stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליזבת סמית' פרידמן
קריירה > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה, יחידת משמר החופים של פרידמן הועברה לצי, שם היא הייתה מקור המודיעין העיקרי של ארצות הברית על מבצע בוליבר, הרשת הגרמנית החשאית בדרום אמריקה. לפני המתקפה היפנית על פרל הארבור שהכניסה את ארצות הברית למלחמה, היה חשש שגרמניה תוכל בסופו של דבר לתקוף את ארצות הברית מתוך אמריקה הלטינית. השלטונות הנאציים ראו גם באמריקה הלטינית הזדמנות אפשרית לאגוף את ארצות הברית. ה־FBI קיבל אחריות על התמודדות עם איום זה אך הסוכנות האמריקנית היחידה עם צוות מנוסה באיתור ומעקב אחר שידורי ריגול חשאיים הייתה משמר החופים, בשל לעבודתו הקודמת נגד מבריחים, והצוות של פרידמן היה הנכס הקריפטואנליטי היחיד בו.
הצוות של פרידמן נשאר שובר הקוד העיקרי של ארצות הברית שהוקצה לאיום הדרום אמריקאי, וחבריו פתרו מערכות צופן רבות ששימשו את הגרמנים והתומכים המקומיים שלהם, כולל שלוש מכונות אניגמה נפרדות. על פי מברקים בין בלצ'לי פארק בבריטניה לוושינגטון הבירה, שני הארגונים שיתפו פעולה והחליפו פתרונות. המחלקה של בלצ'לי פארק שפתרה את המכונות הריגול אניגמה היה ידוע בשם ISK, Intelligence Service Knox, והמחלקה האמריקנית הייתה יחידת הקריפטואנליטית 387 של משמר החופים של פרידמן. שתי המחלקות עבדו בנפרד ובסופו של דבר פתרו את המכונות בערך באותו זמן. התברר שהאחת מהן היא של רשת שווייצרית שלא הייתה קשורה, אך השתי האחרות שימשו את יוהנס זיגפריד בקר (שם קוד: "סרגו"), סוכן ה-SS שעמד בראש המבצע, כדי לתקשר עם גרמניה. לגבי בקר, הביוגרף ג'ייסון פגונה אומר: "אליזבת הייתה הנמזיס שלו. היא עקבה אחריו בהצלחה היכן שכל רשויות אכיפת חוק וסוכנויות מודיעין כשלו. היא עשתה מה שה-FBI לא יכול היה לעשות". לאחר שבירת טבעת הריגול, פרשו ארגנטינה, בוליביה וצ'ילה ממדינות הציר ועברו לתמוך בבעלות הברית.
במהלך המלחמה, צוותה של פרידמן פענח 4,000 הודעות שנשלחו ב-48 מעגלי רדיו שונים. עבודתה של יחידת 387 של פרידמן (היחידה הקריפטאנליטית של משמר החופים) תמכה לעיתים קרובות ב-FBI ובג'יי אדגר הובר, ולא תמיד זכתה להכרה. למעשה, פרידמן התעצבנה על "הרשלנות" של ה-FBI, למשל בכך שתפסו מרגלים בדרום אמריקה וע"י כך סיפקו התרעה לנאצים על שבירת הצפנים שלהם. בתום מלחמת העולם השנייה החל הובר בקמפיין תקשורתי ציבורי שטען כי ה-FBI הוביל את מאמץ שבירת הקוד והביא לקריסה ומעצרה של רשת הריגול הגרמנית בדרום אמריקה. מאמץ זה כלל סיפור במגזין האמריקני שכותרתו "כיצד פלישת המרגלים הנאציים רוסקה" וסרט פרסום בשם הקרב על ארצות הברית. שניהם גם יחד לא הזכירו את פרידמן או את משמר החופים.
ב-1944, פרידמן עזר להרשיע את ולוואלי דיקינסון על כך שניסתה לשלוח מידע ליפן. ידועה כ"אשת הבובות", חנות הבובות העתיקות שלה הייתה הכיסוי שלה כשהתכתבה עם סוכנים יפניים תוך שימוש בשמות של נשים מהתכתובת העסקית שלה. ההודעות שלה הכילו חומר מוצפן לגבי מצב כלי השיט הימי בפרל הארבור. ההודעות פוענחו על ידי פרידמן ועזרו להרשיע את דיקינסון.
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה פרידמן ליועצת של קרן המטבע הבינלאומית ויצרה עבורם מערכות אבטחת תקשורת המבוססות על קלטות חד פעמיות.
קריירה > פרישה לגמלאות

