stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכל אפרת (בלשנית)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 ביוני 1956 (בת 68) ישראל 
 ענף מדעי:  בלשנות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה 
 בן זוג:  עוזי אורנן
 
מיכל אורנן-אפרת (נולדה ב-3 ביוני 1956) היא בלשנית ישראלית, פרופסור מן המניין בחוג ללשון עברית באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה

מיכל אורנן-אפרת נולדה בישראל, כאחת מתוך שלישיית בנות. בוגרת הגימנסיה העברית בירושלים. קיבלה תואר ראשון בלשון עברית וחינוך ב-1979 ותואר שלישי ב-1984. עבודת הדוקטורט, שעליה קיבלה ציון מעולה, הייתה בנושא "טבלת שורש משקל - דרך המלך של תצורת המלה העברית". עיקר התמחותה היא השתיקה כאמצעי הבעה. היא עוסקת גם בחקר שקיפות והיבטים סמנטיים, מורפולוגיים, ופסיכו-לשוניים של חידושי מילים (תחדישים). כמו כן היא מתמחה בחקר הלשון בתחומים חוץ-בלשניים, למשל תחום סימני המסחר ותחום הלשון והבלשנות בפרקטיקה ובתאוריה הפסיכואנליטית.
חיים אישיים ומאבק משפטי

פרופ' מיכל אורנן-אפרת היא אלמנתו של הבלשן פרופ' עוזי אורנן שמת בנובמבר 2022, ולהם בן ובת.
בשנת 1989 פנתה אפרת למשרד הפנים והודיעה על שינוי שם משפחתה מ"אפרת" ל"אורנן-אפרת". להודעתה צורף מכתב לוואי שבו הסבירה כי היא מבקשת להיקרא בשם שבו רשום בנה. משרד הפנים הודיע לאפרת כי שינוי שמה נפסל משום שהוא עלול להטעות ולפגוע בתקנת הציבור. כעבור זמן, לאחר שאפרת ילדה בת, סירב משרד הפנים לרשום את הבת בשם המשפחה "אורנן-אפרת" ואף סירב לאפשר לבנה של אפרת להוסיף ולהיות רשום בשם משפחה זה. בתגובה פנו אפרת ואורנן אל בית המשפט, משרד הפנים חזר בו מעמדתו והבת נרשמה בשם "אורנן-אפרת". בעקבות זאת שבה אפרת וביקשה כי משרד הפנים ישקול את עמדתו מחדש בעניין שינוי שם משפחתה, אולם פנייתה המחודשת נדחתה אף היא. אפרת עתרה לבג"ץ, וב-29 במרץ 1993 בג"ץ קיבל את עתירתה וביטל את פסילת השינוי של משרד הפנים (בג"ץ 693/91 ד"ר מיכל אפרת נ' הממונה על מרשם האוכלוסין במשרד הפנים). בעקבות פסק דין זה תוקן חוק השמות, ונקבע בו במפורש כי השר אינו רשאי לפסול שם מן הטעם שהשם נבחר עקב קשר בין ידועים בציבור.
ספריה

שתיקות - על מקומה של השתיקה בתרבות וביחסים בין-אישיים, רסלינג, 2007.
המילים המתבקשות - תחדישיו של יונתן רטוש, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2010. ספר המכיל אלפי חידושי לשון של רטוש. הספר הוא פרי מחקר המתבסס על עיזבונו של רטוש, על תרגומיו, על כתיבתו (למעט שירתו) ועל רשימות בכתב יד ובהן תחדישים שלא הופיעו בדפוס.
מדברים שתיקה - עיון בלשני בשתיקה כאמצעי הבעה, הוצאת מאגנס, 2014.
על שפתם תפרח הדומיה: אנתולוגיה מוארת של שירים על שתיקה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017
2022 ,Silence as Language: Verbal Silence as a Means of Expression, Cambridge: Cambridge University Press.
הערות שוליים

↑  האוניברסיטה העברית בירושלים - רשימת המסיימים תשמ"ה, מעריב, 22 באוגוסט 1985
↑  באותה עת היו בני הזוג ידועים בציבור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313220105171  PLWABN: 9810570031505606  BnF: cb16175915b (data)  GND: 144022923  ISNI: 0000 0000 7370 2063  LCCN: nr91001154  VIAF: 55631427   WorldCat (עם VIAF): 55631427
מילנה ווקוטיץ'

מילנה ווקוטיץ' (בסרבית: Милена Вукотић; ‏4 במאי 1847 - 16 במרץ 1923), הייתה אשתו של ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו.
ביוגרפיה

