stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלישת הצבא האדום לגאורגיה
רקע

בעקבות מהפכת פברואר בשנת 1917 הצליחה גאורגיה להיחלץ מהשליטה הרוסית. לאחר שנכשלו במאמציהם להתאחד עם ארמניה ואזרבייג'ן למדינה פדרטיווית, הכריזו המנהיגים הגאורגים על עצמאות המדינה, כרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, ב-26 במאי 1918. על אף סכסוכים עם שכנותיה (מלחמת גאורגיה-ארמניה) וסכסוכים אזרחיים שפרצו בה מפעם לפעם, הצליחה גאורגיה לשמור על עצמאותה הבלתי יציבה, והשיגה פחות או יותר שליטה מוצקה על גבולותיה החדשים בתקופה של מלחמת האזרחים ברוסיה.
למרות התמיכה הציבורית הרחבה יחסית, ומספר רפורמות מוצלחות, ההנהגה הסוציאל-דמוקרטית של גאורגיה נכשלה בבניית כלכלה יציבה וצבא חזק וממושמע, שיכול היה להתנגד להופעתם הצפויה והקלה לחיזוי של הבולשביקים. אף על פי שהיו בנמצא מספר משמעותי של קצינים מוכשרים ששירתו בצבא האימפריה הרוסית, הצבא היה חלוש וציודו היה דל. גוף צבאי מקביל, המשמר האזרחי של גאורגיה, התגייס מחברי המפלגה המנשביקית, והיה משום כך מכובד יותר, אבל נשלט על ידי פוקציונרים מפלגתיים ופוליטיים.
פלישת הצבא האדום

הטקטיקה בה נקטו הסובייטים כדי להשתלט על גאורגיה הייתה דומה לזו שנקטו באזרבייג'ן וארמניה ב-1920. הסובייטים שלחו את הצבא האדום, בעוד הם מעודדים את הבולשביקים המקומיים ליצור מתיחות. עם זאת, מדיניות זו הייתה קשה ליישום בגאורגיה, בה המפלגה הקומוניסטית לא נהנתה מתמיכה עממית ונותרה כח פוליטי מבודד.
בלילה שבין 11 ל-12 בפברואר 1921, עם הסתה של אורדז'וניקידזה, הבולשביקים תקפו משלטים צבאיים של הגאורגים באזור שמאוכלס אתנית בארמנים, מחוז לורי ליד הכפר שולברי, בקרבת הגבול שבין ארמניה לאזרבייג'ן. יחידות הצבא האדום המבוססות על הארמנים הגיעו במהירות כדי לסייע להתקוממות, ללא אישור פורמלי של מוסקבה. כאשר הממשלה הגאורגית מחתה בפני השליח הסובייטי בטביליסי, ארון שיינמן, לגבי המקרה, הוא הכחיש כל מעורבות רוסית, והכריז כל הפרעה שאולי יכולה לקרות חייבת להיות מרידה ספונטנית של הקומוניסטים הארמנים. בינתיים, הבולשביקים כוננו, ועדה גאורגית מהפכנית (ועדות שהוקמו ברחבי רוסיה הסובייטית ובאזורים שהייתה פעילה בהם, בידי הבולשביקים, שתפקידם היה להוות מעין ממשלה זמנית חלופית) בשולברי, גוף שלימים יתפקד כממשלה היריבה. בראשות הבולשביק הגאורגי פיליפ מחרדזה, הוועדה פנתה באופן רשמי למוסקבה לעזרה.
תסיסה התפרצה גם בעיירה דושתי ובין האוסטים בצפון-מזרח גאורגיה, אשר התרעמו על סירובה של הממשלה הגאורגית להבטיח להם אוטונומיה. הכוחות הגאורגים הצליחו להשקיט את אי הסדר במספר אזורים, אבל הכנות לפלישה סובייטית היו כבר על הרכבת. כאשר הצבא הגאורגי התקדם למחוז הארמני לורי כדי למחוץ את המרד, החזיר לנין לבסוף את בקשתם של סטלין ואורדז'וניקידזה, לאפשר לצבא האדום לפלוש לגאורגיה, בתואנה של סיוע לביום מרד, לדיון, וייסד כוח בולשביקי.
עדיין, ההחלטה לתמוך בפלישה לגאורגיה, לא הייתה פה אחד. התנגד לה קרל רדק, התנגדות שנתמכה על ידי טרוצקי שהיה באזור אורל באותו זמן. המכתב וההחלטה שבאה בעקבותיה הדאיגו את שלטון אורדז'וניקידזה, שחזר למוסקבה ותבע להקים ועדה מיוחדת של המפלגה שתחקור את המקרה. לאחר מכן מתפייס איתו טרוצקי ומשלים ואף מגן על הפלישה בחוברת מיוחדת.
פלישת הצבא האדום > הקרב על טביליסי

