stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
If Day
הערות שוליים

↑  Perrun, Jody (2014). The Patriotic Consensus: Unity, Morale, and the Second World War in Winnipeg. University of Manitoba Press. pp. 108, 128–129, 133. ISBN 978-0-8875-5749-1.
1 2  "Inflation Calculator". Bank of Canada. נבדק ב-20 באוגוסט 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Cassidy, Christian (19 בפברואר 2017). "When war came to Winnipeg". Winnipeg Free Press. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Newman, Michael (Spring 1987). "19 February 1942: If Day". Manitoba History (13). נבדק ב-1 באוקטובר 2011. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2 3 4  "Sirens will wail and guns roar as IF DAY dawns". Winnipeg Free Press. 18 בפברואר 1942. p. 1. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Werier, Val (17 בפברואר 1942). "Winnipeg to be 'occupied'". Winnipeg Tribune. pp. 1, 10. נבדק ב-22 ביולי 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "What if Nazis invaded city? See for yourself on CTV special". Winnipeg Free Press. 18 בפברואר 2006. נבדק ב-21 ביולי 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  Groom, Kick (5 בינואר 1985). "If". Winnipeg Free Press. p. 1. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "War's nightmare staged in vivid Selkirk raid to boost Victory Loan". Winnipeg Free Press. 18 בפברואר 1942. p. 1. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "If ...the Nazis came to Winnipeg". Winnipeg Tribune. 19 בפברואר 1942. p. 1. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  Burch, Ted (10 בספטמבר 1960). "The day the Nazis took over Winnipeg". Maclean's: 46–47. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2 3  "Grim realism marks arrest at legislature". Winnipeg Free Press. 19 בפברואר 1942. pp. 1, 10. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Aaron Floresco (director/writer) (2006). If Day: The Nazi Invasion of Winnipeg (DVD). Past Perfect Productions.
1 2 3  Sanburn, Dick (19 בפברואר 1942). "On a black morn Winnipeg fell under Nazi heel". Winnipeg Tribune. pp. 1, 16. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Morton, Lisa; Adamson, Kent (2010). Savage detours. McFarland & Co. p. 175. ISBN 978-0-7864-4353-6.
↑  "More about Victory Loan". Winnipeg Free Press. 17 בפברואר 1942. p. 5. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Norwegian minister says If Day authentic". Winnipeg Tribune. 20 בפברואר 1942. p. 3. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Record day for war loan". Winnipeg Free Press. 19 בפברואר 1942. p. 1. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Perrun, Jody (2014). The Patriotic Consensus: Unity, Morale, and the Second World War in Winnipeg. University of Manitoba Press. p. 113. ISBN 978-0-8875-5749-1.
הדמיה של חיילים גרמנים מתנכלים למחלק עיתונים במהלך אירועי ה-"If Day"
הכותרת הראשית של Winnipeg Tribune, ששונתה בעקבות "הכיבוש הנאצי"
חלב זכר

חלב זכר הוא מונח המתייחס ליצירת חלב בבלוטות החלב של זכרים במחלקת היונקים.
מקרים של ייצור חלב מתועדים במינים מסוימים של יונקים, בהם האדם.
בנוסף, תינוקות משני המינים יכולים מדי פעם לייצר חלב, אך חלב זה נחשב  ונקרא חלב יילודים.
צ'ארלס דרווין התייחס בספרו "מוצא האדם" לאפשרות של יצירת חלב על ידי זכרים, בעיקר במקרה של מחלת חצבת.
בבעלי חיים

מקרים של הנקה על ידי זכרים מתקיימים כנראה במקרים קיצוניים בהם בעלי חיים שרויים בחרדה או סובלים ממחלות מסוימות. המקרים הידועים של הנקה על ידי זכרים, הם בסוג דייאק (Dyacopterus spadiceus) של עטלף פירות החי באינדונזיה. כמו כן התופעה ידועה אצל עזים ובעלי חיים נוספים[דרוש מקור].
בספרות חז"ל

מקרה מיוחד מובא במסכת שבת דף נג:
תנו רבנן - מעשה באחד שמתה אשתו והניחה בן לינק ולא היה לו שכר מניקה ליתן, ונעשה לו נס ונפתחו לו דדין כשני דדי אשה והניק את בנו...
גם במשנה מוצאים עדות קצרה על אפשרות כזאת. "רבי שמעון בן אלעזר אומר: חלב הזכר טהור" (מסכת מכשירין פ"ו, ז). ולפירוש ר' עובדיה מברטנורה - "דלא חשיב משקה" (אלא זיעה בעלמא).
סיפור דומה מובא במדרש על מרדכי ואסתר - "מרדכי זן ופרנס. ר' יודן אומר: פעם אחת חזר על כל המניקות ולא מצא לאסתר מניקה והוא היה מניקה, כדדרש ר' אבהו בצבורא גחיך צבורא. אמר להון: ולא מתניתא היא (תרגום מארמית: כשדרש על כך ר' אבהו בציבור, גיחך הציבור (על הדרשה), אמר להם - "ולא שנינו כך?!") - ר' שמעון בן אלעזר אומר : חלב הזכר טהור" (ילקוט שמעוני, מגילת אסתר, סי' תתרנג).
בהלכה

