תוכנית דקר
הבעיות הכלכליות של הקהילה האירופית בשנות השבעים והשמונים

סוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים היו תקופות אשר נקראו בהיסטוריה של הקהילה האירופית כ- "יורופסימיזם" ו"יורוסקלרוזיס", כאשר פוליטיקאים ואקדמאים רבים ברחבי היבשת איבדו את אמונתם במוסדות האירופים. במרץ 1982 "האקונומיסט" אף פרסם את הודעת הפטירה הידועה לשמצה שלו לקהילה האירופית. בעשור האחרון אירופה סבלה מאינפלציה גואה, מאבטלה מרקיעת שחקים וירידה בצמיחה. בין השנים 1974-1984 ממוצע הצמיחה הכלכלית (התמ"ג) של הקהילה האירופית עמד בממוצע על 1.8%, בהשוואה ל-2.7% אצל ארצות הברית ו-4.4% ביפן. באותה תקופת זמן, לפי נתונים רשמיים, האבטלה בקהילה האירופית הגיעה ל-10.8%, בהשוואה ל-9.5% בארצות הברית ו-2.7% ביפן.
מקור הבעיות הכלכליות מהן סבלה הקהילה האירופית אינו טמון בגורם ספציפי, אלא בתוך מכלול שלם של גורמים ואירועים אשר התרחשו באותן שנים. משברי הנפט של שנות השבעים (1973, 1979) אשר הביאו לעלייה של מאות אחוזים של הנפט, האטה בייצור העולמי של סחורות כתוצאה מירידת כוחו של הצרכן, עלייה בחוסר יציבות פיסקאלית בשנות השמונים וגדילת הגירעונות הממשלתיים.
למרות ביטול המכסים ומכסות המגן על סחורות בתוך גוש המדינות החברות בקהילה האירופית בשלב הראשון של האינטגרציה האירופית בשנים 1973-1958, השווקים של הסחורות עדיין לא היו באינטגרציה מלאה. עיוותים התרחשו כתוצאה מהבדלים בחוקי מס, חסמים טכניים, ריבוי של סטנדרטים לאומיים, סובסידיות מקומיות במדינות החברות, שווקים סגורים של רכישות ממשלתיות, פיקוח גבולות, ומספר רב של הגבלות נוספות.
בתעשיות אשר נשלטו על ידי חברות עם עבר של תמיכה ממשלתית ובמקרים מסוימים אף בבעלות של המדינה היו במיוחד נפוצות הגבלות הייבוא. כאשר חסמי הסחר הרשמיים הוסרו, חברות אלו נאלצו להתמודד לראשונה עם תחרות במגרש הביתי שלהם. בתגובה, ממשלות נקטו בצעדים מיוחדים כדי לבודד חברות אלו מלחצים חיצוניים. צעדים של הסרת מכסות אפשרו לחברות אלו לשמור על המכירות המקומיות שלהן ועל מניותיהן. ללא ההתערבות הממשלתית, חלקן היו פשוט פושטות את הרגל או "נאכלות" על ידי חברות אחרות.
עם חלוקת השווקים הלאומיים, חברות אשר רצו להרחיב את המכירות האירופאיות שלהן לא יכלו להגיע לסטנדרט אחיד ולהגדיל את הייצור כדי לשרת את האזור האירופי כולו. חברות רבות הקימו מפעלים מחוץ למדינות האם שלהן כתוצאה מהגבלות ייבוא אשר נתנו העדפה לייצור סחורות בשווקים בהם מתבצעת המכירה הסופית. חברת האלקטרוניקה ההולנדית "פיליפס" למשל, הקימה מפעלי ייצור בכל מדינות הקהילה האירופית – כ-250 סך הכל. החברה וסניפיה ייצרו שבעה סוגים של מקלטי טלוויזיה מצוידים בטיונרים (כווננים) שונים; כל דגם צריך היה לעבור תהליך שונה של ייצור. בניסיון להתפתח בתוך ההגבלות של שווקים מחולקים, חברות רבות גיוונו והכפילו את קווי הייצור שלהם, מה שהוביל לפיזור יותר דק של המפעלים ומקורות המחקר ופיתוח. לכל אורכה של הקהילה האירופית, חברות אירופאיות רב לאומיות היו בעלות אוריינטציה לאומית יותר ופחות מעורבים באינטגרציה מסביב לגבולות בהשוואה לסניפים של חברות לא אירופאיות באזור.
הפיזור של ההגבלות ברמה הלאומית איים על יכולת הקיום של שוק משותף. חברות אשר רצו להרוויח יותר מאשר בשוק המקומי לא יכלו ליהנות מהיתרונות של האינטגרציה האירופית: כל עוד המשיכו להתקיים חסמי סחר ומספר רב של סטנדרטים טכניים וחוקים רגולטוריים, החברות לא יכלו לחדור לשוקים המקומיים, לא להתמחות בייצור מחוץ לגבולות כדי ליהנות מיתרון של הבדל מחירים, ולא לנהל את תהליך הייצור, השיווק וההפצה של סחורותיהן על בסיס קונטיננטלי.
הבעיות אשר נוצרו גרמו לקריאות להסיר את ההגבלות הקיימות על תנועה של סחורות, שירותים, הון ועובדים. אחרי "היורוסקלרוסיס" של שנות השבעים וצמיחתה של התחרות הגלובאלית בשנות השמונים, פקידים בכירים בקהילה ובמדינות החברות נהיו מודעים לצורך לטפל בחולשות הכלכליות של אירופה ולהימנע ממדיניות אשר יכולה להרתיע מתעשיינים להשקיע ולהרחיב את הייצור שלהם ברחבי אירופה. לכן, בתחילת שנות השמונים החלו להתייחס ברצינות גדולה יותר לדאגות התעשיינים. במקביל, החברות עצמן הבינו בצורך ליזום ולקדם פתרון מעשי לבעיות הכלכלה האירופית.