צוותא
צוותא ההיסטורית (1946–1973) > ברחוב מאפו 11

בחודש יולי 1964 נחנך משכנו החדש של מועדון "צוותא" תל אביב במרתף ברחוב מאפו 11. תוכניתו של פיסקה, שהייתה מבוססת על הפעלת המועדון מדי ערב, יצאה אל הפועל. פיסקה ניסה לפתח קשר לדור האמנים הצעירים שלא היו שייכים ל'דור הפלמ"ח', אשר מאז ימי כנס מרחביה כבר התמסד והתבגר. במאמץ רב ריכז חוג אומנים צעיר והתכנים חודשו ועודכנו וכללו מוזיקה (מקלאסית ועד רוק'נרול), תיאטרון (רגיל וחדשני), שירה בציבור, ערבי סאטירה ואף ז'אנר בידורי חדש ובלעדי, שכונה 'הקברט הפוליטי'.
ה'קברט הפוליטי', המצאתו של פיסקה ובבת עינו, היה למעשה תוכנית אירוח לפוליטיקאים. תוכניות אלו הבהילו לא מעט את אנשי המפלגה, שלא מיהרו להסתגל לדפוסים החדשים. זהו בורדל!" כעס צבי זהר בישיבת מזכירות המפלגה אחרי ההחלטה על הפעלת 'צוותא' בדמותה החדשה.  "השד יודע לאיזה פונדק צוענים אתה מוביל אותנו!" אמר יערי בידידות לפיסקה, אך שם ידו על כתפו של וקבע בפני כל הנוכחים כי הוא סומך עליו.
'צוותא' של פיסקה חרגה מהמסורת המפלגתית הישנה, שקבעה כי תחת גג מועדון 'התרבות המתקדמת' יכולים להופיע רק מקורבים לדעות מפ"ם. לדיונים ב'קברט הפוליטי' הוזמנו גם אנשי חרות ו'אפיקורסים' אחרים ושם, כפי שסיפר פיסקה:
דנים בקביעות בכל הבעיות הפוליטיות והחברתיות. ערב זה, המתקיים אחת לשבוע, מהווה את חוט השדרה ומצדיק קיומן של פעולות תרבותיות שונות. אולם במשך ארבע שנים חיפשנו אחר צורת ההגשה ההולמת והמושכת ביותר. איך להפגיש אנשים העוסקים בפוליטיקה, עם קהל צעיר, שלכאורה סולד ממנה. כך הגענו לרעיון "הקברט הפוליטי". בעצם המושג "קברט" טמון אמצעי המשיכה. אולם השכבה הוותיקה, החל בשלונסקי וכלה ברבים אחרים, הזדעזעו מן הכינוי וסירבו להופיע בערבים כאלה... בדרך זו עלה בידנו למלא את האולם בקהל צעיר, המאזין לדיון ברמה גבוהה בבעיות אקטואליות ביותר, תוך כדי השתתפות פעילה בדיון. אנחנו משתדלים לשלב בתוכנית זו גם ביטוי אומנותי או סאטירי לבעיות הנידונות... למעשה הכתבנו, ללא כל יוהרה, סגנון של דיון וויכוח, בדרך של הפגשת יריבים על הבמה, ולאחר מכן בצורת הראיון הפומבי. לא הגבלנו את עצמנו לעסוק בנושא הפוליטי בלבד... יתרוננו הוא בדינאמיות המתמדת ובחוט השדרה הפוליטי... לקחנו על עצמנו תפקיד לא קל: לצייר בפני קהל 'צוותא' דמות אחרת, אמיתית יותר, של התנועה... דרך 'צוותא', זוהי הפעם הראשונה, שקול פוליטי מפמ"י מובהק, הצליח לחדור לשכבה כה רחבה של אנשים, צעירים כמבוגרים, ולרכוש לעצמה אהדה.. מלבד זאת, אנו משתדלים לקיים מדי חודש פעילויות תנועתיות מובהקות כמו מפגשי חיילים, או ערבים השייכים לסניף המקומי ולמגזרים שונים והמוקדים בדרך כלל למסיבות חג... את הדבר הזה אנחנו חייבים למפלגה התומכת בנו באורח רשמי.
