stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת החדש (דומברובה טרנובסקה)
היסטוריה

בית הכנסת נוסד במקור בידי אייזיק שטרן, הוא תוכנן ונבנה במחצית השנייה של המאה ה-19 בידי האדריכל והמהנדס היהודי אברהם גולדשטיין. עבודות השלד של המבנה נעשו בשנים 1855-1860, וחנוכת המבנה הייתה כנראה באפריל 1863. נתון זה מתבסס על מסמכיו של נגר יהודי מקומי שמהם עולה כי סיפק בשנה זו לבית הכנסת שתי דלתות וארבע עשרה חלונות. בית הכנסת המקורי היה קטן יחסית ועשוי עץ, בראשית המאה ה-20 נבנה לצדו המזרחי מקווה שנהרס אחרי מלחמת העולם הראשונה עם חלק מבית הכנסת. המבנה הנוכחי הוא פרי שיפוץ נרחב שנערך במקום בשנים 1936-1937, ובמהלכם נוספה לו החזית בעלת המגדלים ושלוש קומות היציעים.
בית הכנסת נבנה מלבנים אדומות הוא מתוכנן בסגנון אקלקטי-קלאסי עם אלמנטים מוריים. הוא מקורה בגג רעפים בשיפוע מתון.
במהלך מלחמת העולם השנייה הרסו הנאצים את פנים בית הכנסת והציתו בו אש, אך כנראה נעשו ניסיונות לכבותה בידי המקומיים. ספרי התורה שנותרו במקום אחרי המלחמה היו שרופים חלקית. לאחר המלחמה התפללו בני הקהילה היהודית הקטנה שהחלה להתארגן במקום במבואה של בית הכנסת, ובסביבות 1950 ייחדו חדרון בצד המבנה לתפילות. האולם המרכזי נותר בשממונו, וניסיונות להחזיר אותו לבעלות יהודית לא צלחו למרות צו בית משפט בנושא. הקהילה ובית הכנסת הקטן המשיכו לתפקד עד סוף שנות ה-60, אז עברו אחרוני המתפללים למבנה קטן ברחוב סמוך.
בשנת 1971 הפך המבנה לרכוש אוצר המדינה, באישור יהודי והוחל בהכנות לשיקום בית הכנסת במטרה להקים בו בית תרבות. אולם התפילה המרכזי נועד להפוך לרחבת ריקודים. באמצע שנות ה-70 החלו העבודות, אך לאחר מטרים ספורים שנחפרו באדמת האולם המרכזי ופיגומים שהוקמו, נעצרה העבודה. ב-1976 חודשה העבודה לזמן קצר והגג כוסה בכיסוי מתכת, אך העבודה נעצרה שוב ומצבו של בית הכנסת המשיך להתדרדר.
בשנת 2008 החלו עבודות שיקום מבנה בית הכנסת במימון האיחוד האירופי ורשויות פולין קטן, העבודות הושלמו במאי 2012 בחנוכת בית הכנסת מחדש. מאז מוצגים במקום תצוגות קבע של מוצגים יהודיים מן הסביבה.
בית ברלין-פסובסקי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית חולים לשעבר, גלריה, מתנ"ס 
 על שם:  ריכרד פסובסקי 
 כתובת:  רח' מזא"ה 7, 9 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1922
 תאריך פתיחה רשמי:  1922 
 אדריכל:  יוסף ברלין 
 סגנון אדריכלי:  הסגנון האקלקטי בארץ ישראל 
 מידות
 קומות:  3 
 קואורדינטות:  32°04′03″N 34°46′22″E﻿ / ﻿32.0675°N 34.7728°E﻿ / 32.0675; 34.7728
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) בית ברלין-פסובסקי(למפת תל אביב רגילה) בית ברלין-פסובסקי(למפת גוש דן רגילה) בית ברלין-פסובסקי(למפת גוש דן מוגדלת) בית ברלין-פסובסקי  he בית ברלין-פסובסקיhe בית ברלין-פסובסקימפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הבניין בשנות העשרים

בית ברלין–פסובסקי או בית התאומים הוא מבנה ידוע בתל אביב הבנוי בסגנון האקלקטי השוכן בפינת הרחובות מזא"ה ושטראוס, בלב תל אביב.
היסטוריה

