stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעבורת 2.01
הערות שוליים

↑  http://www.k26.com/buran/Future/2.01/space_buran_2_01.html
↑  http://www.k26.com/buran/Future/2.01/space_buran_2_01.html
↑  Экипажи Бурана, www.buran.ru
↑  Where Do Shuttles Go?, English Russia, ‏2008-07-30 (באנגלית אמריקאית)
↑  Google Maps, Google Maps (באנגלית)
↑  "Буран" остался без крыльев и хвоста, vesti.ru (ברוסית)
↑  https://ssl.panoramio.com/photo/38956919
↑  Buran-Energia Buran OK-2.01 (באנגלית)
↑  Russian Space Agency NPO Molniya Buran photo by Alexey Mityaev, www.airplane-pictures.net
| ברית המועצות תוכנית החלל הסובייטית והרוסית רוסיה |
| --- | --- | --- |
| תוכניות לא מאוישות | תוכנית ספוטניק • תוכנית לונה • תוכנית ונרה • תוכנית לונוחוד • תוכנית מארס • תוכנית זונד • תוכנית וגה |  |
| תוכניות מאוישות | תוכנית ווסטוק • תוכנית ווסחוד • תוכנית סויוז • תוכנית סאליוט • אינטרקוסמוס • פדרציה • מאדים 500 • תוכנית חקר הירח הרוסית • תחנת השירות המסלולית הרוסית |  |
| משימות בולטות | ספוטניק 1 • ספוטניק 2 • לונה 2 • ווסטוק 1 • סויוז 1 • סויוז 11 • ונרה 11 • אפולו-סויוז |  |
| חלליות, מעבורות ומשגרים | ווסטוק • ווסחוד • סויוז • מעבורת החלל בוראן • מעבורת החלל פטיצ'קה • מעבורת 2.02 • מעבורת 2.03 • תחנת החלל מיר • פרוגרס • קליפר • תוכנית מיר ומעבורות החלל • מיר-2 • תחנת החלל הבין-לאומית (המקטע הרוסי) • LK • משגר ווסטוק • משגר ווסחוד • משגר סויוז • משגר מולניה • פרוטון • זניט • N-1 • אנגרה • תחנת החלל המסלולית הלאומית |  |
| קוסמונאוטים ומתכננים | יורי גגארין • גרמן טיטוב • ולנטינה טרשקובה • אלכסיי ליאונוב • לייקה • (קוסמונאוטים נוספים) • סרגיי קורוליוב • ולנטין גלושקו • ולדימיר צ'לומי • קרים קרימוב • קונסטנטין ציולקובסקי |  |
| קוסמודרומים | קוסמודרום בייקונור • קוסמודרום פלסצק • קוסמודרום ווסטוצ'ני • קוסמודרום סבובודני • קפוסטין יאר |  |
| השר לבניית מכונות כלליות וראשי רוסקוסמוס | סרגיי אפאנסייב • יורי קופטב • אנאטולי פרמינוב • ולדימיר פופובקין • אולג אוסטפנקו • איגור קומארוב • דמיטרי רוגוזין • יורי בוריסוב |  |
| חברות ותאגידי חלל פרטיים | תאגיד החלל הרוסי אנרגיה • מחקר מדעי לבניית מכונות •  אנרגומאש • מערכות המידע הלווייניות רשטניוב |  |
מצמן את מרוץ

| --- | --- |

סניף מצמן את מרוץ בתל אביב, 2018
סניף מצמן את מרוץ בתל אביב, 2018
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  אייל ברהמס, זיו גולדשמיט
 תקופת הפעילות:  1991–הווה (כ־33 שנים)
 משרד ראשי:  נתניה
 מוצרים עיקריים:  אופניים   אביזרים נלווים לרכיבה
 הכנסות:  כ-90 מיליון ש"ח (נכון ל-2015)
 עובדים:  כ-30
  
 https://www.matzman-merutz.co.il
מצמן את מרוץ היא יבואנית, רשת קמעונאית ומפיצת אופניים ואביזרים נלווים. לחברה 19 סניפים בישראל.
היסטוריה

יסודות הרשת הם בחנות מצמן לאופניים שנוסדה בשנת 1939 בתל אביב והייתה גם יבואנית אופניים, הראשונה שייבאה לארץ ישראל אופניים מקצועיות, אופני המותג RALEIGH. החברה נוהלה על ידי משפחת מצמן עד לשנת 1996. לאחר שהחברה נקלעה לקשיים כספיים, מכרה המשפחה את העסק לאייל ברהמס שהיה ספק של החברה, וחברת מצמן נותרה חייבת לו כספים. ב-1997 שינה ברהמס את שם החברה ל"מצמן סחר".
בשנת 2001 התמזגה חברה מצמן סחר שעסקה באופניים ממותגים ויקרים, עם חברת מרוץ שעיסוקה היה באופניים לא ממותגים וזולים יותר.
בשנת 2002 מיזגה החברה לתוכה את יבואנית מותגי האופניים "מוטופאן", ובשנת 2005 רכשה החברה ומיזגה לתוכה את חברת "ציר מרכזי" שעסקה בתחום אופני היוקרה.
בשנת 2008 קנה בית ההשקעות DBSI, בעל השליטה בחברת טלדור, שליש מהחברה.
כיום (2017) מפעילה הרשת 19 סניפים, אשר שניים מהם פועלים במתכונת "מצמן בעיר". כל הסניפים למעט שניים פועלים בזכיינות. החברה היא יבואנית בלעדית של מותגי אופניים וציוד נלווה, ומשווקת את מוצריה לעשרות נקודות מכירה ברחבי הארץ. החברה היא נותנת החסות לאיגוד התריאטלון ולטריאתלט רון דרמון
הערות שוליים

