stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אקוולייזר
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
אקולייזר פרמטרי
מאסטרינג
מסנן (אלקטרוניקה)
הערות שוליים

↑  שַׁוְיָן במילון קשר ואלקטרוניקה (תש"ל), באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552900405171  BnF: cb11944424r (data)  LCCN: sh85044509
ארמון האמנויות היפות

ערך זה עוסק במבנה בעיר מקסיקו סיטי. אם התכוונתם למבנה בעיר אחרת בשם "ארמון/היכל האמנויות היפות", ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מרכז אמנות ותרבות
 מיקום:  מקסיקו סיטי 
 מדינה:  מקסיקו 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1904–1934
 תאריך פתיחה רשמי:  29 בנובמבר 1934 
 אדריכל:  אדאמו בוארי, פדריקו מריסקל
 סגנון אדריכלי:  אר דקו, אר נובו, ארכיטקטורת בו-אר 
 קואורדינטות:  19°26′08″N 99°08′29″W﻿ / ﻿19.435638888889°N 99.141277777778°W﻿ / 19.435638888889; -99.141277777778
 http://www.bellasartes.gob.mx
  (למפת מקסיקו סיטי מוגדלת) מדינת מקסיקו מורלוסארמון האמנויות היפות(למפת מקסיקו סיטי רגילה) מדינת מקסיקו מורלוסארמון האמנויות היפות
 
ארמון האמנויות היפות (בספרדית: Palacio de Bellas Artes) הוא מרכז האמנויות והתרבות המפורסם והחשוב ביותר במקסיקו סיטי. הוא ממוקם ממערב למרכז ההיסטורי של מקסיקו סיטי, בסמוך לפארק אלמדה סנטראל. המבנה עומד על מקומו של התיאטרון הלאומי הראשון של מקסיקו שהוקם בסוף המאה ה-19, אבל לאחר מכן הוחלט להרוס את הבניין לטובת בניין מפואר יותר לרגל יובל המאה של מלחמת העצמאות של מקסיקו ב-1910. על העיצוב והבנייה הראשוניים הופקד האדריכל האיטלקי אדאמו בוארי ב-1904, אך סיבוכים שנבעו מבירוקרטיה פוליטית לפני ובמהלך המהפכה המקסיקנית הפריעו לעבודות ההקמה, עד שבשנת 1913 הוחלט להפסיק את הבנייה. בשנת 1932 הוחלט לחדש אותה תחת ידיו של האדריכל המקסיקני פדריקו מריסקל, שהשלים את הבניין ב-1934. מראהו החיצוני של הבניין הוקם בסגנון ארט נובו ועיצוב הפנים הוקם בסגנון אר דקו. במרכז מספר מוזיאונים, גלריות ומרכזי הופעות כגון תיאטרון והבלט הממלכתי של מקסיקו.
בולי הטוגרה

בולי הדואר הראשונים של האימפריה העות'מאנית הונפקו בשנת 1863, כחלק מתהליך של רפורמה מקיפה בשירותי ממשל העות'מאני. הבולים ידועים בשם "בולי  הטוגרה" בעקבות המרכיב הבולט ביותר ששולב בעיצוב שלהם. בולים אלו נמנים עם הקלאסיקה של עולם הבולאות.
בול טוגרה 20 פארה
מצב הדואר באימפריה העות'מאנית

במחצית המאה ה-19 סבלו שירותי  הדואר של האימפריה העות'מאנית מהזנחה ומחוסר פיתוח. מרבית האוכלוסייה, שלא ידעה קרא וכתוב, לא נדרשה כלל לשירות כזה, והשלטונות לא הזדרזו להקים ולתחזק אותו. בשנת 1840 נפתח לראשונה שירות דואר לטובת הציבור, אולם יעילותו הייתה מוגבלת מאוד. בכל השטח העצום עליו שלטו הטורקים הוקמו בעשרים השנים הראשונות לקיום השירות 63 בתי דואר בלבד.


