stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוני המעגל (אמן)
ביוגרפיה > יצירה > מבחר מסרטיו

1980. התנערי מעפר - סיפורן של השכונות הראשונות מחוץ לחומות יפו בהשתתפות: גיל אלון ולהקת המחול ענבל. עריכה: יוסי חיות.
1994. הפרוטוקולים של זקני ציון / ברית מילה / חבר מפלגה (ערב סרטים נסיוניים של חוני המעגל בסינמטק תל אביב).
1995. בין פרישמן לגורדון - בהשתתפות: רוני סגמן, הנביא דייוויד, מיכה ברר. עריכה: חוני המעגל.
1997. גינונים אירופאים - ארבייט מכט פריי מטויטלנד אירופה, על פי דודו מעיין בהשתתפות: סמדר יערון, מוני יוסף, חאלד אבו עלי, נטע פלוצקי. עריכה: אלי חמו.
1998. התקווה - עריכה: אלי חמו.
2000. מזרח תיכון חדש. עריכה: אלי חמו.
2003. כרטיס בכיוון - אחד בהשתתפות: דינה בליך ותמרה טראובמן. עריכה: רוני הרמן, חזי שוחט.
2005. הירושימה דרך אושוויץ - בהשתתפות: אורנה לביא. עריכה: חזי שוחט.
2006. נערי החוף 1975–2005 (ערוץ 8). פרס העריכה בפסטיבל דוקאביב הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי (עורכת: נואית גבע)/ פסטיבל Hotdocs, טורונטו, קנדה.
2007. Reaction. - פסטיבל דוקאביב הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי / פסטיבל הסרטים הבינלאומי סופיה, בולגריה.
2007. גלויות מגן עדן - בהשתתפות: הוריו של היוצר. עריכה: חזי שוחט.
2007. "כסף ואשמה", (במסגרת פרויקט "כסף ואשמה"), פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה. עריכה: ורד ירוחם.
2010. סיפור אהבה פשוט- פסטיבל דוקאביב הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי. עריכה: ורד ירוחם, עדו בהט.
2010. פסיכואנליזה - אלפרד היצ'קוק בשיחה אישית עם זיגמונד פרויד, הוקרן במסגרת פסטיבל הדגנרטים ה-8, עריכה: בן גולדשטיין, יאיר קמפל
2010. היטל עינוגים - מחווה לסינמטוגרף העברי הראשון בא"י - עדן. (סרט ותערוכה) עריכה: עדיה פילו.
2012. חוף מבטחים - פסטיבל דוקאביב הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי עריכה: רוני הרמן.
2012. The End - תור הזהב של בתי הקולנוע הגדולים בארץ ישראל. עריכה: עוזי יהב, רוני הרמן, 75 דקות. (2015 - The End: DVD גרסת הבמאי: 120 דקות).
2015. אייקון בשר ודם - ספור חייה של היוצרת סמדר יערון, עריכה: רוני הרמן, עוזי יהב. הוקרן בפסטיבל אפוס 6 לסרטי תרבות ואמנות, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2016. הדיבוק: לכל הרוחות והשדים. הוקרן בפסטיבל אפוס 7 לסרטי תרבות ואמנות, במסגרת התחרות הישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות. מלווה במוזיקה חיה של להקת אנרגיה חולנית.
ביוגרפיה > יצירה > מבחר מופעים והצגות, קבוצת סמרטוט

1981. ערב החורבן – פסטיבל לילות יפו.
1984. תרנגול על שיפוד – גלריה שלוש, נווה-צדק.
1986. ההיסטוריה של היהודים: פרק ב'. פסטיבל ישראל, ירושלים.
1986. המבדיל בין קודש לחול – פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
1986. אלה הפרטים כפי שנמסרו - קמרה אובסקורה, ת"א.
1987. קופים: מוטציה שלילית - אירוע תל חי לאמנות בת זמננו.
1987. קורבנות - פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
1987. עגל הזהב בגיא בן הינום - פסטיבל ישראל, ירושלים.
1988. הסעודה האחרונה בככר ציון - פסטיבל ישראל, ירושלים. (ציון לשבח)
1989. עלייה על המוקד על קידוש ה' - פסטיבל ישראל, ירושלים.
1990. הפסיון - הר הצופים, פסטיבל ישראל, ירושלים.
1991. על הא ועל דאדא - שגרירות צרפת.
1992. חזיר יהודי - פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
1993. על הרמפה: העתקת חנות קצבים כשרה מברלין - פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
1994. חילול - פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
1994. גן ילדים מלא עכברים - פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
1995. קומיקס מחתרתי - פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
1996. המבדיל בין קודש לחול - פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
2000. מסע הצלב 2000 – הטריאנלה הבינלאומית למיצב, מוזיאון חיפה לאמנות.
2001. בשר תותחים – פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
2004. אוריינט אקספרס - פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
2007. קתרזיס - תיאטרון הבימה.
2007. 120 שנה לנווה צדק (פסטיבל במלאת 120 שנה לשכונת נווה צדק) - הפקה: דני וילנסקי.
2008. קבורת חמור - פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
2008. בבושקה: משתה מלכים, דאדא מלך, ישראל - מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
2009. בס"ד החתונה - המרכז העירוני לקהילה הגאה, תל אביב. (עם המוכתר).
2013. The End Show - הבימה, תיאטרון הסימטה, סינמטק תל אביב.
2013. חסד אלוהי / The Beginning of the End - סדרת מופעים במסגרת התערוכה הקבוצתית "חסד אלוהי", תיאטרון הכיכר, יפו העתיקה. המופעים: "והיו לטוטפות בין עיניך", "על זאת חשכו עינינו", "Back in the U.S.S.R".
2013. דאדא בלטה - מאה שנה לדאדא - יפו העתיקה, אתר החפירות.
2014. DADA The End: Sick fashion show - סינמטק ת"א.
2014. על הא ועל דאדא. פסטיבל מחווה לדאדא, 1-31 נובמבר, יריד המזרח, מתחם נמל תל אביב.
2015. אופרת הרוק הדיבוק - על פי חוני המעגל, בית העיר תל אביב-יפו, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2016. מאה שנה לדאדא- טקס גילוי המצבה. במסגרת התערוכה "תגידי, זה אמנות?", מוזיאון ינקו דאדא.
ביוגרפיה > יצירה > מבחר מתערוכותיו

