stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוהאן קרויף
קריירת מועדונים > אייאקס

קרויף נולד באמסטרדם, והצטרף למחלקת הנוער של מועדון הכדורגל המקומי אייאקס בגיל 10. ב-15 בנובמבר 1964 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אייאקס, במשחק מול חרונינגן במסגרת ליגת העל ההולנדית. הוא הבקיע את השער היחיד של קבוצתו בהפסד 3:1. הקבוצה נחלה כישלון באותה עונה וסיימה במקום ה-13 בליגה, הנמוך ביותר מאז תחילת עידן הכדורגל המקצועני בהולנד.
בעונה הבאה, 1965/1966, החל קרויף להשפיע על הקבוצה וברבות השנים סייע להפיכתה לאחת מהחזקות בעולם, תוך שהוא משתף פעולה בהצלחה עם שחקנים כמו יוהאן נייסקנס, ג'וני רפ ורוד קרול. באוקטובר 1965 הבקיע צמד שערים בניצחון אייאקס על דור וילסקרחט סטרק, ומאז ביסס את מעמדו כשחקן קבע בקבוצה הבוגרת. במרץ 1966 הבקיע שלושער בניצחון 2:6 על טלסטר, וכעבור ימים ספורים הבקיע ארבעה שערים במשחק גביע. בסך הכול הבקיע קרויף באותה עונה 25 שערים ב-23 משחקים, וסייע לאייאקס לזכות באליפות הליגה.
בעונת 1966/1967 זכה לראשונה עם אייאקס ב"דאבל" – אליפות הליגה ההולנדית והגביע ההולנדי. הוא סיים כמלך השערים של הליגה באותה עונה עם 33 שערים. בעונה הבאה זכה עם הקבוצה באליפות שלישית ברציפות, ובעונת 1968/1969 זכה בתואר שלישי ברציפות של כדורגלן השנה בהולנד. באותה עונה סייע לקבוצתו להגיע לגמר גביע אירופה לאלופות, אך הפסיד עמה למילאן בתוצאה 4:1.
בעונת 1969/1970 זכה עם אייאקס בדאבל השני בקריירה שלו. עם זאת, בתחילת העונה שלאחר מכן סבל מפציעה במפשעה שהשביתה אותו ממשחק לתקופה ארוכה. הוא שב לשחק במשחק מול פ.ס.וו. איינדהובן ב-30 באוקטובר 1970. באותו משחק לא לבש את המספר 9 שנהג ללבוש עד אותו זמן (מאחר שחרי מוהרן לבש אותו), ובמקומו לבש את החולצה עם המספר 14. על אף שהיה זה לא שגרתי ששחקנים בהרכב הפותח לובשים מספרים שאינם בין 1 ל-11, קרויף הפך את המספר 14 למספרו הקבוע ממועד זה ואילך.
במשחק ליגה ב-29 בנובמבר 1970 כבש קרויף מספר גבוה במיוחד של שישה שערים בניצחון קבוצתו 1:8. בסיום עונת 1970/1971 הוביל את אייאקס לזכייה ראשונה בגביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון 0:2 על פנאתינאיקוס במשחק הגמר. הוא אף זכה עמה בגביע ההולנדי השלישי בקריירה שלו, לאחר ניצחון בגמר על ספרטה רוטרדם. מועדונים כמו פיינורד רוטרדאם וברצלונה היו מעוניינים במעבר של קרויף לשורותיהן, אך הוא חתם על חוזה מחודש באייאקס בתוקף לשבע שנים. בסיום שנת 1971 זכה קרויף בתואר האישי כדור הזהב.
עונת 1971/1972 הייתה מוצלחת במיוחד עבור קרויף ואייאקס. הוא הוביל את הקבוצה לזכייה שנייה ברציפות בגביע אירופה לאלופות, ואף כבש את שני השערים בניצחון 0:2 על אינטר מילאנו במשחק הגמר. בעקבות הזכייה הצהירו עיתוני הולנד על תבוסתו של הכדורגל האיטלקי הנחשב להגנתי, בפני סגנון ה"טוטאל פוטבול" המרהיב וההתקפי שאפיין את הולנד. קרויף הבקיע גם בניצחון 2:3 על דן האג  בגמר הגביע ההולנדי. במסגרת הליגה ההולנדית היה למלך השערים עם 25 שערים וזכה עם אייאקס באליפות, שהשלימה "טרבל" עבור המועדון. בהמשך אותה שנה סייע לאייאקס לזכות בגביע הבין-יבשתי לאחר ניצחון על אינדפנדיינטה, ובינואר 1973 זכה עמה בסופר קאפ האירופי לאחר ניצחון על גלאזגו ריינג'רס. בעונת 1972/1973 זכה קרויף עם קבוצתו בתואר אליפות נוסף ובגביע אירופה שלישי ברציפות, לאחר ניצחון במשחק הגמר על יובנטוס.
בקיץ 1973 עבר קרויף לברצלונה הספרדית, ששילמה תמורתו 6 מיליון גילדן הולנדי. את משחקו האחרון במדי אייאקס, שחתם תקופה מפוארת בת תשע שנים בקבוצה, שיחק באוגוסט אותה שנה במסגרת המחזור השני של הליגה ההולנדית.
קריירת מועדונים > ברצלונה