↑  מיזוג על גלגלים: מצמן את מרוץ עם ציר מרכזי, באתר ynet, 29 באוגוסט 2005
↑  חברות האופניים מצמן ומרוץ התמזגו; יחזיקו יחד 30% מהשוק, באתר TheMarker‏, 4 ביולי 2001
↑  חברת האופניים מצמן את מרוץ ממזגת לתוכה את פעילות מוטואופן, באתר TheMarker‏, 4 בנובמבר 2002
↑  אילנית חיות, ‏בעלי השליטה בטלדור רכשו 33% מחברת האופניים מצמן את מרוץ, באתר גלובס, 26 במרץ 2008
↑  רון מייזליש, מצמן את מרוץ תתן חסות לאיגוד הטריאתלון, באתר allmarketing‏, 15 במרץ 2017
מיקרואלקטרוניקה

מיקרואלקטרוניקה היא תחום באלקטרוניקה, העוסק בתכנון ובייצור מעגלים אלקטרוניים זעירים. מעגלים אלקטרוניים הם מעגלים חשמליים העובדים בזרמים ומתחים נמוכים ונקראים גם מעגלי זרם חלש.
היסטוריה

תחילתו של תחום המיקרואלקטרוניקה בהמצאת הטרנזיסטור, שהחליף את שפופרות הריק ששימשו עד אז בתעשיית האלקטרוניקה. הטרנזיסטור התבסס על שימוש בחומרים הנקראים מוליכים למחצה, בעלי תכונות הולכה הנעות בין חומרים מוליכים לבין חומרים מבודדים.
ניתן לקבוע תכונות אלו בזמן תהליך הייצור ולשלוט עליהן (עד למידה מסוימת) בזמן הפעלת המעגל.
מידותיו המזעריות של הטרנזיסטור איפשרו הקטנה משמעותית בגודלם הפיזי של מעגלים חשמליים שהיו בשימוש אז. כמו כן, התפתחו שיטות הייצור של הטרנזיסטור לכדי שיטות של ייצור המוני (mass production) בעלות נמוכה. כתוצאה מכך, הפך הטרנזיסטור לרכיב זול ונפוץ מאוד, מה שאפשר תכנון וייצור של מעגלים אלקטרוניים מורכבים ומסובכים יותר ויותר, המתבססים על מספר גדל והולך של טרנזיסטורים. כיום המיקרואלקטרוניקה היא בפועל ננואלקטרוניקה בה מיוצרים רכיבים בקנה מידה ננומטרי הכוללים ננו-מעגלים.
פריצת הדרך הבאה בתור, הייתה התפתחות תהליכי הייצור לכדי תהליכים המאפשרים לחבר מספר טרנזיסטורים ביחד עם רכיבים נוספים, כגון דיודות, קבלים ונגדים, למעגל אלקטרוני מזערי על גבי פרוסת סיליקון. מעגלים אלה נקראו מעגלים משולבים (Integrated Circuits או בקיצור IC).
המעגלים המשולבים הראשונים היו מעגלים פשוטים יחסית, שמנו עשרות עד מאות אחדות של טרנזיסטורים. מעגלים אלה נקראים כיום Small Scale Integrated Circuits או בקיצור SSI. עם התפתחות תעשיית המיקרואלקטרוניקה הלך וקטן גודלם הפיסי של הטרנזיסטורים, בעוד שהמעגלים המיוצרים בשיטה זו (הנקראים גם רכיבים) הלכו והתרחבו, וכללו מספר גדל והולך של טרנזיסטורים. כיום, רכיב מיקרואלקטרוניקה יחיד, כדוגמת מעבד, יכול להכיל מאות מיליוני טרנזיסטורים. רכיב כזה נקרא Very Large Scale Integrated Circuit או בקיצור VLSI.
התפתחות כלי תכנון ממוחשבים (Computer Aided Design או בקיצור CAD), מאפשרת בתחילת המאה ה-21 שילוב של מספר מעבדים (CPUs) והתקני מולטימדיה (לדוגמה, כרטיס קול וכרטיס מסך) או התקנים אחרים על אותו רכיב VLSI.
בתחילת המאה ה-21, מדברים החוקרים על חומרים פלסטיים שישמשו כמוליך למחצה, אשר בתהליכי הדפסה יעוצבו להתקנים חשמליים או התקנים פולטי-אור. אלה, מן הסתם, לא יחליפו את הסיליקון בזמן הקרוב אלא יוסיפו תכונות וישומים נוספים כמו מסכים גמישים.
היסטוריה > בישראל

