stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצר טיומון

| --- | --- |

תוכנית מבצר טיומון
 מידע כללי
 סוג:  מבצר
 מיקום:  ורדן
 מדינה:  צרפת צרפת
 מייסדים:  צבא צרפת
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1887–1893 (כ־6 שנים)
 חומרי בנייה:  אבן בטון מזוין
 
 קואורדינטות:  49°12′24″N 5°25′11″E﻿ / ﻿49.20679095120317°N 5.419622842805139°E﻿ / 49.20679095120317; 5.419622842805139
 he (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי טיומון(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי טיומון(למפת גראנד אסט רגילה) שטרסבורג מילוז מץ נאנסי אפינאל ורדן שאלון-אן שמפאן  ריימס שרלוויל מזייר  טרואה שומון בורגון-פראנש-קונטה א. דה פ.  או-דה פראנס  בלגיה לוקס. גרמניה שווייץטיומון(למפת גראנד אסט מוגדלת) שטרסבורג מילוז מץ נאנסי אפינאל ורדן שאלון-אן שמפאן  ריימס שרלוויל מזייר  טרואה שומון בורגון-פראנש-קונטה איל דה פראנס  או-דה פראנס  בלגיה לוקסמבורג גרמניה שווייץטיומון
 
מבצר טיומון (בצרפתית: Ouvrage de Thiaumont) הוא אחד מהמבצרים שנבנו בשלהי המאה ה-19 כדי להגן על העיר ורדן שבצפון-מזרח צרפת מפני פלישה גרמנית. המבצר נבנה כחלק מפרויקט הקמת מערכת הביצורים סרה דה ריבייר.
המבצר היה מעורב בקרבות ורדן, במהלך מלחמת העולם הראשונה, והוא המבצר שספג את הנזקים הכבדים ביותר במלחמה בעקבות קרבות 1916 ואש ארטילרית, ולא שוקם לאחר המלחמה.
ניתן כיום לבקר בחלקו החיצוני, בו בולטים שרידים של המבצר.
רקע

בשנים 1871-1870 הובס צבא צרפת, בפיקודו של נפוליאון השלישי, על ידי צבאה של גרמניה-פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה. הפסד זה הביא את צרפת להכנת תוכנית לחיזוק גבולה המזרחי כדי להתמודד עם מערכה עתידית. האחריות על פרויקט חיזוק ההגנה נמסר לוועדה בראשות גנרל רמון אדולף סרה דה ריבייר והמערכת ההגנתית שנבנתה על בסיס תוכניות הוועדה נקראה מערכת סרה דה ריבייר.
תוכניתו של סרה ריבייר הקיפה את כל גבולה של צרפת ובין השאר ראתה את העיר ורדן וסביבתה, בצפון מזרח צרפת, כאתר אסטרטגי שיש לחזק את ההגנות עליו. בהתאם לתוכנית זו הוקם על הגבעות שמסביב לורדן קו ביצורים באורך של כ-43 ק"מ שכלל 19 מבצרים גדולים, שבעה מבצרים קטנים, 118 עמדות סוללות ארטילריה ו-40 עמדות חיל רגלים כשאחד מאותם מבצרים גדולים היה מבצר טיומון. המערך נבנה לפי הקונספט שכל מבצר יכול לסייע לפחות לשני המבצרים הסמוכים אליו באש ארטילרית. הבנייה של המערך החלה ב-1873.
בתחילת המאה ה-20 נבחנה עמידות המבצרים, שנבנו כבר, אל מול התפתחות המואצת של הארטילריה באותה תקופה. הנזק שנגרם למבצר שנבחן בבדיקה זו הביא למהלך נרחב של חיזוק המבצרים ורוויזיה בתכנון המבצרים העתידיים.
ההיסטוריה של המבצר > הקמת המבצר

הקמת המבצר החלה ב-1887 והסתיימה ב-1893. הוא הוקם על גבעה בגובה 360 מטר, בקרבת נהר המז, בין מבצר דואומון ומבצר פרוידטר (צר'), והיה חלק ממערכת ההגנה על העיר ורדן. המבצר היה מדגם המבצרים הקטנים והחזיקו בו כ-50 חיילים.
בשנים 1905-1902, בעקבות הבדיקות שנעשו לעמידות המבצרים מול אש ארטילרית, חוזק המבצר בפרויקט שכלל יציקת שכבת בטון מזוין עבה מעל מבנה האבן ובהמשך הותקנו בו עמדות תותחים מבוצרות, צריחי מקלעים ונקודות תצפית. בנוסף הוקף המבצר בגדר תיל.
ההיסטוריה של המבצר > מלחמת העולם הראשונה