1980. עירום ועריה. מוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית.
1981. מבט אחרון על נווה צדק, בית האמנים, ת"א.
1983. להרגיש מחדש - מוזיאון יד ושם, ירושלים.
1984. ברוך שעשני אשה כרצונו - (מיצג). ביהכנ"ס שערי תורה, נווה שלום, ת"א.
1984. נוף אורבני - בית האמנים, ת"א.
1986. בדרך למוסד הסגור - מוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית.
1987. מיין קאמפף - גלריה שלוש, ת"א.
1990. הו מאמא: יצוג האם באמנות ישראלית עכשווית - המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
1991. ת"א תיעוד זמני - מוזיאון תל אביב לאמנות.
1993. התעוררי סוזי הקטנה - מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
1996. בירקנאו 3 - סדרת מאפרות בבתי קפה בת"א (במסגרת הסדרה: להפיץ את האפר).
1996. הטבילה, מקלחת קרה - מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
1996. במסגרת הפרויקטים העתקות תבניות תרבותיות: דיוקן סוכריה-עולם הממתקים - רדי-מייד עם תוספות. חנות ממתקים, דיזנגוף סנטר, תל אביב.
2000. גלריה לאומית לדיוקנאות - גלריה שלוש, ת"א.
2000. אור לגויים - מוזיאון - מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
2000. הכל אמנות תחת השמש - (מיצג) מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
2000. מסע הצלב 2000 - בשיתוף היוצרת דנה מיכאלי, הטריאנלה הבינלאומית למיצב, מוזיאון חיפה לאמנות.
2000. אחול בלטה - מוזיאון נחום גוטמן, נווה צדק, ת"א.
2003. בלטות - תערוכת פתיחת בית אהרן שלוש, נווה צדק, ת"א, הפקה: דני וילנסקי.
2004. 25 שנה לפסטיבל עכו לתיאטרון אחר - אולמות האבירים עכו, הפקה: דני וילנסקי.
2007. 40 שנה לניצחון - תערוכה מוזיאלית על גבי אוטובוסים. מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, הפקה: דני וילנסקי.
2008. קום התנערה עם - (עם היוצרת סמדר יערון). קיבוץ משמר העמק.
2010. שפת רחוב - גרפיטי ת"א: על גבי שלטי חוצות ברחבי ישראל. ובמוזיאון ינקו דאדא.
2012. The End - תור הזהב של הקולנוע בא"י: בשלטי חוצות ברחבי ישראל, במוזיאון ינקו דאדא ובתיאטרון הבימה
2014. דאדא בלטה - מחווה לאמן כריסטו, אתר החפירות, יפו העתיקה.
2014. על הא ועל דאדא - מחווה לאמנות הדאדא, בשיתוף מוזיאון ינקו דאדא ויריד המזרח, נמל תל אביב.
2015. במסגרת פרויקט Beuys, Beuys, Beuys, אוצר: ליאב מזרחי. בית האמנים, ת"א.
ביוגרפיה > יצירה > מבחר ספריו

