טנסי (BB-43)
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > אוקינאווה

בהגיעו לאוליטי, אדמירל משנה מורטון דייו, המפקד החדש של קבוצת ההפגזות – אשר הוגדר כעת ככוח משימה 54 (TF 54) – עלה על סיפונה של טנסי ב-15 במרץ. TF 54 יצאה לדרך ב-21 במרץ והגיע לאיי ריוקו. איי קרמה היו המטרה הראשונה שלהם; קבוצת האיים הקטנה נתפסה כדי לספק אזור היערכות מתקדם להתקפה העיקרית על אוקינאווה. קבוצת ההפגזות, שכללה עד עתה את קולורדו, מרילנד, וירג'יניה המערבית, ניו מקסיקו, איידהו, נבדה, ואוניות המערכה הישנות יותר ניו יורק, טקסס וארקנסו, יחד עם עשר סיירות ושלושים ושתיים משחתות, הגיעו אל מחוץ לאיים חמישה ימים לאחר מכן. אוניות המערכה פתחו באש מטווח רחוק, מאחר ששולות המוקשים טרם פינו את השטח ממוקשים. למחרת, קבוצת קמיקזות פגעה בצי, וגרמה נזק למספר אוניות, מה שבישר על הגלים היציבים של התקפות כאלו במהלך המערכה באוקינאווה. מטוס אחד התרסק ליד טנסי אך לא גרם נזק.
לאחר ההפגזה השגרתית שלפני הפלישה, הנחיתה העיקרית על אוקינאווה התרחשה ב-1 באפריל. בניגוד לתקיפות קודמות, הנחתים לא התמודדו עם התנגדות בתחילת המבצע; לוטננט גנרל מיצורו אושיג'ימה הוציא את עיקר צבאו, בן 100,000 לוחמים, לשני שלישים הדרומיים של האי, שם השטח ההררי העניק יתרונות לההגנה. ובמקום לעסוק בדו-קרב ארטילרי עם אוניות המערכה, סוללות הארטילריה שלו נצרו את האש עד שהנחתים הגיעו יותר פנימה. כוונתו הייתה לעכב את הפלישה זמן רב ככל האפשר, ובכך להשאיר את צי הפלישה מוצמד למקומו זמן רב ככל האפשר עבור הקמיקזות שנאספו באיי הבית לשם כך. ב-12 באפריל פתחו היפנים במתקפה גדולה על הצי. טנסי הותקפה על ידי חמישה מטוסים שצללו מגובה רב; כולם הופלו לפני שהספיקו לפגוע באונייה, אבל הם הסיטו את תשומת הלב לשמיים, מה שאפשר למפציץ צלילה אאיצ'י D3A "ואל" להתקרב בגובה נמוך יותר, לכיוון הגשר של טנסי. סוללת הנ"מ הקלה של האונייה פתחה באש על ה-D3A ופגעה בו, אך לא מספיק כדי למנוע ממנה להתרסק בגשר האיתותים שלה בערך בשעה 14:50. הפגיעה הרסה צריח תותחים 40 מ"מ, מנהלי בקרת אש לתותחי 20 מ"מ, והשליכה דלק בוער על האזור. המטוס נשא פצצה 250 ליברות (110 קילוגרם) שחדרה לסיפון והתפוצצה. הקמיקזה הרג 22 ופצע עוד 107 לפי מילון ספינות הקרב האמריקאיות, או הרג 25 ופצע 104, לפי ויליאם קראנקל.
מאוחר יותר באותו לילה, טנסי ואיידהו עברו התקפת צוללות, אך הם התחמקו בקושי מהטורפדות בחושך. אוניית התובלה לפינוי פינקני הורידה את הפצועים של טנסי, וההרוגים נקברו בים למחרת. לאחר השלמת תיקוני חירום, חזרה האונייה למערך הירי ב-14 באפריל, ונשארה שם במשך השבועיים הבאים. דיו עבר לאחת מהסיירות ב-1 במאי, ואיפשר לטנסי להתנתק לצורך תיקונים באוליטי, שבוצעו על ידי ספינת התיקון אייג'קס. ציפוי פגום במבנה העילי נחתך והוחלף והותקנו תותחי נ"מ חדשים במקום אלו שנהרסו בתקיפה. האונייה יצאה לדרך בחזרה לאוקינאווה ב-3 ביוני, והגיעה שישה ימים לאחר מכן. בשלב זה, המערכה הייתה בשלב האחרון שלה; כוח הקמיקזה נהדף והנחתים והחיילים החלו במאמץ האחרון לכיבוש החלק הדרומי של האי, שם החזיקה מעמד ההתנגדות המאורגנת האחרונה. טנסי הוסיפה את כוח האש שלה למאמץ במהלך הימים הבאים, והפגיזה עמדות יפניות עד 21 ביוני, כאשר האי הוכרז בטוח.
אולדנדורף, שקודם כעת לדרגת תת-אדמירל, קיבל פיקוד על כל כוחות הצי באזור, והוא הפך את טנסי לאוניית הדגל שלו. ב-23 ביוני, היא יצאה לסדרה של סיורים בים סין המזרחי, בחיפוש אחר אוניות תובלה יפניות באזור. בין 26 ל-28 ביולי היא השתתפה בפשיטה על שפך היאנגצה מול שנגחאי, סין, בזמן שנושאות מטוסים מלוות פתחו במתקפות נגד עמדות יפנים בסין הכבושה. ספינותיו של אולדנדורף, כולל טנסי, פתחו בפשיטה על האי וייק לפני שחזרו לים סין המזרחי, שם נשארו האוניות עד שהמלחמה הסתיימה באוגוסט. בשלב זה, הצי החל בהכנות לפלישה המתוכננת ליפן.
עם סיום המלחמה, הוטל על טנסי לכסות את נחיתת חיילי הכיבוש בואקאיאמה, יפן, שהגיעו לשם ב-23 בספטמבר. לאחר מכן היא יצאה ליוקוסוקה, שם הצוות שלה בדק את אחד מבסיסי הצי העיקריים של הצי היפני. ב-16 באוקטובר היא יצאה לסינגפור, שם עברה אולדנדורף לסיירת USS ספרינגפילד; משם חצתה טנסי את האוקיינוס ההודי, הקיפה את כף התקווה הטובה, ועלתה על האוקיינוס האטלנטי אל מספנת הצי של פילדלפיה, אליה הגיעה ב-7 בדצמבר. המסלול הזה הוכתב על ידי בנייתה מחדש משנת 1943, מכיוון שהבליטות הגדולות נגד טורפדו הגדילו את הרוחב שלה במידה רבה מכדי לאפשר לה לעבור דרך תעלת פנמה. במהלך המלחמה, טנסי ירתה בסך הכל 9,347 פגזים מהסוללה הראשית שלה, 46,341 פגזים מתותחי ה-5 אינץ' שלה ויותר מ-100,000 פגזים מסוללת הנ"מ שלה. היא קיבלה 10 כוכבי קרב על שירותה במלחמה.