stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת הגדול (וינה)
היסטוריה > אירועים שונים

באוגוסט 1949 הוצבו ארונותיהם של תיאודור הרצל והוריו בבית הכנסת, טרם הבאתם לקבורה מחדש בישראל. סמוך לבית הכנסת ישנו גרם מדרגות שנקרא ע"ש הרצל.
ב-29 באוגוסט 1981, הותקף בית הכנסת על ידי טרוריסטים פלסטינים מארגון אבו נידאל באמצעות ירי מתת מקלע ורימוני יד, בעת שהתקיים שם טקס בר מצווה. בהתקפה נרצחו שני אנשים ונפצעו שלושים, רבים מהם היו עוברי אורח. שני מחבלים פלסטינים, מרואן חסן, בן 25 מירדן, והישאם מוחמד רג'אח, בן 21 מעיראק, הורשעו ברצח וניסיון לרצח. רג'אח הואשם גם ברצח של היינץ ניטל (גר'), ראש האגודה האוסטרית-ישראלית.
ב-2 בנובמבר 2020, החל בחזית בית הכנסת פיגוע ירי. בזמן המתקפה היה בית הכנסת סגור, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה.
כיום

בית הכנסת משמש גם בתקופה המודרנית את הקהילה היהודית של וינה, המונה כיום כ-7,000 חברים רשומים. רב בית הכנסת הוא הרב הראשי של וינה, הרב ירון אנגלמאייר, ולצדו מכהן בתפקיד "רב הקהילה" הרב שלמה הופמייסטר. קודם לכן כיהן כרב בית הכנסת, מאז 1983 הרב פאול חיים אייזנברג. בבית הכנסת מכהן חזן קבוע, שמואל ברזילי, המנהל את התפילות בליווי מקהלה.
ראו גם

ההתקפה על בית הכנסת בווינה (1981)
לקריאה נוספת

מיכאל מאיר, בין מסורת לקדמה – תולדות תנועת הרפורמה ביהדות, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל.
הערות שוליים

↑  Sonia Misak, The Jewish Community of Vienna: Existing against all the Odds, Jerusalem Letters, No. 356, 8 Nisan 5757 / 15 April 1997
↑  בית כנסת נוסף בפרברי העיר, באזור ליאופלדשטדט, נפגע באופן קשה, אך שרד. ראו באתר על בתי כנסת באוסטריה.
1 2  דף מידע על בית הכנסת,, באתר בית התפוצות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269794005171  LCCN: n89639256  NKC: ko20201066481   WorldCat (עם LCCN): n89-639256
בת הדייג

"בת הדייג" הוא שיר שנכתב על ידי בנימין אביגל והולחן על ידי רעייתו דאז הזמרת מרים אביגל לכבוד הולדת בתם הבכורה. השיר נכלל בתקליט שהוציאה מרים אביגל בשנת 1959
דורון נשר הפך את השיר לנעימת הנושא של תוכנית הרדיו שלו "ציפורי לילה" בגלי צה"ל.
בשנת 1988 חידשה את השיר ירדנה ארזי באלבומה "תחנה בדרך".
הערות שוליים

↑  אלי אלון, סיפורו של הפזמונאי בנימין אביגל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 באוגוסט 2019
1 2  בת הדיג, באתר הספרייה הלאומית
↑  ירדנה ארזי - הערוץ הרשמי, ירדנה ארזי בת הדייג Yardena Arazi, באתר יוטיוב, ‏7.11.12
בית חולים צבאי

בית חולים צבאי הוא מתקן אשפוז, הכולל את כל שרותי הרפואה הנילווים, בניהולו ובאחריותו של הצבא. בבית החולים הצבאי משרתים רופאים (ברובם מומחים לכירורגיה לסוגיה, טראומטולוגיה, הרדמה, טיפול נמרץ, פנימית), אחיות ואנשי צוות פרה-רפואי, ומינהלתי ממערך הסדיר, הקבע והמילואים.
היסטוריה של בתי החולים הצבאיים מס' 1, מס' 2, מס' 3, מס' 4, מס' 5, מס' 8, מס' 10, מס' 11 ומס' 13 בישראל

