stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כושר קרבי
הערות שוליים

↑  ק. בנימין, עשר שנות אימון גופני וספורט שימושי בהגנה, דבר, 2 בדצמבר 1948, המשך.
↑  כושר קרבי - ענף חדש בצה"ל, על המשמר, 24 באוקטובר 1976
↑  יעקב ארז, המטרה: מהפך בכושר הגופני והקרבי של חיילי צה"ל, מעריב, 30 באוגוסט 1978
↑  אביחי בקר, קצין רזה לדוגמה, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2001.
↑  אמיר בוחבוט, צה"ל פותח עוד חזית: המלחמה בעודפי השומן, באתר nrg‏, 3 באוקטובר 2008.
↑  אליפות צה"ל למפקדים 2010 - הגדולה בכל הזמנים, מאת תמרה בן נתן, 6 באוקטובר 2010, באתר דובר צה"ל.
↑  יונתן אוריך, מילואימניק לרוץ איתו, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 18 בפברואר 2010.
↑  אמיר בוחבוט, "קורסי כושר קרבי עלולים לגרום לנזק", באתר nrg‏, 26 ביולי 2004
↑  אנשיל פפר, חיל האוויר יוצא למלחמה בקורסי ההכנה הפרטיים לגיבוש הטיס, באתר הארץ, 4 באוגוסט 2009.
↑  צה"ל מחבק את חוגי ההכנה, מאת דקלה שניידר, 9 בנובמבר 2009, באתר דובר צה"ל.
↑  כושר קרבי באתר שבוז.
דפש מוד

| --- | --- |

דפש מוד בברצלונה, 2006
 מקום הקמה:  באזילדון 
 מוקד פעילות:  בסילדון, אסקס, אנגליה
 תקופת הפעילות:  מ-1980
 סוגה:  סינת'-פופ • רוק אלקטרוני • גל חדש • רוק אלטרנטיבי
 חברת תקליטים:  Mute Records (בריטניה) סייר רקורדס (ארצות הברית) Reprise Records
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2020) 
 www.depechemode.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 דייב גהאן מרטין גור
 חברים לשעבר
 וינס קלארק אלן ויילדר אנדרו פלטשר
 
דפש מוד (באנגלית: Depeche Mode) היא להקת מוזיקה אלקטרונית בריטית שנוסדה ב-1980. היא אחת מהלהקות המצליחות ביותר שצמחו מהגל החדש והנאו-רומנטי של ראשית שנות השמונים, והיא פעילה עד היום. הלהקה מכרה למעלה מ-100 מיליון עותקים מאלבומיה.
ראשית ימי הלהקה

הגרעין של דפש מוד החל לנבוט בשנת 1976, כאשר וינס קלארק ואנדרו פלטשר ייסדו את להקת "No Romance in China", שלא זכתה להצלחה. בשנת 1979 הקים וינס קלארק להקה חדשה בשם "French Look" עם מרטין גור. אנדרו פלטשר הצטרף גם הוא והלהקה שינתה את שמה ל "Composition of Sound" עם קלארק בתפקיד הסולן.
לאחר מספר חודשים גייסו השלושה את דייב גהאן, לאחר ששמעו אותו שר בהופעה מקומית, ושינו את שמם לדפש מוד, שם שנלקח ממגזין אופנה צרפתי (במקור Dépêche-mode, בתרגום לעברית: "מברק אופנה")
להקת דפש מוד, שנודעה בעולם כלהקת סינתיסייזרים, ניגנה בתחילה דווקא בגיטרות. את השיר הראשון שלהם ("Photographic") הם הוציאו עדיין כשלישייה והוא הופיע באלבום האוסף של חברת התקליטים Some Bizzare, אך עד מהרה הוחתמו בחוזה שבעל פה בחברת Mute של דניאל מילר והוציאו בה את אלבומם הראשון (וגם את כל האלבומים שלאחריו). האלבום נקרא Speak & Spell והסינגל השלישי מתוכו Just Can't Get Enough זכה להצלחה גדולה ונכנס לעשירייה המובילה במצעד הפזמונים הבריטי.
זמן קצר לאחר מכן פרש וינס קלארק וייסד להקה משלו עם אליסון מויה, שנקראה "יאזו". עזיבה זו הביאה את גור לעמדת כותב השירים באלבום השני ובשנת 1982 יצא אלבום זה, A Broken Frame, לאור. לאחר יציאתו הצטרף אלן ויילדר כחבר בלהקה והיה למחליפו של קלארק בנגינה על סינתיסייזר.
האלבום הצליח היטב והיווה המשך ישיר של הקו המוזיקלי של הלהקה, עובדה שעודדה את גור ככותב וגיבשה את סגנונו, תוך שהוא נוטה לכיוון מתוחכם וקודר יותר. סגנון זה ניכר גם באלבומם השלישי Construction Time Again מ-1983.
בתחילת שנות השמונים מעריצי דפש מוד היו כמעט אך ורק אירופאים (בעיקר מגרמניה). רק ב-1984 עם יציאת האלבום Some Great Reward הצליחה הלהקה לפרוץ לקהל הרחב בארצות הברית ובריטניה. שירי אלבום זה, היו בעלי צליל תעשייתי יותר ועסקו בנושאים טעונים כמין ודת: Master And Servant עסק ביחסי מין סאדו מזוכיסטיים, Blasphemous Rumours בנושא דת וכפירה והלהיט People Are People עסק בשוויון בין בני אדם. האלבום זכה להצלחה גדולה משני עברי האוקיינוס האטלנטי ובאהדת הביקורת.
מועדון המעריצים הישראלי

