stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קלקידן
דמויות מרכזיות

קלקידן - נער בן 14 שציוניו מרשימים. הוא אדם סובלני, צנוע אשר מתמודד עם כל קושי בקור רוח.
ניסים - חברו הטוב של קלקידן, הקימו יחד צמד מוזיקלי, משפחתו של ניסים אירחה את קלקידן.
דסטה - אביו של קלקידן, עבד כעובד בשיפוצים, נכנס לחובות, הגיע לבית חולים לחולי נפש.
דובי אנגלרייך - המעסיק של דסטה, ברח מארץ והכניס את דסטה לחובות בסכומים עצומים, היה הגורם העיקרי לפירוק משפחתו של קלקידן.
ענת - עובדת סוציאלית, שבאה לסייע לילדים במשפחה לאחר שדסטה נכנס לחובות.
נתנאל - קלקידן עזר לנתנאל לאחר שביקש עזרה, נתנאל הציע לקלקידן ללכת לרונה לעזרה.
רונה - עובדת סוציאלית, עזרה לקלקידן להשיג מקום מגורים ועבודה.
דני - מדריך מועדון שסידר לניסים ולקלקידן הופעות, היה נגד עזיבתו של קלקידן את פתח תקווה לירושלים.
מסרים מהסיפור

קלקידן עבר הרבה בעיות נפשיות בחייו ומשפחתו גם הייתה איתו במקרים אלו. למרות כל הבעיות הקשות ההתמוטטות הנפשית של האב, האחות שנלקחה מהבית לפנימייה והאח שנשלח למשפחה אומנה, קלקידן ממשיך להצליח בבית הספר, לוקח אחריות, דואג לבני משפחתו, מטפל בהם ומצליח לאחד מחדש את בני המשפחה. לעולם אינו מתייאש. כמו כן, בספר מתואר היחס הגזעני של אנשים בחברה הישראלית כלפי אחרים בעלי צבע עור כהה יותר, אך קלקידן, הדמות הראשית בסיפור, שהוא אדם אופטימי ובעל ראייה חיובית, מכיר ביכולותיו ובכישוריו ומתגבר על כל הקשיים.
ספר זה שומש כלימוד ערך החברות והסובלנות בידי משרד החינוך.
הערות שוליים

1 2  שי רודין, קלקידן מאת דורית אורגד: טרגדיה מודרנית של נער שחור, באתר kriat, ‏5 באוגוסט 2015
↑  יותם שווימר, חדשות הספרות: פרידה מהמשוררת אדריאן ריץ', באתר ynet, 5 באפריל 2012
1 2  znoy, הסופרות דורית אורגד ואורנה בורדמן זכו בפרס הספריות הציבוריות לספרות ילדים 2012, באתר readbooks, ‏5 במרס 2012
1 2 3  דורית אורגד, קלקידן, ספרית פועלים הקיבוץ המאוחד, 2006
↑  קלקידן - דורית אורגד, באתר סימניה
↑  דנה שגב, הסופרת דורית אורגד - "כלת האור", באתר אסימון, ‏16 בדצמבר 2004
↑  בן גיגי טלי, שילוב ערכים בהוראת הספרות: חברות וסובלנות –יהודי אתיופיה בארץ ישראל, באתר meyda education
קלוד סיטבון

| --- | --- |

 לידה:  22 במאי 1943 (בן 81) תוניס 
 ענף מדעי:  חוקר יהדות תוניסיה
 מקום מגורים:  הרצליה
 תאריך עלייה:  1970
 מקום לימודים:  אקול פראטיק דה אוטז אטיד 
 פרסים והוקרה:  אביר במסדר ההצטיינות הלאומי 
 בת זוג:  איילה סיטבון
 מספר צאצאים:  2
 
קלוד סיטבון (נולד ב-22 במאי 1943) הוא סוציולוג ישראלי-צרפתי וחוקר יהדות תוניסיה. שימש כיועצו של טדי קולק בקרן ירושלים בין השנים 2000-1990. עמד בראש אגודת הידידות ישראל-צרפת. בשנת 2000 העניקה לו ממשלת צרפת את עיטור אביר "מסדר ההצטיינות הלאומי" (Ordre national du Mérite) על פועלו המקצועי וההתנדבותי בקידום הפרנקופוניה.
ביוגרפיה

