stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תולדות הדפוס העברי
הדפוס העברי באיטליה > המדפיסים ממשפחת פואה

המדפיסים ממשפחת פואה (Foa) החלו לפעול במקצועם בשנת ה'שי"א (1551) בסביונטה ליד מנטובה בצפון איטליה. המניע לתחילת עבודתם היה סגירת בתי הדפוס העבריים בוונציה ומעבר חלק מהעובדים מוונציה לדפוס של טוביה פואה בסביונטה. תחילה, הדפוס היה בבית המגורים שלו, אך אחר-כך הוקם בית מיוחד לכך. עם עלייה במספרם של הספרים שהודפסו בעיר ניתן למקום התואר: "אשר משם תצא תורה לכל ישראל".
במאה ה-18 והמאה ה-19 פעלו בני המשפחה בוונציה ובפיזה והדפיסו 121 ספרים.
הדפוס בארץ ישראל

ספרי ערש לא הודפסו בארץ ישראל. הספרים הראשונים שהודפסו בארץ הודפסו בצפת, על ידי השותפים אליעזר בן יצחק אשכנזי מפראג ואברהם בן יצחק אשכנזי, בין השנים ה'של"ז (1577) - ה'שמ"ז (1587). אחרי סגירת בית הדפוס, לא הודפסו ספרים בארץ ישראל במשך כמעט 150 שנה.
בשנת תקצ"א (1831) עלה לארץ המדפיס רבי ישראל בק, ופתח שוב דפוס בצפת, שהדפיס מספר מצומצם של ספרים ולאחר שסבל מנזקים, ביניהם טביעת מאות עותקים של ספרים בים, ישראל בק ובית דפוסו עזבו את העיר בעקבות רעש האדמה בתקצ"ז (1837) והוא נפתח מחדש בירושלים כמה שנים אחר כך, בה פעל בסיוע כולל הספרדים והראשון לציון רבי חיים אברהם גאגין. בשנת 1842, קיבל בית הדפוס מכבש חדש ומשוכלל במתנה מאת משה מונטיפיורי, והוא ידוע בשם משאת משה ויהודית.
הדפוס בארץ ישראל > דפוס סלומון

דפוסו של בק קיבל רישיון מחודש בשבט תרכ"ה בעוד הכהן וסלומון עברו עם מכונת הדפוס למצרים, ורק בתרכ"ח הצליח סלומון לקבל אישור לפתוח את הדפוס בירושלים מחדש. ב-1870 התחילו להוציא מחדש את "חבצלת", בשיתוף פעולה של חתנו של בק, ישראל דב פרומקין עם מיכל הכהן.
הדפוס העברי באמסטרדם

במאה ה-17, בעקבות מלחמת 80 השנה, שרר ברפובליקה ההולנדית שזכתה לעצמאות חופש ביטוי רב, לצד סובלנות דתית שהובילה לנהירה גדולה של יהודים לעיר אמסטרדם. חופש הביטוי הוביל לפריחה של ענף הדפוס בכלל, והדפוס העברי בפרט. פותח בית הדפוס הראשון בעיר היה הרב מנשה בן ישראל. בבית דפוסו נדפסו, במשך 30 שנה, כמאה ספרים. אחריו, פתח המדפיס עמנואל בנישט בית דפוס - וזה, הדפיס מהדורות שהתחרו בדפוסים הוונציאניים. כך, עבר מרכז הכובד של הדפוס העברי מוונציה לאמסטרדם. במאה ה-18, אף היו מדפיסים ונציאנים התגאו בכך שספריהם נדפסו ב-"אותיות אמשטרדם". העיר הייתה למקום דפוסם הראשון של ספרים רבים, ביניהם מסילת ישרים לרבי משה חיים לוצאטו, ו-"שונה הלכות" לרב שלמה שלם.
הדפוסים במזרח אירופה

המדפיסים העליץ, היו הראשונים להדפיס בעברית בפולין. שלושת האחים מהעליץ הקימו בשנת ה'ר"ץ (1530) בית דפוס בקרקוב, בו הדפיסו בשנותיו הראשונות את התורה, הגדה של פסח, ספרי הלכה וספרי מנהג שימושיים ביידיש. בשנת ה'רצ"ז (1537) התנצרו האחים, ועקב כך הקהילות היהודיות החרימו את ספריהם. בסופו של דבר הוכרחו קהילות קרקוב, לבוב ופוזנן לקנות 3500 ספרים שנותרו במחסנים, אך לאחר הקניה השמידו את הספרים ולא השתמשו בהם. דרכיהם של האחים נפרדו, ורק אחד מהם המשיך להדפיס ספרים עבריים בפולין - את הברית החדשה בתרגום ליידיש, וספר לימוד עברית ויידיש עבור נוצרים.
הדפוסים במזרח אירופה > דפוס סלאוויטא

