stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בעלבכ
היסטוריה > העת העתיקה

שרידי שני יישובים כנענים התגלו מתחת למקדש יופיטר בבעלבכ – האחד מתקופת הברונזה המוקדמת (2900–2300 לפנה"ס), והאחר מתקופת הברונזה האמצעית (1900–1600 לפנה"ס), לאחר שהפיניקים הקימו עיר באזור. שם העיר בא ככל הנראה משם מקדש או של אורקל אשר ניצב במקום, ואשר הוקדש לבעל או לענת. אף שהעיר הוקמה במקום אסטרטגי, סמוך לקו פרשת המים בבקעת הלבנון, לא נודע לה, לפחות בימיה המוקדמים, מעמד מסחרי חשוב, והיא לא נזכרה במקורות אשורים או מצרים.
יוסף בן מתתיהו הזכיר את מסע אלכסנדר מוקדון דרך בעלבכ, בדרכו לדמשק. בתקופה ההלניסטית הוקמה העיר מחדש, וכונתה "הליופוליס" (Ηλιούπολης – "עיר השמש"). היא זוהתה עם אל השמש המצרי רע ועם מקבילו היווני הליוס. היוונים הקימו במה ענקית שיועדה ככל הנראה להקמת מקדש מרכזי, אך זה לא נבנה בתקופתם. העיר נכבשה בידי גנאיוס פומפיוס מגנוס בשנת 64 לפנה"ס, וסופחה לאימפריה הרומית. המקום שמר על חשיבותו כמרכז דתי והמשיך לשמש כאתר עלייה לרגל, תוך שהאלים הכנענים מוחלפים ברומיים. בשנת 15 לפנה"ס זכתה העיר למעמד קולוניה והייתה לחלק מ"קולוניה יוליה אוגוסטה בריטוס" (Colonia Iulia Augusta Felix Beritus), היא ביירות של ימינו. מקדש מרכזי נבנה והוקדש ליופיטר, ודמות האל, אשר כונה "יופיטר מהליופוליס", שמרה על מאפייני האלים המקומיים הקדומים. הוא תואר ללא זקן כשהוא אוחז בידיו בשוט, בברק ובענפי חיטה, לצד זוג השוורים שסימלו את הבעל.
מקדש יופיטר נבנה ברבע השלישי של המאה ה־1 והושלם ככל הנראה בימי נירון קיסר. בד בבד נבנו המגדל והמזבח שבקדמת המקדש והם הושלמו בשנת 100 לערך. בתקופת טראיאנוס נבנתה החצר הגדולה ובתקופת אנטונינוס פיוס נבנה מקדש בכחוס. מקדש ונוס הוקם בשלב מאוחר יותר והסתיים בתקופתו של הקיסר קרקלה בתחילת המאה ה־3. החצר המשושה והפרופילאה הוקמו בתקופת פיליפוס הערבי, וסמוך לאתר המרכזי נבנה גם מקדש למרקוריוס. ספטימיוס סוורוס העניק לעיר מעמד עצמאי – היא כונתה "קולוניה יוליה אוגוסטה פליקס הליופוליס" (Colonia Iulia Augusta Felix Heliopolis) והייתה לעיר החשובה בפרובינקיה סוריה שהוקמה בשנת 194.
עם עליית הנצרות והכרזתה כדת האימפריה בשנת 313, החלו המקדשים לאבד מחשיבותם, ולא שופצו לאחר שנפגעו מרעידות אדמה. אוסביוס מקיסריה דיווח כי הקיסר קונסטנטינוס הורה על הקמת כנסייה בבעלבכ, ותאודוסיוס הראשון אחריו הרס את פסלי האלים ואת המזבח בחצר הגדולה, כדי לפנות מקום לבזיליקה נוצרית. הבזיליקה הוקמה תוך שימוש בחומרי הבניין של המקדשים, והוקדשה ליוחנן בן זבדי. לבסוף הורה יוסטיניאנוס הראשון על העברת שמונה מעמודי מקדש יופיטר אל איה סופיה בקונסטנטינופול.
היסטוריה > ימי הביניים

הערבים כבשו את בקעת הלבנון בשנת 637, לאחר שהביסו את הצבא הביזנטי בקרב הירמוך. אתר המקדשים בוצר וזכה בשם "אל־קלעה" (القلعة – "המצודה"), ובחלקו המערבי הוקם במאה ה־7 ובמאה־8 מסגד ומינרט בסגנון אומיה. יוחנן הראשון צימיסקס בזז את העיר בשנת 975 ובשנת 1090 כבשו אותה הסלג'וקים, אך לבסוף השתלט עליה צלאח א־דין בשנת 1187. הצלבנים ניסו לכבשה מספר פעמים אך ללא הצלחה, והיא נותרה בחזקת האיובים. העיר חרבה בסדרת שלוש רעידות אדמה במהלך המאה ה־12, אך נבנתה מחדש. המונגולים בהנהגת הולאגו חאן בזזו את העיר ב־1260 וב־1282 השתלטו עליה הממלוכים. אלה שלטו בה ברציפות, למעט כיבוש קצר מועד בידי טימור לנג ב־1401, עד הכיבוש העות'מאני ב־1517.
היסטוריה > העת החדשה והיסטוריה עכשווית