מילנה נולדה ב-4 במאי 1847 בכפר צ'בו, צטיניה, לפטר ווקוטיץ' ולילנה ווקוטיץ', בתם של טדיג'ה ויוטיץ' ומיליצה פאבלצ'ביץ'. אביה היה אחד מבעלי הקרקעות הגדולים ביותר במונטנגרו וידיד קרוב של מירקו פטרוביץ'-נייגוש, שעמו הוא לחם במלחמות שנות החמישים. בשנת 1853 אירס אותה אביה עם ניקולה פטרוביץ'-נייגוש, בנו של מירקו פטרוביץ'-נייגוש, ולאחר מות אמה בשנת 1856, נשלחה מילנה לצטיניה לביתו של מירקו פטרוביץ'-נייגוש, שם התחבבה מאוד על בני המשפחה.
לאחר ההתנקשות בחיי דנילו הראשון, נסיך מונטנגרו, הוכתר ארוסה כניקולה הראשון, נסיך מונטנגרו ב-13 באוגוסט 1860, וב-8 בנובמבר אותה שנה התחתנו השניים. בתחילה החיים בחצר היו קשים למילנה, שנאלצה להתמודד עם דרינקה קבקיץ' אלמנתו של הנסיך דנילו, אולם עם הזמן תפסה מילנה את מקומה ומעמדה בחצר, ובעת שביקר בעלה ברוסיה ובאוסטרו-הונגריה, ניהלה מילנה את ענייני הנסיכות. בשנת 1899 ביקרה מילנה עם בעלה באימפריה העות'מאנית, על פי הזמנתו של הסולטאן עבדול חמיד השני, והתקבלה שם בהערכה ובכבוד רב.
ב-28 באוגוסט 1910, במסגרת חגיגות היובל להיותו נסיך מונטנגרו, שינה בעלה את תארו והכריז על עצמו כניקולה הראשון, מלך מונטנגרו. כאשר פרצה מלחמת הבלקן הראשונה בשנת 1912, החליט בעלה ניקולה כי מונטנגרו תעמוד לצד שכנותיה בולגריה, סרביה, ויוון במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרפה ממלכת מונטנגרו לעזרתה של ממלכת סרביה, וצבאה שיתף פעולה עם הצבא הסרבי. בינואר 1916, לאחר התבוסה של סרביה, נכבשה מונטנגרו אף היא על ידי אוסטרו-הונגריה, ומשפחת המלוכה נמלטה לאיטליה ולאחר מכן לצרפת. לאחר מלחמת העולם הראשונה שולבה מונטנגרו בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים שלימים נקראה יוגוסלביה, וב-16 במרץ 1923 מתה מילנה באנטיב, צרפת.
משפחתה

ב-8 בנובמבר 1860 התחתנה מילנה עם ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו, ממנו נולדו לה 12 ילדים:
זורקה, נסיכת מונטנגרו (1864–1890), התחתנה עם פטר הראשון, מלך סרביה
מיליצה, נסיכת מונטנגרו (1866–1951), התחתנה עם פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
אנסטסיה, נסיכת מונטנגרו (1868–1935), התחתנה עם גאורג, דוכס לוכטנברג, ולאחריו התחתנה עם ניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
מריקה, נסיכת מונטנגרו (1869–1885)
דנילו, נסיך הכתר של מונטנגרו (1871–1939)
אלנה, נסיכת מונטנגרו (1873–1952), התחתנה עם ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה
אנה, נסיכת מונטנגרו (1874–1971), התחתנה עם פרנץ יוזף פון באטנברג
סופיה, נסיכת מונטנגרו (1876)
מירקו, נסיך מונטגנרו (1879–1918)
קסניה, נסיכת מונטנגרו (1881–1960)
ורה, נסיכת מונטנגרו (1887–1927)
פטר, נסיך מונטנגרו (1889–1932)
מכון קליי למתמטיקה

מכון קליי למתמטיקה (באנגלית: Clay Mathematics Institute; בראשי תיבות: CMI) הוא מכון מחקר פרטי, ללא כוונת רווח, הנמצא בקיימברידג', מסצ'וסטס. המכון עוסק בקידום הידע המתמטי ובהפצתו. לשם כך הוא מעניק פרסים וחסויות למתמטיקאים מבטיחים.
המכון נוסד בשנת 1998 על ידי איש העסקים לנדון תומאס קליי (אנ'), שמממן את פעילות המכון, והמתמטיקאי מאוניברסיטת הרווארד, ארתור יפה (אנ'). מועצת המנהלים של המכון כוללת את בני משפחת קליי, ולצידה פועלת מועצה מייעצת של מתמטיקאים, ובהם אנדרו ויילס.
פרסומו העיקרי של המכון נובע מהכרזתו, ב-24 במאי 2000, על בעיות המילניום של מכון קליי, שבע בעיות מרכזיות במתמטיקה, שלכל המספק לראשונה הוכחה לאחת מהן יינתן פרס בסך מיליון דולר.
בנוסף לפרס, המכון מעניק מלגות לעמיתי מחקר, לתקופה של שנתיים עד חמש שנים, ומיועדות למתמטיקאים צעירים, ומלגות לטווח קצר יותר, למחקר מסוים או לכתיבת ספר. כמו כן מארגן המכון כנסים, סדנאות והרצאות.
בין עמיתי קליי מצויים זוכי מדליית פילדס: טרנס טאו, אילון לינדנשטראוס ומרים מירזאח'אני.
מבצר קמניץ-פודולסקי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  טירה 
 מיקום:  קמניץ-פודולסקי 
 מדינה:  אוקראינה 
 קואורדינטות:  48°40′24″N 26°33′45″E﻿ / ﻿48.67333333°N 26.5625°E﻿ / 48.67333333; 26.5625
  (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםמבצר קמניץ-פודולסקי(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםמבצר קמניץ-פודולסקי
 
