stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסע הצלב השביעי
מסע הצלב של הרועים

במהלך החודשים שהובילו לקרב פארסכור, מששקע מסע הצלב בבוץ המצרי החלו גורמים שונים להפיץ באירופה את השמועה כי מסע הצלב בראשות המלך השמיד את צבאו של הסולטאן בקרב מפואר וכבש את קהיר. בחודש מאי, לאחר המפלה הפיצו אבירי מסדר ההוספיטלרים מכתב מראש המסדר ובו פירוט מדוקדק של תאריכי הקרבות ומספרים של קורבנות האויב.
הידיעה על מפלת הצבא הנוצרי ונפילתו בשבי של לואי התשיעי זעזעה את אירופה והציתה מחדש את הוויכוח לגבי רצון האלוהים והשתקפותו בכישלונות מסעי הצלב. המלך לואי התשיעי עצמו לאחר חשבון נפש הגיע למסקנה כי הסיבה העיקרית לכשלונו הם היהודים המזהמים את ממלכתו בעיסוקם בהלוואות בריבית לנוצרים. על מנת לתקן את המעוות הוציא המלך ממקום שבתו בארץ הקודש, צו המורה על גירוש יהודי צרפת ועתיד היה להוציא את הצו מהכוח אל הפועל עם שובו לצרפת.
הפחד והבושה הצורבת על נפילת המלך הצרפתי בשבי ותבוסת צבא האצילים הצלבנים הציתו אש בתנועה צלבנית חדשה שהתיימרה לגאול את ארץ הקודש ולנקום את מפלת מסעי הצלב. התנועה העממית זכתה לשם מסע הצלב של הרועים (צרפתית: Croisade des Pastoureaux). מסע צלב עממי שאסף כוח ותומכים בצפון צרפת. מרואן פנו הצלבנים לפריז ומשם לאורליאן בראש ההמון עמד מסית אנטי יהודי בשם רוז'ה מהונגריה. הוא הכריז על עצמו כנביא ובמסגרת הטפותיו סיפר כי מרים, אם ישו היא שהורתה לו לאסוף גייסות של עניים שיבואו לעזרת מלך צרפת וארץ הקודש. התנועה נשאה קווי דמיון אידאולוגיים למסע הצלב של הילדים.
ומוסיף ההיסטוריון מתיו פריז:
”ההשגחה העליונה גזרה לזכות את הרועים תמימי הלב בגאולת ארץ הקודש כי גאוות האצילים לא נשאה חן בעיני האלוהים”
תחילה התנכלו הרועים הצלבנים לכנסייה ולכמרים ולאחר מכן החלו לגרום נזקים של ממש לכנסייות כשהם נעזרים בתושבים מקומיים נלהבים. באורליאן הטיל הבישוף של העיר חרם על התושבים שסייעו לפורעים. התנועה הלכה וצברה מומנטום והפכת לתנועת מרי אזרחי. תשומת לב מיוחדת הוקדשה ליהודים שסבלו מנחת זרועם של הרועים הצלבנים.
משהגיעו הצלבנים לעיר בורז' החלו לפרוע בקהילה היהודית ונתקלו בהתנגדות תושבי העיר, בעימות נהרגו רבים מה"רועים" ומיעוטם הגיע בסיכומו של דבר לעכו כצלבנים בצבאו של המלך לואי התשיעי.
ביצור ממלכת ירושלים > משא ומתן עם המוסלמים

