stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וייד המפטון השלישי
מורשתו

פסלים שלו הוקמו בבניין בית מדינת דרום קרוליינה ובקפיטול של ארצות הברית פסל רכוב שלו שנוצר בידי פרדריק וו. רקסטול הוקם בקולומביה, בשנת 1906.
בעקבות הטבח ב-17 ביוני 2015 בכנסייה האפריקנית מתודיסטית אפיסקופלית עמנואל בצ'ארלסטון על ידי תומך העליונות הלבנה דילן רוף, הייתה דחיפה להסיר את סמלי הקונפדרציה בקפיטול של ארצות הברית, כולל פסל המפטון, אולם נציגי הקונגרס הצביעו בעד השארת הפסלים.
כדי לכבד את המפטון על מנהיגותו במלחמת האזרחים ו"גאולתה" של המדינה מרפורמות של תקופת השיקום, האספה הכללית פיצלה את מחוז המפטון ממחוז בופור ב-1878. העיירה המפטון קורטהאוס, שקוצרה מאוחר יותר להמפטון, התאגדה ב-23 בדצמבר 1879, כדי לשמש את מושב המחוז של מחוז המפטון.
ברחבי קרוליינה הדרומית, עיירות וערים רבות שינו את שמות הרחובות לכבודו. שני בתי ספר תיכוניים בקרוליינה הדרומית נקראים תיכון וייד המפטון: בגרינוויל ובוורנוויל. אכסניית מגורים במקום לימודיו של המפטון, אוניברסיטת קרוליינה הדרומית, נקראה על שמו. ביולי 2021 המליצה הוועדה הנשיאותית של האוניברסיטה לתולדות האוניברסיטה להסיר את שמו מהבניין.
בשנת 1913, השופט ג'ון רנדולף טאקר יצר את אזור מפקד האוכלוסין של ווייד המפטון באלסקה כדי להנציח את חמו (זה שונה ל-Cusilvak Census Area ב-2015 כדי להסיר את הכתם של מקום שנקרא על שם גנרל הקונפדרציה שהיה בעל עבדים).
סוללת ארטילריה נקראה על שם וייד המפטון בפורט קרוקט, שנבנתה באי גלוסטון, טקסס. סוללת וייד המפטון הייתה אחת מארבע סוללות ארטילריית החוף וכללה שני תותחי 10 אינץ'. במהלך מלחמת העולם השנייה, ספינת ליברטי, SS "וייד המפטון" שנקראה על שם הגנרל, הוטבעה מול חופי גרינלנד על ידי צוללת גרמנית.
הבנים של ותיקי הקונפדרציה העניקו להמפטון את מדליית הכבוד של הקונפדרציה, שנוצרה ב-1977.
הערות שוליים

↑  Historic North Carolina Inns - High Hampton Inn History, www.highhamptoninn.com
↑  Weil, Julie Zauzmer (10 בינואר 2022). "More than 1,800 congressmen once enslaved Black people. This is who they were, and how they shaped the nation". Washington Post. נבדק ב-5 במאי 2024. {{cite news}}:  (עזרה) Database at "Congress slaveowners", The Washington Post, 2022-01-13, נבדק ב-2024-04-29
↑  "Wade Hampton".
↑  John N. Pearce (בפברואר 1989). "National Register of Historic Places Inventory/Nomination: Hartwood Presbyterian Church" (PDF). Virginia Department of Historic Resources. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Slave-owning, KKK-supporting namesake of Wade Hampton High sparks name-change controversy". GREENVILLE JOURNAL (באנגלית אמריקאית). 18 במאי 2017. נבדק ב-16 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Lieutenant General Wade Hampton III, C.S.A. (1818-1902)". 27 בינואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ruckstull, Frederic Wellington; Fougerousse, M. J. L. (16 בדצמבר 2017). "Wade Hampton" – via siris-artinventories.si.edu Library Catalog. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Siegel, Benjamin; Weinberg, Ali (24 ביוני 2015). "Leaders Content to Leave Confederate Statues in US Capitol". ABC News. נבדק ב-7 בינואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Appendix 11: Research Reports on Building Names: Wade Hampton College". Presidential Commission on University History. University of South Carolina. 16 ביולי 2021. נבדק ב-25 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Demer, Lisa (2 ביולי 2015). "Wade Hampton no more: Alaska census area named for confederate officer gets new moniker". Alaska Dispatch News. נבדק ב-2 ביולי 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295975405171  BnF: cb16198967q (data)  GND: 122786610  ISNI: 0000 0000 5084 1941  LCCN: nr91026933  NTA: 267191170  SNAC: w6jw8d33  SUDOC: 061044377  US Congress: H000141  VIAF: 20572650   WorldCat (עם VIAF): 20572650 
בית הקולונל ויליאם רט, צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, מקום הולדתו של וייד המפטון השלישי
וייד המפטון ודרום קרוליינים מובילים אחרים סוקרים את פורט סאמטר, 10 באפריל 1861
הסנאטור וייד המפטון
פסל של וייד המפטון בקפיטול של קרוליינה הדרומית
ליטיגציה