לאחר הגעתו לברצלונה הראה קרויף את נאמנותו לקטלוניה כאשר העיד שלא רצה לשחק בריאל מדריד, שהייתה מסופחת לשלטונו הדיקטטורי של פרנסיסקו פרנקו, ואף קרא לבנו בשם הקטלאני "ז'ורדי". בעקבות כך הוא הפך לאחד מהשחקנים האהובים ביותר בקרב אוהדי המועדון. בעונתו הראשונה בברצלונה, 1973/1974, הוביל קרויף את הקבוצה לזכייה באליפות ליגת העל הספרדית, הראשונה של המועדון מאז 1960. אחד ממשחקיו המפורסמים במדי הקבוצה היה ב"קלאסיקו" באותה עונה, כאשר סייע לברצלונה לנצח 0:5 את ריאל מדריד בסנטיאגו ברנבאו. באותו משחק כבש את אחד מחמשת השערים. כשחקן ברצלונה זכה קרויף פעמיים נוספות בתואר כדור הזהב, ב-1973 וב-1974.
אחד מהשערים המפורסמים של קרויף במדי ברצלונה הגיע במשחק מול אתלטיקו מדריד. לאחר שהוגבה הכדור לתוך הרחבה והיה בגובה של כמטר וחצי מפני הקרקע, הניף קרויף את רגלו ובעט בעוצמה לשערו של מיגל ריינה. השער הופיע בהקשר של קרויף במספר סרטים תיעודיים.
לאחר העונה הראשונה המוצלחת במדי ברצלונה הוביל קרויף את נבחרת הולנד להעפלה לגמר מונדיאל 1974. קרויף שיחק בברצלונה עד 1978 ושיתף פעולה עם שחקנים כגון קרלס רשאק ויוהאן ניסקנס (שעבר גם הוא מאייאקס), אך לא הצליח לזכות עם הקבוצה בתארים נוספים, עד שזכה בגביע המלך הספרדי בעונתו האחרונה בקבוצה, 1977/1978. ארבע פעמים רצופות סיימה ברצלונה כסגניתן של ריאל מדריד או אתלטיקו מדריד בטבלת הליגה. אחד האירועים השנויים במחלוקת סביב קרויף קרה ב-6 בפברואר 1977, במשחק בין ברצלונה למאלגה בקאמפ נואו. שגיאות של השופט ריקרדו מלרו גואסה הביאו למספר מהומות, והוא הרחיק את קרויף, לאחר שלפי טענתו קילל אותו בגסות. קרויף הכחיש את טענת השופט, וטען שאמר למעשה "מנולו, תבקיע כבר!". בעקבות דו"ח השיפוט השעתה ההתאחדות הספרדית את קרויף לשלושה משחקים, בהם הפסידה ברצלונה פעמיים וסיימה בתיקו עם אתלטיקו מדריד, שזכתה בסוף העונה באליפות בהפרש של נקודה.
קריירת מועדונים > סיום הקריירה

ב-1979, בגיל 32, חתם קרויף על חוזה יוקרתי בקבוצת לוס אנג'לס אצטקס מליגת הכדורגל הצפון אמריקאית (NASL). קודם לכן היה מועמד לשחק בניו יורק קוסמוס, אך לא הצטרף לקבוצה ובמקום זאת השתתף עמה במשחקי ידידות. במדי לוס אנג'לס שיחק קרויף במשך כשנה, ונבחר לשחקן המצטיין של הליגה בעונת 1979. בעונה הבאה עבר לשחק בוושינגטון דיפלומטס מאותה ליגה, אותה עזב זמן קצר לאחר תחילת עונת 1981.
בנובמבר 1980, לאחר סיומה של העונה בארצות הברית, שב קרויף לאייאקס אמסטרדם ושימש כעוזרו הטכני של המאמן לאו ביינהאקר. במרץ 1981 החל קרויף לשחק במקביל בלבאנטה, קבוצה מהליגה השנייה בספרד. הוא נפצע במשחק ראווה של מילאן אליו הוזמן, ובשל כך מיעט לשחק בלבאנטה. בדצמבר אותה שנה חתם על חוזה מחודש באייאקס, והפעם שב אליה כשחקן. בעונות 1981/1982 ו־1982/1983 סייע לקבוצה לזכות בשתי אליפויות הולנד. את אחד משעריו המפורסמים בתקופתו המחודשת בקבוצה הבקיע במשחק מול הלמונד ספורט: כאשר נפסקה לזכותו בעיטת עונשין לא בעט ישירות לשער, אלא מסר לחברו לקבוצה יספר אולסן, והלה החזיר לו במהירות על מנת שיבקיע לרשת החשופה.
ב-1983 החליטה הנהלת אייאקס שלא להציע לקרויף חוזה חדש. הדבר הכעיס את קרויף, שעבר לשחק בפיינורד רוטרדאם, יריבתה הגדולה של אייאקס. הוא הגיע להצלחה גדולה בעונתו היחידה בפיינורד, 1983/1984, כאשר סייע לה לזכות בדאבל. לאחר אותה עונה הודיע על פרישתו הסופית ממשחק.
נבחרת הולנד

