stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דינמו מוסקבה (הוקי קרח)
הערות שוליים

↑  Московское «Динамо» в следующем сезоне будет играть на «ВТБ Арене»
| ליגת ההוקי הקונטיננטלית> עונות KHL | ליגת ההוקי הקונטיננטלית> טורנירים נוספים | ליגת ההוקי הקונטיננטלית> נשיאי הליגה | ליגת ההוקי הקונטיננטלית> שונות | ליגת ההוקי הקונטיננטלית>  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  ← • 2008/2009 • 2009/2010 • 2010/2011 • 2011/2012 • 2012/2013 • 2013/2014 • 2014/2015 • 2015/2016 • 2016/2017 • 2017/2018 • 2018/2019 • 2019/2020 • 2020/2021 • 2021/2022 • 2022/2023  |  גביע גגארין • גביע היבשת • גביע לוקומוטיב • WHL • MHL • VHL • גביע חרלמוב • גביע האתגר • גביע הפדרציה • גביע פטרוב • גביע האלופות  |  אלכסנדר מדבדב • דמיטרי צ'רנישנקו • אלכסיי מורוזוב  |  פרסי ההוקי הרוסי • דראפט ה-KHL • ‏KHL נגד NHL • התרסקות טיסת שחקני לוקומוטיב יארוסלבל • משחק האולסטאר • יריבויות בליגת KHL  |  |  |
קבוצות בעונת ‏2023/24
| החטיבה המזרחית | החטיבה המזרחית | החטיבה המערבית | החטיבה המערבית |  |  |
| בית חרלמוב | בית צ'רנישב | בית בוברוב | בית טראסוב |  |  |
| רוסיהאבטומוביליסט יקטרינבורג | רוסיהסלבאט יולאייב אופה | רוסיהויטיאז מחוז מוסקבה | בלארוסדינמו מינסק |  |  |
| רוסיהאק בארס קאזאן | רוסיהאוונגרד אומסק | רוסיהסוצ'י | רוסיהדינמו מוסקבה |  |  |
| רוסיהטרקטור צ'ליאבינסק | רוסיהאמור חברובסק | רוסיהספרטק מוסקבה | רוסיהצסק"א מוסקבה |  |  |
| רוסיהנפטכימיק ניז'נקאמסק | קזחסטןבאריס נור-סולטן | רוסיהסק"א סנקט פטרבורג | רוסיהלוקומוטיב ירוסלבל |  |  |
| רוסיהמטאלורג מגניטוגורסק | הרפובליקה העממית של סין הכוכב האדום קונלון | רוסיהסברסטאל צ'רפובץ | רוסיה אדמירל ולדיווסטוק |  |  |
| רוסיהטורפדו ניז'ני נובגורוד | רוסיהסיביר נובוסיבירסק | לאדה טוליאטי |  |  |  |


קבוצות עבר
‏יוגרה • סלובן ברטיסלאבה • לב פופראד • דונבאס • אטלנט מיטישצ'י • דינמו ריגה • יוקריט הלסינקי • לב פראג   מדבצ'אק זגרב • מטאלורג נובוקוזנצק • אם.וה.דה • חימיק ווסקרסנסק 
שחקני דינמו מוסקבה בגמר הגביע הקונטיננטלי 2005
דן פסח

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד טייסת 140  מפקד בסיס נבטים  מפקד בסיס חצרים  ראש מטה פיקוד הצפון
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה
 תפקידים אזרחיים
 מנהל בשטראוס גרופ
 
דן (דני) פסח הוא קצין צה"ל בדימוס דרגת תת-אלוף. שירת כטייס מסוקים וכטייס קרב בחיל האוויר, פיקד על בסיס נבטים ועל בסיס חצרים.
ביוגרפיה

פסח שירת כטייס בחיל האוויר. במחצית הראשונה של שנות השישים עבר קורס טיסה במסוקים בבית הספר לטיסה של צבא ארצות הברית בפורט ראקר שבאלבמה. הוא הוכשר כטייס סופר פרלון ושירת כקצין ההדרכה הראשון של טייסת 114 שהוקמה ב-1966. במלחמת ששת הימים השתתף בפעולות חילוץ וסיוע, והיה ממחלצי מפקד טייסת 116 יהונתן שחר שמטוסו הופל בגזרה המצרית. לאחר המלחמה השתתף בחילוץ הנפגעים מטיבוע המשחתת אילת. במבצע הלם ב-1968, חילץ מעומק מצרים את כוח סיירת צנחנים בפיקודו של מתן וילנאי.
בהמשך שירותו שירת כטייס סקייהוק, הוא שימש סגן מפקד טייסת 115 במלחמת ההתשה. בתחילת 1973 מונה למפקדה הראשון של טייסת 140 שהוקמה כטייסת קרב וטייסת קורס האימון המבצעי שהפעילה מטוסי סקייהוק. הוא שימש מדריך ראשי בבית הספר לטיסה, סגן מפקד בסיס עציון, מפקד בסיס נבטים, מפקד בסיס חצרים, מפקד היחידה לשיתוף פעולה וראש מטה פיקוד הצפון.
מכתב שכתב למשורר יהונתן גפן, הופיע בספר "על הקרשים" מאת גפן, שבו הביע פסח את הערכתו להופעה של גפן אל מול היחידה שפיקד עליה פסח.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש מנהל מפעל של חברת עלית בנצרת עילית ומנהל פרויקטים בקבוצת שטראוס. למשך תקופה קצרה בסוף 2003 כיהן כמנהל תיכון בליך ברמת גן.
הערות שוליים