"'צוותא' הייתה כפופה לוועדה שכיוונה את הפעילות הפוליטית" מסביר פיסקה. "ועדה זו נפגשה מדי שבועיים וקבעה את הנושאים וההצעות להרכבי ההתמודדויות השונות. כל פעולה פוליטית נעשית באחריותה. אם ייעשו משגים תהיה ביקורת, וקיים מוסד שיש לתת בפניו את הדין... אמנם נעשו ניסיונות להתערב ולפסול, אך התעקשויות של אנשי 'צוותא' תמיד עמדו להם". "ישנו קוו מנחה, מדי שבוע, כשמסיימים את התוכנית ועומדים לפרסמה, אנו שבים ובודקים האם התוכנית הולמת את הקו... אנו מטפלים בכל בעיה אקטואלית. זהו טיפול בדרג גבוה, כשאנו משתדלים לקחת תמיד את האנשים המוסמכים שיש בפיהם דבר חדש. טיפול שאיננו מכסה, כי אם חושף. מובן כי המנחה יהיה במרבית המקרים איש מפ"ם". על הבמה ב'צוותא' התארחו מדי יום ד' בשבוע 'האנשים שעושים את הכותרות'- ראש הממשלה, שרים, חברי כנסת, עיתונאים, אנשי אקדמיה, אנשי צבא, אמנים, אורחים מחו"ל ואנשי רוח.
מהמפלגה קיבלו 'צוותא' מימון לשלושה פעילים וסכום של 450 ל"י לשנה, תמיכה שניתנה בתחילת שנות ה-50 כאשר היו ל'צוותא' 2-3 ערבים בשבוע בלבד. על תמיכה זו לא ויתר פיסקה משום "שהיא מסמלת את הקשר ואת החובה שנטלנו על עצמנו: לקיים את 'צוותא' בכוחות עצמיים, ללא שום תקציב אחר". בשנת 1968, שנפתחה במצוקה תקציבית, אישרה מזכירות הקיבוץ הארצי סיוע מיוחד ל'צוותא' שאפשר את המשך פעילותה. מונתה ועדה לגיוס כספים למוסד ולסיוע לענייניו שבה היו חברים רפאל אלון, ישראל גוברמן, שמעון מנחם, יחיאל ערד ונפתלי פדר.
המקום הפך למרכז פעילות תוסס לצעירים רבים, ועם זאת הניחוח האינטלקטואלי בדמות קונצרטים, ערבי שירה וספרות נותר על כנו.
על פי החלטה החלו לגבות דמי כניסה למופעים ב'צוותא', אך התוכנית הבידורית שימשה, מתוך החלטה עקרונית, למימון של פעילות רעיונית ופוליטית שלא לצורכי רווח. אמנים רבים הופיעו ב'צוותא' בחינם, ורק מי שהופיע בתוכנית קבועה קיבל תשלום. בממוצע היו כעשר הופעות בשבוע והמקום היה תפוס כמעט כל שעות היממה. הפרסום היה בדרך של איגרות שנשלחו למוסדות שונים, וכן מודעות בעיתונים: מעריב, עיתון הסטודנטים 'דורבן', 'על המשמר' ו'חותם'. רוב העיתונים פרסמו את תוכניות 'צוותא' ללא שנתבקשו .
בינואר 1966 נערכו שיפוצים במרתף במאפו ומחסור בתקציב גרם לעצירת עבודות השיפוץ כאשר הריצוף והטיח עדיין לא הושלמו. בינתיים פעל המועדון במקומות חלופיים, ופיסקה העלה רעיון של הפקת אירוע מיוחד לגיוס הכסף החסר. באירוע, שנערך בהיכל התרבות בת"א, השתתפו בהתנדבות חנה רובינא, אברהם שלונסקי, אהרן מגד, עמוס עוז, אבא קובנר, נתן שחם, משה שמיר, חנה מרון, אריק לביא, נחמה הנדל, יונה עטרי, אילי גורליצקי, יוסי בנאי, אורי זוהר, עודד תאומי ועוד רבים, וההכנסות מהכרטיסים הוקדשו להוצאות על שיפוץ המועדון. בשיר שכתב שלונסקי לכבוד האירוע נכתב:
'צוותא'-

כחברות של אלה שאכפת להם;

שיודעים לשאול ומבקשים תשובות;

שבשחרם דעת ויצירה הם שוחרים את הטוב;

שמאמינים כי תמונת העולם בטהרתה היא זו המעלה

בקנה אחד את היפה והצודק;

שתשוקת בינתם ורצינותם הרוחנית מזהות אותם

גם בפנים השוחקות של הרעות בבילוי הטוב והנעים בחינת

"שכר מצווה - מצווה".