מבצר קמניץ-פודולסקי (באוקראינית: Кам'янець-Подільська фортеця; בפולנית: twierdza w Kamieńcu Podolskim) הוא מבצר ימי-בניימי הממוקם בעיר קמניץ-פודולסקי שבחבל הארץ ההיסטורי פודוליה, שבמערב אוקראינה.
לפי התיעוד ההיסטורי, מבצר קמניץ-פודולסקי מתוארך לתחילת המאה ה-14, אם כי עדויות ארכאולוגיות מאוחרות מצאו ראיות לפעילות אדם באזור כבר במאה ה-11 או ה-12.
המבצר שוכן על ראשו של חצי אי שנחצב על ידי נהר סמוטריץ', ומהווה מערכת הגנה טבעית עבור העיר העתיקה של קמניץ-פודולסקי. המבצר מגן על הגשר שחוצה את הנהר, עובר מעל הקניון שיוצר הנהר, ומחבר את העיר העתיקה עם האזורים סביבה.
מיקומה האסטרטגי של הטירה על צומת דרכים הפכה אותה ליעד מרכזי עבור פולשים, שהרסו, בנו ושיפצו חלקים מהטירה בהתאם לצרכיהם, ובכך הוסיפו לגיוון הארכיטקטוני הרב-תרבותי שלה. בייחוד, המתחם שמכיל את העיר העתיקה בוצר על ידי המלך קז'ימייז' הרביעי, המבצר העתיק נבנה מחדש על ידי המלכים זיגמונט הראשון וסטפאן באטורי, והמבצר החדש נוסד על ידי המלכים זיגמונט השלישי וולדיסלאב הרביעי. חרף השינויים הארכיטקטוניים וההנדסיים הרבים שבוצעו במבנה המבצר המקורי, הוא מהווה את אחד מהמבנים הימי-בנימיים היחידים באוקראינה ששמורים היטב, באופן יחסי.
יחד עם העיר העתיקה של קמניץ-פודולסקי, המבצר הוא חלק מהשמורה הלאומית ההיסטורית-ארכיטקטונית "קאמיאנץ" ומהפארק הסביבתי הלאומי "פודילסקי טוורטי", ונכלל ברשימת "שבעת פלאי אוקראינה". כיום, המבצר הוא נקודת הציון הידועה ביותר של העיר, ומהווה אטרקציה תיירותית אזורית ולאומית.
היסטוריה > ייסוד המבצר והיסטוריה מוקדמת

מסורתית, ייסוד מבצר קמניץ-פודולסקי מתוארך למחצית השנייה של המאה ה-14, מאחר שהתעודות ההיסטוריות הראשונות של המבצר מתוארכות למחצית המאה ה-14, עת רוב השטחים המערביים של רוס של קייב היו תחת שליטת הדוכסות הגדולה של ליטא. במסמך היסטורי שכתב הנסיך יורי קוריאטוביץ' מ-1374, למשל, מוזכר כי זכויות מגדבורג הוענקו לעיר קמניץ במבצר. חפירות ארכאולוגיות שבוצעו במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 מעלות כי ייתכן שהטירה נוסדה אף קודם לכן, בסוף המאה ה-12 או בתחילת המאה ה-13. כמו כן, מהתיעוד והממצאים ההיסטוריים והארכאולוגיים עולה בבירור כי התקיימה מצודה באזור במהלך קיומה של הנסיכות הסלאבית מזרחית רוס של קייב, אך לא באותו האתר של המבצר הנוכחי. ככל הנראה, הייתה זו מצודת עץ.
המבצר אמנם התיישן לאורך הזמן, אך נותר חיוני להגנה של קמניץ ודרכי המסחר הסמוכות לה; כפועל יוצא, הוויווד של קרקוב, ספיטק ממלצין, שיפץ את המבצר והפך אותו למודרני יותר במפנה המאה ה-15. הוא שיפץ את המגדלים הישנים של המבצר, והוסיף עוד עשרה מגדלים חדשים. לאחר עוד 150 שנה, הטירה שופצה שוב על ידי המהנדס הצבאי והאדריכל היאוב ברטפוס (Hiob Bretfus). הוא בנה מגדלים מערביים ומזרחיים חדשים, את החומה המזרחית וחלל תת-קרקעי, כמו גם שערים ודיור לקהילת הסטרוסטה (אנ'), המושלים המקומיים.
היסטוריה > התקפות מתמשכות בידי פולשים

