stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יאן בלוך
השפעתו

בלוך נכח בוועידת השלום בהאג ב-1899, ייתכן שבהזמנתו של הצאר ניקולאי השני. שם חילק את ספרו לנציגי 26 מדינות. רעיונותיו של בלוך התפשטו אולם זכו להתעלמות או לדחיה.
בלוך החליט לפנות ישירות לדעת הקהל דרך העיתונות כדי לעקוף את הממשל ואנשי הצבא אך ללא הועיל.
בלוך כתב במאמר בעיתון בריטי:
לאחר שבמשך 14 שנים חקרתי את המלחמה על כל שלביה וצדדיה, נדהמתי לגלות שהמהפכה המתרחשת, המכתתת חרבות לאתים, כמעט ולא הובחנה על ידי מומחים שזהו תפקידם. בעבודתי על מלחמת העתיד לקחתי על עצמי לתאר תהליך מעניין זה. כמי שכותב למומחים, הרגשתי צורך לרדת לפרטים ואורכו של הניתוח הגיע ל-3,084 עמודים. העובדות המובאות שם יחד, יחד עם המסקנות שעולות מהן, פועלות נגד האינטרסים של קהילה חזקה בשל הרפורמה המתבקשת. דבר זה חזיתי מההתחלה. מה שלא חזיתי היא העקשנות, אשר לא רק הובילה לישיבה בחיבוק ידיים אלא גם לקחה על עצמה לעוות את העובדות. פטריוטיות ראויה לכבוד, אך מסוכן לזהותה עם אינטרסים של שכבת אוכלוסייה מסוימת. הנוקשות בה הקהילה הצבאית דבקה בדברים שפסו מהעולם היא פאטתית ומכובדת. לרוע המזל היא אף יקרה ומסוכנת. בשל כך אני פונה להמונים הבריטים, שאינטרסיהם בסכנה ופסק דינם חייב להכריע.
ההמונים הפטריוטים של אירופה לא התרגשו מקריאתו של בלוך. הפרשים הצרפתים וחיל הרגלים הבריטי למדו את תורתו של בלוך רק בתהליך של ניסוי וטעייה ברגע שמלחמתו הבלתי אפשרית של בלוך, מלחמת העולם הראשונה, החלה. המונרכיות של הצאר הרוסי והקייזר הגרמני לא שעו גם הם לאזהרתו של בלוך על מהפכות נדרשות ושילמו את המחיר בהוצאה להורג וגלות בהתאמה.
תחזיותיו של בלוך הרחיקו למלחמת העולם הראשונה אולם לא העריכו מספיק טקטיקה ואסטרטגיה עקיפה כארטילריה. הוא לא חזה את השימוש בשריון ובחיל אוויר. מלחמת העולם השנייה הייתה שונה לחלוטין במתארה וכך גם המלחמות שאחריה. למרות זאת חלקים בניתוחו של בלוך עדיין תקפים.
בלוך היה מועמד לפרס נובל לשלום ב-1901. בלוך נפטר ב-1902, לפני שמלחמת העולם הראשונה הוכיחה כי מתאר המלחמה שחזה אכן מדויק, ואיומה ככל שתהיה המלחמה היא עדיין אפשרית.
תמיכתו בציונות

בלוך נפגש והתיידד עם בנימין זאב הרצל בוועידת השלום בהאג ב-1899. הרצל הגיע לוועידה כדי לנסות ולהשיג פגישה עם הצאר הרוסי. בלוך תמך במאמציו של הרצל וטילגרף לצאר מכתב תמיכה בהרצל. הוא גם שלח מכתב לפרידריך הראשון, הדוכס הגדול מבאדן וביקשו לתמוך בשינוי עמדתה של גרמניה בפישור בינלאומי.
ביוני 1899, בלוך, על פי בקשתו של הרצל, השתדל אצל הממשלה הרוסית לבטל את האיסור על רכישת מניות לבנק הקולוניאלי היהודי.
לקריאה נוספת

האם מלחמה בלתי אפשרית כעת? (פרק ראשון, הפרקים הבאים נמצאים באותו אתר)
"בלוך (בליוך), איוואן סטניסלבוביץ'", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית)
ציטוטים
דיווח על מועמדותו לפרס נובל, 1901
מרק ד' מנדלס, טכנולוגיה צבאית, טקטיקה,  מבצעים ושינויים חברתיים - גישתו של בלוך רלוונטית היום כבעבר, מערכות, 368, עמ' 2–18
עזר גת, מקורות המחשבה הצבאית המודרנית, תרגום עמנואל לוטם, הוצאת מערכות, 2005
הערות שוליים

↑   אורי בר־יוסף, הניחו ל"כוח רדואן" לנסות להסתער על הגליל, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2024
↑  עזר גת, מקורות המחשבה הצבאית המודרנית, תרגום עמנואל לוטם, עמ' 288
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279606205171  PLWABN: 9810576101105606  BIBSYS: 90736664  BnF: cb145356393 (data)  CiNii: DA0684111X  GND: 120153297  ISNI: 0000 0001 1655 7151  LCCN: n50082047  NDL: 00769815  NKC: hka2011629465  NLA: 35685685  NTA: 099468042  RERO: 02-A012649264  SELIBR: 277186  SUDOC: 050622803  Trove: 1042135  VcBA: 495/163213  VIAF: 61784310   WorldCat (עם VIAF): 61784310
שבתי ונטורה