1986. הדברים הטובים בחיים הם מלוכלכים - הוצאה לאור: משרד החינוך והתרבות.
1990. סמרטוט - הוצאה לאור: מפעלות דיסקונט תרבות ואמנות.
1999. "אור לגויים – מגזין החשק העברי הראשון", עמותת אמני פרפורמנס בישראל, בסיוע משרד המדע התרבות והספורט.
2001. חמדת ליבי - הוצאה לאור: ידיעות אחרונות וקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב. עיצוב: נעמי מורג.
2003. בלטות - הוצאה לאור: דני וילנסקי, עיצוב: שוש וסרמן.
2004. 25 שנה לפסטיבל עכו לתיאטרון אחר - (אוצר ועורך). הוצאת לאור: דני וילנסקי, עיצוב: שוש וסרמן.
2007. 40 שנה לניצחון (קטלוג תערוכה שהוצגה על אוטובוסים) - הוצאה לאור: דני וילנסקי, עיצוב: שוש וסרמן, הפקת התערוכה על האוטובוסים: כנען מדיה בתנועה.
2007. 120 שנה לנווה צדק (מפה היסטורית של שכונת נווה צדק) - הוצאה לאור: קרוננברג - וילנסקי מיפוי והוצאה לאור, עיצוב: שוש וסרמן, קרטוגרפיה: שמוליק תמרי.
2009. זה מה שנשאר - עיצוב: שוש וסרמן, הוצאה לאור: קווים.
2010. קדמת עדן - סיפורה של משפחת ויסר (ייעוץ אמנותי וצילומים.) הוצאה לאור: ויסר. עיצוב: שוש וסרמן.
2011. תל אביב, צבעים רבים לה - עם ד"ר חיים פיירברג. הוצאה לאור: דני וילנסקי, עיצוב: דני שחם ודנה פשיגודה.
2011. בלטות II - הוצאה לאור: דני וילנסקי, עיצוב: שוש וסרמן.
ביוגרפיה > יצירה > אמנות שימושית

2002. לוח שנה אמנותי: נווה צדק והשכונות שקדמו לתל אביב (צילומים). הפקה והוצאה לאור: דני וילנסקי, עיצוב: שמעון (צ'ונקי) אלעד, עריכה: שולה וידריך.
2003. לוח שנה אמנותי: אמנות ישראלית - (אוצר ועורך). הפקה והוצאה: לאור דני וילנסקי, עיצוב: שוש וסרמן.
2004. לוח שנה אמנותי: אמנות ישראלית - (אוצר ועורך). הפקה והוצאה לאור: דני וילנסקי, עיצוב: שוש וסרמן.
2006. לוח שנה אמנותי: שווקים בישראל (צילומים). הפקה והוצאה לאור: דני וילנסקי, עיצוב: שוש וסרמן, עריכה: נועה רוזן.
2007. לוח שנה אמנותי: הארץ שלנו (צילומים). הפקה והוצאה לאור: דני וילנסקי, עיצוב: שוש וסרמן, עריכה: נועה רוזן.
2011. לוח שנה אמנותי: גרפיטי בתל אביב (צילומים). הפקה והוצאה לאור: דני וילנסקי, עורך: ד"ר אבי רייך, עיצוב: שוש וסרמן.
2012. לוח שנה אמנותי: בתי הקולנוע ההיסטוריים של תל אביב - (אוצר ועורך). הפקה והוצאה לאור: דני וילנסקי, ייעוץ: גיורא עייני, עיצוב: שוש וסרמן.
ביוגרפיה > יצירה > משחק

1991. תל אביב מעולם לא הייתה קטנה - (בימוי: עידו צוקרמן) ערוץ 1.
2010. ארץ זבת - בימוי האחים בונג.
2012. חוני המעגל: "אחריי המבול" (בימוי: עוזי יהב).
חיים אישיים

חוני המעגל היה נשוי לגלריסטית נירה יצחקי (מייסדת ובעלת גלריה שלוש). נולדה להם בת אחת, רומי, אשת היי טק.
עם בת זוג בשם דנה, המתגוררת ביישוב מתן, הביא לעולם בן בשם רוי.
עם בת זוג אחרת, שירי, שמתגוררת בקיבוץ חורשים, הביא עוד שני ילדים (בת ובן).
הערות שוליים

↑   חוני המעגל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  סיור - חברת ש"ס, נווה צדק, באתר איגוד בתי הכנסת העולמי.
↑  שמואל אדלמן, מי יציל את בתי הכנסת בנווה צדק?, 6 בספטמבר 2007, באתר ערוץ 7.
↑  ידע in den Lobliedern von Qumran, Berlin, Boston: DE GRUYTER, עמ' 1–24
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 273715  NLI: 987007462988305171  BnF: cb162273050 (data)  ISNI: 0000 0000 8168 773X  LCCN: nr2003034865  ULAN: 500482882  VIAF: 97173560   WorldCat (עם VIAF): 97173560
יוסף גז (הראשון)

| --- | --- |

 לידה:  1793 ה'תקנ"ג
 פטירה:  1853 (בגיל 60 בערך) ה'תרי"ג
 מדינה:  הבייליק של תוניסיה, האימפריה העות'מאנית 
 תקופת הפעילות:  ?–1853 
 רבותיו:  הרב יצחק טייב
 אב:  הרב דוד גז
 צאצאים:  הרב חיים דוד גז הרב בן ציון גז הרב אליהו חי גג'
 
