stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דינו פצ'ר
הערות שוליים

↑  "Meet Dino Fetscher, the New Hunk of 'Cucumber' and 'Banana'". Out. 29 במאי 2015. ארכיון מ-3 באפריל 2018. נבדק ב-2 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Chi è Dino Fetscher in serie Paranoid, Stagione 1". PopcornTv.it (באיטלקית). 25 בינואר 2017. ארכיון מ-3 באפריל 2018. נבדק ב-2 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Oh look, it's Mr Gay UK!". Me-Me-Me.tv. 27 באוגוסט 2008. ארכיון מ-3 באפריל 2018. נבדק ב-2 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "This is the shortlist for the British LGBT Awards". The Independent. 20 בפברואר 2017. ארכיון מ-22 בפברואר 2017. נבדק ב-2 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Banana actor Dino Fetscher on tonight's threesome scene: 'I had nothing but a cock-sock on'". Attitude. 5 במרץ 2015. ארכיון מ-3 באפריל 2018. נבדק ב-2 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2021091225  VIAF: 14162842250473042070   WorldCat (עם VIAF): 14162842250473042070
דזיארז'ינסק (מחוז משנה)

מחוז משנה דזיארז'ינסק (בבלארוסית: Дзяржынскі раён) הוא אחד מ-22 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז מינסק שבמרכז בלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר דזיארז'ינסק.
דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) (אנ'), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה דזיארז'ינסק 33,383 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 85.56% בלארוסים, 8.24% רוסים, 2.84% פולנים, ו-1.36% אוקראינים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (66.93%) ורוסית (30.17%).
דמיאן גרין

דמיאן גרין (באנגלית: Damian Green; נולד ב-17 בינואר 1956) הוא פוליטיקאי בריטי חבר המפלגה השמרנית. ייצג את מחוז אשפורד בבית הנבחרים הבריטי מאז 1997 ועד 2024. כיהן כשר הראשון וסגן ראש ממשלת בריטניה, בקבינט של תרזה מיי.
ביוגרפיה

גרין נולד בבארי שבוויילס ולמד בתיכון ברדינג. סיים תואר ראשון בכלכלה, פסיכולוגיה ופילוסופיה בבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד. בתקופת לימודיו באוקספורד שימש נשיא אוקספורד יוניון, חוג הדיבייט ושימש סגן יושב ראש תא המפלגה השמרנית. לאחר לימודיו עבד בכתב כלכלי ב-BBC, בערוץ 4, ובטיימס.
ב-1992 התמודד ללא הצלחה למושב מחוז מזרח ברנט בבית הנבחרים הבריטי. הוא שימש יועץ בצוות המדיניות של ראש ממשלת בריטניה ג'ון מייג'ור עד 1994.
ב-1997 נבחר לבית הנבחרים מטעם מחוז אשפורד ומאז נבחר מספר פעמים לתקופות כהונה נוספות. שימש דובר המפלגה השמרנית בנושאי חינוך ותעסוקה ובנושאי סביבה. בשנים 2001–2010 כיהן בממשלות הצללים של המפלגה השמרנית, כשר החינוך, שר התחבורה, שר לענייני פנים, ושר לענייני הגירה.
בנובמבר 2008 נעצר גרין ונערכו חיפושים במשרדו ובביתו בחשד ש"קשר קשר לבצע עברה במשרד ציבורי וסיוע לביצוע עברה במשרד ציבורי". בחיפוש התגלו מסמכים מסווגים בענייני הגירה שהודלפו לגרין. המעצר עורר תרעומת במערכת הפוליטית ובתקשורת. גרין שוחרר ולא הוגש נגדו כתב אישום.
בעקבות ניצחון המפלגה בבחירות 2010 מונה לשר לענייני הגירה במשרד הפנים. בספטמבר 2012 מונה לשר לענייני משטרה במשרד הפנים ובמשרד המשפטים. ביולי 2014 פוטר מתפקידו על ידי ראש הממשלה דייוויד קמרון.
ביולי 2016 מונתה תרזה מיי, חברתו של גרין מתקופת לימודיהם באוקספורד, לראשת הממשלה, ומינתה את גרין לשר העבודה והקצבאות בקבינט שלה. לאחר הבחירות הכלליות בבריטניה 2017 מונה למזכיר הראשון של המדינה, השלם הראשי, שר משרד הקבינט וסגן ראש ממשלת בריטניה. גרין תמך לאורך פעילותו הפוליטית באיחוד האירופאי והתנגד לברקסיט.
ב-20 בדצמבר 2017 התבקש גרין להתפטר מקבינט ממשלת בריטניה לאחר שנמצא כי הוליך שולל בכך שטען כי המשטרה לא הודיעה לו שבמחשבו נמצאו חומרים פורנוגרפיים, על אף שכן קיבל הודעה כזו.
בבחירות 2019 חזר גרין וזכה בבחירות המחוז אשפורד. הוא התמודד מול 4 מועמדים וזכה ב-67% מהקולות. מאז הוא חבר בוועדות התרבות התקשורת והספורט של הפרלמנט. בבחירות 2024 הפסיד את מושבו לסוג'אן ג'וזף מהלייבור.
גרין נשוי ואב לשתי בנות.
הערות שוליים

