stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליפות ברזיל בכדורגל 1987
אליפות ברזיל - המודול הצהוב

בתחרות השתתפו 16 קובצות שהתחרו באליפות ברזיל בכדורגל 1986 ולא הוזמנו ל"מודול הירוק" על ידי מועדון ה-13. אמריקה (ריו דה ז'ניירו) סירבה להשתתף בתחרות ובכל המשחקים שלה הוצגה הוצג הספד 1:0. למרות זאת, היא קיבלה זכות להשתתף בליגה הבכירה של אליפות ברזיל בכדורגל 1988
הקבוצות התחרו בשני בתים בשיטת משחק בית ומשחק חוץ. הקבוצות שזכו במקום הראשון והשני העפילו למשחקי חצי הגמר.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | חצי גמר | חצי גמר | חצי גמר | חצי גמר | חצי גמר | חצי גמר | חצי גמר |  |  | גמר | גמר | גמר | גמר | גמר | גמר | גמר |
 
|   |   באנגו |   באנגו | 3 | 1 |  |  | 4 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  |   רסיפה |   רסיפה | 2 | 3 |  |  | 5 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  |   רסיפה |   רסיפה | 2 | 3 |  |  | 5 |   |   |   רסיפה |   רסיפה | 0 | 3 |  |  | 3 |
|  |  |  |  |  |  |  |  |   |   |   רסיפה |   רסיפה | 0 | 3 |  |  | 3 |
|  |  |  |  |  |  |  |  |   |   |   גוארני |   גוארני | 2 | 0 |  |  | 2 |
|  |   אתלטיקו פרנאאנסה |   אתלטיקו פרנאאנסה | 0 | 0 |  |  | 0 |   |   |   גוארני |   גוארני | 2 | 0 |  |  | 2 |
|  |   אתלטיקו פרנאאנסה |   אתלטיקו פרנאאנסה | 0 | 0 |  |  | 0 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   גוארני |   גוארני | 0 | 1 |  |  | 1 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 6 בדצמבר 1987 | גוארני | 0:2 | רסיפה | ברינקו דה אורו, קאמפינס שיפוט: לואיס קרלוס פליקס |
| 6 בדצמבר 1987 | אוואיר  11', 27' |  |  | ברינקו דה אורו, קאמפינס שיפוט: לואיס קרלוס פליקס |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 13 בדצמבר 1987 | רסיפה | 0:3‏ה | גוארני | אילה דה רטירו, רסיפה צופים: 16,674 שיפוט: סואוסה |
| 13 בדצמבר 1987 | ננדו  19', 67'   בטה  67' |  |  | אילה דה רטירו, רסיפה צופים: 16,674 שיפוט: סואוסה |
משתתפי משחק הגמר העפילו לגביע ליברטדורס
המודול הירוק (Copa União)

התחרות כללה 16 קבוצות שהתחרו בשיטת משחק בודד בין הקבוצות. קבוצות שזכו במקומות 1-4 העפילו למשחקי חצי הגמר והגמר.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | חצי גמר | חצי גמר | חצי גמר | חצי גמר | חצי גמר | חצי גמר | חצי גמר |  |  | גמר | גמר | גמר | גמר | גמר | גמר | גמר |
 
|   |   מועדון ספורט אינטרנסיונל |   מועדון ספורט אינטרנסיונל | 1 | 3 |  |  | 4 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  |   קרוזיירו |   קרוזיירו | 0 | 2 |  |  | 2 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  |   קרוזיירו |   קרוזיירו | 0 | 2 |  |  | 2 |   |   |   מועדון ספורט אינטרנסיונל |   מועדון ספורט אינטרנסיונל | 1 | 1 |  |  | 1 |
|  |  |  |  |  |  |  |  |   |   |   מועדון ספורט אינטרנסיונל |   מועדון ספורט אינטרנסיונל | 1 | 1 |  |  | 1 |
|  |  |  |  |  |  |  |  |   |   |   פלמנגו |   פלמנגו | 1 | 2 |  |  | 3 |
|  |   פלמנגו |   פלמנגו | 1 | 3 |  |  | 4 |   |   |   פלמנגו |   פלמנגו | 1 | 2 |  |  | 3 |
|  |   פלמנגו |   פלמנגו | 1 | 3 |  |  | 4 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   אתלטיקו מיניירו |   אתלטיקו מיניירו | 0 | 2 |  |  | 3 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 6 בדצמבר 1987 | מועדון ספורט אינטרנסיונל | 1:1 | פלמנגו | אצטדיון באירה ריו, פורטו אלגרה צופים: 63,228 שיפוט: אוליסס טאבארס פילו |
| 6 בדצמבר 1987 | אמרילדו  32' |  | בבטו  30' | אצטדיון באירה ריו, פורטו אלגרה צופים: 63,228 שיפוט: אוליסס טאבארס פילו |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 13 בדצמבר 1987 | פלמנגו | 0:1 | מועדון ספורט אינטרנסיונל | מרקאנה, ריו דה ז'ניירו צופים: 91,034 שיפוט: חוזה דה אסיס אגראיו |
| 13 בדצמבר 1987 | בבטו  16' |  |  | מרקאנה, ריו דה ז'ניירו צופים: 91,034 שיפוט: חוזה דה אסיס אגראיו |
שחקנים מצטיינים

