stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דניאל פוליסר
הערות שוליים

↑  ד"ר דניאל פוליסר. באתר המרכז האקדמי שלם
↑  דפנה ברמן, נעמה לנסקי, חבר הנהנתנים, באתר הארץ, 27 בנובמבר 2007
↑  אודות ד"ר דניאל פוליסר.
↑  Thomas, מרכז מצילה|ועד מנהל-דניאל פוליסר, באתר www.metzilah.org.il
↑  נוסח החוק, באתר הכנסת
↑  תוכנית כנס יום הרצל 2008
↑  מעריבnrg, באתר nrg
↑  "תכלת ברשת"
↑  "תכלת" 9, 2000
↑  אתר הסוכנות היהודית
↑  "המרפסת שלי"
↑  יוני 2002, באתר IMRA
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266511205171  VIAF: 31281019   WorldCat (עם VIAF): 31281019
רצח חיים ארלוזורוב

העיתון "דבר" מדווח על רצח ארלוזורוב, בגיליון שיצא לאור במוצאי שבת, למחרת הרצח
רצח חיים ארלוזורוב, ממנהיגי היישוב וראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, אירע ב-16 ביוני 1933, כ"ה בסיוון תרצ"ג, בחוף תל אביב. הרצח, שנותר בלתי מפוענח, עורר סערה רבה ביישוב העברי והאשמות כבדות כנגד התנועה הרוויזיוניסטית. הפולמוס על זהות הרוצח והשלכותיו המשיך להתנהל ביישוב בתקופת המנדט הבריטי ואף בוועדת חקירה שהוקמה לאחר הקמת מדינת ישראל.
רקע

הקרע בין מפא"י לתנועה הרוויזיוניסטית העצים עם סיום מלחמת העולם הראשונה ותחילת המנדט הבריטי על ארץ ישראל. מפא"י בהנהגת דוד בן-גוריון, שיוצגה ברחבי העולם על ידי ההסתדרות הציונית העולמית ועל ידי היישוב היהודי בארץ ישראל, עודדה עלייה יהודית המונית והתיישבות מתמשכת בארץ ישראל. הנהגתה מצאה לנכון לשתף פעולה עם השלטון הבריטי. התנועה הרוויזיוניסטית, בהנהגת זאב ז'בוטינסקי, הסתמכה על עקרונות הציונות המדינית. היא ראתה חובה להשיג שליטה מוחלטת על ארץ ישראל וקידמה הכרזת עצמאות מהמנדט הבריטי כאמצעי היחיד להקמת מדינה יהודית.
לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בגרמניה הנאצית, בשנת 1933, ובשל רדיפות היהודים במדינה, החל חיים ארלוזורוב, ממנהיגי מפא"י, לעסוק בהעלאת יהודי גרמניה, ובארגון מנגנון בשם "העברה", שנועד להציל את רכוש יהודי גרמניה הנאצית ולהביאו לארץ ישראל. ב-26 באפריל אותה שנה יצא לברלין כדי לבדוק אפשרות למשא ומתן עם הממשלה הנאצית בעניין יהודי גרמניה ורכושם. מי שיזם ועבד על הסכם ההעברה היה סם כהן, מנכ"ל חברת הנוטע איש עסקים יהודי-גרמני, שחתם על הסכם ההעברה הראשון כבר ב-18 במאי. בהמשך, ולפי בקשתו של ארלוזורוב לפני הירצחו סיכם כהן עם הגרמנים את הסכם ההעברה השני ב-18 ביולי. בחתימה על הסכמים אלה הגיע הקרע בין מפא"י לתנועה הרוויזיוניסטית לשיאו.
מסעו לברלין הפך למסע דילוגים בין ברלין ללונדון. כן ביקר באוסטריה, בבלגיה ובפולין.
המכשול העיקרי שעמד בפני פעולתו למען יהודי גרמניה היה סירוב השלטונות הנאצים לבוא בקשר ישיר עם מנהיגות יהודית, לפיכך הגה רעיון שהמשא ומתן בדבר עליית יהודי גרמניה והעברת רכושם לארץ ינוהל על ידי מי שאינם יהודים, בשם ההסתדרות הציונית. בלונדון קיבל לכך את הסכמת שר המושבות הבריטי, בתנאי שבריטניה תהיה מעורבת במשא ומתן באופן לא רשמי. התנגדות לתוכניתו באה דווקא מצד יהודי גרמניה, שחששו מפני השלטון הנאצי.
ארלוזורוב נשא עמו אקדח להגנה עצמית, אולם הוא מיעט להשתמש בו ושמר אותו בדירתו שבירושלים. טרם נסע לברלין הפקיד את האקדח בידי מכרו ריכרד ריכטר.
רקע > ביקורת והסתה לפני הרצח

