אנטוניו דה אוליביירה סלזאר
ביוגרפיה > היחלשות משטרו של סלזאר > הרקע למאבק הקולוניאלי

במהלך שנותיה של "המדינה החדשה" לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הופנתה כלפיה ביקורת נרחבת, אליה סלזאר לא ייחס חשיבות, נגד מדיניותה הקולוניאלית. בעוד מעצמות קולוניאליות כגון בריטניה הכירו בהליך הדה-קולוניזציה ואף פעלו לנסח יחסים קרובים עם מושבות לשעבר כגון קניה במהלך הדה-קולוניזציה של אפריקה, פורטוגל שמרה על מושבותיה כחלק בלתי-נפרד מזהותה הלאומית. סלזאר, בדומה אל הרפובליקה הצרפתית הרביעית, פעל לאחד את המעמד המדיני של המושבות עם ארץ האם של פורטוגל, ושימור המושבות היה חלק בלתי נפרד מהמדיניות של "המדינה החדשה" לאורך שנותיה. המדיניות הקולוניאלית עקבה אחר מודל נוסף. הרעיון של אימפריה אחידה המשתרעת מפורטוגל ועד האי של טימור סחפה את הרגש הלאומי בקרב שכבות העם הפורטוגזי והיוותה חלק מרכזי ברגש הלאומי של תושבי פורטוגל, ומכאן, חלק מרכזי לתמיכה העממית במשטר סלזאר.
המושבות והטריטוריות אל מעבר לים נראו כחלק בלתי נפרד מאומה בלתי ניתנת לערעור לפי החזון הלאומי של פורטוגל בראשותו של סלזאר, שנוצרה על ידי איחוד אנשים שניחנו בחוקים ותרבויות שונות. משטר סלזאר סירב לקבל אוטונומיה בעבור המושבות, ההנחיות המינהליות ותהליך קבלת ההחלטות רוכזו בליסבון, וסלזאר וידא כי סמכויותיו של שר המושבות יתחזקו. לאורך תקופת שלטונו של סלזאר הרגש הלאומי עלה בשיח הציבורי וכך גם בחשיבותו הפוליטית והכלכלית כאשר הממשלה תמכה בגידול המטרופולינים העירוניים של המושבות. מהות האימפריה הקולוניאלית היוותה חלק רעיוני חשוב למשטר האוטוריטרי החדש, גם אם סלזאר מעולם לא ביקר באף אחת מהמושבות. המאבקים הקולוניאלים הצבאיים של פורטוגל לשימור המושבות פרצו לראשונה ב-1961. בשלב זה, קולוניאליזם כבר גונה ברחבי העולם ורוב המעצמות הקולוניאליות הכירו בזכות להגדרה עצמית ולעצמאות של מושבותיהן. כבר בשנת 1951 התרחש תיקון בחוקה הפורטוגזית על ידי סלזאר, אשר שינה מעמדם של השטחים המושבתים מ"מושבות" ל"שטחים מעבר לים", ובכך הגדירה החוקה את פורטוגל כאומה בין-יבשתית ורב-גזעית.
מאמר אחד של הניו יורק טיימס משנת 1959, תוך שהוא מחמיא למשטר סלזאר על טבעו היציב והתשתיות המשופרות שקידם, בכל זאת הגדיר את המנהל הכלכלי הפורטוגזי כ-"מיושן". נרטיבים המדגישים את העוני של פורטוגל ואת הצנע של משטר סלזאר בעיתונות המערבית אינם חסרי בסיס; עם זאת, ביקורות אלו בעיתונות המערבית בוססו בעיקרן על ההתנגדות העממית במערב לקולוניאליזם הפורטוגזי ולקולוניאליזם בכלל, שכן חלק נרחב מהכלכלה הפורטוגזית נשען על המושבות. משטרו של סלזאר טען דרך תעמולה כי הפורטוגזים הם מתיישבים בעלי יכולת ייחודית שיצרו חברות רב גזעיות נקיות מהדיכוי, ההיררכיות הגזעיות והכלכליות והניצול של מעצמות קולוניאליות אחרות. לפיכך, סלזאר ראה את הטענות נגד משטרו כתומך קולוניאליזם מדכא כחסרות בסיס. למעשה, התעמולה של "המדינה החדשה" פעלה להציג את הקושי הכלכלי בהישענות על המושבות בתור אחת מחוזקותיה של פורטוגל.
בין 1947 ל-1961 היה סלזאר במאבק דיפלומטי ממושך מול הודו, בהנהגת ראש ממשלתה, ג'ווהרלל נהרו, על בסיס ריבונותה של גואה, אשר הוביל להחרפה ביחסי הודו–פורטוגל. הודו טענה גם לריבונות על דאמאן ודיו ודאדרה ונאגר האוולי, אשר משנת 1954 הייתה דה פקטו עצמאית מהשלטון הפורטוגזי. הסכסוך הקולוניאלי בין המדינות התרכז עם זאת על בסיס הריבונות בגואה. נהרו וממשלתו טענו כי גואה הייתה הודית לכל עניין ועניין וכי נוצרה באכזריות קולוניאלית בידי משטר פשיסטי וגזעני. סלזאר וממשלו טענו מצידם כי למרות מיקומה הגאוגרפי והיותה מושבה קולוניאלית, גואה הייתה למחוז בתוך פורטוגל ולחלק בלתי נפרד מהמהות הלאומית הפורטוגזית כפי שאלגארבה היה חלק בלתי נפרד מפורטוגל. ב-1961 הסלים הסכסוך הדיפלומטי כאשר הודו פנתה לאמצעים צבאיים. ב-17 בדצמבר 30,000 חיילים הודים, בתמיכה אווירית וימית, פלשו לתוך גואה הפורטוגזית ובתוך יומיים הובילו לכניעת המוצב הפורטוגזי בן 900 החיילים. במקביל לכך הודו סיפחה גם את דאמאן ודיו מידי פורטוגל. הסיפוח של גואה ושאר המושבות המשניות בידי הודו קיבל תמיכה מהקהילה הבינלאומית בכלל ומבריטניה בפרט. רוח בינלאומית זאת הובילה את סלזאר לצאת בנאום חריף נגד בריטניה ונגד האומות המאוחדות בפני האספה הלאומית. סלזאר איים בפרישת ארצו מהאו"ם והביע את המחויבות המעטה שחש לברית עם בריטניה.