stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקדש סראפיס (סרפיאום)
היסטוריה > הריסת הסרפיאום > התיאור של סוזומן

הסרפיאום היה המעוז האחרון של עובדי האלילים שהתבצרו במקדש ובמתחם שלו. המקדש נכבש בסערה על ידי הנוצרים. עובדי האלילים גורשו, המקדש נבזז ותכולתו נחרבה. בערך בתקופה זו, הבישוף של אלכסנדריה, לו הוענק על ידי הקיסר, על פי בקשתו, ,מקדש דיוניסוס הסב את המבנה לכנסייה. הפסלים הוסרו, האדיטה (פסלים נסתרים) נחשפו, וכדי להטיל דופי בכלי הפולחן הפגאניים, הוא ערך תהלוכה להצגת חפצים אלה. את הפאלי (סמלים פולחניים של דיוניסוס), וכל חפץ אחר שהוסתר באדיטה שבאמת היה, או נראה, מגוחך, הוא כלל בתערוכה פומבית. עובדי האלילים, שנדהמו מחשיפה כה בלתי צפויה, לא יכלו לעבור עליה בשתיקה, אלא קשרו קשר לתקוף את הנוצרים.
הם הרגו רבים מהנוצרים, פצעו אחרים ותפסו את הסרפיאום, מקדש שבלט ביופיו ובמרחביו והיה נשגב. הם הפכו אותו למצודה זמנית, ואליה העבירו רבים מהנוצרים, עינו אותם עינויים והכריחו אותם להקריב קורבן. אלה שסירבו לציית נצלבו, שתי רגליהם נשברו או הוצאו להורג בצורה אכזרית כלשהי. כאשר המרידה נמשכה זמן מה, באו השליטים והפצירו בעם לזכור את החוקים, להניח את נשקם ולוותר על הסרפיאום. לשם הגיע רומנוס, גנרל הלגיונות הצבאיים במצרים; ואבגריוס היה מושל אלכסנדריה.
עם זאת, מכיוון שמאמציהם לשכנע את העם לכניעה היו לשווא, הם סיפרו מה שהתרחש לקיסר. אלה שהסתגרו בסראפיום עברו להתנגדות נמרצת יותר, מחשש לעונש שידעו שימתין להליכיהם הנועזים, והם הונעו עוד יותר למרוד על ידי שיח מסית של אדם בשם אולימפיוס, לבוש בבגדי פילוסוף, שאמר להם שעליהם למות ולא להזניח את אלוהי אבותיהם. בהבינו כי הם נרתעים מאוד מהרס פסלי האלילים, הוא הבטיח להם כי נסיבות כאלה אינן מצדיקות את התנערותם מדתם. כי הפסלים היו מורכבים מחומרים מושחתים, והיו רק תמונות, ולכן היו נעלמו, ואילו הכוחות ששכנו בתוכם, טסו לשמיים. על ידי מצגות כאלה, הוא שמר על ההמון איתו בסראפיון.
כאשר נודע לקיסר על התרחשויות אלה, הוא הכריז כי הנוצרים שנרצחו היו מבורכים, שכן הם התקבלו בכבוד למות מות קדושים, וסבלו בהגנה על האמונה. הוא הציע חנינה חינם לאלה שהרגו אותם, בתקווה שעל ידי מעשה חנינה זה הם יהיו מוכנים יותר לאמץ את הנצרות. הוא ציווה על הריסת המקדשים באלכסנדריה שהייתה הגורם להסתה העממית. אומרים שכאשר הצו הקיסרי הזה נקרא בפומבי, הנוצרים השמיעו צעקות שמחה רמות, כי הקיסר הטיל את האשמה של מה שהתרחש על הפגאנים. האנשים ששמרו על הסראפיון היו כל כך מבועתים למשמע הצעקות האלה, שהם ברחו והנוצרים השיגו מיד את השליטה במקום, שבו הם שומרים מאז.
נודע לי שבלילה שקדם להתרחשות זו, שמע אולימפיוס את קולו של אחד ששר הללויה בסראפיון. הדלתות היו סגורות והכל היה דומם; וכיוון שלא יכול היה לראות איש, אלא יכול היה לשמוע רק את קולו של הזמר, הוא הבין מיד שזה אות. בסתר, בלי לידע איש, הוא עזב את הסראפיון ויצא לאיטליה. מסופר שכאשר המקדש נהרס, נמצאו כמה אבנים, שעליהן היו תווים הירוגליפים בצורת צלב, אשר עם הגשתם לבדיקה של המלומדים, פורשו כמסמלים את החיים הבאים. סמנים אלו הובילו להמרת דתם של חלק מהפגאנים, כמו גם כתובות אחרות שנמצאו באותו מקום, ואשר הכילו תחזיות על חורבן המקדש. כך נכבש הסראפיון, וזמן קצר לאחר מכן הוסב לכנסייה; הוא קיבל את שמו של הקיסר ארקדיוס.
(סוזומן, היסטוריה כנסייתית, 7: 15)
היסטוריה > הריסת הסרפיאום > התיאור של רופינוס