ההיסטוריה של מיקרואלקטרוניקה קשורה במרכז ההדרכה והמחקר אשר הוקם בשנת 1979 בטכניון על ידי פרופסור יצחק קדרון ופרופסור אדיר בר-לב.
תהליך הייצור

תהליכי ייצור של רכיבי מוליכים למחצה מתבסס על מגוון רחב של תהליכי ננוליתוגרפיה כימיים ואחרים, ביניהם פוטוליתוגרפיה, השתלת יונים (אנ') ואיכול כימי (אנ') המקנים לחומר תכונות שונות באזורים שונים שלו.
רוב הייצור הסדרתי כיום מתבסס על שימוש בפרוסות של סיליקון גבישי (wafers) אשר מיוצרות ממוט של סיליקון חד-גבישי. בתום תהליך הייצור של רכיבי מיקרו-אלקטרוניקה, מכילה כל פרוסה כזו מאות או אף אלפי רכיבים זהים, שצורתם בדרך כלל מרובעת. רכיבים אלה מופרדים בתום התהליך על ידי חיתוך הפרוסה לאורך ולרוחב. כל מרובע כזה, המכיל רכיב אחד, נקרא פיסת סיליקון (באנגלית "die").
הרכיבים שהופרדו מהפרוסה עוברים תהליך שנקרא זיווד, שבסופו כל רכיב ארוז בתוך אריזה מחומר פלסטי או קרמי, שממנו נשלחים מוליכים לצורך חיבור הרכיב לתוך המעגל האלקטרוני. הרכיב הארוז נקרא שבב ("Chip") והוא משמש להרכבת מעגלים מודפסים.
שימושים

חלק נרחב מהטכנולוגיה הסובבת אותנו כיום מתבססת על המיקרואלקטרוניקה:
המחשבים בנויים ברובם מרכיבים מיקרואלקטרוניים, גם החלקים המכניים, כגון דיסק קשיח, או האופטיים, כגון המסך, נשלטים על ידי רכיבים מיקרואלקטרוניים.
בקרים רבים העוזרים לנו בחיי היומיום, הנמצאים במכונת כביסה וכלי רכב בנויים רובם ככולם כהתקנים מיקרואלקטרוניים.
כל עולם הבידור הדיגיטלי, נגני MP3, טלפונים סלולריים, DVD, מצלמות דיגיטליות ורבים אחרים בנויים מהתקנים מיקרואלקטרוניים.
מעבר לשימושים אלה של המיקרואלקטרוניקה, משמשת הטכנולוגיה גם למימוש רכיבים המשלבים אלקטרוניקה עם תחומים שונים אחרים. כיום ניתן למצוא יישומים מחקריים ומסחריים בהם, על גבי הפרוסות, מומשו:
רכיבים אלקטרו-אופטיים, לצורכי שידור וקליטה בתקשורת אופטית על קווי הסיבים האופטיים המאפשרים מהירויות תקשורת אדירות אך גם עבור דברים פשוטים יותר כמו שלט רחוק.
רכיבים מיקרו-מכניים - רכיבים מכניים זעירים כמו מערך מקבילי של מראות זעירות מתכווננות שמשמש למקרני וידאו, חיישנים שונים הממוקמים במדפסות הזרקת דיו, גלגלי כלי רכב (בהם הם מודדים לחץ אוויר) ובמכשירים למדידת לחץ דם.
רכיבים ביולוגיים (למשל לזיהוי DNA או אחוז חמצן בדם).
הערות שוליים

↑  יצחק קידרון והקמתו של המרכז למיקרו-אלקטרוניקה, הידען, יוני 2011
↑  פרופ' אדיר בר-לב, הפקולטה להנדסת חשמל בטכניון
| חשמל |
| --- | --- | --- |
| מושגי יסוד | מטען • שדה חשמלי • אנרגיה פוטנציאלית חשמלית • פוטנציאל • מתח • כא"מ • זרם • התנגדות ומוליכות • עכבה • הספק •  השראות • זרם ישר • זרם חילופין • מעגל חשמלי • תהודה • עכבה אופיינית |  |
| רכיבים בסיסים | מקור מתח • מקור זרם • נגד • קבל • משרן • ממריסטור • שנאי • מפסק • מבדד |  |
| מכשירי מדידה | מד מתח • מד זרם • מד התנגדות • אלקטרוסקופ • גלוונומטר • מד קיבול • מד השראות • רב מודד • אוסצילוסקופ • מחולל אותות |  |
| אלקטרוניקה | מוליך למחצה • דיודה • טרנזיסטור • מיתוג • שפופרת ריק • טריודה • דיודה פולטת אור (לד) • מגבר שרת • מסנן תדרים • מעגל משולב • מעגל מודפס • VLSI  • מיקרואלקטרוניקה |  |
| זרם חזק | גנרטור חשמלי • מנוע חשמלי • תחנת כוח • מתקן חשמל דירתי • מערכת חלוקה • רשת חשמל • מערכת תלת-פאזית |  |
| בטיחות בחשמל | התחשמלות • לוח חשמל • קצר חשמלי • נתיך • הארקה • ממסר פחת • מפסק אוטומטי • צבע חוטי החשמל |  |
| חוקים פיזיקליים | חוק קולון • חוק גאוס • חוק אוהם • חוקי קירכהוף • חוק שימור המטען החשמלי • חוק פאראדיי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531509105171  BnF: cb11940133x (data)  GND: 4039207-7  LCCN: sh85084822  NDL: 00567394  NKC: ph122849
מרדכי מלכא