מולר, שחקנה של סאו פאולו כבש 10 שערים וזכה בתואר מלך השערים של האליפות.
רנטו גאוצ'ו, שחקנה של פלמנגו זכה גם בפרס "כדור הזהב" לכדורגלן העונה.
הערות שוליים

↑  כתבה על גביע איחוד. (בפורטוגזית)
↑  ‏CBF מכירה בפלמנגו וספורט כאלופות ברזיל ב-1987 (בפורטוגזית)
| עונות באליפות ברזיל בכדורגל |
| --- | --- | --- |
| טאסה ברזיל | 1959 • 1960 • 1961 • 1962 • 1963 • 1964 • 1965 • 1966 • 1967 • 1968 |  |
| טורניר רוברטו גומס פדרוזה | 1967 • 1968 • 1969 • 1970 |  |
| אליפות ברזיל | 1971 • 1972 • 1973 • 1974 • 1975 • 1976 • 1977 • 1978 • 1979 • 1980 • 1981 • 1982 • 1983 • 1984 • 1985 • 1986 • 1987 • 1988 • 1989 • 1990 • 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020 • 2021 • 2022 |  |
סאמרא

ערך זה עוסק בסאמרא, עיר קדושה לאסלאם בעיראק. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
סאמַרא (בערבית: سامرّاء, בתעתיק מדויק: סאמרּאא') היא עיר במחוז סלאח-א דין שבצפון עיראק השוכנת כ-110 ק"מ צפון-מערבית לבירה בגדאד על הגדה המזרחית של נהר החידקל. העיר שימשה כבירתם של ח'ליפי בית עבאס מסוף המאה ה-8 ועד סוף  המאה ה-9, והיא נחשבת כאתר עלייה לרגל חשוב באסלאם.  ב-2007 הוכרזה העיר הארכאולוגית סאמרא כאתר מורשת עולמית, וצורפה מיד לרשימת האתרים בסיכון. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 אוכלוסיית העיר מונה 144,771 בני אדם.
המינרט בסאמרא
חיילים אמריקאים בעת סיור בעיר
מסגד אל-עסכריה לאחר הפיגוע
היסטוריה > העת העתיקה

אזור סאמרא יושב בדלילות בעת העתיקה, אך ידוע על יישוב שומרי שהתקיים במקום בין 5500 ל-4800 לפנה"ס. תרבותו הייתה מתקדמת ונקראת תרבות סאמרא. תושביו הקימו מערכות השקיה ויצרו כלי קדרות שעוטרו בדמויות בעלי חיים ובקווים גאומטריים. כלי קדרות אלה שהתגלו לראשונה סאמרא, נפוצו לאחר מכן ברחבי המזרח התיכון כולו. לפי אסטלה, הקים סנחריב יישוב אשורי על הגדה המערבית של החידקל בשנת 690 לפנה"ס. מאוחר יותר נודעה העיר כסואומה בפי היוונים, סומרה (Sumere) בפי הרומאים, או סומרה בסורית. הסאסאנים חצבו תעלת מים בין השנים 531–578 אשר הוליכה את מי החידקל אל העיר. לכבוד האירוע הוקמו בעיר מגדל "בורג' אל-קיים" וארמון.
היסטוריה > בית עבאס