אחד החיילים, מוגן יותר על ידי אמונה מאשר על ידי נשקו, תופס גרזן חרב פיפיות, מייצב את עצמו ובכל כוחו פוגע בלסת הפסל הישן. מכה את העץ הנאכל על ידי תולעת, מושחר על ידי עשן הקורבן, פעמים רבות שוב, הוא מוריד אותו חתיכה אחר חתיכה, וכל אחד מהם נישא אל האש שמישהו אחר כבר הצית, שם העץ היבש נעלם בלהבות. הראש יורד, ואז הרגליים נפרצות, ולבסוף איבריו של האל נקרעים מפלג הגוף העליון בחבלים. וכך קורה, חתיכה אחר חתיכה, הבופון הסנילי נשרף ממש מול מעריצתו, אלכסנדריה. פלג הגוף העליון, שנותר ללא פגע, נשרף באמפיתיאטרון, במערכה אחרונה של התנשאות. [...]
לבנה בכל פעם, הבניין מתפרק על ידי הצדיקים (sic) בשם אדוננו אלוהים: העמודים שבורים, הקירות מופלים. הזהב, הבדים והגולות היקרות מוסרים מהאבנים הטמאות החדורות בשטן. [...] המקדש, כוהניו והחוטאים הרשעים מובסים כעת ונדחקים ללהבות הגיהנום, כאשר אמונת ההבל הטפלה (פגאניות) והשד העתיק סראפיס נהרסים לבסוף.
- טיראניוס רופינוס, היסטוריה כנסייתית, 2: 23
חפירות ארכאולוגיות

הארכיטקטורה נקשרה לתקופה התלמיית המוקדמת ולתקופה הרומית שנייה. החפירות באתר העמוד של דיוקלטיאנוס בשנת 1944 חשפו את פיקדונות יסוד פולחניים (אנ') של הסרפיאום. נמצאו שני סטים של עשרה לוחות: אחד מזהב, אחד מכסף, אחד מברונזה, אחד מפאיאנס מצרי, אחד מבוץ נילוס מיובש. על כל הלוחות רשום ביוונית ובמצרית תלמי השלישי יורג'טס בנה את הסרפאום, עדויות מצביעות על כך שפרמניסקוס פרמניון מונה לאדריכל.
פיקדונות יסוד פולחניים של מקדש שהוקדש להרפוקרטס מתקופת שלטונו של תלמי הרביעי פילופטור נמצאו גם כן בתוך קירות המתחם.
סימנים מצביעים על הרס ראשון במהלך מלחמת קיטוס בשנת 116 לספירה. חוקרים משערים שהוא נבנה מחדש תחת אדריאנוס. הדבר נתמך בממצא משנת 1895 של פסל דיוריט שחור, המייצג את סראפיס בהתגלמות שור האפיס שלו עם דסקת השמש בין קרניו. כתובת מתארכת אותו לתקופת שלטונו של אדריאנוס (117–138).
משערים גם כי היה פולחן של אלת הבריאות, הנישואין והחוכמה איזיס .גלריות תת-קרקעיות מתחת למקדש היו ככל הנראה האתר של המסתורין של סרפיס. עמודי גרניט מרמזים על בנייה מחדש והרחבה של הסרפיאום האלכסנדרוני בשנים 181–217 לספירה. בחפירות נמצאו 58 מטבעות ברונזה ו-3 מטבעות כסף, עם תאריכים עד 211.  פלג גוף עליון של פסל שיש של Mithras מיתראס נמצא ב-1905/6.
חפירות ארכאולוגיות > פסלים