כך, ומעין כך, אני רואה את יחודו-להלכה

למעשה - של בית ועדנו זה, המכונה:

'צוותא' .
החל מכניסתו של פיסקה לתפקיד ובמהלך שנות השישים היה מועדון 'צוותא' למוסד פופולרי וחשוב. לא היה אמן חשוב בארץ שלא נטל חלק בתוכנית כזו או אחרת ולא היה אורח חשוב מחו"ל שהזדמן למדינה שלא הופיע ב'צוותא'.
בימי מלחמת ששת הימים הייתה 'צוותא' פתוחה 24 שעות ביממה. המקום שימש מקלט ציבורי למקרה שתל אביב תופצץ, ומקום מפגש לכל מי שחזר מהמלחמה והזדמן העירה. ביום בו החלו קרבות רמת הגולן, ליל שבת, כאשר הוסרה ההאפלה ואורות תל אביב נדלקו שוב, הייתה 'צוותא' מלאה עד אפס מקום. השמועה עברה מפה לאוזן: "צוותא פתוחה". משה שמיר הופיע במדים וסיפר על פגישותיו עם אנשים בשטח. לראשונה השמיע את דעותיו על ארץ ישראל השלמה. הקולות שנשמעו במפגש היו מנוגדים ושיקפו את הקיטוב בסוגיית השטחים ה'כבושים' בעיני חלק ו'משוחררים' בעיני אחרים, שילך ויתגבר לאחר המלחמה. הערב הסתיים בתגרה בין הבמאי פיטר פריישטט לבין יוסי ידין שהסתיימה רק כאשר חנה רובינא הפרידה בין הניצים. כך נפתחה דרכה של 'צוותא' בתקופה שלאחר המלחמה.
לדעת מתנגדיה, מלחמת ששת הימים לא הייתה  מלחמת אין-ברירה, אלא מלחמה שמטרתה להגדיל את המרחב הטריטוריאלי שבשליטת ישראל. לא האיום הקיומי הוא שהביא לפרוץ הקרבות, אלא פרובוקציות ישראליות מתמשכות שהוסתרו מעיני הציבור בישראל, שמטרתן הייתה ליצור חיכוך מתמיד ביחסים עם ארצות ערב בכלל, ועם סוריה בפרט ולהביא להסלמה שתהפוך את המלחמה לבלתי נמנעת.
גם מקומה של 'צוותא' תל אביב לא נפקד במחאה על המלחמה, וחודש לאחר שוך הקרבות עלה המחזה '6 ימים', מאת עמוס מוקדי ומיכה לימור. בריאיון ל'חותם' מספרים הכותבים כי רצו לעשות משהו שונה מאלבומי הניצחון, ולכן אספו חומרים רבים מפי משתתפי המלחמה. ההתמקדות הייתה בצד האישי, בחוויה של המלחמה כזוועה. במחזה נכלל שירו של מאיר אריאל "ירושלים של ברזל", שנכתב בעקבות "ירושלים של זהב", שמילותיו ביטאו את המחאה נגד המלחמה:
במחשכיך ירושלים מצאנו לב אוהב

עת באנו להרחיב גבוליך ולמגר אויב

מקול מרגמותיו רווינו ושחר קם פתאום -

ורק עלה, עוד לא הלבין הוא וכבר היה אדום



ירושלים של ברזל ושל עופרת ושל שחור

הלא לחומותייך קראנו דרור
במקביל, אם כן, להשמעת הקול הממסדי לאחר המלחמה, החלה ב'צוותא' מגמה של אוונגרדיות תרבותית, שהביאה את 'הצעקה האחרונה' של ההתרחשות בשמאל העולמי. מגמה זו הייתה ביטוי לקולות המחאה שהתעוררו בחלקים מהשמאל בקיבוץ הארצי, בגלגולו הנוכחי כ'שמאל חדש'.