↑  תחילתו של מערך המסוקים הכבדים בחיל האויר, אתר מרקיע שחקים
↑   המחולץ סא״ל יונתן שחר והמחלצים ד״ר יזהר חרוזי ותא״ל דן פסח נפגשים במוזיאון חיל האוויר ומספרים, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 0:37)
↑  תום עידן העיט (סקייהוק) בחיל האוויר חלק ב', אתר מרקיע שחקים
↑  יהונתן גפן, על הקרשים, תל-אביב: הוצאת כנרת
↑  רענן בן צור, עיריית רמת גן: מנהל ביה"ס בליך, דן פסח, התפטר, באתר ynet, 4 בדצמבר 2003
גשר ביסקאיה

גשר ביסקאיה (בבסקית: Bizkaiko Zubia, בספרדית: Puente de Vizcaya) הוא גשר מעבורת וגשר להולכי רגל משולב, המחבר את הערים פורטוגלטה ולאס ארנאס (חלק מהעיר גצ'ו) בנפת ביסקאיה בחבל הבסקים שבספרד. הגשר עובר מעל נהר נרביון. גובהו של הגשר הוא 45 מטרים ואורכו 160 מטרים.
הגשר מכונה בפי התושבים המתגוררים לידו בשם פואנטה קולגאנטה (Puente Colgante) שמשמעותו בספרדית היא גשר תלוי. אולם, השם המוכר הוא גשר ביסקאיה המשמש גם את אתר האינטרנט הרשמי של הגשר. בשנת 2006 העניק אונסק"ו לגשר ביסקאיה מעמד של אתר מורשת עולמית.
תיאור

גשר ביסקאיה, שנפתח לתנועה ב-1893, הוא הגשר התלוי הראשון בעולם המשמש למטרות תחבורה. הגשר נמצא מעל מוצא הנהר איבאיזאבאל ומחבר את הערים גצ'ו ופורטוגלטה השוכנות דרומית לבילבאו.
באתר המורשת העולמית נכלל רק הגשר. הגדרת האתר כוללת את הקרקע שעליה ניצבים עמודי התמיכה, המבנה מעל הנהר והמשטח מתחת לכבלי התלייה. שטחו הכולל של האתר הוא 8.595 דונם. בין הגשר לאזורי המגורים הנמצאים על שתי הגדות מפרידים אזורי חיץ ששטחם הכולל הוא 123.6 דונם.
בגשר ביסקאיה יש שילוב של טכנולוגיות מתקדמות חדשות המבוססות על פלדה, ביחד עם פתרונות הנדסיים שפותחו על מנת לפתור את הבעיה התחבורתית של העברת אנשים רבים באופן קבוע לאורך נתיב שיט רחב, באזור מישורי, וללא הפרעה לספינות או שימוש בטכנולוגיה של הרמת הגשר.
מאפיינים טכניים

הסיפון (או מזח) שממנו תלויה הגונדולה בנוי מברזל מרושת, גלילי ומרותך. הסיפון מחובר לשני מגדלים והוא מחוזק ומעוגן על ידי כבלי פלדה באורך 110 מטרים הנמתחים מהמגדלים.
הגונדולה תלויה על מערכת של כבלים מוצלבים המונעים ממנה להתנודד בצורה מסוכנת, והיא מופעלת במשך כל שעות היממה ומשלימה חצייה של הנהר פעם אחת בכל שמונה דקות, כאשר גובה דמי השימוש תלוי בשעה והגונדולה משולבת עם מערכת כבישי האגרה של בילבאו.
המגדלים עשויים מגלילי ברזל המרותכים זה אל זה בחוזקה. במגדלים יש שלושה מפלסים. המפלס העליון והתחתון בנויים בצורת קשתות אליפטיות כאשר האלכסונים התחתונים יוצרים קשת מחודדת, ודרך המפלס המרכזי (המכונה סיפון) עוברים הולכי הרגל. בכל אחד מהמגדלים יש מעלית המאפשרת להגיע למפלס הולכי הרגל.
למרות שבאירופה, אפריקה ואמריקה נבנו למעלה מ-20 גשרים מסוגו של גשר ביסקאיה, רק שמונה שרדו מאז השלמת הבנייה של גשר זה. ביסקאיה אחראית להקמתה של ועדה בינלאומית שמטרתה לשמר את הגשרים הנותרים.
היסטוריה