דפוס סלאוויטא (ידוע גם בשם דפוס האחים שפירא), בית דפוס עברי בעיירה סלאוויטא בתקופת האימפריה הרוסית.
בית הדפוס נוסד בשנת 1791 בידי משה שפירא, בנו של רבי פנחס מקוריץ, ונוהל על ידו ועל ידי בניו שמואל ופנחס. הדפוס נודע במיוחד במהדורות המפוארות של התלמוד הבבלי שהודפסו בו, שאפילו מתנגדים לא היססו להשתמש בהן על אף ה"זהות" החסידית של הדפוס. הדפסת התלמוד הבבלי הייתה כרוכה בעלויות גבוהות, וכדי לאפשרה קיבלו בני משפחת שפירא בשנת 1807 אישור מרבנים מחשובי הדור (בהם רבי שניאור זלמן מלאדי, האדמו"ר הראשון של חב"ד) כי הזכויות להדפסתו ישמרו להם למשך 25 שנה.
הדפוסים במזרח אירופה > דפוס ראם

דפוס ראָם (כתיב יידיש; יש לקרוא: רוֹם), המוכר יותר בשם דפוס והוצאת האלמנה והאחים ראם (לפעמים גם סתם דפוס וילנה, וגם בכתיב וילנא, ווילנא או ווילנה), הוא בית דפוס יהודי והוצאת ספרים שפעלו בווילנה מסוף המאה ה-18 עד תחילת המאה ה-20. הדפוס מפורסם בעיקר בזכות מהדורת התלמוד הבבלי שהוציא לאור בשנים תר"מ-תרמ"ו (1880 - 1886), מהדורה המשמשת יסוד לכל הדפסות התלמוד הבבלי עד היום.
הדפוס נוסד ברישיון השלטונות הרוסים בידי ברוך בן יוסף ראם בשנת תקמ"ט (1789) בעיירה אזאר שליד גרודנו (הורודנא), והיה הדפוס העברי הראשון בליטא. ב-1799 העביר ברוך ראם את הדפוס לווילנה.
בנוסף לתלמוד הבבלי הדפיס דפוס ראם עוד ספרי קודש רבים נוספים, בהם תלמוד ירושלמי, מדרש רבה, סידורי תפילה, משניות, עין יעקב ועוד. מלבד זאת הדפיס גם ספרי חול וספרי משכילים, כגון הרומנים העבריים של אברהם מאפו ותרגומיו של קלמן שולמאן.
כשנפטרה האלמנה ראם ב-1903 החל הדפוס לרדת מגדולתו. הוא נמכר מיד ליד עד שהוחרם בידי הרוסים ב-1940.
ראו גם

גופן
לקריאה נוספת

מאיר בניהו, הסכמה ורשות בדפוסי ויניציאה - הספר העברי מעת הבאתו לדפוס ועד צאתו לאור, מכון בן-צבי, ירושלים תשל"א
חיים דב פרידברג, תולדות הדפוס העברי במדינות איטליה, אספמיה-פורטוגליה ותוגרמה שמלפנים, הוצאת בר-יודא, תשט"ז
אברהם יערי, הדפוס העברי בקושטא: תולדות הדפוס העברי בקושטא מראשיתו עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוצאת מאגנס, תשכ"ז
א"מ הברמן, הספר העברי בהתפתחותו, הוצאת ראובן מס, תשכ"ח
א"מ הברמן, פרקים בתולדות המדפיסים העבריים, הוצאת ראובן מס, תשל"ח
יעקב שמואל שפיגל, עמודים בתולדות הספר העברי - בשערי הדפוס, פתח תקווה, 2014
הערות שוליים

↑  שושנה הלוי, ראשיתו של הדפוס העברי בארץ ישראל
↑  קטלוג הספרייה באנגלית, דוד סקלר עורך, הוצאת ספריית קרן ולמדונה, לונדון-ניו יורק 2011.
↑  הספרייה הועמדה למכירה ונמצאת ברשות  בית המכירות הפומביות סותבי'ס שהציגה אותה בניו יורק בפברואר 2009
↑  פירוש דניאל לר' לוי בן גרשום, באתר הספרייה הלאומית
↑  פירושי התורה לרבי משה בן נחמן, באתר הספרייה הלאומית
↑  ספר השרשים לרד"ק, באתר הספרייה הלאומית
↑  תשובות שאלות להרשב"א, באתר הספרייה הלאומית.
↑  שני דפים ממנו נמצאים בספריית חב"ד בניו יורק, אחד מהם מוצג בתערוכה של 2014-2015
↑  יצחק אבינרי, היכל רש"י, כרך ג'
↑  כדוגמת יצחק יודלוב ועוד.
↑  ראה אצל יעקב צ' מאיר, דפוס ראשון - מהדורת התלמוד הירושלמי ונציה רפ״ג 1523 וראשית הדפוס העברי, הוצאת מאגנס, 2022
↑  דפוס אמשטרדם, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007484988805171
מאיר בן ברוך הלוי

רבי מאיר בן ברוך הלוי מווינה (גם: מהר"ם הלוי, מהר"ם סג"ל, מהר"ם ס"ל) היה רב בפרנקפורט וארפורט וראש ישיבת וינה במפנה המאה ה-15 ואחד מחשובי הרבנים באשכנז שלאחר תקופת בעלי התוספות. יש שייחסו לו את ייסוד "הסמיכה האשכנזית" (סמיכת "מורנו"). ידוע גם בשל מעורבותו בפולמוס רבנות צרפת.
ביוגרפיה

