חברת אשדוד
מימוש ההסכם וביקורת

באוקטובר 1956, זמן קצר לאחר חתימת ההסכם – פרצה מלחמת סיני בין ישראל למצרים. סיעת מפ"ם, שהייתה אז חברה בקואליציה של הכנסת השלישית, על אף שהתנגדה למלחמה, דרשה כי הנמל העמוק יוקם בעזה ולא באשדוד, ושכנעה את הממשלה. בן עמי פעל לשכנע את שרי מפ"ם כי מוטב להקימו באשדוד מטעמים ביטחוניים וכלכליים. הצדדים קיימו ביניהם משא ומתן קשה, שבסופו התפשרו כי אם לא תקים הממשלה את הנמל בעזה בתוך שנתיים, היא תתחייב להקימו באשדוד. זיכרון דברים זה זכה לכינוי "זיכרון עזה", והוא נחתם על ידי שר האוצר אשכול ב-4 בדצמבר.
לימים עזה נפסלה למטרת הקמת נמל עמוק מים, וב-4 באוגוסט 1957, הצדדים חתמו על חוזה שהחליף את זיכרון הדברים, ובו הוחלט להעניק לבן עמי וקלוצניק את הזיכיון על שטח העיר, והממשלה התחייבה מצידה להקים את הנמל. בפברואר 1961, התפרסמה כתבה בעיתון "הארץ" מאת שבתי טבת בנושא, ובה כינה את אשדוד "העיר הפרטית הראשונה". טבת תיאר את ההתקשרות בין קי.בי.ע לממשלת ישראל כ"זיכיון ללא תמורה", והצביע על כך שדמי החכירה לשנה בסך דולר לדונם, הם קבועים לכל אורכו (99 שנה). כך גם דמי הרכישה בסך 50 דולר לדונם (למשך 20 שנה). ביוני, הודיע קלוצניק לממשלה על פרישתו מקי.בי.ע, לאחר שנתמנה לחבר משלחת ארצות הברית במועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות ב-1960. בכך, נשאר בן עמי הבעלים היחיד של החברה. ב"קול העם" נטען באוקטובר כי הממשלה מכרה את הקרקע לחברה במחיר סמלי, ואילו זו מוכרת אותה ביוקר, וכי החברה לא השקיעה בהקמת העיר את ההון שהתחייבה.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | מנוף ענק הרים את האבן העצומה, עובד בן עמי נרגש עד דמעות בקראו: "בשובנו לאשדוד אני רואה את ניצחון חזון היצירה". פועלי הנמל לעתיד וצעירי אשדוד רקדו בהתלהבות, והמונים, אורחים ובני המקום לחצו ידיים, מעמד חגיגי ומרומם. | “ |

|  – הנחת אבן הפינה לנמל אשדוד, פנחס ליבי, שירת העתיד משתלטת באשדוד, חרות, 16 באוגוסט 1961 |  – הנחת אבן הפינה לנמל אשדוד, פנחס ליבי, שירת העתיד משתלטת באשדוד, חרות, 16 באוגוסט 1961 |  |
הביקורת שנמתחה ב"הארץ" הביאה למשא ומתן מחודש בין הצדדים. משרד האוצר דרש להגדיל את מחיר הרכישה ל-300 דולר לדונם, ולהגדיל את חלקה של הממשלה בקרקע העירונית מ-30% ל-50%. ב-10 בדצמבר, לאחר חודשיים של משא ומתן בין החברה למשרד האוצר, נחתם חוזה שני – הוחלט על העלאת חלקת הממשלה בקרקע ל-40–50%, וכן העלאת דמי הרכישה ל-500 דולר לדונם בשלב הראשון, ויגדלו פי כמה עם התקדמות התוכנית. בנוסף, הממשלה תזכה ל-20% מרווח הנטו של החברה ממכירת הקרקעות שרכשה מהממשלה. משרד השיכון הזהיר משיבושים בהקמת העיר, עקב קשיים שיטילו השינויים על חברת אשדוד.
ביוני 1962 פורסם ב"חרות" כי מבקר המדינה קבע שעל הממשלה היה להתקשר עם היזמים רק לאחר בחינה כלכלית על ידי מומחים, בהתחשב בכך שהעסקה מעניקה לחברה זכות ייחודית לרכישת קרקעות בכל שטח העיר. הוא ציין לטובה את השינויים בחוזה בדצמבר 1961 ששיפרו את התנאים לממשלה, אך העלה ספק באשר להשגת מלוא התמורה בתהליך המשא ומתן.
ב-1963, היועץ המשפטי לממשלה קבע כי החוזה בין הממשלה לחברה אינו חוקי, מפני שלא אושר בכנסת. ב-1964 חברי כנסת דרשו את ביטולו. שר האוצר פנחס ספיר הגיש לוועדת הכספים בכנסת הצעה לחוזה חדש, המצמצם את חלקה של חברת אשדוד בקרקע העיר ל-40% בלבד. כמו כן, התעוררה באותה שנה מחאת תושבים נגד החברה ("הוועדה הציבורית למען אשדוד"), בדרישה לביטול ההסכם. הוועדה האשימה את החברה בהימנעות מתשלום מיסים למועצה המקומית, פיתוח יתר של מסחר וחוסר פיתוח של בתי מגורים. בוועדה היו חברים בין השאר שאול בן שמחון, פעיל מפא"י וראש ההסתדרות בעיר. עורך הדין אליקים העצני כיהן כיועץ המשפטי של הוועדה. המאבק לא צלח, והחוזה עמד בעינו.
ראש עיריית אשדוד, אריה אזולאי, קידם עם היבחרו ב-1983 משא ומתן מול קבוצת בוני ערים לסיום החוזה שבינה לממשלה ולמינהל מקרקעי ישראל. המשא ומתן נמשך שנתיים, ובסופו הוסכם שהחברה תסיים את עבודות התשתית שנותרו לה בעיר, ושכל סמכויות התכנון והבנייה יועברו לעיריית אשדוד. כמו כן, בהסכם פורטו זכויות המקרקעין של החברה בעיר.