לפי שברים שנמצאו, היו קיימים פסלים של שנים עשר האלים. מימאוט הזכירה במאה ה-19, תשעה פסלים עומדים אוחזים בגלילים, שיתאימו לתשע אלות האמנויות, שנכחו על פי הדיווחים בספריית אלכסנדריה. אחד עשר פסלים נמצאו בסאקרה. סקירה של "Les Statues Ptolémaïques du Sarapieion de Memphis" ציינה שהם כנראה פוסלו במאה ה-3 מאבן גיר וסטוקו, חלקם עומדים אחרים יושבים. אלאן רואו וריס, 1956, הציעו ששתי הסצנות בסרפיאום של אלכסנדריה וסאקרה חולקות נושא דומה, כמו גם עם פסיפס האקדמיה של אפלטון, עם דמויות סאקרה המיוחסות ל: "(1) Pindare, (2) Démétrios de Phalère, (3) x (?), (4) Orphée (?) aux oiseaux, (5) Hésiode, (6) Homère, (7) x (?), (8) Protagoras, (9) Thalès, (10) Héraclite, (11) ) פלטון, (12) אריסטו (? )."
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Alan Rowe; B. R. Rees (1956). "A Contribution to the Archaeology of the Western Desert: IV. The Great Serapeum of Alexandria" (PDF). Manchester.
↑  Sabottka, M. (1986). Das Serapeum in Alexandria. Paper presented at the Koldeway-Gesellschaft, Bericht über die 33. Tagung für Ausgrabungswissenschaft und Bauforschung 30. Mai-30. Juni 1984.
↑  Sabottka, M. (1989). Das Serapeum in Alexandria. Untersuchungen zur Architektur und Baugeschichte des Heiligtums von der frühen ptolemäischen Zeit bis zur Zerstörung 391 n. Chr., Dissertation, University of Berlin.
↑  Hahn: Gewalt und religiöser Konflikt. p.82.
↑  The Rise of Western Christendom (2003: 73-74.
↑  Kreich, Chapter 4 (אורכב 31.05.2010 בארכיון Wayback Machine), Michael Routery, 1997.
↑  Ramsay McMullan, Christianizing the Roman Empire A.D. 100-400 (Yale University Press) 1984: 90.
↑  Rufinus, destructioni of Serapeum, web.archive.org, ‏2008-04-06
↑  (MacMullen 1984)
↑  Philostratus and Eunapius
↑  Cox Miller, Patricia (2000). "10. Strategies of Representation in Collective Biography: Constructing the Subject as Holy".  In Hägg, Tomas; Rousseau, Philip (eds.). Greek Biography and Panegyric in Late Antiquity. With the assistance of Christian Høgel. University of California Press. pp. 222–3. ISBN 9780520223882.
↑  (Turcan, 1996)
↑  McKenzie, J. (2007). The Architecture of Alexandria and Egypt, C. 300 B.C. to A.D. 700: Yale University Press.
↑  McKenzie, J. S., Gibson, S., & Reyes, A. T. (2008). Reconstructing the Serapeum in Alexandria from the Archaeological Evidence.
↑  Judith McKenzie, "Glimpsing Alexandria from archaeological evidence"; Journal of Roman Archaeology Vol. 16 (2003), pp. 50–56. "The Roman version of the Serapeum, which was larger, was built between 181 and 217. Concrete foundations and parts of granite columns survive from this phase. The concrete foundations enclose the foundations of the ashlar walls of the Ptolemaic temple, following the Egyptian custom. [...] Foundation deposits of coins were found embedded in the corners of the pool near the E entrance, 'the floor of the pool being of exactly the same material as the foundations of the Roman temple itself'. The latest coin is dated to 211 and provides a terminus post quem the pool and an indication of the date of construction of the Roman temple."
↑  Murray, S. A., (2009). The library: An illustrated history. New York: Skyhorse Publishing, p. 17
↑  Ph. Lauer and Ch. Picard (1957). "Reviewed Work: Les Statues Ptolémaïques du Sarapieion de Memphis". Archaeological Institute of America. doi:10.2307/500375. JSTOR 500375.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4299191-2  VcBA: 494/3544  VIAF: 242678516   WorldCat (עם VIAF): 242678516 
ציור פפירוס של האפיפיור תיאופילוס מאלכסנדריה, הבשורה בידו, עומד בניצחון על ראש הסרפיאום בשנת 391 (מתוך הכרוניקה העולמית של אלכסנדריה (אנ') )
הקטקומבות מתחת לסרפיאום
מקרינוס

מַרְקוּס אוֹפֶּלְיוּס סֶוֶורוּס מַקְרִינוּס אוֹגוּסְטוּס (בלטינית: Marcus Opellius Severus Macrinus Augustus;‏ 165 – יוני 218 לספירה), המכונה מַקְרִינוּס, היה קיסר רומי בתקופה של ארבעה עשר חודשים בשנים 217–218 לספירה.
בתקופת הקיסר קרקלה היה מפקד המשמר הפרטוריאני, אנשיו דאגו לעלייתו לכס הקיסרות. הוא עלה לשלטון בזכות שליטתו בצבא בלי להמתין לאישור הסנאט ושלט במשך ארבעה עשר חודשים עד לכשלונו בקרב אנטיוכיה מול לגיונות הנאמנים לקיסר אֶלַאגַבַּאלוּס. משאבדה תקוותו לדכא את המרד ניסה מקרינוס לברוח, אך נתפס על ידי מתנגדיו והוצא להורג לאחר מכן בקפדוקיה בגיל 53. במצוות הסנאט נמחקו זכרו ושמו מרישומים ציבוריים ברומא.
קורות חייו > בטרם עלייתו לשלטון

