההולנדי במימי החוף של סכונפלד, שם עד סוף מאי הוא הרכיב צי של 50 ספינות גדולות יחד עם פריגטות וספינות אש, 64 בסך הכל. המים הרדודים הללו נטרלו את היתרונות המספריים של צי בעלות הברית, שהיו לו 81 אוניות קו וכמה פריגטות, בשני קרבות הסכונפלד (אנ') של 1673, הוא תמרן במיומנות כדי לפגוע בצי בעלות הברית מספיק כדי לאלץ אותם לסיים את המצור שלהם על נמלים הולנדיים. לבסוף, בקרב טסל (אנ') באוגוסט אותה שנה, הצי הקטן יותר של דה רויטר מנע מצי בעלות הברית הגדול יותר להנחית כוחות בחוף ההולנדי ואילץ אותו לסגת. לאחר הקרב על טסל, האשים הנסיך רופרט מהריין, שפיקד על הצי האנגלי, את ד'אסטרי בבגידה בו על ידי לחימה מטווח רחוק נגד לא יותר מעשר ספינות הולנדיות. ד'אסטרי הודה מאוחר יותר שלואי הארבעה עשר, מלך צרפת הורה לו להגן על הצי הצרפתי, למקרה שאנגליה תעשה שלום עם ההולנדים.
הדרגה החדשה של לוטננט גנרל-אדמירל נוצרה במיוחד עבור דה-רויטר בפברואר 1673, כאשר וילם מאורנז' הסטאדהאודר החדש של הולנד וזיילנד, הפך לגנרל-אדמירל. אף על פי שנסיכי אורנג' הבאים, כשהפכו לסטאדהאודר, פיקדו באופן אישי על הצבא ההולנדי כקפטן-גנרל שלו, הם מעולם לא קיבלו את הפיקוד על הצי ההולנדי כגנרל-אדמירל.
עד סוף 1673, ההתנגדות העממית האנגלית למלחמה ולברית עם צרפת, השינויים במדיניות הממשלה והסבירות שהפרלמנט לא ימשיך לספק מימון מלחמה הובילו את צ'ארלס השני לחתום שלום עם הולנד ולסיים את בריתו עם צרפת. לאחר משא ומתן קצר יחסית, אושרר הסכם וסטמינסטר שסיים את המלחמה במרץ 1674.