מעט מאוד ידוע על תולדות חייו. נולד בעיר פולדא, ועל כן מכונה לעיתים "מהר"ם פולדא". ככל הנראה אביו נהרג על קידוש השם בגזירות ק"ט, ועל כן מכונה דרך קבע "הקדוש רבי ברוך". נראה שהספיק בצעירותו, לפני הגזרות, ללמוד בארפורט אצל רבי אלכסנדרי זוסלין הכהן בעל ספר "האגודה", וייתכן שלאחר מכן למד אצל רבנים נוספים, שורדי הגזרות. לא ידוע בבירור על מקומו ומעשיו של מהר"ם לאחר הגזירות. כנראה כיהן לאחר הגזרות כרבה הרשמי של ארפורט ושם למד אצלו רבי הלל 'הזקן' מארפורט. ידוע שבחלקן כיהן כרבה של פרנקפורט, וייתכן שלמד אצלו שם רבי יום טוב ליפמן מילהויזן, אך הידיעות על כך מקוטעות וכנראה לא התגורר בה ברציפות. ייתכן שהוא רבי מאיר מביירוית שמונה בשנת 1372 לרבה של נסיכות אנסבך בידי הנסיך (כנראה פרידריך החמישי), אך הדבר אינו ברור. אף שאין על כך ידיעות ברורות, סביר למדי שלפחות בחלק משנים (כנראה בשנות השישים של אותה מאה) אלה החזיק ישיבה בוורמייזא, ואז למד אצלו רבי שמשון איש ירושלים (המכונה גם רבי שמשון מדורין). השערה זו מתחזקת מהופעתו בממורבוך של יהדות וורמייזא (ראו לקמן).
בשנת קמ"ג (1383) עבר לנירנברג, אך לאחר כשנתיים שב לפרנקפורט. בשנות ישיבתו השנייה בפרנקפורט העלילו עליו עלילה והוא הושם במאסר. בכ"ג באדר ה'קנ"ב (1392) שוחרר ממאסרו ועקר לווינה, שם נתמנה כראש ישיבתה לצד רבי אברהם קלויזנר. נאמר עליו כי הביא עמו לווינה את מסורת חכמי אזור הריינוס וידע את "כל שרשי דתיה ומנהגיה", ומעבר זה מסמל את מעבר מרכז התורה מאשכנז לאוסטריה למשך הדורות הבאים. עם זאת, נראה שמעמדו באוסטריה היה מרכזי פחות ממעמדו במקומו הקודם באשכנז, שכן רבי אהרן בלומלין, שלמד באוסטריה בשנים אלה, כנראה לא למד אצלו. התעודות הרשמיות האחרונות המזכירות אותו נכתבו בשנת ה'קס"ו (1406), ומשם ואילך נזכרת אשתו כאלמנה, וכנראה נפטר בשנה זו.
ביוגרפיה > משפחתו

בווינה נישא להנזיס, בת הבנקאי דוד שטויס, מעשירי הקהילה. אשתו הנזיס ניהלה עבורו עסקי הלוואה בריבית. בנו זלמן היה חתנו של חברו מהרא"ק. הייתה לו גם בת שנישאה לאייזיק מזלצבורג.
תלמידיו

בישיבתו בווינה למדו תלמידים רבים, מהם שהשפיעו רבות על עולם התורה באשכנז בשנים שלאחר מכן, ביניהם מהר"ש נוישטט שאף ירש את מקומו בראשות ישיבת וינה. רבים מתלמידיו נהרגו בפרעות בווינה בשנת קפ"א. תלמיד חשוב נוסף שלו הוא רבי יעקל מאיגר, שהיה אחר כך רב בקרמס. נראה שאף מהרי"ל הספיק ללמוד אצלו בצעירותו, ומאמריו הובא בספר מהרי"ל כמה פעמים, אך כי עיקר תורתו קיבל מתלמידו מהר"ש.
פסקיו והנהגותיו

לא השאיר אחריו כל חיבור הלכתי, אך פסקים ומובאות בשמו מובאים בספרי בני הדורות הבאים ובתשובותיהם כמהרי"ל, תרומת הדשן ומהר"י וייל. למשל, מובא כי כאשר אחד מבני ישיבתו ביזה את השמש, ציווה להחרים אותו.