מאוחר יותר הקימו ח'ליפי בית עבאס תעלת מים נוספת אל העיר, וזו נבנתה בסוף המאה ה-8 על ידי הארון א-רשיד, ונחגגה בתכנונו של מתומן ענק בקוטר של 1.5 ק"מ. זה זכה לשם "חוסן אל-קדישיה" אך בנייתו נזנחה ב-796. בשנים 834–835 העתיק הח'ליף אל-מעתצם את בירתו לסאמרא, שנקראה באותה עת בשם "סר מן ראא" (سر من رأى – "משוש כל הרואה (אותה)"), ושם זה השתבש לשמה הנוכחי. בשנת 836 הוא הקים עיר חדשה על הגדה המזרחית של החידקל סביב העיר הפרה-אסלאמית, ואת ארמונו קבע בצפונה, במקום שבו ניצב בעבר מנזר. הארמון התחלק לשני חלקים – חלק פרטי שיועד למגורי הח'ליף ובני משפחתו, וחלקם אף נקבר בו; וחלק ציבורי, שבו הקביל את פני הבאים לבקרו. מהארמון נמשכה שדרה לאורך כ-3.5 ק"מ אשר הובילה את השווקים ואל מסגד אל-מעתצם, ששניהם שוכנים כיום מתחת לבתים מאוחרים יותר. משני צדדיה של השדרה ומחוץ לעיר שכנו מגורי החיילים, והחלק שממזרח לעיר הוקף חומה ויועד לציד. עם מותו של אל-מעתצם בשנת 842, המשיך יורשו אל-ואת'ק, והשתמש בעיר כבירה, תוך שהוא מעניק תשומת לב לרווחתה הכלכלית והופך אותה ממחנה צבאי גדול לעיר של ממש. הוא הקים ארמון חדש על הנהר, וארמון זה שימש גם את הח'ליף הבא, אל-מתוכל הראשון.
אל-מתווכל התרכז בבנייה מונומנטלית. הוא הקים מסגד גדול וחדש, והרחיב את העיר מזרחה לאזור שנועד בעבר לציד בלבד. תחת זאת הקים עשרים ארמונות חדשים ובין שניים מהם בדרומה של העיר קבע שטח ציד חדש. במזרחה של העיר נבנה מגרש מרוצים באורך כולל של 10.42 ק"מ וברוחב 80 מטר, ולצדו הוקמו מושבים לצופים. במחצית המאה ה-9 הגיעה העיר לשיאה, היו בה שבע שדרות מקבילות והקיצונית שבהן עברה לאורך גדת הנהר, שהיה לעורק האספקה העיקרי של סאמרא.
בשנת 859 החל אל-מתוכל בהקמת בירה חדשה מצפון לסאמרא, וקרא לה על שמו, אך עם ההתנקשות בחייו בשנת 861 הרעיון נזנח. ריקון הקופה הציבורית כדי להקים את הפרויקט השאפתני היה בין הסיבות לחוסר היציבות שפקד את הח'ליפות בשנים שלאחר מכן. בשנת 870 הוצא הכוח הצבאי מהעיר, ואף שהמשיכה ונחשבה למושב הח'ליף, חשיבותה הלכה ופחתה עד שבירת החליפות החדשה נקבעה בבגדאד בשנת 892.
היסטוריה > שקיעה

למרות זאת שמרה העיר על חשיבותה הדתית המרכזית. במסגד אל-עסכריה שבעיר נמצאים קבריהם של עלי אל-האדי וחסן אל-עסכרי, האימאמים השיעים העשירי והאחד-עשר. גם מקום ציון היעלמותו של מוחמד אל-מהדי, המכונה "האימאם הנעלם", שהיה האימאם השנים-עשר והאחרון של השיעה, נמצא בעיר. בשל כל אלה מהווה סאמרא אתר עלייה לרגל חשוב למוסלמים שיעים. שינוי אפיק זרימתו של החידקל במאה ה-13 האיץ את שקיעתה של העיר.
היסטוריה > המאה ה-20

במאה ה-20 עלתה חשיבותה של סאמרא בשל בניית סכר על נהר החידקל. מטרת סכר זה הייתה למנוע את ההצפות התכופות באזור בגדאד ובמורד הנהר, ובנייתו יצרה אגם מלאכותי גדול. כפריים רבים נאלצו לעזוב את כפריהם בשל התפשטות האגם, ורבים מהם עברו לסאמרא עצמה תוך שהם תורמים לגידול אוכלוסייתה.
בחודש פברואר 2006, ביצעו סונים פיגוע טרור במסגד אל-עסכריה בעיר, אירוע שנודע כ"פיגוע במסגד אל-עסכריה", ובו נהרגו כ-120 מתפללים. בעקבות זאת התעוררו מהומות קשות נגד הסונים בעיראק ואף הועלה חשש מפני מלחמת אזרחים. ב-13 ביוני 2007 הותקף המסגד בשנית ושני המינרטים שלו נהרסו. כעבור חודש, ב-13 ביולי 2007, פוצץ מגדל השעון בעיר.
אקלים