עם שחר ב-16 בפברואר, הכוח העיקרי של יחידות הצבא האדום ה-11, תחת פיקודו של אנטולי גקר חוצים לתוך גאורגיה ומתחילים ב"מבצע טביליסי" במטרה לתפוס את בירת גאורגיה. בקרב על נהר החראמי, הכוחות הקדמיים של הגאורגים תחת פיקודו של סטפן אחמטלי ספגו תבוסה ונכנעו. בנסיגתם מערבה, המפקד הגאורגי, גנרל צולוקידזה, מפוצץ מסילות ברזל, גשרים והורס את הדרכים במטרה לעכב את התקדמות האויב. בו בעת, יחידות של הצבא האדום, צועדים לגאורגיה מכיוון צפון דרך מעבר דריאל ומעבר ממיסיוני, וחוף הים השחור לכיוון סוחומי. במהלך אירועים אלה הקומיסר הסובייטי ליחסי חוץ הנפיק שורת הצהרות המתכחשות לידיעה על אירועים צבאיים המתרחשים בגאורגיה, והצבא האדום. ומצהירים על כוונה לתווך בכל ויכוח שמופיע בגאורגיה.
ב-17 בפברואר, דיוויזיות של חיל הרגלים וחיל הפרשים הסובייטים, כשהם נתמכים במטרייה אווירית, התקדמו בצורה משמעותית לבירה הגאורגית, פחות מ-15 קילומטרים דרום-מערבית. הצבא הגאורגי נלחם בעקשנות בהגנה על הגישה לטביליסי, אשר החזיקו מעמד במשך שבוע מול כוחות רוסיים עדיפים. הפסגה האסטרטגית של קוג'ורי וטבחמלה עברה מיד ליד ב-18 בפברואר - 20 בפברואר, כאשר הכוחות הגאורגים, תחת פיקודו של גיאורגי מזניאשווילי, סבבו לאחור, יחידות הצבא האדום, אשר סבלו מאבדות כבדות, החלו להתקבץ במטרה להדק את המעגל העוטף את טביליסי. עד
ל-23 בפברואר, גשר מסילת הברזל שוקם והטנקים הסובייטים ורכבות משוריינות הצטרפו ליחידות הצבא האדום וחידשו את המתקפה על הבירה. כאשר הרכבות המשוריינות עמדו במקומם וספגו אש, הטנקים וחיל הרגלים חדרו למיקום הגאורגי בפסגת הקוג'ורי. ב-24 בפברואר, המפקד הגאורגי, גיאורגי קבינידזה, בעמדה חשופה, נכנע לכניסה הבלתי נמנעת של הצבא הרוסי ונסוג כדי להציל את צבאו מכיתור מוחלט, ואת העיר מחורבן. הממשלה הגאורגית וחברי בית המחוקקים התפנו לכותאיסי, במערב גאורגיה.
ב-25 בפברואר, הצבא האדום המנצח נכנס לעיר טביליסי. החיילים הבולשביקים התפרסו בפריסה רחבה. הוצאות להורג המוניות נערכו במקום אשר נהרגו בהן כ-5,000 איש בסביבות העיר. הוועדה המהפכנית בראשות ממיה אורחלשווילי ושלווה אליאבה, העזו להגיע לבירה, והכריזו על נפילת הממשלה המנשביקית, ופיזור של הצבא הלאומי הגאורגי והמשמר האזרחי, וייסוד גאורגיה הסובייטית. באותו יום, במוסקבה, קיבל לנין ברכות מהקומיסרים שלו - "הדגל האדום מתנוסס מעל טביליסי, תחי גאורגיה הסובייטית!"
פלישת הצבא האדום > מבצע כותאיסי

המנהיגים הגאורגים תכננו לרכז את כוחותיהם בעיר מצחתה, צפונית לטביליסי, ולהמשיך את הקרב בקווים הגנה חדשים. נפילת הבירה, הביאה לדמורליזציה של הכוחות הגאורגים, שסופסוף עזבו את עמדותיהם במצחתה. הצבא התפורר בהדרגה בנסיגתם מערבה, באופן לא מאורגן, אבל לעיתים גילו התנגדות עזה לכוחות הרוסיים. זה לקח לסובייטים שבוע נוסף כדי להשתלט על הערים הראשיות במערב גאורגיה.
המנשביקים השתעשעו בתקווה לקבלת סיוע משייטת של הצי הצרפתי השט בים השחור בצד החוף הגאורגי. ב-28 בפברואר, הצרפתים אף פתחו באש על הדיוויזיה הרובאית ה-31 של הצבא האדום ה-9 תחת פיקודו של וו. צ'רנישייב, שפעל בחוף, אבל לא הנחית חיילים לחוף. עדיין הגאורגים הצליחו לזכות מחדש בשליטה על עיר החוף גגרה. הצלחתם הייתה זמנית, כאשר הכוחות הסובייטים הצטרפו למיליציית האיכרים האבחזית "קוארז" (Kyaraz), והצליחו לקחת את גגרה ב-1 במרץ ואת אתוס החדשה ב-3 במרץ ואת סוחומי ב-4 במרץ, אוצ'מצ'ירה ב-7 במרץ, זוגדידי ב-9 במרץ ואחריו פותי ב-14 במרץ, שם חוברים לכוחות אחרים של הצבא האדום.
הניסיון הגאורגי להחזיק שטח ליד כותאיסי רוסקה בעקבות ההתקדמות המפתיעה של הצבא הסובייטי, המנותק מצפון הקווקז, אשר חצה למעשה את מעבר ממיסיוני הבלתי חדיר לכאורה בגלל השלג הכבד, ונסחפו והתקדמו לכיוון ערוץ הריוני. אחרי קרב עקוב מדם בסורמי ב-5 במרץ 1921, הצבא האדום ה-11 חצה אף הוא את רכס ליחי לתוך החלק המערבי של המדינה. ב-10 במרץ, הכוחות הסובייטים נכנסו לכותאיסי, שננטשה מהמנהיגות הגאורגית, הצבא הגאורגי והמשמר האזרחי הגאורגי, לנמל בתומי שעל גדות הים השחור, בדרום-מערב גאורגיה. חלק מהכוחות הגאורגים נסוגו להרים והמשיכו להילחם.
תוצאה

