אמנות שדות הצבע
רקע היסטורי

לאחר מלחמת העולם השנייה והתפתחות האקספרסיוניזם המופשט האמריקאי, תשומת הלב של עולם האמנות העכשווית החלה לעבור מפריז לניו יורק. מבקר האמנות הראשון שהציע לזהות זרמים שונים בתוך תנועת האקספרסיוניזם המופשט היה קלמנט גרינברג, בסוף שנות הארבעים ותחילת שנות החמישים. בתוך כך, גרינברג הבחין שבעבודותיהם של כמה מאמני "הדור הראשון" של האקספרסיוניזם המופשט ישנה נטייה אמנותית לשימוש בשדות צבע רחבים.
מארק רותקו היה אחד הציירים שגרינברג כינה צייר שדות צבע, מה שמתבטא, למשל, בציור "Magenta, Black, Green on Orange" זאת על אף שרותקו עצמו סירב לתייג את עצמו כשייך לתנועה מסוימת. עבור רותקו, הצבע היה "כלי בלבד". יצירותיו המוכרות ביותר – "multiforms" ונוספות - משקפות במהותן התבטאות זו. ציוריו מתאפיינים במרובעים צפים בגוונים שונים על גבי בדי ענק, והוא ראה באמנות אמצעי להובלת הצופה למקום רוחני ונשגב דרך עולם הצבעים. רותקו מתעניין בביטוי רגשות באמצעות השימוש בצבע, על רקע חיפוש אחר "טרגדיה, אקסטזה ואבדון". בשנת 1958, הביטויים הרוחניים שרותקו העלה על גבי הבד הפכו חשוכים יותר ויותר. השימוש בצבעים אדומים, צהובים וכתומים בהירים, שאפיינו את יצירתו בתחילת שנות החמישים, הוחלפו בהדרגה על ידי צבעים כחולים, ירוקים, אפורים ושחורים כהים. סדרת הציורים האחרונה שלו, מאמצע שנות השישים, הציגה צבעי אפור ושחור עם גבולות לבנים, שמדמים, לכאורה, נופים מופשטים של ארץ עגמומית ולא נודעת.
במהלך אמצע שנות הארבעים רותקו נמצא היה בתקופת מעבר מכריעה בסגנונו. בתקופה זו הוא הושפע משדות הצבע המופשטים של האמן האמריקאי קליפורד סטיל, שהושפעו, בין היתר, מהנופים של צפון דקוטה, מקום הולדתו של סטיל. בשנת 1947, במהלך סמסטר בו לימד בבית הספר לאמנויות בקליפורניה (המכונה היום: המכון לאמנות בסן פרנסיסקו), התעניינו רותקו וסטיל ברעיון ליזום תוכנית לימודים או בית ספר משלהם. סטיל נחשב אז לאחד הציירים המובילים מבין אמני שדות הצבע, וציוריו הלא-פיגורטיביים עסקו במידה רבה בהעמדת צבעים ומשטחים שונים אלה לצד אלה. שדות הצבע המשוננים שמאפיינים את יצירותיו, יוצרים רושם לפיו שכבת צבע אחת "נקרעה" מהציור, וחשפה את הצבעים שמתחתיה. בכך הם מזכירים מעין נטיפים ומערות קדמוניות. הקומפוזיציות של סטיל הן אירגולאריות ומשוננות והיצירות מתאפיינות במרקמים שונים ובניגודיות בין המשטחים השונים, כפי שניתן לראות, למשל, בציור "1957D1".