דינו של חלב זכר מובא בהלכה לצורך שני עניינים. האם חלב זכר מטמא כחלב של שאר שבעת המשקים, וכן האם יש לו דין של "משקה" להעברת טומאה. על פי הרמב"ם בספרו משנה תורה – "חלב האדם שאינו צריך לו אינו משקה, לא מכשיר ולא מטמא. לפיכך חלב הזכר אינו משקה. אבל חלב האשה... סתמו משקה ומטמא או מכשיר, מפני שהוא ראוי לתינוק" (הל' טומאת אוכלין, פ"י, ד).
התייחסות נוספת היא לגבי שאלה של בשר וחלב (בנוסף לשאלת הדין לגבי חלב אשה רגיל).
הש"ך ביורה דעה סימן פ"ז פוסק "אבל בחלב זכר דאדם פשיטא דלא גרע מחלב אשה ולפי זה המחבר (בשולחן ערוך) שהעתיק לשון הרמב"ם דמשמע מיניה דגם בחלב זכר פטור אבל אסור".
הערות שוליים

↑  Scientific American
↑  The Incredible Milk-Producing Male Bat, BATS Magazine
נמל התעופה הבין-לאומי סימפרופול

נמל התעופה הבין-לאומי סימפרופול (ברוסית: Международный аэропорт Симферополь) הוא נמל תעופה בין-לאומי של העיר סימפרופול בחצי האי קרים.
היסטוריה

מאז מרץ 2014 משרת נמל התעופה רק טיסות פנים רוסיות. טיסות בין-לאומיות רשמיות אחרות אינן מופעלות בשל הסנקציות שהוטלו לאחר סיפוח חצי האי קרים לרוסיה והמעמד החוקי השנוי במחלוקת של חצי האי קרים.
מאז 24 בפברואר 2024, נמל התעופה אינו פעיל לטיסות אזרחיות עקב המלחמה באוקראינה.
הערות שוליים

↑  Частные инвесторы облетают Крым, Коммерсантъ, ‏2015-06-26 (ברוסית)
↑  Росавиация приостановила полеты в 11 аэропортов юга России - Туризм || Интерфакс Россия, www.interfax-russia.ru, ‏2022-02-24 (ברוסית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא שדות תעופה ובנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פארק השלום בהירושימה

| --- | --- |

פארק ציבורי לשלום עולמי
 מידע כללי
 תאריך הקמה:  1 באפריל 1954
 נתונים ומידות
 שטח:  122,100 מטר רבוע
 מיקום
 מדינה:  יפן יפן
 מיקום:  Naka-ku 
 קואורדינטות:  34°23′34″N 132°27′09″E﻿ / ﻿34.392728°N 132.452374°E﻿ / 34.392728; 132.452374
 אתר הפארק (ביפנית)
  (למפת מחוז הירושימה מוגדלת) הירושימה פוקויאמה קורה מיהארה מיושי שימאנה טוטורי אוקי. אהימה ימאגוצ'י ים סטו ים יפןפארק השלום בהירושימה(למפת מחוז הירושימה רגילה) הירושימה פוקויאמה קורה מיהארה מיושי שימאנה טוטורי אוקי. אהימה ימאגוצ'י ים סטו ים יפןפארק השלום בהירושימה
 
פארק השלום בהירושימה (ביפנית: 広島平和記念公園) הוא פארק זיכרון בלב העיר הירושימה, יפן. הוא מוקדש למורשת של הירושימה כעיר הראשונה בעולם שסבלה מהתקפה גרעינית, וכן להנצחת זכרם של הנפגעים הישירים והעקיפים של הפצצה (כ-140,000 בני אדם).
הפארק ממוקם היכן שהתקיים בעבר רובע המסחר והמגורים השוקק של העיר. הפארק נבנה בשטח פתוח שנוצר על ידי הפיצוץ. כיום בפארק מספר של אנדרטאות, מונומנטים, מוזיאונים ואולמי הרצאות אשר מושכים יחדיו למעלה ממיליון מבקרים בשנה[דרוש מקור].
בפארק נערך גם טקס הזיכרון והשלום השנתי, ב-6 באוגוסט (יום ההפצצה), אשר נערך בחסות עיריית הירושימה. מטרת הפארק היא לא רק להנציח את הקורבנות, אלא גם ליצור זיכרון של זוועות הנשק הגרעיני, ולתמוך בשלום עולמי.
סמלים בולטים > הכיפה האטומית