קרויף החל לשחק בנבחרת הלאומית של הולנד בספטמבר 1966, עת ערך את הופעת הבכורה שלו מול נבחרת הונגריה. במהלך הקריירה שלו שיחק ב-48 משחקים בנבחרת והבקיע 33 שערים, שמציבים אותו במקום הרביעי בדירוג מלך השערים שלה בכל הזמנים. בהופעתו השנייה בנבחרת, במשחק ידידות נגד נבחרת צ'כוסלובקיה, ספג קרויף כרטיס אדום והושעה למשך שנה על ידי התאחדות הכדורגל ההולנדית. עם זאת, בהמשך השנים הוא הוביל את הולנד לכמה מההצלחות הגדולות בתולדותיה.
לאחר שבמשך שנים רבות לא הצליח להעפיל עם הולנד לטורניר בינלאומי גדול (מונדיאל ויורו), השתתף קרויף לראשונה בטורניר בינלאומי במונדיאל 1974. המאמן רינוס מיכלס, שאימן אותו גם באייאקס ובברצלונה, הנחיל לנבחרת את שיטת ה"טוטאל פוטבול", וקרויף היה השחקן המרכזי בניהול המשחק של הנבחרת ובהוצאה לפועל של השיטה ההתקפית והמרהיבה. בהנהגתו כקפטן הנבחרת העפילה הולנד עד לגמר הטורניר, ובמהלך שלבי ההכרעה הוא הבקיע צמד שערים בניצחון 0:4 על נבחרת ארגנטינה ושער בניצחון 0–2 על נבחרת ברזיל.
בגמר פגשו קרויף והולנד את הנבחרת המארחת, גרמניה המערבית. כבר בדקה השנייה למשחק, קיבל קרויף כדור במחצית המגרש, פרץ עד לרחבת ה-16, וסחט בעיטת עונשין. יוהאן ניסקנס הבקיע את הבעיטה והעלה את הולנד ליתרון 0:1, עוד בטרם נגעו הגרמנים בכדור. עם זאת, בהמשך המשחק ירדה השפעתו של קרויף בניהול המשחק מאחר שהוא נשמר בצורה מוצלחת על ידי ברטי פוגטס, בזמן ששחקני גרמניה – פרנץ בקנבאואר, אולי הנס ווולפגנג אובראט – שלטו בחוליית הקישור. גרמניה ניצחה במשחק בתוצאה 2:1 וזכתה בגביע. על אף ההפסד, זכה קרויף בתואר "כדור הזהב" כשחקן המצטיין של הטורניר.
שנתיים מאוחר יותר, ביורו 1976, הוביל קרויף את הולנד למקום השלישי בטורניר. באוקטובר 1977 הודיע על פרישתו ממשחק בנבחרת, לאחר שסייע להולנד להעפיל לטורניר מונדיאל 1978 בארגנטינה. קרויף סירב להשתתף עם הנבחרת במונדיאל עצמו, אך גם בלעדיו הנבחרת העפילה טורניר שני ברציפות למשחק הגמר. בתחילה הסיבה שניתנה להיעדרותו הייתה הדיקטטורה הצבאית ששלטה בארגנטינה באותה תקופה, אך ב-2008 הוא סיפר לעיתונאים כי שנה לפני הטורניר הייתה משפחתו קורבן לניסיון חטיפה בברצלונה, מה שפגם בריכוז שלו במשחק והוביל לפרישתו.
קריירה כמאמן ושנותיו האחרונות

