stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מדונה (כינוי)
השפעה > על הקריירה של אמנים

קבוצה של אמנים שונים תוכננה (בידי המנהלים או חברות התקליטים שלהם) להיות משווקים כ"מדונה". דוגמאות לכך היו זמרת הפופ האמריקאית מרטיקה (אנ') שהוחתמה על חוזה הקלטות עם CBS רקורדס, הזמרת ביאנקה ממקסיקו והזמרת הפוארטו ריקנית לה אינדיה שהוחתמה על חוזה עם רפרייז רקורדס, מה שהוביל לבחירת שם הבמה של הזמרת האחרונה מביניהן. אנה קורה טענה גם היא שבחברת התקליטים שלה היספווקס תכננו לקדם אותה בתור "המדונה הספרדית". אמנית נוספת שקודמה כמדונה, הייתה נטשה אלכסנדרובנה שנקראה "המדונה הרוסייה", ולפי יואניס פוליכרונקיס מאוניברסיטת לינשפין, אנה ויסי "קודמה בצורה ברורה כ'מדונה היווניה". בדיווחים אחרים, מספר אמנים כמו ליסה ליסה "נחשבו" ל"מדונה". בריאיון ללוס אנג'לס טיימס ב-1993 אמרה גלוריה טרווי: "אמנים רבים במקסיקו נלחמים כדי להיות מדונה הלטינית".
לדברי מירנה עבדולאל מ-Egyptian Streets, במקרה של הזמרת המצרייה סימון פיליפ כאמל "אין ספור מפיקים רצו לשים את ידיהם בכאמל. הם ציינו אותה כמקבילה של מדונה. הכינוי 'מדונה המצרייה' הוענק לה במדינה במספר אירועים מוזיקליים שונים". לפי מגזין טיים, האמנית הדרום-אפריקאית ברנדה פאסי אימצה את הכינוי "מדונה"; עיתון מקומי ביבשת הדפיס מחדש (מילה במילה) ריאיון עם מדונה, והחליף את שמה בשמה של פאסי. החוקרים גרגורי בות' ובראדלי שופ, שמו לב שזמרת הפופ ההודית אלישה צ'ינאי (אנ') "הייתה ידועה לשמצה בתור 'המדונה ההודית'", בעוד האתנומוזיקולוג ברונו נטל סבר שהיא צברה לעצמה מוניטין על ידי סיפוק העניין הדרום-אסייתי במדונה, "שיצר מחדש את התמונה והמוזיקה. של הכוכבת הבין-לאומית במונחים תרבותיים של דרום-אסיה ובשפה ההינדית".
השפעה > תגובות

בשנת 2015, מדונה עצמה כינתה את הראפר והמוזיקאי האמריקאי קניה וסט "החדש/ה" או "המדונה השחור/ה". בתור כינוי בולט שמוענק לידוענים שונים ברחבי העולם ובמדינות שונות, אנשים רבים ביקרו את ההשוואה ומתחו על כך ביקורת. הזמרת-יוצרת האמריקאית ליידי גאגא אמרה: "תמיד הייתי אומרת לאנשים, כשהם היו אומרים, 'אוי, היא עתידה להיות המדונה הבאה'. אז לא, אני איירון מיידן הבאה". באופן דומה, הזמרת הדרום-קוריאנית אינסוני (אנ') הכחישה את הכינוי וההשוואה שלה למדונה ואמרה: "אני אינסוני של קוריאה, ותמיד אהיה".
בתגובות חיוביות יותר, הזמרת הטייוואנית ג'ולין צאי (אנ') כונתה בשם "מדונה" והושוותה לזמרת; היא הגיבה על כך בריאיון לעיתון אל פאיס. בהמשך לכך, דיברה על ההשוואה ואמרה ש"מדונה היא מטרה", והיא השתקפות של אישה שעושה את מה שהיא מתכוונת לעשות. בשיחה עם המגזין הגרמני פוקוס, הזמרת הסרבית ילנה קרלאושה קיבלה את הכינוי המזוהה עם מדונה. גם הראפרית האמריקאית ליל קים עשתה זאת. הזמרת-יוצרת הברזילאית אניטה ראתה בזה "אות כבוד", ותחושות דומות אפיינו את הזמרת המקסיקנית פאולינה רוביו שאמרה שהיא "גאה בכך" שכן, המעריצים שלה "מחליטים על זה". בחדשות BBC העניקו לזמרת הסינית איי ג'יהו (אנ') את הכינוי "המדונה של סין" וקראו לזה "אות הוקרה"; ג'יהו הגיבה "אני מכבדת זאת מאוד".
אמנים אחרים הצהירו שנמאס להם מהשוואה וקבלת כינוי הקשור אליה, כמו גלוריה טרווי וגלוריה אסטפן. אסטפן הצהירה ב-1989: "ההשוואה למדונה משעממת אותי". מרתה סאנצ'ס (אנ') הייתה דוגמה לכך, שכן היא דיווחה שבעת שגרה בניו יורק, אנשים כינו אותה "מדונה". היא מצאה זאת "מחמיא" בהשוואה אליה, אך הצהירה שהיא הותשה, ואמרה: "אני לא רוצה להיות מדונה".
בניגוד לכך, אמנים שונים ברחבי העולם חשו מוחמאים מעצם ההשוואה וזאת, בנוסף לכך שהם הגדירו את עצמם כמעריצים של מדונה. עם זאת, הם לא אהבו את עצם הכינוי וההשוואה. הזמרת האלבנית בלאונה (אנ') שדנה בפומבי בקשר הזה עם מדונה, הוגדרה כחלק מהקבוצה הזו. בנוסף לכך, אמנים רבים אחרים הפריכו את הכינוי של להיות "מדונה" ואת ההשוואה אליה. בין אותם האמנים נמנו הזמרת הארגנטינאית פטרישיה סוסה (אנ'), הזמרת האנגלייה שרה ברייטמן, הזמרת האמריקאית הילרי דאף, והמוזיקאית האוסטרלית קיילי מינוג.
השפעה > ביקורת

