stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סרט מתיחות

סרט מתיחות הוא סוגה קולנועית וטלוויזיונית בה שחקנים מותחים אנשים, וגורמים להם להאמין למציאות מפוברקת כלשהי. הנמתחים מצולמים ללא ידיעתם, לעיתים רבות במצבים מביכים, על מנת שהצופים יוכלו לחזות בתגובותיהם. זוהי אחת הסוגות הזולות ביותר להפקה משום שהיא אינה דורשת פעלולים או שיחזורים היסטוריים, הליהוק בה הוא חלקי וגם התסריט חלקי ביותר. לעיתים קרובות, התוכניות מורכבות מסצנות קצרות שבכל אחת מהן מוצג "קורבן" אחר למתיחה. בתוכניות אחרות המתיחה מתמקדת ב"קורבן" אחד לאורך זמן. בתוכניות אלה, המתיחה נחשפת לבסוף בפני הנמתח. על פי חוק הגנת הפרטיות, שידורן של תוכניות וסרטי המצלמה הנסתרת מחייבת את הסכמתם של הנמתחים.
בישראל, התפתחה סוגת המתיחות בסרטי קולנוע שמשכו קהל רב, כמו: "ישראלים מצחיקים" של בועז דוידזון וצבי שיסל, ו"חייך אכלת אותה" של יהודה ברקן. בשנים שלאחר מכן סוגת המתיחות זכתה לפופולריות גם בטלוויזיה, למשל "מצלמה נסתרת", "לא דופקים חשבון" והתוכנית "פספוסים" שהופקו במקור, לצד תוכניות כמו "בננה ספליט" שיובאה מהולנד והוגשה בידי רלף ענבר. שמות הבולטים שבהם נטמעו אף בעגה הישראלית. המונח "פיספוסים" הפך לביטוי המתאר את הליך המתיחה או קטעים מביכים. כך גם המונחים "אכלת אותה" או "מצלמה נסתרת" הפכו למטבע לשון בעברית הישראלית. עם השנים דעכה הפופולריות של סרטי וסדרות המתיחות. בשנת 2014 יצא הסרט "בלי בושה" בו הבמאי אורן שי בודק כיצד נעלמו סרטי המתיחות הישראלים מן התודעה במהלך השנים.
סרטי ותוכניות מתיחות בולטות בחו"ל

סרטי קולנוע עם מצלמה נסתרת:
סרטי המתיחות של סשה ברון כהן, בוראט (2006) וברונו (2009), שבהם מגלם ברון דמויות בדיוניות (בוראט סאגדייב וברונו), המקיימות אינטראקציות עם אמריקנים שונים "מהרחוב" שאינם מודעים לכך שהדמויות בדיוניות, ומתייחסים אליהן ואל התבטאויותיהן ברצינות.
ג'קאס מציגים: חרא סבא (2013) - סרט בכיכובו של ג'וני נוקסוויל המחופש לקשיש. הסרט משלב חלקים שהתבססו על תסריט יחד עם חלקים רבים של מצלמה נסתרת בה נוקסוויל מותח אנשים שונים.
סרט המשך בוראט (2020) - סרט ההמשך לסרט בוראט בו שוב הדמות בוראט סאגדייב מקיימת אינטראקציות עם אמריקנים שונים "מהרחוב" שאינם מודעים לכך שבוראט הוא דמות בדיונית ומתייחסים אליו ואל התבטאויותיו ברצינות.
תוכניות מצלמה נסתרת:
מצלמה נסתרת (אנ') - תוכנית טלוויזיה אמריקאית ששודרה במקור בין השנים 1948 – 2014.
קטעים איתכם - תוכנית טלוויזיה קנדית שמשודרת בקנדה משנת 2001 ואילך. ברוב המתיחות בסדרה האודיו מוחלף באפקטים קוליים, רצועת צחוק ומוזיקה.
Punk'd - תוכנית טלוויזיה אמריקאית בהנחיית אשטון קוצ'ר ששודרה במקור בין השנים 2003 – 2007 ובה נמתחו ידוענים במתיחות מורכבות.
Naked and Funny - תוכנית טלוויזיה אוקראינית ששודרה במקור בין השנים 2007 – 2019.
מעשי ג'וקרים - תוכנית טלוויזיה אמריקאית שמשודרת בערוץ TruTV משנת 2011 ואילך. בתוכנית מככבים ארבעת חברי ההרכב הקומי "The Tenderloins", אשר הם חברים במציאות עוד מהתיכון, והם מאתגרים האחד את השני לבצע מתיחות המצולמות במצלמה נסתרת.
סרטי ותוכניות מתיחות בולטות בישראל

