ז'אן ד'אורמסון
הפעילות הספרותית, העיתונאית והפוליטית

בשנת 1950 בסיועו של ז'אק רואף (Rueff), ידיד של אביו, אז יושב ראש המועצה הבינלאומית לפילוסופיה ולמדעי הרוח של אונסק"ו, התמנה ד'אורמסון למזכיר כללי של הארגון הזה. בשנת 1992 התמנה ליושב ראש שלו. אחרי 1950 פרסם מאמרים במגזינים "פארי מץ'", "Elle", "מרי קלר" ו"נובל רווי פראנסז". את הרומן הראשון - L'amour est un plaisir (האהבה היא תענוג) פרסם בשנת 1956. כותרת הספר לקוחה מפסקה של קורניי "L’amour n’est qu’un plaisir, l’honneur est un devoir" (האהבה היא רק תענוג, הכבוד הוא חובה). הספר נמכר רק באלפיים עותקים, בעוד שהמוציא לאור שלו, ז'וליאר, החשיב אותו למעין "אח של פרנסואז סאגאן". את הצלחתו הגדולה בקרב הביקורת והקהל ידע ד'אורמסון יותר מאוחר, ב-1971 עם הרומן La Gloire de l'Empire (תהילת האימפריה) שהביאה לו את הזכייה בפרס הגדול לרומנים מטעם האקדמיה הצרפתית.
בשנים 1952–1971 עבד כסגן עורך, החל משנת 1971 כחבר מערכת, ואחר כך כעורך ראשי של כתב העת "דיוז'ן" שהתמחה במדעי הרוח ושהוקם ב-1952 על ידי רוז'ה קאיואה. מספר פעמים שימש ד'אורמסון כיועץ לשרים (ביניהם השר מוריס הרצוג, במשרד לנוער ולספורט) והיה חבר במשלחת צרפת בכמה ועידות בינלאומיות, ב-1948 בעצרת הכללית של האו"ם.
בשנים 1979-1974 הוא כיהן כמנכ"ל העיתון "לה פיגרו". כל שבוע פרסם מאמר במוסף יום ראשון של היומון שעורכו הראשי היה באותה תקופה לואי פוולס. בשנים 1971–1974 הופיע שש פעמים בערוץ 2 של הטלוויזיה הממלכתית הצרפתית בתוכנית "Italiques". דעותיו ה"ימניות" על מלחמת וייטנאם (טען שלפני כיבוש סייגון על ידי הקומוניסטים נשבה שם "רוח של חופש כלשהי") עוררו באותם ימים דברי בקורת חריפים שכוונו נגדו ונגד "לה פיגרו" על ידי הזמר ממחנה השמאל ז'אן פרא, בשנסון שלו "Un air de liberté" ("רוח של חופש"). כשבשנת 1975 לפי בקשתו ד'אורמסון בוטל שידורו של אותו שנסון בתוכנית טלוויזיה, ז'אן פרא הסביר את עצמו: "אין לי דבר נגדו, כאיש פרטי. אלא נגד מה שהוא מייצג,...העיתונות של הבורגנות הגדולה שתמכה מתמיד במלחמות הקולוניאליות, אליה אני מתכוון דרך מר ד'אורמסון".
בשנת 1976 תמך ד'אורמסון בעיתונאי ומנהיג האיגוד המקצועי CFE-CFC, יאן קלר, שעזר לרובר ארסאן, הבעלים החדש של "לה פיגרו" (מ-1975) לסלק מן העיתון את העיתונאים האופוזיציונרים. אולם עקב התערבותו של רובר ארסאן בעבודה הערכיתית בעיתון, נאלץ גם ד'אורמסון להתפטר ממשרת המנהל בשנת 1977. עד שנת 1983 המשיך לפרסם כרוניקה קבועה במוסף החדש "פיגרו מגזין". נוכחותו בתקשורת הפכה אותו לאישיות מוכרת, בקרב האינטליגנציה של המרכז-ימין הצרפתי. מתוקף מעמדו השתתף בשנת 1992 בדיונים במדיה בנוגע למשאל העם סביב אמנת מאסטריכט, כשראיין את נשיא צרפת, פרנסואה מיטראן.
ד'אורמסון הקדיש את עצמו לכתיבת רומנים שחמקו תכופות ממוסכמות הסוגה: העלילות בנויות אצלו סביב דמויות מרובות, יש לא מעט דיגרסיות, הסיפורים מקושטים בקוריוזים אישיים מפי המחבר, המאופיינים בהומור ובבקיאות. סיפוריו מהווים לא פעם הרהורים על הזמן החולף ולובשים צורת ספר לימוד על החיים: כך ב-La Gloire de l'Empire, ב-Histoire du Juif errant, Dieu, sa vie, son œuvre, La Douane de mer, Presque rien sur presque tout. תכופות נוכח בהם גם מימד אוטוביוגרפי, במיוחד ב-Du côté de chez Jean, Au revoir et merci, Le Rapport Gabriel, C'était bien הסופר כתב גם ספרים הנמצאים במחצית הדרך בין סיפור אוטוביוגרפי חצי בדוי ולמסה. באחד מספריו הביא סיפור חיים מן הפרספקטיבה של העולם הבא (Voyez comme on danse), פעם אחרת מתוך נימה מלנכולית (Une fête en larmes). ד'אורמסון המשיך לאורך השנים לכתוב במדור "הדעות והדיונים" של העיתון "לה פיגרו".
בשנת 2009 הופיעה ביוגרפיה ראשונה שלו, פרי עטו של ארנו רמזי Jean d’Ormesson ou l'élégance du bonheur, ("ז'אן ד'אורמסון או האלגנטיות של האושר")