stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וילה מדיצ'י דל פוג'ו אימפריאלה

וילה מדיצ'י דל פוג'ו אימפריאלה (באיטלקית: Villa medicea del Poggio Imperiale, מילולית "וילה מדיצ'י של הגבעה הקיסרית") היא וילה בסגנון נאו-קלאסי, שהייתה שייכת לדוכסים הגדולים של טוסקנה, השוכנת באזור ארצ'טרי (אנ') בגבול הדרומי של העיר פירנצה במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה. הווילה היא אחת מה"ווילות של משפחת מדיצ'י בטוסקנה", אתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2013. הווילה הייתה שייכת במקור למשפחת בארונצ'לי מפירנצה, היא נתפסה על ידי משפחת מדיצ'י, הפכה לביתו של בעל רצחני ונואף, ומפלט מפואר לדוכסית עם יומרות אימפריאליות. לימים ניתנה לאחותו של נפוליאון בונפרטה, היא הושבה לשליטים של טוסקנה, לפני שהוסבה לבסוף לבית ספר יוקרתי לבנות. במהלך ההיסטוריה הארוכה שלה, היא הייתה לעיתים קרובות במרכז ההיסטוריה הסוערת של איטליה, ונבנתה מחדש ועוצבה מחדש פעמים רבות.
היסטוריה > שושלת מדיצ'י

הווילה הייתה בעבר נחלתם של הדוכסים הגדולים של טוסקנה מבית מדיצ'י. עם זאת, ההיסטוריה המתועדת מתחילה קודם לכן במאה ה-15 כאשר נבנתה באתר וילה קטנה המכונה "וילה דל פוג'ו בארונצ'לי", על ידי יאקופו בארונצ'לי (Jacopo Baroncelli), סוחר מפירנצה. הווילה נמכרה לנושה של משפחת בארונצ'לי בשנת 1487, שמכר אותה לפייטרו סלוויאטי (Pietro Salviati) בשנת 1548. משפחת סלוויאטי הייתה משפחת אצילים ותיקה מפירנצה. פייטרו קישט את הנכס, והוסיף את הציור "עליית הבתולה לשמיים" של אנדריאה דל סרטו לקפלה של הווילה. בשנת 1565 לאחר מותו של פייטרו הוחרם רכוש סלוויאטי על ידי קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, שנתן את הווילה לבתו איזבלה דה-מדיצ'י (אנ') שהייתה נשואה לכאורה לפאולו ג'ורדאנו אורסיני, דוכס ברצ'יאנו (אנ'), שהופיע מדי פעם בווילה. באתר מפלט מועדף זה קיימה איזבלה את חצר האצילים המסוגננת והאינטלקטואלית שלה. בעקבות רצח איזבלה על ידי בעלה בשנת 1576, עברה הווילה לבנה דון וירג'יניו אורסיני, דוכס ברצ'יאנו (אנ').
בשנת 1618 נרכשה הווילה ממשפחת אורסיני על ידי מריה מדלנה, ארכידוכסית אוסטריה, אשתו לעתיד של קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, ונבנתה לחלוטין מחדש בין השנים 1622 ל-1625 על פי העיצוב של האדריכל ג'וליו פאריג'י (אנ'). הווילה הוכפלה בגודלה עם מבנה מרכזי גדול (Corps de logis) עם שני אגפים תחתונים צמודים בזווית. פנים הווילה עוצב לדרישות הדוכסית על ידי האמן מטאו רוסלי (אנ'). במקביל הווילה חוברה לעיר על ידי שדרת עצים עצומה מונומנטלית וקיבלה את התואר "הקיסרית" – "וילה דל פוג'ו אימפריאלה". מריה מדלנה הייתה אחותו של פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
עבודות הבנייה היו יקרות מאוד, וכך גם עלות העבודה הכמעט סימולטנית בפאלאצו פיטי. המצב הכספי של משפחת מדיצ'י הידרדר מאז ימיו של קוזימו דה מדיצ'י, והמשמעות של החלטת הדוכס הגדול לסגור את מעט הסניפים שנותרו בבנק מדיצ'י (אנ') בתקופה זו הייתה שאנשי טוסקנה נאלצו לשלם מיסים מוגדלים כדי לממן את הפרויקטים של הבנייה. לאחר מותו של קוזימו השני והעוצרות המשותפת של מריה מדלנה וחמותה כריסטינה מלורן (אנ'), חיי המותרות והפזרנות חסרי התקדים של חצרות האצילים בווילה דל פוג'ו אימפריאלה ופאלאצו פיטי דלדלו מאוד את ההון שבידי משפחת מדיצ'י.
בשנת 1659 נרכשה האחוזה על ידי פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה ואשתו ויטוריה דלה רוברה (אנ'), שהגדילה את הווילה וקישטה אותה בשיש והַטְלָאַת תַּשְׁבֵּץ (אנ'). עם זאת הווילה תגיע לשיאה תחת יורשיהם של משפחת מדיצ'י, בית הבסבורג-לורן (אנ').
היסטוריה > בית הבסבורג-לורן

