stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חורבת ראש זית
ממצאים ארכאולוגיים ייחודיים > חותם(?) ברונזה פיניקי

הפריט, אותו זיהה חוקר האתר צבי גל כחותם, נמצא בשנת 1990 במבנה סמוך למצודה. המבנה, שקיבל את המספר 307, נמצא 15 מטר מערבה למצודה הפיניקית וניכר כי הוא התקיים באותו הזמן עם המצודה. החפץ הוא למעשה לוח ברונזה שטוח. אורכו כ־7 ס"מ ורוחבו כ־4. עוביו פחות מס"מ אחד. על פניו של הלוח מעוצב כרטוש מצרי. בגבו של הלוח ידית המעוצבת כמו רגליים של חיה ואליה מחוברת חתיכת ברזל אשר הייתה אולי חלק משרשרת. ייתכן שמקור אותו החפץ במצודה והוא התגלגל לידי התושבים החדשים ונשמר בגלל ערכו. הכרטוש מחולק לשלושה חלקים. בחלקו העליון מצויות עינו של הורוס, אל המלחמה המצרי. בחלק האמצעי נמצאת שמש עם כנפיים ובחלק התחתון שני בזים שהם גם סמל של הורוס, ובינם הסמל המצרי ענח', שהוא סמל של חיי נצח. מתחת לכרטוש מופיעים הירוגליפים שלא פוענחה משמעותם. מעל הכרטוש מצוי דגם של כותרת מהגנון הנפוץ בפיניקיה וסוריה של תקופת הברזל. חוקרי תל מגידו מצאו לוח הדומה במקצת ללוח מחורבת ראש זית, אך גרסו כי לא מדובר בחותם. לעומת זאת, חוקר האתר השווה בין הלוח לחותם בעל מאפיינים דומים שנמצא בכרכמיש שבגבול סוריה וטורקיה. על אף שהחותם מכרכמיש הוא מהמאה ה־6 לפנה"ס, מאמין גל כי הדמיון בין השניים הוא עדות לכך שהלוח מחורבת ראש זית הוא גם חותם. ואם לא, אז היה הפריט כנראה תכשיט או סמל כלשהו. המוטיבים שעל הלוח, ובהם הכותרת והסמלים המצריים מבטאים את התרבות הפיניקית־סורית של המאות ה־10 וה־9 לפנה"ס, ימי השלטון הפיניקי בחורבת ראש זית. הסמלים המצריים מבטאים את ההשפעה המצרית על האזור בעקבות השלטון המצרי מתקופת הברונזה המאוחרת, בעוד הסמלים המקומיים מבטאים את התרבות מתחילת תקופת הברזל.
ממצאים ארכאולוגיים ייחודיים > קרנוס

הקרנוס עשוי טבעת חרס חלולה שעוביה החיצוני 25 ס"מ ועובייה הפנימי 17 ס"מ. לטבעת מחוברים ארבעה כלים המשמשים כזרבוביות. בחזית הטבעת ממוקמת צלמית של פר שפיו חלול ומחובר לטבעת. משני צידו של הפר נמצאים שני רימונים. מאחוריו נמצא כד שמחובר לחלל הטבעת באמצעות נקב. נראה כי הטבעת והזרבוביות נעשו בנפרד וחוברו לפני צריפת החרס. קרוני כאלה נפוצים בצפון הארץ בתחילת תקופת הברזל ורובם המוחלט ממקור לא־ישראלי. הקרונוס מחורבת ראש זית ייחודי משום שהוא שייך לתקופה מאוחרת יותר, בה קרוני היו פחות נפוצים. עם הזמן הפיניקים אימצו את הקרוני לתרבותם והפיצו אותם בכל אגן הים התיכון.
לקריאה נוספת

צבי גל, פניקים וישראלים בארץ כבול, קתדרה: לתולדות ארץ ישראל ויישובה, 1998, עמ' 7–14
הערות שוליים

↑  צבי גל, "פניקים וישראלים בארץ כבול", קתדרה 88, תמוז תשנ"ח (1998), עמ. 7
↑  רפאל פרנקל, "נחלת שבט אשר: אתרים וגבולות", קתדרה 91, ניסן תשמ"ט (1991), עמ. 21
↑  צבי גל, "ראש זית, חורבת", מתוך; מתוך; אפרים שטרן, האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, כרך 4, עמ. 1437
↑  יהושע י"ט, כד-כז
1 2  גמרא, מסכת שבת, דך נ"ד ע"א
1 2  זאב וילנאי, אריאל, אנציקלופדיה לידיעת א"י, ירושלים: עם עובד, 1976, עמ' 3487
↑  נ.צ. 751888 / 220223
↑  האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, עמ. 1437-1438
↑  צבי גל, "חורבת ראש זית - מצודה פיניקית בגליל התחתון", קדמוניות, שנה יז, חוברת 2–3 (67-66), 1984, עמ. 56-59
↑  צבי גל, "פיניקים וישראלים בארץ כבול", עמ. 9
1 2  צבי גל, "פיניקים וישראלים בארץ כבול", עמ. 10
↑  צבי גל, "פיניקים וישראלים בארץ כבול", עמ. 11
↑  צבי גל, "ראש זית, חורבת", מתוך; מתוך; אפרים שטרן, האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, כרך 4, עמ. 1437, 1439
↑  צבי גל, "פיניקים וישראלים בארץ כבול", עמ. 13
↑  צבי גל, "הגליל התחתון בין תגלת פלאסר הג' וראשית התקופה הפרסית", ארץ ישראל, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, ספר אפרים, 2009, עמ. 78
↑  צבי גל, "חותם-ברונזה פיניקי מחורבת ראש-זית", קדמוניות, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, שנה כד, חוברת 3–4 (95-96), 1991, עמ. 92-93
↑  צבי גל, "קרנוס מחורבת ראש זית שבגליל התחתון", קדמוניות, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, שנה כג, חוברת 1/2 (89-90), 1990, עמ. 51-52
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563834805171 
קרונוס בעל מתאר זהה שנמצא באמאתוס שבקפריסין
יהודה ליב דון יחיא