הקרפ"ר הראשון ד"ר חיים שיבא הקים 16 בתי חולים צבאיים ברחבי הארץ, בהיקף מיטות של כמעט פי שלושה מכל בתי החולים האזרחים, וזאת לאחר שבשטח הרפואה הצבאית נרכש הידע והניסיון במלחמת העולם השנייה על ידי מספר רב של רופאים יהודים ששירתו בצבא הבריטי ובצבאות בעלות הברית. ניסיון זה שימש בסיס לארגון חיל הרפואה של ההגנה וצהל והקמת מערך בתי חולים צבאיים.
בית חולים מס' 1, הוקם באוהלים בקיבוץ ניר-עם על ידי ד"ר ברוך פדה, ששימש בתפקיד הרופא הנפתי בחבל הנגב בהגנה.
בית החולים מס' 2, הוקם בכפר גלעדי ומפקדו היה הד"ר ליאו בורנשטיין - המתנדב הראשון מה מח"ל לש"ר (שרות רפואי).
בית חולים מספר 3, בנהריה, אשר תיפקד עד סוף מלחמת השחרור וטופלו בו נפגעים רבים. בית החולים מס' 3 הוקם על ידי הד"ר הרי הלר.
בית החולים מס' 4, הוקם ביפו לאחר כיבוש יפו במאי 1948, בבנייני בית החולים דג'אני
בית חולים מס' 5, בתל ליטווינסקי שהפך לבית החולים תל-השומר, ומאוחר יותר בית החולים שיבא. ב-21 ביוני 1948, במהלך ההפוגה הראשונה בקרבות מלחמת העצמאות, נפתח רשמית בית החולים ב-"תל ליטוינסקי", בתחילה כמתקן החלמה לפצועי הקרבות מהחזית בירושלים אך עד מהרה כבית חולים על כל תפקודיו.
בית חולים מס' 8 (ביל"ו) הוקם במחנה ביל"ו, דרומית לרחובות, שימש במלחמת העצמאות בסיס מרכזי לארגון השיירות לירושלים הנצורה. הוקמו בו מחסני מזון ונשק גדולים וכן בית חולים צבאי מס' 8, שקלט את פצועי הקרבות בחזית הדרום.
בית חולים 10, (מרפ"א צפון) בחיפה, אשר הוקם תחילה כבית החולים האיטלקי (חיפה), הופקע והפך לבית חולים צבאי. בשנת 1953 הוחזר השטח לבעליו, ומרפ"א עבר ל-"מחנה דוד". בית חולים 10 משמש עד היום כמרפאה אזורית הפועלת עבור החיילים באזור הצפון. המרפאה חולשת על כל היבטי הרפואה.
בית חולים מס' 11, במרס 1948 הקים ד"ר רודי וורט-זיו את בית החולים מס' 11 בבית החולים הגרמני העזוב ברחוב הנביאים בירושלים. למפקד בית החולים מונה האורולוג סא"ל ד"ר משה רקובשצ'יק.
בית חולים מס' 13, במבנה הצבאי סרפנד, שהפך למרכז רפואי אסף הרופא. הוקם בתקופת המנדט הבריטי.
ב-20 באוקטובר 1948 מונה ד"ר ליאו זידנברג כמפקד בית החולים. ב-22 באוקטובר 1948 הודיע ד"ר שיבר על פתיחת בית החולים מס' 13, בסרפנד (צריפין) עם 100 מיטות. בסוף אותו חודש נוספו עוד 150 מיטות ובהן 30 עבור בנות חיל הנשים (הח"ן). בית החולים היה מיועד לחולים היכולים לשרת את עצמם, לרבות חולי קדחת (מלריה) לשם המשך טיפול, וכן למטופלים בשלבי החלמה במקרים אורתופדיים וכירורגיים אשר פונו מבתי חולים אחרים.
ב-13 בפברואר 1949 נפתח על יד בית החולים סרפנד בית החולים פ/2 לטיפול בחולים פסיכוטיים. ב-1 במרץ 1949 התמזג בית החולים מס' 8 (ביל"ו) עם בית החולים סרפנד. רב-סרן ד"ר משה (מכס) לינדנפלד מונה למנהל ראשי. ב-16 בספטמבר 1949 אימץ משרד הבריאות את בית החולים ומאז הוא פועל כבית חולים ממשלתי. ב-1952 נקרא בית החולים על שם אסף הרופא, כחלק ממגמה לקרוא לבתי חולים על שמות אנשי רפואה מההיסטוריה של העם היהודי.
בזמן ובסיום מלחמת העצמאות בראש בתי החולים הצבאיים בארץ, עמד קצין רפואה בדרגת רס"ן - סא"ל (רופא במקצועו; לפי תקן מספר מיטות האשפוז).
עם מינוי של ד"ר ברוך פדה לקרפ"ר השלישי, בשנת 1956, בוטלו בתי החולים הצבאיים והוחלט לאשפז חיילים בבתי החולים הממשלתיים. הטיפול השוטף ניתן במרפאות-החוץ הצמודות לבתי חולים אלה.
במלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה היו פרושים ברחבי אירופה מאות בתי חולים צבאיים אשר סיפקו בדרך - כלל שירותי רפואה לחיילים וגם לאזרחים הפצועים.
בתקופה זו, במזרח התיכון הצבא הבריטי פיקד על בית חולים צבאי בקנטרה שבראשו עמד ד"ר קולונל רפאל גז'בין.
בתי החולים בארץ בשנים האחרונות