סרטי קולנוע ישראלים עם מצלמה נסתרת:
ישראלים מצחיקים (1978) עם צבי שיסל ובועז דוידזון.
חייך, אכלת אותה (1980) עם יהודה ברקן ויגאל שילון.
עובדים על העולם (1983) עם דורי בן זאב.
המתיחה הגדולה (1984) יהודה ברקן ויגאל שילון.
ניפגש בסיבוב (1986) יהודה ברקן ויגאל שילון.
ניפגש בחוף (1987) יהודה ברקן ויגאל שילון.
מצלמה בלי בושה (1988) עם צבי שיסל, יהודה ברקן ובועז דוידזון.
נפגש בספארי (1989) עם יהודה ברקן.
אחד באפריל" (1989) עם ציפי שביט וספי ריבלין
עבודה בעיניים (1989) עם נתן דטנר ואבי קושניר (צמד הבטלנים) בימוי: יגאל שילון.
אוכלים לוקשים (1989) יהודה ברקן, צבי שיסל ובועז דוידזון.
"על הפנים" (1989) עם דבי ונולי.
"גברת תפתחי זה אני" (1992) עם יהודה ברקן ומושון אלבוחר.
תוכניות מצלמה נסתרת ישראליות:
סתם בצחוק בהנחיית גדעון רייכר וארז טל (בספיישל פורים)
פספוסים פלוס (1992) בהנחיית יגאל שילון ובהשתתפות אלי יצפאן.
מועדים בשמחה (1993) בהנחיית יגאל שילון ובהשתתפות אלי יצפאן.
לא דופקים חשבון (1994) בהנחייתו של יהודה ברקן.
פיספוסים (1994 – 2008) בהנחיית יגאל שילון ובהשתתפות אלי יצפאן.
המופע של סטיב (2003) בהנחיית יגאל שילון ובהשתתפות סטיב פרנקל.
קומי קומי (2002–2007) בהשתתפות לירית בלבן ודודו ארז.
נראה אותך (2010–הווה) בהנחיית אבי נוסבאום ושי גולדשטיין.
סתאאאם (2012–2013) מבית היוצר של יגאל שילון בהנחיית עודד פז ובהשתתפות טל מוסרי ודנה פרידר.
אמבוש (2013) מבית היוצר של יגאל שילון, בהנחיית עפר שכטר.
הערות שוליים

↑   אילון גלעד, לא בעברית ולא במקרה: כיצד נולד הפִסְפוּס?, באתר הארץ, 17 במאי 2017
↑  ד"ר רוביק רוזנטל, ישר נתנה לי סטירה ובעיטה, בלוג השפה העברית של מילון רב-מילים, ‏2 בפברואר 2017
↑  דני ורט, העבודה היא חיינו - "עבודה בעיניים" (1988), במאי: יגאל שילון, משתתפים: נתן דנטר, אבי קושניר, כל העיר, 25 במרץ 1988
נובאר פאשא

נוּבָּאר פָאשָׁא (בערבית: نوبار باشا, בארמנית: Նուպար Փաշա;‏ 4 בינואר 1825 – 14 בינואר 1899) היה פוליטיקאי ארמני-מצרי אשר שירת כראשון שבראשי ממשלת מצרים בשלוש קדנציות לא רצופות תחת שלטונם של הח'דיו המצריים אסמאעיל פאשא, תאופיק פאשא ועבאס חלמי השני.
ביוגרפיה

יליד למשפחת ארמנים באסיה הקטנה, נובאר גדל והשכיל באירופה, למד שפות זרות רבות והכיר מקרוב את התרבות והמנהגים האירופיים - כישורים ששירתו אותו בהמשך חייו.
ביוגרפיה > במצרים

היה זה דודו, ששימש כמתורגמן הראשי של מוחמד עלי שליט מצרים, שהביא את נובאר למצרים. העבודה החשובה הראשונה של נובאר כללה עבודה מנהלית על סיום בנייתה של תעלת סואץ. המשנה למלך העות'מאני של מצרים, איסמאעיל פאשה אשר היה בפועל שליט על מצרים תחת סמכותה של האימפריה הבריטית (שלט בין 1863–1879), רצה לזרז את בניית התעלה, דבר שהביא לכדי סכסוכים עם חברת התעלה.
נובאר ייצג את ממשלת מצרים במשא ומתן לביטול ההוראות שבמחלוקת. הוא גם סייע בהקמת מערכת של בתי משפט מעורבים (שהחלה בשנת 1875) לדיון בתיקים משפטיים אשר כללו מצרים ואירופאים. הוא הציע כי בתי המשפט יאוישו עם שופטים מצרים וזרים, אשר ינהל גוף חוק המבוסס על החוק הצרפתי ויורכב על ידי ועדה בינלאומית.
ביוגרפיה > ראש ממשלה