הווילה עוצבה מחדש ושופצה בשנת 1776 על ידי גספרה פאלוטי (Gaspare Paoletti) עבור לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. העבודה התמשכה לאורך 15 שנה, וכללה עבודות סטוקו וטיח רבות בפנים הווילה. נוצרו אגפים נוספים וחזיתות משניות שונות עוצבו מחדש בסגנון הנאו-קלאסי; רק החזית הראשית נותרה ללא שינוי.
הווילה הייתה תמיד משכן משני למשפחות השלטון בטוסקנה, שהעדיפו אותה באביב ובסתיו. קרובה בצורה נוחה לחצר השלטון בפאלאצו פיטי, כשסביבה אחוזה של 17 חוות. היה זה מקום מפלט כפרי מהעיר. עם זאת, זו תמיד הייתה רק אחת מכמה מהווילות והארמונות שעמדו לרשות משפחת הדוכס הגדול, והפופולריות והשימוש בה התגברו ודעכו חליפות. בסוף המאה ה-18 החכיר פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה את הווילה לקרלו אמנואלה הרביעי, מלך סרדיניה. קרלו אמנואלה התגורר כאן רק חודש מ-17 בינואר 1799. בווילה הוא נפגש עם הרוזן ויטוריו אלפיירי (בן הלוויה של לואיז סטיוארט, אשתו של ה"המתחזה" צ'ארלס אדוארד סטיוארט, התובע של כס המלוכה הבריטי).
החזית הראשית המונומנטלית הנוכחית נוצרה בשנת 1807 עבור הדוכסית הגדולה החדשה של טוסקנה, אליזה בונפרטה (אנ'). האדריכל שנבחר היה ג'וזפה קאצ'אלי (Giuseppe Cacialli), שתכנן את החזית הגדולה באמצעות רישומים של פסקואלה פוצ'נטי (אנ') שהעריץ וחיקה את פאולטי, אדריכל שהיה ידוע יותר בזכות עבודתו המאוחרת על מפעלי המים בליבורנו.
הנאו-קלאסיציזם היה סגנון שהתפתח כתגובה מנוגדת לסגנונות הבארוק והרוקוקו המצועצעים יותר שקדמו לו. זו לא הייתה מגמה ליצור פסטישים של עיצובים קלאסיים, אלא כוח שיוצר צורה חדשה של אדריכלות המבוססת על צורות פשוטות אך רציונליות עם תוכניות ברורות ומסודרות. מילאנו הפכה למרכז האדריכלות הנאו-קלאסית באיטליה. עבודותיהם של לאופולדו פולק (אנ'), ובמיוחד הווילה בלג'ויוזו (אנ') שלו, וג'וזפה פירמריני (אנ'), היו דומות לנאו-קלאסיציזם שהתפשט מלונדון למינכן. עם זאת, באיטליה, מחוץ למילאנו, האידיאלים החדשים הללו היו לעיתים קרובות בולטים ונוקשים יותר מאשר בצפון אירופה. פירנצה הייתה עיר הולדתה של צורה ארכיטקטונית חדשה, וחזיתות הווילה דל פוג'ו אימפריאלה חמורות אפילו בסטנדרטים של הנאו-קלאסיציזם האיטלקי.
החזית חמורה ופשוטה, כאשר החריגה והקישוט היחידים הם הקטע המרכזי הבולט ובו חמישה פתחים. בקטע זה יש קומת קרקע מחופה באבני גזית ובה חמש קשתות המובילות לחצר הפנימית. בקומה הראשונה יש לוג'יה מזוגגת, גם היא של חמישה פתחים. קטע זה של שתי קומות בלבד מסתיים בגמלון נמוך, ומשני צדדיו יש שני אגפים סימטריים חמורי סבר עוד יותר. האגפים, בהם יש שתי קומות יחד עם קומת ביניים, הם באותו גובה כשל הקטע המרכזי שמודגש עוד יותר על יד חומת המגן הגבוהה מאחוריו.
המראה החיצוני החמור של הווילה מפוצה על ידי העושר של פנים הווילה. סדרת אולמות גדולים עוטרה בעבודות גבס בסגנונות הקלאסיים. הקפלה, עם ציורי קיר של פרנצ'סקו קוראדי (אנ'), נותרה ללא שינוי מהמאה ה-17.
לאחר איחוד איטליה