סרג'יו דל אמו, עורך בעיתון היומי הספרדי אל פאיס, הגדיר את שנת 2017 (והשנים שאירעו בסמוך אליה) כעידן התקינות הפוליטית של כוכבות הפופ, עם כמה זמרות שהוציאו אלבומים מסוימים שהציגו צד שונה יותר שלהן כדוגמת: מיילי סיירוס (Younger Now), ליידי גאגא (Joanne) וקשה (Rainbow). יציאתם של שלושת האלבומים, כמו גם אחרים הובילה את המחבר למסקנה ש"אף אחד לא רוצה להיות מדונה יותר", שכן המחיר לתמונה מינית הוא "גבוה בהרבה" ממה שאותו האמן חושב. ריצ'רד הרינגטון מוושינגטון פוסט טען שהכינוי "מדונה האינדי" הוא "כינוי גרוע" שהעניקו למוזיקאית וכותבת השירים האנגלייה פי ג'יי הארווי.
כמה עיתונאים טענו שמדובר ב"אנלוגיה חסרת משמעות" בקשר לכינוי "מדונה". העיתונאי הבריטי נייג'ל ויליאמסון טען זאת במקרה של אומו סנגארה. כיוון ש"מדונה" הפך לכינוי נפוץ לאורך הקריירה של הזמרת האמריקאית סלינה, מנהל המוזיקה, חוסה בהר, טען כי לא היה לה "נוח" עם זה; והדבר היחיד שהיה לה במשותף עם מדונה היה סגנון הלבוש. לדברי האקדמאי הצרפתי גילברט, הזמרת הקנדית סלין דיון הוכרה לעיתים קרובות כ"אנטי-מדונה". דיון, שנחשבת לזמרת פופולרית במיוחד במדינות הדוברות בשפה הצרפתית, כונתה כך על ידי עיתונים ומגזינים כדוגמת לה מונד. במרוצת השנים דיברו על כך שדיון הסתכסכה עם מדונה בשל כך שהפסידה לה בזכייה בפרס אוסקר בשנת 1996.
השפעה > מעבר לתעשיות המוזיקה והבידור

הכינוי "מדונה" הפך לפופולרי בתעשיית המוזיקה והבידור כאחד. פוליטיקאים כמו דונלד טראמפ והילרי קלינטון נדונו כ"מדונה" עם אותה אנלוגיה של עשיית דברים או השפעה בתחומים שלהם. אווה פרון כונתה "המדונה הפוליטית של ארגנטינה" במאמר שפורסם בשנת ב-The Baltimore Sun. במגזין החדשות U.S. News & World Report כינו את שחקן הכדורסל האמריקאי דניס רודמן כ"גרסה השחורה והגברית של מדונה". האמנים הפלסטיים הארגנטינאים סרחיו דה לוף ומרתה מינוחין (אנ') זכו לכינוי ואף הכריזו על עצמם כ"מדונה". לן בלווטניק, כונה "מדונה של המיליארדרים". במאמר משנת 1999 שפורסם ב-Slate, העניקו את תואר "המדונה של שוק המניות" לביל גייטס וסטיב באלמר.
השפעה > התייחסויות תרבותיות

יצירות מוזיקליות רבות כוללות שירים או אלבומים, עם מילים או התייחסויות לכינוי "מדונה". בשלב ראשון, אמנים כמו ונוס די-לייט (אנ'), שרית חדד או היי פאשן (אנ') הוציאו שירים עם השם "אני לא מדונה" ("I'm Not Madonna"). הראפר ההודי באבא סהגל קרא לאלבום Main Bhi Madonna (I Am Also Madonna), בעוד הראפר האמריקאי אמינם כלל בית ב-"Fubba U cubba cubba" ("העיתונות חושבת שאני המדונה החדש/ה"). אלישה צ'ינאי קרא לאלבומה משנת 1992 בשם Madonna of India. ב-Collins COBUILD Advanced Dictionary משנת 2016 נכלל משפט המתייחס לזמרת – "billed as the next Madonna".
רשימה נבחרת

