אידה ב' ולס
המערכה נגד מעשי הלינץ'

ולס הקדישה את מרבית זמנה לסוגיית המעשי הלינץ' נגד שחורים (תליה והריגה של שחורים ללא משפט על ידי גברים לבנים). את עיקר הפעילות קיימה בין השנים 1892–1900.
שינוי התודעה של ולס לגבי תופעת מעשי הלינץ' התרחש כאשר כמה מקורבנות הלינץ' היו חבריה, בלינץ' הידוע בשם "הלינץ' בממפיס" (אנ'), נמצאו בבוקר של 9 במרץ 1892 שלושה מחבריה מתים: תומאס מוס, קלוין מקדוול וויל סטוארט. השלושה היו בעלי מכולת בממפיס, שהיוותה תחרות למכולת סמוכה, בבעלות לבנים. כמה ימים לפני הלינץ' פרצה מריבה בין הצדדים (בהסתת הלבנים) ובה נפצעו שלושה גברים לבנים. כתוצאה מכך, הוחרמו על ידי המשטרה כלי נשק בקרב הקהילה השחורה וגברים שחורים נעצרו באופן שרירותי, וביניהם חבריה של ולס. העונש על פי חוק על פציעת אדם לבן לא היה מוות (בניגוד לעונש על הריגת אדם לבן), ובכל זאת ב-9 במרץ על פי "חוק הלינץ'" הלא פורמלי, הוצאו הגברים מתא הכלא, ואף על פי שלא עמדו במשפט ולא הורשעו, הם הוצאו להורג.
עד למקרה זה, ולס אומנם תעבה את התופעה, אך קשרה אותה לזוועות של מעשי אונס ומעשי אלימות אחרים (ה"תירוץ" למעשי הלינץ' היה על פי רוב אונס של נשים לבנות על ידי גברים שחורים). לאחר מעשה הלינץ' בגברים שהיא הכירה אישית ואף ראתה בהם אזרחים מובילים בממפיס, עיר שעד אז לא היו בה מעשי לינץ', נפקחו עיניה. היא הבינה כי הלינץ' איננו עונש "ספונטני" למעשה אלימות אלא פעילות טרור כלפי גזע מסוים (שחורים), וזאת על מנת להמשיך את השליטה בהם. היא הבינה שמעשי הלינץ' הם ניסיון לעצור את ההתקדמות של אפרו-אמריקאים להשתתפות פוליטית, כלכלית, וחברתית מלאה בארצות הברית.
תגובתה המידית ללינץ' הייתה כתיבת מאמר מערכת שבו היא קוראת לשחורים לעזוב ערים שבהן אין להם הגנה, ובהן זכויותיהם האזרחיות לא מכובדות, ולעבור לקנזס ואוקלהומה. המאמר שלה השפיע רבות והביא להגירה משמעותית של אלפי שחורים למערב (שם מצבם היה טוב יותר). בהמשך החלה ולס לאסוף נתונים על מעשי לינץ' שונים. בהשראת הנתונים שאספה, פרסמה ולס במאי 1892, מאמר מערכת פורץ דרך בעיתון "פרי ספיץ" שבו היא מעלה שאלות נוקבות על תופעת הלינץ'. במאמר היא אמרה לראשונה בצורה ברורה, כי מעשה הלינץ' נעשים ללא קשר לאונס או תקיפת נשים לבנות. כך היא למעשה העלתה שאלה סמויה: מהי האמת? ולס רמזה לקוראים כי התשובה ברורה ופשוטה יותר ממה שרוצים שיאמינו. היא הזמינה את הקוראים לראות בעצמם את האמת הפשוטה על ידי הכרת העובדות.
פרסום מאמר המערכת עורר זעם רב בקרב הלבנים בממפיס ובמיוחד בקרב העיתונות המקומית הלבנה. המאמר פורסם ללא שם הכותב ולכן, כולם הניחו כי שותפה של ולס (שותף בבעלות על העיתון ובעריכה) פלמינג, הוא כותב המאמר ולא ולס עצמה. עיתונים רבים הביעו זעם על העובדה כי שחור מעז לדבר כך, ואף היו איומים מרומזים לאלימות כלפיו. משרדי העיתון גם ניזוקו, הרהיטים נהרסו, והיה איום במוות למי שיעז להוציא לאור את העיתון לאחר הריסתו. בזמן הזעם ולס הייתה בביקור בניו יורק, היא רצתה לחזור אך הובהר לה שגם היא, על אף היותה אישה תהיה בסכנה. כך עזבה ולס את ממפיס ועברה לגור בניו יורק.
לאחר הגעתה לניו יורק, עיתונים רבים הציעו לה לכתוב עבורם. ולס כבר סומנה כעיתונאית מבריקה. היא הצטרפה לעיתון "ניו יורק אייג" (New York Age), קיבלה מניות בבעלות העיתון ושכר עבור כתיבת מאמרים בנושאים שעינינו אותה. היא המשיכה את הכתבות בנושא הלינץ', ולמעשה מטרתה הייתה לחנך את אמריקה בנושא. היא חידדה את הטיעונים שלה, והתייחסה באומץ לעובדה כי עושי הלינץ' אינם העניים והלא משכילים, אלא אנשי העסקים המובילים. היא התייחסה גם לתירוץ האונס והראתה כי הדבר לא הגיוני (הנשים הלבנות פעמים רבות הודו כי היו יחסים בהסכמה). ולס החלה לדבר באופן מפורש על מצבים בהם יש יחסי מין בין גברים שחורים ונשים לבנות מרצון. היא הביאה דוגמאות למצבים בהם היחסים היו מרצון והגברים השחורים עדיין הואשמו באונס. ולס הצביעה על העיתונות הלבנה והעיתונאים הלבנים כתומכים במעשי הלינץ' על ידי הצגת עובדות מסולפות ועל ידי תמיכה עקיפה בעושי הלינץ'. ולס גם הסבירה את הסיבה האמיתית ללינץ'. לטענתה הסיבה האמיתית למעשי הלינץ' הייתה השחרור מעבדות, התקדמות השחורים, וחוסר הרצון לכך בקרב האוכלוסייה הלבנה.
ולס החלה להרצות על נושא הלינץ' ברחבי ארצות הברית. היא הרצתה באיגוד העיתונאים, בכנס האפרו-אמריקאים, בוושינגטון ובפילדלפיה. במרכז הרצאותיה עמד מיתוס האונס כסיבה ללינץ' והפרכתו. ולס הייתה נואמת יוצאת דופן, היא הייתה אישה, ובנוסף דיברה על נושא שלא דובר עליו, על אונס. למרות האהדה שזכתה לה, היו גם תגובות שליליות מצד הקהילה הלבנה. העיתון "ממפיס קומרשל" (The Memphis Commercial) תקף אותה אישית, את אמינותה ומוסריותה בטענה כי היא מגייסת כספים למטרות אישיות, ואף נאמר עליה שהיא זונה שמחפשת בעל לבן. גם בקרב הקהילה השחורה הועברה ביקורת על ולס. ולס התעקשה על היוזמות העצמאיות שלה, ולא התפשרה על דרכה, וכך הרחיקה לוחמי צדק אחרים.
מאמציה של ולס הצליחו. באמצע המאה ה-19 דעת הקהל בארצות הברית הייתה נגד מעשי הלינץ', הלינץ' הפך למשהו לא מקובל. ניתן לייחס שינוי זה לעבודת השכנוע של ולס בממלכה המאוחדת והשפעת ההרצאות שלה על דעת הקהל העולמית.