1 2 3  Damian Green: May's loyal political friend and pro-EU advocate, הגרדיאן, 11 ביוני 2017
↑  רויטרס, בריטניה: המשטרה תחקור מעצר חבר הפרלמנט, באתר ynet, 2 בדצמבר 2008
↑  משה ריינפלד, זעם בבריטניה: ציר פרלמנט נעצר, באתר News1 מחלקה ראשונה, 28 בנובמבר 2008
↑    Andrew Pierce, ‏Damian Green scandal: How a minister's frustration led to the arrest, The Telegraph, 16 April 2009
↑  יניב חלילי, "סגן ראש הממשלה שיקר - והתפטר", גיליון ידיעות אחרונות, 21 בדצמבר 2017
↑  Damian Green, MPs and Lords חברי פרלמנט ולורדים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007453885005171  GND: 171610296  ISNI: 0000 0000 3922 8898  LCCN: no91018384  SUDOC: 087635755  UKPARL: 72qlmbBV  VIAF: 66033739   WorldCat (עם VIAF): 66033739
דידימה

| --- | --- |

חורבות מקדש אפולו בדידימה
 היסטוריה
 תרבויות:  יוון העתיקה 
 אתר ארכאולוגי
 אתר אינטרנט:  http://www.muze.gov.tr/didyma 
 מיקום
 מדינה:  טורקיה טורקיה
 קואורדינטות:  37°23′06″N 27°15′23″E﻿ / ﻿37.385°N 27.25638889°E﻿ / 37.385; 27.25638889
  (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורדידימה(למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורדידימה
 
דידימה (ביוונית עתיקה: Δίδυμα) הייתה עיר מקדש יוונית לחופי איוניה, בקרבת העיירה דידים בטורקיה המודרנית. בדידימה היה מקדש לאפולו ופעלה בו אורקל. אנשים רבים הגיעו לדידימה מכל רחבי העולם העתיק להתפלל במקדש ולשאול בעצת האורקל.
משמעות השם

תרגום המילה "דידימה" ביוונית הוא "תאומים". המקדש קרוי כך על שם התאומים, אפולו וארטמיס, ילדיהם של זאוס ולטו. לארטמיס ישנו מקדש לא רחוק מדידימה, ליד מילטוס.
מיקום

לרוב המקדשים לאפולו היו על הר גבוה או בקצה צוק, כך שהם נראו קרובים לאלים. לעומת זאת, דידימה נבנתה במישור בגובה פני הים. עובדה זו אולי מרמזת על כך שהמקדש מגשר בין עולם בני האדם לאלים, ולכן נמצא בסמיכות לבני האדם.
מבנה

המקדש בנוי בצורה ייחודית. המקדש בנוי כאכסדרה אשר במרכזה יש חצר פנימית פתוחה לכיפת השמיים. נראה שבחצר זו ניטעו עצים קדושים.
בכניסה למקדש היו 2 דלתות שהובילו למערכת מסועפת של מנהרות שבסופן מגיעים למרכז הפנימי של המקדש. המסע במנהרות אלו גרם למאמין לחוות את הקשר בין העולם המעשי של האדם לעולם הרוחני של האורקל והאלים בצורה מוחשית ביותר.
בחדר סודי תת-קרקעי במקדש ישבה האורקל, כמו האורקל בדלפי. מתחת למקום מושבה היה מעיין קדוש, שנוצר ככל הנראה משבר גאוגרפי.
האורקל

חוקרים סבורים כי נבואותיה של האורקל היו בעקבות גזים רעילים שעלו מהמעיין הקדוש, וגרמו לאורקל לטירוף חושים.
לאורקל הייתה השפעה רבה על המאמינים היוונים בעולם העתיק. לדוגמה, כשאלכסנדר מוקדון הגיע אליה היא כינתה אותו "בנו של זאוס", וכך כוחו וגדולתו עלו.
מבט אווירי על המקדש
דיסידנט