קלוד סיטבון נולד בתוניס לישועה ומרים שנישאו ב-1927. הוא הרביעי מבין חמישה אחים. דודו, שארל חדד, היה הנשיא האחרון של הקהילה היהודית בתוניסיה בין השנים 1951-1958. סיטבון גדל בבית מסורתי ובילדותו התחנך במוסדות מקומיים. כשבגר עזב את תוניסיה ועבר לצרפת.
הוא בוגר ומוסמך לימודי סוציולוגיה באוניברסיטת הסורבון בפריז. את עבודת המאסטר שלו כתב על יהודי סרסל שהייתה אחד הריכוזים היהודיים הגדולים בצרפת. בשנת 1970 שודר בטלוויזיה הצרפתית סרטו של הבמאי סרג' מואטי Le Jasmin Perdu (היסמין האבוד) שמתעד את חיי משפחתו של סיטבון בסרסל.
במאי 1968 היה פעיל במרד הסטודנטים בפריז. בשנת 1970 עלה לישראל ובין השנים 1978-1972 ניהל את התיכון בירושלים של המגמה הצרפתית של עליית הנוער. במסגרת עבודתו בסוכנות היהודית שימש כשליח עלייה והסברה וכנציג ההסתדרות הציונית בפריז בין השנים 1981-1978 ו-1988-1986. בשנים 1986-1981 שימש כמפקח מטעם עליית הנוער. במהלך מלחמת לבנון הראשונה שירת כקצין עיתונות בדובר צה"ל. בין השנים 1990 ל-2000 ניהל את הדסק הפרנקופוני בקרן ירושלים ושימש כיועצו של ראש העיר ירושלים דאז, טדי קולק.
סיטבון נשוי לאיילה, מורה להיסטוריה ולאזרחות. הוא אב לעופר, מרצה למשפטים, ולטלי, אשת הייטק. הוא סב לשישה נכדים ומתגורר כיום בהרצליה.
פועלו > יהדות תוניסיה

סיטבון חוקר זה עשרות שנים את יהדות תוניסיה ופעיל בהפצת הידע בנושא תולדותיהם, מנהגיהם וכן חלקם בשואה. ב-1979 פרסם בנושא, ביחד עם אברהם הטל, ספר מקיף בצרפתית: Regards sur les Juifs de Tunisie (מבטים על יהודי תוניסיה). ב-1986 שימש ביחד עם הטל כיועץ מדעי של התערוכה "מקרתגו לירושלים" שהוצגה בבית התפוצות ושנחנכה בנוכחות ראש הממשלה דאז, שמעון פרס. ב-1989 ערך במשותף עם מספר כותבים ספר נוסף בצרפתית על יהדות תוניסיה Les Juifs de Tunisie - Images et Textes (יהודי תוניסיה - תמונות וטקסטים).
בשנת 1997 הוא ארגן את המסע הראשון לתוניסיה של יוצאי תוניסיה בישראל, ועד לשנת 2011 הוא הוביל לשם קבוצות רבות. בנוסף, הוא הוזמן לתוניס מספר פעמים כדי להרצות בנושא יהודי תוניסיה.
מאז שנת 2009 מתקיים ביד ושם טקס שנתי לזכר יהודי תוניסיה שנספו בשואה, שאותו יזם סיטבון ושאותו הוא מנחה מדי שנה. סיטבון פעיל בהפצת הידע על יהודי תוניסיה גם בפלטפורמות אינטרנטיות שונות, וקיימת אף קבוצת פייסבוק פעילה המוקדשת לפועלו.
סיטבון מרואיין באופן תדיר בתקשורת הישראלית והצרפתית בנושאים הנוגעים לתוניסיה וליהודיה וכן לצרפת. הוא גם פרסם מאמרים רבים בנושאים אלו בעיתונות, בעברית ובצרפתית. בנוסף, הוא מרבה לפרסם מכתבים למערכת בענייני דיומא בעיתון הארץ.
פועלו > פעילות ציבורית ואינטלקטואלית

ב-1995 נבחר לעמוד בראש אגודת הידידות ישראל-צרפת. בשנה זו גם שודרה תוכנית מיוחדת של Bouillon de Culture ("מרק תרבות") על ירושלים בהנחיית איש הטלוויזיה הצרפתי ברנאר פיבו, שהוא סייע בהפקתה. סיטבון היה גם אחד מכותבי המדריך Terre Sainte (ארץ הקודש) שיצא באותה שנה בהוצאת גלימאר. כמו-כן, הוא יצר באותה שנה ביחד עם יעקב אסל (במאי "ניקוי ראש") את הסרט התיעודי "מקסי 145922" שעסק בסיפור חייו של ניצול השואה היהודי-מרוקאי מקסי ליברטי.
בסוף שנות ה-90 ייסד, ביחד עם ד"ר שלמה אלבז, את סדרת "הים שלנו" (mare nostrum) במסגרת הוצאת כרמל, שמטרתה הייתה חיזוק המודעות של אזרחי ישראל לסביבה התרבותית שבה הם חיים, וייצור תחושת סולידריות עם העמים האחרים השוכנים לחופי הים התיכון. במסגרת הסדרה יצאו לאור ספרים של אליאס קנטי, של פרנאן ברודל ושל טאהר בן ג'לון. באותה עת ייסד גם, ביחד עם אלבז ועם פרופ' דוד אוחנה, את הפורום לתרבויות הים התיכון במכון ון ליר. בשנת 2002 יזם, ביחד עם אוחנה ועם דוד מנדלסון, כנס בינלאומי על הגותו של הסופר היהודי-תוניסאי אלבר ממי שאותו הכיר במשך שנים. מאמרי הכנס התפרסמו בספר בצרפתית בעריכתם המשותפת של השלושה. ראיון שקיים סיטבון עם ממי על חייו בתוניסיה בעת הכיבוש הנאצי הופקד למשמר בספריה הלאומית ונמסר גם למוזיאון השואה בוושינגטון.
בשנת 2014 פרסם מבוא לתרגום לצרפתית של הספר אלטנוילנד מאת בנימין זאב הרצל.
פועלו > פעילותו למען השלום