גשר ביסקאיה נחשב כאוסף של שיטות עיבוד שבבי של ברזל בחבל הבסקים. מרבצי הברזל המקומיים נכרו כבר בתקופת האימפריה הרומית; בין המאה ה-13 למאה ה-16 היה ייצוא ברזל לצרפת וארצות השפלה על ידי 300 חרשי ברזל. בשלהי המאה ה-18 הברזל הבסקי שימש למטרות חקלאיות בדרום אמריקה. בשלהי המאה ה-19 חרשי הברזל היו בשיא פעילותם בעקבות שיטות חדשניות שפותחו בזמן המהפכה התעשייתית.
מסביב למוצא הנהר איבאיזאבאל החל להתפתח מערך גדול של בתי מלאכה לברזל ובניית ספינות, ובילבאו הפכה למרכז חשוב בספרד עבור תעשייה, כרייה, מסחר בספנות וכלכלה. 12 מיליון טונות של סחורה, בעיקר עפרות ברזל ומוצריו, הועברו בכל שנה לאורך קטע בן 5 קילומטרים על הנהר אל הנמל שבחוף ביסקאיה. התעשייה התפתחה לאורך הגדה המערבית ובכיוון שפך הנהר.
לקראת סוף המאה ה-19, וככל שהאוכלוסייה גדלה, החלה בנייה של בתי מגורים על הגדה הימנית. בנייה זו גרמה לצורך באמצעי מעבר לאורך מוצא הנהר עבור האנשים שנעו בין מקום מגוריהם למקום עבודתם ועל מנת לחבר את מסילות הרכבת שעל שתי הגדות. אחת הדרישות הייתה שהגשר לא יפריע לתנועת הספינות על הנהר.
במהלך השנים הוצעו פתרונות רבים שנדחו. רוברטו דה פאלאסיו, אדריכל, הגה את הפרויקט והביא ליישומו. באמצעות חילופי מידע עם מהנדסים צרפתיים כגון גוסטב אייפל ובאמצעות עבודה עם פרדיננד ארנודין, ממציא כבלי הפלדה המלופפים שהביאו למהפכה בבניית הגשרים התלויים בזכות משקלם הנמוך, דה פאלאסיו רשם פטנט על גשר התחבורה ביחד עם ארנודין. ההצעה של דה פאלאסיו אפשרה לבנות את הגשר על אזור שטוח ללא צורך לבנות אזורים מוגבהים (רמפות) וליצור מבנה שאין צורך להרים ולהוריד אותו על מנת לאפשר את מעבר הספינות.
ערכו הסמלי של הגשר זכה להכרה בתקופת בנייתו. דה פאלאסיו אמר כי הגשר מאציל לשפך הנהר "היבט אלגנטי וגרנדיוזי" והוא הוכחה כי "בילבאו היא אזור כרייה עשיר בצורה יוצאת דופן".
הגשר נפתח לתנועה ב-16 ביוני 1893 והיה פעיל באופן רצוף מלבד התקופה של מלחמת האזרחים הספרדית. בכל שנה עוברים על הגשר כ-6 מיליון בני אדם בממוצע, ובמשך כל שעות היממה הגשר פועל כדרך אגרה. החל מ-1996 הגשר מנוהל על ידי חברה פרטית בשם Tranbordador de Vizcaya S.L.
בגשר בוצעו מספר שינויים מאז בנייתו על מנת להתאים אותו לדרישות התחבורתיות המשתנות. מאז 1999 לציבור יש גישה מלאה לגשר, ובנוסף לכך בוצעה התוכנית המקורית לבנות אזור מיוחד להולכי רגל. למעלה מ-250,000 בני אדם חצו את הגשר כהולכי רגל מאז.
הגונדולה
מפלס הולכי הרגל
אחד המגדלים
דיטר פוהל

| --- | --- |

 לידה:  1964 (בן 60 בערך) אאוגסבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מעסיק:  אוניברסיטת מינכן, אוניברסיטת ארלנגן-נירנברג, אוניברסיטת קלגנפורט 
 
דיטר פוהל (נולד ב-1964) הוא היסטוריון וסופר גרמני המתמחה בהיסטוריה של מזרח אירופה ובהיסטוריה של אלימות המונית במאה ה-20.
השכלה וקריירה

