stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הקברות הצבאי בהר הרצל
תיאור האתר

בית הקברות משתרע על פני המדרון הצפוני של הר הרצל. שטחו היה במקורו מסולע וחשוף מצמחייה, ובשולי מקצת החלקות והאנדרטאות נראים עדיין שטחים מסולעים כבמראהו המקורי. שטח בית הקברות הוא תלול והפרש הגובה האנכי בין החלקה הגבוהה ביותר והחלקה הנמוכה ביותר בו הוא כ-40 מטרים.
הכניסה לבית הקברות נמצאת בקצהו המזרחי, צפונה מהכניסה הראשית למתחם הר הרצל ובנקודה נמוכה ממנה בקצה שדרות הרצל בירושלים. בצמוד לכניסה ניצב מבנה הנהלת האתר. מן הכניסה מוביל מערבה כביש פנימי. לאחר כ-200 מטרים מתפצל הכביש לשתי שלוחות, שהאחת מובילה אופקית מערבה והשנייה מעפילה במדרון ההר אל פסגת האתר. חלקות הקבורה והאנדרטאות פזורות לצידי הדרכים הפנימיות.
בשנות התשעים הוכשרה כניסה נוספת לבית הקברות מדרום לכניסה הראשית, והיא מובילה אל חלקות הקבורה החדשות שהוכשרו שם אז (חלקות 6, 7, 8, 9 באזור ד').
המבנה הטופוגרפי התלול של האתר הצריך לפצל את שטח הקבורה בו לחלקות נפרדות רבות – כ-53 בסך הכל - הממוקמות על טרסות שנבנו על גבי המדרון. בולט מאוד השימוש שנעשה בבית הקברות באבן פראית לבניית קירות הטרסות.
גודל החלקות הוא שונה ובאופן כללי הוא קטן יותר במעלה המדרון (כולל חלקות לחללים ספורים) וגדול יותר במורד המדרון. חלוקת שטח הקבורה בצורה זו הביאה להחלטה לקבור בכל חלקה חללים שנפלו באותה מערכה או באותה תקופת זמן. כך קיימות בבית הקברות חלקות לחללי כל מלחמות ישראל ואף לחללי זירת קרבות מסוימת (לדוגמה – גוש עציון). רשת שבילים להולכי רגל ומדרגות מאפשרת מעבר בין החלקות. כל חלקות הקבורה מאורגנות בציר מזרח-מערב, באופן שראשי המצבות פונים מערבה.
רחבת הטקס המקורית - שכמוה מצויה בכל בית קברות צבאי בישראל - ממוקמת במרכזו של אזור א', ליד חלקת חללי מחלקת הל"ה.
בשנת 1954, במהלך הבינוי בשטח בית הקברות, נתגלתה בו מערת קבורה עתיקה (באזור א'). האדריכל חירם בחר לשמרה ולשלב אותה בשטח האתר.
שטח בית הקברות גובל בשטחם של אתרים אחרים במתחם הר הרצל – חלקת גדולי האומה, האנדרטה לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה ואתר ההנצחה לזכר יהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל. כוונת המתכננים המקורית בראשית שנות החמישים הייתה להקים חיץ בין שטח בית הקברות ליתרת מתחם הר הרצל על ידי נטיעת שורת עצים ביניהם. כוונה זו לא מומשה ומעבר חופשי מתקיים בין שטח בית הקברות לשטח האתרים הגובלים בו.
תיאור האתר > אזורי ההר

שטח בית הקברות מחולק לארבעה אזורים:
אזור א' - במערב המתחם, במרכז מדרון ההר. מצויות בו 23 חלקות קבורה, שתי אנדרטאות ורחבת טקס. קבורים בו חללים שנפלו במלחמת העצמאות, מלחמת סיני ומלחמת לבנון הראשונה ובין השנים 1949-1966 ו-1982-83, וכן משלהי 2023 ואילך.
אזור ב' - בצפון-מערב המתחם, בתחתית מדרון ההר. יש בו 12 חלקות קבורה, שתי אנדרטאות וכן ממוקם בו גן הנעדרים. נקברו בו חללים שנפלו במלחמת העצמאות, מלחמת ששת הימים והשנים שביניהן (למעט במלחמת סיני) ובו נמצאת חלקת המשטרה. בחלקה 13 קבורים חללים ממלחמת חרבות ברזל.
אזור ד' - בדרום-מזרח המתחם ובסמוך לכניסה לבית הקברות. מצויות בו 12 חלקות ושלוש אנדרטאות. קבורים בו חללים שנפלו במלחמות ישראל וביניהן משנת 1967 ואילך.
אזור ה' - בפסגת המתחם, בסמוך לחלקת גדולי האומה. נמצאות בו חמש חלקות של חללי מלחמת יום הכיפורים (1973-74).
החללים בבית הקברות

