stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גז טבעי בישראל
תגליות גז בישראל > מחלוקת בעלות עם לבנון

לאחר הגילוי ב־"תמר 1", טענה לבנון שהשדה נמצא בשטחי המים המשויכים לה וטענה לבעלות על הגז. היא המשיכה לדרוש בעלות גם על "דלית 1" ו־"לוויתן", ואף איימה שהדבר ישמש עילה לפעולות התקפיות מצידה בעתיד. הטענות נדחו על ידי חברת "נובל אנרג׳י".
תגליות גז בישראל > תגלית גז ישראלית מול חופי עזה

חברת "בריטיש גז" (BG Group) פעלה בישראל בין השנים 1996 ל־2008, ובשנת 2000 חשפה מאגר גז פוטנציאלי, "שדה מרין", מול חופי עזה המוערך בכ־40 BCM. לאורך השנים, בעקבות מחלוקות פוליטיות שונות וחוסר יכולת להגיע להסכם מול חברת "בריטיש גז" לצורך תחילת פעולות קידוח, שדה הגז נותר בלתי מנוצל. במשא ומתן מעורבות גם חברת החשמל מחד, ומצרים מאידך. השדה אמור להיות נדבך מרכזי במערך האנרגיה ברשות הפלסטינית.
מערכת הולכה וטיפול בגז הטבעי

באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 החליטה מדינת ישראל לפעול לקליטת גז טבעי – כמקור אנרגיה חדש – מאחר שהוא ידידותי לסביבה יותר מדלקים אחרים וּבעל יתרונות בייצור חשמל. לצורך ניהול הפרויקט, בשנת 1996 הוקמה במשרד התשתיות מנהלת הגז הטבעי, שאחראית על רכישת הגז, הולכתו, חלוקתו ושיווקו. הממשלה החליטה שהפרויקט יבצע על ידי הסקטור הפרטי, כאשר מערכת ההולכה תוקם בשיטת בנה-הפעל-העבר בה היזם בונה את התשתית, מתפעל אותה לתקופה ארוכה ולאחר מכן מחזירה למדינה. במרץ 1998 פורסם המכרז למיון מוקדם לבחירת חברת הגז הטבעי, שתקים את הפרויקט, אליו ניגשו 4 קבוצות. אספקת הגז באותה עת תוכננה להיות ממצרים או מיבוא של גז נוזלי. אך במשך השנים קידום הפרויקט התעכב. בשנת 2003, כבר חתמה חברת החשמל על הסכם לאספקת גז משותפות ים תטיס, והיה צורך להקים במהירות את מערכת ההולכה. חברת החשמל החלה להקים את התשתית בעצמה, אך לבסוף הוחלט להקים חברה ממשלתית.
נתיבי הגז הטבעי לישראל בע״מ היא חברה ממשלתית שהוקמה בשנת 2003, למטרת הקמה והפעלה של מערכת הולכת גז טבעי בישראל. מערכת ההולכה הוקמה על פי תוכנית מתאר ארצית 37 וכוללת ארבעה קווי גז עיקריים:
הקו הימי: מאשדוד עד חוף דור עם חיבור יבשתי לתחנת הכוח חגית שבואדי מילק (פעיל ממאי 2006). הקו הוקם על ידי חברת החשמל אך מופעל על ידי החברה.
הקו המרכזי: בתוואי אשקלון – קריית־גת – שורק – גזר – אשדוד (פעיל ממאי 2007)
הקו הדרומי: בתוואי קריית־גת – באר־שבע – רמת־חובב – דימונה – סדום (פעיל מנובמבר 2009) במרץ 2017 נוסף מקטע צינור מסדום אל מפעלי תעשייה ירדניים בצידו המזרחי של ים המלח.
הקו הצפוני: מחבר את תחנת הכוח חגית לתחנת הכוח אלון תבור וחיפה – (פעיל מאפריל 2011)
מערכת הולכה וטיפול בגז הטבעי > רשת החלוקה