הרב יהודה לייב דון יחיא
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
יהודה ליב דון יחיא (י"ד באלול תרכ"ט, 21 באוגוסט 1869 – ו' בחשוון תש"ב, 27 בנובמבר 1941) היה רב, חסיד, תלמיד ישיבת וולוז'ין ומרבני תנועת המזרחי. היה דמות רבנית ייחודית, ושילב חסידות ולמדנות ליטאית ובריסקאית עם ציונות.
ביוגרפיה

נולד בדרייצין, (כיום בבלארוס) למשפחה רבנית מחסידי חב"ד ולרבה של העיר דרייצין. בנערותו למד אצל דודו הרב אליעזר דון יחיא, רבה של העיר לוצין (שלימד תקופה מסוימת את הרב קוק) ולאחר מכן למד בישיבת וולוז'ין, ושם למד בעיקר מפי ר' חיים מבריסק והושפע עמוקות משיטת לימודו הייחודית - "שיטת בריסק". בעת לימודיו בישיבה, הצטרף דון יחיא לאגודת הסתרים "נצח ישראל" שפעלה למען מטרות ציוניות ושם גם הכיר אישית את חיים נחמן ביאליק.

אבא בלושר במאמרו "ביאליק בוולוז'ין", מתאר תלמיד אלמוני שככל הנראה היה דון יחיא, באופן הבא: ”בחור שני מפולניה, ממשפחת חסידים שכבר התייאש מהרבנות, בעל מקרא, בעל אגדה ובעל לשון, עסק בחיבור דקדוק עברי והכין את עצמו להוראה, לא של איסור והיתר, כי אם של קרי וכתיב. הוא היה חובב ציון וחבר לאגודת סתרים בישיבה שסוד קיומה היה ידוע רק ליחידי סגולה”. ובהמשך מאמרו כותב בלושר: ”היה בחור שבישיבה קראו לו "הז'יטומירי" וחבריו היו קוראים לו חיים נחמן. חבר מובהק היה לבחור הפולני”.
דון יחיא העריץ את רבו, ר' חיים מבריסק, עד שגם בעת סגירת הישיבה בשנת תרנ"ב (1892), חזר עמו לעיר בריסק בה שימש ר' חיים כרב העיר. ב-1899 נישא למושא שיינא, ילידת שנת 1875, בתו של הרב שלמה הכהן שהיה רבה של וילנה, ובהמשך שימש ברבנות הערים דרייצין (עיירת הולדתו ורבנות אביו) צרניגוב ושקלוב שבה היה רבה של עדת החסידים בעיר כעשר שנים בשנים תרס"א-תרע"א (1901-1911).
לאחר מכן, הפך דון יחיא לפעיל ציוני נלהב ותמך בתנועת המזרחי. הוא השתתף באספה המכוננת של התנועה בשנת תרס"ב (1902) עם חותנו, הרב שלמה הכהן וגיסו, הרב נחום גרינהויז שהיה רבה של טרוקי, ויחד עימם ועם הרב יצחק יעקב ריינס וזאב יעבץ, חתם על ה"קול קורא" שהתלווה ליסודה, הצהרת היסוד של ה"מזרחי" שעליה חתמו 67 גדולי תורה מכל רחבי אירופה ובהם גם הרב יצחק יהודה שמלקיש מלבוב והרב חנוך אייגש מווילנה (המרחשת). עלה לארץ ישראל בסיועו של הראי"ה קוק והתגורר בתל אביב שבה נפטר בתש"ב (1941).
לזוג דון-יחיא נולדו שתי בנות: שולמית (ילידת 1911) ושושנה (ילידת 1913), שנשאה לרב יצחק ניימן.
ראו גם

משפחת דון יחיא
לקריאה נוספת

בישיבת וולוז'ין - מאמר אוטוביוגרפי וסקירה על תקופת לימודיו בישיבת וולוז'ין. מתוך: עמנואל אטקס ושלמה טיקוצ'ינסקי (עורכים), ישיבות ליטא - פרקי זכרונות (עמ' 152 - 163), מרכז זלמן שזר ומרכז דינור, ירושלים, 2004. פורסם לראשונה: נתיבה - שבועון הציונות הדתית, 1936
הערות שוליים