לואי התשיעי שהה בארץ הקודש ארבע שנים לאחר שחרורו מהשבי המצרי, את רוב זמנו הקדיש המלך הצרפתי לביצור ערי ומצודות הצלבנים בארץ מתוך תקווה כי בכך תובטח שלומה של ממלכת ירושלים ומאידך לבסס ראשי גשר איתנים למסעי הצלב האמורים לבוא בעתיד - ולמעשה לעולם לא יבואו.
במקביל ניהל לואי התשיעי מערכת של דיונים ומשא ומתן עם כל הגורמים הפוליטיים והמדיניים באזור המזרח התיכון, משא ומתן זה התנהל באווירה המושפעת מאי היציבות במצרים שנבעה מהאימפקט של מסע הצלב השביעי חילופי השלטון שבאו בעקבותיו, והחרפת העימותים בין הפלגים המוסלמים השונים. גורם נוסף שצילו משפיע על התמונה המדינית הם המונגולים שלחצם הצבאי מתחיל להשפיע על אזור סוריה ומקרין על כל העולם המוסלמי. מצב זה שעשוי היה להציג אפשריות להישגים מדיניים מוחמץ על ידי הצלבנים המעדיפים לנקוט מדיניות של ישיבה על הגדר. מדיניות פאסיבית זו נובעת הן ממצבו הנפשי הירוד של מלך צרפת, מאי יכולתו לגייס עזרה מבחוץ ואובדן אנרגיה של ממלכת ירושלים.
עם האיובים שליטי דמשק וחלב ניהל לואי משא ומתן שכוון כנגד הממלוכים במצרים אך נגרר ולא הגיע לכדי הבשלה בגין דאגתו של המלך הצרפתי לשבויים שנותרו במצרים. מהצד השני היה לואי התשיעי בקשר רצוף עם הממלוכים שעשו כל שביכולתם להוציא אותו ממשוואת הכוחות האזורית. כך נערכו מספר עימותים צבאיים בין האיובים לממלוכים בשטח המוסלמי של ארץ ישראל מבלי שהצלבנים יטלו חלק בהם - הנוצרים הסתגרו במצודותיהם והמתינו להתבהרות המצב הפוליטי.
לאחר ביצור קיסריה חידש לואי את המשא ומתן עם הממלוכים שמצבם הן בתוך מצרים והן בעולם המוסלמי שהחשיב אותם לעבדים מתקוממים היה בכי רע, והגיעו להסכמה על חלוקת ארץ ישראל - על חשבון דמשק, שני האויבים לשעבר נדברו לחבור למערכה נגד סוריה אך ההסכם התמוסס משנסוגו המצרים מעזה תחת התקפה סורית.
שלב שלישי במשא ומתן החל במקביל לביצור יפו, בשלב זה מביא האיום המונגולי להסכם בין הממלוכים לאיובים של סוריה המביא לחלוקה מחדש של ארץ ישראל ומבטל הסכמים קודמים בין הצלבנים למוסלמים.
עם סיום ביצור העיר צידון עזב לואי התשיעי את ארץ ישראל בחותמו על הסכם שביתת נשק עם הנסיך האיובי אלמלך אלנאצר מדמשק, הסכם מינורי השומר על הסטאטוס קוו.
כך התמקד לואי בביצור ממלכת ירושלים, את עיקר מאמציו הקדיש המלך הצרפתי לעיר עכו והקיף בחומה את הרבעים הצפוניים של העיר המחוזקת בשורת מגדלים.
ביצור ממלכת ירושלים > קיסריה

בסוף חודש מרץ, לאחר מסע עלייה לרגל לנצרת, ביצר לואי התשיעי את קיסריה במערכת ביצורים מהמפוארות בארץ ישראל. העיר הוקמה מחדש לאחר חורבנה בשנת 1191 על שטח של כ-160 דונם, הצרפתים בסיוע המסדרים הצבאיים חשפו את חומות העיר ההרוסות והחפיר הסתום ועליהם הקימו חומה חדשה באורך של כ-1,600 מטר, וגובה של 10 מטרים מעל החפיר ובה שני שערי כניסה. החומה מוקפת בחפיר שעומקו כ-10 מטרים ורוחבו 15 מטרים. אל השער המזרחי הוביל גשר הניתן להריסה במקרה של איום צבאי, השער עצמו בנוי בתצורת שער תפנית (שער המוביל לחדר מבוצר מסובב ומעוקל בזווית חדה, כדי לסכל את עוצמת התקפת האויב). אל השער הצפוני הוביל גשר, אף הוא ניתן להריסה בעת מצור והשער עצמו נשלט על ידי מגדל. במקביל לעבודה זו עסקו הצרפתים בשיקום חומות חיפה וחיזוק חומות מבצר עתלית.
ביצור ממלכת ירושלים > יפו

ביצור יפו החל בסוף חודש אפריל 1252 ונמשך שנה - עד יוני 1253. במקום העיר המבוצרת ששכנה במקום נותרה רק מצודה קטנה בשליטת משפחת איבלין. חומה חדשה שהקיפה את כל שטח העיר הוקמה ובה 23 מגדלים ומשני צדדיה - הפנימי והחיצוני נחפר חפיר עמוק. בחומה נבנו שלושה עשרים מבוצרים - שניים בידי המלך הצרפתי ואחד בידי הפטריארך של ירושלים. ממערכת ביצורים מפוארת זו לא נותרו אלא שרידים עלובים לאחר שהעיר נהרסה עד ליסוד בידי כובשיה הממלוכים.
בשנת 2002 נערכו באזור שוק הפשפשים חפירות ארכאולוגיות שחשפו מבנים מהתקופה הצלבנית שהצטיינו באוריינטציה אחידה, המעידים על רמה גבוהה של תכנון עירוני. נראה כי גם ביפו, בדומה לערים אחרות בתקופה הצלבנית, בהן למשל עכו, התקיימו רבעים שונים השייכים לקבוצות צלבניות שונות.
ביצור ממלכת ירושלים > צידון

ביוני 1253 יצא הצבא הצלבני מיפו לכוון צפון לכוון צידון ומשם דרך ראש הנקרה לצור. כאן נערכה מועצת מלחמה והוחלט להתקיף את הבניאס, מדובר ככל הנראה בהתקפה שאופיה דומה יותר לפשיטה למטרות שוד, ההתקפה נסתיימה בכישלון מוחלט והצלבנים נסוגו ללא הישג כלשהו - אירוע זה הוא הפעולה הצבאית היחידה שיוזם לואי התשיעי בתחום ארץ ישראל.
מסוף חודש יוני 1253 עד לפברואר 1254 עוסק לואי התשיעי בראש גיסותיו בביצור העיר צידון. סביב העיר הוקמה מערכת ביצורים שכוללת חומה וחפיר ומגדל עוז על החוף שמשלים את מערכת מצודות העיר - מול מבצר הים.
סוף דבר