משנת 1849 הפכה ההיסטוריה הפוליטית של פירנצה וטוסקנה לסוערת. הדוכס הגדול לאופולד השני, השליט האחרון של דוכסות טוסקנה, הוחלף על ידי חוקה רפובליקנית. הדוכס הגדול, אף שמאוחר יותר מונה לשליט החוקתי של הרפובליקה, נאלץ להתפטר. ב-27 באפריל 1859 חדלה הדוכסות מלהתקיים, והדוכס הגדול האחרון ששלט בטוסקנה ומשפחתו עזבו בשלום את פירנצה. זו הייתה הפיכה נטולת שפיכות דמים, והמשפחה עזבה כשהיא מלווה ב"ברכת פרידה מכובדת של העם". טוסקנה הפכה לזמן קצר לחלק מהישות קצרת הימים של הפרובינציות המאוחדות של מרכז איטליה.
ב-5 במרץ 1860 הצביעה טוסקנה באמצעות משאל עם להצטרף לממלכת סרדיניה. זה היה צעד חשוב באיחוד איטליה שעתיד היה להתרחש זמן קצר אחר-כך. בשנת 1865 הפכה פירנצה לתקופה קצרה לבירת איטליה המאוחדת. פאלאצו פיטי הפך לארמון המלוכה האיטלקי. למלך איטליה החדש, ויטוריו אמנואלה השני, שלרשותו עמדו ארמונות רבים, והוא היה מחויב לנסוע ברחבי איטליה לטובת האיחוד, לא היה צורך בארמון גדול שני כמו וילה דל פוג'ו אימפריאלה בסמיכות כה קרובה לפלאצו פיטי.
הווילה הבלתי רצויה, ואז גם המוזנחת למדי, כעת בבעלות המדינה, הפכה לפנימייה אקסקלוסיבית לבנות, "המוסד המדינתי על שם הבשורה הקדושה" (Istituto Statale della Ss. Annunziata). בית הספר הוקם בחסותם של לאופולד השני ואשתו מריה אנה מסקסוניה בשנת 1823 כדי לספק חינוך לבנות האצולה של פירנצה. המשכן המקורי של הפנימייה ב"ויה דלה סקאלה" במרכז העיר נדרש למשרדי ממשלה, כך שבשנת 1865 בוצע חילוף פשוט. בית הספר אכלס את הבניין מאז. בינואר 2004 אושר השימוש של בית הספר בווילה בהכרזה רשמית של הממשלה שהעניקה לבית הספר שימוש חופשי בנכסים שבבעלות המדינה לתמיד. רק החדרים הממלכתיים, חלקם עם ציורי קיר מאת מטאו רוסלי, פתוחים בתיאום מראש לקהל.
עיטור פנים הווילה

החלק היחיד שנותר בווילה די פוג'ו בארונצ'לי מהמאה ה-15 הוא החצר הקטנה. זו, הקטנה מבין שלוש חצרות הווילה, ממוקמת מייד בכניסה הראשית. כאן, ארבעה מסדרונות דמויי קלויסטר מוארים על ידי חלונות מחולקים המספקים אור בשפע. המסדרונות מעוטרים בפרוטומות עתיקות המונחות על מדפים ונישות שנבנו במאה השמונה עשרה. קישוט זה של אוסף משמעותי של פסלים עתיקים נעשה על ידי ויטוריה דלה רוברה, שהביאה את הפסלים לפירנצה כדי לקשט את הווילה.
בקומה הראשונה, אחת התוספות הבולטות ביותר לווילה הייתה פיתוח "אולם הנשפים" (Salone delle feste), שנבנה בין 1776 ל-1783, ועוטר בתבליטי סטוקו מקושטים שצבעם בעיקר לבן.
באחד האגפים ה"סיניים" הסמוכים, ארבעה חדרים מעוטרים בטפטים סיניים מעוטרים בעבודת יד סינית משנת 1775, שהגיעו מסדנאות בקנטון, שהתמחו בייצוא, וייצגו את ההשפעה החשובה של סגנון ה"שינוזרי" (Chinoiserie) שהיה אז פופולרי ברחבי אירופה. הציורים המעודנים של האגף הסיני מייצגים עולם אידיאלי של פרחים, ציפורים אקזוטיות וסצנות של חיי יום יום בסין, שמקורם לעיתים קרובות מהספרות התקופתית המתארת את החיים והתרבות הסינית. חדר חמישי הכיל במקור 88 תמונות (בערך 20 × 30 סנטימטרים כל אחת) שהוצגו עם סצנות מגוונות אלה מהחיים הסיניים. מקורם כנראה באוסף שהיה בווילה משנת 1784 לערך. כיום מוצגים רק כעשרים, כאשר התיקונים והשיפוצים שלהם נמצאים בפרויקט שיקום מתמשך, שבסופו של דבר ישחזר את הפריסה המקורית שלהם.
ציורים סיניים רבים, ככל הנראה מאותו המקור לאלה של הווילה, ניתנו על ידי לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאחותו מריה קרולינה מאוסטריה, שהפכה למלכה רעיה של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ושולטת דה פקטו, של נאפולי וסיציליה. חלק מציורים אלו נלקח על ידיה לפלרמו שם הם נותרו היום בארמון המלכותי ובפאלאצינה צ'ינזה (אנ').
עיצוב הפנים