מענה חלקי לתושבים שנזקקו לשירות העברת מכתבים ניתן על ידי  בתי הדואר הזרים שנפתחו בערים שונות ברחבי האימפריה העות'מאנית. בלחץ מעצמות אירופה, כחלק מהסכמי  הקפיטולציות, התירו הטורקים להפעיל בשטחם בתי דואר זרים, והסכמים שכאלו נחתמו עם רוסיה (1720), אוסטריה (1739), צרפת (1812), בריטניה (1832), ויוון (1834), כמו גם עם גרמניה, איטליה, פולין ורומניה.
תחילתו של שינוי

בשנת 1861 עלה על כס השלטון בטורקיה הסולטן עבד אל עזיז, שהחל בביצוע שורה של רפורמות ברחבי האימפריה. הוא חידש את הצי הטורקי והפך אותו לשלישי בגודלו בעולם, סלל את קו הרכבת הראשון, פתח בורסה, והקים את המוזיאון הארכאולוגי של איסטנבול. כחלק מן הפתיחות אל המערב ואימוץ תהליכים של מודרניזציה, קיבל הסולטן במהלך שנת 1862 את הצעתו של שר הדואר אגא אפנדי והורה להיערך להנפקת  בולי הדואר הראשונים של טורקיה.
עיצוב הבולים

מלאכת הכנת הבולים הוטלה על אנשי המטבעה הממשלתית של איסטנבול, אשר שילבו בעצוב הבול את סממני השלטון העיקריים. במרכז הבול שובצה הטוגרה של הסולטן עבד אל עזיז, אשר היוותה את סימן ההיכר של השליט ואת חתימתו הרשמית. מתחתיה שולב חצי סהר ובתוכו, בטורקית עות'מאנית ובאותיות ערביות, נרשמו המילים "האימפריה העות'מאנית הנעלה" (Devleti Aliye Osmaniye). בין פיתולי העיטור שבתחתית הבול נרשם הערך הנקוב שלו בספרות (ערביות) ובמילים.

  
כחלק מתהליכי הבקרה שנועדו להבטיח את הניהול הכספי הנכון של הבולים היקרים, נקבע כי תהליך ההדפסה יתבצע בשני שלבים:
הערכים הנקובים של הבולים

הסדרה הראשונה כללה ארבעה בולים בעלי הערכים הנקובים הבאים: 20 פרה, 1 גרוש, 2 גרוש, 5 גרוש. בנוסף, הונפקו ארבעה בולים אחרים, בעלי ערכים נקובים דומים, אשר נועדו לשמש כבולי דמי דואר (TAKSE PULLARI). 


כל הבולים, הן הבולים הרגילים והן הבולים מסוג "דמי דואר", הודפסו בדיו בצבע שחור. כדי לאפשר לציבור להבחין בקלות בין הבולים השונים בסדרה, הודפס כל אחד מן הבולים הרגילים על נייר הצבוע בצבע שונה. ארבעת בולי "דמי דואר" הודפסו כולם על נייר בצבע אחיד.
הדפסת הבולים

הדפסת הבולים בוצעה בשלוש הדפסות שונות, שכל אחת מהן כללה, כפי שהוסבר, שני שלבים שונים.
הדפסת הבולים > הדפסה ראשונה – הדפסת ניסיון

במועד לא ידוע, לקראת סוף שנת 1862, הודפסו הבולים הראשונים של טורקיה. הדפסה זו כללה שניים מתוך ארבעת הבולים הרגילים של הסדרה:
כאשר הועברו גיליונות הבולים אל משרד הכספים לצורך הוספת רצועות הבקרה הצבעוניות, התברר שעקב חוסר תכנון לא השאירו מקום בין הבולים עבור רצועות הבקרה, ואלו הסתירו את הבולים עצמם. כתוצאה מכך הופסקה הדפסת הניסיון, וככל הנראה הודפסו ממהדורה זו לא יותר מחמישה עשר גיליונות. 


בולים אלו לא תוכננו להימכר לציבור, ורק עקב מחסור בבולים שנוצר בסביבות חודש מאי 1864, הוחלט לעשות בהם שימוש.
הדפסת הבולים > הדפסה שנייה – ההדפסה העיקרית

בסוף שנת 1862, זמן קצר לאחר הפסקת הדפסת הניסיון, הוכנו לוחות ההדפסה החדשים ובוצעה ההדפסה העיקרית של בולי הטוגרה. הדפסה זו כללה את כל בולי הסדרה:
בהדפסה זו ארגנו את הבולים בגיליון בצורה לא שגרתית, כך שכל אחת מן השורות הודפסה כשהיא הפוכה יחסית לשורה שמתחתיה. בצורה זו נוצרו צמדים של "ראש לראש" ו-"רגל לרגל" לסירוגין. בכל שתי שורות הושאר מרווח גדול יותר בין שורות הבולים, על מנת לפנות מקום להטבעתה של רצועת הבקרה.
בול טוגרה 20 פארה.
בול טוגרה 1 פיאסטר.
בול טוגרה 2 פיאסטר.
בנוסף לבולים הרגילים הוכנו בהדפסה זו גם ארבעת הערכים של הבולים מסדרת דמי דואר. בולים אלו הודפסו בצבע שחור על נייר בגוון אדום-חום. תהליך ההדפסה לא הצליח לשמור על צבע אחיד של הנייר, כך שנוצרו בולים המודפסים על נייר אדום, נייר חום וכאמור, נייר אדום-חום. כל רצועות הבקרה של בולי דמי הדואר הודפסו בצבע כחול.
בול דמי דואר 20 פארה.
בול דמי דואר 1 פיאסטר.
בול דמי דואר 2 פיאסטר.
בול דמי דואר 5 פיאסטר.
הדפסת הבולים > הדפסה שלישית – השלמה