לאחר שפרש ממשחק הודיע קרויף ביוני 1985 על חזרתו לאייאקס, הפעם כמאמן. בעונתו הראשונה כמאמן הקבוצה, 1985/1986, הציגה הקבוצה יכולת התקפית מרשימה כאשר כבשה 120 שערים וספגה 35 שערים בלבד, אך איבדה את תואר האליפות לפ.ס.וו. איינדהובן שאותה אימן חוס הידינק. עם זאת, היא זכתה באותה עונה בגביע ההולנדי. בעונת 1986/1987 הצעיד קרויף את אייאקס לזכייה נוספת בגביע ההולנדי וכן לזכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע, לאחר ניצחון על לוקומוטיב לייפציג משער של מרקו ואן באסטן.
ב-1988 מונה קרויף למאמנה של ברצלונה, שגם בה שיחק בעבר. קרויף החתים בקבוצה שחקנים כמו ז'וזפ גוארדיולה, חוסה מריה באקרו, צ'יקי בגיריסטיין, יון אנדוני גויקוצ'אה, רונאלד קומאן, מיכאל לאודרופ, רומאריו, גאורגה חאג'י וחריסטו סטויצ'קוב. תחת הדרכתו הגיעה הקבוצה לתור הזהב שלה, כאשר זכתה בארבע אליפויות ספרד רצופות בין השנים 1991 ו-1994 וכן בגביע אירופה לאלופות הראשון בתולדותיה ב-1992, לאחר ניצחון על סמפדוריה במשחק הגמר שהתקיים באצטדיון ומבלי. בנוסף זכתה הקבוצה בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1989, בסופר קאפ האירופי ב-1992 ושלוש פעמים בסופר קאפ הספרדי.
קרויף הוא המאמן השני המצליח ביותר בהיסטוריה של ברצלונה (אחרי פפ גווארדיולה), עם 11 תארים בסך הכול, בנוסף להיותו המאמן שכיהן התקופה הארוכה ביותר בתפקיד. הקבוצה המצליחה שהרכיב מכונה עד היום "קבוצת החלומות" (Dream Team). בנוסף לתארים הרבים הצליחה הקבוצה להגיע תחתיו בפעם השנייה לגמר גביע האלופות בעונת 1993/1994, אך הפסידה בתוצאה 4:0 למילאן. בשתי העונות שלאחר מכן קרויף לא הצליח להוביל את הקבוצה לאף תואר, ובעקבות סכסוך עם יושב ראש המועדון ז'וזפ ליואיס נונייז הוא התפטר מהמועדון. מאז קרויף לא חזר לאמן בקבוצה מקצוענית כלשהי. במהלך תקופתו בברצלונה ניהל משא ומתן עם התאחדות הכדורגל ההולנדית לגבי מינויו למאמן הנבחרת הלאומית במונדיאל 1994, אך השיחות לא הביאו לתוצאות בסופו של דבר.
באפריל 2007 הודיעה אייאקס כי מספר החולצה של קרויף (14) לא יילבש על ידי אף שחקן אחר בקבוצה, כהוקרה על פועלו הארוך ותרומתו הרבה במועדון. בפברואר 2008 חתם קרויף על חוזה באייאקס כמנהל הטכני החדש של המועדון, אך כעבור חודש בלבד עזב בעקבות חילוקי דעות מקצועיים שהתעוררו בינו לבין המאמן החדש של הקבוצה, מרקו ואן באסטן. בנובמבר 2009 מונה קרויף למאמנה של נבחרת קטלוניה, שאינה משחקת במסגרת רשמית כלשהי. היה זה תפקיד האימון הראשון שלו מזה 13 שנים. הוא מילא תפקיד זה עד 2013.
קרויף אובחן כחולה בסרטן הריאות בשנת 2015. לאחר מאבק קשה במחלה נפטר ב-24 במרץ 2016, כשהוא בן 68.
בנו של יוהאן קרויף, ז'ורדי קרויף, הוא כדורגלן עבר ששימש כמאמן של מכבי תל אביב.
בשנות ה-70 יצא לאקרנים הסרט התיעודי "חולצה מספר 14" אודות קרויף.
תארים > כשחקן

| --- | --- |
 אייאקס אמסטרדם אליפות הולנד (8):  1965/66, 1966/67, 1967/68, 1969/70, 1971/72, 1972/73, 1981/82, 1982/83  הגביע ההולנדי (5):  1966/67, 1969/70, 1970/71, 1971/72, 1982/83  גביע אירופה לאלופות (3):  1970/71, 1971/72, 1972/73  הגביע הבין-יבשתי: 1972  הסופר קאפ האירופי (2): 1972, 1973 ברצלונה אליפות ספרד: 1973/74  גביע המלך הספרדי: 1978 פיינורד אליפות הולנד: 1983/84  הגביע ההולנדי: 1983/84:  תארים אישיים כדור הזהב (3): 1971, 1973, 1974  מלך השערים בליגה ההולנדית (2): 1966/67, 1971/72  כדור הזהב בגביע העולם: 1974  נבחרת הטורניר בגביע העולם: 1974  פרס דון בלון לזר המצטיין בליגה הספרדית: 1977, 1978  כדורגלן השנה בהולנד: 1984  הכדורגלן האירופי הטוב במאה ה-20 מטעם הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל  כדורגלן הזהב של הולנד: 2004  פיפ"א 100  קשר התקפי בקבוצת הכדורגל של המאה  פרס דון בלון למאמן העונה בליגה הספרדית: 1991, 1992  פרס נשיא אופ"א: 2013
תארים > כמאמן

הגביע ההולנדי (2): 1985/86, 1986/87
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1986/87
אליפות ספרד (4):  1990/91, 1991/92, 1992/93, 1993/94
גביע המלך הספרדי: 1989/90
גביע אירופה לאלופות: 1991/92
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1988/89
הסופר קאפ הספרדי (3): 1991, 1992, 1994
הסופר קאפ האירופי: 1992
הערות שוליים