למרות הגירת הממשלה הגאורגית, ופירוק הצבא הלאומי, כיסי התנגדות של כוחות גרילה עדיין נותרו בהרים, ובאזורים כפריים. הפלישה לגאורגיה חוללה מחלוקות רציניות בין הבולשביקים לבין עצמם. הממשלה הקומוניסטית שזה עתה מונתה הציעה בתחילה תנאים מתונים בלתי צפויים ליריביהם לשעבר, שעדיין נותרו במדינה. לנין אף אימץ מדיניות של פיוס בגאורגיה, וכיוון שהפרו-בולשביקים מרדו, הם לא נהנו מגיבוי פוליטי, האוכלוסייה הייתה באופן מוצק אנטי-בולשביקית. בשנת 1922 התגלעה התנגדות ציבורית חזקה כנגד הסובייטיזציה הכפויה, ושיקף בצורה עקיפה את האופוזיציה של השלטונות הסובייטים גאורגים למירכוז המדיניות שהותוותה על ידי פליקס דזרז'ינסקי, סרגו אורדז'וניקידזה וסטלין. הבעיה, ידועה בהיסטוריה המודרנית כפרשה הגאורגית, הפכה לאחת מהנקודות העיקריות בעניין שבין סטלין וטרוצקי בימי מנהיגותו האחרונים של לנין, ומצאה את ביטויה בצוואה הפוליטית של לנין.
ההתנגדות של האינטלקטואלים בגאורגיה למשטר הבולשביקי הובילה להתפרצויות של לוחמת גרילה ולמרד אוגוסט בגאורגיה בשנת 1924. כישלונה והדיכוי הנרחב שבוצע בידי לברנטי בריה, שהוזעק בדחיפות לשם כך, הביאה לדמורליזציה של החברה הגאורגית, שחיסל את החלק העיקרי של החלק ששקא לפרו-עצמאות. תוך שבוע החל מ-29 באוגוסט ועד ל-5 בספטמבר 1924. הוצאו להורג 12,578 איש מהאצולה והאינטליגנציה, ומעל ל-20,000 איש הוגלו לסיביר. מאותו רגע לא נעשה אף ניסיון משמעותי לערער על המשטר הסובייטי עד לדור החדש של התנועה האנטי-סובייטית שהופיעה בשנות השבעים.
אחרית דבר

היסטוריונים סובייטים מחשיבים את הקונפליקט הסובייטי-גאורגי כחלק ממלחמת האזרחים ברוסיה והתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה. פלישת הצבא האדום, על פי הגרסה הסובייטית הרשמית, הייתה תגובה להפצרות לעזרה שבאו בעקבות המרד המזוין של האיכרים והפועלים הגאורגים. כשהם משתמשים בשליטה שלהם בהשכלה ובמדיה, רוסיה הסובייטית, יצרה בהצלחה תדמית של מהפכה סוציאליסטית פופולרית. רוב ההיסטוריונים הגאורגים לא הורשו להתייעץ בספריית ספצחרן (Спецхран), שהיו בה הגבלות על כניסה ועיון בספרים וארכיבים ומאגרי מידע. וחלק מהחומר היה מכוסה כחומר שהוא "בלתי מתקבל על הדעת" או לא סביר שקרה בהיסטוריה הסובייטית, במיוחד אלה שיכלו להצביע על כוונותיה האימפריאליסטיות או שסתרו את התפיסה של מרד עממי ופופולרי כנגד הממשלה המנשביקית.
בשנות השמונים נשמע קולו של הגלאסנוסט של גורבצ'וב. המדיניות החדשה הפריכה את ורסיה הסובייטית הישנה של אירועי 1921-24. ההיסטוריון הסובייטי הראשון שעשה ניסיון, בשנת 1988, לתקן את הפרשנות הסובייטית למלחמה הסובייטית-גאורגית, היה המלומד הגאורגי, אקקי סורגולידזה, באופן אירוני היה זה אותו היסטוריון אשר בשנת 1982 שעשה תיאור מונוגרפי של האיכרים המורדים (שהיוו העילה למלחמה) כעובדה היסטורית ידועה.
לאחר לחץ ציבורי חזק, כוננה, ב-20 ביוני 1989, הנשיאות העליונה של הסובייט (Президиум Верховного Совета СССР-גוף שלטוני ששימש כממשלה) של גאורגיה הסובייטית, ועדה מיוחדת, שתבחן את ההיבטים החוקיים של אירועי 1921. הוועדה הגיעה למסקנה כי "פריסת יחידות [סובייטיות רוסיות] בגאורגיה, והאחיזה בשטחיה, היו מבחינה חוקית, התערבות צבאית וכיבוש במטרה לשנות את המשטר הפוליטי שהיה קיים באותו זמן". באספה יוצאת דופן של הסובייט העליון של גאורגיה הסובייטית, ב-26 במאי 1990, הוקעה הסובייטיזציה של גאורגיה באופן רשמי כ"כיבוש וסיפוח יעיל של גאורגיה על ידי רוסיה הסובייטית".
המפקדה הסובייטית בחזית הקווקזית
קצינים גאורגים במפקדה של המשמר האזרחי בטביליסי
הצבא האדום בטביליסי, 25 בפברואר 1921
הסכם קארס



