stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית באבנברג
היסטוריה > השושלת בפרנקוניה (הענף הוותיק)

אבי השושלת הוא פופו מגראפפלד, שהיה נכדו של רובר מאסביי - שממנו יצא גם בית קאפה, ושלט בגראפפלד שבגבול תורינגיה - פרנקוניה. אחד מבניו של פופו - היינריך מפרנקוניה שירת בצבאו של לודוויג הצעיר, ולאחר מכן מינה אותו קרל השמן לדוכס פרנקוניה, ובשנת 886 הוא נהרג במהלך המצור על פריז. בן נוסף של פופו היה פופו, דוכס תורינגיה, שהיה חביב מאוד על קרל השמן, אולם ארנולף מקרינתיה הדיחו בשנת 892 ומסר את הדוכסות לקונרד, דוכס פרנקוניה.
בניו של היינריך, דוכס פרנקוניה התיישבו באזור המיין העליון, ובנו את טירת באבנברג. סביב הטירה נבנתה בשנים הבאות העיר במברג.
בתחילת המאה ה-10 התגבר הסכסוך בין בית באבנברג לשושלת הקונרדינית, ובתגובה להוצאתו להורג של אדלהארד פון באבנברג, כבשו בני באבנברג את העיר וירצבורג וגירשו את בישוף העיר רודולף, אחיו של קונרד, דוכס תורינגיה.
בשנת 903 מונה אחיהם של קונרד ורודולף - גבהארד לדוכס לורן, ובשנת 906 נערך קרב פרינצלר בין שתי השושלות היריבות, שבמהלכו ניצחו הקונרדינים והרגו שני אחים מבית באבנברג, אולם גם קונרד, דוכס פרנקוניה נהרג בקרב, ובנו קונרד עלה לשלטון במקומו. לאחר מכן זומן האח השלישי לבית באבנברג - אדלברט מפראג בפני בית המשפט הקיסרי, אולם משסירב להגיע עלו עליו כוחות הממלכה, ולבסוף הוא נתפס וראשו נערף.
בשנת 911 הוכתר קונרד הצעיר למלך גרמניה, ואילו בית באבנברג איבד את כוחו בפרנקוניה.
היסטוריה > מרקיזות אוסטריה

בשנת 909 הביאה פלישת המדיארים באזור אוסטריה של ימינו לעצירת ההתפתחות האזורית, אולם המדיארים הובסו בשנת 955 בידי אוטו הגדול בקרב לכפלד.
לאחר תבוסת המדיארים הוקמו טריטוריות ספר באזור אוסטריה וסביבתה. לאחר המרד של היינריך השני, דוכס בוואריה נלקחו ממנו שטחים השוכנים באזור אוסטריה בידי אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כעונש. השטחים, שנודעו מאוחר יותר כ"אוסטריכי", ניתנו ללאופולד הראשון מבאבנברג שהוכתר למרקיז האזור, וכך קמו בית באבנברג ומרקיזות אוסטריה.
תחת שלטונו של לאופולד השלישי, מרקיז אוסטריה התחזקה מאוד המרקיזות. לאופולד ששלט בין השנים 1095–1136 הרחיב מאוד את גבולות המרקיזות, בנה עיירות חדשות וייסד מנזרים, והשיג מידה רבה של עצמאות לאוסטריה.
היסטוריה > דוכסות אוסטריה