לעיר לא נודעה חשיבות מיוחדת בתקופה העות'מאנית, והיא נשלטה בידי המתואלים. רעידת אדמה קשה פקדה אותה בשנת 1759, והחל במאה ה־18 היא החלה למשוך חוקרים ומבקרים מאירופה. באוקטובר 1898 ביקר בה וילהלם השני בדרכו לארץ ישראל. הוא התרשם מהאתר ושלח אליו צוות ארכאולוגים בראשות תאודור ויגאנד. זה הגיע לאתר חודש בודד לאחר הביקור, חקר אותו עד 1905 וחזר לצורך השלמות בשנים 1917–1918. החל ב־1922 חקרו את האתר צוותים צרפתים, ומאז עצמאות לבנון המשיך המחקר במקום בידי חוקרים מקומיים.
ב־1956 ייסד נשיא לבנון כמיל שמעון את "הפסטיבל הבינלאומי של בעלבכ" הנערך בחודשים יולי ואוגוסט באתר המקדשים הרומים. הפסטיבל לא התקיים בעת מלחמת האזרחים בלבנון, בין 1975 ל־1996 ובשנת 2006 בשל מלחמת לבנון השנייה. בפסטיבל נערכים אירועי מוזיקה קלאסית, ג'אז, אופרה, רוק, פופ, בלט, תיאטרון ומוזיקה מסורתית. ב־1984 הכריז ארגון אונסק"ו על העיר כאתר מורשת עולמית. בין נימוקיו נרשם כדלקמן:
"העיר הפניקית שבה סגדו לשלושה אלים, נודעה בשם הליופוליס בתקופה ההלניסטית. היא שימרה את תפקידה הדתי בתקופה הרומית, כאשר מקדש יופיטר מהליופוליס משך אלפי עולי רגל. בעלבכ, על מבניה העצומים, היא אחת הדוגמאות הטובות ביותר לאדריכלות הרומית הקיסרית בשיאה."
היסטוריה > העת החדשה והיסטוריה עכשווית > בשליטת חזבאללה

כבר מתחילת הקמת הארגון, נחשבה העיר ל"עורף האסטרטגי" של חזבאללה, ובמקום מתגוררים בכירי הארגון. בעיר פועלים מוסדות אזרחיים וצבאיים של חזבאללה, בהם בית החולים "דאר אל־חיכמה" המשרת את לוחמי חזבאללה וכן מדרסה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה, הופצצה העיר ב־17 ביולי 2006. ב־2 באוגוסט 2006, במסגרת מבצע חד וחלק באותה מלחמה, תקפו כוחות מוסקים של צה"ל, בליווי מטרייה אווירית של חיל האוויר, את בית החולים. 19 בני אדם נהרגו, 22 נפצעו וחמישה אנשי חזבאללה נלקחו בשבי.
בפברואר 2024 תקף צה"ל בעיר לראשונה מאז 2006, במסגרת החזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל, לאחר שחזבאללה הפיל כלי טיס של צה"ל בשמי לבנון. במהלך מלחמת חרבות ברזל תקף צה"ל פעמים רבות בבלעבכ ובאזור הבקאע, כשמקביל לתקיפות אלו חזבאללה הגיב בירי רקטות רחב היקף לעבר רמת הגולן ולעבר אזור צפת.
במבצע חיצי הצפון התגברו מאוד תקיפות צה"ל באזור בעלבכ ואלפים נמלטו מאזורי ההפגזות, ב-30 באוקטובר הורה דובר צה"ל על פינוי כל תושבי אזור בעלבכ (כ-100 אלף תושבים) לפני סדרת תקיפות עצימה נגד יעדים לוגיסטיים של חזבאללה. כשעות לאחר הפינוי החל צה"ל להפגיז ולהפציץ מטרות רבות של חזבאללה באזור.
מתחם המקדשים > הפרופילאה והחצרות

הפרופילאה ניצבת בצדו המזרחי של המתחם הארכאולוגי, והגישה אליה היא באמצעות רחבת אבן בצורת חצי עיגול וגרם מדרגות משוחזר בחלקו. הפרופילאה עצמה עשויה מ־12 עמודי גרניט ומשני צדדיה ניצבו שני מגדלים. שלושה פתחים מובילים אל החצר המשושה, מקום בו 30 עמודי גרניט תמכו בעבר באנטבלטורה. בסוף המאה ה־4 או בראשית המאה ה־5 נוספה למבנה כיפה והוא הוסב לכנסייה.
החצר הגדולה הוקמה על ראשו המשוטח של התל, בין החצר המשושה ממזרח למקדש יופיטר ממערב. היא משתרעת על שטח באורך 135 מטר וברוחב 113 מטר. מכל צדדיה למעט המערבי הוקמו מבנים מקורים בקמרון חבית אשר תמכו במשטח ושימשו לאחסון וכאורוות. במרכז החצר ניצבו שני מבנים – מזבח ומגדל מראשית המאה ה־1, שנועד ככל הנראה לאפשר מבט על התהלוכות הדתיות שהתקיימו בחצר. מצפון ומדרום לשני המבנים נחפרו בריכות טהרה. החצר הוקפה באכסדרה שבה 128 עמודים, ובגומחות שנקבעו בה ניצבו פסלים.
מתחם המקדשים > מקדש יופיטר