אנדרטת השלום בהירושימה המכונה לרוב גם "הכיפה האטומית" או "כיפת הפצצה" היא אתר מורשת עולמית מאז שנת 1996. הבניין שהפך לאנדרטה תוכנן במקור על ידי האדריכל הצ'כי יאן לטסל. עבודות הבנייה החלו ב-1914 והבניין הושלם ונפתח באפריל 1915, אז החל לשמש כמרכז תערוכות וכנסים עירוני וכונה "אולם התערוכה המסחרית של הירושימה". כשהוטלה הפצצה האטומית היא התפוצצה במרחק 150 מטרים מהבניין, 600 מטרים מעל האדמה. בניין זה היה למבנה הקרוב ביותר למוקד הפיצוץ ששרד לפחות בחלקו, וזאת בשל העובדה שהדף הפיצוץ הגיע מכיוון כמעט אנכי. שלד האגף המרכזי של המבנה נותר עומד והוא נשאר כך עד היום. ממשלת יפן החליטה לא לשפץ את הבניין אלא להפוך אותו לאנדרטה להפצצה האטומית ולסמל של תקווה לשלום בעולם ולתמיכה בהתפרקות מנשק גרעיני.
סמלים בולטים > אנדרטת השלום של הילדים

אנדרטת השלום של הילדים היא פסל אשר מוקדש לזכרונם של ילדים אשר מתו כתוצאה מהפצצה ומנזקי הקרינה שלה. הפסל מתאר ילדה אשר זרועותיה מושטות ומחזיקות עגור מנייר אשר מתנשא מעליה. הפסל מבוסס על סיפורה האמיתי של סדקו ססקי (ביפנית: 佐々木禎子), נערה צעירה אשר מתה מקרינה מהפצצה. היא האמינה שאם תיצור 1,000 עגורי נייר, המחלה שלה תתרפא. עד היום הזה, אנשים (בעיקר ילדים) ברחבי העולם מקפלים עגורי נייר ושולחים אותם להירושימה, שם הם מונחים ליד הפסל. ישנה קולקציה מתחדשת באופן תמידי של עגורי נייר בסמוך לפסל. האנדרטה נחנכה ב-5 במאי 1958.
טקסים > עצרת הזיכרון והשלום של הירושימה

מדי שנה ב-6 באוגוסט, יום ההפצצה, עיריית הירושימה עורכת טקס אבל על הקורבנות, ותפילה להתגשמות שלום עולמי אמיתי. הטקס נערך בשעות הבוקר, מתחיל ב־8:00, מול מצבת הזיכרון בפארק, בנוכחות אזרחים רבים, כולל משפחות הנספים. במהלך הטקס, דקת דומייה נערכת ב־8:15, שעת התפוצצות הפצצה.
הטקס נערך בנוכחות אזרחים יפנים, אורחים מכל העולם, ואישים ציבוריים בולטים דוגמת ראש עיריית הירושימה, המושל של הירושימה, ראש ממשלת יפן ומזכ"ל האו"ם, אשר השתתפותם בטקס קבועה.
טקסים > טקס מנורות

בערב ה-6 באוגוסט, יום ההפצצה, נערך טקס מנורות מסורתי, טורו נגאשי, אשר מטרתו היא לשלוח את רוחות הנספים על מנורות הנושאות מסרים של שלום. המנורות צפות במי נהר מוטויאסו.
הערות שוליים

↑  שאלות שנשאלות בתכיפות, באתר הקרן למחקר השפעות הקרינה(אנ')
↑  הערכות אחרות מדברות על לפחות 160,000 בני אדם שנפגעו באופן ישיר מהפצצה, ויש גם הערכות נמוכות בהרבה, בסביבות ה-80,000-90,000
↑  פארק השלום, באתר japan-guide
↑  עמוד בנושא שלום, באתר הפארק הרשמי
↑  Children's Peace Monument, באתר הפארק
↑  על הטקס, באתר העיר הירושימה
↑  תוכניית הטקס, באתר העיר הירושימה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CiNii: DA17719945  MusicBrainz: fb2918e8-0532-473c-91ed-37cafc111abd  NDL: 01005364  VIAF: 259730601   WorldCat (עם VIAF): 259730601 
הכיפה האטומית, לצד צילום בו היא נראית לפני הפצצה
טורו נגאשי בהירושימה, על רקע אנדרטת השלום
טורו נגאשי בהירושימה, עם מסרים לשלום, אשר הוכנו בידי ילדים
הדיבוק (סרט, 1937)