במהלך התקופה שבין מחצית המאה ה-14 עד למחצית המאה ה-15, מיקומו של מבצר קמניץ-פודולסקי היה על אחת החזיתות המרכזיות של האיחוד הפולני-ליטאי. מ-1434 עד לסיפוחו על ידי האימפריה הרוסית ב-1793, המבצר שיחק תפקיד מרכזי בהגנה מפני פלישות של קוזאקים, עות'מאנים וטטארים; בין המאה ה-15 ל-17, המבצר הותקף בידי אורדות טטריות כ-51 פעמים. הפלישות הטטאריות של 1448, 1451, 1509, ו-1528, כמו גם המצור העות'מאני של 1533, הסבו נזק הן למבצר והן לעיר, אך כולן נהדפו בהצלחה.
הטירה מילאה תפקיד חשוב גם במהלך מרד חמלניצקי בין 1648 ו-1654, התקוממות של הקוזאקים והצמיתים האוקראיניים בהנהגת בוגדן חמלניצקי כנגד שלטון האיחוד הפולני-ליטאי, ונועד לסלק את האצולה, את החוכרים היהודים ששירתו אותה ואת הכנסייה הקתולית הרומית מאוקראינה. במהלך המרד, נערך מצור על המבצר על ידי קוזאקים מקומיים ומורדים שהנהיג מקסים קריבונוס, אך הוא כשל. ב-1651, המבצר היה נתונה למצור נוסף של קוזאקים שהנהיג ההטמן איוואן בוהון (אנ'), אך התקפת נגד פולנית בלתי צפויה שהנהיגו המפקדים אלכסנדרנקה וצ'וויקה שחררה את המצור וחידשה את הנוכחות הפולנית באזור. ב-1652, צבא של 60,000 לוחמים, בהנהגת חמלינצקי עצמו, השיבה את המבצר לידיים קוזאקיות. שנה לאחר מכן, נערכה עוד התקפה על המבצר, הפעם על ידי אורדה בת 40,000 לוחמים טטארים מחצי האי קרים.
בראשית אוגוסט 1672, כוח בן 30,000 לוחמים בהנהגת הסולטאן מהמט הרביעי, יחד עם כוח נוסף בן 40,000 קוזאקים וטטארים שהנהיג ההטמן פטרו דורושנקו (אנ') ערך מצור על הטירה. לאחר משא ומתן, החליטו מנהיגי העיר להיכנע, והשליטה על המצודה עברה לרשות העות'מאניים ב-18 באוגוסט. כאות מחאה, מפקד המצודה מיכאל וולודיווסקי (Michał Wołodyjowski) ורב-סרן הייקינג (Major Hejking) פוצצו את אבק השריפה שנותר בטירה, מה שהוביל למותם יחד עם עוד 800 מגינים. כ-27 שנה לאחר המתקפה, המצודה שימשה כבסיס לשלטון העות'מאני בפודוליה. ב-1699, שבה השליטה הפולנית לאזור בעקבות הסכם קרלוביץ, עקב ויתורה של האימפריה העות'מאנית על המשך שלטונה בו.
היסטוריה > ממבצר לבית כלא

החל מתחילת המאה ה-18, מבצר קמניץ-פודולסקי איבד את תפקידו ההגנתי, ושימש יותר ככלא צבאי מאשר כאמצעי לביצור. מספר רב של אנשים הוצאו להורג או נכלאו בו, בהם סטארשינים (פקידים) קוזאקים, היידמקים, ואף נכלא בכלא למספר חודשים יורש הכתר הפולני סטניסלאב פוניאטובסקי שנחטף לכלא בהיותו בן 3 בלבד בהוראה של יוזף פוטוצקי, מושל קייב, שהתנגד לתמיכתו של אביו, סטניסלב פוניאטובסקי, במלך אוגוסט השלישי.
למרות שכאמור המצודה איבדה את תפקידה ההגנתי, היא עדיין הייתה בין המצודות החזקות תחת הכתר הפולני, עד לחלוקתה השנייה של פולין ב-21 באפריל 1793, אז המבצר והעיר קמניץ-פודולסקי שניהם הועברה לאימפריה הרוסית. באותו היום, מפקד המבצר העניק את המפתח למבצר ונשבע נאמנות לאימפריה בקתדרלה העירונית. לאחר מכן, 101 תותחים הריעו להחלטתו במבצר. במהלך הפלישה הצרפתית לרוסיה ב-1812, צבא האימפריה הרוסית התמקם במבצר. ב-1815, קונסטנטין בטיושקוב (אנ'), שהפך אחר כך למשורר נודע ולסופר, הוצב כפקיד במבצר. ב-1846, המשורר ולדימיר ראבסקי (אנ') הוצב במבצר, ובמהלך שהותו שם הקים ארגון פרו-דקבריסטי שהורכב מפקידי צבא פרוגרסיביים.
מ-1816 עד ל-1914, המצודה הפכה מכלא צבאי לכלא לבעלי חוב, עבריינים ואסירים פוליטיים. ב-1831, הפילולוג, המילונאי והסופר הרוסי ולדימיר דאל עבד במצודה, ובאותן הזמן כתב מילון של השפה הרוסית. המבצר היה מרכזה של התנועה האנטי-פיאודלית בפודוליה במהלך המאה ה-19, שהונהגה על ידי הפרש לוחם מלחמת 1812 אוסטים קרמליוק, כיום נחשב באוקראינה לגיבור לאומי. קרמליוק עצמו נכלא במבצר שלוש פעמים.
היסטוריה > מוזיאון ושמורה