בתחילת מלחמת העולם הראשונה ספג צבא צרפת תבוסות מידי הגרמנים בשדה הקרב. תבוסות אלו הובילו את צמרת הפיקוד הצרפתי להחלטה לתגבר את הכוחות הניידים בעזרת כוח האדם והציוד שהוצב במבצרי סרה דה ריבייר. בהתאם לכך הוצאו, ב-1915, חיילים, תותחים ותחמושת מחלק ממבצרים אלו. מבצר טיומון היה חלק מתהליך דילול הכוחות במבצרים.
בפברואר 1916 החל קרב ורדן כשאחת מהמטרות העיקריות של הצבא הגרמני הייתה לכבוש את המבצרים שהקיפו את ורדן ולאפשר בכך לצבאם לכבוש את העיר. למגינת ליבם של מפקדי הזירה הצרפתים לא הוחזרו, עד תחילת הקרב, התותחים והתחמושת שנלקחו מהמבצר ובכך צמצמו את יכולתו להגן על עצמו ולסייע לקרב באש ארטילרית.
עם תחילת הקרב הפגיזו הגרמנים את המבצרים שהגנו על ורדן, ומבצר טיומון ביניהם, באש כבדה. ב-23 ביוני 1916 תקפו חיילי רגלים גרמנים את המבצר וכבשו אותו אך למחרת ערך הצבא הצרפתי מתקפת נגד והחזיר לעצנו את השליטה במבצר.
מיוני ועד אוקטובר 1916 החליף המבצר ידיים שש-שבע פעמים עד שב-24 באוקטובר השתלטו הצרפתים על המבצר והצליחו להחזיק בו עד סיום המלחמה. במהלך המערכה הצליחו הגרמנים לכבוש מבצרים נוספים בקו ההגנה על ורדן כמו מבצר דואומון ומבצר וו.
קרבות 1916 על המבצר וסביבתו גרמו, בסופו של דבר, להרס מוחלט שלו ולהתמוטטות של כל החדרים הפנימיים, העמדות, הביצורים, התעלות והצריחים. היה זה המבצר בו נגרם הנזק הרב ביותר במלחמה.
ההיסטוריה של המבצר > לאחר המלחמה

בסיום המלחמה החלה צרפת לבחון את הגנת גבולה עם גרמניה וזאת לאור השינויים בגבול גרמניה–צרפת והזזתו מזרחה. התוצאה של בחינה זו הייתה ההחלטה להקים את קו מאז'ינו ממזרח לקו מערכת הביצורים סרה דה ריבייר דבר שהפך את קו הביצורים הישנים לקו הגנה שני וחלקם שוקם ובוצר מחדש. בפועל עד פרוץ מלחמת העולם השנייה נזנחו רוב מבצרי מערכת זו מאחר שהיו כבר ישנים ולא מותאמים לשדה הקרב החדש. לגבי מבצר טיומון, שנהרס במלחמה בצורה כל כך משמעותי, החליט הצבא הצרפתי שלא לשקמו אלא להשאירו כמות שהוא ולחסום את כניסותיו.
ההיסטוריה של המבצר > המבצר בעת החדשה

כיום ניתן לבקר בחלקו החיצוני של המבצר בלבד ולראות את שרידי הביצורים הפזורים ברחבי המבצר אך לא ניתן להיכנס אל מתחת לאדמה. בחלקו העליון ובסביבתו של המבצר ניתן עדיין לראות את המכתשים הרבים שהותירו פגזי הארטילריה שהחריבו אותו.
חלקים נרחבים מהאזורים שמסביב למבצרי ורדן הוגדרו כאזורים אדומים בהם נאסר שימוש לצורכי מגורים או עיבוד חקלאי בגלל נזקי המלחמה (נפלי פגזים, חומרים כימיים ושרידי גופות) כשסך השטחים באזור ורדן שהוגדרו כ"אזור אדום" נאמד ב-170 קמ"ר. לכן אחד האתגרים שעמדו בפני הרשויות לפני פתיחת האתר לביקורים היה לנקות את האתר משרידי המלחמה.
גלריה

שרידי צריח תצפית שהושמד
שרידי צריח מקלע שהושמד
הריסות המבצר ושלט "סכנה, אין כניסה". ברקע המגדל של מבנה הקבורה של דואומון
פגז 380 מ"מ שלא התפוצץ. סוג זה של פגזים גרם לעיקר הנזק במבצר
לקריאה נוספת