מסע הצלב השביעי ומסעו של לואי התשיעי ארך שש שנים. בחודש פברואר 1254 יצא המלך הצרפתי מצידון לעכו. שם השיגה אותו הידיעה על מות אמו ששלטה על צרפת כעוצרת בהיעדרו. לאחר חג הפסחא ביום 24 באפריל הפליג המלך לצרפת.
מסע הצלב השביעי נרשם בהיסטוריה ככישלון קולוסלי. מאמץ אדיר של אירופה הנוצרית שנסתיים במפלה מוחצת. מסע הצלב הביא, עם זאת, לשינוי משמעותי בהיסטוריה של מצרים, והאיץ תהליך היסטורי של עליית הממלוכים לשלטון.
בהיסטוריה של מסעי הצלב עומדת דמותו של לואי התשיעי כדמות ייחודית שתרומתה בגוף ובכסף למדינה הצלבנית עומדת ללא מתחרה. על פי מסמכים ששרדו מחשבונות האוצר הצרפתי עולה כי המלך הוציא יותר ממיליון לירות כסף של טור, מתוכן מאה אלף לביצורים לא כולל ביצור יפו וצידון. מערכת ביצוריו המפוארת כללה הקמה מחדש של ערים מתוך תקווה כי אלו יאוכלסו ויהיו יכולות לקיום עצמאי בהיותן ראשי גשר למפעל עליה מאירופה - תקווה שלא התממשה.
מסביר ההיסטוריון והביוגרף בן זמנו של לואי התשיעי ז'ופרואה מבולייה (צרפתית: Geoffroy de Beaulieu):
” ומפעלו אם כי עלה בהון תועפות נראה שרק תועלת צנועה הביא לנוצרים ואנחנו מאמינים שלא בו תלוי הדבר אלא שיצא מהחלטת האל הסודית והבלתי ידועה לנו”
עם זאת הוצאה אדירה זו, עליה נוספו הוצאות כבדות לא פחות של אצילי צרפת, המסדרים הצבאיים, ממלכת ירושלים והקומונות האיטלקיות, הניבה תוצאות צנועות בלבד. שטח הממלכה הצלבנית לא השתנה כלל, וגרוע מכך, מדינות אירופה ותושבי אירופה "התנתקו" לחלוטין ממדינת הצלבנים, נעלמה הזיקה הרגשית והדתית לרעיון מסעי הצלב והתחלפה באיבה ובאדישות לגורל ממלכת ירושלים.
ראו גם

היסטוריה של ממלכת ירושלים
ממלוכים
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963, מהדורה שלישית מורחבת ומתוקנת, 1973, הדפסה שישית, 2005; פרוואר זכה על ספרו בפרס ישראל ובתרגומו לצרפתית זכה בפרס האקדמיה הצרפתית.
הערות שוליים