מקרינוס נולד בשנת 165 בעיר קיסריה שבמאוריטניה למשפחה ברברית ממעמד הפרשים וזכה לחינוך שאיפשר לו להתקדם במערכת החברתית הרומאית. הוא זכה לשם כעורך דין ממולח ומוצלח ובתקופת שלטונו של הקיסר ספטימיוס סוורוס התבלט כבירוקרט מוצלח וכתוצאה מכך זכה להתמנות לפריפקט פרטורייני, תפקיד שמקורו בפיקוד על המשמר הפרטורייני אך בתקופה הנדונה היה למעשה פקיד רם מעלה בעל סמכויות אדמיניסטרטיביות נרחבות.
מקרינוס זכה לאמונו המלא של אדונו, הקיסר קרקלה, אך על פי המסופר מששמע כי נאמרה נבואה ולפיה הוא עתיד להדיח ולרשת את הקיסר הוא החליט לרצוח את הקיסר כצעד להגן על חייו מחשש שהקיסר יצווה להוציא אותו להורג משיבוא לאזניו דבר הנבואה.
באביב של שנת 217 ליווה מקרינוס את קרקלה בהכנות למערכה כנגד האימפריה הפרתית, ובאפריל הוא ליווה את הקיסר בעת ביקור במקדש שנבנה בסמוך לשדה הקרב של קרב חרן, הקיסר נרצח בעת הביקור על ידי חייל מהמשמר הפרטוריאני, שמיד לאחר מכן נהרג על ידי שומרי ראשו של הקיסר.
במשך מספר ימים נותרה האימפריה הרומית ללא קיסר, וב-11 באפריל הכריז מקרינוס על עצמו לקיסר ונטל לעצמו, בתמיכת הצבא הרומי, את התואר "אוגוסטוס" וכל התארים והסמכויות של השלטון, מבלי להמתין למינוי רשמי על ידי הסנאט. הנסיבות ההיסטוריות ותקופת שלטונו הקצרה גרמו לכך שמקרינוס מעולם לא הגיע לרומא כקיסר ונותר באנטיוכיה למשך תקופת שלטונו. עם ההכרזה על עצמו כקיסר הוא הוסיף את השם סוורוס לשמותיו ובכך שייך עצמו לשושלת הקיסרים הסוורים לאשתו הוא הוסיף את התואר "אוגוסטה" ולבנו בן השמונה דיאדומניאנוס (Diadumenianus) הוא הוסיף את השם "אנטוניוס" ומינה אותו לקיסר, כלומר לשליט השני במעמדו באימפריה.
קורות חייו > תקופת שלטונו

על אף מוצאו הצנוע וחסר הייחוד, קיבל הסנאט את מקרינוס כקיסר ואוגוסטוס מאחר שהמינוי נתמך על ידי הצבא ולמעשה היה לעובדה מוגמרת וגם בגלל ההרגשה כי כל שליט יהיה עדיף על קרקלה, עם זאת החשד מפני שליט שמוצאו ממעמד נחות והעובדה כי מקרינוס נטה למנות פשוטי עם לתפקידים שבעבר היו שמורים לאצילים.
קורות חייו > תקופת שלטונו > הישגים דיפלומטיים

מקרינוס ירש אימפריה במצב כלכלי קשה, קרקלה העלה את משכורות החיילים באופן משמעותי והוציא כספים רבים במסעות מלחמה שהכניסו את האוצר האימפריה הרומית לחובות כבדים וסכסוכים פעילים לאורך הגבולות.
לאחר ניסיון להכריע את הסכסוך עם האימפריה הפרתית בקרב ניסיביס (נציבין) שנסתיים ללא הכרעה, פנה מקרינוס לדרכי דיפלומטיה הוא הגיע להסכם עם הפרתים ולפיו תמורת הפסקת מצב המלחמה וייצוב הגבולות שילמו הרומאים סכום כספי גבוה ככספי פיצויים.
מקרינוס סיים את המרד בארמניה. המרד נבע מהפיכת הממלכה הארמנית, שהייתה עד לתקופת קרקלה ממלכה בחסות רומא, לטריטוריה תחת שלטון רומאי מלא. קרקלה אסר את המלך הארמני קוסרוב הראשון ולאחר מכן את משפחת המלך ובמקומם מינה מושל רומאי שהצליח להמריד את האוכלוסייה הארמנית המקומית. מקריאניס הצליח להחזיר את השקט לארמניה והביא להקלה נוספת מהלחץ על גבולות האימפריה על ידי החזרת השושלת הארמנית לכס השלטון והחזרת מעמד של ממלכת חסות עצמאית למחצה לארמניה.
קורות חייו > תקופת שלטונו > רפורמות כלכליות

