stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי החוץ של רוסיה
היחסים עם השכנות > אסיה התיכונה

מלאחר מלחמת העולם השנייה ועד לנפילת ברית המועצות (1991), אסיה התיכונה הייתה תחת שלטון סובייטי. מצב זה נשמר גם לאחר נפילתה של ברית המועצות, אך במידה פחותה. כל מדינות אסיה התיכונה, חברות בארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה יחד עם רוסיה, מלבד טורקמניסטן, אשר חברה בארגון במעמד משקיף. לרוסיה יש שגרירויות בכל מדינות אזור זה, ולהן יש שגרירות ברוסיה.
מלבד שגרירויות לרוסיה בקזחסטן ולהפך, המדינות מחזיקות גם בקונסוליות. בינואר 2005, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, ונשיא קזחסטן, נורסולטן נזרבייב, חתמו על הסכם להסדרת הגבול בין המדינות, ולפתיחתו באופן דו-צדדי, בשעות מסוימות.
לרוסיה ולאוזבקיסטן במאי 2005, רוסיה דרשה מארצות הברית לפנות את בסיסה הצבאי במדינה. דבר זה קידם בצורה משמעותית את היחסים בינה לבין רוסיה. בנובמבר 2005, חתמו שני נשיאי המדינות במוסקבה, אסלאם קרימוב וולדימיר פוטין על הסכם לשיתוף פעולה הדדי.
היחסים דיפלומטיים בין רוסיה לטורקמניסטן, נעים בעיקר סביב הסחר של המדינות בנפט וגז טבעי. רוסיה עושה מאמצים רבים, על-מנת לקבל בעלות על משאבי האנרגיה שבטורקמניסטן, על כך היא מתחרה נגד סין, האיחוד האירופי וארצות הברית. בנוסף, ישנה תחרות בין רוסיה לטורקיה, על תפקיד היבוא משאבי האנרגיה של טורקמניסטן לאירופה.
לרוסיה ולקירגיזסטן ישנם יחסים דיפלומטיים ענפים מזה שנים. בעוד מדינות רבות באסיה התיכונה מרבות להתלונן על התערבות יתר רוסית בענייניהם הפנימיים, קירגיזסטן דווקא קיבלה בברכה את ההגמוניה הרוסית באזור. קירגיזסטן זוכה לתרומות ולסיועים כלכליים ענפים מצד רוסיה, אך זה עולה לה בכך שהיא תלויה ברמה גבוהה מאוד ברוסיה, בין אם בצורה ישירה, ובין אם בצורה עקיפה באמצעות קזחסטן.
היחסים עם השכנות > הקווקז

מלאחר מלחמת העולם השנייה ועד לנפילת ברית המועצות (1991), הקווקז היה תחת שלטון סובייטי.
גם טרם נפילת ברית המועצות, שררה מתיחות רבה בין גאורגיה לשלטון הסובייטי המרכזי. לאחר נפילת ברית המועצות, המתיחות ביניהן הגיעה לשיאה במלחמת אבחזיה בשנית 1992 ו-1993. במלחמה זו, רוסיה תמכה בצורה ענפה בבדלנים האבחזים שלחמו נגד הממשלה הגאורגית. המלחמה הסתיימה בניצחון הבדלנים האבחזים ובטיהור אתני של גאורגים מכל שטחה של אבחזיה. בעכבות המלחמה, רוסיה הכריחה את גאורגיה להעביר בסיסים צבאיים גאורגים בשטחה של גאורגיה, לשליטה רוסית; וכמו כן היא הכריחה אותה להצטרף לחבר המדינות. בתגובה למלחמה, גאורגיה סייעה בצורה ענפה לבדלנים הצ'צ'נים בשטחה של רוסיה. בתחילת חודש אוגוסט 2008, החלה המלחמה בדרום אוסטיה עקב חילופי אש כבדים בין כוחות צבא גאורגיה לכוחות הבדלנים האוסטים בחבל דרום אוסטיה. ב-1 באוגוסט 2008 פתחה גאורגיה במבצע בחבל דרום אוסטיה כדי ללכוד את בירת החבל, צחינוואלי. לאחר שבוע, ב-8 באוגוסט, בנסיבות שנויות במחלוקת, שלחה רוסיה, מתוך התחייבות לבדלנים האוסטים, וכתגובה לסיוע של גאורגיה לבדלנים הצ'צ'נים כמה שנים קודם לכן, כוחות ארטילריה, שריון וחי"ר אל החבל.
בין רוסיה לאזרבייג'ן שוררים יחסי קרבה. אזרבייג'ן מסייעת רבות לרוסיה, בשאיפתה להגמוניה בקווקז, ובבעלות על הנפט והגז הטבעי באזור הים הכספי. רוסיה מייצאה חלק נכבד ממשאבי האנרגיה של אזרבייג'ן דרכה לאירופה. מחלוקת בין המדינות, ישנה בעניין ארמניה. רוסיה מסייעת ותומכת בארמניה, מדינה בסכסוך אלים עם אזרבייג'ן. ארמניה נחשבת לבעלת ברית של רוסיה. צבאותיהם מבצעים אימונים משותפים. ב-29 באוגוסט 1997 נחתמו מספר הסכמים בין רוסיה לארמניה, אשר מסדירים את קיומם של בסיסים צבאיים של הצבא הרוסי בשטחה של ארמניה. ארמניה חברה בחבר המדינות יחד עם רוסיה.
היחסים עם העולם המוסלמי > איראן ומדינות ערב