הרב יוסף גז היה רב תוניסאי ובן למשפחת הרבנים גז. בנו של הרב דוד גז ראש אבות בתי הדין של תוניס (ומחבר הספר "נר דוד"), ואביו של הרב אליהו חי גג'. מכונה הרב יוסף גז "הראשון", להבדיל מנכדו, הרב יוסף גז "השני", גם הוא ראש אבות בתי הדין של תוניס.
ביוגרפיה

יוסף גז נולד בשנת ה'תקנ"ג לרב דוד חזקיה גז - ראש אבות בתי הדין של תוניס, ונישא לבתו של הרב יהודה הכהן טנוג'י. לזוג נולדו לו שלושה בנים: הרב חיים דוד (מחבר הספר חיים לישראל ואביו של הרב יוסף גז "השני"), הרב בן ציון, והרב אליהו חי גג'.
התפרסם בדרשות שהיה נושא בפני קהל גדול בעירו בשבתות ובאירועים, וכך תיארו נכדו יוסף גז (השני) בהקדמה לספר "חיים לישראל" שכתב בנו חיים דוד: "צדיק השם והכולל רב ועצום דורש טוב לעמו המזכה את הרבים כמהר"ר יוסף גג'".
נפטר בשנת ה'תרי"ג, והוספד על ידי גדולי רבני תוניס.
חיבוריו

חיבוריו שראו אור:
זר זהב - ליוורנו תרל"ב (1872). מהדורה של ספר הזוהר שערך בנו של הרב יוסף, הרב אליהו חי גג', וכוללת שני פירושים - זר זהב שכתב אביו הרב יוסף, לצד פירוש בשם כתם אופיר, שמלוקט על ידי העורך מדברי כמה מקובלים תוניסאים ביניהם הרבנים מסעוד רפאל אלפסי ומשה סלום. קישור לכרכים על ספר בראשית ועל ספר שמות באתר הספרייה הלאומית מאוסף גרשם שלום.
פ"י המדב"ר - ליוורנו תרמ"ד (1883). פירוש על ההגדה של פסח. שמו של הספר הוא ראשי תיבות "פירוש הגדה ממני יוסף בר רבינו דוד". הובא לבית הדפוס שנה אחרי מות המחבר על ידי בנו הרב אליהו חי גג', ובסיועו של הנדבן יצחק דאנינוס. הודפס עם הסכמת רבים מרבני תוניס, הן מרבני קהילת התוניסאים ביניהם הרב ישועה בסיס, הרב אברהם הכהן יצחקי, הרב נתן בורג'ל והרב שלמה שמאמא, והן מרבני קהילת הגראנה הרב דניאל כרטוזו, הרב דוד בונאן והרב יוסף למברוזו. קישור לספר באתר HebrewBooks.
הספד שכתב על הרב יצחק לומברוזו, הרב הראשי של יהדות תוניסיה. הודפס בכתב העת מקבציאל גיליון כ' של חברת אהבת שלום, עמ' מ'-נ"ה.
חיבוריו שלא הודפסו (הוכנו לדפוס על ידי המחבר ונותרו בכתב יד):
בניין אב - על הי"ד החזקה לרמב"ם.
שבט ישראל - מוסר על סדר פרשיות התורה.
ראשית הגז - חידושי תורה..
בידו אנ"ך - על התנ"ך, מדרש תנחומא ו-ספר הזוהר.
שיטה רחבה על מסכת בבא קמא.
חידושים על התלמוד (גיטין) - "מהדורה קמא בישיבת אבי ... ה' באדר התקס"ט ... מהדורה בתרא בישיבת ... בעל המחבר ערך השלחן [=יצחק טייב] ביום ר"ח תמוש ... התקע"ד". 121 דפים.
בתי הנפש - דרושים להספד.
הערות שוליים

1 2  מקבציאל כ', ירושלים: חברת "אהבת שלום", תשנ"ה, עמ' מ'
↑  רפאל בנימין כהן, מלכי תרשיש, נתיבות, תשמ"ו, עמ' ק"מ
↑  דוד קאזס, תרגום: אברהם אלמליח, הספרות התלמודית בתוניסיה, מזרח ומערב - שנה ב' חוברת ה', ירושלים: תרפ"ח, עמ' 354-355
↑  אזכורים של כל כתבי היד האלה מופיעים בהסכמת רבני תוניס לספר "פ"י המדב"ר", ובגיליון מקבציאל כרך כ' עמ' מ'.
↑  חדושים על התלמוד (גטין) - גג' יוסף בן דוד, באתר הספריה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306870805171  LCCN: nr96044550  VIAF: 97195910   WorldCat (עם VIAF): 97195910
מנזר גרצ'אניצה

