לודוויג השני, מלך בוואריה
ביוגרפיה

לודוויג נולד ב-25 באוגוסט 1845 בארמון נימפנבורג (כיום חלק מהעיר מינכן) למקסימיליאן, נסיך הכתר הבווארי ולנסיכה מריה מפרוסיה, ובשנת 1848 הוכתר אביו למלך בוואריה. הוא גדל כילד מפונק בחצר הוריו, וספג במשך תקופה ארוכה את עובדת היותו בעל עוצמה רבה כשליט הבא של בוואריה. תקופה זו הניחה את היסודות להתנהגותו בהיותו אדם בוגר, התנהגות המוגדרת לרוב כ"משונה". סניגוריו המודרניים של המלך תולים את אשמת היותו אדם מוזר, מתנזר ומתבודד בחינוכו המלכותי הקפדני, בדומה לבני משפחת המלוכה הבריטית של ימינו. רוב ילדותו עברה עליו בחברת חבר קרוב יחיד, יחדיו האזינו ליצירותיו של ריכרד וגנר אשר היה נערץ על שניהם. את שאר זמנו בילה הנסיך עם בת דודתו הנסיכה סיסי.
בהיותו בן 19 מת אביו ולודוויג הוכתר למלך בוואריה. צדודיתו הנאה וגילו הצעיר הקנו לו פופולריות רבה בתחומי מלכותו ומחוצה לה. אחת ההחלטות הראשונות של לודוויג כמלך הייתה הכרזה על היותו פטרון רשמי למושא הערצתו ווגנר. מיד עם המלכתו החל לקדם את עמדתו לפיוס בקרב מדינות גרמניה השונות.
תקופת תחילת כהונתו של המלך הצעיר נסובה סביב הבאתו לעולם של יורש למלכות ובחינת מהות היחסים של ממלכתו עם פרוסיה המיליטנטית. שתי מטרות אלו עמדו מאחורי אירוסיו לסופי דוכסית בוואריה, אשר הייתה בת דודתו ואחותה של חברת ילדותו הנסיכה האוסטרית סיסי. האירוסים לבת אצולה אוסטרית העידו על תמיכתו באוסטריה במאבקה הפוליטי מול פרוסיה. אירוסיהם של השניים הוכרזו בפומבי ב-22 בינואר 1867, אך לאחר מספר דחיות של תאריך החתונה, ביטל לבסוף המלך את כוונת הנישואים שלו באוקטובר של אותה השנה, על רקע חוסר נאמנות של אשתו לעתיד. בהמשך חייו לא התחתן ולא היה בקשר רומנטי עם אשה.
על אף צידודו באוסטריה בעת מלחמתה בפרוסיה, הוא החליף צדדים בזריזות ועבר, בשנת 1867, לתמוך בפרוסים לאחר תבוסתה של אוסטריה במלחמה, והמשיך לעמוד לצד הפרוסים גם בעת מלחמת פרוסיה צרפת.
בשנת 1869 החל לודוויג לחבר יומן בו תיאר את צערו הרב שנבע מהשתוקקות מינית הומוסקסואלית עזה שעמדה בסתירה מוחלטת לאמונתו הקתולית. לבקשתו של מנהיג פרוסיה, אוטו פון ביסמרק, הוא אישר בשנת 1870 איגרת אשר קראה ליצירת אימפריה גרמנית. בתמורה להסכמתו להפוך לחלק מאימפריה שכזו נערכו מספר שינויים קטנים בשטחה של ממלכתו, שינויים אשר סתרו את שאיפתו להתפשטות טריטוריאלית רחבת היקף.
כישלונותיו בתחום האישות ובתחום הטריטוריאלי העצימו את עגמומיותו הטבעית של המלך. ככל שחלף הזמן הוא נעשה מתבודד יותר ויותר, והתנהגותו הפכה לאכזרית ומוזרה, כך למשל נדרשו משרתיו לערוך את ארוחותיו על שולחן מזהב ולהכניסו לחדרו דרך פתח הקבוע ברצפה כדי שלא יראה אותו איש באכילתו, את פקודותיו אליהם היה מוסר מאחורי פרגוד וכשאחד מהם לא השביע את רצונו פקד להפשיט מעליו את עורו בעודו חי.
