stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חסמיק פפיאן
הופעות אמנותיות

פפיאן הופיעה ברוב מדינות אירופה, ישראל, לבנון (בפסטיבל הבינלאומי באלבק), יפן, אמריקה הלטינית (מקסיקו, ברזיל, צ'ילה), כמו גם בקנדה (טורונטו, מונטריאול), ארצות הברית, שם היא מוזמנת באופן קבוע (לוושינגטון, וושינגטון די סי, סן פרנסיסקו, ניו יורק, בלטימור, דטרויט, סינסינטי, פסטיבל דנוור, ועוד). היא הופיעה עם מנצחים בולטים – כמו ריקרדו מוטי, ואלרי גרגייב, ז'ורז' פרטר, מישל פלאסון, מרצ'לו ויוטי, מאוריציו ארנה, מיונג-וון צ'ונג, גנאדי רוז'דסטוונסקי, פלאסידו דומינגו, ליאונרד סלטקין, ג'יימס מוריס וג'יימס קונלון. פפיאן היא גם פעילה מאוד בקידום המוזיקה של עמיתיה המלחינים הארמנים, כגון קומיטאס, יראניאן, קנטצ'יאן, טצ'וקאדג'יאן, טיגראניאן, אווט טרטריאן, וטיגראן מנסוריאן ברסיטלים שלה. בשנת 2006, יצא דיסק של 36 שירים של קומיטאס בביצועה. היא מופיעה באופן קבועה בהופעות תרומה למען מגוון מטרות, לרבות אגודת הסיוע הארמנית של לבנון, UNICEF, המרכז לממוגרפיה של ירוואן, האגודה לשיקום גיומרי, ואירועי הנצחה של רצח העם הארמני.
היא זכתה בשנת 2004 בפרס "אמן העם" של הרפובליקה של ארמניה, וקיבלה את מסדר סנט מרסופ משדוטס מטעם הקתוליקוס של הכס הקדוש של קיליקיה של הכנסייה הארמנית. בשנת 2005 הוענק לה מסדר סנט סאהאג ומסרוב משדוץ מידי הקתוליקוס קארקין השני של ארמניה בכנסיית האם הקדושה באצ'מיאדזין, עבור תפקידה כ"שגרירת התרבות הארמנית ברחבי העולם".
הערות שוליים

↑  ՀԱՍՄԻԿ ՊԱՊՅԱՆ (Armenian)
↑  Avanesian, Tenny (10 במאי 2008). "Soprano Hasmik Papian reigns supreme" (PDF). Armenian Reporter. Washington, D.C. אורכב מ-המקור (PDF) ב-22 בדצמבר 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Papian biography
↑  "2011 Armenian Night at the Pops Features Soprano Hasmik Papian, World Premier by John Sarkissian". The Armenian Mirror-Spectator. 16 ביוני 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Hasmik Papian hones Vancouver Opera's high priestess, Norma". Straight.com. 25 בנובמבר 2009. אורכב מ-המקור ב-29 באפריל 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  APO & Hasmik Papian, MYYerevan
↑  A Lover Is Dumped, With Bel Canto Drama, Anne Midgette, New York Times, November 14, 2007
↑  Hasmik Papian Biogrphy, Opera Musica
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007337877805171  PLWABN: 9810552173605606  BnF: cb14658941s (data)  GND: 124546579  ISNI: 0000 0001 1310 865X  LCCN: no00035504  MusicBrainz: f5b1a873-90fa-4bae-9b43-2405fca9bdcd  NKC: osd2014843690  SUDOC: 157650863  VIAF: 34717919   WorldCat (עם VIAF): 34717919 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "חסמיק פפיאן".
לגעת באושר

| --- | --- |

עטיפת הספר "לגעת באושר"
 סוגה:  טלנובלה דרמה פשע מתח
 יוצרים:  גל פרידמן
 כותבים:  גל פרידמן – תסריטאי ראשי, רונית סופר-פרידמן, שרי שיין, סיגל אבין, רביטל צימרינג
 בימוי:  יצחק שאולי
 שחקנים:  שרון דוראני דן תורג'מן נטע הבר
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  120
 הפקה
 חברת הפקה:  מעגלות
 אורך פרק:  50 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ ויוה ערוץ 3  שידורים חוזרים:  ערוץ 24 החדש (2 במאי 2021-)  ערוץ 10 (2002, 2007–2008)   HOT בידור ישראלי (2018)  TV5 צרפת (2012–2013)
 תקופת שידור מקורית:  14 בפברואר 2001 – 17 ביולי 2001
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
לגעת באושר היא טלנובלה יומית ישראלית אשר הופקה על ידי חברת דרסט הפקות ושודרה במהלך שנת 2001 בערוץ ויוה. לאחר מכן שודרה בשידורים חוזרים ב-2002 בערוץ 10, ב-2007, ב-2008, ב־2016 ובשנת 2018, ב־2021 וב-2023 בערוץ HOT בידור ישראלי. הסדרה זכתה לפופולריות רבה ואף נמכרו יומנים, קלסרים וחולצות עם סמלי הסדרה. את שיר הנושא של הסדרה כתב אהוד מנור, הלחין מיקי גבריאלוב ושר אלי לוזון. מאוחר יותר הקליטה את השיר גם שחקנית הסדרה אילנה אביטל, עבור אלבומה "נוגעת באושר" מ־2001. את מוזיקת רקע המקורית לסדרה כתב והלחין גל פרידמן.
פרק 120 תיאר את מאחורי הקלעים של הסדרה ונקרא "ימים אחרונים של אושר".
עלילה

