חזון (ספר)
ויליאם בלייק ו"חזון" > סימטריות כפולות ארבע

יהיו אשר יהיו ההסתייגויות אשר מעלים החוקרים ביחס לעבודתם הפרשנית של ייטס ואליס על בלייק, הם אכן העלו מתהום הנשייה 'שיר מיסטי ארוך שלו שמעולם לא פורסם או אפילו נקרא' (The Collected Letters 1 201). ביחד הם הוציאו לראשונה לאור שיר שהוא מרכזי להבנת המערכת המיתולוגית-תנ"כית של בלייק: " ואלה, או ארבע הזואות" (Vala, or the Four Zoas). היצירה, אשר מדברת על נפילתו של אלביון לתוך ארבע הזואות (החיות, ביוונית), מעמידה במרכזה את החלוקה כפולת הארבע של "האדם הנצחי" (Eternal Man) ל"אוריזן" (Urizen), "אורת'ונה" (Urthona), "לובה" (Luvah) ו"תרמאס" (Tharmas). לפי האופן שבו ייטס קורא את השיר, יצורים אלו מקבילים לדמויות ולנושאים השכיחים במסגרת יצירות או מערכות סימבוליות אחרות. למשל, ניתן למצוא זאת אצל אגריפה (Agrippa), בקוסמולוגיה ההינדית, בתיאוסופיה ובקבלה. אין זה אומר בהכרח שבלייק הכיר את המקורות הללו או השתמש בהם. אך ניתן לומר שחלוקה כפולת ארבע זו מהווה את הדגם שעל בסיסו היקום בנוי: 'מפני שכל הדברים מתחלקים לארבע, ומתנהגים לפי החוקיות של היקום הגדול כפול הארבע, רק בחלוקה זעירה יותר' (WWB 1 250, עבודותיו של ויליאם בלייק: פואטיקה, סימבוליזם וביקורת, כרך 1, עמוד 250). ייטס טוען 'כי כמו בוהם ויתר יודעי הח"ן באופן כללי יותר, בלייק מניח, מלבד עיקרון השילוש, עיקרון רביעי, המהווה תבנית אוניברסלית או גן עדן או מקדש, אשר ממנו נובעים ושבו מתקיימים חיים. עיקרון זה, הם מכנים "ראי" או "מראה", כאשר 'האלוהים מביט לתוכה, הוא חדל להיות בעל רצון בלבד, מביט על עצמו כבן, המהווה את אהבתו לאחדותו שלו, המודעות העצמית שלו, ונכנס לאותה מדיטציה עצמית השורה עליו, המכונה רוח הקודש. רוח קודש זו, או "מועצה" היא האנרגיה אשר מתעוררת לעולם צורות המחשבה האינסופיות של המראה הגדולה, צורות האלמוות הטיפוסיות של כל הדברים שבעולם, "הרעיונות" של אפלטון. ביחד, רוח הקודש והמראה מרכיבים ביחד את הביטוי האלוהי' (עבודותיו של ויליאם בלייק: פואטיקה, סימבוליזם וביקורת, כרך 1, עמודים 246–247). בהתאם לכך, 'כשאנו מחלקים את הטבע האלוהי לאב, בן, רוח ולמה שכינינו ביחד עם בוהם "מראה", ארבע הקטגוריות של המצבים הנפשיים והסמלים הפיזיים המקבילות להם, מכונות "ארבע הזואות" - ארבע צורות חיים. ארבע צורות חיים אלו זהות לארבעת האופנים של יחזקאל ולארבעת חיות האפוקליפסה ומזכירות מקרוב את רפאל, מיכאל, גבריאל ואוריאל, השליטים הקבליים של ארבע רוחות השמים. בדומה לארבע הזואות, גם הן יפקחו על עניינים נפשיים ופיזיים' (עמוד 251). ייטס מסכם את ההקבלות האלו, וגם כולל חמישה מצבי הוויה של האנושות, כאשר הגבוהה שבהם היא ירושלים, החורגת מעבר לעיקרון השילוש או הרביעייה:
| רוח | מראה | בן | אבא |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Urthona | Tharmas | Luvah | Urizen |  |
| אנרגיה | תחושה | רגש | סיבה |  |
WWB 1 254 (עבודותיו של ויליאם בלייק: פואטיקה, סימבוליזם וביקורת, כרך 1, עמוד 254)
| צפון | מערב | מזרח | דרום |  |
| Nadir אטימה | הקף | מרכז | זניט שקיפות |  |
| ארץ (אש שחורה) | מים | אוויר | אור | אש אלוהית |