האקלים בעיר צחיח (BWh לפי שיטת קפן). בקיץ הטמפרטורות גבוהות ועשויות לעלות עד ל־50 מעלות צלזיוס, בעוד שבלילות החורף הן עשויות לצנוח אל מתחת לאפס. בשנה ממוצעת יורדים בעיר כ-127 מילימטרים של משקעים.
אתרי העיר

אורכה של העיר מצפון לדרום מגיע ל-41.5 ק"מ ורוחבה נע בין 4 ל-8 ק"מ. היא לא הוקפה על ידי חומות שכן הנהרות שבסביבתה העניקו לה הגנה טבעית, והיא שילבה מקום יישוב לאזרחים ולחיילים. רובעי העיר תוכננו כך שלכל אחד מהם הושם מפקד צבאי, והרחובות שביניהם עלו מגדות החידקל והסתיימו בשדרה המרכזית שרוחבה נע בין 80 ל-100 מטר. ארבע חמישיות משטחה של העיר שנבנתה בתוך זמן קצר טרם נחקרו. חומרי הבנייה העיקריים הם לבנים אפויות, לבנות בוץ ומלט. עם בנייניה החשובים של העיר נמנים המבנים הבאים:
המסגד הגדול והמינרט החלזוני – המבנה עשוי מאבן אפוייה וממלט, אורכו 264 מטר ורוחבו 169 מטר, והוא היה המסגד הגדול בעולם בעת בנייתו בין 848 ל-851. קירותיו נישאים לגובה של 10.5 מטר ו-16 שערים מובילים אליו. הוא מחולק לארבעה חלקים המקיפים חצר פנימית, והמינארט החלזוני שגובהו 54 מטר, בתבנית זיגוראת יוצא דופן באדריכלות המוסלמית.
מסגד אבו דולאף – המסגד בצפונה של העיר דומה למסגד הגדול אך קטן ממנו. חצרו הפנימית מוקפת בשערים, וגם המיניארט שלו סלילי כמו זה של המסגד הגול, אך קטן יותר.
ארמון הח'ליף (קסר אל-ח'ליפה) – המסגד ניצב בשדרה המרכזית וצופה אל הנהר. הוא הוקם על ידי אל-מעתצם, והוא מכסה שטח גדול של 1,250 דונם שבו אזורי מגורים, אולמות, חדרי מנהלה, מגורי חיילים וחדרי מנוחה. המבנה נחקר בשנת 1910 אך שלושה רבעים ממנו לא נסקרו וגנו המערבי מוצף.
ארמון אל-הוויסיאט – ארמון זה ניצב על הגדה המערבית של החידקל והוא נבנה על ידי אל-מעתצם כמקום מרגוע. הארמון מתחלק לאגף תחתון גדול ואגף עליון קטן יותר.
ארמון אל-מנקור – שוכן דרומית לעיר על גדת החידקל. הוא הוקם בשנת 854 על ידי אל-מתווכל ועבור בנו.
ארמון אל-עאשק – הארמון, מעשה ידיו של הח'ליף אל-מעתמד ב-876, נחשב לשמור בארמונות העיר העבאסים. הוא הוקם על קמרון מלאכותי וצורתו כשל מלבן. סביבו מגדלי שמירה עגולים שבסיסיהם רבועים.
ארמון אל-מוּשַׁרַּחַ֫את – שוכן כ-6 ק"מ מזרחית לעיר המודרנית ונמנה עם הארמונות שבנה הארון א-רשיד בעת שכרה את תעלת המים אל העיר. באדמה שנחפרה מהתעלה הוקם תל ועליו ארמון, אך זה נהרס מאוחר יותר על ידי אל-מעתצם, שהקים במקום ארמון משלו, וקבע בחזיתו בריכה.
אל-אִסְטַבְּלַ֫את (האורוות) – מחנה צבאי גדול לחופי החידקל, כ-15 ק"מ דרומית לעיר הנוכחית, שבו ארמון קטן ובתי מגורים. בנייתו מתוארכת לשנת 851.
מסגד אל-עסכריה – מסגד מוסלמי שיעי הנחשב לאחד המסגדים החשובים והקדושים ביותר בעולם השיעי, וככל הנראה נבנה בשנת 994. לפי המסורת, בקבר שנמצא במסגד קבורים שני אימאמים שיעים חשובים, עלי אל-האדי וחסן אל-עסכרי, האימאמים השיעים העשירי והאחד-עשר. המסגד נפגע בפיגוע קשה ב-22 בפברואר 2006, ושוב ב-2007.
ארמון אל-ג'עפרי – נבנה על ידי אל-מתווכל בשנים 859–861 ונחשב לארמון המוסלמי הגדול ביותר שנבנה אי פעם. שטחו 2,110 דונם והוא שוכן בצפונה של העיר. הוא לא נחקר אך נשמר במצב טוב.
ראו גם