↑  על פי הפתיח הביוגרפי למאמרו של הרב דון יחיא בספר ישיבות ליטא - פרקי זכרונות, הוא החל ללמוד בשנת תרמ"ט (1889) בוולוז'ין ולפי זה היה בן 20, אך בפתח מאמרו כותב דון יחיא עצמו: ”בן ט"ו-ט"ז הייתי כשעלה בדעתי לגלות למקום תורה, לישיבת וולוז'ין המהוללה”.
↑  אמנם התלמיד המתואר היה פולני ואילו דון יחיא היה בלארוסי, אך עדיין על פי התיאור קיים יסוד סביר מאוד כי מדובר בו. מקור: עמנואל אטקס ושלמה טיקוצ'ינסקי (עורכים), ישיבות ליטא - פרקי זכרונות (עמ' 181-164), מרכז זלמן שזר ומרכז דינור, ירושלים, 2004.
↑  ...בברכו במז"ט את ליב דון יחיא לחתונתו עב"ג בת הגאון ר' שלמה מווילנא..., המליץ, 7 באוגוסט 1899.
↑  ברכה לאירוסיו, המליץ, 14 ביוני 1899.
↑  הרב יהודה לייב פישמן מימון, שרי המאה (כרך ב', עמ' 50) מוסד הרב קוק, ירושלים, 1999. אהרון סורסקי, מלך ביופיו (עמ' 101), הוצאה עצמית, ירושלים, 2004.
↑  ארכיון ובו תיק עלייתו ארצה, באתר ארכיון המדינה, עמ' 579-582
↑  יצחק מאור, ר' אהרן זליג דון יחיא, דבר, 22 בינואר 1960
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310213205171  LCCN: n78093322  VIAF: 72658706   WorldCat (עם VIAF): 72658706
חסידות קמינקא

ערך זה עוסק בחסידות קמינקא מיסודו של רבי שלום מקמינקא. אם התכוונתם לחסידות קמינקא מיסודו של רבי צבי הירש תלמיד הבעל שם טוב, ראו .
חסידות קמינקא הייתה חסידות מזרח גליציאנית. מייסד החסידות היה רבי שלום רוזנפלד.
תולדות החסידות

רבי שלום בן הרב יעקב יוסף מראווה היה תלמידם של רבי נפתלי צבי הורוביץ מרופשיץ ושל רבי שלום רוקח מבעלז. היה ידיד טוב של רבי חיים הלברשטאם מצאנז. למעשה לא שימש באדמו"רות אך היה חשוב בדורו ודברי תורתו מפורסמים מאוד. כיהן ברבנות ביאריטשוב ובקמינקא. נפטר בכ' בחשוון תרי"ב.
בנו רבי יהושע כיהן בקמינקא. היה חתנו של רבי צבי הירש מדריסקאפליה (גיסו של רבי שלום מבעלז). נפטר בי"ז בחשוון תרנ"ז. חתניו היו רבי שלמה מבאבוב ורבי אלתר מיאריטשוב
רבי שלום (השני) מילא את מקום אביו בקמינקא. היה חתנו של רבי אברהם אבא הורוביץ משנדישוב. שבעת בניו כיהנו באדמו"רות:
רבי נפתלי צבי רב בפטיטש ואחר כך ממלא מקום אביו בקמינקא.
רבי שלום. חתן רבי אהרן רוקח מבעלז. נרצח בשואה.
רבי מנחם מנדל. חתן רבי שלום אליעזר הלברשטאם מראצפרט. כיהן בביסטריץ.
רבי חיים יעקב. כיהן בלבוב ובקשאנוב. נרצח בשואה.
רבי יהושע. חתן רבי שלום רוקח מלובטשוב. כיהן כאדמו"ר מקמינקא בלבוב .
רבי יצחק. כיהן בריישא. חתן רבי חיים יעקב מאולינוב. נרצח בשואה.
רבי אברהם יהושע העשיל, חתן בן דודו של אביו, רבי חיים אלכסנדר מזסלב. כיהן בזסלב.
רבי אהרן דוד. חתן דודו רבי אלתר מיאריטשוב וממלא מקומו. נרצח בשואה.
רבי ראובן אב"ד קמינקא. חתן אחיו רבי נפתלי צבי.
צאצא של רבי יהושע מקמינקא, רבי שלמה ישראל מייזליש, פתח בית מדרש בוויליאמסבורג בשם "אוהב שלום קמינקא", ומכונה אב"ד קמינקא.
תולדות החסידות > אושפיצין

רבי אלעזר, בנו של רבי יהושע מקמינקא, כיהן באושפיצין. עלה למספר שנים לארץ ישראל ושב לפולין בשנת תרצ"ט. נפטר באמצע השואה בסוסנוביץ.
בניו היו: רבי חיים אלכסנדר (תרמ"ב - בערך תש"ג) מזסלב, חתן דודו רבי יצחק טוביה מצאנז. נרצח בשואה; רבי שלום ראובן (תרמ"ה - י"ט בתשרי תרע"ח) ממלא מקומו באושפיצין. חתן דודו רבי שלום מקמינקא; בנו השלישי רבי נפתלי שמואל צבי, חתן רבי שמואל שמלקה תאומים מקלאסנה (נכד השינאווער), רב באושפיצין. אף הוא נרצח בשואה. 