באופן מסורתי הייתה ברית המועצות, בהיותה מעצמת-על, בעלת אינטרסים במזרח התיכון ובמסגרת המאבק הבין גושי והמלחמה הקרה היא הגנה בעקביות על האינטרסים שלה על ידי תמיכה צבאית, כלכלית ופוליטית במדינות ערב העוינות את ישראל. נכון להיום, ישנם גורמים הרואים את רוסיה כממשיכת דרכה של ברית המועצות גם בתחום זה, ועל אף שמעולם לא התרחש עימות ישיר בין ישראל לאויביה שרוסיה לקחה בו חלק פעיל, ניתן לזהות דפוסי פעולה המצביעים על תמיכתה של רוסיה בגורמים עוינים לישראל. תחת הנהגתו של פוטין אשר נבחר לנשיאות רוסיה בשנת 2000 הפכה רוסיה מידידתה של ישראל לאחת המדינות אשר תורמות רבות לחוסר היציבות במזרח התיכון (אפשטיין, 2007). זאת על ידי תמיכה צבאית ופוליטית בארצות ערב ובארגונים אשר מוגדרים על ידי ישראל ועל ידי ארצות המערב כארגוני טרור. כך למשל הייתה רוסיה המדינה הראשונה אשר הכירה בשלטון חמאס ברצועת עזה ונציגי הארגון אף הוזמנו למוסקבה לביקור רשמי. זהו שינוי של המדיניות הרוסית משנת 2000 כאשר סרגיי איבנוב- יו"ר המועצה לביטחון לאומי של רוסיה הכריז: "המצב מולו מתמודדת ישראל באינתיפאדה השנייה, המונהגת על ידי חמאס, לא שונה במאומה מהמצב מולו מתמודדת רוסיה בצ'צ'ניה" (Freedman, 2007, p. 21).
בסופו של דבר זכו נציגי "חמאס" לשני ביקורים בבירה הרוסית (במרץ 2006 וכעבור שנה, במרץ 2007). בעוד שבביקור הראשון עוד תלו הרוסים (וגם שאר העולם) תקוות ביכולתם להשפיע על עמדות חמאס לשנות את מדיניותם ולהכיר בזכות הקיום של מדינת ישראל, בביקור השני כבר היה ברור לכול כי נציגי התנועה לא מתכוונים לשנות את דעתם (אפשטיין, 2007).
נכון להיום חברות רוסיות (בחסות הממשל הרוסי) הפכו לקבלנים העיקריים בבניית הכור הגרעיני בבושאר ולמעשה רוסיה הפכה למדינה החשובה ביותר אשר תומכת בתוכנית הגרעין האיראנית. כמו כן לרוסיה תפקיד עיקרי בחסימת נסיונותיה של ארצות הברית להביא לגינויה של טהראן במועצת הביטחון של האו"ם ולהטלת סנקציות כלכליות עליה (אפשטיין, 2007). הדבר מזכיר את יחסה של רוסיה כלפי עיראק של סדאם חוסיין- כאשר הוטל מצור כלכלי על עיראק- רוסיה המשיכה ביחסי מסחר וברכישת נפט ממנה למרות החרם העולמי. בנוסף, רוסיה ממשיכה את היחסים הטובים שהיו לברית המועצות עם סוריה ובכך גורמת ללחץ בקרב גורמי הביטחון הישראלים. אלה טוענים כי הנשק אשר מוכרת רוסיה לסוריה- עושה את דרכו לידי חזבאללה ומשמש את הארגון במסגרת התנגשויות אלימות עם ישראל (למשל, במלחמת לבנון השנייה, טילים אשר שימשו את חזבאללה היו רובם ככולם מתוצרת רוסיה) (Katz, 2005). הבסיס הצבאי הרוסי היחיד מחוץ לגבולות נמצא בסוריה (רואי, 2008, ע' 925).
מנגד, מאשים הצד הרוסי את ישראל באחריות להחרפת היחסים, זאת כתוצאה ממכירות הנשק הישראלי לגאורגיה והשימוש שנעשה בנשק זה נגד הצבא הרוסי במסגרת העימות הצבאי בין רוסיה לגאורגיה באוגוסט 2008. עוד טענו אנשי צבא רוסים שישראל הגדילה לעשות ואף אימנה את כוחות הביטחון הגרוזיניים טרם מלחמת רוסיה-גאורגיה (לוי, 18.08.2008).[דרוש מקור]
היחסים עם העולם המוסלמי > טורקיה