הבולים השימושיים ביותר היו אלו בעלי הערכים הנקובים של 20 פרה ו-1 גרוש. הם אזלו במהירות מן המלאי, והיה צורך להדפיס כמות נוספת מהם. ההדפסה בוצעה ככל הנראה בסוף שנת 1863, וכללה רק את שני הערכים שבמחסור:
בניגוד לבולי ההדפסה הראשונה והשנייה שיוצרו על נייר דק, בוצעה ההדפסה השלישית על גבי נייר עבה. צבעי ההדפסה השלישית זהים לאלו של ההדפסה השנייה.
הנפקת הבולים

ביום 1 בינואר 1863 הונפקו בולי הטוגרה בשורה של בתי דואר בכל רחבי האימפריה העות'מאנית. הבולים שהונפקו באותו יום השתייכו כולם להדפסה השנייה, היא ההדפסה העיקרית. 


במהלך שנת 1863 התברר כי המלאי של הבולים השימושיים ביותר, בערך נקוב של 20 פארה ו-1 גרוש, הולך ואוזל, ונדרש להדפיס כמות נוספת מהם. הבולים החדשים הוכנסו לשימוש ככל הנראה בחודש מאי או יוני 1864, יחד עם גיליונות הבולים מן ההדפסה הראשונה שנשמרו עד אז במחסני הדואר. 


ידועה מעטפה אחת בלבד שנשלחה ב-5 ינואר 1864 מאחד מבתי הדואר של איסטנבול ועליה בול מן ההדפסה השלישית בערך נקוב של גרוש אחד. לא ברור כיצד הגיע הבול הזה לידי הציבור כארבעה חודשים לפני מועד ההפצה של בולי ההדפסה השלישית.
לסיכום

בטורקיה, כבארצות רבות אחרות, לא קיים ארכיון מסודר שתיעד את תהליך ההדפסה של הבולים הראשונים. מידע רב חסר על תהליך ההדפסה ועל נושאים בסיסיים דוגמת מבנה גיליון ההדפסה של הבולים השונים. לא ידוע כמה עותקים הודפסו מכל אחד מן הבולים, אשר היו בשימוש כשנתיים בכל רחבי האימפריה העות'מאנית, אולם ניתן להעריך כי מספר זה היה קטן יחסית להנפקות המאוחרות יותר.
לקריאה נוספת

Mehmet Baṣaran, Tughra Stamps, 2007.
Mackay Robin(Ed), Turkey, International Encyclopedia of Stamps, IPC, 1970, p. 1865
Mackay Robin(Ed), Toughra, International Encyclopedia of Stamps, IPC, 1970, p. 1846
רפי נחום, "בולי הטוגרה", בתוך: שובל - מגזין הבולאים בישראל, גיליון 89, ספטמבר 2012, עמ' 17-16.
הערות שוליים

צמדת בולים עם פס ביניים
בוריס חלבניקוב

| --- | --- |

 לידה:  28 באוגוסט 1972 (בן 52) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-2003 
 מקום לימודים:  המכון לקולנוע על שם גרסימוב 
 פרסים והוקרה:  פרס ניקה  פרס נשר הזהב (2024)  פרס TEFI 
 פרופיל ב-IMDb
 
בוריס איגורביץ' חלבניקוב (ברוסית: Борис Игоревич Хлебников; נולד ב-28 באוגוסט 1972) הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק קולנוע רוסי.
פילמוגרפיה

"קוקטבל" (2003) - זכה בפרס מיוחד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה
"שחייה חופשית" (2006)
"עזרה משוגעת" (2009) - הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין
"תפקיד קטלני" (2009)
"צ'רצ'יל" (2010)
"ללא עדים" (2012)
"עד שהלילה יפריד בינינו" (2012) - קומדיה על בסיס אירועים בקפה פושקין.
"חיים מאושרים וארוכים" (2019)
"חם ומוטרד" (2015)
"הפרעה בקצב הלב" (2017)
"עד שלשום" (2018)
"אישה רגילה" (2018)
"סופה" (2019) - סדרה ב-8 פרקים
"אדמונית" (2023)
הערות שוליים