| --- | --- |

ריקוד המוות מתוך הסרט.
 מבוסס על:  "הדיבוק" מאת ש. אנ-סקי
 בימוי:  מיכל ושינסקי 
 הופק בידי:  זיגמונט מייפלאואר
 תסריט:  אלתר קציזנה אנז'יי מארק אנטול שטרן
 עריכה:  ג'ורג' רולנד 
 שחקנים ראשיים:  לילי ליליאנה לאון ליבגולד
 מוזיקה:  חנוך קון
 צילום:  אלברט ויוורקה 
 מדינה:  פולין
 חברת הפקה:  פניקס וורשה
 חברה מפיצה:  סינמה סרוויס (ארצות הברית)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 בספט. 1937 פולין   8 בינואר 1938 המנדט הבריטי   27 בינואר 1938 ארצות הברית
 משך הקרנה:  128 דקות (מקור)   110 דקות (שחזור)
 שפת הסרט:  יידיש 
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הדיבוק (ביידיש: דער דיבוק; בפולנית: Dybuk) הוא סרט קולנוע בשפת היידיש תוצרת פולין משנת 1937, בבימויו של מיכל ושינסקי. אלתר קָציזנֶה עיבד את התסריט בהתבסס על המחזה "הדיבוק" מאת ש. אנ-סקי.
עלילה

ניסן וסנדר מבטיחים זה לזה כי יחתנו את ילדיהם, שטרם נולדו, זה לזו כשיגיעו לפרקם. ניסן נפטר לפני שבנו חנן יוצא לאוויר העולם. 18 שנה לאחר מכן מגיע חנן לביתו של סנדר ומתאהב בבתו לאה, אך כבר נמצא ללאה חתן עשיר יותר. חנן פונה אל השטן ומבקש את ידה של לאה בכל מחיר, ובאותו רגע הוא נפטר. נשמתו של חנן נכנסת בגופה של לאה. הרב מתחיל בגירוש דיבוק, ונשמתו של חנן יוצאת יחד עם נשמתה של לאה.
שחקנים

לילי ליליאנה - לאה
לאון ליבגולד - חנן
אברהם מורבסקי - עזריאל, הצדיק ממירופול
אייזיק סמברג - המשולח
מקס בוז'יק - נטע, חברו של חנן
גרשון למברגר - ניסן
משה ליפמן - סנדר
מ. מסינגר - מנשה
שמואל ברונצקי - נחמן, אבי מנשה
דוד לדרמן - השמש מאייר
שמואל לנדאו - זלמן
דינה הלפרן - פרידה
יהודית ברג - המוות
הפקה

הראשון שהציע להפיק סרט שיתבסס על "הדיבוק" היה לודוויג פריבס, שדודו מימן הצגה של המחזה בוורשה. עם זאת, השיקול העיקרי של המפיק זיגמונט מייפלאואר היה כספי: הוא האמין כי היה קהל גדול לנושאי פולקלור יהודי, בעקבות הצלחת הסרט הצרפתי-צ'כוסלובקי "הגולם" מ-1936.
הוא השקיע סכום גדול ב"הדיבוק", שהיה סרט היידיש השאפתני ביותר שנוצר עד לאותה עת, ואף הביא את ההיסטוריון מאיר בלבן לשמש כיועץ. גרשון סירוטה ביצע את קטעי החזנות הנשמעים בסרט. הכוריאוגרפית יהודית ברג, אשת מלחין הפסקול חנוך קוהן, ביססה את הריקודים על מסורות חסידיות: ריקוד המוות עם לאה, אותו הובילה בעצמה בלבוש השלד, התבסס לדבריה על תיאור ששמעה מסבתה. הבמאי ורבים מהשחקנים לא דיברו יידיש כלל, ונזקקו לצוות גדול של מדריכים ומתורגמנים. הצילומים נערכו בסוף אביב 1937 באולפני פניקס בוורשה, שהיו ממוקמים "באחת השכונות האריסטוקרטיות, והאנטישמיות ביותר, של העיר", לדברי השחקנית דינה הלפרן. היא סיפרה כי הניצבים, שהגיעו בלבוש יהודי מאזורים אחרים בעיר, הותקפו לעיתים קרובות על ידי התושבים. בנוסף לעבודה באולפן, היו גם שבועיים של צילומי חוץ בפרבר קז'ימייז' בעל המראה המיושן.
קבלת הסרט