דִּיסִידֵנְט (מלטינית: dissidentem - מרוחק, לא מסכים, נמצא בחוץ. במינוח האקדמיה ללשון העברית: פָּלִיג) בהגדרתו הרחבה, הוא אדם המתנגד לדעה הרווחת, לשלטון או למבנה החברתי המקובל, בעיקר במדינות רודניות וטוטליטריות.
המונח שימש במקור לתיאור התנגדות למשטר הסובייטי, והוא רווח כיום בעיקר לתיאור דיסידנטים פוליטיים, היוצאים כנגד משטרים טוטליטריים. רובם נוקטים באמצעי התנגדות בלתי אלימה להבעת ביקורת על המשטר, אם כי חלקם ניסו לגייס תמיכה להפיכה והפלת המשטר הקיים בארצם. לרוב הם נרדפים על ידי השלטון ומופעלים כנגדם אמצעי ענישה: מאסר, פגיעה כלכלית ואף הוצאה להורג. ערב הסעודית היא דוגמה בולטת להתייחסות משטרים טוטאלטריות: מאז היעלמותו של העיתונאי הסעודי, ג'מאל ח'אשוקג'י, עלה נושא ההתנגדות, הדיבור החופשי והביקורת הפנימית בממלכת ערב הסעודית בשיח התקשורתי והפוליטי הבינלאומי. עם זאת, למי שמכיר את ההיסטוריה של הממלכה, ההתנגדות איננה עניין חדש ובוודאי שהיא אינה מוגבלת לביקורתו של ח'אשוקג'י על ההתייחסות כלפי מתנגדים, "שרובם, במקרה הרע, ביקורתיים קלים כלפי הממשלה." רבים מאנשי רוח ומבני המשפחה השלטת שהתבטאו נגד דיכוי וחוסר החירויות בסעודיה הוגלו ואויימו.
דיסידנטים נודעים מהמאה העשרים הם נתן שרנסקי, אנדריי סחרוב, אלכסנדר סולז'ניצין, פיוטר יקיר, ולדימיר בוקובסקי, אלכסנדר יסנין-וולפין, אנדריי סיניאבסקי ואנדרי אמלריק, ולריה נובודבורסקיה בברית המועצות, לך ולנסה בפולין, וואי ג'ינגשנג בסין, נלסון מנדלה בדרום אפריקה, ואונג סן סו צ'י במיאנמר.
חלק מהדיסידנטים בברית המועצות אושפזו בבתי חולים פסיכיאטריים וקיבלו טיפול תרופתי בכפייה. לאחר התפרקות ברית המועצות כולם קיבלו הכרה כאנשים בריאים מנטלית.
בשנות השישים והשבעים נודעו מספר דיסידנטים יהודים בברית המועצות שנודעו בשם אסירי ציון, ביניהם: נתן שרנסקי, אידה נודל, סילבה זלמנסון, יוסף מנדלביץ', אדוארד קוזנצוב ואחרים. פעילותם נבעה ממניעים לאומיים-ציוניים, למען חופש הגירה למדינת ישראל.
בעקבות סירוב לתת אישור לעזוב את ברית המועצות וניאמין לויץ' ארגן סמינרים למדענים שרצו לעזוב את ברית המועצות, קיבלו סירוב ופוטרו בהעבודה.
בתחילה המונח התייחס לאנשים שחלקו על דעת הכנסייה. החל מתקופת שלטונו של סטלין בברית המועצות ובעיקר בתקופת המלחמה הקרה נעשה בו שימוש בעיקר לתיאור מתנגדים למשטרים קומוניסטיים. מתחילת המאה ה-21, לאחר התפרקות ברית המועצות, נהוג להשתמש בכינוי "דיסידנט" למתנגדי משטר במדינות טוטליטריות כמו סין ומיאנמר.
הערות שוליים

↑  פָּלִיג במילון שימוש כללי (תשס"ג), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  Katie Wachsberger, The Forum for Regional Thinking, Living on the Kingdom’s Edge: Political Dissident in Saudi Arabia, ‏29-10-2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4150218-8  NKC: ph119477 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דינו גראנדי

דינו גראנדי, הרוזן (Conte) ממורדאנו (4 ביוני 1895 - 21 במאי 1988), היה פוליטיקאי איטלקי בימי המשטר הפשיסטי. גראנדי היה בתחילה מתומכיו הראשיים של מוסוליני אך לאחר מכן היה בעל תפקיד חשוב בהדחתו.
קריירה מוקדמת

גראנדי נולד במורדאנו, באזור בולוניה ולמד באוניברסיטת בולוניה כלכלה ומשפטים. לאחר ששירת במלחמת העולם הראשונה, החל בשנת 1919 קריירה כעורך דין. אם כי בתחילה פעל בשורות השמאל, הצטרף עד מהרה לתנועתו הפאשיסטית של מוסוליני, עמו נפגש עוד בשנת 1914. בשנת 1920 הצטרף לארגון החולצות השחורות, המיליציה הצבאית למחצה של מוסוליני, שמטרתה הייתה להטיל אימה על מתנגדיו, והיה לאחד מהצירים הפשיסטים שנבחרו ביחד עם מוסוליני, בשנת 1921 לבית הנבחרים האיטלקי. בשנת 1920 ניצל מניסיון התנקשות שביצעו אנשי השמאל.
בשירות הפאשיזם