העלילה עוקבת אחר עפרה אברהם (שרון דוראני), בחורה ענייה יתומה מאב, אשר נזקקת לכסף במטרה לממן ניתוח דחוף לאמהּ החולה. כאשר עפרה כמעט מאבדת את תקוותה, מציעה לה אירית סופר (נטע הבר) לממן את ניתוח אמה, אם עפרה תשמש אם פונדקאית לה ולבעלה, נדב (דן תורג'מן), אשר אינם מצליחים להביא ילד לעולם עקב עקרותה של אירית. עפרה מסכימה לעבור את ההפריה, ונמצאת תחת תנאי: אסור לה לפגוש את נדב. בשלבי ההריון חייה של עפרה משתנים מקצה אל קצה, ועל אף שהיא מאורסת לנתי (שרון פרנס), היא מתאהבת בגבר נשוי, כאשר אינה יודעת שזהו נדב, אבי בנה. סביב דמויות מרכזיות אלה ניצבות דמויות שונות, אשר יוצרות ביניהן סיפורי חברויות, בגידה, אהבה ושנאה.
הפקה

הסדרה הופקה על ידי חברת דרסט הפקות בשיתוף עם השותפות המוגבלת "דלין הפקות סרטים".
צילומי הסדרה צולמו באולפני נווה אילן וכמה מצילומי החוץ צולמו באורנית. יחסית לאותם ימים נחשבה הסדרה לבין הראשונות והבודדות שמצולמת בסאונד דולבי דיגיטל ובאמצעות מצלמות קולנוע שטרם נראו בהפקות ישראליות. חברת דרסט הפקות שכרה מספר מצלמות מאולפני סרטי יוניברסל על מנת להתאים את הסדרה לסטנדרט הצילום של הטלנובלות הארגנטינאיות והמקסיקניות ששודרו באותה תקופה בישראל. הסדרה אף שודרה במספר גדול של מדינות ותורגמה ליותר מ-16 שפות. המדינות בהן שודרה הסדרה הן, פולין, הונגריה, צ'כיה, איטליה, ספרד, קפריסין, מלטה, קנדה, ארצות הברית, קולומביה, ארגנטינה, יפן, פינלנד, אוסטריה, קרואטיה והולנד.
אף על פי שהסדרה שודרה בערוץ ויוה היא זכתה לרייטינג ממוצע גבוה של 11%.
עונה שנייה

הסדרה הייתה אמורה לעלות לעונה שנייה. בשנה האחרונה לאחר שהסדרה ירדה מהמסך ו"לחיי האהבה" כבר עלתה לשידור נעשו ניסיונות רבים להביא למרקע עונה חדשה של הסדרה.
"דרסט", חברת ההפקה של הסדרה, ניהלה מגעים עם מספר גופי שידור בשני מסלולים עיקריים: שידור הסדרה ברצועה יומית בערוץ 2 או שידור הסדרה בשני גופי שידור שאינם מתחרים – ערוץ עשר ו-yes.
בסופו של דבר, המגעים הללו לא הבשילו וב"דרסט" מצאו פתרון אחר, הסדרה עלתה בסלולר בחברת אורנג' וכל פרק באורך 3 דקות. אורך עונה שנייה 84 פרקים.- אך לבסוף רעיון זה נגנז .
אזכורים בתרבות

בסדרת הטלוויזיה "שמש" משחקת אתי (גלית גיאת) בתפקיד הראשי בטלנובלה "לחיי הלגעת", שזוהי פרודיה על "לגעת באושר" ו"לחיי האהבה".
פסטיגל 2001 ("פלאנובלה") הופק כמחווה לסדרה ואף השתתפו בו שתיים משחקניות הסדרה.
בסדרה ״החבר'ה הטובים״ מאור (לביא זיטנר) אושפז בבית משוגעים ובטלוויזיה הייתה סצנה של לבנה (אילנה אביטל) וזיו (עודד מנסטר). השחקן שגילם את זיו (עודד מנסטר) שיחק גם בפרק הראשון של העונה הראשונה של ״החבר'ה הטובים״ בתפקיד ערן.
לסדרה נוצרה פרודיה בערוץ ביפ, שם היא נקראה "לגעת באוכל" בכיכובם של קיציס ופרידמן.
הערות שוליים