לאחר פרישתה מהשירות הממשלתי, פרידמן ובעלה, שהיו זה מכבר מעריצי שייקספיר, שיתפו פעולה בכתב יד, "הקריפטולוג מסתכל על שייקספיר", שפורסם בסופו של דבר בשם "הצפנים שייקספירים נבדקו" שזכה בפרסים מספריית שייקספיר ע"ש פולגר (אנ') והתיאטרון והאקדמיה האמריקאית של שייקספיר. בספר זה, בני הזוג פרידמן דחו את תומכי התאוריה שבייקון הוא המחבר של כתבי שייקספיר (אנ') כמו גאלופ ואיגנטיוס דונלי (אנ') במיומנות טכנית ובעידון כל כך, עד שהספר זכה להערכה רבה יותר מאשר אחרים שעסקו באותו נושא.
העבודה שגאלופ עשתה קודם לכן עבור אל"מ פביאן (אנ') בריברבנק (אנ') התבססה על ההנחה שבייקון כתב את שייקספיר והשתמש בצופן הביליטרלי (אנ') שהוא המציא בגליונות המודפסים המקוריים של שייקספיר, תוך שימוש ב"מגוון מוזר של גופנים". אולם בני הזוג פרידמן, "בהדגמה קלאסית של מפעל חייהם", קברו צופן בקוניאני (אנ') נסתר בדף שבסיפרם. זה היה ביטוי בפונט נטוי(italic), שבאמצעות פונטים שונים ביטא את הערכתם הסופית למחלוקת: "לא כתבתי את המחזות. פ. בייקון". סיפרם נחשב כעבודה הסופית, אם לא המילה האחרונה, בנושא. למרבה האירוניה, המאמץ של ריברבנק להוכיח שבייקון כתב את שייקספיר הוא זה שהכניס את פרידמן לתחום הקריפטואנליזה.
לאחר מות בעלה ב-1969, הקדישה פרידמן חלק ניכר מחייה בגמלאות ליצירת ספרייה וביבליוגרפיה של עבודתו. "האוסף הפרטי הנרחב ביותר של חומר קריפטוגרפי בעולם" נתרם לספריית המחקר של ג'ורג' סי מרשל (אנ') בלקסינגטון, וירג'יניה. ב-1971 היא תרמה את המסמכים שלה עצמה, הידועים כיום כאוסף אליזבת סמית' פרידמן בקרן מרשל.
פרידמן השתייכה לארגונים אזרחיים כמו ליגת הנשים הבוחרות (אנ') ועבדה מטעם התנועה להפיכת של וושינגטון די. סי. למדינה של ארצות הברית. היא גם הייתה דוברת ציבורית מכובדת.
חיים אישיים

האיות הנדיר של שמה Elizebeth (לעומת האיות הנפוץ יותר Elizabeth) מיוחס לאמה, שלא רצתה שאליזבת תיקרא אי פעם Eliza.
ב-1917 נישאה פרידמן לוויליאם פ. פרידמן, שלימים הפך לקריפטוגרף שזקף לזכותו תרומות רבות לקריפטולוגיה, תחום אליו היא הכניסה אותו.
נולדו להם שני ילדים, ברברה פרידמן אצ'יסון (1923–2021), וג'ון רמזי פרידמן (1926-2010).
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החל ויליאם פרידמן להראות סימנים לדיכאון שממנו סבל עד סוף ימיו. אליזבת תמכה בו והחלה לחפות עליו.  בינואר 1941 הוא אושפז במחלקה הנוירופסיכיאטרית בבית החולים הכללי וולטר ריד בוושינגטון, שם שהה חודשיים וחצי במחלקה לחולי נפש. מצבו הוגדר כסובל מחרדה עקב עומס יתר בעבודה על פרויקט סודי ביותר.
לאחר המלחמה הקדישה אליזבת זמן הולך וגובר בטיפול בבעלה. באפריל 1955 הוא לקה בהתקף הלב הראשון שלו. בריאותו המשיכה להחמיר, והוא מת ב-2 בנובמבר 1969.
אליזבת פרידמן נפטרה ב-31 באוקטובר 1980, בבית האבות אבוט מנור בפליינפילד, ניו ג'רזי, בגיל 88. גופתה הועלתה באש ואפרה פוזר על קבר עלה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הכרה לאחר המוות