תוך כדי מסעו לגרמניה, נמתחה ביקורת חריפה ביותר בארץ, נגדו וכנגד תוכניותיו, בעיקר בעיתון "חזית העם" הרוויזיוניסטי, שהיה ביטאונו של האגף הקיצוני והרדיקלי בתנועה הרוויזיוניסטית. בדברי הביקורת נעשה שימוש בביטויים כגון "ברית סטלין - בן-גוריון - היטלר", "סכין בגב האומה", "הינוקא האדום", "ערל-זה-רב", ו"הדיפלומט האדום" שבא למכור את כבוד העם היהודי "בעד בצע כסף להיטלר".
בין שאר דברי הביקורת נכלל גם המשפט הבא, שכתב יוחנן פוגרבינסקי: ”העם היהודי תמיד ידע להעריך כראוי את מוכרי כבוד עמם ותורתם, ידע גם כיום להשיב על הנבלה הזאת הנעשית לעיני השמש ולעיני העולם כולו”.
במאמרו "ההיטלריאדה של ארלוזורוב", שפורסם ב-16 ביוני 1933 (יום הרצח) בביטאון התנועה הרוויזיוניסטית ביידיש, כתב אורי צבי גרינברג כי ”הדוקטור החשוב אמר בדם קר, כי הוא מוכן 'לסגור' עסקה עם ממשלת היטלר, שהיא תרשה ליהודים המהגרים לארץ ישראל לקחת איתם את רכושם ותמורת זאת תתחייב ארץ-ישראל לקנות סחורות גרמניות ועל-ידי כך לתקן את הנזק שייגרם לגרמניה על־ידי בריחת ההון היהודי”.
עוד לפני כן הייתה הסתה נגד ההסתדרות וחבריה: ב-1932, לפני חנוכת "הקתדרה לשלום בין-לאומי" באוניברסיטה העברית בירושלים, קיבל קנצלר האוניברסיטה יהודה לייב מאגנס מכתב שכלל איומים על חייו. ב-10 בפברואר אותה שנה פוצצו חברי "ברית הבריונים" בהנהגת אב"א אחימאיר הרצאה שנשא נורמן בנטוויץ'. הדבר נעשה באלימות פיזית ובהשלכת פצצות סירחון. ארלוזורוב היה מהנוכחים בקהל המאזינים להרצאה. אחימאיר ושותפיו למעשה נאסרו והועמדו לדין.
מערכת הבחירות לקונגרס הציוני ב-1933 כללה השמצות הדדיות והתקפות אישיות, שלוו באלימות.
הרצח

כשקולות אלה מהדהדים ברקע שב ארלוזורוב לארץ ישראל ב-14 ביוני 1933. בליל שבת, 16 ביוני 1933, בסביבות השעה 20:40, הגיעו ארלוזורוב ורעייתו סימה לפנסיון "קטה דן" (שהיה ממוקם במקום בו הוקם ונמצא עדיין מלון דן בתל אביב). בני הזוג ישבו במרפסת הפונה אל הגן. כשהבחינו כי קהל סקרנים נקהל סביבם, החליטו לצאת לטיול רגלי לאורך חוף הים לכיוון הירקון. בשעה 21:30 עזבו הזוג ארלוזורוב את הפנסיון ופנו לירקון.
בהתקרבם לבית הקברות המוסלמי בקצה שכונת מחלול הבחינה סימה בשני גברים שהלכו בעקבותיהם, האחד גבוה ומגודל והשני קטן ונמוך. שני הגברים החישו את צעדיהם, חלפו על פני בני הזוג. לבה של סימה ניבא לה רעות והיא העירה על כך לבעלה, שהגיב בביטול. שני הגברים נעצרו, והגבוה עמד בפישוק רגליים והטיל את מימיו, כשחברו ממתין לו. בני הזוג שוב הקדימו את שני הגברים. עתה נגלו לעיניהם אורותיה של שכונת מגורים חדשה שמדרום לשפך הירקון, שנקראה אז "שכונת הירקון". בני הזוג נכנסו לשכונה ושוטטו בין בתיה, ולאחר מכן חזרו לחוף. הם פנו דרומה והלכו בסמוך לקו המים. אז גילו שוב את שני הגברים פוסעים לפניהם ומאיטים. בני הזוג חלפו על פניהם ושני הגברים החישו צעדיהם וחלפו על פני בני הזוג. חילופי מקומות אלה אירעו מספר פעמים. כשהתקרבו לחלק הבנוי של תל אביב, בהיותם ליד הגבעה שעליה בית הקברות המוסלמי (מקום עליו ניטע לימים גן העצמאות) פנו שני הגברים לעבר בני הזוג. הגבוה האיר בפנס את פניו של ארלוזורוב (כדי לזהותו). התפתח דין ודברים קצר. ארלוזורוב שאל את השניים מדוע הם מפריעים, וסימה ביקשה כי יעזבו אותם. העוקב הגבוה שאל בעברית "כמה השעה?" (ביטוי שתיוחס לו בהמשך חשיבות רבה בפרשה). ארלוזורוב השיב כי אין זה עסקו, ושוב חזר הגבוה על שאלתו. בני הזוג המשיכו בצעידתם ואז התייצב מולם העוקב הנמוך, שלף אקדח וירה בארלוזורוב. המתנקש ובן לווייתו הסתלקו בריצה ונעלמו.
סימה ניסתה להזעיק עזרה וזעקה "עזרה! עזרה! יהודים ירו בו", אך ארלוזורוב הירוי ביקש ממנה בגרמנית לחדול מכך. היא תמכה בבעלה הפצוע, עד שהגיעו עוברי אורח שנשאו את ארלוזורוב למבנה סמוך, וסימה יצאה להזעיק אמבולנס. האנשים שסביב הפצוע החליטו שלא להמתין לאמבולנס, וארלוזורוב הובל במכונית פרטית לבית החולים הדסה.
הרצח > הניתוח