לִיטִיגַצְיָה (בעברית: הִתְדַּיְּנוּת, הִדַּיְּנוּת) הוא שם מקובל למקצוע הטיעון בבית משפט. תפקיד זה לרוב נעשה באמצעות עורך דין, ובישראל גם על ידי טוען רבני.
הליטיגציה היא אמנות הטיעון וההופעה בבית המשפט. הליטיגציה עוסקת בתחום המשפט הפלילי, במשפט האזרחי ובמשפט המנהלי. הליטיגציה האזרחית כוללת גם התמחות בליטיגציה מסחרית.
תחום הליטיגציה וההופעה בבית המשפט מוסדר בתקנות סדר הדין האזרחי, התשע"ט-2018, בהן מפורטים כללי הפרוצדורה האזרחית, תקנות בתי משפט לעניינים מינהליים (סדרי דין), התשס"א-2000 וכן חוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], התשמ"ב-1982.
תחום הליטיגציה רלוונטי לכל תיק אשר בסופו של דבר מגיע לדיון משפטי, בין אם מדובר בבית משפט, בבית דין או בכל ערכאה שיפוטית אחרת. על עורך דין העוסק בליטיגציה לדעת את סדרי הדין הרלוונטיים להליך המשפטי.
במשך שנים רבות, עורכי הדין בישראל לא נהגו להפריד בין הליטיגציה לשאר סוגי הייצוג המשפטי, ועורכי הדין במשרדים השונים התעסקו בשני התחומים. רק בשנים האחרונות חלה מגמה של התמחות מוגדרת בתחום הליטיגציה, ומשרדים רבים הקימו מחלקות מיוחדות בהן עובדים עורכי דין המומחים בעניין.
בשל העומס הרב על בתי המשפט, ובניסיון לקצר את משך התנהלות המשפטית, שונו סדרי הדין בהליכים אזרחיים במטרה להמעיט את הטיעונים הנטענים בעל פה בבתי המשפט, ואת משך זמן החקירות, כך שבמקום לבצע חקירה ראשית של עדים, קובעות תקנות סדר הדין האזרחי כי יש להגיש תצהירים בכתב; במקום לסכם את טיעוני הצדדים בסיום הדיון המשפטי, נדרשים הצדדים כיום להגיש סיכומים בכתב; ובמקום לבקש בקשות פרוצדורליות בעל פה, התקנו תקנות לפיהן יש להגיש את הבקשות בכתב.
לקריאה נוספת

עו"ד איל רוזובסקי, סודות הליטיגציה, הוצאת בורסי, 2015
ולדון הייברן

קבר ולדון ב. הייברן בבית הקברות ברמינגהאם-לאפייט
הר הייברן במרכז איידהו
הפארק הלאומי הייברן בצפון איידהו
ולדון ברינטון הייברן (באנגלית: Weldon Brinton Heyburn‏; 23 במאי 1852 – 17 באוקטובר 1912) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מאיידהו בין השנים 1903 ל-1912.
ביוגרפיה > ראשית חייו

הייברן נולד ב-23 במאי 1852 בדרום מזרח פנסילבניה ליד העיר צ'אדס פורד, והיה בנם של זוג קווייקרים ממוצא אנגלי. הוא למד בבתי הספר הציבוריים שם, כולל מכון מייפלווד בקונקורדוויל ובאוניברסיטת פנסילבניה. אחיו, ויליאם הייברן (1861–1939), עבר בסופו של דבר מערבה ללואיוויל, קנטקי, שם הפך לאזרח מוביל ונשיא של חברת חומרה וייצור בלקנאפ.
ביוגרפיה > קריירה

הייברן למד משפטים תחת אדוארד א. פרייס והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1876 והחל לעסוק בעריכת דין במדיה, פנסילבניה. עם תנופת הכרייה בקולורדו, הוא עבר מערבה ללידוויל, שם עסק בעריכת דין במשך מספר שנים. ב-1883 עבר הייברן לעמק הכסף שבצפון איידהו והמשיך בעיסוק בעריכת דין בוולאס שבמחוז שושון. הייברן היה חבר בוועידת החוקה של איידהו בשנת 1889.
ביוגרפיה > קריירה > מכרה פולריס

ב-30 באוגוסט 1884, הייברן תבע חזקה על תגלית פולריס, מצפון-מזרח, ו-26 ימים לפני תגלית בלייק של מרבצי העפרות יאנקי בוי ויאנקי גירל. לאחר מותו בשנת 1912, אחיינו כרה מעט עפרות מפולריס באופן מוגבל. חברת הכרייה היקלה השתלטה על פולריס בשנת 1930, בעוד שמכרה יאנקי בוי הפך לליבה של מכרה סאנשיין בשנת 1918.
ביוגרפיה > קריירה > פוליטיקה