התוכנית המקורית משנת 1487 של פוג'ו אימפריאלה דומה מעט מאוד למתווה הנאו-קלאסי של ימינו. במקור, המבנה היה בית אחוזה כפרי השייך למשפחת בארונצ'לי, שעבר למשפחת פנדולפיני, ובסופו של דבר בשנת 1622 הוא נמכר לדוכסית הגדולה מריה מדלנה מאוסטריה. שינוי בעלות זה אמור היה לסמן את תחילתה של טרנספורמציה איטית מהאחוזה הכפרית הפרובינציאלית לווילה מפוארת ואימפריאלית. הדוכסית הזמינה מייד "שיקום, הגדלה ועיטור של הבניין".
המינוי ניתן לאדריכל ג'וליו פאריג'י, שבין 1622 ל-1625 עיצב את המבנה בסגנון בארוק המקושט יותר, ובסגנון הגרסה המאוחרת יותר של הבארוק, הרוקוקו. שינוי עיצוב זה הושג באמצעות הרחבה של קומת הקרקע, הארכת החזיתות והגבהתן. מחזיתות ארוכות יותר אלה הוסר בסוף המאה ה-18 הקישוט הבארוקי שלהן ליצירת הארכיטקטורה הנאו-קלאסית הנוכחית חמורת הסבר.
היסטוריון האדריכלות הנודע קרלו קרסטי מתאר את עיצובו של פאריג'י משנת 1624 כבנוי מאגף בולט (corps de logis), משני אגפים סימטריים נמוכים עם מרפסות ופרופילים קעורים עגולים למחצה. בתוך הווילה, פאריג'י ארגן מחדש את החצר המרכזית הישנה ואת חדרי המגורים של הדוכס הגדול, שבו יצרו מטאו רוסלי ותלמידיו ציורי קיר.
תקופת שיפוצים נוספת התרחשה כאשר הווילה עברה לדוכסית הגדולה ויטוריה דלה רוברה, שיצרה את חדרי קומת הקרקע הממוקמים מעל החצר הפנימית שתוכננה על ידי ג'אצ'נטו מריה מרמי. בין השנים 1681–1683 עיצב האדריכל ג'ובאני בטיסטה פוג'יני מחדש את החצר והלוג'יות הסובבות אותו.
בין השנים 1766–1783, השלים האדריכל גספרה פאולטי, במהלך השיפוץ השלישי והאחרון של הווילה, את ארגון המבנה המוחלט של הווילה לכפול מגודלה הקודם. פאולטי הוסיף לחצר המרכזית את שתי החצרות הפנימיות האגפיות, ועיצב גם את החזית האחורית ואת אולם הנשפים שנמצא בפיאנו נובילה. הוא היה מקושט בעבודות הסטוקו הבולטות של ג'וקונדו וגרטו אלברטולי.
עם זאת, החזית הראשית לא עברה טרנספורמציה עד שהבעלות על הווילה עברה למריה לואיזה מבית בורבון, מלכת אטרוריה, שבשנת 1806 הקצתה את הפרויקט לאדריכל פסקואלה פוצ'נטי. פוצ'נטי המשיך את המאמץ של טרנספורמציה נאו-קלאסית מוחלטת (של החזית) וכלל פורטיקו מורכב מחמישה פתחים, שבאגפיו תיאטרון וקפלה. החזית הושלמה בסופו של דבר כשהווילה הייתה בבעלות אחותו של נפוליאון, אליזה בצ'וקי, אז הדוכסית הגדולה של טוסקנה, ששכרה את האדריכל ג'וזפה קאצ'לי כדי לאמץ בחופשיות את השלמת התוכניות המקוריות של פוצ'נטי. העיצוב החופשי של קאצ'לי אפשר לו להוסיף לקומת המגורים (הפיאנו נובילה) את האכסדרה הכוללת עבודות סטוקו וציורי קיר. עם שובו של בית לורן בשנת 1814, נבנו לבסוף הקפלה ובית המשמר, ומספר חדרים עוטרו על ידי הציירים דומניקו נאני (אנ') וג'ורג'ו אנג'וליני.
קפלת הבשורה