↑  Boris Khlebnikov at kino-teatr.ru
↑  Boris Khlebnikov at film.ru
↑  Претендентов на кинопремию "Ника" объявят 6 марта
↑  Фильм «Аритмия» завоевал приз зрительских симпатий в Италии
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810704406305606  BIBSYS: 12025741  BnF: cb166418787 (data)  GND: 141868198  ISNI: 0000 0000 7812 5648  LCCN: no2010057098  NLK: KAC201603538  NTA: 303615656  SUDOC: 196476763  VIAF: 120525076   WorldCat (עם VIAF): 120525076 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בוריס יופה (פיזיקאי)

| --- | --- |

 לידה:  6 ביולי 1926 מוסקבה, ברה"מ 
 פטירה:  18 ביולי 2022 (בגיל 96) מוסקבה, רוסיה 
 ענף מדעי:  פיזיקה גרעינית 
 מקום לימודים:  הפקולטה לפיזיקה של אוניברסיטת מוסקבה 
 מנחה לדוקטורט:  לב לנדאו 
 מוסדות:  המכון לפיזיקה תאורטית וניסויית במוסקבה 
 תלמידי דוקטורט:  Kirill Petrovich Zybin, ארקדי ויינשטיין 
 פרסים והוקרה:  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה (1997)  פרס פומרנצ'וק (2009)  עיטור אות הכבוד (1954, 1973)  פרס הומבולדט  עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית 
 
בוריס יופה  (ברוסית: Борис Лазаревич Иоффе‏; ( 6 ביולי 1926, מוסקבה - 18 ביוני 2022, מוסקבה) היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי. הוא התמחה בפיזיקה גרעינית.
קורות חיים

בוריס יופה נולד בשנת 1926 במוסקבה למשפחה יהודית. אביו היה רופא.
בשנת 1949 יופה סיים לימודי פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה. החל משנת 1947 הוא למד אצל לב לנדאו.
בשנת 1950 יופה החל לעבוד במכון לפיזיקה של אקדמיה של ברית המועצות למדעים. הוא היה פעיל בפרויקט בניית פצצה גרעינית סובייטית.
בשנת 1954 יופה סיים עבודת תואר שלישי ובשנת 1960 פוסט-דוקטורט. בשנת 1977 הוא קיבל תואר פרופסור במכון בו עבד.
בשנת 1990 הוא נבחר כחבר בהתכתבות של האקדמיה למדעים של ברית המועצות. בשנים 2011 ו-2016 הוא היה מועמד למעמד "חבר" אך לא נבחר.
יופה פעל בתחום פיזיקת חלקיקים, פיזיקה של אנרגיות גבוהות ותאוריה לבניית כורים גרעינים. בשנת 1956 בשיתוף עם לב אוקון הוא פרסם מאמר על התנהגות חלקיקים. יופה ביצע חישובים לבדיקת תפקוד של מספר כורים גרעיניים שהותקנו בתחנות כוח. הוא כתב מספר מאמרים ביחד עם איסאק פומרנצ'וק.
על פעילותו הוענקו לו פעמיים עיטור אות הכבוד. בשנת 2007 הוא קיבל פרס על שם תאם ובשנת 2009 פרס על שם פומרנצ'וק.
יופה היה חובב טיפוס הרים. הוא עלה על מספר רב של פסגות בגובה מעל ל-6,000 מ'. יופה כתב מאמר מפורט על היסטוריית פיתוח פצצה גרעינית בברית המועצות.
בית החולים דנציגר

| --- | --- |

 על שם:  פליקס דנציגר 
 היסטוריה
 תאריך ייסוד:  1929 
 גאוגרפיה
 מיקום:  אחוזת בית, ישראל
 קואורדינטות:  32°03′55″N 34°46′06″E﻿ / ﻿32.065170665185°N 34.768347943846°E﻿ / 32.065170665185; 34.768347943846
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) בית החולים דנציגר(למפת תל אביב רגילה) בית החולים דנציגר(למפת גוש דן רגילה) בית החולים דנציגר(למפת גוש דן מוגדלת) בית החולים דנציגר  he בית החולים דנציגרhe בית החולים דנציגרמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית החולים דנציגר היה בית חולים קטן שפעל בתל אביב בין השנים 1929 – 1976. נקרא על שם מייסדו ומנהלו ד"ר פליקס דנציגר.
היסטוריה