בשעה 22:00 הגיע ארלוזורוב הפצוע לבית החולים הדסה בתל אביב. הוא היה פצוע מקליע אחד בבטנו עם שטף דם פנימי גדול.
ידיד משפחת ארלוזורוב, ד"ר יוליוס קליברג (1894–1988), מנהל המחלקה הפנימית בבית החולים הדסה בירושלים, היה במקרה בתל אביב והתאכסן באותו מלון בו שהתה משפחת ארלוזורוב. הוא הגיע כאשר ד"ר אמיל שטיין התרחץ לניתוח של ארלוזורוב. ד"ר קליברג ידע שפרופסור מכס מרכוס נמצא בתל אביב והציע לד"ר שטיין להביאו כתגבור. ראש העיר מאיר דיזנגוף שלח את מכוניתו להביא את מרכוס, ובינתיים החל צוות בית החולים להכין את המכשור לעירוי דם, אך תקלה במכשיר עיכבה את מתן הדם, ואף על פי שהפציעה לא נחשבה לאנושה, ארלוזורוב נפטר כעבור שלוש שעות, בשעה 00:45, אור ליום 17 ביוני, כתוצאה מ"חוסר-דם חריף". ד"ר אריה אלוטין, שהשתתף בניתוח כעוזר שני מעיד על מה שהתרחש בחדר הניתוח:
היכרותי הראשונה עם פרופ' מרכוס הייתה ביוני 1933, כשהביאו לבית החולים "הדסה" ברח' בלפור את הד"ר חיים ארלוזורוב הפצוע, מרכוס שהה אז כתייר בתל אביב. הובהלתי למקום על ידי ההגנה (כי הייתי בחופשה), נוכחו שם כבר ראש העיר, מאיר דיזנגוף, גזבר הסוכנות, אליעזר קפלן, סגן ראש העיר ישראל רוקח. דיזנגוף הכיר את מרכוס, קודם ב-ברלין, בשנת 1932, הוחלט לנצל את הזדמנות שהותו בארץ ולהזמינו להתייעצות. מכס מרכוס השתתף בניתוח, לא כאן המקום למסור את פרטי הניתוח, אולם יש לציין, שהיה פה מקרה נדיר: של קרע וריד השער, פציעת ה-כבד, הכרכשת ואיבוד דם רב.
ד"ר אפרים סיני, שהיה אז מנהל מחלקת העיניים, כותב בספרו "במלוא העין - מעולמו של רופא" על המקרה:
אני זוכר את הלילה הנורא של רצח ארלוזורוב. השמועה שהוא נורה פשטה בעיר כמו שרפה ביער. אף על פי שעת הלילה המאוחרת, צבאו מאות על שער בית-החולים הדסה ברחוב בלפור. בבית החולים פנימה שררה מהומה ואנדרלמוסיה. את ארלוזורוב הפצוע הביאו במכונית פרטית, ועד שהזעיקו את הרופאים ואת צוות חדר-הניתוח עבר זמן יקר. ארלוזורוב דימם מהפצע בבטנו, אבל היה בהכרה מלאה. "ראה מה שעשו לי" אמר לדיזנגוף. בחדר הניתוח התרחש מחזה מאקאברי. את הניתוח ביצע ד"ר חיים (אמיל) שטיין ועזר לידו דוצנט מרכוס, ששהה אז בארץ כאורח. סיפרו שבאמצע הניתוח חטף ד"ר מרכוס את הסכין מידו של ד"ר שטיין. שמועות על גבי שמועות דלפו מחדר-הניתוח, קהל של רופאים הצטופף במסדרון. ארלוזורוב נפטר על שולחן הניתוחים.
סימה נפרדה מבעלה המת. אחת האחיות מסרה לה את הטבעת שהוסרה מעל אצבעו וסימה ענדה אותה מעל טבעתה.
ההספד וההלוויה