"הדיבוק" הוצג לראשונה בקולנוע "ספינקס" בוורשה, שם הוקרן במשך שלושה חודשים. המוניטין של הבמאי מיכל ושינסקי הביא גם קהל לא-יהודי רב; היה זה הסרט היחיד בשפה שהצליח באופן מובהק גם בקרב הציבור הכללי. "הדיבוק" היה גם אחד הראשונים שדובבו לעברית, והוצג בארץ לראשונה בקולנוע "מגדלור" בתל אביב; דינה הלפרן דובבה את כל הדמויות הנשיות.
המבקרת הפולנית החשובה סטפניה זהורסקה התלוננה כי "הסרט הותיר טעם דוחה של קיטש פאתטי, ועם כל המסורות עליהן התבסס אין בו ולו סצנה אחת טובה." מבקר הניו יורק טיימס פרנק ס. נוג'נט כתב: "הסרט מייגע... ונפגם בשל חיפוש אינפנטילי אחר המיסטיות... מלא בטיפשות ובאמונות תפלות ריקניות."
שר התעמולה הגרמני יוזף גבלס צפה ב"הדיבוק" ב-18 בפברואר 1942. הוא כתב ביומנו: "בערב ראיתי את הסרט היהודי-פולני "הדיבוק", בקבוצה קטנה. הוא נועד לשמש כתעמולה יהודית. הוא נראה כה אנטישמי עד כי הנך נדהם עד כמה היהודים בורים לגבי עצמם ולגבי מה שדוחה בהם בעיני האחר ומה לא. כשצופים בסרט, מתברר שוב שהיהודים הם הגזע המסוכן ביותר בעולם. אין להרשות לעצמנו לחוש רחמים כלפיהם. יש להשמיד את האספסוף הזה, אחרת לא יהיה שלום בעולם."
ב-1976, עם הקמת המרכז הלאומי לקולנוע יהודי באוניברסיטת ברנדייס, גילו המייסדים כי העותק הזמין היחיד של "הדיבוק" היה בלוי ובאיכות נמוכה. הם החלו בחיפוש אחר עותקים באיכות גבוהה. לבסוף אותר תשליל ניטרוצלולוזה באיכות גבוהה בארכיון מכון הסרטים הבריטי, אם כי חסרו בו כמה קטעים. על בסיס עותק זה וכמה אחרים שהתגלו בארכיבים נוספים שוחזר הסרט בתהליך ממושך, וגרסה באיכות גבוהה הייתה מוכנה ב-1989.
לקריאה נוספת

נתן גרוס, תולדות הקולנוע היהודי בפולין, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1990, עמ' 75–77, 129-128.
זהבית שטרן, "רוחות רפאים על מסך הקולנוע: לשאלת הזיכרון בסרט הדיבוק, (1937)", בספר: דורית ירושלמי ושמעון לוי (עורכים), אל נא תגרשוני : עיונים חדשים בהדיבוק, ספרא, 2009, עמ' 198–219.
הערות שוליים

↑  ממוצ"ש ה-8.1.38: הדבוק, דבר, 7 בינואר 1938; הצגה מקדימה התקיימה כבר ב-2 בינואר.
1 2 3  Jim Hoberman. Bridge of Light: Yiddish Film Between Two Worlds. UPNE, 2010. עמ' 279-284.
↑  "לקראת קולנוע בעברית?" דבר, 18 בינואר 1938, עמ' 4.
↑  Bernard Wasserstein. On The Eve: The Jews of Europe Before the Second World War. Profile Books, 2012. עמ' 296.
↑  Frank S. Nugent. The Continental Brings In a Film of 'The Dybbuk': New Pictures at the Criterion and the Rialto. ניו יורק טיימס, 28 בינואר 1938.
↑  Felix Moeller. The Film Minister: Goebbels and the Cinema in the Third Reich. Axel Menges, 2000. עמ' 35.
↑  ניו יורק טיימס, 10 בספטמבר 1989.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011946246105171  GND: 7615490-7  NKC: unn2009543580
נחל נטוף

| --- | --- |

נחל נטוף ליד גשר כביש 444 אחרי תקופה גשומה בחורף 2021
 מידע כללי
 יובלים:  נחל מודיעים, ואדי אבו א-שווכ 
 שפך:  נחל איילון 
 מדינות באגן הניקוז:  יהודה ושומרון, ישראל 
  (למפת גוש דן מוגדלת) נחל נטוף(למפת גוש דן רגילה) נחל נטוף(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל נטוף(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל נטוף
 
מערת שוקבא מעל נחל נטוף
נחל נטוף הוא נחל אכזב באזור הרי אפרים והשפלה. נחל נטוף מתחיל ברכס דרום השומרון באזור עינות זרקא, עין אל בטמה והישוב חלמיש ונשפך לנחל איילון סמוך לנמל התעופה בן-גוריון וכביש 1. נחל נטוף יחד עם יובליו נחל מודיעים ואדי דילב הם מהמקורות הראשיים של נחל איילון.
תוואי