בלחץ בריטניה וצרפת בשנת 1878, הקים אסמאעיל את תפקיד ראש ממשלת מצרים ונובאר הושם בממשלה שעתידה להקים רפורמות כלכליות ופוליטיות; אולם רפורמות אלה פגעו בסמכותו של אסמאעיל, והוא פיטר עד מהרה את נובאר. לאחר הכיבוש הבריטי במצרים בשנת 1882 (ראו המלחמה האנגלו-מצרית), שב נובאר לתפקיד ראש ממשלה, בשנת 1884.
תחת הבריטים הוקטנה במידה ניכרת סמכותו של הח'דיו (דאז תאופיק פאשא) בזמן שהוגדלה סמכותו של ראש הממשלה. נובאר נטל בהצלחה את השליטה המצרית במשרדי המשפטים והפנים ובכך סייע בקביעת קו הפרדה בין הסמכות הבריטית למצרית בתוך המדינה.
כישרונותיו האדמיניסטרטיביים סיפקו מרכיב של יציבות שהיה חשוב מאוד להמשך השלווה של השלטון הבריטי במדינה, אך כאשר, בשנת 1888, הוא הפך לעצמאי יתרה על המתבקש ממנו וניסה לתבוע את סמכותו ביחס למשטרה הפנימית, בריטניה הבטיחה את פיטוריו.
בשנת 1894 שוב הפך נובאר לראש ממשלה, אך בריאות לקויה וחוסר סבלנות מהשליטה הבריטית הובילו להתפטרותו בשנה שלאחר מכן. בנקודה זאת הוא סיים קריירה של 50 שנה עם פנסיה מכובדת. הוא עבר מספר פעמים בין קהיר לפריז עד אשר נפטר באחרונה בשנת 1899.
ראו גם

אסמאעיל פאשא
המלחמה האנגלו-מצרית
ראש ממשלת מצרים
משפחת ונטורה

מצבה משנת 1555 עם סמל משפחה – וינטורא
משפחת ונטורה או במקורות היסטוריים "וֵינְטוּרָא", הוא שם של משפחה יהודית באיטליה. פירושו של השם Ventura הוא מזל. שם המשפחה המקורי היה "בן-תורה". בימינו תרגמו אותו ל"גורלי". שם משפחה זה מקובל גם אצל לא יהודים.
תולדות המשפחה

אתר משפחת ונטורה מוולנסיה שבספרד (לא יהודים) מביא חמישה מקורות לתולדות המשפחה ולשמה.
שם המשפחה Ventura הוא קיצורו של השם "Buenaventura", שם המשפחה Ventura נפוץ באיטליה בשינויים שונים, Venturin‏, Venturini ועוד. בשנת 1299 הייתה משפחה חשובה בשם זה בסאלרנו בדרום איטליה. המשפחה עברה לבארי. בשנת 1587 היו לחברים במסדר אבירי מלטה (Order of Malta). ידוע גם רוברטו ונטורה (Roberto Ventura) שהיה ברון של קסנובה (Casanova) – שר החוץ של המלך קרלוס הראשון. ברישומי הַטְבָּלַה, בנצרות, הוא הטקס המכניס את המאמינים אל הכנסייה ובו ניתן לתינוקות שמם, נמצאו בני ונטורה בוונציה ובג'נובה.
השערה אחרת מעריכה כי מוצא המשפחה מספרד. ברישומי ה"הטבלה" נמצאו בני ונטורה בשנת 1550 בגרנדה, וברישומי הנישואין בנברה ובברצלונה.
מחבר מילון העוסק בנושא אילנות יוחסין (Don Endika de Mogrobejo) סבור כי מקור השם הוא ממחוז אראגוני (Aragonese). בני משפחה גרים באזורי הכפרים Ejea‏, Teruel‏, Huesca.
קיימת גם השערה שמדובר במשפחה יהודית. רבים מבני ונטורה מצויים בארצות אגן הים התיכון ומרכז אירופה. השם המקורי הוא "בן-תורה". ידוע כי למלך פרננדו מטולדו היה לו יועץ בשם זה, אשר שינה את שמו לפני שנת 1492.
בארכיונים של מחוזות גרנדה ואראגון בשנים 1488–1834, פעמים רבות מופיע שם המשפחה ונטורה.
על המשפחה היהודית

