stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיקון מספר 40 לחוק יסודות התקציב
החוק

חוק הנכבה הוצע לראשונה בשנת 2008 על ידי אלכס מילר. ההצעה אושרה בוועדת השרים לחקיקה ב-24 במאי 2009 ונשלחה לוועדת החוקה, חוק ומשפט.
במרץ 2011 אושר בכנסת חוק יסודות התקציב (תיקון מס' 40), התשע"א-2011, ולפיו יוכל שר האוצר להפחית מתקציבו של גוף מתוקצב או גוף נתמך סכומים של עד פי שלושה מההוצאה שהוציא, אם היא במהותה אחד מאלה: שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית; הסתה לגזענות, לאלימות או לטרור; תמיכה במאבק מזוין או במעשה טרור של מדינת אויב או של ארגון טרור נגד מדינת ישראל; ציון יום העצמאות או יום הקמת המדינה כיום אבל; מעשה של השחתה או ביזוי פיזי הפוגע בכבוד דגל המדינה או סמל המדינה.
37 חברי כנסת (מהקואליציה וכן מהאיחוד הלאומי) תמכו בחוק, מול 25 שהתנגדו לחוק (מהאופוזיציה). שישים מתוך 120 חברי כנסת לא התייצבו להצבעה, כולל ראש הממשלה בנימין נתניהו. לפי נוסח החוק, "שר האוצר יקבל החלטה כאמור... לאחר קבלת חוות דעת של היועץ המשפטי למשרד האוצר בדבר התקיימות האמור באותו סעיף קטן, ולאחר שהועברה אליו המלצת צוות מקצועי". בהמשך החוק מצוין כי אותו צוות מקצועי יורכב מ"צוות שמינה שר האוצר שחברו בו עובד משרד המשפטים, לפי הצעת שר המשפטים, עובד משרד האוצר ועובד המשרד שהשר שלו ממונה על סעיף התקציב שלפיו מתוקצב או נתמך הגוף". נקבע כי ניתן לעתור נגד החלטה כזו בפני בית משפט לעניינים מנהליים.
החוק > דיון ציבורי בחוק

החוק החל את דרכו כהצעת חוק פרטית שיזמו חברי הכנסת אלכס מילר, פאינה קירשנבאום, חמד עמאר ודוד רותם, כולם חברי מפלגת ישראל ביתנו. על אף שהחוק מתייחס לנושאים שונים, הופנתה עיקר תשומת הלב הציבורית לסעיף העוסק ב"ציון יום העצמאות או יום הקמת המדינה כיום אבל" ובתקשורת כונה החוק "חוק הנכבה".
כאשר במאי 2009 אישרה ועדת השרים לענייני חקיקה את תמיכת הממשלה בהצעת החוק, הביעו אחדים מחברי הכנסת, ארגונים המייצגים את ערביי ישראל, המכון הישראלי לדמוקרטיה, האגודה לזכויות האזרח בישראל וארגוני זכויות אדם נוספים התנגדות נחרצת להצעה, כיוון שלדבריהם הדבר יפגע בחופש הביטוי ויחמיר את היחס הציבורי לערביי ישראל. חבר הכנסת מילר הגן על החוק שיזם וטען כי יש להגיע למצב בו כספי המדינה לא ינוצלו להתבטאויות ומעשים השוללים את קיומה. בשנה בה עבר החוק, גופים חברתיים ודתיים רבים במגזר הערבי הודיעו כי לא יציינו את יום הנכבה כפי שנהגו בכל שנה בטרם עבר החוק. מספר אנשים העלולים להיפגע מהחוק הגישו, בשיתוף עדאלה והאגודה לזכויות האזרח, עתירה לבג"ץ בדרישה לבטל שתי פסקאות בחוק, שהן עילות להפחתת תקציב: שלילת קיומה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, וציון יום העצמאות או יום הקמת המדינה כיום אבל.
ביולי 2011 הגיש חבר הכנסת אחמד טיבי הצעת חוק לתיקון חוק הנכבה, לפיה במקום הפחתת תקציב בשל ציון הנכבה, יופחת התקציב בשל "הכחשת הנכבה". משהחליטה נשיאות הכנסת בצעד נדיר לפסול את הצעת החוק להגשה בטענה שהיא "שוללת את קיומה של מדינת ישראל כמדינת העם היהודי", עתר טיבי לבג"ץ נגד החלטה זו. כיוון שבמהלך הדיון בעתירה התפזרה הכנסת ה-18, נמחקה העתירה.
יישום