בבית הקברות נטמנו חללי מערכות ישראל שנפלו בכל מלחמות ישראל החל ממלחמת העצמאות וכן בתקופות שביניהן. נטמנו בו בשלוש חלקות גם חללים של משטרת ישראל ומשמר הגבול.
בבית הקברות נקברו גם 14 חללים שנפלו בשנים שלפני מלחמת העצמאות. מרביתם היו אנשי המחתרות, החל באנשי ניל"י יוסף לישנסקי ואבשלום פיינברג, שנפלו בשנת 1917 ועבור באנשי אצ"ל ולח"י שנפלו בשנות הארבעים. מלבדם נקברו בבית הקברות חמישה ממתנדבי היישוב שלחמו במלחמת העולם השנייה, מהם שלושה מן הצנחנים באירופה. חללים אלו נקברו בחלקות נפרדות מיוחדות שהוקצו לשם כך.
בבית הקברות קיימות שתי חלקות המיועדות לקבורת חללים שיהדותם מוטלת בספק. נקברו בהן חללים מבני העלייה מברית המועצות לשעבר.
בבית הקברות נטמנו בסך הכל כ-3,667 איש ואישה, ובכללם כ-1,100 חללי מלחמת העצמאות. עשרות מהם עוטרו בעיטורים וציונים לשבח מאת צה"ל וזרועות הביטחון האחרות.
בבית הקברות, במדרון הפונה אל מוסד יד ושם ובסמוך לאנדרטה לזכר חללי פעולות האיבה, ממוקמות שתי חלקות קבורה נוספות. האחת היא של 199 מעפילים מהאונייה סלבדור, שטבעה ב-1940. ארונותיהם הובאו לישראל בשנת 1964. האחרת היא של 22 מעפילים מספינה אגוז, שטבעה ב-1961. ארונותיהם הובאו לישראל ב-1992.
החללים בבית הקברות > אישים ידועים שנקברו בבית הקברות

רמטכ"לי צה"ל:
יגאל ידין
דוד אלעזר
אלופי צה"ל:
יוסף אבידר
יהושפט הרכבי
רחבעם זאבי
שמעון מזא"ה
גד נבון
עוזי נרקיס
דוד שאלתיאל
אסף שמחוני
מפקדי משטרת ישראל ומשמר הגבול:
שאול רוזוליו
חיים תבורי
פנחס קופל
דוד רזיאל – מפקד האצ"ל
מעוטרי עיטור הגבורה:
סימן-טוב גנה
זרובבל הורביץ
עמנואל לנדאו
יעקב מזרחי
איתן נאוה
שלמה ניצני
בני ענבר
מרדכי פרידמן
יהודה קן-דרור
דוד שירזי
אנדרטאות

מעמדו של האתר כבית הקברות הצבאי הלאומי בא לידי ביטוי מיוחד בתשע אנדרטאות לאומיות שהוקמו בו עם השנים. אלו הם היכל הזיכרון הלאומי, גן הנעדרים ושבע אנדרטאות אחרות שהוקמו לזכר נעדרים וחללים שנקברו מחוץ לישראל.
אנדרטאות > היכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל

היכל הזיכרון הלאומי הוא הגדול שבאנדרטאות שבבית הקברות. הוא ממוקם בכניסה לאתר ומנציח את שמות כל חללי מערכות ישראל שנפלו משנת 1860 ועד היום. בניית ההיכל החלה בשנת 2015, הוא נחנך בשנת 2017 ונפתח לקהל מספר חודשים לאחר מכן. לאחר השלמתו הועבר אליו אתר טקס הזיכרון המרכזי לזכר חללי מערכות ישראל (ראו להלן).
אנדרטאות > גן הנעדרים

בבית הקברות הוקמה באזור ב' חלקה לזכר נעדרי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע, והוצבו בו אבני מצבה לזכר 180 מהם. ברבות הימים הוחלט כי יש להנציח בבית הקברות את שמות כל הנעדרים מימי המאבק להקמת מדינת ישראל ועד כה. לפיכך הוחלט לשפץ את החלקה ולהסב אותה ל"גן הנעדרים", שיפוץ שהושלם בשנת 2004. בגן המחודש הוצבו אבני המצבה האישיות בתבנית חדשה והוקם כותל זיכרון ועליו חקוקים שמות כלל 550 נעדרי היישוב ומדינת ישראל.
אנדרטאות > אנדרטאות אחרות

אנדרטאות לנעדרים שמקום קבורתם לא נודע:
אנדרטת האוניה ארינפורה – הוקמה באזור א' בשנת 1954
האנדרטה לזכר כ"ג יורדי הסירה – הוקמה באזור א' בשנת 1957
אנדרטת הצוללת אח"י דקר – הוקמה באזור ב' בראשית שנות השבעים
אנדרטאות לחללים שנקברו מחוץ לישראל:
אנדרטת מגיני הרובע היהודי במלחמת השחרור – הוקמה באזור ב' בשנת 1957
אנדרטת מתנדבי היישוב במלחמת העולם השנייה – הוקמה באזור ד' בשנת 1973
האנדרטה לזכר החיילים היהודים בצבא האדום במלחמת העולם השנייה - הוקמה באזור ד' בשנת 1989
האנדרטה לזכר החיילים היהודים בצבא הפולני במלחמת העולם השנייה - הוקמה באזור ד' בשנת 1998.
ארבע האנדרטאות לחיילים היהודים במלחמת העולם השנייה (כולל אנדרטת נספי האוניה ארינפורה ואנדרטת הכ"ג) הוקמו בקרבה פיזית זו לזו. כמו כן, אנדרטת חללי הרובע היהודי במלחמת העצמאות והאנדרטה לזכר חללי הצוללת דקר הוקמו בסמוך לחלקת הנעדרים. בכך נוצרו בבית הקברות שני מתחמי אנדרטאות, באופן המבטא את ההקשר ההיסטורי המשותף של כל אחת מהן.
גינון