על בני המשפחה היהודית נמצאו המקורות הבאים:
ארכיוניים ציבוריים בפירנצה בהקשרים אלה:
וינטורא בן שבתאי מקבל זיכיון על ידי "הסיניורה" בשנת 1437 לעסוק במקצוע הבנקאות. הוא גם שותף גם ב"שולחן" בסאן-מינאטו.
שלמה בן בונאווינטורא, ראש משפחה מטיראצ'ינה, היה מלווה במקומות רבים במדינת פירינצי.
וינטורא בן אליה נעשה שותף במפעל הבנקאי בשנת 1481.
וינטורא בן אברהם מפרוגיה, זומן להיות שותף במוסד בנקאי ב-26 פברואר 1482
ווינטורה דיואני, משרת הפקידים, נצטווה לא להחזיר משכון ללא רשות המפקח על התנהגות צנועה.
על גבי מצבות בבתי קברות:
במוזיאון העירוני לימי הביניים בבולוניה, איטליה, מצויות בחצר מצבות של יהודים, אשר נלקחו מבית הקברות הישן בעת בניית דרך בעיר. על אחת המצבות, משנת 1555, רשומה הכתובת: "המצבה הוקמה על ידי אברהם מוינטורא על קבר בנו מנחם". עליה גם סמל המשפחה סמל משפחת ונטורה.
מצבות עתיקות בבית הקברות היהודי בפיזה: ventura vita – 1717 והרב יעקב וינטורא, נלב"ע בעיר פיאטאסאנטא בתרכ"ז (1867).
בארכיון בית מדיצ'י נמצא מכתב משנת 1565 בו מבקש קוסימו הראשון דה-מדיצ'י (1519–1574), שלט בשנים 1537–1574 מהשגרירים של פירנצה ברומא ובפרארה ומהדוכסים של פרארה ומנטובה ומשלושת קרדינלים לסייע למואיז ונטורה (Moise Ventura) ללמוד באוניברסיטת פיזה למרות התביעה המשפטית נגדו והצרות שנגרמו לו על ידי חותנו מוונציה. הדוכס מבקש לסלוח לו למרות העקשנות שלו שכן הוא אדם בעל תבונה.
בהקשר למכתב זה, באתר The Medici Archive Project, מוסיף את הערות הבאות:
הרקע לפרשה בוונציה (ויש עדויות רבניות לכך) היה ששמואל ונטורה (קרוב ל-moise או שמו השני) התארס עם תמר, בתו של הרופא יוסף תמרי. האירוסין בוטלו והוא עזב את העיר ללא מתן גט. היות שהיא לא יכלה להינשא, אביה פנה לעזרת השלטונות.
לא מובן מדוע הדוכס סייע לו. כנראה קרובי משפחה שהיו לו בטוסקנה סיעו בכך. כמו כן, לאחר לימודיו באוניברסיטת פיזה הוא התקבל לעבודה בתור ספרן בספרייה ציבורית בפירנצה.
תמוהה הבקשה לעזרה בלימודים. שכן, בסיינה, שהיית תחת אותה שליטה, היהודים יכלו ללמוד באופן חופשי: רפואה ופילוסופיה בשנים 1543–1695.
סקר משפחתי

סקר היסטורי על תולדות המשפחה נעשה על ידי יוסף קובו על בסיס מחקריו של ד"ר סימון מרקוס, שלמה רוזניס וא. גאלאנטה במימון תעשיין יהודי בשם אברהם שמואל ונטורה מהעיר רוסה בצפון בולגריה.
קובו מביא את השורשים האיטלקיים של המשפחה מבולוניה באיטליה (1555). הוא מספר על מצביא יהודי איטלקי מהמאה ה-19, בשם Rubino Ventura (אנ') שהיה בצבא נפוליאון ואחר כך שירת בהודו. הוא מתאר את התפתחות משפחת ונטורה בבולגריה לאחר שהגיעה לשם עם מגורשי ספרד. מקומות המגורים החשובים של היהודים היו בערים דוברובניק וספליט על חוף הים האדריאטי ובעיר איזמיר בטורקיה. הוא מביא את סיפורה של משפחת ונטורה מהעיר "רוסה" בבולגריה. היא הגיעה לשם מ"ספליט". שם חיו אברהם ונטורה ושבתי בן-אברהם ונטורה.
סיכום ממצה

מחבר ספר "אוצר ישראל", שלמה בן רבי אברהם רוזאניס, מסכם כך את תולדות המשפחה.
"לפי הזכרונות היותר קדמונים (בסגנון האינציקלופדיא) יצאה המשפחה מהעיר טיבולי דרומית מרומא, איטליה, עם היהודים שגירש האפיפיור פיוס החמישי בשנת 1568 (עמק הבכא, דף קי"ט). אחדים מבני וינטורה התיישבו בדלמתיה (כיום באזור האדריאטי של קרואטיה) ואחרים הלכו עד שאלוניקי שביוון וניקופול שברומניה על גדות הדנובה וכונו בשם המשפחה Ventura de Tiboli. בין הבאים לניקופול היה ר' יוסף וינטורה ושני בניו רפאל ומשה. ר' יוסף ונטורה מונה לרב העיר ניקפול ויסד בה ישיבה. ר' רפאל היה תלמיד נבחר של אחיו הצעיר ר' משה וינטורה ושירת בניקופול בתור שוחט ובודק, ובמות אחיו המארי דאתרא נסע לקושתא ואחר כך למצרימה ובסוף העתיק מושבו לירושלם ושם נתמנה לשו"ב והיה ממתמידי בית המדרש לר' אברהם יצחקי. בירושלים חיבר את ספרו "ימין משה" (מונטבה 1624) אשר נתפשט בא"י ובכל הגולה על ענייני השחיטה.
מבני משפחת ונטורה אשר נדדו לדלמטיה ורגוזה נודע לנו החכם הראשון רבי שבתי ונטורה, נולד בספלאטו בערך בשנת 1740 והיה תלמיד ר' דוד פארדו וחיבר ספר "נהר שלום" (ויניציא 1770). צאצאו, ר' אליהו וינטורה נתמנה לרב ומורה הוראות (1799) וחבר ספרו "כוכבא דשביט" (שאלוניקי 1799), לזכר אחיו שבתי (דשביט), אשר עסק בענייני תלמוד, חגים, תענית, כתובות, בר מצווה, קידושים וכן הלכות משפטיות. הספר זכה להערכה רבה בסלוניקי, קושטא, סופיה וונציה. הוא חיבר גם "מילון לחרוזים" אשר מצוי בכתב יד בספרית יד בן צבי.
צאצאו, ר' אברהם וינטורא התמנה בשנת 1832 לרב הקהילה הספרדית בבוקרשט שברומניה עד ליום מותו בשנת 1837. עוד [דרושה הבהרה] ר' אברהם וינטורה היה רב בעיר סופיה שבבולגריה.
אישים במשפחה