הבניין תוכנן על ידי משרד ברלין–פסובסקי (האדריכל יוסף ברלין והמהנדס ריכרד פָּסוֹבסקי) כבית מגורים.
הקמת הבניין הושלמה בשנת 1922 כמבנה חד-קומתי. בשנת 1925 נוספו לבניין שתי קומות נוספות, וכן חדרים על הגג, והוא קיבל את צורתו הנוכחית כבית תאומים סימטרי שקשת מונומנטלית מחברת בין שני אגפיו.
הבניין שימש בין היתר כבית הספר הראשון לאדריכלות בתל אביב, אך פעל ככזה שנה אחת בלבד. בשנות ה-50 פעל הבניין כחלק מבית החולים הדסה הסמוך.
לאחר הזנחה של שנים רבות, עבר הבניין שיפוץ נרחב בשנים 2003-2002 בתכנון אדריכל אמנון בר אור, כחלק מפרויקט "רובע לב העיר" שכולל גם מגדל מגורים מפואר ומבנים נוספים לצדו. שיפוץ הבניין היה אחד מהתנאים שנדרשו יזמי רובע לב העיר למלא בתמורה לאישור אחוזי בנייה חריגים, והוא נועד לשמש ספרייה עירונית. תוכנית הקמת הספרייה בבניין לא מומשה, והמבנה המשופץ בעל החזות המרשימה נותר ריק.
באוקטובר 2010 עברה למבנה גלריה שלוש, ששכרה שטח של 600 מ"ר, בארבע קומות (עד אז פעלה הגלריה בחלל ששכן ברחוב חיסין בעיר). הגלריה פעלה בבניין עד לשנת 2020. כמו כן נפתח בבניין סניף של חנות הספרים "תולעת ספרים", שבה ששולב גם בית קפה.
בשנת 2011 נחנך בחציו השני של הבניין "בית הצעירים" של עיריית תל אביב. בבניין יש חלל עבודה ואולמות פתוחים לפעילויות שונות חברתיות ואמנותיות. בבניין גם מוצעים שירותי ייעוץ, כמו ייעוץ לשוכרי דירות.
הערות שוליים

↑  נועם דביר, עכבר העיר אונליין, בית התאומים בתל אביב יוצע להשכרה, באתר הארץ, 21 ביוני 2009
בלוז 16 תיבות

בלוז 16 התיבות הוא מבנה בלוז מקובל בעל 16 תיבות. המבנה יכול להיות וריאציה על בלוז 8 התיבות או בצורה היותר מקובלת שלו על בלוז 12 התיבות.
בלוז 16 התיבות יכול להיות בבסיסו תבנית של בלוז 8 תיבות המנוגנן במהירות כפולה וכל תיבה חוזרת פעמיים.
אך בלוז 16 התיבות לרוב מרחיב את בלוז 12 התיבות בכך שהאקורד התשיעי והעשירי מנוגנים בו פעמיים.
כך:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
T
| S | S | T | T |
| D | S | T | T |

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
T
| S | S | T | T |
| D | S | D | S |
| D | S | T | T |

T – טוניקה
S – סובדומיננטה
D – דומיננטה
ארפוודסוניט

| --- | --- |
דוגמת יד מהר סנט-אילר
דוגמת יד מהר סנט-אילר
 תכונות המינרל
 הרכב כימי:  Na3(Fe2+,Mg)4Fe3+Si8O22(OH)2
 מערך קריסטלוגרפי:  מונוקליני
 צורת הגביש:  גבישים מוארכים פריזמתיים דקים, מחטיים, לוחיים לעיתים בתצורת מקבצים קורנים בצורת כוכב. כמה מהדגימות הגיעו לאורך של 20 ס"מ. לעיתים גם סיבי
 צבע:  שחור ירקרק, אפור כחלחל או שחור.
 ברק:  זגוגי או משיי עד עמום
 שקיפות:  שקוף למחצה עד אטום
 פצילות:  מעולה בשני כוונים בזוויות של 56 ו-124 מעלות
 שבירה:  פריך, בלתי שווה
 קשיות:  6-5.5 בסולם מוס
 משקל סגולי:  3.5-3.1 (בדרך כלל 3.4)
 שרטוט:  אפור-כחלחל כהה
 מידע נוסף:  תופעת גבישים תאומים נפוצה. הגבישים מקווקווים לאורכם. אופטית המינרל דו-צירי והוא ניחן בפליאוכרואיזם.
 מינרלים נלווים:  נפלין, אגירין, אלביט, ריבקיט, קטופוריט וקוורץ
ארפוודסוניט הוא מינרל, חבר בקבוצת האמפיבול - קבוצה של אינוסיליקטים (סיליקטים במבנה דמוי שרשרות) מאפיים שהם מינרלים בוני הסלעים חשובים, אם כי הארפוודסוניט עצמו נדיר למדי. הארפוודסוניט בנוי משרשרת כפולה שבה שתי שורות של ארבעונים של סיליקט (SiO4) מתחברות אל שתי שורות אחרות דרך קטיונים של מגנזיום או ברזל או נתרן.
נוסחת המבנה הכימי של הארפוודסוניט היא: Na3( Fe2+, Mg)4Fe3+ Si8O22(OH)2. הסיבה להופעה כפולה של אטומי הברזל בנוסחת הארפוודסוניט נועדה להראות את קיומם של שני סוגים של אטומי ברזל. האחד בערכיות של 2 תופס מקומות זהים בסריג לאטום המגנזיום שערכיותו 2 משום ששני האטומים הם בגודל דומה, והשני בערכיות 3 הוא קטן יותר בנפחו.
הארפוודסוניט מתגבש במערך קריסטלוגרפי מונוקליני ובדרך כלל מופיע בתצורת סיבים או גבישים פריזמתיים מוארכים בתצורת כוכב בגוון שחור עד אפור כחלחל. משקלו הסגולי 3.44 עד 3.45 וקשיותו 5.5 עד 6 בסולם מוס.
הארפוודסוניט הוא המינרל העשיר בברזל בשורה האיזומורפית (מצב בו אטום אחד או יותר במבנה המינרל יכולים להיות מוחלפים על ידי אטומים אחרים מבלי שיחול שינוי במבנה המינרל) עם המינרל העשיר במגנזיום - מגנזיו-ארפוודסוניט. ניתן להבחין בין שני המינרלים רק בעזרת אנליזה כימית.
מבחינת תכונותיו האופטיות הארפוודסוניט הוא דו-צירי, והוא ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) בולט. הוא נראה כחול-ירוק מזווית אחת, ירוק חום מזווית שנייה ואפור-סגול מזווית שלישית.
הארפוודסוניט נתגלה בשנת 1823 וקרוי על שמו של הכימאי השוודי מגלה הליתיום, יוהאן אוגוסט ארפוודסון (Johan August Arfwedson ‏ 1841-1792).
מקור ותפוצה