ד"ר דנציגר, רופא כירורג יליד גרמניה, עלה בשנת 1923 לארץ ישראל ופתח בית חולים פרטי בשם "קליניקת דנציגר", מול שער הפרחים בירושלים. בסוף שנת 1929, בעקבות מאורעות תרפ"ט, עבר עם משפחתו לתל אביב. עם בואו ייסד את בית חולים דנציגר, בתוך דירה בת שבעה חדרים וגן, בקרן הרחובות גרוזנברג-יעבץ-מוהליבר, בסמוך לגימנסיה הרצליה. בית החולים שימש בעיקר כקליניקה כירורגית. המרתף, שכניסתו הייתה בחצר בית החולים, שימש כחדר מתים. המשפחה עצמה התגוררה בבית מול בית החולים. החצר האחורית של בית החולים שימשה כמגרש משחקים של ילדי השכונה.
ב-16 ביוני 1933, מיד לאחר ההתנקשות בחיים ארלוזורוב, הוזעק ד"ר דנציגר מבית החולים שלו לבית החולים הדסה כדי לבצע את הניתוח להוצאת הקליע מגופו, אך לא הצליח להצילו.
בחצר בית החולים הקים בנו של ד"ר דנציגר, הפסל יצחק דנציגר, סטודיו לפיסול שבו יצר בסוף שנות ה-30 את יצירותיו הידועות הראשונות ובהן הפסל "נמרוד". בסטודיו למדו אמנים צעירים, ובהם  בנימין תמוז ויחיאל שמי. בנימין תמוז קרא לספרו (המתאר את יצירת "נמרוד") "בין עדן לאופיר", על שם מיקומו של חצר בית החולים דנציגר, בין קולנוע עדן לקולנוע אופיר. הסטודיו הפך למקום מפגש תרבותי לאמנים וסופרים צעירים ובהם אהרן אמיר, ובמהלך המפגשים הופצו הרעיונות הכנעניים.
בית החולים גם מוזכר בספרו של מקס ברוד UNAMBO.
בית החולים פעל עד להריסת המבנה, בשנת 1976. עם הריסת המבנה נהרס גם עץ שקמה גדול שניצב בחצר בית החולים ליד הכניסה למרתף. בשנת 1985 נבנה על שטח בית החולים בניין משרדים על ידי חברת אל-רוב.
לקריאה נוספת

דניאלה דנציגר זייטמן: הדוקטור; הוצאת טפר, 2020.
בולי ישראל

צמודת גלופה של סדרת הבולים הראשונה של מדינת ישראל בשנת 1948
מגוון בולים
בולי הדואר הראשונים של מדינת ישראל הונפקו ב-16 במאי 1948, כיומיים לאחר הכרזת העצמאות. להלן סקירה של בולי הדואר שהונפקו בישראל והיסטוריית הדואר של המדינה מאז הכרזת העצמאות
היבט היסטורי

בעבר הרחוק במהלך שלטון הממלוכים בשטחי הארץ, הופעל שירות דואר רכוב באזורי דיר אל בלח, לוד ועיירות אחרות בציר קהיר דמשק. במהלך התקופה העות'מאנית, עשו שירותי הדואר המקומיים שימוש בבולים טורקיים. שגרירויות זרות הקימו אז את משרדי הדואר הראשונים 
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שלט באזור ארץ ישראל חיל המשלוח המצרי של בריטניה וב-1918 נהג השלטון לסמן בולי דואר בסימון E.E.F (ראשי תיבות של Egyptian Expeditionary Force).
בתקופת המנדט הבריטי סופקו בולים ושירותי דואר על ידי הרשויות הבריטיות. בין השנים 1933 ל-1948 כללו השירותים בולי דואר אוויר
בשנת 1948 הועברה הפעילות וכן חלק ממשרדי הדואר הבריטיים לבעלות ממשלת מדינת ישראל. במאי 1948, עם הנסיגה הבריטית שובשו שירותי הדואר. הממשלה הזמנית במדינת ישראל הנפיקה בולי קרן קיימת לישראל ושירותי דואר זמני הוקמו בנהריה ובצפת.
היסטוריה של הדואר