↑  אושר, באתר גלובס, 15 במרץ 2001
↑  שירות גלובס, ‏חדש מפרטנר טלנובלה סלולרית, באתר גלובס, 7 ביולי 2002
↑  דלין - משקיעה ב"לגעת באושר", באתר גלובס, 21 במאי 2001
↑  אביבה קרול, ‏לגעת ברייטינג, באתר גלובס, 1 באוגוסט 2001
↑  נועם שגב, "לגעת באושר" - יש המשך. בסלולרי, באתר ynet, 23 במאי 2002
פריחה אל-ג'ראחי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 ביוני 1947 (בת 77) 
 שם לידה:  Philippa de Menil
 מדינה:  ארצות הברית
 פעילות בולטת:  שייח'ה
 השקפה דתית:  אסלאם סופיזם
 
פריחה פטימה אל-ג'ראחי (באנגלית: Fariha Fatima al-Jerrahi; נולדה בשם: פיליפה דה מניל; בצרפתית: Philippa de Menil; נולדה ב- 13 ביוני 1947) היא המנהיגה הרוחנית והשייח'ה הנוכחית של המסדר הסופי נור אשקי ג'ראחי (אנ') בניו יורק. פריחה פטימה היא אוצרת אמנות אמריקאית ושותפה בקרן דיא לאמנות (אנ').
קורות חייה

היא נולדה ב-1947 למשפחה צרפתית קתולית ביוסטון, טקסס. הוריה היו אספני אמנות צרפתים-אמריקאים ופילנתרופים דומיניק דה מניל (צר') וג'ון דה מניל (אנ') וג'ון דה מניל, שניהם הקימו את הקרן הבין-לאומית למחקר אמנות (אנ') ואת מוזיאון ואוסף האמנות - מניל (אנ') . דומיניק הייתה היורשת של שלומברגר, החברה הגדולה בעולם לשירותי שדות נפט. ב-1974 דומיניק הייתה שותפה להקמת "קרן דיא לאמנות" כדי לתת חסות לאמנים, אך ב-1985 הקרן עברה טלטלה כלכלית בעקבות הקשיים של "שלומברגר", בתקופת קריסת שוק הנפט העולמי. כדי להמשיך את פעילותה, קרן דיא לוותה 3.8 מיליון דולר שהובטחו על ידי 140,000 המניות של פיליפה ב"שלומברגר". לאחר ההתייצבות במצב הקרן, פיליפה (בשמה המוסלמי - סוּפי: פריחה אל-ג'ראחי), היא חברת הנהלת הקרן.
הדרך לסופיזם

בשנת 1976, בגיל 29 היא פגשה את שייח' מוזאפר אוזק אשקי אל-ג'ראחי (טו') מאיסטנבול, בביקורו הראשון בארצות הברית והוא הפך למנטור שלה בדרך הסופיות. בשנת 1980 הוא הכתיר אותה כחוליה בשלשלת של המסדר ("סילסילה" (טו')) ובהמשך היא אימצה את שמו ולקחה על עצמה את הניהול וההדרכה של המסדר הסופי "נור אשקי אל-ג'ראחי" וחוגי הדרווישים שלו ברחבי העולם.
שייח'ה פריחה אל-ג'ראחי מנחה תפילות וטקסי זיכר, והיא מספקת הדרכה רוחנית ("כשף" (טו')) לחניכים, ממקום מושבה ב"דרגה אל-פארה" (Dergah al-Farah), אכסניה סופית בשכונת טרבייקה, ב מנהטן, אשר נפתחה על ידי קרן דיא. פריחה מטפחת קשרים עם קהילות הסופית ומוסלמיות ברחבי ארצות הברית. בין המסרים החשובים שלה: תפקידן של נשים באסלאם וב"אקולוגיה הרוחנית".
הדרך לסופיזם > עשרת העקרונות של המסדר הסופי "נור אשקי אל-ג'ראחי"

מתוך אתר המסדר
זו קהילה אסלאמית סופית הפתוחה לכל המחפשים והחסידים.
הקהילה שייכת לשושלת מיסטית המועברת מלב אל לב ומתרכזת סביב מדריך חי.
הרוחניות של הקהילה מתבטאת בשמחה ושבח, בעוד שהמבט הפנימי מתמקד ב"אחדות המציאות".
הליבה ומקור ההוויה היא אהבה ורחמים מוחלטים.
חברי המסדר הולכים "בדרך הקדושה האוניברסלית שנחשפה דרך הנביא מוחמד...".
כל המסורות הקדושות הן שדה יחיד של התגלות אלוהית והמסדר מקבל בידידות אוניברסלית את הקהילות שלהם.
חברי המסדר עוקבים אחר החכמה האוניברסלית של הקוראן הקדוש, "כפי שהתפרשה על ידי הקדושים המיסטיקנים הגדולים של הסופיות" ובנוסף מועשרים על ידי התורות ומנהגי החכמה של מסורות קדושות אחרות.
במסדר שמים דגש על חברוּת ולא על היררכיה, שוויון רוחני ושוויון בין המינים.
חברי המסדר סומכים על העברת אור, אהבה וידע מלב אל לב, כדי לקדם כל אדם בהתבגרותו הרוחנית.
המסדר מכירם ב"התעוררות של אנושיות חדשה של תודעה רוחנית".
ראו גם