↑  הדף של קרויף באתר ברצלונה
↑  Las malas artes, אל פאיס, 16.7.2008
↑  La Hemeroteca de Mundo Deportivo -‏ "Manolo marca ya",‏ 16.6.2008, עמ' 28
↑  Guardian, "Kidnappers made Cruyff miss World Cup", 16.04.2008
↑  FIFAWorldCup.yahoo.com, "Johan Cruyff"
↑  UEFA.com, "Ajax tribute to 'priceless' Cruyff"
↑  Reuters, "Cruyff pulls out of planned Ajax youth revamp", 7.03.2008
↑  יוהאן קרויף הלך לעולמו, באתר ynet, 24 במרץ 2016.
↑  נדב יעקבי, ‏הכי מכולם: יוהאן קרויף, שילוב של קסם ואצילות, באתר ערוץ הספורט, 24 במרץ 2016
↑   "חולצה מספר 14", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
| נבחרת הולנד – מונדיאל 1974 (מקום שני) |
| --- | --- | --- |
|  1 חילס •  2 האן •  3 ואן הנחם •  4 ואן ירסל •  5 ישראל •  6 יאנסן •  7 דה יונג •  8 יונגבלוד •  9 קייזר •  10 ר. ואן דה קרקהוף •   11  ו. ואן דה קרקהוף •  12 קרול • 13 ניסקנס •  14 קרויף • 15 רנסנברינק • 16 רפ • 17 ריחסברגן • 18 סכרייברס • 19 סטריק • 20 סורביר • 21 טרייחטל • 22 ווס • מאמן: מיכלס |  1 חילס •  2 האן •  3 ואן הנחם •  4 ואן ירסל •  5 ישראל •  6 יאנסן •  7 דה יונג •  8 יונגבלוד •  9 קייזר •  10 ר. ואן דה קרקהוף •   11  ו. ואן דה קרקהוף •  12 קרול • 13 ניסקנס •  14 קרויף • 15 רנסנברינק • 16 רפ • 17 ריחסברגן • 18 סכרייברס • 19 סטריק • 20 סורביר • 21 טרייחטל • 22 ווס • מאמן: מיכלס | הולנד |
| נבחרת הולנד – יורו 1976 (מקום שלישי) |
| --- | --- | --- |
|  1 סכרייברס •  2 סורביר •  3 ריחסברגן •  4 ואן קראי •  5 קרול •  6 ניסקנס •  7 יאנסן •  8 רפ •  9 קרויף •  10  ו. ואן דה קרקהוף •   11 רנסנברינק •  12 ואן הנחם • 13 חילס •  14 פיטרס • 15 ר. ואן דה קרקהוף • 16 ארנץ • 17 רויטר • 18 יונגבלוד • 19 קיסט • 20 מוטסטג' • מאמן: קנובל |  1 סכרייברס •  2 סורביר •  3 ריחסברגן •  4 ואן קראי •  5 קרול •  6 ניסקנס •  7 יאנסן •  8 רפ •  9 קרויף •  10  ו. ואן דה קרקהוף •   11 רנסנברינק •  12 ואן הנחם • 13 חילס •  14 פיטרס • 15 ר. ואן דה קרקהוף • 16 ארנץ • 17 רויטר • 18 יונגבלוד • 19 קיסט • 20 מוטסטג' • מאמן: קנובל | הולנד |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012289208905171  PLWABN: 9810697629305606  BIBSYS: 1533887359819  BNC: 000781582  BNE: XX821331  BnF: cb14090126j (data)  CANTIC: a10749780  CiNii: DA1865179X  GND: 118677454  ICCU: CAGV505163  ISNI: 0000 0000 7827 3843  LCCN: n88624848  MusicBrainz: ee9b9962-c003-4b16-9dbc-843728b96967  NDL: 00795959  NKC: xx0045888  NTA: 071806717  RERO: 02-A026667062  RSL: 000047779  SUDOC: 22846479X  S2AuthorId: 101566327  VIAF: 42631934   WorldCat (עם VIAF): 42631934 
קרויף חותם למעריצים ב-1982
קרויף מכדרר בפתיחת משחק גמר מונדיאל 1974, במהלך שהביא להכשלתו ולכיבוש השער לזכות הולנד.
קרויף ב-2009
אורית קמיר

| --- | --- |

אורית קמיר, 2007
 לידה:  8 באפריל 1961 (בת 63) ירושלים, ישראל
 ענף מדעי:  משפטים
 www.oritkamir.org
אורית קמיר (נולדה ב-8 באפריל 1961) היא חוקרת ומרצה למשפט, מגדר ותרבות, פעילה פמיניסטית ועומדת בראש ההנהלה של המרכז הישראלי לכבוד האדם.
ביוגרפיה