חתניו היו קרובו רבי אריה לייבוש ממאשציסק, אחיינו רבי אשר ישעיה מאולינוב (בן רבי מרדכי דוד מאולינוב), אחיינו רבי יונה מיאסלו, אחיינו רבי יעקב צבי הלברשטאם מסוכא (בן רבי ישעיה מטשכויב) ובן אחיינו, רבי דוד הלברשטאם מיאשליסק (בן רבי מנדל מדוקלא).
בני רבי חיים אלכסנדר היו: רבי נפתלי, חתן בן דודו רבי חיים יעקב מלבוב-קשאנוב, כיהן בניימארקט וחתנו רבי אברהם אביש בן הרב בן ציון אורנשטיין, אדמו"ר באושפיצין.
לאחר השואה כיהן נכדו של רבי אלעזר, רבי אברהם יהושע העשיל ברון מירושלים, בנו של רבי יונה מיסלו, כאדמו"ר מקמינקא - אושפיצין. היה חתנו של הרב נחום ארליך. לאחר פטירתו, חתנו הרב דוד ישראל הכהן וייס (תש"י, 1950 - כ"ט באייר תשע"ח, 2018) פתח בית מדרש בשם "קהל בית יהושע קאמינקא" בבורו פארק, וכיהן שם כאדמו"ר. הוא ומשפחתו השתייכו לחסידות באבוב.
לאחר פטירת הרב דוד ישראל הכהן וייס הוכתר בנו הבכור, הרב יחזקאל שרגא יונה, כאדמו"ר מקמינקא.
מאשציסק

אחיו של רבי שלום, רבי לייביש כיהן ברבנות ואדמו"רות במאשציסק. היה תלמידם של רבי שלום מבעלז ואחריו של רבי חיים מצאנז. בין חתניו של רבי שלום היו רבי יחיאל מקולבסוף, רבי אהרן טייטלבוים ממאשיצסק (בן רבי נחום צבי מדרוהוביטש), רבי שמעון אב"ד קריקיניטש, רבי ישראל כץ דיין במאשציסק.
אחריו כיהן בנו רבי אברהם מרדכי ואחריו כיהן בנו רבי אריה לייבוש חתן קרובו רבי אלעזר מאושפיצין.
לקריאה נוספת

יצחק אלפסי, החסידות, 1977, עמ' 195–197.
טוני אסטאנגה

טוני אסטאנגה (בצרפתית: Tony Estanguet; נולד ב-6 במאי 1978) הוא חותר קאנו צרפתי המתמחה במסלולי עקלתון. לאורך הקריירה, הוכתר אסטאנגה שלוש פעמים כאלוף אולימפי, שלוש פעמים כאלוף העולם ושלוש פעמים כאלוף אירופה.
ביוגרפיה