ערך זה עוסק ברב העיר אלעד. אם התכוונתם למייסד התזמורת האנדלוסית הישראלית, ראו .
הרב מרדכי מלכא (נכתב גם מלכה, נולד בכ"ג בטבת תשי"ג, ינואר 1953) הוא רבה הראשי הספרדי של אלעד. משמש גם כממלא מקום הרב הראשי של הרצליה. ונשיא מוסדות תורה.
ביוגרפיה

נולד במרוקו ללאה ולרב יהודה מלכא. בשנת תשט"ז עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בנתיבות.
למד כשלוש שנים בישיבת תומכי תמימים בלוד, וכן בישיבה קטנה נווה ארץ ובישיבת קול תורה אצל הרב שלמה זלמן אוירבך. בסוף שיעור א' עבר ללמוד בישיבת שארית יוסף בבאר יעקב, בהזמנת ראש הישיבה הרב נסים טולדנו, שהיה מכין עמו את השיעור לתלמידים. עוד לפני שנישא שימש כמשיב בישיבת נווה ארץ במשך שש שנים והוסמך על ידי בד"צ העדה החרדית בירושלים כשוחט ובודק.
כשנתיים לאחר נישואיו, החל ללמד בישיבת אור גאון בראשות הרבנים פחימא ואלקריף.
בהמשך למד בכולל חזון־איש, שם הוציא לאור את ספרו הראשון "אמרי מרדכי" על צורת אותיות סת"ם והלכותיהם. בהמשך עבר לכהן כראש כולל "כתר תורה" של הרב אלעזר אלבז, רבה של גבעת שמואל, במשך כ-12 שנים, כשבד בבד הוא עשה שימש בבית ההוראה של הרב שמואל הלוי ואזנר והרב נסים קרליץ.
בשנת תשנ"ז, 1997 התמנה לרב העיר אלעד, בתמיכת הרב עובדיה יוסף ומפלגת ש"ס. עם כניסתו לרבנות הקים הרב מלכא שורה של מוסדות חינוך, ממעונות ועד ישיבה קטנה והוא נושא גם בעול קיומם. כן עומד בראש כולל 'לקח טוב' ומוסדות 'אור המלך'.
בשנת 2014 הודיע הרב מלכא על התמודדותו לתפקיד הרב הראשי לירושלים. בבחירות שהתקיימו הוא לא זכה לתמיכה של איש מאנשי הגוף הבוחר.
הרב מלכא מגיש טור שבועי בפרשת השבוע באתר בחדרי חרדים.
לאחר פטירתו של רב העיר הרצליה הרב יצחק יחיאל יעקבוביץ בשנת ה'תשע"ט (2019), הוסמך הרב מלכא, למלא את מקומו באופן זמני על ידי מועצת הרבנות הראשית עד לבחירת רב חדש.
בסיוון תש"ף הגישה מזכירות הרבנות הראשית לישראל בקשה להאריך את כהונתם של רבני העיר אלעד, הרב זלמן גרוסמן והרב מרדכי מלכא, עקב הגעתם לגיל 70. משפחת הרב מלכא טוענים שלמרות שבתעודת הזהות שלו מופיע שבשנה זו הוא מגיע לגיל 70, זה לא נכון מכיוון שעלה לישראל ממרוקו בזמן שלא הנפיקו תעודות זהות וזה לא משקף את גילו האמיתי.
מספריו

דרכי המלך הלכות ראש השנה ויום הכיפורים
דרכי המלך הלכות בין המצרים ותשעה באב
דרך המלך הלכות שבת, 3 כרכים
דרך המלך הלכות נידה
בן איש חי על הלכות חנוכה ופורים
בן איש חי על חג השבועות ויום טוב
בן איש חי על חג הפסח
הערות שוליים