בשנת 2009 החל משרד האנרגיה לקדם תוכנית להקמת מערכת הולכה פנים־ארצית בלחץ נמוך (עד 16 בר), בעיקר לאזורי תעשייה, בתי חולים תחנות דלק (שיספקו גז לתחבורה) וצרכנים קטנים, כזאת שתמשיך מהמקום שבו נעצרת מערכת ההולכה של נתיבי הגז הטבעי לישראל. לפי התוכנית, משרד האנרגיה חילק את המדינה לשישה מחוזות, כך שבכל אזור יצא מכרז למפעיל אחר.
אזורי רישיונות חלוקה והחברות הזוכות:
אזור הנגב: חברת "נגב גז טבעי" בבעלות "אמישראגז", "אלקטרה" ו־"חמו אהרון"
אזור המרכז: חברת "סופר אנ.ג'י." בבעלות "סופרגז" ו־"שפיר הנדסה"
אזור הדרום: חברת "גז טבעי דרום" בבעלות "אמישראגז", "אלקו התקנות ושירותים" ו־"חמו אהרון"
אזור חיפה והגליל: חברת "מרימון גז טבעי צפון" בבעלות "רימון שרותי ייעוץ וניהול וח.מר תעשיות"
אזור חדרה והעמקים: חברת "סופר אנ.ג'י חדרה והעמקים" בבעלות "סופרגז" ו־"שפיר הנדסה"
אזור ירושלים: חברת "רותם גז טבעי בע״מ" בבעלות "רימון שרותי ייעוץ וניהול וח.מר תעשיות"
בשנת 2016 פרסם מבקר המדינה דו״ח על הפרויקט לחלוקת גז טבעי לצרכנים ;עיקר הממצאים היו:
שמונה שנים לאחר שמשרד האנרגיה החל בפרויקט לחלוקת הגז הטבעי לצרכנים, ושש שנים לאחר שנתן לזכיינים הפרטיים הראשונים את הרישיונות להקמת צנרת החלוקה, מכתיר המבקר את פרויקט חלוקת הגז ככישלון. רק 17 ממאות הצרכנים הפוטנציאליים צורכים גז טבעי באמצעות רשת החלוקה; הצרכנים האמורים משתמשים בסך הכול בכ־95 מיליון קוב בשנה, פחות מעשירית מהכמות הצפויה להיות מסופקת (היקף צריכה מוערך של כ־1.5 BCM). עד למרץ 2016 נפרסו כ־159 ק״מ צנרת, שהם פחות משליש מהיקף הצנרת אשר אמורה להיכלל ברשת החלוקה. חלפו יותר מארבע שנים מאז החל משרד האנרגיה לגבש תוכנית אב לפיתוח משק האנרגיה, ועדיין לא אושרה התוכנית.
בתחילת שנת 2018, הגיע מספר הצרכנים המחוברים לרשת החלוקה בלחץ נמוך ל־40 בלבד, בעיקר מפעלים באזור הנגב.
תעשיינים התלוננו כי בחברות החלוקה שותפות חברות גז הממשיכות לספק למפעלים גז דחוס בהובלה במחיר כפול מהגז הטבעי. עיקר הטענות הופנו כלפי חברת "סופר אנ.ג'י." בבעלות סופרגז, בעלת הזיכיון באזור המרכז והעמקים, שלא חיברה עדין אף לקוח לרשת הגז.
במאי 2019, הודיע משרד האנרגיה שחברות חלוקת הגז שהתחייבו בחוזיהן המקוריים, שנחתמו החל ב–2009, לפרוס 1,200 ק״מ של קווי חלוקה ל–627 צרכנים, פרסו בפועל רק 361 ק״מ בלבד, כ–30% מההתחייבות, וחברו רק 73 צרכנים (פחות מ–12% מההתחייבות המקורית). משרד האנרגיה הציב יעד חדש, שהוכרז כחלק מתוכנית מענקים חדשה, של חיבור של כ–250 מפעלים בתוך שנתיים.
יצוא גז מישראל

ב־23 ביוני 2013 החליטה ממשלת ישראל כי ניתן לייצא עד 40% מהגז הטבעי, תוך אימוץ רוב המלצות ועדת צמח, עם הוספה של כ־100 BCM לכמות האסורה לייצוא. בעקבות ההחלטה הוגשו עתירות לבג"ץ בטענה ש־"החלטת הממשלה הינה החלטה בעלת השפעות אסטרטגיות, מרחיקות לכת והשלכות ארוכות טווח על אזרחי המדינה, על החברה ועל המשק בישראל ועל כן החלטה זו צריכה להתקבל רק לאחר דיון בכנסת". בדיון שנערך בבג״ץ ב־20 באוקטובר, בהרכב מורחב של 7 שופטים, נדחו העתירות.
יצוא גז החל בפועל במרץ 2017, עם חיבורן של חברות תעשייה ירדניות באזור ים המלח לצינור ייצוא שמתחבר לרשת החלוקה של נתג"ז באזור נאות הכיכר וגז שמסופק ממאגר "תמר".
במהלך שנת 2018 הגיעו נובל אנרג'י ודלק קידוחים להסכם לרכישת צינור הגז הטבעי שמונח בין מצרים לישראל, צינור ששימש בעבר ליבוא גז טבעי לישראל. הצינור נרכש, ביחד עם חברת EMED המצרית, כדי לאפשר יצוא גז טבעי מישראל למצרים.
בחודש יוני 2019 השלימו נובל אנרג'י ודלק קידוחים את ההערכות לייצוא גז טבעי למצרים, ממאגר תמר ובהמשך מלווייתן, באמצעות הצינור ששימש בעבר לייבוא גז מצרי לישראל.
בתחילת 2020 נכנס לשימוש צינור ייצוא שנמתח מרשת החלוקה של נתג״ז באזור עמק יזרעאל אל צפון ירדן, שם הוא מתחבר לצינור הגז הערבי ומספק את רוב תצרוכת הגז של ממלכת ירדן. מוצאו של גז זה הוא במאגר לווייתן.
לאור כוונה של משרד האנרגיה להגביר את היצוא ממאגרי הגז, פנה ביוני 2023 הממונה על התקציבים במשרד האוצר יואב גרדוס אל מנכ"ל משרד האנרגיה קובי בליטשטיין במכתב, ובו הוא מבקש לבחון מחדש את מדיניות היצוא ומתריע שהמשך מדיניות היצוא הנוכחית תביא לכך שתוך 15 שנים תצטרך ישראל להתחיל לייבא גז טבעי ומסכנת את העצמאות האנרגטית של ישראל. ההערכה היא כי מאגרי הגז בישראל מכילים כ־1,000 BCM גז, ומתוכם כמחצית מיועדת לשוק המקומי והמחצית האחרת לייצוא. הצריכה המקומית עומדת על כ־13 BCM בשנה, וצפויה לעלות עד 2030 לכ-20 BCM בשנה. רוב התצרוכת מגיעה ממהמאגרים המקומיים, ומיעוטה מיבוא. כך שגם בצריכה מוגברת, צפוי הגז להספיק ליותר מ-15 שנה. עם זאת, החשש שהובע אינו מתייחס למגבלת כלל היצוא מהמאגרים, אלא למגבלה השנתית, שעשויה ליצור מצב שבשנה מסוימת מופנים משאבי גז רבים מדי ליצוא על חשבון השוק המקומי, והמחסור בשוק המקומי יביא לצורך ביבוא מוגבר, לעליית מחירי הגז, וכתוצאה מכך לעלייה ביוקר המחיה. זאת גם בהתייחס למדיניות היצוא המואצת שבוחן משרד האנרגיה, וגם בהתייחס לכך שעלות הפקת הגז עולה ככל שהמאגר מתקרב למיצוי ולחץ הגז בו יורד.
יבוא גז לישראל > יבוא גז ממצרים