פרסקו של המלכה סימונידה
פרסקו המתאר את חג עליית מרים
מנזר גרצ'אניצה (סרבית: Манастир Грачаница; אלבנית: Manastiri i Graçanicës) הוא מנזר סרבי אורתודוקסי בקוסובו שנבנה על ידי המלך סטפאן אורוש השני מילוטין ב-1321. בשנת 2006 הוא הוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית תחת השם "אתרי ימי הביניים בקוסובו", כהרחבה למנזר דצ'אני. יחד עם מנזר גרצ'אניצה הוספו עוד שני אתרים להכרזה, וכל הארבעה הוכרו כאתרים בסיכון.
מנזר זה הוא אחת מתרומותיו המונומנטליות של מילוטין. הוא שוכן בקרבת הכפר גרצ'אניצה, במרחק חמישה קילומטרים מפרישטינה, בתוך מובלעת הנושאת את אותו שם. המנזר נמצא במרחק קצר מליפליאן (העיר הרומית העתיקה אולפאינה), שהייתה מקום המגורים הקדום של הבישופים הסרבים.
היסטוריה

גרצ'אניצה נבנה על הריסות כנסיית הבתולה הקדושה מהמאה ה-13, שנבנתה על חורבותיה של בזיליקה תלת-ספינתית מהמאה ה-6. הצ'ארטר המלכותי נכתב על הקיר הדרומי של הקפלה, כולל המילים הבאות: "אני ראיתי את ההריסות וההזנחה של מקדש הבתולה הקדושה בגרצ'אניצה, הבישופות של ליפליאן, ולכן אני בניתי אותה מההתחלה וצבעתי וקישטתי אותה מבפנים ומבחוץ". הכנסייה היא המבנה המקורי היחיד ששרד. הנרתקס והמגדל נבנו כמה עשרות שנים לאחר בניית המתחם המקורי, על מנת להגן על הפרסקאות של החזית המערבית. הנרתקס נפגע קשות על ידי העות'מאנים בין 1379 ל-1383, כאשר המגדל הועלה באש שהרסה גם אוסף של כתבי יד וחפצים יקרים אחרים. הנרתקס נבנה מחדש ב-1383. גרצ'אניצה נפגע פעם נוספת בתקופת קרב קוסובו (1389).
גרצ'אניצה הפך למרכז תרבותי חשוב בתקופת השלטון העות'מאני. בתקופתו של המטרופוליטן ניקנור (1528–1555) נצבעו מספר איקונינים על המזבח כקישוט. בזכות פרסומם של הציורים ניקנור הצליח להשיג מספר ספרי תפילה וחפצים ששימשו את המנזר. הדלתות המלכותיות הוזמנו ב-1564 על ידי המטרופוליטן דיוניסיי, שמותו מיוצג באחד הפרסקאות שבנרתקס. בתקופתו של הפטריארך מקריי סוקולוביץ' נערכו עבודות שיקום נרחבות. כל הפתחים בנרתקס החיצוני נסגרו, וב-1570 הקירות הללו כוסו בפרסקאות חדשים. גג העופרת של הכנסייה נבנה בעקבות עזרתו של הפטריארך פאיסיי, וב-1620 נבנה צלב גדול עם קרוסיפיקס על האיקונוסטאזיס. המנזר נפגע פעם נוספת בשלהי המאה ה-17 בעקבות המלחמות שהתרחשו באזור. העות'מאנים הסירו את צלב העופרת ועקרו את אריחי הרצפה, ביחד עם האוצר שהוחבא בכנסייה על ידי הפטריארך ארסניי השלישי.
המנזר הופעל לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי נזירות, והוא משמש מאז כמנזר פעיל. כיום מתגוררות במנזר 24 נזירות העוסקות בצביעת איקונינים, חקלאות, תפירה ומטלות נוספות הנובעות מאופי החיים במנזר.
לאחר מבצע כוח מאוחד המנזר הפך למקום המושב הרשמי של הבישוף של ראשקה ופריזרן, כך שהוא משמש כמרכז הרוחני הראשי של הסרבים בקוסובו.
אדריכלות

גרצ'אניצה מייצג את שיא אמנות הבנייה הסרבית בשיטות ביזנטיות. צורתה של הכנסייה היא צלב כפול, אחד בתוך השני, כאשר הצלב הפנימי משמש כנקודת משען להרמת הכיפה המרכזית, הניצבת על ארבעה עמודים. מעל המרווחים הנוצרים נבנו ארבע כיפות קטנות יותר המשלימות את המבנה של כותרת הכנסייה. בצדדים החיצוניים של המזבח יש שלושה אפסיסים, כאשר האמצעי הוא הגדול ביותר. בין הספינה הראשית לנרתקס נמצאים עמודים רחבים, והקתוליקון נמצא בגובה רב יותר. הכנסייה נבנתה מסוגים שונים של לבנים ואבנים. בשלהי המאה ה-14 נבנה אקסונרתקס עם שתי ארקדות, אך הן הוסתרו במאה ה-16.
אמנות