משרד הביטחון וחיל הרפואה ביטלו לאחר מלחמת העצמאות את בתי החולים הצבאיים, שהפכו לבתי חולים אזרחים. מאז רוכש צה"ל עבור חייליו שירותי רפואה (שרותי אשפוז לסוגיו, שרותי ניתוחים אלקטיביים, מרפאות אמבולטוריות, שירותי מעבדה) מבתי החולים שבמדינה (ממשלתיים, עירוניים ובתי חולים של קופת חולים כללית), לפי תעריפים שנקבעו בין משרד הבריאות למשרד הביטחון.
בתי החולים הצבאיים בארצות הברית

בצבא ארצות הברית, למערך היבשה, האוויר והצי בתי חולים צבאיים רבים מאד. המפורסמים שבהם: המרכז הרפואי האזורי לנדשטול, המרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד, ובעיראק בית החולים אבן סינא.
בראש בתי החולים הצבאיים בארצות הברית עומד קצין בכיר, רופא במקצועו בדרגת קולונל עד בריגדיר גנרל, (תת-אלוף).
לאחרונה נתמנתה אחות בדרגת קולונל לעמוד בראש בית חולים צבאי של הצבא האמריקאי.
בתי חולים שדה

בזמן חרום חיל הרפואה פורס "בתי חולים שדה", שהם בית חולים צבאים ניידים.
"בית חולים שדה" מוגדר: "מתקן נייד מאולתר לטיפול בנפגעים בסמוך לחזית או באזור של אסון טבע. בית חולים שדה מספק טיפול חרום ראשוני לנפגעים לקראת העברתם לעורף.
באסון רעידת האדמה בהאיטי בית החולים הצבאי של צה"ל החל פעולתו ב-16 בינואר 2010. צוות בית חולים השדה מונה מספר מאות אנשי צוות- ביניהם רופאים, אחיות, אנשי לוגיסטיקה ואנשי אבטחה. כלל היחידה מתבססת על אנשי מילואים העוברים אימון מלא פעם בשנה בו מתרגלים פריסה והקמת בית החולים במקומות שונים בישראל. בית החולים הוא יחידה צבאית של חיל הרפואה היכול להתנייד ליעדה באופן רכוב, מוסק או מוטס, וכולל 3 חדרי ניתוח ו-12 מיטות טיפול נמרץ. בסך הכל, ב-12 ימי פעולתו של בית החולים הצה"לי טופלו מעל ל-1,000 פצועים, בוצעו 342 ניתוחים ו-16 לידות.
תמונות

"בית חולים צבאי 11", שנת 1948
חדר העיקור (אזורי רחצה וחיטוי לקראת ניתוח, המיועדים לשימושם של צוותי חדרי הניתוח) ב"בית חולים צבאי 11", שנת 1948
"בית חולים צבאי 11", שנת 1948
"בית חולים צבאי 11", שנת 1948
"בית חולים צבאי 11", שנת 1948
צוות  "בית חולים צבאי 11", שנת 1948, יושב באמצע (שורה ראשונה): סא"ל ד"ר משה רקובשצ'יק - מפקד בית החולים
לוח זיכרון ל"בית החולים הצבאי 11"
הערות שוליים

↑  מעבדות לסוגיהן, חדרי-ניתוח, מרפאות אמבולטוריות
↑  ארגון ההגנה, ש"ר (שירות רפואי) אתר ההגנה
↑  יהושע בן אריה, "ירושלים בתקופת המנדט - העשייה והמורשת", פרק : "הרפואה בירושלים", פרק משנה: "רפואה צבאית עברית בארץ-ישראל בתקופת המנדט הבריטי" - ד"ר ברוך הורוויץ, הוצאת יד בן צבי, עמוד 330
↑  הקמת בית חולים צבאי - נהריה - Sites
↑  בית החולים מס' 4 המרכז הרפואי לגליל - היסטוריה של המרכז הרפואי
↑  "מי אנחנו, שיבא - בית החולים של המדינה - שיבא, תל-השומר", ההיסטוריה שלנו
↑  רות בונדי, שיבא-רופא לכל אדם, הוצאת זמורה ביתן מודן, עמ' 118, 1981
↑  מחנה ביל"ו אתר ההגנה
↑  אנשים ומוסדות, דבר, 24 במרץ 1952
↑  זאב שיף, איתן הבר, (עורכים), אריה חשביה, (עורך משנה), "לקסיקון לביטחון ישראל", זמורה ביתן מודן - הוצאה לאור, 1976, ערך : רפואה, חיל (חר"פ), עמוד 493
↑  אביתר בן-צדף, הונחה אבן-פנה לביח צבאי אמריקני בגרמניה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 27 באוקטובר 2014
↑  יעקב שוויקה "רב מילים - המילון השלם לעברית החדשה", ערך: "בית חולים שדה", כרך א', עמוד 192
↑  האתר לקידום המודעות והמוכנות למצבי חירום, 12.1.2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529094905171  BNE: XX527247  BnF: cb11971296z (data)  LCCN: sh85062387  NARA: 10646842  NKC: ph170457 
"בית חולים מס' 6 של ה-RAF" (חיל האוויר המלכותי הבריטי), ומשנת 1948 "בית חולים 5" (מאוחר יותר תל השומר) כבית חולים צבאי בשנת 1947
מבנה בריטי השוכן כיום בתחומי בית החולים
בית האזרח

