משלחת הכדור הפורח של אנדרה לקוטב הצפוני
משלחת 1897 > ברגל על הקרח

מהרגע שהשלושה נחתו ב-14 ביולי, המצלמה הקרטוגרפית המיוחדת של סטרינדברג, שהובאה למיפוי האזור מהאוויר, הפכה במקום זאת לאמצעי לתעד את חיי היומיום בנוף הקרח ואת הסכנה המתמדת ועבודת הפרך של המסע. סטרינדברג צלם בערך 200 תמונות במצלמה של 7 קילוגרם (15 ליברות) במהלך שלושת החודשים שהם בילו על הקרח, אחת המפורסמות היא תמונתם של אנדרה ופרנקל מתבוננים בנשר שנפל.
אנדרה ופרנקל גם ניהלו תיעוד מדוקדק של חוויותיהם ומיקומם הגאוגרפי, אנדרה ב"יומנו הראשי", פרנקל בכתב העת המטאורולוגי שלו. היומן הסטנוגרפי של סטרינדברג עצמו היה אישי יותר בתוכן, וכלל את הרהוריו הכלליים על המשלחת, כמו גם מספר הודעות לארוסתו אנה צ'רליר. כל שלושת כתבי היד הוצאו בסופו של דבר מהקרח ב - קוויטייה ב-1930.
ה"נשר" הצטייד בציוד בטיחות כמו רובים, נעלי שלג, מזחלות, מגלשי סקי, אוהל, סירה קטנה (בצורת צרור מקלות כפופים, להרכבה ולכיסוי במשי כדור), רובו לא מאוחסן בסל אלא בחלל האחסון המסודר מעל טבעת הכדור. פריטים אלה לא הורכבו בזהירות רבה, ותשומת לב מועטה הוקדשה לעיצובים קיימים שבהם השתמשו חברות המתגוררות באזורי קוטב. בכך, אנדרה פעל בניגוד לא רק לחוקרים מאוחרים יותר, אלא גם לחוקרים רבים שקדמו לו.
המזחלות הקשיחות של אנדרה התגלו כבלתי מעשיות עבור השטח הקשה, שבו תעלות מפרידות בין גושי הקרח, רכסים גבוהים ובריכות הפשרת קפואות בחלקן. בגדי הגברים לא כללו פרוות אלא היו מעילי צמר ומכנסיים, בתוספת עורות משומנים. הם לבשו את העורות המשומנים, אבל החוקרים דיווחו שתמיד נראה שהם לחים או רטובים מבריכות המים הקפואות למחצה על הקרח ומאוויר הקיץ הארקטי המעורפל והלח, והם עסוקים כל העת בייבוש בגדיהם, בעיקר בלבישתם. לו איבדו את הצידה, שהוצמדה לאחת המזחלות המסורבלות, באחד הבתרונים הרבים שהיה צריך לעבור בעמל רב היה זה מוות בטוח.
לפני תחילת הצעדה בילו שלושת הגברים שבוע באוהל באתר ההתרסקות, אורזים ומקבלים החלטות לגבי מה וכמה להביא ולאן ללכת. הקוטב הצפוני הרחוק לא היווה אופציה; הבחירה הייתה בין שני מחסני מזון ותחמושת שהוצבו לביטחונם, אחד ב - סג'יובן בסבאלברד ואחד בקייפ פלורה בארץ פרנץ יוזף. כשהם מסיקים מהמפות השגויות שלהם שהמרחקים לכל אחד מהם היו בערך שווים, הם החליטו לנסות את המחסן הגדול יותר בקייפ פלורה. סטרינדברג צילם במהלך השבוע יותר תמונות מאשר יצלם בשלב מאוחר יותר, כולל 12 תמונות המרכיבות פנורמה של 360 מעלות של אתר ההתרסקות.
הכדור נשא הרבה מזון, מהסוג שהותאם יותר להפלגת כדור מאשר למסעות רגליים. אנדרה חשב שהם יכולים באותה מידה לזרוק עודפי מזון מעל הסיפון כמו חול אם יש צורך לוותר על משקל. היה, אם כן, פחות נטל וכמויות גדולות של אספקה כבדה, 767 קילוגרם (1,691 ליברות) בסך הכל, כולל 200 ליטר (44 גלונים; 53 גלון) של מים וכמה ארגזים של שמפניה, פורט, בירה וכו', שנתרמו על ידי ספונסרים ויצרנים. היה גם מיץ לימון, אם כי לא הרבה מאמצעי הזהירות הזה נגד צפדינה כפי שחוקרים קוטבים אחרים חשבו בדרך כלל שצריך. חלק גדול מהאוכל היה בצורת פחיות פמיקן, בשר, נקניקיות, גבינה וחלב מרוכז.