ניתן להבחין בשלושה סוגים של ציורים בכנסייה. הקדומים ביותר נמצאים בספינה הראשית, ואילו שני סוגים אחרים נמצאים בנרתקס. הפרסקאות נצבעו בין 1321 ל-1322. רוב עבודות הציור השתמרו היטב. המוטיב המרכזי בציורי הספינה הראשית הוא חיי היומיום של ישו והשנה הליטורגית.
הציורים בגרצ'אניצה מתארים בעיקר את מחזור השנה, הפסיון של ישו, ניסים המיוחסים לישו ואת ישו עצמו. בתוך הנרתקס נמצאים ציורים של מייסדי המנזר: המלך מילוטין והמלכה סימונידה, המלכה הלנה ד'אנז'ו (אם המלך) כנזירה והמלך מילוטין כנזיר. אחד הציורים החשובים הוא זה של הגנאלוגיה של שושלת נמניה שאליה משתייך מילוטין. כמו כן, בנרתקס יש ציור המתאר במפורש את יום הדין. על הקיר הצפוני מתוארות סצנות מחיי היומיום של ניקולאס הקדוש, ועל הקיר הדרומי מתוארות סצנות מהברית הישנה ומחייהם של ישו ומריה.
באקסונרתקס יש פרסקאות רבים המתוארכים לשנת 1570, שהוכנו לפי הוראתו של הפטריארך מקריי סוקולוביץ'. חלק מהציורים בנרתקס מתוארכים לשלהי המאה ה-14 ותחילת המאה ה-15, כולל הטבלת ישו, חלקים ממזמורים המוקדשים למריה וועידות אקומניות. אולם, הנרתקס של גרצ'אניצה מאופיין על ידי שני נושאים: הדוקסולוגיה של מריה והקו המחבר בין הבישופים הסרבים החל מסאבא ועד סוקולוביץ'.
ציורי גרצ'אניצה נחשבו להישג מרשים בתקופתו של מילוטין, והם הושפעו גם על ידי מגמות ביזנטיות וסגנון המכונה רנסאנס פלאולוגני.
ההעתק בשיקגו

באחד מפרברי שיקגו נמצאת כנסיית גרצ'אניצה החדשה, שבה נמצא העתק מדויק של המנזר הקוסוברי. הכנסייה נבנתה על קרקע שנרכשה על ידי אגודה סרבית דתית ב-1977, ובנייתה הושלמה ב-1984. באותה שנה הכנסייה קודשה. למרות היותה העתק מבחינת המראה, הכנסייה בשיקגו גדולה ב-18% ביחס למנזר המקורי. דלתות הכניסה לכנסייה מכוסות בציורים המתארים 23 מנזרים ממגוון אזורים בסרביה.
הערות שוליים

↑  מזמור שבח קצר לאלוהים בטקסים נוצריים מסוימים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: kn20080402019  VIAF: 134178004   WorldCat (עם VIAF): 134178004
אריק קרל

| --- | --- |

 לידה:  25 ביוני 1929 סירקיוז, ארצות הברית 
 פטירה:  23 במאי 2021 (בגיל 91) נורת'המפטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית, גרמניה 
 מקום קבורה:  מיקום לא ידוע 
 מקום מגורים:  קי וסט 
 מקום לימודים:  האקדמיה הממלכתית לאמנויות היפות שטוטגארט, Leibniz-Gymnasium, האקדמיה לאמנויות בווינה 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  Brown Bear, Brown Bear, What Do You See?, הזחל הרעב, The Grouchy Ladybug, העכביש העסוק 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  מדליית רג'ינה (1999)  מדליית לורה אינגלס וילדר (2003)  מסדר ההצטיינות של באדן-וירטמברג (2010)  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 eric-carle.com
 
אריק קרל (נכתב לעיתים גם כ"קארל") (באנגלית: Eric Carle;‏ 25 ביוני 1929 – 23 במאי 2021) היה סופר ילדים ומאייר אמריקאי. בין ספריו הידועים, "הזחל הרעב".
ביוגרפיה

אריק קרל נולד בסירקיוז שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית ב-25 ביוני 1929, להורים שהיגרו מגרמניה. כשהיה בן 6, הוריו החליטו לחזור לגרמניה, שהייתה תחת השלטון הנאצי, ועברו לשטוטגרט. אביו גויס לצבא הגרמני עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ונפל בשבי הסובייטי, ממנו חזר רק אחרי המלחמה כשבר כלי. קרל עצמו גויס כנער בן 15 לחפירת ביצורים לאורך קו זיגפריד.
לאחר שסיים אקדמיה לאומנות, חזר לארצות הברית ב-1952, שם התגורר עד פטירתו. שני ספריו הראשונים, "1, 2, 3 לגן חיות" שיצא לאור בשנת 1968 ו"הזחל הרעב" שיצא לאור בשנת 1969 זיכוהו מיד בפרסום עולמי. "הזחל הרעב" נחשב לקלאסיקה מודרנית, תורגם ל-66 שפות (כולל לעברית) ונמכרו מעל חמישים מיליון עותקים ממנו. בסך הכל אייר כשבעים ספרים, כשחלק גדול מהם הוא גם כתב, ובסך הכל נמכרו ברחבי העולם מעל 150 מיליון עותקים של ספריו.
בשנת 2003 זכה קרל במדליית לורה אינגלס וילדר, הניתנת עבור תרומה רבת שנים לספרות ילדים בארצות הברית. ב-2019, במלאת 50 שנה לצאת "הזחל הרעב", נקרא מין של עכביש קופצני שהתגלה בהונג קונג על שמו של קרל, Uroballus carlei.
אריק קרל נפטר בביתו בנורת'המפטון שבמסצ'וסטס ב-23 במאי 2021, מאי-ספיקת כליות.
בין ספריו