רבים מהאמנים קיבלו את הכינוי בארצם או באזורם בלבד, או להבדיל, מנקודת מבט בין-לאומית. אחרים נקראו "מדונה" בשלב מסוים של הקריירה שלהם, בעוד אחרים במהלך כל חייהם הציבוריים. כמה אמנים קיבלו יותר מכינוי אחד הקשור למדונה; אותם האמנים עם יותר מכינוי אחד מודגשים בכתב בולט. הכינוי הוזכר או צוין במוסדות תרבות, אזכורים מלומדים, אנציקלופדיות, עיתון מתעד וכדומה.
לרוב האנשים המצוינים ברשימה יש יותר ממקור מהימן אחד, הנכתב בשפות אחרות מלבד אנגלית. זכר מובחן עם סמל המגדר (♂).
רשימה נבחרת > לפי אזור

| כינוי | אמנ/ית | מקור |
| --- | --- | --- |
| "המדונה האסייתית" "המדונה של אסיה" |  א-מיי  אניטה מוי  בואה  כריסטינה אגילר  ג'ולין צאי  נמיאה אמורו  סה דינגדינג |         |
| "המדונה המרכז-אסייתית" "המדונה של מרכז אסיה" |  גולנרה קרימובה ("גוגושה")  יולדוז אוסמונובה |   |
| "המדונה האפריקאית" "המדונה של אפריקה" |  ברנדה פאסי  אומו סנגארה |   |
| "המדונה של מערב אפריקה" |  אנז'ליק קיג'ו |  |
| ""המדונה של המזרח התיכון" "המדונה של המזרח" |  אניטה מוי  עפרה חזה  נאנסי עג'רם  נועה  סבאח |      |
| "המדונה האירופאית" "המדונה של אירופה" |  סנדרה |  |
| "המדונה הבלקנית" "המדונה של הבלקן" |  אזיס ♂  צצה רז'נטוביץ'  ילנה קרלאושה  מרינה ארסנייביץ' |     |
| "המדונה הסובייטית" |  אלה פוגצ'ובה  לאימה ואיקולה ("ואיקולה")  נטלי ("נטליה") |    |
| "המדונה היוגוסלבית" "המדונה של יוגוסלביה" |  לפה ברנה |  |
| "המדונה הקומקונית" "המדונה של הקומקון" |  מרילה רודוביץ' |  |
| "המדונה הדרום-אמריקאית" "המדונה של אמריקה הדרומית" |  שושה |  |
רשימה נבחרת > לפי גזע ומוצא אתני

| כינוי | אמנ/ית | מקור |
| --- | --- | --- |
| "המדונה הערבייה" |  הייפא והבי |  |
| "המדונה השחורה" (או "מדונה האפרו-אמריקאית") |  ביונסה  ברנדה פאסי  ליל קים  ריהאנה |     |
| "המדונה הלטינית" ("מדונה לטינה") |  גלוריה אסטפן  גלוריה טרווי  מריסלה  פאולינה רוביו  סלינה  שאקירה  טליה  שושה  יורי |          |
| "המדונה ההיספנית" ("מדונה היספניה") |  גלוריה אסטפן  ליסה ליסה  סלינה  יורי |     |
רשימה נבחרת > לפי סוגות מוזיקליות

| כינוי | אמנ/ית | מקור |
| --- | --- | --- |
| "המדונה של מוזיקת הגוספל" "המדונה של מוזיקת הגוספל העכשווית" | איימי גרנט |  |
| "המדונה של הג'יי-פופ" | איומי האמאסאקי |  |
| "המדונה של המוזיקה הדרום-אפריקאית" | ברנדה פאסי |  |
| "המדונה של המוזיקה הקלאסית" | צ'צ'יליה ברטולי |  |
| "המדונה של הפופ הסודאני" | האנה בולו-בולו |  |
| "המדונה של הרגאטון" | אייווי קווין |  |
| "המדונה של מוזיקת ההיפ הופ" | ליל קים |  |
| "המדונה של מוזיקת המטאל" | מרילין מנסון ♂ |  |
| "המדונה של הפלמנקו" | מרטיריו |  |
| "המדונה של האינדי" | פי ג'יי הארווי |  |
| "המדונה של מוזיקת הראפ" | סולט אנ' פפה |  |
| "טחאנו מדונה" "המדונה של טקס-מקס" | סלינה |  |
| "המדונה של מוזיקת המטאל" | טאריה טורונן |  |
| "המדונה של מוזיקת הראפ" | טיירי בי |  |
| "המדונה של המוזיקה הקלאסית" | ונסה-מיי |  |
רשימה נבחרת > לפי דורות