קרב סאמארה (1917)
ג'ון קריו אקלס

| --- | --- |

 לידה:  27 בינואר 1903 מלבורן, ויקטוריה, אוסטרליה
 פטירה:  2 במאי 1997 (בגיל 94) לוקרנו, שווייץ
 ענף מדעי:  רפואה
 עיסוק:  פילוסופיה של הנפש מדעי המוח
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מלבורן אוניברסיטת אוקספורד
 מנחה לדוקטורט:  צ'ארלס סקוט שרינגטון
 מוסדות:  האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה
 תלמידי דוקטורט:  סטיבן קפלר 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה המדליה המלכותית
 
ג'ון קריו אקלס (באנגלית: John Carew Eccles;‏ 27 בינואר 1903 – 2 במאי 1997) היה נוירופיזיולוג ופילוסוף אוסטרלי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1963, יחד עם אלן הודג'קין ואנדרו האקסלי "על תגליותיהם לגבי המנגנונים היוניים המעורבים בעירור ובעיכוב של החלקים הקיצוניים והמרכזיים של קרום תא העצב".
קורות חיים

ג'ון קריו אקלס נולד ב-27 בינואר 1903 בעיר מלבורן שבמדינת ויקטוריה. בשנת 1925 באוניברסיטת מלבורן סיים תואר ראשון ברפואה והחל להתעניין בבעיית גוף-נפש. לאחר לימודי התואר הראשון, אקלס נסע ללמוד אצל צ'ארלס סקוט שרינגטון באוניברסיטת אוקספורד בחסות מלגת רודס. בשנת 1929 סיים את לימודי הדוקטורט בפילוסופיה.
בשנת 1937 חזר אקלס לאוסטרליה, שם עסק במחקר במהלך שנות מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה מונה לפרופסור באוניברסיטת אוטגו שבניו זילנד. בשנים 1952–1962 עבד באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה.
בשנת 1958 זכה באות הכבוד Knight Bachelor ובשנת 1962 במדליה המלכותית. החל משנת 1990 היה חבר במסדר אוסטרליה.
אקלס נפטר ב־2 במאי 1997 בסמוך לעיר לוקרנו שבשווייץ. במרץ 2012 נחנך בניין על שמו באוניברסיטה הלאומית האוסטרלית, אשר נבנה מכספי חבר העמים הבריטי.
עיקרי המחקר

החל מהתקופה בה שהה באוקספורד עסק מחקרו בעיקר במהות הקשר בין תאי העצב, גם במערכת העצבים המרכזית ובם במערכת העצבים האוטונומית, כשהוא משתמש בשיטות של אלקטרופיזיולוגיה שהתפתחו במהירות באותה תקופה. השנים שלפני מלחמת העולם השנייה היו שנים של מחלוקת חריפה בין המדענים העוסקים בנושא, בין הטוענים לקשר חשמלי בין תאי העצב, ובין הטוענים לקיומו של קשר כימי בסינפסות, תיאוריה שנדחפה בחוזקה על ידי הנרי דייל והקולגות שלו. בשנים המוקדמות אקלס היה בין המתנגדים החריפים לרעיון של הולכה כימית. בהסתכלות לאחור, הוויכוח העז תרם רבות להתפתחות הטכנולוגיה של הרישום האלקטרופיזיולוגי. האישור הסופי לקיומו של קשר כימי הגיע רק עם האפשרות להחדיר מיקרואלקטרודות לתוך תאים.
בשנת 1937 עזב אקלס את אנגליה לאוסטרליה, שם קיבל ניהול של יחידה קטנה למחקר רפואי בסידני. באוסטרליה הצטרפו אליו לשיתוף פעולה פורה ברנרד כץ וסטפן קופלר, איתם חקר את הסינפסה בין העצב המוטורי לסיבי השריר במודל חיה של חתולים וצפרדעים. במהלך מלחמת העולם השנייה עסק מחקרו בעיקר במחקר שימושי הקשור למאמץ המלחמתי. בשנים 1944 עד 1951 עבר לאוניברסיות אוטגו בניו זילנד, שם חידש את מאמציו לפצח את שאלת הקשר בין תאי עצב בסינפסות. ב 1951 הצליחו אקלס, ברוק וקומבס להכניס בפעם הראשונה מיקרואלקטרודה לתוך תא עצב במערכת העצבים המרכזית, ולרשום תגובות חשמליות של סינפסות מעוררות וסינפסות מעכבות. הרישום הזה הבהיר באופן ברור את קיומן של סינפסות כימיות, והביא את אקלס להודות בטעותו מהעבר.
פארק לאומי