בפועל, משה כחלון כשר אוצר לא עשה שימוש בחוק, וחברי כנסת מהליכוד התרעמו על כך.
במכרזים שהוציא משרד החינוך נמנו בתנאי הסף עמידה בתנאי חוק הנכבה.
בשנת 2019 ביטלה אוניברסיטת תל אביב הרצאה של עופר כסיף בעקבות החוק.
לקריאה נוספת

Kapshuk, Yoav; Strömbom, Lisa (2021). "Israeli Pre-Transitional Justice and the Nakba Law". Israel Law Review. Cambridge University Press: 1–19. doi:10.1017/S0021223721000157. This article incorporates text from this source, which is available under the CC BY 4.0 license.
Gutman, Yifat; Tirosh, Noam (2021). "Balancing Atrocities and Forced Forgetting: Memory Laws as a Means of Social Control in Israel". Law & Social Inquiry. Cambridge University Press. 46 (3): 705–730. doi:10.1017/lsi.2020.35. This article incorporates text from this source, which is available under the CC BY 4.0 license.
הערות שוליים

1 2  Gutman & Tirosh 2021, p. 713.
↑  רשומות, ספר החוקים ה'תשע"א, עמוד 686
↑  הצעת חוק יסודות התקציב (תיקון מס' 39) (הפחתת תקציב או תמיכה בשל פעילות נגד עקרונות המדינה), התש”ע–2010, ה"ח הכנסת 315 מיום 9 במרץ 2010
↑  מרדכי קרמניצר, עמיר פוקס, הצ"ח יסודות התקציב (תיקון מס' 39) (הפחתת תקציב או תמיכה בשל פעילות נגד עקרונות המדינה), התש"ע-2010, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, 8 במרץ 2011 (התנגדות להצעת החוק).
↑  תגובת האגודה בעניין הצעת החוק האוסרת על ציון אירועי הנכבה, 25 במאי 2009, באתר האגודה לזכויות האזרח בישראל.
↑  מרב מיכאלי, "אלכס מילר, מדוע ציון הנכבה הוא הסתה בעיניך?", באתר הארץ, 24 במרץ 2011
↑  ערבים לפני הנכבה: "ליברמן סתם לנו את הפה", באתר ynet, 15 במאי 2011
↑  מורן אזולאי, נפסל "חוק נכבה" של טיבי, שמבטיח לנצח בבג"ץ, באתר ynet, 4 ביולי 2011
↑  בג"ץ 5478/11 ח"כ ד"ר אחמד טיבי נ' יו"ר הכנסת, ניתן ב־3 בפברואר 2013
↑  רגב נגד כחלון: "מפר את 'חוק הנכבה' - כל הזמן, באתר כל הזמן, ‏6 ביולי 2018
↑  מרכז עדאלה בעתירה מנהלית: שימוש בחוק הנכבה במכרזי - עדאלה, באתר www.adalah.org
↑  Kadari-Ovadia, Shira (16 במאי 2019). "Israeli University Cancels Event Marking Nakba Day, Citing Violation of Law". Haaretz. נבדק ב-12 באוקטובר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
יסודות (מושב)

| --- | --- |
בית הכנסת במושב (לפני שעבר שיפוץ נרחב)
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: המרכז
מועצה אזורית: נחל שורק
גובה ממוצע: ‎100 מטר
תאריך ייסוד: 1948
תנועה מיישבת: פועלי אגודת ישראל
סוג יישוב: מושב שיתופי
מוצא המייסדים: גרמניה, הונגריה, טרנסילבניה
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,106 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 1,091 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת השפלה מוגדלת) יסודות(למפת השפלה רגילה) יסודות(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום יסודות(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום יסודות31°48′55″N 34°51′57″E﻿ / ﻿31.8153856639285°N 34.8657347799247°E﻿ / 31.8153856639285; 34.8657347799247  heמפת היישובים של מועצה אזורית נחל שורק באדום - יסודות בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 2 מתוך 10

יְסוֹדוֹת הוא מושב שיתופי חרדי באזור השפלה, ליד טל שחר, השייך למועצה אזורית נחל שורק.
היסטוריה > הקמת היישוב