בשנת 1139 לאחר שהמלך קונרד השלישי, מלך גרמניה נישל את היינריך העשירי, דוכס בוואריה מנחלותיו, הוא מסר את דוכסות בוואריה ללאופולד הרביעי, מרקיז אוסטריה, ולאחר מותו בשנת 1141 מסר את הדוכסות להיינריך השני, מרקיז אוסטריה. בשנת 1156 הגיע פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להסדר עם בית ולף, ולפיו נאלץ היינריך לוותר על דוכסות בוואריה לטובת היינריך האריה, וכפיצוי הועלתה מרקיזות אוסטריה למעמד דוכסות, ובוטלה הכפיפות שהייתה לה לבוואריה.
היינריך התיישב בווינה, ובנה לו למשכן את ארמון הופבורג. בשל היותה שוכנת על הדנובה ועל הנתיב החשוב שהוביל בין האימפריה הרומית הקדושה להונגריה ולאימפריה הביזנטית, הפכה הדוכסות לאחת החזקות באימפריה הרומית הקדושה, ולשיא שלטונה הגיעה תחת שלטונם של לאופולד החמישי, דוכס אוסטריה ולאופולד השישי, דוכס אוסטריה. בשנת 1186 חתם לאופולד החמישי על הסכם עם אוטוקר הרביעי, דוכס שטיריה, ולאחר מותו בשנת 1192 צורפה דוכסות שטיריה לאוסטריה.
לאחר תבוסת הנוצרים בקרב קרני חיטין, וכתגובה לכיבוש ממלכת ירושלים וכיבוש ירושלים בידי צבאותיו של צלאח א-דין, יצאו הנוצרים למסע הצלב השלישי ובמסגרתו יצא גם לאופולד החמישי, דוכס אוסטריה, אשר השתתף במסע בעקבות הזמנתו של האפיפיור קלמנס השלישי. לפי המסורת, עיצובו של הדגל הומצא על ידי לאופולד החמישי אשר היה מעורב בקרב עז, ככל הנראה במצור על עכו במהלך אותו מסע צלב. לאחר הקרב, מעילו היה מגואל כולו בדם. כשהוריד את חגורתו הוא נוכח לראות שחלק המעיל שהיה תחתיה נותר נקי מדם. הוא כל כך הושפע מהמראה עד שהחליט לאמץ אותו בתור דגל הדוכסות. על פי אותה מסורת נשמר המעיל המגואל בדם במשך למעלה מ-400 שנה בכנסיית "Maria auf der Had" אולם לאחר פלישת הטורקים בשנת 1683 אבדו עקבותיו. על פי סברה אחרת הוענק הדגל ללאופולד החמישי בידי היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בעקבות אותו הקרב.
בשנת 1230 מת לאופולד השישי, דוכס אוסטריה, בנו פרידריך השני, דוכס אוסטריה עלה לשלטון במקומו. עד מהרה הסתכסך פרידריך עם האצולה האוסטרית, עם וצלאב הראשון, מלך בוהמיה, עם אנדראש השני, מלך הונגריה, ואף עם פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1236 גורש פרידריך על ידי פרידריך השני מהדוכסות, עקב סיועו למרד של היינריך השביעי, מלך גרמניה, אולם לאחר זמן קצר התפייס עם הקיסר והושב לנחלתו. בשנת 1242 התגבר סכסוך הגבולות בין אוסטריה לממלכת הונגריה, ובשנת 1246 נהרג פרידריך בקרב מול בלה הרביעי, מלך הונגריה, ובכך בא הקץ על שושלת באבנברג.
הערות שוליים

1 2 3  ד"ר פטר דיאם, אדום, לבן ואדום במשך מאות שנים סיפורם האמיתי של הצבעים האוסטרים. (בגרמנית)
↑  דגל אוסטריה באתר Lotus (באנגלית)
↑  מקורותיו של דגל אוסטריה באתר דגלי העולם (באנגלית)
↑  דגל אוסטריה באתר בריטניקה (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810600965205606  GND: 118651412  NKC: js2012689496  VIAF: 64800976   WorldCat (עם VIAF): 64800976 
דוכסות בוואריה בשנת 976
פרידריך השני מקבל את הדגל מידיו של הקיסר היינריך השישי
אריק דה רוטשילד

| --- | --- |

 לידה:  3 באוקטובר 1940 (בן 84) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Eric Alain Robert David de Rothschild 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  תיכון ז'אנסון-דה-סאי 
 תפקיד:  נשיא (2005)  נשיא  honorary chairperson 
 בן או בת זוג:  Beatrice Caracciolo (21 בדצמבר 1983–?) 
 
הברון אריק דה רוטשילד (בצרפתית: Éric de Rothschild, נולד ב-1940) הוא בן למשפחת רוטשילד, יינן צרפתי ונשיא מוזיאון השואה בפריז.
ביוגרפיה

אריק נולד בצרפת בשנת 1940 לאלן דה רוטשילד (אנ'), נצר לענף הצרפתי של משפחת רוטשילד. קיבל בירושה מאביו את ניהול היקב שאטו לאפיט רוטשילד, מעורב בקהילה היהודית בצרפת ומכהן כנשיא מוזיאון השואה בפריז, נשיא הארגון היהודי Casip, נשיא של כבוד בבית הכנסת הגדול בפריז ונשיא הארגון SPCJ, אשר שם לו למטרה להילחם באנטישמיות, ומנפיק דו"חות על מצב האנטישמיות בצרפת.
עסקים

אריק מנהל את היקב שאטו לאפיט רוטשילד אשר נמצא בבעלות משותפת של בני משפחתו, היקב מדורג ברמה המיטבית (יחד עם עוד שלשה יקבים) על פי התקינה הבורדולזית שהתקבעה ב-1855 ומאה שנים אחר כך.
בשנת 2014, הוערך הון משפחתו בכ-530 מיליון אירו.
ראו גם