תרומותיה של פרידמן זכו להכרה גוברת לאחר מותה. פרידמן התחייבה בשבועה לצי האמריקני לשמור בסוד את תפקידה במלחמת העולם השנייה עד מותה, והיא קיימה זאת. רק ב-2008 הוסרה סופית הסודיות מעל המסמכים.
בשנת 1999, היא הוכנסה להיכל הכבוד של הסוכנות לביטחון לאומי (NSA Hall of Honor) בשנת יצירתו של ההיכל.
שמו של האודיטוריום של ה-NSA, שנקרא תחילה על שמו של ויליאם ב-1975, שונה ב-1999 ל"אודיטוריום ויליאם ואליזבת פרידמן".
בשנת 2002 הוקדש בניין OPS1 של NSA כבניין ויליאם ואליזבת פרידמן במהלך ציון יום השנה ה-50 של הסוכנות.
ב-17 ביוני 2014, הלשכה לאלכוהול, טבק ונשק חם קראה לאולם המטה הלאומי שלה על שם אליזבת סמית' פרידמן.
בשנת 2017, לאחר שבילה שלוש שנים במחקר של מידע על בני הזוג פרידמן במסמכים האישיים שלהם ובתיקי ממשלת ארצות הברית ובריטניה שסודיותם הוסרה, פרסם ג'ייסון פגונה ביוגרפיה בשם "האישה שניפצה צפנים: סיפור אמיתי של אהבה, מרגלים והגיבורה הלא סבירה שהערימה על אויבי אמריקה".
באפריל 2019, הסנאט האמריקני העביר החלטה "לכבד את חייה ומורשתה של אליזבת סמית' פרידמן, קריפטאנליטיקאית".
ב-7 ביולי 2020, משמר החופים האמריקני הודיע כי הוא קורא לאוניית ה-11th Class Legend-Class Security Cutter (NSC) בשם של אליזבת סמית' פרידמן לכבודה. על פי ההודעה, "אוניות מהסוג הזה מכבדים נשים וגברים בעלי מעמד אגדי בהיסטוריה העשירה של משמר החופים". במאי 2021 החלה הבנייה של הספינה USCGC פרידמן.
The Codebreaker, פרק של סדרת הטלוויזיה התיעודית American Experience על חייה של אליזבת סמית' פרידמן, המבוססת על הביוגרפיה של פאגון בתוספת מכתבי ארכיון ותצלומים, הופיעה לראשונה ב-11 בינואר 2021.
באוקטובר 2021, איימי באטלר גרינפילד פרסמה את הביוגרפיה שלה The Woman All Spies Fear: Code Breaker Elizebeth Smith Friedman and Her Hidden Life.
יצירות ופרסומים

Friedman, William F. and Friedman, Elizebeth Smith Methods for the Reconstruction of Primary Alphabets, Riverbank Publication Number 21, 1917
Jones, Leonard T.; Friedman, Elizebeth (1945). History of Coast Guard Unit 387 (Cryptanalytic Unit), 1940-1945. National Archives and Records Administration. Retrieved April 8, 2022.
Friedman, William F.; Friedman, Elizebeth S. (1957). The Shakespearean Ciphers Examined: An Analysis of Cryptographic Systems Used As Evidence That Some Author Other Than William Shakespeare Wrote the Plays Commonly Attributed to Him. Cambridge: Cambridge University Press. OCLC 718233
ראו גם

קריפטוגרפיה
אדוארד אייזק עזרא
ולוואלי דיקינסון
לקריאה נוספת

Jones, Leonard T. (16 באוקטובר 1943). History of OP-20-GU (Coast Guard Cryptanalytic Unit) (Memorandum). Unit 387 (Coast Guard Cryptanalytic Unit). {{cite book}}:  (עזרה)
Crawford, Tony; Biribauer, Lynn; Friedman, Elizebeth Smith (4 ביוני 1974 ). Elizebeth Smith Friedman Interviews . George C. Marshall Foundation. {{cite book}} : (עזרה)
Tape #1: Orientation to the Friedman Collection, Tape #1 transcript (אורכב 18.08.2016 בארכיון Wayback Machine)
Tape #2: History of the Friedmans Tape #2 transcript (אורכב 18.08.2016 בארכיון Wayback Machine)
Tape #3: The Chinese Cipher, Tape #3 transcript (אורכב 21.04.2016 בארכיון Wayback Machine)
Tape #4: Contents and Use of the Friedman Collection, Tape #4 transcript (אורכב 18.08.2016 בארכיון Wayback Machine)
Tape #5: Fabyan, Riverbank, and the Bilateral Cipher, Tape #5 transcript (אורכב 18.08.2016 בארכיון Wayback Machine)
Friedman, Elizebeth Smith; Valaki, Virginia T. (11 בנובמבר 1976). Elizebeth Smith Friedman. National Security Agency Center for Cryptologic History Oral History Program. {{cite book}}:  (עזרה)
Sheldon, Rose Mary (2014). The Friedman Collection: An Analytical Guide (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-6 בנובמבר 2021. {{cite book}}:  (עזרה)
Lyle, Katie Letcher; Joyner, David (2015). Divine Fire: Elizebeth Friedman, Cryptanalyst (באנגלית). Middletown, Delaware: CreateSpace Independent Publishing Platform. ISBN 978-1-508-54512-5. OCLC 931090888.
Smith, G. Stuart (2017). A Life in Code: Pioneer Cryptanalyst Elizebeth Smith Friedman. Jefferson, North Carolina: McFarland & Company, Inc. ISBN 978-1-476-66918-2. OCLC 963347429.
Fagone, Jason (2017). The Woman Who Smashed Codes: A True Story of Love, Spies, and the Unlikely Heroine Who Outwitted America's Enemies (באנגלית). New York: Dey St., William Morrow. ISBN 978-0-062-43048-9. OCLC 1004424640.
The Friedman Collection: An Analytical Guide (אורכב 06.11.2021 בארכיון Wayback Machine)
אבו אל-עלאא אל-מערי