פוהל למד היסטוריה ומדעי המדינה באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן מ-1984 עד 1990, וסיים את לימודי התואר השני באמנויות. בניהולו של הנס גינטר הוקרץ (Hans Günter Hockerts) השלים את עבודת הדוקטור שלו, "רדיפות היהודים בגליציה המזרחית 1941–1944 בידי הנאצים (Nationalsozialistische Judenverfolgung in Ostgalizien 1941–1944) ב-1995. מ-1995 עד אוגוסט 2010 פוהל היה חוקר, ולאחר מכן ראש מחלקה, במכון מינכן להיסטוריה עכשווית. מספטמבר 2010, פוהל היה פרופסור להיסטוריה עכשווית במכון ההיסטורי באוניברסיטת קלגנפורט, עם התמקדות במזרח ודרום מזרח אירופה. תחומי המחקר העיקריים שלו כוללים את ההיסטוריה של ברית המועצות; מלחמת העולם השנייה באירופה ובאסיה; ההיסטוריה של מבני השלטון הקומוניסטיים לאחר 1945; אלימות המונית במאה ה-20; כיבושים נאצים ופשעים אלימים; וההיסטוריה העכשווית של פולין ואוקראינה.
פוהל שימש כעד מומחה במשפטו של ג'ון דמיאניוק ב-2009, שומר לשעבר במחנה ההשמדה סוביבור. פוהל העיד כי סוביבור היה מחנה מוות, שמטרתו היחידה הייתה הרג יהודים, וכי כל מתנדבי טרווניקי היו מעורבים בשמירה על האסירים ובתפקידים אחרים. לכן, אם דמיאניוק היה איש טרווניקי בסוביבור, הוא היה בהכרח מעורב בשליחת האסירים למותם ועזר לרצח.  עדותו של פוהל, יחד עם עדות של היסטוריונים אחרים, סייעו בהרשעה.
פוהל הוא חבר בוועד הבינלאומי לתולדות מלחמת העולם השנייה. הוא מכהן בוועדה המייעצת של כתב העת "שואה ומודרניות" (Holocaust and Modernity) שהמערכת שלו יושבת בקייב (Holokost i suchasnistʹ - Голокост і сучасність).
פרסומים

ערך עם Tanja Sebta: Zwangsarbeit in Hitlers Europe. Besatzung, Arbeit, Folgen. מטרופול, ברלין 2013, ISBN 978-3-86331-129-2 .
עם כריסטיאן הרטמן, יוהנס הורטר, פיטר ליב: Der deutsche Krieg im Osten 1941–1944. Facetten einer Grenzüberschreitung (= Quellen und Darstellungen zur Zeitgeschichte. Bd. 76). Oldenbourg, München 2009, ISBN 978-3-486-59138-5.
Die Herrschaft der Wehrmacht. Deutsche Militärbesatzung und einheimische Bevölkerung in der Sowjetunion 1941–1944 (= Quellen und Darstellungen zur Zeitgeschichte. Bd. 71). Oldenbourg, München 2008, ISBN 978-3-486-58065-5 (Zugleich: München, Universität, Habilitations-Schrift, 2007; Taschenbuchausgabe (= Fischer 18858 Die Zeit des Nationalsozialismus). Fischer-Taschenbuch-Verlag, פרנקפורט אם מיין 2011, ISBN 978-3-596-18858-1).
עם פרנק באיור (Bajohr): Der Holocaust als offenes Geheimnis: Die Deutschen, die NS-Führung und die Alliierten - Beck, München 2006, ISBN 3-406-54978-0 (Taschenbuchausgabe als: Massenmord und schlechtes Gewissen. Die deutsche Bevölkerung, die NS-Führung und der Holocaust (= פישר 17706 Die Zeit des Nationalsozialismus ). Fischer-Taschenbuch-Verlag, Frankfurt am Main 2008, ISBN 978-3-596-17706-6 ).
Verfolgung und Massenmord in der NS-Zeit 1933–1945. Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 2003, ISBN 978-3-534-15158-5 (3., bibliographisch aktualisierte Auflage. ebenda 2011, ISBN 978-3-534-24026-5 ).
יוסטיז בברנדנבורג 1945–1955. Gleichschaltung und Anpassung (= Quellen und Darstellungen zur Zeitgeschichte. Bd. 50). Oldenbourg, München 2001, ISBN 3-486-56532-X .
Holocaust. Die Ursachen, das Geschehen, die Folgen (= הרדר-ספקטרום. 4835). Herder, Freiburg (Breisgau) ua 2000, ISBN 3-451-04835-3 (In niederländischer Sprache: Holocaust. Massale moord op de Europese joden . Verbum, Laren NH 2005, ISBN 90-808858-1-9 ).
Nationalsozialistische Judenverfolgung in Ostgalizien 1941–1944. Organization und Durchführung eines staatlichen Massenverbrechens (= Studien zur Zeitgeschichte. Bd. 50). Oldenbourg, München ua 1996, ISBN 3-486-56233-9 (Zugleich: München, Universität, Dissertation, 1994). טקסט מלא באינטרנט (בגרמנית) .
Von der "Judenpolitik" zum Judenmord. Der Distrikt Lublin des Generalgouvernements 1939–1944 (= Münchner Studien zur neueren und neuesten Geschichte. Bd. 3). Lang, Frankfurt am Main ua 1993, ISBN 3-631-45716-2 .
הנס קרוגר ורצח היהודים באזור סטניסלבוב (גליציה). בתוך: יד ושם: קובץ מחקרים Bd. 26, 1998,ISSN 0084-3296, ש' 239–264. מקוון (PDF) .
מבוא, בתוך Vasily Grossman: Die Hölle von Treblinka, Wien 2020 (= VWI -Studienreihe Band 5), ISBN 978-3-7003-2177-4, S. 5–19.
הערות שוליים