תבנית:מבנה
בית האזרח על שם משה ל. מרון הוא מבנה ציבור המהווה כיום מרכז פעילות אזרחים ותיקים ברמת-גן ומוגדר כמבנה לשימור. הבית ממוקם על יד כיכר רמב"ם, ברחוב ביאליק 42.
הבניין תוכנן על ידי ד"ר אינג' א. ויינשטוק, ונבנה בשנים 1936–1944. בחלק מתקופה זו עמד נטוש עקב חוסר תקציב, עד השלמתו. חלקו הקדמי של הבניין היה לבית האזרח, ובחלקו האחורי נוסדה בשנת 1945 הספרייה הציבורית הראשונה ביישוב, ספריית דביר ביאליק. בית האזרח הוקם כדי לשמש מרכז חברתי תרבותי לתושבי רמת גן. הבית משמש לקיום הרצאות בנושאים פוליטיים, דתיים וספרותיים, וכן לפעילויות של ארגוני נוער. מאז נבנה הבניין, התרחבה הפעילות בו ונבנו תוספות רבות לבניין המקורי.
היסטוריה > מבנה בית הספר העממי

מבנה בית הספר העממי הוא מבנה נוסף אשר שכן בירכתי המגרש של בית האזרח. המבנה שצורתו האות ח', נבנה בשנים 1930–1931. הוא כלל חדרי כיתות, חדר מנהל, חדר מורים וחדר אחות. בית הספר שימש למעשה כמרכז החיים של המושבה. לאחר מכן שימש בית הספר כבית המשפט של רמת גן וכיום נמצא על מגרש בית הספר חניון עירוני.
היסטוריה > המבנה הנוכחי

בית האזרח תוכנן והוקם על ידי המהנדס ד״ר אינג' א. ווינשטוק בתקופה שבה הוקמת רמת גן כעיר כפרית, המבוססת על עבודה עברית. הבניין הוקם על ידי אגודת "דביר ביאליק – מרכז לתרבות עברית ברמת גן" בשיתוף עם המועצה המקומית. המבנה המקורי תוכנן בסגנון הבינלאומי המאוחר, כמבנה בעל שתי קומות. מבנה זה היה קטן מדי עבור צורכי העיר שהתפתחה במהירות, ובמשך השנים נוספו לו תוספות בנייה. היום, מאכלס הבניין את המחלקה המשפטית של עיריית רמת גן, מרכז פעילות לאזרחים הוותיקים, אגף מרכזות מידע ואת לשכת חברי המועצה של רמת גן.
אדריכלות > המבנה

המבנה המקורי תוכנן כמבנה בן שלוש קומות. קומת הקרקע מכילה מבואה וחלל מרכזי, קומת מרתף בנויה בצורת ח', וקומה עליונה הבנויה כקומת גלריה. התוכנית יצאה לפועל בצורה חלקית – החזית שמרה על התכנון המקורי, בעוד המבנה נבנה כמפלס אחד.
אדריכלות > הסגנון

המבנה תוכנן בסגנון הבינלאומי המאוחר. סגנון אדריכלי זה נובע מתוך הסגנון הבינלאומי שהתפתח באירופה ובארצות הברית במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. הסגנון מאופיין בתכנון פונקציונלי, יעיל, השם דגש על קווים פשוטים וישרים, נמנע מקישוטים מיותרים, שימוש חסכוני של חומרי בנייה ושומר על אופי מופשט וצנוע. המאפיינים הבולטים של הסגנון הזה הם: תצריף רצועות אנכיות טיפוסיות לאורך חזית המבנה, מסה הבנויה בצורה אורתוגונלית, טיח המשמש כחומר גמר, גג שטוח, ומבנה המורכב ממסה אחת בעלת מראה סטטי ללא חלוקה לגושים או לנפחים.
אדריכלות > תוספות מאוחרות

המבנה בצורתו הנוכחית עבר שינויים רבים מאז הקמתו, אשר באו לענות על צורכי העיר המתפתחת. בחלקו המערבי של המבנה נוספו שתי קומות, בחלקו המזרחי – נוסף אגף, ובחלק הפונה לצד דרום נוסף מחסן. כיום בנוי המבנה כמסה עיקרית אחת עם הרחבות.
אדריכלות > האדריכל

המתכנן אינג' א. ווינשטוק, על בסיס מבנה מוקדם בתכנון רפאל מגידוביץ' שהיה מהנדס המועצה.
אדריכלות > פיתוח השטח