1 2  Peter Jackson. The Seventh Crusade, 1244-1254': Sources and Documents Ashgate Publishing, 2007, p. 65 ISBN 0754657221, 9780754657224
↑  Letters of the Crusaders", Translations and Reprints from the Original Sources of European History, Vol 1:4, Philadelphia: University of Pennsylvania, 1896, 23-31
↑  יהושע פראוור. תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, מוסד ביאליק, תשכ"ג-1963, כרך ב', עמ' 297
↑  יהושע פראוור. תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך ב', עמ' 298
↑  .Peter Jackson. The Seventh Crusade, 1244-1254: Sources and Documents Ashgate Publishing, 2007, p. 24 ISBN 0754657221, 9780754657224
1 2  יהושע פראוור. תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך ב', עמ' 314
↑  Peter Jackson. The Seventh Crusade, 1244-1254: Sources and Documents, Ashgate Publishing, 2007 p. 40 ISBN 0754657221, 9780754657224
↑  W. Y. Carman, A History of Firearms: From Earliest Times to 1914, Courier Dover Publications, p. 9 ISBN 0486433900, 9780486433905
↑  ז'אן דה ז'ואנוויל, חיי לואי הקדוש (עברית: שולמית שחר), הוצאת כרמל, 2011, סעיף 292
↑  Tyerman, Christopher (2006). God's War: A New History of the Crusades. Cambridge: Belknap Press of Harvard University Press, p.794
↑  Malcolm Barber. The new knighthood: a history of the Order of the Temple. Cambridge University Press 1994 ISBN 0521420415, 9780521420419 p 151
↑  Peter Jackson. The Seventh Crusade, 1244-1254: Sources and Documents, Ashgate Publishing, 2007, p. 75 ISBN 0754657221, 9780754657224
↑  תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל' כרך ב' עמ' 321
↑  . Al-Maqrizi, p. 455/ vol.1.- Ibn Taghri, pp.102-273/vol.6.. Al-Maqrizi, p. 460/ vol.1
↑  פרשה זו צוינה בהערת המהדיר בתרגום לאנגלית של כרוניקות ז'אן דה ז'ואנוויל ("חיי לואי הקדוש"'), אך ללא ציון מקור היסטורי בדוק
↑  Norman Cohn.,,The pursuit of the millennium: revolutionary millenarians and mystical anarchists of the Middle Ages,,. Oxford University Press 1970 ISBN 0195004566, 9780195004564 p, 103
↑  פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים, כרך ב', עמ' 324
↑  אברהם נגב וגדעון פרסטר. "קיסריה, ביצורי העיר הצלבנית והנמל הקדום", חדשות ארכאולוגיות ב', 1962
↑  http://www.president.gov.il/chapters/chap_4/_content_4_2_4_5_he.asp
↑  Ivy A. Corfis, Michael Wolfe. The Medieval City Under Siege. Boydell & Brewer, 2000, p. 98
ISBN 0851157564, 9780851157566
| מסעי הצלב |
| --- | --- | --- |
| תשעת המסעות הגדולים | מסע הצלב הראשון • מסע הצלב השני • מסע הצלב השלישי • מסע הצלב הרביעי • מסע הצלב החמישי • מסע הצלב השישי • מסע הצלב השביעי • מסע הצלב השמיני • מסע הצלב התשיעי |  |
| מסעי הצלב האחרים | מסע הצלב העממי • מסע הצלב של 1101 • מסע הצלב של הילדים • מסע הצלב הליבוני (אנ') • מסע הצלב של 1197 • מסע הצלב האלביגנזי • מסע הצלב הפרוסי • מסעי הצלב הצפוניים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535963505171  BnF: cb11959684k (data)  GND: 4139113-5  LCCN: sh85034388  NKC: ph543373 
לואי התשיעי, מלך צרפת באל-מנצורה
לואי התשיעי נופל בשבי, תחריט של דורה מהמאה ה-19
נשק קר

חניתות, חרבות, קשתות ופגיונות ששימשו את הסמוראים ביפן.
נשק קר הוא כלי נשק שלא מצויים בו חומרים שמפיקים אש או חום כלשהו כתוצאה משימוש באבק שרפה או חומרי נפץ. כלי נשק היו נפוצים החל מהתקופה הפרה היסטורית עד עצם היום הזה, אם כי השימוש בהם בשדה הקרב פחת מאוד עם התפתחות הנשק החם.
פרה היסטוריה

בתקופה הפרה היסטורית כלי הנשק הקרים היו מורכבים משני חומרים עיקריים: עץ ואבן, אם כי גם עצמות היו בשימוש למטרה זו. שימוש במתכת מאפיין תקופות מאוחרות יותר. כלי הנשק בתקופה זו נועדו לשתי מטרות עיקריות: ציד בעלי חיים ומלחמה. האבנים שהיו בשימוש לצורך היו כאלה שניתן לעצב אותן אותן בצורה יעילה לקבלת חוד חזק וחד. אבן כזאת חייבת מצד אחד להיות חזקה, אך מצד שני שבירה למדי כדי לאפשר את יצירת החוד בטכניקות המקובלות בתקופה זו: שבירת פיסות קטנות מהאבן הגדולה לעיצוב שאר האבן לכלי בעל צורת חוד או שימוש בשברי האבן שנשברו מהאבן העיקרית לקבלת חתיכות אבן קטנות וחדות.
נשק קר ששימש את האדם לאורך ההיסטוריה

כלי נשק בעלי להב: סכינים, פגיונות, חרבות, גרזנים ועוד. כלי נשק אלו משמשים בעיקר לקרב פנים אל פנים, וגורמים לפגיעות חדירה ביריב על ידי חיתוך או דקירה. החרב שימשה זמן רב כנשקו האישי של הלוחם לאורך ההיסטוריה.
נשקי-מוט: חניתות, כידונים, רמחים, מוטות-גרזן כדוגמת ההאלברד. גם נשקים אלו משמשים ללחימה פנים אל פנים, אם כי את חלקם ניתן לזרוק בהטלה (כידון למשל). הסוגים הפרימיטיביים היו עשויים ממוט מוארך, לרוב מעץ, ועליהן מודבק ראש עשוי אבן או מתכת, ושימשו בעיקר לדקירה. אורך המוט היה משתנה, והיה נע בין פחות משני מטר לבין מעל ל-6 מטר (כמו בחניתות הסריסה ששימשו את הצבא ההלניסטי). בימי הביניים פותחו ההאלברדות שנועדו לשימוש רב תכליתי.
כלי נשק חסרי להב: אלות, פטישים, מחבטים וחפצים שגרמו לפגיעות קהות ביריב.
כלי נשק לטווח ארוך: הן נשקים בליסטיים דוגמת חץ וקשת או קלע ואבנים ("רוגטקה"), והן גרסאות הטלה של נשקים מהסוגים הקודמים (סכיני זריקה, גרזני זריקה, שוריקנים ("כוכבי נינג'ה") ועוד).
שימוש מודרני