מועדון המעריצים הישראלי ללהקה הוא אחד מהגדולים בעולם. המועדון נוסד בשנת 1993 על ידי אבנר פרידמן ואורן שריג, וכלל כמה עשרות מעריצים בעוד שכיום הוא מכיל קרוב ל-10,000 איש. מאז הקמתו, נערכות מדי חודש מסיבות דפש מוד. דייב גהאן, סולן הלהקה, סיפר בראיון שאילולא מועדון המעריצים הגדול הם ככל הנראה לא היו שוקלים הגעתם ארצה.
השפעה

דפש מוד היא "להקת האלקטרוניקה הפופולרית ביותר שהעולם הכיר" כפי שנאמר במגזין Q, ו"אחת להקות הפופ הבריטיות הטובות בכל הזמנים" כפי שנאמר במגזין Sunday Telegraph.

דפש מוד השפיעה על המון מהאמנים הפופולריים העכשוויים, בין השאר בשל טכניקות ההקלטה שלהם ושימוש חדשני בדגימות קול. פט שופ בויז, למשל, הכתירו את Violator כאחד המקורות הראשיים שלהם להשראה במהלך הקלטת אלבומם Behaviour. ניל טננט, חבר הלהקה אמר "אנו מקשיבים לאלבום Violator של דפש מוד, שהיה אלבום טוב מאוד, ואנחנו מאד מקנאים". כריס לאו, חבר הלהקה השני הסכים והוסיף "הם העלו את הרף".
חברי ההרכב

דייב גהאן (1980–הווה) – שירה (ברוב השירים), כתיבת שירים (רק מ-Playing The Angel ואילך)
מרטין גור (1980–הווה) – כתיבת שירים, שירה (בחלק מהשירים), קלידים, גיטרה, קולות רקע.
חברי ההרכב > חברים לשעבר

וינס קלארק (Vince Clarke) (1980–1982) – קלידים, כתיבת שירים (רק באלבום הראשון)
אלן ויילדר (1982–1995) – תופים, קלידים, כתיבת שירים (בחלק מהשירים)
אנדרו פלטשר (1980–2022) – קלידים, קולות רקע
חברי ההרכב > חברי הופעות

פיטר גורדינו (1998–הווה) – קלידים, קולות רקע
כריסטיאן אייגנר (1998–הווה) – תופים, קלידים
דיסקוגרפיה