משפחת רוטשילד
אשד

ערך זה עוסק במקטע יחסית תלול בנהר. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
זרימת מים חזקה תחת מפלי הניאגרה
אֶשֶׁד הוא מקטע בנהר בו נוצר איבוד גובה למרחק יחסית קצר (זהו שיפוע זרם ההופך תלול), דבר היוצר הגברת זרם מים ולעיתים גם מערבולות. אשד הוא מאפיין הידרולוגי בין זרימה שקטה (ישורת) למפל. האשד נוצר כאשר הנהר נעשה רדוד ובעל חשיפה סלעית מעל למשטח הזרימה. כאשר מים זורמים מנתזים מסביב לסלעים, בועות אוויר הופכות לתערובת פנימית והמים משנים את צבעם ללבן, והופכים למה שנקרא מים לבנים. אֲשָׁדִים נוצרים כאשר זרימה בעלת כוח רב בהשוואה לזרימה הרגילה נפגשת בקרקעית סלעית.
ראו גם

ישורת
לקריאה נוספת

Mason, Bill. Path of the Paddle, 1984, Northword Press, Minoqua, WI.
פרופסור משה ברור, "אשד", לקסיקון גאוגרפי, (עמ' 4), הוצאת יבנה, תשס"א
אברהם אבן שושן, "אשד", מילון אבן שושן, כרך ראשון, עמ' 167, הוצאת "קריית ספר" בע"מ 1979. (ערך המילה אֶשֶׁד)
אשד בטנדון שבצרפת.
אקס-מן: סאגת הפניקס האפלה

| --- | --- |

עטיפת האוגדן X-Men: The Dark Phoenix Saga, אמנות מקורית מאת ג'ון ביירן, טרי אוסטן וג'ים נובאק.
 מידע קומיקס
 יוצר:  כריס קלרמונט, ג'ון ביירן (כותבים) ג'ון ביירן (מאייר)
 סוגה:  קומיקס
 תקופת פרסום מקורית:  ינואר 1980 – אוקטובר 1980 (כ־275 ימים)
 סינדיקציה:  מארוול קומיקס
 מסת"ב:  מסת"ב 0-7851-2213-3
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפת המקור:  אנגלית 
 מוציא לאור:  מארוול קומיקס 
 מספר החוברות:  9
 
סאגת הפניקס האפלה (באנגלית: The Dark Phoenix Saga) היא קשת סיפור נרחבת ביקום מארוול הבדיוני, שפורסמה בחוברות הקומיקס X-Men #129-138 בין ינואר לאוקטובר 1980 בהוצאת מארוול קומיקס. את הסיפור כתבו כריס קלרמונט וג'ון ביירן, כשזה האחרון משמש גם כמאייר. העלילה מתמקדת בדמותה של ג'ין גריי ובכוח הפניקס (עוף החול) המשתלט עליה.
לעיתים נוהגים לחלק את קשת הסיפור לשני חלקים - סאגת הפניקס, בה ג'ין מקבלת את כוח הפניקס ומתקנת את קריסטל מקראן, וסאגת הפניקס האפלה,  העוסקת בהשחתת נשמתה של ג'ין ונפילתה. זהו אחד מהסיפורים הידועים ביותר בתולדות הקומיקס האמריקאי.
כשני עשורים לאחר מכן, קשת הסיפור זכתה לסגירת מעגל עם פרסומו של "הפניקס: שירת הברבור" והמשכו "הפניקס: שירת מלחמה".
הסאגה עובדה במלואה בסדרה "אקס-מן: סדרת האנימציה". סרטי הלייב אקשן "אקס-מן 2" ו"אקס-מן 3: המפלט האחרון" שאבו מספר אלמנטים מהסיפור, כאשר בסוף הסרט השני נראה סימן הפניקס במים לאחר שג'ין הקריבה את חייה למען הקבוצה, ובסרט השלישי דובר על אישיות אפלה שחבויה בתוכה ומשתלטת עליה. סדרת האנימציה "אקס-מן: הדור הבא" רמזה עם סיום העונה הרביעית על גורלה של ג'ין גריי כמארחתה של הפניקס. סדרת האנימציה "וולברין והאקס-מן" התייחסה אף היא לסאגת הפניקס האפלה בסוף עונתה הראשונה. הסרט "אקס-מן: הפניקס האפלה" משנת 2019 מבוסס בצורה נאמנה יותר לסיפור.
הרקע לסיפור