פיתוח השטח בו ניצב המבנה כולל את "גן יעקב" שנמצא צפונית לבית האזרח. המבנה ניצב על מגרש שטוח, ובעל חזית מונומנטלית לכיוון רחוב ביאליק.
סביבת המבנה > כיכר רמב"ם

כיכר רמב"ם היא הכיכר המרכזית של העיר רמת גן ובה נמצא פסל ביאליק. הכיכר מופיעה במפת עיר גנים משנת 1921 של האדריכל ריכרד קאופמן, ומהווה נקודת ציון חשובה כחלק מציר ראשי המכיל את מבני הציבור וחוצה את הוואדי שבין גבעות רמת גן. סביב הכיכר הוקמו קולנוע אורדע, בית העירייה, בית הכנסת הגדול ובית האזרח.
סביבת המבנה > רחוב ביאליק

רחוב ביאליק הוא הרחוב הראשי ברמת גן עוד מהקמתה. הרחוב נקרא על שמו של חיים נחמן ביאליק, שהיה מגדולי המשוררים העבריים והתגורר ברמת גן.
לקריאה נוספת

טוביה מילנר, זכרונותיי מרמת גן בשנות ה-30 וה-40, עמותת בית האזרח, ספטמבר 2008
מרדכי נאור, רמת גן במאה ה-20, בית אברהם קריניצי – מוזיאון וארכיון לתולדות רמת גן, 2008
מרדכי נאור ופריאל חורש רוזן, תשעה עשורים ברמת גן, בית אברהם קרניצי - מוזיאון וארכיון לתולדות רמת גן, 2013
הערות שוליים

1 2 3  טוביה מילנר, זכרונותיי מרמת גן בשנות ה-30 וה-40, רמת-גן: עמותת בית האזרח, ספטמבר 2008
↑  אלי אלון, אתרים ומבנים היסטוריים ברמת-גן, באתר News1 מחלקה ראשונה, 10 במאי 2018
↑  מקומות בעיר - ארכיון בית אברהם קרניצי
ברייזאך

| --- | --- |
סמל ברייזאךסמל ברייזאך

מרכז העיר והקתדרלה
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מדינה:  באדן-וירטמברג באדן-וירטמברג
 שטח:  54.58 קמ"ר
 גובה:  225 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  16,007 (31 בדצמבר 2023)
  ‑ צפיפות:  260 נפש לקמ"ר (2012)
 קואורדינטות:  48°02′00″N 7°35′00″E﻿ / ﻿48.03333333°N 7.583333333°E﻿ / 48.03333333; 7.583333333
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.breisach.de
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניברייזאך(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניברייזאך(למפת באדן-וירטמברג רגילה) שטוטגרט מנהיים קרלסרוהה פרייבורג היידלברג היילברון אולם פפורצהיים רויטלינגן בוואריה צרפת שווייץ ריינלנד פפאלץ  הסןברייזאך(למפת באדן-וירטמברג מוגדלת) שטוטגרט מנהיים קרלסרוהה פרייבורג היידלברג היילברון אולם פפורצהיים רויטלינגן בוואריה צרפת שווייץ ריינלנד פפאלץ  הסןברייזאך  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
צילום אוויר
ברייזאך (בגרמנית: Breisach וכן Altbreisach (ברייזאך הישנה) ו-Breisach am Rhein (ברייזאך על הריין)) היא עיר בעמק הריין, במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה, על גבול צרפת. כ-20 ק"מ מפרייבורג ו-20 ק"מ מקולמר שבצרפת. גשר על הריין מוביל לברייזאך החדשה (בצרפתית: Neuf-Brisach, בגרמנית: Neubreisach) שבאלזס, צרפת (מחוז או-רן). העיר ידועה ביקבי היין שלה.
היסטוריה