במשך שנות פעילותה הלהקה הוציאה 13 אלבומי אולפן, 12 אלבומי וידאו (DVD וקלטות), 5 אוספים, 3 אלבומי הופעה ו-49 סינגלים.
| אלבומי אולפן | אלבומי הופעה |
| --- | --- |
 Speak & Spell (1981) UK:#10 US:#192  A Broken Frame (1982) UK:#8 US:#177  Construction Time Again (1983) UK:#6  Some Great Reward (1984) UK:#5 US:#51  Black Celebration (1986) UK:#3 US:#90  Music For The Masses (1987) UK:#10 US:#35  Violator (1990) UK:#2 US:#7  Songs of Faith and Devotion (1993) UK:#1 US:#1  Ultra (1997) UK:#1 US:#5  Exciter (2001) UK:#9 US:#8  Playing the Angel (2005) UK:#6 US:#7  Sounds of the Universe (2009) UK:#2 US:#1  Delta Machine (2013) UK:#2 US:#6  Spirit (2017) UK:#5 US:#5  Memento Mori (2023) UK:#2 US:#14:  101 (1989) UK:#7 US:#45  Songs of Faith and Devotion Live (1993) UK:#46 US:#193  Recording The Angel (2006)  Recording the Universe (2009)
 Speak & Spell (1981) UK:#10 US:#192  A Broken Frame (1982) UK:#8 US:#177  Construction Time Again (1983) UK:#6  Some Great Reward (1984) UK:#5 US:#51  Black Celebration (1986) UK:#3 US:#90  Music For The Masses (1987) UK:#10 US:#35  Violator (1990) UK:#2 US:#7  Songs of Faith and Devotion (1993) UK:#1 US:#1  Ultra (1997) UK:#1 US:#5  Exciter (2001) UK:#9 US:#8  Playing the Angel (2005) UK:#6 US:#7  Sounds of the Universe (2009) UK:#2 US:#1  Delta Machine (2013) UK:#2 US:#6  Spirit (2017) UK:#5 US:#5  Memento Mori (2023) UK:#2 US:#14: אוספים
 Speak & Spell (1981) UK:#10 US:#192  A Broken Frame (1982) UK:#8 US:#177  Construction Time Again (1983) UK:#6  Some Great Reward (1984) UK:#5 US:#51  Black Celebration (1986) UK:#3 US:#90  Music For The Masses (1987) UK:#10 US:#35  Violator (1990) UK:#2 US:#7  Songs of Faith and Devotion (1993) UK:#1 US:#1  Ultra (1997) UK:#1 US:#5  Exciter (2001) UK:#9 US:#8  Playing the Angel (2005) UK:#6 US:#7  Sounds of the Universe (2009) UK:#2 US:#1  Delta Machine (2013) UK:#2 US:#6  Spirit (2017) UK:#5 US:#5  Memento Mori (2023) UK:#2 US:#14:  People Are People (1984) US:#71 יצא באמריקה בלבד  The Singles 81-85 (1985) UK:#6 US:#114  Catching Up With Depeche Mode (1985) US:#113 יצא באמריקה בלבד  The Singles 86>98 (1998) UK:#5 US:#38  Remixes 81-04 (2004) UK:#24  The Best Of - Volume 1 (2006)  Remixes 2: 81-11 (2011) UK:#24 US:#105
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | עבודה מועמדת | תוצאה | סימוכין |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024 | פרס גראמי | הקלטת הרמיקס הטובה ביותר, לא קלאסית | "Wagging Tongue" (Wet Leg Remix) | זכייה |  |
זיו רובינשטיין

| --- | --- |

 לידה:  20 במרץ 1970 (בן 54) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1983 
 www.zivrubinstein.com
 
זיו רובינשטיין (נולד ב-20 במרץ 1970) הוא מלחין, משורר ובעברו מפיק טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה

רובינשטיין נולד וגדל בתל אביב. למד לנגן בגיטרה בגיל 11. בגיל 13 הופיע עם להקת נערים בשם "Blood", שהופיעה בשכונת מגוריו. בגיל 15 הופיע בהרכב בשם "אורסולה" לצדם של זאביק גונטרסקי (תופים), יורם זק (גיטרה), גילי בבליקי (גיטרה בס), גילי אפי (קלידים) ואסנת דר (זמרת).
קריירה

לאחר שירותו הצבאי נסע לניו יורק, שם במקביל לעיסוקו המוזיקלי, עבד כמפיק טלוויזיה.
רובינשטיין הוא מורה למוזיקה בבית הספר המעורב הדו־לשוני "כולנא יחד" ביפו וממקימי תפס״ן (תחנה פסיכואנליטית לנוער) שעוסקת בטיפול בנוער נושר.
קריירה > פרשת "מישל פייפר"

בתוכנית הטלוויזיה "הראשון בבידור" הטיל המנחה דודו טופז על רובינשטיין משימה, בה עליו לטוס ללוס אנג'לס ולהצטלם עם השחקנית הידועה מישל פייפר. רובינשטיין חזר לתוכנית הבאה עם תצלום שלו עם השחקנית. עם זאת, יומיים מאוחר יותר התגלה שרובינשטיין הצטלם עם בובת קרטון בדמותה, והתברר שידע מראש מה המשימה שתוטל עליו; כדי לוודא שטופז יבחר בו, סימן את עצמו באמצעות כובע תאילנדי. אירוע זה הוזכר ברשימות של סקנדאלים ומתיחות ידועות בהיסטוריה של הבידור בישראל ב-ynet ובגלובס.
קריירה > להקת "התינוקות"

ב-1998 הקים עם ראובן חיון את להקת "התינוקות", שהוציאה אלבום אחד באותו שם, בהפקתו המוזיקלית של המתופף מאיר ישראל. האלבום לא זכה להצלחה, אך הלהקה הופיעה עם שירים מתוכו ברחבי הארץ. בשנת 2000 כתב והלחין רובינשטיין את שיר האליפות של מועדון הכדורגל הפועל תל אביב, והלהקה הופיעה בחגיגות האליפות שנערכו בפארק הירקון. ב-2002 הופיעה הלהקה בכיכר רבין במסגרת העצרת "הנוער ינהג אחרת".
בשנת 2004 עזבו ראובן חיון וניר סגל המתופף את הלהקה, ואת מקומם תפסו יובב אברהם ואייל קוחל.
קריירה > אלבומי סולו