מקדש יופיטר היה המקדש הגדול והחשוב באתר. אורכו הגיע ל־88 מטר ורוחבו עמד על 44 מטר. הוא הוקף בחומת אבנים שאורך כל אחת הגיע לעשרה מטרים ורחבן עמד על ארבעה עד חמישה מטרים. הפרוסטילון הורכב מ־54 עמודים בגובה 20 מטר כל אחד ובקוטר 2.20 מטר. עמודים אלה נשאו אנטבלטורה בגובה חמישה מטרים, ובה נקבע אפריז מעוטר באריות, שוורים ומוטיבים מעולם הצומח.
בקצהו האחורי של המקדש מונחות שש אבנים שמשקל כל אחת מהן כ־400 טון. על אבנים אלה נחות שלוש אבנים ענקיות שמשקל כל אחת בין 750 ל־1,000 טון. שלוש האבנים המכונות ה"טריליתון" (Trilithon), הן בין האבנים המסותתות הגדולות ביותר שנתגלו. אבן רביעית המכונה חג'ר אל־חיבלה ("האבן הדרומית") או "אבן האשה ההרה", נותרה מונחת במחצבה במרחק של כ־900 מטר מהאתר, וגדולה מעט באורכה מאבני הטריליתון – מידותיה הן 20.9 מטר על 4.8 מטר על 3 מטר. משקלה מוערך בכ־1,500–2,000 טונות. זאת האבן המסותתת הגדולה ביותר שנחצבה והוסעה ממקומה בעולם העתיק. המקדש ניצב על במה שגובהה 13 מטר מעל לסביבתו וכשבעה מטרים מעל החצר הקדמית. כל ששרד מהמקדש הם שישה עמודים וחלק מהאנטבלטורה.
מתחם המקדשים > מקדש בכחוס

דרומית־מזרחית למקדש יופיטר שוכן מקדשו של בכחוס. הוא נבנה במחצית הראשונה של המאה ה־2 והשתמר היטב. הפולחן במקדש זה עשה שימוש ביין ובסמים כאופיום, ותבליטי גפנים וצמחי פרג מעידים על כך. המקדש בנוי על בימה בגובה חמישה מטרים ו־33 מדרגות מוליכות אליו. הוא עשוי מ־48 עמודים שגובהם 20 מטר. הכניסה אליו מתנשאת לגובה 13 מטר ורחבה 7.5 מטר. בפינתו הדרום־מזרחית ניצב מגדל ממלוכי מהמאה ה־15.
מתחם המקדשים > מקדש ונוס ומקדש המוזות

מקדש ונוס או "המקדש העגול" ("הרוטונדה") ניצב מעט הרחק משני המקדשים האחרים, והוקדש לאלה המקומית של העיר. הכנסייה שהוקמה תחתיו על ידי הביזנטים הוקדשה לברברה הקדושה הנחשבת עד היום לקדושה המגנה של העיר. לצד המקדש ניצבים שרידי מקדש נוסף שהוקדש למוזות.
שרידי מקדש יופיטר
החצר המשושה
הפרופילאה
מראה החצר הגדולה. מקדש יופיטר מימין ומקדש בכחוס משמאל
יהודי בעלבכ

המשנה דנה במעמדו של שום מיוחד וחריף המגיע מהעיר, הנקרא "שום בעל־בכי". במקורות היהודיים החל מימי הביניים יש מספר עדויות על יהודים שהתגוררו במקום. בסוף המאה ה9 ככל הנראה התקיימה קהילה יהודית של תלמידי מישויה אלעכברי. בימי רבי סעדיה גאון, במאה ה־10, התקיימה במקום קהילה יהודית, וחלק מתלמידי ישיבתו באו ממנה. הנוסע בנימין מטודלה ביקר בעיר בשנת 1175, ודיווח כי המקום שימש כאתר נופש ליהודי דמשק, כמו ליהודי עלי ובחמדון. רבי משה אלשייך מספר על מספר יהודים מקומיים, ואף על שניים מהם שהיגרו לדמשק ונהרגו שם. בשנת 1858 דיווח משה ריישר, חוקר ארץ ישראל מירושלים, על מספר יהודים ספרדים שהתגוררו במקום.
ראו גם

אבני בעלבכ
לקריאה נוספת

Ted Kaizer, Lucian on the Temple at Heliopolis, The Classical Quarterly 66, 2016, עמ' 273–285
הערות שוליים