במהדורה מיוחדת של "דבר" שהופיעה ב-18 ביוני 1933, מייד לאחר ההלוויה (ראשיתה הופצה כבר במוצאי שבת, לאחר הרצח אך לפני ההלוויה), תואר כי ארונו של ארלוזורוב הוצב בבוקרו של אותו יום בבית ההסתדרות:
יריעות שחור לבן כיסו את הקירות, הגויה הונחה על במה, כוסתה טלית, דגל עברי ודגל אדום עטופים שחורים. למראשות המת שהיה מוטל גלוי פנים...למשפחה האבלה ולמספר ידידים סודרו שורות של כיסאות, וזרם הקהל עבר שעה ארוכה, נכנס בדלת אחת ויוצא בשנייה, ועיניו רואות את מנהיגנו.
את האולם פקדו נציגי השלטון של ממשלת המנדט הבריטי, ובהם שליש הנציב העליון, ונציגי בעלי תפקידים בממשל המנדט: זקן השופטים, המזכיר הראשי, היועץ המשפטי, הבישוף האנגלי, מפקד המשטרה, ונציגים רבים נוספים.
הארון נישא מבית ההסתדרות החוצה על כתפי חברי הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית ומפא"י, בחוץ ספד ברל כצנלסון בשם תנועת העבודה, בהספדו הכתיר את ארלוזורוב כעילוי של התנועה, והוסיף נימת אזהרה בדבריו "ארורה כל תנועה ... אשר מעשים טמאים הם מכשיריה", לאחר מכן ההלוויה צעדה מתחילת רחוב אלנבי ועד רחוב ביאליק, ליד בית הכנסת הגדול קרא החזן טולין אל מלא רחמים. התהלוכה עצרה ליד בית מרכז מפא"י, ומשם המשיכה לבית העירייה, שם מעל המרפסת נשא מאיר דיזנגוף הספד בשם העירייה, שבו הגדיר את הרצח כאסון לאומי. משם עברה ההלוויה והגיעה אל בית הקברות טרומפלדור, שהיה צר מלהכיל את כל המלווים, ושם בצהרי היום מנחם אוסישקין נשא הספד פייסני, שבו אמר "כי הקבר הזה מאחד את כל האומה", וסיים את דבריו "יהא שלום עלינו ועל כל עם ישראל, ועל ההסתדרות שלנו ועל כל הזרמים, ועל כל היישוב". באותו יום הופיעה הודעה בעיתון "דבר" בחתימת דוד בן-גוריון:
"רבבות חלוצים מבכים אבדת העם והפועל היהודי בנפול ארלוזורוב מידי בריונים צמאי דמו. זכרו לא יסוף מלבנו ומזיכרון העם. נבליג על כאבנו. אל נקם.
לפי שבתי טבת השתתפו כ-30 אלף איש במסע ההלוויה.
בעיתונות העברית לאחר הרצח

לאחר הרצח, האשים העיתון "חזית העם" את "דבר" בהסתה פרועה. לצורך ההמחשה, עורך "חזית העם" האשים את "דבר", תוך שימוש ברטוריקה סרקסטית ותוקפנית: "מדוע לא תגידו שהרוויזיוניסטים משתמשים בדם למצוות פסח? בשביל להשכין אותו מונופול או טרור מצפוני יש אמצעים פשוטים: רמזי איומים ריקים, רכילות וסרוסים מהסוג שפלוני מסר ופלוני הגיד. מנסים להטביע את היישוב בים של ציניזם. אבל נפש היישוב אינה רוצה להיטבע! בייחוד בבוץ של דם על אחים! אדם מהחוץ היה מקהל רושם, שכיום, אחר הקטסטרופה העגומה, מתעניינים בחוגי א"י לא בתפיסת הרוצחים, אלא בשאלה – על חשבון איזו מפלגה כדאי לרשום את הרצח?"
מנגד, באופן יוצא דופן הדפיס "דבר" גיליון במוצאי שבת, 17 ביוני 1933, 23 שעות לאחר הרצח. בעמוד השער קרא עורך העיתון, ברל כצנלסון, להתאפקות ולסובלנות על אף ההלם, הכאב והכעס. אולם גם הוא נעשה בהדרגה תקיף יותר במאמריו כלפי בכירי התנועה הרוויזיוניסטית. בכירי מפא"י האשימו ותקפו ביתר שאת את התנועה הרוויזיוניסטית בכלל ואת ז'בוטינסקי בפרט. לאחר הרצח האשים בפומבי ברל לוקר, בכיר בסוכנות היהודית, את הרוויזיוניסטיים בהסתה לרצח: "קראו את העיתונים הרוויזיוניסטיים בכל השנים האלה. במיוחד את חזית העם המתועב. את הנאומים המרעילים שנאמרו נגד הפועלים ומנהיגיהם, השיסוי והוצאת הדיבה על הפועלים שמתכננים קנוניה עם הערבים כדי לעשות פוגרום ביהודים. ייזכר לכם מה שאמר ז'בוטינסקי, זה לא כבר, שארלוזורוב תומך בהיטלר ושהפועלים לא יימנעו מלמסור ילדי ישראל להיטלר".
ועדת החקירה לרצח

במרץ 1982 החליטה ממשלת ישראל בראשות מנחם בגין, הראשון מאנשי התנועה הרוויזיוניסטית שנבחר לראשות הממשלה, על הקמת ועדת בכור, ועדת חקירה ממלכתית שבכתב המינוי שלה הוטל עליה לחקור בטענות לפיהן "אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, או אחד מהם, היו שותפים לרצח חיים ארלוזורוב הי"ד".
הזרז המיידי להקמת הוועדה היה פרסום הספר "רצח ארלוזורוב" מאת שבתי טבת (הוצאת שוקן, תשמ"ב).
ועדת החקירה קבעה פה אחד כי אברהם סטבסקי (שנהרג על סיפון "אלטלנה") וצבי רוזנבלט לא היו רוצחי חיים ארלוזורוב, וכי לא הייתה להם כל יד ברצח, וציינה שאינה יכולה לקבוע מי היו הרוצחים, ואם היה זה רצח פוליטי. עוד קבעה הוועדה כי האפשרות שדרוויש ומג'יד הם הרוצחים היא אחת האפשרויות המהותיות, אך אי אפשר לקבוע בוודאות כי הם הרוצחים.
פרשת רצח ארלוזורוב ממשיכה לרחוש עד היום. בשנת 2007 הוצבו בבאר שבע שלטים שבהם נכתב שארלוזורוב נרצח על ידי ערבים, ולאחר בקשה שהופנתה לעירייה, השלטים הוסרו.
עדותו של אלוף שלמה אראל