↑  Dieter Pohl biography, European Holocaust Research Infrastructure
↑  Douglas, Lawrence (2016). The Right Wrong Man: John Demjanjuk and the last great Nazi war crimes trial. Princeton University Press. pp. 219–220. ISBN 9781400873159.
↑  Daniel Solomon (April 5, 2016): The Many Trials of a Nazi War Criminal
↑  Український центр вивчення історії Голокосту, 2019
↑  Review: Wehrmacht in der NS-Diktatur
דיבלר

| דיבלר |
| --- | --- |
 איור של דיבלרים
מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
תת־מחלקה:: כיסאים
על־סדרה:: כיסאים אוסטרלים
סדרה:: טורפי כיס
משפחה:: נמיות כיס
סוג:: דיבלר
מין:: דיבלר
שם מדעי
 Parantechinus apicalis ‏גריי, 1842
תחום תפוצה


הדיבלר (שם מדעי: Parantechinus apicalis) הוא מין של טורף כיס אוסטרלי זעיר ממשפחת נמיות הכיס המהווה מין יחיד בסוגו ואנדמי לדרום-מערב יבשת אוסטרליה. בעבר, טווח התפוצה של הדיבלר היה רחב ביותר והשתרע על מרבית אזור החוף המערבי של היבשת. לאחר הגעת האירופאים ליבשת, אוכלוסיית הדיבלר צנחה בדרסטיות כתוצאה מאובדן בית גידול והכנסת טורפים פולשים כדוגמת חתול הבית והשועל האדום; בין 1904 ל-1967, הדיבלר היה נחשב למין נכחד, עד שהתגלתה אוכלוסייה יבשתית בקו החוף הדרומי ושתי אוכלוסיות נוספות על איים מול קו החוף המערבי. כיום, הדיבלר נחשב לטורף כיס נדיר למדי אשר מרחפים עליו מספר איומים חמורים, אך בכל זאת, אוכלוסייתו מתאוששת בהדרגה תודות למאמצי שימור נרחבים.
טקסונומיה ושמות

הדיבלר תואר מדעית לראשונה בשנת 1842 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי, אשר מיקם אותו בסוג פסקוגל - טורפי כיס קטנים דמויי עכבר - על בסיס הדמיון החיצוני ביניהם; גריי גם ציין בדו"ח שלו שהמין אנדמי כנראה ליבשת אוסטרליה בדומה לפסקוגלים האחרים, אף שלא צוין מקורה של הדגימה שקיבל. הדיבלר קיבל מעמד של סוג נפרד בשנת 1947 על ידי הזואולוג ג'ורג' הנרי המילטון טייט ושמו המדעי נקבע כ-Parantechinus apicalis. בתחילה, סווג לצידו מין נוסף מהסוג אנטכינוס מדומה, שחי בצפון אוסטרליה, אך מאוחר יותר הוא זוהה כשייך לסוג אחר; בעקבות זאת, הדיבלר נותר מין יחיד בסוגו. בטקסונומיות מסוימות יש עד היום חילוקי דעות בנוגע לסיווג טורפי הכיס עקב בדיקות מולקולריות שמצביעות על דמיון למינים מסוגים שונים. האטימולוגיה של שמו המדעי של הדיבלר היא כדלהלן: שם הסוג, "Parantechinus", מציין שמדובר ביונק "דמוי אנטכינוס"; שם המין, "apicalis", מציין את החוטם ה"מחודד" של מין זה.
על פי החוקר האוסטרלי ג'ון גולד, שאסף מידע על אודות המין, שמו הרשמי של המין באנגלית, דיבלר, הוא במקור כינוי עבור יונק זה בשפתם של השבטים האבוריג'יניים אשר שכנו במפרץ המלך ג'ורג'. כינויים נוספים שלו בשפות מקומיות אחרות היו "ויאלונג" ו"מארנדרן". גולד עצמו כינה את המין "אנטכינוס מנומש" ואחרים כינו אותו "עכבר כיס מנומר". שמו המקורי נשמר עד היום ולא הוחלף בכינוי אירופי, עקב המדיניות האוסטרלית המעדיפה לקבוע שמות למינים אוסטרלים על בסיס הכינוי שלהם בפי הילידים. אף על פי שהשם דיבלר בסתמא מתייחס למין זה, אחד הכינויים הנפוצים לאנטכינוס מדומה אבן-חול (Pseudantechinus bilarni) שסווג בעבר לצידו הוא "דיבלר צפוני" או "דיבלר אבן-חול"; על כן, חוקרים שמשתמשים בשמות הללו עבור האנטכינוס המדומה, מכנים את המין המקורי "דיבלר דרומי" על מנת למנוע בלבול בין השניים. הדיבלר נבדל מהאנטכינוס בכך שיש לו דמיון רב יותר לסנאי זעיר מאשר לעכבר והוא כהה באופן ניכר ובעל מאפיינים ייחודיים; למעשה, מבחינה גנטית וחיצונית הוא קרוב במיוחד לקאלוטה האדומה האנדמית לאזור הפילבארה במערב אוסטרליה.
אנטומיה ומראה