| --- | --- |

 לידה:  973 מערת א-נועמאן, סוריה 
 פטירה:  1057 (בגיל 84 בערך) מערת א-נועמאן, סוריה 
 שם לידה:  أحمد بن عبد الله بن سُليمان القضاعي التنُّوخي المعرِّي 
 
אַבּוּ אלְ-עַלַאא אַחְמַד בְּן עַבְּד אללַּהּ בְּן סֻלַיְמַאן א-תַּנוּחִ'יּ אלְ-מַעַרִּיּ (בערבית: أبو العلاء أحمد بن عبد الله بن سليمان التنوخي المعري; 26 בדצמבר 973–1054). ידוע גם בשמו הלטיני אבולולה מוערנסיס (Abulola Moarrensis) היה משורר והוגה דעות ערבי סורי. אל-מערי היה ידוע בדיבורו הישיר והמחוספס עם כל בני שיחו, תכונה שגרמה לאחדים להסתייג ממנו ולאחרים להעריץ את דבקותו באמת. דעותיו העלו את חמת הממסד הדתי השמרני, העולמא, אך אלו לא הצליחו לשנות את דעותיו של אל-מערי. כתוצאה מהשקפת עולמו האנטי-דתית השנויה במחלוקת, הוא נודע בתור "האתאיסט הבולט" של תקופתו, על פי נאסר ראבאט , אף על פי שהיה דאיסט. שירתו ותורת המוסר שעיצב קנו לו תומכים רבים, ואלו נהרו אל מערת א-נועמאן, עיר הולדתו, מכל ארצות האסלאם.
אל-מערי עיצב עולם פילוסופי שלא היה מקובל בשום זרם של האסלאם. ייחודה של דרכו הפילוסופית היא ההתעלמות מן המצוות האסלאמיות ומן הביטוי האורתודוקסי של האסלאם. הא תקף את הדוגמטיות והאמונה הטפלה, והיה ביקורתי וסרקסטי במידה שווה כלפי כל הדתות - יהדות, אסלאם, נצרות, וזורואסטריות. ראיית עולמו דגלה במוסר בחיי היום-יום, מוסר שאינו שואב את מקורותיו מן הממסד הדתי אלא מעקרונות הצדק הטבעי. חסרונו של הצדק בחיי היום-יום הפיל על אל-מערי פסימיות רבה. הוא הטיף לצדק חברתי ואמר כי הבחירה בטוב אינה צריכה להיעשות על מנת לזכות להכרה או לשכר מן הבריות או מן האל, אלא עצם המעשה הטוב הוא המטרה. אל-מערי היה רציונליסט שנוי במחלוקת בתקופתו. יצירתיו משקפות קיבעון ללימוד של פילולוגיה - השפה והתפתחותה היסטורית.
אל-מערי הביע דעות לא שגרתיות לעידן שהוא חי בו. בהתאם לפסימיות שלו, הוא החזיק בעמדה של התנגדות לילודה, בטענה שיש לחסוך מהדורות הבאים את סבלות העולם, כך שאין להוליד ילדים על מנת למנוע מהם את הכאב והסבל שבחיים. הוא גם היה ידוע בתקופתו בתור צמחוני מטעמי מוסר והתנגד לפגיעה בבעלי חיים לצורכי מאכל, שהובילה אותו לטבעונות, תובנה שהייתה נדירה בתקופתו.
ביוגרפיה