פסק בתוקף שאין דין הסגת גבול בתחום הרבנות, וכי לכל רב זכות להורות הלכה, אף אם כבר יש רב במקום. בעניין זה צוטט כאומר "מי נתן או הוריש לי הגבול, שלא ישיגנו אחר". אף הוא עצמו שימש רב בווינה לצד מהרא"ק ולא הייתה ביניהם מחלוקת. מאידך, קבע שאסור לרב להורות ללא שקיבל רשות מפורשת וסמיכה ממנו (וראו עוד בהמשך הערך). נראה שרצה לוודא מצד אחד שימונו רק רבנים המוכרים לו כתלמידי חכמים הראויים לתפקיד, ומן הצד השני למנוע מצב בו ישנה תחרות על התפקיד, כדי שלא תיווצר תלות של הרבנים בקהילות ובאלו שמינו אותם.
שמו מוזכר פעמים רבות בתוספות גורניש, וכנראה הוא אחד ממגבשי דרך החילוקים שמתבטא בתוספות אלו, עיקרי השיטה היו התמקדות בניסוח ובדקדוק מעמיק של לשון התלמוד ופירושי רש"י ותוספות.
פולמוס הסמיכה בצרפת

למהר"ם ס"ל חלק חשוב בפולמוס הסמיכה בצרפת. רבי מתתיה טריוויש כיהן כ"ראש רבני צרפת", וכאשר נפטר הוריש כהונה זו לבנו רבי יוחנן טריוויש. תלמיד אחר של רבי מתתיה, רבי ישעיה בן אבא מרי שהיה רב בסבויה, ערער על סמכותו של רבי יוחנן. הוא פנה למהר"ם ס"ל, שכנראה היה גם רבו, וקיבל ממנו כתב סמיכה, בו קבע כי לרבי ישעיה הסמכות הבלעדית למנות רבנים בכל מלכות צרפת. רבי יוחנן טריוויש, בנו של רבי מתתיה, פנה לריב"ש, שטען כי סמכותו של מהר"ם לגזור גזרות מוגבלת לתחומי אשכנז, והפולמוס גרר אחריו את חכמי אירופה כולה.
מכח פרשה זו, הסיקו חוקרים רבים כי מהר"ם ס"ל הוא מחדשה של סמיכת "מורנו" ("הסמיכה האשכנזית"), כלומר הענקה מפורשת של רב לתלמידו את התואר "מורנו", ודרישה מוקדמת לקבלת תואר זה לפני שימוש בתפקיד רבני. סמיכת מורנו מתועדת לראשונה בפולמוס זה, ועל כן יש שסברו כי היא חודשה בידי מהר"ם ס"ל, וזו הייתה הדעה המקובלת במחקר בעבר. חוקרים אחרים דחו מסקנה זו, והראו כי הריב"ש התייחס לסמיכת רב לתלמידו כמנהג אשכנזי וצרפתי ותיק ומקובל, ולא כחידוש עצמאי של מהר"ם ס"ל. טענה נוספת כנגד הסברא שמהר"ם ס"ל חידש את הסמיכה היא שבפולמוס נזכר שגם ר' יוחנן, בן מחלוקתו של ר' ישעיה הנסמך, קיבל מאביו סמיכה ורשות להיות ראש ישיבה. מכוח ראיות אלה, סבר מרדכי ברויאר שהסמיכה כנראה נהגה עוד קודם מהר"ם ס"ל, וחידושו של מהר"ם ס"ל, עליו נסב הפולמוס, היה שסמכותו הבלעדית לסמוך חלה גם מחוץ למעגל המצומצם של תלמידיו, וגם על ארצות אחרות.
השפעה

אף שהריב"ש חלק על מהר"ם ס"ל בפולמוס הסמיכה, וסבר שאין לו סמכות למנות רבנים מחוץ לארצו אשכנז, הוא מתייחס אליו בכבוד ומתארו במילים "הנשר הגדול גדול הכנפים מלא התורה אשר לו החכמה".
אף שלא נותר בידינו מתורתו אלא פסקים מועטים, השפעתו במסירת התורה בתקופה בה חרבו מרכזי התורה הגדולים באשכנז רבה, ובאה לידי ביטוי בעיקר בתלמידיו בווינה שהעמידו אחריהם חכמים כמהרי"ל ובני דורו. תלמידיו ותלמידי תלמידיו המצטטים את פסקין מכנים אותו בתוארי כבוד מופלגים: מהר"ם מינץ מזכיר אותו כ"ריש גלותא". סימן נוסף לחשיבותו ניתן למצוא באזכורו בספרי "ממורבוך" (ספרי הזכרת נשמות) של קהילות שונות בגרמניה. בפתיחת ספרים אלו נזכרו בדרך כלל, מלבד שמות ההרוגים בפרעות, שמותם של גדולי התורה באשכנז בתקופת הראשונים. מהר"ם הלוי מופיע ברשימה זו בכמה וכמה ספרי ממורבוך, ביניהן זה של קהילת וורמייזא ושל קהילת פרנקפורט, לצד שמות כמו רבנו גרשום מאור הגולה, רבי שמעון בן יצחק, רש"י, רבנו תם, מהר"ם מרוטנבורג ומהרי"ל.
לקריאה נוספת

שלמה שפיצר, "מהר"ם הלוי מוינה ופסקיו", סיני פד א-ב (תשל"ט), עמ' לז–מו.
נחמיה אנטון נובל