בעכבות נפילת ברית המועצות, היחסים בין טורקיה לרוסיה השתפרו באופן ניכר, למרות חילוקי הדעות בין המדינות בנושא ההגמוניה בקווקז. ב-16 במאי 2009 ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן טס לביקור רשמי היסטורי ברוסיה, ונפגש עם ראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין.
במאי 2010, נחתמו עסקאות כלכליות ברמה גבוהה מאוד בין המדינות, בעיקר בתחום האנרגיה. העסקאות אמורות להגדיל את היקף הסחר בין המדינות בחמש השנים הבאות מ-38 מיליארד דולר בשנת 2010, ל-100 מיליארד דולר בשנת 2015. בנוסף לכך, נחתמה עסקה בין המדינות להקמת תחנות כוח גרעיניות בטורקיה. שר החוץ הטורקי אהמט דבוטואולו, הודיע שרוסיה הציעה לטורקיה תוכנית להקמת בנק משותף להגברת הסחר בין המדינות.
חברות בארגונים בין־לאומיים

רוסיה חברה בארגונים בין־לאומיים רבים:
חבר המדינות;
ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה;
האיחוד של רוסיה ובלארוס;
הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
ראו גם

יחסי ארצות הברית–רוסיה
יחסי ישראל–רוסיה
יחסי סוריה-רוסיה
משרד החוץ של רוסיה
שיחה על הנואמים

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  טקיטוס 
 שפת המקור:  לטינית 
 סוגה:  דיאלוג 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  102? 
 
שיחה על הנואמים (בלטינית: Dialogus de oratoribus) הוא חיבור קצר המיוחס לטקיטוס, בצורת דיאלוג, על אמנות הרטוריקה (תורת הנאום).
החיבור עוסק בנושאים רבים, ותורת הנאום נידונה בו מנקודת מבט מדינית.
תאריך חיבורו אינו ידוע, אולם הקדשתו ללוקיוס פאביוס יוסטוס (אנ') מציבה את פרסומו בסביבות שנת 102 לספירה.
תקציר

השיחה בחיבור היא בדויה, ומתרחשת בשנת 75 לספירה, בזמן שלטונו של הקיסר אספסיאנוס. בשיחה משתתפים ארבעה דוברים, שאכן חיו בתקופה זו.
השיחה מתרחשת בביתו של אחד הדוברים, קוריאטיוס מטרנוס (אנ'), נואם ומשורר, שאליו הגיעו שני נואמים מפורסמים, מרקוס אפר (אנ') ויוליוס סקונדוס (אנ'), כדי לדון באירוע שהתרחש לאחרונה. שלושתם ממוצא פרובינקיאלי. הדובר הרביעי, לוקיוס ויפסטאנוס מסאלה (אנ'), מגיע מאוחר יותר.
הוא הצעיר שבין הארבעה. הוא היה איש צבא ממשפחת אצילים עתיקה.
הדיאלוג עצמו הולך בעקבות מסורת נאומיו של קיקרו על טיעונים פילוסופיים ורטוריים. תחילת החיבור היא נאום הגנה על רהיטות ושירה. לאחר מכן הוא עוסק בשקיעת הנאום, שאומרים כי הסיבה לכך היא ירידת החינוך, הן במשפחה והן בבית הספר, של הנואם לעתיד. החינוך אינו מדויק כפי שהיה פעם; המורים אינם מוכנים, ורטוריקה חסרת תועלת תופסת לעיתים קרובות את מקומה של התרבות הכללית.
אחרי לאקונה (אנ') בטקסט, החיבור מסתיים בנאום שנושא מטרנוס, המבטא את מה שיש המאמינים שהיא דעתו של טקיטוס. מטרנוס חושב שנאום גדול היה אפשרי עם החופש מכל שלטון, ליתר דיוק באנרכיה, שאפיינה את הרפובליקה הרומית במהלך מלחמות האזרחים. נאום גדול הפך לאנכרוניסטי ובלתי מעשי בחברה השקטה והמסודרת שנבעה מייסוד האימפריה הרומית. השלום, המתחייב על ידי האימפריה, צריך להתקבל ללא חרטה על עידן קודם שהיה נוח יותר להתפשטות הרחבה של האוריינות ולצמיחתה של אישיות גדולה.
הערכה ביקורתית