רבי דוד שבתי ונטורה (ה'תצ"ב, 1732 בערך – לפני תקנ"ט, 1799) היה רב ופוסק הלכה בדלמטיה, רבה של העיר ספליט (בכינויה היהודי: איספלטרו). נודע על שם חיבורו נהר שלום על שולחן ערוך אורח חיים.
ביוגרפיה

נולד לרב אברהם ונטורה, למד באיספאלטרו אצל רבי דוד פארדו, רבה של העיר. הרב פארדו עבר לכהן כרבה של סרייבו, ובשנת תקל"ג (1773) כשנפטר רבה של איספלטרו, רבי אברהם דוד פאפו, מינה תחתיו את תלמידו לכהן כרבה של העיר.
לפי אגדה המסופרת אודותיו עלה לארץ ישראל, אך אברהם יערי שולל אגדה זו, וסבור כי נפטר בדרכו לארץ ישראל בעת שהותו בעיר וידין, בולגריה.
בתו נישאה לאחיו ותלמידו, הרב אליהו ונטורה, מחבר הספר "כוכבא דשביט" (שאלוניקי תקנ"ט). בנו, הרב אברהם ונטורה היה בסוף ימיו רבה של הקהילה הספרדית בבוקרשט.
נהר שלום

ספרו נהר שלום ראה אור בשנת תקל"ה, בשנת תקל"ב קיבל המחבר בוורונה את הסכמותיהם של צמד שד"רי ארץ ישראל, רבי יעקב חזן ורבי יום טוב אלגאזי, באותה שנה הצטרפו בליוורנו להסכמות אלו גם השד"רים, רבי יצחק זאבי ורבי חיים רחמים בג'יו. הספר זכה לפרסום רחב באירופה כולה, לאחר שרבי ישראל מאיר הכהן הסתמך עליו רבות בספרו משנה ברורה. תלמידו רבי אברהם יונה כתב הקדמה לספרו זה.
לקריאה נוספת

הרב משה הלל, "בירור זהותו של מעתיק ספר "עץ חיים" להרח"ו כתב יד עם קולופון משנת של"ט: על הגעתו ותפוצתו של ספר "עץ חיים" באיטליה, ומפעלו של ר’ שבתי וינטורה", חצי גבורים פליטת סופרים כרך עשירי (תשעז), עמ' תתנז-תתקיא.
הערות שוליים

↑  יערי, שלוחי ארץ ישראל - תולדות השליחות מהארץ לגולה, מחורבן בית שני עד המאה התשע עשרה, ירושלים (תשי"א. נדפס שוב בשנת תשל"ז; ובשנת תשס"ב, בשני כרכים). עמ' קעד.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296788605171  ISNI: 0000 0000 6696 4989  LCCN: no2005119244  NTA: 269261338  VIAF: 48972785   WorldCat (עם VIAF): 48972785 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לוי בן אברהם בן חיים

| --- | --- |
 לידה:  1235? וילפראנש-דה-קונפלן, צרפת 
 פטירה:  ארל
 תקופת הפעילות:  ? – ערך בלתי־ידוע 
 אב:  אברהם בן חיים 
 
רבי לוי בן אברהם בן חיים מווילפראנש (נקרא גם ר' לוי מפרפיניאן; ~1240 - ~1315) היה רב, פילוסוף, משורר ומחבר שחי ופעל בחבל פרובאנס שבדרום צרפת במאה ה-13 ובראשית המאה ה-14. יש אומרים שהיה סבו של הרלב"ג, אך אין לכך הוכחה מבוססת.
ביוגרפיה

נולד בווילפראנש (Villefranche de-Conflent) (אנ') שבדרום צרפת לרב אברהם בן חיים שהיה פייטן ורב בנרבונה ועבר לווילפראנש בשנת 1240. לימד את תלמידיו תנ"ך ותלמוד לצד מקצועות חול שימושיים ואסטרונומיה (תכונה) - אותה למד כנראה מפי רבי יעקב בן מכיר.
בשנת ה'ל"ו, 1276, עקר למונפלייה ואחר כך לנרבונה בה התגורר בבית המשורר ר' שלמה שולמי. כמי שנמנה עם מצדדי הפילוסופיה היה בין אלו שהותקפו בידי הרשב"א בעת הפולמוס נגד הפילוסופים. הרשב"א אף כתב אודותיו: "ימחה שמו וזכרו... ואיש כזה מקצץ בנטיעות, הכזה יבוא אל בית א' מבני ישראל? וה' יודע כי יותר טוב בעיני לשמוע מישמעאל[י] משמוע מאיש כמוהו". במכתב אחר הוא עודד את מארחו לגרשו מביתו, והוא התארח אצל אנשים שונים במשך זמן רדיפתו. עם שוך הפולמוס והפסקת הרדיפות, קבע את מגוריו בעיר ארלי ובה גר עד פטירתו בסביבות שנת 1315.
כתביו