יחד עם התכנון המחודש והשיפוץ הנרחבים במאה השמונה עשרה, אבדו רוב הקפלות המקוריות בווילה. כיום נותרה רק קפלת הבשורה שהאדריכל ג'וזפה קאצ'לי כלל במסגרת השיפוץ הנאו-קלאסי בשנת 1820.
עיצוב הקפלה מחולק לשלוש ספינות עם טריבונה חצי מעגלית. העיצוב המחודש שימר את הקישוטים והעיטורים של המאה השמונה עשרה, אשר כללו פסלים של המעלות הטובות בגומחות נפרדות, כמו גם אפריזים מסטוקו המתארים סצנות מקראיות על הקירות ועל כיפת התקרה והציור המתאר את עליית הבתולה על ידי פרנצ'סקו נינצ'י.
העושר המדהים של יצירות האמנות ושרידי הקדושים בקפלה, קוטלגו במומחיות ותועדו בכרך הקצר על ידי בריג'ידה ד'אוונצו באיטלקית שכותרתו "אובייקטים של אמנות קדושה בווילה דל פוג'ו אימפריאלה פירנצה". [21] שתיים מתוך עשרות היצירות יוצאות הדופן בקפלה כוללות את "מציאת הצלב" (Il Ritrovamento della Croce) משנת 1686 המיוחס ללוקה ג'ורדנו, ואת "המדונה והילד עם יוחנן הקדוש" מהמאה השש עשרה המיוחס לבית הספר של פוליגו (Puligo). מאמר קצר שכתבה רוזנה קטרינה פרוטו פיזאני מתעד כמה עשרות מחפצי האמנות המוחזקים בקפלה. ההיסטוריה הרחבה של הקשר בין אחזקות חריגות אלה יחד עם הרישום הנגדי והשימוש המשותף עם גלריית אופיצי בפירנצה, יחד עם אחזקות האמנות המזוהות עם הווילה בכלל, טרם נחקר כנושא נפרד של הקשר בין הווילה לגלריית אופיצי.
לקריאה נוספת

dal Lago, Adalbert (1969). Villas and Palaces of Europe. Paul Hamlyn. SBN 600012352.
Vaughan, Herbert M. (1910). The Last Stuart Queen: Louise, Countess of Albany, Her Life & Letters. London: Duckworth.
Cesati, Franco (1999). Medici. Firenze: La Mandragora. ISBN 88-85957-36-6.
Chiarini, Marco (2001). Pitti Palace. Livorno: Sillabe s.r.l. ISBN 88-8347-047-8.
הערות שוליים

↑  האמתלה של קוזימו הייתה ההשתתפות של אלסנדרו סלוויאטי, בנו של פייטרו, במרד אנטי-מדיצ'י, שבעטיו הוא הוצא להורג בשנת 1555
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 134695412   WorldCat (עם VIAF): 134695412 
לונטה של הווילה מהמאה ה-18
פינת החצר הראשית. הגמלונים מעל החלונות מהמאה ה-18 בסגנון הבארוק שרדו את הבנייה מחדש במאה ה-19
פנים הארקדה המזוגגת המקיפה את החצר הראשית
החדר הסיני בתוך וילה דל פוג'ו אימפריאלה
עבודת הגבס הנאו-קלאסית של האולם הלבן
פנים הקפלה
אוזורה סטירנס

אוזורה פירסון סטירנס (באנגלית: Ozora Pierson Stearns‏; 15 בינואר 1831 – 2 ביוני 1896) היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי. כחבר במפלגה הרפובליקנית, כיהן כסנאטור אמריקאי ממדינת מינסוטה. לפני בחירתו לסנאט, כיהן כראש עיריית רוצ'סטר, מינסוטה, וכתובע המחוזי של מחוז אולמסטד. הוא היה קולונל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

סטירנס נולד ב-15 בינואר 1831 בדה קאלב, ניו יורק, והיה העשירי מבין אחד עשר ילדים. בשנת 1833, משפחת סטירנס עברה למדיסון, אוהיו.
ביוגרפיה > השכלה

סטירנס למד באוברלין קולג', סיים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן ב-1858, ובמחלקה למשפטים של אותה אוניברסיטה ב-1860.  הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1860 והחל לעסוק בכך ברוצ'סטר, מינסוטה.
ביוגרפיה > קריירה

סטירנס נבחר לתובע של מחוז אולמסטד, מינסוטה, ב-1861, הקים שותפות משפטית עם צ'ארלס מ. סטארט ב-1863, וכיהן כראש עיריית רוצ'סטר בין השנים 1866 ל-1868.
הוא שירת בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים כלוטננט ראשון ברגימנט הרגלים ה-9 של מינסוטה ולאחר מכן כקולונל של רגימנט הרגלים הצבעוני ה-39 של ארצות הברית. הוא הנהיג את הגדוד האחרון בקרב המכתש ב-30 ביולי 1864.
סטירנס נבחר כרפובליקני לסנאט של ארצות הברית ממינסוטה ב-18 בינואר 1871, כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של דניאל ס. נורטון. הוא כיהן בקונגרס ה-41 מ-23 בינואר 1871 עד 3 במרץ 1871.
בשנת 1872, סטירנס עבר לדולות' והקים שותפות משפטית עם ג'. ד. אנסיין (ראש עיריית דולות' לעתיד). המושל קושמן קלוג דייוויס מינה את סטירנס לשופט של המחוז ה-11 של מינסוטה ב-1874. הוא נבחר מחדש שלוש פעמים, וכיהן עד 1895. לדברי סטירנס, כשהחל כשופט, "לא היה בית משפט במחוז. קיימנו בית משפט איפה שיכולנו - בכנסיות, בחנויות, בתי ספר, ולפעמים במקומות לא כל כך מכובדים".
סטירנס שימש גם כעוצר של אוניברסיטת מינסוטה (1890–1895), נשיא וגזבר של חברת Lakeside Land, מנהל בחברת West Duluth Land, חברת Duluth Electric Light and Power, עמותת בית הבונים החופשיים, בניין Duluth. ואיגוד הלוואות והבנק הלאומי Duluth Union.
ביוגרפיה > חיים אישיים