Guy Le Hallé, The Séré de Rivières system or the Testimony of stones: France and Verdun, Louviers, Ysec Éditions,2001, 224 pp. (ISBN 2-84673-008-3), p. 201.
Alain Hohnadel and Philippe Bestetti, The Battle of the Forts: Metz and Verdun from 1865 to 1918, Bayeux, Heimdal editions ,1995, 80 p. (ISBN 2-84048-087-5)
Pierre Miquel, Mourir à Verdun, Paris, Tallandier, 2002. (ISBN 978-2-84734-035-8)
Général Henry Michel, Verdun, Fleury-Devant-Douaumont, juillet 1916 : la bataille de la dernière chance allemande, Paris, Comité national du souvenir de Verdun, 1975
François Dallemagne et Jean Mouly, Patrimoine militaire, Paris, Éditions Scala, 2002. (ISBN 2-86656-293-3)
The work of Froideterre, the rampart that saved Verdun in 1916 - Legrand Damien, June 26, 2024. (ISBN 979-10-426-1419-5)
Marco Frijns, Luc Malchair, Jean-Jacques Moulins et Jean Puelinckx, Index de la fortification française 1874 - 1914, Edition Autoédition, 2008, 832 p. (ISBN 978-2-9600829-0-6), p. 523.
הערות שוליים

↑  מבצר טיומון, באתר geoportail.gouv.fr
↑  מתקפת 23 ביוני 1916, באתר cheminsdememoire.gouv.fr
↑  אזורים אדומים, באתר nationalgeographic.org
↑  האזור האדום של ורדן, באתר paysages-et-sites-de-memoire.fr
פרישת המבצרים מסביב לורדן. בחלק הצפוני מצוין מבצר טיומון
צביקה שרף

| --- | --- |

 לידה:  18 בדצמבר 1951 (בן 73) תל אביב, ישראל
 קבוצות כמאמן
 1975–1978   1979–1980   1982–1983   1983–1987   1986– 1987   1987–1988   1988–1989   1989   1989–1992   1992   1992–1993   1993–1997   1993–1995   1995–1996  1996–1997   1998–1999   2000–2001   2002   2002   2004–2005   2005–2009   2008   2009–2011 2013–2014   2015–2016   2018:  מכבי דרום תל אביב בית"ר תל אביב  הפועל רמת גן   מכבי תל אביב   נבחרת ישראל  אליצור נתניה   מכבי תל אביב   מכבי ראשון לציון   מכבי תל אביב   הפועל ירושלים   אריס סלוניקי   נבחרת ישראל   הפועל תל אביב   לימוז'   מכבי תל אביב   פאו"ק סלוניקי   הפועל ירושלים   שלונסק ורוצלב   מקדוניקוס   דינמו מוסקבה   נבחרת ישראל   מכבי תל אביב  ספרטק סנט פטרסבורג מכבי ראשון לציון מכבי אשדוד באר טוביה מכבי ראשון לציון 
צביקה שרף (1985)
צביקה שרף (נולד ב-18 בדצמבר 1951 בתל אביב) הוא מאמן כדורסל ישראלי. מבכירי מאמני הכדורסל בישראל.
תארים והישגים > תארים בישראל כמאמן

אליפות ליגת העל בכדורסל - 10 (1983/1984 - 1986/1987, 1988/1989 - 1991/1992, 1995/1996 - 1996/1997) - כולן עם מכבי תל אביב.
גביע המדינה בכדורסל - 6 (1984/1985, 1985/1986, 1986/1987, 1988/1989, 1989/1990, 1990/1991) - כולם עם מכבי תל אביב.
גביע הליגה בכדורסל - 1 (2018/2019) - עם מכבי ראשון לציון
כעוזר מאמן זכה עם מכבי תל אביב, תחת המאמן רודי דאמיקו, בגביע-אירופה, בגביע הבין-יבשתי, באליפות ליגת העל בכדורסל ובגביע המדינה בכדורסל בעונת 1980/1981.
תארים והישגים > הישגים באירופה כמאמן

זכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע - עונת 1992/1993 עם אריס סלוניקי.
זכייה בגביע הרוסי - עונת 2010/11 עם ספרטק סנט פטרסבורג.
שלוש השתתפויות בגמר גביע אירופה לאלופות - 1986/1987, 1988/1989 ו-2007/2008 עם מכבי תל אביב.
שלוש השתתפויות בטורניר הפיינל פור של גביע אירופה לאלופות - 1988/1989 (מקום 2) - 1990/1991 (מקום 3) - ו-2007/2008 (מקום 2) עם מכבי תל אביב.
חייו האישיים

נשוי משנת 1973 לכדורסלנית העבר רונית שרף ולהם שני בנים.
לקריאה נוספת

עפר שלח, צייד בודד; בתוך: ספורט 5 - הספר, עורך: ירון טלפז, עמ' 108–111, טבע הדברים, 2002
גטו מלאווה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מדינה:  גרמניה הנאצית 
 מחוז:  מלאווה 
 נתונים
 קואורדינטות:  53°07′00″N 20°23′00″E﻿ / ﻿53.1166666667°N 20.3833333333°E﻿ / 53.1166666667; 20.3833333333
 