ארמניה

גאורגיה

אזרבייג'ן

טורקיה

הגבול הרוסי-טורקי על פי הסכם קארס

פסים עדיניםטריטוריה המוחזקת על ידי טורקיה

פסיםטריטוריה שהועברה לאזרבייג'ן הסובייטית
מועצת שמאי המקרקעין

מועצת שמאי המקרקעין היא גוף סטטוטורי האחראי על תחום שמאות המקרקעין בישראל ופועלת מכוח חוק שמאי המקרקעין, התשס"א-2001.
הקמה ופעילות

מועצת שמאי המקרקעין הוקמה ב-3 בדצמבר 1962 בהוראת שר המשפטים, דב יוסף. בראש המועצה עמד יוסף קוקיה (בן למשפחת קוקיה שהייתה בעלת שטחי נדל"ן עצומים בירושלים). ב-1965 הכינה המועצה "כללי אתיקה מקצועית" לשמאים, הכללים נקבעו כתקנות בשנת 1966 על ידי שר המשפטים, יעקב שמשון שפירא.
בשנת 1977 השתתפו חברי המועצה (בין היתר) בוועדה שמינה שר המשפטים, חיים יוסף צדוק, שנועדה לחוקק חוק חדש שיסדיר את ענף שמאות מקרקעין. בעקבות המלצות הוועדה נחקק חוק שמאי המקרקעין, התשס"א-2001 שהחליף את החוק הקודם משנת תשכ"ב-1962.
ב-3 בפברואר 1988 קבע זאב גלמוד, הממונה על הגבלים עסקיים, כי התקנה עותמאנית משנת 1886 שאפשרה למועצת שמאי המקרקעין להמליץ על מחיר מינימום אחיד לשמאים, מהווה פעילות קרטלית מובהקת מכיוון שהיא מאפשרת לשמאים להימנע מתחרות ביניהם ובכך לשמור על רמת מחירים מלאכותית גבוהה. גלמוד פנה לשר המשפטים בבקשה לקבוע בתקנות איסור על המלצה לתעריף מינימום.
בשנת 2005 מינתה המועצה "ועדה לבדיקת סוגיות שמאיות" שכללה נציגים מהמועצה, ממשרד המשפטים וממשרד הפנים והופיעו בפניה גורמים מקצועיים. דו"ח הוועדה הוגש למועצה ביוני 2006 הסוגיה העיקרית עסקה בתקנת האתיקה המרכזית האוסרת על שמאים לגבות שכר טרחה לפי תוצאות התהליך. מרבית חברי הוועדה סברו כי "ביטול האיסור יחליש את מעמדו של השמאי כמומחה ויחזק את הקולות הנשמעים בדבר אי האמינות של מקצוע שמאות המקרקעין". בישיבה שקיימה המועצה מספר ימים לאחר פרסום הדו"ח, אמצה המועצה את מסקנת הוועדה. עם זאת, ב-21 בנובמבר 2017 החליטה המועצה ברוב דעות לבטל את התקנה, ולאפשר לשמאים לגבות שכר טרחה לפי תוצאות התהליך, ובכך נוצר מצב פרדוקסלי בו לעורך הדין אסור להעלות לעדות את השמאי שנחשב כעת "עד מקבל תשלום המותנה בתוצאות המשפט". בעקבות התנגדות כרמית יוליס, ראש אשכול נדל"ן בייעוץ וחקיקה, נקבע דיון חוזר ב-20 בדצמבר 2017.
מכוח אחריות המועצה על תחום שמאות המקרקעין בישראל; המועצה מנהלת את הרישום בפנקס שמאי המקרקעין, אמונה כגוף ממליץ לשרת המשפטים בענייני תקנות שבסמכות השרה, מקיימת מערך בחינות הסמכה למבקשים להירשם בפנקס, רושמת ומפקחת אחר המתמחים במקצוע שמאות המקרקעין ומטפלת בתלונות הקשורות באתיקה מקצועית של הרשומים בפנקס. למועצה סמכות לקבוע תקנים מקצועיים ותקנות אתיקה, כולל סמכויות ענישה עד כדי סילוק שמאי מהמקצוע.
הקמה ופעילות > ועדות מקצועיות

