stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאו סמיט
הערות שוליים

↑  http://www.leosmit.nl/over_leosmit.html
↑  Samama, L. (2006). Nederlandse muziek in de twintigste eeuw: voorspel tot een nieuwe dag (בהולנדית). Amsterdam University Press. p. 149. ISBN 978-90-5356-862-0.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268146705171  BnF: cb140462685 (data)  BPN: 29778407  CiNii: DA16523642  GND: 129798703  ISNI: 0000 0000 6655 0954  LCCN: no93013819  MusicBrainz: effef4a6-ff61-4a30-a18a-85f4a05fdf42  NTA: 073726788  SNAC: w66t3zd2  SUDOC: 156598299  VIAF: 66667441   WorldCat (עם VIAF): 66667441 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לאו סמיט".
ישעיהו דליות

| --- | --- |

 לידה:  1936 (בן 89 בערך) פתח תקווה, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 שם לידה:  ישעיהו בלומברג 
 מספר צאצאים:  3 
 
ישעיהו (שייקה) דליות (נולד ב-1936) בעבר מבכירי המוסד וצייד נאצים, ואיש עסקים ישראלי. ממייסדי והמנכ"ל הראשון של המרכז למורשת המודיעין, חבר הוועד המנהל של הליגה נגד השמצה ויקיר העיר רמת השרון. במסגרת משימתו האחרונה ב״מוסד״ ניהל את המבצע לאיתור פושעים נאצים ממלחמת העולם השנייה בהתמקדות על שלושה: יוזף מנגלה, קלאוס ברבי וואלטר ראוף. את ממצאי החקירה על קלאוס ברבי - לרבות מיקומו ופרטי זהותו הבדויה - העביר לממשלת צרפת, אשר דנה אותו למאסר עולם.
בצעירותו

נולד בשם ישעיהו בלומברג, בפתח תקווה. אימו, בת למשפחה מלמדים ובוגרת הגימנסיה תרבות בגרודנו בלארוס, עלתה לארץ ישראל ב-1932 במסגרת המכבייה הראשונה. אביו עלה באותה שנה מוורשה. בשירותו הצבאי היה קצין בחיל הנדסה קרבית ומונה למפקד קורס קציני הנדסה. ב-1956 נפצע במלחמת סיני בעת פריצת שדה מוקשים. לאחר שסיים קורס מפקדי פלוגות והתנדב לקורס לוחמה זעירה (קומנדו) לקצינים עיצב את סיכת לוחם-קומנדו הראשונה של צה״ל, בה נעשה שימוש עד היום.
במלחמת יום הכיפורים היה מפקד פלוגת צמ״ה ולאחר המלחמה התנדב להקים גדוד מילואים חדש שפעל במרחב שלמה בחצי האי סיני.
במוסד

בשנת 1962 הוצע לו לקטוע את הקריירה בצבא ולהתנדב ליחידה אזרחית ממודרת במשרד ראש הממשלה. דליות הצטרף למוסד, בו שירת 22 שנים במגוון תפקידי מטה ושטח בכירים. ב-1980, עם שובו משירות ממושך בחו״ל, הוצב בראש המצוד לאיתור פושעים נאצים. דליות קיבל לידיו רשימה של עשרה פושעים מבוקשים והחליט להתמקד בשלושה: יוזף מנגלה, קלאוס ברבי וואלטר ראוף.
דליות הרבה לשהות באמריקה הלטינית, לפקח ולהשתתף באיסוף מודיעין ולהפעיל סייענים מקומיים וכן שלוחות של "המוסד" עצמו. פעילויות האיסוף התבצעו גם באירופה.
במבצע לאיתור קלאוס ברבי אשר כונה "הקצב מליון", אותר האחרון לאחר פעילות ענפה, בדירה בלה פאס שבבוליביה, שם חי בכיסוי תחת השם אלטמן. עם זאת, המבצע לתפיסתו לא אושר ודליות העביר דרך גורם שלישי את הממצאים לממשלת צרפת על מנת שתפעל להסגרתו והעמדתו לדין. ממשלת צרפת לא ידעה על מעורבותו של המוסד במבצע האיתור. לאחר כשנה בוליביה נענתה לדרישת צרפת והסגירה אותו. הוא הועמד לדין בליון, נדון למאסר עולם וכעבור זמן קצר מת בכלא.
את וולטר ראוף, ממציא משאיות הגז שקדמו לתאי-הגזים, בהם נרצחו 92 אלף יהודים, איתרו אנשיו של דליות בצ'ילה, לאחר שהאחרונה סירבה לבקשות גרמניה להסגירו לידיה. חוליה של סייענים הובאה מארץ שכנה, אך מבצע החיסול לא אושר על ידי ראש "המוסד" באותה עת, יצחק חופי, בתואנה שדרך המילוט הייתה בעייתית.
לאחר פרישתו מהמוסד