לאחר משא ומתן ממושך עם מצרים שנמשך כעשר שנים, נחתם ב־21 ביולי 2005 ההסכם לרכישת גז טבעי ממצרים בכארבעה מיליארד דולר בכמות של 7 מיליארד מטר מעוקב (BCM) בשנה, במחיר של 3 דולר ליחידת גז (מיליון BTU). לפי הסכם זה, אמור היה להיות מסופק גז טבעי החל מראשית שנת 2008 באמצעות הצינור התת־ימי מאל עריש לאשקלון למשך 15 שנה, עם אופציה להרחבת העסקה עד ל־20 שנה. ישראל ומצרים חתמו גם על הסכם הנותן עירבון לכל עסקת הגז. בייצוא הגז לישראל עסקה חברת EMG באמצעות המקטע הישראלי של צינור הגז הערבי המחבר בצינור תת־ימי את אל עריש לאשקלון ומשם מתחבר למערכת הולכת הגז הישראלית. בפברואר 2008 החל לזרום הגז ממצרים.
ב־5 בפברואר 2011, פוצץ לראשונה צינור הגז הטבעי בסיני, פיצוץ אשר גרם להפסקה מוחלטת של אספקת הגז לישראל וכן למדינות שאליהן מוזרם הגז באמצעות צינור הגז הערבי (ירדן, סוריה) למשך 39 יום. מאז לא הייתה אספקת גז סדירה ממצרים. עם חידוש ההזרמה סופקו כמויות גז חלקיות בלבד. מאז ועד לפיצוץ ב־28 בנובמבר בעקבותיו לא חודשה האספקה אירעו עוד מספר פיצוצים.
באפריל 2012 הודיעה חברת הגז הממשלתית של מצרים EGAS באופן חד צדדי על ביטול ההסכם לחברת הגז EMG, בגין אי עמידה בהתחייבויות כספיות מצד האחרונה. הפסקת העברת הגז מכיוון מצרים אילצה את משק החשמל בישראל לעבור לדלקים יקרים ומזהמים יותר כגון סולר ומזוט עד לתחילת אספקת הגז ממאגר "תמר" באפריל 2013. חברת החשמל תבעה את חברות הגז המצריות לקבלת פיצוי בסכום של 4 מיליארד דולר ופנתה לבוררות בינלאומית במטרה לקבל פיצוי על הפסקת הגז. בדצמבר 2015 נפסק כי חברות הגז המצריות צריכות לפצות את חברת החשמל ב־1.76 מיליארד דולר לאחר התנגדות המצרים ובעקבות הקפאת המשא ומתן על ייבוא גז מישראל הסתמנה פשרה על מחצית הסכום.
יבוא גז לישראל > יבוא גז טבעי נוזלי

בשנת 1996 התנהל משא ומתן בין ישראל לקטר על יבוא גז טבעי נוזלי לישראל, כחלק משורה של צעדים מדיניים לשיפור היחסים בין ישראל למדינות ערב. אך הדבר לא יצא לפועל לבסוף. בשנת 2008 יזמה שוב קבוצת אי די בי חברה לאחזקות בראשות איש העסקים נוחי דנקנר, מגעים ראשונים עם גורמים בקטר, כדי להיכנס לפרויקט של יבוא גז טבעי לישראל. בשנת 1997 פתח חברת החשמל במגעים ראשונים ליבוא גז טבעי נוזלי גם מרוסיה אלג'יר, ניגריה ונורווגיה.
בתחילת 2011 הורה שר התשתיות, עוזי לנדאו, לקדם מיזם לייבוא גז טבעי נוזלי (LNG), שיצמצם את התלות של ישראל בגז טבעי המיובא ממצרים. ביולי 2012 החלו העבודות לבניית מצוף ימי לקליטת גז טבעי ממכליות גז טבעי נוזלי מגזזות, כ־10 ק״מ מול חופי חדרה. באמצעות המצוף תוכל מערכת ההולכה הארצית לקבל גז טבעי בנפח של כ־2–3 BCM בשנה. על פי השר לנדאו, הפרויקט הזה בלבד יוכל לספק כמעט מחצית מכמות הגז הטבעי השנתית הדרושה למדינת ישראל.
בינואר 2013 החלו לראשונה לקלוט גז מונזל אונייה המגזזת, כאשר האחריות על המצוף מוטל על חברת "הנתג"ז" ואילו הזמנת האונייה המגזזת ותכולתה הוטלו על חברת החשמל. ב־28 במרץ 2013 פורסם כי גז יחל לזרום מהמאגר כבר באפריל 2013.
פגיעה סביבתית