סיטבון הוא פעיל ותיק למען שלום ישראלי-פלסטיני. בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, הוא היה חלק מהוועד הבינלאומי של השמאל לשלום במזרח התיכון שהקים מארק האלטר, ושבו פעלו, בין השאר, גם אלבר ממי וברנאר קושנר. ב-1968 הוא שימש כמנהל ההפצה של כתב העת Éléments שהיווה שיתוף פעולה ראשון מסוגו בין ישראלים, פלסטינים וערבים.
בשנת 1983 סיטבון היה אחד החברים בתנועת "המזרח אל השלום" שייסד שלמה אלבז, ושמטרתה הייתה קידום של פיוס בין ישראלים לפלסטינים ושל השתלבות ישראל במזרח התיכון.
במאי 2003 נטל חלק במסע של 250 אישי ציבור ערבים ויהודים למחנה אושוויץ בהובלתם של הכומר אמיל שופאני והעיתונאי נזיר מג'לי.
בדצמבר 2003 השתתף סיטבון במשלחת הישראלית לחתימה על יוזמת ז'נבה, הצעה להסכם קבע ישראלי-פלסטיני שאותו ניסחו צוותים לא רשמיים בראשות יאסר עבד-רבו ויוסי ביילין.
פועלו > פרסים והכרה

בשנת 2000 העניקה לו ממשלת צרפת את עיטור אביר "מסדר ההצטיינות הלאומי" (ordre national du Mérite) על פועלו המקצועי וההתנדבותי בקידום הפרנקופוניה.
בשנת 2019 הועלה לרשת ראיון עימו במסגרת "רואים את הקולות" - המיזם הלאומי לתיעוד קהילות יהודיות יוצאי ערב ואיראן.
חיבוריו > בעברית

מקרתגו לירושלים. תל אביב: בית התפוצות, 1986.
יהודי תוניסיה. ירושלים: מרכז ההסברה, 1991.
חיבוריו > בצרפתית

Regards sur les juifs de Tunisie [avec Robert Attal]. Paris: A. Michel, 1979
Les Juifs de Tunisie - Images et Textes [et al.]. Paris: Editions du Scibe, 1989.
Terre Sainte [et al.] Paris: Nouveaux-Loisirs, 1995
Jérusalem a 3000 ans [et al.] Paris: Elypresse, 1996
Lire Albert Memmi: déracinement, exil, identité [et al.]. Paris: Factuel, 2002
Les Tunisraéliens: l'intégration des Juifs de Tunisie en Israël/ Nava Yardeni (préface) Jérusalem: Elkana,
2010
Altneuland : roman / Théodore Herzl (préface) Montréal: Éditions du Marais, 2014
חיבוריו > מאמרים בעברית

"יהודי סארסל: התערות וזהות" בתפוצות הגולה יג (1971) 139-128
"יהודי צרפת" בתפוצות הגולה 82-81 (תשל"ז) 150-148
"רובר ידידי". פעמים: רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח 74 (1998) 5-8
"שחרור תוניס בידי בעלות ברית, 7 במאי 1943: מיומנו של אנדרה ז'יד". פעמים: רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח 115-114 (2008). 248-241.[48]
חיבוריו > מאמרים בצרפתית

Les Juifs de Sarcelles Dispersion et Unité 11(1971) 82-96
Un projet incroyablement heureux : le sionisme Dispersion et Unité 16 (1976) 31-40
Réflexions actuelles sur la réalité israélienne: Interview avec Raymond Aron Dispersion et Unité 16 (1976) 106-111
Un journal "Information Juive" Sillages 9-10 (1983) 85-89
Israël banni de la francophonie Les Temps Modernes 2007/2-3 (n° 643-644)
Albert Memmi : vie et oeuvre de l’auteur du Portrait du colonisé La Regle du Jeu, 16 Mars 2020
חיבוריו > מאמרים באנגלית

"The Jews of Sarcelles: integration and identity" Dispersion and Unity13-14 (1971) 209-222
Israel and the Jews of France: Interview with Raymond Aron" Dispersion and Unity 15-16 (1971) 150-157
הערות שוליים