שם העיר הוא מהשפה הקלטית, Brisger פירושו שרטון ומצודת העיר ניצבה על שרטון כאשר מי הריין מקיפים אותה מעברים, לפחות בעת גאות. המקום שימש מושב של נסיך קלטי (בעיר נמצאה מצודת שלטון המשויכת לתרבות האלשטאט D). הרומאים הקימו במקום מצודה. מטבע שנטבע במקום במאה ה-11 נמצא במטמון סאנדור.
במאה ה-13 הוקמו בעיר קתדרלה ומנזר ובמאה ה-16 היוותה מבצר של הקיסרות הרומית הקדושה. במסגרת מלחמת שלושים השנים עברה העיר מידי האימפריה הרומית הקדושה לידי צרפת. פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עצמו הגן על העיר כאשר נפלה בידי הצרפתים בדצמבר 1638. בשלום וסטפאליה (1648) הפך כיבוש העיר על ידי צרפת לרשמי.
ב-1697 הוחזרה העיר לידי האימפריה הרומית הקדושה במסגרת הסכם רייסווייק. ב-1703, עם פרוץ מלחמת הירושה הספרדית, כבש את העיר הגנרל וילאר , מרשל צרפת בימי לואי ה-14. במרץ 1714, הוחזרה העיר המזרחית ("הישנה", Altbreisach) לאימפריה הרומית הקדושה במסגרת הסכם רשטאט ובצידו המערבי של הריין הוקמה העיר ה"חדשה"(Neuf-Brisach).
ב-1790 הפכה העיר לחלק מ"אוסטריה שבשוואביה" (חלקים מנסיכויות שוואביה הקתוליות, בהן אלזס, שהיו תחת שליטת בית הבסבורג). בין השנים 1793-1803 סבלה העיר קשות מהתקפות הצדדים בעת מלחמות המהפכה הצרפתית. ב-1803 סופחה למדינת באדן. במלחמת צרפת–פרוסיה נכללה העיר בשטחי החסות של פרוסיה ועם איחוד גרמניה היא הפכה לעיר גרמנית.
השלטון הנאצי סיפח לעיר מספר רשויות סמוכות. במהלך מלחמת העולם השנייה ניצבה העיר בין גרמניה הנאצית לצרפת של וישי. במהלך הפצצות בעלות הברית נהרס כ-85% מהשטח הבנוי של העיר, הקתדרלה נפגעה קשות וגשר הרכבת על הריין נהרס.
ב-1969 היה ניסיון להקים בעיר תחנת כוח גרעינית, אך הדבר לא יצא לפועל.
כיום העיר היא מרכז אירופאי של יקבים ומרתפי יין. אחד היקבים הגדולים באירופה (Badische Winzerkeller eG) נמצא בברייזאך.
הסופר הבריטי ג'רום ק. ג'רום כתב בספרו "שלושה גברים בבומל" תיאור הומוריסטי של ההיסטוריה של העיר:
יהיו אשר יהיו הצדדים הלוחמים וסיבת המלחמה ברייזאך לבטח תהיה חלק ממנה. כולם צרו עליה, רובם כבשו אותה; חלקם הגדול שבו ואיבדו אותה; נראה שאיש לא הצליח להחזיק בה. תושבי ברייזאך לעולם לא יכלו להיות בטוחים מי הכובש ומה מוצאו. יום אחד יהיה זה צרפתי, אך לפני שיהיה סיפק בידם ללמוד די צרפתית לתשלום המיסים יהיה זה אוסטרי. שעה שינסו לגלות מהן חובות האוסטרי למולדתו, הם יגלו שכבר אינם אוסטרים, אלא גרמנים, אם כי יתקשו לגלות מאיזה סוג מבין התריסר. יום אחד יגלו שהם קתולים ולמחרת פרוטסטנטים נלהבים. הדבר היחיד שנתן יציבות לחיים היה ודאי הצורך המתמשך לשלם עבור הזכות להיות מי שהם באותו רגע.
יהדות ברייזאך

תיעוד ראשון להתיישבות יהודים בעיר נמצא מ-1301‏. ב-1325 נמנו בעיר ארבעה-עשר בתים בחזקת יהודים, ארבעה במרכזה ועשרה על הגבעה. ב-1349, בעת המוות השחור, הופצה על יהודי העיר עלילת דם לפיה הם מרעילי בארות. ביהודי העיר נערך פוגרום והם גורשו ממנה.
עם הפיכת העיר לצרפתית באמצע המאה ה-17 שבו אליה היהודים. ב-1755 נפתח בית עלמין. ב-1756 הוקם בית כנסת, שנחרב בליל הבדולח (9 בנובמבר 1938)‏.
בשנת 1825 מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר 438 נפש (14% מכלל האוכלוסייה), ב-1880 נמנו 564 יהודים וב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון נמנו בעיר 231 יהודים. עד כיבוש צרפת ב-1940 נמלטו 157 יהודים לצרפת. ב-22 באוקטובר 1940 גורשו 34 היהודים האחרונים בעיר למחנה המעצר גירס ומשם נשלחו להשמדה.
יהדות ברייזאך מונצחת במקום באמצעות "הבית הכחול", יוזמה פרטית מקומית נוצרית להנצחה ושימור הזיכרון.
הערות שוליים

↑  פרופיל
↑  במקור נכתב: אלט ברייזיש
↑  הפסקה מבוססת בעיקר על אתר יהדות ברייזאך
↑  בית העלמין היהודי בברייזאך
↑  מקרות יהודיים
↑  מאמרים, דיאלוג מיכאל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 16 באפריל 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562550005171  BnF: cb12406395x (data)  GND: 4008109-6  LCCN: n88080073  MusicBrainz: 021fc620-1562-40ab-83a7-fcb739f71969  NARA: 10044681  NKC: ge402017  VIAF: 149028071   WorldCat (עם VIAF): 149028071 
בית הקברות היהודי הישן
בניין בריל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין משרדים 
 כתובת:  מידטאון מנהטן 
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1931
 תאריך פתיחה רשמי:  1931 
 מידות
 קומות:  11 
 