עד להתרסקות, כבר זרקו חלק מהציוד מעל הסיפון. השלושה לקחו איתם את רוב השאר ביציאה מאתר ההתרסקות, יחד עם ציוד נוסף כמו רובים, אוהל, תחמושת וכלי בישול, ובסך הכל עומס על כל מזחלת של יותר מ 200 קילוגרם (440 ליברות). עומס כזה לא היה מעשי, משום ששבר את המזחלות והתיש את הגברים. לאחר שבוע, הם סידרו והשאירו מאחוריהם ערימה גדולה של מזון וציוד לא חיוני, והורידו את המטענים ל 130 קילוגרם (290 ליברות) לכל מזחלת. עקב כך נוצר הכרח מתמיד לצוד מזון. הם ירו ואכלו כלבי ים, סוסי ים ובעיקר דובי קוטב לאורך כל הצעדה.
הם החלו את דרכם לארץ פרנץ יוזף לדרום מזרח ב-22 ביולי. עד מהרה גילו השלושה, שהמאבק שלהם על פני הקרח, המשובש ברכסים בגובה שתי קומות, בקושי מקרב אותם למטרה: סחיפת הקרח הייתה הפוכה. מה שהזיז אותם אחורה. ב-4 באוגוסט הם החליטו, לאחר דיון ארוך, לכוון במקום זאת ל-סג'ויאנה בדרום-מערב, בתקווה להגיע למחסן שם לאחר צעדה של שישה עד שבעה שבועות, בעזרת הזרם. השטח בכיוון זה היה ברובו קשה ביותר, ולעיתים הצריך זחילה על ארבע, אך מדי פעם הייתה הקלה בצורת מים פתוחים - הסירה הקטנה הייתה ככל הנראה כלי שינוע פונקציונלי ובטוח - וגלי קרח חלקים ושטוחים.
"גַן עֶדֶן!" כתב אנדרה. "גלי קרח גדולים אפילו עם בריכות של מי שתייה מתוקים ופה ושם דוב קוטב צעיר בעל בשר רך!" הם עשו התקדמות נאותה בהתחלה, אבל הרוח הסתובבה והם שוב נדחקו לאחור, הרחק מסג'ויאנה. הרוח השתנתה בין דרום-מערב לצפון-מערב במהלך השבועות הקרובים; הם ניסו לשווא להתגבר על כך על ידי פנייה יותר ויותר מערבה, אבל התברר שסג'ויאנה לא הייתה בהישג ידם.
ב-12 בספטמבר, החוקרים השלימו עם החורף על הקרח וחנו על גבי גושית גדולה, הניחו לקרח לקחת אותם באשר ייקח, "שזה מה שהקרח עשה כל הזמן בלאו הכי". הם נסחפו במהירות דרומה לכיוון קוויטֶייה, הם מיהרו לבנות "בית" חורפי על הקרחון נגד הקור הגובר, עם קירות עשויים משלג מחוזק במים לפי התכנון של סטרינדברג. כשהתבונן במהירות הסחף שלהם, רשם אנדרה כי הוא מקווה שהם עשויים להרחיק די הצורך דרומה כדי לספק את צורכי תזונתם לחלוטין באמצעות הים.
עם זאת, הקרח החל להישבר ישירות מתחת לבקתה ב-2 באוקטובר, והם נאלצו להביא את חפציהם לאי עצמו, מה שנמשך מספר ימים. למרות הקשיים הללו, אנדרה רשם ביומנו, "המורל נשאר טוב. עם חברים כאלה צריך, לדעתי, להיות מסוגל להסתדר בכל הנסיבות." מרישומי היומן הקצרים יותר של סטרינדברג עולה, כי ב-5 באוקטובר נחתה המשלחת על האי. סטרינדברג כתב אז את "סיור סופת שלג" ב-6 באוקטובר ואת המילה היחידה "זז" ב-7 באוקטובר ניתוח מדעי מאוחר יותר חשף את התוכן של העמודים האחרונים של יומנו של אנדרה, כאשר הערך האחרון שלו ב-8 באוקטובר נקרא: "זה מרגיש בסדר שאנו מסוגלים לישון כאן על יבשה יציבה, כניגוד לקרח הנסחף על האוקיינוס, שבו אנחנו כל הזמן שומעים את הפיצוח, הגריסה והרעש. נצטרך לאסוף עצי סחף ועצמות של לווייתנים ונצטרך להסתובב קצת כשמזג האוויר יאפשר." מסוף יומנו של סטרינדברג ב-7 באוקטובר ושל אנדריאה ב-8 באוקטובר, ניתן להסיק ששלושת הגברים מתו זמן קצר לאחר מכן.