הארפוודסוניט הוא מינרל נדיר יחסית ונוצר בסביבת סלעי יסוד אלקליים כמו במחדרים הבהירים והעשירים בנתרן ובמינרלים נדירים של סיאניט נפליני ופגמטיטים אגפיאטיים וגרניטים פאראלקליניים יחד עם המינרלים נפלין, אגירין, אלביט, ריבקיט, קטופוריט וקוורץ, כמו בבתולית של גולדן הורן (Golden Horn – קרן הזהב) במחוז אוקאנוגן (Okanogan) במדינת וושינגטון (המקום בו נמצא לראשונה ב-1966 המינרל זקטזריט – zektzerite). מקומות נוספים כוללים את הר סנט-אילר (Mont Saint Hilaire) בפרובינציית קוויבק שבקנדה, מחדר לימאוססק (Ilimaussaq) - המקום בו נתגלה המינרל לראשונה, פגמטיטים בחצי האי קולה ברוסיה, במכרות באוקראינה, בחבל הריין בגרמניה, בלנגסונדפיורד בנורווגיה, מחוז בולדר בקולורדו ובמדינת ניו המפשייר בארצות הברית.
בישראל ניתן למצוא ארפוודסוניט בנורדמרקיט (סוג של סיאניט) של מכתש רמון. בסביבה הקרובה ניתן למצוא ארפוודסוניט בחצי האי סיני: במיקרוגרניטים בוואדי קביליה (באזור הדרומי מזרחי של סיני); ובקוורץ פורפירים באזור ג'בל מוסא וג'בל קתרינה.
לקריאה נוספת

יעקב ק. בן־תור, "לוחות הגדרה למינרלים יוצרי סלעים".
Deer, W.A., R.A. Howie, and J. Zussman (1963) Rock-forming Minerals, v. 2, Chain Silicates, p. 364-374
הערות שוליים

↑  אגפיאט הוא מונח שנטבע ב-1911 לסוג סלע מיוחד שנתגלה בגרינלנד. המונח עצמו שנוי במחלוקת בין המינרלוגים וחלקם נוהגים להשתמש במונח פאראלקלין.
↑  לרשימה המלאה ניתן להיעזר בקישור לאתר Mindat.
בוריס מוישזון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 באוקטובר 1937 אודסה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית ברית המועצות ברית המועצות
 פטירה:  25 באוגוסט 1993 (בגיל 55) לאוניה, ניו ג'רזי, ארצות הברית ארצות הברית
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  דושנבה  מוסקבה  תל אביב  ניו יורק
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מוסקבה
 מנחה לדוקטורט:  איגור שפרביץ'
 מוסדות:  אוניברסיטת מוסקבה  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת יוטה  אוניברסיטת קולומביה
 תלמידי דוקטורט:  Anatoly Libgober, Arthur Robb, לב בירברייר, Kenneth Chakiris, Donu Arapura, Bruce Crauder, Dov Bronislaw Wajnryb 
 פרסים והוקרה:  פרס מטעם האגודה של מוסקבה למתמטיקה
 תרומות עיקריות
 הגאומטריה האלגברית   תורת המספרים  יריעה אלגברית מורכבת של מוישזון   קריטריון נקאי-מוישזון
 
בוריס הרשביץ' מוישזון (26 באוקטובר 1937, אודסה – 25 באוגוסט 1993, לאוניה (אנ'), ניו ג'רזי, ארצות הברית) היה מתמטיקאי-אלגבריסט ציוני סובייטי, ישראלי ואמריקאי.
ביוגרפיה