אמן נוסף שיצירותיו המוכרות קשורות הן לאקספרסיוניזם המופשט, הן לציור שדות הצבע, הוא רוברט מאת'רוול. סגנון האקספרסיוניזם המופשט של מאת'רוול מתאפיין בשדות פתוחים של משטחים ציוריים המלווים בקווים ובצורות משורטטים ומדודים, והוא הושפע הן מז'ואן מירו והן מאנרי מאטיס. ציורו של מאת'רוול, "Elegy to the Spanish Republic No. 110" משנת 1971, הוא יצירה חלוצית במסגרת שני הזרמים הללו. בעוד שסדרת ציורי האלגיות שלו משקפת את שני הזרמים, הסדרה "open", מסוף שנות השישים, שנות השבעים והשמונים, ממקמת את האמן היטב בתוך ציור שדות הצבע. בשנת 1970, אמר מאת'רוול : "במהלך חיי, צייר המאה ה-20 שהכי הערצתי הוא מאטיס". בכך הוא רומז לכמה מסדרות הציורים שלו המשקפות השפעה ממאטיס, ובראשן הסדרה "open" המתקרבת באופן המובהק ביותר לציור שדות צבע קלאסי.
בארנט ניומן נחשב לאחת הדמויות המרכזיות באקספרסיוניזם המופשט ולאחד המובילים מבין ציירי שדות הצבע. יצירתו הבוגרת של ניומן מתאפיינת באזורי צבע טהור ושטוח המופרדים באמצעות קווים אנכיים דקים, או ב"רוכסנים" כפי שקרא להם ניומן. דוגמה לכך ניתן לראות בציור "Vir Heroicus Sublimis" ממוזיאון ה-MoMA. ניומן עצמו חשב שהגיע למלוא סגנונו הבוגר עם הסדרה "Onement" (משנת 1948). ה"רוכסנים" בציוריו של האמן מגדירים את המבנה המרחבי של הציור ובמקביל מחלקים ומאחדים את הקומפוזיציה. אף על פי שציוריו של ניומן נראים מופשטים לגמרי, ורבים מהם נוצרו במקור ללא כותרת, השמות שהוא נתן להם מאוחר יותר רמזו על התמודדות עם נושאים ספציפיים בציור, ולרוב עם נושאים יהודיים. שני ציורים מתחילת שנות החמישים, למשל, נקראים "אדם וחווה", וישנם גם ציורים בשם "אוריאל" (1954) ואברהם (1949). זה האחרון הוא ציור כהה מאוד, ששמו אינו מתייחס רק לדמות המקראית, כי אם גם לשם אביו של ניומן, שמת בשנת 1947. עבודותיו המאוחרות של ניומן, כגון הסדרה "Who's Afraid of Red, Yellow and Blue" (אנ') משתמשות בצבעים עזים וטהורים, לעיתים קרובות על קנבס גדול מאוד.
ג'קסון פולוק, אדולף גוטליב, האנס הופמן, בארנט ניומן, קליפורד סטילס, מארק רותקו, רוברט מאת'רוול, אד ריינהרדט וארשיל גורקי (ביצירותיו האחרונות) היו בין ציירי האקספרסיוניזם המופשט הבולטים שגרינברג זיהה כקשורים גם לציור שדות הצבע בשנות החמישים והשישים.