במועצת שמאי המקרקעין פועלות ועדות מקצועיות שונות:

הוועדה לתקינה שמאית, ועדת תלונות, ועדות פיקוח על הבחינות, ועדות ערר על הבחינות, ועדת התמחות, ועדת סילבוס, ועדת אקדמיזציה.
הקמה ופעילות > טיפול בתלונות נגד שמאי מקרקעין

בין השנים 2012–2017 הוגשו למועצה 108 תלונות נגד שמאי מקרקעין. מתוכן החליט התובע המשמעתי של המועצה להגיש קובלנות ב-13 מקרים. 7 שמאים הועמדו לדין. 5 מהם הורשעו. מבין המורשעים, על אחד הוטל קנס (ק.מ. 2/15), על אחר התליית רישיון לחצי שנה (ק.מ. 1/16). האחרים ננזפו והוטלו עליהם עונשים על-תנאי.
מועצת השמאים אינה נוהגת לפרסם את שמות השמאים שהורשעו.
על החלטות התובע המשמעתי לא להעמיד שמאים לדין עקב תלונות מתקופה זו, הוגשו 21 עררים. המועצה דחתה את כולם. המועצה אינה מפרסמת פרוטוקולים מפורטים של הדיונים בעררים, אלא סיכומי החלטות בלבד שלא תמיד מתייחסים לתוכן העררים. לפיכך, אין לציבור דרך לדעת אם דיונים יסודיים בעררים אכן התקיימו.
חברי המועצה

במועצת השמאים 9 חברים, הכוללים את השמאי הממשלתי הראשי, נציגי משרד המשפטים ונציגי משרד האוצר. כיום אין במועצה נציג ציבור ואין חבר סגל אקדמי בניגוד לסעיף 2(א) לחוק שמאי המקרקעין המחייב את מינויים. יו"ר המועצה נבחר על ידי שר המשפטים.
הרכב המועצה כיום (נכון ל-1 באוגוסט 2021):
עו"ד ערן דוידי, יו"ר המועצה (נבחר על ידי שר המשפטים גדעון סער).
עו"ד כרמית יוליס, ראש אשכול נדל"ן במחלקה האזרחית של ייעוץ וחקיקה.
עו"ד חיים מסילתי, יו"ר לשכת שמאי מקרקעין
אוהד עיני, השמאי הממשלתי הראשי.
מר יובל טלר חסון, נציג משרד האוצר.
אורנית קלרו, השמאית הראשית במס שבח
יצחק שפיגל, נציג לשכת השמאים
חזקיה העצני, נציג לשכת השמאים
יעקב אודיש, השמאי הממשלתי הראשי לשעבר
חברי המועצה > יו"ר המועצה לדורותיהם

| שם | תחילת כהונה | סיום כהונה |
| --- | --- | --- |
| משה אלמן | 1973 |  ? |
| אריאל וינשטיין | שנות השמונים |  ? |
| עו"ד רחל זכאי-נוימן |  ? | 2003 |
| עו"ד טנה שפניץ | 2003 | 2006 |
| עו"ד שרית דנה | ינואר 2006 |  ? |
| עו"ד עליזה קן (זמני) |  ? | מרץ 2014 |
| עו"ד נעמי זמרת | מרץ 2014 | 2017 |
| עו"ד דוד שני | 2017 | 2019 |
| עו"ד סיגל יעקבי | 2019 | 2021 |
| עו"ד ערן דוידי | 2021 | היום |
ראו גם

לשכת שמאי מקרקעין בישראל
הערות שוליים

↑  על המשמר, יום שלישי, דצמבר 04, 1962, עמוד 2
↑  הצפה, יום שישי, יוני 18, 1965; עמוד 8
↑  מעריב, יום רביעי, פברואר 16, 1977; עמוד 8
↑  מעריב, 3 בפברואר 1988, עמוד 2
↑  האתר הממשלתי של "מועצת שמאי המקרקעין"
↑  דו"ח "הוועדה לבדיקת סוגיות שמאיות", יוני 2006, סעיף 62 לדו"ח
↑  1. ישיבה מס' 162 של מועצת שמאי המקרקעין, בתאריך 7 ביוני 2006.
↑  מכוח ס' 35 לכללי לשכת עורכי הדין (אתיקה מקצועית), התשמ"ו - 1986
↑   אפרים אופק אהרון, השמאים מכניסים את עורכי הדין למלכוד, באתר TheMarker‏, 2 בינואר 2018
↑  משה ליכטמן, ‏השמאים מציגים: פיגוע באתיקה של המקצוע, באתר גלובס, 19 בדצמבר 2017
↑  תלונות שהוגשו למועצת שמאי מקרקעין נגד שמאים | חוק חופש המידע, באתר foi.gov.il
↑  כיהנה גם כמשנה ליועץ המשפטי לממשלה.
הניהול הציבורי החדש