מקרינוס השקיע תשומת לב ומחשבה על מנת לנסות ולהחזיר את הכלכלה של האימפריה הרומית למסלול יציב וחופשי מחובות תוך שהוא נשען על המדיניות הכלכלית של קודמו ספטימיוס סוורוס. הרפורמה העיקרית הייתה הקטנה של ההוצאות הצבאיות של האימפריה, המאמצים לפשרה דיפלומטית כפי שבאו לידי ביטוי בהשקטת הפרובינציות המזרחיות היו חלק מצעדים אלה, במקביל קבע מקרינוס כי חיילים שיגויסו בעתיד לא ייהנו ממשכורות העתק ששולמו ללגיונות תחת שלטון קרקלה, על מנת למנוע התמרמרות ומרידות בקרב הלגיונות לא קוצצו משכורות החיילים הוותיקים. צעד זהיר זה לא הביא לתוצאות המקוות, מכיוון שהחיילים הוותיקים חששו כי הקיצוץ במשכורות של מגויסים חדשים מרמז על מדיניות חדשה שבהמשך תופנה גם כלפי כל חלקי הצבא הרומי וכי בבסיס הקיצוץ מסתתרת תוכנית לקצץ בכוחו והשפעתו של הצבא. כך פגע מקרינוס בבסיס הכוח ובכוח שהעלה אותו לשלטון.
רפורמות נוספות כללו שינוי בערך המטבע הרומאי והגדלת כמות המתכת כסף במטבעות, צעדים שנועדו להחזיר את אמון הציבור ויציבות המערכת המוניטרית.
קורות חייו > נסיבות נפילת שלטונו

אף על פי שחוסר שביעות הרצון ממקרינוס הלכה והתגברה במוקדי הכוח של האימפריה הרומית הנסיבות שהביאו לנפילתו התפתחו ממקורות הקשורים לשלטון הקיסר הקודם ולכשלונו של מקרינוס מלבסס את שלטונו בהחלטיות חסרת מעצורים שהייתה מחויבת עבור קיסר חפץ חיים באימפריה הרומית.
משפחתו של קרקלה נותרה ללא פגע לאחר שתפס מקרינוס את השלטון. אמו של קרקלה, יוליה דומנה, לא נותקה ממקורות הכוח של המשפחה, קשרים שהיא ניצלה על מנת לנסות ולחתור תחת שלטון מקרינוס. עם חשיפת הקשר היא הושמה במאסר בביתה שם היא נפטרה זמן מה לאחר מכן, השמועות טענו שהיא הרעיבה עצמה למוות.
מקרינוס שלח את דודתו של קרקלה (אחותה של דומנה), יוליה מאסה, ביחד עם בנותיה ונכדיה וביניהם הקיסר לעתיד, סקסטוס ואריוס אוויטוס בסיאנוס, לגלות בעיר מולדתה אמסה (חומס). ליוליה מאסה הייתה בעלת גישה חופשית למקורות העושר של משפחתה ולמקורות הכוח בעיר ובפרובינציה, גורמים שאפשרו לה לחתור תחת מקרינוס. סקסטוס ואריוס הפך לכוהן ראשי לאל השמש הפיניקי אל-ג'בל וזכה לכינוי אלאגבאלוס, דרשותיו הסוחפות הביאו קהל רב למקדשים, ובמיוחד לוחמים של הלגיון השלישי, והמשפחה הקפידה להפיץ את השמועה כי הוא בנו מחוץ לנישואים של קרקלה.
קורות חייו > מותו של מקרינוס

ב-16 במאי הכריזו חיילי הלגיון השלישי על אלאגבאלוס כאוגוסטוס. מקרינוס, שהיה מודע לעמדתו הנחותה ביחס לאויביו הרבים, נותר באנטיוכיה ושלח יחידות פרשים נאמנות על מנת לנסות ולדכא את המרד. העימות הסתיים בתבוסת פרשי מקרינוס והתחזקות המורדים שנטלו את היוזמה לידיהם, וב-8 ביוני פגשו את צבא מקרינוס בסמוך לעיר אנטיוכיה, במהלך הקרב איבד מקרינוס את עשתונותיו, נטש את הפיקוד ושדה הקרב וברח אל תוך העיר בתקווה למחסה אך גורש ממנה, וקרבות פרצו בין תומכיו לתושבי העיר, שבסופם נכנס אלאגבאלוס כמנצח לעיר ותפס את מקומו כשליט האימפריה.
מקרינוס המשיך במנוסה לכוון רומא, במטרה לנסות ולגייס כוחות נאמנים אך נתפס בקפדוקיה והושם בכלא. בנו דיאדומניאנוס, ילד בן עשר שהוברח על ידי נאמני האוגוסטוס לאימפריה הפרתית בתקווה למקלט מחוץ לטווח ידי השליט החדש, נלכד אף הוא והוצא להורג. מקרינוס ניסה להימלט ממאסרו אך נפצע, נלכד והוצא להורג בקפדוקיה. ראשי האב ובנו נכרתו והובאו לפני אלאגבאלוס.
לקריאה נוספת