אסטאנגה נולד בפו שבדרום צרפת. אביו, אנרי, היה אף הוא חותר קאנו, ואחיו הבכור פטריס זכה במדליית הארד באולימפיאדת אטלנטה (1996).
אסטאנגה השתתף לראשונה באליפות העולם ב-1997, אך באליפות זו, שנערכה בטרס קורואס שבברזיל. הוא היה שותף לזכייה הקבוצתית של נבחרת צרפת במדליית הכסף, אך במקצה היחידים לא הגיע להישגים גבוהים. בשנת 2000 זכה לראשונה בתואר בינלאומי, כשניצח באליפות אירופה שנערכה במצאנה. בעקבות זכייתו זו, גבר על אחיו פטריס במאבק על הכרטיס הצרפתי השני לאולימפיאדת סידני (2000) (בנוסף לחותר הבכיר אז, עמנואל ברוגוואן). באולימפיאדה עצמה זכה גם כן במדליית הזהב. זוכה מדליית הכסף היה הסלובקי מיכל מרטיקן, האלוף האולימפי היוצא, והמשחקים סימנו את ראשית היריבות בין השניים על הבכורה העולמית, יריבות שנמשכה לאורך העשור הראשון של המאה ה-21.
לאחר שאליפות העולם שתוכנה להיערך בארצות הברית ב-2001 בוטלה בשל פיגועי 11 בספטמבר, קיווה אסטאנגה לזכות לראשונה גם בתואר בשנת 2002, באליפות שנערכה בבור-סן-מוריס שבצרפת. עם זאת, מספר ימים לפני התחרות נפל מאופניו ונחבל בשורש כף היד. הפציעה הקשתה עליו, והוא הודח בשלב חצי הגמר. באליפות שנערכה באאוגסבורג ב-2003 זכה במדליית הכסף, לאחר שסיים כסגנו של מרטיקן.
באולימפיאדת אתונה (2004) שמר אסטאנגה על תוארו, וזכה בפעם השנייה ברציפות במדליית הזהב. זכייתו הגיעה לאחר החלטה שנויה במחלוקת של השופטים להעניש את מרטיקן בשתי שניות, החלטה שבזכותה ניצח אסטאנגה, בהפרש של 12 מאיות השנייה. ב-2006 גבר שוב על מרטיקן, באליפות העולם שנערכה בפראג, והוכתר לראשונה אלוף העולם. באותה שנה זכה גם באליפות אירופה שנערכה בל'ארז'נטייר-לה-בסה. באליפות העולם שנערכה בפוז דו איגואסו ב-2007 גבר עליו מרטיקן, והוא הסתפק במדליית הכסף.
באולימפיאדת בייג'ינג נבחר אסטאנגה לשאת את דגל צרפת בטקס הפתיחה של המשחקים. חרף הציפיות הגבוהות, אכזב אסטאנגה, סיים רק במקום התשיעי בחצי הגמר וכלל לא העפיל למקצה הגמר. לאחר המשחקים התלבט במשך מספר חודשים האם להמשיך להתחרות או לפרוש, ובסופו של דבר החליט לחזור לסבב התחרויות. באליפות העולם הראשונה שנערכה לאחר מכן, בלה סאו ד'אורז'יי ב-2009, זכה בפעם השנייה באליפות העולם. ב-2010 זכה בתואר פעם נוספת, באליפות העולם שנערכה בליובליאנה. ב-2011 זכה בפעם השלישית גם באליפות אירופה, לאחר שניצח באליפות שנערכה בלה סאו ד'אורז'יי. ב-2012 איבד את תוארו לגרמני סידריס טסיאדיס באליפות אירופה שנערכה באאוגסבורג, אך זכה במדליית הכסף.
באולימפיאדת לונדון (2012) השיב לעצמו אסטאנגה את התואר האולימפי, וזכה במדליית זהב אולימפית שלישית.
בנוסף לזכיותיו במקצי היחידים, היה אסטאנגה שותף לכמה הישגים בתחרויות הקבוצתיות, כחלק מנבחרת צרפת באליפויות העולם (מדליות זהב בפנרית' 2005 ופוז דו איגואסו 2007, מדליות כסף בטרס קורואס 1997 ובלה סאו ד'אורז'יי 2009 ומדליית ארד בלה סאו ד'אורז'יי 2011) ובאליפויות אירופה (מדליית זהב בלה סאו ד'אורז'יי 2011, מדליית כסף בנוטינגהאם 2009 ומדליות ארד בליפטובסקי מיקולאש 2007 ובאאוגסבורג 2012).
אסטאנגה הוא חבר הוועד האולימפי הבינלאומי, הוא הוביל את ההצעה של צרפת לאירוח המשחקים ב-2024, ומשמש כראש הוועדה המארגנת של משחקים אלו.
חסיה לוי-אגרון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בדצמבר 1923 
 פטירה:  22 באוגוסט 2001 (בגיל 77) 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 תחום יצירה:  מחול 
 
רקדנים בסטודיו של חסיה לוי-אגרון, שנות השישים. ארכיון רינה שחם, הספרייה הלאומית
חסיה לוי-אגרון (2 בדצמבר 1923, ירושלים - 22 באוגוסט 2001, שם) הייתה כוריאוגרפית ורקדנית ישראלית, מייסדת הפקולטה למחול של האקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים, כלת פרס ישראל למחול לשנת 1998. זוכת אות יקירת ירושלים לשנת 1996.
ביוגרפיה