"הניהול הציבורי החדש" (באנגלית: New Public Management ובראשי תיבות NPM) היא גישה במנהל הציבורי בה עקרונות ניהול של המגזר הפרטי מאומצות על ידי המגזר הציבורי. המושג מתייחס לארגון מחדש של גופים ציבורים, בצורה שתוביל את הניהול, הדיווח, והחשבונאות שלהם לגישות קרובות לאלו הנהוגות במגזר הפרטי. המשמעות של אימוץ גישות ושיטות ניהול מהמגזר הפרטי והטמעתן במגזר הציבורי, היא תפיסה של האזרחים כלקוחות של המגזר הציבורי.
עקרונות

ברוב המחקרים על הניהול הציבורי החדש נזכרים חמישה עקרונות ליבה:
צמצום - צמצום גודל והיקף הממשלה: גישת הניהול הציבורי החדש קוראת לצמצום המגזר הציבורי והעברת חלק מתפקידו למגזר הפרטי, לביזוריות, לאימוץ שיטות וגישות ניהול מוצלחות מהמגזר הפרטי אל המגזר הציבורי ולהטמעתן בו, וכן לסיגול תרבות ניהול "עסקית" ותחרותית בארגוני המנהל הציבורי. צמצום מתייחס גם למאמצים של ממשלות לצמצם את עלויות והוצאות התקורה שלהן ללא קשר להזזת עומס כלשהי. במתכונתה השכיחה ביותר, פירוש הדבר הוא צמצום הבירוקרטיה, כפי שנמדדת על ידי גודל התקציבים ומספר עובדי המדינה.
ניהוליות - שימוש בשיטות פעולה עסקיות בממשלה: ניהוליות מתייחסת לשימוש באידאולוגיה ובשיטות עסקיות בטיפול בעובדי ציבור. הפוליטיקאי מצפה מעובדי הארגון להיות קשובים ויעילים בביצוע הנחיות, האחריות מואצלת לרמות הנמוכות ביותר האפשריות, שבהן אחריות מובטחת לכאורה על ידי כלים כמו הסכמי ביצוע, יעדי שירות לקוחות ומאפיינים אחרים של המגזר הפרטי.
ביזור - התקרבות קבלת ההחלטות אל מקבלי השירות: ביזור היא העברת תפקידים וסמכויות מגוף מרכזי לגופי מנהל מקומיים או לדרגים נמוכים יותר. הניהול הציבורי החדש מתמקד בשתי גישות בביזור: האחת, העצמה בהענקת סמכויות הדרושות לעובדים כדי לבצע את עבודתם במינימום הפרעות. והשנייה, האצלת סמכויות לרמות נמוכות יותר בהיררכיה.
דה-ביורוקרטיזציה - ארגון מחדש של הממשלה כדי להדגיש תוצאות ולא תהליכים: הקטנת הסרבול הממשלתי ופישוט תהליכים. תפיסה זו מבקשת לשנות את דפוס הפעולה של ארגונים ציבוריים לכזה המדגיש תוצאות על פני תהליכים, שירות על פני נהלים, השתתפות על פני היררכיה ומערכות פתוחות על פני מערכות סגורות. הקניית כיוון של שירות לקוחות בסוכנויות ציבוריות, בצירוף צעדים להפחתת הביורוקרטיה.
הפרטה - הקצאת סחורות ושירותים ממשלתיים לחברות חיצוניות: הקצאת סחורות ושירותים קולקטיביים עם מינימום של מעורבות ממשלתית והעברת בעלות ושליטה מהמדינה לגופי שוק. העדפה של מענה מהמגזר הפרטי, ולא הממשלתי, למתן שירותים. הפרטה היא לא תפיסה דו-קוטבית (בעלות ממשלתית מול בעלות פרטית), אלא עשויה להתרחש לאורך רצף נרחב של אפשרויות.
היסטוריה