בשנים הראשונות לקיומו היה אתר בית הקברות חשוף מצמחייה, ופרט זה בולט בצילומיו מאותן שנים. פיתוח האתר כלל תוכנית גינון נרחבת, בהנהגתו של מתכנן הגינון (החל מ-1952) חיים גלעדי, אשר פעל בשיתוף פעולה מלא עם האדריכל חירם. במסגרת התוכנית ניטעו באתר במשך השנים פרחים, שיחים ואלפי עצים, ובכללם אורנים, ברושים ואף ארזים (אשר הובאו מלבנון דרך קפריסין). נטיעות אלו שינו עם השנים לחלוטין את מראה מתחם בית הקברות עד כי כיום הוא מהווה למעשה גן עירוני בירושלים.
טקסים

בבית הקברות מתקיימים מדי שנה מספר טקסי זיכרון ממלכתיים:
ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שנה נערך טקס האזכרה הממלכתי המרכזי לחללי מערכות ישראל במעמד נשיא המדינה, ראש הממשלה, הרמטכ"ל ונכבדים אחרים ;
בז' באדר מתקיים בגן הנעדרים טקס האזכרה הממלכתי לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע ;
לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, במסגרת הצבת דגלוני ישראל על גבי קברי החללים בבתי הקברות הצבאיים, מניח הרמטכ"ל דיגלון על קברו של החלל האחרון שנקבר עד אותו מועד בהר הרצל.
טקס האזכרה הממלכתי ביום הזיכרון התקיים שנים רבות ברחבת הטקסים שהוקמה באזור א', בסמוך לחלקת חללי מחלקת הל"ה. בראשית שנות האלפיים הועתק מקום הטקס לרחבה שבראש ההר, בסמוך לחלקת גדולי האומה, כנראה מטעמי אבטחה. לאחר חנוכת היכל הזיכרון הלאומי הועבר אתר הטקס אליו. בשלהי שנת 2023 נהרסה רחבת הטקסים הישנה והוקמה בה חלקה חדשה לקבורת חללי מלחמת חרבות ברזל.
מסלול המבקרים

עם השנים התברר כי שטחו הגדול של מתחם בית הקברות ומבנהו הייחודי מקשים על המבקרים בו להתמצא בדרכם. בשל כך הוצא לפועל בבית הקברות פרויקט רחב היקף ובו הותקן שילוט מפורט המנחה את המבקרים בדרכם.
במקביל להתקנת השילוט בבית הקברות הוחלט להכשיר מסלול מבקרים, שיוליך בין האתרים המרכזיים במתחם הר הרצל כולו. ראשיתו של המסלול המעגלי בכניסה לבית הקברות הצבאי. המסלול כולל שלושים תחנות המסומנות באבני סימון מיוחדות. 21 מהתחנות נמצאות במתחם בית הקברות הצבאי, ובכללן כל האנדרטאות הניצבות בו.
מתכנן וכותב המסלול היה משה אורן, בתפקידו כראש תחום מפעלי הנצחה במשרד הביטחון.
גלריית תמונות

חלקת צנחני היישוב
קבר האחים של חללי קרב ג'נין במלחמת העצמאות
אחת מחלקות חללי מלחמת העצמאות
חלקת חללי הקסטל (מימין) וחלקת חללי מבצע קדש
חלקת עולי הגרדום
חלקת חללי מלחמת לבנון הראשונה
רחבת הטקס הישנה. מאחוריה נראית חלקת חללי מחלקת הל"ה
מערת הקבורה העתיקה שנתגלתה בשטח בית הקברות
כתובת מעל הכניסה אל מערת הקבורה
שלטי זיכרון לזכרם של מתכנני בית הקברות הצבאי, המוצבים בכניסה אליו
שלט הסברה בבית הקברות הצבאי
פסל בבית הקברות הצבאי
לקריאה נוספת

מעוז עזריהו, פולחני מדינה: חגיגות העצמאות והנצחת הנופלים, 1948-1956, באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1995
רמי יזרעאל, "בית הקברות הצבאי בהר הרצל", אריאל 169 (תשס"ה), עמ' 6-32.
משה אורן, השביל המחבר, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2014
הערות שוליים

↑  חלקות 6, 7, 8, 9 באזור ד'.
↑  נכון לשנת 2024.
↑  ראו: יקותיאל אורבך באתר ההגנה.
↑  אלו הן חלקות 2, 4, 19 ו-22 באזור א'.
↑  אלו הן חלק מחלקת עולי הגרדום באזור א' וחלקה 23 באזור א', בסמוך לאנדרטת חללי האונייה ארינפורה.
↑  הנתון מעודכן לחודש נובמבר 2024.
↑  ראו: חללים בעלי עיטורים וצל"שים הקבורים בבית העלמין הצבאי בהר הרצל, באתר "יזכור"
↑  מפעל זיכרון - הר הרצל / מסלול המבקרים, באתר האינטרנט של משה אורן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007385471605171  LCCN: nr00034578  SUDOC: 027914992  VIAF: 155206836   WorldCat (עם VIAF): 155206836 
העבודות להקמת היכל הזיכרון הלאומי ביחד עם כניסה חדשה אל בית הקברות הצבאי (פברואר 2015)
מפת בית הקברות, המוצבת ברחבת הכניסה אליו
מצבתו של יקותיאל שאול אורבך, ממתנדבי היישוב במלחמת העולם השנייה, שהובא לקבורה בבית הקברות
קברו של אורי לבוביץ שנהרג בגבעת התחמושת עם המצבה הזמנית, חודש לאחר שנהרג, יולי 1967
כותל הזיכרון בגן הנעדרים
אנדרטת כ"ג יורדי הסירה
אנדרטת הנספים באונייה ארינפורה
הדמיה של היכל הזיכרון הלאומי
מפת מסלול המבקרים, המוצגת בבית הקברות
חיים יפרח