בשנת 1948 הונפקו בולים על ידי "דואר ישראל". מאחר שהשבת היא יום שבתון, היה יום ראשון ב-16 במאי של אותה שנה, יום העסקים הראשון במהלכו ניתן היה לרכוש בולים לאחר הכרזת העצמאות. על הבולים הראשונים נכתב "דאר עברי" מאחר ששמה של המדינה שזה עתה הוקמה עדיין לא נבחר  הסט הראשון של בולים מן המניין כלל בולים בעלי ערך של 3, 5, 10, 15, 20, 50, 250, 500, וכן 1000 מיל. הבולים הודפסו בדפוס בלט. קונטרסים של בולים הונפקו עבור בולי ה-5, 10, 15 וכן 20 מיל.
בולי "דאר עברי" עוצבו על ידי אוטה וליש והציגו מטבעות עתיקים מתקופת המרד הגדול וכן מטבעות בר כוכבא.
על גבי בולי ישראל מופיעים כיתובים ב-3 שפות: עברית, ערבית ואנגלית. הדבר הוא המשך של מנהג מתקופת המנדט הבריטי. כמו כן שימוש ב-3 שפות נדרש על ידי חבר הלאומים. 
דואר ישראל הנפיק לראשונה בולי דמי דואר, צמדים הפוכים וכן צמדים מופרדי פס ביניים בשנת 1948, בולי דואר אוויר ב-1950, בולי שירות למשרדי ממשלה בשנת 1951 וכן בולים זמניים בשנת 1960.
מראשית הדרך הנפיקה ישראל חותמות דואר ייחודיות, ביניהם חותמת דואר של היום הראשון עבור "דאר עברי" ב-16 במאי 1948. באותה שנה גם הונפקו חותמות דואר למשחקי המכביה ולערים הראשיות. עד שנת 1960 עוצבו יותר מ-325 חותמות דואר. כבר כשיצאו בולי "דאר עברי" ישראל הנפיקה מעטפות היום הראשון. למשל ב-5 ביולי 1967, מעט לאחר מלחמת ששת הימים הופיעה מעטפת היום הראשון ועליה דמותו של משה דיין.
לדואר ישראל היו 64 משרדי דואר בשנת 1950, 114 עד 1960 וכ-178 עד 1970. בשנת 1955, החלו שתי התיישבויות בנגב להפעיל משרד דואר נייד בדמות משאית אדומה.
בשל היפר-אינפלציה, הנפיקה ישראל ב-1982 בול למכתב רגיל בארץ ללא ערך נקוב. בינואר ובאוגוסט 1984 הונפקו שני גיליונות צמדים הפוכים עם פס ביניים של בול זה, ובכל אחד מהם 32 בולים (ארבע קבוצות של שמונה בולים).
בשנות ה-90 ישראל ניסתה להכניס לשימוש מכונות ממכר לבולים. המכונות הוצאו משימוש בשנת 1999. עד אז הונפקו 22 עיצובים צבעוניים שהציגו בין השאר 12 אתרי תיירות. 
כיום מספק דואר ישראל שירותי דואר אקספרס בשיתוף 143 רשויות דואר אחרות.
צה"ל מספק שירות דואר עבור הצבא. בשנת 1973 בזמן מלחמת יום הכיפורים הנפיקה רשות הדואר הצה"לית סדרה של גלויות עם דמויות מצוירות על מנת להעלות את המוראל. על הגלויות דמות מצוירת הרוכנת מעל דמשק וברד ואש הניתזים על הפירמידות במצרים עם ציטוטים מספר שמות.
היסטוריה של הדואר > בולי דואר

בראשית הדרך של המדינה הונפקו בישראל בולים שהנושאים שלהם היו חגי ישראל, ירושלים, פתח תקווה, הנגב, המכביה ואיגרות החוב של ישראל. בכל שנה הנפיקה ישראל בולי מועדים לשמחה לקראת ראש השנה. רשות הדואר גם הנפיקה גיליון חגיגי לזכר הבולים הראשונים. בשנת 1952 הנפיקה ישראל בול ראשון להנצחת אדם. היה זה חיים ויצמן. בהמשך שנות ה-50 זכו אישים נוספים לכבוד זה ביניהם הרצל, רוטשילד, איינשטיין, שלום עליכם, ביאליק ואליעזר בן-יהודה. האשה הראשונה שזכתה להופיע על בול היא הנרייטה סאלד (1960). הרב הראשון היה בעל שם טוב (1961). אלינור רוזוולט הייתה הלא יהודייה הראשונה שזכתה להופיע על גבי בול ישראלי (ב-1964).
בשנת 1998 הייתה ישראל המדינה הראשונה לכבד את זכרו של צ'יאונה סוגיהארה שמאז זכה לכבוד גם על בוליהן של המדינות גמביה, גרנדה, גינאה, יפן, ליבריה, ליטא וסיירה לאון 
בשנת 2000, הונפקו בולים לזכר שני מנהיגים ערביים: חסן השני, מלך מרוקו וחוסיין, מלך ירדן.
חוקרים באוניברסיטת אמורי מצאו שבשנת 2005 עסקו 161 בולים ישראלים בנשים. בין הבולים 11 עסקו בדמויות תנ"כיות ושמונה עסקו בלוחמות: חביבה רייך, חנה סנש, רחל ינאית בן-צבי, רבקה גובר, רנה לוי, צביה לובטקין, שרה אהרנסון וכן חברה חסרת שם מהבריגדה היהודית
בולי ישראל עוסקים בפילטליה (לדוגמה תערוכת הבולים בירושלים שנערכה ב-1954) וגם בנושאים טיפוסיים למדינה כגון יהדות והיסטוריה יהודית. לדוגמה, ב-40 השנים הראשונות למדינה קרוב ל-10% מבולי ישראל הכילו מוטיבים ארכאולוגיים מסיבות רוחניות ואידאולוגיות
המדינה יצרה סך של 110 הנפקות חדשות בשנות ה-60 של המאה ה-20, 151 בשנות ה-70, 162 בשנות ה-80 ו-216 בשנות ה-90. דואר ישראל מייצר כמה עשרות הנפקות חדשות כל שנה: 40 הנפקות חדשות בשנת 2000, 33 ב-2001, 46 ב-2003, 38 ב-2004, 42 ב-2006 ו-44 ב-2007. בשנת 2008 יצאו הנפקות חדשות המנציחות את ישראל רוקח, את עקיבא אריה וייס, שני אתרי מורשת עולמית ואת חברת "מקורות".
היסטוריה של הדואר > הנפקות משותפות