אבו אל-עלאא נולד בדצמבר 973 באל-מערה (כיום מערת א-נועמאן שבסוריה) שמדרום-מערב לחלב - מקור הניסבה שלו, אל-מערי. העיר הייתה באותה תקופה חלק מהחליפות העבסית, החליפות המוסלמית השלישית, בתקופת תור הזהב המוסלמי. הוא נמנה עם משפחת בנו-סולימאן, משפחה בעלת שם במערה, שהייתה חלק משבט תנוח (تنوخ). אחד מאבותיו היה כנראה הקאדי הראשון של מערה. שבט תנוח היווה חלק מהאריסטוקרטיה הסורית במשך מאות שנים. כמה מבני סולימאן נחשבו למשוררים טובים. הוא איבד את ראייתו בגיל ארבע כתוצאה ממחלת האבעבועות. הוא נהג לתאר את עצמו בתור "אסיר כפול" - של העיורון שלקה בו, ושל הבידוד ממנו סבל לאורך חייו.
אל-מערי החל בקריירה של משורר כבר בתור נער בגיל 11 או 12.הוא התחנך תחילה במערה ובחלב, ואחר כך באנטיוכיה וערים סוריות אחרות. כמה ממוריו בעיר חלב היו חברים במעגל של אבן-חאלוויה (אנ'). מלומד ומדקדק איסלאמי זה נפטר ב־980 לסה"נ, כאשר אל-מערי עוד היה ילד אבל אל-מערי התאבל על אובדנו של אבן-חאלויה במילים עוצמתיות בשיר הכלול באסופה פרי עטו رسالة الغفران ("איגרת המחילה"). אל-קיפטי מדווח כי בדרכו לטריפולי ביקר אל-מערי במנזר אל-פארוס ליד לטקיה, שם נכח בוויכוחים של פילוסופיה הלניסטית (אנ') אשר הולידו בו את החילוניות. אולם היסטוריונים אחרים כגון אבן-אל-עדים (אנ') סבורים כי לא נחשף אי פעם לתאולוגיה נוספת מלבד הדוקטרינה האיסלאמית.
בשנים 1004–1005, נדע לאל-מערי על מות אביו ובתגובה כתב אלגיה בה שיבח אותו. כעבור שנים נסע לבגדאד, שם התקבל היטב בחוגים הספרותיים של זמנו, אם כי היה דמות שנויה במחלוקת. אחרי 18 חודשים בבגדאד, שב א-מערי עיר הולדתו מסיבות לא ידועות. ייתכן שהדבר היה בגלל מחלתה של אימו, או מפני שכספו אזל היות שסירב למכור את יצירותיו. הוא שב למערה בשנה 1010 לסה"נ ונוכח כי אימו הלכה לעולמה לפני שהספיק להגיע אליה.
הוא נשאר באל-מערה למשך שארית חייו, וניהל באורח חיים סגפני, כשהוא נותר בסירובו למכור את שיריו, גר בבידוד ומנהל אורח חיים צמחוני-מוסרי אדוק. הריתוק לביתו שגזר על עצמו נשבר רק פעם אחת, כאשר אלימות הכתה בעירו. כאשר קרה הדבר, נסע אל-מערי לחלב כדי לשאת ולתת עם האמיר סאלח-אבן-מירדאס (אנ') מקים שושלת מירדאס, בניסיון לשחרר את אחיו אבו אל-מאג'ד ועוד כמה נכבדים מוסלמים ממערה. אלה הואשמו בהרס יקב אשר בעליו הנוצרי הואשם בתקיפה מינית של אישה מוסלמית.
לאורך שנות הסתגרותו, המשיך אל-מערי ביצירתו תוך שיתוף פעולה עם אחרים. הא נהנה מכבוד רב ומשך תלמידים רבים מבין בני עירו, וכן עמד בקשרי התכתבות פעילה עם מלומדים מחוצה לה. למרות כוונתו לנהל אורח חיים מבודד, הוא התעשר בעשור השביעי לחייו והיה לאדם הנערץ ביותר באזור שלו. אל-מערי לא התחתן מעולם ומת בעירו בחודש מאי 1057.
הגותו של אל מערי > התנגדות לדת