הייברן היה מועמד רפובליקני שלא הצליח להיבחר לקונגרס ה-56 בשנת 1898, כשהפסיד לרפובליקני-הכסף אדגר וילסון. בינואר 1903, הייברן נבחר לסנאט של ארצות הברית על ידי בית המחוקקים של איידהו, כשהביס את הדמוקרט ג'יימס האולי, 17 מול 50. עורך הדין מבויסי, ויליאם בורה, היה במקום השני למועמדות הרפובליקנית עם 22 קולות לעומת 28 להייברן, והוא זכה במושב השני של איידהו בסנאט ארבע שנים מאוחר יותר. מתמודדים נוספים במרוץ היו המושל והסנאטור לשעבר ג'ורג' שופ והשופט ד.וו. סטנדרוד; שניהם פרשו מהמרוץ והעבירו את תמיכתם להייברן.
הייברן נבחר מחדש על ידי בית המחוקקים בינואר 1909, וכיהן כיושב ראש ועדת הייצור (הקונגרסים ה-58 עד ה-62). במהלך הקריירה שלו, הוא התנגד לקריאתו של גיפורד פינצ'ו להקמת יערות לאומיים, מכיוון שלא הסכים לשליטת הממשלה הפדרלית על שטחים נרחבים במדינות המערב. כמו כן, הוא נאבק בנשיא תאודור רוזוולט על רבות מהרפורמות של העידן הפרוגרסיבי, כגון יום עבודה של 8 שעות וחוקים לרווחת ילדים.
הייברן, שהיה האדם הגדול ביותר בסנאט, התמוטט על רצפת הסנאט לאחר שנשא נאום במרץ 1912, וסבל מבריאות רופפת ברוב השנה שקדמה למותו בגיל 60 בוושינגטון די. סי., ב-17 באוקטובר. הוא נטמן בבית הקברות ברמינגהאם-לפאייט בברמינגהאם טאונשיפ, פנסילבניה.
ביוגרפיה > מורשת

הייברן זכור בעיקר בזכות הצגת הצעת החוק שהפכה לחוק המזון והתרופות הטהורים בשנת 1906.
במדינת איידהו, העיר הייברן במחוז מינידוקה קרויה על שמו, כמו גם הר הייברן, פסגה משוננת בהרי המסור. ההר מתנשא לגובה של 10,229 רגל (3,118 מטרים) מעל פני הים, ומשקיף על אגם רדפיש באזור הבילוי הלאומי סואוטות', ממש דרומית לסטנלי במחוז קאסטר.
הפארק הלאומי הייברן, הפארק הלאומי העתיק ביותר בצפון מערב, נמצא במחוז בנווה בקצה הדרומי של אגם קור ד'אלן. הוא הוקם בשנת 1908; הסנאטור הייברן ניסה להפוך אותו לפארק לאומי. בית המחוקקים קרא לו על שמו של הייברן ב-1911, בעודו מכהן בתפקיד.
הערות שוליים

↑  "Mount Heyburn". Idaho Summits.com. נבדק ב-25 ביוני 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Heyburn State Park" (PDF). Idaho State Historical Society. בינואר 1993. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Heyburn State Park". State of Idaho. נבדק ב-23 בספטמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3622 674X  LCCN: n2004143998  SNAC: w6p58wph  US Congress: H000554  VIAF: 56012100   WorldCat (עם VIAF): 56012100
יעל שבח

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בדצמבר 1985 (בת 39) י"ד בטבת ה'תשמ"ו פריז, צרפת
 מדינה:  צרפת, ישראל 
 מקום מגורים:  חוות גלעד 
 שפות היצירה:  עברית 
 בן זוג:  הרב רזיאל שבח
 מספר צאצאים:  6 
 
יעל שבח (נולדה בי"ד בטבת ה'תשמ"ו, 26 בדצמבר 1985) היא מחנכת ופובליציסטית ישראלית. היא אלמנתו של הרב רזיאל שבח שנרצח בפיגוע הירי ליד חוות גלעד.
ביוגרפיה

יעל שבח נולדה בפריז ועלתה לארץ עם כל משפחתה. הם גרו במשך שנה במרכז קליטה מבשרת ציון ולאחר מכן עברו להתגורר בכפר סבא. בט"ו בחשון תשס"ז, נישאה לרזיאל שבח אותו הכירה בהתנדבות משותפת בעמותת "שמחה לילד". לאחר נישואיהם התגוררו שלוש שנים בשדרות, עברו לקדומים ולאחר מכן לחוות גלעד.  לזוג נולדו שישה ילדים.
עבדה כמחנכת כיתה י' באולפנת מעלה לבונה. ב-9 בינואר 2018, נרצח בעלה בפיגוע ירי ליד חוות גלעד.
מאז מותו של בעלה היא פועלת להנצחתו, היא התנדבה ועברה קורס חובשים במד"א, ממנו הוקם "צוות רזיאל" והיא החלה להתנדב באופן קבוע.
לאחר רצח בעלה, החלה לעסוק בכתיבה פובליציסטית אוטוביוגרפית, במשך שנתיים כתבה טור בעיתון שביעי. לאחר מכן החלה לפרסם טור שבועי ב"מקור ראשון".
שבח פעילה בנושא הסדרת המאחזים ובפרט חוות גלעד.
בנובמבר 2020, פרסמה שבח את ספרה הראשון, "א' אלמנה". ביולי 2021 החלה להגיש אחת לשבועיים את התוכנית "ציפורי לילה מצייצות" בגלי צה"ל, יחד עם רות אלבז.
באפריל 2023 נבחרה שבח לכהן בצוות השופטים של חידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי ביום העצמאות ה-75.
ספרים