המושג "ניהול ציבורי חדש" הוצע בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 כחלק מתהליכי רפורמה שהחלו במנהל הציבורי במדינות מערביות שונות בעיקר באותו עשור. בתקופה זה עמדו רוב מדינות המערב מול מציאות שדרשה שינוי. אחת הבעיות העיקריות הייתה שבמרבית המדינות לא היה לממשל ידע ניהולי שנדרש כדי להיענות לדרישות הציבור וכדי ליישם מדיניות ציבורית מעשית הנושאת פירות בזמן. הדבר הוביל לקריאה לשינויים נרחבים בדרך ההפעלה של המנגנון הציבורי והממשל. הייתה זו קריאה לחשיבה מחדש על דרך הניהול ועל הצורך ליזום רפורמות ניהוליות שישפרו את ניצול המשאבים הציבוריים.
הראשונות שאימצו את העקרונות אשר עליהן התבססה בהמשך הגישה היו בריטניה וארצות הברית, ובעקבותיהן הצטרפו למגמה ניו זילנד ואוסטרליה. בחלוף השנים אומצו עקרונות אלו במדינות דמוקרטיות רבות בכל רחבי העולם. נחיצותו של השינוי התעצמה עוד יותר על רקע גירעונות תקציביים כבדים אליהם הגיעו מדינות רבות, וכן נוכח שביעות רצון נמוכה מאוד של האזרחים משירותי המגזר הציבורי. כחלק ממגמה זו החלו ממשלות לחפש אחר דרכים חדשות לאספקת שירותים: מדיניות הפרטה בולטת, העסקת קבלני משנה, שיתופי פעולה בין מגזרים שבעקבותיהם הצטמצמו תפקידיו של המגזר הציבורי, ומי שתפס את מקומו במידה רבה היו ארגוני המגזר הפרטי והמגזר השלישי. כל אלו ביטאו את צמצום תפקידה של המדינה, ובמידה רבה את הגדרתו מחדש של המנהל הציבורי.
הגישה מזוהה במקומות רבים עם אידאולוגיה נאו-ליברלית, אולם היא בהחלט אינה נחלתו של הימין הכלכלי בלבד, כפי שנהוג לסבור בטעות. גישת הניהול הציבורי החדש גרמה לכך שגם מפלגות סוציאל-דמוקרטיות שונות הבינו כי קיימת "דרך שלישית", אשר תשלב ערכי תחרותיות ושוק חופשי עם הרצון לספק לאזרחים סל אוניברסלי ונדיב של שירותים ומוצרים ציבורים. אלו ואלו ביקשו לייעל שירותים ציבורים ולהופכם לאיכותיים יותר באמצעות יישומה של הגישה הזו. הצורך לתת מענה הולם לצורכי האזרחים היה הערך המוצהר המוביל והמטרה העיקרית של גישת הניהול הציבורי החדש.
היסטוריה > התפתחויות במאה ה-21

אחד העקרונות החשובים של רפורמות הניהול הציבורי החדש הוא שיפור האיכויות והמקצועיות של עובדי ציבור. הרצון לשפרם קשור ללחץ הגובר מצד הציבור ומצד פוליטיקאים שמייצגים את הציבור כלפי הדרג הניהולי בארגוני המגזר הציבורי, כאשר הדרישה לשיפור היא קבלת שירות טוב יותר, מבלי להגדיל את ההוצאה הציבורית. יישום ערכי ניהול המגזר הציבורי וארגוניו על פי עקרונות של שקיפות ואחריותיות כחלק מגישת הניהול הציבורי החדש הגבירו את הביקורת הציבורית. חלק ניכר מביקורת זו מכוון כלפי איכות ומיומנות כוח האדם וחלק אחר מכוון כלפי הנכונות והרצון לשרת את הציבור.
הצורך בשיפור המגזר הציבורי ובהשתכללותו נובע במידה רבה גם מרמת האמון הנמוכה של האזרחים בממשל ובביצועיו. איכות שירות גבוהה מובילה לשביעות רצון רבה, שלטענת מסוגלת לגרום לחיזוק הדמוקרטיה על ידי הגברת האמון. אמון בממשל מחזק את המערכת הדמוקרטית ומייצב אותה. השתתפות האזרחים בתהליכי הערכתם של המגזר הציבורי אף מגדילה את האמון בממשל, ועשויה להגדיל גם את האמון בסוכני הממשל, משום שהיא מגדילה את רמת האינפורמציה הקיימת בקרב האזרחים ואת ההזדהות שלהם עם החלטות מדיניות ועם תוצאותיהן.
הצורך לאזן בין הביורוקרטיה היעילה לבין התנהלות דמוקרטית פתוחה עשה את הניהול הציבורי לכלי בעל עוצמה המנווט את קובעי המדיניות. האינטרס הניהולי העלה לבמה בעלי עניין אחרים, נוסף לאלה הממשלתיים; עם אלה נמנים אזרחים כלקוחות או כשותפים, חברה אזרחית, יזמי מדיניות, שחקני המגזר הפרטי, משקיעים, מממנים, תורמים, ובעידן הדיגיטלי גם שחקנים וירטואליים, בּוֹטים ובינה מלאכותית.
היסטוריה > התפתחויות במאה ה-21 > בישראל