בהשוואה לתחנות הכוח הפחמיות, תחנות הגז הרבה יותר נקיות. יחד עם זאת, גם הן פולטות מזהמים מסוכנים כמו פחמן חד־חמצני, מתאן וחומרים נוספים. משרד האנרגיה והמשרד להגנת הסביבה הובילו החל משנת 2016 מהלך להפחתת השימוש בפחם בתחנות כוח, וזאת בעיקר בהתבסס על אספקת הגז הטבעי למשק הישראלי ממאגר תמר שהחל לספק גז למשק בשנת 2013.
ממשלת ישראל קבעה כי חיבור מאגר לווייתן למשק הישראלי יאפשר לסגור עד לשנת 2022 מחצית מכוח הייצור של תחנת הכוח בחדרה ולהחליפה ביחידות שיונעו בגז טבעי. בהמשך להחלטה זאת הודיע משרד האנרגיה כי עד לשנת 2030 תופסק לחלוטין עבודתן של תחנות הכוח הפחמיות אורות רבין בחדרה ורוטנברג באשקלון, והן ימשיכו להוות גיבוי בלבד. להערכת המשרד להגנת הסביבה עלות התחלואה כתוצאה מזיהום האוויר שמקורו בייצור חשמל מפחם נאמדת ב־3.6 מיליארד שקלוגובה בכל שנה את חייהם של 234 ישראלים.
ראו גם

קידוח ימי
מתווה הגז
ציון נפט וגז
טרבל (שליט בולגריה)

החאן טֶרְבֶל (בבולגרית: Тервел, ביוונית טרבליס) היה בנו ויורשו של אספרוך, שליט בולגריה של חבל הבלקן בין השנים 701–721.
אחרי פלישת הערבים לאימפריה הביזנטית והחלשותה של האימפריה, התחזקו גם הבולגרים. בקרב אנכיאלו, הבולגרים, יחד עם בני בריתם הסלאבים ניצחו את כוחותיו של יוסטיניאנוס השני. כתוצאה מכך הביזנטים חתמו על הסכם שלום עם הבולגרים ובכך הכירו בקיומה של המדינה החדשה כמדינה עצמאית, תאריך זה נחשב לשנת לידתה של האימפריה הבולגרית הראשונה, אשר השתרעה בשטחי מואסיה וחלקים מתראקיה ומקדוניה.
טרבל היה מקורב ליוסטיניאנוס השני בתקופת גלותו של יוסטיניאנוס. אחרי ניסיון ההתנקשות בחייו נמלט יוסטיניאנוס אל טרבל וכרת איתו ברית: טרבל העמיד 15,000 פרשים בולגרים לעזרת יוסטיניאנוס, כדי שיוכל לכבוש בחזרה את השלטון בביזנטיון ובתמורה הבטיח יוסטיניאנוס להשיא לטרבל את בתו, אנסטסיה, לאישה ולהעניק לו את התואר קיסר וגם שטחים נוספים.
הלחימה ארכה כשנתיים ובמהלכה הצליחו הכוחות הבולגרים והביזנטים להשמיד את הכוחות הערביים הרכובים ואת הצי הערבי בים השחור, ובמספר ימים נוספים לחסל את שארית הצבא. צעד זה הביא לסיום הניסיונות הערבים (החליפות של בית אומיה) לחדור ליבשת דרך חצי האי הבלקני. עזרת הבולגרים הייתה כה משמעותית עד שמשוררים ומוזיקאים ביצירותיהם העניקו לחאן טרבל את הכינוי "מושיע אירופה".
לאחר שובו לשלטון קיים יוסטיניאנוס את הבטחותיו וטרבל היה הבולגרי הראשון שנשא את התואר קיסר. בתקופתה זו נוצר תבליט הרוכב ממדרה, שמסמל את הכרתה של האימפריה הביזנטית בממלכה הבולגרית החדשה, אשר בשנת 1979, הוכרז אתר מורשת עולמית.
הערות שוליים

↑  Pedigree: Anastasia (Princess) of BYZANTIUM
↑  Golden, Peter. An introduction to the history of the Turkic peoples: Ethnogenesis and state-formation in medieval and early modern Eurasia and the Middle East, Harrassowitz, 1992
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אספרוך | שליטי האימפריה הבולגרית הראשונה  721-701 | הבא: קורמסיי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 138613893  ISNI: 0000 0000 6568 7668  LCCN: n2014038871  NKC: jo2018978947  VIAF: 90886289   WorldCat (עם VIAF): 90886289
צלב קרס