א' אלמנה ספר ביוגרפי על רזיאל שבח, ועל החיים שאחרי מות בעלה. עורכת הספר: יעל ברזילי. 200 עמ', בהוצאת ידיעות ספרים, נובמבר 2020. ISBN 9789652011657
הערות שוליים

↑  יעל שבח, יעל שבח: "היום יום הנישואין ה-14 שלנו", באתר ערוץ 7, 2 בנובמבר 2020
↑    הודיה כריש חזוני, ‏"מאז שרזיאל נרצח אני מתווכחת איתו בלי סוף", בעיתון מקור ראשון, 1 ביולי 2018
↑  רזיאל שבח ז"ל, באתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
↑  אילנה שטוטלנד, ‏אלמנתו של הרב רזיאל שבח סיימה קורס חובשים, באתר מעריב אונליין, 29 בנובמבר 2018
↑  טור פרידה
↑  חדשות כיפה, ‏חיית לילה: יעל שבח תגיש תכנית לילית בגל"צ,  באתר כיפה, 15 ביוני 2021
↑  התפקיד החדש של יעל שבח, באתר www.kipa.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009447189505171  VIAF: 14161149684934941565   WorldCat (עם VIAF): 14161149684934941565
עפרון אטקין

| --- | --- |

עפרון אטקין במחזה "ילדים חורגים לאלוהים" בתיאטרון באר שבע
 לידה:  29 בדצמבר 1952 קיבוץ חצור, ישראל ישראל
 פטירה:  16 בינואר 2012 (בגיל 59) קיבוץ חצור, ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1976–2012 (כ־36 שנים)
 עיסוק:  דיבוב
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
עפרון אטקין (29 בדצמבר 1952 – 16 בינואר 2012) היה שחקן ומדבב ישראלי.
קורות חייו

אטקין נולד לשושנה לבית הופמן ולצבי אטקין בקיבוץ חצור למשפחה בת שלושה בנים. אביו היה פעיל ב"הגנה" ומורה לערבית. אטקין סיים את החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב והשתלם במשחק ב-H.B Studio בניו יורק אצל אוטה הגן והרברט ברגהוף. בשירות סדיר ומילואים היה קצין איסוף במודיעין חיל האוויר.
קורות חייו > קריירת משחק

אטקין השתתף בהצגות התיאטרון הבאות:
תיאטרון הבימה: "חלום ליל קיץ", "אילוף הסוררת", "גיסתו של גולדין", ו"חזרות אחרונות בהחלט".
תיאטרון החאן: "קליגולה" ו"הנציב".
תיאטרון אורנה פורת: "הלילה השנים עשר", "בית משותף" ו"רכבת ההצלה".
התיאטרון הקאמרי: "ריצ'רד השלישי", "ענבי הזעם", "בוייטרה", "השחקן", "פעורי פה", "תיקון חצות", "שיינדלה" ו"מבקר המדינה".
אנסמבל עיתים: "המלט" ו"וויצק".
תיאטרון באר שבע: "המתאבד", "ילדים חורגים לאלוהים", תפקידו האחרון בתיאטרון
בנוסף הוא הופיע גם בפסטיבל עכו ובהצגות של תיאטרון שוליים בתיאטרון הפרינג', תיאטרון תמונע, תיאטרון הסימטה ותיאטרון הקומה השלישית.
בקולנוע הופיע אטקין בסרטו של דרור שאול, מבצע סבתא, בתפקיד אלוף הפיקוד.
בטלוויזיה השתתף ב-2011 בסדרה החיים זה לא הכל (בתפקיד עורך הדין אודי), ובעונה השנייה של הסדרה פולישוק (בתפקיד מיקי כץ, לאחר פרישתו של נבו קמחי מהסדרה).
בנוסף הופיע בתפקידי אורח בסדרות "ארץ מולדת" ו"רמת אביב גימל".
קורות חייו > קריירת דיבוב