לוי-אגרון נולדה בירושלים, השנייה משלושת ילדיהם של אלישבע לבית ריבלין (נפטרה ב-1964) וחיים לייב לוי (1895–1972). מצד אמה, בת למשפחת ריבלין הידועה, הייתה דור שביעי לבני העיר. סבה מצד אביה, ברוך שמואל לוי (רוגינסקי; 1854–1917), שעלה לארץ עם משפחתו בימי העלייה הראשונה, היה סוחר ומעסקני קהילת יפו; אביה, יליד יפו, היה חבר מועצת המנהלים של בנק אנגלו-פלשתינה.
בארץ ישראל למדה מחול אצל האחיות יהודית ושושנה אורנשטיין, תהילה רסלר, גרטרוד קראוס ואלזה דובלון. לאחר מכן התמחתה בניו יורק אצל מרתה גרהאם, הניה הולם ואמנים אחרים. משך תקופה למדה והורתה באוניברסיטת מנילה שבפיליפינים. לאחר פרוץ מלחמת העצמאות היא שבה לארץ ישראל והחלה להופיע בריקוד בפני חיילי צה"ל. בתקופה זו נשלחה מטעם הג'וינט גם אל מחנות העקורים באירופה.
בשנת 1951 ייסדה לוי-אגרון את הקונסרבטוריון הירושלמי, בו התקיים בית הספר הראשון למחול, ועמדה בראשו עד 1960. ב-1960 הקימה את בית הספר למחול (לימים הפקולטה למחול) במסגרת האקדמיה למוסיקה על שם רובין; ייסוד המחלקה הביא לשינוי שם המוסד, שנודע מאז בשם "האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים". לוי-אגרון עמדה בראש בית הספר למחול עד 1987 וביססה בו את שיטת הלימוד של מרתה גרהאם, לצד אמנות תנועה מודרנית. הפקולטה למחול זכתה להכרה אקדמית והייתה למוסד הראשון בישראל שהעניק תארים במחול והכשיר כוריאוגרפים. ולוי-אגרון עמדה בראשה בדרגת פרופסור. בשנת 1964 גם הקימה במסגרת האקדמיה את "הלהקה הירושלמית למחול בן זמננו".
בשנת 1978 ייסדה לוי-אגרון בבית הספר התיכון שליד האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים את מגמת המחול הראשונה בארץ, אשר קבלה הכרה של משרד החינוך כתוכנית לימודים לבגרות.
לוי-אגרון לקחה חלק בהקמת להקות מחול רבות ועמדה בראשות מספר להקות, בהן להקה למחול בן זמננו שייסדה בירושלים בשנת 1962. לאורך השנים היא הייתה חברת הוועד המנהל של תאטרון מחול ענבל" בראשות שרה לוי-תנאי, ויו"ר המדור למחול של המועצה הציבורית לתרבות ואמנות.
בשנת 1998 הוענק ללוי-אגרון פרס ישראל למחול. במהלך השנים הוענקו לה גם תואר יקירת העיר ירושלים, פרס יקירת המחול מטעם משרד החינוך והתרבות ופרס הנוער הבינלאומי.
לוי-אגרון הייתה נשואה לדני אגרון – בנו של גרשון אגרון (מייסד העיתון Palestine Post ועורכו הראשי, ראש שירותי ההסברה במשרד ראש הממשלה וראש עיריית ירושלים), חבר "ההגנה", ממקימי התעשייה האווירית ולאחר מכן מנהל חברת מטוסי ריסוס, וחרט עץ נודע. השניים היו הורים לבן.
בראשית שנות ה-90 התאלמנה.
נפטרה בירושלים ב-2001, בגיל 78.
בשנת 2003 הפיק שירות הסרטים הישראלי את הסרט "מחוללת המחול" (30 דקות) בבימויו של יגאל מור, על חסיה לוי-אגרון. בנובמבר 2005 נחנך סטודיו חדש למחול על שמה באקדמיה למוסיקה ומחול בירושלים.
הערות שוליים

1 2  יעל אפרתי, מתה חסיה לוי-אגרון, כלת פרס ישראל במחול, באתר הארץ, 23 באוגוסט 2001
↑  פרופ' חסיה לוי־ אגרון מנהלת החוג למחול באקדמיה למוסיקה הלהקה, כל העיר, 14 בינואר 1983
↑  מפה ומפה, דבר, 24 בספטמבר 1964
↑  גואל פינטו, ארון הסרטים היהודי, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2003
↑  ציפי שוחט, סטודיו חדש לאקדמיה למוסיקה ומחול, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282591505171  ISNI: 0000 0000 7037 2812  LCCN: n97844683  VIAF: 97237322   WorldCat (עם VIAF): 97237322
טטיאנה, נסיכת ליכטנשטיין

טטיאנה נורה מריה, נסיכת ליכטנשטיין ורוזנת ריטברג (בגרמנית: Tatjana Nora Maria Prinz von und zu Liechtenstein, Gräfin zu Rietberg; נולדה ב-10 באפריל 1973), היא בתו של הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין.
ביוגרפיה

טטיאנה נולדה בעיר סנט גאלן שבשווייץ ב-10 באפריל 1973. אביה הוא הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין ואמה היא מריה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו. שלושת אחיה הגדולים הם אלויס, מקסימיליאן וקונסטנטין. היא למדה בבית ספר יסודי בוואדוץ וב-1983 נכנסה ללימודים בגימנסיית ליכטנשטיין. היא סיימה את לימודיה ב-1992 והחלה ללמוד בבית הספר האירופי לעסקים במדריד. היא דוברת גרמנית, אנגלית, צרפתית וספרדית.
משפחתה

בזמנו היא נחשבה כמועמדת לנישואים לפליפה השישי, מלך ספרד אולם בסופו של דבר ב-5 ביוני 1999 היא נישאה בוואדוץ לפיליפ פון לאטורף (נולד בגראץ ב-25 במרץ 1968) יש להם שבעה ילדים:
לוקאס מריה פון לאטורף (נולד ב-13 במאי 2000, ויסבאדן)
אליזבת מריה אנגלה טטיאנה פון לאטורף (נולדה ב-25 בינואר 2002, גראבס)
מריה תרזה פון לאטורף (נולד ב-18 בינואר 2004, גראבס)
קמילה מריה קתרינה פון לאטורף (נולדה ב-4 בנובמבר 2005, מונצה)
אנה פיה תרזה מריה פון לאטורף (נולדה ב-3 באוגוסט 2007, גולדגבן)
סופיה קתרינה מריה פון לאטורף (30 באוקטובר 2009, גולדגבן)
מקסימיליאן מריה פון לאטורף (17 בדצמבר 2011, גולדגבן)
טבעונים