אל-מערי היה ספקן אשר התכחש לאמונות טפלות ודוגמטיות בדת. עובדה זו, לצד השקפתו השלילית הכללית על החיים, גרמה כך שיתואר בתור "פסימיסט שמחשבתו חופשיה". אחד הנושאים שחזרו על עצמם לאורך כל יצירותיו הפילוסופיות היה הרעיון לפיו לשכל הישר יש עמדה מועדפת על פני המסורות. על פי השקפתו, ההסתמכות על תפישות קדומות ועל נורמות חברתיות מבוססות עלולה להיות מגבילה ולעצור אינדיבידואלים מלחקור את יכולותיהם שלהם. אל-מערי לימד כי הדת הייתה "משל שהומצא על ידי הקדמונים", והיא חסרת ערך עבור כל אדם מלבד עבור אלה המנצלים את ההמון הפותה והמאמין.
אל תניחו כי הכרזותיהם של הנביאים הן אמיתיות; כולן מומצאות. בני אדם חיו ברווחה עד שאלה הגיעו וקילקלו את החיים. ספרי הקודש אינם אלא מערך של אגדות בטלות מהסוג שיכול היה להתקיים בכל עידן ואכן לאמיתו של דבר נוצרו בו.
אל-מערי העביר ביקורת על רבות מהדוגמות של האסלאם, כגון החג', אותו כינה "מסעו של עובד-האלילים". הוא דחה את הטענות להתגלות אלוהית כלשהי והאני-מאמין שלו היה זה של הפילוסוף והסגפן, עבורם השכל הישר מספק את המצפן המוסרי, והמידה הטובה מתגמלת בפני עצמה. השקפותיו החילוניות כללו גם את הנצרות והיהדות. אל-מערי ציין כי הנזירים במנזריהם או המאמינים במסגדיהם הולכים בעוורון בעקבות האמונות של סביבתם הקרובה: אילו נולדו בין המגים או הצאבאים, היו הם הופכים למגים או צאבאים. לתמצות דעתו על הדת המאורגנת, ציין פעם: "יושבי האדמה מתחלקים לשני סוגים: אלה שיש הם שכל, אבל לא דת, ואלה שיש להם דת, אבל לא שכל".
הגותו של אל מערי > סגפנות

אל-מערי היה סגפן, אשר ויתר על תשוקות העולם הגשמי וחי כשהוא מבודד מזולתו תוך שהוא יוצר את כתביו. הוא התנגד לאלימות על כל צורותיה. בבגדאד, אף על פי שהתקבל היטב, הוא החליט לא למכור את הטקסטים שלו, דבר שהקשה עליו להתקיים. יש שהשוו סגנון חיים סגפני זה לחשיבה ההודית שהתקיימה בזמנו. ייתכן שאל-מערי הושפע מהג'איניזם, אליו היה עשוי ללהיחשף בעת שהותו בבגדד.
הגותו של אל מערי > טבעונות

בשנותיו המאוחרות הוא בחר לחדול מצריכת בשר וכל תוצר אחר של בעלי חיים (כלומר, הוא הפך למעשה לטבעוני). אחד משיריו קרוי "אינני גונב יותר מהטבע", ובו הוא כותב (בתרגום חופשי):
הגותו של אל מערי > אנטי-נטליזם

היסוד הפסימי של אל-מערי בא לידי ביטוי בהמלצתו האנטי-נטליסטית שלא להביא ילדים לעולם כלל, על מנת לחסוך מהם את מכאובי החיים. באלגיה שכתב אודות אובדנו של קרוב משפחה, הוא מצרף את אבלו עם תובנות לגבי ארעיותם של חיים אלה:
צעדו בלאט. חושבני שפני האדמה אינם אלא גופותיהם של המתים.

לכו לאיטכם באויר, שלא תרמסו את שרידיהם של משרתי האלוהים.
כתובת הזיכרון על מצבת קברו של אל-מערי, אותה חיבר בעצמו, אומרת (בנוגע לחיים ולהיוולדות): "זה הוא הפשע של אבי כלפי, אשר אותו לא ביצעתי כנגד אף אחד."
יצירותיו