ספרו בתי קשר הנפש והלחשים מכיל שירים על שבע החכמות בעשרה מאמרים. הספר אינו בנמצא, אך קטעים אחדים ממנו שרדו בכתבי אחרים.
ספרו לוית חן עוסק במתמטיקה, הנדסה, אסטרונומיה, חכמת הטבע, מטפיזיקה (חכמת מה שאחרי הטבע), איכות הנבואה וסודות התורה, האמונה ומעשה בראשית. הספר היה פופולרי ונשארו עותקים ממנו בכתב יד בכמה ספריות באירופה.
חיים קרייסל ההדיר את ספרו בתי קשר הנפש והלחשים ואת החצי התורני של לוית חן, ב-4 כרכים בהוצאת מוסד ביאליק.
משפחתו

דודו, היה המורה של המאירי.
ישנן כמה דעות הסוברות שנכדו, ככל הנראה בן בִּתו, היה הרלב"ג. לפי השערה זו, נכדו רבי יהודה דילשפילש, שנקרא גם בשם "בונגואה דמורו" על שם הכפר שהיה מלווה בו. לרבי יהודה זה, היה בן בשם צמח, ובת נוספת שהיא הייתה אִמו של רבי צמח, אביו של רבי שמעון בן צמח דוראן, בעל התשב"ץ. רבי יהודה זה אף היה גיסו של בן דודו הרלב"ג, בכך שהרלב"ג נשא את אחותו.
הערות שוליים

↑  כך סבור אברהם ברלינר, מצוטט בערכו ב"אוצר ישראל", להלן קישורים חיצוניים
↑  מנחת קנאות, תקצ"ח, עמ' 51
↑  ראו שו"ת תשב"ץ חלק א, סימן קלד. מוזכר שם שסבו של הרלב"ג נקרא ר' לוי הכהן. אין הוכחה שמדובר באותו אדם.
↑  שו"ת תשב"ץ חלק א סימן קלד.
↑  ראו בשו"ת תשב"ץ חלק א, סימן קלד ובהגהה שם (בטור הימני, בתחתיתו). וראו עוד בהגהה שם פרטים נוספים על המשפחה.
↑  שו"ת תשב"ץ חלק א, סימן קלד.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264567705171  BnF: cb15028600v (data)  GND: 121169804  ISNI: 0000 0000 7268 756X  LCCN: no2004118786  NKC: ola20231195344  NTA: 238793338  SELIBR: 369518  VIAF: 98000663   WorldCat (עם VIAF): 98000663
אברהם כהן קפלן

אברהם כהן קפלן (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: קאפלאן; 25 ביולי 1839, וילקה, פלך קובנה, רוסיה (ליטא) – 2 בפברואר 1897, וינה, אוסטריה) היה סופר, משורר ומתרגם עברי.
ביוגרפיה

אברהם בן שמואל הכהן קפלן נולד בקיץ 1839 בווילקה (Vilke) שבפלך קובנה, במערב רוסיה (ליטא). לאחר שקנה לעצמו בבחרותו מוניטין כסופר עברי, עבר במחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-19 לווינה בירת אוסטריה, שם המשיך לכתוב בכתבי העת העבריים עד מותו. פרסם מאמרים רבים ב"השחר" וכן ב"המגיד". היה מעורב בפולמוס עם הסופר-המתמטיקאי גבריאל יהודה ליכטנפלד, בעקבות ריבו עם חיים זליג סלונימסקי; הוא תקף אותו ב-1876 במאמר "המזיק ברשות הניזק", והלה הגיב ב"מאמר כהן ללא אלהים" שערך נגד קפלן.

קפלן היה הביוגרף הראשון של הסופר העברי אברהם מאפו. בשנת תר"ל פרסם ביוגרפיה קצרה שלו, בלוויית שני נספחים: שיר הלל למשה מונטיפיורי בשם "משה עִמנו" והמנון "שאו זמרה" לכבוד מקהלת "קול זמרה" בקרקוב. פרסם שירי הלל לנישואיהם של בתו ושל בנו של הקיסר פרנץ יוזף, לכבוד מלאת מאה שנה למונטיפיורי ("משה! משה!", וינה תרמ"ד), לפטירתו של איגנץ קורנדה (Kuranda) ולפטירתו של מיטיבו אדולף ילינק.
פרסם שני שירי-משל סאטיריים על כמה גינוני כבוד חשוכים  בגליציה בשם "כלימה ובלימה" ו"חתול כהלכה" (וינה תרמ"ג).
עסק באסטרונומיה, ופרסם חיבור בשם "המאור הגדול השמש" (קרקוב תרמ"ט) על השמש, טבעה ומהותה.

תרגם ועיבד את הכרך הראשון של הרומן ההיסטורי הגרמני "מסתרי היהודים" להרמן רֶקֶנדורף (ורשה 1863), תרגם ועיבד את הרומן הגרמני "צרה ונחמה" (Leid und Freud) ללאופולד וייזל (וינה 1872), את כרך ג של "דברי ימי ישראל" להיינריך גרץ (וינה 1875) ומאמר על האמנציפציה ליהודים מאת יוזף פון ורטהיימר (וינה תרמ"ג).