אורית קמיר נולדה וגדלה בירושלים לעמיאור קמיר, כלכלן ומקורבו של לוי אשכול, ושולמית לבית פרים, שהייתה כלכלנית בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. יש לה אחות אחת צעירה ממנה. למדה בבתי הספר בית הכרם והתיכון ליד האוניברסיטה. בשנת 1986 סיימה לימודים לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. התמחתה במשפטים בבית המשפט העליון אצל השופט גבריאל בך ובפרקליטות המדינה אצל רות רבין, ובשנת 1988 קיבלה רישיון לעריכת דין. הייתה יועצת משפטית בכנסת (עוזרת לצבי ענבר), היועצת המשפטית של הרשות למלחמה בסמים, ומנהלת המחלקה המשפטית של שדולת הנשים בישראל. בשנת 1991 קיבלה תואר שני במדעי הרוח (פילוסופיה וספרות) מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על עבודת הגמר בנושא: "ניתוח טקסטואלי של פסק-דין ג'ונדי", שהוכנה בהנחייתו של ד"ר משה רון. את הדוקטורט, במשפט וספרות מנקודת מבט פמיניסטית, כתבה באוניברסיטת מישיגן באן ארבור, בהנחייתו של ג'יימס בויד וייט, האב המייסד של הזרם "משפט וספרות", וכתלמידתה של קתרין מקינון, הדמות המרכזית בפמיניזם המשפטי הרדיקלי בארצות הברית. עבודת הדוקטור שלה, שנשאה את הכותרת "Stalking: History, Culture and Law", עסקה בניתוח משפטי-ספרותי-תרבותי של תופעת ההטרדה המאיימת.
בשנת 1996 החלה ללמד באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2001 החליטה ועדת המינויים של האוניברסיטה להעניק לה קביעות, אך ועדת המינויים העליונה ביטלה את ההחלטה. קמיר הגישה תביעה נגד האוניברסיטה לבית הדין האזורי לעבודה בירושלים על ההחלטה שלא לקדמה. לדברי קמיר נבעה ההחלטה מהתנכלות ואפליה על רקע דעותיה, ובמיוחד על כך שניסחה את החוק למניעת הטרדה מינית וקידמה את חקיקתו. האוניברסיטה נימקה את ההחלטה בעיקר ביחסים רעועים של קמיר עם עמיתיה ותלמידיה. בשנת 2003, בהליך של גישור, הושגה פשרה בין הצדדים, על פיה תחזור קמיר ללמד בדרגת מרצה בכירה למשך שש שנים, אך לא בפקולטה למשפטים. עבודתה באוניברסיטה העברית הסתיימה בשנת 2009.
במשך מספר שנים לימדה גם באוניברסיטת מישיגן. בשנים 2007–2009 הייתה עמיתה במכון הרטמן ליהדות בירושלים, בשנים 2011–2012 הייתה מרצה בכירה במרכז האקדמי פרס, בשנת 2014 שהתה באוניברסיטה האירופית בפירנצה ועוד.
בפברואר 2015 פסק בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב, כי פיטוריה של קמיר מהמרכז האקדמי פרס היו שלא כדין, והטיל על המוסד לשלם לה פיצויים בסך חצי מיליון ש"ח.
ביום העצמאות של שנת 2020 הדליקה אורית קמיר משואה בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי.
פעילות ציבורית

בהיותה מנהלת המחלקה המשפטית של שדולת הנשים, השתתפה קמיר בייזום וניסוח של מספר הצעות חוק (כמו החוק למניעת אלימות במשפחה) ובהגשת עתירות לבג"ץ (למשל בדבר זכויותיהן של עולות חדשות). כמתנדבת באגודה לזכויות האזרח הגישה את בג"ץ מיכל אפרת-ארנן, שבו נפסקה זכותן של נשים לשנות את שם משפחתן ללא קשר למעמדן האישי. שימשה כחברת הנהלה בארגון "בצלם", והייתה חברה מייסדת של ארגון "איתך", יחד עם רחל בנזימן ונטע זיו.
ב-1997 ניסחה (במאמר שפורסם בכתב העת "משפטים") את הצעת החוק למניעת הטרדה מינית. לאחר שעובדה בוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת בראשות יעל דיין, אושרה הצעת החוק והייתה לחוק למניעת הטרדה מינית.
בשנת 2004 הקימה עם רבקה אלישע את "המרכז הישראלי לכבוד האדם", ונכון ל-2014 היא עומדת בראש הנהלתו.
בשנת 2013 זכתה ביחד עם יפעת ביטון בפרס המשפט, צדק חברתי וזכויות אדם מטעם הקרן החדשה לישראל וקרן דפנה לשנת 2013. הפרס ניתן על: ”ניסוח וקידום חקיקה ורפורמות פורצות דרך, ובראשן החוק למניעת הטרדה מינית, אשר שינה את השיח המשפטי והחברתי ביחס למאבק באלימות נפשית, פיזית ומינית, ועל פעילות אקדמית וציבורית שהובילה להעלאת המודעות למאבק בהטרדה מינית במקומות עבודה, במוסדות החינוך, בצבא, במשטרה ובכלל הציבור.”
בשנת 2015 עברה בקריאה טרומית (אך לא קודמה הלאה) הצעת חוק למניעת התעמרות בעבודה שקמיר הייתה מיוזמיה וממנסחיה. במקרים מעטים שבהם הוגשו תביעות בגין התעמרות, הזכירו בתי דין אזוריים לעבודה את הצעת החוק בפסקי דין שבהם הוענקו פיצויים לעובדים התובעים.
בתחילת 2018, בעת שהוצגה מועמדותו של פרופ' אלכס שטיין לשופט בבית המשפט העליון, פנתה קמיר מספר פעמים לוועדה לבחירת שופטים והביעה התנגדות למינוי, בנימוק ששטיין התנכל לה ו"נהג בבריונות" בעת ששניהם נמנו עם סגל האוניברסיטה העברית. בעקבות פנייתה של קמיר הוגשה עתירה לבג"ץ נגד המינוי, אך היא נדחתה על הסף, ושטיין מונה לשופט. פורסם גם שקמיר ניסתה לשדל סטודנטית לשעבר של שטיין להתלונן בעילום שם שהיה צורך לשכב עם שטיין כדי להשיג תפקידים, אך הסטודנטית הכחישה זאת בפניה ואמרה שלא כך היה הדבר. קמיר חשפה בראיון ברשת ב' את שמה של האישה, ונטען שרצתה לנקום בה באופן זה על שתוכן שיחתן הודלף. קמיר הגיבה שפרסום זה הוא "התלהמות חסרת מיצרים של הימין הקיצוני האלים והמסוכן" ואינו מציג את התמונה המלאה. קמיר ביקרה את שטיין גם לאחר שמינויו אושר בוועדה.
קמיר מתחה ביקורת על מגמות קיצוניות ביישום החוק למניעת הטרדה מינית, והגדירה אותן ביטוי של פוריטניות מוסרנית ביחס למין. לדבריה, ההבחנה בשיח הציבורי בין מידות שונות של חומרת פגיעות מיניות היא קריטית, שכן התגובה החברתית לא פעם אינה פרופורציונלית לחומרת המעשים. היא ביקרה גם את יישומה של תנועת #Metoo בישראל שהיה קיצוני מדי לדעתה.
ביקורת דומה מתחה קמיר על פסיקות הנוגעות לעבירת ההטרדה המינית בעבודה, אשר הביאו לדעתה לחריגה מלשון החוק האוסר על הטרדה מינית ביחסי העבודה אף למערכות יחסים שנעשו בהסכמה שהתקבלה תוך ניצול יחסי מרות, ולעיתים אף למערכות יחסים רומנטיות שפשוט כללו יחסי מרות כנסיבה[דרושה הבהרה]. לדבריה החוק נוסח בזהירות על מנת להימנע מלגלוש לפוריטניות מינית, אשר מנוגדת להבנתה לפמיניזם ומחזקת השקפת עולם שמרנית אשר מבנה נשים כמי שזקוקות להגנה מפני יצריהם המיניים של גברים. לשיטתה, פיתוחה של ורדה וירט לבנה הביא ליצירת "איסור, שאינו קיים בחוק, לקיים רומנים במסגרת יחסי מרות בעבודה. התוצאה היא [...] פגיעה לא מוצדקת בעובדים שנתבעו בגין רומנים כאלה".
מחקר > תחומי כתיבה אקדמית > נשים במשפט בחברה ובתרבות, ובמיוחד בישראל