| כינוי | אמנ/ית | מקור |
| --- | --- | --- |
| "המדונה החדשה/הבאה" "המדונה העתידית" "המדונה המודרנית" "המדונה של המילניום" "המדונה של הדור הזה" |  אבריל לאבין  בריטני ספירס  כריסטינה אגילרה  גוון סטפאני  איוונה ספניה  ליידי גאגא  מיילי סיירוס  נלי פורטדו  מרטיקה  פינק |           |
| "המדונה של הדור שלנו" "המדונה של דור ה-Z" "המדונה של עידן הסטרימינג" |  אניטה  בילי אייליש  דואה ליפה  טיילור סוויפט |     |
| "המדונה של הילדים" "המדונה של בני הנוער" "המדונה של המתבגרים" |  כריסטינה ד'אוונה  טיני  שושה |    |
| "המדונה שלפני מדונה" |  בטי דייוויס |  |
רשימה נבחרת > לפי אמונות ומקצועות

| כינוי | אמנ/ית | מקור |
| --- | --- | --- |
| "המדונה של האקדמיה" | קמיל פאליה |  |
| "המדונה המוסלמית" | דייה חאן (דיפיקה ת'האל) |  |
| "המדונה של הפוליטיקה האמריקאית" | הילרי קלינטון |  |
| "המדונה של המיליארדרים" | לן בלווטניק ♂ |  |
| "המדונה של ריקודי הבוליווד" | מדהורי דיקשיט |  |
| "המדונה המורמונית" | מארי אוסמונד |  |
| "המדונה של האמנויות" | מרתה מינוחין |  |
| "המדונה של היוגה" | שיווה ריי |  |
ביאורים

1 2  לעיתים נדירות ישנו איש אחד המחזיק בכינוי של "מדונה" באזור מסוים.
↑  בשנת 2017, במהלך הריונה התייחסו אליה כאל "המדונה השחורה", בשל הנושא הדתי. עם זאת, כלי תקשורת בין-לאומיים כינו אותה "מדונה" מאז תחילת שנות ה-2000 בהתייחס לזמרת.
שמעון פינקל

| --- | --- |

שמעון פינקל, לבוש בתלבושת שעוצבה על ידי יצחק פרנקל מהמחזה "האנוסים" על פי מקס צווייג בתרגום אביגדור המאירי, תיאטרון הבימה, 1938
 לידה:  1 בדצמבר 1905 גרודנו, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  5 באוקטובר 1999 (בגיל 93) כ"ה בתשרי ה'תש"ס תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1923–1999 (כ־76 שנים)
 בן או בת זוג:  יוספה שוקן 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל לתיאטרון פרס מרגלית פרס התיאטרון הישראלי
 פרופיל ב-IMDb
 
שמעון פינקל ומרים זוהר במחזהו של ג'ורג' ברנרד שו "קיסר וקלאופטרה" בתיאטרון הבימה, 1953
לוחית זיכרון על ביתם של שמעון פינקל ואשתו הראשונה בת עמי פוגצ'וב ברח' דב הוז 28 בתל אביב
שמעון פינקל (1 בדצמבר 1905 – 5 באוקטובר 1999) היה שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי. מגדולי שחקני תיאטרון "הבימה" אשר שימש פעמיים כמנהלו האמנותי. "המלט" העברי הראשון.
קורות חיים

פינקל נולד לצבי, סוחר, ולחיה בת אלכסנדר שפירא בגרודנה, אז באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), והחל לשחק שם כנער. לאחר מכן הצטרף לקבוצת שחקני יידיש.
בשנת 1923 למד פינקל בברלין והצטרף לקבוצת שחקנים עבריים שבאה ללימודים על מנת להקים תיאטרון בישראל. עלה לארץ ישראל בשנת 1924 ושיחק בתיאטרון הארץ ישראלי שייסדו בני הקבוצה מברלין. בשנת 1928 הצטרף לתיאטרון "הבימה".
תיאטרון הבימה

שיחק בעשרות מחזות, מודרניים וקלאסיים, רובם בתפקיד הראשי, בהם: "המלט", "המלך ליר", "אותלו", "אדיפוס המלך", "פר גינט", "הנרי הרביעי", "האב", "הדיבוק", "יומנה של אנה פרנק" ועוד.
פינקל עסק גם בבימוי מחזות, כמו "בערבות הנגב" (1949).
בתחילת שנות השישים ולאחר מכן בשנים 1970–1974 שימש כמנהל האמנותי של "הבימה". התיאטרון התמודד אז עם קשיים רבים עקב פירוק הקולקטיב של שחקניו ופינקל שיפר את מעמדו של התיאטרון בעזרת העלאת הפקות מודרניות רבות בנות התקופה.
בעת כהונתו כמנהל אמנותי יזם את העלאת מחזותיו של המחזאי נסים אלוני.
בשנת 1994 העלה תיאטרון הבימה את ההצגה "קערת העץ" כמחווה לשמעון פינקל, ששיחק בהצגה זו סבא זקן שמשפחתו רוצה להעבירו לבית אבות. מחזה זה הועלה קודם בהצלחה בתיאטרון הספרייה ברמת גן.
בגיל 90 העלה פינקל באולם "הבימרתף" של "הבימה" הצגת יחיד בשם "וידויו של שחקן".
פרסים והוקרה