קפלן חי כל ימיו בעוני, ולמן מותו של אדולף ילינק, שקפלן היה מבאי ביתו, בסוף 1893, הידרדר מצבו החומרי עוד יותר. נפטר בווינה בראשית שנת 1897.
פרסומיו

חיי אברהם מאפו: ועליהם "משה עמנו" – שיר כבוד להשר סיר משה מונטיפיורי; שאו זמרה שיר תודה לחברי קול זמרה בקראקא, וינה: דפוס י’ האלצווארטה, תר"ל.
שיר הלולים ליום חתונת בת הקיסר ... פראנץ יאזעף הראשון מלך אסטעררייך אונגארן... גיזעלא עם דודה הנסיך לעאפאלד... ביום 20 אפריל 1873, וינה: דפוס ש’ שטיקקגאלד, תרל"ג.
המזיק ברשות הניזק, וינה: דפוס E. Spizer,‏ 1876. (דברי פולמוס נגד גבריאל יהודה ליכטנפלד, שלדעת קפלן פגע בכבודו של חיים זליג סלונימסקי) (התפרסם כמאמר ב"הצפירה")
תרועת מלך: שיר מזמור לחג חתונת הנסיך... רודאלף בן... פראנץ יאזעף א’ קיסר אוסטריה... עם הגברת סטעפהאניע... ביום י"א אייר תרמ"א..., וינה: א’ קאפלאן, 1881.
כלמה ובלימה: בלוית חתול כהלכה: שני משלים..., וינה: מאריץ קנאפפלמאכער, תרמ"ג.
משה משה: שיר... וברכה להאיש... משה מונטיפיורי בהתהלכו באור החיים מיום ט’ לחדש חשוון בשנה בשנת המאה לשני ימי חייו..., וינה: מאריטץ קנאפפלמאכער, תרמ"ד. (שיר למלאת מאה שנה למונטיפיורי)
יצחק כורנדא: דוקטור חכם וסופר..., וינה: דפוס מ’ קנאפפלמאכער, 1884. (שיר לפטירתו של איגנץ קורנדה)
המאור הגדול השמש: ... על אדות גוף השמש מה הוא בעצמו ומה היא תכונתו, קרקוב: יוסף פישער, תרמ"ט.
שמע ישראל: שיר... ליום הלדת משה רבנו... הוא יום ז’ אדר..., וינה: M. Knöpflmacher, תר"ן.
חיים ומות: שנים שירי כבוד לשם... הדרשן דוקטור אהרן יעללינעק..., קרקוב: יוסף פישער, 1894.
פרסומיו > תרגום

העררמאנן רעקקענדארף, מסתרי היהודים; העתקה חפשית מאתי אברהם בן שמואל הכהן קאפלאן, ורשה: דפוס ח’ קעטלער ושותפו, תרכ"ד 1863. (עיבוד)
צרה ונחמה, וינה 1872. (על פי לאופולד וייזל)
דברי ימי היהודים: מראשית היותם מימי קדם עד הימים האלה; כתובים בשפת אשכנז מאת דאקטאר צבי גרעטץ; נעתקים לשפת עבר מאת אברהם כהן קאפלאן, כרך ג: מיום מות יהודה המכבי עד אבד מלכות יהודה, וינה: האחים ווינטער, 1875.
מאמר שמע עמי: בדבר החפשה לעם ישראל; נכתב באשכנזית מאת יוסף ריטטער פ’י ווערטהיימער...; ההעתקה וההגהה מאת אברהם כהן קאפלאן, וינה: דפוס מאריץ קנאפפלמאכער, תרמ"ג. (על האמנציפציה ליהודים)
הערות שוליים

↑  עם צאת התרגום: "דברי ימי היהודים", עברי אנכי, 8 בדצמבר 1876.
↑  בינה בספרים: ב) מאמר שמע עמי..., המליץ, 21 בנובמבר 1882.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307562605171  GND: 1196310297  ISNI: 0000 0001 1566 422X  LCCN: nr95033633  NTA: 406384495  VIAF: 34349327   WorldCat (עם VIAF): 34349327
אליעזר ברמן

אין תמונה חופשית
אליעזר (לאזאר) בן יעקב ברמן (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: בעהרמאן; ברוסית: Лазарь Яковлевич Берманъ, בכתיב מודרני: Берман, לאזאר יקובלביץ' ברמן; 26 בספטמבר‏ 1830, פרידריכשטדט, פלך קורלנד, רוסיה – ד' באייר תרנ"ג, 7 באפריל (על פי הלוח היוליאני: 19 באפריל)‏ 1893, סנקט פטרבורג) היה איש חינוך משכיל, עסקן ציבורי, מו"ל ועורך יהודי בסנקט פטרבורג.
עורך השבועון היהודי בשפה הרוסית "רוסקי ייבריי" (1879–1883) ומחבר ספר לימוד היהדות היסודי "ספר מוסדי דת משה" (1874, 1881).
קורות חיים