היסטוריה אוגוסטה: הקיסרים הסוורים, אופיליוס מקרינוס, עמ' 261–289. תרגם מלטינית, הוסיף מבוא והערות דוד גולן. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2010.
מטבע מגבל מ־218–217 לספירה, משמאל AVT(okrator) KAI(sar) MAKPINOC CEB(astos), מימין כיתוב ΙΕΡΑϹ ΒΥΒΛΟΥ (גבל הקדושה) מסביב למקדש עשתרת או בעלת גבל
מרי ליקי

| --- | --- |

 לידה:  6 בפברואר 1913 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  9 בדצמבר 1996 (בגיל 83) ניירובי, קניה 
 ענף מדעי:  פלאואנתרופולוגיה
 מקום מגורים:  קניה
 פרסים והוקרה:  מדליית פרסטוויץ' (1969)  פרס אליזבת בלקוול (1980)  מדליית האברד (1962)  Gold Medal of the Society of Woman Geographers (1975)  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  עמית האקדמיה הבריטית 
 בן או בת זוג:  לואיס ליקי (25 בדצמבר 1936–1 באוקטובר 1972) 
 צאצאים:  ריצ'רד ליקי, פיליפ ליקי, ג'ונתן ליקי 
 תרומות עיקריות
 גילוי שרידי פרוקונסול אפריקני ופרנתרופוס רובוסטוס ושרידים נוספים של הומינינים באפריקה.
 
שחזור גולגולת של פרנתרופוס בויזאי שגילתה מרי ליקי ב-1959
מרי ליקי (באנגלית: Mary Leakey;‏ 6 בפברואר 1913 - 9 בדצמבר 1996) הייתה ארכאולוגית בריטית ואנתרופולוגית, הראשונה למצוא את הגולגולת המאובנת של פרוקונסול אפריקני, שנחשב לאחד מאבות האדם המודרני. כן גילתה גולגולת של הפרנתרופוס רובוסטוס בערוץ אולדובאי.
במשך רוב הקריירה שלה היא עבדה יחד עם בעלה, לואיס ליקי, בערוץ אולדובאי, בחשיפת הכלים ומאובנים של ההומיננאים. היא פיתחה מערכת לסיווג כלי האבן שנמצאו באולדובאי. היא גם גילתה את שביל העקבות המאובנים בלייטולי. בשנת 1960 היא מונתה למנהלת החפירה באולדובאי, ולאחר מכן קיבלה אחריות מלאה על האתר וגייסה לכך צוות משלה. לאחר מותו של בעלה היא הפכה לפלאואנתרופולוגית מובילה, וביססה את מסורת משפחת ליקי על ידי אימון בנה, ריצ'רד, בתחום.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.  חסר מידע מ-1933 ואילך.
ביוגרפיה > ילדות

מרי ליקי נולדה כמרי דגלאס ניקול בלונדון לארסקין אדוארד ניקול וססיליה מריון (למשפחת פרר). מאחר שאביה עבד כצייר, המתמחה בציורי נוף בצבעי מים, משפחת ניקול נדדה וביקרה במקומות רבים בארצות הברית, איטליה ומצרים. את ציורי הנוף שלו, מכר ארסקין באנגליה. ארסקין ניקול פיתח משיכה לאגיפטולוגיה במסעותיו. מצד אמה, מרי ליקי היא צאצא ישיר של ג'ון פרר שעסק בעתיקות והראשון לזהות שכלי הצור העתיקים היו מלאכת האדם הקדמון, ובן דודה היה הארכאולוג שפרד פרר. משפחת פרר הייתה פעילה בתנועה לביטול העבדות באימפריה הקולוניאלית הבריטית במהלך המאה ה-19 והקימה כמה קהילות לעבדים משוחררים. שלוש מהקהילות הללו שרדו עד שנת 1984, לפי האוטוביוגרפיה שלה: בקניה, בדרום אפריקה ובהודו.
משפחת ניקול בילתה הרבה מזמנה בדרום צרפת ומרי למדה צרפתית רהוטה. היא הזדהתה עם הרוח ההרפתקנית של אביה, והתלוותה אליו לטיולים ומסעות ארוכים.
בשנת 1925, כאשר מרי הייתה בת 12, עברה המשפחה ללז איזי (Les Eyzies) בתקופה בה אלי פיירוני (Elie Peyrony) חפר את אחת המערות שם. פיירוני לא הבין את המשמעות של ממצאיו, ולא חפר בצורה מדעית שבשלב מוקדם זה של הארכאולוגיה. מרי קבלה אישור לעבור על ממצאיו, ושם הוצת העניין שלה בפרהיסטוריה. שם היא גם התחילה את אוסף כלי האבן שלה ופיתחה את המערכת הראשונה שלה לסיווגם.
באותו החורף, עברה משפחה לקבררט, כפר במחוז לוט, צרפת. שם היא פגשה את אבה למוזי (Lemozi), כומר הכפר, שהתיידד עימה והפך למנחה שלה לזמן מה. השניים סיירו במערת פש מרל (Pech Merle) וצפו בציורים הפרהיסטוריים של תאו וסוסים.
ביוגרפיה > השכלה

