אושו
ביוגרפיה > האשראם בפונה: 1974-1981

האקלים הלח של מומבאי הוכח כמזיק לבריאותו של ראג'ניש: הוא פיתח סוכרת, אסתמה ואלרגיות רבות נוספות. ב-1974, ביום השנה ה-21 לחווייתו בג'אאלפור, עבר לגור בנכס בקוריגאון פארק, פונה, שנרכש בעזרתה של מא יוגה מוקטה (קתרין וניזלוס), יורשת הספנות היוונית. ראג'ניש דיבר באשראם של פונה בין השנים 1974 ל-1981. שני הבתים הסמוכים ושטח של 24,000 מ"ר הפכו לגרעין של האשראם, והרכוש הוא עדיין לב ליבו של אתר המדיטציה הבינלאומי של אושו. דבר זה איפשר את הקלטת האודיו הקבוע, ומאוחר יותר את הקלטות הווידאו והדפסה של השיח שלו להפצה עולמית, מה שאפשר לו להגיע לקהל רחב יותר. מספר המבקרים המערביים עלה בחדות. האשראם הציג במהרה מרכז לאמנויות ומלאכות, המייצר בגדים, תכשיטים, קרמיקה ומוצרי קוסמטיקה אורגניים והופעות של תיאטרון, מוזיקה ופנטומימה. משנת 1975, לאחר בואם של כמה מטפלים מהתנועה הפוטנציאלית האנושית, האשראם החל להשלים את המדיטציות עם מספר הולך וגדל של קבוצות טיפוליות, שהפכו למקור הכנסה עיקרי של האשראם.
האשראם של פונה היה על פי כל הנוגעים בדבר מקום מרגש ואינטנסיבי, עם אווירה קרנבלית מטורפת רגשית. היום התחיל בשעה 6:00 בבוקר עם מדיטציית דיינמיק. מ-8:00, ראג'ניש נתן הרצאה ספונטנית של 60 עד 90 דקות באולם "בודהה הול" של האשראם, כשהוא מעיר על כתבים דתיים או עונה על שאלות של מבקרים ותלמידים. עד 1981, סדרת הרצאות שנערכה בהינדית לסירוגין עם סדרות באנגלית. במהלך היום התקיימו מדיטציות וטיפולים שונים, אשר עוצמתם יוחסה לאנרגיה הרוחנית של ה"בודהפילד" של ראג'ניש. בדרשאנים של הערב, שוחח ראג'ניש עם תלמידים פרטיים או עם מבקרים, וחנך תלמידים ("נתן סניאס"). הסניאסים באו לדרשאן כשיצאו או חזרו, או כאשר היה להם משהו שהם רצו לדון בו.
כדי להחליט באילו טיפולים ישתתפו, המבקרים התייעצו עם ראג'ניש או עשו בחירה לפי ההעדפות שלהם. חלק מקבוצות הטיפול המוקדמות באשראם, כגון קבוצות האינקאונטר, היו ניסיוניות, מה שמאפשר מידה מסוימת של תוקפנות פיזית וכן מפגשים מיניים בין המשתתפים. דיווחים סותרים על פציעות שנגרמו בפגישות של קבוצות אנקאונטר החלו להופיע בעיתונות. ריצ'רד פרייס, שהיה אז מטפל בולט בתנועת הפוטנציאל האנושי, ומייסד שותף של מכון אסלן, מצא כי הקבוצות עודדו את המשתתפים "להיות אלימים" במקום "לשחק באלימות" (הנורמה בקבוצות האינקאונטר שנערכו בארצות הברית), וביקר אותם על "הטעויות הגרועות ביותר של כמה ממנחי קבוצת אסלן חסרי הניסיון". פרייס הסתלק לכאורה מהאשראם של פונה עם זרוע שבורה, לאחר שמונה שעות שהיה נעול בחדר עם משתתפים חמושים בנשק עץ. ברנרד גונתר, עמיתו של אסלן, הצליח יותר בפונה וכתב ספר, "Dying for Enlightenment", ובו צילומים ותיאורים ליריים של קבוצות המדיטציה והתרפיה. האלימות בקבוצות הטיפול הסתיימה בסופו של דבר בינואר 1979, כאשר האשראם פרסם הודעה לעיתונות, לפיה האלימות "מילאה את תפקידה בהקשר הכללי של האשראם כקומונה רוחנית מתפתחת".