יש הסבורים שבבסיס כל עבודתו של טקיטוס עומדת קבלת האימפריה ככוח היחיד המסוגל להציל את המדינה מהכאוס של מלחמות האזרחים. האימפריה צמצמה את המרחב של הנואמים ושל האנשים הפוליטיים, אך אין לה אלטרנטיבה בת קיימא. אף על פי כן, טקיטוס אינו מקבל את השלטון האימפריאלי באדישות, והוא מראה, כמו ב"חיי אגריקולה", את האפשרות שנותרה לעשות בחירות מכובדות ומועילות למדינה.
תאריך פרסום החיבור אינו ודאי, אך הוא יצא בשנים הראשונות לשלטונו של הקיסר טראיאנוס, בתחילת המאה ה-2, שכן החיבור מוקדש בתחילת הפתיחה לפאביוס יוסטוס, הוא לוקיוס פאביוס יוסטוס, קונסול בשנת 102, מה שמציב את מועד פרסומו סביב שנה זו. הקדשתו נותנת אפוא את תאריך פרסומו, אך לא את תאריך כתיבתו. הוא כנראה נכתב אחרי "חיי אגריקולה" ו"גרמאניה". מאפיינים רבים מייחדים אותו מחיבוריו האחרים של טקיטוס, עד כדי כך שניתן לפקפק בייחוס שלו, אף שהוא תמיד מקובץ עם "חיי אגריקולה" ו"גרמאניה" במסורת בכתבי היד. דרך הדיבור ב"שיחה" נראה קרוב יותר למודל של קיקרו, מעודן אך לא ארכני, שהיווה השראה לתורתו של קווינטיליאנוס; אין בו את אי ההתאמות האופייניות לחיבוריו ההיסטוריים הגדולים של טקיטוס. ייתכן שהוא נכתב בצעירותו של טקיטוס. סביר יותר כי הסגנון הקלאסי יוצא הדופן עשוי להיות מוסבר על ידי העובדה שה"שיחה" היא יצירה של רטוריקה, ועבור ז'אנר זה, המבנה, השפה והסגנון של קיקרו היו המודלים הרגילים.
תרגום לעברית

טאקיטוס, דברי הימים, חיי אגריקולא, גרמניה, שיחה על הנואמים, תרגמה מרומית שרה דבורצקי, הוסיף הערות עקיבא גלבוע, מוסד ביאליק, כרמל, ירושלים, תשכ"א 1965, עמ' 278–318.
הערות שוליים

1 2  טאקיטוס, שיחה על הנואמים (תרגום דבורצקי), כריכה אחורית.
1 2 3 4 5  טאקיטוס, שיחה על הנואמים (תרגום דבורצקי), הוסיף הערות עקיבא גלבוע, עמ' 281, הערה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601688405171  PLWABN: 9810704590705606  BNE: XX2200544  BnF: cb124266328 (data)  GND: 4307467-4  LCCN: no2004004501  SUDOC: 027331822  VcBA: 492/12499  VIAF: 316392377   WorldCat (עם VIAF): 316392377
שלמה אלבאז

| --- | --- |

 לידה:  1932 ה'תרצ"ב מרקש, הרפובליקה הצרפתית השלישית 
 פטירה:  2 בדצמבר 2009 (בגיל 77 בערך) ט"ו בכסלו ה'תש"ע 
 מקום קבורה:  בית הקברות הישן בבאר שבע
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  מרקש, באר שבע
 תקופת הפעילות:  ? – 2 בדצמבר 2009 
 תחומי עיסוק:  רבנות ודיינות
 רבותיו:  הרבנים  דוד דהן, יעקב חזוט, דוד לעסרי, שלמה לחכם דהאן, יהודה שושנה, דוד וענונו, חיים שושנה, דוד קדוש ומכלוף אבוחצירא
 
 תפקידים נוספים:  סופר סת"ם ורב עמותת חברת הבקשות "אעירה שחר" בבאר שבע
 
הרב שלמה רפאל אלבאז (1932 – ט"ו בכסלו ה'תש"ע, 2 בדצמבר 2009) היה דיין, פייטן, סופר סת"ם וסופר בית הדין הרבני במרקש שבמרוקו ובבאר שבע. יקיר העיר באר שבע לשנת 1997.
קורות חיים