| --- | --- |

 לידה:  1944 (בן 81 בערך)
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1964–1998 (כ־34 שנים)
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 קמ"ן פיקוד המרכז  סגן ראש חטיבת המחקר  מפקד יחידת הקישור לכוחות זרים  קצין מודיעין ראשי
חיים יפרח (נולד ב-1944) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, בתפקידו האחרון כיהן כקצין מודיעין ראשי (קמנ"ר) בשנים 1995–1998.
קורות חייו

יפרח נולד בקזבלנקה שבמרוקו. באוקטובר 1958 עלה עם משפחתו לישראל והתגורר בעפולה ובירושלים. הוא עבר קורס טבחות  והתגייס לצה"ל בגיל 20. שירת כטבח בבה"ד 4 ומתפקיד זה יצא באופן תקדימי לקורס קצינים בסיסי. בתום הקורס ולאור שליטתו בשפות שונות הוצב בחיל המודיעין ועבר השלמת קציני מודיעין. שירת בוועדת שביתת הנשק ירדן–ישראל ובפיקוד הצפון. עבר קורס קציני פיענוח תצלומי אוויר ושירת כראש מדור שטח סוריה ביחידה במלחמת יום הכיפורים. לאחר המלחמה שימש ראש ענף סוריה ולבנון בחטיבת המחקר, קצין מודיעין של אוגדה בסיני, קצין מודיעין של פיקוד המרכז, ראש זירת צפון וסגן ראש חטיבת המחקר.
בינואר 1989 מונה למפקד יחידת הקישור לכוחות זרים ושירת בתפקיד עד 1992. ב-1995 מונה לקצין מודיעין ראשי ושירת בתפקיד עד שחרורו ב-1998.
לאחר שחרורו עבד כראש האגף לשיווק ולפיתוח עסקי בחברת WIS (ווסט אינדיאן ספייס), העוסקת בתחום לוויני צילום.
יפרח בעל תואר ראשון בגאוגרפיה מאוניברסיטת תל אביב.
הערות שוליים

↑  שירות הידען, ‏לוויין צילום ישראלי ישוגר מסיביר, באתר "הידען", 12 בנובמבר 2000
את (מילת יחס)

טור "ואת.. ואת... ואת..." במניין עשרת בני המן במגילת אסתר (מימין)
אֶת היא מילת יחס עברית המשמשת לקישור בין נשוא לבין מושא ישיר מיודע. במקרא המילה משמשת גם כחלופה למילת היחס "עִם".
משמעויות

למילה "את" כמה משמעויות:
עיקר תפקידה של המילה "את" הוא כקישור בין נשוא לבין מושא ישיר מיודע.
המילה "את" מופיעה במקרא גם במשמעות של "עִם".
בלשון חכמים המילה "את" משמשת לפרקים במקום המילה "מה".
"את" כקישור בין נשוא לבין מושא ישיר מיודע