נחמיה צבי אנטון נוֹבֶּל (Nehemia Anton Nobel;‏ כ"ב בחשוון ה'תרל"ב, 6 בנובמבר 1871, נאגיאטד, הונגריה – 24 בינואר 1922, פרנקפורט, גרמניה) היה רב נאו-אורתודוקסי, בקיא בתלמוד ובמדעי היהדות, דרשן והוגה דעות יהודי גרמני, יליד הונגריה.
דמות כריזמטית ואחד מהוגי ה"ציונות הרוחנית" יחד עם מרטין בובר ופרנץ רוזנצוויג. בהרצאותיו ודרשותיו עורר מחדש עניין ביהדות בקרב חוגים רבים בין הצעירים היהודים בגרמניה. נחמיה נובל היה מראשוני הציונים הדתיים.
לדברי רחל הויברגר שחקרה את חייו ופעלו, הרב נובל "ניסה ליצור סינתזה נוסטלגית בין היהדות ההיסטורית והתרבות המודרנית".
ילדותו ולימודיו

נחמיה צבי נובל נולד בכ"ב בחשוון ה'תרל"ב (1871) ביישוב נאגיוטד במחוז שומוג' שבהונגריה, בן למשפחה בת 11 ילדים. אביו היה הרב יוסף נובל (1839–1917) ואמו הייתה אסתר לבית ברוק. בשנת 1880 עברה המשפחה לעיר הַלְבֶּרְשְׁטָאדְט, שם היה אביו מרבני העיר, דרשן מוערך, ואחד מחכמי "הקלויז" העירוני. בצעירותו למד בקלויז העירוני מפי רבני הקלויז, הרב שלמה כהן ואביו הרב יוסף, ומפי מרא דאתרא רבי אביעזרי זליג אוירבך.
בשנת 1895 סיים את לימודיו בבית המדרש לרבנים הנאו-אורתודוקסי של הרב עזריאל הילדסהיימר בברלין. שירת בצבא גרמניה במשך שנה אחת. בשנים 1896–1900 שימש כרב בחברת "תלמוד תורה" בעיר קלן.
בשנת 1897 קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה מאוניברסיטת בון, שם היה תלמידו של הפסיכולוג והפילוסוף וילהלם דילתיי. עבודת הדוקטורט שלו דנה בתורת היופי של שופנהאואר.
בשנת 1898 נשא לאישה את יוליה וייל מן היישוב פירזן. בשנת 1905 נולדה בתם, רות. בשנת 1900 נסע להשתלם בפילוסופיה באוניברסיטת מרבורג אצל ההוגה הנאו-קנטיאני היהודי הרמן כהן, יוזמה שהייתה נחשבת תמוהה מצד רב אורתודוקסי ההולך בתלם.
בד בבד עם שמירת המסורת, העריץ נחמיה נובל את ההומניזם של גתה והושפע בהשקפותיו מספרו של הרמן כהן "דת התבונה ממקורות היהדות". הרמן כהן הלך לאחר מכן ללמוד שיעורי תלמוד אצל תלמידו לשעבר ועד שנת מותו, נהג לבקר בבית הכנסת של נובל בכיכר ברנה בפרנקפורט.
כמו כן, היה מראשוני הרבנים האורתודוקסים שתמכו בתנועה הציונית, ואף השתתף בתנועה הציונית באופן פעיל: במרץ 1899 נבחר לכנס של הפדרציה הציונית.
השתתף בייסוד "המזרחי", וב-1903 היה ציר בקונגרס הציוני השישי בבזל.
פעילותו כרב וכציוני