הדיבלר אמנם טורף זעיר למדי מבחינת ממדי גופו, אולם גודלו נחשב לבינוני בהשוואה למינים זעירים אחרים במשפחתו, כאשר הוא גדול במעט מהעכבר. אורכו הממוצע של הזכר כולל הזנב נע בין 10 ל-16 ס"מ בלבד (כ-145 מילימטר), ומשקלו 40–125 גרם. הנקבה קטנה אף יותר, כאשר אורכה הממוצע 140 מילימטר ומשקלה עד 75 גרם לכל היותר. הדיבלרים היבשתיים נוטים להיות גדולים וכבדים במעט מהדיבלרים על האיים.
הדיבלר חולק מאפיינים פיזיים דומים לטורפי כיס אחרים: יש לו חוטם זרבובי ומחודד אשר מותאם היטב לנבירה בחריצים, בפסולת ובעלים בחיפוש אחר חולייתנים זעירים, והוא בעל לסתות חזקות עם שיניים חדות. הדיבלר מתאפיין בשפם ארוך ובטפרים חדים במיוחד המאפשרים לו לטפס על עצים וסלעים. זנבו הקצר והדקיק דליל בשיער לעומת טורפי כיס אחרים.
הפרווה של הדיבלר גסה וזיפית ובעלת מראה קוצני; צבעה הכללי של הפרווה הוא חום-אפור, אך היא מנומשת גם בלבן, באפרפר בהיר ובצהבהב אשר יוצרים מראה מנומר. הפרווה הופכת לאפרפרה וחיוורת יותר באזור הצוואר והלחי, והיא לבנבנה או צהבהבה באזור הגחון והמפשעה. האוזניים של הדיבלר דלילות בשיער וצבען החום בהיר בולט למדי על רקע הראש. חוטמו של הדיבלר בהיר יותר משאר הגוף, והאף הקטנטן בצבע אדמדם. סביב העיניים הגדולות והשחורות של הדיבלר ישנן טבעות לבנות ייחודיות ובולטות שמעניקות לו מראה ממושקף ומהוות סימן היכר בולט.
תפוצה וסביבת מחיה