שלמה אראל, לימים מפקד חיל הים, חזר ארצה בסוף 1936 לאחר חמישה חודשים בים, ונעצר על ידי הבריטים עקב פעילותו ב"ברית נוער המרי". אראל שהה חצי שנה בכלא עכו ושוחרר בתנאי שיעזוב את הארץ. בהיותו בכלא פגש את עבדול מג'יד, שטען שהוא הוא שרצח את ארלוזורוב ביחד עם עיסא דרוויש.
תאוריות רצח נוספות

הסבר יוצא דופן לרצח ארלוזורוב מעלה את ההשערה כי בוצע להזמנת יוזף גבלס או אשתו מגדה גבלס. מגדה הייתה חברתה ללימודים של ליזה, אחותו של ארלוזורוב, והייתה מיודדת גם עם חיים עצמו והרצח נועד לטשטש את היחסים הקרובים שהיו בינו למגדה. נטען כי אלו היו קרובים מיחסי ידידות וייתכן שהרצח בוצע בתגובה לביקור ארלוזורוב בגרמניה הנאצית, וניסיונו (שלא צלח) להיפגש עם חברתו לשעבר, על דעת ד"ר רוברט ולטש, עיתונאי נודע וממנהיגי יהדות גרמניה, כדי להיעזר בהשפעתה להצלת רכוש היהודים, ולריכוך התעמולה הנאצית בחסותו.
אברהם סטבסקי טען שסימה ארלוזורוב היא שרצחה את בעלה. זאת כנראה עקב תאוריה שהופצה לאחר הרצח, לפיה ארלוזורוב נשאה עמה אקדח.
אריה יצחקי טען שהיו אלו הבריטים שרצחו את ארלוזורוב. הרצח בוצע כחלק ממהלך שנועד לשבור את המתיחות בארץ ישראל כנגד השלטון הבריטי. במהלך זה רצו לסכסך הבריטים את היהודים בין עצמם ובמקביל לפגוע בצד הערבי (דבר שנעשה עם חיסולו של עז א-דין אל-קסאם מאוחר יותר). מי שהגה במקור תאוריה זו היה אב"א אחימאיר.
יוסף מנקס, איש לח"י שנטל חלק ברצח ישראל קסטנר, טען בעדותו שקצינו הבריטי, ווטליב, הודה בפניו בעת שהיה שיכור שהוא זה שרצח את ארלוזורוב.
אורי מילשטיין טען שכל הרצח הייתה קונספירציה של בן-גוריון על מנת להבאיש את שמו של זאב ז'בוטינסקי, בר פלוגתו.
שמואל דותן טוען, בספרו "אדומים", שהיו אלו פעילי פ.ק.פ., המחתרת הקומוניסטית של פלשתינה, שביצעו את הרצח. הרצח בוצע, על פי דעתו, בשל התנגדות לציונות בפקודתו של יחיאל קוסוי.
הנצחת ארלוזורוב באזור הרצח

בשנת 2009, שנת ה-75 לרצח, הוצב באתר בו אירע הרצח פסל סביבתי שיצרה האמנית דרורה דומיני. לצד הפסל הוצב גם העתק פורטרט של ארלוזורוב שיצר משה ציפר. כמו כן, על שמו נקרא רחוב ארלוזורוב שנמצא גם הוא בסמוך למקום שבו נרצח.
לקריאה נוספת

שבתי טבת, רצח ארלוזורוב, תל אביב: הוצאת שוקן, 1982.
מרים גטר, חיים ארלוזורוב: ביוגרפיה פוליטית, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1977.
שלמה אבינרי, ארלוזורוב, עידנים, 1991.
ח. בן-ירוחם, העלילה הגדולה - לפני רצח ארלוזורוב ולאחריו, תל אביב: הוצאת מכון ז'בוטינסקי, 1982.
אב"א אחימאיר, המשפט - פרשת רצח ארלוזורוב, רמת גן: הוועד להוצאת כתבי אחימאיר, 1968.
דוד תדהר, בשירות המולדת, תל אביב: הוצאת ידידים, 1961. עמודים 377–426.
משה ירוחם אריה לייבנזון, הרצח הפחדני - רצח ארלוזורוב, תורגם מיידיש על ידי המחבר, ד"ר יוסף בורג ואהרון שקלרסקי, ירושלים: הוצאת היונק, תשט"ו-1956.
נתן ברון, משפט, יצרים ופוליטיקה - שופטים ומשפטנים בסוף המנדט ובראשית המדינה, תל אביב: סטימצקי, הוצאה לאור, 2014. עמודים 13–91.
חביב כנען, הגייס החמישי, גרמנים בארץ ישראל בשנים 1933–1948, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ח-1968.
משפט רצח ארלוזורוב נאום הקטגור והסנגור והמסמכים, הוצא לאור מטעם ועדת הסנגוריה 1934, הדפסה חוזרת, 1982.
שמואל דותן, אדומים, שבנא הסופר, 1991.
הרב משה צבי נריה, 'הרב פודה ומציל: במלאת ארבעים שנה לפרשת רצח ארלוזורוב', ליקוטי הראי"ה, כרך א, כפר הרואה תשנ"א, עמ' 381–396
אשר מעוז, "שיפוט היסטורי - משפט קסטנר וועדת החקירה בעניין רצח ארלוזורוב", משפט והיסטוריה, הוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, דניאל גוטוויין ומנהם מאוטנר עורכים, תשנ"ט, עמ' 441–471.
אשר אילני, התנקשויות פוליטיות בארץ ישראל, הוצאת כרמל, 2004.
יוסף רגב, רצח ארלוזורוב עוד חי: עדויות ועובדות בפרשת "רצח ארלוזורוב", באר שבע: הוצאת "ספר", 2016
זיוה שמיר, "אגרוף, בריון - אל יהא להם מקום בתוכנו" - חיים נחמן ביאליק ורצח ארלוזורוב, ידיעות אחרונות, 14 ביוני 1985
ביאורים