הפארק הלאומי באנף, אלברטה, קנדה
פארק לאומי הוא מתחם שמור שמשתרע על שטח אדמה או מים, שמוכרז בדרך כלל על ידי רשות מוסמכת שגם מתחזקת ומשמרת אותו. פארק לאומי הוא שטח שמוגן מפיתוח אנושי, מזיהום אוויר והזרמת שפכים ופסולת.
המודעות לצורך בשמורות טבע וגנים לאומיים החלה בעת החדשה. ב-1810 תיאר המשורר האנגלי ויליאם וורדסוורת' את מחוז האגמים באנגליה, בו נהג לטייל ולכתוב, כ"סוג של רכוש ציבורי שלכל אדם זכות ליהנות ממנו".
הפארק הלאומי הגדול ביותר בעולם הוא הפארק הלאומי צפון מזרח גרינלנד אשר הוקם בשנת 1974. שטחו של זה הוא 972,000 קמ"ר (פי 40 בקירוב משטחה של ישראל).
המדינה בעלת הכמות הרבה ביותר של פארקים לאומיים היא ארצות הברית עם 391 פארקים לשימור ומתוכם כ-58 פארקים לאומיים.
הפארקים הלאומיים בארצות הברית

המדינה הראשונה שיזמה מדיניות של שמירת הטבע והקמת גנים לאומיים הייתה ארצות הברית. ב-30 ביוני 1864 חתם הנשיא אברהם לינקולן על חוק, המקנה למדינת קליפורניה את הזכות לקבל לידיה את עמק יוסמיטי וחורשת מריפוסה שבה גדלות סקוויות הענק, ולהקים בהם אזור פתוח לציבור. עם זאת, רק ב-1 באוקטובר 1890 הוכרז יוסמיטי כפארק לאומי, והוא אחד הפארקים הלאומיים המפורסמים והיפים ביותר בארצות הברית בפרט ובעולם בכלל.
ב-1872 הוכרז דווקא ילוסטון כפארק הלאומי הראשון בעולם. פלאיו של פארק זה נודעו ברבים, ומבקרים החלו לפקוד אותו. מאחר שמדינת ויומינג בה שוכן רובו של שטח הפארק עדיין לא נוסדה, ושטחה נחשב אז לטריטוריה ללא שלטון מקומי, נטל הממשל הפדרלי בארצות הברית חסות על הפארק בהכריזו עליו כפארק לאומי. הפארקים הבאים שהוכרזו היו, כאמור, יוסמיטי והפארק הלאומי סקוויה שהוכרזו שניהם ב-1890.
רק ב-1916, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, אישר הקונגרס את חוק שירות הפארקים הלאומי (National Park Service).
בשירות הפארקים הלאומי מועסקים כיום (2007) כ-20,000 עובדים, ובנוסף עשרות אלפי מתנדבים. תקציבו הוא מעל 2 מיליארד דולר.
מדינות אחרות