השימוש העיקרי במילת היחס "את" הוא לציון מושא ישיר מיודע, ובייחוד לקישור בין נשוא לבין מושא ישיר מיודע. השימוש במילה "את" מופיע רבות לפני מושא ישיר מיודע, אך לא תמיד.
לרוב יופיע המושא הישיר אחרי הנשוא, ועל כן תופיע מילת היחס "את" בין הנשוא למושא הישיר. לדוגמה, ”הוֹשִׁיעָה אֶת עַמֶּךָ וּבָרֵךְ אֶת נַחֲלָתֶךָ”. לפעמים תבוא מילה נוספת בין הנשוא למושא הישיר, והיא תחצוץ בין הנשוא למושא הישיר, לדוגמה, ”הוֹשַׁע, ה', אֶת עַמְּךָ, אֵת שְׁאֵרִית יִשְׂרָאֵל”. אם יש לפועל אחד זיקה לכמה מושאים ישירים, ייתכן שתבוא המילה "את" לפני כל אחד מהם. לדוגמה, בספר שמות בציווי על עשיית המשכן מופיעה סדרה, המשתרעת על פני תשעה פסוקים וכוללת 42 פעמים את המילה "את", בזיקה לנשוא אחד:
וְכָל חֲכַם לֵב בָּכֶם יָבֹאוּ וְיַעֲשׂוּ אֵת כָּל אֲשֶׁר צִוָּה ה'. אֶת הַמִּשְׁכָּן, אֶת אָהֳלוֹ וְאֶת מִכְסֵהוּ, אֶת קְרָסָיו וְאֶת קְרָשָׁיו, אֶת בְּרִיחָו, אֶת עַמֻּדָיו וְאֶת אֲדָנָיו. אֶת הָאָרֹן וְאֶת בַּדָּיו, אֶת הַכַּפֹּרֶת, וְאֵת פָּרֹכֶת הַמָּסָךְ. אֶת הַשֻּׁלְחָן וְאֶת בַּדָּיו וְאֶת כָּל כֵּלָיו, וְאֵת לֶחֶם הַפָּנִים. וְאֶת מְנֹרַת הַמָּאוֹר וְאֶת כֵּלֶיהָ וְאֶת נֵרֹתֶיהָ, וְאֵת שֶׁמֶן הַמָּאוֹר. וְאֶת מִזְבַּח הַקְּטֹרֶת וְאֶת בַּדָּיו וְאֵת שֶׁמֶן הַמִּשְׁחָה וְאֵת קְטֹרֶת הַסַּמִּים, וְאֶת מָסַךְ הַפֶּתַח לְפֶתַח הַמִּשְׁכָּן. אֵת מִזְבַּח הָעֹלָה וְאֶת מִכְבַּר הַנְּחֹשֶׁת אֲשֶׁר לוֹ, אֶת בַּדָּיו וְאֶת כָּל כֵּלָיו, אֶת הַכִּיֹּר וְאֶת כַּנּוֹ. אֵת קַלְעֵי הֶחָצֵר, אֶת עַמֻּדָיו וְאֶת אֲדָנֶיהָ, וְאֵת מָסַךְ שַׁעַר הֶחָצֵר. אֶת יִתְדֹת הַמִּשְׁכָּן וְאֶת יִתְדֹת הֶחָצֵר וְאֶת מֵיתְרֵיהֶם. אֶת בִּגְדֵי הַשְּׂרָד לְשָׁרֵת בַּקֹּדֶשׁ, אֶת בִּגְדֵי הַקֹּדֶשׁ לְאַהֲרֹן הַכֹּהֵן וְאֶת בִּגְדֵי בָנָיו לְכַהֵן.
לפעמים המושא מופיע לפני הנשוא. במקרה זה תופיע מילת היחס "את" לפני המושא הישיר, ולא תימצא בין המושא הישיר לנשוא. דוגמה:
אֶת הַכֶּבֶשׂ אֶחָד תַּעֲשֶׂה בַבֹּקֶר וְאֵת הַכֶּבֶשׂ הַשֵּׁנִי תַּעֲשֶׂה בֵּין הָעַרְבָּיִם.
"את" כקישור בין נשוא לבין מושא ישיר מיודע > בתנ"ך

המילה "את" מופיעה 9,510 פעמים בתנ"ך, והיא מופיעה בכל 24 ספרי התנ"ך, מן הפסוק הראשון. בפסוקים רבים המילה מופיעה פעמיים, למשל ”כַּבֵּד אֶת אָבִיךָ וְאֶת אִמֶּךָ”.
המילה "את" מופיעה בתורה 3,420 פעמים, בנביאים ראשונים 2,796 פעמים, בנביאים אחרונים 1,689 פעמים ובכתובים 1,605 פעמים. מופעי המילה "את" המרובים ביותר הם בספר בראשית (863 פעמים), ואילו בספר נחום היא מופיעה פעם אחת בלבד. הספר שבו המילה "את" שכיחה ביותר יחסית לגודלו הוא ספר יהושע — היא מופיעה בו 480 פעמים. בפרק כ"א בספר יהושע המילה "את" מופיעה יותר ממאה פעמים.
המילה "את" מופיעה בעיקר בספרי הפרוזה ואך מעט בפרקי שירה. בשיר השירים ומגילת איכה השירִיּים "את" מופיעה 26 פעמים (בשתי המגילות גם יחד), ואילו במגילת אסתר הסיפורית, שהיא בערך באורך של שתי שירות אלו יחד, המילה "את" מופיעה יותר ממאה פעמים. גם בספרים איוב, משלי ותהילים הכתובים בסגנון שירי יש יחסית מעט היקרויות של המילה.
המילה "את" מושמטת במקרא פעמים רבות, למשל בפסוק: ”וַיַּחְדְּלוּ לִבְנֹת הָעִיר.”
לפרקים יופיע פסוק שאחד משני מופעים של "את" מושמט בו: ”וַתֹּאמֶר לְאַבְרָהָם: גָּרֵשׁ הָאָמָה הַזֹּאת וְאֶת בְּנָהּ.”
המילה "את" חסרה פעמים רבות לפני שם בנטייה. למשל: ”וַיֵּט אָהֳלֹה”, אף על פי שלפעמים "את" מופיעה לפני שם בנטייה, כמו בפסוק ”תָּקַע אֶת אָהֳלוֹ”.
יצחק אבינרי העריך שלפני מושא ישיר מיודע בה"א הידיעה ה"את" מושמטת רק לעיתים נדירות, להערכתו בפחות מ־5% מהמופעים במקרא.
"את" כקישור בין נשוא לבין מושא ישיר מיודע > לשון חכמים