לאחר המצעד על רומא ב-28 באוקטובר 1922, בו "השתלטו הפשיסטים על איטליה, הפך גראנדי לחבר בממשלה החדשה. בתחילה כתת-שר הפנים בשנת 1923, ולאחר מכן כשר החוץ בשנת 1929. הייתה זו תקופה של ועידות בינלאומיות בז'נבה לוקרנו ולונדון. בעוד שמוסוליני הצטייר כבריון בינלאומי, המחרחר ריב ומדון, דיבר גראנדי במתינות ובקסם אישי בלתי מבוטל על פירוק החימוש ליד שולחן הדיונים בלוקרנו ובמועצת חבר הלאומים. בשנת 1931 ביקר בארצות הברית וזכה לפגישה עם הנשיא הרברט הובר. בביקור זה נתקבל בכבוד גדול, ואף זכה להופיע על שער השבועון טיים.
בשנת 1932 נשלח כשגריר איטליה לבריטניה, שם שהה עד שנת 1939. יש שראו בכך ניסיון של מוסוליני להרחיקו ממוקדי הכוח. תקופה זו הייתה תקופה רגישה ביותר ביחסי בריטניה ואיטליה, התקופה בה פתחה איטליה במלחמתה כנגד אתיופיה. גראנדי עשה ככל שביכולתו על מנת למנוע תגובה בריטית קיצונית. על מאמצים אלו זכה בשנת 1937 בתואר האצולה "הרוזן ממורדאנו". כאשר הותר לו לשוב לאיטליה מונה לשר המשפטים. גראנדי היה מזוהה עם הפלג הקיצוני ביותר של הפשיסטים האיטלקים, הקיף עצמו תמידית באנשי החולצות השחורות, וניצל מעמדו זה על מנת להשמיע ביקורת על מוסוליני, אשר חשד כי גראנדי זומם להחליפו במשורר גבריאלה ד'אנונציו.
כדיפלומט, יצר גראנדי מערכת מסועפת של קשרים, וניצל אותה לטובתו. כך שכנע את המלך ויטוריו אמנואלה השלישי להעניק לו את תואר "הרוזן ממורדאנו", והצליח לשמש בתפקידים נוחים עד שנשלח על ידי מוסוליני לשרת בצבא במהלך המלחמה עם יוון בשנת 1941.
ההפיכה ולאחריה

גראנדי התנגד מלכתחילה לכניסתה של איטליה למלחמת העולם השנייה, וראה כיצד איטליה מפסידה במערכה אחר מערכה, והופכת ממדינה ריבונית בעלת מדיניות חוץ עצמאית, לגרורה נאצית. בשנת 1943 לאחר התבוסה בקרב סטלינגרד שעלתה בחייהם של אלפי איטלקים, ולאחר התבוסה במערכה בצפון אפריקה, נראה מצבו של הפאשיזם האיטלקי כחמור למדי. פלישת בעלות הברית לסיציליה ביולי 1943, נראתה, כפי שאכן הייתה, כמבצע מקדים לפלישה לאיטליה היבשתית עצמה.
בשנת 1943 ראה עצמו גראנדי חופשי יותר להשמיע את ביקורתו על מוסוליני. לאחר שפוטר על ידי מוסוליני מתפקיד שר המשפטים, שמר את עמדתו בגוף השלטוני הקרוי "המועצה הפאשיסטית העליונה", שם חבר לשר החוץ לשעבר גליאצו צ'אנו, שהיה גם חתנו של מוסוליני, שראה אף הוא בדאגה את התדרדרותו של המצב. ב-16 ביולי התבקש מוסוליני על ידי חברי המועצה להעביר לה מקצת מסמכויותיו על מנת לאפשר ניהול יעיל יותר של המדינה, מוסוליני הסכים לכינוס מיוחד של המועצה לדיון בעניין זה. מוסוליני עמד תחת לחץ של פיהרר וקנצלר גרמניה, אדולף היטלר להמשיך בלחימה לצד גרמניה. במקביל, ב-19 ביולי הפציצו בעלות הברית את רומא מן האוויר, וגרמו לאבדות כבדות.
המועצה התכנסה ביום שבת, ה-24 ביולי 1943, ימים מספר לאחר נחיתת בעלות הברית בסיציליה והפצצתה של רומא. הכינוס נפתח בקריאה "יחי הדוצ'ה" ובנאום בן שעתיים של מוסוליני. או אז יצא גראנדי בהתקפה חריפה ביותר על מוסוליני, והעלה הצעה לפיה המלך ויטוריו אמנואלה ידיח אותו ויקבל לידו את סמכויותיו. כאשר הביע צ'אנו את תמיכתו בהצעה, נראה היה שגורלו של מוסוליני נחרץ. לאחר 9 שעות של דיונים התקבלה הצעתו של גראנדי ברוב של 19 לעומת 7, ונמנע אחד. מוסוליני הודח ממשרתו, ולמחרת נאסר.
כאשר בעלות הברית כבשו את דרום איטליה, והנאצים השתלטו על צפונה, הוקמה ממשלת בובות נאצית, בראשות מוסוליני, בצפון, שכונתה "הרפובליקה של סאלו". ממשלה זו קיימה בינואר 1944 משפטי ראווה לאישים שהיו מעורבים בהדחתו של מוסוליני. המשפטים, שכונו "משפטי ורונה" הסתיימו בדרך כלל בגזר דין מוות לנאשמים, ובהם אישים רמי מעלה כגליאצו צ'אנו, חתנו של מוסוליני, ושר החוץ לשעבר. גראנדי נדון למוות שלא בפניו, אך הצליח לחמוק מבעוד מועד לספרד שהייתה תחת שלטונו של הרודן פרנסיסקו פרנקו, עוד באוגוסט 1943. לאחר מספר חודשים עבר לפורטוגל ושם חי עד שנת 1948. בשנה זו עבר לברזיל שם חי עד שנות ה-60, כאשר שב לאיטליה. בשנת 1983 פרסם את זכרונותיו, להם קרא "ה-25 ביולי 1943", התאריך בו סייע בהדחת מוסוליני. הזכרונות נכתבו בשנת 1943 כאשר שהה בפורטוגל אך רק לאחר 40 שנה הסכים לפרסמם. גראנדי מת בבולוניה בשנת 1988.
דמאסקיוס