↑  הכתיב "מלכה" מופיע בשערי חלק מספריו, כגון ספרי "דרך המלך", אך לא בכולם.
↑  עיתון כפר חב"ד מס' 1822
↑  ישי כהן, ‏פרסום ראשון: הרב מרדכי מלכה הגיש מועמדות בירושלים, באתר כיכר השבת, 7.10.2014
↑  אשר אטדגי, שלום רב: מונה מחליף לרב הראשי של הרצליה- הרב מרדכי מלכה רבה הראשי של אלעד, באתר mynet הרצליה, ‏21 בפברואר 2019.
↑  אבי רבינא, ‏למרות גילם: בקשה להארכת כהונת רבני אלעד, באתר כיכר השבת, 22 ביוני 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298448805171  ISNI: 0000 0000 6211 2295  LCCN: no2009088581  VIAF: 90525310   WorldCat (עם VIAF): 90525310
מטפס (אופניים)

סטייבן קראוסווייק ההולנדי, מטפס את האלפ ד'ואז, העלייה הידועה ביותר בענף, במהלך קטע 12 של טור דה פראנס 2018
מרקו פנטאני, שנחשב לאחד המטפסים הקלאסיים הטובים בהיסטוריה, בעליית האלפ דואז', טור דה פראנס 1997
מטפס הוא רוכב אופניים שההתמחות שלו היא רכיבה בשיפוע במהלך טיפוס לגבעות, הרים, או כל סוג אחר של עלייה.
פיזיולוגיה ומאפיינים

מטפסים הם לרוב רוכבים בעלי משקל נמוך יותר משאר סוגי רוכבי האופניים, לדוגמה ספרינטרים. בגלל שבעליות ארוכות ותלולות יהיה לרוכב בעל משקל גוף נמוך יתרון על רוכב בעל משקל גוף גבוה, בשל ההנעה וההרמה של האופניים שלו וההספק משתנה בין רוכב לרוכב.
סוגי מטפסים > קלאסיים

יש כמה וכמה סוגים של מטפסים שיכולתם במרוץ משתנה לפי סוג המסלול וסוג המרוץ. מטפסים קלאסיים כגון נאירו קינטנה, ג'ילברטו סימאוני, כריס פרום, רוברטו הראס, מיקל לנדה ואחרים, הם רוכבים שחוזקת הטיפוס שלהם מתבטאת בעליות ארוכות בשיפוע משמעותי ולאורך זמן (כגון האלפ ד'ואז או הקולה דלה פינסטרה) ופחות במרוצים חד יומיים. לדוגמה, קונטדור וקינטנה הם רוכבים מעוטרים שמחזיקים ברזומה מרשים של עשרות ניצחונות, אך שניהם ניצחו בקריירה שלהם רק במרוץ חד יומי בכיר אחד (קונטדור - מילאנו–טורינו 2013, קינטנה - ג'ירו דל'אמיליה 2012). לרוב מטפסים קלאסיים הם המועמדים הבולטים לניצחון ככלי בגרנד טורס או במרוצי קטעים בכירים כגון קריטריום דו דופינה או הטור דה סוויס בשל הפערים הגדולים שנפתחים בין המתמודדים במרוץ בסופה של עלייה ארוכה ובשל רצף העליות שבא קטע אחר קטע במרוץ, או בתוך הקטע עצמו.
סוגי מטפסים > פנצ'רים

מנגד לכך יש פנצ'רים, שהם רוכבים בעלי יכולות מגוונות יותר שמצליחים להתבטא במגוון רחב יותר של מרוצים, יכולת ההאצה לטווח קצר שלהם גבוהה משל מטפסים קלאסיים והם מצטיינים במסלולים גבעיים, בעל שיפוע נמוך או בעליות קצרות. מרוץ שמתאים במיוחד לפנצ'רים הוא הלה פלש ואלון, מרוץ חד יומי בבלגיה שמסתיים בעליית ה"מור דה אואי" ("החומה של אואי"), עלייה של 1.3 קילומטרים ב-9.3% שיפוע ממוצע, לכן במרוץ מהסוג הזה ידרש מהרוכב יכולת האצה גבוהה בטווח קצר, או המונומנט לייז'–בסטון–לייז', שכולל שורה של טיפוסים קצרים בשיפועים משתנים. דבר שיקשה על מטפסים קלאסיים שבונים את ההאצה והקצב שלהם בעליות ארוכות. עוד עלייה ידועה לפנצ'רים היא הקאוברג שהופיעה במרוץ אמסטל גולד ועליה התקיף פיליפ ז'ילבר בדרך למדליית זהב באליפות העולם 2012. דוגמאות מפורסמות לפנצ'רים הם ז'וליאן אלאפיליפ, פיליפ ז'ילבר, אלחנדרו ולוורדה, פאולו בטיני, וינצ'נצו ניבאלי ואחרים.
במהלך ההיסטוריה, במיוחד במאה ה-20, ההבדלים היו פחות מורגשים ואדי מרקס למשל, גדול הרוכבים אי פעם, נהג לנצח מרוצים מכל הסוגים. במאה ה-21 הגיוון ירד ורוכבים שמוצלחים בהרבה סוגים של מרוצים הפכו נדירים יותר, אך אחד מהם הוא וינצ'נצו ניבאלי לדוגמה, שניצח את טור דה פראנס 2014, ג'ירו ד'איטליה 2013 ו-2016 ווואלטה אספניה 2010 אך גם את המונומנט מילאנו – סן רמו 2018, ואלחנדרו ולוורדה שניצח את וואלטה אספנייה 2009, ארבע פעמים את לייז'–בסטון–לייז' וחמש פעמים את לה פלש ואלון.
סגנון רכיבה

