הארי פ. בירד הבן
ביוגרפיה > סנאטור אמריקאי

בירד ביקש את המועמדות הדמוקרטית בבחירות מיוחדות ב-1966 עבור יתרת כהונתו השישית של אביו. הוא התמודד עם אתגר ראשוני חזק מצד מתנגד ותיק להתנגדות המאסיבית, חברו לסנאט ארמיסטד בות' מאלכסנדריה, שהובס ב-8,225 קולות - הפרש של פחות מנקודת אחוז. באותו יום, שניים מבעלי בריתו הוותיקים של אביו, הסנאטור א' ויליס רוברטסון וחבר הקונגרס הווארד וו. סמית', הודחו על ידי מתנגדים ליברלים יותר בבחירות הראשונות. למרות שהארי הבן ניצח בקלות בבחירות הכלליות בנובמבר, הפריימריז של 1966 סימנו את תחילת הסוף לדומיננטיות של ארגון בירד במשך שלושה עשורים בפוליטיקה של וירג'יניה.
ב-1970, בירד נפרד מהמפלגה הדמוקרטית והפך לעצמאי במקום לחתום על שבועה לתמוך במועמד הבלתי מוגדר של המפלגה לנשיאות ב-1972. הוא הסביר, "הוועדה הדמוקרטית הלאומית נמצאת בזכויותיה לדרוש שבועה כזו. אני לא מערער על פעולה זו. אני לא יכול ולא אצליח לחתום על שבועה להצביע לאדם שאינני יודע את זהותו ואת העקרונות שלו. לפיכך, המדיניות אינה ידועה לחתום על צ'ק ריק כזה יהיה, לדעתי, שיא חוסר האחריות והבלתי ראוי של חבר בסנאט של ארצות הברית... אני מעדיף להיות אדם חופשי מאשר סנאטור בשבי".
בירד התמודד לאחר מכן על כהונה מלאה בסנאט ב-1970 כעצמאי, אם כי שתי המפלגות הגדולות הציעו מועמדים. בהיותו פופולרי במדינה, בירד נבחר ברוב של 54 אחוזים נגד הדמוקרטים ג'ורג' רולינגס הבן מפרדריקסבורג והרפובליקני ריי ל. גרלנד מרואנוק.  בירד הפך בכך לעצמאי הראשון שזכה בבחירות כלל-מדינתיות בווירג'יניה, וגם לעצמאי הראשון שזכה במושב בסנאט האמריקני ברוב קולות. אומרים שהצעד של בירד השפיע על הכוח הפוליטי של וירג'יניה במשך יותר מעשרים שנה.
בשנת 1971, הוא חיבר את תיקון בירד לחוק הפדרלי של מלאי חומרים אסטרטגיים וקריטיים. החוק אסר על ממשלת ארצות הברית לאסור יבוא של כל חומר אסטרטגי ממדינה לא קומוניסטית כל עוד לא נאסר גם יבוא אותם חומרים ממדינות קומוניסטיות. אף על פי שלא ייחד אף מדינה מסוימת, הייתה לה השפעה - בכוונת נותני החסות שלה - ליצור חריג באמברגו ארצות הברית על רודזיה כדי לאפשר ייבוא של עפרות כרומיט מאותה מדינה. רודזיה, המנוהלת על ידי ממשלת מיעוט לבן ברובה, לא הוכרה בינלאומית ותחת חרם סחר בהובלת האומות המאוחדות משנת 1965 בעקבות הכרזת העצמאות החד צדדית שלה מבריטניה.
הוא המשיך לשוחח עם הדמוקרטים, והורשה לשמור על הוותק שלו. עם זאת, כמו אביו, לבירד היה מאזן הצבעה שמרני מאוד והוא היה תומך נלהב של משמעת פיסקלית פדרלית, כפי שהיה ברמת המדינה. למעשה הוא חיבר, והקונגרס העביר, תיקון קומה הקובע, "החל משנת הכספים 1981, סך הוצאות התקציב של הממשלה הפדרלית לא יעלה על התקבולים שלה." בהתאם למדיניות הפיסקלית הזו, בירד היה מינימליסט כיצרן של חקיקה, מתוך אמונה שפחות זה יותר. בירד תמך בתחילה במלחמת וייטנאם, אך בספטמבר 1975, הוא הצביע בוועדת השירותים המזוינים של הסנאט המכריעה נגד בקשת ממשל ניקסון להקצבות חירום לדרום וייטנאם וקמבודיה, ובכך למעשה סיים את תמיכת ארצות הברית במלחמה. כאשר היו"ר ג'ון סטניס, תומך המלחמה, שאל את בירד אם הוא התכוון להצביע לא, על פי הדיווחים בירד אישר את הצבעתו ואמר לסטניס "הם שיקרו לי מספיק זמן".
בירד זכה בקלות בבחירה מחדש בשנת 1976 נגד האדמירל הדמוקרט אלמו ר. זומוולט הבן. בכך הפך לסנאטור הראשון שניצח בבחירות ונבחר מחדש כעצמאי. שלא כמו ב-1970, הרפובליקנים לא התמודדו עם מועמד באותה שנה והתרכזו בזכייה בווירג'יניה בבחירות לנשיאות עבור ג'רלד פורד.
תפקידי הוועדות של בירד בסנאט כללו את ועדת הכספים ואת ועדת השירותים המזוינים. אפילו כסנאטור, בירד תרם תוכן עריכה קבוע לעיתוניו, תוך שהוא משלב עיתונות ופוליטיקה.
בראיון לוושינגטון פוסט ב-1982, טען בירד שהתנגדותו הקודמת לביטול ההפרדה בבתי ספר, כולל סגירת בתי ספר, הייתה מוצדקת וסייעה במניעת אלימות גזעית.
בירד לא התמודד לבחירה מחדש ב-1982 וחזר לפרישה מלאה לביתו בווינצ'סטר; הוא ואביו החזיקו ב"מושב בירד" בסנאט במשך חמישים שנה רצופות. את בירד ירש חבר הקונגרס פול ס. טריבל, שהביס בדוחק את המועמד הדמוקרטי, ריצ'רד ג'יי דייוויס הבן וכיהן קדנציה אחת.