בשנות השמונים של המאה ה-19 פרש להתבודדות כמעט מוחלטת בהרי האלפים. בתקופת ההתבודדות היה עיקר עיסוקו של המלך בבניית טירות אגדתיות יקרות, יחד עם האדריכל כריסטיאן יאנק, אשר שימשו זירה חלומית לשיגיונותיו בדבר היותו שליט כל יכול השולט בממלכה קסומה והמשתייך לזרעו של המלך לואי הארבעה עשר מצרפת.
ב-10 ביוני 1886 הכריזה ממשלת בוואריה באופן רשמי על היות המלך בלתי שפוי ובלתי ראוי להחזקת סמכויות שלטוניות כלשהן, ועל מינוי דודו לואיטפולד לעוצר רשמי של הממלכה. הפרופסור ברנרד פון גודן הסביר את קביעתו לאי השפיות של המלך בתיאורים שקריים ומוזרים שהאחרון נתן לגבי אויביו, על אף שמעולם לא פגש או בחן את לודוויג עצמו. כיום ישנם היסטוריונים הטוענים כי לודוויג היה שפוי לחלוטין והופלל כבלתי שפוי כחלק מקשר שנקשר נגדו.
מאסרו של המלך הפופולרי נועד להיות פעולה חשאית על מנת למנוע התמרמרות בקרב העם שרחש לו חיבה עזה, וכמו יתר חייו של המלך התגלגל להיות אירוע מוזר ביותר. כשהגיעה המשלחת הרשמית לטירתו המבודדת של המלך על מנת לאוסרו, התייצבה מולם ברונית נאמנה למלך אשר נופפה לעברם במטרייתה ובתארי האצולה שברשותה, ומנעה מהם את הכניסה לטירה. השמועה אומרת כי באותו הזמן הסתגר המלך בפנים הטירה ושיגר הוראות ובהן עונשים שונים ומשונים כנגד שרי ממשלתו ה"בוגדניים". כאשר נפוצה השמועה על מאסרו הקרוב של המלך החלה נהירה המונית של איכרים לטירתו הממוקמת בקרבת הכפר הוהנשוואנגאו כדי להגן על מלכם. תוכניתם של האיכרים הייתה ליצור סביבו טבעת אנושית אדירת ממדים אשר תאפשר לו לחצות את הגבול הסמוך ולנוס מהממלכה, אך המלך סירב לצעד זה. גדוד מצבא הממלכה הועבר לקרבת הטירה אולם פעילותו נמנעה על ידי הממשלה. לפני מאסרו ניסה המלך לפרסם קריאה לעם הבווארי אשר תוכנה היה:
קריאות עזרה דוגמת זו יורטו בידי המודיעין החשאי הבווארי אשר מנע מהמלך כל סוג של תקשורת עם העם. המלך גם דחה את הצעתו של ביסמרק להופיע במינכן ולהוכיח לעם שהוא שפוי לגמרי ובכך לעורר את תמיכת העם בו. בבוקר 12 ביוני הגיעה משלחת שנייה מטעם הממשלה לשערי טירת נוישוונשטיין. המשלחת אסרה את המלך בשנתו בשעה 4 לפנות בוקר, ולקחה אותו למקום מעצרו בטירת ברג.
נסיבות מותו של המלך נשארו אפופות מסתורין עד לימינו. ב-13 ביוני בשעה שש ושלושים בערב, הביע לודוויג בפני שוביו את רצונו לצאת להליכה בטבע יחד עם הפרופסור גודן שהפך במרוצת הזמן לרופא המטפל בשיגעונו ואשר סירב להמצאות מלווים בשעת הטיול האמור. לאחר רדת החשיכה, מאחר שהמלך לא שב מטיולו, החלו חיפושים אחריו. גופתו נמצאה בשעה 11:30 בלילה, כשהיא טבועה לצידה של גופת הפרופסור בסמוך לגדת אגם שטרנברג (Starnbergersee).
לאחר שגופתו הוצגה לקהל הרחב בארמון ברג, נקבר המלך ב-19 ביוני בקריפטה של כנסיית מיכאל הקדוש במינכן.