סטירנס התחתן עם שרה בורגר סטירנס, הנשיאה הראשונה של האגודה לבחירה לנשים במינסוטה. ב-1891 הוא לקה בשבץ מוחי, והם עברו לקליפורניה ב-1894 בגלל בריאותו הרופפת. הוא מת בפסיפיק ביץ', קליפורניה, ב-2 ביוני 1896. שרידיו נשרפו בלוס אנג'לס, והאפר נקבר בבית הקברות פורסט היל, דולות', מינסוטה.
הערות שוליים

↑  "Ozora Pierson Stearns". www.law.umich.edu. נבדק ב-6 באפריל 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "STEARNS, Ozora Pierson - Biographical Information". bioguide.congress.gov. נבדק ב-6 באפריל 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "States in the Senate - Minnesota's United States Senators". www.senate.gov. נבדק ב-6 באפריל 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Stuhler, Barbara (1995). "Organizing for the vote. Leaders of Minnesota's Woman Suffrage Movement" (PDF). collections.MNhs.org. נבדק ב-11 בספטמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5501 5796  LCCN: no2009022010  SNAC: w6qn8xv9  US Congress: S000824  VIAF: 78954022   WorldCat (עם VIAF): 78954022
ריצ'רד ראש

ריצ'רד ראש (באנגלית: Richard Rush;‏ 29 באוגוסט 1780 – 30 ביולי 1859) היה התובע הכללי השמיני ומזכיר האוצר השמיני של ארצות הברית. הוא גם היה שותפו למירוץ של ג'ון קווינסי אדמס מטעם המפלגה הרפובליקנית הלאומית בבחירות לנשיאות של 1828.
ראש נולד בפילדלפיה לבנג'מין ראש, רופא ואחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית. ריצ'רד ראש סיים ב-1797 את לימודיו בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) והחל בקריירה משפטית. לאחר מכן הוא נודע ביכולת הנאום שלו, והוא מונה ב-1811 כתובע הכללי של פנסילבניה. מאוחר יותר באותה שנה מינה אותו הנשיא ג'יימס מדיסון כמבקר מחלקת האוצר והוא היה לאחד היועצים הקרובים למדיסון במהלך מלחמת  1812. ב-1814 קידם מדיסון את ראש לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית. במשרה זו החזיק ראש עד לתחילת נשיאותו של ג'יימס מונרו ולזמן קצר הוא אף שימש כמזכיר המדינה בפועל. במסגרת תפקידו זה הוא סיכם את הסכם ראש-באגוט שהגביל את ההתחמשות הימית באזור הימות הגדולות.
לאחר שג'ון קווינסי אדמס שב לארצות הברית כדי לקבל על עצמו את תפקיד מזכיר המדינה, מונה ראש כשגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת. ב-1825 הוא קיבל את הצעתו של אדמס לכהן כמזכיר האוצר. כאשר התמודד אדמס לבחירה מחדש לנשיאות ב-1828, הוא בחר בראש כשותפו למירוץ, אך הוא הפסיד בבחירות לאנדרו ג'קסון. לאחר הבחירות הוא שימש במגוון של תפקידים דיפלומטיים שונים וסייע בהקמת מכון סמית'סוניאן. במהלך נשיאותו של ג'יימס פולק שימש ראש כשגריר בצרפת. הוא שב לארצות הברית ב-1849 ונפטר בפילדלפיה ב-1859.
ראשית חייו

ריצ'רד ראש נולד בפילדלפיה, פנסילבניה. הוא היה בנם השני וילדם השלישי של בנג'מין ראש, מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית ורופא בולט, ושל ג'וליה (לבית סטוקטון) ראש, בתם של ריצ'רד סטוקטון, חותם נוסף של הכרזת העצמאות, ושל אניס בודינוט סטוקטון. הוא נכנס לקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) בגיל 14 וב-1797 סיים שם את לימודיו כצעיר מבין בני כתתו. ב-1800 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, כאשר היה בן 20.
ב-29 באוגוסט 1809 נשא ראש לאישה את קתרין אלייזה מוראיי. הם הביאו לעולם עשרה ילדים, שמתוכם שלושה בנים ושתי בנות האריכו ימים אחריו.
עורך דין