בתקופה מודרנית, כלי נשק קרים משמשים, למשימות משטרתיות כמו שמירה על הסדר ופיזור הפגנות, בהם הרצון הוא למעט בפגיעה באנשים כלפיהם משמש הנשק, וביחידות קומנדו וכוחות מיוחדים למשימות שקטות, שכן כלי נשק קר אינם מרעישים כמו נשק חם. בעקבות קלות השגתו, מחירו הזול וחוקיותו ביחס לנשק חם, נשק קר משמש פעמים רבות בידי אנשים פרטיים להגנה עצמית או בידי אלו המעוניינים לפעול בניגוד לחוק.
ארגונים בישראל

קיימים בישראל שני ארגוני אספנים של נשק קר:
עמותת אספני נשק קר היסטורי ואתנוגרפי אנק"ה.
התאחדות ישראלית של אספני נשק קר IKWT.
ראו גם

נשק חם
חרב
שברייה
חנית וסכין עשויים מעץ ומאבני צור
חרבות ופגיונות בארץ ישראל; איור בספרו של תומסון, "הארץ וספר הספרים" (1859)
מתקן מאולתר לתיקור כלי רכב 'רכים' ('נינג'ה') עשוי ממסמר ודיסקית גומי. יחידות כאלה פוזרו על ידי פלסטינים בכבישי יהודה ושומרון במהלך האינתיפאדה הראשונה.
משפחת פרילינגהייזן

תאודור פרלינגהויסן, סביב 1860. צלם: מת'יו בריידי
משפחת פרילינגהייזן (Frelinghuysen) היא משפחה בעלת שורשים עמוקים בקהילה הפרוטסטנטית יוצאת הולנד בארצות הברית, בניה היו ממנהיגי קהילה זו ודמויות חשובות בפוליטיקה, בעסקים ובעולם האקדמי בארצות הברית בכלל ובניו ג'רזי בפרט. אבי המשפחה, תאודור יעקובוס פרילינגהייזן (1691–1747), כומר יליד פריזיה המזרחית היגר לארצות הברית בשנת 1720 והשתקע בניו ג'רזי, מושבת כתר בריטית. ב-1766 יסד בנו, ג'ון (יוהנס) פרילינגהייזן (1727–1754) את קווינס קולג', שהיה הגרעין לאוניברסיטת ראטגרס, המוסד האקדמי בו למדו ולימדו רבים מבני המשפחה. מבין צאצאיו, ארבעה כיהנו כסנטורים, פרדריק פרלינגהויסן כיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית (1881-1885) ודודו, תאודור פרלינגהויסן היה מועמד המפלגה הוויגית לכהונת סגן נשיא ארצות הברית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1844. במחקר משנת 2009 דורגה המשפחה כשושלת השביעית בחשיבותה בארצות הברית.
פרדריק פרילינגהייזן (1753–1804)

היה בנו של ג'ון (יוהנס) פרילינגהייזן, קצין במלחמת העצמאות של ארצות הברית ומייג'ור גנרל במרד הוויסקי (1794). כיהן כציר בקונגרס הקונטיננטלי וסנאטור מטעם ניו ג'רזי (1793-1796). יחד עם רעייתו גרטרוד שנק היו לו שלושה בנים, ג'ון-פרדריק, תאודור ופרדריק ושתי בנות, קתרין ומריה.
פרדריק פרילינגהייזן (1753–1804) > ג'ון-פרדריק פרילינגהייזן (1833–1776)

למד משפטים בקווינס קולג', מ-1797 כיהן כעורך דין. בשנים 1805-1814 ו-1815-1820 כיהן כשופט בבית דין למקרקעין. במלחמת 1812 שירת במיליציה של ניו ג'רזי בדרגת בריגדיר גנרל. אביהם של פרדריק (1818-1891), תאודור (1814-1898) ואליזבת לה גרג' קנדי (Elizabeth La Grange Kennedy; 1816-1891)‏.
פרדריק פרילינגהייזן (1753–1804) > ג'ון-פרדריק פרילינגהייזן (1833–1776) > ג'וזף שרמן פרילינגהייזן (1869–1948)

בנו של פרדריק, נכדו של ג'ון-פרדריק. לחם במלחמת ארצות הברית–ספרד ופעל בתחום הביטוח. בשנת 1905 נבחר לסנאט של מדינת ניו ג'רזי ובשנת 1909 נבחר לנשיא הבית. סנטור רפובליקני מטעם ניו ג'רזי בשנים 1917-1923. הסנטור הראשון ממדינתו שנבחר ישירות, לפי התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית. באחוזתו נחתמה החלטת הנשיא וורן הרדינג על סיום כל מעורבות אמריקנית במלחמת העולם הראשונה.
פרדריק פרילינגהייזן (1753–1804) > ג'ון-פרדריק פרילינגהייזן (1833–1776) > ג'וזף שרמן פרילינגהייזן (1869–1948) > ג'וזף שרמן פרילינגהייזן הבן (1912-2005)