המסדר הסופי נור אשקי אל-ג'ראחי (באנגלית)
קרן אמנות דיא (באנגלית)
הערות שוליים

↑  "Shaykha Fariha Fatima al-Jerrahi". נבדק ב-1 יולי 2024.
↑  "Meet The De Menils, The French Billionaires Who Turned Houston Into A World-Class Center Of Art". Texas Standard (באנגלית). 2018-04-05. נבדק ב-1 יולי 2024.
↑  Hoban, Phoebe (25 נובמבר 1985). New York Magazine (באנגלית). New York Media.
1 2  Urubshurow, Victoria Kennick (2008). Introducing World Religions (באנגלית). JBE Online Books.
↑  "Shaykha Fariha al Jerrahi | WISE Muslim Women Shaykha Fariha al Jerrahi". WISE Muslim Women. 2009-11-05. נבדק ב-1 יולי 2024.
↑  "The Rise of the Sheikha". www.vice.com (באנגלית). 6 ביוני 2014. נבדק ב-1 יולי 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Callahan, Sharon Henderson (2013-06-20). Religious Leadership (באנגלית). SAGE. p. 311.
↑  Nur Ashki Jerrahi Community - The Sufi Lodge - NYC, The Sufi Lodge (באנגלית)
בזיליקת בום ז'זוס דה מטוזיניוס

קפלות במתחם הבזיליקה
בזיליקת בום ז'זוס דה מטוזיניוס (בפורטוגזית: Santuário do Bom Jesus de Matosinhos) שוכנת בעיר קונגוניאס, במדינת מינאס ז'ראיס שבברזיל.
הקמת הבזיליקה הייתה ביוזמתו של פליסיאנו מנדש, ששאף להקים בזיליקה דומה לבזיליקת בום ז'זוש דו מונטה בעיר הולדתו בראגה שבפורטוגל. בנייתה החלה ב-1773, לאחר מותו של מנדש, והיא נמשכה במהלך המאה ה-18 וה-19. הבזיליקה כוללת כנסייה בסגנון רוקוקו, שבחזיתה רחבה ובה 12 פסלי נביאים ו-6 קפלות ובהן תיאורים מהפסיון של ישו. המרכז למורשת לאומית היסטורית ואמנותית בברזיל הכריז על הבזיליקה כאתר מורשת בשנת 1939, וב-1985 הכריז עליה אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
שנים עשר הנביאים