חלק גדול מכתיבתה האקדמית מנתח את האופנים שבהם החברה, באמצעות התרבות והמשפט, מַבְנָה נשים ונשיות, מייצרת דפוסים וכלים של שליטה בהן, ומכוננת את המציאות ההגמונית של היררכיה מגדרית, בה גברים שולטים בחברה ובמוסדותיה ונשים מוּדָרות ממוקדי הכוח. קמיר מציעה כלים ודרכים לזהות מנגנונים פטריארכליים, כפי שהם באים לידי ביטוי בפרקטיקות חברתיות ותרבותיות, ובעיקר בטקסטים משפטיים: חוקים ופסקי דין. לצד הניתוח, קמיר מציעה דרכים פמיניסטיות לשינוי הסדרים חברתיים ומשפטיים כדי לקדם זכויות נשים ולאפשר מימוש צרכים ושאיפות של נשים. חלק מכתביה כוללים הצעות חוק. כך, המאמר "איזו מין הטרדה", שנכתב בשנת 1997, הכיל את הצעת החוק למניעת הטרדה מינית, שהפכה לחוק למניעת הטרדה מינית. המאמר "יש סקס אחר" שנכתב בשנת 2003 הכיל את הצעת החוק למניעת כפייה מינית, שהונחה על שולחן הכנסת על ידי חברת הכנסת אתי לבני, ולאחר מכן על ידי חברת הכנסת זהבה גלאון. ספרה "פמיניזם, זכויות ומשפט", שנכתב על סמך קורס שהעבירה באוניברסיטה המשודרת, מהווה מבוא ללימודי פמיניזם. קמיר מפתחת באופן שיטתי תפיסה משפטית פמיניסטית ישראלית ייחודית שהיא מכנה "פמיניזם כבוד אדם וחוה". זוהי תפיסה פמיניסטית המושתתת על ערכי הכבוד הסגולי וכבוד המחיה; היא מציעה גם מתודולוגיה שהיא מכנה "ניתוח פמיניסטי רב ממדי". תפיסה פמיניסטית זו מוצגת בהרחבה בספרה "כבוד אדם וחוה: פמיניזם ישראלי, משפטי וחברתי" שיצא בשנת 2007.
מחקר > תחומי כתיבה אקדמית > כבוד האדם במשפט, בחברה ובתרבות בישראל