הנפקה ראשונה הייתה בשנת 1993 בשיתוף פולין לזכר 50 שנה למרד גטו ורשה 
מאז אותה הנפקה בוצעו הנפקות משותפות נוספות של בולים בשיתוף רשויות דואר אחרות. בשנת 1996 הונפק בול חג לרגל חנוכה בשיתוף עם ארצות הברית בפורמט של גיליון המכיל 20 בולים (גיליון חריג). בישראל היה מחיר הבול 2.5 שקלים חדשים, ובארצות הברית היה מחיר הבול 32 סנט. זה היה הבול הנצמד הראשון של ישראל. ישראל לא המשיכה להנפיק בולים מאותה סדרה כמו זו של 1996, אך ארצות הברית המשיכה והנפיקה בשנים מאוחרות יותר בולים בערכים של 33, 34 ו-37 סנט.
ב-27 בינואר 2008 בוצעה הנפקה משותפת עם האומות המאוחדות לרגל יום הזיכרון לשואה ולגבורה. הנפקות משותפות היו גם עם גרמניה בשנת 2005 לציון את היחסים הדיפלומטיים בין המדינות, עם אוסטריה והונגריה (ב-2004 לזכר הרצל), עם איטליה ב-2004 לזכר בית הכנסת הגדול של רומא, עם גאורגיה ב-2001 לזכר שותא רוסתוולי ועם הונגריה ב-2001 לזכר בית הכנסת הגדול של בודפשט
במסגרת ההנפקה המשותפת אין הכרח כי הבולים או גודל הגיליון שלהם יהיו זהים. לדוגמה, ב-2013 הנפיקו ישראל ואוסטרליה 2 בולים משותפים שנושאם היה הקרב על באר שבע וחיל הפרשים האוסטרלי. הגיליונות הישראליים היו בגודל תקני של 15 בולים, והאוסטרלים היו בגודל 40 בולים, המחולקים לשני חצאים שביניהם פס ביניים (Gutter Pairs). בהנפקה עם צרפת היה גודל שני הגיליונות הישראלים 9 בולים (גיליון חריג), והגיליונות הצרפתיים בני 30 בולים כל אחד. הבדל נוסף הוא היעדר השבלים במרבית הבולים הלא-ישראליים.
למרבית ההנפקות המשותפות נלווית גם הנפקה מיוחדת של דף מזכרת. כמו כן, סוחרי בולים בישראל ובמדינה המקבילה נוהגים גם לקחת את מעטפות יום ההופעה של מדינתם, להדביק עליה את בולי המדינה השנייה ולהחתימם בחותמת של המדינה השנייה (בדרך כלל המדינה הזרה שולחת את חותמות יום ההופעה למדינה השותפה להנפקה). אלו הן "מעטפות משותפות", ואין מדובר בפריטים רשמיים שמונפקים על ידי רשויות דואר. נהוג גם לקחת את בולי המדינה הזרה או אף את הגיליונות, להכין מעטפה באופן עצמאי עבורם, ולהחתימם בחותמת המדינה הזרה. פריטים אלו נחשבים מבחינה מעשית למעטפת יום ההופעה, והם מופיעים בקטלוגים נפוצים כגון "מוריה".
היסטוריה של הדואר > הוצאת בולים משימוש