הרב ד"ר משה ונטורה – רבה של אלכסנדריה שבמצרים, מחבר הספר "קיצור משנה תורה להרמב"ם", עלה ארצה והיה רב בבאר שבע.
ד"ר רפאל ונטורה (1937–2020) – היה מומחה להיסטוריה של מצרים העתיקה מהחוג לארכאולוגיה ולתרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב. בנוסף לימד במדרשה לאמנות קורס אמנות מצרים העתיקה ונהג לערוך סיורים לסטודנטים למצרים.
ד"ר רפאל ונטורה – מומחה להתנהגות פוליטית, מרצה במרכז הבינתחומי הרצליה, מנהל מאגר הנתונים של מרכז גוטמן במכון הישראלי לדמוקרטיה.
קובי אושרת – מוזיקאי.
לקריאה נוספת

יהודה דוד אייזענשטיין, אוצר ישראל – אנציקלופדיא לכל מקצועות תורת ישראל, ספרותו ודברי ימיו חלק שלישי, הוצאת ספרים "שילה" – ירושלים, אין שנה. עמוד 204
הערות שוליים

↑  מקור:
משה דוד קאסוטו, היהודים בפירינצי בתקופת הרניסאנס, מכון בן-צבי, האוניברסיטה העברית וחברת יהודי איטליה לפעולה רוחנית על ידי הוצאת קריית ספר, ירושלים, 1967
מצבת זיכרון מבית הקברות היהודי בפיזה – נפטר בשנת 1867
מצבה משנת 1717
וולבי זנב-מסמר סהרוני

| וולבי זנב-מסמר סהרוני |
| --- | --- |
 איור של וולבי זנב-מסמר סהרוני
מצב שימור
 נכחד נכחד (EX) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קנגורו
משפחה:: קנגוריים
סוג:: וולבי זנב-מסמר
מין:: וולבי זנב-מסמר סהרוני
שם מדעי
 Onychogalea lunata ‏גולד, 1841
תחום תפוצה


וולבי זנב-מסמר סהרוני (שם מדעי: Onychogalea lunata; מכונה גם וורונג) הוא מין נכחד של כיסאי אוסטרלי קטן בסוג וולבי זנב-מסמר. הוא תואר מדעית בשנת 1841 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד והיה אחד מתוך 3 המינים בסוגו והקטן שבהם. הוא תואר כיונק זהיר וחששן, אשר דומה בהרגלים מסוימים לכיסאים מהסוג בטונג. התפוצה ההיסטורית שלו השתרעה על פני כל מרכז, דרום ומערב אוסטרליה לפני שנעלם משם עד תחילת המאה ה-20, והוא שרד עד אמצע המאה ה-20 במדבריות במרכז היבשת. הוולבי הסהרוני, הוא הכיסאי הנכחד השלישי בגודלו באוסטרליה לאחר וולבי גריי והזאב הטסמני.
טקסונומיה

התיאור והדגימות הראשונות של המין, הוצגו על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד בפני האגודה הזואולוגית של לונדון בשנת 1840, והתיאור המדעי שלו פורסם בשנת 1841 בתור מין של קנגורו; שמו המדעי שנבחר היה "לונאטה" (lunata) שמשמעותו ירח, בגלל סימני הסהר הבולטים שהיו לו בצדדי הגוף. כאשר גולד השלים את כתיבת הכרך השני של "יונקי אוסטרליה" (1849), הוא צרף ליתוגרפיה המתארת זכר ונקבה של וולבי סהרוני שנוצרה על ידי הנרי סי ריכטר (מתנוססת בראש הערך), וסיווג אותו בתור מין בסוג וולבי זנב-מסמר (Onychogalea) שהוקם על ידי ג'ורג' ווטרהאוס. במהלך עדכונים טקסונומים עבור היונקים האוסטרלים שנעשו על ידי הזואולוג אולדפילד תומאס בשנת 1888, תומאס הכיר בתיאורו של גולד ככזה המייצג מין בפני עצמו, והוא בחן דגימות נוספות של וולבים סהרונים ממערב ודרום אוסטרליה שהוחזקו במוזיאון בריטי.
ג'ון גולד העניק למין את שמו הנפוץ "וולבי סהרוני", וצטט את דיווחי האספן ג'ון גילברט שהמין מכונה ווארונג בשפת הניונגאר של הילידים האבוריג'ינים במערב היבשת. גילברט מצא שמות מקומיים נוספים עבור המין ברחבי טווח התפוצה הרחב שלו, כמו "טוואלה", "אונקאלדה", "ורלפרטו" ו"ת'אוואלפה". במערב אוסטרליה, המתיישבים הלבנים כינו אותו "ארנב הקנגורו" בגלל הדמיון לארנב בפרווה הרכה, באוזניים הארוכות ובטעם בשרו.
תיאור