אצל מטפסים נפוצה הרכיבה בעמידה (באנגלית: out of the saddle), שמאפשרת לרוכב להאיץ ולהגביר את הקצב בהתאם. לרוב כשרוכבים "מתקיפים" רוכבים אחרים, הם עושים זאת על ידי האצה פתאומית ושינוי תנוחה לעמידה. בעליות זה נפוץ עוד יותר. אלברטו קונטדור היה מיומן ברכיבה בעמידה, והוא היה ידוע בכך שנהג לרכוב בעמידה כמעט כל העלייה, ובכך להתיש את יריביו שנאלצו גם כן לרכוב בעמידה עקב כך, מה שגזל מהם כוחות.
למרות יעילות התנועה, היא שואבת יותר כוחות מרכיבה בישיבה ומצריכה ממנו יותר אנרגיה.
ישנם סוגי רוכבים שמטפסים בעמידה לעיתים רחוקות יותר, ואף מתקיפים בישיבה, כמו טום דימולן או כריס פרום, אך עדיין מצליחים לשרוד ולנצח גם גרנד טורס. פרום לדוגמה הוא רוכב הגרנד טורס המעוטר בעשור השני של המאה ה-21 ודימולן ניצח את ג'ירו ד'איטליה 2017. אצל רוכבים כאלו יכולת ההאצה הפתאומית בעליות נמוכה יותר, והם נחשבים ל"מנועים", סוג של רוכבים שנשארים עם קצב גבוה קבוע. רוכבים כאלו מאופיינים גם ביכולות נגד השעון גבוהות, שסייעו להם בניצחונות שלהם. לדוגמה, את אותו הג'ירו שדימולן ניצח, הוא עשה זאת לאחר שעקף את נאירו קינטנה בקטע נגד השעון המסיים של המרוץ.
עוד סגנונות רכיבה בעליות הן רכיבה כפופה, או רכיבה בעמידה עם הברכיים בחוץ, שאפיינה את הרוכב דומניקו פוצוביבו.
מרוצים

מרוצי הגרנד טורס (טור דה פראנס, ג'ירו ד'איטליה והוואלטה אספניה) הם מרוצים שעל מנת לנצח אותם חייבים להיות מטפסים ברמה גבוהה. במרוצים הללו כלולים עליות ארוכות כמו האלפ ד'ואז, מעבר טורמאלה, מעבר איזואר, קולה דלה פינסטרה, מונטה זונקולן, מון ונטו, אנגלירו ואחרים, שבסופם נפתחים הפערים בזמנים בין המתמודדים.
מרוצים חד-יומיים בולטים שמתאימים למטפסים הם המונומנטים לייז'–בסטון–לייז' והג'ירו די לומברדיה, ומרוצים קטנים יותר כמו הלה פלש ואלון.
קטגוריית ההרים

בגרנד טורס, מרוצי קטעים, ולעיתים נדירות אף במרוצים חד יומיים, קיימת קטגוריית ההרים, שהמנצח בה הוא הרוכב שמשיג הכי הרבה נקודות בעליות מדורגות, שמופיעות במהלך מסלול המרוץ ובסיומו. כמו שקטגוריית הנקודות נחשבת לקטגוריה של הספרינטרים, קטגוריית ההרים נחשבת לקטגוריית המטפסים. בטור דה פראנס מוביל הקטגוריה לובש חולצה מנוקדת עם נקודות אדומות, בג'ירו ד'איטליה מוביל הקטגוריה לובש חולצה כחולה, ובוואלטה אספניה מוביל הקטגוריה לובש חולצה מנוקדת עם נקודות אדומות.
הערות שוליים

↑  How to climb out of the saddle like… Alberto Contador, bikeradar.com
רפא מייקה (מנצח קטגוריית ההרים בטור דה פראנס 2014 ו-2016) ונאירו קינטנה (מנצח ג'ירו ד'איטליה 2014 ו-וואלטה אספניה 2016), שני מטפסים קלאסיים, במהלך עלייה בקטע ה-17 של טור דה פראנס 2018, שהסתיים בניצחונו של קינטנה
ז'ואקים רודריגז, לובש את החולצה המנוקדת על הפודיום של טור דה פראנס 2015
מנספילד סמית-קמינג

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1859 לונדון/אזור הפרברים הדרומי, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  14 ביוני 1923 (בגיל 64) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מעסיק:  SIS 
 תפקיד:  Chief of the Secret Intelligence Service (1909–1923) 
 בן או בת זוג:  Dora Cloete (1885–?)  Leslie Marian Cumming (13 במרץ 1889–?) 
 פרסים והוקרה:  חבר במסדר האמבט  אביר מפקד במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש 
 