חלק חשוב מכתביה של קמיר מוקדש לפיתוח תפיסה ייחודית של ערך כבוד האדם בחברה הישראלית. קמיר מצביעה על כך שהמושג הישראלי "כבוד" מכיל ארבעה ערכים נבדלים ומובחנים זה מזה: "הדרת-כבוד" (honor), "כבוד סגולי" (dignity), "כבוד מחיה" (respect) ו"הילת כבוד" (glory). קמיר טוענת בכתביה כי חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, הקובע את כבוד האדם וחירותו כערכי היסוד של החברה ושיטת המשפט, נועד לקדם את העולם הערכי המושתת על כבודם הסגולי וכבוד מחייתם של כל בני האדם באשר הם. עם זאת לדבריה, החברה הישראלית מורגלת במנטליות של הדרת-כבוד, שטופחה על ידי הציונות המדינית והפכה לחלק בלתי נפרד מן הישראליות. כיוון שהמילה העברית "כבוד" מכילה את כל מושגי הכבוד ללא הבחנה, מתקשה החברה הישראלית לאמץ את השקפת העולם שחוק היסוד ביקש להטמיע, וממשיכה לציית לנורמות הדרת-הכבוד שהיא מורגלת בהן. הספר "שאלה של כבוד: ישראליות וכבוד האדם" מציג בהרחבה את ארבעת מושגי הכבוד הללו, ומחיל אותם לשם ניתוח של התנועה הציונית המדינית, של השפה העברית המדוברת בישראל, של ענייני חקיקה ופסיקה, ושל הפוליטיקה המגדרית הישראלית.
מחקר > תחומי כתיבה אקדמית > "משפט ותרבות" ובמיוחד "משפט וקולנוע"

חלק ניכר מכתביה של קמיר – במיוחד פרסומיה בארצות הברית - מכיל פיתוח תאורטי של תחום המחקר האינטרדיסציפלינרי החדשני, המשלב שיח משפטי עם ניתוח קולנועי, סוציולוגי, תרבותי וספרותי; זאת בעיקר במטרה להבין לעומק כיצד תעשיית הקולנוע תורמת לעיצובם של הצופים כאנשים שיפוטיים; כיצד היא מנחה ומעודדת אותם לשלב כללים משפטיים עם מוסכמות חברתיות ולהחיל את המכלול על סיפורים בדיוניים שסרטים מציגים בפניהם; כיצד היא "מאמנת" אותם ב"צפייה שיפוטית", ומרגילה אותם להפעיל תפיסה זו גם בחייהם החברתיים. קמיר מראה בכתביה כיצד האימון הקולנועי של הקהל הרחב ב"צפייה שיפוטית" מחזק בקרב קהלי צופים נטיות שיפוטיות תוך כדי חיזוק מוסכמות חברתיות רווחות שלעיתים קרובות הן דעות קדומות בלתי מבוססות. כך, בין השאר, קמיר מראה כיצד סרטים רבים מעודדים את הציבור לשפוט נשים על פי אמות מידה פטריארכליות סקסיסטיות, ולמצוא אותן "אשמות" בהתנהגות מינית "לא צנועה" או "מופקרת". פיתוחים תאורטיים אלה מצויים בעיקר בספרה Framed: Women In Law and Film, ובמאמרים הכוללים ניתוחים משפט-קולנועיים של סרטים.
עמדותיה המדיניות והפוליטיות

קמיר היא חברת מפלגת מרצ.
במהלך מערכת הבחירות בשנת 2013 פרסמה מאמר נגד רשימת הליכוד ביתנו וקראה לראשי מפלגות השמאל והמרכז להתחייב ”לעמוד יחדיו, כגוש חוסם בפני הפונדמנטליזם היהודי הסוגר מכל עבר.”
קמיר מתנגדת לסגר הישראלי על רצועת עזה שאותו כינתה "מחפיר". היא טענה שצה"ל מבצע ירי לא מבוקר על מפגינים מעזה.
קמיר תומכת בנתינת מקלט בישראל למסתננים מאפריקה. לדבריה, עמדתם של המתנגדים לקליטתם בישראל ”אינה מכירה באנושיותם של מבקשי המקלט מאפריקה, במצבם הקשה מנשוא ובמצווה לסייע להם. היא אינה מאפשרת לחוש כלפיהם חמלה, ולא מעניקה שום ערך לחייהם, צרכיהם או גורלם”. בפוסט שפרסמה טענה שכבת ונכדה לניצולי השואה תוקפים אותה סיוטים פוסט טראומטיים בעקבות כוונת הממשלה לגרש מסתננים מאפריקה למדינות שלישיות.
קמיר התנגדה לחקיקת חוק הלאום וכינתה אותו "מראה המשקפת ומגדילה את כיעור ההתנשאות והבדלנות".
במאמר שעסק במשפטו של אלאור אזריה טענה קמיר כי הפלסטיני שנורה באירוע לאחר שתקף חיילים ונוטרל ”איננו 'מחבל': הוא לא תקף אזרחים חפים מפשע, אלא הסתער על חיילים חמושים שנמצאים בשטח כבוש שבו הוא האזרח.”
בשנת 2018 שובצה במקום ה-23 ברשימת מרצ למועצת העיר ירושלים.