מאז תחילת שנות ה-90 השתתף אטקין בדיבוב מספר סדרות אנימציה וסרטים. בין השאר דיבב את גיבור הסרט השועלי "רובין הוד", סר ליונל מ"החרב הקסומה", חזרזיר מסרטי "פו הדב" של דיסני, המלך בבר בסרט "המלך בבר" (לאחר אבי פניני), דולף ב"שאלתיאל קוואק", חושחש הבלש בסדרת הספין-אוף "חוש חש והחושחשים" וספלינטר ב"צבי הנינג'ה" וסדרת "הילוך מהיר" (לאחר פרישתו של עמי מנדלמן מדיבוב הדמות ב-2003), גלקטיק פוטבול (הדוכס מדוקס / ג'אדו / ועוד מספר דמויות נוספות).
בנוסף דיבב אטקין בסדרות ובסרטים "דרגון בול Z","דרגון בול GT", "וואן פיס", "גיבורי התנ"ך הגדולים", "אנטול", "קים פוסיבול", "פוקימון", "טימותי הולך לבית הספר", "הקיסר נפל על הראש", "בובובו-בו בו-בובו", "חברים בחווה", "סוד כמוס", "להיטים מצוירים משלנו", "פינגו", "ניצנץ מארץ החלומות", "בראץ", "דורימון", "ארתור", "נסיך מצרים", "חוות הקסמים", "דן מדען"  "אומי זומי", "משפחת קדמוני", "המלך בבר - ההרפתקה של באדו", "מרטין על הבוקר", "גיבור על נמלים", "קובי קובי", "הניצוצות של מאור", "רובוטריקים", "מגלים עם דורה", "סמי הכבאי", "גן האו האו", "בקוגן", "ממלכת אוקיאנה", "ביבי וטינה", "הפופינים בממלכת השמש", "חבריי טיגר ופו", "רולבוטס" ועוד. הדיבובים האחרונים שלו בשנת 2012 היו בסדרות "אומי זומי" ו"פו הדב יוצא להרפתקה קטנה".
קורות חייו > במאי דיבוב

בשנת 2005 היה עפרון במאי דיבוב בווידאופילם אינטרנשיונל. ביים את דיבוב הסדרות "מרטין על הבוקר", "צבי הנינג'ה", "בקוגן", "שומר גן החיות" ו"אומי זומי".
קורות חייו > מותו והנצחתו

לקראת סוף שנת 2011 התגלתה בגופו מחלת הסרטן, ממנה נפטר ב-16 בינואר 2012 ונטמן בבית העלמין של קיבוץ חצור.
בחודש מרץ 2012, כחודשיים לאחר מותו, הועלה מופע לזכרו בהשתתפות עמיתיו עמי מנדלמן, גדי לוי ודדי זהר.
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', הלך לעולמו השחקן עפרון אטקין, באתר ynet, 16 בינואר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011508274205171  VIAF: 6207166237109896380000   WorldCat (עם VIAF): 6207166237109896380000
חקירת ישו בידי הסנהדרין

ישו בבית חנן, מוכה לפני קיפא. ציור של חוזה מדראזו, 1803, מוצג במוזיאון הפראדו
חקירת ישו בידי הסנהדרין היא אירוע בחיי ישו וחלק מהפסיון שלו. על פי המסופר בבשורות הברית החדשה, לאחר שנאסר בידי ראשי העם וחיילים רומאים, הוא נלקח לבית קיפא הכהן הגדול, או, על פי יוחנן, לבית חותנו של קיפא, חנן. שם נחקר ישו על ידי הכהן הגדול, הסנהדרין וראשי העם לפני שהועבר לפונטיוס פילטוס. החוקרים נחלקים האם היה מעמד זה בגדר חקירה גרידא, או שהיה זה משפט של ממש.
תיאור המאורע בבשורות