גטו מלאווה היה גטו שהוקם בעיר מלאווה שבפולין בתקופת השואה. הגטו נועד לרכז את האוכלוסייה היהודית המקומית לפני גירושה להשמדה. הגטו היה פעל בין השנים 1940 ל-1942, ובמהלכו סבלו תושביו מתנאי מחיה קשים, עבודות כפייה ורדיפות מצד הכובש הנאצי. גטו מלאווה היה חלק ממדיניות הנאצים לריכוז והשמדת האוכלוסייה היהודית בפולין. הגטו נסגר בנובמבר–דצמבר 1942.
רקע והקמת הקהילה היהודית

בעיר מלאווה התגוררו כ-5,800 יהודים, שהיוו כרבע מכלל אוכלוסייתה. הקהילה היהודית ניהלה מוסדות חינוך ותרבות מגוונים, בהם גימנסיה דו-לשונית, ישיבה, תלמוד תורה ותנועות נוער ציוניות ודתיות. היהודים עסקו במסחר, מלאכה ורוכלות, והפעילו טחנות קמח ומנסרה.
הכיבוש הגרמני וגזרות ראשונות

ב-3 בספטמבר 1939 נכבשה מלאווה על ידי גרמניה הנאצית. כבר עם הכיבוש החלו רדיפות נגד היהודים, שכללו עינויים, השפלות ועבודות כפייה. היהודים חויבו לשאת סימני זיהוי: תחילה מספר אישי, לאחר מכן טלאי צהוב, ולבסוף מגן דוד עם הכיתוב "יהודי".
הקמת היודנרט והחמרת תנאי המחיה

בנובמבר 1939 גורשו למלאווה מאות יהודים נוספים, והגרמנים הורו לרב יצחק משה סגלוביץ להקים יודנרט בראשות אליעזר פרלמוטר. לידו פעל שירות סדר יהודי בפיקוד מנשה מנחם דוידזון. היודנרט נדרש לארגן את עבודות הכפייה ולגבות מיסים כבדים מהקהילה.
הקמת הגטו

ב-6 בדצמבר 1940 גורשו כ-3,000 יהודים מהעיר למחנה דז'יאלדובו ומשם לגנרלגוברנמן. ליהודים שנותרו בעיר, כ-2,450 במספר, הוקם גטו מוקף חומה וגדר תיל. במאי 1941 נסגר הגטו סופית, ובסוף אותה שנה הובאו אליו עוד כ-1,000 יהודים מהסביבה, ומספר תושביו עלה לכ-5,000. התנאים בגטו היו קשים, ומגפות, בהן טיפוס, התפשטו במהירות.
עבודות כפייה והחמרת הגזרות

יהודי הגטו הועסקו בעבודות כפייה, כולל הריסת מבנים, ריצוף רחובות וניקיון בתי גרמנים ופולנים. חלקם הועברו למחנות עבודה בכפרים סמוכים. ניסיונות הברחת מזון מבחוץ הסתיימו בענישה אכזרית. בינואר 1942 נעצר ונרצח אליעזר פרלמוטר, יושב ראש היודנראט, יחד עם עשרות יהודים נוספים.
גירוש והשמדת הגטו

בין 10 ל-17 בנובמבר 1942 החל גירוש תושבי הגטו להשמדה. בתחילה נשלחו חולים וקשישים לטרבלינקה, ולאחר מכן גורשו רבים לאושוויץ. ב-18 בנובמבר הובאו לגטו כ-5,000 יהודים ממקוב מזובייצקי, וב-24 בנובמבר מעל 1,000 נוספים מגטו שצ'גובו. עד 10 בדצמבר 1942 חוסל הגטו, ויושביו נשלחו לאושוויץ.
גרשון תנחום ממינסק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1802 ה'תקס"ב 
 פטירה:  14 בפברואר 1881 (בגיל 79 בערך) ט"ו באדר א' ה'תרמ"א 
 מקום פעילות:  מינסק
 תקופת הפעילות:  ? – 14 בפברואר 1881 
 השתייכות:  ליטאי
 תחומי עיסוק:  ראש ישיבה, רב ופוסק הלכה
 
רבי גרשון תנחום ממינסק (ראשי תיבות: הרג"ת; ה'תקס"ב, 1802 - ט"ו באדר א' ה'תרמ"א, 14 בפברואר 1881) היה ראש ישיבה, רב ופוסק הלכה ליטאי. בסוף ימיו היה הסמכות ההלכתית העליונה במינסק.
ביוגרפיה