↑  לא ברור מה בדיוק אמר בגרמנית ולמה התכוון. ייתכן שארלוזורוב אכן ביקש ממנה להפסיק עם קריאותיה לעזרה, אך גם לכך שלא יהודים ירו בו, אלא ערבים.
הנרי פולסון

הנרי פולסון (באנגלית: Henry Paulson; נולד ב-28 במרץ 1946) הוא בנקאי אמריקאי משפיע. היה מזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של ג'ורג' ווקר בוש. בנוסף, פולסון הוא איש עסקים, היה בעבר היושב ראש והמנכ"ל של בנק ההשקעות גולדמן זקס ונחשב לאחד האנשים החזקים בוול סטריט. כמזכיר האוצר, פולסון היה חבר בוועדת הנגידים של קרן המטבע הבינלאומית. פולסון כיהן בעבר כיו"ר ומנכ"ל (מנכ"ל) של חברת האחזקות הבנקאית העולמית גולדמן זאקס גרופ בע"מ, וכן כיו"ר קבוצת הסחר פורום שירותים פיננסיים.
פולסון גדל בברינגטון, אילינוי. הוא קיבל תואר ראשון באנגלית במכללת דרטמות (הנובר, ניו המפשייר) בשנת 1968, וקיבל תואר שני במנהל עסקים מבית הספר לעסקים בהרווארד (קיימברידג', מסצ'וסטס) בשנת 1970. לאחר שסיים את לימודיו בהרווארד, פולסון הלך לעבוד בפנטגון, שם שימש כעוזר צוות של עוזר שר ההגנה עד 1972. בין השנים 1972 - 1973 היה חבר במועצה המקומית של הבית הלבן ועוזר לנשיא בממשלו של ריצ'רד ניקסון.
פולסון נחשב בעבר כאחד התומכים במדיניות "ירוקה" של דאגה לאיכות הסביבה, והוא אחד מאנשי הציבור המשמעותיים שהתריעו כנגד אפקט החממה ובין התומכים באמנת קיוטו. זאת בניגוד לעמדת ממשל ארצות הברית עד למינויו.
מינויו של פולסון לתפקיד מזכיר האוצר על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש היה מינוי מפתיע. זאת בהתחשב בהתנגדותו של ג'ורג' בוש בשנים האחרונות לצרף את ארצות הברית למדינות החתומות על אמנת קיוטו.
בתקופת כהונתו של פולסון כמזכיר האוצר פרץ משבר הסאבפריים. על מנת לחלץ את כלכלת ארצות הברית מהמשבר, יזם פולסון את חוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008, אשר זכה גם לכינוי "תוכנית פולסון".
הערות שוליים

↑  Jeannette L. Nolen, Henry Paulson United States official, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583665505171  PLWABN: 9810638115905606  BIBSYS: 15021202  BNE: XX5624145  BnF: cb15987833x (data)  CiNii: DA18218184  GND: 13656965X  ISNI: 0000 0001 1493 9877  LCCN: no2007008228  LNB: 000251868  NDL: 01212505  NKC: xx0214909  NTA: 326092404  RERO: 02-A017522301  SUDOC: 146161807  VIAF: 79248388   WorldCat (עם VIAF): 79248388 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גז חרדל

| --- | --- |

 
 כתיב כימי:  C₄H₈Cl₂S 
 מסה מולרית:  159 גרם/מול
 מראה:  חסר צבע בגרסתו הטהורה, צהוב-חום בתערובת המשמשת לנשק כימי
 מספר CAS:  505-60-2
 צפיפות:  1.27(נוזל) גרם/סמ"ק
 מצב צבירה:  נוזל
 מסיסות:  זניחה
 ממסים:  מסיס בבנזן, שמן, כוהל, THF
 טמפרטורת היתוך:  14.4 °C   287.55 K
 טמפרטורת רתיחה:  217 °C   490.15 K
 מקדם שבירה:  1.5313 
 LD50:  100 מיליגרם לקילוגרם
 NFPA 704:       1 ‏ 4 1 
 