↑  הזמנה לחתונתם של יהושע ומרים סיטבון, תוניס, 1927, באתר מוזיאון "אנו"
↑  Haim Saadoun, Haddad de Paz, Charles, Encyclopedia of Jews in the Islamic World, Brill, 2010-10-01
↑  Prime Video: Le jasmin perdu (Les Femmes aussi), www.primevideo.com
↑  "ENQUÊTE : le jasmin perdu". Le Monde.fr (בצרפתית). 1970-01-02. נבדק ב-2023-04-13.
↑  אברהם שטאל, מבטים על יהודי תוניסיה, Pe'amim: Studies in Oriental Jewry / פעמים: רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח, 1979, עמ' 100–102
↑  Mi-Ḳartago li-Yerushalayim: ha-ḳehilah ha-Yehudit ba-ʻir Tunis, Tel Aviv: Bet ha-tefutsot ʻal shem Naḥum Goldman, 1986. (בhebengfre)
↑  יד ושם - טקס אזכרה ועצרת לזכרם של יהודי תוניסיה שנספו בשואה, באתר https://www.yadvashem.org/he/events/09-december-2009.html
↑  איריס ז'ורלט, ‏השואה שלנו: "אי הזכרת השואה של צפון אפריקה נופלת על סוגיית הקיפוח במערכת החינוך", באתר מעריב אונליין, 24 באפריל 2017
↑  העצרת השנתית לזכרם של יהודי תוניסיה שנספו בשואה, באתר https://collections.yadvashem.org/he/search-results/%D7%9C%D7%96%D7%9B%D7%A8%D7%9D%20%D7%A9%D7%9C%20%D7%99%D7%94%D7%95%D7%93%D7%99%20%D7%AA%D7%95%D7%A0%D7%99%D7%A1%D7%99%D7%94%20%D7%A9%D7%A0%D7%A1%D7%A4%D7%95%20%D7%91%D7%A9%D7%95%D7%90%D7%94?page=1
↑  POUR SAVOIR OU VA CLAUDE SITBON???? | Facebook, www.facebook.com
↑  יאיר אטינגר, "קלוד סיטבון, האם היהודים בתוניסיה צריכים לחשוש?", באתר הארץ, 17 בינואר 2011
↑  Tunisie: les femmes se battent pour leurs droits, parismatch.com (בצרפתית)
↑  קלוד סיטבון, להיזכר ב"ילדי אוסלו", באתר הארץ, 22 בנובמבר 2009
↑  Claude Sitbon's Blog, frblogs.timesofisrael.com (ב־)
↑  הקשר דבריו של קאמי, באתר הארץ, 26 בדצמבר 2001
↑  "Bouillon de culture" Spécial à Jérusalem (TV Episode 1995) - IMDb (באנגלית אמריקאית), נבדק ב-2023-04-13
↑  Terre sainte - Étranger - Encyclopédies du voyage - GALLIMARD LOISIRS - Site Gallimard, www.gallimard.fr
↑  "Maxi, 145922, un aller-retour " de Yaacov Assal et Claude Sitbon, billetterie.memorialdelashoah.org (בצרפתית)
↑  David Mendelson, David Ohana, Claude Sitbon, Lire Albert Memmi: déracinement, exil, identité, Paris: Éditions Factuel, 2002, ISBN 978-2-940313-06-8
↑  אלבר ממי – מילים וביצועים | מוזיקה | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  Albert M. Holocaust testimony (HVT-4260) interviewed by Claude Sitbon, - Collections Search - United States Holocaust Memorial Museum, collections.ushmm.org
↑  Ce vieux pays résolument moderne, The Jerusalem Post | JPost.com (באנגלית אמריקאית)
↑  סיפור לא אישי | ארץ אחרת, באתר eretzacheret.com
↑  Ordre national du Mérite - Nominations, promotions et élévations du 14-11-2000, www.france-phaleristique.com
↑  קלוד סיטבון 103412, נבדק ב-2023-04-13
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268247805171  GND: 1261464419  ISNI: 0000 0000 6695 6890  LCCN: n79087485  NTA: 068259204  RERO: 02-A003835887  SUDOC: 069264996  VIAF: 8666172   WorldCat (עם VIAF): 8666172
קרפדת הקשת מבורנאו

| קרפדת הקשת מבורנאו |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: דו-חיים
סדרה:: חסרי זנב
תת־סדרה:: ניאובטרכיה
משפחה:: קרפדיים
סוג:: קרפדת קשת
מין:: קרפדת הקשת מבורנאו
שם מדעי
 Ansonia latidisca ‏Inger, 1966

קרפדת הקשת מבורנאו (שם מדעי: Ansonia latidisca) היא מין קרפדה ממשפחת הקרפדיים. בית גידולה הטבעי הוא סובטרופי, והיא מצויה בעיקר ביערות לחים ובנהרות של בורנאו. לאחר שלא זוהתה בטבע משנת 1924, בשל אובדן שטחי מחיה, הצליח צוות חוקרים לאתר 3 פרטים ביער גשם טרופי בגבול בין מלזיה לאינדונזיה בשנת 2011.
אורך גופם 30 עד 50 מ"מ, ורגליהן ארוכות ודקות. על הגב יש להן נקודות צבעוניות, ירוקות בהירות, סגולות ואדומות.
הערות שוליים