נולד במרקש שבמרוקו לרב דוד אלבאז ולימנא בת הרב דוד רוזיליו, בן למשפחה בת 13 דורות של סופרי סת"ם. אביו נמנה עם חכמי ומקובלי מרקש, ושימש כסופר בית הדין המקומי. סבו, הרב שמואל אלבאז היה מרבני מרקש.
בילדותו למד בתלמוד תורה אצל המחנך הרב יעקב חזוט ואצל הרב דוד דהן. כשבגר נכנס לישיבה על-שם רבי אברהם אזולאי שבראשה עמד הרב דוד לעסרי. בו בזמן, בגיל 14 נבחן על מסכת כתובות בעל-פה אצל הרב אברהם קלמנוביץ, ראש ישיבת מיר בארצות הברית.
עם פתיחת המחזור הראשון של ישיבת "אוצר התורה" במרקש בשנת 1947 (ה'תש"ז), נמנה עם תלמידיה הראשונים, ורבותיו שם היו הרב דוד לעסרי, הרב יהודה שושנה, הרב שלמה לחכם דהאן, הרב דוד וענונו והרב זבולון שושנה.
בצעירותו למד שירה ופיוט אצל הרבנים הפייטנים חיים עטר ומשה אלפאסי, וכשבגר שימש כשליח ציבור וכחזן.
בשנת 1953 (ה'תשי"ג) נבחן והוסמך לרבנות ברבאט על ידי הרב שאול אבן דנאן, רבה של מרוקו.
בחודש דצמבר 1953 (ה'תשי"ד) מונה לתפקיד סופר בית הדין של מרקש בהמלצת הרב דוד קדוש, והחליף בתפקיד זה את הרב יוסף בוסקילה. בבית הדין, שבראשו עמדו הרב מרדכי קורקוס והרב מכלוף אבוחצירא, כיהן הרב אלבאז לצד דודו, הרב משה אלבאז – "זקן הסופרים", וידידיו הרב שמעון ביטון והרב אברהם אלמליח.
בשנת 1958 (ה'תשי"ח) נישא ללידיה לידיסיה, בת דודו הרב יהודה חיים רוזיליו, שכיהן כסופר בית הדין בקזבלנקה, ונכדת דודו הרב רפאל פרץ, מחבר הספר "מאורי אור". לזוג נולדו 11 ילדים.
בשנת 1963 (ה'תשכ"ג) עלה לישראל והתיישב בבאר שבע, שם עבד לפרנסתו כסופר סת"ם. לאחר מבחן אצל אב בית הדין של באר שבע, הרב אליהו קושלבסקי, החל לעבוד כסופר בית הדין הרבני בעיר, ובמקביל כיהן כרב ברבנות המקומית במועצה הדתית בעיר. במסגרת תפקידו האחרון יזם תוכנית עבודה לשיפור שירותי הדת בעיר, והקים את מקווה הטהרה הראשון מחוץ לעיר העתיקה.
בשנת 1975 (ה'תשל"ה) הוסמך לדיינות על ידי הרב שלום משאש והחל לשבת בהרכבים של בית הדין הרבני בבאר שבע. מלבד עבודתו בבית הדין, נהג למסור שיעורים בכולל לדיינות שבישיבת בני עקיבא אהל שלמה של הרב אברהם סילברט. כן היה מוסר לעיתים שיעורים בישיבה להסמכת רבנים ודיינים "בית שמואל" בירושלים, שבראשה עמד הרב נסים דוד עזראן.
בבאר שבע כיהן גם כרב עמותת "חברת הבקשות אעירה שחר" המקומית.
בשנת 1997 (ה'תשנ"ז) קיבל פרס מפעל חיים ואת תואר יקיר העיר באר שבע, על פעילותו הציבורית בבניינה ובפיתוחה של העיר.
בשנת 2004 (ה'תשס"ד) קיבל מארגון ברית יוצאי מרוקו את תואר יקיר העדה המרוקאית.
נפטר ב-2 בדצמבר 2009 ונקבר בבית העלמין הישן בבאר שבע.
לאחר פטירתו הוקם מכון "כרם שלמה", העוסק בהנצחת זכרו.
קורות חיים > משפחתו

אב סבו, הרב דוד בן הרב יאמין אלבאז, היה ראש ישיבה וסופר סת"ם במרקש, שחיבר שיטה על מסכתות הש"ס בשם מזמור לדוד (כתב יד).
סבו מצד אמו היה הרב דוד רוזיליו, שנמנה עם חכמי מרקש והיה בקיא בתלמוד. בכתובתו תואר כ"גוזר ים התלמוד לגזרים".
דודו היה הרב משה אלבאז, מחכמי העיר מרקש שנחשב לזקן סופרי בית הדין.
הרב דוד רוזיליו, היה בנו של הרב אברהם בן הרב יהודא רוזיליו - חתנו של רבי יעקב ביבאס מתטואן, ואחיו של הרב משה בן הרב שלמה רוזיליו, ראש ישיבה במרקש.
אחיו הרב נסים אלבאז היה פייטן ומנהל ישיבה בקזבלנקה, וגיסו, הרב רפאל רוזיליו הוא חבר בית הדין של העדה החרדית הספרדית בירושלים.
לקריאה נוספת

אלבאז, כרם שלמה, תשע"א 2011
שלמה מייארא, מרקש וחכמיה, תשע"ה
נסים טאיטו, 50 שנות יקירי באר שבע
יצחק שתיל, יקירי העיר באר שבע, אדר א' תשע"א, פברואר 2011
הערות שוליים

↑  חיבר ספר חידושים על התורה (כתב יד), כתב את התפילין של רבי יעקב אבוחצירא בעת שביקר במרקש, ומסופר כי זכה לגילוי אליהו
↑  יוסף הלל, מצבות מראכש, ירושלים ה'תשע"ו
↑  חתום יחד עם ראשי הקהל על מינוי הרב אברהם בן הרב רפאל מסעוד אבן מוחא לדיין בבית הדין במרקש בשנת 1871 (ה'תרל"א).כן נמצא חתום על כתב המלצה לשד"ר חברון הרב אברהם ביג'אגו משנת 1897 (ה'תרנ"ז) יחד עם הרבנים רפאל יוסף חרוש, שלמה אסבאג, ימין כהן, יעקב אבן חיים ויהודה שושנה
↑  פדידה, תולדות יעקב, תשס"ז, עמ' 315
↑  דוד קדוש, לב דוד, בהקדמה, ה'תש"ן
↑  ראו ספר מלכי רבנן בערכו ס"ז ע"א
↑  משה בן שלמה רוזיליו, (1797- 1860) ירושלים ה'תרס"ח
 וה'תשנ"ח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987013289067305171
קרנטניה

| --- | --- |

קרנטניה בתוך האימפריה הפרנקית (788–843 לספירה)
 ממשל
 שפה נפוצה:  פרוטו-סלבית
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  658 
 תאריכי פירוק:  828 
 