נולד ב־26 באוקטובר 1937 באודסה. סיים את לימודיו באוניברסיטה ממשלתית של הרפובליקה הטג'יקית בעיר דושנבה בשנת 1959. התקבל לתואר מתקדם במכון למתמטיקה שימושית במוסקבה וסיים את עבודת התזה שלו לתואר המועמד למדעים פיזיקליים ומתמטיים (המקביל לתואר דוקטור בישראל) בשנת 1962. בין השנים 1964 עד 1967 לימד מתמטיקה כמרצה בכיר במכון הפדגוגי באורחובו-זואבו. בשלב זה, התעניין במחקריו בתחום הגאומטריה האלגברית והמנחה שלו היה איגור שפרביץ'.
בשנת 1967 סיים את עבודת הדוקטורט שלו לתואר דוקטור למדעים פיזיקליים ומתמטיים (המקביל לתואר פוסט-דוקטורנט בישראל) באוניברסיטת מוסקבה, ולאחר מכן הפך לעמית מחקר בכיר במכון הכלכלי והמתמטיקה המרכזי של האקדמיה למדעים של ברית המועצות. קיבל פרס מטעם האגודה של מוסקבה למתמטיקה בשנת 1967 על עבודותיו באלגברה.
בתחילת שנות השבעים, מוישזון הפך לאחד ה"סירובניקים" שנלחמו על הזכות לעזוב את ברית המועצות באופן חופשי. בסוף 1972 קיבלו מוישזון ומשפחתו אישור הגירה לישראל והוא הפך לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1977 הוזמן לארצות הברית כפרופסור אורח לעבודה באוניברסיטת יוטה ובאותה שנה הפך לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת קולומביה, שם עבד במשך 16 שנים. התגורר בניו יורק, ואז בלאוניה שבניו ג'רזי.
מחבר עבודות בתחום הגאומטריה האלגברית ותורת המספרים.
נפטר ב־25 באוגוסט 1993 בבית החולים Holy Name Medical Center (אנ') בטינק שבניו ג'רזי, ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
הערות שוליים

↑  Львов А. Л. "Александрийский многочлен" (PDF). odessitclub.org. נבדק ב-2013-08-06.
↑  מראה מקום לקבר באתר בית הקברות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007398734105171  ISNI: 0000 0001 1646 1600  MGP: 37489  NTA: 147024552  RERO: 02-A005875222  SUDOC: 095301771  VIAF: 54699260   WorldCat (עם VIAF): 54699260
בית הכנסת החיילים (טומסק)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית תפילה 
 מיקום:  טומסק 
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1865
 תאריך פתיחה רשמי:  1865 
 קואורדינטות:  56°28′34″N 84°57′28″E﻿ / ﻿56.476023°N 84.957812°E﻿ / 56.476023; 84.957812
 he
 
בית הכנסת החיילים (רוסית: Солдатская синагога) - הוא בית הכנסת הממוקם בעיר טומסק ברוסיה וכולו בנוי מעץ. הוא בין בתי הכנסת הבודדים הבנויים מעץ הנמצאים ברחבי רוסיה.
היסטוריה

החל משנת 1827 באימפריה הרוסית הוחל חוק גיוס חובה גם על היהודים (קנטוניסטים). היהודים גויסו בגיל 12, ועד גיל 18 הם למדו בבתי ספר ייעודיים לקנטוניסטים ולאחר מכן הם התחילו את השירות הצבאי שלהם למשך 25 שנים. בטומסק התגוררו לא מעט יהודים קנטוניסטים. חיילים אלו הם אשר בנו את בית הכנסת.
יוזם ההקמה היה קצין יהודי בצבא הרוסי בשם צבי הרץ צם אשר היה פעיל מאוד בקרב הקהילה היהודית של טומסק. ב-1864 החיילים היהודים בטומסק החלו לאסוף כסף לצורך רכישת ספר תורה והספר נרכש ב-1865, באותה שנה נפתח בית תפילה זמני. ב-1872 הוקם מבנה בית הכנסת ובכך הוא הפך לבית הכנסת השלישי בטומסק. המבנה הוקם אחרי מגבית בקרב החיילים, הרץ צבי צם היה לגבאי הראשון של בית הכנסת.
מבנה בית הכנסת ניזוק קשות אחרי שריפה אשר פרצה ב-1906 ובאי בית הכנסת החליטו על בנייתו מחדש. בנייתו של מבנה בית הכנסת הדו-קומתי החדש מעץ הושלמה ב-1907.
ב-1930 מבנה בית הכנסת הולאם, היה ניסיון פניה של 20 חברי קהילת בית הכנסת החיילים אל שלטונות העיר, אך זה לא הועיל והמבנה שימש למגוריהם של עובדי אוניברסיטת טומסק.
בראשית שנת 2018 החליטו שלטונות העיר להעביר את בית הכנסת לידיה של הקהילה היהודית המקומית. בפברואר של אותה שנה נחתם הסכם ההעברה בין ראש עיריית טומסק לבין הרב הראשי של רוסיה ברל לזר.
לקריאה נוספת