קפטן סר מנספילד ג'ורג' סמית-קמינג (באנגלית: Captain Sir Mansfield George Smith-Cumming; ‏1 באפריל 1859 - 14 ביוני 1923) היה מנהלו הראשון של מה שיהיה לימים ה-SIS, שירות המודיעין הבריטי הידוע גם כ-MI6. ידוע בשל הצלחתו בכינון שירותי הביון האימפריאליים הבריטיים שבראשם עמד מ-1909 ועד מותו ב-1923.
מיזם מרכז אריזונה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אמת מים 
 מיקום:  אריזונה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1993
 תאריך פתיחה רשמי:  1993 
 מידות
 אורך:  541 ק"מ 
 קואורדינטות:  34°17′10″N 114°06′13″W﻿ / ﻿34.286111111111°N 114.10361111111°W﻿ / 34.286111111111; -114.10361111111
  (למפת אריזונה מוגדלת) פיניקס טוסון מסה סקוטסדייל סופרייז יומה פלגסטף גרנד קניון ק ל י פ ו ר נ י ה  נבדה יוטה קו. נ י ו מ ק ס י ק ו  מקסיקומיזם מרכז אריזונה(למפת אריזונה רגילה) פיניקס טוסון מסה סקוטסדייל סופרייז יומה פלגסטף גרנד קניון ק ל י פ ו ר נ י ה  נבדה יוטה קו. נ י ו מ ק ס י ק ו  מקסיקומיזם מרכז אריזונה
 
הלוגו של המיזם
מיזם מרכז אריזונה (באנגלית: Central Arizona Project; בראשי תיבות: CAP) הוא אמת מים באורך 541 קילומטרים במדינת אריזונה בארצות הברית. האמה מובילה מים מנהר הקולורדו משמורת חיות הבר ביל ויליאמס (Bill Williams Wildlife Refuge), בחלק הדרומי של אגם האווסו סמוך לפארקר למרכז ודרום אריזונה. המיזם הוא המערכת הגדולה והיקרה ביותר של הובלת מים שנבנתה אי פעם בארצות הברית. המיזם מנוהל ומופעל על ידי נפת שימור המים של מרכז אריזונה (Central Arizona Water Conservation District בראשי תיבות CAWCD). את האישור למיזם הוביל קרל היידן (Carl Hayden‏; 1972-1877), הסנאטור הדמוקרטי מאריזונה.
תיאור

המיזם מעביר מים מנהר הקולורדו למרכז אריזונה ודרומה. חזון המיזם היה לספק מים לקרוב ל-4,000 קילומטרים רבועים של קרקע חקלאית במחוזות מריקופה, פינאל ופימה, כמו גם מי שתייה לכמה מרכזים עירוניים, כולל האזור המטרופוליטני של פיניקס וטוסון. האישור למיזם כלל גם פיתוח מתקנים לספק מים למחוזות קאטרון, הידאלגו, וגרנט בניו מקסיקו, אבל מתקנים אלו לא נבנו בשל שיקולי עלות, חוסר ביקוש למים, חוסר יכולתם של הצרכנים הפוטנציאליים לשלם ומגבלות הקשורות לשימור הסביבה. בנוסף לתועלת הישירה מהמים המסופקים לצרכנים, המיזם מפיק תועלות נוספות: בקרת שיטפונות, פעילות נופש, שימור דגים וחיות הבר ובקרת סחף. המיזם חולק למטרות מנהל ובינוי למקטעים: גרניט ריף (Granite Reef), אורמה (Orme), סולט-חילה (Salt-Gila), נהר חילה, טוסון, חלוקה אינדיאנית (Indian Distribution) ונהר קולורדו. במהלך בניית המיזם, שונה שם המקטע אורמה למקטע אחסון מוסדר (Regulatory Storage Division). עם השלמת המיזם שונה שם מקטע גרניט ריף לאמת המים היידן-רודס (Hayden-Rhodes Aqueduct), ומקטע סולט-חילה לאמת המים פנין-מקפרלנד (Fannin-McFarland Aqueduct).
היסטוריה