קרנטניה (בגרמנית: Karantanien, בסלובנית: Karantanija, בסלאבית כנסייתית עתיקה: Korǫtanъ), הייתה נסיכות סלאבית שהוקמה במחצית השנייה של המאה ה-7, בשטחי אוסטריה הדרומית של ימינו וצפון-מזרח סלובניה. קרנטניה נחשבת לקודמתה של מרקיזות קרינתיה, שהוקמה בתוך האימפריה הקרולינגית בשנת 889.
מקור השם

ישנן מספר תאוריות בנוגע לאטימולוגיה של השם "קרנטניה". אחת ההשערות היא שהשם נוצר מהבסיס הטופונימי carant-, שמקורו בשורש פרה-אינדואירופי karra שפירושו "סלע". אפשרות אחרת היא שהשם ממקור קלטי ונובע מהשורש karant- שמשמעו "חבר, בן ברית". השם הסלאבי Korǫtanъ אומץ מהלטינית Carantanum. כמו כן, נטען כי מקור השם קרינתיה (Koroška בסלובנית, Korǫt’ьsko בפרוטו-סלאבית) קשור לשם קרנטניה, ונובע מהשם הפרה-סלאבי Carantia. במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 היה השם הסלובני "קורוטן" (Korotan) מונח נרדף הן לקרנטניה והן לקרינתיה. כיום, המונח "Karantanija" מתייחס לנסיכות הסלאבית המוקדמת, בעוד ש-Koroška מתייחס לדוכסות ולחבל הארץ שהתפתח ממנה מהמאה ה-10 ואילך.
שטח

בירתה של קרנטניה הייתה ככל הנראה קרנסקי גראד (Krnski grad, בגרמנית: Karnburg), בשדה גוספוסטבסקו (Gosposvetsko polje), מצפון לעיר קלגנפורט של ימינו. מרכז הנסיכות היה בשטחי קרינתיה המודרנית וכלל גם את שטחי שטיריה של ימינו.
מקורות היסטוריים מעטים מציינים שני ישויות סלאביות נפרדות באזור האלפים המזרחיים: קרנטניה וקרניולה. קרניולה מוזכרת לראשונה במקורות מהמאה ה-8 המאוחרת, ושכנה במרכז סלובניה של היום. היא נחשבת (לפחות מבחינה שמית) לקודמתה של דוכסות קרניולה המאוחרת יותר.
גבולות קרנטניה המאוחרת, שהייתה תחת שלטון פיאודלי של הקרולינגים, כמו גם גבולותיה של יורשתה – מרקיזות קרינתיה (826–976), ולימים דוכסות קרינתיה (משנת 976), השתרעו מעבר לגבולות קרנטניה ההיסטורית.
היסטוריה