חרדלים גופריתיים היא משפחת כימיקלים, שגז חרדל (1,5-דיכלורו-3-תיפאטן), נשק כימי נפוץ, מסווג תחתיה. החומר הטהור הוא נוזל צמיגי וחסר צבע בטמפרטורת החדר. בשימוש צבאי הוא מעורבב עם חומרים נוספים ומקבל גוון צהוב-חום וריח דומה לשל חרדל (מכאן שמו), שום או חזרת.
בשימושו הצבאי, כנשק כימי, הוא מפוזר בריסוס ממטוסים, באמצעות פצצות אוויר או פגזי ארטילריה והשפעתו הפיזית על הקורבנות הרסנית.
השימוש בגז חרדל מוסדר תחת אמנת הנשק הכימי משנת 1993. הגז מסווג בדרגה החמורה ביותר, זו של חומר אשר אין לו שימוש אחר פרט ללוחמה כימית. (אם כי זה לא לגמרי מדויק – לעיתים נעשה שימוש בחרדל-חנקני בטיפולי כימותרפיה של סרטן הריאה ולימפומת הודג'קין. החומר משמש לעיתים גם במחקר על תהליך הכווייה, מכיוון שהתגובה של הגוף לכווייה מגז חרדל איטית יחסית לסוגי כוויות אחרים).
השפעות על גוף האדם > סימפטומים והשפעות מיידיות

בטווח הזמן המיידי לאחר החשיפה לגז, לא נראים תסמינים לעין בלתי מזוינת, ובני אדם יכולים להיחשף לרמות גבוהות מבלי להרגיש דבר. לאחר כיממה, הקורבן יחוש גירוי עורי וגרד עז, בהדרגה מתפתחות שלפוחיות גדולות המלאות נוזל צהוב, בכל אזור החשיפה לגז. אלו הן כוויות כימיות, לרוב מדרגה ראשונה או שנייה, אך הן עשויות להיות אף חמורות כמו כוויות מדרגה שלישית. חשיפת העיניים תביא לכאב, ולהתפתחות דלקת בקרנית המלווה בנפיחות בעפעפיים, שתוצאתן עיוורון זמני עד קבוע. שאיפת הגז במינון גבוה עשויה לגרום לשלפוחיות בדרכי הנשימה ובריאות ודימום פנימי.
השפעות על גוף האדם > טיפול

אפשר להפחית או אף להימנע מנזק לעור על ידי מריחה של פובידון-יודי PVP-I מיד לאחר החשיפה לגז החרדל. הטיפול יעיל רק לפני הופעת השלפוחיות, אך מאחר שלרוב אין סימפטומים בזמן זה, יש לזהות את החשיפה לפני הופעת הסימפטומים. אפשר לנטרל את גז החרדל על ידי חמצון או הכלרה. לכן לאחר שנוצרו שלפוחיות, יש לחטא אותן.
השפעות על גוף האדם > שיקום והשפעות ארוכות טווח

בחשיפה לא קטלנית הקורבנות יידרשו לתקופות שיקום ארוכות וטיפול רפואי ממושך עד שיחלימו. במקרים של כוויות חמורות (יותר מ-50% מגופו של הקורבן), הכוויות הן קטלניות ומוות יגיע בתוך ימים עד שבועות אחדים. גז חרדל הוא גם מוטגן וקרצינוגן ולכן גם קורבנות ששרדו התקפת גז, יהיו בסיכון גבוה לחלות בסרטן במשך שארית חייהם.
שימוש כנשק כימי

שימוש צבאי ראשון בגז חרדל נעשה במלחמת העולם הראשונה על ידי צבא גרמניה נגד מדינות ההסכמה, ובהמשך על ידי שני הצדדים במלחמה. קטלניותו הייתה קטנה, כ-1%, אך השפעתו העיקרית הייתה בהשבתת חיילים מפעולה וזיהום אזורים שלמים שאליהם כוחות לא יכלו להיכנס (גז החרדל נשאר פעיל בשטח ימים רבים לאחר ההתקפה). מסכות גז הועילו רק במעט, כיוון שעורם של החיילים עדיין נחשף. חייל שמדיו וציודו זוהמו בגז חרדל, העביר את החומר במגע לחיילים אחרים.
שימוש כנשק כימי > התקפות גז חרדל בהיסטוריה