דואר ישראל אולץ במספר מקרים להוציא משימוש בולים שגרמו לדאגה במעגלים דתיים מסוימים. בנובמבר 2006 יצא משימוש בול שנשא את השם המפורש. בנוסף, יצאה משימוש גם סדרת בולים שעל גביה התנוססו פסוקי תלמוד
היחסים עם שירותי הדואר הפלסטיניים

החל משנת 1994-1995, ישראל חדלה לספק שירותי דואר לאזורים שלפי הסכמי אוסלו היו אמורים להיות תחת שלטון הרשות הפלסטינית. הרשות הקימה משרדי דואר, ופיתחה חותמות דואר ייחודיות.
איסוף בולים בישראל

איסוף הבולים היה ועודנו תחביב שכיח בקרב הישראלים. האגודה הישראלית לבולאות מכירה בכ-24 מועדוני בולים בישראל בלבד. כמו כן קיימים 15 עסקי בולאות. בישראל קיימים ירידי בולים, גליונות מתנה, תערוכות בולים, מגזינים לבולאות וקטלוגים. בשנת 1998 הקים דואר ישראל את מוזיאון הבולאות בתל אביב אחד מגדולי איסוף הבולים וחקר יודאיקה-פוסטלית היה ד"ר עמנואל לפין (1906–1993) שנחשב גם לגדול אספני בולי קרן קיימת לישראל.
העיר תל אביב גם נבחרה לארח את אליפות הבולים הבינלאומית בפיקוח האיגוד הבינלאומי לבולאות.
ראו גם

חותמות "למלך"
בעיה פתוחה

במתמטיקה, בעיה פתוחה היא לפעמים השערה, כלומר טענה שטרם נמצאה לה הוכחה או הפרכה, ולפעמים שאלה שאין עליה השערה מבוססת דיה. לעיתים הבעיה בעלת חשיבות רבה, ועלולה להעסיק מדענים בתחומים שונים במשך שנים רבות (לעיתים מאות שנים) בחיפוש אחר פתרונה.
השערת הרצף מדגימה גורל אפשרי לבעיה פתוחה, גורל שאפשרות קיומו הוכחה במשפטי האי-שלמות של גדל: לאחר עשרות שנים שבהן הייתה בגדר בעיה פתוחה, הוכח כי היא אינה תלויה באקסיומות המקובלות של תורת הקבוצות, ולכן ניתן לקבוע שהיא נכונה ולחלופין לקבוע שהיא אינה נכונה.
דוגמאות

דוגמאות נודעות לבעיות פתוחות שנפתרו לבסוף, הן המשפט האחרון של פרמה, שזכה להוכחה על ידי אנדרו ויילס כ-350 שנה לאחר שהועלה על ידי פייר דה פרמה, והבעיות הגאומטריות של ימי קדם, שהופרכו כאלפיים שנה לאחר שהוצגו. רשימה מפורסמת של 23 בעיות פתוחות היא רשימת 23 הבעיות של הילברט, שהוצגה בשנת 1900 על ידי המתמטיקאי הגרמני דויד הילברט, ומרבית הבעיות שנכללו בה נפתרו, בצורה זו או אחרת, במהלך המאה ה-20. דוגמאות נוספות לבעיות פתוחות ש'נסגרו' הם: השערת פואנקרה, ומשפט ארבעת הצבעים.
בעיות פתוחות רבות ממשיכות להתקיים, ובין המפורסמות שבהן ניתן למנות את השערת גולדבך, שאלת P=NP, השערת רימן והשערת המספרים הראשוניים התאומים.
מכון קליי למתמטיקה הכריז בשנת 2000 על בעיות המילניום של מכון קליי - פרס בסך מיליון דולר, שיינתן לראשון שיצליח לפתור אחת משבע בעיות פתוחות מרכזיות במתמטיקה. הבעיה הפתוחה העתיקה ביותר ששרדה עד היום, היא כנראה שאלת קיומם של מספרים מושלמים אי-זוגיים, הבעיה רמוזה ביסודות שכתב המתמטיקאי אוקלידס בראשית המאה השלישית לפנה"ס.
באתר MathWorld מופיעה רשימה של 247 בעיות פתוחות חשובות במתמטיקה - ראו קישור להלן.
ארמון האפיפיורים

ערך זה עוסק בארמון האפיפיורים באביניון שבצרפת. אם התכוונתם לארמון האפיפיור ברומא, ראו .
ארמון האפיפיורים (בצרפתית: Palais des Papes) הנמצא באביניון שבדרום צרפת, הוא אחד מהגדולים והחשובים במבנים הגותים באירופה. הארמון נבנה בימי הביניים ומשמש כיום מוזיאון.