↑  קרפדת הקשת מבורנאו באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  ארז ארליכמן, בורניאו: חוקרים מצאו קרפדה נדירה אחרי 87 שנה, באתר ynet, 14 ביולי 2011
ערך זה הוא קצרמרבנושא בעלי חיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קלייטוס השחור

ציור מסוף המאה ה-19 המתאר את רציחתו של קליטוס השחור.
קלייטוס (ביוונית: Κλεῖτος) המכונה השחור (ביוונית: ὁ μέλας) היה מצביא מוקדוני שהתפרסם בהצלת חייו של אלכסנדר הגדול בקרב גרניקוס. אם כי מאוחר יותר אלכסנדר רצח אותו במו ידיו בהתקף זעם.
ביוגרפיה

קלייטוס היה בנו של אציל מוקדוני בשם דרופידס. אחותו לניקה הייתה אומנתו של אלכסנדר בילדותו.
קלייטוס התגייס לצבא המוקדוני, ובזכות משפחתו ואומץ לבו עלה בסולם הדרגות. הוא הצטרף למסעו של אלכסנדר לפרס. בקרב גרניקוס ניסו הפרסים להרוג את אלכסנדר, שבלט בקסדתו המעוטרת בנוצות לבנות גדולות. קלייטוס הציל את חייו של אלכסנדר. המקורות מוסרים שתי גרסאות שונות לגבי תקרית זו. לפי דיודורוס ספיתרידטס, מפקד הפרשים מהירקניה, הטיל על אלכסנדר כידון שלא חדר את שריונו, ואלכסנדר הרג אותו ברומח שלו, אך אחיו, רוסאקס,  הצליח להנחית מכה חזקה על קסדתו. הקסדה נשברה ואלכסנדר נפצע קל, אך המכה הממה אותו והוא נפל מהסוס. רוסאקס הרים את ידו כמו להנחית עליו את מכת המוות, אך קלייטוס הצליח לגדוע אותה בטרם הספיק לפגוע באלכסנדר. לפי אריאנוס מיתרידטס, סטראפ איוניה, הוא שהטיל את הכידון באלכסנדר, ואילו ספיתרידטס הוא שביקע את קסדתו. לפי פלוטרכוס, ספיתרידטס הוא שהלם בקסדתו של אלכסנדר, ואילו רוסאקס ניסה להרוג אותו, לפני שקלייטוס הרג אותו. בכל מקרה, התוצאה הייתה זהה: אלכסנדר נפצע קל בלבד וניצל מהנסיונות להורגו.
קלייטוס המשיך לשרת את אלכסנדר בנאמנות, ולאחר הוצאתו להורג של פילוטאס קודם לדרגת ההיפרכוס (מפקד חיל הפרשים) יחד עם הפאיסטיון. ככל הנראה אלכסנדר עשה זאת מתוך הכרת תודה ותו לא. כמו רבים אחרים, ראה קלייטוס בדאגה ובחשש כיצד מלכו הצעיר מעדיף את הפרסים, ה"ברברים" בעיני היוונים, מאשר את האצולה המוקדונית הוותיקה. הוא מונה למושל של באקטריה וסוגידאניה במקום ארטבזוס השני מפריגיה, קלייטוס היה אמור לצאת לשם כדי להתחיל למלא את תפקידו. אולם בשנת 328 לפנה"ס חנה צבאו של אלכסנדר במרקנדה, ויחד עם כמה חברים קרובים שתה אלכסנדר לשוכרה, על פי עדות אריאנוס הוא שתה באופן "שחיקה יתר על המידה את מנהגי הזרים". כמה מידידיו המזרחיים החדשים של אלכסנדר החלו ללעוג למוקדונים, ואלכסנדר השיכור נהנה מהבדיחות, אולם קלייטוס שהיה שיכור לא פחות מחה על כך. אלכסנדר לעג לו וכינה אותו "מוג לב". השניים החלו לריב, ואלכסנדר הושיט את ידו אל חרבו, אולם אחד מאנשיו לקח אותה משם בזריזות. אלכסנדר הזועם הורה להשמיע אזעקה בחצוצרה, אולם המחצצר סירב. חבריו של אלכסנדר הרחיקו במהירות את קלייטוס והוציאו אותו מהחדר. אולם קלייטוס חזר לחדר, והמשיך ללעוג לאלכסנדר, כשהוא שר כנגדו את חרוזו של אוריפידס: "אוי כמה שפלו מידות יוון התרומיות" אלכסנדר הזועם חטף חנית מאחד החיילים, והטיל אותה בלבו של קלייטוס, שמת במקום.
אלכסנדר התאבל מאוד על מותו של קלייטוס, ובמשך שלושה ימים שקל להתאבד. אולם מקורביו שכנעו אותו שקלייטוס תכנן קשר נגדו, ולכן המוות הגיע לו בצדק. הפילוסוף אנכסארכוס, שהיה אחד מראשי החנפנים של אלכסנדר, טען שאלכסנדר זכאי לכל כבוד שהוא, ולפיכך מותר לו להרוג את מי שירצה. רצח קלייטוס היה אחד מהמעשים המטילים כתם באופיו של אלכסנדר, ומעידים עד כמה היה חסר שליטה עצמית כאשר היה בגילופין.
לקריאה נוספת

דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, מהדורה ראשונה תשמ"ג, מהדורה שנייה תשמ"ז
ג'. ב. ברי, תולדות העולם הקלאסי, כרך שני.
ביל יני, אלכסנדר הגדול - לקחים מפועלו של המצביא הבלתי-מנוצח בהיסטוריה, 2012, הוצאת מודן - (מהדורה ראשונה בשנת 2010)
קלושה פאול, אלכסנדר הגדול, ת"א: מזרחי, 1963.
י. מודז'ייבסקי, אלכסנדר מוקדון, הוצאת הדר, 1960.
פלוטארכוס, חיי אישים: אנשי יוון; תרגם מיוונית והוסיף הערות: א"א הלוי; הביוגרפיות סולון, תימיסטוקליס ואלקיביאדיס – תרגמן והוסיף להן הערות מ"ה בן שמאי, ירושלים: מוסד ביאליק ('ספרי מופת מספרות העולם'), תשל"א.
Diodorus Siculus. Library of History. Translated by C.H. Oldfather, R.M. Geer, C.L. Sherman, F.R. Walton and C.B. Welles. Loeb Classical Library. Cambridge, MA, Harvard University Press; London, William Heinemann, 1933-1967.
Plutarch. Lives. Translated by Bernadotte Perrin. Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1914-1926. 11 vols. Digitized copy in: penelope.uchicago.edu
Arrian, The Campaigns of Alexander, translated by Aubrey de Sélincourt, Penguin Classics, 1958 and numerous subsequent editions.
Quintus Curtius Rufus. "Historiarum Alexandri Magni Libri Qui Supersunt" (בלטינית).
הערות שוליים

↑  דיודורוס, ספר 17, פרק 20, פסקאות 3 - 7
↑  אריאנוס, ספר ראשון, פרק 15 פסקאות 7-8
↑  פלוטרכוס, "חיי אלכסנדר", 16.
↑  י. מודז'ייבסקי, "אלכסנדר מוקדון" עמ' 99.
↑  י. מודז'ייבסקי, "אלכסנדר מוקדון" עמ' 98 - 102.
↑  אריאנוס, ספר שלישי, פרקים 9-8.
↑  אוריפידס, אנדרומאכה, 693.
↑  פלוטרכוס, "חיי אלכסנדר", פרקים 52-50.
↑  ביוגרפיה של קלייטוס באתר ליוויוס
↑  קורטיוס, ספר שמיני, 2, 12.
↑  ביל יני, עמ' 142.
קלקהיים

| --- | --- |
סמל קלקהייםסמל קלקהיים

 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מדינה:  הסן הסן
 מושל:  Albrecht Kündiger
 שטח:  30.65 קמ"ר
 גובה:  ממוצע: 190 מטרים   הנמוך ביותר: 100 מטרים   הגבוה ביותר: 515 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  29,112 (31 בדצמבר 2022)
  ‑ צפיפות:  950 נפש לקמ"ר (31 בדצמבר 2022)
 קואורדינטות:  50°08′17″N 8°27′09″E﻿ / ﻿50.137986111111°N 8.4525°E﻿ / 50.137986111111; 8.4525 
 אזור זמן:  UTC+1
 https://www.kelkheim.de/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניקלקהיים(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניקלקהיים(למפת הסן רגילה) ויסבאדן פרנקפורט קאסל דרמשטאדט אופנבך על המיין הנאו גיסן מרבורג פולדה ריסלסהיים ריינלנד פפאלץ  נורדריין-וסטפאליה סקסוניה התחתונה  תור. בוואריה באדן-וירטמברגקלקהיים(למפת הסן מוגדלת) ויסבאדן פרנקפורט קאסל דרמשטאדט אופנבך על המיין הנאו גיסן מרבורג פולדה ריסלסהיים ריינלנד פפאלץ  נורדריין-וסטפאליה סקסוניה התחתונה  תור. בוואריה באדן-וירטמברגקלקהיים  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קלקהיים (בגרמנית: Kelkheim; בשמה הרשמי: קלקהיים (טאונוס) – Kelkheim (Taunus)) היא עיירה במדינת הסן בגרמניה. נכון לסוף שנת 2022 העיירה מנתה 29,112 תושבים.
גאוגרפיה