בהיותה בת 13 אביה נפטר. אמה מכרה את כל ציוריו והן חזרו לאנגליה לקנזינגטון, ושם מרי הלכה ללמוד במנזר קתולי. היא גורשה מהמנזר ואמה שכרה שני חונכים, שלא הצליחו יותר מהנזירות. מרי התעניינה רק בציור וארכאולוגיה. עם רקורד כזה היה בלתי אפשרי עבורה להתקבל לאוניברסיטת אוקספורד, ואחד הפרופסורים הודיע לאימה שחבל אפילו למלא את טופסי ההרשמה. למרי לא היה שום קשר נוסף עם האוניברסיטה עד שהוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד בשנת 1951 שנים רבות אחר כך. המשפחה הקטנה גרה בקנזינגטון, שם היא יכלה להשתתף בהרצאות בנושאי ארכאולוגיה ונושאים קשורים בקולג' האוניברסיטאי של לונדון ובמוזיאון לונדון, שם למדה תחת מורטימר וילר.
היא נרשמה למספר חפירות שתתקיימנה בקיץ. וילר היה הראשון לקבל אותה לחפירה בסנט אלבנס באתר הרומי של ורולמיום (Verulamium). החפירות השניות של מרי היו בהמבורי (Hembury), אתר נאוליתי, תחת דורותי לידל, שהדריכה אותה במשך ארבע שנים. האיורים של מרי לכלים של דורותי משכו את תשומת הלב של גרטרוד קאנטון-תומפסון, ובשלהי 1932 היא נכנסה לתחום כמאיירת בספרה של קאנטון-תומפסון, The Desert Fayum.
ראו גם

משפחת ליקי
הערות שוליים

↑  Hoxne handaxe
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273115205171  BIBSYS: 90180985  BnF: cb12205633m (data)  CANTIC: a11188601  CiNii: DA01606666  GND: 119313812  ICCU: LO1V211490  ISNI: 0000 0001 1081 679X  LCCN: n82221372  NLA: 35259538  NTA: 068595433  RERO: 02-A003504858  SNAC: w6s78548  SUDOC: 082003300  Trove: 886227  ULAN: 500254042  VIAF: 109122592   WorldCat (עם VIAF): 109122592
מרקוריוס, שליט טרנסילבניה

מרקוריוס (בלטינית: Mercurius, ‏מאה ה-11–12) היה, ככל הנראה, שליט (ווייבוד) (בהונגרית vajda – וויידה) של טרנסילבניה בשנים 1113–1111, אף על פי שבאותה תקופה עדיין אין תיעוד לקיום תואר זה.
שמו מוזכר כ-Mercurius, principes Ultrasilvanus ("מרקוריוס, נסיך הארץ שמעבר ליערות") בתעודה שהונפקה על ידי המלך קלמן של הונגריה בשנת 1111 ובתעודה נוספת משנת 1113.
בירתה הייתה אלבה יוליה (או בליגרד או, בהונגרית, גיולאפהרוואר).
בתעודה משנת 1097 מצוין שמו של וינקוריוס כ"רוזן של בליגרד" (Vincurius comes Bellegratae), ובספרים מסוימים נכתב שם זה בטעות Mercurius, מה שהביא להשערה השגויה שמדובר באותה דמות היסטורית.
. לגבי סמכויותיו, עדיין לא ידוע בתקופתו על השימוש בתואר "ווייבוד", המוזכר לראשונה רק מאוחר יותר, בצ'רטר משנת 1199. לכן עדיין לא ברור אם הוא היה באמת שליט של חבל הארץ או רק אחד מבעלי האחוזות הגדולים בה.
בשנת 1111 מצוין גם שם הבישוף הקתולי הראשון של טרנסילבניה, סימון "אולטראסילבאנוס".
על חייו ומעשיו של מרקוריוס אין פרטים כלשהם.
הערות שוליים

↑  ראו: "רוזנויות מלכותיות"- ל.מאקאי
↑  כרוניקה של  גאופרדוס מאלאטרה עמ' 103
משה בלאס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1896 לומז'ה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  1971  (בגיל 75 בערך)
 מדינה:  פולין, ישראל
 
משה אבא בלאס (בפולנית: Moshe Aba Blass 1971–1896) היה שחמטאי יהודי-פולני, אלוף ורשה בשחמט, חבר המשלחת הפולנית (שזכתה במדליית ארד) לאולימפיאדת השחמט 1928 ואלוף השחמט של המכביה השנייה. אחיו הוא שמחה בלאס (סבו של אורי בלאס).
בלאס נולד בלומז'ה, אז באימפריה הרוסית ולאחר מלחמת העולם הראשונה בפולין לאביו יצחק מאיר בלאס ואימו שרה-דבורה לבית רוטנברג וב-1911 היגר לארצות הברית. ב-1924 חזר לפולין.
ב-1931 עלה לארץ ישראל בצורה בלתי לגאלית. מסיבה זו הוא לא נכלל במשלחות שחמטאיות של ארץ ישראל.
הישגים בולטים