לאחר הקמתו של הפארק הלאומי ילוסטון, תפסה הקמתם של פארקים לאומיים תאוצה. הפעילות התמקדה במדינות אנגלו-סקסיות בעיקר. כך למשל הוקם באוסטרליה בשנת 1879 ה"פארק הלאומי" מדרום לסידני. ה"פארק הלאומי" האוסטרלי, שהוא השני בעולם, נקרא כך משום שהיה יחיד במינו באוסטרליה. בשנת 1955 שונה שמו ל"פארק הלאומי המלכותי" (Royal National Park).
ב-1885 הוקם באלברטה שבקנדה הפארק הלאומי של הרי הרוקי, או בשמו הנוכחי הפארק הלאומי באנף (Banff National Park).
פארקים הוקמו גם בניו זילנד החל מ-1887 (פארק לאומי טונגרירו), ובדרום אפריקה (הפארקים הלאומיים של דרום אפריקה), שם הכריז המנהיג פול קרוגר ב-1898 על אזור בצפון מזרח המדינה כעל שמורת טבע, אזור שהפך בשנת 1926 לפארק לאומי קרוגר (Kruger National Park).
באירופה לא הוקמו גנים לאומיים עד תחילת המאה העשרים. רק ב-1909 הוקמו בשוודיה 9 פארקים לאומיים. בצרפת הוקם הפארק הלאומי הראשון רק ב-1963. זהו הפארק הלאומי ואנואז (Parc national de la Vanoise ) בהרי האלפים. באנגליה יש רק 12 פארקים לאומיים. ההגדרה האנגלית של פארק לאומי שונה, והוא יכול להיות גם בבעלות פרטית. לכל פארק יש הנהלה משלו. באירופה כולה קיימים כיום כ-360 פארקים לאומיים.
פארקים לאומיים בישראל

ארץ ישראל הייתה חבל ארץ דליל אוכלוסין במשך מאות השנים שקדמו למאה התשע עשרה. גלי הגירה, שהחלו באמצע מאה זו, הרחיבו את האוכלוסייה המקומית ואת צרכיה. יערות נכרתו לשם אספקת פחם לבערה, הן לחימום והן לתעשייה. קטרי הרכבת הטורקית, שהחלה לפעול לקראת סוף המאה, צרכו אף הם פחם.
הטמפלרים, שהגיעו לארץ החל משנות השבעים של המאה ה-19, הביאו עימם רובי ציד משוכללים, שאומצו במהרה על ידי הפלאחים המקומיים. גם המעבר למאה העשרים לא בישר טובות לבעלי החיים שניצודו בהמוניהם: מלחמת העולם הראשונה אופיינה בהצטיידות מסיבית בנשק חם.
בתחילת המאה ה-20 ניצוד התנין האחרון בנחל התנינים. בעלי חיים גדולים כיענים, איילים, יחמורים, דובים סוריים, פראים וברדלסים, נכחדו.
ממשלת המנדט החלה לחוקק חוקים לשמירת החי והצומח. ב-1924 פורסם חוק הציד, וב-1926 - פקודת היערות. אתרים רבים, כמו חורש הכרמל והר מירון, הוכרזו כשמורות יער; עצים מסוימים הוכרזו כמוגנים. בתחום הציד היה המצב גרוע בהרבה, ולמעשה לא הייתה כל הגנה על בעלי החיים.
עם קום מדינת ישראל לא השתנה המצב בהרבה. המדינה הצעירה התמקדה בפיתוח כלכלי וקליטת עלייה. עשרות אלפי דונם של ביצות, שהיו אבן שואבת למינים רבים של צמחים ובעלי חיים, יובשו. נחלים זוהמו בעקבות ההתפתחות החקלאית והתעשייתית. שטחי קרקע רבים שהיו פראיים ואכלסו ערכי טבע רבים, נדונו לכליה בעקבות בנייה מואצת והקמת מאות יישובים חדשים.
ב־1955 חוקקה הכנסת את חוק להגנת חיית הבר ועל ביצועו הופקד שר החקלאות. ב-1955 הוקמה במשרד ראש הממשלה המחלקה לשיפור נוף הארץ (בה פעלו בין היתר טדי קולק ויגאל ידין), שעליה הוטלה הקמת תשתית תיירותית. המחלקה הקימה מספר גנים לאומיים ידועים, כמו גן השלושה (הסחנה), קיסריה, שבטה ועבדת. בעקבות ייבוש אגם החולה ולחץ ציבורי, הוקמה שמורת החולה, שהייתה לשמורת הטבע הראשונה שהוכרזה (ב-1964). בשנת 1963 אושר בכנסת חוק גנים לאומיים ושמורות טבע, שעבודת החקיקה עליו החלה עוד ב-1956. במסגרת החוק הוקמו שתי רשויות: רשות הגנים הלאומיים, ורשות שמורות הטבע. בשנת 1998 אוחדו שתי הרשויות לגוף אחד - רשות הטבע והגנים.
לקריאה נוספת