בצדם של שני גרמי המדרגות המוליכים לכנסייה, וכן ברחבה שבחזיתה, ניצבים שנים עשר פסלי הנביאים ("Doze profetas de Aleijadinho"). פסלים אלה פוסלו בין 1795 ל-1805 בידי הפסל אלייז'דיניו בסטיאטיט. אלייז'דיניו, שבמהלך עבודתו לקה בצרעת ואיבד את אצבעותיו, המשיך לפסל באמצעות קשירת הפטיש לאמה. לאחר שאיבד גם את רגליו, נשאו אותו עבדים במהלך עבודתו. כמה מהפסלים לוקים באי דיוקים אנטומיים ובבעיות של פרופורציה.
הפסלים אינם של תרי עשר ואף לא של שנים עשר השליחים, אלא של שנים עשר נביאים שנבחרו באקראי:
פסלו של ישעיהו ניצב בצד השמאלי של השער. הוא מוצג כאדם מבוגר ומזוקן, לבוש בטוניקה ואוחז במגילה.
פסלו של ירמיהו ניצב בצדו הימני של השער. ירמיהו, בעל שפם עבות וזקן קצר, לבוש אף הוא בטוניקה וכן חובש טורבן. בדומה לפסלו של ישעיהו, גם ירמיהו אוחז במגילה.
פסלו של ברוך מתאר אותו כדמות צעירה מישעיהו וירמיהו. אף הוא לובש טוניקה וחובש טורבן כשל ירמיהו. הוא אוחז גם כן במגילה, אך היא ניצבת לצידו ואינה מופנית לפנים.
מול פסלו של ברוך ניצב פסלו של יחזקאל. יחזקאל, בעל שפם וזקן קצרים ושיער ארוך, לובש טוניקה ארוכה וחגורה רחבה. כברוך, גם המגילה שאוחז יחזקאל מופנית הצידה. ידו של ברוך מונפת, ואגרופו קמוץ.
האלמנט הבולט ביותר בפסלו של דניאל הוא האריה השרוע למרגלותיו ומביט בו ביראה, כרמז לסיפור המקראי לפיו הושלך דניאל אל גוב האריות, אך אלה לא טרפו אותו. גם זר הדפנה שמעטר את מצחו מרמז על ניצחונו על האריות. תווי הפנים של דניאל מחודדים משל יתר הנביאים, והם נועדו לחזק את תדמיתו כאיש אמיץ. הפסל גם גדול במידותיו מיתר הפסלים.
מול פסלו של דניאל ניצב פסלו משוכל הרגליים של הושע. הושע אוחז בידו נוצה לכתיבה, וכובעו כשל יחזקאל.
בסמוך לפסלו של הושע ניצב פסלו של יואל, המסית את מבטו הצידה. לבושו של יואל דומה לזה של הושע, אך צווארונו של יואל גבוה יותר. הטורבן שהוא חובש הוא כשל ירמיהו וברוך.
מול פסלו של יואל ובסמוך לפסלו של דניאל ניצב פסלו של יונה, שלמרגלותיו לוויתן. יונה מביט לשמיים, פיו פתוח, והוא הפסל היחיד שבו נראות שיניים.
בפסל של עובדיה, נראה זה כשהוא לובש טוניקה ארוכה, ואצבעו מונפת אל על. פניו ללא זקן ומשווים לו מראה צעיר יחסית.
מול פסלו של עובדיה ניצב פסלו של חבקוק. חבקוק לבוש באותם בגדים בהם לבוש עובדיה (אם כי הטורבן שלו מורכב יותר), ובדומה לעובדיה גם ידו מונפת אל על, מה שיוצר מראה סימטרי במעבר בין הפסלים.
פניו של עמוס עגלגלים ומשווים לו מראה נינוח ושלו. הכובע שהוא חובש היה מקובל בקרב רועים בברזיל באותה תקופה.
לנחום זקן עבות ותווי פנים של אדם קשיש. איכותו של הפסל ירודה ביחס לפסלים אחרים, ולפי ההערכות, הוא נבנה רק בחלקו בידי אלייז'דיניו, והושלם בידי עובדי הסדנה שלו.
הקפלות

למרגלות הכנסייה מדשאה ובה שש קפלות ובהן תיאורים של סצנות שונות מהפסיון של ישו, בדומה לתיאורים הקיימים בבזיליקת בום ז'זוש דו מונטה, שהיוותה את ההשראה לבזיליקה זו. הקמת הקפלות הושלמה ב-1809. יצירות האמנות שבהן כוללות פסלי דמויות עשויים עץ ארז, שפיסל אלייז'דיניו, וציירו האמנים מנואל דה קושטה אטאידה ופרנסיסקו שאבייר קרניירו. שש הקפלות מכילות 66 דמויות.
הסצנות השונות כוללות את הסעודה האחרונה, ישו בהר הזיתים, ישו בבית הכלא, ייסורי ישו, ישו עם נזר הקוצים, ישו הנושא צלב והצליבה עצמה.
גלריה

ישו נושא את הצלב
יונה הנביא
פניו של הושע
ברוך בן נריה
הלקאת ישו
עובדיה
אליהו גת

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1919 דוקשיצה (רוסיה הלבנה)
 פטירה:  1987 (בגיל 68 בערך) ישראל
 לאום:  יהודי
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 תחום יצירה:  ציור
 יצירות ידועות:  נקבת השילוח
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 בן או בת זוג:  רחל שביט-בנטואיץ 
 www.eliahugat.com
 