נולד לרב אליהו בנימין, בן בנו של ר"י בן רבי שמואל שמלקא מאוסטרהא, בנו של מהר"ם ז"ק אב"ד ור"מ לבוב. למד אצל רבי הירשל מסלנט ורבי אלי'נקה רגולר.
כיהן כראש הישיבה בקלויז בלומקה'ס במינסק, ישיבה שהוקדשה בידי אשה בשם בלומקה (בלומה) שעלתה לעת זקנה לארץ ישראל. ישיבה זו הייתה המפורסמת ביותר באזור מינסק, ונחשבה כמכינה לקראת לימודים גבוהים בישיבת וולוז'ין. מתלמידיו היו: הרב שלמה אלישיב (הלש"ם); רבי אברהם, ראש הישיבה בקלויז בלומקה'ס במינסק; הרב חיים שלום שחור, רב בקהילות שונות בפרוסיה ובארצות הברית; הרב אליהו סטאמלער, מו"צ בפרבר נובוגרוד בווילנה והרב אברהם יעקב גרשון לסר, רב בכמה עיירות בליטא ואחר כך בשיקגו, ונשיא אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 עשה תקופה בגרמניה בשל מחלה, ואת מקומו במסירת שיעורים בישיבה מילא יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, אז בחור בישיבת וולוז'ין, שנישואיו הראשונים התקיימו בזמן שכיהן כממלא מקום ראש הישיבה במינסק. רבי גרשון תנחום היה מעורב בפעילות ציבורית ושותף בשנות ה-50 של המאה ה-19 לפעילות הרבנית בנושא גזירת הראזריאדים וגזירת הגדלת מכסות הגיוס לצבא הצאר, לצד אחרים מגדולי רבני האימפריה הרוסית, כמו: רבי ישראל מסלנט, רבי אליהו לוינזון מקרטינגה (ר' אלי' קרטינגר), רבי יעקב באריט, רבי יוסף פיימר והאדמו"ר הצמח צדק מלובביץ'. בשל בריאותו הלקויה נאלץ במשך השנים לשוב מספר פעמים למרחצאות מרפא במערב אירופה ויצר בשהותו שם קשרים עם אישים מרכזיים ביהדות מערב אירופה כמו האחים הירש מהלברשטט, עקיבא וצבי הירש להרן מאמסטרדם, ושמעון זאב בן קלמן קרל רוטשילד "הברון הצדיק מפרנקפורט" (חמיו של הנדיב הידוע). הם סייעו לו בהמשך בהדפסת ספריו ועירבו אותו בפעילות ציבורית בנושאי שמרנות יהודית.
בעת פולמוס אתרוגי קורפו פרסם חוות דעת הלכתית ב"הלבנון" להיתר אתרוגי קורפו, בתוספת עדות לפיה רבי עקיבא איגר ורבי יעקב ברוכין מקרלין נהגו לברך בקביעות על אתרוגים אלו. הוא עמד לצד רבני מנטובה המחמירים בעת פולמוס יום טוב שני של גלויות שהתעורר באיטליה.
מאז פטירתו של רבי דוד טביל, לא מונה רב במשרה רשמית למינסק, שקהילתה מלאה בתלמידי חכמים מופלגים. רק לאחר פטירתו בט"ו באדר א' ה'תרמ"א ופטירתם של תלמידי חכמים נוספים, הוחלט למנות רב רשמי לעיר, לאחר דחיות חוזרות ונשנות של המשרה בידי הרב דוד פרידמן, נבחר לתפקיד הרב ירוחם יהודה ליב פרלמן.
חתניו היו: הגביר בצלאל טְרֶפֶל, והרב אברהם מאיר אפשטיין, מחבר "מנחה בלולה".
ספרו

ספרו אילנא דחיי נחלק לשלושה חלקים:
חלק א: על הטור והשו"ע או"ח. הלברשטאט: ירוחם פישל, תר"ך
חלק ב: שו"ת על הלכות חמץ ומצה ועל הלכות לולב. ווילנא: ש"י פין וא.צ. ראזענקאנץ. תרכ"ה 1864
חלק ג: שו"ת על כבוד יום טוב ראשון ויום טוב שני של גלויות. ווילנא: אברהם יצחק דווארעץ. תרכ"ה 1865
לקריאה נוספת

משה צינוביץ, מיר: תולדות ישיבת מיר, תל אביב תשמ"א, רבי גרשום תנחום, עמ' 18–20
הערות שוליים