לאחר כניסתו ללשכת עורכי הדין, משך ראש תשומת לב במדינתו ולאחר מכן בכל ארצות הברית כנואם מוכשר וכעורך דין מצליח. ב-1811 הוא מונה כתובע הכללי של פנסילבניה. זמן קצר לפני כן הוא דחה הצעה להתמודד על מושב בקונגרס. בנובמבר אותה שנה מינה אותו הנשיא ג'יימס מדיסון כמבקר מחלקת האוצר.
התובע הכללי

בתפקידו כמבקר מחלקת האוצר, אף על פי שהיה זה תפקיד זוטר, שימש ראש כאחד מידידיו הקרובים והיועצים החשאיים של הנשיא מדיסון במהלך מלחמת 1812. הוא היה אחד מאלו שהחזיקו בגישה ניצית ותמכו בקיום המלחמה מול בריטניה. ב-1814 הציג מדיסון בפני ראש את האפשרות להתמנות כמזכיר האוצר או כתובע הכללי, ומתוך שתי אפשרויות אלו בחר ראש בזו האחרונה. עם מינויו כתובע הכללי היה ראש לאדם הצעיר ביותר שמונה לתפקיד והוא כיהן בו עד 1817. בתקופה זו היה תפקיד זה תפקיד במשרה חלקית וראש עסק גם בעריכת דין באופן פרטי. בנוסף לכך הוא עסק בניסוח חוקי ארצות הברית באותה התקופה.
החל מתחילת נשיאותו של ג'יימס מונרו ועד לשובו של ג'ון קווינסי אדמס מאירופה, שימש ראש גם כמזכיר המדינה בפועל. במהלך תקופה זו הוא סיכם את חתימתו של הסכם ראש-באגוט, שפירז את הגבול הקנדי באזור הימות הגדולות.
שגריר בבריטניה

באוקטובר 1817 מונה ראש כשגריר בבריטניה במקומו של ג'ון קווינסי אדמס, שהתמנה כמזכיר המדינה. גישתו הג'נטלמנית זכתה להערכה על ידי הבריטים והוא כיהן שם כשגריר כיותר משבע שנים, והיה בעל השפעה אישית על המשא ומתן על מספר הסכמים חשובים, כולל ההסכם האנגלו-אמריקאי של 1818.
על אף גישתו האנטי-בריטית בעבר, הוא היה מאוד אהוד בבריטניה. ב-1823 ניהל ראש משא ומתן עם בריטניה בנוגע להצעות הבריטיות ששתי הארצות יוציאו הכרזה משותפת נגד מעורבותה של צרפת במושבותיה המורדות של ספרד ביבשת אמריקה, אך בריטניה לא הסכימה לדרישות האמריקאיות להכרה ברפובליקות החדשות ועקב כך פורסמה ההצהרה האמריקאית הנפרדת על דוקטרינת מונרו.
בבחירות לנשיאות של 1820 נבחר ראש להיות מועמד המפלגה הפדרליסטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, אך על פי שהמפלגה לא הציגע מועמד לתפקיד נשיא ארצות הברית בבחירות אלו. בבחירות של 1824 הוא שוב נבחר כמועמד לסגן הנשיא מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
מזכיר האוצר

עם כניסתו לנשיאות של ג'ון קווינסי אדמס ב-1825, ביקש ראש, שלמד היטב אודות בריטניה, ובמיוחד אודות הצי המלכותי הבריטי, כאשר שירת שם, להתמנות כמזכיר הצי. תחת זאת, הציע לו אדמס להתמנות כמזכיר האוצר והוא קיבל את ההצעה. בתפקיד זה הוא כיהן בהצלחה ראויה לציון במשך כל תקופת נשיאותו של אדמס עד מרץ 1829. בלטה במיוחד העובדה שעלה בידו לכסות כמעט את כל החוב הציבורי ושהוא העביר ליורשו את אוצר ארצות הברית ביתרה חיובית.
מועמד כסגן הנשיא

בבחירות לנשיאות של 1828, כאשר התמודד אדמס לבחירה מחדש, הוצב ראש כשותפו למירוץ וכמועמד כסגן הנשיא, אך השניים הובסו בבחירות. לאחר שסיים את כהונתו כמזכיר האוצר, הוא נשלח לאנגליה ולהולנד מטעם  הערים ג'ורג'טאון ואלכסנדריה כדי לנהל משא ומתן על קבלת הלוואות גדולות עבורן, משימה שנחלה הצלחה מרובה.
ב-1836 נשלח ראש על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון לאנגליה כדי להבטיח את קבלת הירושה שניתנה לארצות הברית על ידי ג'יימס סמית'סון. משימה זו צלחה מאוד על ידו והוא הביא עמו סכום של יותר מחצי מיליון דולר, שבסופו של דבר שמשו להקמתו של מכון סמית'סוניאן בוושינגטון די. סי. וראש שימש בהמשך כאחד מחברי מועצת המנהלים של המוסד.
לאחר זמן קצר בסוף שנות ה-30, בו היה ראש חבר במפלגה האנטי-מסונית, הוא עבר להיות חבר במפלגה הדמוקרטית.
שגריר בצרפת