אליהו גת (1919–1987) היה צייר ישראלי.
חייו

אליהו גת נולד בשנת 1919 בעיירה דוקשיצה (רוסיה הלבנה) למשפחה ציונית. ב-1926 עבר עם משפחתו לפולין (פלך וילנה) ושם למד בגימנסיה פולנית ממשלתית. בשנת 1937 עלה לארץ-ישראל, ועד 1939 למד אדריכלות בטכניון בחיפה. בין השנים 1939–1942 היה חבר הקיבוצים ניר חיים ומעוז חיים והיה סוור בנמל חיפה וספן.
בשנת 1942 התגייס לצבא הבריטי ושירת בארץ ישראל ובצפון אפריקה עד ל-1946. בשנת 1945, בעודו חייל, נרשם לאולפן לציור של אהרון אבני, למד בו במשך שנה, וכשהועבר לקהיר למד שם אמנות באקדמיה לאמנות, בקורסים מטעם הצבא הבריטי. לאחר ששוחרר מן הצבא למד באולפן לאמנות של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי עד למלחמת העצמאות. ב-1948 גויס לצה"ל ושירת עד לסוף שנת 1949.
בשנת 1952 למד בבית-הספר לאמנויות יפות (בוזאר), אצל הצייר ז'אן סוברבי. בין השנים 1964–1978 ניהל גת את המכון לאמנות בבת-ים. משנת 1965 לימד במדרשה למורים לאמנות בתל אביב ואחר-כך בהרצליה וברמת השרון. בשנת 1973, בתגובה למלחמת יום כיפור, הקים יחד עם רחל שביט (בהמשך חברתו לחיים), את קבוצת אקלים. התערוכה החמישית של "אקלים" התקיימה בנובמבר 1975, ב"גלריית הצריף" בבאר שבע, בעקבות פעילותו החינוכית שם והקמת המכון לאמנות על ידיו. באותה תקופה גת הגה את הרעיון של סדנאות ציור בנוף, במקומות שונים בארץ, שנעשו בשיתוף פעולה עם אמנות לעם ומשרד החינוך והשתתפו בהם מלבד גת גם האמנים רחל שביט, אורי רייזמן וחנה לוי, וכן בני המקום שלקחו חלק בסדנה. הם עבדו יחדיו ובערבים העבירו האמנים ביקורת עבודות. לעיתים הצטרפו אליהם מוזיקאים וגם סופרים, כיורם קניוק שיצא איתם לצוקי דוד. בסיום חלק מהסדנאות התקיימה תערוכה בה הציגו האמנים שהשתתפו בסדנה.
בשנת 1979 לימד גת באקדמיה לאמנות ולעיצוב "בצלאל", ירושלים. בשנים 1980–1981 שימש יושב-ראש אגודת הציירים והפסלים בישראל.
בשנת 1984 נערכה לגת תערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון ישראל בירושלים על ידי האוצר יגאל צלמונה.
בשנות חייו האחרונות עבר להתגורר בצפת, ובה נפטר ונקבר  בשנת 1987.
בשנת 2017 ראה אור הספר המונוגרפי "אליהו גת" מאת רון ברטוש בהוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, שהתפרסם על רקע תערוכה שנערכה בגלריית טרומפלדור - הגלריה של האוניברסיטה.
בין ציוריו המפורסמים - "נקבת השילוח", המוצג בכניסה לאולם השופטים בבית המשפט העליון בירושלים.
חייו > סטודיו סטימצקי-שטרייכמן

אביגדור סטימצקי ויחזקאל שטרייכמן היו מורים בסטודיו לציור של אהרון אבני. בשעה שיצירתו ושיטתו הפדגוגית של אבני היו מעוגנות בתפיסת אמנות שמרנית-אקדמית, נטו סטמצקי ושטרייכמן למגמות חדשניות יותר. בשנת 1945 עזבו שניהם את סטודיו אבני יחד עם חלק מתלמידיהם ויסדו אולפן שנקרא על-שמם, שבו למד אליהו גת, ואשר פעל עד לשנת 1948. באולפן החדש הצטרפו לצוות המורים מרסל ינקו ואויגן קולב. האחרון הורה תולדות האמנות והיה "מפקח מטעם 'תרבות מתקדמת'".
בשנות קיומו של האולפן נטו המורים ליצירה בהשפעת פבלו פיקאסו וז'ורז' בראק, המתאפיינת בסגנון ועיוות צורני של העצמים במציאות. שלושת המורים נמנו עם מייסדי קבוצת האמנים החדשנית "אפיקים חדשים" (נוסדה ב-1948) וכבר ב-1947 השתתפו בתערוכת "השבעה" במוזיאון תל אביב, שבה "הסתמן הכיוון האמנותי של רוב המשתתפים לעבר ערכים טהורים של הציור – לעבר המופשט". תערוכה זו הייתה בבחינת שלב בתהליך גיבוש המודרניזם באמנות הישראלית.
התפתחותם האמנותית של תלמידי הסטודיו לאחר תום לימודיהם אינה מעידה על השפעה מהותית, אידאולוגית וסגנונית, של המורים עליהם. אחדים מהם הקימו את קבוצת העשרה מתוך התנגדות עזה לגישה האוואנגארדיסטית של מוריהם. כעבור שנים הודו רבים מתלמידי הסטודיו שהשפעת המורים התבטאה בייחוד בחשיבות הגדולה שייחסו למעשה האמנות ובהטפה לניתוק מן הצווים של האמנות המסורתית. בשנת 1948 התפרק הסטודיו של סטימצקי ושטרייכמן ורוב תלמידיו גויסו לצה"ל. אחדים מהם השתתפו בתערוכה "חיילים מציירים", שהתקיימה בגלריה "מקרא סטודיו" בתל אביב בספטמבר 1948. עם סיום המלחמה שבו תלמידי הסטודיו ונפגשו ויחד ערכו תערוכה בשם "שחור-לבן" בבית-הקפה "כסית" בתל אביב.
חייו > קבוצת "העשרה"