הוולבי הסהרוני היה כיסאי קטן דמוי ארנב, אשר הזכיר במובנים רבים את קרובו הוולבי המרוסן. היה לו מבנה גוף קומפקטי וגוצי, ראש בינוני, ואוזניים גדולות וארוכות. פניו הצרות הסתיימו בחוטם קטן, ועיניו היו גדולות במיוחד. למין זה היו גפיים קצרות וקטנות, וגופו נתמך על זוג רגליים דקיקות וארוכות. זנבו הגלילי הסתיים בקצהו במסמר כהה קטן שייחודי למינים בסוג זה. משקלו של הוולבי הסהרוני היה כ-3.5 קילוגרם לכל היותר, ובכך הוא היה הנציג הקטן ביותר של הסוג. אורך ראשו וגופו היה 37–51 סנטימטרים, וזנבו היה קצר יחסית עם אורך של 15–33 סנטימטרים.
הזואולוג אולדפילד תומאס שבחן את שלושת המינים בסוג, ערך טבלת השוואה צמודה בין המראה החיצוני ומדידות הגולגולת של השלושה. הוולבי הסהרוני נחשב כקשור יותר לוולבי המרוסן מאשר לוולבי הצפוני, הן בגודל הגוף והן במורפולוגיה של הגולגולת. שיער הפרווה של הוולבי הסהרוני היה ארוך במעט, כהה בבסיסו וחיוור בקצותיו. הגולגולת הקלה שלו התאפיינה במצח רחב, ובחרטום צר שהגיע לשיאו בלוע מחודד. שיניו היו קטנות ודקיקות, וניביו הזעירים היו ככל הנראה חסרי תכלית.
הפרווה של הוולבי הסהרוני הייתה רכה וצמרירית, וצבעה הכללי היה אפור-צפחה או אפור-שזוף. כפי שמתארים איורים בני אותה תקופה, צווארו וזרועותיו של הוולבי הסהרוני ובמידה מסוימת גם פניו, נטו לצבע חום בהיר או אדמדם, ואילו בטנו, גרונו, כפות ידיו וחזהו היו לבנים. סימן ההיכר הבולט של הוולבי, היה כתם גדול ולבן בצורת חצי סהר באזור שהקיף את אזור השכם בכל צד והעניק לו את שמו. בנוסף, היו לו זוג פסים לבנים לאורך הירכיים. על פניו החומות-אפרוריות של הוולבי, בלטו לאורך הלוע פסים שחורים דהויים ועבים שהשתרעו מהעין עד לאף, ומתחת להם היו פסים לבנים דקיקים. הסנטר והצד הפנימי של האוזניים היו אף הם לבנים. קצה זנבו של הוולבי הסהרוני היה בצבע שחרחר.
תפוצה ואקולוגיה