הזחל הרעב
הזיקית המבולבלת
העכביש העסוק
1, 2, 3 לגן חיות
לאט לאט לאט אמר העצלן
ברבור אביר ומלך
מכף רגל ועד ראש
שלום, שועל אדם!
החפושית העצבנית
בין ספריו > ספרים שאייר

מדוע בחר נח ביונה, מאת יצחק בשביס-זינגר (1974). תרגמה מירה מאיר (הוצאת ספרית פועלים, 1980)
הערות שוליים

↑  Emma Brockes, This one's got legs, The Guardian, March 14, 2009
↑  ב-2018 הפרס שינה את שמו לפרס למורשת ספרות ילדים (Children's Literature Legacy Award). ראה רשימת הזוכים באתר הרשמי
↑  Spider named after The Very Hungry Caterpillar author Eric Carle, BBC News, April 18, 2019
↑  Carmel, Julia (2021-05-26). "Eric Carle, Author of 'The Very Hungry Caterpillar,' Dies at 91". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-05-27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259472705171  PLWABN: 9810698293105606  BIBSYS: 90084161  BNE: XX912714  BnF: cb12594927n (data)  CiNii: DA03125782  GND: 118853295  ISNI: 0000 0001 2141 5473  LCCN: n80039691  LNB: 000013025  MusicBrainz: 03f7e841-ca30-4aa5-a097-e7fbc8603a50  NDL: 00435283  NKC: pna2007397462  NLA: 36238891  NLG: 185520  NLK: KAC200005871  NSK: 000138411  NTA: 068911424  RERO: 02-A003077316  RKD: 123317  SELIBR: 181092  SNAC: w6th8z02  SUDOC: 02676718X  Trove: 1234918  VIAF: 82496850   WorldCat (עם VIAF): 82496850 
במרץ 2009 בחרו בגוגל לציין את יומו הראשון של האביב באמצעות שינוי סמליל דף הבית של האתר לדודל בעיצובו של אריק קרל, לפי איורו לספר "הזחל הרעב".
הג"א

| --- | --- |
  
סמל הכומתה, תג ודגל חיל הג"א
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:  צה"ל צה"ל
 סוג:  חיל
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1948–1992 (כ־44 שנים)
 מלחמות:  כל מלחמות ישראל עד מלחמת המפרץ
 פיקוד
 יחידת אם:  מפקדת קצין חיל ראשי להג"א והגמ"ר (מקחל"ר)
 דרגת המפקד:    אלוף-משנה
 מפקדים:  מפקדי החיל
הג"א (ראשי תיבות: התגוננות בפני גזים והתקפות אוויר/הגנה אזרחית) נוסד בחיפה בשנת 1939, בשל הצורך לתת מענה לאוכלוסייה אזרחית בתקיפות אוויריות שהיו צפויות על חיפה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מטרה סמויה נוספת הייתה בהקמת הפלוגה, והיא חזונו של בן-גוריון 'כל העם - צבא'. בצורה זו גויסו גם בעלי פרופיל נמוך ומבוגרים.
על הקמת הארגון הופקד מטעם היישוב היהודי מרדכי נמצא-בי, והוא השתמש במודל האנגלי שהתבסס על הצבת אזרחים הנקראים להתנדבות בתפקידי חירום בכל עת שבו מוכרז מצב חירום. עם הקמת המדינה, השתלב הארגון בצה"ל והיה מופקד על הגנה אזרחית בכל רחבי הארץ.
כומתה של הג"א
מדליה עם סמל מפקדת קצין חיל ראשי להג"א והגמ"ר (מקחל"ר)
היסטוריה > כוח אדם

בהג"א שירתו חיילי מילואים רבים בעלי פרופיל נמוך או מבוגרים. בשנות ה-50 שירתו בהג"א בני 45–50. בתחילה, שירתו חיילי המילואים של הג"א ללא מדים, והיו להם דרגות נפרדות מאלו של צה"ל. קציני המילואים זכו לדרגות: פקד משנה, פקד בכיר ורב פקד, והחוגרים זכו לדרגות עם התואר "גונן" (גונן, רב גונן, סמל גונן).
לאחר מלחמת יום הכיפורים פעל צה"ל להשיב ליחידות הלוחמות חיילים רבים שהועברו להג"א, עקב מצוקת כוח אדם.
היסטוריה > תפקידים