1 2  Behind the Battle for Baalbek
↑  Ba'albek: Heliopolis
↑  אנציקלופדיה "ארץ ישראל ושכנותיה", עמ' 166
↑  אנציקלופדיה "אריאל", כרך א-ב, עמ' 981-982
↑  יהודה קיל, דעת מקרא - ספר יהושע, עמ' צ', הערה 47.
1 2  The Temples in History
↑  Libanon, Baalbek Museum
↑  Advisory body evaluation
↑  The Great Mosque
↑  אתר הפסטיבל
↑  אתר אונסק"ו
↑  דייוויד אוטאוויי,'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'בעל־בק: עיירת המתאבדים, מעריב, 11 בינואר 1984
↑  הכי רחוק, מתחילת המלחמה: הותקפו 3 יעדי חיזבאללה באזור בעלבכ, באתר ynet, 26 בפברואר 2024
↑  יואב זיתון, שמעון אלבז, ליאור בן ארי, אלכסנדרה לוקש ושרון כידון,'"`UNIQ--nowiki-00000019-QINU`"'יותר מ-100 רקטות נורו לגולן: "צריך להיות כבר דד-ליין לחיזבאללה", באתר ynet, 12 במרץ 2024
↑  ספיר ליפקין, ‏צה"ל בהתרעת פינוי לבעלבכ שבעומק לבנון: "נפעל בעוצמה נגד חיזבאללה", באתר ‏מאקו‏, 30 באוקטובר 2024
1 2  The monuments of Baalbeck
↑  Description of the site
↑  מסכת מעשרות,'"`UNIQ--nowiki-0000001F-QINU`"'פרק ה', משנה ח'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566857205171  BnF: cb120421528 (data)  GND: 4086176-4  LCCN: n81069046  LNB: 000307959  NKC: ge793369  SUDOC: 028623606  TDVİA: balebek  VIAF: 133623732   WorldCat (עם VIAF): 133623732 
מראה בבעלבכ לאחר תקיפת צה"ל ב־2006
תוכנית מקדשי הליופוליס
שרידי מקדש יופיטר
האבן הגדולה בבעלבכ
מקדש בכחוס
יוסף יואנוביצ'י

| --- | --- |
צילום לזיהוי משפטי מאוקטובר 1944
צילום לזיהוי משפטי מאוקטובר 1944
 לידה:  20 בפברואר 1905 קישינב, פלך בסרביה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  7 בפברואר 1965 (בגיל 59) קלישי, סן, צרפת 
 שם לידה:  יוסיף יוינוביץ'
 מדינה:  רומניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות באנייה 
 
יוסף יואנוביצ'י, צילום בימי המשפט בשנת 1949
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
יוסף (ז'וזף) יוֹאַנוֹביצ'י (התעתיק משובש בעברית; שם משפחתו היה ברומניה Ioinovici -ברומנית: Iosif Ioinovici - יוסיף יוינוביץ', בצרפתית: ז'וזף ז'ואנוביסי - Joseph Joinovici שהפך לפעמים בטעות ל-Joanovici,ז'וזף ז'ואנוביסי;‏ 1905, קישינב, בסרביה, האימפריה הרוסית - 1965, קלישי (אנ'), צפון-מזרח צרפת) היה סוחר מתכות יהודי תושב צרפת ממוצא בסרבי שבתקופה בה היה הממשל הצבאי הגרמני בצרפת הכבושה במלחמת העולם השנייה (אנ') מכר מתכות לגרמניה הנאצית ובו-זמנית מימן את תנועת ההתנגדות הצרפתית.
קורות חיים

הוריו של יואנוביצ'י נהרגו ככל הנראה בפרעות שבוצעו ביהודי קישינב, מספר שנים לאחר פרעות קישינב. בשנת 1925 היגר יואנוביצ'י לצרפת (שבה מעולם לא התאזרח). אף שהיה חסר השכלה ואנאלפבית רכש מעמד כלכלי, בזכות אישיותו ויכולתו ליצור קשרים, והפך לסוחר מתכות.
קורות חיים > פעילותו בתקופת מלחמת העולם השנייה