המיזם קם על בסיס חוק מיזם אגן הנהר קולורדו ב-1968 שנחתם על ידי נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון ב-30 בספטמבר 1968.
הסנאטורים ארנסט מקפרלנד (Ernest McFarland‏; 1984-1894) וקרל היידן ניסו לשדל את הסנאט להסכים להקמת מיזם מרכז אריזונה שנועד לספק לאריזונה את חלקה במי הקולורדו על פי הסכם נהר הקולורדו. מאמציו של מקפרלנד כשלו, אבל הם הניחו את התשתית החיונית להעברת האישור בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20.
לדברי העיתון Arizona Republic נרתמו הסנאטורים בארי גולדווטר וקרל היידן, איש הקונגרס מוריס יודול (Morris Udall), מזכיר הפנים של ארצות הברית סטיוארט יודול (Stewart Udall) ומנהיגים נוספים מאריזונה למעבר בהצלחה של החקיקה שהייתה חזונו של מקפרלנד שהייתה הבסיס להקמת המיזם. "קרוב לוודאי ההישג הדו-מפלגתי המפורסם ביותר של המדינה במאה ה-20".
חוק זה אישר למזכיר הפנים של ארצות הברית לחתום על הסכם עם גופים שאינם ממשלתיים, על פיהם הממשל הפדרלי רכש את הזכות ל-24.3% מהחשמל שהופק מתחנת הכוח נאוואחו הפרטית. ההסכם גם כלל הובלה של החשמל באמצעות כבלים לנקודות חלוקה באזורי השירות של מיזם מרכז אריזונה.
בניית המיזם החלה ב-1973 עם קביעת הקבלן לבניית סכר כניסת המים למיזם וחפירת התשתית למתקן השאיבה האווסו (כיום תחנת השאיבה על שם מרק וילמר) על חופי אגם האווסו. אחר-כך נבנו המתקנים הנוספים במיזם, כדוגמת סכר ודל החדש (New Waddell Dam). עמוד השדרה של מערכת הובלת המים, האמה המשתרעת לאורך 541 קילומטרים מאגם האווסו עד נקודת הסיום, 22.5 קילומטרים דרומית-מערבית לטוסון, הוכרזה כגמורה מעשית ב-1993. הקטע האחרון של המיזם, עד לטוסון, חייב לחצוב מנהרה בהרים. הסכרים החדשים והמשופצים שנבנו כחלק מהמיזם הוכרזו גמורים מעשית ב-1994. כל מערכת הפצת המים, למעט הפצת המים לשבטי האינדיאנים, הוכרזו גמורות בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20, כמו גם מערכת חלוקת מי השתייה למרכזים העירוניים. עדיין נותר לבנות מערכות להפצת מים לשבטי האינדיאנים. ההערכה היא שנדרשים בין 10 ל-20 שנים נוספות להשלמת מערכות אלו.
מיזם מרכז אריזונה מימן חלקית את מיזם מאגר ברוק (Brock Reservoir), שנועד לאחסן מים עודפים מהתעלה הכול-אמריקנית בעלות של 28.6 מיליון דולרים. בתמורה לחלקה במיזם יכולה אריזונה להשתמש ב-120 מיליון מטרים מעוקבים נוספים של מי הקולורדו החל ב-2016.
מיזם מרכז אריזונה הביא את מי הנהר לטוסון בהצלחה, אבל השימוש בהם הוביל תחילה לאסון.
תערובת המינרלים ותבנית הזרימה של מי הנהר שהגיעו במיזם שונה מתערובת המינרלים במי האקוויפר ששימשו עד אז למי שתייה, וגרמו להיווצרות חלודה ולהתנתקותה מהדפנות של הצינורות הראשיים והצינורות בבתים. עד סוף 1993 שילמה עיריית טוסון כ-145,000 דולרים להתקנת מסננים ב-925 בתים, איבדה כ-200,000 דולרים בהכנסות בגלל ההתאמות בחשבונות המים, ושילמה כ-450,000 דולרים פיצויים לבעלי בתים בגין צינורות, דודים ומתקנים אחרים שנהרסו. העירייה חיברה מחדש חלק מהבתים למים שמקורם במי תהום, אבל הבעיות לא נפתרו. על מנת למנוע את התנתקות החלודה הוסיפה העירייה למי השתייה אבץ פוספט שציפה את דפנות הצינורות, אבל החזרה למי התהום גרמה לשטיפת האבץ פוספט. הפתרון היה מערכת מים משולבת במימון הסוכנות להגנת הסביבה, כולל ניטור ממחושב של איכות המים ברחבי העיר, ואתר אינטרנט שנועד לדווח על איכות המים לציבור בלא התערבות של מחלקת המים העירונית.
לקריאה נוספת

August, Jr., Jack L. "Water, Politics, and the Arizona Dream: Carl Hayden and the Modern Origins of the Central Arizona Project, 1922-1963," Journal of Arizona History (1999) 40#4 pp 391–414
August, Jr., Jack L. Vision in the Desert: Carl Hayden and Hydropolitics in the American Southwest (1999)
הערות שוליים

↑  "Central Arizona Project". Central Arizona Project.
↑  Bringing Water to the Desert: The Central Arizona Project
↑  "September (1968)". Lyndon B. Johnson Centennial Celebration. אורכב מ-המקור ב-2010-01-31.
↑  "Morris Udall Papers - Central Arizona Project". University of Arizona Library - Special Collections. אורכב מ-המקור ב-2016-03-05. נבדק ב-2016-10-04.
↑  Nowicki, Dan (2009-01-01), "What's happened to GOP since Goldwater", Arizona Republic
↑  Vanderpool, Tim. "Hard Water Decision (October 2006)". Tucson Weekly.
↑  Water Quality
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007441678505171  LCCN: n82200274  VIAF: 147775559   WorldCat (עם VIAF): 147775559 
תחנת השאיבה על שם מרק וילמר