היישוב הוקם כקיבוץ בשנת 1946 על ידי ניצולי שואה מגרמניה, הונגריה, צרפת והולנד, חברי תנועת פועלי אגודת ישראל. גרעין המקימים שכן תחילה במגדיאל שבשרון, אחר כך עבר הכשרה בקיבוץ חפץ חיים הסמוך. במהלך מלחמת העצמאות, באוגוסט 1948, קיבלו אנשי הגרעין את הקרקע, כדי להוות נקודת שליטה על כביש הגבורה ו"כביש לטרון" (כביש 3). תחילה שכן הקיבוץ בסמוך לצומת של כביש הגבורה וכביש לטרון, ובדצמבר 1949 עבר לנקודת הקבע, על גבעה כקילומטר וחצי מדרום, סמוך לקיבוץ חולדה, שסייע לו בשנים הראשונות. במרץ 1951 הושלמה סלילת כביש הגישה לקיבוץ.
בשנת 1953, פקד את הקיבוץ אסון. שרפה ניצתה בחדר האוכל מאש הפרימוס שנאחזה בשמלת אחת מחברות המושב תוך כדי בישול. שלוש נערות בודדות ניצולות שואה, נספו בשרפה. באותה שנה הפך הקיבוץ למושב שיתופי. במקום נקלטו פליטים דתיים וחרדים מעליית הנוער שהשתלבו בעבודות החקלאיות: פאלחה, ירקות ורפת. היה ענף לולים מפותח מאוד, פרות לחליבה, דיר כבשים, וכרמי ענבים מכל הזנים שסיפקו לכרמל מזרחי את התוצרת שלהם. במושב חיי חברה ותרבות שכללו הצגות של החברים והחברות במועדון, הקרנות של מרכז ההסברה, טיולים מאורגנים ונסיעות לים.
היסטוריה > פיתוח היישוב

נכון לשנת 2017, גרות ביישוב מעל 100 משפחות. בתחילת שנות ה-2000 עובר המושב תהליך הפרטה ממושב שיתופי למושב. עובדה זו הביאה להתרחבות ולהצטרפות משפחות[דרוש מקור].
המושב בנוי בצורת עיגולים, כאשר במרכז נמצא בית הכנסת, וסביבו שלושה מעגלים, במעגל הקיצוני שוכן אזור התעשייה. מחוץ למושב נמצא בית העלמין האזורי.
חינוך ודת

רב המושב במשך שישים שנה היה הרב דוד בן ציון קליין, עד לפטירתו בשנת תשס"ט, ומאז ממלא את המקומו בנו הרב יעקב חיים קליין.
במהלך השנים ניטשו ויכוחים רבים בין החברים על דרך החינוך ביישוב. כיום החינוך הוא בחסות החינוך העצמאי.
במקום תלמוד תורה שאליו מגיעים תלמידים מכל האזור ובית ספר יסודי בית יעקב שאליו מגיעות תלמידות גם מיישובי הסביבה. במקום גם ישיבה קטנה לצעירים בראשות הרב יהודה כהן שקיימת כבר כמעט 30 שנה.
בשנת ה'תשס"ח פתח הרב יהודה זיאת במושב את ישיבת משכן ידידיה - ישיבה גדולה ספרדית, המכונה בקיצור על שם המושב "ישיבת יסודות".
ענפי התעסוקה

חקלאות - כ-5,000 דונם מתוכם 4,000 דונם של גידולי שדה ומטעים, 350 דונם של פרדסים והשאר כרם יין שייחודו ברמה הגבוהה מאוד וביבולים הגדולים יחסית לשטח.
בנוסף לחקלאות פועלים במשק רפת חלב המייצרת מעל 3 מיליון ליטר בשנה, לולים, מצבעה תעשייתית בתחום המתכת ומפעל לאביזרי מיזוג אוויר.
לקריאה נוספת

עזריאל מ. שוורץ, ואלה דברי ימי יסודות, הוצאה פרטית, תשע"ג.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  א תלמי, קיבוץ "יסודות" עלה על אדמתו, דבר, 3 באוגוסט 1948
↑  משק יסודות - למקום התיישבותו הקבוע, שערים, 29 בדצמבר 1949
↑  הרב א' י' ברומברג, משוט בכפרים, הצופה, 30 במרץ 1951
↑  נחנך כביש יסודות, שערים, 15 במרץ 1951
↑  ראה כתבה בה כבר מוגדר היישוב מושב שיתופי - המועצה האיזורית נחל שורק בהתפתחותה, שערים, 16 באוגוסט 1953
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007479304405171  VIAF: 316602433   WorldCat (עם VIAF): 316602433
גדיד

ערך זה עוסק במושב עובדים דתי. אם התכוונתם לקטיף תמרים או בננות, ראו .
| --- | --- |