שטח אגן הניקוז של הנחל הוא כ-250 קמ"ר. מרבית שטחו של האגן נמצא מזרחית לקו הירוק. כאשר אורך האפיק הראשי הוא כ-18 ק"מ. לאחר חציית גדר ההפרדה הנחל זורם צפונית ליער בן שמן וכביש 443, עובר ליד היישובים בית נחמיה, חדיד וכפר טרומן, חוצה את כביש 6, כביש 444 וכביש 40 וזורם מערבה עד להתמזגותו לנחל איילון.
בחלקו העליון עובר הנחל באפיק הררי, בקרקעות טרה רוסה מעל מסלע הרי השומרון, בחלקו התחתון, במקטע המישורי, זורם הנחל בקרקעות טרה רוסה וחמרה חולית.
מדרום לכפר שוקבא, במדרון הצפוני של הנחל (ואדי א-נאטוף) נמצאת מערת שוקבא, מערה קרסטית גדולה ואתר ארכאולוגי-פרהיסטורי. במערה זו הוגדרה לראשונה התרבות הנאטופית, שכונתה כך על שם הנחל.
גלריה

גשר הרכבת של המסילה המזרחית מעל נחל נטוף
גשר כביש 40 מעל נחל נטוף
גשר כביש 444 מעל נחל נטוף
ערפד

ערך זה עוסק ביצור מיתולוגי הניזון מדם. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הרוזן דרקולה, דמות ערפד קלאסית
הציור "הערפד" מאת הצייר הבריטי פיליפ ברן-ג'ונס, 1897. בציור נראים לכאורה גבר ואישה במהלך קיום יחסי מין, אך בפועל, כפי שניתן להבין במבט מקרוב, האישה היא הערפדית והגבר על המיטה הוא קורבנה המת. כפי שניתן לראות הגבר ננשך בידו.
ערפד הוא יצור מיתולוגי מהפולקלור, אל-מת ודמוי אדם שניזון מהמהות החיונית (בדרך כלל בצורת דם) של בני אדם או בעלי חיים. הערפד ניחן בכוחות על-אנושים ועל-טבעיים. יכולותיהם המיוחדות ואפיוניהם של הערפדים משתנים במסורות שונות על פי פולקלור, סרטים וספרות בדיונית, אך ברוב רובן של המסורות הם מוצגים כיצורי לילה הרגישים לאור השמש, מאופיינים בניבים ארוכים וחדים ובשינוי צורה (לרוב הפיכה לעטלף, עורב, זאב או ערפל).
בפולקלור האירופי, ערפדים הם יצורים אל-מתים שלעיתים קרובות ביקרו את יקיריהם וגרמו לשובבות או למוות בשכונות שבהן חיו בעודם בחיים. הם לבשו תכריכים ולעיתים קרובות תוארו כנפוחים ובעלי פנים אדמדמות או כהות, בשונה מהערפד הכחוש והחיוור של ימינו, שראשיתו בתחילת המאה ה-19.
ישויות ערפדיות תועדו ברוב התרבויות; המונח ערפד זכה לפופולריות במערב אירופה לאחר דיווחים על היסטריה המונית מהמאה ה-18 של אמונה עממית הקיימת בחבל הבלקן ובמזרח אירופה, שבמקרים מסוימים הביאה לכך שגופות הועמדו על השערים ואנשים הואשמו בערפדות. גרסאות מקומיות במזרח אירופה היו ידועות גם בשמות שונים, כמו שטריגה באלבניה, וריקולקס ביוון וסטריגוי ברומניה.
הערפד הכריזמטי והמתוחכם של הסיפורת המודרנית נולד ב-1819 עם פרסום "הערפד" (The Vampyre) מאת הסופר האנגלי ג'ון ויליאם פולידורי; הסיפור היה מוצלח ביותר וללא ספק עבודת הערפדים המשפיעה ביותר של תחילת המאה ה-19. הרומן דרקולה של בראם סטוקר משנת 1897 זכור כרומן הערפדים המובהק והיווה את הבסיס לאגדת הערפדים המודרנית, אף על פי שהוא פורסם לאחר הרומן "כרמילה" (Carmilla) של ג'וזף שרידן לה פאנו משנת 1872. הצלחתו של ספר זה הולידה ז'אנר ערפדים ייחודי, שעדיין פופולרי במאה ה-21, עם ספרים, סרטים, תוכניות טלוויזיה ומשחקי וידאו הכוללים ועוסקים בערפדים. הערפד הפך מאז לדמות דומיננטית בז'אנר האימה והפנטזיה (בעיקר פנטזיה אפלה).
קיימים מיתוסים שונים לגבי ההפיכה לערפד. לעיתים מסופר כי בן אנוש שנכנס למערכת הדם שלו דם של ערפד ומת בסמוך לכך, יחזור לתחייה כערפד צמא דם. במיתוסים אחרים נטען כי נשיכה של ערפד מספיקה כדי להפוך בן אנוש לערפד.
ערפדיות והנצרות