הדיבלר הוא יונק אנדמי לאוסטרליה. תפוצתו השתרעה בעבר על חלקים גדולים מדרום אוסטרליה המערבית (כל אזור החוף הדרומי והחוף הדרום מערבי) ועל פי שרידים ומאובנים אף באוסטרליה הדרומית. עם הגעת האירופאים ליבשת, האוכלוסייה שלו צנחה במהירות מטריפה על ידי מינים פולשים ומאובדן בית גידול, והפעם האחרונה שנאספה דגימה שלו הייתה בשנת 1904; במשך כ-50 שנה הוא נחשב למין נכחד, עד שהתגלה מחדש בשנת 1967 בחוף צ'יין מזרחית לעיר אולבני. בהמשך, התגלו שתי אוכלוסיות נוספות שלו על האיים ויטלוק (אנ') ובולאנגר (אנ') במפרץ ג'ורין מול חופי אוסטרליה המערבית, וישנה השערה שקיימות אוכלוסיות יבשתיות לא ידועות נוספות. האיים ויטלוק ובולאנגר מופרדים זה מזה באמצעות 300 מטר של מים רדודים, ובתקופות שפל נחשף שרטון ארוך המקשר ביניהם ואשר עשוי להוביל לתנועה של הדילברים בין האיים. הדיבלר גם שוחרר על ידי רשויות השימור האוסטרליות לאי אסכף (אנ') הנמצא אף הוא במפרץ ג'ורין ולמספר פארקים לאומיים ביבשת שטוהרו מנוכחות מינים פולשים. מרבית האוכלוסייה היבשתית של הדיבלר נמצאת באזורי השימור הבאים: שמורת פניופ, הפארק הלאומי נהר פיצג'רלד והפארק הלאומי רכס סטרילינג. תפוצתו הנוכחית של הדיבלר מהווה כ-10% בלבד מתפוצתו ההיסטורית.
בעבר סביר להניח שהדיבלר אכלס מגוון בתי גידול באוסטרליה המערבית; בית הגידול הנוכחי של הדיבלר מורכב ממישור חולי או מסולע במקצת עם גבעות טרשיות או חוליות. הדיבלר מעדיף בית גידול סבוך במיוחד כדוגמת בתה, לרוב עם חופת שיחים צפופה בגובה של מטר לפחות אשר לא חוותה שרפה במשך 10 שנים לפחות; במספר אזורים, הדיבלר מעדיף בית גידול עם נוכחות של בעלי פרחים כגון פרוטאיים והדסיים. הצורך של הדיבלר בצמחייה צפופה וארוכה שלא חוותה שרפה, קשור לצפיפויות הגבוהות של חסרי חוליות בה, כמו גם מחמת העובדה שהיא מסתירה אותו מעופות דורסים וטורפים יבשתיים. בהיעדר טורפים יבשתיים, הדיבלר מתפשר גם על צמחייה צפופה שחוותה שרפה זמן קצר קודם לכן.
באיים ויטלוק ובולאנגר ישנו אקלים ים-תיכוני המאופיין בקיץ יבש ובחורף גשום, ובית הגידול של הדיבלר בהם שונה לחלוטין מבתי הגידול ביבשת. האי בולאנגר מורכב כמעט כולו משכבה עבה של חול, למעט מספר סלעי גיר; הצמחייה באי נמוכה ומורכבת משיחים בלבד (לועניתיים, מורכבים, כף-אווז, ועוד). האי ויטלוק לעומת זאת, מורכב מגבעות נמוכות של אבן גיר, עם צמחייה נמוכה הנשלטת על ידי עצי שיטה, אספרגאים, ומינים פרחוניים מהמימוסיים והפואתיים. באי אסכף, יש שטחי גיר נרחבים עם צמחייה צפופה ומגוונת יותר מהאיים האחרים.
אקולוגיה > התנהגות ופעילות

הדיבלר הוא פעיל דמדומים; שעות הציד שלו הן בשחר ובין הערביים, כאשר הוא יוצא לפעילות בשעות הצהריים המאוחרות עד זמן קצר לפני השקיעה, ושוב מעלות השחר עד כשתי שעות לאחר הזריחה. בשאר הזמן, הדיבלר שוהה או נח בדרך כלל במחסה מוגן מעל פני האדמה, כמו נקיקי סלעים וכיסי סבך, אך משתמש גם במחילות שנוצרו באופן טבעי או נחפרו על ידי בעלי חיים אחרים; הדיבלר גמיש בבחירת מקום מסתור, והוא אינו משתמש באותו מקום בקביעות. במחקר שנעשה באחד האיים, נמצא שהדיבלר השתמש באותה מחילה במשך 3 ימים בלבד, בטרם עבר למקום מסתור אחר. בחופים ובאיים, הדיבלר נצפה לעיתים קרובות בסביבת מחילות וקינים של עופות ים, אך לא ברור האם הוא נכנס לתוכן על מנת לחפש מזון או בשביל לנוח. הדיבלר הוא יונק זריז במיוחד המסוגל לנוע בקלות דרך שיחים צפופים כמעט בלתי חדירים או בדיונות החול הנמוכות והחלקלקות לאורך החופים; ציפורניו החדות והרפידות הדביקות ברגליו מסייעות לו בעת הצורך לטפס בזריזות על עצים או סלעים חלקים. הפרווה הזיפית והחדגונית שלו מספקת לו הסוואה מושלמת בתוך כיסי הסבך, והוא נמנע מלשהות בשטח פתוח.
הדיבלר אינו טריטוריאלי, אולם פעיל בתוך שטח מחיה קבוע, אשר עשוי לחפוף למספר דיבלרים נוספים; טווח המחייה של הזכר גדול יותר משל הנקבה, ושני הזוויגים ממעטים לעזוב את שטח המחיה בכל העונות. הדיבלר פעיל בגפו או בחברת קבוצה קטנה, ופרטים ששוחררו כחלק מפרויקט השבה לטבע, יצרו קבוצות זמניות המוניות של עד כ-100 פרטים. הדיבלר שקט בדרך כלל, למעט בעונת הרבייה שאז הוא עשוי להשמיע שריקה במהלך ההזדווגות. התקשורת בין הדיבלרים מסתמכת ככל הנראה על מצג חזותי של הגוף, ובמיוחד על חוש הריח.
אקולוגיה > תזונה