ב-24 בפברואר 1951 נפתחה בביתן התערוכות של אגודת הציירים והפסלים בתל אביב התערוכה הראשונה של קבוצת העשרה. המציגים היו: אליהו גת, אלחנן הלפרין, שושנה לויסון, אפרים ליפשיץ, משה פרופס, שמעון צבר, דן קדר, קליר יניב, ניסן רילוב וצבי תדמור – כולם בוגרי הסטודיו של סטמצקי-שטרייכמן. צורפו גם שני פסלים : שושנה היימן ודוד פלובו. אליהו גת היה בין יוזמי הקבוצה וניתן לומר – מנהיגה.
התערוכה הייתה אקלקטית מבחינה סגנונית ולא שיקפה קבוצה אחידה, בעלת בסיס אידאולוגי משותף.
הביקורת עודדה את "התלהבות הנעורים" של המציגים, אך אויגן קולב, מורם לשעבר, עמד על השמרנות היחסית שלהם: "אמונתם, יותר משהיא משקפת את הכוחות של היום, הרי משקפת היא את הכוחות של אתמול". הוא השווה אותם למוריהם: "אצל אמנים רבים, מבוגרים יותר, תשוקה אמיצה הרבה יותר לניסיון נועז, מאשר כאן, אצל ה'צעירים'". הוא חייב את המצב הזה וראה בו הוכחה לכך ש"האמנים הצעירים מציגים לעצמם שאלות " באשר למצפונם האמנותי ול"חובתם כלפי החברה; "זוהי עצירה שאחריה "יזנקו לתוך החדש באמת;" קולב עמד על עובדה נוספת, שתהיה המפתח להבנת האידאולוגיה של אנשי הקבוצה בעתיד: היצמדותם לריאליה. הוא דיבר על משאלה המשתמעת מן התמונות המוצגות: "כיצד אפשר להתקרב יותר לחיים, כיצד אפשר לדבר יותר אל לב המסתכל.... בדרך צימודה של היצירה לתוכן ממשי."
חייו > אירופה

בשנת 1952 יצא אליהו גת לצרפת בעזרת מלגה ממשלתית. כאן למד בבית-הספר לאמנויות יפות (בו'זאר) אצל הצייר ז'אן סוברבי, יחד עם מיכאל גרוס ואורי רייזמן. סוברבי התמחה בציורי-קיר ולימד את תלמידיו ציור במשטחים אחידים ורחבים. מכתביו של גת משנת שהותו בפאריס מעידים על מבוכה אמנותית ועל קשיי יצירה מהותיים ופיזיים:
"... חשבתי לצייר קצת בערבים וקניתי מנורה כחולה, אבל בינתיים זה לא מסתדר. אתה הלא מבין את הקשיים לאחר יום עבודה, ובמיוחד בחדר שאין בו אווירה בנוסף למבוכה שאני שורה בה כעת בשטח הציור". האמנים שהוא מזכיר במכתביו כחשובים לו, שונים ככל שהיו זה מזה, מייצגים את התפלגות גישותיו האמנותיות של גת בשנים שיבואו. הוא מגלה הערכה רבה לצייר הצעיר ברנאר ביפה, שזה אז להצלחה חברתית-אמנותית בפאריס: "...אגב ביפה עולה פה על כולם בהרבה והתערוכה שלו הייתה רבת-רושם ומשמעות ויש כבר שמושפעים ממנו" .
אמן אחר שמזכיר גת הוא סוטין: "סוטין יכול לעמוד טוב מאוד על-יד הקלסיקאים...מורז'נסקי מבטיח לי שישתדל אצל קאטיה גראנוף שאוכל לראות כ- 15 סוטינים – זה אחד הציירים שאני מבין אותו הכי פחות ועושה רושם רב. דרך אגב, הציור הישראלי לוקה בסוטיניזם אבל לא הבריא אלא דווקא ההפך". הוא כותב לאחר מסע בספרד וביקור במוזיאון הפראדו במדריד : "מסתובבים ומסתובבים וכל תמונה יותר טובה מהקודמת. אפשר לשבת כאן חודשים וללמוד בלי הפסק. איזו קלות בצבע אצל טיציאן וטינטורטו, כמעט סקיצה, וכל כך עמוק. יש כאן כמה עבודות פשוט אימפרסיוניסטיות של טיציאן שרואים מכחולים ושכבות קלילות ושקופות של צבע". העניין של גת ביצירות סוטין ובגישה החופשית- אימפרסיוניסטית של הציירים הוונציאניים מעיד על הכיוון האמנותי שייבחר ללכת בו בעתיד.
חייו > ציור מופשט / תצפי"ת