ב-1983 פרש לטובת עסקים פרטיים והקים חברת ייעוץ לגופים כלכליים בינלאומיים. במקביל נקרא על ידי ראש המוסד לשעבר, מאיר עמית, להצטרף אליו להקמת המרכז למורשת המודיעין (מל"מ) - ״המוסד״, אמ"ן, השב״כ, ו״נתיב״. שייקה נבחר כמנכ״ל ראשון של העמותה וחבר הוועד הפועל.
מאז פרישתו יזם פיתוח פרויקטים ומתן ייעוץ בישראל ומחוצה לה שעיקרן הקמת "קרתגו אנרג'י" ו"אובק גז" שעיסוקן באנרגיה וגז. כיהן בשתיהן כיו"ר מועצת המנהלים. כמו כן כיהן כדירקטור במועצות מנהלים של חברות רבות, ביניהן הילטון ירושלים, אפקון בקרה ואוטומציה, גולדבונד תעשיות נייר ועוד.
בשנת 2007 הוכרז "יקיר רמת השרון" על פועלו רב השנים ותרומתו לשיתוף פעולה של העיר על תושביה והמל"מ השוכן בעיר.
נשוי למרים, אב לשלושה ילדים.
ינה גרגיי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 בינואר 1889 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  6 בדצמבר 1944 (בגיל 55) ארז'בטווארוש, הונגריה 
 שם לידה:  Glaser Jenő 
 תפקידים:  רופא 
 
ינה גרגיי (במקור גלזר, בהונגרית: Gergely Jenő;‏ בודפשט, 31 בינואר 1889 – בודפשט, ארז'בטווארוש, 6 בדצמבר 1944) היה רופא יהודי-הונגרי, רופא ריאות שעשרות ממחקריו ומפרסומיו ראו אור. הוא נספה בשואה.
קורות חיים

ינה גלזר נולד במשפחה יהודית כבנם של מרקוס גלזר (1858–1945) מוכר שנאפס ושל יאנקה פישל (1860–1945) את לימודיו באוניברסיטה השלים בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד. בין 1912 לבין 1926, עבד בסנטוריום הריאות (לשחפת) של המלכה ארז'בט (סיסי) תחילה כרופא ולאחר מכן כרופא הראשי. משנת 1929, הוא היה המנהל והרופא הראשי של בית ההחולים לחולי שחפת ומחלות ריאות מארטונהג'. הוא ערך את מדור השחפת של כתב העת "סקירת מדע הרפואה". פרסם מחקרים ומאמרים רבים בכתבי עת הונגריים וזרים הקשורים לפתולוגיה ולטיפול בשחפת. הוא מת (כהוריו) בגטו בודפשט.
מחקריו ופרסומיו

בריאות הציבור של יישובי השדה והמחסור ברופאים (בודפשט, 1912)
טיפול כירורגי בשחפת ריאתית (עם ארנולד וינטרניץ)
שחפת ומערכת העצבים
על דלקת ריאות (בודפשט, 1925)
על החלמה ספונטנית של שחפת ריאתית (בודפשט, 1925)
טיפול תרופתי בשחפת ריאתית (בודפשט, 1926)
על הבדיקה הגופנית של הריאות (בודפשט, 1927)
על ברונכיטיס (בודפשט, 1928)
גורמים המשפיעים על הפרוגנוזה של שחפת ריאתית (בודפשט, 1929)
על חותם הריאות: אינדיקציות ותוצאות רפואיות (בודפשט, 1929)
על טיפול כירורגי בשחפת ריאתית. סקירה מעשית מנקודת מבטם של רופאים פנימיים ומנתחים. (עם ארנולד וינטרניץ, בודפשט, 1931)
לקריאה נוספת