ברמן נולד בשנת 1830 בעיירה פרידריכשטדט (בפי היהודים: ניירא; כיום יאוניילגבה (Jaunjelgava) שבלטביה) בפלך קוּרלנד שבצפון-מערב האימפריה הרוסית. למד שם ב"חדר" ובבית ספר המחוזי בעירו, ושם החל ללמד בשנות ה-50, כשהיה בשנות העשרים לחייו.
בשנת 1854 התיישב בעיר מיטאבה שבקורלנד, ובשנת 1861 ייסד בה בית ספר יהודי כללי לנערים בן שלוש שכבות, וקנה לעצמו שם כאיש חינוך.
בשנת 1864 נקרא לבירה סנקט פטרבורג להזמנת הקהילה היהודית לייסד בה את בתי הספר היהודיים הראשונים, בעיקר עבור ילדיהם של אנשי הצבא היהודים שהורשו לשבת בעיר (ברוסיה גופא, מחוץ ל"תחום המושב" היהודי) בזכות שירותם. ברמן היה הראשון שהצליח להשיג מהשלטונות רישיון לייסד בעיר הבירה בית ספר יהודי למתחילים (בית ספר עממי) בן שלוש כיתות. בסוף ימיו מנה בית הספר כמאה תלמידים בכל מחזור. בנוסף לילדיהם של יהודים בעלי אמצעים, ברמן דאג לכך שבבית הספר שלו ילמדו ילדים עניים ויתומים, בתמיכת הקהילה.
בבית הספר נלמדו הלשון העברית ולימודי יהדות, ולצדם מקצועות כלליים, שנועדו להכשיר את התלמידים ללימודים בגימנסיה. בשנת תרכ"ז אישרו השלטונות לקיים על יד בית הספר פנימייה.
ברמן ניהל את בתי הספר עד אמצע שנות ה-80. בעבודתו החינוכית סייע לו רבה הרשמי של סנקט פטרבורג, הרב ד"ר אברהם ניימאן (נוימן), ממקדמי ההשכלה.
בין מורי בית הספר היו יהודה ליב קצנלסון ('בוקי בן יגלי'), שבעת היותו סטודנט לרפואה באוניברסיטת סנקט פטרבורג עבד בו כמורה עברית, ואשר רוזנצווייג (מראשוני בוגרי בית המדרש לרבנים בז'יטומיר).
נוסף על ניהול בית הספר, משנת 1869 עד שנת 1882 עבד כמורה לדת ישראל בגימנסיה לנערות בפטרבורג, ותקופה קצרה גם בגימנסיות אחרות.
בשנת 1874 פרסם ספר לימוד כתוב רוסית (עם עברית) להקניית יסודות הדת היהודית, לתלמידים משני המינים, בשם "ספר מוסדי דת משה: להורות לבני ישראל דרך אמונה" (ברוסית: Основы Моисеева закона). (בשנת תרמ"א-1880 הופיעה מהדורה מתוקנת ומורחבת.) משרד החינוך הרוסי המליץ עליו כספר לימוד לבתי הספר שבהם נלמדה הדת היהודית.
בסוף שנת 1879 ייסד והוציא עם הסופר צבי הירש הכהן רבינוביץ (מחבר מדע פופולרי בעברית) את השבועון הספרותי-חברתי-מדיני "רוסקי ייבריי" (Русскій Еврей; בכתיב הנהוג כיום: Русский Еврей; 'היהודי הרוסי'). השבועון הופיע עד שנת 1884. ברמן ערך את העיתון לאורך רוב שנותיו, עד שב-1883 מסר את העריכה לעוזרו יהודה ליב קאנטור (שבהמשך ייסד וערך את היומון העברי "היום").
בבית הדפוס שלו ושל שותפו רבינוביץ נדפסו גם ספרים (בהם ספרו שלו), ומשנת 1890 היומון העברי "המליץ". הדפוס המשיך לפעול מספר שנים לאחר מותו של ברמן.
בנו זאב וולף ואסילי ברמן (1862–1896) היה עורך דין ומראשוני הפעילי ציוני.
לאחר שחלה ברמן בשחפת, סייע לו בנו בניהול בית הספר.
אליעזר ברמן נפטר כעבור מספר שנות מחלה, באביב 1893, בשנה ה-63 לחייו. נקבר בבית הקברות פּרֶאוֹבּרָזֶ'נסקי בעיר.
בשנת 1895 העבירה אשתו אנה ברמן את בית הספר לרשות חברת מרבי השכלה.
ספרו

Л. Берманъ, Основы Моисеева закона: руководство къ законоученію для еврейскаго юношества обоего пола , С.-Петербургъ: Тип. Л. Бермана, 1874.
2-е, испр. и значительно доп. изд.: С.-Петербургъ: Тип. Л. Бермана и Г. Рабиновича, 1881.
הערות שוליים