הדיבלר הוא טורף קטן; תזונתו העיקרית (כ-65%) מורכבת מחרקים בכל הגדלים והסוגים, והוא אוכל כל רמש הנקרא בדרכו, על מנת לאגור שומן למקרה הצורך. בין החרקים שנצרכים על ידו ניתן למנות טרמיטים, נמליים, עכבישים, תיקנים, חיפושיות וחגבאים. באיים, הוא ניזון גם מעכברים אשר נפוצים בהם במיוחד ומתחרים איתו על מקורות המזון, ובקיבתו נמצאו גם שרידים של עופות קטנים ולטאות. באופן די יוצא דופן לקרוביו, בין 20 ל-25% מתזונת הדיבלר מבוססת על מזון מהצומח (במיוחד פירות יער כדוגמת תות חופים מלוח - Chenopodium candolleanum), והדבר בולט במיוחד אצל הדיבלרים החיים באיים; ההשערה היא, שמדובר בהסתגלות מיוחדת של הדיבלר למקרים של מחסור במזון מהחי, ובהיעדר מקור מים באיים, הצמחייה מספקת לו גם את הלחות הנדרשת לקיומו. הוא יונק גם צוף מדי פעם. הדיבלר מסתייע בזריזותו, בקפיצותיו וביכולת הטיפוס שלו על מנת להדביק את טרפו, ושיטת ההריגה שלו היא נשיכות מהירות ובהמשך ממושכות בראש הטרף, המובילות למוות מהיר כתוצאה מלסתותיו החזקות ומשיניו החדות.
אקולוגיה > רבייה ומחזור חיים

הדיבלר הוא בעל חיים פוליגמי, ועונת הרבייה הקצרה והאיטנסיבית שלו נמשכת לאורך מרץ ואפריל (כ-3 שבועות). הנקבות מסוגלות להתרבות רק פעם אחת בשנה, לעומת הזכרים אשר יכולים להתרבות בכל העונות. זמן קצר לפני עונת הרבייה, הזכרים והנקבות מרחרחים זה את זה בקביעות, והתנהגות זאת גוברת בתדירותה לאחר התחלת העונה. הן הזכר והן הנקבה נוהגים לרדוף זה אחר זה, תוך השמעת שריקות. ההזדווגות עשויה להימשך מספר שעות, במהלכן הזכר לופת את הנקבה בצוואר. ההריון של הדיבלרית ארוך יחסית לטורפי כיס זעירים אחרים, ונמשך 44–53 ימים. לאחר מכן, הדיבלרית ממליטה שגר של עד כ-8 צאצאים, אשר נישאים על כיס קטן הצמוד לפטמות. הדיבלרים הצעירים תלויים באימם 3–4 חודשים, ובספטמבר ואוקטובר הם הופכים לעצמאיים. הם מגיעים לבגרות לאחר 10–11 חודשים.
אצל טורפי כיס מסוימים (בעיקר האנטכינוס והפסקוגל), הזכרים מתים בהמוניהם לאחר עונת הרבייה, מתשישות ומשינויים פיזיולוגים בגוף. תופעה זאת נמצאת גם אצל הדיבלר, וההערכה היא שמדובר בהסתגלות טבעית של המין לתנאים סביבתיים קשים המתאפיינים במחסור במזון, ותפקידה לאפשר לנקבות לגדל את הצאצאים שלהם ללא תחרות על מקורות מזון עם הזכרים. תופעה זאת ידועה בעיקר מאוכלוסיות הדיבלרים באיים שבהם המחסור במזון בולט יותר, אך כמעט ואינה מוכרת בקרב האוכלוסיות היבשתיות. באיים גופה, התופעה מתרחשת בקביעות באי בולאנגר, אך לא באי ויטלוק; ההסבר טמון בכך שבאי ויטלוק מקננים מינים רבים יותר של עופות ים, אשר מדשנים את האדמה בצואתם ומגדילים משמעותית את אוכלוסיות החרקים השונות. בהתאם לכך, סיכויי ההישרדות של הזכרים המותשים לאחר עונת הרבייה באי ויטלוק גבוהים משמעותית מבאי בולאנגר לאור המזון הזמין.
תוחלת החיים של הדיבלר היא 2–3 שנים לזכר או אף פחות (תלוי כאמור באזור), ועד 4 שנים לנקבה.