בנו של ג'וזף שרמן, בוגר לימודי משפטים באוניברסיטת פרינסטון (1934). במהלך מלחמת העולם השנייה שירת כקצין ארטילריה בצפון אפריקה. ב-23 בנובמבר 1942 נשבה ונאסר במחנה שבויים באיטליה. ב-23 בספטמבר 1943 נמלט ממחנה השבויים והצליח לחצות את הקווים עד שניצל על ידי הצבא הבריטי כחודשיים לאחר מכן. את חוויותיו תיעד בספר Passages to Freedom‏. לאחר מכן השתלב בעסקי הביטוח של משפחתו.
פרדריק פרילינגהייזן (1753–1804) > תאודור פרילינגהייזן (1787-1862)

למד משפטים בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון), כאשר אחד ממוריו היה אחיו, ג'ון. כיהן כתובע הכללי של מדינת ניו ג'רזי וכסנטור והיה מועמד המפלגה הוויגית לסגן נשיא ארצות הברית לצד המועמד הנרי קליי במסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1844. כן כיהן כנשיא אוניברסיטת ניו יורק (1839-1850) ונשיא אוניברסיטת ראטגרס (1850-1862). ב-1809 נשא לאשה את שרלוט מרסר. ב-1820, עם מות אחיו, פרדריק פרילינגהייזן, אימצו פרילינגהייזן ורעייתו, שהיו חשוכי ילדים, את בנו בן ה-3, פרדריק תאודור פרילינגהייזן.
פרדריק פרילינגהייזן (1753–1804) > תאודור פרילינגהייזן (1787-1862) > פרדריק תאודור פרילינגהייזן (1817-1885)

בנו של פרדריק ובנו המאומץ של תאודור, אחיו. בשנת 1839 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת ראטגרס והחל לעבוד במשרד של דודו. עסק בעריכת דין, בין היתר, עבור חברת הרכבות של ניו ג'רזי וחברות מסחריות גדולות אחרות. בשנים 1861–1867 כיהן כתובע הכללי של מדינת ניו ג'רזי ובשנים 1866–1869 ו-1871–1877 כיהן כסנאטור של ארצות הברית. היה חבר בחבר האלקטורים שהחליט על עריכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1876. בשנים 1881–1885 כיהן כמזכיר המדינה בממשלתו של הנשיא צ'סטר ארתור.
יחד עם רעייתו מתילדה אליזבת' גריסוולד (Matilda Elizabeth Griswold) היו לו שלושה בנים, פרדריק (1848–1924), ג'ורג'-גריסוולד ותאודור (1860-1931) ושלוש בנות, מתילדה, שרה ולוסי.
פרדריק פרילינגהייזן (1753–1804) > תאודור פרילינגהייזן (1787-1862) > פרדריק תאודור פרילינגהייזן (1817-1885) > ג'ורג'-גריסוורד פרילינגהייזן (1851–1936)

בוגר אוניברסיטת ראטגרס (1870) ולימודי משפטים באוניברסיטת קולומביה (1872), עורך פטנטים בניו ג'רזי וניו יורק. ב-1881 נשא לאשה את שרה, נכדתו של פיטר בלנטיין, בעלי מבשלת השיכר בלנטיין (Ballantine). פרילינגהייזן השתלב בחברה והפך לנשיאה.
פרדריק פרילינגהייזן (1753–1804) > תאודור פרילינגהייזן (1787-1862) > פרדריק תאודור פרילינגהייזן (1817-1885) > ג'ורג'-גריסוורד פרילינגהייזן (1851–1936) > פטר הוד בלנטיין פרילינגהייזן השני (1916-2011)

נכדו של ג'ורג'-גריסוורד (בן בנו פטר הוד בלנטיין הראשון). חבר המפלגה הרפובליקאית, ציר בית הנבחרים של ארצות הברית (קונגרסמן) מטעם ניו ג'רזי בשנים 1953-1975. במלחמת העולם השנייה שירת במודיעין הצי בדרגת לוטננט. בוגר פרינסטון וייל (משפטים) ואוניברסיטת קולומביה (היסטוריה), חבר צוות החשיבה לרפורמות בממשל שכינס הארי טרומן בראשות הרברט הובר. כרפובליקאי מתון תמך בחוק זכויות האזרח (1964). בשנות השישים נסחט ואולץ לשלם 50,000$ כדי למנוע הפצת האשמות על מעורבותו בניצול מיני של קטינים; על אף ששיתף פעולה עם ה-FBI לתפיסת הפושעים, דבק בו רבב והנהגת בית המחוקקים הדיחה אותו ממושבו בוועדת הכוחות המזוינים של הקונגרס. לאחר פרישתו מהקונגרס היה חבר בחבר הנאמנים של הגנים הבוטניים של ניו יורק ומוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
פרדריק פרילינגהייזן (1753–1804) > תאודור פרילינגהייזן (1787-1862) > פרדריק תאודור פרילינגהייזן (1817-1885) > ג'ורג'-גריסוורד פרילינגהייזן (1851–1936) > רודני פרילינגהייזן (1946-)

