דוכסות סקסוניה-לאוונבורג
היסטוריה > אחרי הרפורמציה

אנשי האדלן, המיוצגים על ידי אחוזות הממלכה שלהם, אימצו את הרפורמציה הלותרנית ב-1525 והדוכס מגנוס הראשון אישר את מסדר הכנסייה הלותרנית של האדלן ב-1526, והקים את הגוף הכנסייתי הנפרד של האדלן שהיה קיים עד 1885. מגנוס לא קידם את הפצת הלותרניזם בשאר הדוכסות שלו. מטיפים לותרנים, ככל הנראה מנסיכות לינבורג הסמוכה לדרום (לותרנית מאז 1529), ערכו את ההטפות הלותרניות הראשונות; בכניסה הצפונית של כנסיית סנט מריה מגדלנה בלאוונבורג על אלבה, נזכרת אחת לקראת ערב סנט יוהאן בשנת 1531. בשתיקה, הקהילות מינו מטיפים לותרנים כך שהביקורים של 1564 ו-1566, שנקבעו על ידי פרנץ הראשון, בנו של מגנוס הראשון, ביוזמת ה-Ritterschaft und Landschaft, ראו מטיפים לותרנים בקהילות רבות. בשנת 1566 מינה פרנץ הראשון את המפקח פרנציסקוס בארינגיוס כמנהיג הרוחני הראשון של הכנסייה בדוכסות, לא כולל האדלן.
פרנץ הראשון ניהל שלטון חסכוני והתפטר לטובת בנו הבכור מגנוס השני שניצל פעם אחת את כל אמצעיו ב-1571. מגנוס השני הבטיח לפדות את שטחי הדוכסות הממושכנים בכספים שרכש כמפקד צבאי שוודי ובנישואיו לסופיה, נסיכת שוודיה . עם זאת, מגנוס לא פדה את המשכון אלא הרחיק עוד יותר את רכוש הדוכס, מה שהצית סכסוך בין מגנוס ואביו ואחיו פרנץ השני ומוריץ וכן את אצולת הדוכסות, והסלים עוד יותר בשל מזגו האלים של מגנוס.
בשנת 1573, פרנץ הראשון הדיח את מגנוס ועלה לכס המלכות בעוד מגנוס ברח לשוודיה. בשנה שלאחר מכן, מגנוס שכר חיילים כדי להשתלט מחדש על סקסוניה-לאוונבורג בכוח. פרנץ השני, מפקד צבאי מנוסה בשירות הקיסרי, ואדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ, אז קולונל החוג הסקסוני התחתון, עזרו לפרנץ הראשון להביס את מגנוס. בתמורה העבירה סקסוניה-לאוונבורג את בית הדין של שטיינהורסט לגוטורפ ב-1575. פרנץ השני שוב עזר לאביו לעכב את הניסיון הצבאי השני של מגנוס להפיל את אביו ב-1578. פרנץ הראשון הפך אז את פרנץ השני לסגן שלו השולט למעשה בדוכסות.
זמן קצר לפני מותו ב-1581 (ואחרי התייעצויות עם בנו הנסיך-ארכיבישוף היינריך מברמן והקיסר רודולף השני, אך ללא קשר עם בניו האחרים מגנוס ומוריץ), עשה פרנץ הראשון את בנו השלישי, פרנץ השני, שאותו הוא החשיב למסוגל ביותר, ליורשו הבלעדי, והפר את כללי העדפת הבן הבכור. בכך ניתקו היחסים הקשים ממילא עם אחוזות הדוכסות, שנלחמו בנוהג הדוכסי של גידול חובות.
הביקור הכללי בכנסייה של 1581, בהנחיית פרנץ השני, הראה תוצאות גרועות באשר לידע, לתרגול ולהתנהגות של כמרים רבים. ברינגיוס היה אחראי לתלונות אלו והוחלף על ידי גרהרד סגיטריוס בשנת 1582. לבסוף בשנת 1585, לאחר התייעצויות עם אחיו הנסיך-ארכיבישוף היינריך, קבע פרנץ השני חוקה (Niedersächsische Kirchenordnung; מסדר הכנסייה הסקסונית התחתונה), שחיבר המפקח של ליבק אנדריאס פושניוס האב, עבור הכנסייה הלותרנית של סקסוניה-לאוונבורג. היא היוותה את הכנסייה הממלכתית הלותרנית של סקסה-לאוונבורג, עם מפקח כללי (נכון ל-1592) וקונסיסטוריה שישבו בעיר לאוונבורג, שהתמזגה לזו של שלזוויג-הולשטיין ב-1877. ניסיונותיו של פרנץ השני ב-1585 וב-1586 למזג את גוף הכנסייה הלותרנית של האדלן עם זה שבשאר הדוכסות נדחו פה אחד על ידי אנשי הדת והאחוזות של האדלן.
אולם הפרת הבכורה נתנה עילה לאצולה להכריז על הדוכס פרנץ השני כלא לגיטימי. זה אילץ אותו לנהל משא ומתן, שהסתיים ב-16 בדצמבר 1585 עם המעשה החוקתי של "האיחוד הנצחי" של נציגי האצולה של סקסוניה-לאוונבורג (Ritterschaft, כלומר אבירות) ונתינים אחרים (Landschaft), בעיקר מהערים לאוונבורג על האלבה וראצבורג, שהיוו את עיקר אצולת הדוכסות (Ritterschaft und Landschaft), בראשותו של ה-Land Marshall, משרד תורשתי המוחזק על ידי משפחת פון בילוב. פרנץ השני קיבל את הקמתם כמוסד קבוע בעל אמירה מכרעת בענייני הממשלה. בתמורה, Ritterschaft und Landschaft קיבלו את פרנץ השני כלגיטימי, והעניק לו מחווה לדוכס ב-1586.
היחסים בין ריטר-אנד-לנדשאפט לדוכס השתפרו מאז שפרנץ השני פדה את המשכונים הדוכסיים בכסף שהרוויח כמפקד אימפריאלי. לאחר שריפת טירת המגורים בלאוונבורג על אלבה (הוקמה בשנים 1180–1182 על ידי הדוכס ברנהרד הראשון) ב-1616, העביר פרנץ השני את הבירה לנויהאוז על אלבה.
בשנת 1619, הדוכס אוגוסט העביר את בירת סקסוניה-לאוונבורג מנויהאוז שעל אלבה לראצבורג, שם היא נשארה מאז. במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648), אוגוסט תמיד נשאר נייטרלי, עם זאת, אירוח ומזון של חיילים זרים שצעדו דרך היוו נטל כבד על נתיני הדוכסות. את אוגוסט ירש אחיו למחצה הבכור יוליוס היינריך ב-1656. הוא המיר את דתו מלותרניות לקתוליות בציפייה להתמנות לנסיך-הבישוף של אוסנבריק ב-1615, אך הבטיח להשאיר את הכנסייה הממלכתית הלותרנית ואת מסדר הכנסייה של סקסוניה התחתונה ללא פגע.
הוא אישר את ההרשאות הקיימות של האצולה ושל ה-Ritterschaft und Landschaft. בשנת 1658 הוא אסר על הווסלים שלו לשעבד נדל"ן, ובכך נלחם בשילוב אחוזות בסקסוניה-לאוונבורג בכלכלות המוניטריות של ערי ההנזה השכנות החזקות מבחינה כלכלית, המבורג וליבק. הוא נכנס עם שתי ערי המדינה לסכסוכי גבול באחוזות שהיו בתהליך של התחמקות משליטת סקסוניה-לאוונבורג לסמכותן של ערי המדינה.