גורדון פארקס
קריירת הצילום

בגיל 25 רכש פארקס את מצלמתו הראשונה, וויטלנדר ברילאנט (Voigtländer Brillant), בעקבות תצלומים של מהגרות שראה במגזין ושהותירו בו רושם עז. כששלח את סרט הצילום הראשון שלו לפיתוח, עובד מעבדת הצילום התלהב מעבודתו ושכנע את פארקס לצלם צילומי אופנה בעבור חנות בגדי נשים במינסוטה. התמונות שצילם שם משכו את תשומת לבה של מרווה לואיס, אשתו של המתאגרף ג'ו לואיס, שעודדה את פארקס בשנת 1940 לעבור לשיקגו, שם פתח עסק לצילום דיוקנאות שנועד לקהל נשות החברה הגבוהה.
במהלך השנים הבאות, עבר פארקס מעבודה לעבודה, ופיתח קריירה של צלם פרילאנסר המצלם דיוקנאות ותצלומי אופנה, כעבודה מן הצד. הוא החל לתעד את גטו-השחורים בסאות' סייד (South Side), שיקגו, וב-1941 צורף לפרויקט הצילום הממשלתי של מנהלת החקלאות האמריקאית לתיעוד העוני בארצות הברית בתקופת השפל הגדול, בעקבות תערוכה מצילומיו אלו. כמתלמד תחת הדרכתו של ראש מחלקת ההסברה במנהלת החקלאות, רוי סטרייקר, צילם פארקס את אחד מתצלומיו הנודעים ביותר, "אמריקן גותיק, וושינגטון די. סי.", באוגוסט 1942 (שמו של התצלום לקוח מהציור "אמריקן גותיק" מאת גרנט ווד משנת 1930, שכולל קומפוזיציה דומה לתצלום). התצלום מציג אישה שחורה, בשם אלה ווטסון (Ella Watson), שעבדה כמנקה בבניין מטה מנהלת החקלאות, שעומדת בגב זקוף אל מול דגל ארצות הברית, אוחזת בידה מטאטא וברקע יש סחבה. פארקס שאב את ההשראה לצילום זה ממקרים רבים של גזענות שבהם נתקל במסעדות ובחנויות בעיר וושינגטון המופרדת גזעית. כשראה את התמונה, אמר סטרייקר כי היא מהווה כתב אישום כנגד ארצות הברית, ושהיא יכולה להביא לכך שכל צלמיו יפוטרו; עם זאת, הוא ביקש מפארקס להמשיך לעבוד עם ווטסון, מושא הצילום, ופארקס אכן יצר עמה סדרת תצלומים המתעדים את חייה היומיומיים. לאחר מכן אמר פארקס על צילום זה, צילומה הראשון של ווטסון שצילם, כי היה מוגזם ולא היה עדין דיו; פרשנים סברו שהצילום שאב את עוצמתו מאופיו המתנצח ומהדואליות הארוזה בו, המציגה מצד אחד קורבן ומצד שני שורדת, ועל כן הוא הותיר את חותמו על קהל רחב הרבה יותר לעומת שאר הצילומים של ווטסון.
כשפורק הפרויקט של מנהלת החקלאות, המשיך פארקס לעבוד בוושינגטון כצלם עבור משרד המידע המלחמתי של ארצות הברית. ב-1944 הוא התפטר מהמשרד, בעקבות שאט נפש שחש על שום הדעות הקדומות שנתקל בהן. פארקס עבר להארלם, ועבד בעבור מגזין "ווג" כצלם אופנה פרילאנסר. לאחר מכן הצטרף בעקבותיו של סטרייקר לפרויקט הצילום של חברת הנפט "סטנדרד אויל" (Standard Oil) בניו ג'רזי, פרויקט שבמסגרתו צולמו תמונות של עיירות קטנות ומרכזים תעשייתיים. עבודותיו הידועות ביותר של פארקס מאותה תקופה כוללות את התצלומים "שעת ארוחת הערב בביתו של מר הרקולס בראון, סומרוויל, מיין" (Dinner Time at Mr. Hercules Brown's Home, Somerville, Maine;‏ 1944); "פועל במפעל גריז, פיטסבורג, פנסילבניה" (Grease Plant Worker, Pittsburgh, Pennsylvania;‏ 1946); "מכונית מועמסת מטען של רהיטים על הכביש המהיר" (Car Loaded with Furniture on Highway;‏ 1945) ו"נוסעי מעבורת, סטטן איילנד, ניו יורק" (Ferry Commuters, Staten Island, N.Y.‎;‏ 1946).
בהמשך, חיפש פארקס שוב עבודות צילום בתחום האופנה. על אף הלך המחשבה הגזעני של התקופה, עורך "ווג" אלכסנדר ליברמן שכר את שירותיו לצילום קולקציה של שמלות ערב. במהלך השנים הבאות אחר כך צילם פארקס צילומי אופנה בעבור "ווג". באותה תקופה, הוא פרסם את שני הספרים הראשונים פרי עטו, "צילום בפלאש" (Flash Photography;‏ 1947) ו"דיוקנאות במצלמה: טכניקות ועקרונות בצילום דיוקנאות תיעודי" (Camera Portraits: Techniques and Principles of Documentary Portraiture;‏ 1948).
בעקבות סדרת תצלומים מ-1948, שהציגה מנהיג כנופיה צעיר מהארלם, שכר המגזין "לייף" את שירותיו של פארקס כצלם וכותב. במשך 20 שנה עבד פארקס בשורות המגזין, ויצר תצלומים על נושאים שונים, לרבות אופנה, ספורט, תיאטראות ברודוויי, עוני והפרדה גזעית, וכן צילם תצלומי דיוקן, למשל של מלקולם אקס, סטוקלי קרמייקל, מוחמד עלי וברברה סטרייסנד. סדרת צילומים שיצר ב-1961, של ילד ברזילאי עני בשם פלביו דה סילבה (Flavio da Silva), שנטה למות בשל דלקת סימפונונות חמורה (bronchial pneumonia) שבה לקה ובעקבות מצב של תת-תזונה, הביאה לאיסוף תרומות שהצילו את חייו של הילד ושמימנו בית חדש בעבור משפחתו.