ארבע הבשורות נחלקות בתיאור החקירה, הן בזהות החוקרים והן במועד החקירה, כאשר מתי ומרקוס דומים מאוד בתיאורם ואילו לוקס ויוחנן מספקים פרטים שונים.
כאמור, נלקח ישו לבית קיפא (או לבית חנן), שם התאספו "הזקנים והסופרים". על פי הבשורות הסינופטיות היו בנאספים אנשי הסנהדרין ועימם ראשי הכהנים ואילו אצל יוחנן, לא מוזכר קהל שנאסף, אלא הכהן הגדול לבדו שוחח עם ישו. על פי לוקס, התבצעה החקירה בבוקר ועל פי תיאורי הבשורות האחרות משתמע שהיה זה בלילה, מיד לאחר שנאסר. על פי מרקוס ומתי חיפשו הסנהדרין עדות שקר במטרה לגזור עליו דין מוות, ולא יכלו, כי "לא היו דבריהם (של העדים) מכוונים". לבסוף נשאל ישו על ידיהם בצורה מפורשת האם הוא המשיח ובן האלוהים. על כך ענה ישו בתשובה בת שני חלקים: בתחילה ענה "אַתָּה אָמָרְתָּ", תשובה עמומה שמשמעותה נתונה במחלוקת בין פרשני הברית החדשה. אך מיד הוסיף "וַאֲנִי אֹמֵר לָכֶם מֵעַתָּה תִּרְאוּ אֶת־בֶּן־הָאָדָם יֹשֵׁב לִימִין הַגְּבוּרָה וּבָא עִם־עַנְנֵי הַשָּׁמָיִם". בשמעם את דבריו אלו, קרע הכהן הגדול את בגדיו ואמר "מְגַדֵּף הוּא וּמַה־לָּנוּ עוֹד לְבַקֵּשׁ עֵדִים". מגדף הוא במקור כינויו של אדם המגדף את שמו של אלוהים כגון בן אישה ישראלית, אך כאן הוא כינוי לכל דבר כפירה. הקריעה מובנת כקריעה שיהודי קורע כשהוא שומע דברי כפירה בוטים.
לאחר מכן שאל הכהן הגדול את שאר הנאספים מה דעתם והם ענו שהוא חייב מיתה. אז נגשו אליו מהעומדים שם, הכו אותו וירקו בפניו ואף לגלגו עליו בשואלם, "הנבא, מי הוא המכה אותך". על פי לוקס התרחש עניין המכות והלעג לפני חקירתו. על פי יוחנן לא עמד ישו בפני כל הסנהדרין, אלא הכהן הגדול לבדו דיבר איתו על תלמידיו ועל התורה שלה הטיף ישו. ישו ענה לו: מדוע אתה שואל אותי על דברי? הרי דיברתי בגלוי מול עם רב. אז הכה אותו אחד המשרתים וגער בו על חוצפתו לכהן הגדול. על כך ענה לו ישו: "אִם־רָעָה דִבַּרְתִּי הַגֵּד רָעָתִי וְאִם־טוֹב מַדּוּעַ תַּכֶּה לְחָיָי".
על פי מתי ומרקוס, בבוקר נועצו כל ראשי העם והחליטו להמיתו. ישו נאסר והובל אל פילטוס. על פי לוקס התרחש כל הסיפור בבוקר ולכן הובל מיד אל פילטוס, ללא התייעצויות נוספות. אצל יוחנן נאמר רק שבבוקר השכם הוא הובל לבית המשפט, שם היה פילטוס ושם עמד למשפט בפניו.
לאחר שנאסר ישו, נשאל פטרוס כמה פעמים האם אין הוא גם מתלמידיו של ישו והוא כיחש זאת. הוא הלך אחרי ישו לראות מה ייעשה בו וגם ליד בית הכהן הגדול זיהו אותו ושאלו אותו שוב ושוב, אולם הוא נשבע שהוא לא מכיר את ישו. את הדבר הזה חזה ישו מראש באומרו לו לפני מאסרו "בטרם יקרא התרנגול תכחש בי שלש פעמים". לאחר ההכחשה השלישית נזכר פטרוס בדברי ישו ופרץ בבכי.
במקורות תלמודיים

במסכת סנהדרין (דף מ"ג עמוד א) מסופר כי חכמי הסנהדרין הם אלה שגזרו את דינו של ישו למיתה תוך האשמתו בכישוף, הסתה והדחה של עם ישראל. כמו כן, מסופר שם שהוא נתלה (ולא נצלב) בערב פסח:
בערב הפסח תלאוהו לישו. והכרוז יוצא לפניו מ' יום קודם, שהוא יוצא ליסקל על שכישף והסית והדיח את ישראל, כל מי שיודע לו זכות יבא וילמד עליו. ולא מצאו לו זכות ותלאוהו בערב הפסח. אמר עולא: ותסברא בר הפוכי זכות הוא, מסית הוא ורחמנא אמר (דברים יג, ט) לא תחמול ולא תכסה עליו. אלא שאני ישו, דקרוב למלכות הוה.
באותה המסכת (דף ק"ז עמוד ב) שוב נאמר "...ישו כישף והסית והדיח את ישראל", ומופיע סיפור ובו דמויות כמו הרב יהושע בן פרחיה והרב שמעון בן שטח, אישים שמתו שנים רבות לפני התקופה המשוערת שבה נולד ופעל ישו.
לעולם תהא שמאל דוחה וימין מקרבת... ולא כרבי יהושע בן פרחיה שדחפו לישו בשתי ידים... רבי יהושע בן פרחיה מאי הוא כדקטלינהו ינאי מלכא לרבנן אזל רבי יהושע בן פרחיה וישו לאלכסנדריא של מצרים כי הוה שלמא שלח לי' שמעון בן שטח מני ירושלים עיר הקודש ליכי אלכסנדרי' של מצרים אחותי בעלי שרוי בתוכך ואנכי יושבת שוממה קם אתא ואתרמי ליה ההוא אושפיזא עבדו ליה יקרא טובא אמר כמה יפה אכסניא זו. אמר ליה: רבי עיניה טרוטות. אמר ליה: רשע בכך אתה עוסק אפיק ארבע מאה שיפורי ושמתיה אתא לקמיה כמה זמנין אמר ליה קבלן לא הוי קא משגח ביה. יומא חד הוה קא קרי קריאת שמע אתא לקמיה סבר לקבולי אחוי ליה בידיה הוא סבר מידחא דחי ליה אזל זקף לבינתא והשתחוה לה. אמר ליה: הדר בך. אמר ליה: כך מקובלני ממך, כל החוטא ומחטיא את הרבים אין מספיקין בידו לעשות תשובה. ואמר מר: ישו כישף והסית והדיח את ישראל.
דברים דומים מופיעים גם בספר תולדות ישו. הסיפורים הללו אינם מתיישבים עם ספרי הבשורות, לפיהם ישו נחקר והוסגר על ידי הכוהן הגדול קיפא וחכמי הסנהדרין לנציב פילטוס, והוא זה שגזר את דינו לצליבה. כמו כן, הוא לא נתלה, אלא נצלב.
הפרשנות המודרנית