חממות גדיד על רקע בתי היישוב
 מדינה:  ישראל ישראל
 שפה רשמית:  עברית
 תאריך ייסוד:  1982
 סיבת נטישה:  תוכנית ההתנתקות
 תאריך נטישה:  19 באוגוסט 2005
 דת:  יהודים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  324 (2004)
 קואורדינטות:  31°20′39″N 34°16′38″E﻿ / ﻿31.344166666667°N 34.277222222222°E﻿ / 31.344166666667; 34.277222222222 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מערב הנגב מוגדלת) גדיד(למפת מערב הנגב רגילה) גדיד(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גדיד(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גדיד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
שלט הכניסה ליישוב
גדיד היה מושב עובדים דתי והתנחלות בגוש קטיף אשר השתייך למועצה אזורית חוף עזה. היישוב שכן דרומית לנוה דקלים ומערבית לח'אן יונס ונקרא על שם פעולת קטיף התמרים.
הקמה

בתחילת חודש אייר תשל"ט (סוף אפריל 1979), הוחלט על הקמת ההיאחזות נח"ל גדיד, במקום שנקרא אז קטיף ד'. ביום ח' באייר, עלה גרעין מתיישבים שיועדו לאכלס בעתיד את היישוב גדיד, לשהות זמנית לצורך הכשרה ביישוב כפר דרום, ששימש אז כמחנה מעבר.
שנה אחר כך, בי"ח בתמוז תש"ם (2 ביולי 1980), עלתה לקרקע היאחזות הנח"ל גדיד, טקס העלייה לקרקע התקיים בכ"ג אלול תש"ם (4 בספטמבר 1980). בסוף ניסן תשמ"ב (אמצע אפריל 1982), זמן קצר לפני הנסיגה מסיני, פינו חיילי הנח"ל את המקום, והמבנים הועברו לידי המועצה האזורית, ושימשו את ישיבת ההסדר ימית שהגיעה למקום. המקום הפך ליישוב כשאוכלס ביום ה' בתשרי תשמ"ג (22 בספטמבר 1982) על ידי הגרעין של 22 משפחות, שרובן שהו עד אז בכפר דרום.
היישוב

התגוררו בו כ-60 משפחות שהתפרנסו מחקלאות כאשר החממות הוקמו בסמוך לבתים. הגידולים העיקריים היו פלפל וגידולי עלים. ביישוב פעל גם מפעל שייצר תמציות מצמחי מרפא. בגדיד פעלו גני ילדים, ומעונות יום, מועדון לבני נוער, סניף בני עקיבא ומועדון תרבות. כמו כן היו בו בית כנסת מפואר ואולם אירועים.
ב-1999 הוקם בגדיד מרכז קליטה לעולים חדשים.
כרב היישוב כיהן הרב יגאל הדאיה, לימים, רבהּ של יד בנימין.
בתחילת 2005 החליטו רוב התושבים לנהל משא ומתן עם הרשויות במטרה להעביר את כל המשפחות כגוש אחד ליישוב חלופי בתוך הקו הירוק, אולם יוזמה זו לא יצאה לפועל. במאי אותה שנה הצטרף חבר הכנסת יולי אדלשטיין ליישוב על מנת להביע מחאה נגד תוכנית ההתנתקות ולחזק את התושבים.
לפני פינויו התגוררו בגדיד 75 משפחות, מתוכן 15 משפחות ששהו במרכז הקליטה.
פינוי וגורל התושבים

במסגרת תוכנית ההתנתקות נפרץ שער המושב על ידי דחפור ב-19 באוגוסט 2005. רוב תושבי המושב עזבו שלושה ימים קודם לכן, ב-16 באוגוסט, מחשש להתעמתות עם החיילים. ביום שישי, 19 באוגוסט, עברו החיילים בין התושבים הנותרים וניסו לשכנע את התושבים להתפנות מרצונם. אלה שהתפנו מרצון עלו לאוטובוסים ואלו שהתנגדו הועלו על ידי החיילים לאוטובוסים. במקביל עשרות אנשים שבאו לחזק את התושבים הבעירו צמיגים בצירי התנועה המרכזיים במטרה להקשות על הפינוי. בית הכנסת פונה לאחר תפילה אחרונה בו. פינוי המושב הסתיים לקראת הצהריים.
לאחר הפינוי עברו משפחות הקהילה לבית ההארחה בנווה אילן. משם התפצלו לשלוש קבוצות: 26 משפחות נמצאות באתר הקרווילות בניצן, 17 משפחות נמצאות בבית הארחה בקיבוץ חפץ חיים והם התפצלו לאתרי הקרווילות ביד בנימין ובעין צורים.
הערות שוליים