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־5 דמשק, האימפריה הביזנטית 
 פטירה:  המאה ה־6 אלכסנדריה, מצרים 
 מדינה:  האימפריה הביזנטית, האימפריה הסאסאנית 
 תפקיד:  סכולארכס 
 השקפה דתית:  הלניזם 
 
דמאסקיוס (ביוונית: Δαμάσκιος;‏ סביבות 458 – אחרי 538), המכונה "אחרון הנאופלאטוניסטים", היה הסכולארכס (אנ') (ראש בית הספר) האחרון של האקדמיה האפלטונית. הוא היה אחד הפילוסופים הפגניים שנרדפו על ידי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, בראשית המאה ה-6 לספירה, ונאלץ לזמן מה לחפש מקלט בחצר המלוכה הפרסית, לפני שהותר לו לחזור לאימפריה הביזנטית. חיבוריו ששרדו כוללים שלוש פרשנויות על יצירותיו של אפלטון, וטקסט מטאפיזי שכותרתו "קשיים ופתרונות של עקרונות ראשונים".
חייו

דמאסקיוס נולד בדמשק שבסוריה, ממנה נגזר שמו: שמו הסורי אינו ידוע.
בנעוריו המוקדמים נסע לאלכסנדריה, שם בילה 12 שנים, בחלקן כתלמידו של תיאון, רטוריקן, ובחלקן כמרצה לרטוריקה. אז שוכנע על ידי המורה שלו איסידורוס להסיט את המיקוד שלו לפילוסופיה ומדע, ולמד תחת הרמיאס ובניו, אמוניוס והליודורוס. בהמשך חייו נדד לאתונה והמשיך בלימודיו תחת מרינוס משכם, המתמטיקאי, זנודוטוס, ואיסידורוס, הדיאלקטיקן.
מאתונה חזר לאלכסנדריה, שם הורה פילוסופיה, ואז שוב עבר לאתונה.
הוא הפך לחבר קרוב של איסידורוס, ירש אותו כראש האקדמיה האפלטונית בסביבות שנת 515, וכתב את הביוגרפיה שלו, שחלקה נשמר בביבליותקה של פוטיוס.
דמאסקיוס שימש כ"דיאדוכוס" האחרון – ראשה האחרון של האקדמיה האתונאית עד סגירתה בשנת 529 על ידי הקיסר יוסטיניאנוס הראשון.
בעקבות הסגירה, דמאסקיוס, יחד עם שישה מעמיתיו, ביקש מקלט, ככל הנראה בשנת 532, בחצרו של המלך הסאסאני ח'וסרו הראשון. הם מצאו את התנאים בלתי נסבלים, וכאשר בשנת 533 יוסטיניאנוס וח'וסרו סגרו הסכם שלום, נקבע כי יש לאפשר לפילוסופים לחזור. ההערכה היא כי דמאסקיוס חזר לאלכסנדריה ושם התמסר לכתיבת חיבוריו.
בין תלמידיו של דמאסקיוס, החשובים ביותר הם סימפליקיוס מקיליקיה, הפרשן הנודע של אריסטו, אפיקטטוס, ואולאמיוס (אנ').
את חיבורו "חיי איסידורוס" הקדיש לתלמידתו תאודורה מאמסה.
אין לנו פרטים נוספים על חייו; אנו רק יודעים שהוא לא יסד בית ספר חדש, וכך הפילוסופיה הנאופלאטוניסטית סיימה את קיומה החיצוני. אולם רעיונות נאופלאטוניסטים נשמרו בכנסייה הנוצרית עד לתקופות המאוחרות של ימי הביניים, בעיקר באמצעות ההשפעה האדירה שהפעילה הקורפוס הפסאודו-דיוניסי. מזוצ'י (Mazzucchi, 2006) מזהה את דמאסקיוס עצמו כמחבר הכתבים הפסאודו-דיוניסיים, "המתקפה הנגדית האחרונה של הפגניים".
כתביו