השאלה על אמיתותו ההיסטורית של הסיפור המסורתי של ישו בפני הסנהדרין, טומנת בחובה חשיבות נוספת מעבר לדיון הרגיל על נכונותם של שאר סיפורי הביבליה. באירוע זה נעשה שימוש תאולוגי במשך השנים כדי לטעון שהיהודים הם שהביאו למותו של ישו בכך שגזרו את דינו למוות וכפו על פילאטוס לבצע את גזר הדין.
ההיסטוריונים וחוקרי הביבליה דנים בכמה שאלות מהותיות שעולות מהתיאורים:
האם הייתה לסנהדרין סמכות לשפוט בדיני נפשות באותו זמן?
כיצד דנה הסנהדרין בלילה בניגוד להלכה?
ישו נאשם בעבירת גידוף ה', אולם על פי דברי התלמוד אין המגדף חייב עד שינקוב בשם המפורש בפני עדים.
אם רצו כל כך ראשי העם להרשיעו, מדוע מנעו זאת מהם דברי עדי השקר? הרי הם אלו שהביאו אותם מלכתחילה?
בגלל שאלות כאלו ואחרות, יש מחוקרי ומבקרי הברית החדשה הסבורים שישו לא נשפט בפני הסנהדרין, אלא נחקר על ידם בלבד והוסגר על ידם לנציב הרומי פילטוס. הוצאתו להורג לא הייתה בגלל עבירה על דיני היהודים, אלא על באשמה שהוא טען כי הוא מלך היהודים, ובעקבות כך נחשב למורד במלכות הרומית.
מסקנות אלה מעוררות אף הן שני קשיים: ראשית, מדוע חכמי התלמוד קבעו כי דינו של ישו נגזר למיתה (ואף הוצא אל הפועל) על ידי הסנהדרין? קשה להאמין שחכמי התלמוד ידווחו דיווח שאין לו כלל בסיס במסורת, ובפרט לנוכח העובדה שמדובר בדיני נפשות וגם בעובדה שעשויה לעורר שנאה כלפי היהדות (מה שאכן קרה). שנית, בספרי הבשורות, כמו -הבשורה על-פי מתי (פרק כ"ז, 11), מסופר כי כאשר ישו נשאל על ידי הנציב אם הוא מלך היהודים הוא ענה - "אתה אמרת", כלומר, הוא לא אישר את ההאשמה. גם לפי הבשורה על-פי יוחנן (פרק י"ח) שבה ישו ענה בחיוב, הוא הבהיר לנציב כי הוא אינו מתיימר להיות מלך במובן הארצי, אלא מלך שנועד להפיץ בשורה רוחנית ושלא בכפייה. בתגובה לכך, אמר הנציב למאשימים אותו (שם, 38) - "אני לא מצאתי בו כל עוון".
לקריאה נוספת

חיים כהן, משפטו ומותו של ישו הנוצרי, הוצאת דביר, 1968.
סנהדרין באנציקלופדיה הקתולית
משפט המילניום, ארז חסון, קריאה בספרו של חיים כהן – "משפטו ומותו של ישו הנוצרי"
הערות שוליים

↑  רק יוחנן מזכיר את השתתפות החיילים הרומאים. יוחנן יח, 3 ו-12
↑  מתי כו 59
↑  מרקוס יד 55
↑  מרקוס יד 62, מתי כו 64
↑  כגון דברי חז"ל על ספר ישעיה, פרק ל"ו, פסוק כ"ב
↑  יוחנן יח 23
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ל"ב, עמוד א'
↑  משפטו של ישו באתר הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת מיזורי
| חייו, מותו, ותחייתו של ישו |
| --- | --- | --- |
| ילדותו | הבשורה למרים • הביקור • הולדת ישו • סגידת הרועים • שלושת האמגושים • הבריחה למצרים • טבח החפים מפשע • ישו בין המורים |  |
| בגרותו | טבילת ישו • פיתויו של ישו • החתונה בקנה • הדרשה על ההר • הדרשה על המישור  • השומרוני הטוב • ההשתנות |  |
| השבוע הקדוש | הכניסה לירושלים • הסעודה האחרונה • הייסורים בגן • מאסרו של ישו • חקירת ישו בידי הסנהדרין • משפטו של ישו בפני פונטיוס פילאטוס • צליבת ישו |  |
| תחייתו | קבורת ישו • תחיית ישו • נס הדגים השני וההבטחה לפטרוס • הפגישה באמאוס • העלייה השמיימה • הביאה השנייה |  |
ישו בפני קיפא, ציור של דוצ'ו מהמאה ה-14, מוצג במוזיאון האופרה, סיינה. מימין, קיפא קורע את בגדו. משמאל, פטרוס מכחיש את היכרותו עם ישו.
יעקב יוסף הרמן