במסורת הנוצרית הערפדים הם יצורים חוטאים. לכן הם נרתעים למראה של צלב או נכווים כשהם באים במגע אתו. הערפד הוא מחלל-השם אשר אינו זקוק לישו כדי לזכות בחיי נצח, הוא אינו זקוק לכנסייה ולטקסיה על-מנת לחוות, דרך טקס מסתורין הדם, התמזגות עם רמה אחרת של קיום. מאחר שהערפדים אינם כפופים לשום מרות או חוק חוץ מאלה שלהם עצמם, הם נחשבו לחסרי-אמונה, תפיסה שהתחזקה עם התנהגותם המופקרת: חיפוש מתמיד אחר קורבנות/שותפים והשגת חיי נצח דרך טקסי האקסטזה הפרטיים שהם מנהלים. המיתוסים השונים מציגים את הערפדים כיצורים של הלילה, את מעשיהם הם עושים בלילה, וכך הם מסמלים את צידה האפל של נשמה אבודה. אור התקשר, באופן מסורתי, עם רוחניות, היגיון, נצרות (המיסה הנוצרית, "המקבילה" הדתית והטהורה של טקס שתיית הדם נערכת בשעות הבוקר) וגבריות, בעוד חשיכה התקשרה עם רוע, כאוס, אינטואיציה, תת-מודע ונשיות. כך נוצר טיפוס ערפדי חדש - האישה הערפדית. על פי תפיסה זו, שאפיינה את התרבות של "מפנה סוף המאה" (fin de siecle) ויצרה את מיתוס הפאם-פאטאל, נשים, כמו ערפדים, הן יצורים חסרי היגיון, מסתוריים, שכוחותיהם מתעצמים בלילה. הן מקבלות את המושג "ואמפ", נשים ערפדיות השואבות מגברים, לא רק את דמם אלא את האנרגיות שלהם, ופעילותן זו נעשית בשעות הלילה בחדר השינה.
תופעות טבעיות המסייעות לתפוצת מיתוס הערפד > פתולוגיה וערפדות

ישנן מספר תופעות בריאותיות ואחרות הדומות למתוארות במיתוס הערפדות, ויש חוקרים אשר חושדים שהן המקור לחלקים שונים מהמיתוס.
מחלת הפורפיריה - מחלה נדירה הנקראת פורפיריה משבשת את ייצורו של פיגמנט ה"הם" (Heme). הלוקים במקרים קיצוניים של מחלה זו עלולים להיות רגישים מאוד לאור השמש עד כדי כך שכוויית שמש עלולות לפקוד אותם אפילו בזמן שמעטה כבד של עננים מכסה את השמים, מה שמוביל אותם להיות פעילים בלילה ולהימנע מאור שמש. הלוקים בפורפיריה עשויים להיות בעלי עיניים ושיניים אדומות, המקבלות את צבען מפורפירין, פיגמנט אדום (שהוא חומר הנפוץ בעיקר בגופן של חולדות ומופרש לעיתים רבות מעייניהן).
כלבת - ידוע כי אגדת הערפדות התקיימה במזרח אירופה במאה ה-19, בזמן שהתרחשו בה התפרצויות רבות של כלבת. כלבת היא מחלה מידבקת ביותר, גורמת לחום גבוה, לאובדן תיאבון ולעייפות כסימפטומים ראשוניים. בשלבים מאוחרים יותר, החולים מנסים להימנע מאור שמש ומעדיפים לפעול בלילה. אור חזק ומראות יכולים לגרום להתקפים המאופיינים על ידי התנהגות אלימה ודמוי-חייתית ונטייה לתקוף אנשים ולנשוך אותם בלי הכרה. עוויתות פנים תכופות עלולות לעוות את מראה החולה. בצורתה החמורה של הכלבת, חולים עלולים לחוות דחיפות מוגברת ומיותרת בניגוד לרצונם לפעילות מינית, או מדי פעם להקיא דם.
תופעה נוספת שתרמה לאגדות על ערפדים היא יציאת דם מנקבים בגופת המת. לאחר המוות, המזון שבקיבה תוסס ונרקב. כתוצאה מכך נוצרים גזים רבים הנאגרים בבטן, ולחץ קטן ביותר יכול לגרום בקלות לאותם גזים או לנוזלים אחרים לפרוץ החוצה מחורים בגופה ואפילו מהפה ומהאף. מחזה כזה עשוי היה לתרום להנחה שהגופה קמה לתחיה וניזונה מדם.
אחת הסיבות למחשבה שהגופה היא ערפד, היא תופעה שבה הציפורניים, השיער והשיניים כביכול גדלים. מדובר בתופעה מוכרת שלאחר המוות: העור והחניכיים מאבדים נוזלים, מתכווצים ונסוגים וחושפים את שורשי השיער, הציפורניים ואת בסיסי השיניים וכן שיניים שהיו כלואות בלסת, והדבר גרם למחשבה שהנ"ל גדלו משום שהגופה ניזונה.
התייחסויות עממיות כמעט תמיד מציגות את הערפד כבעל עור אדמדם או כהה, לא העור החיוור המתואר בספרות ובקולנוע. סיבות למראה זה כוללות:
בעבר אנשים רבים היו במצב של תת-תזונה, אנורקסיה או בולימיה, ולכן רזים בחייהם. גופות מתנפחות כשגזים הנוצרים מריקבון נאגרים באזור הבטן. המסקנה הייתה שהגופה אינה מורעבת, מכיוון שלפעמים היו מוצאים דם בזויות הפה של המת וכך הניחו שה"ערפד" נהג לשתות דם.
תהליכים טבעיים של ריקבון ואי שימור גופות נוהגים להכהות את עורה של גווייה, ולכן לערפד הפולקלורי הגוון השחור, הכחול או האדום.
נהגו גם לחשוב, שמקורם של הערפדים הוא במחלה גנטית המונעת ייצור תאי דם אדומים, המובילות חמצן. לכן, הערפדים שתו את דם קורבנותיהם והשתמשו בכדוריות של קורבנותיהם כתחליף לחמצן או כחמצן בפני עצמו. לחלופין, הערפדות נגרמה מחוסר פלזמה והערפדים שתו דם כדי לקבל פלזמה חסרה.
תופעות טבעיות המסייעות לתפוצת מיתוס הערפד > עטלפי ערפד