החיבור העיקרי שלו נקרא "קשיים ופתרונות של עקרונות ראשונים" (ἀπορίαι καὶ λύσεις περὶ τῶν πρώτων ἀρχῶν). הוא בוחן את טבעו ותכונותיו של אלוהים ואת נפש האדם. בחינה זו עומדת, בשני אספקטים, בניגוד בולט לזו של סופרים נאופלאטונים מסוימים אחרים. היא נקייה באופן בולט ממיסטיקה מזרחית, והיא אינה מכילה פולמוס כנגד הנצרות, שלתורותיה למעשה אין אף אזכור. מכאן גם האשמת הכפירה שמביא פוטיוס נגדו. בחיבור זה דמאסקיוס חוקר את העיקרון הראשון של כל הדברים, שאותו הוא מוצא כעומק אלוהי בלתי נתפס ובלתי ניתן לביטוי, הוא הכל באחד, אך לא מחולק. התוצאה העיקרית שלו היא שאלוהים הוא אינסופי, וככזה, בלתי ניתן להבנה; שתכונותיו של טוב, ידע וכוח נזקפים לזכותו רק כהסקה מהשלכותיהם; שההסקה הזו תקפה מבחינה לוגית ומספיקה למחשבה אנושית. הוא מתעקש לאורך כל הדרך על אחדותו ואי-חלוקתו של אלוהים. חיבור זה הוא בעל חשיבות גדולה להיסטוריה של הפילוסופיה, בגלל המספר הגדול של הדיווחים שיש בו הנוגעים לפילוסופים קודמים.
שאר כתבי דמאסקיוס הם לרוב פירושים ליצירותיהם של אריסטו ואפלטון. הפרשנויות ששרדו הן:
פירוש על "פרמנידס" של אפלטון.
פירוש ל"פיידון" של אפלטון. חיבור זה יוחס בטעות לאולימפיודורוס הצעיר.
פרשנות ל"פילבוס" של אפלטון. גם חיבור זה יוחס בטעות לאולימפיודורוס.
כתביו > חיבורים אבודים

בין חיבוריו האבודים היו:
פרשנויות ל"טימאיוס", "אלקיביאדס הראשון" (אנ') ודיאלוגים אחרים של אפלטון.
פרשנויות על "דה קאילו" (De Caelo), ויצירות אחרות של אריסטו. כתבי דמאסקיוס על זמן, מרחב ומספר, שצוטטו על ידי סימפליקיוס בפירושו ל"פיזיקה" של אריסטו, הם אולי חלק מהפרשנויות שלו על כתבי אריסטו.
Logoi Paradoxoi, בארבעה ספרים, שגם לגביו פוטיוס מספק תיאור ומפרט את הכותרות השונות לספרים.
כתביו > חיבורים אבודים > חיי איסידורוס

ביוגרפיה של איסידורוס (אולי חלק מהחיבור Historia philosophos, המיוחס לדמאסקיוס על ידי הסודא), המורה של דמאסקיוס, שממנה פוטיוס שמר קטע משמעותי.
החיבור נכתב בין השנים 517–526.
הוא נכתב לא יאוחר משנת 526, משום שעדיין נזכר בו תיאודריך הגדול כשליט איטליה (חיי איסידורוס, 64). החיבור מספק תיאור של חייהם וזמנם של הקהילות הנאופלאטוניות הפגניות באלכסנדריה ובאתונה בסופה של העת העתיקה, הבנוי סביב הביוגרפיה של איסידורוס.
כל מה שנשאר מ-60 הפרקים שלו, הם קטעים שנשתמרו בביבליותקה של פוטיוס ובסודא, אשר נחשבים בדרך כלל כגרסה המעודכנת של ראשי פרקים שהוא עשה במהלך הקריאה שלו ב-20 השנים הקודמות, אך הם לא בהכרח תמלילים מדויקים. פוטיוס מעיר שדמאסקיוס "לא כל כך כותב על חיי איסידורוס, כמו על חייהם של אנשים רבים אחרים, גם בני דורו וגם קודמיו; הוא אוסף יחד את מעשיהם, וסיפורים עליהם, ועושה שימוש בסטייה בשפע ואפילו בהגזמה".
החיבור נחשב למקור המכיל את מרב הפרטים על חייו של אמוניוס הרמיו.
מתוך החיבור, ניתן ללמוד שיהודים ושומרונים השתתפו באופן פעיל בחיים המדעיים והאינטלקטואליים של זמנם. נזכרים בו הפילוסוף השומרוני מרינוס, הרופא היהודי דומנוס, שהודח על ידי תלמידו גסיוס מפטרה, וזנון מאלכסנדריה, יהודי נוסף שהשתייך לאותם חוגים. הן מרינוס והן זנון נטשו את דת אבותיהם. דמאסקיוס לא מבטא כבוד רב כלפי מרינוס ועוד פחות מכך כלפי זנון. את יחסו כלפי מרינוס יש להסביר בהשקפות שמרינוס מציג, אך מעל הכל ביריבות האישית שהתקיימה בין מרינוס ואיסידורוס.
דמאסקיוס מספר כי "זנון התכחש בפומבי לאומת היהודים, בדרך הרגילה ביניהם, בהולכת החמור הלבן דרך בית הכנסת שלהם ביום המנוחה". מעשה זה זהה לרכיבתו בשבת של אלישע בן אבויה בסמוך לבית הכנסת בטבריה בזמן דרשתו של רבי מאיר. דמאסקיוס אומר כי זנון "לא ידע כמעט שום דבר. מכיוון שהוא היה איטי מאוד בהבנה".
בנוסף על אלה, דמאסקיוס מתייחס גם לרופא האלכסנדרוני המפורסם "יעקב", שפעל בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי לאון הראשון (457–474) והיה הראשון במעלה בזמנו באמנויות האבחון והריפוי. משפחתו של אביו, הסיכיוס, מקורה בדמשק, וייתכן שיעקב ואביו היו יהודים שנעשו פגניים.
לדברי פוטיוס, דמאסקיוס כתב בחיבורו, כי על הר גריזים ישנו "מקדש לזאוס העליון" (ככל הנראה מקדש לזאוס היפסיסטוס (אנ')), שאליו אברהם "הקדיש את עצמו", וזאת על פי טענת מרינוס עצמו.
דמאסקיוס מספר גם על תאוסביוס, שלא עסק במאגיה, אך גירש "רוח רעה" מגופה של אשתו היולדת של הפילוסוף היירוקלס מאלכסנדריה באמצעות תפילה "לקרני השמש ולאלוהי העברים".
דמאסקיוס דן בשאלת דבקותו של אדם במנהג אבותיו, ומביא סיפור על הפילוסופים פלוטרכוס מאתונה ודומנינוס מלאריסה, שלשניהם נקבעה בחלום במקדש אסקלפיוס (אל הרפואה) אותה התרופה: "לאכול לשבעה בשר חזיר". אולם "פלוטרכוס, למרות שמנהגי אבותיו לא אסרו עליו את הדבר, לא יכול היה לשאת תרופה כזאת", ולכן קרא אל הפסל של אסקלפיוס: "אלי, מה היית פוקד על יהודי לו לקה במחלה זו? הרי ברור שלא היית דוחק בו למלא כרסו בבשר חזיר?". בתגובה לקריאתו, "מיד בקעה מן הפסל בת־קול ערבה מאת אסקלפיוס, שהציע מזור אחר למחלה".
הערות שוליים