Jeles magyar zsidó orvosok lexikona. Budapest: Makkabi. 2001. (לקסיקון רופאים יהודים-הונגרים מפורסמים ומצטיינים. בודפשט, הוצאת מכבי, 2001)
Ki-kicsoda? Kortársak lexikona, h. n. [Budapest], Béta Irodalmi Rt., é. n. [1937] (מי זה מי? לקסיקון אנשים בני זמננו)
Magyar zsidó lexikon. Ujvári Péter. Budapest: Magyar Zsidó Lexikon. 1929. 310. o. Online elérés (לקסיקון יהודי הונגרי. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת)
Palatinus József: A szabadkőművesség bűnei. 4. kiadás. Budapest, 1938-1939. (יוז'ף פלטינוס: חטאי הבניה החופשית)
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 128385/1905. Forrás: MNL-OL 30794. mikrofilm 238. kép 1. karton. Névváltoztatási kimutatások 1905. év 12. oldal 44. sor
↑  "Születési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség születési akv. 212/1889. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-04-14.
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári halotti akv. 2819/1945. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-04-14.
↑  "Glaser Márkus halotti bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári halotti akv. 4540/1945. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-04-14.
↑  "Glaser Jakabné Fischl Janka halotti bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári halotti akv. 4541/1945. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-04-14.
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség házassági akv. 139/1883. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-04-14.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 1432 8638  VIAF: 167332848   WorldCat (עם VIAF): 167332848 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ינה גרגיי".
זולטאן קרמנדי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 ביוני 1898 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1944 (בגיל 45 בערך) גרמניה הנאצית גונסקירכן (מחנה ריכוז), גרמניה הנאצית 
 שם לידה:  Frim Zoltán 
 מדינה:  ממלכת הונגריה 
 
זולטאן קרמנדי (במקור פרים-Frim, בהונגרית: Körmendi Zoltán; בודפשט, 10 ביוני 1898 – גונסקירכן, תת-מחנה של מאוטהאוזן 1945) היה משורר, סופר, פובליציסט יהודי-הונגרי שניספה בשואת יהודי הונגריה. קרמנדי היה איש מיוחד במינו שעסק, בנוסף לכתיבה, בסוציולוגיה תיאורית - ענף בסוציולוגיה שעוסק בסקירת חיי החברה ביישובים ובאֵזורים שונים וביחסים שבין יחידות חברתיות שונות. הוא היה מחברי חוג גלילאו.
ביוגרפיה

זולטאן פרים נולד במשפחה יהודית בבודפשט כבנם של דיולה פרים (1860–1940) פקיד רכבת ושל פרנציסקה שנטאג (Schöntag). סבו וסבתו מצד אביו היו פרנץ פרים, בורסקאי ורוזה קוהן (כהן), סבו וסבתו מצד אמו היו שלמה שנטאג, בעלים של קרונות תובלה וקרונות נוסעים להשכרה, ורוזליה פרנקל. זולטאן נרשם לבית הספר למשפטים של האוניברסיטה, אך לא היה יכול לסיים. הוא השתתף באירועי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית כעובד של הקומיסריאט העממי לחינוך ציבורי ולאחר מכן עם לחם גם עם נשק. לכן נעצר מאוחר יותר עם נפילת הרפובליקה ונאסר עליו ללמוד באוניברסיטאות בממלכת הונגריה. הוא הפך לפקיד, תוך כדי כתיבת שירה, פרוזה וסוציוגרפיה, ולקח חלק בתנועת הפועלים, לרבות בפעילות "הסיוע האדום" הבלתי חוקי.
ב-1919 נשא בבודפשט את יוליאנה, בתם של שלמה ז'יגמונד וייס ושל זלמה לוי. אשתו נפטרה ב-1921. ב-25 במרץ 1925 נשא לאישה את בורבלה (ברברה), בתם של יוז'ף פניה ושל גיזלה שייבר.
ביוגרפיה > משורר וסוציוגרף

בנוסף לפרוזה שלו כתב גם שירים. שירתו עוצבה על ידי המשיכה לתנועת העבודה-התרבותית שהתחוללה באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 ושגשגה במשך יותר מעשור. בנוסף ל"מקהלות השירה" שלו שנכתבו בסגנון האוונגרד, הוא ניסה גם את הז'אנרים הליריים האינטימיים יותר.
בשנות השלושים, על פי אחד ממאמריו הסוציוגרפיים, "ערך יותר מחמישה עשר אלף ביקורים משפחתיים והיה מעורב בחייהן של שלושת אלפים משפחות לפחות" (משפחות נזקקות שנפלטו מהמעגל החברתי והתדרדרו הן כלכלית והן מוסרית)
כתביו הופיעו בשופרי השמאל ב:
100% (כתב עת ספרותי, אמנותי ופוליטי בניהול מפלגת בקומוניסטים בהונגריה)
נפסבה (שופר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית)
תשובה (Answer) (כתב עת לספרות ומדיניות חברתית)
מילה יפה (Szép Szó) (כתב עת לספרות ולמדעי החברה. כותביו היו חבר סופרים דמוקרטים עירוני)
ובכתב העת קלנדיה (Kalangya) בוויבודינה (כתב עת ספרותי וביקורתי של הלאום ההונגרי ביוגוסלביה)
קרמנדי פרסם שלושה ספרים בחייו ואחד לאחר מותו:
כרך שירים
כרך סיפורים קצרים
תרגום של רומן נוער.
הרומן שלו "עכשיו אני סולח הכל למריה", (Most már mindent megbocsátok Máriának) שנכתב ב-1933, פורסם רק ב-1963, בפרסום אוסף כל יצירותיו שנאספו.
ביוגרפיה > בשואה