↑  חיים קרלינסקי, הראשון לשושלת בריסק, ירושלים תשס"ד, עמ' 82, נוקב בשם המשפחה פויז'נאק, ומשה צינוביץ נוקב בשם פוזניאק, מאידך הוא נהג לחתום: גרשון תנחום באאמ"ור מוהרא"ב זללה"ה פוזנאן, וייתכן שאין זה שם משפחה. דוד קמנצקי, ישורון, כרך ו, עמ' תשעח, נוקט כשם משפחתו את השם ז"ק, כשם סב אבי סביו, מהר"ם ז"ק, אך אין סימוכין לכך שהכינוי נשאר במשפחה.
↑  חיים קרלינסקי, הראשון לשושלת בריסק, ירושלים תשס"ד, עמ' 82, נוקב בתאריך הלידה: ה'תקע"ב, 1812, אבל בהספד "אלון בכות" (המובא בקישורים חיצוניים) שנדפס שבע שנים בלבד לאחר פטירתו, נאמר שנפטר בן שמונים שנה.
↑  בתקופתו לא כיהן רב במשרה רשמית בקהילת מינסק.
↑  עליו: מאיר וונדר, אלף מרגליות, ירושלים תשנ"ג. פריט 734.
↑  עליו: מאיר וונדר, אלף מרגליות, ירושלים תשנ"ג. פריט 735.
↑  בת אחותו הייתה אשתו הראשונה של הרב חנוך פרידלנד, ראו על כך: שמואל נח גוטליב, פאריטש: הרב ר' חנוך הענדיל פרידלאנד, בספרו אהלי שם, פינסק, תרע"ב, עמ' 148, באתר היברובוקס
↑  אצל ר' אלי'נקה רגולר למדו עמו רבי משה יצחק הלוי רבה של פוניבז', ורבי אברהם שמואל מראסיין ואיישישוק, מחבר "עמודי אש".
↑  על כך ראו: חיים קרלינסקי, הראשון לשושלת בריסק, ירושלים תשס"ד, עמ' 82–83.
↑  חיים ברוורמן, אנשי שם, חלק א, אות א פריט כח, ורשה תרנ"ב, עמ' 28, באתר היברובוקס
↑  בנציון איזנשטט, דור רבניו וסופריו, חלק ה, ניו יורק תרס"ג, עמ' 104, באתר היברובוקס
↑  בנציון איזנשטט, דור רבניו וסופריו, חלק ג, וילנא תרס"א, עמ' 33, באתר היברובוקס.
↑  לפי ספר היובל של אגודת הרבנים, ניו יורק תרפ"ח, עמ' קלז.
↑  מבוא לתשובות רבינו יצחק אלחנן, ירושלים: מכון ירושלים וישיבת רבנו יצחק אלחנן, תש"ע, הערה 92 והמקורות שם.
↑  משה צינוביץ בספרו אישים וקהילות, תל אביב תש"ן, עמ' 477 כותב שש. אנ-סקי פרסם בכתביו מספר סיפורים עממיים אודות פגישותיו עם אנשי מערב אירופה. אחד הסיפורים מופיע אצל מרדכי ליפסון "מדר דר" (ח"ג פריט 2079), ולפיו התארח הרג"ת בביתו של "הברון הצדיק" בשבת והתפלא לראות שהוגשו קערות חרס לשולחן, בהמשך התברר לו שאלו דובשניות גדולות ממדים.
↑  מאיר בניהו, יום טוב שני שלגלויות: הפולמוס על קיומו או ביטולו שליום, ירושלים: יד הרב נסים, תשמ"ז. עמ' נג.
↑  בנציון איזנשטט, רבני מינסק וחכמיה, עמ' 34.
↑  עליו ראו: בן-ציון אייזנשטט, עפשטיין, הרב אברהם מאיר הלוי, דור רבניו וסופריו, תרנ"ה-תרס"ה, חלק ו, עמוד 54, באתר היברובוקס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309144705171  VIAF: 298111756   WorldCat (עם VIAF): 298111756
מקורות היהדות