בשנת 2006 הוציא רובינשטיין מיני אלבום סולו ראשון, "כאילו אין ים" - הכולל שישה שירים, אשר הופק מוזיקלית בידי רזי בן עזר. מהאלבום יצאו שני סינגלים: "כחול" ו"בארץ אהבתי" אשר זכה לתגובות חיוביות מצדו של חבר הכנסת אחמד טיבי, שפורסמו ברחבי התקשורת. הקליפ שצולם לסינגל "כחול" היה לאחד הקליפים המוקרנים ביותר בהיסטוריה של ערוץ המוזיקה הישראלי.[דרוש מקור]
בשנת 2011 החל רובינשטיין לעבוד על אלבום שני, מתוכו יצאו לרדיו השירים "פרחים" ו"כמו פעם".
ב-1 בינואר 2013 יצא אלבום הסולו השני הנושא את שמו.
ב-2013 יצא אלבום נוסף פרי עטו של רובינשטיין -"שירת רומי" בו הלחין זיו לחנים שכולם על טהרת המוזיקה הפרסית לשיריו של הפילוסוף הפרסי-רומי.
את השירה תרגם משה מנשהוף.
בשנת 2014 יצא לאור אלבומו השלישי "שירים" בו הוא משתף פעולה עם דפנה ארמוני, סימה לוי דוכין ומוטי דיכנה.
קריירה > שיתופי פעולה עם אמנים אחרים

בשנת 2007 הוציא רובינשטיין לרדיו דואט עם דפנה ארמוני, "רק אוהב", אשר נבחר לשיר השבוע ברשת ג'[דרוש מקור].
בשנת 2008 החל רובינשטיין לשתף פעולה עם ארקדי דוכין, וביחד כתבו את הדואט "הדבר הזה", אשר בוצע בידי רובינשטיין וסימה לוי-דוכין, אשתו של ארקדי. בשנת 2009 הם הפיקו את אלבום הילדים "החברים של ארקשה" - באלבום זה שיתפו פעולה עם דוד ד'אור, דני ליטני, עידן יניב, מיקי קם, ועוד. האלבום הגיע למעמד של אלבום זהב. ב-2010 הלחין דוכין את שירו של רובינשטיין "אהבתי האסורה", אשר פורסם בספר שיריו "שירה, אהובתי". ב-2011 כתבו דוכין ורובינשטיין את השיר "נאחז בכל מילה" לזמר לירן טל.
בשנת 2008 כתב רובינשטיין לשלומי שבת את השיר "מלאכית", וכן את השיר "בלעדייך", שאותו ביצע שבת עם דפנה רכטר. גם ב-2010 כתב רובינשטיין שיר לשלומי שבת, "ואני שר", שנבחר להיות "שיר המנטורים" בעונה הראשונה של תוכנית הטלוויזיה "The Voice ישראל". רובינשטיין גם כתב את הלחן לשיר "בקהל הכי גדול" ואת המילים לשיר "מאמי" שהופיעו באלבומו של שבת, "אחד לנשמה/אחד למסיבה".
ב-2012 הלחין נחום היימן שני שירים של רובינשטיין: "איוושת צמרות" ו"מחפש". השירים מבוצעים בידי יוני שלזינגר באלבום האחרון של היימן "אני ממשיך לשיר...".
בשנת 2020 כתב רובינשטיין לשלומי שבת את השיר "ירושלים", ובמהלך מלחמת חרבות ברזל ובעקבות החשיפה לזוועות המלחמה, כתב לשבת את השיר החדש "בדמייך חיי".
קריירה > טלוויזיה והפקה

משנת 2000 -2011 שימש רובינשטיין במקביל לעבודתו המוזיקלית גם כמפיק חדשות החוץ של "חדשות 10" בערוץ 10. במסגרת תפקידו זה היה המפיק הראשי של שידורי המונדיאל - אליפות העולם בכדורגל בשנת 2006 מגרמניה.
בנוסף הוא מגיש תוכנית רדיו מקומית בירושלים.
השתתף במספר תשדירי שירות (מעדן חלב, אל סם, האגודה למען החייל, ובית הספר הטכני של חיל האוויר).
קריירה > כתיבה