שלושת המינים של ערפדים מתקיימים בארצות הברית, ואין שום ראיה המצביעה על כך שהיו להם קרובים במקומות אחרים בעולם. מסיבה זו לא נראה כי הערפד שבפולקלור העממי מייצג זיכרון עמום של העטלף. עטלפים אלו נקראו על שם הערפד העממי ולא להפך. אולם, אחר שעטלפי הערפד נעשו מוכרים בתרבות המערבית, קיומם בהחלט חיזק ועיצב את אגדת הערפד. כיום נהוג לתאר ערפדים כבעלי תכונות עטלף, וכן כבעלי יכולת לשנות צורה לעטלף כרצונם.
ערפדים בתרבות המודרנית

המיתוסים המזרח אירופאים על ערפדים חלחלו גם לתרבות האנגלית. למעשה, המילה "ערפד" (Vampire) הופיעה לראשונה בשפה האנגלית ב־1732, וגם אז רק דרך תרגום מגרמנית של דו"ח שנכתב על ארנולד פאולה (Arnold Paole), ובו מתוארת ערפד בסרביה. המלומדים מהמערב התייחסו, בתחילה, אל סיפורי "ואמפיריזם" וקיומם של ערפדים, כאל אמונות תפלות. שני מאורעות הביאו להתעוררות המיתוס "הערפדי": של פטר פלוגוג'וויץ (Peter Plogojowitz) ושל ארנולד פאול (Arnold Paole).
פטר פלוגוג'וויץ כפרי ממוצא סרבי אשר מת בגיל 62, חזר מספר פעמים מן המתים וביקש מבנו אוכל. כאשר הבן סירב, הוא נמצא למחרת ללא רוח חיים. פלוגוג'וויץ חזר פעם נוספת ותקף חלק משכניו אשר מתו ממחסור בדם. האגדה מספרת כי תקף והרג תשעה משכניו. מקרה מפורסם אחר היה זה של פאול, חייל סרבי לשעבר אשר הפך לאיכר והותקף על-ידי ערפד מספר שנים קודם לכן, ומת בעודו מכין את המספוא. לאחר מותו אנשים החלו למות ורווחה האמונה שפאול חזר מהמתים על-מנת לטרוף את שכניו. שני אירועים אלו תועדו היטב. פקידי ממשלה בדקו את המקרים ואת הגופות, כתבו דו"חות על-בסיס בדיקותיהם, נכתבו ספרים על המקרה של פאול, אשר הודפסו ותורגמו לשפות שונות ברחבי אירופה. הנושא כה השתרש בקרב האנשים והפחד מהתקפות ערפדים הלך וגבר, שהחלה תופעה של פתיחת קברי מתים.
ב־1746, דון אוגוסטין קלמה (Don Augustine Calmet), תאולוג ומלומד צרפתי בעל שם, פרסם מאמר אשר על-פיו ערפדים אינם קיימים.
לבסוף, הקיסרית האוסטרית מארי תרזה (Marie Theresa) שלחה את רופאה האישי לחקור בסוגיית הערפד. בעקבות מסקנתו ערפדים אינם קיימים חוקקה והקיסרית חוקקה חוקים האוסרים פתיחת קברים והשחתת גופות.
המיתוס של הערפד חוזר ומופיע בספרות ובשירה האירופאים של המאות ה-18 וה-19, ביצירותיהם של לורד ביירון, אדגר אלן פו, ד.ה. לורנס וגוסטב פלובר, אם כי אצל שלושת האחרונים הערפד הוא למעשה דמות נשית, פאם-פאטאל ערפדית.