הוא נלקח לשירות העבודה ב-1943 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ולאחר מכן, יחד עם עמיתיו לגורל, גורש למחנה הריכוז גונסקירכן, שנפתח באפריל 1945. בדרך כלל נלקחו לשם ברגל אסירים ממאוטהאוזן או ישירות ממחנות עבודת כפייה גרמניות על הגבול. זולטאן קרמנדי מת במחנה גונסקירכן או - על פי ספרו של סבולץ' סיטה - בבית החולים הצבאי הרשינג (Hörsching) הסמוך מייד לאחר שחרור המחנה (5-4 במאי 1945).
יצירותיו

אריחי מראה (סיפורים קצרים, בודפשט, 1934)
במקום רומן (שירים, בודפשט, 1936)
מסעה של טירילי מסביב לעולם (תרגום רומן הנוער של פריץ רוזנפלד, בודפשט, 1933)
ספר תמונות מהכרך (כתבים אסופים, עורך. אווה לנארט, בודפשט, 1963)
ראו גם

זולטן קרמנדי: ביקורת על ביקורת (מאי 1935)
זולטאן קרמנדי: קסרקטין בשכירות בבודפשט EPA, בודפשט רובע 10. (2002 / 1-2). הופעה מקורית: Szép Szó, IV. כרך 19, כרך 11, 1937, עמ' 64–67. p.; קֶשֶׁת. כרך ב', חוברת 12, מרץ 1937, עמ' 161–170.
לקריאה נוספת

Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944., 1990–2002, a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János (חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים - סדרה חדשה I - XIX. בודפשט: אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים)
Magyar életrajzi lexikon I. (A–K). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש. 1967).
Gereblyés László: Körmendi Zoltán In: Bóka László (szerk.): Magyar mártír írók antológiája Cserépfalvi, 1947 (152. o.) (אנתולוגיה של סופרי קורבן הונגרים).
Szabolcsi Miklós, ed. (1966). A magyar irodalom története (6. kötet). Budapest: Akadémiai Kiadó. p. 763. ISBN 963 05 2307 8 6. kötet. נבדק ב-2014-12-22. (תולדות הספרות ההונגרית (כרך 6). בודפשט).
הערות שוליים

↑  "Körmendi Zoltán". Magyar Életrajzi Index.
↑  "Születési bejegyzése a Budapest I. kerületi polgári születési akv. 544/1898. folyószáma alatt".
↑  A lexikon és a PIM 1944-es adata tévedés lehet, hiszen a tábort 1945 tavaszán nyitották meg.
↑  "Frim Gyula halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 419/1940. folyószáma alatt".
↑  "Frim Gyula és Schöntag Franciska házasságkötési bejegyzése a szombathelyi polgári házassági akv. 122/1897. folyószáma alatt".
↑  "Frim Zoltán és Weisz Julianna házasságkötési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári házassági akv. 1222/1919. folyószáma alatt".
↑  "Frim Zoltánné Weisz Julianna halotti bejegyzése a Budapest I. kerületi polgári halotti akv. 1001/1921. folyószáma alatt".
↑  "Frim Zoltán és Fenyő Borbála házasságkötési bejegyzése a Budapest I. kerületi polgári házassági akv. 150/1925. folyószáma alatt".
↑  Körmendi Zoltán: Budapesti bérkaszárnya Szép Szó, 1937. Forrása: EPA, Budapesti Negyed 10. (2002/1-2)
↑  Szita Szabolcs (1989). Halálerőd (A munkaszolgálat és a hadimunka történetéhez 1944–1945). Budapest: Kossuth Könyvkiadó. p. 225. ISBN 963 09 3380 2.
↑  Friedrich Feld Tirilin reist um die Welt című könyve (Leipzig, 1931) Fritz Rosenfeld álnév alatt jelent meg.
יוסף חרמץ

| --- | --- |

 לידה:  23 בינואר 1925 רוקישקיס, ליטא 
 פטירה:  22 בספטמבר 2016 (בגיל 91) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ליטא, ישראל 
 מעסיק:  אורט ישראל 
 
יוסף חרמץ (23 בינואר 1925 – 22 בספטמבר 2016) היה פרטיזן יהודי במלחמת העולם השנייה, כיהן כמנכ"ל רשת אורט ישראל בין השנים 1967–1979.
קורות חיים