סווסטיקה על פי המסורת ההינדית
סווסטיקה כחלק ממערך העיטורים ברצפת הפסיפס בבית המרחץ הרומי בבית שאן
צלב הקרס או סווסטיקה (בסנסקריט: स्वस्तिक; בכתיב לטיני: svástika; בתו מחשב: 卐 או 卍) הוא צלב שווה-זרועות, שארבע זרועותיו מעוקלות בזוויות ישרות הפונות לכיוון השעון או נגדו. צלב הקרס מופיע כאשר הקו המרכזי בו אנך או כשהוא בזווית של 45 מעלות. הגרסה ההינדית של צלב הקרס מציגה נקודה בתוכו של כל רבעון. צלב הקרס הוא סמל למזל ושפע בתרבויות הודו והמזרח הרחוק. פירוש המילה סווסטיקה בסנסקריט הוא: "להיות בר מזל" או "זהו דבר מה טוב", Swa - משמעו "טוב" ו-Asti משמעותו "להיות". למילה, ולסמל, יש משמעות חיובית מאוד ולרוב משתמשים בהקשר של "מבשר טובות".
הסווסטיקה נראתה לראשונה בציור באיראן כ-5000 שנים לפנה״ס. נמצאו ממצאי סווסטיקה בחפירות ארכאולוגיות בהאראפה אשר בעמק האינדוס בשכבות המתוארכות ל-2500 לפנה"ס.
צלב הקרס הוא סמל חשוב בשתי הדתות שמקורן בהודו, הינדואיזם ובודהיזם. בבודהיזם משמש צלב הקרס כסמל לארבעת היסודות: אוויר, מים, אש ואדמה. אחד הספרים הראשונים המוכרים מציג תמונה של הבודהה כשעל חזהו מצויר סווסטיקה.
בתחילת המאה ה-20 היה הסווסטיקה מקובל בעולם כסמל למזל טוב ולהצלחה. הוא הופיע על גב ספרי רודיארד קיפלינג ושימש אף כסמל לתנועת הצופים מיסודו של רוברט באדן פאואל. בתחילת שנות ה-30 אומץ צלב הקרס על ידי הנאצים, ומאז הוא מזוהה במערב כסמל נאצי. אחרי נפילת המשטר הנאצי בגרמניה, השימוש בסמל הוצא מחוץ לחוק. גם במדינות מערביות אחרות עלול שימוש בו בהקשרים מסוימים להיחשב עברה על החוק וכפגיעה ברגשות הציבור. במזרח הרחוק, לעומת זאת, עדיין נתפס צלב הקרס כסמל דתי בודהיסטי, ולפיכך השימוש בו נפוץ כסימון למקדשים ובהקשרים דתיים אחרים.
שמות אלטרנטיביים ואטימולוגיה

המילה המקובלת בשפות אירופיות לצלב הקרס היא "סווסטיקה" (Swastika), ומקורה בשפת הסנסקריט שם פירושה הוא "סמלון המביא מזל והצלחה". הכינוי "צלב קרס" מקובל אף הוא בשפות אירופיות שונות, לרבות הגרמנית ("Hakenkreuz"), ההולנדית, השוודית, הפינית, הנורווגית והאיטלקית. יש הקוראים לצלב טטרהגמא, מכיוון שכל אחת מארבע זרועותיו (טטרה = ארבע) מזכירה את האות היוונית גמא ( \Gamma ). כך נקרא הצלב בשפה הספרדית - "Cruz gamada" ובצרפתית - "Croix gammée". שמות נוספים הם "גלגל החמה" (בגרמנית - "Sonnenrad"), פילפוט (Fylfot - ארבע רגלים), ואף "עכביש שחור".
סווסטיקה בדתות המזרח > הינדואיזם

הסווסטיקה נמצא במקדשי הינדו, ומשמש כקישוט לסמלים, מזבחים, תמונות ואיקונוגרפיה הינדית בהודו ובנפאל. הסמל נחשב לסמל השני בקדושתו לאחר סמל האום.
שני המצבים שבהם ניתן למצוא את הסווסטיקה (כשזרועותיו פונות עם כיוון השעון, וכנגד כיוון השעון) מסמלים את שני המצבים של האל ברהמה. עם כיוון השעון מסמל הסווסטיקה את תהליכי האיחוד של הברואים עם הבורא ומשמש כסמל לאל גנש, וכנגד כיוון השעון הוא מסמל את תהליכי הבריאה של הברואים על ידי הבורא ומהווה סמלה של קאלי. העובדה כי הסווסטיקה פונה לכל ארבעת הרוחות מסמלת את יציבות הבריאה. כסמל המסמל את השמש ניתן לראות בו ייצוג של סוריא, אל השמש ההינדי.
סווסטיקה בדתות המזרח > בודהיזם