לפי ביירן, עם כל חוברת אקס-מן חדשה שיצאה, קלרמונט המשיך להעצים את כוחה של הפניקס וזו נהפכה לבעיה בקרב הכותבים שכן ג'ין נהפכה לאלמנט המרכזי בקומיקסים. סטיבן גראנט הציע שהם יהפכו אותה לנבל כדי לפתור את הבעיה, ולבסוף הוחלט שזהו כנראה הפתרון הטוב ביותר כדי להחזיר את חוברות הקומיקס לאיזון הגיוני.
החלק בסאגה שמתרחש במועדון הלפייר (Uncanny X-Men #132–134) הושפע רבות מהפרק "A Touch of Brimstone" של סדרת הטלוויזיה הנוקמים, וחלק מהדמויות במועדון עוצבו במראה דומה לשחקנים שלוהקו בפרק זה כהכרה למקור ההשראה.
בקרב העורכים התעוררה מחלוקת רצינית לגבי סוף הסיפור. ג'ים שוטר זוכר שמטרתו המקורית של סיפור הפניקס האפלה היה להציג אותה כאויב קוסמי עבור האקס-מן. לפי זכרונו, רעיון זה היה הרעיון המקורי שנדון בינו לבין צוות הכתיבה, וזה היה הרעיון שאושר בסופו של דבר. כשחוברת מספר 135 הייתה בשלבי עריכה אחרונים, שוטר הסתכל על התסריט לאחר הגהה ושם לב שהסיפור כלל הריסת מערכת שמש מיושבת, עם אזכור מפורש לכך שמליוני חיים אבדו. לואיז סימונסון סיפר שלדעתו כעסו של שוטר על אלמנט זה בסיפור הוביל אותו לסילוק ג'ים סאליקרופ מעריכת הסדרה כמה חוברות לפני התכנון המקורי.
כששוטר שאל את סאליקרופ על כיוון העלילה ההמשכי שתכנן, הוא נענה שבסוף חוברת 137 כוחותיה של ג'ין נלקחים ממנה לתמיד על ידי השי-אר, והיא ניתנת חזרה לחסות האקס-מן. שוטר לא הסכים עם התפתחות זו גם מבחינה סיפורית וגם מבחינה מוסרית. הוא הקביל את הסיפור לסיטואציה בה לוקחים את הצבא הגרמני מהיטלר אך מאפשרים לו לשוב לנהל את המדינה, והרגיש שהאקס-מן לא היו מצליחים לשמור על יחסי ידידות עם מי שביצעה רצח-עם. ביירן וסאליקרופ הסבירו שלא הייתה להם בעיה עקרונית עם פתרון זה, כי הם תמיד חשבו שהפניקס האפלה היא ישות נפרדת שהשתלטה על ג'ין גריי, וסאליקרופ אף הקביל זאת לסרט מגרש השדים: "בסרט משתלטים על ילדה קטנה ומספר אנשים נהרגים, אבל בסוף כשמגרשים את השד אף אחד לא חושב 'בואו נהרוג את הילדה הרצחנית הזו'". עם זאת, אחרי קריאה חוזרת של החוברות הם הסכימו עם שוטר שמנקודת מבטו של הקורא, לא היה נראה שהשתלטו על ג'ין, וקלרמונט הודה שגם בעת כתיבת הסאגה הוא אף פעם לא היה בטוח אם שולטים על ג'ין או שפעולותיה כפניקס האפלה היו פעולותיה שלה.
אחרי שיחה עם קלרמונט שוטר הציע כפשרה תרחיש בו ג'ין תאסר לנצח, וקלרמונט השיב שתרחיש זה לא אפשרי לדעתו, כי האקס-מן ירצו לנסות להציל את ג'ין ממאסר. לפי שוטר, בתסכול רב קלרמונט הציע להרוג את ג'ין באופן מוחלט. למרות ששוטר חושב שהצעה זו הייתה בלוף מצד קלרמונט, מאחר שזהו חוק לא כתוב שלא הורגים לנצח דמויות ראשיות, הוא הסכים להצעה זו אפילו אחרי התנגדויות מאוחרות יותר מצג קלרמונט עצמו ובריין. בסוף הוחלט על ידי בריין וקלרמונט שג'ין תתאבד אחרי שהפניקס האפלה תחזור בשיא הקרב נגד המשמר המלכותי. חוברת 137 נשארה ברובה ללא שינוי, אבל חמשת העמודים האחרונים נכתבו מחדש וצוירו מחדש מאפס עבור הסוף החדש, וקלרמונט השתמש בהזדמנות זו כדי לכתוב טיוטה חדשה לתסריט החוברת. מסיבה זו, השוואה בין חוברת אקס-מן מספר 137 המקורית וזו שפורסמה לציבור חושפת מספר הבדלים בתסריט, שאינם קשורים לסוף הסיפור. למשל, בגרסה המקורית של יום המנוחה, מספר מחברי האקס-מן חושבים על בעיות אישיות, בעוד שבגרסה שפורסמה הם כולם חושבים על ההחלטה להציל את ג'ין.
הסוף המקורי ראה אור ב-1984 באוגדן Phoenix: The Untold Story. בנוסף לגרסה המקורית של חוברת 137, הוצג בו תעתיק דיון בין קלרמונט, בריין, סימונסון, סאליקרופ, שוטר והמאייר טרי אוסטין על השינוי בסיפור והסיבות לשינויו.
ג'ין גריי והפניקס כישויות נפרדות