ב-1847 מונה ראש על ידי הנשיא ג'יימס פולק כשגריר בצרפת. כאשר הודח לואי פיליפ, מלך הצרפתים, היה ראש אחד הדיפלומטים הזרים שהכירו ברפובליקה הצרפתית השנייה. הוא נשאר בצרפת עד שה-1849 הוא נקרא לשוב לארצות הברית על ידי הממשל החדש של המפלגה הוויגית. הוא שב לעיר הולדתו, פילדלפיה, שם הוא ניהל חיי פרישה.
מותו ומורשתו

ריצ'רד ראש נפטר בפילדלפיה ב-30 ביולי 1859 ונקבר בבית הקברות לורל היל שבעיר. קודם למותו הוא היה אחרון חברי הקבינטים של מדיסון ומונרו שנותרו בחיים.
ב-1814 נבחר ראש כחבר ב"אגודת העתיקות האמריקאית" (American Antiquarian Society). במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 הוא היה חבר באגודה היוקרתית, "המכון הקולומביאני לקידום האומנויות והמדעים" (Columbian Institute for the Promotion of Arts and Sciences), שבין חבריה נמנו הנשיאים לשעבר אנדרו ג'קסון וג'ון קווינסי אדמס ואישים בולטים רבים מאותה תקופה, כולל אנשי צבא, ממשל, רפואה ומקצועות נוספים.
אוקטביאנו אמברוסיו לראזולו

אוקטביאנו אמברוסיו לראזולו קורל (באנגלית: Octaviano Ambrosio Larrazolo Corral‏; 7 בדצמבר 1859 – 7 באפריל 1930) היה פוליטיקאי רפובליקני שכיהן כמושל ניו מקסיקו הרביעי וכסנאטור של ארצות הברית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

לראזולו (במקור בספרדית לראסולו) נולד בוואייה דה איינדה בצ'יוואווה, מקסיקו, ב-7 בדצמבר 1859, לדון אוקטביאנו, בעל אדמות עשיר, ולדוניה דונסיאנה קורל דה לארסולו. הוא חונך בבית עשיר ולימדו אותו קרוא וכתוב בביתו; מאוחר יותר הוא למד לזמן קצר בבית הספר בעירו, אך עזב לאחר שהמורה שלו הכה אותו. בשנת 1863, חיילים צרפתים פשטו על בית לארזולו מכיוון שהמשפחה תמכה בכוחותיו של בניטו חוארס במלחמה נגד הצרפתים.
בשנת 1870, בגיל אחת עשרה, לארזולו עזב את מקסיקו לטוסון, טריטוריית אריזונה, תחת השגחתו של ז'אן סלפוינט, בישוף יליד צרפת מאריזונה. לארזולו עזב עם הבישוף מכיוון שהתכוון ללמוד תאולוגיה כדי להיות כומר ומפני שמשפחתו פשטה רגל ולא יכלה לתמוך בלימודיו. לאחר שהשלים את לימודיו העיקריים אצל הבישוף, לארזולו למד תאולוגיה בקולג' סנט מייקל בסנטה פה, טריטוריית ניו מקסיקו, וסיים את לימודיו ב-1876 בגיל 18. הוא שקל להיכנס לכהונה מיד לאחר סיום לימודיו, אך במקום זאת השיג משרת הוראה; מאוחר יותר לימד גם במחוז אל פאסו, טקסס. בינתיים החל ללמוד משפטים; הוא לימד ביום ולמד משפטים בלילות. ב-11 בדצמבר 1884, לארזולו הפך לאזרח אמריקאי כדי להכין את עצמו להיות עורך דין. באותה שנה הוא נרשם במפלגה הרפובליקנית של מדינת טקסס.
לארזולו התקבל ללשכת עורכי הדין במדינת טקסס בשנת 1888. הוא נבחר לתובע המחוזי של המחוז המערבי של טקסס ב-1890 ונבחר מחדש ב-1892. הוא החזיק בתפקיד עד 1894.
לארזולו עבר ללאס וגאס, טריטוריית ניו מקסיקו, בשנת 1895. הוא עסק בעריכת דין באותה עיר והתערב בפוליטיקה הדמוקרטית והתמקד בזכויות אזרח עבור המקסיקנים וההיספנים שהיוו שני שלישים מאוכלוסיית ניו מקסיקו. לארזולו התקשה להצליח כדמוקרטי מכיוון שרוב ההיספנים הזדהו כרפובליקנים. הקושי הזה בא לידי ביטוי בעובדה שהוא הפסיד במעט בבחירות כדי להיות נציג טריטוריאלי בקונגרס האמריקני ב-1900, 1906 ו-1908, אם כי הבחירות ב-1908 היו צמודות מאוד ונתונות למספר האשמות של הונאה.