במלחמת העולם הראשונה נעשה שימוש בגז חרדל על ידי הצבא הגרמני ב-1917 כנגד חיילים בריטים ליד איפר שבבלגיה וגם כנגד הצבא הצרפתי. בהמשך השנה השיגו מדינות ההסכמה שלל של פגזי גז חרדל מצבא גרמניה והשתמשו בהם נגד הגרמנים בקמברי. בהמשך המלחמה הבריטים ייצרו גז חרדל בעצמם והשתמשו בו לפריצת קו הינדנבורג. ראו בהרחבה: לוחמת גז במלחמת העולם הראשונה.
בריטניה נגד הצבא האדום ב-1919.
ספרד וצרפת נגד מורדי ריף במרוקו ב-1921–1927.
איטליה ולוב ב-1930.
ברית המועצות בשינג'יאנג, סין, נגד יפן ב-1934 ו-1936–1937.
איטליה נגד חבש במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, 1935–1940.
פולין נגד גרמניה בתקרית בודדת בשנת 1939 (הנשק מתוצרת בריטית).
גרמניה הנאצית נגד פולין וברית המועצות במספר מקרים במהלך מלחמת העולם השנייה.
יפן נגד סין ב-1937–1945.
מצרים נגד צפון תימן ב-1963–1967
עיראק, בראשותו של סדאם חוסיין, נגד איראן במלחמת איראן–עיראק בין 1983 ל-1988.
ייתכן שסודאן השתמשה בגז חרדל נגד מורדים במלחמת האזרחים בסודאן, ב-1995 ו-1997.
במלחמת העולם השנייה נעשו ניסויים באסירי מחנות הריכוז אשר במהלכם בדקו את השפעתו של הגז בקרב אנשים שנחשפו אליו.
דאעש (המדינה האיסלמית) עשו שימוש בגז חרדל בזמן שנלחמו בעיראק ב-2015.
הערות שוליים

↑  ללא טיפול בקרנית
1 2 3 4 5 6 7 8  Blister Agent: Sulfur Mustard (H, HD, HS), CBWinfo.com
1 2 3 4  Uses of CW since the First World War, Federation of American Scientists
1 2  Feakes, Daniel (2003). "Global society and biological and chemical weapons".  In Kaldor, Mary; Anheier, Helmut; Glasius, Marlies (eds.). Global Civil Society Yearbook 2003 (PDF). Oxford University Press. pp. 87–117. ISBN 0199266557. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2007-07-11. נבדק ב-2010-04-19.
↑  on, Alistair (2008-07-09). "Iran's Chemical Ali survivors still bear scars". Reuters. נבדק ב-2008-11-17.
↑  באתר nrg, באתר nrg
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555875505171  BnF: cb12289166t (data)  GND: 4168174-5  LCCN: sh85089113
איב רוסי

| --- | --- |

 לידה:  27 באוגוסט 1959 (בן 65) נשאטל, שווייץ 
 מקום מגורים:  שווייץ
 מוסדות:  סוויסאייר  סוויס 
 yvesrossy.com/index.html
 תרומות עיקריות
 האדם הראשון שהצליח לטוס בעזרת כנפיים המורכבות לגופו
 
איב רוסי (בצרפתית: Yves Rossy; נולד ב-27 באוגוסט 1959), המכונה "Jet Man" ("איש הסילון") הוא ממציא וטייס שווייצרי שהיה האדם הראשון שהצליח לטוס בעזרת כנפיים המורכבות לגופו.
רוסי הוא האדם הראשון שהצליח להרכיב והאדם הראשון שהצליח להטיס מתקן המבוסס על כנפיים ומנוע סילון המחוברים לגוף האדם הדואה. מערכת היכולה להעביר את הדואה מרחק של מספר קילומטרים ובכך היה הראשון שהגשים את חזונם של דיידלוס ודה וינצ'י.
הניסיון הראשון בטיסה באמצעות המתקן נעשה בנובמבר 2006, כאשר רוסי הצליח לשהות באוויר 6 דקות.
ב-26 בספטמבר 2008 הצליח רוסי לעבור מרחק של 35 ק"מ כאשר חצה את תעלת למאנש מקאלה לדובר בעזרת מתקן במשקל של כ-50 ק"ג, המורכב מכנפיים שמוטתם כ-2.5 מטר שאליהם חוברו 4 מנועי סילון. מהירות השיא בזמן התעופה הייתה כ-300 קמ"ש (186 מייל לשעה) וזמן חציית התעלה היה כ-12 דקות.
רוסי יצא בצניחה חופשית ממטוס בגובה כ-2.5 ק"מ, כעבור מספר שניות הפעיל את מערכת התעופה וכיוון עצמו ליעד בו השלים נחיתה בעזרת מצנח.
ב-25 בנובמבר 2009 נפל רוסי למים כאשר ניסה לחצות את מיצרי גיברלטר אולם לא נפצע.
שד הצהריים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פול בורז'ה 
 שפת המקור:  צרפתית 
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1914 
 
שד הצהריים (מצרפתית: Démon du midi) הוא ספר של פול בורז'ה משנת 1914 ובהמשך עובד למחזה ולסרטים.
זוהי דרמה קומית העוסקת בחייה של אישה, המגלה יום אחד, שבעלה בוגד בה עם המזכירה. מועלות שאלות נוקבות על החיים – מהם חיי הנישואים? כיצד ניתן לפתוח בחיים חדשים?
המחזה עלה לראשונה בצרפת בשנת 2005.
בישראל הוצג המחזה בגרסתו העברית, על ידי השחקנית קטי רויטמן, בתיאטרון הסימטה ביפו.
בהמשך צולמו מספר סרטים שעובדו מהמחזה.
מרב בטיטו

| --- | --- |

מרב בטיטו (2022)
 לידה:  17 בדצמבר 1969 (בת 54) בית שאן, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
מרב בטיטו (נולדה ב-17 בדצמבר 1969) היא עיתונאית, תחקירנית ומגישת טלוויזיה ישראלית.