מעט לפני פרסום חוברת 137 כותב הפרילנסר לעתיד קורט בוסייק, שהיה אז עדיין תלמיד בקולג', קרול קליש (לעתיד ראש מחלקת השיווק במארוול) וריצ'רד האוול (צייר לעתיד במרוול) שמעו על האירועים הקרבים ועל הצהרתו של ג'ים שוטר שג'ין לא תוכל לחזור לחיים בדרך שלא תמחק לחלוטין את אשמתה בפשעי הפניקס האפלה. השלושה לקחו זאת כאתגר, וכתבו גרסת חזרה לחיים משל עצמם. הרעיון של בוסייק כלל את התגלית שג'ין בעצם עדיין שהתה בתחתית מפרץ ג'מייקה בהקפאה אחרי התרסקות המעבורת המקורית, ויישות הפניקס השתמשה בגופה ובמוחה כמראה אל העולם, ליצירת העתק עוצמתי של ג'ין שהפך ליותר מעוות ככל שעבר הזמן.
ב-1982 הפניקס האפלה חזרה בקרוסאובר "The Uncanny X-Men and The New Teen Titans" בין DC למארוול, שנכתב על ידי כותב האקס-מן הרגיל כריס קלרמונט. בסיפור (שלא נחשב לקאנון באף חברה) דארקסייד מחייה את ג'ין גריי כפניקס האפלה כחלק ממשימתו לגלות את משוואת האנטי-חיים. בסוף הסיפור דארקסייד בוגד בפניקס האפלה וזו מקריבה את חייה כדי לעצור אותו.
ב-1983, מעט אחרי תחילת עבודתו ככותב פרילנסר, קורט בוסייק השתתף בכנס קומיקס באית'קה, ניו יורק, ולן אצל הכותב רוג'ר סטרן. בשיחה שהתפתחה על אהבתם ארוכת השנים לאקס-מן, סטרן הביע חרטה על כך שלא הייתה דרך להחזיר את ג'ין לחיים, לא בצורה ששוטר יסכים לה. בוסייק סיפר לו על הרעיון שלו מתקופת הקולג', ולא חשב שהדבר יוביל לשום דבר. מאוחר יותר סטרן סיפר על הרעיון לג'ון ביירן, שהיה בזמנו הכותב והמאייר של ארבעת המופלאים.
ב-1985 ג'ים שוטר אישר סדרה חדשה שתאחד את האקס-מן המקוריים לקבוצה שנקראת אקס פקטור, שתכתב על ידי הפרילנסר הוותיק בוב לייטון. כששמע על כך, ביירן התקשר ללייטון וסיפר לו על הרעיון של בוסייק כדרך להחזיר את ג'ין גריי מן המתים בצורה שתענה על הדרישה של שוטר לזיכוי מוחלט של ג'ין.
כדי להתחיל את ריצת אקס פקטור תוכנן קרוסאובר בן שלוש חוברות שיכלול חוברת מהאוונג'רס, חוברת מארבעת המופלאים והחוברת הראשונה של אקס פקטור, מה שעירב את כותב האוונג'רס דאז רוג'ר סטרן, כותב/מאייר ארבעת המופלאים דאז ג'ון ביירן וכותב האקס פקטור לייטון. בוסייק, שעבד בזמן זה במארוול כעוזר פרילנסר בכתיבת מגזין "מארוול אייג'", קיבל את הקרדיט ותשלום לרעיונו, וערך מספר ראיונות במגזין עליו עבד כדי לקדם את הסדרה החדשה. בראיונות כל פרט הנוגע להחזרת ג'ין לחיים צונזר כדי ליצור אווירת מסתורין, ולכן בוסייק נאלץ לצנזר כל מה שהיה קשור לרעיון שלו.
ארתור לאקנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 באפריל 1893 זבולן, סלובקיה 
 פטירה:  1944 (בגיל 50 בערך) גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית 
 מדינה:  הונגריה 
 צאצאים:  ליוויה לאקנר 
 מספר צאצאים:  2 
 