↑  חגי הוברמן, שורשים בחולות, עמוד 102.
↑  חגי הוברמן, שורשים בחולות, עמוד 104. עזרא ינוב, עיתון מעריב 26/9/80 היבול הראשון של נצר חזני.
↑  שורשים בחולות 103.
↑  עיתון דבר 5/9/80 היאחזות נח"ל גדיד הוקמה בגוש קטיף.
↑  לנו המגל הוא החרב, חלק ב', עמוד 77. שורשים בחולות, עמוד 126.
↑  שורשים בחולות, עמוד 144.
| ההתנחלויות שפונו במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות |
| --- | --- | --- |
| גוש קטיף | נוה דקלים • נצר חזני • פאת שדה • קטיף • רפיח ים • שירת הים • שליו • תל קטיפא • בדולח • בני עצמון • גדיד • גן אור • גני טל • כפר ים • כרם עצמונה • מורג • דהנייה |  |
| התוחמת הצפונית | אלי סיני • דוגית • ניסנית |  |
| מרכז רצועת עזה | כפר דרום • נצרים |  |
| צפון השומרון | גנים • כדים • חומש • שא-נור |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007586204505171
היסטוריה של רוסיה

שבטים סלאבים באירופה המזרחית במאה ה-9 לספירה לפני בואם של הוויקינגים
ההיסטוריה של רוסיה תחילתה בימי קדם, באירופה המזרחית, והיא נמשכת עד ימינו.
מקור השם

השם "רוסיה" (ביונית: Ρωσία) מופיע לראשונה במאה העשירית בכתביו של קיסר ביזנטיון קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס "על השליטה באימפריה".
רוסיה הקדומה

ההיסטוריה של רוסיה מתחילה בתולדותיה של קבוצה אתנית הידועה בשם סלאבים. קבוצה זו היא המקור לעמים מזרח אירופאים רבים דוגמת רוסים, אוקראינים, פולנים ואחרים.
רוסיה של קייב ונסיכות מוסקבה

הישות המדינית הראשונה שהוקמה בחבל ארץ זה הייתה הרוס של קייב (או רות'ניה של קייב) שנקראה כך בגלל בירתה – קייב. הקמת ישות זו נעשתה בעקבות הגעתו לאזור של שבט רוס מאזור סקנדינביה של היום. בני שבט זה היו הוויקינגים של מזרח אירופה ובפי המקומיים הם נקראו ורנגים ומלכם הראשון היה רוריק. עיקר שטחי הממלכה הקדומה נמצאו בתחומי אוקראינה המודרנית. רוב בני העם הרוסי התנצרו תחת שלטון המלך ולדימיר הראשון בשנת 988, בהשפעת האימפריה הביזנטית. לאחר נפילתה של ביזנטיון, באמצע המאה ה-15, ראו עצמם הרוסים כממשיכי דרכה.
רוסיה של קייב ונסיכות מוסקבה > הפלישה המונגולית

רוס של קייב לא הצליחה לשמור על אחדותה והיא התפרקה לשלל נסיכויות שנלחמו זו בזו. בתקופה זו עלתה במרכז רוסיה נסיכות ולדימיר ואילו בצפונה התבססה רפובליקת נובגורוד. באמצע המאה ה-13 רוסיה נכבשה על ידי המונגולים ונשארה תחת העול הזר כ-200 שנה עד המחצית השנייה של המאה ה-15. במהלך תקופת השלטון הזר, עלתה קרנה של מוסקבה ואחרי הניצחון על המונגולים בקרב קוליקובו בשנת 1380, הפכה נסיכות זו לדומיננטית. הנסיך איוואן השלישי הצליח למגר סופית את המונגולים בשנת 1480 בעימות שקיבל את השם ההתקוממות הגדולה על נהר האוגרה.
החלק המערבי של רוס של קייב שכלל את קייב עצמה והנסיכויות צ'רניגוב, פולוצק וטורוב הפכו לחלק מהדוכסות הגדולה של ליטא.
שושלת רומנוב