בשנת 2010 הוציא רובינשטיין ספר שירה ראשון, "שירה אהובתי". אל הספר צורף דיסק ובו אמנים מקריאים משירתו, בהם אלי גורנשטיין, נחום היימן, איתי שגב, שלומי שבת, אייל שכטר, איתי שיף (בית הבובות), ארקדי דוכין, אריק סיני ועוד. ערב השקת הספר נבחר להיות האירוע הפותח של פסטיבל בית היוצר של אקו"ם באותה השנה, ובו הופיעו מספר אמנים.
בספטמבר 2017 יצא לאור ספרו השני "פה-אתיקה" בהוצאת "סטימצקי - הוצאה לאור".
בצל מלחמת חרבות ברזל

עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל החל זיו לפרסם ידיעות מהטלגרם בחשבון הפייסבוק שלו. בדצמבר 2023 פתח עמוד טלגרם בשם "זיו רובינשטיין - עד שהמלחמה תסתיים" ובו דיווחים שוטפים אודות המלחמה. נכון לחודש דצמבר 2024, לערוץ כ-32 אלף עוקבים.
ב-6 במרץ 2025 הוציא רובינשטיין את השיר, "שיר לעדן", שהוקדש לזכרו של סרן עדן פרוביזור, מפקד טנק בגדוד 52 של חטיבה 401, שנפל מפגיעת טיל נ"ט ישירה במהלך הסתערות לכיבוש ג'באליה.
חיים אישיים

רובינשטיין הוא אב לשני ילדים. כיום בת זוגו היא המלחינה אנה סגל.
הערות שוליים

1 2 3  מאיה נחום שחל, "אני 24/7 בטלגרם כי שם מלחמות מוכרעות כיום", באתר כלכליסט, 12 בנובמבר 2023
↑  הראשון בבידור, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
↑  ynet, שערורייה, באתר ynet, 21 בספטמבר 2006
↑  דוד שליט, ‏שקרים אמיתיים, באתר גלובס, 1 באפריל 2010
↑  גידי אביבי, זחילה מתמשכת מן העריסה, באתר הארץ, 7 בספטמבר 2005
↑  סמדר שילוני, טיבי אוהב אותו!, באתר ynet, 11 בינואר 2005
↑  אור ברנע, נוגעת ופוגעת, באתר ynet, 24 במאי 2007
↑  אבי לבקוביץ', סינגולר עם גבינהההה, באתר nrg‏, 14 במרץ 2007
↑  שלומי שבת - בדמיך חיי, נבדק ב-2023-11-18
↑  ערן סויסה, גם זו חלטורה, באתר nrg‏, 28 בפברואר 2008
↑  אלי ליאון, פרויקט בית היוצר אקו"ם-זיו רובינשטיין-ביקורת-צותא, 27 בדצמבר 2009
↑  זיו רובינשטיין - עד שהמלחמה תסתיים, באתר Telegram
↑   שיר לעדן - זיו רובינשטיין - לזכרו של סרן עדן פרוביזור, סרטון בערוץ "זיו רובינשטיין", באתר יוטיוב (אורך: 02:36)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313188105171  LCCN: no2010178327  MusicBrainz: 7f317cf7-5e44-46f4-b7a2-967bbc27754f  VIAF: 297061721   WorldCat (עם VIAF): 297061721
מיץ פטל (משקה)

| --- | --- |
מיץ פטל בקערה
מיץ פטל בקערה
 
 מאכלים
 סוג:  מיץ פירות 
 אופן הגשה:  מיץ
 
מיץ פטל (ידוע גם בשם: תרכיז מיץ פטל) הוא מיץ ותרכיז פירות המופק מסחיטת פטל. הנוזל המופק ממיץ הפטל משמש בדרך כלל לשתייה מעורבת. כלומר, נהוג לערבב את התרכיז עם מים וכך נוצר מיץ פטל. מיץ פטל מכיל כמות גבוהה של ויטמין C וברזל. משקאות קלים המכילים מיץ פטל כמו המשקה הסקוטי "Bouvrage" עשויים בדרך כלל מפטל סקוטי שטעמו מתוק. לעיתים רחוקות המיץ מכיל מים מוגזים או שאריות פרי, בניגוד למוצרים אחרים.
תרכיז מיץ הפטל יכול לשמש כתוספת באפיית עוגות, לצד אוכמניות. מיץ הפטל מוכר כרכיב עיקרי בחלק מן הקוקטיילים ובחלק מן המשקאות האלכוהוליים בברים ובמסעדות. הוא נמכר גם כקינוח בשם "ג'לי פטל".
מיץ הפטל מיוצר בדרך כלל בייצור מסחרי, ורכיביו דומים ברוב מדינות העולם. היצרניות העיקריות של המיץ הן מקסיקו, פולין, רוסיה וארצות הברית.
הערות שוליים