לאחר סדרת שינויים פוליטיים עקב מהפכת 1905, המפלגות והארגונים הפוליטיים הפכו לחוקיים ברחבי האימפריה הרוסית. ב-1906, כ-67 ארגונים פוליטיים היו מבוססים במבצר. ביניהם היה עיתון מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, שענה לשם "איסקרה" (ניצוץ). צו שהנפיק הסובנארקום של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית ב-1928 הכריז על קומפלקס מבצר קמינץ-פודולסקי כשמורה היסטורית-תרבותית. בסוף שנות ה-30, היו תוכניות להפיכת המבצר למוזיאון, והחלו עבודות שיפוץ במקום ב-1937. בין אטרקציות המוזיאון הייתה סצנה בה מתואר קרמליוק כלוא במבצר במגדל האפיפיור שבמבצר, שם אכן נכלא. מספר המבקרים במבצר הגיע בשנות ה-30 של המאה ה-20 לכדי 300,000 בשנה.
ב-1947, נוסף מבצר קמניץ-פודולסקי לרשימת השמורות ההיסטוריות של כלל ברית המועצות. לוח זיכרון ותבליט המנציחים את קרמליוק הוצבו בסמוך לתערוכה ב-18 באפריל 1958. עבודות שיקומיות וארכאולוגיות החלו מ-1962. ב-18 במאי 1977, הוקמה השמורה הלאומית ההיסטורית-אדריכלית "קמניץ". ב-13 בספטמבר 1989, בשל בקשת ממשלת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, הוכנסה השמורה לרשימה הזמנית של אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
ב-2004, שמורת "קמניץ" שודרגה לכדי מחוז שימור לאומי. ב-21 באוגוסט 2007, המתחם הוכרז כאחד משבעת פלאי אוקראינה כשזכה במקום השלישי בתחרות ארצית. סופה קשה ב-1 באוגוסט 2011 הרסה חלקית את המגדל המערבי החדש.
אדריכלות

מבט למבצר מכיוון דרום-מערב עם המבצר הישנה (למטה מימין) והמבצר החדש (למעלה משמאל)
מגדלי מבצר קמניץ-פודולסקי והנוף סביבן
מגדל טנצ'ינקה (המאות ה-14–16) ודרך המובילה סביב החומות ומחברת בין המגדלים
מבצר קמניץ-פודולסקי משטח עשוי אבן גיר, מוקף בקניון נהר הסמוטריץ'. כתוצאה מכך, יסודותיו עשויים מאבן גיר, כמו גם מלבנים ואבנים מקומיות ומיובאות. ואכן, שמה של הטירה מגיע מהשורש "קמין", מהמילה הסלבית ל"אבן". שני החלקים המרכזיים של המבצר, "המבצר הישן" (באוקראינית: Старий замок) ו"המבצר החדש" (באוקראינית: Новий замок) נבנו במהלך תקופות שונות. המבצר הגן על הדרך מהעיר העתיקה של קמינץ-פודולסקי מפני התקפות וחיילי אויב. המבצר החדש הוקם במהלך השיפוצים המאוחרים הרבים של המבצר; מטרתו הייתה לספק הגנה מחילות השדה של האויב ותוכנן כך שיתמוך בהמצאות צבאיות חדשות דאז, כמו תותחי ארטילריה לטווח רחוק.
אדריכלות > שנים עשר המגדלים

