ועדת וינוגרד
הדו"ח הסופי > סקירת הדו"ח

הוועדה קבעה אמות מידה לבחינת תפקודם של מפקדי צבא ומנהיגי ציבור. בעוד שאמות המידה לבחינת מפקדים צבאיים בעיני הוועדה הן "מקצועיות, ידע וניסיון, יכולת לראייה אסטרטגית, תחושת אחריות, דבקות במשימות", אמות המידה להתנהגות תקינה של נבחרי ציבור הן "מנהיגות, אחריות, ראייה אסטרטגית, שיקול דעת, רצון ויכולת להזדקק לידע ותובנות, אותם מציגים אנשי המקצוע וכשירות במובן הרחב." (שם עמ' 57–58). וכן "זהירות, בחינת הרקע העובדתי, נחישות, בהירות, ויכולת לראייה מתוכללת וארוכת-טווח." (שם עמ' 61).
מכל איש צבא וחייל באשר הוא נדרשו מהוועדה לפי הקוד האתי של צה"ל התכונות הבאות: דבקות במשימה וחתירה לניצחון, כולל נטילת יוזמה לניצול הזדמנויות בלחימה, אחריות, אמינות, דוגמה אישית, כבוד לחיי אדם, טוהר הנשק. מקצועיות. משמעת. רֵעוּת ואף תחושה של שליחות (שם עמ' 59).
מכיוון שצה"ל מסר לוועדה תחקירים מבצעיים מלאים רק בנושאי החטיפה והפגיעה באח"י "חנית", ואילו לגבי קרבות אחרים הסתפק רק בהגשת מצגות שהוגשו לרמטכ"ל וסיכומי רמטכ"ל ומפקדים בדיונים שהיו על מצגות אלה (שלא כללו את רמת הפירוט שנדרשה על מנת לעמוד על ההיבטים המבצעיים המורכבים של הקרבות), הוועדה מצאה לנכון לבדוק בצורה יסודית ועמוקה יותר מספר קרבות או סדרות אירועים נבחרים, על מנת לקבל תמונה טובה ואמינה. ולכן היא סקרה בפירוט רב על פי עדויות ומסמכים שהיו לפניה שני מכלולי קרבות: הלחימה על בינת ג'בייל ו"שינוי כיוון 11", והקדישה להם כארבעים עמודים בדו"ח (שם עמ' 360).
לאחר שהוועדה סקרה את כל השתלשלות המלחמה והמהלכים הדיפלומטים במגבלות של צנזורה עצמית וצנזורה צבאית, היא דיווחה כי מצאה כשלים בתחומים הבאים (שם עמ' 41):
כשלים וליקויים חמורים בתהליכי קבלת ההחלטות ובעבודת המטה בדרג המדיני, בדרג הצבאי ובממשק ביניהם.
כשלים וליקויים רציניים באיכות ההיערכות, המוכנות, ההתנהלות והביצוע של החלטות בדרג הפיקודי העליון בצה"ל, בעיקר בכוחות היבשה.
כשלים וליקויים חמורים בהסתמכות על חשיבה ותכנון אסטרטגיים, הן בדרג המדיני והן בדרג הצבאי.
כשלים וליקויים חמורים בכל הנוגע להגנה על העורף ולהתמודדות עם הפגיעה בו.
הוועדה ציינה שמדובר "בכשלים חמורים ועמוקים שאסור שמלוא משמעותם והסכנות הטמונות בהם יטושטשו על ידי אירועים שוטפים, הצלחות נקודתיות וצעדי תיקון ראשוניים." עוד ציינה "שיידרש מאמץ עקשני ומתמשך זמן רב כדי להביא לשיפורים החיוניים, הנחוצים בדרכי החשיבה והפעולה של המערכת המדינית-ביטחונית." (שם עמ' 47).
בעניין צה"ל היא קבעה כי "הכשלים והליקויים העמוקים שהתגלו בפעולת צה"ל, ובעיקר בדרגי הפיקוד הבכירים של חילות היבשה שלו, וכן בחלקים של המטה הכללי שהיו אחראים לניהול המלחמה ועיצובה, כמעט האפילו על ההישגים המרשימים והייחודיים שהיו לצה"ל במלחמה זו, בעיקר בראשיתה." הוועדה ציינה שחלק מהליקויים קיימים בצה"ל כבר מהקמתו, וכבר צוינו בדו"ח ועדת אגרנט (שם עמ' 245). בניגוד לתפיסות כי כשלי צה"ל נובעים בשל שנים ארוכות ללא מלחמות, או בשל "תפיסתו" בעיצומם שינויים ארגוניים או בשל קיצוץ תקציבי, חברי הוועדה סוברים שתרומתם לכשלים לא הייתה מכרעת והכרחית (שם עמ' 247).
התמונה שהצטיירה לעיני חברי הוועדה באשר לתפקוד כוחות היבשה של צה"ל הייתה קשה ועגומה. כוחות אלו לא הצליחו בדרך כלל לעמוד בעיקר משימותיהם ובאתגרים שהוצבו בפניהם (שם עמ' 249). הוועדה קבעה כי "במרבית המקרים והתחומים גילה הצבא, בפעולות כוחות היבשה, אוזלת יד בהתמודדותו נגד חזבאללה" (שם עמ' 251). עוד סברה כי שלאחר שתפיסת "האש מנגד" מיצתה את עצמה ולא הביאה להכרעה הדרושה, צה"ל נכנס לתקופה של "דשדוש", במקום להכריע בין מהלך קרקעי רחב לבין הפסקתה המידית של הלחימה. ורק לאחר 16 ימי לחימה, כשהעורף נושא בנטל העיקרי, הוחלט על גיוס מילואים.