↑  C. E. Clinkard, The Uses of Juices, Health Research Books, May 1993. (באנגלית)
↑  "Bouvrage: a distinctive soft drink, made from Scottish raspberries". The List (באנגלית בריטית). 2009-04-30. נבדק ב-2018-02-12.
↑  "From OC to Lewes, sip on summer's hottest cocktails". Delmarva Daily Times (באנגלית). נבדק ב-2018-02-12.
| מיצים |
| --- | --- | --- |
| מיצי פירות | מיץ אוכמניות • מיץ אשכוליות • מיץ חמוציות • לימונדה • לימונענע • מיץ ענבים • מיץ פטל • מיץ רימונים • מיץ תפוזים • מיץ תפוחים • מיץ אננס |  |
| מיצי ירקות | מיץ גזר • מיץ מלפפונים • מיץ עגבניות |  |
| שונות | אוטיי • סיידר • עשב חיטה • צום מיצים • שייק |  |
יוסף צבי יפה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1923 אנגליה
 פטירה:  2009 (בגיל 86 בערך) ישראל
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מנצ'סטר 
 מוסדות:  מכון ויצמן למדע
 פרסים והוקרה:  פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים פרס ביטחון ישראל
 מספר צאצאים:  2 
 
יוסף (ג'ו) צבי יפה (1923–2009) היה פיזיקאי ישראלי, מראשוני מכון ויצמן למדע ומחלוצי תעשיית ההיי-טק בישראל.
ביוגרפיה

יפה נולד באנגליה. למד פיזיקה באוניברסיטת מנצ'סטר. חיים ויצמן וארנסט דוד ברגמן הזמינו אותו להצטרף למכון ויצמן למדע שהיה בהקמה. הוא עלה בעקבות כך לישראל ב-1948. במכון כיהן כראש המחלקה לספקטרוסקופיה ובנה ספקטרומטר אופטי ראשון מסוגו בעולם. ב-1955 זכה בפרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים על מחקר בספקטרוסקופיה באור אינפרה-אדום. כמו כן תרם לעשייה הביטחונית וליחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין. ב-1968 פרש ממכון ויצמן.
ב-1964 הקים את חברת "מכשירי רחובות", בשנותיה הראשונות ייצרה החברה מכשירים מדעיים אותן שיווקה למכוני מחקר ברחבי העולם. יחד עם שותפיו עמוס גורן, ג'רי טופז ודוד אלסטר, צמחה החברה, הקימה מפעל בפארק המדע קריית ויצמן ונהייתה ממהמובילות בתחומה בישראל. ב-1972 זכה צוות החברה בפרס ביטחון ישראל. ב-1976 נרכשה על ידי תדיראן ומוזגה לחברת אל-אופ.
ב-1982 מונה יפה לסמנכ"ל לפיתוח עסקי של המרכז למחקר גרעיני שורק. ב-9184 עם ההקמה מחדש של משרד המשטרה מונה למדען הראשי הראשון של המשרד.
היה נשוי להלינה ולזוג נולדו שני ילדים. רעייתו השנייה הייתה גבי אלנועם.
קצין ומרגל (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  קצין ומרגל 
 בימוי:  רומן פולנסקי 
 הופק בידי:  אליין גולדמן 
 תסריט:  רוברט האריס, רומן פולנסקי 
 עריכה:  הרווה דה לוז 
 שחקנים ראשיים:  ז'אן דוז'רדן (ז'ורז' פיקאר) Bruno Raffaelli Jeanne Rosa Laurent Natrella (פרדיננד אסטרהאזי) Pierre Forest דני פודלידה לורן סטוקר (ז'ורז'-גבריאל דה פלייה) לוקה ברברסקי (Philippe Monnier) Ludovic Paris (Arthur Ranc) Paulo Henrique André Marcon (אמיל זולא) Mohammed Lakhdar-Hamina Benoît Allemane (Georges Charpentier) Nicolas Bridet (מתייה דרייפוס) פיליפ מגנן מתייה אמלריק (אלפונס ברטיון) מלוויל פּוּפּוֹ (Fernand Labori) עמנואל סנייה לואי גארל (אלפרד דרייפוס) וינסנט גראס (ז'אן-בטיסט ביו) מישל וייקמוז (ארמאן די פאטי דה קלאם) Swan Starosta (לוסי דרייפוס) ונסן פרז ארווה פייר (שארל-ארתור גונז) Grégory Gadebois (אובר-ז'וזף אנרי) אריק רוף (ז'אן סאנדהר) Didier Sandre (ראול לה מוטון דה בואדפר) Damien Bonnard אוליבייה גורמה בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 מוזיקה:  אלכסנדר דספלה 
 צילום:  פאבל אדלמן 
 מדינה:  צרפת, איטליה 
 חברת הפקה:  Légende Films, גומון 
 חברה מפיצה:  Cirko Film 
 הקרנת בכורה:  2 באפריל 2020 
 משך הקרנה:  132 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט היסטורי, סרט דרמה, סרט מתח, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  פריז 
 דף הסרט ב־IMDb
 