כמתחם ביצורי חשוב וגדול, היו במבצר קמניץ-פודולסקי 12 מגדלים, חלקים נוספו בשיפוצים המאוחרים למודרניזציה של המבצר. חלק מהמגדלים היו בחצי האי בו שוכן המבצר הראשי; חלקם היו במדורונות התלולים סביב נהר הסמוטריץ'; וחלקם באזורים נוספים, מחוץ לחומות המזרחיות ובקצה המערבי של גשר המבצר. מבין המגדלים, רק מעט נותרו ללא פגע כיום. 12 המגדלים היו:
מגדל האפיפיור (ידוע גם בתור "מגדל קרמליוק" ו"מגדל יוליאן") נבנה בזמן מסוים בין המאה ה-15 למאה ה-16; היו בו ארסנל ארטילרי, מחסן לאבקת שריפה, חדר אוצר, ותחנה. מחוברים זה לזה בבאסטיון דרומי נרחב.
מגדל קובפאק (ידוע גם כ"מגדל זלצ'טה") הוא מגדל קדום יותר שנבנה בין המאה ה-14 למאה ה-16, הוא היכן שאצולת הזלצ'טה (אנ') שכנה.
מגדל טנצ'ינסקה, נבנה בין המאה ה-14 למאה ה-16, היה הנצחה למשפחת טצ'ינקי (אנ'), משפחת אצולה פולנית.
המגדל הלבן (ידוע גם כ"מגדל לסקה"), נבנה במאה ה-15, ושם היה ארסנל צבאי נוסף.
המגדל היומי (ידוע גם כ"מגדל דז'יינה"), מגדל גדול עם צומת לארטילריה בקומה השנייה המשמש להזזת רובים לעמדת ירי, כמו גם אל המגדל המערבי החדש. הייתה בו גם קפלה לותרנית קטנה ו"אורליק" (גשרון), או מגדל תצפית, בקצהו.
המגדל המערבי החדש (ידוע גם כ"המגדל הגדול"), נבנה ב-1544 ושימש כבאסטיון. במגדל שכן אחד מבתי הדפוס של המבצר, והוא נתן פלטפורמה לארטילריה כך שתוכל לכסות את השדות הרחבים שהקיפו אותו. המגדל נפגע בסופה קשה ב-2011.
מגדל רוז'נקה (ידוע גם כ"מגדל בורגרבסקה" או "מגדל קרסלבסקה"), נבנה בין המאות ה-14 ל-16, ובמרתפו שכן כלא. הוא אחד משלושה מגדלים בהם תוכנן במיוחד קמרון קוני שיעזור בהוצאת הגזים הנפלטים מאבק השריפה שאוחסן במגדל.
מגדל המים (ידוע גם בתור "מגדל סמוטריצ'קה") הוא אחד מהמבנים המאוחרים במבצר ומתוארך בין המאה ה-15 למאה ה-18. הוא שימש לקישור בין המבצר ושער השדה שלו, שהיה מרוחק מהמתחם המרכזי בקצה הצפוני. היה בו באר בה השתמשו לשאיבת מים מנהר הסמוטריץ' הסמוך, כמו גם תעלה סודית, שקיומה היה ידוע רק לקהילת הסטרוסטה (מושלים) והלבלרים המקומיים.
מגדל המפקד, נבנה במאה ה-15.
מגדל לנקורונסקה (ידוע גם כ"מגדל לסקה השני"), נבנה בין המאה ה-14 למאה ה-16, והנציח את משפחת האצולה הפולנית לנקורונסקי.
המגדל השחור, נבנה בין המאה ה-14 והמאה ה-16. כיום נראים רק שרידיו. הוא שימש כמחסן לכלי נשק ואבק שריפה והופצץ במחאה שהוזכרה קודם בפרק ההיסטוריה.
המגדל המזרחי החדש, נבנה ב-1544.
אדריכלות > החומות לביצור המתחם

חומותיו של מבצר קמניץ-פודולסקי חולקו לשלושה מדורים או טרסות: צפונית, דרומית, ומזרחית.
חומות הטרסה הצפונית (באורך 336 מטרים בערך) הגנו על כלל החצר הפנימית. חומות החצר הצפון-מערביות תחמו את המבצר העתיק, וסיומן היה בין המגדל היומי למגדל רוז'נקה. אלו זוג חומות מקבילות, שכוללות את המגדל המערבי הפשוט, שרידי המגדל השחור, ומחסן נשקים בן שתי קומות. החומה העתיקה מבין השתיים מתוארכת לתחילת המאה ה-12. מחסן נשק נוסף ממוקם בחומות המזרחיות. הכניסה למבצר בחומות המזרחיות ידועה כ"שער המבצר החדש", והיו עוד שני שערים, האחד בחומות הצפוניות, "שער המבצר הישן", והשני, "שער השדה", שחיבר את מגדל המים עם יתר המבצר. לאורכן של החומות הצפוניות היה באסטיון כחלק ממערך ההגנה. הוא נבנה בשנת 1790, ממש לפני החלוקה השנייה של פולין. המבצר החדש תוכנן בצורת קרן (אנ') ומוקם מערבית למתחם המבצר החדש.
בצד המזרחי של חצר המבצר היו ההריסות של כנסיית הקדוש סטניסלאוס, ועל ידן קברו של מ. פוטוצקי. ליד מגדל קובפאק עמדה כנסייה מזרחית אורתודוקסית בה נקבר הנסיך קוריאטוביץ'. באזור החצר שלאורך החומות הדרומיות, בין מגדל קובפאק למגדל טנצ'ינסקה היה אסם וסככה לעגלות. מעבר אליהם, ליד החומות הצפוניות ומגדל לנקורונסקה, היו מגורי הסטרוסטה. ליד מגדל טנצ'ינסקה עמד ה"רורמוש" ששימש כטנק אחסון מים למבצר. בחומות הדרומיות קרוב יותר למגדל הלבן (בין מגדל טנצ'ינסקה למגדל הלבן) היו מטבח ומאפייה. בסמוך למגדל הלבן בחומות הדרומיות בין המגדל הלבן למגדל היומי עמדו המטות של הסטרוסטה. אל מול החומות הדרומיות שכנו הצ'לידנה (chelyadna), רבעי הצמיתים, בהם שוכנו עד 70 צמיתים ששירתו במבצר. מחוץ לחומות הצפוניות היו אורוות הטירה, בהם היו עד 30 סוסים. במאה ה-16 למבצר היה חיל מצב של בסביבות 300 חיילים, שחיו בעיירה.
בית הספר התעשייתי המקצועי של קמניץ-פודולסקי חקר את חומות המבצר. הם גילו אזור של חול טובעני בצד הדרך על יד ה"פודזאמצה", או התת-מבצר, שכונה של העיר, ששנהה קודם לכן ערער חלקית את החומות התומכות של המבצר. החול הטובעני הביא לחשיפת חומות היסוד של המבצר, בעומק של קצת מעל 5 מטרים. חומות היסוד נבנו מאבן גיר ויצרו קניון לאורכו של העמק בו הנהר. חפירה נוספת הצביעה על כך שהחומות נמשכו מערבה, מהמבצר הישן לבאסטיונים של הטירה החדשה. תשתיות התמיכה של המבצר הישן נמצאו אף הם בתעלה. בדרום החומה נמצא פתח ברוחב 2.5 מטר וגובה 5 מטר, שלפי ההשערה הוזרמו דרכו מים.
החומות הצפון-מערביות המשומרות כעת בגובה 13.7 מטר מחוץ למבצר, ובגובה 5.7 מטר מחצרו. כתוצאה מהשיפוצים והשינויים הרבים שנעשו במבצר, עומקן של החומות השתנה לאורך המאות: בימי הביניים הוא היה 1.45 מטר, במאות ה-14 וה-15 היה 2.2 מטר, והגיע לממוצע של 4 מטר לאחר השיפוץ שנערך במאות ה-16 וה-17.
אדריכלות > גשר המבצר