חרמץ נולד למשפחה יהודית מבוססת בעיירה רוקישקיס שבליטא. הוא הועבר לגטו וילנה ביחד עם משפחתו אחרי כיבוש ליטא על ידי גרמניה הנאצית. אחיו הצעיר, סביו וסבתותיו נרצחו. אחיו הגדול נהרג במהלך פעילות צבאית. אביו בצר לו שם קץ לחייו. חרמץ שנותר בגיל 16 לבד עם אמו, ברח מן הגטו דרך הביוב, ולאחר מכן הצטרף לקבוצת פרטיזנים שנלחמו נגד הנאצים.
קבוצת "נקם"

אחרי המלחמה חרמץ הפך לחלק מ"נקם" (מלשון נקמה), קבוצה של 50 לוחמי מחתרת לשעבר, ובראשם עמד מנהיג הפרטיזנים, אבא קובנר, שהקדיש את חייו למאמץ לנקום את מותם של ששת מיליוני הקורבנות היהודיים שנרצחו על ידי הנאצים. חרמץ סיפר לעיתון Observer ב-1998 שמטרתו של הארגון הייתה "מותם של גרמנים רבים ככל האפשר, כאשר הקבוצה מתכוונת להרוג שישה מיליון גרמנים, אחד לכל יהודי שנרצח על ידי הגרמנים". הוא אף הודה כי "המאמץ די פשוט. האם אנו לא ראויים לנקום את נקמתנו?".
פעילות הקבוצה

חרמץ ומקורביו התמקדו ב"Stalag XIII-D", מחנה שבויים שנבנה על מה שהיה בעבר שטח המפלגה הנאצית בנירנברג. השטח שימש להתמחותם ולהכשרתם של 12,000 אנשי אס-אס, שרבים מהם היו מעורבים בניהול מחנות הריכוז ובמציאת הפתרון הסופי, מדיניות ההשמדה המכוונת והשיטתית של גרמניה הנאצית ברחבי אירופה הכבושה בידי הגרמנים. באפריל 1946 חבר מהקבוצה קיבל עבודה כאופה והשתמש ברעל הארסן כדי להרעיל 3,000 כיכרות לחם שהיו מיועדות לאסירים. כ-2,000 אסירים חלו בשל כך. הם תוארו בעיתון הניו יורק טיימס כ"חולים אנושות", אם כי הרשויות האמריקאיות חשבו שרעל הארסן נמצא על קרום הלחם בטעות, והשתמשו בו כחומר קוטל חרקים. חוקרי צבא ארצות הברית גילו מספיק ארסן שיכול היה להרוג 60,000 בני אדם, ואילו ארגון "נקם" טען שכמות הארסן יכולה הייתה להרוג רק כמה מאות אנשים. במסמכים שקיבלו Associated Press בשנת 2016 נאמר כי לא היו נפגעים.
פעילותו בישראל ברשת אורט

בין השנים 1967–1979 כיהן כמנהל הכללי של רשת אורט ישראל. הרשת שנוסדה כחלק מארגון אורט העולמי, כללה עם הקמתה שני בתי ספר בסך הכול: הראשון הוא בית הספר ביפו, והשני הוא בית הספר המקצועי בירושלים ברחוב הנביאים. תודות לפועלו הנמרץ של חרמץ התפתחה הרשת מהתחלה צנועה זו לרשת החינוך הגדולה בישראל, המהווה מודל חיקוי בעולם ליוזמות חינוכיות חדשות. בסוף שנות ה-60 פנה חרמץ אל ארגונים חברתיים בבקשה לתרום מחשב מרכזי לאורט, תרומה שהזניקה את בתי הספר של אורט לעבר העידן הממוחשב הרבה לפני יציאת המחשב האישי הראשון לשוק. ראייה לעתיד של ימים מיקמה את הרשת בחזית החינוך הטכנולוגי. בימיו של חרמץ הוקם המרכז הפדגוגי על שם מושינסקי, שהפך לדגם עבור מרכזי הכשרה וידע אחרים בכל העולם, הוקמו מכללת הרמלין ומכללת אורט בירושלים.
בין השנים 1979–1993 כיהן בתפקיד מנכ"ל אורט העולמי.
בזמן תקופתו של כמנכ"ל אורט, הייתה הפריחה הגדולה של רשת אורט. בעקבות העלייה הגדולה, מ-12,000–13,000 תלמידים בהתחלה, הגיעו בתקופת ההנהלה של חרמץ ל-70,000 תלמידים. עבורו נתון זה נחשב להישג עצום.
הערות שוליים