במהלך 200 השנים הבאות נסיכות מוסקבה ביססה את מעמדה באירופה המזרחית. איוואן השלישי הכתיר את עצמו בתואר צאר (המקביל לקיסר רומי) באמצע המאה ה-16 כסמל לכוחה הרב. במהלך תקופה זו, ידעה רוסיה מספר פלישות זרות ובאחת מהן אפילו איבדה את השליטה על עיר בירתה לפרק זמן קצר בראשית המאה ה-17. במהלך זמן זה רוסיה המשיכה להתרחב דרומה ומזרחה. בשנת 1581 משפחת הבויארים סטרוגנוב שכרה את הקוזאק ירמק טימופייביץ' להוביל משלחת למערב סיביר. ירמק הביס את חאנות סיביר ותבע את השטחים שממערב לנהרות אוב ואירטיש בעבור רוסיה. הקוזאקים סייעו לרוסיה להתפשט מזרחה ובשנת 1648 סמיון דז'ניוב פתח מעבר בין אמריקה לאסיה. באמצע המאה ה-17 הרוסים הגיעו לנהר אמור ולגבולות האימפריה הסינית. איוואן האיום היה בעצם אחרון השולטים משושלת שבט הרוס. אחריו באה שושלת רומנוב לשלטון בשנת 1613.
למרות הכיבושים הנרחבים, רוסיה פיגרה אחרי מערב אירופה מבחינות רבות. כתוצאה מכך, הצאר פיוטר הגדול, שעלה לשלטון בסוף המאה ה-17, העביר רפורמות רבות שבסופן הפכה רוסיה למעצמה בינלאומית והפכה לאימפריה. הניצחון על שוודיה במלחמה הצפונית הגדולה בראשית המאה ה-18 ביסס את מעמדה החדש.
במהלך המאה ה-18 והמחצית הראשונה של המאה ה-19 הייתה רוסיה אחד הכוחות הדומיננטיים בעולם עם תעשייה מפותחת ומחקר מתקדם. למרות ההתחלה הנאה, המהפכה התעשייתית בוששה להגיע לרוסיה וכתוצאה מכך החל להיווצר פער הולך וגדל בינה לבין מערב אירופה. החל רצף של הפסדים במלחמות דוגמת מלחמת קרים (1854–1856) ומלחמת רוסיה–יפן (1904–1905). בנוסף אירע ניסיון מהפכני כושל כנגד הצאר – מהפכת 1905. רוסיה הייתה עדה לעליה חדה באבטלה וברמת העוני בשכבות החלשות של חברתה.
ברית המועצות

משברים אלו הגיעו לשיאם במהלך מלחמת העולם הראשונה. הכלכלה הרוסית החלשה לא עמדה בנטל הכבד וקרסה. קריסת הכלכלה, האבדות האיומות בחזית, הרעב הכבד והתעמולה של המתנגדים למשטר דוגמת הבולשביקים ואחרים גרמו לנפילת המשטר המלוכני במסגרת מהפכת פברואר (1917). ממשלת המעבר הרוסית בראשותו של קרנסקי לא הצליחה להתמודד עם המשבר ונפלה במהפכת אוקטובר שהביאה את ולדימיר לנין לשלטון. הבולשיביקים הכריזו על כינון מדינה חדשה – ברית המועצות. המדינה שקעה עד מהרה במלחמת אזרחים אכזרית שנמשכה עד שנות ה-20.
ברית המועצות הסתגרה בענייניה הפנימיים במהלך 20 השנה שחלפו מסיום מלחמת האזרחים ודאגה לשפר את תעשייתה ולהשריש את השלטון החדש בעם. ברית המועצות יצאה כשידה על העליונה במלחמת העולם השנייה. המלחמה גרמה למשבר חריף בבריטניה שלא הייתה יכולה לדאוג עוד למעמד הבכורה ורוסיה עלתה לזירה הבינלאומית בתור מעצמת על לצידה של ארצות הברית. המאבק בין שתי מעצמות העל ידוע בתור המלחמה הקרה. מלחמה זו התחממה מעת לעת במלחמות גלויות בין בעלות ברית של המעצמות דוגמת מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם. במהלך תקופה זו שלטה ברית המועצות על אימפריה רחבת ידיים באירופה המזרחית והמרכזית. היא דיכאה ביד קשה מספר התקוממויות נגד שלטונה דוגמת המרד בהונגריה, 1956.
בשנת 1964 הודח ניקיטה חרושצ'וב מהשלטון ואת מקומו תפס ליאוניד ברז'נייב. ברז'נייב חיזק בצורה משמעותית את הצבא הסובייטי והגביר את ההגמוניה והיוקרה של ברית המועצות בעולם אך שלטונו התאפיין בשחיתות מתגברת ומיתון כלכלי. לאחר מות ברז'נייב בנובמבר 1982 ידעה ברית המועצות חילופי שלטונות מהירים עם יורי אנדרופוב (1982–1984) וקונסטנטין צ'רניינקו (1984–1985). השניים האחרונים כבר היו חולים מאוד בהיכנסם לתפקיד ולא הספיקו להותיר את חותמם על מדיניות ברית המועצות שלמעשה נשארה זהה כמעט לזו של תקופת ברז'נייב.
ראו גם

| --- | --- |
: ספר: היסטוריה של רוסיה
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
לקריאה נוספת