בבודהיזם מופיע הסווסטיקה על פסליו של בודהא לעיתים על סוליות נעלו. בשל הזיהוי עם הנאציזם של סווסטיקה הפונה לימין, בפסלים שלאחר אמצע המאה העשרים פונה הסווסטיקה הבודהיסטי לשמאל. כאשר מופיע סווסטיקה על עטיפות מזון בסין פירוש הדבר שהמדובר במזון צמחוני הניתן לאכילה על ידי בודהיסטים אדוקים. לעיתים נתפר הסמל על צווארוני חולצות ילדים על מנת להגן עליהם מעין הרע. בטיבט הסווסטיקה מהווה קמע וסמל למזל טוב.
באמנות הבודהיסטית נקרא הסווסטיקה "מאנג'י" ומסמל את דהרמת ההרמוניה האוניברסלית ואיזון ההפכים.
סווסטיקה בדתות המזרח > ג'ייניזם

בדתות הג'ייניסטיות הסווסטיקה משולב בדרך כלל בציור של יד. זהו סימנו של הג'יין (קדוש) השביעי, סופארסבה טירטהנקרה (Suparsva Tirthankara). זהו אחד מעשרים וארבעה הסימנים למזל ולהצלחה בדת זו.
סווסטיקה בדתות המזרח > דתות אחרות

ביפן קרוי סווסטיקה מאנג'י. כאשר הוא מופיע על מפה הוא מסמל את מיקומו של מנזר בודהיסטי. כן משתמשת בסמל הפאלון גונג, דבר שהוביל לבעיות כאשר נציגיה פעלו באירופה. פסיקה של בית משפט בגרמניה התירה את השימוש בסמל.
סווסטיקה בדתות המזרח > שיטת פאלון גונג

בשיטת הפאלון גונג מופיעה הסווסטיקה כחלק מהסמל של השיטה. סמל הפאלון גונג מורכב מסמל סווסטיקה הנמצא במרכז ומסביבו ארבעה סמלי סוואסטיקה קטנים וארבעה סמלי יין-יאנג.
סווסטיקה ביהדות

סמל הסווסטיקה עיטר מבנים יהודיים בירושלים של תקופת הבית השני. בחפירות שערך הארכאולוג יובל ברוך מטעם רשות העתיקות מדרום להר הבית וליד שערי חולדה התגלו מספר שברים של כרכובים ועליהם עיטור של צלב קרס. ברוך משייך את הפריטים למבנה הסטיו המלכותי שבנה הורדוס על הר הבית.
במבני בתי כנסת עתיקים בארץ ישראל מתקופת בית שני ואף מלפני כן נמצאו סווסטיקות, הן בצורתם הבסיסית והן במוטיבים שונים, כגון מיאנדר (רצף של צורות סימטריות המחוברות זו לזו בקווים גאומטריים).
בבית הכנסת העתיק בעין גדי ישנו פסיפס שעליו מצויר הסווסטיקה המפורסם ביותר שנמצא בבתי הכנסת. הפסיפס כוסה בבד בעקבות הקונוטציה השלילית של הסמל. בבתי כנסת אחרים ניתן למצוא סווסטיקות כעיטור בשערי הכניסה ובמקומות אחרים, למשל בבית הכנסת בכפר נחום שליד הכנרת.
על פי אחת ההשערות, אמצו יהודים את העיטור מתרבויות המזרח בתקופת גלות בבל כסמל למזל ולשפע.
היסטוריה

הסווסטיקה מופיע באמנות ובעיצוב למן התקופה הפרה-היסטורית, בהקשרים שונים: מזל, השמש, גלגול נשמות, ברהמה. בימי קדם השתמשו בצלב הקרס בעיקר החיתים, הקלטים והיוונים, וכן רבים אחרים. הוא מופיע גם כקישוט לרצפות פסיפס בתקופה הרומית, ונמצא במספר עיצובים שונים בקטקומבות בווילה טורלוניה ובמקומות אחרים ברומא.
סווסטיקה ודוגמאות מעוטרות הכוללות בתוכן את הסמל נמצאו אף בחפירות ארכאולוגיות רבות בארץ ישראל, שבהן הידועה היא כנראה זו המופיעה על רצפת הפסיפס בבית הכנסת העתיק בעין גדי, שם מופיע סמל סווסטיקה גדול על רצפת הפסיפס העתיקה.
הסמל מופיע בתרבויות רבות בכל העולם, לעיתים כמוטיב גאומטרי ולעיתים כסמל דתי.
בשבי ציון נתגלתה כנסייה ביזנטית מהמאה השישית ובה רצפת פסיפס שבה משובצים סמלי סווסטיקות רבים, כנראה כמוטיב גאומטרי.
תפוצתו האוניברסלית של הסווסטיקה הוסברה בשלוש תאוריות עיקריות: התפתחות עצמאית, פיעפוע תרבותי ואירוע חיצוני. התאוריה הראשונה אומרת כי הסימטריה והפשטות של הסווסטיקה הובילו להתפתחותו העצמאית בתרבויות שונות, באופן דומה לתיאורית תת-המודע הקולקטיבי שפיתח קרל גוסטב יונג או סתם בשל פשטותו היתרה.
הסבר אחר הוצע על ידי המדען היהודי האמריקני קרל סייגן בספרו "כוכב שביט". סאגאן העתיק כתבי יד סיניים עתיקים אשר תיארו את זנבותיהם של שביטים, וחלקם מראה את גרעינו של השביט כשממנו יוצאות ארבע זרועות מעוקלות, בדומה לסווסטיקה. סאגאן מציע כי בעבר התקרב שביט מסוג זה אל כדור הארץ עד כדי כך שסילון הגאזים שפרץ ממנו, והתעקל עקב הכוחות הסיבוביים הפועלים על השביט, נראה ליושבי כדור הארץ, וכך אומץ הסמל בכל העולם.
תאוריות בדבר מוצאו של הסווסטיקה כסמל פרה היסטורי של תרבות אחת פרוטו-אינדו-אירופאית, מצביעות על כך שהשומרים במסופוטמיה בסביבות שנת 3500 לפנה"ס לא הכירו את הסווסטיקה, כמו גם הממלכה הקדומה במצרים אשר החלה בשנת 2630 לפנה"ס, דבר המראה שבזמן שהחל הסמל את תפוצתו היו תרבויות אלו כבר מושרשות היטב.
הסווסטיקה בעל נוכחות רבה בהינדואיזם, הנחשבת לדת האם של הבודהיזם והג'איניזם, דתות שתחילתן לערך במאה השישית לפני הספירה, ויחד עמן החל הסווסטיקה את תפוצתו. הבודהיזם נהנה מהצלחה גדולה בדרום מזרח אסיה, סין, קוריאה, ויפן בסוף האלף הראשון. השימוש בסווסטיקה הגיע לטיבט ולווייטנאם, וכן לפאלון גונג בסין, אשר שאלו אותו מן הבודהיזם.
הסווסטיקה כמסמל את השמש מוכר בתרבות אקאן בדרום-מערב אפריקה, וייתכן שהיה חלק מחילופי תרבויות לאורך מסלולי סחר העבדים בסביבות שנת 1500 לספירה.
קיומו של הסווסטיקה ביבשת אמריקה מהווה אתגר לתאוריית הפיעפוע. יש המסבירים זאת בכך שהסווסטיקה נדד באמצעות יורדי ים אירואסיאתים שהגיעו ליבשת בשלב כלשהו, אך סביר ביותר כי מדובר בהתפתחות מקבילה.
לאורך רובה של ההיסטוריה הייתה לצלב הקרס משמעות חיובית של מזל והצלחה.
אימוצו של הסווסטיקה במערב