בתקופה בה הייתה צרפת כבושה על ידי גרמניה הנאצית מכר יואנוביצ'י מתכות לגרמניה הנאצית. עקב פעילותו בתחום הפך למיליארדר. נודע בכינויים "מלך הגרוטאות" (le roi de la ferraille) ו"האלטע זאכן המיליארדר" (le chiffonnier milliardaire).
יואנוביצ'י נחשד בתור משתף פעולה עם הגרמנים (צר'). כמו כן נחשד בתור סוכן של הקומינטרן אך החשדות לא אומתו. הוא יצר קשרים טובים עם קצינים ופקידים גרמנים שקנו ממנו סחורה וכך נחשד על ידי רבים בתור מי שזכה להגנתם של הגרמנים, אך במקביל יצר קשרים טובים עם אנשי תנועת ההתנגדות הצרפתית, שלהם סייע בכספים. בעזרת הכספים שהרוויח דאג לשמור על יחסים טובים עם בעלי עמדות מפתח בשני הצדדים. על פי המידע שהיה בידי מודיעין הפנים הצרפתי, היה בידי יואנוביצ'י אישור שזיהה אותו בתור סוכן של הגסטפו. הוא קיבל את התואר "ארי של כבוד" (אנ'). במקביל, באמצעות אחיינו מימן את בריחתם של מתנגדי המשטר הנאצי לבריטניה וסייע לה. אחיינו נדון לחמש שנות מאסר על ידי בית דין גרמני בעוון סיוע לבריחתם של אלה, אך מעורבותו של יואנוביצ'י לא נחשפה. כמו כן סייע יואנוביצ'י לשחרורה של פרנסואז ז'ירו (אנ') מכלא פרן (אנ'). לאחר שחרור פריז באוגוסט 1944 הביא יואנוביצ'י למעצרם של מספר סוכני גסטפו צרפתיים.
קורות חיים > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה נעצר יואנוביצ'י ונחקר מספר פעמים. בשנת 1949 הוא נשפט בצרפת, נמצא אשם בשיתוף פעולה עם הנאצים ונדון לחמש שנות מאסר. בינואר 1958 נמלט מצרפת לישראל. עם זאת, אישור השהייה שלו לא חודש, וכמו במקריהם של רוברט סובלן ומאיר לנסקי, שלא הורשו להישאר בישראל למרות חוק השבות, גם יואנוביצ'י הוכרח לחזור לצרפת. עתירתו לבג"ץ (בג"ץ 48/58 יואנוביצ'י נ' שר הפנים) נדחתה.
בצרפת הוא זוכה מרוב ההאשמות נגדו, אך נדון לשנת מאסר אחת. בשנת 1962 שוחרר מהכלא מסיבות בריאות, ובשנת 1965 מת חסר כול.
דמותו במדיה האמנותית > הקומיקס הצרפתי "היה היה בצרפת" (2007–2012)

בשנת 2007 החלה להופיע בהוצאת גלֶנָא (Glénat) בצרפת סדרת קומיקס על קורותיו של יואנוביצ'י בשם "היֹה היה בצרפת" (Il était une fois en France; (צר')), מאת הקומיקסאים הצרפתים פביאן נורי (Fabien Nury) (כתיבה) וסילבן ואלֶה (Sylvain Vallée) (ציור). במסגרת הסדרה הופיעו עד 2012 6 חוברות.
דמותו במדיה האמנותית > הסרט הישראלי "מלך הגרוטאות" (2013)

בשנת 2013 ביים והפיק דורון ערן סרט תיעודי על סיפור חייו של יואנוביצ'י, "מלך הגרוטאות" (במסגרת "רצועה מהחיים").
אלברט אילוז הופיע בתפקיד יאנוביצ'י.
להפקת הסרט סייע נכדו של יואנוביצ'י, מיקי דותן (מייסד "האוזן השלישית").
לקריאה נוספת

-, Alphonse Boudard L’Etrange Monsieur Joseph, Robert Laffont 1998 (הופיע שוב בקובץ Les Métamorphoses d'Alphonse).
André Goldschmidt L’Affaire Joinovici Privat 2002
הערות שוליים

↑  בגלל ההיגוי הצרפתי "אוֹאַ- של צמד האותיטות oi
↑  יואנוביצ'י רצוץ ושבור יצא מכלאו, מעריב, 4 במאי 1962.
↑  מלך הגרוטאות באתר הרשות השנייה; "מלך הגרוטאות", במאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי "אידיבי". ביקורת: מאיר שניצר,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'‏מלך הגרוטאות, באתר מעריב השבוע, 27 באפריל 2014.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299022105171  BnF: cb12699084c (data)  GND: 122052110  ISNI: 0000 0001 2278 2937  LCCN: n88653347  NKC: pna2018979423  SUDOC: 028696204  VIAF: 35328375   WorldCat (עם VIAF): 35328375
אפרים דב לאפ

| --- | --- |

 לידה:  ה'תרי"ט ויסטניץ
 פטירה:  ט"ז בחשוון ה'תרפ"ו (בגיל 66 בערך) ויסטניץ
 מקום קבורה:  ויסטניץ
 מקום פעילות:  ויסטניץ, ורז'בלובה
 השתייכות:  יהדות אורתודוקסית
 תחומי עיסוק:  רבנות, תלמוד תורה, הלכה
הרב אפרים דוב הכהן לאפ (ה'תרי"ט, 1859 - ט"ז בחשוון ה'תרפ"ו, 3 בנובמבר 1925). היה רב ליטאי, שימש כאב"ד ויסטניץ, עיר הולדתו, ואחר כך אב"ד ורז'בלובה. ונודע בעיקר על שם חיבורו "גיליון אפרים" על הירושלמי. כיהן ברבנות בעיירתו ורז'בלובה קרוב לארבעים שנה.
תולדות חייו