ארתור לאקנר (בהונגרית: Lakner Artúr, זבולן, 7 באפריל 1893 – גרמניה, 1944) היה סופר, תסריטאי יהודי-הונגרי, דרמטורג קולנוע, במאי, במאי תיאטרון, מייסד תיאטרון הילדים של הדוד לאקנר שנרצח בשואה ככל הנראה בגרמניה.
קורות חיים

ארתור לאקנר נולד במשפחה יהודית, בנם של יעקב לאקנר, מתקן נעליים, ורוזה קראוס. במשפחה היו 14 ילדים, מתוכם 10 שרדו. ארתור שירת בחזית במלחמת העולם הראשונה. ב־12 בנובמבר 1916 נשא לאישה בבודפשט את אגנש ווֹלנר, בתם של יוז'ף ווֹלנר ושל מריה קוֹהְן (כהן). היא הייתה מבוגרת ממנו בשלוש שנים.
בשנת 1919 היה המחזאי (דרמטורג) של חברת הסרטים קוֹרבֵין ועד 1924 גם מנהל העסקים של החברה. משנת 1924 זכה לפרסום עם הכתוביות ההומוריסטיות והייחודיות בהונגרית לסרטיהם האילמים של צ'ארלי צ'פלין, הרולד לויד ובאסטר קיטון. בשנת 1926 נתמנה למנהל בית הקולנוע רויאל אפולו ועד שנת 1937 היה מנהלה של כל רשת שבעת בתי הקולנוע רויאל אפולו שעסקה בעיקר בהצגות בכורה והמשך הקרנתם של אותם סרטים. הוא כתב גם מחזות ומחזותיו המוזיקליים לילדים הוצגו בעיקר בתיאטרון הקומדיה של בודפשט שם העלה מופעים קבועים לילדים בין 1930 לבין 1938. בשנת 1935 כתב סרט על האופרטה שלו "האמא החורגת המתוקה". ב־3 בנובמבר 1935 התמנה כנשיא משותף של "האיגוד הלאומי של בעלי תפקידים בקולנוע" בהונגריה.
בנובמבר 1935 החל בהפקת הדיבוב ההונגרי הראשון באולפני מַאפִילם (הידועים בשם האנגלי Mafilm-Hungarian Film Studios והיו אחד ממרכזי ההפקה הגדולים והוותיקים ביותר בהונגריה עד שנת 1964). הוא נתבקש להיות דרמטורג ההפקה של האולפנים. משימתו הראשונה הייתה לתרגם להונגרית את הטקסט של הסרט הגרמני "ארבעה וחצי מוסקטרים". בסרט של וולט דיסני שלגיה, המציא את שמותיהם של שבעת הגמדים בשפה ההונגרית (טודור, וידור, מורגו, סנדה, סונדי, האפצ'י וקוּקָה). הוא נבחר אז כחבר לנצח של "מועדון הקן".
בשל מוצאו היהודי נדרש בשנת 1944 להתייצב מחנה איסוף למשלוח גירוש. הוא ניסה לקבל אישור מרופאיו שלבו לא בריא, אך כל חבריו הטובים שהתקשר אליהם ניתקו את השיחה עמו, כי לא רצו שיחשדו בהם כמסייעים ליהודי. החדשות האחרונות מארתור לאקנר היו מתחנת הרכבת בעיר קצ'קמט כשהמתין עם אחרים לעליה לקרונות הבהמות. אפילו שם בתחנת הרכבת שיחק על המסילות עם הילדים שחיכו אף הם לגירוש. לאחר מכן נשלח לגרמניה ושם אבדו עקבותיו. בית המשפט המחוזי הראשי של בודפשט הכריז על מותו ב־15 במרץ 1945.
יהיה קשה לִמנות את מאות הילדים שחייבים לו את קריירת המשחק או הקריירה האמנותית שלהם, או אפילו את המוניטין המאוחר שלו. "ילדי לאקנר" כפי שכונו היו שחקנים וזמרים מהשורה הראשונה: אוה רוטקאי, ארז'י גאלאמבוש, ארפאד קישהדי, פרנץ פטקי, אברהם רונאי ועוד רבים, רבים נוספים.
עבודותיו

אוצר מלך הקרח (הצגת ילדים)
פטר הכזבן (דרמה, 1932)
אוצר המלכים (דרמה, 1932)
אמא חורגת מתוקה (רומן ודרמה, 1933)
היפהפייה הנרדמת (דרמה, 1936)
עיטורים