המילה "את" מופיעה רבות במשנה, החל במשפט הפותח את מסכת ברכות: ”מֵאֵימָתַי קוֹרִין אֶת שְׁמַע בְּעַרְבִית?” וכלה במשנה האחרונה, המסתיימת בציטוט הפסוק: ”ה' עֹז לְעַמּוֹ יִתֵּן ה' יְבָרֵךְ אֶת עַמּוֹ בַשָּׁלוֹם.”
המילה "את" מושמטת גם במשנה, למשל בשאלה ”כיצד מפרישין הביכורים?”, אולם ההשמטות אינן שיטתיות שכן במשנה הבאה מופיעה שאלה דומה, בצירוף המילה "את" — ”כיצד מעלין את הביכורים?”
לטענת יצחק אבינרי, בלשון חכמים התרחב השימוש במילה "את" יותר מאשר בלשון המקרא. כראיה הוא מביא את העובדה שהתלמוד מצטט את הפסוק ”וַיְבַשְּׁלוּ הַפֶּסַח” בנוסח ”ויבשלו את הפסח.”
"את" כקישור בין נשוא לבין מושא ישיר מיודע > לשון ימי הביניים

פעמים רבות השמיט רש"י את המילה "את", אך ברוב הפעמים הוא עדיין משתמש בה. בציטוטים מהתלמוד רש"י מוסיף לפעמים "את" שנשמטה, ולפעמים להפך, משמיט "את" שהופיעה.
הרמב"ם, לעומת זאת, הרבה להשמיט את המילה "את". יצחק לבני העריך שהוא עשה כן בהשפעת הערבית.
"את" כקישור בין נשוא לבין מושא ישיר מיודע > בעברית החדשה

ביאליק הקפיד להשתמש במילה "את" בכתבי הפרוזה שלו, ואף דאג לתקן במהדורות מאוחרות ולהוסיף את המילה "את" לפני כל שם במקום שבו לפועל זיקה לכמה שמות. לדוגמה, במקום שכתב במהדורה ראשונה "רוחץ את פניו וידיו", תיקן במהדורה מאוחרת ל"רוחץ את פניו ואת ידיו".
ואולם היו שהעדיפו שלא להשתמש במילה "את" — זאת, לטענת יצחק אבינרי, בהשפעת הלועזית. המתנגד המפורסם ביותר לשימוש במילה "את" היה דוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל. במאמר בעיתון "דבר" הסביר בן-גוריון שהמילה "את" היא רשות, נצרכת אך לעיתים נדירות להבהרת העניין, ועל כן ”מוטב להשמיטה למען חסוך עבודה, דיו, נייר, ולמען מנוע מונוטוניות בלשון”. כחיזוק לעמדתו הביא את המסופר להלן על רבי עקיבא: ”חכמינו הרגישו בדבר ור' עקיבא היה משום כך דורש תילי תילים של הלכות על 'את' כשם שהוא עשה זאת על 'אך' ו'גם'. סימן ש'את' אינו נחוץ לגופו.” אף שלא היה בלשן, עורר מעמדו הציבורי עניין בעמדתו בסוגיה זו. ראש ממשלת ישראל השני, משה שרת, גרס לעומתו: ”ה'את' היא סגולה יקרה — והנה באים ועוקרים אותה מן הלשון; הרי זה חוסר שחר גמור!” היו שהדביקו לעמדתו של בן-גוריון את הכינוי "אנטיאתיות". עם החולקים על בן-גוריון נמנה הבלשן יצחק אבינרי, שגרס כי "בלשון חיה יש הכרח להקפיד על ה'את' לשם בהירות ודיוק", ואף הדגיש: ”כל העוקר 'את' מתוך המשפט בכוונה ומדעת — כאילו עוקר מפיו שן בריאה.” אבינרי העלה את ההשערה שבן-גוריון בחר בעמדתו סתם כדי להתמיה ולמשוך תשומת לב ציבורית.
יצחק לבני הציג עמדת ביניים. הוא קבע כללים מתי יש להוסיף "את" ומתי יש להחסירו, וכן קבע שיש לגוון בין שימוש ואי שימוש במילה זו.
בשפה המדוברת, "את" מתקצרת לפעמים לפני ה"א הידיעה ובמקום "את ה" אומרים רק "תַּ", ובדרך כלל כותבים זאת: ת', בגרש. חוקרים מצאו תופעה זו כבר באיגרות בר־כוכבא, מזמן מרד בר־כוכבא במחצית הראשונה של המאה ה־2 לספירה. נכתב שם: ”מעיד אני עלי תשמים… שאני נותן תכבלים ברגליכם”, "תללו" במקום "את הללו", "תדקל" במקום "את הדקל" ועוד.
"את" כקישור בין נשוא לבין מושא ישיר מיודע > כללי השימוש ב"את"