↑  התאריך על פי: "אליעזר ברמן", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית).
↑  על פי דיווחו של הסוחר י' הירשברג, שעבר בעיר בשנתו הראשונה של בית הספר וביקר בבית הספר, לא הייתה זו משימה קלה: י' הירשבערג, ס"ט פעטערסבורג, המליץ, טורים 2–4, 29 ביוני 1865.
↑  בנציון כץ, 'י.ל. קצנלסון: האיש ופעלו', בתוך: בוקי בן יגלי (י.ל. קצנלסון), מה שראו עיני ושמעו אוזני: זכרונות מימי חיי, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ז, עמ' 171.
↑  ר' אשר בר' שמעון ראזענצווייג ז"ל, המליץ, 21 באפריל 1903 (נקרולוג).
↑  ראו ביקורת מאת הרב יהונתן אליאשברג: יהונתן עליאשבערג, עצה ותושיה: ט: לימוד תורת האמונה בגימנאזיום, המליץ, 29 בנובמבר 1881, ותגובת ברמן: כבוד רבנים חקור דבר, המליץ, 20 בדצמבר 1881; וכן ביקורת מאת יהודה ליב גורדון (שנדפסה לאחר מותם של ברמן וגורדון): יל"ג, בינה בספרים: ספר מוסדי דת משה מאת אליעזר בעהרמאנן (בל' רוסיא) מהדורה שנייה, תרמ"א, המליץ, 11 בדצמבר 1894.
↑  ראו "קול קורא" לקראת הופעת העיתון: צבי הכהן ראבינאוויטץ, אליעזר בעהרמאן, קול קורא, הצפירה, 3 ביוני 1879.
↑  בארצנו: ס"ט פטרבורג, המליץ, 11 בנובמבר 1895.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 97093994   WorldCat (עם VIAF): 97093994
Revue des Études Juives

| --- | --- |

Revue des Études Juives, גיליון 33
 מו"ל:  Peeters 
 תאריכי הופעה:  1880–הווה (כ־144 שנים) 
 שפה:  צרפתית 
 מדינה:  בלגיה, צרפת 
 ISSN:  0484-8616, 1783-175X
 אתר רשמי
 
Revue des Études Juives (בתרגום מצרפתית: כתב עת למחקרי יהדות, בראשי תיבות: REJ) הוא מגזין מסוג רבעון צרפתי שנוסד בפריז ביולי 1880 על יד האגודה למחקרי יהדות (Société des Études Juives). בתחילה הוא הוצא לאור בהנהלתו של איזידור לב, ואחרי מותו ב-1892 על ידי ישראל לוי. כתב העת המשיך בדרך של חכמת ישראל, והוא מוקדש למחקר מדעי ולפרסום טקסטים שלא הודפסו קודם לכן בתחום היהדות.
כתב העת מסודר לפי כרכים. שניים מהם מכילים את המאמרים של אותה שנה. כל אחד מכרכים אלה כולל שתי חוברות. כמעט בכל אחת מהחוברות יש גם חלק ביבליוגרפי המוקדש למחקרים עדכניים על התרבות היהודית. התורמים לכתב העת הם בני לאומים שונים ומשתייכים לאוניברסיטאות או מכוני מחקר שונים כמו המרכז הלאומי למחקר מדעי (Centre national de la recherche scientifique).
היסטוריה

בין התורמים הראשונים ל-REJ היו וילהלם באכר, יוסף והרטוויג דרנבורג, איזידור לב, צדוק כהן, דוד קאופמן, שמואל אברהם פוזננסקי, יצחק ברוידה, אברהם אפשטיין.
המחבר הפורה מבין אלה היה איזידור לב (Isidore Loeb), שבנוסף לסקירות הביבליוגרפיות שלו, העשיר את כתב העת במספר אב של טקסטים בנושאים שונים. עניין רב יש בסדרת מאמרים מאת יוסף דרנבורג בנושאי המקרא וסדרה על ספרות רבנית. עניין רב יש גם בסדרה מחקרי מקרא (Recherches bibliques) מאת יוסף הלוי וכן בסדרת מאמרים על ארכאולוגיה מקראית הכוללים גם טקסטים אשוריים בהם יש תכתובת בין מנהיגים מזרחיים והמלכים המצריים אמנחותפ השלישי ואחנתון.
אחרי ישראל לוי נערך כתב העת על ידי מוריס ליבר, ז'וליאן וייל, ז'ורז' ויידה, ז'ראר נהון, שארל טואטי, ז'ילבר דהן וסימון קלוד מימוני.
כיום עורכים אותו ג'וזה קוסטה, ז'אן-פייר רוטשילד ופיטר נהון.
אהרן שמואל ליברמן

| --- | --- |

 לידה:  1845 לונה, בלארוס 
 התאבד:  8 בנובמבר 1880 (בגיל 35 בערך) סירקיוז, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית קברות מאונט כרמל 
 מקום לימודים:  מכון הממלכתי לטכנולוגיה של סנקט פטרבורג 
 שפות היצירה:  עברית 
 
מצבתו של אהרן שמואל ליברמן בבית קברות בניו יורק
אהרן שמואל ליברמן (בכתיב ארכאי: ליבערמאן;‏ 20 במאי 1845, לונה, פלך גרודנה, וילנה – 18 בנובמבר 1880, סירקיוז, מדינת ניו יורק) היה סופר עברי, עיתונאי ומהפכן, חלוץ הסוציאליזם היהודי; הראשון שהטיף לסוציאליזם בעברית, מייסד כתב העת הסוציאליסטי העברי הראשון, הירחון "האמת", ואגודת הסוציאליסטית היהודית הראשונה. נודע בשמות העט "דניאל איש חמודות" ו"בר דרורא".
קורות חיים