סיגנום לאודיס (אנ') (1934)
ראו גם

לקסיקון הסרטים ההונגרי Magyar filmlexikon. Szerk. Veress József. Bp., 2005, Magyar Nemzeti Filmarchivum, 602. o.
מי ומי Ki-kicsoda? Kortársak lexikona. [Bp.], Béta Irodalmi Rt., [1937].
הלקסיקון ההונגרי לקורות חיים Magyar életrajzi lexikon II. (L–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1969.
הלקסיקון ההונגרי הגדול Magyar Nagylexikon. Főszerk. Élesztős László (1-5. k.), Berényi Gábor (6. k.), Bárány Lászlóné (8-). Bp., Akadémiai Kiadó, 1993
הלקסיקון ההונגרי לאומנות הבמה Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Bp., Akadémiai Kiadó, 1994.
הלקסיקון לסרט ההונגרי המדבר Mudrák József - Deák Tamás: Magyar hangosfilm lexikon 1931-1944. Máriabesnyő-Gödöllő, Attraktor, 2006.
לקסיקון יהודי הונגרי Magyar zsidó lexikon. Szerk. Ujvári Péter. Bp., Zsidó Lexikon, 1929.
לקריאה נוספת

הלקסיקון ההונגרי לאומנות הבמה. Főszerk. גיורגי שצלי. בודפשט: אקדמית. 1994 [[Speciális:Könyvforrások/9630566354|ISBN 963-05-6635-4]]
ארתור לאקנר (1944-1893?) (בהונגרית) gyermekszinhaz.uw.hu.
לקנר ליוויה (בתו): הדוד לקנר ומאה ילדים. [בודפשט], 1993, הוצאת הספרים של לורד.
לקסיקון הקולנוע ההונגרי. אד. יוזף ורס. Bp., 2005, ארכיון הסרטים ההונגרי הלאומי, עמ '602.
הערות שוליים

↑  Halálesete bejegyezve a Bp. VI. ker. állami halotti akv. 497/1949. folyószáma alatt.
↑  Lakner Lívia: Lakner bácsi és száz gyereke. [Budapest], 1993, Lord Könyvkiadó, 7. o.
↑  A házasságkötés bejegyezve Budapest VII. ker. állami házassági anyakönyv 1139/1916. folyószáma alatt.
↑  Lakner 1993. 19.
↑  Lakner 1993. 14.
↑  Lakner 1993. 13.
↑  Lakner 1993. 64.
↑  "A Gyermekszínház története". gyermekszinhaz.uw.hu. אורכב מ-המקור ב-2016-03-03. נבדק ב-2013-04-07.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7943 1049  LCCN: no2015155226  VIAF: 121388592   WorldCat (עם VIAF): 121388592 
לוח לזכרו בבית שהתגורר בבודפשט
אשד (בית חרושת)

הלוגו של בית חרושת "אשד"
בית החרושת 'אשד' היה בית חרושת לשימורים בקיבוץ אשדות יעקב לפני שהקיבוץ התפלג לאשדות יעקב איחוד ולאשדות יעקב מאוחד.
היסטוריה