Сибирская старина : краеведческий альманах. - 2003. - № 21 стр. 25
ארץ הזהב השחור

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  הרז'ה
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  קומיקס
 מקום התרחשות:  ח'מד 
 הוצאה
 הוצאה:  Casterman
 הוצאה בשפת המקור:  Casterman
 תאריך הוצאה:  1950
 סדרה
 סדרת ספרים:  הרפתקאותיו של טינטין
 ספר קודם:  אסירי השמש
 הספר הבא:  הטיסה לירח
 
ארץ הזהב השחור (Tintin au pays de l'or noir) הוא הספר ה-15 בסדרת הקומיקס הרפתקאותיו של טינטין מאת הרז'ה. רצועות הקומיקס של הספר הוצגו לראשונה בשנת 1950 בצבע. הספר לא תורגם לעברית.
העלילה המקורית התרחשה בישראל תחת המנדט הבריטי, אולם בגרסה מאוחרת יותר הוחלפה הארץ לנסיכות הבדיונית חמד במזרח התיכון.
עלילת הספר

ברחבי אירופה מנועי מכוניות מתפוצצים לעיתים קרובות, ומועלה חשד לזיוף בנזין. טינטין מחליט לחקור זאת ומגלה שמקור הזיוף באמירות חמד, שם מתנהלת מלחמה בין האמיר מוחמד בן קליש אזעב לבין המורדים שבראשם באב אל אייר. טינטין מפליג לחמד יחד עם הבלשים תומסון ותומפסון כדי לחקור את הפרשייה.
על הספינה, אחד המלחים מציג את עצמו בפני תומסון ותומפסון לסוכן ביון, נותן להם מסמכים ומצווה עליהם לשמור עליהם היטב. בנוסף מנסה המלח לחטוף את שלגי, אך טינטין תופס אותו. כשטינטין מנסה לחקור את המלח מתברר שהוא איבד את זכרונו כתוצאה מפגיעה מוחית.
כשהספינה מגיעה אל היעד טינטין והתומפסונים נעצרים על ידי המשטרה המקומית. מתברר שהמסמכים עליהם שמרו התומפסונים הכילו יהלומים מוברחים, ובתאו של טינטין נמצאו סמים מוחבאים. תומסון ותומפסון משתחררים מהמעצר לאחר שהוכח שאינם אשמים, ואילו טינטין נחטף מידי המשטרה על ידי ארגון המורדים, שחושבים בטעות שהוא נשלח כדי להעביר להם מסר.
לאחר שהתבררה טעותם, המורדים נוטשים את טינטין במדבר. טינטין רואה את אויבו הוותיק, ד"ר מולר, מפוצץ צינור דלק מרכזי, ומתעמת איתו. מולר בורח וטינטין תועה במדבר בניסיון למצוא מקום ישוב. בינתיים תועים גם תומסון ותומפסון ברחבי המדבר. בסופו של דבר טינטין מוצא אותם והם נוסעים יחד אל עיר הבירה, וואדסדה, שם פוגש טינטין את האמיר בן קליש אזעב. הוא מספר על החבלה לבן קליש אזעב, ואחד מאנשיו של האמיר מודיע לו כי בנו, עבדאללה, נחטף בידי ד"ר מולר כדי שישמש בן ערובה לחתימת האמיר על חוזה עם חברת הדלק שד"ר מולר מייצג.
טינטין פוגש את ידידו, הסוחר הפורטוגזי סניור אוליביירה דה פיגוארה, ובעזרתו של אוליביירה מצליח טינטין להיכנס לביתו של מולר ולחלץ את עבדאללה.
מולר מתגלה כסוכן זר האחראי על זיוף הבנזין על ידי כימיקל בשם N-14 שהמציא. תומסון ותומפסון בולעים בטעות את ה-N-14, וכתוצאה מכך הם מצמיחים זקן ארוך ושערם משנה את צבעו. טינטין שולח דגימה מהחומר לפרופסור קלקולוס, שמפתח תרופה עבור התומפסונים.
היסטוריה > גרסה ראשונה - 1939-1940