נולד בוויסטניץ לרב העיר, הרב אלחנן צבי הכהן לאפ שכיהן גם כאב"ד ורז'בלובה. אביו היה נכדו של רבי אברהם קצינאלפוגין, נכד רבי יחזקאל קצינאלפוגין הנודע על שם ספרו כנסת יחזקאל, שהיה נכד רבי מאיר קצנלנבוגן מפדובה (מהר"ם פדובה).
לאחר פטירת אביו כיהן הרב לאפ כאב"ד ויסטניץ, עיר הולדתו, ואחר כך אב"ד ורז'בלובה. הוא נודע בעיקר על שם חיבורו "גיליון אפרים" על הירושלמי אשר נדפסו במהדורת הירושלמי. כיהן ברבנות ורז'בלובה אשר בפלך גרודנא ובקיבארט קרוב לארבעים שנה.
נפטר בט"ז בחשוון ה'תרפ"ו (1925) בעיירתו ורז'בלובה.
אחיו ר' אריה הכהן לאפ (נפטר בשנת ה'תרע"ז 1917) היה פרנס חשוב בעירו.
חיבוריו

גיליון אפרים על הירושלמי (הספר בקטלוג ULI)
זבחי אפרים חידושים על מסכת זבחים (הספר בקטלוג ULI)
לקריאה נוספת

הרב יחיאל מיכל שטרן, גדולי הדורות, עמ' 980 (חלק ג'), ירושלים, מכון "מנחת ישראל" - תשנ"ו.
הרב נתן צבי פרידמן, אוצר הרבנים, אות א' פריט 3090, עמוד 67, בני ברק, אגודת אוצר הרבנים - תשל"ה.
נפתלי בן מנחם, חכמי ליטא, עמ' 53, ירושלים, מוסד הרב קוק - תשי"ח.
'לאפ, ר' אפרים־דב ב"ר אלחנן־צבי הכהן', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א: "אישים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 59 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1257).
יצחק רפאל, אנציקלופדיה של הציונות הדתית, כרך ו', עמ' 555, ירושלים, מוסד הרב קוק - תשי"ח.
פרנץ נוימן

| --- | --- |

צילום מ-1929  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1910 אראד, טרנסילבניה, ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1996 (בגיל 86 בערך) נייפלס, פלורידה, ארצות הברית 
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית   ממלכת רומניה   ארצות הברית
 
ארמון נוימן, מבנה גדול בארד, רומניה, שבנתה משפחת נוימן בשנים 1891 - 1892
הברון פרנץ (פרנצ'יסק) נוימן וגווארי (בגרמנית: Franz (Francisc) Neumann Végváry;‏ 1910–1996) היה תעשיין יהודי-רומני מטרנסילבניה, בעלי מפעלי הטקסטיל של אראד ומייסד מועדון כדורגל חשוב בארד, בן למשפחת יהודים מומרים, בעל תואר אצולה מטעם האימפריה האוסטרו-הונגרית, פעיל למען הצלת יהודים בתקופת שואת יהודי רומניה.
תולדות המשפחה והמפעלים

באמצע המאה ה-19 הגיעו מ היישוב "סאקה" שליד קושיצה, סלובקיה לארד, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, שלושה אחים יהודים צעירים. שלושת האחים, אדוארד (1828 - 1900), אדולף (1836 - 1917) ודניאל (1837 - 1928), בניהם של שמואל ועמליה נוימן, הקימו ב-1851 מפעל לייצור כוהל ושמרים בשם Indagrara, אך ידוע בשם "מפעל האחים נוימן". בהמשך הקימו האחים גם טחנת קמח מודרנית, מופעלת בקיטור. טחנת הקמח נשרפה, אך נבנתה מחדש עם חידושים. מפעל הכוהל היה הגדול והמודרני ביותר באימפריה ובנוסף לשוק המקומי, הם ייצאו כוהל לארצות הבלקן, לאיטליה, לשווייץ ולספרד.
ב-1891, על בסיס הרווחים שהפיקו, האחים בנו בארד ארמון בן שתי קומות עם אולם אירועים גדול בקומת הקרקע - הארמון נושא את הכינוי "ארמון נוימן" והאולם הגדול נמצא בשימוש אוניברסיטה מקומית.
לכל אחד מהאחים היה בן, אדולף הצעיר, אלפרד וקרול. ב-1909 ייסד קרול מפעל טקסטיל בשם ITA (ראשי תיבות של "מפעלי טקסטיל ארד"). המפעל התמחה במשי ולשם הקמתו ותפעולו הביא אלפרד בעלי מקצוע מומחים משלזיה ודאג לאזרח אותם בארד. בהמשך המפעל עבר לעיבוד כותנה.
ב-1913 הוענק לאדולף, לדניאל ולאדולף הצעיר תואר של ברון. לאחר מלחמת העולם הראשונה העיר והסביבה עברו לריבונות רומניה.
ביוגרפיה