אף על פי שפולוק קשור לציור הפעולה בגלל הסגנון, הטכניקה, ה'מגע' הציורי שלו והאופן הפיזי שבו הוא מניח את הצבע, מבקרי אמנות קישרו את פולוק גם לציור הפעולה וגם לציור שדות הצבע. מבקר האמנות קלמנט גרינברג העלה גם שקיים קשר בין הקומפוזיצייה חסרת הגבולות של פולוק (All over composition) לבין הציורים גדולי הממדים של חבצלות המים מאת קלוד מונה, שנעשו במהלך שנות העשרים. גרינברג, מבקר האמנות מייקל פריד ואחרים הבחינו כי התחושה הכללית ביצירות המפורסמות ביותר של פולוק - המכונות "drip paintings" - היא שמדובר בשדות רחבים של אלמנטים ליניאריים שלעיתים מזוהים גם כפקעות חוטים מצבע זהה או שדות צבע וקו בלתי נגמרים. אלה מתקשרים לדידם לציורים המאוחרים וגדולי הממדים של מונה, המורכבים ממשיכות מכחול רבות ודומות, שניתן לקרוא גם כשדות צבע צפופים שבהם מונה השתמש על מנת לבנות את משטחי הציור שלו. כמו כן, השימוש של פולוק בקומפוזיצייה חסרת גבולות מייצרת קשרים פיזיים ופילוסופיים בינו לבין האופן בו ציירי שדות הצבע - כגון ניומן, רותקו וסטיל - יצרו את משטחיהם הרציפים (או הבלתי רציפים במקרה של סטיל). בכמה מהציורים שצייר פולוק לאחר הסדרה "drip paintings", בשנים 1947–1950, השתמש האמן בטכניקה של הכתמת הקנבס הגולמי בצבע שמן דליל או בצבעי קיר. במהלך 1951 הוא הפיק סדרה של ציורי כתמים שחורים סמי-פיגורטיביים, ובשנת 1952 הוא הפיק ציורי כתמים באמצעות צבע. בתערוכה שלו בנובמבר 1952 בגלריית סידני ג'ניס בניו יורק, פולוק הציג את "מספר 12", ציור כתמים גדול משנת 1952 שמדמה נוף בהיר וכתמי ומעליו שכבה שנייה של צבע שחור שטופטף על הקנבס. הציור נרכש על ידי נלסון רוקפלר עבור האוסף האישי שלו. בשנת 1960 הציור נפגע באופן משמעותי מאש באחוזת המושלים באלבני. השריפה גרמה לפגיעה קשה גם בציור של ארשיל גורקי ובכמה עבודות נוספות באוסף רוקפלר. עם זאת, בשנת 1999 הציור שוחזר והותקן בקניון אלבני.
בעוד שארשיל גורקי נחשב לאחד האבות המייסדים של האקספרסיוניזם המופשט ולסוריאליסט, הוא היה גם אחד הציירים הראשונים של אסכולת ניו יורק שהשתמש בטכניקה של "הכתמה". גורקי יצר ברבים מציוריו שדות רחבים של צבע חי, פתוח ורציף. בציורים המוצלחים ביותר של גורקי, בין השנים 1941 ו-1948, הוא השתמש באופן עקבי בשדות צבע שנוצרו על ידי הכתמה, כשהוא נותן לצבע לנזול ולטפטף. זאת לצד הלקסיקון החזותי המוכר שלו, של צורות אורגאניות וביומורפיות ושל קווים עדינים. אמן אחר מזרם האקספרסיוניזם המופשט, שיצירותיו משנות הארבעים מזכירות את ציורי הכתמים של שנות השישים והשבעים, הוא ג'יימס ברוקס. ברוקס השתמש לעיתים קרובות בהכתמה כטכניקה בציוריו מסוף שנות הארבעים. ברוקס נהג לדלל את צבע השמן שבו השתמש על מנת ליצור צבע נוזלי שיוכל להישפך ולטפטף על הקנבס, כמו גם להכתים אותו. עבודות אלה משלבות לרוב גם קליגרפיה וצורות מופשטות. גם סגנון האקספרסיוניזם המופשט רחב הממדים והבהיר של האמן סם פרנסיס נקשר בתנועת שדות הצבע במהלך שלושת העשורים האחרונים של הקריירה שלו. בדומה לפולוק, ציוריו התמקמו בשני המחנות שבתוך האקספרסיוניזם המופשט: ציור פעולה וציור שדות הצבע.
