בגיר (חברה)
היסטוריה

עם הקמתה של חברת הטקסטיל פולגת הוחלט גם להקים מפעלים שייצרו מוצרים מוגמרים מתוצרת המפעל, ובין השאר הוחלט על הקמת בגיר לייצור מכנסיים וחליפות. מפעל בגיר החל לפעול בשנת 1970 והיה המפעל הגדול הראשון בישראל לייצור חליפות ומכנסיים. מפעל החברה נחנך רשמית בתחילת 1971. בשנת 1976 אושרה על ידי מרכז ההשקעות הרחבת המפעל. בשנת 1979 הקימה החברה את מפעל "ליידי בגיר" לייצור חליפות לנשים. בשנת 1983 בקשה החברה לבצע הנפקה של 20 מיליון דולר בבורסה לניירות ערך, על פי שווי של 80 מיליון דולר, אולם הירידות בבורסה מנעו את ההנפקה.
בראשיתו, כמעט כל תוצרת בגיר הופנתה לייצוא לאירופה, תוך ניצול העבודה הזולה יותר בישראל. אחד הקניינים הגדולים מבגיר היה מרקס אנד ספנסר. תוצרת המפעל הגיעה בשנת 1972 ל-70,000 חליפות ו-250,000 מכנסיים, שיוצרו על ידי כ-500 עובדים. בשנות ה-70 החברה שלטה כמעט באופן מוחלט בשוק אופנת העלית בישראל. ב-1987 כ-85% מתוצרת בגיר הייתה לייצוא. בשנת 1973 זכה המפעל בפרס קפלן ובשנת 1978 קיבל פרס ייצוא מנשיא המדינה. בשנת 1979 רכשה מפעל ללבני נשים בירושלים בשם "לבני פרינה" ושינתה את שמו ל"ירולין" (שילוב של ירושלים לינג'רי). בשנת 1984 חנכה בגיר מפעל באנגליה.
החברה ייצרה בין השאר דגמים של פייר קרדן. הקשרים עם קרדן נסתיימו בשנת 1977 במה שנחשד ככניעה לחרם הערבי. במקומו, חתמה בגיר על הסכם עם המעצב וילהלם ואן דייק.
בפברואר 1988 מכרה משפחת פולק את השליטה בפולגת לחברת "כלל תעשיות", שהייתה חלק מקבוצת איי.די.בי אחזקות. במהלך שנות ה-90 נסגרו כמעט כל מפעלי הטקסטיל הגדולים בישראל, בשל התייקרות כוח העבודה המקומי, אל מול מפעלים בארצות מתפתחות, שבהן עלויות הייצור נמוכות משמעותית. בגיר פיגרה ביישום אסטרטגיה זו, ובתחילת שנת 2000 החזיקה עדיין בישראל את מלוא כוח הייצור שלה, קרוב ל-2,000 עובדים, ונקלעה עקב כך לקשיים כלכליים. במועד זה התמנה עופר גלבוע למנכ"ל החברה, ומשימתו הראשונה הייתה להעביר את קווי הייצור מישראל לארצות זולות יותר. לשם כך הקימה החברה מפעלים בירדן ובמצרים עם שותפים מקומיים.
בסוף 2001 נכנסה החברה לתהליך של ארגון מחדש ופיטרה כ-700 עובדים במפעלה בקריית גת. הסיבה לארגון מחדש הייתה ירידת מחירים באירופה, מכסים שהוטלו על תוצרתה ועלייה בעלויות הייצור בישראל. בשנת 2004 הקימה החברה מפעל לייצור חליפות בסין. החברה נכנסה לשוק האמריקאי והתמקדה ברשתות שיווק כדוגמת JCPenney (אנ'),‏ Brooks Brothers, Sears ואחרים. באותן שנים הובילה הקבוצה אסטרטגיה ייחודית המתמקדת בחדשנות טכנולוגית בחליפות. כך למשל, פיתחה הקבוצה חליפות מתכבסות, חליפות קלות במיוחד, חליפות נמתחות נוחות במיוחד, חליפות מבקבוקי פלסטיק ממוחזרים ועוד.
בסוף 2004 הציע קונצרן "כלל תעשיות", שהיה בשליטת נוחי דנקנר ומשפחת לבנת, לעופר גלבוע לרכוש את פולגת, חברת האם של בגיר ושל חטיבת הטקסטיל שכללה אחזקות בפולגת טקסטיל הישראלית וגוניי פולגת הטורקית. לגלבוע חבר איש העסקים צבי בארינבוים, והשניים רכשו את השליטה בקבוצה.. בתחילת 2005 נפרדה הקבוצה משותפה הטורקי ועברה להחזיק באופן בלעדי רק בפולגת טקסטיל. בהמשך אותה שנה הונפקה חברת בגיר בבורסה לניירות ערך בתל אביב. במאי 2007 מכרה בגיר את כל פעילותה לחברת "בגיר אינטרנשיונל", שותפות של בגיר וקרן פימי. בתחילת 2008 סגרה בגיר את פולגת טקסטיל. במקביל, מכר גלבוע את כל החזקותיו לשותפו בארינבוים אך המשיך לנהל את הקבוצה עד תחילת שנת 2010. באותן שנים הגיעה הקבוצה לשיא גודלה, מחזור המכירות התקרב ל־200 מיליון דולר, במפעליה עבדו כ-3000 עובדים, והייצור השנתי הגיע ליותר ממיליון חליפות בשנה ועוד כחצי מיליון מכנסיים.
בשנת 2011 סבלה החברה מהפסדים כבדים. באוקטובר 2011 נכנסה חברת הבת, בגיר גרמניה, שריכזה את מכירות בגיר בגרמניה, להליך פירוק. באפריל 2014 הונפקה החברה בשם "בגיר גרופ" בבורסת AIM, בורסת משנה של הבורסה לניירות ערך בלונדון. זמן קצר לאחר מכן ירדו מניותיה בצורה חדה ואיבדו את רוב ערכן. בסוף 2017 הודיעה שחברה סינית תשקיע בחברה, אך הדבר לא יצא לפועל.
באפריל 2020, בעקבות משבר הקורונה, הודיעה החברה כי היא נכנסת להליכי חדלות פירעון. מניות החברה חדלו להיסחר בבורסת לונדון.