לפי התפישה המחקרית המקובלת, מקורות היהדות החלו להתפתח בעידן הברונזה בקרב דתות שמיות עתיקות (אנ'), ובמיוחד מהדת הכנענית הפולתאיסטית. לאחר מכן הדת היהודית המוקדמת חיה בצמוד לדת בבל (אנ') ושלבה לתוכה אלמנטים מהדת הבבלית לפולחן יהוה, כפי שחלק מספרי התנ"ך מראים.
במהלך עידן הברזל המוקדם, הדת היהודית החלה להפוך למופרדת יותר ויותר מהדת הכנענית. היא החלה להתאפיין בסגידה לאל-אחד, תוך הכרה בקיומם של אלים אחרים. תקופה זו ידועה בשם מונולטריזם. לאחרה החלה תקופת ההכרה באלי כנענן האחרים, תוך דיכויים; שלב זה התמזג עם השלב המונותאיסטי המאוחר יותר, שדחה הכרה באלים אחרים, בין אם מקורם מכנען או חלקים אחרים בעולם.
בתקופת גלות בבל, במהלך המאה ה-5 וה-6 לפני הספירה (סוף תקופת הברזל ה-1), החלו חוגי היהודים הגולים בממלכת בבל לזקק תפישות מוקדמות יותר של המונותאיזם סביב פולחן יהוה, העם הנבחר והברית עם אלוהים. תאולוגיה זו של מונותאיזם תוך אמונה בברית קדושה עם בורא העולם נהייתה לאחר-מכן לדת המדינה של ממלכת יהודה.
מהמאה ה-7 לפני הספירה עד לתחילת הספירה הנוצרית, הדת הקדומה של שבטי ישראל התפתחה למספר זרמים תאולוגים נפרדים, ביניהם יהדות בית-המקדש השני (אנ') שרכזה את כוחה של הכהונה, ולאחר קריסתה הפכה ליהדות הרבנית. תאולוגיית קץ הימים של יהדות בית-המקדש השני מראה קרבה לתאולוגית קץ הימים הזרטוסטריאנית. הטקסט של התנ"ך נכתב בתקופה זו, והורכב מהסינתזה של טקסטים דתיים מגוונים בתהליך של סינתזה דתית. מעבר לזרם זה, בתקופה זו היה נפוץ זרם היהדות ההלניסטית בגלות, וכן הדת השומרונית, שהיוותה את הזרם הגדול ביותר ביהדות ארץ-ישראל עד לטיהורים האתניים שבצעה בהם ביזנטיון.
במהלך שלהי העת העתיקה החלה להתפתח היהדות הרבנית. בין המאה ה-3 ל-6 לספירת הנוצרים החלו להיכתב הגרסאות הנוכחיות של התנ"ך והתלמוד. העותקים העתיקים ביותר מנוסח זה, המכונה נוסח המסורה מגיעים מתחילת המאה ה-11, בדמות כתר ארם צובא וכתב יד לנינגרד. בעקבות הרדיפות הנוצריות בימי-הביניים, שריפות הספרים והטיהורים הדתיים של יהודים מערים רבות, העותקים הראשונים של התלמוד וספרות חז"ל שבידנו מתוערכים לאמצע המאה ה-14.
הסגידה ליהוה בעידן הברזל

ליהדות הנוכחית שלושה אלמנטים מרכזיים שמאפיינים אותה: לימוד וקריאת התורה, הזדהות עם רעיון בחירת עם ישראל, ועמידה במצוות שמופיעות בתורה. כל אלו מקורם בעידן הברזל המאוחר בממלכת יהודה וביהדות בית-שני.
החל מהשליש האחרון של המאה ה-10 לפנה"ס, נכחו בכנען שתי ממלכות שסגדו ליהוה: ממלכת ישראל וממלכת יהודה. מאחר שאפיונן המשותף של דתות אלו הוא הסגידה ליהוה כאל המרכזי בפנתאיון של אלי-כנען, דתן המשותפת מכונה במחקר יהויזם (אנ'). תופעה זו של מונולטריזם לא אפיינה אך ורק את ישראל ויהודה; כמוש היה אלה של מואב, מולך אלה של עמון וקוס אלה של אדום. כל דת זיהתה אלה אם אחרת, שגם לה התבצעה סגידה, בין אם זו האשרה (אלה), או השכינה, אשתו של יהוה בדת של ממלכת ישראל ויהודה. ביחד, התפישה הייתה כי האל הלאומי ואשתו שולטים על שאר פנתיאון האלים הכנעני, תפישה שככל הנראה הייתה משותפת לכל הממלכות הכנעניות באותה תקופה.
במאה ה-8 לפנה"ס הן ממלכת יהודה והן ממלכת ישראל נהיו למדינות-חסות של אשור. אולם, ב-722 לפני ספירת הנוצרים ממלכת ישראל מרדה באשור, והפליטים ממנה ברחו לממלכת יהודה. פליטים אלו הביאו עמם את התפישות המפותחות יותר של המונותאיזם לממלכת יהודה, בה הם אומצו בחום בידי מעמד בעלי-הקרקעות והכהונה. מעמד זה המליך את יאשיהו בעודו בן -8 במטרה לרכז את כוחו ואת הסגידה ליהוה. הוא עמד בראש זרם חברתי שקרא לביסוס דת מונותאיסטית סביב פולחן יהוה הקדמון וכן עצמאות פוליטית מאימפריית אשור. בעקבות הצלחת הכתרתו של יאשיהו למלכות, החלה רפורמה רחבה של הדת היהדות, והכרזה על ברית בין יהודה ליהוה שתחליף את הברית בין יהודה לאשור.
בזמן שתהליך פוליטי-דתי-כלכלי זה התרחש, האל יהוה כבר החל לספוג את המאפיינים של שאר אלי הפנתיאון הכנעני. תהליך זה היה חלק חשוב מההתפתחות של אחד המאפיינים המרכזים בזרמים המרכזיים של הדת היהודית הנוכחית, המונותאיזם הבלתי-מתפשר שלה. למרות זאת, העמים העתיקים של כנען בתקופה זו לא עסקו בדתות כתובות וסגידה לאלים מרכזיים, אלא סגדו במסגדים מקומיים לאלים מקומיים בפולחנים חקלאיים ועונתיים. על-כן, נהוג לקבל כי גם בתקופה זו התפישה הנפוצה של יהוה הייתה בדמות גשמית, של אל שמיים זועף שמגיע מהמדבר, קולו הוא הברקים והרעמים, אל מלחמה שבזכותו בני-ישראל יצאו ממצרים (מקום הסגידה המקומי המקורי של יהוה) וכבשו את כנען.
לנוכח המעבר למונולטריזם שאפיין את תקופה זו, לפחות בקרב השלטון ומעגלי הסגידה של ערי בית-המקדש, יהוה נהיה יותר ויותר לאל העליון, שביחד עם האשרה שולט בשאר אלי-כנען, ואף מביסם ומגרש אותם מהארץ.
מחקרו של יונתן אדלר