אנשי הג"א היו אמונים על תפקידי חילוץ והצלה וצה"ל קיים קורסים בחילוץ והצלה בבסיס ההדרכה המרכזי שלו.
עם התגברות הטרור ברחבי ישראל גויסו אלפי חיילי הג"א למשימות של פיטרול ובדיקות ביטחוניות בערי ישראל. בשנת 1985 הוחלט על העברת תפקידים אלו למשטרה, לאחר שנקבע שהשוטרים יעלו פחות ויהיו יותר יעילים מאנשי המילואים של הג"א.
היסטוריה > פיקוד

באוגוסט 1977 הוחלט לאחד את מחלקת ההגמ"ר (ההגנה המרחבית)- שהייתה כפופה לאג"מ/ מטכ"ל- עם מפקדת ראש הג"א (התגוננות אזרחית). איחוד זה הביא להקמת מפקדת קצין חיל ראשי להג"א והגמ"ר - המכונה מקחל"ר. לאחר מלחמת המפרץ בשנת 1991 הוקם פיקוד העורף, בו הוכללו יחידות הג"א.
היסטוריה > מבנה הארגוני

מפקדות העורף של הג"א, היו כפופות לשלושה אלופי הפיקודים של צה"ל:
עורף צפון
מחוז חיפה
מחוז גליל
מחוז תבור
עורף מרכז
מחוז דן
מחוז ירושלים
מחוז השרון
מחוז איילון
מחוז לכיש
עורף דרום
מחוז הדרום
חלק מתגי היחידות של הג״א מוטמעות כיום בתוך תגי היחידות של מחוזות פיקוד העורף כמו מחוז דן או מחוז דרום.
תגי יחידה > תגי מחוזות בהג"א בין השנים 1977–1992

מחוז הגליל
מחוז חיפה
מחוז השרון
מחוז דן
מחוז איילון
מחוז ירושלים
מחוז לכיש
מחוז באר שבע
עורף מרכז
תגי יחידה > תגים היסטוריים

מחוז העמק
מחוז לוד
ראשי הג"א

| דיוקן | שם | תקופת כהונה | אירועים עיקריים | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | מרדכי נמצא-בי | 1948-1949 | מלחמת העצמאות |  |
|  | ברוך ברוך | 1950-1951 |  |  |
|  | דוד רשף | 1951-1956 |  | לימים ראש המועצה המקומית רמת השרון |
|  | אתיאל עמיחי | 1956-1958 |  | לימים נספח צה"ל באפריקה |
|  | אלכסנדר שפיר | 1958 |  | לימים מפקח כבאות ראשי |
|  | שמואל איל | 1958-1960 |  | לימים ראש אכ"א ומנכ"ל המשביר לצרכן |
|  | יחזקאל פנט | 1960-1963 |  |  |
|  | אברהם בן דור | 1963-1964 |  |  |
|  | שמואל גודר | 1964-1968 | מלחמת ששת הימים | לימים נשיא בית הדין הצבאי לערעורים |
|  | שלמה אמבר | 1969-1972 |  | לימים מנהל שירות הדואר במשרד התקשורת |
|  | אורי רום | 1972-1974 | מלחמת יום הכיפורים |  |
|  | איתן שמשוני (מ"מ) | 1974 |  |  |
|  | יצחק זייד | 1974-1979 |  |  |
|  | אריה בירו | 1979-1984 |  |  |
|  | אהרון ורדי | 1984-1989 |  | לימים מנכ"ל המשרד לאיכות הסביבה ומנכ"ל רשות הטבע והגנים |
|  | אורי מנוס | 1989-1992 | מלחמת המפרץ | לימים נציב כבאות והצלה |
דרגות הג"א

בתחילת 1953 נקבעו דרגות נפרדות לקצינים וסמלים בהג"א, הוא שירות ההגנה בפני התקפות אוויר (מאוחר יותר: ההתגוננות בפני גזים והתקפות אוויר). דרגות אלה נועדו לחיילי מילואים או מתנדבים המוצבים ביחידות הג"א, בעוד שהחיילים בשירות סדיר המשיכו לשאת דרגות כלל צה"ליות. תחילת נקבעו שבע דרגות לחוגרים וארבע לקצינים. בשנות ה-60 שונו סימני הדרגות של קצינים בכירים, תוך הוספת דרגת קצונה נוספת "רב פקד בכיר" המקבילה לסגן-אלוף. בשנות ה-80 חל שינוי נוסף בסימני דרגות הקצינים של הג"א: פס מתכת חלק בצורה של מקבילית לקצינים זוטרים ועלה גפן לקצינים בכירים. דרגות נפרדות לאנשי הג"א בוטלו עם הקמת פיקוד העורף בשנת 1991.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

| סימני דרגות החוגרים והסמלים | סימני דרגות הקצינים, כפי שנקבעו בשנת 1953 | סימני הדרגות של קצינים בכירים, כפי שנקבעו בשנות ה-60 | סימני הדרגה של פקד משנה לבגדי עבודה (מדי ב'), שנות ה-80 |