כתוצאה ממיקומו הייחודי של המבצר על חצי אי, גשר המבצר (באוקראינית: Замковий міст) שימש כחיבור התחבורתי לעיר העתיקה של קמניץ-פודולסקי. הגשר נחשב כהישג אדריכלי מרשים מימי הביניים. אורכו הוא 88 מטר. בתחילתו, רוחבו הוא 8.5 מטר, ובסיומו, רוחבו מצטמצם ל-6.5 מטר. גובה הגשר הוא 27 מטר בכניסה אליו, ויורד ל-17 מטר בקצהו השני.
בתחילתה של המאה ה-15, נבנה מגדל שער מעוגל בקצה המבצר שליד הגשר; גובהו של הגשר, יחד עם המגדל, היה שקול ל-8 קומות בבניין מודרני. במהלך המצור הפולני הכושל על העיר ב-1687, גשר המבצר נבנה מחדש ובוצר בידי הטורקים, מה שנתן לו את השם "הגשר הטורקי" (באוקראינית: Турецький міст), וכך הוא נקרא עד היום. חזית האבן של הגשר הייתה במצב גרוע מ-1841 עד לסוף המאה ה-19. מחסור בעבודות שימור, ורעידת אדמה ב-1986, הוסיפה למצבה הרע. ב-2000, קרן המונומנטים העולמית (אנ') כללה את גשר המבצר ברשימת המונומטים בסיכון שלה לשנת 2000 (אנ').
מורשת

מבצר קמניץ-פודולסקי הוא האטרקציה הבולטת ביותר בעיר. מבקרים בו תיירים רבים מרחבי אוקראינה והעולם. לאורך השנים, נוצרו אגדות שונות סביב המבצר. לפי אחת מהן, כאשר הסולטאן העות'מאני עות'מאן השני הגיע לקמניץ ב-1621 בכדי לכבוש אותה, הוא התרשם מכוחה ומהביצורים שבה ושאל "מי בנה את העיר הגדולה הזו?". על כך השיבו לו, "אלוהים עצמו". לאחר שעות'מאן נכשל בכיבוש המבצר, הוא השיב "אז תנו לאלוהים לקחת את העיר בעצמו". אגדה מקומית נוספת מספרת כי אוצר של מטבעות זהב עות'מאניים (סולטאני) קבור בנהר הסמוטריץ', וכי תעלה באורך 20 ק"מ מובילה למצודת חוטין ממבצר קמניץ-פודולסקי.
המצור העות'מאני על המבצר מ-1672 מתואר בנובלה ההיסטורית "אש בערבה", שכתב ב-1888 הסופר הפולני חתן פרס נובל לספרות הנריק סנקביץ'. המבצר מופיע גם במטבע זיכרון המתאר "מצודה עתיקה על נהר הדניסטר" שהנפיק הבנק המרכזי של טרנסניסטריה.
הערות שוליים