| אוזניים | לשון | אפיים | עיניים |  |
| אור-אולרו | אל-אולרו | אלה | בעולה | ירושלים |
| קיבת-רחם | מותניים | לב | ראש |  |
סדר מותאם, WWB 1 264 (עבודותיו של ויליאם בלייק: פואטיקה, סימבוליזם וביקורת (כרך 1, עמוד 264)
הקבוצה האחרונה (קיבת-רחם, מתנים, לב וראש) היא אולי המעניינת ביותר בהקשר של הספר "חזון", מאחר שייטס הכניס באופן ממוקד את הדימויים הבלייקיאניים הללו לכתיבה האוטומטית. השאלה שהופנתה על ידי ייטס אל ה'מדריך' (Instructor) הייתה: "האם אתה מכיר את המונחים הבלייקיאניים ראש, לב ומותניים?" ("YVP 1 103, "Yeats's Vision Papers). יהיה זה מפתיע לומר שה'מדריך' (Instructor), כן ידע את המינוח העמום הזה אבל ללא ספק ניתן להסביר זאת בכך ש'המדריכים' "הסתמכו" על מוחם של בני הזוג ייטס (ראה את: מה באמת קרה בכתיבה האוטומטית). ייטס הכניס את המונחים הללו למערכת שלו, בשלב מאוד מוקדם של תקשורי הכתיבה האוטומטית, כאשר הדגש היה על חלוקה כפולת ארבע של המחזור הירחי, הכולל את המונחים: "יופי", "כיעור", "כעס" ו"חוכמה". זה קרה באותו היום שהוא הכניס גם לראשונה למערכת את 28 שלבי הירח, ה-21 בנובמבר 1917. המונח 'קיבה-רחם' הוחלף במונח היותר מופשט 'נפילה', לכאורה על ידי ייטס אף על פי שהוא פנה בשאלה: 'למה אתה מתכוון כשאתה אומר את המילה "נפילה"'? נאמר לו שהמונח מדבר על 'תחילת הכעס ונטישתו את החוכמה' (לרוע המזל זהו אחד המקומות בספר שבו העורכים מסכמים תרשימים ולא מציגים אותם ,"YVP 1 103, "Yeats's Vision Papers). המונח הרביעי היה מעט מסורבל אפילו במסגרת הפרשנות לבלייק, מה שגרם למושג להיראות חריג ביחס לשאר המונחים במערכת. 'בעולה, אלה, ואל-אולרו מייצגים את עיקרון השילוש של החיים - ראש, לב ומותניים - או את קיומם של שכל, רגש ויצר, בהתאמה. אור-אולרו וירושלים ממוקמים בהתאמה מתחת ומעל חייו המוגבלים בזמן של האדם. הם מסמלים את ההשפעות החיצוניות והפנימיות של אלוהים על העולם, יצירה מתוך חושך ואת זרימתו של האור' (עבודותיו של ויליאם בלייק: פואטיקה, סימבוליזם וביקורת, כרך 1, עמוד 260). למרות זאת, החלק הבא, העוסק ב"נפילת הנשמה" מפרש אותם כ'ארבעת ההיבטים של האנושות - בעולה, אלה, אל-אולרו ואור-אולרו' המקבילים ל'ראש, לב, מותניים ורחם', המסמלים ביחד את היחס בין המאקרוקוסמוס למיקרוקוסמוס. כשהאדם נמצא בהרמוניה עם הסדר האלוהי, הם נמשכים באופן רציף אחד עם השני ונבדלים רק בכך שסדרה אחת היא כללית והשנייה פרטית' (עבודותיו של ויליאם בלייק: פואטיקה, סימבוליזם וביקורת, כרך 1, עמוד 262). אופן קריאתו של ייטס את הסימבוליזם הזה כנראה הושפע מחשיבותם של ייחוסים יסודיים במערכת של השחר המוזהב וגם מלימוד הקבלה, הממקמת את האנושות ביחס לעץ החיים, אשר מוסט כלפי מטה על ידי ה'נפילה'. לדברי ייטס, בסמליות של בלייק הראש צריך להיות באור, הלב באוויר, מותניים במים ורחם באדמה. כשמדובר באדם "מתחדש" ו"נעלה", הראש צריך להיות באש אלוהית, הלב באור, המותניים באוויר והרחם במים. אך נפילתו של האדם מובילה להיפוך בסדר האלוהי והתוצאה היא שהלב מלא במים, הראש באדמה, והמותניים גם באוויר וגם באור (עבודותיו של ויליאם בלייק: פואטיקה, סימבוליזם וביקורת, כרך 1, עמוד 263).