כללי השימוש ב"את" של יצחק לבני:
"את" תופיע לפני שם פרטי.
"את" תופיע לפני שם מיודע בה"א הידיעה.
"את" תושמט לפני שם נטוי. מכיוון שהשם הנטוי מתארך בגלל אותיות הנטייה, ניתן לפצות על כך בהחסרת המילה "את".
לאחר ציווי עדיף להחסיר "את", שכן דרך המצווה לקצר לצורך זירוז.
"גרש האמה הזאת"
"תן לי הנפש"
במקום שיש חציצה בין הפועל למושא תתווסף "את".
”וַיַּשְׁלֵךְ אַדַּרְתּוֹ” לעומת ”וַיִּקַּח אֵלִיָּהוּ אֶת אַדַּרְתּוֹ”.
במשפט שבו יש "את" בגלל שם פרטי או מיודע בה"א הידיעה תבוא "את" גם לפני מושא שאינו שם פרטי ואינו מיודע. לכלל זה קורא לבני — גרר.
במקום שהמילה "את" נדרשת כדי להבהיר מי הנושא ומי הנשוא. פרשן המקרא אברהם אבן עזרא מדגים מצב שבו השמטת "את" משבשת את בהירות המשפט: "אם אמר אומר כי 'ראובן הרג את שמעון' אז שמעון הרוג. אך באמור 'ראובן הרג שמעון' הטעם שוה, כמו 'ורב יעבד צעיר'", כלומר: השמטת "את" מהמשפט "ראובן הרג את שמעון" מאפשרת להבין את התוצאה גם במשמעות "את ראובן הרג שמעון".
בשירה נהוג להשמיט פעמים רבות את המילה "את", גם במקום שנעשה שימוש בה בפרוזה. בשיר "דני גיבור", למשל, מופיעה השורה "נורית אכלה התפוח", בשעה שבפרוזה נהוג לומר "נורית אכלה את התפוח".
דרשת המילה "את"

בכמה מקומות בתלמוד מצוינת שיטת לימוד שאומרת שבכל מקום שנאמר בתורה "את" יש ללמוד הלכה נוספת, מעבר לנאמר בפסוק במפורש. שיטה זו ניתנת להתפרש כראיית המילה "את" כמיותרת.
הסיפור הבא מדגים זאת:
שמעון העמסוני, ואמרי לה (=ויש אומרים שלא היה זה שמעון העמסוני אלא) נחמיה העמסוני, היה דורש כל אתים שבתורה. כיון (=כאשר) שהגיע ל"את ה' אלהיך תירא" – פירש. אמרו לו תלמידיו: רבי, כל אתים שדרשת מה תהא עליהן? אמר להם: כשם שקבלתי שכר על הדרישה, כך אני מקבל שכר על הפרישה. עד שבא רבי עקיבא ודרש: "את ה' אלהיך תירא" – לרבות תלמידי חכמים.
רש"י מסביר את הגורם לשינוי בגישתו של שמעון העמסוני: ”שפירש כל אתים שבתורה לרבות, כיון שהגיע ל"את ה' אלהיך תירא" אמר: מה ארבה לירא עמו? פירש מכולן וחזר בו מכל ריבויין שדרש, דמדהא לאו לרבוייא אתא כולהו נמי לאו לרבויי אתו (=מכך ש"את" זה לא בא לריבוי, יש להסיק שגם היתר לא באו לריבוי)”. כלומר, מאחר שהוא סבר שבוודאי אין מישהו שצריך לירוא ממנו כמו מאלוהים, הוא סבר שאין עוד משהו נוסף בפסוק זה, והסיק שהוא טעה והמילה "את" לא נועדה בהכרח לרבות. את ההלכה שדרש רבי עקיבא מפרש רש"י: ”לרבות תלמידי חכמים – שיהא מורא רבך כמורא שמים”. כלומר, רבי עקיבא סבר שיש מישהו שאכן צריך לירוא ממנו כמו מאלוהים — תלמידי חכמים. לכן, לשיטתו של רבי עקיבא, גם "את" זה נועד לריבוי, ולכן לעומת שמעון העמסוני הוא סבר שאין סיבה להסיק שהמילה "את" לא נועדה תמיד לריבוי.
"אֶת" בהוראת "עִם"

במקרא מופיעה "את" בתפקיד נוסף, כחלופה למילת היחס "עם". דוגמה: ”אֵלֶּה תֹּלְדוֹת יַעֲקֹב: יוֹסֵף בֶּן שְׁבַע עֶשְׂרֵה שָׁנָה הָיָה רֹעֶה אֶת אֶחָיו בַּצֹּאן...”. בהוראה זו המילים זהות רק בצורת היסוד, ושאר מערכת הנטיות שונה לחלוטין: אוֹתוֹ, אוֹתָהּ וכו', לעומת אִתּוֹ, אִתָּהּ בהוראת "עם". "את" זו איננה קשורה ל"את" הראשונה ומוצאה שונה.
"אֶת" בהוראת "עִם" > הטיית "את" לפי כללי הכתיב המלא

אחד מכללי הכתיב המלא של האקדמיה ללשון העברית קובע: "כותבים יו"ד לציון תנועת i שאין אחריה אות בשווא נח" (למשל "גיבור", "פיקח"). עד אמצע 2017 נקבע חריג לכלל זה, ולפיו מילים שאין תנועת i בצורת היסוד שלהן, ובכלל זה המילה "את", ייכתבו בלא יו"ד גם כאשר בהטיה יש בהן תנועת i, ובהתאם לכך היה הכתיב התקני "אתי", "אתך" וכו'. באמצע 2017 פרסמה האקדמיה כללים חדשים. שם בוטלה החרגה זו, ונקבע שיש לכתוב "איתי", "איתך" וכדומה.
בעברית החדשה נטיות המילה "את" משמשות בהוראה זו לצד נטיות המילה "עם" במשלב הספרותי, ואילו במשלב הדיבורי קיימת סופלציה מלאה — "עם" משמשת בצורת היסוד, ובנטיות הבסיס משמשת "את" (אִתִּי, אִתְּךָ, אִתָּהּ). צורת היסוד "את" איננה משמשת כלל, למעט חריג אחד: מקובל להשתמש במילה "את" בשמות של שותפויות, בהוראת "וגם" או "בצוותא" (למשל: "כהן את לוי"). שימוש זה נובע מהשפעתן של שפות רומאניות, שהמילה et משמשת בהן בהוראות אלו.
"אֶת" בהוראת מה