בנו של פטר הוד בלנטיין פרילינגהייזן, חבר המפלגה הרפובליקנית, שבשנים 2019-1995 כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי. ותיק מלחמת וייטנאם, בעל מדליית הצטיינות של צי ארצות הברית על שירותו.
פרדריק פרילינגהייזן (1753–1804) > תאודור פרילינגהייזן (1787-1862) > פרדריק תאודור פרילינגהייזן (1817-1885) > סוזי (אסטל) פרילינגהייזן (1911-1988)

בתו של פרדריק פרילינגהייזן (1848–1924), נכדתו של מזכיר המדינה, פרדריק תאודור פרילינגהייזן, אמנית אבסטרקט וזמרת אופרה. הושפעה מפבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק, חואן גריס ופרנאן לז'ה, יצרה בתחום הקוביזם והציגה יחד עם בעלה ג'ורג' ק.ל. מוריס במגוון תערוכות של קבוצת ציירים מניו יורק שנקראו "הקוביסטים של שדרת פארק" (Park Avenue Cubists). בשנת 1947 פתחה בקריירה של זמרת סופרן והופיעה על במת האופרה של ניו יורק בתפקידים ראשיים באופרות אריאדנה מנקסוס וטוסקה.
הערות שוליים

↑  America's Top Dynasty?
↑  ביוגרפיה באתר הקונגרס
↑  רשומה גנאלוגית
↑  ביוגרפיה באתר הקונגרס
↑  Cold, Scared, Hungry and Free
↑  נקרולוג, הניו יורק טיימס
↑  נקרולוג, הניו יורק טיימס
↑  The Chickens and the Bulls
↑  נקרולוג, הניו יורק טיימס
↑  ביוגרפיה באתר הקונגרס
↑  ביוגרפיה באתר הקונגרס
↑  Navy’s highest civilian honor goes to Frelinghuysen
↑  ביוגרפיה באתר המכון הסמיתסוני
↑  ביוגרפיה באתר אוניברסיטת ניו יורק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SNAC: w63r9pg9 
פרדריק פרילינגהייזן
ג'וזף שרמן פרילינגהייזן (האב)
רודני פרילינגהייזן
סורבים

| --- | --- |
 הדגל הסורבי
 אוכלוסייה
 50,000 - 60,000
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 ברנדנבורג וסקסוניה
 שפות
 סורבית, גרמנית
 דת
 נצרות
 קבוצות אתניות קשורות
 סרבים, פולנים, צ'כים, סלובקים ועמים סלאביים אחרים
סוֹרְבִּים (סורבית: Serbja) הם עם סלאבי המתגורר בגרמניה.
היסטוריה > מוצא והיסטוריה מוקדמת

הסורבים הם צאצאים של עמים סלאביים שהתגוררו באזורים שהם במזרח גרמניה דהיום. הם התיישבו לראשונה בלוסאטיה במאה החמישית, ובמשך רוב ההיסטוריה שלהם היו תחת שלטון גרמני, חוץ מתקופות של שליטה פולנית במאה ה-11 ושליטה בוהמית מאמצע המאה ה-14 עד שלום פראג בשנת 1635.
בסוף המאה ה-19 מנו הסורבים 150,000 איש, שרובם היו חד-לשוניים. אולם בעקבות תהליכי מודרניזציה ותיעוש הם עברו גרמניזציה, ובשנות ה-20 של המאה ה-20 רוב הסורבים היו כבר דו-לשוניים.
היסטוריה > בגרמניה הנאצית

הנאצים הכחישו את קיומם של הסורבים כמיעוט אתני נפרד ובחרו לסווג אותם כגרמנים. בהתאם לכך הם החלו בתהליך של "גרמניזציה" של האוכלוסייה הסורבית. הנאצים שינו שמות סורביים לשמות גרמניים ואסרו על שימוש בשפה הסורבית. סורבים שביקשו לשמור על ייחודם התרבותי סווגו כ"לאומנים" ונשלחו למחנות ריכוז.
היסטוריה > ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית

עם תבוסתה של גרמניה הנאצית הוסרו כל ההגבלות על הסורבים, ורדיפתם הופסקה. בתחילת שנות ה-50 הכינה ממשלת גרמניה המזרחית, בעידוד הסובייטים, תוכנית להקמת אוטונומיה סורבית, אולם הרעיון זכה לתמיכה מועטה מצד הגרמנים והסורבים.
המשטר המזרח-גרמני טיפח את המורשת הסורבית, הוקם משרד מיוחד שנועד להכיר את התרבות הסורבית לאוכלוסייה הגרמנית, הוקמו בתי ספר דו-לשוניים, והסורבים נהנו מאוטונומיה תרבותית.
דמוגרפיה