↑  על המבצר באתר двідай, 26 ביוני 2021
1 2 3  Kamianiec' Old Fortress באתר castles.com.ua
1 2 3  Д.В. Мудрецов, А.В. Мудрецов, КАМЕНЕЦ-ПОДОЛЬСКИЙ ЗАМОК באתר КАМЕНЕЦ-ПОДОЛЬСКИЙ (העוסק בקמניץ-פודולסקי) (ברוסית)
1 2 3  סרהיי פייטריקוב, СТАРА ФОРТЕЦЯ НА СМОТРИЧІ באתר Дзеркало тижня, 28 ביוני-5 ביולי 2002
↑  УСТИМ КАРМЕЛЮК באתר Укрінформ (אוקרינפורום) (באוקראינית)
↑  В'ЯЗНІ СТАРОЇ ФОРТЕЦІ באתר Поді́льські То́втри (פודילסקי טובטרי) (באוקראינית)
↑  מתוך אתר חוקי אוקראינה, Про передачу цілісного майнового комплексу Національного історико-архітектурного заповідника "Кам'янець" у державну власність, אושר ב-24 במרץ 2004
↑  Місто Кам’янець (העיר קמיניץ) באתר שבעת פלאי אוקראינה
↑  Обвал в Каменец-Подольской крепости: в мэрии не исключают, что башню повредили при реконструкции באתר Корреспондент.net, 2 באוגוסט 2011
1 2 3  Кам'янець-Подільский замок באתר Snap.com.ua
↑  One Hundred Most Endangered Sites 2000, דו"ח של World Monuments Fund
↑  В Приднестровье введена в обращение новая памятная монета באתר סוכנות הידיעות REGNUM, 7 ביוני 2007 (ברוסית)
מפה בשפה הצרפתית מ-1691 המתארת את העיר העתיקה של קמניץ והמבצר
הדפס אבן עתיק המתאר את חומות המבצר ויישוב תחתיהן, הקיימים עד היום
אוסטים קרמליוק. ציור של ואסילי טרופינין, סביבות שנות ה-20 של המאה ה-19, שמן על קנבס. מוצג בגלריית טרטיאקוב, מוסקבה
החצר הפנימית ומבט למוזיאון המבצר
מאות שנית של תוספות לחומות הביצור מוסיפות לגיוון האדריכלי של המבצר
תקריב של אחד מ-12 המגדלים
מבט למבצר קמניץ-פודולסקי בלילה
מונור

מונור (בהונגרית: Monor) היא עיירה בהונגריה, הממוקמת כ-40 קילומטר מבודפשט.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הקהילה היהודית

יהודים החלו להתיישב במונור במחצית השנייה של המאה ה-19 וקהילה מסודרת נוסדה ב-1862, אשר לאחר הקרע ביהדות הונגריה הצטרפה לזרם הנאולוגי. ב-1880 נמנו במונור כ-390 יהודים, וב-1910 הקהילה הגיעה לשיא של 570 יהודים.
בפרעות טרור לבן שנערכו בהונגריה בסביבות 1920 נגרם נזק כלכלי ונזק ברכוש ליהודים, ויהודי אחד אף נהרג. באותה שנה החלה ירידה הדרגתית באוכלוסייה: ב-1920 נמנו 490 יהודים, ב-1930 נמנו 445 וב-1941 נמנו 344 יהודים בלבד, כשלושה אחוזים מכלל האוכלוסייה. רובם היו סוחרים ובעלי מלאכה, והיו בהם גם כמה פקידים, תעשיינים ובעלי מלאכה בתעשייה הזעירה.
הקהילה היהודית > בשואה

עוד בתחילת המלחמה היהודים במקום סבלו מחקיקה אנטי-יהודית בהונגריה ורבים מהגברים גויסו לעבודות כפייה בשירות העבודה. הצבא הגרמני כבש את הונגריה ב-19 במרס 1944. על-פי נתוני מפקד שנערך בשבוע השני של אפריל 1944 מנתה הקהילה הנאולוגית של מונור 254 נפשות.
המִנהל ההונגרי נותר על כנו גם אחרי הכיבוש הגרמני, והיהודים רוכזו בגטאות וגורשו בהתאם לתקנות ולצווים של רשויות השלטון ההונגרי, המרכזי והמקומי. ב-12 במאי 1944 הורה ד"ר לסלו אנדרה (Laszlo Endre), סגן הממונה על המחוז ואנטישמי מושבע, להקים גטאות במחוזו. באותו היום הוקם במונור גטו לאורך כמה רחובות. נוסף על יהודי מונור הועברו אל הגטו גם יהודים מיישובי הסביבה ובסך הכל רוכזו בו כ-350 יהודים.
היהודים בגטו נחקרו ועונו בניסיון לדלות מהם מידע היכן הסתירו חפצי הערך. כמה יהודים, ובהם גם מומרים, בחרו להתאבד כדי להימלט מן ההשפלה והעינויים. בית החרושת ללבנים במונור היה למרכז השילוח של יהודי גטאות מחוז פשט-פיליש-שולט-קישקון (אנ') שמדרום וממזרח לבודפשט. ב-30 ביוני 1944 פונו היהודים מגטאות אלו למרכז השילוח, וכן הועברו אליו יהודי הגטאות של יאספאטי, יאסארוקסאלאש, יאסברן ויאסלדאן שבמחוז יאס-נאג'קון-סולנוק. כ-8,000 יהודים נדחסו במתחם בית החרושת ללבנים, תחת כיפת השמים, ללא מחסה וללא מים, וגם מזון סופק להם רק בצמצום, ולא בכל יום. כולם גורשו משם לאושוויץ בשלושה טרנספורטים שיצאו בין 6 ל-8 ביולי 1944.
לקריאה נוספת

אלכסנדרה לוסה, מונור, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 354–355), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)