בשנת 1946, זכה בפרס יהושע גורדון מטעם הסוכנות היהודית על עיצוב הדמות הראשית במחזהו של שייקספיר "המלך ליר".
בשנת 1956 זכה בפרס רמח"ל לאמנות הבמה מטעם עיריית תל אביב על גילומו את "המלך ליר", בבימוי יוליוס גלנר ב"הבימה".
בשנת 1960 זכה בפרס מנחם גנסין על משחקו ב"ניצוץ של משורר" וב"העצים מתים זקופים".
בשנת 1969 זכה בפרס ישראל לתיאטרון.
בשנת תשמ"ה זכה בפרס מאיר מרגלית לאמנות התיאטרון על מפעל חייו.
בשנת 1992 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1996 זכה בפרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
ספרים

פינקל כתב 11 ספרים על תולדות התיאטרון העברי, על תולדות "הבימה", על שניים מגדולי שחקניה ובעיקר על פועלו שלו :
במה וקלעים: חיי שחקן ומאבקו לעצמותו, תל אביב: עם עובד, תשכ"ח.
במבוך תפקידי: חוויות מסדנת הבמה, תל אביב: תרבות וחינוך, 1971.
בשולי סך הכל: לבטי שליחות אמנותית, תל אביב: עקד, תשל"ו.
גלגולים: לקט מ"נוף הקרשים", תל אביב: עקד, תשל"ז.
חנה רובינא: מונוגרפיה על רקע זכרונות, תל אביב: עקד, 1978.
אהרון מסקין ואגדת "הגולם": פרקים לזכרו, תל אביב: עקד, תש"ם 1980.
תיאטרון תיאטרון: סיפורים, תל אביב: עקד, תשמ"א 1981.
"סופמשחק": ראשית חדשה, תל אביב: עקד, תשמ"ד 1984.
ניצוצות: דיוקן ודמויות, תל אביב: עקד, תשמ"ה 1985.
בצל מאבקים: רשמים ורשימות, תל אביב: עקד, תש"ן 1990.
השלמות: אוטוביוגראפיה – המשך, תל אביב: עקד, תשנ"ד 1993.
סרטים

בשנת 1932 שיחק פינקל בסרט העלילתי העברי הראשון "עודד הנודד". בנוסף, שיחק בסרטי הקולנוע: "המתופפת הקטנה", "אלדורדו", "האינסטלטור", "העיט", "מלחמתה של חנה" ועוד.
חיים אישיים

פינקל היה נשוי שלוש פעמים. לו ולרעייתו הראשונה, שחקנית "הבימה" בת עמי אלישיב לבית פוגצ'וב, נולדה הבת מרית. לאחר גירושיו נישא לזמרת האופרה יוספה שוקן, ממנה התאלמן ב-1958. אשתו השלישית הייתה מוניקה לבית שרייבר, ממנה התאלמן ב-1992.
פינקל נפטר ב-1999, ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
הנצחה

רחובות בערים תל אביב (בשכונת "צהלה") ובאר שבע נקראו על שמו.
פרס על שמו של פינקל מחולק מדי שנה לשחקניות ושחקנים מצטיינים בתיאטרון הלאומי.
הערות שוליים

↑  קערת העץ, באתר "הבימה".
↑  ששה שחקנים יזכו בפרס רמח"ל: הזוכים: ד. ורדי, מ. מרגלית, א. מסקין, ח. מרון, א. פורת, וש. פינקל, דבר, 1 ביולי 1956; פרס רמח"ל של עירית ת"א הוענק לששה אמני התיאטרון העברי, דבר, 8 ביולי 1956; הוענק "פרס רמח"ל לאמנות הבמה", חרות, 8 ביולי 1956.
↑  שמעון פינקל ופיטר פריי חתני פרס גנסין צ'מרינסקי, דבר, 22 באפריל 1960.
↑  פרסי ישראל חולקו בירושלים, מעריב, 24 באפריל 1969; שמעון פינקל – חתן פרס ישראל, מעריב, 2 במאי 1969.
↑  עתי"ם, אגרנט ופינקל יקבלו ד"ר כבוד מהאוניברסיטה בי־ם, חדשות, 9 בפברואר 1992
↑  מרב יודילוביץ', חיים בתיאטרון, באתר ynet, 10 בינואר 2001
↑  רחל אורן, ספרים וקלעים, דבר, 26 בינואר 1968.
↑  יורם קניוק, מבט שני: במבוך תפקידי פינקל, דבר, 9 באפריל 1971; ביקורת: רן זאב, ספר חדש: אישיות עשירה ומפוצלת, דבר, 9 במאי 1971.
↑  ביקורות: מיכאל הנדלזלץ, "בשולי סך הכל", דבר, 28 במאי 1976; אנדה עמיר, ספר חדש: סיפורו של שחקן־לוחם, דבר, 16 ביוני 1976.
↑  פינקל כותב על רובינא, מעריב, 19 באוקטובר 1978; ביקורות: אליהו אגרס, ספר חדש: שחקנית שהיתה לאגדה, דבר, 3 בינואר 1979; מיכאל הנדלזלץ, רובינא של פינקל, דבר, 12 בינואר 1979; ספרים חדשים עיון ראשון: הגברת הראשונה של הבמה העברית, מעריב, טורים 1–2, 15 בדצמבר 1978.
↑  ביקורת: מיכאל הנדלזלץ, מסקין של פינקל, דבר, 20 ביוני 1980, המשך.
↑  מ. משב, ספרים חדשים עיון ראשון: דיוקן אחד ודמויות הרבה, מעריב, טור 2, 11 באוקטובר 1985.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 1995 - נסים אלוני | פרס התיאטרון הישראלי - פרס מפעל חיים 1996 - יוסי ידין, אורנה פורת, שמעון פינקל | הבאים: 1997 - יוסי בנאי, חנה מרון |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280048005171  GND: 119310252  ISNI: 0000 0000 2868 7116  LCCN: n84221038  VIAF: 33412741   WorldCat (עם VIAF): 33412741
יצחק ארנון