הסנייאסים שסיימו חודשים של מדיטציה ותרפיה יכלו להגיש בקשה לעבודה באשראם, בסביבה שעוצבה במודע על פי הקהילה שהמיסטיקן הרוסי גרדייף הוביל בצרפת בשנות השלושים. המאפיינים העיקריים של גורדייף היו עבודה קשה, ללא שכר, ומפקחים שנבחרו על פי אישיותם הקשוחה, שתוכננו לעורר הזדמנויות להתבוננות עצמית ולהתעלות. תלמידים רבים בחרו להישאר שנים. מלבד המחלוקת סביב הטיפולים, הטענות בדבר שימוש בסמים בקרב הסניאסאנים החלו להטיל דופי בדימוי של האשראם. כמה סניאסים מערביים היו כביכול מממנים שהייה ממושכת בהודו באמצעות זנות וסמים. כמה, מאוחר יותר, טענו כי בעוד רג'ניש לא היה מעורב במישרין, הם דנו בתוכניות ופעילויות כאלה בדרשאן והוא נתן את ברכתו.
בשלהי שנות השבעים, האשראם של פונה היה קטן מכדי להכיל את הצמיחה המהירה, וראג'ניש ביקש למצוא מקום גדול יותר. סניאסים מרחבי הודו החלו לחפש נכסים: אלו שנמצאו כללו אחד במחוז קוץ' בגוג'אראט ועוד שניים בצפון ההררי של הודו. התוכניות מעולם לא יושמו, שכן המתיחות הגוברת בין האשראם לבין ממשלת מפלגת ג'אנטה של מורארג'י דסאי הביאה למבוי סתום. אישור השימוש בקרקע נדחה, וחשוב יותר, הממשלה הפסיקה להנפיק אשרות למבקרים זרים שהציגו את האשראם כיעד העיקרי שלהם. בנוסף, ביטלה ממשלת דסאי את הסטטוס הפטור ממס של האשראם עם השפעה רטרואקטיבית, וכתוצאה מכך הוגשה תביעה הנאמדת ב-5 מיליון דולר. סכסוכים עם מנהיגים דתיים הודים שונים החריפו את המצב- עד 1980 האשראם הפך לשנוי במחלוקת כל כך, עד שאינדירה גנדי, למרות הקשר הקודם בין ראג'ניש לבין הקונגרס הלאומי ההודי מאז שנות השישים, לא רצתה להתערב בזה לאחר שחזרה לשלטון. במאי 1980, במהלך אחת משיחותיו של ראג'ניש, נעשה ניסיון התנקשות בחייו על ידי וילאס טופ, פונדמנטליסט הינדי צעיר. טופ טען כי הוא לקח על עצמו את התקיפה, כיוון שהאמין שראג'ניש הוא סוכן של הסי-איי-אי.
עד 1981, האשראם של רג'ניש אירח 30,000 מבקרים בשנה. הקהל בשיח היומי היו עד אז כבר בעיקר אירופאים ואמריקאים. צופים רבים ציינו כי סגנון ההרצאות של ראג'ניש השתנה בסוף שנות השבעים, והפך פחות ממוקד מבחינה אינטלקטואלית ובו מספר גדל והולך של בדיחות אתניות או מלוכלכות שנועדו לזעזע או לשעשע את הקהל שלו. ב-10 באפריל 1981, לאחר שערך שיח מדי יום במשך כמעט 15 שנים, נכנס ראג'ניש לתקופה של שלוש וחצי שנים של שתיקה ציבורית שכפה על עצמו, וסאטנגאנג - ישיבה שקטה עם מוזיקה וקריאה מעבודות רוחניות כמו של ח'ליל גיבראן הנביא או אישה אופנישד. בערך באותו זמן, מא אננד שילה (שילה סילברמן) החליפה את יוגה מא לקשמי כמזכירתו של ראג'ניש.