בשנים 1896–1899 פעל נובל כרב ודרשן של "חברת תלמוד תורה", הקהילה האורתודוקסית בקלן, במקום הרב זאב וולף. משנת 1900 ואילך פעל כרב ב"קהילת עדת ישראל" בקניגסברג, החל משנת 1901 בלייפציג והחל משנת 1906 בהמבורג, שם החליף את הרב אנסלם שטרן. בין השנים 1910–1922 כיהן נובל כרב האורתודוקסי ואב בית הדין של "הקהילה הכללית" בפרנקפורט במקום הרב מרדכי הורוויץ.
שם מונה כמרצה למדעי היהדות ולאתיקה באוניברסיטה המקומית.
תמיכתו בציונות הייתה באותם הימים עמדת מיעוט בין הרבנים האורתודוקסים של גרמניה, כמו גם בין יהודי גרמניה בכלל. התחיל את פעלו כציוני בקלן. יצר קשרים הדוקים עם הרצל ועם דוד וולפסון ונמנה עם מייסדיה של הפדרציה הציונית בגרמניה.
בהיותו משוכנע כי בזהות היהודית מאוחדות הדת והלאום היהודיים, לקח בשנת 1904 חלק בקונגרס הראשון של התנועה האורתודוקסית הציונית "מזרחי" ונבחר לסגן היושב ראש שלה.
בשנת 1919 נבחר לעמוד בראש האיגוד הכללי של רבני גרמניה, וכמו כן עמד בראש האקדמיה למדעי היהדות.
בעיצומן של מחלוקות קשות בין הזרמים השונים של יהדות גרמניה, הקפיד הרב נובל לאמץ עמדה מתונה. לא הצטרף ל"רבנים הליברלים", ואף לא לאותם הרבנים האורתודוקסים שחתמו על עצומת מחאה נגד "הקוים המנחים של יהדות ליברלית" משנת 1912.
בין פסיקותיו המחודשות, ברוח תנועת המזרחי, הייתה זו שהתירה בחירת נשים למוסדות הקהילה.
כאביו, נודע כדרשן מוערך, ולפי עדות תלמידו פרופ' עקיבא ארנסט סימון היה מתלהב בדרשותיו ומלהיב את הקהל, אך מאידך מקפיד שלא לעבור את הזמן שהוקצב לו.
הצליח לקבץ סביבו תלמידים מהאליטה של האינטליגנציה הצעירה של יהדות גרמניה כמו מרטין בובר, פרנץ רוזנצווייג, נחום גלאצר, אריך פרום, זיגפריד קרקאואר, אוסקר וולפסברג (ישעיהו אביעד) ועקיבא ארנסט סימון.
בתמיכתו בשנת 1920 פתח פרנץ רוזנצווייג בפרנקפורט את בית המדרש היהודי החופשי המפורסם ללימודי ערב Freies Jüdisches Lehrhaus שאמור היה להניח את היסודות לזהות יהודית חדשה. שם עשה גם בובר צעדיו הראשונים בפיתוח תורת הדו-שיח שלו.
הרב נובל היה מושך הרבה קהל גם להרצאותיו שם.
הרב נחמיה צבי אנטון נובל נפטר בגיל 51 בשנת 1922, בשנה בה מונה לפרופסור באוניברסיטת פרנקפורט.
לשכה של המסדר בני ברית בהמבורג קיבלה את שמו.
הייתה לו בת בשם רות, ילידת 1905.
אחיו היה הרב ישראל נובל (1878-1962) שכיהן בעיר שניידמול (כיום פילה בפולין) ואחר כך בברלין, משם עלה לארץ ישראל.
ספרים

עבודת הדוקטורט על תורת היופי של שופנהאואר ביחסיה לבקורת של קאנט על השיפוט האסתטי, הוצאה לאור כוהן, 1897
פורת יוסף - קונטרס אודות תיקון עירובין, פרנקפורט דמיין, תרע"ד
חמישה נאומים - 1912
דרשות בעת מלחמה - בבית הכנסת בכיכר ברנה בפרנקפורט, הספר מוקדש לזכרו של תלמידו אלפרד (אברהם) מיינץ, שנפל בקרב. הוצאה לאור קאופמן, 1915.
הגות והלכה - מוסד הרב קוק, 1969, ירושלים
לקריאה נוספת

ישעיהו וולפסברג, הרב ד"ר נחמיה צבי נובל, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער – המדור הדתי של הנהלת ההסתדרות הציונית בהשתתפות קרן היסוד בסיוע מוסד הרב קוק ('דמויות בציונות ובתולדות הישוב'), תש"ד.
רחל הויברגר - הרב נחמיה אנטון נובל - הרנסאנס היהודי בפרנקפורט על המיין, הוצאה לאור סוצייאטטס, 2005 (Rachel Heuberger, Rabbiner Nehemias Anton Nobel. Die jüdische Renaissance in Frankfurt am Main, Frankfurt 2005) (בגרמנית)
אהרן שאר-ישוב - נחמיה צבי נובל כהוגה ופעיל ציוני, בקובץ "מאה שנות ציונות דתית", אוניברסיטת בר-אילן, 2003. (הספר בקטלוג ULI)
Nehemia Zvi Nobel as a Zionist Thinker and Activist, Hundert Years of Religious Zionism, Bar-Ilan University Press, ed. A. Sagi and D. Schwartz, Ramat-Gan 2003,
Vol. 1, pp. 323-338 (Hebrew).
הערות שוליים

↑  http://www.ahf-muenchen.de/Tagungsberichte/Berichte/pdf/2001/69-01.pdf
מרקו טוריני (ברלין) - יסודות לגישה חדשה לכתיבת ביוגרפיות יהודיות - בכנס הבינלאומי על חקר היהדות האירפוית במרכז צונץ בוויטנברג, 19 - 12 יולי 2001.
↑  נפתלי בן-מנחם, פתחי שערים, מוסד הרב קוק, ירושלים תשל"ו, עמ' 44.
↑  דברים שנשא בפרידתו מהחברה באתר ארכיון האינטרנט
↑  הרב אלכסנדר קרליבך, בהגנה על שיטת תורה עם דרך ארץ, ניב המדרשיה טז–יז (תשמ"ג–תשמ"ד), עמ' 273–277, באתר "דעת".
↑  אהרן ארנד, ספרות ההוראות לדרשנים, דף שבועי של אוניברסיטת בר-אילן 430, פרשת יתרו תשס"ב.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265909905171  BnF: cb150339340 (data)  GND: 124731511  ISNI: 0000 0000 6662 4677  LCCN: n86111492  NTA: 292234465  SUDOC: 231159900  VIAF: 47044751   WorldCat (עם VIAF): 47044751 
בית הכנסת האורתודוקסי החדש ברח' ברנה בפרנקפורט, שבו כיהן הרב נחמיה צבי נובל בשנים 1910–1922, נהרס בליל הבדולח ב־9–10 בנובמבר 1938
זהרא אשראקי