1 2 3 4  Damascius, המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, בויקיטקסט באנגלית
1 2 3  מנחם שטרן, פילוסופים ואנשי מדע יהודיים ושומרוניים ב'חיי איסידורוס' לדמאסקיוס, בתוך: מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 562.
1 2 3  פוטיוס, ביבליותקה, קודקס 181
↑  Ammonius, באנציקלופדיה לפילוסופיה של סטנפורד
↑  Vita Isidori, apud: Suda, s.v. Gesios
1 2  מנחם שטרן – M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. II: CLVIII. Damascius, pp. 671-672
↑  M. Stern, GLAJJ, Vol. II, p. 678: Vita Isidori, apud: Suda, s.v. Zenon
1 2  M. Stern, GLAJJ, Vol. II, pp. 673-675: Vita Isidori, apud: Photius, Bibliotheca, Cod. 242
↑  Vita Isidori, apud: Suda, s.v. Domninos; תרגום מאנגלית (להד לזר) בתוך: פטר שפר, יודופוביה, עמ' 107–108.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260042705171  PLWABN: 9810539956505606  BIBSYS: 90047156  BNE: XX900996  BnF: cb12007504w (data)  CANTIC: a10458268  CiNii: DA00863448  GND: 118988158  ICCU: CFIV081423  ISNI: 0000 0003 7399 4125  LCCN: n86870862  LNB: 000008686  NKC: jn19990001606  NLA: 35760578  NLG: 45226  NTA: 069098492  RERO: 02-A009981403  SUDOC: 028189531  Trove: 1075096  VcBA: 495/44414  VIAF: 14780481   WorldCat (עם VIAF): 14780481
דזורדזור

דזורדזור (ארמנית Ծոր Ծոր; פרסית زور زور) הוא מנזר ארמני השוכן כעשרה קילומטרים דרומית לעיר מאקו במחוז מערב אזרבייג'ן באיראן.
היסטוריה

המנזר הוקם בשנת 1314 במקום בו שכן מבנה דתי צנוע שנבנה בסגנון ביזנטי במאה ה-10. דזורדזור הגיע לשיאו במאה ה-14. המקום חרב בתחילת המאה ה-16, כאשר השאה הספווי עבאס הגדול הורה על גירוש הארמנים למרכז איראן, ורק קפלה בודדת שרדה ממנו.
עם הקמתו של סכר על נהר מאקו בסמוך למנזר, העניקה הכנסייה האפוסטולית הארמנית את הסכמתה להעברת המבנה, ובשנים 1987–1988 הוא הוזז על ידי ממשלת איראן בכ-600 מטר ממיקומו המקורי. בהזדמנות זו חודש המבנה ושופץ, ואבנים שהיו מפוזרות סביבו באתר הקודם הושמו במקומן. בשנת 2008 העניק ארגון אונסק"ו למנזר מעמד של אתר מורשת עולמית, ביחד עם שני מנזרים ארמנים נוספים בצפון-מערב איראן.
קפלת אם האלוהים (סורפ אסטוואצאצין) היא המבנה היחיד שנותר מהמנזר, והיא מתוארכת לתקופה שבין המאה ה-9 למאה ה-14. צורת הקפלה כשל צלב, היא עשויה מאבן גיר, ותקרתה בנויה בצורת קמרון חבית. היא נושאת כיפה הנחה על מבנה בצורת גליל שלו 16 צלעות. בגליל קבועים חלונות המאפשרים חדירת אור אל חלל המבנה.
גלעד עברון