במאה ה-4 הפכה כור למושב הבישופות הנוצרית הראשונה מצפון לאלפים.
לאחר המלחמה הגותית (535–554), האימפריה הביזנטית לא הצליחה למנוע מהשבט הגרמאני של הלומברדים לפלוש לאיטליה ולהקים שם את ממלכת הלומברדים. השטחים שהלומברדים הותירו מאחור בפאנוניה יושבו לאחר מכן על ידי סלאבים, בסיוע אדוניהם האווארים, בעשורים האחרונים של המאה ה-6. בשנת 588 הגיעו הסלאבים לאזור נהר הסאווה העליון, וב-591 התקדמו לאזור נהר הדראווה העליון, שם התעמתו עם הבווארים בהנהגת הדוכס טסילו הראשון. הבווארים ניצחו בשנת 592, אך שלוש שנים לאחר מכן, ב-595, השיג הצבא הסלאבי-אווארי ניצחון, ובכך התבסס קו הגבול בין הפרנקים לאווארים. עד אז, החלו אזורי מזרח טירול וקרינתיה להיקרא Provincia Sclaborum ("ארץ הסלאבים").
ההתיישבות הסלאבית באזור האלפים המזרחיים קשורה לקריסת הדיוקסיות המקומיות בסוף המאה ה-6, לשינוי האוכלוסייה והתרבות החומרית, ובעיקר להיווצרות קבוצת שפה סלאבית במקום. עם זאת, האזור נותר מאוכלס גם על ידי אוכלוסייה רומניזית שנותרה מהתקופה הרומית ושמרה על הנצרות.
בתחילה היו הסלאבים באזור כפופים לשליטת האווארים, אך לאחר היחלשות האווארים סביב שנת 610, נוצרה בדרום קרינתיה יחידה פוליטית עצמאית יחסית בשם "מרקיזות הסלאבים" (marca Vinedorum), שנשלטה על ידי דוכס. ההיסטוריה מציינת את ולוק (Valuk) כדוכס הסלאבים (Wallux dux Winedorum).
בשנת 626 הסתיימה השליטה האווארית על הסלאבים, לאחר שהאווארים הובסו בקרב על קונסטנטינופול. בשנת 658 נפטר סאמו, וברית השבטים שלו התפרקה. חלק קטן ממרקיזות הסלאבים המקורית, שהתמקד צפונית לקלגנפורט של ימינו, שמר על עצמאותו ונודע בשם קרנטניה. המונח "קרנטניה" מופיע במקורות היסטוריים כבר משנת 660. פאולוס הדיאקון מציין בשנת 664 את קיומה של קרנטניה ואת הימצאותם של הסלאבים (gens Sclavorum) באזור.
בשנת 740 פנה הנסיך בורוט (Boruth) לדוכס הבווארי אודילו בבקשה לעזרה כנגד האיום האווארי ממזרח. בעקבות זאת, איבדה קרנטניה את עצמאותה. יורשיו של בורוט נאלצו לקבל את חסותם של הבווארים ושל האימפריה הפרנקית, שנשלטה על ידי קרל הגדול. קרל הגדול שם קץ לפלישות האווארים, שהחזיקו בחלקים המזרחיים של קרנטניה בין 745 ל-795.
קרל הגדול הדיח את בנו של אודילו, הדוכס טסילו השלישי בשנת 788. בשנת 828 הפכה קרנטניה למרקיזות תחת האימפריה הקרולינגית הנסיכים המקומיים הודחו בשל תמיכתם במרד האנטי-פרנקי של ליודוויט פוסאבי, ווחלפו על ידי שליטים גרמנים (בעיקר בווארים). בחלוקה של 843 על ידי חוזה ורדן, הפכה קרנטניה לחלק מפרנקיה המזרחית תחת המלך לודוויג הגרמני. בשנים 889–976 היה האזור מרקיזות קרנטניה של הדוכסות הבווארית המחודשת.
טקס ההכתרה הדוכסי

קרנטניה התפרסמה בטקס המסורתי להכתרת הדוכסים שלה, שנמשך גם לאחר סיפוחה לדוכסות קרינתיה. הטקס האחרון נערך בשנת 1414, כאשר ארנסט הברזל מבית הבסבורג הוכתר כדוכס קרינתיה. הטקס נערך על "אבן הנסיך" (Knežji kamen בסלובנית, Fürstenstein בגרמנית), והוא בוצע בסלובנית על ידי איכר חופשי, אשר ייצג את העם, חקר את הדוכס החדש בנוגע ליושרו והזכיר לו את חובותיו.
שפה

בתחילת דרכה, שפת הסלאבים הקרנטנים הייתה בעיקר פרוטו-סלבית.  בספרות הבלשנית הסלובנית היא מכונה לעיתים "סלאבית אלפינית" (alpska slovanščina). במהלך המאה ה-9 החלה השפה לעבור שינויים שהושפעו משפות סלאביות דרומיות אשר הובילו בהדרגה להיווצרות השפה הסלובנית במאה ה-13.
הערות שוליים

↑  "STA: Kaj pomeni Korotan?".
↑  Peter Štih, Ozemlje Slovenije v zgodnjem srednjem veku: osnovne poteze zgodovinskega razvoja od začetka 6. stoletja do konca 9. stoletja [The territory of Slovenia during early Middle Ages: a basic outline of historical development from early 6th century to late 9th century], Ljubljana, 2001.
↑  Oto Luthar, ed., "The Land Between: A History of Slovenia". Frankfurt am Main [etc.]: Peter Lang, cop. 2008. ISBN 978-3-631-57011-1.
↑  Paulus Diaconus, "Historia Langobardorum".
↑  Snoj, Marko; Greenberg, Marc (2012). "O jeziku slovanskih prebivalcev med Donavo in Jadranom v srednjem veku (pogled jezikoslovcev)" [On the Language of the Medieval Slavic Population in the Area between the Danube and the Adriatic (from a Linguistic Perspective)] (PDF). Zgodovinski časopis [Historical Review] (בסלובנית). 66 (3–4).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4307086-3  VIAF: 316637998   WorldCat (עם VIAF): 316637998 
הכתרת הדוכסים של קרינתיה על פי כרוניקה מימי הביניים
כנסיית מריה סאל (Gospa Sveta)
ריצ'רד השלישי (סרט, 1955)