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1964 (בת 61) טהראן, איראן 
 מדינה:  איראן 
 ידועה בשל:  פעילותה למען זכויות נשים ומיעוטים באיראן
 בן זוג:  מוחמד רזא ח'אתמי
 
זהרא אשראקי (בפרסית: زهرا اشراقی; נולדה ב-1964) היא פעילה פוליטית רפורמיסטית ופוליטיקאית איראנית, הידועה בדעותיה הפמיניסטיות ובפעולותיה למען זכויות מיעוטים. היא נכדתם של רוחאללה ח'ומייני וחדיג'ה ת'קפי.
אשראקי דיברה כנגד החובה המוטלת על נשים באיראן לעטות רעלה או כיסוי ראש. לטענתה, החברה השתנתה במידה כזאת שהחוק כבר אינו תואם את המציאות החברתית.
בגלל פעילותה למען רפורמה ומתן זכויות לנשים נאסר עליה להתמודד בבחירות לפרלמנט בשנת 2004.
אשרקאי בעלת תואר בפילוסופיה מאוניברסיטת אצפהאן. בשנת 1983 התחתנה עם מוחמד רזא חתאמי, חבר לשעבר ב"חזית השותפות האיסלאמית באיראן" ואחיו של נשיא איראן לשעבר, מוחמד ח'אתמי. לזוג יש שני ילדים: עלי-רזא ופאטמה.
הערות שוליים

↑  ראיון עם זהרה אשראקי (פרסית).
↑  "Khomeini's granddaughter fights for women's rights". The Washington Times. Tehran. 18 June 2005
↑  Sciolino, Elaine (2 April 2003). "Daughter of the Revolution Fights the Veil". The New York Times
↑  Robin Wright,  "Iran's Revolutionary Grandchildren", The New Yorker, February 12, 2016.
↑  "צאצאיו של ח'ומייני" (פרסית), BBC פרסית, 4.7.2009.
פרנק מוס

פרנק אדוארד "טד" מוס (באנגלית: Frank Edward "Ted" Moss‏; 23 בספטמבר 1911 – 29 בינואר 2003) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי. מוס, חבר המפלגה הדמוקרטית, ייצג את מדינת יוטה בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1959–1977, והוא הדמוקרט האחרון שכיהן מטעמה בסנאט (נכון ל-2025).
ביוגרפיה > ראשית חייו והשכלה

פרנק מוס נולד ב-23 בספטמבר 1911 בהולידיי, פרבר של סולט לייק סיטי, יוטה, בתור הצעיר מבין שבעת ילדיהם של ג'יימס אדוארד ומוד (לבית ניקסון) מוס. אביו, מחנך ידוע בבית ספר תיכון, נודע כ"אבי האתלטיקה בתיכון" ביוטה. בשנת 1929 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "גרניט", שם היה נשיא כיתה א', עורך עיתון בית הספר, פעמיים אלוף עימות של המדינה, וסנטר קבוצת הפוטבול.
לאחר מכן, מוס למד באוניברסיטת יוטה, שם עשה תואר כפול בנאום והיסטוריה. במהלך הקולג', הוא היה נשיא כיתה ב' ומאמן צוות העימותים של האוניברסיטה. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1933. בשנה שלאחר מכן, הוא נישא לפיליס הארט (בתו של צ'ארלס ה. הארט), לה נשאר נשוי עד מותו ב-2003; לזוג נולדו בת אחת ושלושה בנים.
מוס למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון הבירה, שם היה עורך של The George Washington Law Review. בזמן שלמד בוושינגטון, הוא עבד במינהל ההבראה הלאומי, במינהל היישוב מחדש ובמינהל האשראי החקלאי. הוא קיבל תואר דוקטור במשפטים בהצטיינות בשנת 1937.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

לאחר קבלתו ללשכת עורכי הדין, היה מוס חבר בצוות המשפטי של הרשות לניירות ערך בארצות הברית מ-1937 עד 1939. לאחר מכן חזר ליוטה, שם פתח משרד פרטי בסולט לייק סיטי והפך לפקיד עורך דין של שופט בית המשפט העליון ביוטה, ג'יימס ה. וולף. בריצה הראשונה שלו לתפקיד ציבורי, הוא נבחר לשופט של בית המשפט העירוני בסולט לייק סיטי ב-1940. במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא שירת בחילות האוויר של צבא ארצות הברית במחלקה של פרקליט השופט בזירה האירופית (1942–1945).
לאחר שירותו הצבאי, חזר מוס לסולט לייק סיטי ונבחר מחדש כשופט העירייה, וכיהן בתפקיד זה עד להתפטרותו ב-1950. הוא שימש כפרקליט המחוזי של מחוז סולט לייק מ-1950 עד 1959. באותן שנים עסק בעריכת דין במשרדים Moss & Hyde (1951–1955) ו-Moss & Cowley (1955–1959). בשנת 1956, הוא נכשל בניסיונו לקבל את המועמדות הדמוקרטית למושל יוטה, והפסיד לנציב העירייה ל. ק. רומני.
ביוגרפיה > הסנאט האמריקאי

