ממלכת הלומברדים
היסטוריה > המאה ה-8 > ליוטפרנד: האפוגי של השלטון

אנספרנד מת לאחר שלושה חודשי שלטונו בלבד, והותיר את כס המלכות לבנו ליותפראנד. שלטונו, הארוך מכל המלכים הלומברדים, התאפיין בהערצה כמעט דתית שהעניקו למלך עמו, שזיהו בו תעוזה, אומץ וחזון פוליטי. בזכות התכונות הללו שרד ליוטפרנד שני ניסיונות להתנקשות בחייו (אחד מאורגן על ידי אחד מקרוביו, רוטרי), והוא לא הפגין תכונות נחותות בניהול המלחמות הרבות של שלטונו הארוך.
ערכים אלו אופייניים לליותפראנד: מוצא גרמני, מלך של אומה שכעת הייתה קתולית ברובה, ואליהם הצטרפו אלה של פייסימוס רקס ("מלך אוהב") (למרות שניסה מספר פעמים להשתלט על רומא). בשתי הזדמנויות, בסרדיניה ובאזור ארל (לשם הוא נקרא על ידי בעל בריתו קרל מרטל) הוא נלחם בהצלחה בשודדי ים סרצנים, והעצים את המוניטין שלו כמלך נוצרי.
הברית שלו עם הפרנקים, שהוכתרה באימוץ סמלי של פפין הגוץ הצעיר, ועם האווארים, בגבולות המזרח, אפשרה לו לשמור את ידו חופשית יחסית בזירה האיטלקית, אך עד מהרה הוא הסתכסך עם הביזנטים ועם האפיפיור. ניסיון ראשון לנצל מתקפה ערבית נגד קונסטנטינופול בשנת 717 השיג תוצאות מועטות. יחסים הדוקים יותר עם האפיפיור התקיימו רק לאחר התפרצות המתיחות שנגרמה מהחמרה של המס הביזנטי, והמשלחת ב-724 ששלח האקסרך של רוונה נגד האפיפיור גרגוריוס השני.
מאוחר יותר הוא ניצל את המחלוקות בין האפיפיור לקונסטנטינופול על איקונוקלאזם (לאחר צו של הקיסר לאון השלישי האיסאורי משנת 726) כדי להשתלט על ערים רבות של האקסרכיה ושל הפנטפוליס, והתחזה למגן הקתולים. כדי לא להתנגד לאפיפיור, הוא ויתר על כיבוש הכפר סוטרי; עם זאת, ליותפראנד העניק את העיר לא לקיסר, אלא ל"שליחים פטרוס ופאולוס", כפי שסיפר פאולוס הדיאקון בספרו Historia Langobardorum.  תרומה זו, הידועה בשם "תרומת סוטרי", סיפקה את הבסיס המשפטי לייחוס כוח חילוני לאפיפיור, שיצרה לבסוף את מדינות האפיפיור.
בשנים הבאות כרת ליותפראנד ברית עם האקסרך נגד האפיפיור, מבלי לוותר על הברית הישנה עם האפיפיור נגד האקסרך; הוא הכתיר את המחזה הכפול הקלאסי הזה בהתקפה שהובילה להצבת הדוכסויות ספולטו ובנוונטו תחת סמכותו, ובסופו של דבר הגיע כדי לשאת ולתת על שלום בין האפיפיור לאקסרך המועיל ללומברדים. אף מלך לומברדי לא השיג מעולם תוצאות דומות במלחמות עם מעצמות אחרות באיטליה. בשנת 732 אחיינו הילדפרנד, שירש אותו על כס המלכות, השתלט לזמן קצר על רוונה, אך הוא גורש על ידי הוונציאנים, אשר כרתו ברית עם האפיפיור החדש, גרגוריוס השלישי.
ליותפראנד היה האחרון מבין המלכים הלומברדים ששלט על ממלכה מאוחדת; המלכים המאוחרים יותר התמודדו עם התנגדות פנימית משמעותית, שתרמה בסופו של דבר לנפילת הממלכה. כוח שלטונו התבסס לא רק על כריזמה אישית, אלא גם על ארגון מחדש של הממלכה שלקח על עצמו מאז תחילת שלטונו. הוא חיזק את הקנצלרייה של ארמון המלוכה בפאביה והגדיר בצורה אורגנית את היכולות הטריטוריאליות (משפטיות ומנהליות) של סקולדסקים, גסטלדים ודוכסים. הוא גם היה פעיל מאוד בתחום החקיקה: שנים עשר כרכי החוקים שנחקקו על ידו הכניסו רפורמות משפטיות בהשראת המשפט הרומי, שיפרו את יעילות בתי המשפט, שינו את הוורגילד ובעיקר הגנו על המגזרים החלשים בחברה, כולל קטינים, נשים, בעלי חוב ועבדים.
המבנה החברתי-כלכלי של הממלכה השתנה בהדרגה מאז המאה ה-7. גידול האוכלוסייה הוביל לפיצול הכספים, שהגדיל את מספר הלומברדים שנפלו מתחת לקו העוני, כפי שמעידים החוקים שמטרתם להקל על קשייהם. לעומת זאת, חלק מהרומאים החלו לעלות בסולם החברתי, והתעשרו באמצעות מסחר, מלאכה, מקצועות או רכישת אדמות שהלומברדים לא הצליחו לנהל ברווחיות. ליותפראנד גם התערב בתהליך זה על ידי רפורמה במבנה המנהלי של הממלכה ושחרור הלומברדים העניים ביותר ממחויבויות צבאיות.