ליברמן נולד בעיירה לונה שליד הורדנה (גרודנה), שהייתה אז שייכת לאימפריה הרוסית, בנו של הסופר אליעזר דב ליברמן. אביו היה משכיל וסופר ידוע וידידם של אברהם מאפו, קלמן שולמן, אד"ם הכהן, שד"ל ואחרים. בשנת 1867 סיים את לימודיו בבית מדרש למורים בווילנה, והוסמך כמורה. בשנת 1866 נשא לאשה את רחל ממשפחת טרוצקי בווילנה וב-1869 התיישב בעיר סובאלק כמנהל ענייני הקהילה וכמורה בבית הספר הממשלתי. בשנת 1867 פרסם את מאמרו הראשון, "מכתב מביאליסטוק", בעיתון "הכרמל" (שנה שישית גיליון א') ובו התפלמס עם "הכותב הטעלזי ל. ן'" - המשורר יל"ג - על שירות היהודים בצבא הצאר.
בשנת 1870 יצא לפטרבורג ללמוד במכון הטכנולוגי, ובשנת 1871 סיים את לימודיו שם בהצטיינות במקצוע הציור והשרטוט. בשל קשיים כלכליים נאלץ ליברמן לשוב לווילנה.
בהיותו בסנקט פטרבורג נחשף ליברמן לרעיונות סוציאלים מהפכניים, ועם סיום לימודיו שב לווילנה והצטרף לחוג סוציאליסטי, 1872, ושם החל בפעילותו הפוליטית המחתרתית. הוא ניסה להקים בתוך בית המדרש לרבנים חוגים סוציאליסטיים פעילים. בשל הלשנה משטרת הצאר ערכה חיפוש גדול שם, 1875, וליברמן ניצל מהמעצר והצליח להימלט, בעוד רבים מחבריו הסוציאליסטים נעצרו ונכלאו לתקופות ממושכות.
ליברמן נמלט לברלין ומשם המשיך במנוסתו ללונדון - בשתיהן היה פעיל בארגוני סוציאליסטים. בשנת 1876 הקים בלונדון את אגודת הסוציאליסטים העברים. ב-1877 שב ליבשת וניסה להתמקם בווינה. הוא שב לכתיבה בעברית ואף ייסד כתב עת עברי בשם "האמת". הוא נעצר בווינה, נאסר בעוון פעילות מהפכנית אסורה, 1878, שוחרר, יצא לברלין ועקב פעילותו הפוליטית נאסר בגרמניה, 1879.
כשהשתחרר ממאסרו בגרמניה ב-1880 שב ללונדון והלך אחרי נטיות ליבו. בלונדון נפגש עם מוריס וינצ'בסקי, והסתבך בפרשת אהבים שערורייתית עם רחל שרה'זון, קרובת משפחתו של וינצ'בסקי, ונסע איתה לאמריקה. הוא נפל למשבר קשה באמריקה, לא מצא לו קהל ולא מצא כר לפעילותו הפוליטית. וכנראה גם שהופעל כנגדו חרם אישי בשל פרשת אהבתו. בנובמבר 1880 התאבד בביתה של אהובתו בעיר סירקיוז שבמדינת ניו יורק.
בשנת 1934 הועברו עצמותיו מקברו הראשון, בסירקיוז, וליברמן נטמן בבית העלמין של ה"ארבייטער-רינג" בניו יורק, בסמוך לקבריהם של סוציאליסטים וסופרים יהודים אחרים.
חיבוריו

תועפות הביקורת והדמיון לתיקון עולם על פי בעלי המלאכה
אל שלמי בחורי ישראל
חזות הכל
לקריאה נוספת