ב-1958, התמודד מוס לסנאט האמריקני נגד הסנאטור המכהן כבר שתי קדנציות ארתור ו. ווטקינס, בעל ברית קרוב של ממשל אייזנהאואר ושל המורמונים, וגם נגד ג'. בראקן לי, לא מורמוני ומושל יוטה בן שתי קדנציות לשעבר (1949–1957), שהתמודד כעצמאי לאחר שהפסיד לווטקינס בפריימריז הרפובליקני. ההצבעה הרפובליקנית הייתה מפוצלת בבחירות הכלליות, בעיקר בגלל חוסר שביעות רצון מקומית מכך שווטקינס עמד בראש הוועדה שציינה את הסנאטור ג'וזף מקארתי, ומוס זכה בבחירות עם פחות מ-40 אחוז מהקולות.
מוס היה נותן חסות מקורי של חוקים ליצירת Medicaid, תוכנית לכיסוי שירותי בריאות לאנשים בעלי הכנסה נמוכה.
מוס נבחר לקדנציה שנייה ב-1964, כשהביס את נשיא אוניברסיטת בריגהאם יאנג ארנסט ל. וילקינסון. הוא נבחר לקדנציה שלישית ב-1970 תוך ניצחון על חבר הקונגרס בן ארבע הקדנציות, לורנס ג'. ברטון. הוא זכה לבולטות לאומית בכל הקשור לנושאי איכות הסביבה, הצרכנות והבריאות. מוס הפך למומחה בנושאי מים וכתב את "משבר המים" ב-1967. הוא פעל לאבטחת פארקים לאומיים נוספים ליוטה והחל בחקירות חשובות בנושא הטיפול בקשישים בבתי אבות וזימלאים, ובקשר להתעללות של רופאים בתוכנית Medicaid הפדרלית. בשנת 1976, בתפקידו כיו"ר ועדת המשנה של הסנאט האמריקאי לטיפול ארוך טווח, הסנאטור מוס ערך חקירה ממקור ראשון של בזבוז, הונאה וניהול כושל בתוכנית Medicaid על ידי התחזות לחולה וביקור במרכז הרפואי איסט הארלם בניו יורק. למרות שלא היו לו תלונות על תסמינים ולאחר שבדק את בריאותו על ידי הרופא שלו חודש לפני כן, ניתנה לסנאטור מוס "סדרה יקרה של בדיקות" ואז נאמר לו לחזור למחרת לבדיקות מיותרות נוספות שחויבו על הממשל הפדרלי.
בשנת 1974, מוס הצטרף לסנאטור פרנק צ'רץ' (דמוקרטי מאיידהו) כדי לתת חסות לחקיקה הראשונה למתן מימון פדרלי לתוכניות טיפול בהוספיס. הצעת החוק לא זכתה לתמיכה רחבה ולא הובאה להצבעה. הקונגרס כלל סוף סוף הטבת הוספיס במדיקר ב-1982.  בשנת 1976 תמך מוס בתיקון חוקתי המבטל את פסק דין רו נגד וייד ואוסר הפלות.
מוס עמד בראש ועדת המשנה לצרכנות של ועדת המסחר של הסנאט, שם הוא נתן חסות לצעד, חוק התיוג והפרסום של סיגריות משנת 1966, המחייב תיוג מפורט על אריזות סיגריות תוך ציון הסכנות הבריאותיות של עישון ואיסור על פרסום טבק ברדיו ובטלוויזיה. הוא גם נתן חסות לחוק האחריות והאחריות למוצרים לצרכן (המכונה חוק מגנוסון-מוס), חוק בטיחות הצעצועים, חוק בטיחות המוצר וחוק האריזות למניעת רעלים. הוא היה גם יו"ר ועדת הסנאט האמריקאי למדעי האווירונאוטיקה והחלל מ-1973 עד 1977.
מוס התמודד על כהונה רביעית ב-1976 מול הרפובליקני אורין האץ'. בין שאר הנושאים, האץ' מתח ביקורת על כהונתו בת 18 שנים של מוס בסנאט, ואמר "איך קוראים לסנאטור שכיהן בתפקיד 18 שנים? אתה קורא לו הביתה".  האץ' טען כי סנאטורים רבים, כולל מוס, איבדו קשר עם בוחריהם.  האץ' ניצח בבחירות בהפרש גדול באופן בלתי צפוי של תשע נקודות והמשיך להחזיק במושב זה במשך 42 השנים הבאות.
לאחר מכן, חזר מוס לעסוק בעריכת דין בוושינגטון הבירה ובסולט לייק סיטי. עד כה, הוא הדמוקרט האחרון שייצג את יוטה בסנאט האמריקאי. מוס נפטר ב-29 בינואר 2003 בסולט לייק סיטי, יוטה.