ערך זה עוסק בבעל חיים ממערכת המיתרניים. אם התכוונתם לתזונה המבוססת על טהרת הצומח, ראו .
| טבעונים |
| --- | --- |
 Amphisbaena fuliginosa
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: בעלי שפיר עוברי
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: טבעונים
שם מדעי
 Amphisbaenia ‏גריי, 1844
תחום תפוצה


טַבָּעוֹנִים (שם מדעי: Amphisbaenia, מכונים גם לטאות תולעת), הם תת-סדרה של קשקשאים הדומים לתולעים.
הטבעונים חסרי גפיים למעט הביפדיים שהם בעלי רגליים קדמיות. אורכם נע בין 10 ס"מ למטר, הגם שרובם אינם ארוכים מ-18 ס"מ. הם בעלי עיניים קטנות לא בולטות והזנב שלהם מעוגל בקצהו כמו הראש, כך שקשה לצופה להבדיל בין הראש לזנב. בנוסף, הם בעלי יכולת לזחול קדימה ואחורה.
הם מצויים בעיקר באפריקה ובאמריקה הדרומית, אך יש מינים גם בפלורידה, מרוקו, חצי האי ערב ובסוקוטרה והביפדיים אנדמיים לאזורים במקסיקו. הטבעונים מתגוררים במחילות שהם חופרים באדמה לחה ומהודקת.
העור שלהם מורכב מטבעות כמו תולעים וברובם הם חסרי פיגמנט ועל כן ורודים כמו תולעים. עם זאת, חלק מהטבעונים הם בעלי פיגמנט והם נוטים יותר לצאת אל פני הקרקע. המידע על הטבעונים מועט בגלל הקושי לחקור אותם בבתי הגידול שלהם.
הטבעונים כוללים ארבע משפחות:
משפחת מטבעוניים (Amphisbaenidae) - מצויה בעיקר באמריקה הדרומית ואפריקה שמדרום לסהרה
משפחת ביפדיים (Bipedidae) - שלושת המינים שלה מתגוררים באזורים שונים של מקסיקו
משפחת רינאוריים (Rhineuridae) - כוללת מין אחד - טבעון צפון אמריקאי המצוי בפלורידה
משפחת קדדיים (Cadeidae) - בה סוג אחד ושני מינים החיים רק בקובה.
משפחת טרוגונופיים (Trogonophidae) - מצויה במרוקו, חצי האי ערב ובסוקוטרה, נבדלת מהמשפחות האחרות במבנה השיניים האקרודונטי שלה.
הערות שוליים

1 2  Amphisbaenia, Anatomy: Webster's Quotations, Facts and Phrases, page 381
↑  R. McNeill Alexander, The chordates, Cambridge University Press, 1981, page 313
↑  Macey, J. Robert, et al., Phylogenetic relationships among amphisbaenian reptiles based on complete mitochondrial genomic sequences, Lawrence Berkeley National Laboratory, May 19, 2004, page 3
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294060005171
חסידות קוזמיר

| --- | --- |
בית המדרש קוזמיר בבני ברק
בית המדרש קוזמיר בבני ברק
 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  יהדות
 ענף:  יהדות חרדית
 קבוצה:  תנועת החסידות
 מקום ייסוד:  קז'ימייז' דולני 
 מייסד:  רבי יחזקאל טאוב
 
חסידות קוזמיר (מיידיש קאזמיר) הייתה חסידות פולנית. מחסידות זו הסתעפה חסידות מודז'יץ הפעילה עד היום. מייסד החסידות היה רבי יחזקאל טאוב.
רבי פנחס משה טאוב, אחיו של רבי חיים שאול טאוב ממודז'יץ, חידש את חצר קוזמיר בשנת 2006 והחל לשמש כאדמו"ר מקוזמיר.
תולדות החסידות

רבי יחזקאל נולד לרב צבי. היה תלמידם של החוזה מלובלין ושל רבי שמואל מקארוב ותלמידו רבי יצחק מוונגרוב ולאחר פטירת רבי יצחק החל להתנהג באדמו"רות. לפי המקובל במסורת החסידות רבי שמואל ורבי יצחק הועידו את רבי יחזקאל לממשיכם . כמו כן היה אצל המגיד מקוז'ניץ, היהודי הקדוש מפשיסחה ותלמידו רבי שמחה בונים מפשיסחה. התגורר בשיננה ובקושמיר. חסידיו נאמדו באלפים. חיבר ספר בשם "נחמד מזהב". נפטר בי"ז בשבט תרט"ז. שלושת בניו כיהנו אחריו באדמו"רות מהם יצאו שושלת ענפות:
תולדות החסידות > רבי דוד צבי