המערכת הפוליטית בישראל בשנים הראשונת להקמת המדינה עשתה שימוש בממשל ובמשרדי הממשלה כדי להשיג יתרון פוליטי. מבנה משרדי הממשלה והמינויים המנהליים הבכירים שיקפו את צורכי הרכבת הקואליציה בכנסת, ואת עוצמת המפלגה יותר מכל עקרונות המינהל הציבורי. בשנת 1959 נחקק חוק שירות המדינה (מינויים) כדי לצמצם את מעורבות המפלגות בשירות הציבורי, וכן להבהיר לבעלי התפקידים בשירות המדינה את גבולות תפקידם.
בעקבות המשבר הכלכלי וההיפר אינפלציה במהלך שנות ה-80, המגזר הציבורי עבר תהליך התמקצעות, אקדמיזציה וצמצום. בוצעו מספר פעולות הפרטה של שירותים ציבוריים כמו שירותי הטלפון של חברת בזק והדואר ישראל שהשתפרו לאחר שהוסרו ממשרד התקשורת והופרטו בחלקם.
לאורך השנים, התקשתה ממשלת ישראל להוביל ולאמץ רפורמות במגזר הציבורי, והצליחה לאמץ מעט מאוד רפורמות הקשורות בניהול הציבורי החדש. היו לכך מספר סיבות:
שליטה ריכוזית במינהל הציבורי היא אחד המאפיינים המרכזיים של מדינת ישראל.
ישראל סובלת מחוסר משילות, כלומר חוסר יכולת של נבחרי הציבור לכפות יישום של מדיניות ציבורית, וכן תרבות פוליטית המאופיינת בדחיקת קידום מדיניות אסטרטגית ארוכת טווח, על מנת לקדם את האינטרס הצר של שחקנים פוליטיים שונים כמו פוליטיקאים, קובעי מדיניות או אנשי מפתח במגזר הציבורי.
לשירות הציבורי בישראל אין רמה מספקת של עצמאות או אוטונומיה, עובדי המדינה הבכירים מכהנים בקדנציות ארוכות ולרוב אין להם ניסיון מחוץ למשרדי הממשלה, ואינם חשופים לשיטות ניהול מודרניות.
בשנת 1994 חווה המינהל הציבורי בישראל את הניסיון הרציני לרפורמה אמיתית כאשר נציב שירות המדינה החדש יצחק גל-נור, הציע תוכנית לשילוב היעד הכולל של שירות המדינה החדש עד שנת 2000 עם שינויים סלקטיביים קצרי טווח. הרפורמה שהנהיג כללה ארגון מחדש של משרדי הממשלה, ביזור סמכויות, הקמת סגל בכיר על-משרדי בשירות המדינה והכשרתו בשיטות ניהול חדישות, ביטול המינויים הפוליטיים, שינוי שיטת המכרזים, הנהגת חוק חופש המידע, גיוס ערבים וקידום נשים לשירות המדינה. ההתנגדות המסורתית של משרד האוצר מוכוון השליטה, הובילה את הנציב יצחק גל-נור לקדם את הרפורמה מתוך מטרה כי הסגל הבכיר החדש יוביל קו ברור יותר בין המינויים הפוליטיים למינהליים.
לאחר המחאה החברתית בישראל בשנת 2011 הוקמה ועדת טרכטנברג כדי לפתח המלצות לשינוי חברתי-כלכלי. הוועדה הופקדה גם על בחינת ביצועי המינהל הציבורי. בדוח הוועדה הודגש כי כשלי המגזר הציבורי צריכים לעמוד במרכז סדרי העדיפויות של הממשלה, והוועדה קראה לממשלה לראות בתיקון הבעיות בתחום זה יעד לאומי ולזהות את נושאי הבעיות המבניות וחוסר משילות. אחת מהמלצותיה הייתה יישום מיידי של רפורמות שישפרו את המשאב האנושי בשירות הציבורי. ביוני 2013 תקבלה החלטת הממשלה 481 המאמצת את המלצות ועדת טרכטנברג והונהגה הרפורמה לשיפור ניהול ההון האנושי בשירות המדינה.
יישום הרפורמה

דוגמאות בולטות ליישום הרפורמה הן:
אימוץ תקני iso 9000 - הנהגת תקני iso בכל הקשור לשירות שמעניקים עובדי המינהל הציבורי לאזרחים. מדובר באימוץ גישות ושיטות ניהול מהסקטור הפרטי והטמעתן בסקטור הציבורי. ארגונים ציבורים הם בדרך כללי בעלי הישגים נמוכים, ואימוץ תקנים אלו נחשב עקרון בסיסי של ניהול איכות, ומאפשר למנהל הציבורי ליישם עקרונות מהמגזר הפרטי כדרך להערכת ביצועים ושיפור הישגים.
יישום הרפורמה > הרפורמה בניהול ההון האנושי בשירות המדינה בישראל

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא מה קרה בפועל?.
ביוני 2013 התקבלה החלטת ממשלה לרפורמה. מטרות הרפורמה הן להתאים את שירות המדינה בישראל לצרכים המשתנים של הציבור, להטמיע מערכות ממוחשבות להערכת עובדים לצורך קביעת שכר, מיון עובדים לקראת קבלה לעבודה, לקליטת עובדים חדשים, והטמעת ערכים של טוהר המידות ומצוינות במתן שירות.