1 2 3  Roberts, Sam, . "Joseph Harmatz, Who Led Jewish Plot to Kill Germans After World War II, Dies at 91", The New York Times, September 29, 2016. Accessed October 21, 2016.
↑  Freedland, Jonathan, "Revenge", The Guardian, July 25, 2008. Accessed October 21, 2016.
↑  via Associated Press, . "Poison Bread Fells 1,900 German Captives In U.S. Army Prison Camp Near Nuremberg", The New York Times, , April 20, 1946. Accessed October 21, 2016
↑  Associated Press in Tel Aviv (31 August 2016), "Failed Jewish Holocaust survivor plot to kill Nazis still a mystery after 70 years". Retrieved October 21, 2016., The Guardian, Retrieved October 21, 2016
↑  רשת אורט ישראל
↑  בוגרים מספרים - יוסף חרמץ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262194305171  ISNI: 0000 0000 7906 5536  LCCN: nb98013354  VIAF: 46253238   WorldCat (עם VIAF): 46253238
יצחק רודאשבסקי

| --- | --- |

 לידה:  10 בדצמבר 1927 וילנה, רפובליקת פולין 
 נרצח:  אוקטובר 1943 (בגיל 15) וילנה, אוסטלנד 
 מדינה:  ליטא 
 שפות היצירה:  יידיש 
 
יצחק רודאשבסקי, סבתו דאבע (דובה) וולושין, בת דודתו שרה וולושין-קליבץ (מימין) ובת דודתו שולה וולושין. וילנה, 1936. מבין המצולמים, רק שרה שרדה בשואה
יצחק רודאשבסקי (10 בדצמבר 1927, וילנה (אז בפולין, כיום בליטא) – 1 באוקטובר 1943, פונאר) היה צעיר יהודי שהתגורר בגטו וילנה שבליטא בשנות ה-40 של המאה ה-20. רודאשבסקי כתב יומן שנחשף לאחר השואה, יצא לאור ותורגם למספר שפות.
קורות חייו

רודאשבסקי היה בנם של אליהו רודאשבסקי ורוזה וולושין, שהגיעו מרומניה לווילנה ב-1923. הוא למד בגימנסיה היהודית של וילנה והצטיין במקצועות הספרות וההיסטוריה.
קורות חייו > בתקופת השואה

בספטמבר 1941 נכלא רודאשבסקי בגטו וילנה. קודם לכן, בעת הפלישה הנאצית לברית המועצות, מיוני 1941, ועד אפריל 1943, כתב רודאשבסקי יומן ביידיש ובו סיפר על חייו ועל מאבקו להישרדות ולקיום רוחני בעת הכיבוש ובגטו. ביומן כתב רודאשבסקי למעלה מ-200 עמודים.
רודאשבסקי סייע באיסוף מידע על הגטו למען הדורות הבאים, והיה פעיל בתנועת נוער סובייטית שפעלה בסתר.
רודאשבסקי נורה למוות בטבח פונאר במהלך חיסול גטו וילנה בספטמבר ובאוקטובר 1943.
קורות חייו > על היומן וחשיפתו

את יומנו של רודשבסקי גילתה בת דודו של רודאשבסקי, שרה וולושין (קליבץ), בשנת 1944, עם שובה לווילנה לאחר שחרור וילנה ביולי 1944 על ידי הצבא האדום. וולושין נמלטה מווילנה עם חיסול הגטו בספטמבר 1943 ולחמה בשורות הפרטיזנים עד יולי 1944.
בסוף המלחמה, חזרה וולושין לבית שבו גרו שתי המשפחות, בחיפושיה אחרי אלבום משפחתי מצאה ספרון קטן ומאובק שאותו זיהתה בקלות כיומן של יצחק. לאחר שניקתה אותו, קראה את הכתוב בו והעבירה אותו לטיפולם של אברהם סוצקבר ושמרקה קאטשרגינסקי.
הרשימה הראשונה ביומן נושאת את התאריך יוני 1941, חודש כיבוש וילנה, ואילו האחרונה את ה-7 באפריל 1943. ההערכה היא כי עד ספטמבר 1942, יצחק תיאר את האירועים בדיעבד, ורק מתאריך זה ואילך החל לכתוב ביומן רשימות בזמן התרחשותן.
ביומן באים לידי ביטוי כישוריו של יצחק: שפתו העשירה, יכולת הביטוי הגבוהה, רגישותו כלפי הסביבה והבנתו את המציאות. בשפה פיוטית ורגישה מתוארות חוויות, חרדות, תהיות ומשאלות של נער בגטו. היומן נכתב ביידיש על פני 204 עמודים של פנקס קטן, חלקו נכתב בעפרון וחלקו בעט.
הקריאה ביומן מאפשרת להציץ אל עולמם של יהודים הנאבקים על חייהם בגטו, שאימת מוות שולטת בו, ולחוות ולו במעט את חיי היומיום דרך נקודת מבטו הייחודית של נער. היומן מעניק הזדמנות להיחשף לצדדים הרגישים של נער שנכפה עליו להתבגר בין חומות הגטו.
היומן פורסם בתרגום לעברית (תרגומו של אברהם יבין בעריכת צבי שנר) בשנת 1968, בתרגום לאנגלית על ידי פרסי מאטנקו (Percy Matenko) ובשנת 1973 פורסם על ידי בית ההוצאה לאור של "בית לוחמי הגטאות", בתרגום לצרפתית בשנת 2016, ובתרגום לליטאית בשנת 2018.
הערות שוליים