רבי דוד צבי מניישטאט היה חסידו של רבי מנחם מנדל מקוצק שלחץ עליו להתמנות לאדמו"ר. רבי דוד צבי סירב ורק לאחר פטירתו בשנת תרי"ט החל להתנהג באדמו"רות. דברי תורתו הודפסו בקונטרס "חמדת דוד" שהודפס בספר "כלי חמדה" של תלמידו רבי שמואל יעקב מקאלושין. נפטר בו' בתמוז תרמ"ב. בנו רבי משה יוסף כיהן ביבלונה. בנו רבי יעקב כיהן אחריו. נולד בשנת תרכ"א. לאחר פטירת סבו החל לכהן באדמו"רות בניישטאט ואחר כך ביבלונה. בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר לוורשה. נפטר בז' באב תר"פ. בנו של רבי יעקב, רבי יחזקאל מילא את מקום אביו אך לאחר ארבע שנים עלה לישראל להקים בה יישוב, כפר חסידים, ולעזוב את האדמו"רות יחד עם גיסו הרב יוסף חיים ונחוצקר.
תולדות החסידות > רבי שמואל אליהו

רבי שמואל אליהו מזוואלין החל לכהן לאחר פטירת אביו. היה בעל חוש מוזיקלי והלחין ניגונים רבים. נפטר בכ"ו באייר תרמ"ח. בניו היו:
רבי משה אהרן, נולד בשנת תקצ"ז. גדל אצל סבו רבי יחזקאל. לאחר פטירת אביו מילא את מקומו ולאחר מכן עבר לנווידבור (הסמוכה לוורשה). נפטר בד' בניסן תרע"ח.
רבי חיים ירחמיאל. היה חתנו של רבי פנחס מקינצק. היה מלחין. כיהן בזיכלין, לאווה וורשה. נרצח בטרבלינקה בשנת תש"ב.
רבי יעקב כיהן בנווידוור (היה חתנו של רבה, רבי יעקב משה תאומים נכד החידושי הרי"מ). עבר בשנת תר"פ לוורשה.
רבי ישראל אבי חסידות מודז'יץ.
רבי יעקב ירחמיאל נולד בשנת תרל"ד. היה חתנו של רבי לייב מאוז'רוב. כיהן בראדום. כאביו, היה מלחין. נפטר בשנת תרצ"ד.
רבי חיים בנימין כיהן במקביל לאחיו בזוואלין. לאחר מכן עבר לוורשה שם נפטר בשנת תרצ"א. את מקומו מילא בנו רבי יעקב, בוורשה.
חתנו היה רבי נתן דוד, צאצא של רבי קלונימוס קלמן הלוי מקרקא. הוא ובנו רבי שמואל אליהו כיהנו בניישטאט.
חתן נוסף היה רבי מאיר מנחם מפיטרקוב.
תולדות החסידות > רבי אפרים

רבי אפרים, חתן רבי נתן דוד משידלובצא כיהן בשיננה ואחר כך בקוזמיר. נדד רבות, בין היתר היה בבלוינה, נדרזין, יבלונה ופראגה(אנ') . נפטר בד' באב תרס"ד.
רבי אליעזר שלמה נולד בשנת תר"ל. לאחר פטירת אביו החל לכהן בוולומין. בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר לוורשה. היה בעל חוש מוזיקלי. נפטר בכ"ג בתמוז תרצ"ח. בנו רבי דוד צבי מילא את מקומו. חתנו היה רבי יוסף מנובומינסק-ורשה.
רבי מנחם דוד נולד בשנת תרל"ג. לאחר פטירת אביו החל לכהן בבלוינא. בשנת תרס"ו עבר לפראגה שעל שמה התפרסם. נפטר בוורשה בסוף שנת תש"ב.
בנו רבי לוי יצחק הוכתר במקומו והיה בגטו עד המרד אז נשלח למחנות השמדה.
חתנו היה רבי יצחק שמואל מרדושיץ-פיטרקוב, נכדו של דודו רבי שמואל אליהו מזווהלין.
רבי ירחמיאל צבי כיהן בשיננה. חיבר ספר בשם "אמרי צבי". נפטר בשנת תרע"ז.
בנו רבי משה יהודה חתן הרב משה אב"ד צ'מיילוב. התגורר בוורשה. חיבר ספר "דברי משה" על התורה.
לקריאה נוספת

יצחק אלפסי, החסידות, 1977, עמ' 179–182.
יהודה ליב לוין

ערך זה עוסק במשורר וסופר משכיל. אם התכוונתם לסופר המתכנה 'יהל"ל השני', ראו .
| --- | --- |

 לידה:  5 באוקטובר 1844 מינסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  30 בנובמבר 1925 (בגיל 81) קייב, ברה"מ 
 
יהודה ליב לוין (בכתיב יידי: לעווין; בר"ת: יְהַלֵּ"ל או יְהָלַ"ל; תר"ה, 1844, מינסק, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – דצמבר 1925, קייב, אוקראינה הסובייטית) היה פובליציסט, מסאי, משורר וסופר משכיל עברי, מראשוני חיבת ציון.