ברוך גור גורביץ, ממשל, הון ושלטון ברוסיה, ירושלים: כרמל, 2012.
הערות שוליים

↑   החיים בזבל: האויבים הגדולים ביותר של שלטון פוטין, באתר TheMarker‏, 7 באוקטובר 2019
↑  "לא רציתי למות". מחאת נשים ברוסיה, באתר ynet, 24 ביולי 2019
↑  ההפגנות נמשכות: 600 עצורים במחאת האופוזיציה במוסקבה, באתר וואלה, 3 באוגוסט 2019
↑  עמית ולדמן, ‏המחאה ברוסיה: יותר מ-3,000 עצורים ברחבי המדינה, בהם אשתו של מנהיג האופוזיציה נבלני, באתר ‏מאקו‏, 31 בינואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530275305171  LCCN: sh92004044
רקיע

ערך זה עוסק בשמיים כפי שהם מוצגים בסיפור בריאת העולם. אם התכוונתם לשמיים באופן כללי, ראו .
הדפס העץ פלאמאריון מתאר אדם שזוחל אל מעבר לרקיע
הרָקִיעַ הוא השמיים כפי שהם מוצגים בסיפור הבריאה בפרשת בראשית. לפי הסיפור המקראי, לאחר שברא אלוהים את השמיים והארץ ביום הראשון, הוא ברא ביום השני רקיע באמצע המים שכיסו את העולם, והבדיל באמצעותו בין המים העליונים למים התחתונים, לרקיע הוא קרא "שמיים".
במקרא

המקרא מתאר כך את בריאת הרקיע:
וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים יְהִי רָקִיעַ בְּתוֹךְ הַמָּיִם וִיהִי מַבְדִּיל בֵּין מַיִם לָמָיִם: וַיַּעַשׂ אֱלֹהִים אֶת הָרָקִיעַ וַיַּבְדֵּל בֵּין הַמַּיִם אֲשֶׁר מִתַּחַת לָרָקִיעַ וּבֵין הַמַּיִם אֲשֶׁר מֵעַל לָרָקִיעַ וַיְהִי כֵן: וַיִּקְרָא אֱלֹהִים לָרָקִיעַ שָׁמָיִם וַיְהִי עֶרֶב וַיְהִי בֹקֶר יוֹם שֵׁנִי.
בהמשך מתואר כי ביום הרביעי ברא אלוהים את השמש והירח ותלה אותם ברקיע, וביום החמישי ברא עופות שיעופפו "על פני הרקיע".
מלבד בפרשת בראשית מוזכר הרקיע גם בספר יחזקאל, בתהילים ובדניאל.
במקרא > פרשנות

השורש ר.ק.ע. משמש במקרא לתיאור מתיחת חומר מוצק ורידודו על פני שטח רחב, למשל רידוד גוש מתכת ללוח דק, גם בהקשר לרקיע ביארו מפרשי המקרא הקדומים שמדובר בגוף מוצק שנמתח כאוהל על העולם, מפרשים מאוחרים יותר ביארו שהרקיע הוא מהאוויר ואינו מוצק. מפרשים בני זמננו הציעו שהרקיע הוא אטמוספירת כדור הארץ, שנדמית לצופים מכדור הארץ כיריעה הפרוסה על הארץ.
בחז"ל

בכתבי חז"ל אין תיאור של עצם בריאת הרקיע אלא רק של השלמת בריאתו, חיזוקו או מתיחתו, שהרי כבר קודם לכן מוזכר שנבראו השמיים, דעה אחרת בכתבי חז"ל, היא שהרקיע שנברא ביום השני הוא "רקיע שעל ראשי החיות" המוזכר בספר יחזקאל.
המדרש מסביר שמי הגשם שאינם מלוחים מקורם מהרקיע:
הרקיע דומה לבריכה ולמעלה מן הבריכה כיפה ומחמת שהבריכה מזעת טיפים עבות והן יורדין לתוך מים המלוחים ואינן מתערבין
לפי מפרשי המדרש, מעל לרקיע יש מים מתוקים, ובגלל חומו של יסוד האש שברקיע, המים מתאדים ועולים לכיפה שמעליו; משם הם יורדים לאוקיינוס מבלי להתערב במים המלוחים שבו, ולאחר מכן עולים לעננים ויורדים כגשם. מי הרקיע אינם נגמרים בדרך נס. גם בתלמוד נאמר "כמין קובה יש ברקיע שממנה גשמים יוצאין". לדעה אחרת בחז"ל מקור הגשם אינו מן הרקיע.
חז"ל נחלקו על עוביו של הרקיע. בתלמוד ירושלמי, מסכת ברכות,  פרק ד', הלכה ב' נכתב שעוביו "מהלך 50 שנה" (כ-200 אלף קילומטר) ובתלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף צ"ד, עמוד א' מתוארת מחלוקת בין הטוענים שעוביו "מהלך 500 שנה" (כ-2 מיליון קילומטר) לבין הטוענים שעוביו "אחד מעשרה ביום" (כ-600 קילומטר). בתלמוד הבבלי מובאת גם דעתו של רבא שעובי הרקיע הוא אלף פרסאות. לדבריו, השמש עוברת ביום מרחק של 6,000 פרסאות שהוא גודל העולם, והזמן שבין עלות השחר להנץ החמה הוא 1/6 מהיום כולו, בזמן זה עוברת השמש את עובי הרקיע, ומכאן שעובי הרקיע הוא 1,000 פרסאות. לדעות אחרות בחז"ל עובי הרקיע הוא כשתי אצבעות, או כטס של מתכת.
בחז"ל > שבעת הרקיעים