מכיוון שמוצא אתני אינו מתועד על ידי הרשויות בגרמניה קשה לאמוד את מספרם של הסורבים. אולם על פי הערכות יש בין 10,000 ל-30,000 דוברי סורבית (שכמעט כולם דו-לשוניים), וכ-60,000 אנשים מחשיבים את עצמם כסורבים.
הסורבים מתגוררים במדינות הגרמניות ברנדנבורג וסקסוניה.
סונאטת קרויצר (בטהובן)

את הסונאטה לכינור מס' 9 בלה מז'ור, המוכרת בשם סונאטת קרויצר, הוציא בטהובן לאור כאופוס 47 שלו. הוא ידוע בתפקיד הכינור התובעני שלה, באורכה יוצא הדופן (ביצוע טיפוסי נמשך קצת פחות מ-40 דקות) וקשת הרגשות שהיא מקיפה; הפרק הראשון סוער ברובו, השני מהורהר והשלישי תוסס ומלא עליצות.
הסונאטה הוקדשה במקורה לג'ורג' ברידג'טוור, כנר שמוצאו מעורב, מפולין ומאיי הודו המערבית, שניגן אותה יחד עם בטהובן בביצוע הבכורה בשנת 1803, בקונצרט שחרית בשעה 8:00 בבוקר. ואולם, המחקר מלמד, שאחרי הקונצרט, כשהשניים שתו בצוותא, השמיץ ברידג'טוור אישה, שבטהובן אהב והוקיר. זועם, הסיר בטהובן את ההקדשה, "Sonata mulattica composta per il mulatto Brischdauer", ("סונאטה מולאטית שחוברה למען המולאט ברישדאוור") מן היצירה והקדיש אותה תחת זאת לרודולף קרויצר, שנחשב לכנר המעולה ביותר בימים ההם.מכל מקום, קרויצר לא ניגן מעולם את הסונאטה, שאותה חשב לבלתי ניתנת לנגינה, אם כי שמו נקשר בה מאז ועד היום.
מבנה

היצירה כתובה בשלושה פרקים וביצועה נמשך בערך 37 דקות.
אדג'ו סוסטנוטו - פרסטו - אדג'ו (כ-14 דקות)
אנדנטה קון וריאציוני (כ-16 דקות)
פרסטו (כ-9 דקות)
הסונאטה מתחילה במבוא של אקורדים איטיים בסולם מז'ור, בנגינת הכינור. עם כניסת הפסנתר מתחילה ההרמוניה להתקדר לקראת המינור, עד שמתחיל חלקו העיקרי של הפרק - פרסטו זועם בלה מינור. מבחינת דרגת הקושי בביצוע, משתווה כאן תפקיד הפסנתר לזה של הכינור. סמוך לסיום, מחזיר בטהובן חלק מן האדג'ו הפותח, לפני שהוא חותם את הפרק בקודה מיוסרת.
קשה לתאר ניגוד רב יותר בין פרק זה לשני, נעימה רוגעת בפה מז'ור, שאחריה חמש וריאציות שונות בבירור זו מזו. הווריאציה הראשונה מתעתקת את הנושא למשקל משולש מלא חיים ומקשטת אותו בסלסולי טריל. בווריאציה השנייה משתלט הכינור על המלודיה ומחיה אותה עוד יותר. הווריאציה השלישית, בסולם מינורי, חוזרת להלך רוח קודר ומהורהר יותר. הרביעית מזכירה את הראשונה והשנייה באופיה הקליל, העיטורי והאוורירי. הווריאציה החמישית והאחרונה, הארוכה בכולן, משווה לפרק אופי איטי ודרמטי יותר, אך מסתיימת בכל זאת בפה מז'ור נטול-דאגה.
השלווה נשברת באקורד לה מז'ור מתנפץ בפסנתר, הפותח את הפרק השלישי, הווירטואוזי והתוסס, טרנטלה במקצב 6/8 בצורת רונדו. אחרי שהוא עובר שורה של אפיזודות, שיש ביניהן ניגודים קלים, חוזר הנושא בפעם האחרונה והיצירה מסתיימת בששון בתרועה של לה מז'ור..
הפינאלה הזה חובר במקורו לסונאטה אחרת, מוקדמת יותר, לכינור ופסנתר של בטהובן, אופוס 30 מס' 1, גם היא בלה מז'ור.
מדיה

European Archive תקליט אריך-נגן של סונאטת קרויצר, מאקס רוסטאל (כינור) ופרנץ אוסבורן (פסנתר) בארכיב האירופאי
ראו גם

סונאטת קרויצר, על הנובלה של לב טולסטוי
סונאטת קרויצר (יאנאצ'ק)