לפני הגעת האירופאים ליבשת, הוולבי הסהרוני היה בעל טווח תפוצה רחב ביותר שהשתרע על מערב, מרכז ודרום אוסטרליה. עם תחילת הקולוניזציה של היבשת, האוכלוסייה החלה להיעלם מאזורי החוף, נדחקה במהירות לאזורים המדבריים, עד שנעלמה גם מהם. הוא היה מצוי בשטחם של אוסטרליה המערבית, אוסטרליה הדרומית, הטריטוריה הצפונית וכנראה גם בניו סאות' ויילס שבה הוא חפף עם הוולבי המרוסן.
הוולבי הסהרוני אכלס מגוון רחב של בתי גידול, החל ממדבריות האאוטבק האוסטרלי (מדבר טאנאמי, מדבר החול הגדול, מדבר ויקטוריה הגדול, ועוד), עד לאזורים צחיחים למחצה ולחורשים ים-תיכונים שהורכבו מפסיפס של שיחים, שטחי מרעה ועצים ממינים שונים. אף על פי שחי בסוגים רבים של בתי גידול ואף גבעות סלעיות, לוולבי הסהרוני הייתה העדפה ניכרת לכיסי סבך צפופים, והוא היה נפוץ במיוחד סביב עצי שיטת המולגה, אלאקזוארינה, וג'קסוניה פורצרטה. סביבת המחיה שלו דמתה לזו המאוכלסת כיום על ידי הארנבון המצוי או וולבי טמר, אך הוא גם נטה לשהות בסבכים כה צפופים, עד שציידים יכלו לחלוף לידו מבלי להבחין בו כלל.
המידע אודות האקולוגיה וההתנהגות של הוולבי הסהרוני מוגבל ביותר, והוא מבוסס בעיקר על קומץ תצפיות של חוקרי טבע ודיווחים של ילידים אבוריג'ינים מהאזורים המרכזיים של אוסטרליה. הוולבי הסהרוני היה מין זהיר וחששן, שנהג לחפש מקלט עם הסימן הראשון לנוכחות אנושית. בדו"ח ששלח האספן ג'ון גילברט לזואולוג ג'ון גולד, בשנות ה-40 של המאה ה-20, נכתבו הפרטים הבאים:
מידע מצומצם נוסף, סופק על ידי ברוס לייק, מתיישב אוסטרלי מאזור קלברין, המתאר אף הוא את התנהגות הבריחה של הוולבי הסהרוני לעבר עצים חלולים גבוהים. הוא ציין, שהילידים האבוריג'ינים נוהגים להדליק אש סביב העצים החלולים, ואז העשן מאלץ את הוולבי לצאת החוצה היישר לידיהם. מידע ממתיישב אחר ממערב אוסטרליה בשנת 1925, מציין שהוולבי הסהרוני מחזיק תמיד את ידיו צמודות זו לזו כך שנראה כאילו הוא מחזיק בהם משהו, ומוסיף שהתנועה שלו זריזה ופתאומית. דיווחים דומים נשמעו מפי ילידים אבוריג'ינים ברחבי טווח התפוצה ההיסטורי של המין. הוולבי הסהרוני נהג לנוח על צידו בשטח הפתוח, לרוב תחת צילו של עץ או שיח.
הכחדה

עד להיכחדותו המהירה, הוולבי הסהרוני נחשב למין שכיח, אך לא כזה המצוי בשפע. בשלהי המאה ה-20, גיי שורטרידג הצליח לאסוף 23 דגימות של וולבי סהרוני מאזורים שונים במערב אוסטרליה. שורטרידג' היה אוצר ואספן דרום-אפריקני שהועסק על ידי המוזיאון הבריטי, והוא ערך באותה תקופה את הסקר הכולל היחיד ברחבי מערב היבשת של היונקים האוסטרלים, ודיווח על יונקים קטנים רבים שנעלמו מאזורי החוף ובכללם הוולבי הסהרוני. הוולבי הסהרוני נותר עדיין נפוץ באזורים חקלאיים בדרום-מערב אוסטרליה, עד שנת 1900. מאותה שנה, החלה ירידה קטסטרופלית באוכלוסיית המין בכל רחבי טווח התפוצה שלו שנמשכה עד1908. הפרט האחרון שנאסף בחיים בדרום היבשת, נתפס במלכודת של דינגו במישור נולרבור הצחיח בשנת 1927 ונשלח לגן החיות בסידני. אוכלוסיית הוולבי הסהרוני נדחקה במהירות לתוך המדבריות במרכז אוסטרליה, שם היא שרדה עד שנות ה-50. ההנחה היא שהוולבי נכחד בשנת 1956 או בסביבות 1960 לכל היותר. הרשימה האדומה של IUCN מסווגת את הוולבי הסהרוני כמין נכחד (EX), היות שחלפו 50 שנה ללא צפייה בפרט חי.
סיבת ההכחדה של הוולבי הסהרוני אינה ברורה דיה; למרות שהכחדת יונקים קטנים דוגמת בילבי זוטר, בנדיקוט רגלי-חזיר, קולווארי, קנגורו חולדתי מדברי מיוחסת בדרך כלל להכנסת טורפים פולשים כמו שועל אדום וחתול הבית, הצניחה הדרסטית במספריו של הוולבי הסהרוני התרחשה מוקדם מהרגיל, הרבה לפני שהשועל האדום וחתול הבית חדרו לכל מערב ודרום היבשת.
גורמים אפשריים אחרים, הם חדירת הארנבון המצוי לבתי הגידול של הוולבי הסהרוני שפגע בצורה קשה בסביבת המחיה שלו, אובדן בית גידול בשל פעילות אנושית מגוונת - מהמרה לחקלאות, סלילת כבישים ועד רעייה מוגזמת של צאן, ואולי גם משריפות בר שכילו שטחי מחיה נרחבים. עם זאת, ידוע בבירור שהוולבי הסהרוני חי באזורים מסוימים לצד הארנבון המצוי ללא בעיה, ובשממה המדברית האוסטרלית לא היה ניתן לתלות את ההעלמות של הוולבי הסהרוני בפעילות אנושית. יש התולים את ההכחדה בהתפרצות של מחלה אפיזוטית (ברמה של מגפה), אשר הובילה למוות המוני או להפיכת הוולבים לטרף קל. תאוריה זו נתמכת על ידי דיווחים של היעלמות פתאומית של יונקים קטנים באזורים מסוימים במערב אוסטרליה, אולם מאידך אינה מסבירה את ההעלמות של הוולבי באזור הצחיח במרכז היבשת, שכן ההתפרצויות שתועדו לא השפיעו על אוכלוסיות יונקים מדבריות.
על פי ארגון השימור IUCN, יש להניח שההכחדה נבעה משילוב של כל הגורמים הנזכרים, וההכחדה הסופית של השרידים האחרונים במרכז היבשת נגרמה מציד ומטריפה על ידי השועל האדום שכבר חדר למדבר עד אמצע המאה ה-20. מהוולבי הסהרוני נותרו מספר פוחלצים הפזורים במוזיאונים ברחבי אוסטרליה.
הערות שוליים