היא גם קבעה כי "ערכים בסיסיים ביותר של צה"ל נפרמו במלחמה". וכי "צה"ל התנהל במלחמה כמי שהחשש מנפגעים בקרב חייליו, שימש מרכיב מרכזי בהליכי התכנון ובשיקוליו המבצעיים." (שם עמ' 252). ועל כך ש"כוחו ועוצמתו של צה”ל לא באו לידי ביטוי במלחמה זו". "לא זו בלבד שחלק גדול מהסד"כ הצה"לי, סדיר ומילואים, שהועמד לרשות פיקוד הצפון במלחמה לא מוצה ולא הופעל בחלק גדול של המלחמה, אלא שגם יכולותיהן של היחידות המיוחדות לא מוצו." (שם עמ' 253).
בתחום המודיעין הצבאי הוועדה סברה כי "המאמץ המודיעיני הוכתר בהצלחה בכמה תחומים חשובים מאד", כמו התחום המדיני התחום הצבאי והתחום המנטלי, גם אם "נחשפו גם פערים במידע וביכולות המודיעיניות, כמו גם ליקויים בהתנהלות גורמי המודיעין מול אלה שאותם הם אמורים לשרת" (שם עמ' 255). הוועדה מצאה כי בזמן המלחמה המודיעין קרא נכון את תמונת הקרב, והצביע על כך שמהלך האווירי לבדו לא יביא ל"שובר שוויון" (שם עמ' 262).
"ליקוי בולט בהיערכות המטכ"ל למלחמה בזירת לבנון, השתקף באי גיבוש של תוכניות מבצעיות מעודכנות למצב של מלחמה כוללת בגזרה זו". (עמ' 300) "התוכניות האופרטיביות למתארי הלחימה לא היו מגובשות בין המטה הכללי והפיקוד, ונוהל הקרב להשלמתן עם היחידות המוקצות לכך היה בשלב של רעיון מרכזי בלבד" (עמ' 305).
בעניין מטכ"ל צה"ל הוועדה מצאה ליקויים שונים ובהם חוסר התממשקות עם פיקוד צפון, כמו שיח לא ברור, חלוקת עבודה לא טובה, שליטה ובקרה לא מספקת ועוד (עמ' 294). מוצב הפיקוד העליון פעל בצורה גרעינית וחלקית, בדרגים נמוכים וההחלטות התקבלו מחוצה לו. למעשה בכל המלחמה כולה לא הייתה ישיבה אחת של פורום מטכ"ל המלא (עמ' 295). דבר זה גרם לכך שלא הובא לידי ביטוי מיצוי הידע הקולקטיבי של קציני המטכ"ל (עמ' 296).
בצה"ל שררה עמימות לגבי מהות העימות, האם מדובר במבצע, במערכה, או במלחמה. עמימות זו גרמה לכך שחיילים נלחמו עד היום האחרון במתכונת בט"ש שלא הלמה מלחמה. שבה ניתנה העדפה לשמירת הבטיחות על פני עמידה בלוחות זמנים של מבצעים. דבר שמשקף למעשה ליקוי מאורות תודעתי שבו נמצא צה"ל (עמ' 297–298). גם בהקשר של הכוונות הפעולה הקרקעית, פקודה מפורשת כמטרה עיקרית לפעול כנגד הירי הרקטי, הופיעה רק במבצע שינוי כיוון 11, ב-4 באוגוסט (עמ' 316).
הוועדה מצאה ליקויים שונים בפקודות מטכ"ל, שגרמו לעמימות בדרך שבה הפקודים היו צריכים להגשימם. "עודף פקודות, סיכומים ומסמכים יצר הצפה, בלבול, אי בהירות ולעיתים פרשנות לקויה של כוונות המפקד." והם כנראה משקפות את אי הבהירות במטכ"ל בהקשר ליעדי המלחמה והמתווה (עמ' 301–303).
הוועדה קובעת כי בדיונים הרבים במטכ"ל, דיונים אסטרטגיים כמעט ולא התקיימו, ורובם היו דיונים טקטיים שמתאימים לרמה הפיקודית. ואף גרמו לערבוב בין הדרג האסטרטגי-מערכתי של המטכ"ל לבין הדרג המבצעי של פיקוד צפון (עמ' 304).
על פיקוד צפון אמרה הוועדה כי "ככלל, אנחנו נאלצים לקבוע כי, למרות היבטים רבים של עבודה מקצועית ומסודרת, ולמרות מסירות רבה של המפקדים והלוחמים, לא ביצעו היחידות שלחמו במסגרת הפיקוד את עיקר המשימות שהוטלו עליהן" (עמ' 306).
לגבי תפיסת ההפעלה החדשה שלא הוטמעה כהלכה בצבא, הוועדה סברה שהייתה לה תרומה מסוימת לכשלים, במיוחד בשפה הגבוהה שלה שהייתה עמומה, מבלבלת ולא מובנת, "והמליצה לנקות ממנה יסודות שיכלו לתרום לתוצאה חמורה זו". עם שהיא משבחת את הצבא על כך שהוא לא שוקט על שמריו, ומנסה לעדכן את עצמו לאיומים החדשים (עמ' 322–324).