| --- | --- |

 מבוסס על:  ריצ'רד השלישי 
 בימוי:  לורנס אוליבייה 
 הופק בידי:  לורנס אוליבייה, אלכסנדר קורדה 
 תסריט:  לורנס אוליבייה, דייוויד גריק 
 עריכה:  הלגה קלר 
 שחקנים ראשיים:  לורנס אוליבייה (ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה) ג'ון לאורי (Francis Lovell, 1st Viscount Lovell) ראסל ת'ורנדייק אסמונד נייט (Richard Ratcliffe) Michael Ripper מייקל גוף טימוטי בייטסון Paul Huson (אדוארד החמישי, מלך אנגליה) Clive Morton (Anthony Woodville, 2nd Earl Rivers) פטריק טרוטון (James Tyrrell) ג'ון פיליפס (ג'ון הווארד, דוכס נורפוק) Alec Clunes (William Hastings, 1st Baron Hastings) Dan Cunningham (ריצ'רד גריי) Andrew Cruickshank (Robert Brackenbury) דאגלס וילמר (תומאס גריי, המרקיז הראשון מדורסט) סדריק הארדוויק (אדוארד הרביעי, מלך אנגליה) ג'ון גילגוד (ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס) קלייר בלום (אן נוויל) רלף ריצ'רדסון (הנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם) הלן היי (ססילי נוויל) לורנס נייסמית' (Thomas Stanley, 1st Earl of Derby) מרי קרידג' (אליזבת וודוויל) Norman Wooland (William Catesby) סטנלי בייקר (הנרי השביעי, מלך אנגליה) פמלה בראון (Jane Shore) Andy Shine (ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק) 
 מוזיקה:  ויליאם וולטון 
 צילום:  אוטו הלר 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברה מפיצה:  London Films, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1955 
 משך הקרנה:  161 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, לטינית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט היסטורי, סרט אפי, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  האימפריה הבריטית 
 פרסים:  פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר (לורנס אוליבייה)  פרס דוד די דונטלו להפקה זרה (לורנס אוליבייה)  פרס דוד דה דונטלו לשחקן זר (לורנס אוליבייה)  פרס גלובוס הזהב לסרט אנגלי הזר הטוב ביותר  פרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר (לורנס אוליבייה) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ריצ'רד השלישי (באנגלית: Richard III) הוא סרט דרמה בריטי משנת 1955, בבימויו ובכיכובו של לורנס אוליבייה. הסרט מהווה עיבוד למחזה ההיסטורי מאת ויליאם שייקספיר המשלב גם אלמנטים מהנרי השישי שלו, חלק 3, ומציג את עלייתו ונפילתו של המלך ריצ'רד השלישי באנגליה.
ראלף ריצ'רדסון ולורנס אוליבייה .
עלילת הסרט

הסרט מתאר את שאיפותיו של ריצ'רד, דוכס גלוסטר (לורנס אוליבייה), להשיג את כתר אנגליה. באמצעות מזימות, בגידות ורציחות, הוא מסלק את כל מי שעומד בדרכו, כולל בני משפחתו הקרובים. לאחר שהוכתר למלך, שלטונו העריץ מוביל להתמרמרות ולמרד בראשות הנרי, רוזן ריצ'מונד, שמביס את ריצ'רד בקרב בוסוורת' ומסיים את שלטונו.
צוות השחקנים

לורנס אוליבייה – ריצ'רד, דוכס גלוסטר / ריצ'רד השלישי.
רלף ריצ'רדסון – הדוכס מבקינגהאם, בן בריתו של ריצ'רד.
קלייר בלום – ליידי אן, אלמנתו של הנסיך מוויילס.
סדריק הארדוויג – המלך אדוארד הרביעי, אחיו של ריצ'רד.
ג'ון גילגוד – ג'ורג', דוכס קלרנס, אחיו של ריצ'רד.
ביקורות

באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 88% על סמך 24 ביקורות. באתר Metacritic, הציון הממוצע הוא 87 מתוך 100, בהתבסס על 7 ביקורות. המבקרים ציינו את העיבוד הנאמן למקור ואת הביצועים המרשימים של צוות השחקנים.
מבין שלושת הסרטים המבוססים על מחזות שייקספיר שביים לורנס אוליבייה ריצ'רד השלישי היה הכי פחות מוערך, אם כי עדיין התקבל באהדה. זהו הסרט היחיד מבין השלושה שלא היה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר, אם כי הופעתו של אוליבייה הייתה מועמדת. מכון הסרטים הבריטי ציין כי בעקבות הקהל העצום שצפה בסרט כאשר שודר בארצות הברית ברשת NBC בשנת 1956, ייתכן שהוא "עשה יותר להנגשת שייקספיר לקהל הרחב מכל יצירה בודדת אחרת". הסרט זכה לפופולריות מחודשת בארצות הברית עם הפצתו המחודשת בשנת 1966, אשר שברה שיאי הכנסות בערים רבות במדינה.
הערות שוליים

↑  Michael Brooke. "Richard III (1955)". British Film Institute. נבדק ב-12 ביולי 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bruce Eder. "Richard III". Criterion. נבדק ב-8 ביולי 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no97033295   WorldCat (עם LCCN): no97-033295