שיריו של אל-מערי כתובים בשפה קשה ומסורבלת. אסופת השירים המוקדמת שלו סקאת אז-זנד (אנ') (سقط الزند, "ניצוץ האש") כללה תשבחות לאנשי העיר חלב והשליט משושלת חמדאן (אנ'), סעד אל-דאולה (אנ'). הספר זכה לפופולריות וביסס את מעמדו כמשורר. מספר שירים באוסף עסקו בשריון. אוסף שני, מקורי יותר, הופיע תחת הכותרת اللزوميات ("חובות"), או لزوم ما لا يلزم ("ההכרח שאינו הכרחי"). הספר ראה אור בעברית בסדרת מכתוב בשנת 2019. הכותרת מתייחסת לאופן בו אל-מערי ראה את ענייני החיים, וגם מרמז למורכבות הבלתי נחוצה של תבנית החריזה שנעשה בה שימוש.
יצירתו השלישית היא יצירת פרוזה בשם رسالة الغفران ("איגרת המחילה") אשר נכתבה בתגובה ישירה למשורר הערבי איבן אל-קריא, שאל-מערי לועג להשקפותיו הדתיות. ביצירה זו מבקר המשורר בגן-עדן ופוגש את המשוררים מהתקופה הפגאנית. מלומדים איסלאמיים טענו לעיתים קרובות שהערבים שחיו לפני האסלאם יכלו בהחלט להיכנס לגן העדן. ההיבט של שיחה עם המתים בגן העדן הביא לכך שריזאלת אל-גופראן הושוותה לקומדיה האלוהית של דנטה אליגיירי, אשר נכתבה מאות שנים מאוחר יותר, ואולי אף שימשה לו כהשראה, אם כי אין כל ראייה לכך. אלג'יריה אסרה על השתתפותו של הספר ביריד הספרים הבינאומי שנערך במדינה בשנת 2007.
ספר נוסף الفصول والغايات ("הפרקים והמטרות") הוא אוסף של דרשות. היצירה גם כונתה פרודיה על הקוראן. אל-מערי חיבר גם גוף ספרותי נכבד של חידות בחרוזים אשר חלקם מצוטטים בספרו של אל-הזירי (אנ').
בעידן המודרני

אל-מערי שנוי במחלוקת גם היום בגלל תפיסותיו הסקפטיות כלפי אסלאם, הדת הדומיננטית בעולם הערבי. ב-2013, כמעט אלף שנים לאחר מותו, ג'בהת א-נוסרה, שלוחה של אל-קאעידה בלבנט, ערפו את ראשו של פסלו של אל-מערי במהלך מלחמת האזרחים בסוריה. הפסל נוצר על ידי הפסל פתחי מוחמד. יש הסבורים שהרס הפסל התבצע בגלל כפירתו של אל-מערי או אולי בגלל קרבת משפחה בינו לבין משפחת אסד. לאחר שצבא סוריה החופשית, אשר לחם באסד לצד ג'בהת א-נוסרה, השתלט על מערת א-נועמן, הושב הפסל לקדמותו ונוקה.
כתביו של אל-מערי זכו לעניין מחודש בעולם הערבי לאחר פרסומם מחדש ופירושם על ידי האינטלקטואל המצרי טה חוסיין בשנת 1955. אף על פי שהוא החזיק בתפיסת עולם לא-דתית שנויה במחלוקת, כיום הוא נחשב לאחד מגדולי המשוררים הערביים הקלאסיים שהקדים את זמנו.
לקריאה נוספת

לֻזוּמִיַאת: התחייבויות וחובות מוּפָרִים. סדרת מכתוב - ספרות ערבית בעברית, הוצאת מכון ון ליר בירושלים ועולם חדש, 2019.
אבו אל־עלאא אל־מערי – מתוך 'איגרת המחילה' (תרגמה מערבית והעירה: יעל בן־ישראל), דחק, כרך יז', 2024.
פליאדות

ערך זה עוסק בדמויות מהמיתולוגיה היוונית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הפליאדות. ציור שמן מאת אליהוא ודר, 1885.
הפְּלִיאָדוֹת (ביוונית: Πλειάδες) במיתולוגיה היוונית היו שבע נימפות בפמלייתה של ארטמיס, בנות הטיטאן אטלס ונימפת הים פלאיונה שנולדו בהר קילנה (Cyllene) שבארקאדיה. הן אחיותיהן של קליפסו, היאס, ההיאדות וההספרידות. הפליאדות היו בנות לווייתה של ארטמיס, ויחד עם שבע ההיאדות נקראו "אטלנטידות", "דודונידות" או "ניסיאדות", אומנותיו של בקכוס התינוק.
קיים ויכוח באשר למוצא שמן. לפנים סברו כי השם "פליאדות" נגזר משמה של אמן, פלאיונה. ברם, כיום מקובלת יותר ההנחה כי המקור הוא מ- πλειν (ביוונית: לשוט, להפליג), משום שקבוצת כוכבי הפליאדות נראית בים התיכון בלילה במשך הקיץ, מאמצע מאי ועד ראשית נובמבר, פרק זמן החופף את תקופת השיט בעת העתיקה. סברה זו הייתה מקובלת כבר על ידי הקדמונים ובהם המשורר הרומאי ורגיליוס (גאורגיקה, 1.136-138).
שבע האחיות