הקומיקס החל להתפרסם כסיפור מצויר בהמשכים בעיתון "Le Petit Vingtième", אך לאחר פרסומם של מספר פרקים פלשה גרמניה לבלגיה והעיתון נאסר לפרסום. הרז'ה החל לעבוד במקום זאת בעיתון "Le Soir", שהוחרם מבעליו הקודמים והפך לעיתון בבעלות גרמנית שביטא השקפות נאציות. מכיוון שהאנטגוניסט הראשי בסיפור, ד"ר מולר, הוא גרמני, לא היה ראוי בעיני עורכי העיתון שהקומיקס ימשיך להתפרסם ב-"Le Soir", ובמקום זאת החל הרז'ה לפרסם את הקומיקס הסרטן בעל צבתות הזהב. גרסה בלתי גמורה זו של הקומיקס מעולם לא עובדה לספר.
העלילה המקורית התרחשה בישראל בתקופת המנדט הבריטי, והמלחמה התרחשה בין הבריטים למיליציה מחתרתית שבראשה עומד רב. אירוע החטיפה של טינטין מתרחש על ידי המחתרת.
היסטוריה > גרסה שנייה - 1948-1949

בסוף שנות הארבעים סבל הרז'ה מדיכאון וחווה משבר בחייו האישיים. כדי לחסוך במאמץ דחה את פרסום הקומיקס שתכנן, "הטיסה לירח", שדרש עבודה מורכבת של ציור ומחקר, ועיבד מחדש את הקומיקס הבלתי גמור שהותיר בשנת 1940. מכיוון שבינתיים הופיעו דמויות חדשות בסדרה נאלץ הרז'ה לשכתב חלק מהעלילה. בזמן שנכתבה העלילה המקורית קפטן האדוק עדיין לא הופיע בסדרה, והרז'ה הכניס את דמותו באופן מאולץ, רק בסוף הסיפור. כך גם הוסיף לעלילה את פרופסור קלקולוס ואחוזת מרלינספייק. בגרסה הזו טינטין נחטף בידי האצ"ל, שחושב אותו בטעות לאחד מאנשיו (הוא מכונה פינקלשטיין ושלמה גולדשטיין בשנייה).
בשנת 1950 הקומיקס יצא לאור בספר של 62 עמודים על ידי הוצאת הספרים קסטרמן.
היסטוריה > גרסה שלישית - 1971

לאחר הקמת מדינת ישראל, כדי להימנע ממתחים פוליטיים, החליף הרז'ה את החלקים שעסקו בפלשתינה וביהודים למיקום נייטרלי יותר - הנסיכות הבדיונית חמד. המחתרת היהודית הוחלפה במיליציה ערבית חמושה והמשטרה הבריטית הוחלפה במשטרה ערבית מקומית.
הערות שוליים

↑  Christopher Tayler · Haddock blows his top: Hergé’s Redemption · LRB 7 June 2012, London Review of Books, ‏4 במאי 2012
| הרפתקאותיו של טינטין |
| --- | --- | --- |
| יוצרים ומפתחים | ארז'ה • בוב דה מור • אדגר פ. ז'אקובס |  |
| דמויות | טינטין • קפטן האדוק • פרופסור קלקולוס • תומסון ותומפסון • ביאנקה קסטאפיורה • דמויות נוספות |  |
| אוגדנים | טינטין בארץ הסובייטים • טינטין בקונגו • טינטין באמריקה • הסיגרים של פרעה • הלוטוס הכחול • האוזן השבורה • האי השחור • שרביטו של אוטוקר • הסרטן בעל צבתות הזהב • הכוכב המסתורי • תעלומת ה"חד-קרן" • אוצרו של רקהם האדום • שבעת כדורי הבדולח • אסירי השמש • ארץ הזהב השחור • הטיסה לירח • החוקרים על הירח • פרשת קלקולוס • כרישי הים האדום • טינטין בטיבט • תעלומת תכשיטי הזמרת • טיסה 714 לסידני • טינטין והפיקורוס • טינטין ואלף ארט |  |
| סרטים | הסרטן בעל צבתות הזהב (1947) • טינטין וגיזת הזהב (1961) • טינטין והתפוזים הכחולים (1964) • טינטין ומקדש השמש (1969) • טינטין ואגם הכרישים (1972) • הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן (2011) |  |
| סדרות טלוויזיה | הרפתקאותיו של טינטין מאת ארז'ה (1958–1962) • הרפתקאותיו של טינטין (1991–1992) |  |
בוגיוסלו

בוגיוסלו (בהונגרית: Bogyoszló) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בבוגיוסלו מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 757 תושבים, ובשנת 2019 רק 616 תושבים.
יהודי בוגיוסלו