קלקהיים ממוקמת בדרום־מערב הרי הטאונוס (אנ'), בגבהים שבין 100 ל־515 מטרים מעל פני הים. מרכז העיר פרנקפורט נמצא כ־10 קילומטרים מזרחית לעיירה ובירת מדינת הסן, ויסבאדן, נמצאת כ־12 קילומטרים מדרום־מערב. העיר מיינץ, בירת המדינה ריינלנד-פפאלץ, נמצאת כ־20 קילומטרים מדרום־מערב.
תחבורה

תחבורה ציבורית – את העיירה משרתתים תחנות רכבת וקווי אוטובוס המחברים אותה עם פרנקפורט, נמל התעופה של פרנקפורט (הנמצא בסמוך) וערים נוספות בסביבה.
כמו כן, מהעיירה יוצאים כבישים לפרנקפורט ולוויסבאדן, והם גם מקשרים אותה עם האוטובאן.
ערים תאומות

צרפת סנט פונס (אנ'), אוברן-רון-אלפ, צרפת (מ־1971)
הממלכה המאוחדת היי וויקומב (אנ'), אנגליה, הממלכה המאוחדת (מ־1985)
הערות שוליים

↑  "Bevölkerung in Hessen am 31.12.2022 nach Gemeinden", ‏יוני 2023 (בגרמנית)
קרפדות

ערך זה עוסק בקבוצה לא טקסונומית של דו-חיים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
.
| קרפדות |
| --- | --- |
 מינים שונים של קרפדות
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דו-חיים
סדרה:: חסרי זנב
קרפדות הן כינוי לקבוצה לא-טקסונומית של דו-חיים מסדרת חסרי הזנב. הקרפדות מצויות בכמה משפחות בכל התת-סדרות של חסרי הזנב. ישנה גם משפחה - קרפדיים (Bufonidae) - הידועים בתור "קרפדות אמיתיות".
ההבדלים בין הקרפדות לבין הצפרדעים אינם מובהקים, ולא ניתן להבחין בין שתי קבוצות אלו באופן מוחלט. בין המאפיינים המבדילים בין צפרדע לקרפדה ניתן למנות בעיקר את הנטייה לחיים מרוחקים יחסית מהמים, ובעקבותיה מספר מאפיינים קשורים: עור עבה ומחוספס וגוף מוצק (למניעת התייבשות), צבע חום (להסוואה טובה יותר) ורגליים קצרות - הגורמות לכך שיאבדו את אחת מתכונותיהן האופייניות של הצפרדעים, הניתור. קרפדות רבות נוהגות לחפור. בעוד רוב הצפרדעים מטילות את ביציהן בגושים, הקרפדות נוהגות להטיל שרוכי ביצים ארוכים.
לקרפדות רבות, בעיקר ממשפחת הקרפדיים, יש שתי בלוטות בצידי הראש, הנקראות "בלוטות הפארוטיד". בלוטות אלו מכילות רעל, שעוצמתו משתנה ממין למין, אותו מפרישה הקרפדה כאשר היא במצוקה. רעל זה אומנם עלול להיות מסוכן לבני אדם, אך הוא אינו גורם יבלות - בניגוד לאמונה המקובלת. ההפרשות של מספר מינים הן בעלות אפקט פסיכואקטיבי, ויש הנוהגים ללקק אותו מגוף הקרפדה ("ללקק קרפדות") לעשנו[דרושה הבהרה] או לבלוע אותו.
מיון

מלבד משפחת הקרפדיים (שהיא העיקרית בקבוצה), ישנן עוד כמה משפחות של קרפדות, ביניהן:
בומביניים (Bombinatoridae)
עגולשוניים (Discoglossidae)
חפריתיים (Pelobatidae)
רינופריניים (Rhinophrynidae)
חפריתיים אמריקאים (Scaphiopodidae)
שקעניתיים (Pelodytidae)
חסרי לשוניים (Pipidae)
מיקרוהיליים (Microhylidae)
ברוויסיפיטיים (Brevicipitidae)
ברכיספליים (Brachycephalidae)
קרפדות מקרינות (Ceratophryidae)
מיון > גלריה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

| Bombina bombina | חפרית אירופאית מצויה | קרפדה מצויה |
פרסי מרסל בזנסון

| --- | --- |

 תיאור:  פרסים על שם מרסל בזנסון לאמנים נבחרים המשתתפים בתחרות האירוויזיון ובתחרות המלודיפסטיבלן
 הגוף המעניק:  תחרות הזמר של האירוויזיון 
 תקופת הפרס:  2002–הווה (כ־22 שנים)
 נקרא על שם:  מרסל בזנסון 
 אתר רשמי
 