1935 - זכה במקום ראשון באליפות המכביה
1935 - זכה במקום ראשון באליפות תל אביב
1936 - סיים במקום שני-שלישי משותף באליפות ארץ ישראל
1937 - זכה במקום ראשון באליפות תל אביב, בפעם השנייה.
הערות שוליים

↑  בחלק מהמקורות, מסיבה לא ידועה (אולי משיבוש שמו השני "אבא"), הוא מכונה בשם "אברהם בלאס". נכדו של שמחה בלאס, שהיה אחיו, אישר שהשם הנכון הוא משה אבא בלאס.
↑  אביטל פלפל ושחר גינדי, היסטוריה של השחמט בא"י
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים ובנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרקוריאל

| --- | --- |


 מפתח:  מאט מקול
 מחזור חיים:  19 באפריל 2005 – הווה (19 שנים) 
 גרסה אחרונה:  6.4rc0 (2 במרץ 2023) 
 מערכת הפעלה:  חוצה פלטפורמות
 נכתבה בשפות:  C ופייתון
 סוג רישיון:  GPL (גרסה 2 ומעלה)
 קוד מקור:  https://repo.mercurial-scm.org/hg-stable 
 קטגוריה:  ניהול גרסאות
 mercurial-scm.org
 
מרקוריאל (מאנגלית: Mercurial, כלומר כספית, מכונה גם לעיתים בקיצור hg, סמלה הכימי של הכספית) היא מערכת ניהול גרסאות מבוזרת. היא כתובה בעיקרה בשפת פייתון וזמינה כתוכנה חופשית. פרויקט מרקוריאל מנוהל בחסות מוסד חופש התוכנה.
היסטוריה

מאט מקול היה מפתח שעבד, בין השאר על פיתוח קוד לינוקס. ב-20 באפריל 2005 פרסם מאט מקול את הגרסה הראשונה של מרקוריאל (0.1). בדומה לגיט, הצורך בה עלה עקב הפסקת שימוש של לינוקס במערכת ניהול הגרסאות הקניינית BitKeeper. בדיעבד סיפר מאט מקול שמקור השם הוא בתיאור אופיו של לארי מקווי, המפתח של מערכת ביט קיפר.
בשנת 2007 עבר פרויקט מוזילה לשימוש במרקוריאל לניהול הגרסאות.
החל מאמצע שנת 2010 עובד מאט מקול במשרה מלאה בפיתוח הפרויקט.
הערות שוליים

↑  Why did Matt choose the name Mercurial?? מאט מקול, מתוך דיון ברשימת התפוצה של מפתחי מרקוריאל, 15 בפברואר 2012
↑  קרבות מערכות ניהול הגרסאות - השיקולים של אנשי מוזילה לבחירה במרקוריאל כמערכת ניהול גרסאות, 2007
ערך זה הוא קצרמרבנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרקו מנגוני

| --- | --- |

מנגוני ב-2023
 לידה:  25 בדצמבר 1988 (בן 35) רונצ'יליונה, ויטרבו איטליה איטליה
 שם לידה:  מרקו מנגוני
 מוקד פעילות:  איטליה איטליה
 תקופת הפעילות:  מ-2009
 עיסוק:  זמר
 סוגה:  פופ
 שפה מועדפת:  איטלקית, אנגלית, ספרדית 
 חברת תקליטים:  סוני מיוזיק אנטרטיינמנט
 פרסים והוקרה:  MTV Europe Music Award for Best European Act (2010)  פרס המוזיקה של MTV אירופה למופע האיטלקי הטוב ביותר (2010)  פרס המוזיקה של MTV אירופה למופע האיטלקי הטוב ביותר (2013) 
 www.marcomengoni.it
 פרופיל ב-IMDb
 
מרקו מנגוני (באיטלקית: Marco Mengoni; נולד ב-25 בדצמבר 1988) הוא זמר פופ איטלקי שהתפרסם לאחר שזכה ב-2009 בעונה השלישית של תוכנית הכישרונות האיטלקית X Factor. מאז הוא מכר למעלה מ-2.8 מיליון תקליטים באיטליה, הגיע לשיא של מצעד האלבומים האיטלקיים שבע פעמים ברציפות ונכנס למצעד הסינגלים האיטלקיים המובילים 15 פעמים. הוא זכה בפסטיבל סן רמו ב-2013 וב-2023.
מנגוני דיבב בשנת 2012 את אז-לר בדיבוב האיטלקי של ״הלורקס״. הוא ייצג את איטליה באירוויזיון 2013 במאלמה, שוודיה עם השיר "L'Essenziale". הוא סיים במקום השביעי בתחרות. הוא נבחר לייצג את איטליה גם באירוויזיון 2023 שהתקיים בליברפול שבממלכה המאוחדת עם השיר "Due vite", לאחר שניצח עמו בפסטיבל סן רמו 2023, מנגוני הגיע למקום הרביעי בתחרות האירוויזיון.