קצין ומרגל (בצרפתית: J'accuse, "אני מאשים", על שם מאמרו של אמיל זולא "אני מאשים...!") הוא סרט קולנוע צרפתי בבימויו של רומן פולנסקי, על פי תסריט המבוסס על ספרו של רוברט האריס באותו השם. השם "קצין ומרגל", (תרגום שמם האנגלי של הספר והסרט), עלול להטעות, שכן דרייפוס היה קצין אך לא היה מרגל כפי שניסו להעליל עליו. התסריט לסרט נכתב במשותף על ידי האריס ופולנסקי, וזהו שיתוף הפעולה הקולנועי השני ביניהם מאז הסרט "סופר הצללים".
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט נערכה ב-30 באוגוסט 2019 במסגרת פסטיבל הסרטים של ונציה ה-75 במספר, כשהסרט זכה בפרס אריה הכסף (אנ')..
עלילה

הסרט מתחיל בהסרת דרגותיו של דרייפוס, כאשר ז'ורז' פיקאר עדיין לא קיבל את תפקידו החשוב, הוא מתלוצץ עם קצינים גבוהים אחרים, על חשבונו של דרייפוס היהודי, במהלך הסרת דרגותיו המבזה. הסרט מתמקד בפרשת דרייפוס מסוף המאה ה-19 הידועה לשמצה. הקצין הצרפתי ז'ורז' פיקאר מתמנה לראש מחלק המודיעין של הצבא, בשנת 1895, הוא מגלה שהשתמשו בראיות שיקריות ומפוברקות להרשעת אלפרד דרייפוס - אחד היהודים הבודדים במטה הכללי של הצבא הצרפתי - בהעברת סודות צבאיים לאימפריה הגרמנית. פיקאר מסכן את הקריירה שלו במחלוקת עם בכירים בצבא הצרפתי שניסו להסתיר את פברוק הראיות במשפט דרייפוס. פיקאר נאבק במשך עשור כדי לחשוף את האמת ולהביא לשחרורו של דרייפוס מהכלא באי השדים, משום שהורשע בטעות מכוונת ונוראה.
שחקנים ודמויות

ז'אן דוז'רדן - ז'ורז' פיקאר, קצין הצבא הצרפתי
לואי גארל - אלפרד דרייפוס, קצין המטה הכללי שהופלל והורשע בריגול
וינסנט גראס - ז'אן-בטיסט ביו (אנ'), שר הצבא
עמנואל סנייה - פולין מונייה
מתייה אמלריק - אלפונס ברטיון
אוליבייה גורמה
ונסן פרז
מישל וייקמוז
דני פודלידה
הפקה

בכתיבת ספרו רוברט האריס הושפע מהתעניינות חברו רומן פולנסקי בפרשה עצמה. תחילה האריס כתב תסריט לסיפור בשם ד, כשפולנסקי התכוון לביים סרט זה כבר ב-2012.
אף שהעלילה מתרחשת בפריז, תוכנן כי הצילומים יחלו בוורשה בשנת 2014, על מנת לחסוך בעלויות. עם זאת, ההפקה נדחתה לאחר שפולנסקי עזב את פולין בעקבות בקשת ההסגרה של ממשלת ארצות הברית. בינתיים אפשרה רפורמת המס בצרפת לפולנסקי לשקול ולצלם את הסרט על אדמת צרפת. תקציב הסרט עמד על 60 מיליון אירו.
ההפקה נדחתה בשנתיים נוספות ולבסוף יצאה לדרך בנובמבר 2018, כשהצילומים נערכו בפריז והושלמו באפריל 2019. הסרט הופק על ידי חברת Legende Films והופץ על ידי Gaumont Film Company (אנ').
הערות שוליים