 קואורדינטות:  40°45′40″N 73°59′04″W﻿ / ﻿40.7611°N 73.9845°W﻿ / 40.7611; -73.9845
 אתר רשמי
  (למפת מנהטן מוגדלת) בניין בריל(למפת מנהטן רגילה) בניין בריל
 
בניין בריל (באנגלית: Brill Building) הוא מבנה בן 11 קומות במרכז מנהטן, ניו יורק, שנודע כמרכז הכתיבה וההפקה של סינגלים לחברות התקליטים ולאמנים מבצעים בעיקר בשנות החמישים והשישים. הבניין ממוקם בפינת ברודוויי 1619 ורחוב 49, מעט מצפון לסמטת טין פאן, מרכז כתיבת השירים ודפי התווים של ראשית המאה ה-20. הבניין תואר כ"המחולל החשוב ביותר של שירים פופולריים בעולם המערבי". השם "בניין בריל" כסמל לסגנון מוזיקת הפופ שנוצר בו השליך גם על מבנים אחרים בסביבה שאכלסו חברות מוזיקה כברודוויי 1650 (בו ישבו משרדיהן של מספר חברות הפקה מובילות) וברודוויי 1697 (המשכן את אולפן 50 של CBS ממנו שודרה תוכניתו של אד סאליבן).
תולדות המבנה

המבנה נחנך ב-1931 והוא קרוי על שם האחים בריל, שהחזיקו חנות הלבשה בקומת הרחוב של הבניין. במקור הוקם הבניין על ידי אברהם אי. לפקורט (Abraham E. Lefcourt), שרצה להקים בניין שיתחרה בבניין קרייזלר ואמפייר סטייט בילדינג אולם בשל השפל הגדול נאלץ למתן את הבנייה. מתכנן הבניין היה האדריכל ויקטור ברק (Victor Bark Jr). מעל הכניסה הראשית מוצב פסל ראש של אלן אי. לפקורט, בנו של יזם הבניין שנפטר בפברואר 1930 מאנמיה בגיל 17 והבניין, רשמית נקרא על שמו. הבניין תוכנן במקורו עבור משרדי ברוקרים, אך בשל השפל הגדול הושכרו המשרדים שבו למשרדי הוצאה לאור של מוזיקה. הבניין הפך לריכוז חברות הכתיבה, ההפקה ואולפני ההקלטות הגדול במדינה ובשנות השישים שכרו בו משרדים 120 עסקי מוזיקה נפרדים.
למרות השינויים הנרחבים בסביבתו, נותר הבניין שמור ועדיין מאכלס עסקי מוזיקה רבים. ב-2010 נכנס לרשימת שימור המבנים העירונית של ניו יורק (official city landmark)‏. באוגוסט 2015 נודע כי הבניין נמכר לקבוצת משקיעים, בהם הראל ויזל, מבעלי רשת האפנה הישראלית פוקס-ויזל.
תקופת ה"ביג בנד"

בתקופה שבין השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה התבססו בבניין בעיקר מוציאים לאור וכותבי שירים וקטעי ג'אז לתזמורות ה"ביג בנד" של התקופה.
בין התזמורות שעבורן נכתבו שירים בבניין נמנו תזמורת בני גודמן, תזמורת גלן מילר ותזמורותיהם של טומי דורסי וג'ימי דורסי. בין הכותבים נמנים ג'וני מרסר ואירווינג מיילס.
שנות ה-50 וה-60