↑  וולבי זנב-מסמר סהרוני באתר הרשימה האדומה של IUCN
אחת הדגימות הראשונות של המין שעליהן התבסס התיאור המדעי.
נוף אופייני לבית הגידול של הוולבי הסהרוני במרכז אוסטרליה.
דמיטרי צ'ובאחין

| --- | --- |

השגריר צ'ובחין (מימין) באירוע לציון 20 שנה לניצחון על גרמניה, בשגרירות ברית המועצות בישראל
 לידה:  1903 
 פטירה:  1997 (בגיל 94 בערך) 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות, רוסיה 
 השכלה:  מכון להנדסה אזרחית במוסקבה 
 תפקיד:  שגריר ברית המועצות בקנדה (25 באוגוסט 1953–22 באוקטובר 1958)  שגריר  שגריר ברית המועצות בישראל 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 פרסים והוקרה:  עיטור הדגל האדום של העמל 
 
דמיטרי צ'ובאחין (ברוסית: Дмитрий Степанович Чувахин‏; 1903–1997) היה דיפלומט סובייטי בכיר. שימש שגריר ברית המועצות בישראל, קודם לניתוק היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות ב-1967, בעקבות מלחמת ששת הימים.
דיפלומט סובייטי

דמיטרי סטפנוביץ' צ'ובאחין התקבל למשרד החוץ של ברית המועצות בשנת 1938. באותה שנה נשלח לארצות הברית כאיש צוות שגרירות ברית המועצות. בשנת 1941 התמנה לתפקיד המזכיר הראשון בשגרירות. בשנת 1942 שב לברית המועצות והתמנה לראש מחלקה במשרד החוץ הסובייטי.
ב-12 בדצמבר 1945 התמנה לנציג מיוחד של ברית המועצות באלבניה וב-13 בינואר 1946 הגיש את כתב האמנתו. בחודש מרץ 1952 שב לברית המועצות והתמנה לראש מחלקת מדינות הבלקן במשרד החוץ.
ב-26 באוגוסט 1953 התמנה לשגריר ברית המועצות בקנדה וב-26 באוקטובר 1953 הגיש את כתב האמנתו. בחודש אוקטובר 1958 שב לברית המועצות ונתמנה לראש מחלקת מדינות סקנדינביה ולאחר מכן לראש מחלקת מדינות דרום-מזרח אסיה במשרד החוץ.
ב-22 בפברואר 1964 התמנה לשגריר ברית המועצות בזנזיבר וב-23 במרץ 1964 הגיש את כתב האמנתו.
צ'ובאחין שירת חצי שנה בלבד בזנזיבר וב-15 במאי 1964 התמנה לשגריר ברית המועצות בישראל, תפקיד שבמסגרתו יטול חלק חשוב במהלכים מכריעים בתולדות המדינה.
שגריר בישראל

ב-25 בנובמבר 1964 הגיש צ'ובאחין את כתב האמנתו לנשיא מדינת ישראל זלמן שזר.
לאחר ששנות כהונתו בישראל של שגריר ברית המועצות שקדם לצ'ובאחין, מיכאיל בודרוב מ-1958 עד ל-1964, היו שנים של רגיעה יחסית במצב הביטחוני של מדינת ישראל וביחסי החוץ שלה, לרבות ביחסיה עם ברית המועצות, הייתה תקופת כהונתו של השגריר צ'ובאחין בישראל סוערת, הן במישור המדיני, לרבות יחסי שתי המדינות, הן במישור הצבאי. במישור הצבאי היו אלה שנים גורליות, החל מפעולת הטרור הראשונה של ארגון הפת"ח בניסיון לפיגוע במוביל הארצי ואלו שבאו בעקבותיה, עבור בהתחממות הגזרה הסורית ועד לשיא, מלחמת ששת הימים. בגלל התקופה רבת האירועים שבה כיהן בישראל, מילא השגריר צ'ובאחין תפקיד דומיננטי יותר מאלו של שגרירי ברית המועצות שקדמו לו.