בבוגיוסלו חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 8 |  |
| 1880 | 29 | 1,411 |
| 1910 | 8 |  |
| 1920 | 19 |  |
| 1930 | 3 |  |
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז גיור-מושון-שופרון |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | שופרון  • גיור  |  |
| ערים |  בלד •  צ'ורנה •  פרטד •  פרטוסנטמיקלוש •  יאנושומוריה •  קאפובאר •  לבן •  מושונמגיארובאר •  פנונהלמה •  טט |  |
| כפרים | סאן • פאראד • אויקר • אשבאנירארו • בבוט • ציראק • דנשפה • אדווה • גיורו • הימוד • הוויי • קישפלוד • מיהאיי • אושלי • ראבקצל • רפצסמרה • סארפלד • ואדושפה • ואשארושפלו • וסקן • ויטנייד • אבדה • בזי • בן • רטלפ • ברץ' • דונסג • דונסנטפאל • אנשה • פהרטו • גניי • גיורלדמר • גיורשאג • גיורשבנהאז • פר • גיוראויפלו • גיוראויבראט • גיורזאמוי • איקרן • קאיארפץ • קישבאיץ' • קורונצו • קונסיגט • מושונסנטמיקלוש • מזארש • נג'בייץ' • ראבפטונה • שוקורופאטקה • טלטשטווה • טניה • ונק • ואמושסבדי • ניול • אטוונן • נאג'סנטיאנוש • אגפלווה • צ'אפורדיאנושפה • צ'פוד • אגיאגושסרגן • צ'ר • אברגץ • אג'האזשפלו • פרטבוז • פרטאנדרד • פרטהומוק • פרטראקוש • פרטספלק • גיאלוקה • הרקה • הג'קה • הידגשג • איוואן • קופהאזה • לווה • נג'צנק • נג'לוז' • נמשקר • פרסטג • פטהאזה • פיניה • פוסטצ'לאד • רפצוויש • רייטקמוז'אי • שרוד • שופרונהורפאץ' • שופרונקבשד • סקון • אונד • ולצ'יי • ז'ירה • אצ'לג • באגיוגסובאט • ברבץ' • בודונהיי • בוגיוסלו • בשארקאן • דר • צקוהאזה • אגייד • יובהאזה • קון • מגלוצה • מגיארקרסטור • מרקוטבדגה • פאלי • פאסטורי • פוטיונד • ראבצ'נק • ראבפורדאן • ראבשבש • ראבסנטאנדראש • ראבטמאשי • ראבצקפי • שובור • שופרונמטי • סיל • סילשארקאן • טארנוקרטי • ז'בהאזה • בזניה • דרנוז'לי  • דונקיליטי • דונרמטה • דונסיגט • פקטארדה • הלאסי • הדרוואר • הגיישהלום • קארויהאזה • קימלה • לבל • קישבודק • מאריאקאלנוק • מושונסולנוק • מושונאודוואר • אוירונפה • וארבלוג • ראיקה • ליפוט • פישקי • מצ'ר • בקונגיירוט • בקונפטרד • בקונסנטלאסלו • אץ' • פנייפה • גייראסונפה • לאזי • ניאלקה • פאזמאנדפאלו • רבזד • טריאנפוסטה • רומאנד • טאפסנטמיקלוש • וספרמוורשאן • שיקאטור • טאפ • ארפאש • צ'יקוואנד • פלפץ • גיארמט • גיימרה • גיירסמרה • קישבבוט • מרגש • ואג • מוריצהידה • ראבצ'צ'ן • ראבסנטמיהאי • סרצ'ן • ראבסנטמיקלוש |  |
| יישובים בנפת צ'ורנה |
| --- | --- | --- |
| יישובים | צ'ורנה • אצ'לג • באגיוגסובאט • ברבץ' • בודונהיי • בוגיוסלו • בשארקאן • צקוהאזה • דר • אגייד • פאראד • יובהאזה • קון • מגלוצה • מגיארקרסטור • מרקוטבדגה • פאלי • פאסטורי • פוטיונד  • ראבצ'נק • ראבפורדאן • ראבשבש • ראבסנטאנדראש • ראבטמאשי • ראבצקפי • שובור • שופרונמטי • סאן • סיל • סילשארקאן • טארנוקרטי • ז'בהאזה • ואג |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בהונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בלוופלאץ

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כיכר עירונית 
 מיקום:  ציריך 
 מדינה:  שווייץ 
 קואורדינטות:  47°22′01″N 8°32′42″E﻿ / ﻿47.3669°N 8.545°E﻿ / 47.3669; 8.545
 he
 
בֵּלֵוּ־פְּלָץ (בגרמנית: Bellevueplatz) היא כיכר עירונית בציריך שבשווייץ שנבנתה ב־1856. היא נקראת על שם בית המלון שהיה ממוקם צפונית לה, "גראנד־הוטל בלוו" (Grandhotel Bellevue). הכיכר נחשבת לצומת תחבורה ראשית בציריך, והיא חלק מתשתית הרציפים שנבנו בציריך בין השנים 1881–1887. בכיכר, השוכנת על הגבול בין שני רבעים חשובים, יש תחנה חשובה של החשמלית של ציריך, כאשר לא פחות משמונה קווים עוברים דרכה, עליהם נוספים כמה עשרות קווי אוטובוס.
הכיכר נמצאת ברובע הוכשולן (Hochschulen - "רובע המכללות") הצמוד למרכז העיר, על יד כיכר סכסלוטפלאץ (Sechseläutenplatz), ומשתרעת בין קייברוקה (Quaibrücke - "גשר הרציפים") ואגם ציריך ממזרח לרחוב התיאטרון (Theaterstrasse) ממערב. הכיכר נמצאת כמאתיים מטרים צפונית מערבית לתחנת הרכבת שטאדלהופן (Stadelhofen).
מלבד רציפי הנמל ותחנות החשמלית, ניתן למצוא בכיכר גם את קפה "אודאון", המהווה מקום מפגש פופולרי של אנשי הבוהמה של ציריך.
בית ג'יברין
ראו גם