בדיאלוג הראשוני אשר עסק בקטגוריות או בנקודות האלה, במסגרת הכתיבה האוטומטית, (YVP 1 103-04), ייטס החשיב את המונחים ביחס ל'נפילה' או ביחס ל'אדם הלא-רוחני'. אך מאחר שהמונח הלא-בלייקיאני 'נפילה', כלול בתוך השלישייה, נראה שהוא מהווה אלמנט מהותי של השלם. בדיאלוגים הבאים שהתפתחו, הסימבוליזם התרחק בהדרגה מבלייק של ייטס, סימבוליזם חדש המבטא פיתויים. וכפי שייטס ניסח זאת:'ב'נפילה' פיתוי אינסטינקטיבי (נוגה ומאדים), בלב פיתוי רגשי (נוגה ושבתאי), בראש פיתוי אינטלקטואלי (מאדים ומרקורי), במותניים פיתוי רוחני (ירח ויופיטר) (YVP 1 104). הרלוונטיות של הראש והלב היא פשוטה יחסית להבנה, אך הקיום האינסטינקטיבי הועבר ל'נפילה' כך שהקשר בין המותניים לרוחני הוא פחות ברור.
ארבע הנקודות לוקחות לבסוף תפקיד כפול במערכת כפי שהיא מופיעה ב"חזון":
התפקיד הראשון הוא כמעט לצורך נוחות הרישום, שכן הן נופלות על נקודות האמצע של הרביעונים, בין שלבי הירח לשלבי השלישון, ומקבילות אל הפתיחה והסגירה של ה"תמיסות";
התפקיד השני הוא אסטרולוגי, מאחר שהנקודות הללו שויכו החל מהרגע הראשון לארבעת המזלות הקרדינליים של גלגל המזלות (טלה, סרטן, מאזניים וגדי), אם כי ייטס שינה את המיקום בשני הספרים של "חזון". הן למעשה קשורות לנקודות השוויון (כפי שהם יהיו בערך ב-3000 לספירה), ולכן אל 'ההורוסקופ' של האדם האוניברסלי - וכך חוזרים באיזושהי צורה לסמליות של בלייק.
אנו חוזרים לסימטריות כפולות הארבע של בלייק, בלייק של ייטס ו"חזון": כפי שלרוב קורה עם המערכת של ייטס, אם קיימות הקבלות כלשהן, הן לא מתקיימות עם ארבעת "הכוחות" ("ההיבטים"), כפי שבלום מצביע, אלא עם ארבעת "העיקרים". במיוחד לאור העובדה, שהם גם נראים קשורים לשילוש הפלוטיניאני, עם הוספת מושג רביעי, 'טבע', המתווסף כמעט באותו אופן כמו מושג ה'מראה'. ההשתקפות של ה"עיקרים" לתוך ה"היבטים" מהווה למעשה סוג של נפילה, או השתקפות דרך ה'מטריקס, ה"מראה" או העיקרון הנשי (עבודותיו של ויליאם בלייק: פואטיקה, סימבוליזם וביקורת, כרך 1, עמוד 253). ובמונחים הייטסיאניים: מעבר המודעות מה"עיקרים" השמשיים אל ה"היבטים" הירחיים. תפקידו של ה"גוף השמיימי", המכיל את הרעיונות האלוהיים הנמצאים במצב של אחדות, בפרט מבטא כמה מן המאפיינים של אוריזן הבלתי נפול והנפול ושל לוס (Los), צורה נפולה של אורת'ונה, אשר יש לו כמה קשרים ל"גוף התשוקה", אשר עצם קיומו עשוי להציל את ה"גוף השמיימי" מבדידות. בסימבוליזם הייטסיאני, נאמר על "הגוף השמיימי" שהוא מזדקן בעוד ש"גוף התשוקה" נהיה צעיר יותר.