↑  Zapruder, Alexandra (2004). Salvaged Pages: Young Writers' Diaries of the Holocaust. Yale University Press. p. 196. ISBN 978-0-300-10307-6.
↑  מידע על גילוי היומן על ידי שרה קליבץ, באתר יד ושם
↑  יצחק רודאשבסקי, יומנו של נער מווילנה, בית לוחמי הגטאות, תשכ"ט, עמ' 10
↑  יומנו של הנער יצחק רודאשבסקי, באתר יד ושם
↑  Josephus in Modern Jewish Culture, p. 334, (באנגלית)
↑  Public Launch of Rudashevski Vilnius Ghetto Diary at LJC (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304025905171  PLWABN: 9810600077105606  BnF: cb17045240z (data)  GND: 1146475802  ISNI: 0000 0003 9456 0369  LCCN: n50022668  NTA: 238297268  RERO: 02-A026465754  SUDOC: 193280779  VIAF: 289156903   WorldCat (עם VIAF): 289156903
ינובסקה

| --- | --- |

עובדים מהזונדרקומנדו של מבצע 1005, לצד מכונה לגריסת עצמות, במחנה ינובסקה, 1943
 מידע כללי
 סוג:  מחנה עבודה
 מדינה:  פולין פולין (כיום אוקראינה)
 מחוז:  לבוב 
 תאריכים
 תאריך הקמה:  ספטמבר 1941
 נתונים
 קואורדינטות:  49°51′15″N 23°59′24″E﻿ / ﻿49.85416667°N 23.99°E﻿ / 49.85416667; 23.99
  (למפת לבוב מוגדלת) ינובסקה(למפת לבוב רגילה) ינובסקה(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםינובסקה(למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםינובסקה
 אתר רשמי
 
ינובסקה (Janowska) או ינובסקי היה מחנה עבודה שהוקם בעת הכיבוש הנאצי בפאתי העיר לבוב שבפולין (כיום באוקראינה), ובהמשך שימש כמחנה ריכוז למשלוחי יהודים למחנות ההשמדה וכאתר רצח המוני.
היסטוריה

המחנה התחיל את דרכו כמפעל חימוש שהוקם ברחוב ינובסקה בפרברי לבוב בספטמבר 1941, חודשים אחרים לאחר כיבוש האזור בידי גרמניה הנאצית. המפעל נועד לספק את צורכי הורמאכט והלופטוואפה, והעסיק כ-350 עובדי כפייה מיהודי לבוב. בתוך שבועות אחדים הפך המפעל למחנה עבודה סגור ומגודר, ובהדרגה גדל מספר עובדי הכפייה בו ב"מגויסים" מבין יהודי לבוב. היות שראש היודנראט של לבוב, יוסף פרנס, סירב לשתף פעולה במסירת עובדי כפייה למחנה ינובסקה, הוא הוצא להורג, ותחתיו מונה אברהם רוטפלד, שכעבור שלושה חודשים מת והוחלף בהנריק לנדסברג.
במרץ 1942 הגיעו למחנה עוד כמה מאות עובדי כפייה יהודיים כתוצאת האקציה שנערכה בגטו לבוב. תחנת הרכבת קלפארוב הסמוכה לינובסקה שימשה לשילוח 15,000 קורבנות האקציה שנבחרו למשלוח למחנה ההשמדה בלז'ץ באמצעות קרונות בקר.
בהמשך, הפך ינובסקה למחנה המעבר העיקרי אליו נשלחו יהודי לבוב כתחנה בדרך לשילוחם למחנות ההשמדה, בעיקר לבלז'ץ. כמו כן הובאו למחנה יהודים מישובי הסביבה דוגמת סונדובה וישנייה. המחנה התרחב בסדנאות עבודה נוספות, ואסיריו הועסקו גם בעבודות בלתי-יצרניות בעליל כגון חפירת בורות והעברת גלי אבנים מצד לצד, במטרה לשבור את גופם ונפשם. שטח המחנה הוגדל, במקביל לצמצום בשטחו של הגטו בלבוב, והוא הפך להיות מחנה ריכוז.
אסירי המחנה סבלו מהתעללויות קשות, רעב ומחלות. אל המחנה נשלחו יהודים מלבוב ומיישובי הסביבה, שם עברו סלקציה שבה מיעוטם שנמצא כשיר לעבודה נשאר לעבוד בו, בעוד מרביתם הועמסו בתוך זמן קצר על רכבות למחנות ההשמדה.
בתחילת 1943 החל מחנה ינובסקה עצמו לקבל אופי של מחנה השמדה. בשטחי החולות שבסביבתו הוצאו להורג ביריות אלפים מבין היהודים שנשלחו אליו, בעיקר שארית הפליטה של יהודי גטו לבוב. העסקת עובדים יהודים במפעלים צומצמה משמעותית, תקופת הכליאה במחנה התקצרה, והואץ תהליך ההשמדה. מדי פעם הוצאו שילוחים להשמדה מן המחנה (ב-1943 שונה היעד לסוביבור לאחר שמחנה בלז'ץ נסגר). האסירים גורשו לעיתים עירומים, גם בימי החורף, על מנת למנוע מעשי בריחה והתקוממות. על ההתעללויות וההוצאה להורג פיקדו באכזריות מפקדי המחנה הגרמנים, אוברשטורמפיהרר פריץ גבאואר ואוברשטורמפיהרר גוסטב וילהאוז שנהגו להשתתף אישית, במו ידיהם, ברציחות באמצעות ירי וחנק.
במחצית השנייה של 1943 החלה התארגנות של קבוצת אסירים למרד, ולתוך המחנה הוברחו תוך סיכון רב מספר כלי נשק ותחמושת בידי עובדים שנשלחו לעבודה מחוץ למחנה. כאשר החליטו הגרמנים על חיסול סופי של המחנה, בנובמבר 1943, היו אכן מספר ניסיונות התנגדות חמושה, אך לא הצליחו לארגנו לכלל מרד כולל. בין היתר התמרדו עובדי הזונדרקומנדו של מבצע 1005, שהועסקו באיסוף ושריפת הגופות לטשטוש הראיות. ניסיונות ההתנגדות דוכאו, אחרוני אסירי המחנה נרצחו והמחנה עצמו חוסל.
בהיעדר רישומים אין ידיעה ודאית על מספר הקורבנות שמצאו את מותם בינובסקה, אך מעריכים כי נספו באתר עצמו רבבות יהודים, ורבבות אחרים הועברו דרכו להשמדה במחנות אחרים.
היסטוריה > טנגו המוות