בית החרושת "אשד" הוקם בשנת 1938 מתוך כוונה לעבד את עודפי הפירות והירקות של הקיבוץ והסביבה הקרובה. לצורך כך, הוקם בניין קטן שצויד במכונות שיתאימו לתפקידו. בראשית מלחמת העולם השנייה, כשהתקבלו הזמנות לריבות ומיצים משלטונות הצבא הבריטי והנאפ"י (השק"ם הבריטי), התרחבה העבודה בבית החרושת בממדים גדולים. הוקם בניין חדש ורחב מידות ונוספו מכונות לסחיטת מיצים שנבנו במסגריה של הקיבוץ. באותה עת, 'אשד' היה אחד משלושת בתי-החרושת הקיבוציים שעסקו באותם מוצרים, והשתייך לתאגיד 'אשד-גת-רימון'.
השימורים שהמפעל ייצר כללו: גזר חתוך בקוביות, כרוב כבוש, לפתן מלון, לפתן שזיפים, ריבת מישמש, ריבת תפוזים, משקה מתפוחי עץ, משקה מאשכוליות, משקה מישמש, מלפפונים מתובלים ביין, רסק עגבניות, ועוד.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הצבא הבריטי העמיד לרשות המפעל חומרי גלם כגון סוכר ולדר. באותה עת, סוכר היה מצרך יקר המציאות בארץ ישראל, אך הודות לבריטים באשדות יעקב הוא היה מצרך חופשי וזמין לכל איש. בתקופת המלחמה היה באשדות יעקב נציג מטעם הממשלה הבריטית שתפקידו היה לפקח שהמפעל משתמש בצורה מושכלת בחומרים שהבריטים העמידו לרשותו.
בשיא תפקודו, עבדו במפעל 50–60 איש, כולם חברי ונערי הקיבוץ, שכלל גם נהגים להובלת התוצרת למרכז הארץ. בשנות ה-50 רבים מהעובדים היו פועלים מטבריה.
ביולי 1953, בעקבות הפילוג באשדות יעקב, נותר בית חרושת אשד הנכס המשותף היחיד של הקיבוצים. בשלב זה הושבת המפעל על ידי אשדות יעקב איחוד לצורך ספירת מלאי והגעה להסכמות על הפעלת המפעל בעתיד. אחרי כחודש המפעל נפתח מחדש לאחר שהושגו הסכמות על זמן לספירת המלאי. כן נקבע שבית החרושת יעסיק באופן שווה פועלים משני הפלגים של הקיבוץ. בעקבות סגירת המפעל הקימו העובדים ועד עובדים בפברואר 1955 נסגר המפעל באופן פתאומי בעקבות טענות על הפרה של ההסכמות בין פלגי הקיבוץ. בסוף שנת 1962, לאחר משברים נוספים בהפעלת המפעל, הוחכר המפעל לחברת יכין-חק"ל והופעל תחת השם "אשד יכין". בית החרושת ייצר שימורי הדרים, פירות, ירקות ומשקאות קלים. בשנת 1965 סירבה יכין-חק"ל להמשיך את הסכם החכירה ובעלות המפעל, שני קיבוצי אשדות יעקב ומועצה אזורית עמק הירדן ניסו לשקם את המפעל על ידי התאמתו לעיבוד ושימור אשכוליות. בשנת 1967 נסגר המפעל.
בשנים 1968–1970, ימי מלחמת ההתשה בבקעת הירדן, שימש מבנה בית החרושת כבסיס ליחידות צה"ל ששמרו בקיבוץ. בשנת 1971 המבנים ששימשו את "אשד" החלו לשמש את בית החרושת "לוג - מוצרים פלסטיים" של קיבוץ אשדות יעקב איחוד.
עטיפה לקופסת שימורים "רבת תפוזים" תוצרת "אשד"
עטיפה לקופסת שימורים "לפתן שזיפים" תוצרת "אשד"
עטיפה לקופסת שימורים "כרוב כבוש" תוצרת "אשד"
עטיפה לקופסת שימורים "מלפפונים בחומץ יין" תוצרת "אשד"
הערות שוליים

↑  נסגר ביהח"ר אשד, דבר, 3 באוגוסט 1953
↑  איחוד הקיבוצים השבית את ביהח"ר אשד באשדות יעקב, על המשמר, 13 באוגוסט 1953
↑  על שום מה הופסקה העבודה בביח"ר אשד?, דבר, 18 באוגוסט 1953
↑  תובעים חידוש העבודה באשד, על המשמר, 19 באוגוסט 1953
↑  חודשה העבודה בביהח"ר אשד, על המשמר, 28 באוגוסט 1953
↑  פועלים נקלטים במפעל השימורים באשדות יעקב, דבר, 11 במרץ 1954
↑  נסגר בית החרושת לשימורים 'אשד' לרגל סכסוך בין שני הפלגים, דבר, 14 בפברואר 1955
↑  ביח"ר "אשד" הופעל מחדש, דבר, 28 בדצמבר 1962
↑  ביח"ר אשד יכין, דבר, 6 בספטמבר 1964
↑  לקבוצת כנרת, דבר, 10 ביוני 1964
↑  באשדות יעקב, דבר, 5 באוגוסט 1965
↑  דוד שליו, להרחבת גידול ההדרים בעמק הירדן, דבר, 1 בספטמבר 1965
↑  בעלון הקיבוץ מס' 400, שיצא לאור ב-1.9.1967 נכתב: "בית חרושת 'אשד': לאחר שהתקבל סקר שלילי ממשרד המסחר והתעשייה על כדאיות המשך העבודה בביהח"ר 'אשד', סוכם לחסל את בית החרושת. הציוד המיכני נמכר. על גורל המבנים יתקיים דיון בקרוב."
בית החרושת "אשד" ממעוף הציפור
בית החרושת "אשד" ממעוף הציפור. ברקע אשדות יעקב ומגדל המים
מבט פנימי על חלק בבית החרושת "אשד" שייצר את קופסות השימורים טרם מילויין בתוצרת לצרכן
אריק דג'מבה-דג'מבה

אריק דניאל דג'מבה-דג'מבה (בצרפתית: Éric Daniel Djemba-Djemba; נולד ב-4 במאי 1981) הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת הקשר האחורי.