וילת בית ג'וברין
משטרת בית ג'וברין
הערות שוליים

↑  חברון, החרות, 25 במרץ 1912
↑  Macalister, R. A. Stewart; Masterman, E. W. G., . "Occasional Papers on the Modern inhabitants of Palestine, part I & part II". ., Quarterly Statement - Palestine Exploration Fund, 1905, עמ' 356-343
↑  נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 132472708  VIAF: 99144647638993740162   WorldCat (עם VIAF): 99144647638993740162 
ציור של דייוויד רוברטס בית ג'יברין בשנת 1839
ארץ הלבונה

ערך זה עוסק באתר מורשת עולמית בעומאן. אם התכוונתם לקטעים אחרים בדרך הבשמים, ראו .
האתר הארכאולוגי בשיסר
מראה בחור רורי
ארץ הלבונה (אנגלית Land of Frankincense) הוא השם שהעניק ארגון אונסק"ו לחבל ארץ בדרום-מערב מחוז זופאר בעומאן, בעת שהכריז עליו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000. ההכרזה כוללת ארבעה אתרים נפרדים - שיסר, ח'ור רורי, אל-בליד ופארק הלבונה בוואדי דאווכּה, השוכנים כולם בדרום-מערבו של מחוז זופאר, בתחילתה של דרך הבשמים ההיסטורית. עצי הלבונה גדלים במספר ואדיות באזור ופארק הלבונה בוואדי דאווקה הוא השמור מבין הוואדיות. בשנת 2005 הכריז ארגון אונסק"ו גם על הקטע הצפוני של דרך הבשמים בתחומיה של ישראל, כאתר מורשת עולמית, תחת השם "דרך הבשמים - ערי מדבר בנגב".
היסטוריה

הומינינים הגיעו לזופאר ממזרח אפריקה לפני כמיליון שנים, ולפני כ-100,000 שנים יושב האזור בידי האדם הנבון. תקופת יובש שהחלה בדרום חצי האי ערב לפני כ-20,000 שנים ונמשכה עד לפני 8,000 שנה, הביאה לנטישת רוב חצי האי. נוכחות אנושית במקום התחדשה בתקופת האבן החדשה לפני כ-6,000 שנים, עם בואם של נוודים דוברי שפות שמיות שהגיעו לדרום ערב מהלבנט. נוודים אלה החלו לסחור בלבונה עם מסופוטמיה ועם הופעת הכתב לפני כ-5,200 שנים, ניתנה לדבר עדות כתובה. בתקופת הברונזה שנמשכה משנת 2200 ועד 1300 לפנה"ס, החל ביות הגמל והופיע סחר ימי לאורך חופי עומאן, ככל הנראה בנחושת. בנוסף החלו התושבים לעסוק בחקלאות באופן אינטנסיווי. בתקופת הברזל שהחלה בשנת 1300 לפנה"ס ונמשכה אלף שנים, המשיך ביות בעלי חיים נוספים כמו בקר ועיזים, וסחר הלבונה נמשך, כשלראשונה החלה להיווצר רשת דרכי סחר שהובילה לבונה ליעדים רחוקים יותר כמו אגן הים התיכון.
בסוף תקופת הברזל, בסוף המאה ה-4 לפנה"ס, היה האתר בשיסר לחלק מרשת דרכי מסחר אלה ושימש כנקודת הצטיידות לפני הכניסה למדבר רבע אלחאלי. הנמל המבוצר בחור רורי הוקם במאה ה-1 לפנה"ס בידי מלך חצרמוות כדי לספק מענה לדרישות הסחר הגובר בין ים סוף לאוקיינוס ההודי. חור רורי שקעה במחצית הראשונה של המאה ה-3 ואז הפכה אלבליד לנמל העיקרי באזור ושמרה על מעמד זה עד לתקופה האיסלאמית המאוחרת. ערי החוף בזופאר סחרו עם הודו וסין במזרח, ועם אפריקה וחופי ים סוף ממערב ומצפון. השגשוג באזור הגיע לשיאו באמצע התקופה האיסלאמית, אך בסביבות שנת 1450 הביאו פלישות האימפריה העות'מאנית והאימפריה הפורטוגזית לשקיעתה של דרך הבשמים ולאובדן חשיבותה.