לאלפרד נוימן היו שלושה ילדים, אדוארד, פרנץ ומריה. פרנץ נולד בארד ולמד בבית הספר התיכון הרומי-קתולי, שם השלים בגרות. המשפחה סימנה את פרנץ, שדיבר ארבע שפות, גרמנית, אנגלית, צרפתית והונגרית, כמתאים ביותר לנהל בעתיד את מפעלי המשפחה. ב-1928, בלחצו של דודו קרול, נסע ללונדון, באנגליה, כדי ללמוד הנדסת טקסטיל. את לימודי ההנדסה לא השלים, אך בלונדון היה לחסיד של כדורגל וביקר במשחקי קבוצת ארסנל באדיקות.
פרנץ שב לרומניה מבלי לסיים את לימודיו ודודו, קרול, שלח אותו לעבוד במפעל הטקסטיל. הוא עבד בעמדות שונות במפעל, לצד יתר העובדים, כדי ללמוד את כל המלאכות. בסיום השתלמויותיו הוטל עליו ניהול המפעל ואחיו, אדוארד, ניהל את מפעל הכוהל והשמרים. ב-1930 קרול נוימן היגר לארצות הברית וב-1935 היגר אחיו, אדוארד לקובה וברומניה נשאר רק פרנץ כנציג המשפחה וניהול כל המפעלים הוטל עליו.
פרנץ הצליח מאוד בניהול המפעלים, הוא היה מתחיל כל בוקר בביקור במחלקות השונות, בצהריים יושב לאכול עם העובדים בחדר האוכל של המפעל ואחרי האוכל שב לביקורים במחלקות. פרנץ הכניס שינויים שהביאו להתייעלות, ניהול מדעי, בניית בתים עבור העובדים בקרבת המפעל, הפסקת אוכל של חצי שעה, קנטינה מוזלת, פעוטון וגן לילדי העובדים, מענקים לעובדים ולמשפחותיהם במקרים של תאונות, מחלות ומוות ומכל הסיבות האלה היה מאוד אהוד. המפעלים גדלו בהתמדה והעסיקו אלפי עובדים.
הברון והכדורגל

פרנץ נוימן, שנדבק בחיידק הכדורגל באנגליה, המשיך להיות אוהד כדורגל גם לאחר שובו לרומניה, אך במקום ארסנל הרחוקה, אהד כעת קבוצת צמרת גרמנית והיה טס לראות אותה במשחקיה.
בנוסף לכל המתקנים והמוסדות, שהיטיבו עם עובדי המפעלים, הברון קיים גם קבוצת כדורגל מקומית, Indagrara Arad, בליגות הנמוכות, שייצגה את מפעל השמרים והכוהל. נוימן שאף לרכוש קבוצת צמרת וב-1938 הציע זאת למועדון Vagonul Arad, אך נדחה. ב-1945 החליט להקים מועדון משלו וב-18 באפריל קם המועדון UTA Arad (UTA או ITA היו ראשי התיבות של מפעל הטקסטיל המשפחתי) ורכש עבורו שחקני צמרת, בחלקם שחקני נבחרת הונגריה. ב-1 בספטמבר 1946 נחנך אצטדיון הכדורגל במשחק נגד מכבי בוקרשט, שתחת לחץ השלטונות שינתה את שמה ל"צ'יוקנול" ("הפטיש").
האצטדיון נבנה במתכונת אצטדיון ארסנל, רק במידה קטנה יותר והקבוצה השתמשה בצבעי ארסנל, אדום-לבן. בתקופת הקמתו נחשב האצטדיון לטוב ביותר ברומניה ובאזור וכבר בשנה הראשונה זכתה הקבוצה באליפות בהפרש של 11 נקודות מהקבוצה שהגיעה למקום השני. קבוצת הכדורגל זכתה במהלך השנים להישגים רבים, שש אליפויות ארציות ושני גביעי מדינה.
הלאמת הרכוש והגירוש

אחרי הפיכת 23 באוגוסט 1944 הופעלו לחצים על פרנץ נוימן לתרום למדינה את מפעליו. ב-1947 נעצר לתקופה של שמונה חודשים וביתו (ארמון נוימן) הוחרם. לאחר שחרורו מהמעצר נלקח ל"שיחה" מחוץ לעיר, שם הוסבר לו שלמען בריאותו רצוי שיסתלק מרומניה ללא רכושו. הוא עזב את רומניה ונסע לשווייץ, אל אחותו ולאחר מכן עבר לאוסטריה, שם הכיר את מי שעתידה להיות רעייתו ואם שני ילדיהם, Andrew Alfred ו-Mary-Louise ולאחר נישואיהם נסעו השניים לארצות הברית. בארצות הברית יזם נוימן עסק חדש בתחום הטקסטיל והצליח בו. בנוסף לכך גויס לפעילות ב-CIA.
ב-1948, ברומניה, הולאם כל רכושו.
ההנצחה

לאחר המהפכה הרומנית (1989) נחקקו ברומניה חוקים המסדירים החזרת רכוש, שהולאם בתקופה הקומוניסטית, לבעליו המקורי או ליורשיו. יורשיו של פרנץ נוימן הגיעו מארצות הברית וקיבלו לידיהם חלק מרכושו, אך את אצטדיון הכדורגל תרמו לרשות המקומית בתנאי מפורש, שישמש כאצטדיון כדורגל ויקרא על שמו של פרנץ נוימן.
בארד הוקם גם בית ספר תיכון טכנולוגי הנושא את שמו.
פועלו למען היהודים