פרסי מרסל בזנסון (באנגלית: Marcel Bezençon Awards) הם פרסים הניתנים כל שנה בתחרות האירוויזיון ובתחרות המלודיפסטיבלן בשוודיה לאמנים נבחרים בקטגוריות שונות בנפרד מהתחרויות עצמן. יוזמי הפרסים הם כריסטר ביורקמן (מייצג שוודיה באירוויזיון 1992 וכעת ראש המשלחת של שוודיה באירוויזיון) וריצ'רד הריי (חבר להקת הרייס שייצגו את שוודיה וזכו באירוויזיון 1984). הפרסים נקראים על שמו של מרסל בזנסון, הוגה רעיון האירוויזיון, וניתנים בשלוש קטגוריות:
פרס התקשורת - ניתן לאמן המבצע הטוב ביותר שנבחר על ידי אמצעי התקשורת הרשמיים המסקרים את האירוע.
הפרס האמנותי - ניתן לאמן עם הביצוע האמנותי הטוב ביותר שנבחר על ידי זוכי אירוויזיון לשעבר (עד לשנת 2009), ועל ידי השופטים (משנת 2010).
פרס המלחין - ניתן למלחין השיר עבור ההלחנה המקורית ביותר והטובה ביותר שנבחרה על ידי מלחיני השירים המשתתפים.
בשנים 2002 ו-2003 ניתן פרס החובבים (שנבחר על ידי הארגון הכללי של חובבי האירוויזיון). פרס זה הוחלף ב"פרס המלחין" ב-2004. בשנת 2008 ניתן שוב "פרס החובבים" באופן חד-פעמי (שנבחר על ידי מועדון החובבים Spotlight).
עד שנת 2009 בחירת זוכה "הפרס האמנותי" נעשתה על ידי זוכי אירוויזיון לשעבר, אך מכיוון שזוכי אירוויזיון ותיקים אינם מעורים באירוויזיונים כמו השופטים המייצגים את המדינות המשתתפות בתחרות, אשר צופים בחזרות לאירוע, עברה בשנת 2010 בחירת הזכייה בפרס לשופטים.
פרסי מרסל בזנסון מאפשרים לאמנים שונים המשתתפים באירוויזיון שלא בהכרח מגיעים למקומות גבוהים בתחרות עצמה בכל זאת להגיע להישגים ולהכרה בינלאומית. כך למשל, שירו של הראל סקעת "מילים", שהגיע למקום ה-14 באירוויזיון 2010 הגיע להישג חסר תקדים כשזכה בכל שלושת הפרסים באותה שנה.
הזוכים > פרס התקשורת

| שנה | מדינה | שיר | מבצע | מקום | נקודות | עיר מארחת |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2002 | צרפת צרפת | Il faut du temps | סנדרין פרנסואה | 5 | 104 | טאלין |
| 2003 | טורקיה טורקיה | Everyway that I Can | סרטאב ארנר | 1 | 167 | ריגה |
| 2004 | סרביה ומונטנגרו סרביה ומונטנגרו | Lane moje | ז'ליקו יוקסימוביץ' | 2 | 263 | איסטנבול |
| 2005 | מלטה מלטה | Angel | קיארה סירקוזה | 2 | 192 | קייב |
| 2006 | פינלנד פינלנד | Hard Rock Hallelujah | לורדי | 1 | 292 | אתונה |
| 2007 | אוקראינה אוקראינה | Dancing Lasha Tumbai | ורקה סרדוצ'קה | 2 | 235 | הלסינקי |
| 2008 | פורטוגל פורטוגל | Senhora do mar (Negras águas) | וניה פרננדס | 13 | 69 | בלגרד |
| 2009 | נורווגיה נורווגיה | Fariytale | אלכסנדר ריבאק | 1 | 387 | מוסקבה |
| 2010 | ישראל ישראל | מילים | הראל סקעת | 14 | 71 | אוסלו |
| 2011 | פינלנד פינלנד | Da Da Dam | אקסל הניסטרום | 21 | 57 | דיסלדורף |
| 2012 | אזרבייג'ן אזרבייג'ן | When the Music Dies | סבינה בבאייבה | 4 | 150 | באקו |
| 2013 | גאורגיה גאורגיה | Waterfall | נודי וסופי | 15 | 50 | מאלמה |
| 2014 | אוסטריה אוסטריה | Rise Like a Phoenix | קונצ'יטה וורסט | 1 | 290 | קופנהגן |
| 2015 | איטליה איטליה | Grande amore | איל וולו | 3 | 292 | וינה |
| 2016 | רוסיה רוסיה | You Are the Only One | סרגיי לזרב | 3 | 491 | סטוקהולם |
| 2017 | איטליה איטליה | Occidentali's Karma | פרנצ'סקו גבאני | 6 | 334 | קייב |
| 2018 | צרפת צרפת | Mercy | מאדאם מסייה | 13 | 173 | ליסבון |
| 2019 | הולנד הולנד | Arcade | דאנקן לורנס | 1 | 498 | תל אביב |