| --- | --- |

עמינדב אלטשולר, עזרא דנין ויצחק ארנון בצילום משנות השלושים; ברקע העיר באר שבע
 לידה:  1909 אנטוורפן, בלגיה 
 פטירה:  2005 (בגיל 96 בערך) 
 שם לידה:  Isaac Aharonowitz 
 ענף מדעי:  אגרונומיה 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1971)  פרס הזרע (1965) 
 
יצחק ארנון (22 ביוני 1909 – 2 באפריל 2005) היה אגרונום ישראלי, מנהל מכון וולקני, חתן פרס ישראל לחקלאות לשנת תשל"א.
קורות חיים

יצחק ארנון נולד באנטוורפן שבבלגיה לשלמה גד אהרונוביץ, לוטש יהלומים, ולמכלה לבית אורבך מפולין. בהיותו בן 6 ומלחמת העולם הראשונה בעיצומה, ברחה המשפחה מאנטוורפן המופגזת על ידי הגרמנים ללונדון. בשנת 1916 בהמלצת רופאיו של האב, עברה המשפחה לאזורים הכפריים של אנגליה. בכפר הקטן ווינג בדרום אנגליה, לא רחוק מאחוזתו של הברון מאיר דה רוטשילד, התגוררה המשפחה עד שחזרו בשנת 1918 ללונדון וסבלו מאימת ההפצצות של הגרמנים על העיר. עם תום המלחמה חזרה המשפחה לאנטוורפן. את לימודיו סיים בעיר זו, שם גם היה בתנועת הנוער הציונית "בר כוכבא", שהייתה מסונפת לתנועת הצופים העולמית. בשנת 1929 נישא להלדה גינציג, שהגיעה עם משפחתה לבלגיה עם תום המלחמה מחבל בוהמיה בצ'כוסלובקיה. לאחר סיום לימודי האגרונומיה במכון האגרונמי העליון בז'מבלו (L'institut agricole de l'Etat à Gembloux) שבין בריסל לנאמור, גויס לצבא ושירת בחיל הפרשים ואף סיים קורס קצינים.
בשנת 1932 עלו יצחק והלדה לארץ ישראל. בשנת 1935 נולד בנם הבכור דנצ'ו ארנון.
ארנון עבד כאגרונום בתחנת הניסיונות בעכו, בתחנת הניסיונות ברחובות ומשנת 1958 ועד צאתו לגמלאות ניהל את מכון וולקני לחקר החקלאות בישראל. בשנת 1965 זכה בפרס הזרע. בשנת תשל"א (1971) קיבל את פרס ישראל לחקלאות. לאחר פטירתו של חיים הלפרין הוא לקח על עצמו את עריכת האנציקלופדיה לחקלאות. נפטר בגיל 96.
חיים אישיים

נכדתו היא המפיקה והבמאית ארנה רביב.
פרסומיו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לקריאה נוספת

'Arnon, Itzhak', in: Who's who in world Jewry, 1955, p. 27.
הערות שוליים

↑  ‏פרס הזרע‏ (Q120076418)
↑  פרס "הזרע" תשכ"ה הוענק לפרופסור יצחק ארנון, דבר, 8 ביולי 1965
↑  משה קצב., פרס "הזרע" לפרופ' ארנון, דבר, 30 ביולי 1965
↑  יהודה הגדרתי, פרס הזרע לאיש הזרע, הַבֹּקֶר, 8 ביולי 1965
↑  ‏אנציקלופדיה יודאיקה (מהדורה שנייה)‏ (Q22074611)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304825205171  BIBSYS: 90728401  BnF: cb12988631h (data)  CiNii: DA02680711  GND: 171954114  ISNI: 0000 0001 0859 9562  LCCN: n50029306  NLA: 35008479  NSK: 000770562  NTA: 069215146  RERO: 02-A002940123  SELIBR: 36695  SUDOC: 057154465  Trove: 788014  VIAF: 109891537   WorldCat (עם VIAF): 109891537
רצח משפחת גביש