עזי פז, ארץ הצבי והיעל - שמורות וטבע בישראל, בהוצאת מסדה ורשות שמורות הטבע, 1981.(הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  כיום פארק לאומי מחוז האגמים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560664905171  BnF: cb126475382 (data)  GND: 4075220-3  LCCN: sh85090045  LNB: 000058010  NDL: 00566388  NKC: ph115506 
הלוגו של שירות הפארקים הלאומיים בארצות הברית
עץ הסקוויה הענקי "ענק הגריזלי" ("גריזלי ג'איינט"), חורשת מריפוסה, פארק לאומי יוסמיטי, ארצות הברית
זברות בפארק לאומי קרוגר, דרום אפריקה
נוף של שמורת החולה.
נוף של פארק לאומי דאוסאי, פקיסטן.
גורוקה

| --- | --- |

גורוקה
 מדינה:  פפואה גינאה החדשה פפואה גינאה החדשה
 מחוז:  הרמה המזרחי
 גובה:  1546 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  21,507 (2013)
 קואורדינטות:  6°05′00″S 145°23′00″E﻿ / ﻿6.0833333333333°S 145.38333333333°E﻿ / -6.0833333333333; 145.38333333333 
 אזור זמן:  UTC +10
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פפואה גינאה החדשה מוגדלת) פורט מורסבי לאה קונדיאבה וואבג מדנג קוקופו וייווק אלוטאו איי שלמה  א י נ ד ו נ ז י ה  או. ים ביסמרק ים האלמוגים  ים שלמה  האוקיינוס השקט גורוקה(למפת פפואה גינאה החדשה רגילה) פורט מורסבי לאה קונדיאבה וואבג מדנג קוקופו וייווק אלוטאו איי שלמה  א י נ ד ו נ ז י ה  או. ים ביסמרק ים האלמוגים  ים שלמה  האוקיינוס השקט גורוקה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
גורוקה (Goroka) היא עיירה בפפואה גינאה החדשה, בירת מחוז הרמה המזרחי. אוכלוסייתה של העיירה מנתה 16,700 תושבים בשנת 2011. העיירה שוכנת בגובה של 1546 מטרים מעל פני הים על הכביש הראשי של אזור הרמה של פפואה גינאה החדשה במרחק 285 ק"מ מלאה ו-90 ק"מ מהעיירה הסמוכה קאינאטו (Kainantu). האקלים מתון והוא ידוע כ"אביבי נצחי"
בעיירה פועלים ארגונים לאומיים שונים כמו תחנת רדיו נוצרית, המכון למחקר רפואי של פפואה גינאה החדשה, מכון הקולנוע הלאומי, המכון המלנזי, תיאטרון והאוניברסיטה המקומית. כמו כן פועלים בעיירה כמה ארגונים חוץ-ממשלתיים כמו ארגון אוקספם וארגון הצילו את הילדים (Save the Children). בעיירה פועל בית מלון. גורוקה היא גם מרכזם של שבט אנשי הבוץ (Asaro).
הענף הכלכלי העיקרי הוא גידול קפה. תעשיות נוספות הם חוות גידול דגי טרוטה, גידול חזירים, דבוראות גידול אננס וגידול ירקות.
בחודש מאי מארחת גורוקה את פסטיבל הקפה הלאומי. בחודש ספטמבר, בתקפות יום העצמאות של פפואה גינאה החדשה (16 בספטמבר), מארחת גורוקה התכנסות רב-שבטית גדולה שמתקיימת כבר מאמצע שנות החמישים.
השוק בגורוקה
סופרמרקט בגורוקה
בקתות מסורתיות בגורוקה
תושבים מקומיים בגורוקה
הערות שוליים

↑  Papua New Guinea: Provinces, Cities & Urban Localities - Statistics  - www.citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562217805171  GND: 4093788-4  LCCN: n84800695  VIAF: 131406450   WorldCat (עם VIAF): 131406450
תרופות נוגדות נגיפים

.
תרופות נוגדות נגיפים (בלועזית: תרופות אנטי־ויראליות) הן שם כולל לסוגי תרופות המשמשות לטיפול בזיהומים נגיפיים.
מרבית התרופות נוגדות הנגיפים מיועדות לזיהומים נגיפיים ספציפיים, אך ישנן תרופות בעלות יכולת רחבה היעילות כנגד מגוון רחב של נגיפים. בניגוד לתרופות האנטיביוטיות, תרופות נוגדות נגיפים אינן ממיתות את פתוגן היעד שלהן, אלא מעכבות את התפתחותו.
שימושים רפואיים

רוב התרופות נוגדות הנגיפים המותרות לשימוש נועדו לסייע בהתמדדות עם נגיפי HIV, הרפס, הפטיטיס B ו־C, וכן עם נגיפי שפעת. החוקרים פועלים להרחבת מגוון התרופות למשפחות פתוגנים אחרות.