אימוצו של הסווטיקה במערב החל עם גילוי משפחת השפות ההודו-אירופיות במאה ה-19. מאמצים רבים נעשו על ידי ארכאולוגים על מנת לקשר את הפרה-היסטוריה של העמים האירופאים לזו של הארים הקדמונים. בעקבות גילויים של חפצים המסומנים בסווסטיקה בהריסות טרויה, התייעץ היינריך שלימן עם המלומדים המובילים בחקר הסנסקריט, והסיק כי המדובר בסמל ארי קדמון. רעיון זה הושאל על ידי כותבים פופולריים בזמן ההוא, והסווסטיקה החל להיות סמל פופולרי בתרבות המערב.
הארגון הפיני הצבאי למחצה, Lotta Svärd, אימץ את צלב הקרס כסמלו ב-1921. מ-1923 צלב הקרס היה גם לסמלן של מפלגות אנטישמיות ברומניה.
הסופר הבריטי רודיארד קיפלינג נפגש עם הסמל בהודו והסמל הופיע על מספר עטיפות מוקדמות של ספריו. באופן דומה נפגש עם הסמל בהודו מייסד תנועת הצופים, סר רוברט באדן פאואל, והסמל שימש עיטור צופי עד לשנת 1934. הסמל שימש בתחילת המאה ה-20 במקומות רבים - על שטרי כסף של הממשלה הזמנית ברוסיה, כסמלן של חברות תעשייתית בשוודיה, תנועות פוליטיות וא-פוליטיות בפינלנד ובלטביה, וכן יחידות צבא בארצות אלו, ואף בארצות הברית, שם שימש הסמל לאחר שהיה נפוץ בקרב הילידים משבטי הנבאחו ושבטים אחרים. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הודיעו ראשי השבטים כי לא ישתמשו עוד בסמל.
המשמעויות החיוביות של הסמל עוותו על ידי הנאצים שאימצו אותו כסמלם. הנאצים זיהו את הארים הקדמונים עם הגרמנים המודרניים, וטענו כי בשל כך על גרמניה לשלוט בעולם. צלב הקרס שימש להדגיש קשר מיסטי זה בין עם האדונים הקדמון כביכול ובין צאצאיו ויורשיו בגרמניה של המאה ה-20. מאז שימוש זה בצלב הקרס קיבל צלב הקרס את המשמעות הגזענית המוכרת, דבר המוביל למבוכה כאשר נתקלים בסמל באמנות ובעיצוב במערב אשר קדם לתקופת הנאצים, או בתרבויות שאינן מערביות.
השימוש על ידי הנאצים