בשנת 1952 החלה הלן פרנקנטלר לייצר ציורי כתמים בצבעי שמן על בד גולמי, אחר שראתה את ציוריו של פולוק משנת 1951, בהם צבע שחור דליל מכתים את הבד. הציור המפורסם ביותר שלה מאותה תקופה הוא "Mountains and Sea" (אנ'). פרנקנטלר היא אחד מהגורמים המעצבים של תנועת שדות הצבע. היא למדה גם אצל האנס הופמן, שציוריו הם מעין סימפוניה של צבע, כפי שניתן לראות בציור "The Gate" משנת 1959–1960. הופמן נודע לא רק כאמן, אלא גם כמורה לאמנות, הן במולדתו בגרמניה והן מאוחר יותר בארצות הברית. הופמן, שהגיע לארצות הברית בתחילת שנות השלושים, הביא עמו מאירופה את מורשת המודרניזם. לפני מלחמת העולם הראשונה הופמן היה אמן צעיר שעבד בפריז עם רוברט דלונה, שם הכיר ממקור ראשון את היצירות החדשניות של פאבלו פיקאסו ושל אנרי מאטיס. ליצירתו של מאטיס ולשפת הצבע האקספרסיבית שלו הייתה השפעה עצומה עליו, ועל הבנתו את הפוטנציאל הטמון בהפשטה. בנוסף, הוא היה אחד התאורטיקנים הראשונים של ציור שדות הצבע, והתיאוריות שלו השפיעו על אמנים ומבקרים כאחד במהלך שנות השלושים והארבעים, ובמיוחד על קלמנט גרינברג. בשנת 1953 מוריס לואיס וקנת נולנד הושפעו עמוקות מציורי הכתמים של פרנקנטלר, לאחר ביקור בסטודיו שלה בניו יורק. כשחזרו לוושינגטון הבירה החלו לעבוד על הציורים שיצרו את תנועת שדות הצבע בסוף שנות החמישים.
ציורו של מוריס לואיס, "Where" משנת 1960, היה בגדר חידוש שהניע את הציור האקספרסיוניסטי המופשט קדימה בכיוון שהוביל לציור שדות הצבע ולמינימליזם. בין יצירותיו העיקריות של לואיס ניתן למצוא את סדרות ציורי שדות הצבע השונות שלו. כמה מהסדרות המוכרות ביותר שלו הן "The Unfurleds", ‏"The Veils",‏ "The Florals ו-"The Stripes/pillars". בשנים 1929–1933 לואיס למד במכון מרילנד לאמנויות (כיום: המכללה לאמנות במכון מרילנד). הוא עבד בעבודות שונות כדי לפרנס את עצמו בזמן שצייר ובשנת 1935 היה לנשיא התאחדות האמנים בבולטימור. בשנים 1936–1940 התגורר בניו יורק ועבד בפרויקט האמנות הפדרלי של ה-Works Progress Administration (אנ') האמריקאי. בתקופה זו הכיר את ארשיל גורקי, דייוויד אלפארו סיקירו וג'ק טורקוב, שחזרו לבולטימור ב-1940. בשנת 1948 החל להשתמש במגנה (צבעי אקריליק על בסיס שמן). מאוחר יותר, בשנת 1952, לואיס עבר לוושינגטון הבירה, התגורר בריחוק מה מסצנת האמנות בניו יורק ועבד כמעט באופן מבודד. הוא וחבורת אמנים, שכללו את קנת נולנד, היו מרכזיים בהתפתחות של ציור שדה הצבע.
נולנד, שעבד בוושינגטון הבירה, היה גם הוא מחלוצי תנועת שדות הצבע בסוף שנות החמישים, והשתמש בסדרות ציורים כפורמט מרכזי בעבודתו. חלק מהסדרות הגדולות של נולנד נקראו "Targets", "Chevrons" ו-"Stripes". נולנד למד אמנות במכללת Black Mountain College, בצפון קרוליינה. הוא למד אצל הפרופסור איליה בולוטובסקי שהכיר לו את הנאו-פלסטיציזם ואת עבודתו של פיט מונדריאן. שם הוא גם למד על הבאוהאוס אצל יוזף אלברס, והחל להתעניין באמן פול קליי, ובמיוחד ברגישותו לצבע. בשנים 1948 ו-1949 הוא עבד עם הפסל אוסיפ זדקין בפריז, ובתחילת שנות החמישים פגש את מוריס לואיס בוושינגטון הבירה.