אין ספק כי לפליאדות היה חן רב, משום שכמה מאלי האולימפוס הבולטים ביותר (ובכללם זאוס, פוסידון וארס) ניהלו פרשיות אהבים עם שבע האחיות השמיימיות. התוצאה הבלתי נמנעת של אהבים אלה הייתה הבאתם לעולם של ילדים:
מאיה (Maia), הבכורה שבפליאדות, הייתה אמו של הרמס מזרעו של זאוס.
אלקטרה (Elektra) הייתה אמם של דרדאנוס (Dardanos) ויאסיון (Iasion) מזרעו של זאוס.
טאוגטה (Taugete) הייתה אמו של לקדיימון (Lakedaimon) מזרעו של זאוס.
אלקיאונה (Alkyone) הייתה אמו של הירייאוס (Hyrieus) מזרעו של פוסידון.
קלאינו (Kelaino) הייתה אמם של ליקוס (Lykos) ואוריפילוס (Eurypylos) מזרעו של פוסידון.
סטרופה (Sterope), נקראת גם אסטרופה (Asterope), הייתה אמו של אוינומאוס (Oinomaos) מזרעו של ארס.
מרופה (Merope), הצעירה בפליאדות, הרתה לאוריון (Orion). על פי גרסאות אחרות היא נישאה לסיזיפוס (Sisyphos), הפכה בשל כך לבת-תמותה ונמוגה. היא ילדה לסיזיפוס כמה בנים.
כל הפליאדות, להוציא מרופה, התרועעו עם אלים.
מיתולוגיה

לאחר שנגזר על אטלס לשאת את כיפת השמיים על כתפיו, רדף אוריון אחר כל הפליאדות, וזאוס הפך אותן בתחילה ליונים ולאחר מכן לכוכבים כדי שינחמו את אביהן. מספרים כי קבוצת הכוכבים "אוריון" עדיין רודפת אחריהן בשמי הלילה.
בצביר פליאדות רק שישה מהם אורם בוהק, והכוכב השביעי, מרופה, אורו עמום וחלש משום שמרופה עוטה קלון לנצח-נצחים על שהתרועעה עם בן-תמותה. מיתוסים אחדים מספרים כי הכוכב שאורו חלוש הוא "אלקטרה", האבלה על מותו של דרדאנוס, ואחרים אומרים כי הוא "סטרופה".
אחד המיתוסים הנודעים ביותר אודות הפליאדות הוא הסיפור כיצד הפכו אחיות אלה לכוכבים. על פי כמה גרסאות של הסיפור, כל שבע האחיות שלחו יד בנפשן משום שלבן נמלא צער על גורלו של אביהן, אטלס, או משום אובדן אחיותיהן, ההיאדות. זאוס, ראש האלים היווניים, העניק להן חיי נצח בקובעו אותן בשמיים. שבעת הכוכבים הללו מהווים את הקונסטלציה הידועה מני אז בשם "הפליאדות".
המשורר היווני הסיודוס מזכיר את הפליאדות פעמים אחדות ביצירתו "מעשים וימים". מאחר שהפליאדות הן בעיקרן כוכבי קיץ, הן ממלאות תפקיד מרכזי בלוח המועדים החקלאי. הנה אחת מעצותיו של הסיודוס (מעשים וימים, 618-622, בתרגום שלמה שפאן):
פסיכולוגיה אבולוציונית של הדת

הפסיכולוגיה האבולוציונית של הדת היא חקר האמונה הדתית תוך שימוש בעקרונות הפסיכולוגיה האבולוציונית. פסיכולוגים אבולוציוניים מבקשים להבין את התהליכים הקוגניטיביים שהובילו ליצירתן של דתות, על ידי הבנת תפקודי ההישרדות והרבייה שהן עשויות לשרת.
מנגנונים אבולוציוניים בהתפתחות הדת

הנטייה לעסוק בהתנהגות דתית התפתחה בתחילת ההיסטוריה האנושית. עם זאת, קיימת מחלוקת לגבי המנגנונים המדויקים שהניעו את האבולוציה של האמונה הדתית, ויש שתי אסכולות מרכזיות המתארות התפתחות זו. אסכולה אחת גורסת שהדת עצמה התפתחה בשל מנגנון הברירה הטבעית, ולפיכך היא מהווה ביטוי להסתגלות אבולוציונית, כלומר: האמונה הדתית, על שלל מאפייניה החברתיים, העניקה יתרון אבולוציוני כלשהו. לפי האסכולה השנייה, ייתכן שאמונות והתנהגויות דתיות, כמו הרעיון של אל קדמון, הופיעו כתוצר-לוואי של תכונות הסתגלות אחרות, מבלי ש"נבררו" בשל איזשהו יתרון אבולוציוני.