כותבי מוזיקה אמריקאית פופולרית שהושפעו ממסורת שירי "ספר השירים האמריקני הגדול" שנכתבו בסמטת טין פאן, מרית'ם אנד בלוז שחור (בעיקר להקות הבנות של חברת מוטאון) ומקצבי מוזיקה לטינית, שכתבו עבור חברות מוזיקה שישבו בניו יורק בבניין בריל יצרו את מה שנודע כ"צליל של בניין בריל". רובם היו לבנים ילידי העיר ולא מעטים מהם היו יהודים.
לדברי קרול קינג, חדרי הכותבים היו קטנים וצרים. הם אכלסו פסנתר ושני כיסאות עבור המלחין/נגן ועבור הפזמונאי. הקירות לא היו עבים או מבודדים והכותבים היו יכולים לשמוע מעבר לקיר זוג כותבים אחר כותב שיר אחד, דומה מאוד. הלחץ ליצירת עוד ועוד להיטים עבור מצעד הפזמונים היה גדול וצוותי כותבים התחרו אלו באלו ליצירת הלהיט הבא עבור כל אחד מכוכבי חברת ההקלטות, כאשר מפיקים מוזיקליים כדון קירשנר (מחברת "אלדון מוזיק", מפיקם של ניל סדקה, ניל דיימונד, בובי דארין, קרול קינג ואחרים) מאיצים בהם.
בין הכותבים נמנים קרול קינג וג'רי גופין, ברט בכרך והאל דייוויד, ג'רי ליבר ומייק סטולר, ניל דיימונד, בובי דארין, ניל סדקה, פול סיימון, פיל ספקטור, בן אי. קינג, טוני אורלנדו, ג'יימס טיילור, פול אנקה, בילי ג'ואל ועוד. חלק מהכותבים הפכו לזמרים בולטים וחלקם היו למפיקים נודעים.
בין השירים המאפיינים את הסגנון נמנים River Deep – Mountain High ,To know him is to love him, Yakety-Yak, The The Loco-Motion ועוד. בין המבצעים של שירי הסגנון נמנות להקות הבנות ה"שירל'ס" (The Shirelles), ה"שנגרי-לה'ס" (the Shangri-Las), ה"רונט'ס" (the Ronettes) ה"קריסטלס" (the Crystals), להקות הבנים "הדריפטרס" ו"האחים אברלי" וזמרים כקוני פרנסיס, בובי וי, בובי דארין, דיון וורוויק ועוד.
פריחת הרוקנרול שביסס תעשיית מוזיקה בדרום ארצות הברית בערים כנאשוויל וממפיס, טנסי; הפלישה הבריטית ששינתה את הסוגה המוזיקלית הפופולרית ופריחת סגנון הפולק והזמרים-יוצרים שכתבו את שיריהם בעצמם, הביאו לשינוי בתעשיית המוזיקה ולדעיכת משרדי הכותבים בבניין בריל לקראת סוף שנות השישים. עם זאת חמישה מתוך 14 השירים באלבומם הראשון של הביטלס, Please Please Me הם גרסאות רוקנרול לשירי בניין בריל.
לקריאה נוספת

Emerson, Ken, Always Magic in the Air: The Bomp and Brilliance of the Brill Building Era, Viking Penguin, 2005 (ISBN 0-670-03456-8) (Reviewed by The New York Times here)
הערות שוליים

↑   Eddie Snyder (Obituary), The Telegraph, 31 March 2011
↑  בניין בריל מוכרז כמבנה לשימור
↑  עופר וולפסון, הראל ויזל - בין רוכשי בניין בריל ההיסטורי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 17 באוגוסט 2015
↑  מילון מונחי מוזיקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 848db768-5e78-415d-862d-1c1333aedce5
בני לנדא

| --- | --- |

 לידה:  2 ביוני 1946 (בן 78) רפובליקת פולין 
 מדינה:  ישראל
 ידוע בשל:  הקמת חברת אינדיגו
 מקצוע:  יזם, איש עסקים ופילנתרופ
 תפקיד:  יועץ אסטרטגי למנכ"ל HP העולמית
 תואר:  תוארי דוקטור לשם כבוד מהטכניון, מאוניברסיטת בר-אילן, מאוניברסיטת חיפה ומאוניברסיטת בן-גוריון
 בת זוג:  פטסי לנדא
 פרסים והוקרה:  מדליית אדווין ה. לנד (2002) 
 
בן ציון (בני) לנדא (נולד ב-2 ביוני 1946) הוא יזם, איש עסקים ופילנתרופ ישראלי, מייסד החברות אינדיגו, לנדא דיגיטל פרינטינג ועוד.
ב-1995 היה ברשימת המיליארדרים של פורבס. הונו הוערך על ידי פורבס ישראל בשנת 2016 בכ-3.3 מיליארד שקל.
ביוגרפיה

לנדא נולד בפולין לזוג ניצולי השואה, את השנתיים הראשונות בחייו עשה במחנה פליטים בגרמניה. משפחתו היגרה לאדמונטון שבקנדה, שם עבד האב כנגר ואחר כך קנה חנות לממכר סיגרים ובירכתיה היה ציוד לפיתוח תמונות. לנדא הרחיב את התחום לצילום תמונות פספורט ופיתח דרך להדפסה ישירה על נייר הצילום, ללא צורך לצלם על פילם.
תחילה למד באוניברסיטה הנדסה ופיזיקה אך לא סיים את לימודיו, ולאחר מכן למד ספרות ופסיכולוגיה, אולם שוב החליט לעזוב וללמוד קולנוע בלונדון פילם סקול (London Film School) שבלונדון. במהלך הלימודים התחיל לעבוד בחברה למתן שירותי צילום ופתרונות מיקרופילם ופיתוח שלו זיכה את החברה בחוזה עם חברת רולס-רויס. החברה שבה עבד (CAPS) נכשלה עסקית והגיעה לכינוס נכסים. ב-1970, כשהיה באנגליה, ייסד יחד עם ג'רלד פרנקל, שהיה המעסיק שלו ב-CAPS את חברת Imtec‏ (Imaging Technology), חברה בתחום המיקרוגרפיקה שהפכה לחברה מובילה באספקת ציוד לקריאת והדפסת מיקרופילמים, ואשר רכשה מאוחר יותר את CAPS.