בלשון חכמים נעשה שימוש במילה "את" כקיצור של "את מה". למשל:
שימוש שלא בהתאם למשמעויות שנמנו

יש במקרא פעמים שהמילה "את" מופיעה שלא במשמעויות שנמנו לעיל. למשל:
שימוש שלא בהתאם למשמעויות שנמנו > יש את

בעברית ישראלית הצירוף יש את מקובל בפי הדוברים. למשל: "יש את האיש הזה", "יש לי את הספר", "יש לך אותי". מתקני הלשון פסלו שימוש זה, שכן בעברית המילה "יש" היא הנשוא, ומה שיש הוא הנושא, ואילו "את" באה לפני מושא בלבד. לכן יש לומר "יש לי הספר", ולא "יש לי את הספר". יעל רשף מצאה תיעוד הן לקיומו של מבנה זה והן לפסילתו בקרב מתקני הלשון כבר ב־1911; נראה שללשון הכתובה הנורמטיבית נכנס הביטוי רק בשנות ה־60 של המאה ה־20.
לקריאה נוספת

יצחק אבינרי, יד הלשון, הוצאת יזרעאל, 1964, הערך "את חסרה", עמ' 57–61
הערות שוליים

1 2 3  יצחק אבינרי, את לא תשמד, על המשמר, 9 בנובמבר 1950
↑  ספר תהילים, פרק כ"ח, פסוק ט'
↑  ספר ירמיהו, פרק ל"א, פסוק ו'
↑  ספר שמות, פרק כ', פסוק י"ב
1 2  יצחק אבינרי, עת לעשות לאת, על המשמר, 5 בנובמבר 1953
↑  ספר בראשית, פרק י"א, פסוק ח'
1 2  ספר בראשית, פרק כ"א, פסוק י'
↑  ספר בראשית, פרק י"ב, פסוק ח'
ספר בראשית, פרק ל"ה, פסוק כ"א
↑  ספר בראשית, פרק ל"א, פסוק כ"ה
↑  משנה, מסכת ברכות, פרק א', משנה א'
↑  משנה, מסכת עוקצין, פרק ג', משנה י"ב
↑  ספר תהלים, פרק כ"ט, פסוק י"א
↑  משנה, מסכת בכורים, פרק ג', משנה א'
↑  משנה, מסכת בכורים, פרק ג', משנה ב'
↑  ספר דברי הימים ב', פרק ל"ה, פסוק י"ג
↑  תלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף מ"ט, עמוד א'
1 2 3  את, האמת לאמיתה בנוהג מילה זו, זמנים, 9 בספטמבר 1953
1 2  יצחק אבינרי, "את" לא תשמד! (סוף), על המשמר, 16 בנובמבר 1950
↑  ד. ב. ג., בלא את, דבר, 14 באוגוסט 1953
↑  עוד על המילה 'את': יש בה בזבוז מרץ, נייר, דיו, דפוס והוצאות, באתר "הבלוג של דוד בן-גוריון"
↑  דוגמה: ב. ס., משבר ודקדוק, מעריב, 17 באוקטובר 1950
↑  רפאל בשן, ראיון השבוע ־ משה שרת, מעריב, בראש הטור החמישי, 15 במאי 1964
↑  מרדכי טביב, על קוצו של יוד, דבר, 15 באפריל 1953
↑  יצחק אבינרי, יד הלשון, הוצאת יזרעאל, 1964, הערך "את חסרה", עמ' 57–61
1 2  אץ קוצץ, על המשמר, 24 בפברואר 1949; המשך
את לא תשמד, על המשמר, 2 בנובמבר 1950
↑  יצחק אבינרי, דורסים כדי להתמיה, על המשמר, 28 במאי 1953
↑  ספר בראשית, פרק י"ד, פסוק כ"א
↑  ספר מלכים א', פרק י"ט, פסוק י"ט
↑  ספר מלכים ב', פרק ב', פסוק ח'
↑  בפירושו לשמות, י', ח'
↑  ספר דברים, פרק ו', פסוק י"ג
↑  ספר בראשית, פרק ל"ז, פסוק ב'
↑  פרשת לך לך – 'את' במשמע 'עם', באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  הכתיב המלא, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  תלמוד בבלי, מסכת זבחים, דף ע"ב, עמוד א'
↑  משנה, מסכת פאה, פרק ו', משנה ד'
↑  מסכת דרך ארץ זוטא, פרק שני
↑  ספר שמות, פרק כ"א, פסוק כ"ח
↑  ספר בראשית, פרק ד', פסוק י"ח
↑  ספר שמואל א', פרק י"ז, פסוק ל"ד
↑  ספר ירמיהו, פרק ל"ו, פסוק כ"ב
↑  ספר שמואל ב', פרק י"א, פסוק כ"ה
↑  ראו למשל ראובן סיוון, לקסיקון לשיפור הלשון, תל אביב תשכ"ט, עמ' 25–26 ועמ' 117
↑  יעל רשף, "לתולדות תיעודו של מבנה הבעלות 'יש לו את'", לשוננו לעם נ"ו (ד'), תשס"ז