ציוריו המופשטים של אליהו גת משנת 1961/62 מתגלים כניסיון מובהק לבצע מהפך עקרוני חד ביצירתו ולנתק את עשייתו בהווה מזו של העבר הקרוב. הוא בחר בטכניקה ובסגנון שונים לחלוטין מאלה שנקט בתקופה שלפני ה"מהפך".
עתה התמקד גת בציורים בצבע-מים על נייר. ציורים אלה היו אינפורמליים – חסרי צורות מוגדרות כל שהן. הם היו מבוססים על כתמיות חופשית, על אפקטים של נזילות והתזות צבע. הקומפוזיציות שלהם היו חסרות כיוון מוגדר, ללא הבחנה בין למעלה ולמטה, ימין ושמאל. האזכור הפיגורטיבי היחיד בציורים אלה היה קיומו של אזור מרכזי, אינטנסיבי יותר מבחינה צבעונית, לעומת שוליים העשויים במידת אינטנסיביות פחותה. רמת ההפשטה של ציורים אלה הייתה קיצונית יותר מזו שאליה הגיעו רבים מציירי המופשט הוותיקים יותר בישראל. בציוריו האחרונים בטכניקה זאת התגלו כבר צורות גאומטריות שהזכירו שורות בתים לצופה שהיה אמון על ציוריו הפיגורטיביים הקודמים של גת. באותה תקופה הצטרף להתארגנויות אמנים שונות של ציירי מופשט. המרכזית שבהן הייתה תערוכת תצפי"ת (תערוכת ציור ופיסול ישראלית), שהתקיימה בשנת 1964 במוזיאון תל אביב.
תערוכת תצפי"ת נולדה מתוך התחושה שאמני המופשט חסרים חלל תצוגה מרכזי להצגת עבודותיהם. עם יוזמיה נמנו אמנים שזה מקרוב חזרו לארץ (כגון יגאל תומרקין), חברי "אפקים חדשים", אנשי קבוצת העשרה שעברו לציור המופשט ואחרים. על מאניפסט התערוכה חתמו מיכאל ארגוב, אליהו גת, יצחק דנציגר, מינה זיסלמן, זיוה ליבליך, אביגדור סטימצקי, יחזקאל שטרייכמן, משה פרופס, יחיאל שמי ויגאל תומרקין. המאניפסט קורא תגר על "השימוש באימפרסיות חיצוניות ותיאור חיצוני של עצמים ודמויות." הוא קובע ש"טשטוש ערכים ו'חזרה' לרגיונאליזם פולקלוריסטי, פזילה מחודשת לישראליות כביכול, יביאו לגיבוש קבוצת אמנים שבניגוד לנוסטאלגיה, אקזוטיקה טרויסטית ומסחר בתודעה יהודית, תהווה גרעין של אמנים המחפשים ערכים פלסטיים צרופים ההולמים את רוח תקופתנו. "ההתנגדות לריאליזם ולניסיון ליצור "ציור ישראלי" היא למעשה התנגדות לערכים שעליהם קמה בזמנו קבוצת העשרה.
חייו > הריאליזם של שנות השבעים והשמונים / נופים

הנופים שצייר גת בשנות השבעים והשמונים הם תיאורי אתרים מזוהים שהאמן נוטה לחזור ולצייר אותם: נופי צפת, זכרון-יעקב, הרי ירושלים ונופי סיני.
זווית ההסתכלות גבוהה, כך שהנוף נפרש שטוח ופנורמי על-פני הבד, עם פס צר מאוד של שמים. זוהי קומפוזיציה שהייתה קיימת כבר בתמונותיו של גת משנות החמישים המאוחרות והתגבשה סופית בציורי "הנופים המופשטים" של אמצע שנות השישים. חיתוך דומה של תיאורי נוף נמצא בציוריהם של אמנים ישראליים אחרים כגון לאופולד קרקאואר, אנה טיכו ומרדכי לבנון.
אף על פי שציוריו של גת מעובדים בטכניקה אימפרסיוניסטית, בניגוד לציורי הנוף של ציירים אימפרסיוניסטים, אין גת מתאר נופים פיקטורסקים, ציוריים, נעימים, מושא לעיני תיירים עירוניים היוצאים לפוש בחיק הטבע. המודוס של תיאורי הטבע של גת הוא המודוס של הנשגב. הנופים שלו מבטאים את שכרון הטבע והאין-סוף, את ההתרגשות מן הטבע. הקרבה אל הנוף, החרות המתממשת בחוויית המרחב הפתוח, התמסרות הנוף לכיבושו של היוצר, היחסים הדו-סטריים בין הטבע לחווה אותו, כל אלה עומדים ביסוד החוויה האמנותית של גת. מבחינה זו כמוהו כבני דורו, הסופרים אנשי דור תש"ח – דור המנותק משורשיו ההיסטוריים, אך מבקש להגדיר את זהותו העצמית באמצעות חוויית ההשתייכות למקום, דור ש"הווייתו מגבילה את תודעתו" ואשר חווייתו העיקרית היא ההימלטות אל המרחב.
השמש מלהטת בציורי גת מתוך האדמה ומשאילה לה את אורה ולתוכה הוא נמלט (האור באדמה, השמים עופרת ולכן איני משאיר מקום לשמים," אומר גת).