הרב יעקב יוסף הרמן. על כריכת הביוגרפיה הכל לאדון הכל
רחוב מרכזי בלואר איסט סייד, השכונה שבה פעל הרב הרמן
יעקב יוסף הרמן (באנגלית Yaakov Yosef Herman ; סלוצק 1880 - ירושלים י"ז בתמוז ה'תשכ"ז, 1967) היה דמות חרדית בולטת בניו יורק של ראשית המאה העשרים.
בתו, הסופרת רוחמה שיין, כתבה עליו את הביוגרפיה רבת המכר "הכל לאדון הכל", שהפכה את דמותו למוכרת מאוד בקרב הציבור החרדי.
קורותיו

נולד ליצחק אייזיק ומינה רבקה הרמן בסלוצק, אז בשליטתה של רוסיה. בהיותו כבן 8 היגרו הוריו איתו ועם אחותו הקטנה לארצות הברית והתיישבו בלואר איסט סייד בניו יורק. אביו התקשה למצוא עבודה כמורה פרטי, ועבודות אחרות לא נמצאו מאחר שסירב לעבוד בשבת, ולכן חמש שנים לאחר מכן חזרו הוריו ואחותו לרוסיה והוא נשאר לבדו בניו יורק. בתו מספרת שהוא עבד כנער שליחויות בחנות פרוות והשתכר דולר ורבע לשבוע. בתקופה זו שכר חדר מקרובי משפחתו בסכום של דולר לשבוע. לאחר שבועות אחדים הודיעו לו על העלאת שכר הדירה לדולר ורבע. הוא בילה את השבת לבדו בפארק כחסר בית. באותה שבת הבטיח לעצמו כי בעתיד יארח עניים וחסרי בית בביתו לאחר שיתחתן. כשהסתיימה השבת ארז את חפציו ושכר מקום חדש. כעבור זמן קצר הצליח מבחינה כלכלית והיה לבעליה של חנות פרוות, כך שיכול היה לשלם עבור כרטיסי נסיעה למשפחתו, ואף לסייע בפרנסתם.
פגש את אשתו איידל בת הרב שמואל יצחק אנדרון מקים ישיבת רבנו יעקב יוסף, בהיותו בן 21. בתחילה לא יצא השידוך אל הפועל, משום שלאשתו ולמשפחתה לא היו אמצעים לנדוניה, שאותה דרשו הוריו. הרב הרמן, שחפץ בכלה, העביר למשפחתה 2,000 דולר, כדי שיציגו זאת כנדוניה של הכלה.
בתקופת השפל הגדול נקלע לחובות כבדים, ונאלץ לסגור את חנות הפרוות שבבעלותו. הוא החליט שלא להכריז על פשיטת רגל, והתאמץ להחזיר את כל חובותיו. לאחר מכן התפרנס מעסק לשיווק חלב ישראל.
כשהיה בן 33 החל להתענות מדי יום, ולאכול רק בערב. בשנותיו המאוחרות, לאחר שסבל מכאבים חזקים בגבו וברגליו, צם רק בימים שני וחמישי.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל עם אשתו, והתגורר בירושלים, שם פתח חנות למכירת תשמישי קדושה בשכונת מאה שערים. בתקופה זו הוא חתם על כרוזים ומסר דרשות.
נפטר בשנת 1967, מעט לאחר מלחמת ששת הימים, ונקבר בהר המנוחות.
הכנסת אורחים

הרב הרמן ביקש מארוסתו שביתם יהיה פתוח תמיד לאורחים. מיד כשהקימו את ביתם החלו להתארח בו בסעודות שבת ובמהלך השבוע עשרות אנשים, כולל בעלי מוגבלויות פיזיות ורגשיות שלא היה להם מקום אחר. גם ראשי ישיבות מאירופה שבאו למסעות גיוס כספים בארצות הברית, כדוגמת הרב אליעזר יהודה פינקל, הרב ראובן גרוזובסקי, הרב נתן וכטפויגל והרב אליהו אליעזר דסלר, בחרו להתארח בביתו, בשל הקפדתו על כשרות בסטנדרטים מחמירים.
הרב ברוך בער ליבוביץ', שהתארח בביתו כשנתיים בעת שגייס כסף עבור ישיבתו, ישיבת קמניץ, כינה אותו ה"חפץ חיים של אמריקה".