בתלמוד הבבלי מובאת דעת רב יהודה שקיימים שני רקיעים: השמיים ושמי השמיים. ריש לקיש סובר שישנם שבעה רקיעים, התלמוד מפרט את שמות הרקיעים ואת הנעשה בכל אחד מהם:
| שם הרקיע | מהות הרקיע | מקור במקרא | מקביל לספירה |
| --- | --- | --- | --- |
| וילון | נכנס שחרית ויוצא ערבית ומחדש בכל יום מעשה בראשית | הַנּוֹטֶה כַדֹּק שָׁמַיִם וַיִּמְתָּחֵם כָּאֹהֶל לָשָׁבֶת | חסד |
| רקיע | בו חמה ולבנה כוכבים ומזלות קבועים | וַיִּתֵּן אֹתָם אֱלֹהִים בִּרְקִיעַ הַשָּׁמָיִם לְהָאִיר עַל הָאָרֶץ | גבורה |
| שחקים | בו רחיים עומדות וטוחנות מן לצדיקים | וַיְצַו שְׁחָקִים מִמָּעַל וְדַלְתֵי שָׁמַיִם פָּתָח | תפארת |
| זבול | בו ירושלים ובית המקדש ומזבח בנוי ומיכאל השר הגדול עומד ומקריב עליו קרבן | בָּנֹה בָנִיתִי בֵּית זְבֻל לָךְ מָכוֹן לְשִׁבְתְּךָ עוֹלָמִים, הַבֵּט מִשָּׁמַיִם וּרְאֵה מִזְּבֻל קָדְשְׁךָ וְתִפְאַרְתֶּךָ | נצח |
| מעון | בו כיתות של מלאכי השרת שאומרות שירה בלילה | הַשְׁקִיפָה מִמְּעוֹן קָדְשְׁךָ מִן הַשָּׁמַיִם | הוד |
| מכון | בו אוצרות שלג וברד ומערה של קיטור | וְאַתָּה תִּשְׁמַע הַשָּׁמַיִם מְכוֹן שִׁבְתֶּךָ | יסוד |
| ערבות | בו צדק משפט וצדקה ונשמות הצדיקים ונשמות שעתידות להיברא וטל תחיית המתים | סֹלּוּ לָרֹכֵב בָּעֲרָבוֹת | מלכות |
במסכת מנחות נקבע סדר קשירת הציצית על פי שבעת הרקיעים והאוירים שביניהם.
בספר הרזים מתוארים בפירוט שבעת הרקיעים והנעשה בכל אחד מהם. הרמב"ם כתב ששבעת הרקיעים שמוזכרים בתלמוד הם שבעה גלגלים שמסובבים את שבעת כוכבי הלכת.
באסלאם

גם באסלאם מופיעים הרקיעים, במסע הלילי של מחמד לפיו סיפר מוחמד שהמלאך ג’יבריל הגיע אליו באחד הלילות, ולאחר טקס טהרה הרכיב אותו על סוס פלאי ששמו אל-בוראק. באותו לילה הגיעו למקום המכונה היום בשם מסגד אל-אקצא. משם העלה אותו המלאך ג’יבריל אל שבעת הרקיעים, שם פגש את אברהם אבינו, משה רבנו ודמויות אחרות. ברקיע השביעי פגש את אלוהים, ושם ניתנה המצווה להתפלל חמש פעמים בכל יום.
ראו גם

שמיים
כיפת השמיים
אופק
המים העליונים