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |
 תאריך:  28 במרץ 2002
 מקום:  אלון מורה, יהודה ושומרון
 קואורדינטות:  32°13′58″N 35°20′06″E﻿ / ﻿32.232676°N 35.33494°E﻿ / 32.232676; 35.33494
 סוג:  פיגוע ירי
 נשק:  רובה
 הרוגים:  4
 מבצע:  חמאס חמאס
 מניע:  לאומני
  (למפת צפון השומרון מוגדלת) זירת הפיגוע(למפת צפון השומרון רגילה) זירת הפיגוע(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום זירת הפיגוע(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום זירת הפיגוע
 
רצח בני משפחת גביש הוא פיגוע ירי שהתרחש ב-28 במרץ 2002 באלון מורה. בפיגוע נרצחו רחל גביש, בעלה דוד, בנה אברהם ואביה יצחק קנר מירי של מחבל חמאס שחדר לביתם.
רקע

בחודש מרץ 2002, המכונה "מרץ השחור", ספגה ישראל את מספר האבדות הגבוה ביותר מבין כל חודשי האינתיפאדה השנייה. ביהודה ושומרון נרצחו למעלה מ־30 חיילים ואזרחים ישראלים, ובתחומי הקו הירוק נערכו 11 פיגועי התאבדות, שבהם נרצחו 81 ישראלים נוספים. לשם השוואה, בכל שלוש שנותיה של האינתיפאדה הראשונה נהרגו 90 ישראלים. כמעט לא חלף יום בחודש זה ללא פיגוע קטלני, ובסך הכל נרצחו 105 אזרחים ישראלים ונהרגו 26 חיילים ישראלים בחודש זה. שיאם של הפיגועים היה הפיגוע במלון פארק בנתניה, בעיצומו של ליל הסדר (ב־27 במרץ 2002), ובו נרצחו 30 חוגגים.
הפיגוע באלון מורה היה במוצאי יום טוב ראשון של פסח, יממה אחרי הפיגוע במלון פארק. באותו ערב הוחלט על יציאה למבצע חומת מגן.
הפיגוע

בליל 28 במרץ, חדר המחבל אחמד עבדל ג'וואד ממחנה הפליטים עסכר בשכם, אל ההתנחלות אלון מורה הסמוכה. המחבל עבר את גדר היישוב (שלא הייתה אלקטרונית), והצליח לחדור לבית משפחת גביש בשכונה א' ביישוב. סמוך לשעה 20:30 בערב הוא נכנס לקומה הראשונה בבית, ופתח בירי. ארבעה מבני המשפחה נהרגו מאש המחבל: בני הזוג רחל ודוד גביש; בנם אברהם, קצין סיירת מטכ"ל, בן 25; ויצחק קנר, אביה של רחל. אחיו של אברהם הביא לו את רובהו האישי, אך אברהם לא הצליח לבצע ירי לעבר המחבל.
שלושה בני משפחה נוספים ששהו בבית הצליחו להסתתר מפני המחבל בקומה השנייה, והזעיקו את כיתת הכוננות של היישוב. במקום החלו חילופי אש בין כיתת הכוננות לבין המחבל, שהתבצר בקומה הראשונה, כאשר במקביל חולצו בני המשפחה בסולמות מהקומה השנייה.
חיילי צה"ל, כוח מיוחד של מג"ב וכיתת כוננות כיתרו את הבית והסתערו עליו. במשך מספר שעות סרקו הכוחות בזהירות מרבית את הבית ורק כחמש שעות לאחר תחילת האירוע פרצו לחדר בו שהה המחבל ומצאו את גופתו. לא ברור באיזה שלב של האירוע נהרג. בהוראת צה"ל נותרו תושבי אלון מורה בבתיהם מתחילת האירוע ועד סופו. מותם של האם, אביה ובנה נקבעו במקום. דוד גביש הועבר במצב אנוש לבית החולים שיבא – תל השומר, שם נפטר על שולחן הניתוחים.
אחרית דבר

גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של חמאס, קיבלה אחריות על הפיגוע.
במרץ 2016, כ-14 שנה אחרי הפיגוע, ניסתה מחבלת פלסטינית חמושה בסכין לחדור לבית אחד מבני משפחת גביש בקדומים, אך היא נתפסה מיד.
הערות שוליים