צבי קרול, חיי א"ש ליברמן, תל אביב: אחדות העבודה, תרצ"ב. (חוברת)
האמת (וינה): העיתון הסוציאליסטי הראשון בעברית / בעריכת אהרן שמואל ליברמן; מהדורה חדשה מודפסת לפי צילומי ההוצאה הראשונה עם מבוא, תולדות א.ש. ליברמן ונספחות מאת צבי קרול, תל אביב: ארכיון ומוזיאון של תנועת העבודה, תרצ"ח.
דב ויינריב, בראשית הסוציאליזם היהודי: א"ש ליברמן – בני דורו וזמנו, ירושלים: ר' מס, 1940.
הראשון: מאה שנה להולדת אהרן שמואל ליברמן: אגרות ופרקי-זכרונות / ליקט וביאר: צבי קרול, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1945 (ספרית פועלים: דורון).
זאב קורן, "אהרון שמואל ליברמן ובני חוגו", עבודת גמר לתואר "מוסמך", המחלקה להיסטוריה ישראלית, אוניברסיטת בר-אילן, תשל"ז 1976.
כתבות ומאמרים ב"ופריוד" (1875–1876) / א"ש ליברמן; ההדיר והוסיף מאמר-מבוא, הקדמה והערות: מ' מישקינסקי, תל אביב: אוניברסיטה תל אביב – בית הספר למדעי היהדות על שם חיים רוזנברג, בשיתוף מכללת בית ברל – היחידה לתולדות תנועת העבודה בעם ישראל, תשל"ז.
דן עומר, דניאל איש חמודות, תל אביב: פרוזה עיתונספרות, תשמ"א (ספרית פרוזה). (סיפור חייו של אהרון ליברמן)
פסח בן-עמרם, רעיון העבודה בספרות העברית החדשה, תל אביב: במעלה, תרצ"א. (פרק ד': אהרון שמואל ליברמן)
מאמרים:
דב ויינריב, 'דרכו הרעיונית של א.ש. ליברמן (לתולדות הדעות הכלכליות והחברתיות אצל היהודים במאה הי"ט)', ציון ד (תרצ"ט), 317–348; נדפס שוב בתוך: משה מישקינסקי (עורך), סוציאליזם יהודי ותנועת הפועלים היהודית במאה ה-19, ירושלים: החברה ההיסטורית הישראלית; מרכז שזר להעמקת התודעה ההיסטורית היהודית, תשל"ו, עמ' 59–90.
אברהם ביק (שאולי), 'מייסד הסוציאליזם העברי ומקור מחצבתו [אהרון ליברמן]', בשער: במה לבעיות חברה ותרבות 6, די (1971), 520–526.
משה מישקינסקי, 'א.ש. ליברמן (בירור ביוגרפי)', העבר כב (תשל"ז), 274–275.
משה מישקינסקי, 'הסוציאליסט היהודי הראשון', הדאר נו (תשל"ז), 296–297.
יונתן פרנקל, 'אהרן ליברמן', בתוך: אלי שאלתיאל (עורך), יהודים בתנועות מהפכניות: קובץ מאמרים, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשמ"ג, עמ' 17–44; נדפס קודם לכן כפרק הראשון בספרו של פרנקל: Jonathan Frankel, Prophecy and Politics: Socialism, Nationalism, and the Russian Jews, 1862-1917, Cambridge: Cambridge University Press, 1981, ובתרגום לעברית: נבואה ופוליטיקה: סוציאליזם, לאומיות ויהודי רוסיה 1862–1917 (תרגם מאנגלית: עמוס כרמל), תל אביב: עם עובד, תשמ"ט 1989.
William Fishman, 'Aron Lieberman: Prophet of Jewish socialism', European Judaism 7 (1972-1973), 27-32.
William J. Fishman, Jewish radicals: From Czarist stetl to London ghetto, New York, NY: Pantheon Books, 1974.
William J. Fishman, East End Jewish radicals, 1875-1914, London: Duckworth, in association with the Acton Society Trust, 1975.
הערות שוליים

↑  ראו ביקורות: גצל קרסל, 'אור חדש על א.ש. ליברמן, מאזנים מו, 4 (תשל"ח), 314–316; דניאל בן-נחום, 'כתבים לתולדות תנועת הפועלים היהודית: [על] א.ש. ליברמן, כתבות ומאמרים ב"ופריוד", 1875–1876', מאסף: לחקר תנועת העבודה הציונית והסוציאליזם יא (תש"ם), 155–156.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264682105171  PLWABN: 9810703317605606  GND: 119122812  ISNI: 0000 0000 8207 0037  LCCN: n87920979  NTA: 110692764  SELIBR: 238870  SUDOC: 094309760  VIAF: 25405772   WorldCat (עם VIAF): 25405772
נבחרת גרמניה בכדורגל

ערך זה עוסק בנבחרת הגברים של גרמניה בכדורגל. אם התכוונתם לנבחרת הנשים, ראו .
נבחרת גרמניה בכדורגל (בגרמנית: Deutsche Fußballnationalmannschaft), מוכרת גם בקיצור 'מאנשאפט', היא אחת מנבחרות הכדורגל הטובות בעולם. לזכותה ארבע זכיות בגביע העולם. הדירוג הנוכחי של נבחרת גרמניה ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-11 בעולם, נכון ל-24 באוקטובר 2024; הניקוד הוא 1,703.59 – עלייה של 2 נקודות לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 1 נמדד לראשונה באוגוסט 1993, והדירוג הנמוך ביותר 22 נמדד לראשונה במרץ 2006.
במשך תקופת חלוקת גרמניה בין השנים 1949 ו-1990 היו שתי נבחרות גרמניות: נבחרת גרמניה המזרחית ונבחרת גרמניה המערבית. הנבחרת זכתה שלוש פעמים בגביע העולם בכדורגל כנבחרת גרמניה המערבית (בשנים 1954, 1974 ו-1990) והופיעה שלוש פעמים נוספות בגמר (1966, 1982, 1986). כגרמניה המאוחדת זכתה פעם אחת (2014) והופיעה בגמר פעם נוספת (2002). כמו כן, גרמניה הופיעה בשישה גמרי אליפות אירופה וזכתה בשלושה (ב-1972 וב1980 כגרמניה המערבית. ב1996 זכתה לראשונה לאחר איחודה כנבחרת גרמניה).