| --- | --- |

גלעד עברון
 לידה:  2 באפריל 1955 
 פטירה:  25 באוקטובר 2016 (בגיל 61) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא 
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים  פרס התיאטרון הישראלי 
 
גלעד עברון (2 באפריל 1955 - 25 באוקטובר 2016) היה מחזאי, תסריטאי וסופר ישראלי.
ביוגרפיה

צעירותו
גלעד עברון נולד למרים רובינשטיין ולבועז עברון, עיתונאי, מבקר תיאטרון, מרצה באוניברסיטה, הוגה דעות, מתרגם ופעיל פוליטי. גדל ברמת גן.
בשנים 1976–1979 למד אמנות פלסטית במחלקה לאמנות באקדמיה "בצלאל". ב-1978 היה עברון אחד ממקימי ה"סדנה לאמנות" ביבנה. עברון היה מורה והיה פעיל בהתארגנויות פוליטיות של השמאל כתנועת "יש גבול".
פעילות כתסריטאי
ב-1985 הופק תסריטו הראשון, "לחם", דרמה טלוויזיונית שכתב ביחד עם מאיר דורון ובוימה על ידי רם לוי.
הסרט הוקרן בערוץ הראשון וזכה להצלחה רבה ושבחים מן הביקורת, ואף זכה בפרס איטליה הבינלאומי לדרמת הטלוויזיה הלא-תיעודית.
בעקבות הצלחת "לחם" בשנים 1985–1995 עברון כתב תסריטים נוספים לטלוויזיה הישראלית, ביניהם דרמת הטלוויזיה "הורים ובנים", "בּוּצֵ'ה", והמיני-סדרה "מר מאני" על-פי ספרו של א.ב. יהושע.
ב-1995 השתתף בכתיבת התסריט לסרט זכרון דברים ביחד עם עמוס גיתאי.
פעילות כמחזאי
ב-1988 עלתה בתיאטרון הקאמרי הצגתו הראשונה, "גשם", בבימוי רמי דנון, ששיחק ב"לחם". בהצגה זו עברון שיתף פעולה לראשונה עם השחקן יגאל נאור, שכיכב לאחר מכן במחזות נוספים שכתב.
ב-1992 עלה מחזהו השני "יהוא", בבימויו של חנן שניר, אשר זכה להצלחה רבה וזיכה את ההצגה בפרס אקו"ם. המחזה מתייחס להתרחשויות המתוארות כביכול בתנ"ך, שבמרכזם יהוא, קצין בצבא ישראל, המובא למשפט כפושע מלחמה לאחר שרצח תושבי כפרים כבושים. עזגד מפקד הצבא תובע מזיף ראש השרים להוציא להורג את יהוא. אבל דמותו הפראית והכריזמטית של יהוא מפתה את זיף ובמקום לחתום על גזר הדין, הוא בוחר ל"תרבת" את הקצין הפרוע וללמד אותו התנהגות נאותה וסגנון של בן תרבות. המחזה הוא אלגוריה לכיבוש הישראלי בשטחים. המחזה עלה לראשונה תיאטרון "הבימה" ב-1992, ושוב ב-2015. כתבה של רם לוי במגזין חדשות "יומן" על המחזה נפסלה לשידור, על ידי מנהל הטלוויזיה אריה מקל, בשל ההשוואה שערכו עברון והבמאי חנן שניר במהלכה, בין הסיפור התנ״כי למצב בישראל.
בשנים 1996–1998 היה עברון מחזאי הבית של תיאטרון הבימה, אשר באותו זמן העלה את הצגתו "הר לא זז", שעלה שוב בבית ליסין ב-2016.
מאז 1997 מחזות של עברון הופקו בתיאטרונים ופסטיבלים שונים ברחבי הארץ, בצרפת ובגרמניה.
ב-2012 זכה בפרס המחזאי בטקס פרס התיאטרון הישראלי על מחזהו "יוליסס על בקבוקים". ההצגה בהפקת תיאטרון חיפה ובבימוי אופירה הניג, זכתה גם בפרס התיאטרון הישראלי כהצגה המקורית של השנה, ובפרס המחזאות ע"ש נסים אלוני.
פעילות כסופר
ב-2003 פרסם עברון את ספרו הראשון, אוסף סיפורים קצרים בשם "מראה מקום", בהוצאת עם עובד.
מתוכו סיפור "הבז", תורגם לאנגלית ופורסם בכתב העת האנגלי "גרנטה".