↑  על פי הספר "כיפה סרוגה - נשק בהצלב" / אילן כפיר ודני דור
↑  יפעת עמיאל, ראיון עם אביגדור גביש, "20 שנה לרצח משפחת גביש: הבן שניצל מהפיגוע מוציא אלבום פיוטים", כאן 11, 9 באפריל 2022
↑  בני טוקר, 14 שנים אחרי הטבח: נס בבית משפחת גביש, באתר ערוץ 7, 9 במרץ 2016
↑  אלישע בן קימון, 14 שנה אחרי: מחבלת ליד בית האיש ששכל בפיגוע 4 מקרוביו, באתר ynet, 9 במרץ 2016
המועצה לשיווק פרי הדר

המועצה לשיווק פרי הדר היא מועצת השיווק החקלאי הוותיקה ביותר הקיימת בישראל  וייעודה קידום הפרדסנות בישראל. שימשה דוגמה להקמת מועצות שיווק בכל תחומי החקלאות. תפקידה היה לווסת את הייצור והשיווק של פירות-ההדר במטרה להבטיח לחקלאים את התמורה הנאותה ולמדינה את האינטרסים הכלכליים שלה בתחומי הצריכה, התעשייה וסחר חוץ. משכנה היה ב"בבית הדר" במרכז תל אביב ומכאן שמו. בשנת 1991 הופרטה פעילותה ומאז תפקידה הוא מוגבל. מקום מושבה הוא במכון וולקני בפרדסי ראשון לציון-בית דגן בסמוך אל השירות המטאורולוגי הישראלי.
התארגנות על בסיס מקומי - מועצות מקומיות

לאחר מלחמת העולם הראשונה והחלת המנדט הבריטי, החלה התארגנות מסחרית של הפרדסנים והיצואנים הערבים והיהודים לשמירת האינטרסים של הענף במסגרת לשכת מסחר משותפת ליפו ותל אביב שכללה גם את נציגי חברות הספנות.
בשנת 1927 הגיע היקף ענף ההדרים בארץ ישראל לממדים  שנדרשה יד מכוונת. היה חשש כי התחרות בין היצואנים היהודים, בינם לבין עצמם ובין היהודים לבין הערבים עלולה לגרום נזק לשם הטוב של המותג תפוזי ג'אפה בשוקי העולם וכתוצאה מכך תפגע רמת המחירים. הממשל הבריטי פרסם חקיקה ותקנות להסדרת יצוא ההדרים ובקרת איכות הפרי. בין היתר הוקמו תחנות גידול נסיוניות, נקבעה חובת בדיקה של איכות הפרי לייצוא, חובת שימוש בסימנים (מרקא) לכל משלוח, וחובה לקבל רישיון ליצוא לכל עונה (מנובמבר עד מאי). יצוא פרי ההדר היה ענף הייצוא הגדול ביותר של ארץ ישראל עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
באזור פעלו פרדסנים רבים, יהודים וערבים. במגזר היהודי, שיווק הפרי נעשה ברוב המקרים באמצעות אגודות שיתופיות כמו אפא"י, בוסתן, אדיר, ופרדס. כמה מהם התארגנו והקימו את The Jaffa Citrus Exchange, בראשות שמואל טולקובסקי, שפעלו לאיתור שווקים נוספים בחו"ל, בעיקר באירופה. בשנת 1939 הוקם ארגון נוסף, פרדס סינדיקט, שנועד לרכז את פעילות הייצוא במגזר היהודי. במגזר הערבי, רוב הפרדסנים פעלו בנפרד, וניסיונות התארגנות לא עלו יפה. עד להקמת הקואופרטיבים היהודיים, שני המגזרים פעלו באמצעות סוחרים, יהודים (כמו צדוק שלוש) וערבים.
התארגנות על בסיס ארצי - הקמת המועצה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וניתוק הארץ משוקי היצוא באירופה, החליטה הממשלה הבריטית לסייע לענף לשרוד את המלחמה. בספטמבר 1940 הוקמה "מועצת הפיקוח על פרי הדר" עם נציגות שווה של יהודים וערבים, ותפקידה היה לארגן ולפקח על ייצור ועיבוד של הענף כדי להבטיח את קיומו, בתנאי מינימום הכרחיים.
בנובמבר 1941 הקימה הממשלה הבריטית של ארץ ישראל את "המועצה לשיווק פרי הדר של פלשתינה" – The Citrus Marketing Board of Palestine – שתפקידה היה "לתאם ולנהל את שיווק פרי ההדר ומוצריו המיוצרים בפלשתינה". רוב הפרי שווק ליחידות הצבא שחנו באזור ולשווקים המקומיים.
בעקבות סגירת השווקים לאירופה, נקלע הענף למשבר קשה. קשיי השיווק של כמויות גדולות של פרי טרי בפרק זמן קצר יחסית, הביאו להתפתחותה של תעשיית מוצרי פרי (מיצים, תרכיזים, שמנים וספירט). בגלל עמידותם ונפחם הקטן יחסית של מוצרים אלה, אפשר היה להמשיך לייצרם ולשווקם לכל אורך השנה.