לואיג'י נונו
ביוגרפיה > שנות ה-50' ואסכולת דרמשטאדט

מספר ניכר מיצירותיו המוקדמות של נונו בוצעו לראשונה בדרמשטדט, בהן Tre epitaffi per Federico García Lorca (שלוש כתובות על מצבת פדריקו גארסיה לורקה) מ-53–1951, La Victoire de Guernica ("ניצחון גרניקה") מ-1954 - המעוצבת על פי הציור של פבלו פיקאסו לדראון זוועות המלחמה - ו-Incontri מ-1955. Liebeslied ("שיר אהבה") מ-1954 נכתב לאשתו לעתיד של נונו, נוריה שנברג (בתו של ארנולד שנברג), שאותה פגש בבכורה העולמית של משה ואהרון בהמבורג. השניים נישאו ב-1955. נונו נרשם כחבר במפלגה הקומוניסטית האיטלקית ב-1952. (פלאם 1995).
הבכורה העולמית של Il canto sospeso מ-56–1955 לקולות סולו, מקהלה ותזמורת הקנתה לנונו הכרה בינלאומית והציבה אותו כממשיך לגיטימי לוברן. "מבקרים ציינו בתדהמה, כי "קאנטו סוספזו" של נונו השיג סינתזה - בדרגה שלא נחשבה לאפשרית - בין סגנון הלחנה אוונגרדי בלתי מתפשר לביטוי רגשי ומוסרי". (פלאם 1995).
אם קיימת איזו שהיא ראיה לכך, שיצירתו של וברן איננה מציינת את "מיתתה" האזוטרית של המוזיקה המערבית בפיאניסימו של שיירי פתגמים קרועים, היא מצויה ב"איל קנטו סוספזו" של לואיג'י נונו... המלחין בן ה-32 מתגלה כממשיכו המובהק ביותר של וברן. ("קלנר שטאדט אנצייגר", 26 באוקטובר 1956, מצוטט אצל פלאם 1995)
יצירה זו, שמקובל לראות בה את אחת מיצירות המופת המרכזיות של שנות ה-50' (שטנצל 1986, 3), היא יד זיכרון לקרבנות הפאשיזם, שמשולבים בה מכתבי פרידה שכתבו אסירים פוליטיים לפני הוצאתם להורג. מבחינה מוזיקלית, יש כאן פריצת דרך מצד נונו, לא רק ב"[ה]איזון המופתי בין קולות לכלי נגינה" (אניבאלדי 1980) אלא גם בכתיבה המוטיבית, הכמו-נקודתית, המפרקת מילים להברות עוברות הלוך ושוב בין קולות ליצירת מצלולים מרחפים, בגוונים משתנים - שאפשר לראות בה שלוחה דמיונית של Klangfarbenmelodie technique של שנברג (פלאם 1995, IX). נונו עצמו הדגיש את כוונותיו הליריות בריאיון עם האנסיירג פאולי (פאולי 1971, מצוטט אצל פלאם 1995,IX), וקשר ל"ניצול מוורשה" של שנברג מוצג כהנחה מצד גואררו 2006. עם זאת, שטוקהאוזן, בהרצאתו ב-15 ביולי 1957 בדרמשטדט, "שפה ומוזיקה" (שהתפרסם בשנה שלאחריה ב"תרומות למוזיקה חדשה" של דרמשטדט (Darmstädter Beiträge zur Neuen Musik) ובהמשך ב"השורה" Die Reihe) קבע:
נונו הסתייג בהבלטה מן הדברים, והודיע לשטוקהאוזן, כי דבריו היו "לא נכונים ומטעים והוא לא חשב לא על טיפול פונטי בטקסט ולא על אפליה בין דרגות הבנה שונות למילים אלה או אחרות בכתיבת המוזיקה לטקסט" (הערת שוליים בשטוקהאוזן 1964, 49). אף כי שטוקהאוזן הביע את צערו וחזר בו מדבריו שלוש שנים לאחר זאת, בהרצאה בדרמשטדט ב-8 ביולי 1960, תחת הכותרת "טקסט-מוזיקה-שירה" (נונו 1975, 41-60), כתב נונו בכעס:
"יל קנטו סוספזו" מתוארת כ"אזהרה נצחית" (אניבאלדי 1980); למעשה, זו היא הכחשה נמרצת של הטענה הברורה המובעת במשפט, המצוטט לעיתים קרובות, אך מחוץ להקשרו, (הופמן 2005) מדברי הפילוסוף תאודור אדורנו, כי "לכתוב שירה אחרי אושוויץ זו ברבריות." (אדורנו 1981, 34)
נונו עוד יחזור אל נושאים אנטי-פשיסטיים כאלה בשנים הבאות, כמו ב-Diario polacco; Composizione no. 2 מ-59–1956, שהרקע שלה כולל מסע במחנות ריכוז נאציים, ו-"azione scenica" Intolleranza 1960", שחוללה מהומה בביצוע הבכורה שלה בוונציה, ב-13 באפריל 1961 (שטייניץ 1995, שנברג-נונו 2005).
היה זה נונו שטבע, בהרצאה בשנת 1958, "התפתחות טכניקת השורה" (נונו 1975, 21-33), את הביטוי אסכולת דרמשטאדט לתיאור המוזיקה, שהוא, פייר בולז, ברונו מאדרנה קרלהיינץ שטוקהאוזן ומלחינים אחרים, שלא נקב בשמם, יצרו בשנות -50' נונו 1975, 30). הוא הישווה את חשיבותם לזו של הבאוהאוס באמנויות החזותיות ובאדריכלות.
ב-1 בספטמבר 1959 נשא נונו בדרמשטדט הרצאה פולמוסית במיוחד, שכתב יחד עם תלמידו, הלמוט לכנמאן, ""Geschichte und Gegenwart in der Musik von Heute" ("היסטוריה ונוכחות המוזיקה של ימינו"), שבה מתח ביקורת והתבדל ממחברי המוזיקה המקרית והאליאטורית, שהייתה אז באופנה, בהשפעת מודלים אמריקאים כמו ג'ון קייג' (נונו 1975, 34-40). אף כי בסמינר שנערך ימים אחדים קודם לכן הגדיר עצמו שטוקהאוזן כ"היפוך גמור, אולי הקיצוני ביותר, של קייג'" בדברו על "מבנים סטטיסטיים" בקונצרט שהוקדש ליצירותיו בערב של אותו יום, המרקסיסט נונו ראה זאת במונחים "מבני המון פאשיסטיים" ומחלוקת קשה התלקחה בין שני הידידים (קורץ 1992, 98). בהצטרפה לתגובתו השלילית בפירוש של נונו לפרשנות של שטוקהאוזן לקשר בין המוזיקה לטקסט ב"איל קנטו סוספזו", שמה מחלוקת זו קץ לידידות ביניהם עד לשנות ה-80', והביאה לפירוק "השילוש האוונגרדי" של בולז, נונו ושטוקהאוזן (שנברג-נונו 2005).