הסמל היה מזוהה, כסמל נורדי עתיק, עם תאוריות גזעניות בדבר עליונות הגזע הארי, עוד במאה ה-19. לאחר מלחמת העולם הראשונה ותבוסת גרמניה במלחמה לחמו מיליציות ימניות קיצוניות שכונו פרייקור הן כנגד גורמי שמאל בתוך גרמניה, והן להגנת הגבולות המזרחיים שלה, באזור פולין והמדינות הבלטיות. אחת המיליציות אלו, מיליציית ארהארדט, אשר לחמה באזור הבלטי, בחרה את צלב הקרס כסמלה, והוא היה מצויר על קסדות חייליה. בתקופה זו נראה כי המדובר בעיטור בלבד, ללא המשמעות האנטישמית והנאצית שנוספה לו לאחר מכן. חיילי מיליציית ארהארדט השתתפו בשנת 1920 במרידה הכושלת נגד השלטון המרכזי בגרמניה, שכונתה "הפוטש של קאפ", והדבר קיבע בתודעה את הקישור בין צלב הקרס ובין אידאולוגיית הימין הקיצוני, עוד בטרם קבע אדולף היטלר את צלב הקרס כסמלה של תנועתו. גופי ימין קיצוני נוספים, כאגודת תולה שחלק מחבריה היוו את הבסיס למפלגה הנאצית בתחילתה, התהדרו בצלב קרס בשנים אלו.
בשנת 1920 אימצה המפלגה הנאצית את צלב הקרס כסמלה. הסמל נקבע על דגל המפלגה, תגיה ותג הזרוע שלה. בספרו מיין קאמפף כתב אדולף היטלר:
אני עצמי, לאחר מאמצים רבים, הענקתי לדגלנו צורה סופית: דגל שרקעו אדום, ובו עיגול לבן ובמרכזו צלב קרס שחור. לאחר מאמצים רבים מצאתי את הפרופורציה הנכונה בין גודל הדגל וגודל העיגול הלבן, וכן את צורתו ועוביו של צלב הקרס.
לא רק הנאצים אימצו את צלב הקרס, ב-4 במרץ 1923 באוניברסיטת יאשי, התקיים כנס ההקמה של ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית, מפלגה רומנית אנטישמית. הכנס נפתח בטקס דתי במטרופוליה המקומית ולאחר מכן נשא נשיא המפלגה, אלכסנדרו קונסטנטין קוזה, נאום על הסכנה היהודית ועל "חוק הלאומים" שתכנן, שאמור היה לבטל את אזרחות היהודים. הכמרים קידשו 38 דגלים של התנועה, דגלים רומניים שהכילו במרכזם עיגול לבן ובתוכו צלב קרס. הנוכחים נשבעו אמונים לכנסייה, למלך ולדגל החדש.
זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון, ב-14 במרץ 1933, הונף הדגל לצד דגלה של גרמניה, וב-15 בספטמבר 1935 נקבע כדגלה היחיד של גרמניה.
צלב הקרס שימש כסמלה של המפלגה הנאצית, של ארגון ההיטלריוגנד, של יחידות צבא ושל ארגונים נאציים נוספים. בתקופה הנאצית נקבע צלב הקרס במרכזו של עיטור צלב הברזל.
צלב הקרס היה גם סמלן של התנועות הנאציונל-סוציאליסטיות והפשיסטיות בארצות הברית, בריטניה, הולנד ושווייץ.
הטאבו בדבר השימוש בצלב הקרס

בשל השימוש בסמל על ידי הנאצים, ולאחר מכן על ידי הנאו-נאצים וקבוצות שנאה אחרות, רבים במערב סולדים מן השימוש בסמל בכל צורה שהיא. כך, מחוץ להקשרים היסטוריים, הפך הסמל לטאבו בארצות המערב. החוק בגרמניה, למשל, אוסר על הצגתו בפומבי, פרט לשימוש לצורכי למידה ומחקר.
השימוש בסמל הוא לרוב לצורכי תעמולה, בקריקטורות המשוות את מושא הקריקטורה עם הנאצים; עם זאת, נאו-נאצים עדיין משתמשים בו לעיתים באופן אידאולוגי.
הטאבו הוא כה חזק עד אשר מוצרים המגיעים מן המזרח ונושאים באופן תמים את צלב הקרס מסיבות תרבותיות שונות מורדים מן המדפים.
מספר אמני פּאנק השתמשו בצלבי הקרס ובסמלים נאציים נוספים - חלקם מתוך הזדהות עם הנאצים וחלקם כדי לגרום הלם או פרובוקציה.
בשנת 2005 צולם הנסיך הארי מוויילס כשהוא לובש מדים נאציים המעוטרים בצלב הקרס, כחלק ממסיבת תחפושות. הצילום גרם להלם ולתדהמה, והנסיך ננזף והתנצל.
הסווסטיקה מסמלת הרבה יותר ממה שהנאצים תכננו. הסווסטיקה הייתה קיימת כסמל של מזל טוב במשך אלפי שנים לפני שהנאצים היו קיימים. הסמל הזה לגבי תרבויות רבות הוא סמל חשוב המסמל את ההיסטוריה והאמונות שלהם. הנאצים, על ידי לקיחת הסווסטיקה, מחקו את חשיבותו של הסמל העתיק. כיום, הסווסטיקה מהווה לגבי אנשים רבים סמל של רוע, סמל של מוות, וסמל של הרס. מעציב מאוד לגלות שעל אף שהסווסטיקה היא סמל של חיים וסמל של שמחה היא קיבלה משמעות של רוע, משמעות שאנשי העולם העתיק לעולם לא התכוונו לתת לה.
ראו גם

טריסקל
יער צלב הקרס
דגל גרמניה