בזמן העינויים, העבודות וההוצאות להורג תמיד נוגנה מוזיקה במחנה. התזמורת הורכבה מאסירי המחנה, שניגנו תמיד את אותה המנגינה שכונתה בפני האסירים "טנגו המוות". בתזמורת היו פרופסור לבובסקי מנהל הקונסרבטוריון הממשלתי שטילס, מנצח האופרה מונד ועוד נגנים יהודים מפורסמים.
תמונת הלהקה הייתה אחת ממסמכי עדות בתהליך ההאשמה במשפטי נירנברג. בזמן ההוצאות להורג בתלייה פקדו על הלהקה לבצע את טנגו המוות, ובזמן העינויים לבצע פוקסטרוט. לפעמים בערב הורו ללהקה לנגן מתחת לחלונו של מפקד המחנה למשך שעות.
על סף השחרור של לבוב על ידי יחידות הצבא האדום, הנאצים העמידו במעגל 40 מאנשי הלהקה בזמן ששומרי המחנה הקיפו אותם במעגל סגור ופקדו עליהם להתחיל לנגן. בהתחלה הוצא להורג מנצח התזמורת מונד, לאחר מכן בפקודת מפקד המחנה כל פעם נכנס חבר אחר של התזמורת למרכז המעגל, הניח את כלי הנגינה שלו על הארץ, התפשט לגמרי, ולאחר מכן הוצא להורג על ידי ירייה בראשו.
ניסיונות לשחזר את "טנגו המוות" לא צלחו - התווים לא נשמרו, וכמה מהאסירים ששרדו, בניסיון לשחזר את המנגינה על-פי זיכרונם, נכנסו לטרנס או שהתחילו בבכי קשה. משערים שהמנגינה הייתה מנגינת הטנגו הפולנית המפורסמת באותה התקופה "This is the Last Sunday" ובגרסה הרוסית "Wearied Sun"
ראו גם

נגינה בכפייה בשואה
לקריאה נוספת

אהרון וייס, האנציקלופדיה של השואה. תל אביב: ספרית פועלים, 1990. כרך ג', עמ' 572 - 575. מפות, תמונה
השלס י', בעיני ילדה בת שתים-עשרה. חיפה: הוצאת פרדס, 2016.
עובדים מהזונדרקומנדו של מבצע 1005, לצד מכונה לגריסת עצמות, במחנה ינובסקה, 1943
חוקרים של ועדה סובייטית מיוחדת בוחנים קברי אחים בסמוך למחנה, 1944