בשנת 2022 פרסם פרופ' יונתן אדלר מאוניברסיטת אריאל מחקר מקיף על מקורות היהדות, ובו ניסה להתחקות אחר העדויות הקדומות ביותר לשמירת נרחבת של חוקי התורה בקרב יהודים (יהודים במובן של יהודאים: הקבוצה האתנית שמוצאה בממלכת יהודה). המחקר נותן סקירה מקיפה של ממצאים היסטוריים וארכאולוגים שיעידו על כך. נבדקו עדויות לשמירת כשרות, כגון ניתוח מאגרי עצמות בעלי חיים ביישובים יהודיים, ואפילו בדיחות שנפוצו בקרב עמי הסביבה לגבי מנהגי הכשרות היהודיים. נחקרו שרידים לתפילין ומזוזות; אזכורים לשמירת שבת; מצוות החגים כגון ארבעת המינים בסוכות והימנעות מחמץ בפסח; שמירת דיני טומאה וטהרה כגון מקוואות וכלי אבן; הימנעות מעשיית פסלים והטבעת דמויות במטבעות ועוד.
מסקנות מחקרו של אדלר הן כי אין בידינו שום תיעוד לשמירה נרחבת על חוקי היהדות בקרב יהודים לפני המאה השנייה לפנה"ס. התברר דווקא להפך: גם בקרב יהודי בבל ומצרים, וגם ביהודה, קיימות ראיות חיוביות כי לא הייתה התחשבות באיסורים לפני כן. יהודים קראו לעצמם בשמות אליליים, נשבעו בשמות אלים פגניים ואף הקימו מקדש באי יב בניגוד לאיסור המפורש בספר דברים. ביהודה, נמצאו מטבעות של יוחנן הכהן הגדול עוד מהמאה הרביעית לפנה"ס, ובהם דמות האלה אתנה. במצבורי אשפה מאותה תקופה מירושלים ניתן למצוא עצמות שפמנונים וכרישים שאסורים לאכילה על פי חוקי התורה, וכאלף ידיות של אמפורות יין רודיות עם שמות כוהני רודוס נתגלו בעיר, למרות האיסור על שתיית יין שנוסך לעבודה זרה.
הערות שוליים

↑  חגי דגן, המיתולוגיה היהודית, פרק א', 2003
↑  The Origins of Judaism: An Archaeological-Historical Reappraisal. by Yonatan Adler, Yale University Press 2022
שבר חרס שנמצא בכונתילת עג'רוד שמתאר את האמונות הדתיות של בני-ישראל בעידן הברזל, ואת הסגידה לאשרה וליהוה
אל (אל כנעני)

| --- | --- |

אל מתואר כדמות אדם זקן בין שני אריות, על אחורי ידית של סכין שנמצאה בגבל ארקה שבמצרים, מ-3300–3200 לפני הספירה
 תפקיד:  ראש האלים, אל הזמן
 כינוי:  אב אדם, מלכ יכננה, בני בנות, אב שנם, לטפן אל בעל הלב 
 תרבות:  מיתולוגיה פיניקית, מיתולוגיה כנענית, דת אוגריתית 
 אלים מקבילים:  קרונוס (יוון) אנו (שומרי)
 בן או בת זוג:  אשרה
 צאצאים:  בעל (בן) עשתרת (בת) ענת (בת) ים (בן) מות (בן) שחר (בן) שלם (בן)
 
"אל" בכתב פיניקי/עברי עתיק
אֵל (באוגריתית: 𐎛𐎍 – אִל, נהגה לעיתים אִלֻ) הוא ראש האלים בפנתאון במיתולוגיה הכנענית. הוא ידוע בעיקר מאפוס השירה שנמצא באוגרית. נקרא גם שור־אל (באוגריתית: 𐎘𐎗𐎟𐎛𐎍) - סמל הכוח והפריון, וקדוש (במובן של נשגב ונעלה).