↑  Biennale Cinema 2019 | J’accuse ,La Biennale di Venezia
↑  Anthony, Andrew (29 בספטמבר 2013). "Robert Harris: 'Whenever a crowd is running one way, I run the other'". The Guardian. נבדק ב-8 בספטמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Roman Polanski to Direct Dreyfus Affair Drama 'D'". Hollywoodreporter.com. נבדק ב-8 בספטמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  McClintock, Pamela (9 במאי 2012). "Roman Polanski to Direct Dreyfus Affair Drama 'D'". The Hollywood Reporter. ארכיון מ-13 במאי 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Variety 1 February 2007: Polanski propels 'Pompeii'. Retrieved 30 January 2012(הקישור אינו פעיל, 13.12.2019)
↑  Rotten Tomatoes 12 September 2007: Roman Polanski Flees Pompeii. Retrieved 30 January 2012(הקישור אינו פעיל, 13.12.2019)
↑  Mr. Beaks (5 במרץ 2010). "Mr. Beaks Interrogates The Ghost Writer Novelist-Screenwriter Robert Harris!". Ain't It Cool News. נבדק ב-5 במרץ 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Polanski wants to make next movie in Poland". אורכב מ-המקור ב-2016-11-23. נבדק ב-2019-08-17.
↑  "Polanski tournera " Dreyfus " en France". 24 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Polański delays filming of spy thriller". ארכיון מ-5 באפריל 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Jean Dujardin on Instagram: "Au boulot! 1er jour de tournage de #jaccuse de #romanpolanski @robertharrishome #colonel #mariegeorgespicquart"". Instagram.
↑  "Jean Dujardin on Instagram: "Fin de tournage! Merci à toute l'équipe. 🙏❤️ #jaccuse de #romanpolanski photo @guyferrandis"". Instagram.
↑  AlloCine. "J'accuse : Jean Dujardin chez Roman Polanski pour son film sur l'affaire Dreyfus".
| רומן פולנסקי |
| --- | --- | --- |
| סרטים שביים | סכין במים (1962) • רתיעה (1965) • ללא מוצא (1966) ‏• סלח לי, אבל אתה נושך את צווארי (1967) • תינוקה של רוזמרי (1968) • מקבת' (1971) • מה? (1972) • צ'יינהטאון (1974) • הדייר (1976) • טס (1979) • הפירטים (1986) • פרנטיק (1987) • ירח מר (1992) • העלמה והמוות (1994) • השער התשיעי (1999) • הפסנתרן (2002) • אוליבר טוויסט (2005) • סופר הצללים (2010) • אלוהי הקטל (2011) •‏ ונוס בפרווה (2013) • מבוסס על סיפור אמיתי (2017) • קצין ומרגל (2019) |  |
| ראו גם: שרון טייט • רוברט האריס | ראו גם: שרון טייט • רוברט האריס |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008681982205171 
קפטן פיקאר אותו גילם ז'אן דוז'רדן.
דרייפוס בשנת 1895, אותו גילם לואי גארל.
אדית באלאס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 ביוני 1929 קלוז'-נאפוקה, ממלכת רומניה 
 פטירה:  16 בנובמבר 2024 (בגיל 95) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פיטסבורג 
 מוסדות:  אוניברסיטת קרנגי מלון 
 
אדית באלאס (באנגלית: Edith Balas;‏ 20 ביוני 1929 - 16 בנובמבר 2024) הייתה ניצולת שואה אמריקאית ממוצא יהודי-רומני, סופרת, והיסטוריונית של האמנות.
קורות חיים

באלאס נשלחה למחנה ההשמדה אושוויץ. בספרה "In Bird in Flight: Memoir of a Survivor and Scholar", באלאס מתארת סיפור של התמודדות עם מצבים קודרים והפיכתה למה שהיא מתארת כ"שורדת מקצועית". באלאס קראה לזיכרונותיה "ציפור במעופה" על שם הפסל המפורסם של קונסטנטין ברנקושי באותו השם. "אני רואה בזה סמל לחיי", אמרה.
לאחר המלחמה נכלא בעלה על ידי שלטונות הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה למשך שלוש שנים, שבמהלכן גידלה באלאס את שתי בנותיהן. היא קיבלה תואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטת בוקרשט בשנת 1952.  לאחר מכן היגרה לארצות הברית עם בעלה, וקיבלה תואר שני בהיסטוריה של האמנויות מאוניברסיטת פיטסבורג ב-1970 ותואר דוקטור בשנת 1973.
תחומי העניין העיקריים של באלאס היו אמנות מודרנית (1960-1890), ציור ופיסול, ואמנות הרנסאנס האיטלקי. ב-2003 היא אצרה תערוכה במוזיאון פריק לאמנות, וכמה תערוכות בפיטסבורג, בפריז, בניו יורק ובבודפשט. היא לימדה באוניברסיטת קרנגי מלון מאז 1977 ועד למותה, והייתה פרופסור להיסטוריה של אמנות ואדריכלות באוניברסיטת פיטסבורג.
היא הייתה אלמנתו של המתמטיקאי אגון באלאס, שהיה פרופסור באוניברסיטת קרנגי מלון.
נפטרה בבוקה רטון, קליפורניה ב-16 בנובמבר 2024.