בין ממשלת גרמניה הנאצית ובין ממשלת רומניה התנהל משא ומתן לגבי הכללת יהדות רומניה בפתרון הסופי הגרמני. הדיונים היו סודיים.
הגרמנים היו מעוניינים להעביר את יהודי רומניה למחנה ההשמדה בבלז'ץ, שם שופצו המתקנים ושוכללו כך שיכלו להמית 1000–1200 איש (מחצית של משלוח יומי מתוכנן) תוך 20–30 דקות. המחנה היה סמוך למסילת ברזל, אך יעילות התהליך הייתה תלויה בכך שהיהודים לא יידעו עד הרגע האחרון מה צפוי להם ויחשבו שהם נשלחים למחנות עבודה. מסיבה זו התנגדו הגרמנים לגירוש האלים של היהודים לטרנסניסטריה, כשמטרתם להרגיע לקראת הפעלת הפתרון הסופי לפי הנוסח שלהם.
גם הרומנים הפרו-נאצים היו מעוניינים לשמור על הסודיות, כדי שהיהודים המבוהלים לא יפנו לפוליטיקאים מהאופוזיציה, שעדיין נהנו מהשפעה מסוימת, וגם כדי למנוע לחצים אפשריים מכיוונן של מדינות זרות ואנשי דת נוצרים. הרומנים גם חיפשו דרכים להפיק רווחים, לכן ראדו לקה הכין תוכנית גירוש שונה במקצת, על פי התוכנית של לקה תותר הגירה לארץ ישראל של 3,000 יהודים בתמורה לתשלום שני מיליוני לאי. לקה הציג את תוכניתו לפני מיכאי אנטונסקו ב-11 בספטמבר 1942.
למרות האינטרס הקריטי לסודיות בשני הצדדים, הסוד דלף והשמועה פשטה על פני כל שטח טרנסילבניה. מקור השמועה היה במאמר שפרסם גוסטב ריכטר, היועץ הגרמני, בו קרא ליהודי רומניה להתכונן לגירוש, שיתחיל בקרוב. ההסכמה, שהושגה בין הרומנים ובין הגרמנים, באה לידי ביטוי במכתב של היינריך מילר בו הודיע למרטין לותר, תת-מזכיר במשרד החוץ הגרמני, שגירוש יהודי רומניה ברכבות עומד להתחיל ב-10 בספטמבר 1942. הנהלת הרכבות ברומניה הצטוותה להכין קרונות למטרה זו וגובשה תוכנית הסעים, אך התעוררו בעיות - כנראה בגלל חבלות מכוונות. התוכנית הוכנה על ידי ראדו לקה, שהעביר למשרד התחבורה הוראות מתאימות ב-24 בספטמבר, ב-10 באוקטובר 1942 חתם יון אנטונסקו על צו להגלייתם של 40,000 יהודים מרומניה; סגנו, מיכאי אנטונסקו (שלא היה קרוב משפחתו), היה נחוש להתחיל בעיר טימישוארה, מחבל באנאט, ואולם ב-11 באוקטובר יון אנטונסקו החליט לדחות את הגירוש למועד שלא נקבע.
הפתרון הסופי לכל יהודי רומניה, על פי יוזמת הנאצים, לא יצא לפועל הודות להתערבותה של אם המלך הרומני המלכה אלנה וכן גורמים נוספים, שהוזעקו לפעול בנושא על ידי וילהלם פילדרמן, המנהיג הלא רשמי של יהדות רומניה ועל ידי הברון פרנץ נוימן, ששמר על קשרים טובים עם הצמרת הרומנית ובמיוחד עם מיכאי אנטונסקו, שקיבל מידיו תרומה של מעל 400,000,000 לאי לציוד עבור צבא רומניה. הללו לחצו על השלטון הרומני שלא להיענות לדרישות הנאצים ובכך הצילו את חיי שארית הפליטה ברומניה; עם זאת, יש גם הערכות שאי ביצוע התוכנית נבעה מהמפלה בקרב סטלינגרד ומנאום של ריבנטרופ בו הביע נכונות להיענות לתביעות ההונגריות (בניגוד לעמדת הרומנים) בנושא הסדר-הגבולות עם רומניה.
ריכטר המאוכזב כתב ב-11 באוקטובר 1942 מאמר בעיתון Bukarester Tageblatt תחת הכותרת "משרתי היהודים" ובו האשים את נוימן ואת פילדרמן בהכשלת תוכניתו. את המאמר שלח ריכטר לאדולף אייכמן, כהסבר לכישלונו.
הערות שוליים

↑  The destruction of the Jews of Romania  (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000000-QINU`"'
↑  Prof. Dr. Liviu Rotman: Situatia evreilor din Romania in timpul celui de-al doilea razboi mondial (ברומנית)'"`UNIQ--templatestyles-00000002-QINU`"'
↑  היחסים הרומנו-גרמנים לפני השואה ובמהלכה (ברומנית)'"`UNIQ--templatestyles-00000002-QINU`"'
הסמל של מועדון הכדורגל UTA Arad, שייסד ומימן פרנץ נוימן