נצרות פרוטסטנטית
עקרונות ומאפיינים > צידוק מן החסד באמונה לבדה

היבט מהפכני ויסודי אחר של התפישה הפרוטסטנטית, היה ראייתה את תהליך הצידוק (אנ') של האדם החוטא בפני האל כפועל יוצא של "חסד אלוהים לבדו" (sola gratia), ובאמצעות "האמונה לבדה" (sola fide (אנ')) מצד האדם. הרעיון פותח על ידי לותר ונמשך אצל כל הרפומטורים המרכזיים. הגישה הקלאסית בכנסייה הקתולית, שיוצגה על ידי הסכולסטים מאז תומאס אקווינס, הייתה שלמעשים טובים יש חשיבות ניכרת בצידוק. הפרוטסטנטים, לעומת זאת, קבעו כי מעשים טובים אמנם ראויים ובעלי-ערך כשלעצמם, אך אין להם שום משקל בתהליך זה, המתקבל אך ורק מכוח חסד האל ובאמצעות טהרת האמונה בכך – propter Christum per fidem, "על ידי המשיח, בעזרת האמונה". הצעד היחיד שהאדם השפל והחוטא יכול לעשות לקראת האל הוא לקבל כי הבורא הוא זה שמושיע אותו, וכל היתר נבע מכך. נושא זה היה עניין לדקויות פרשניות מופלגות: הממסד הקתולי הדגיש בוועידת טרנטו שוב את עמדתו, כי הצידוק אכן נובע אך ורק מחסד האל אך מעשים טובים מתחייבים לשם כך, וכי מי שטוען שהוא יכול להיוושע על ידי האמונה לבדה, או לחלופין רק באמצעות מעשים וללא אמונה, הוא כופר. גם הפרוטסטנטים נאלצו להבהיר כי יש חשיבות למעשים טובים ולמוסר (אם כי לא מבחינת תהליך הצידוק), ולגנות את אלו שסברו שדי באמונה בחסד המושיע כדי להיחשב נוצרים טובים.
הציר סביבו ניבעו ההבדלים היה בשאלת היכולת האנושית להגיע לצדקות פנימית, ועל טבעו של החסד. ההשקפה הקתולית הבסיסית הייתה שבעזרת החסד האלוהי, האדם ספוג החטא משתנה בפנימיותו ונעשה טוב יותר, אך לותר והפרוטסטנטים דחו זאת. לשיטתם, החטא הקדמון השחית את הטבע האנושי עד כדי כך שכל מעשיו האדם היו בחזקת חטא, והמקור היחיד לטוב הוא האל. הצדקות שבאדם יכלה לנבוע אך ורק מהבורא, והייתה זרה וחיצונית (iustitia aliena) במהותה; החסד היה שייך כל כולו לשמיים ולא יצר שום טוב פנימי בתוך הנבראים. רעיון זה השתלב עם דחיית כל ההבנה הקתולית לגבי טבע הצידוק בחיים ובמוות. הכנסייה ראתה את האדם כצובר נקודות זכות במעשים טובים ובציות לאורך שנותיו ומתמרק בהדרגה מחטאיו, המולדים והנרכשים, ואם לא התנקה מהם בחייו, גם מתענה לזמן קצוב בפורגטוריום לאחר מותו, עד שהיטהר מספיק להיות ראוי לגן העדן. לותר וממשיכיו ראו את בן האנוש כבעל מהות דואליסטית: ספוג לבלי כפרה בחטא מטבע היותו, וללא יכולת להשתחרר מכך בשום מעשה מצדו, ומאידך יכול ונצרך להיצדק מלכתחילה מתוקף חסדו המיטיב של ישו, אם האמין בו. עבור הפרוטסטנטים, הצידוק לא התרחש בסוף החיים או לאחריהם אלא היה תנאי מוקדם ומתת אל שניתנה מראש. מעשים טובים לא היו תנאי או אמצעי להשיגו, אלא פועל יוצא שהתאפשר רק כי האל חמל על מאמיניו, ומתוך חסדו שבא עדיהם יכלו בכלל להיטיב.
הסתכלות זו, על אף המוניטין הקודרים שנקשרו לה, הייתה גם מלאת תקווה: בניתוח הפרוטסטנטי של תהליך הישועה, מסורת הכנסייה קבעה שטוב אלוהי חודר אל הנשמה ומתערבב בה. לכן, לפחות בראיית הרפורמטורים, נותר ספק באפשרות להיצדק, שכן רוע האדם ושפלותו לא אפשרו לו להשיג את הכרת האל ויראתו בשלמות. דווקא ההפרדה בין הטבע האנושי הפסול ללא תקנה והחסד האלוהי המתקן והזר לו, אפשרו להבטיח כי גם החוטא הנקלה ביותר (ובעיניהם, כל אדם היה כזה במעמקי ישותו) יוכל להיוושע אם יפנה אל האל. לותר עצמו גיבש השקפה זו מתוך מצוקתו האישית, כשהגיע למסקנה שלעולם לא יוכל לכפר על כל חטאיו המרובים במעשים טובים, בתפילות ובסיגופים, וכי אף בן-אנוש לא היה מסוגל לכך.
לרעיון הצידוק באמצעות האמונה לבדה היו השלכות מעשיות ורוחניות נרחבות. כבר בתחילת הרפורמציה, הקביעה שמעשים טובים ופעולות גשמיות למיניהם אינם אלא מחווה אנושית ריקה מתוכן, אפשרה לקרוא לפירוק המנזרים, ששוכניהם היו נתונים באורח חיים מחמיר שהוקדש לעשייה כזו, ולביטול רבים מהליכי הכפרה שהיו שגורים עד אז, כמו וידויים וצומות. לדוקטרינה הייתה השפעה עמוקה ומתמשכת על הפילוסופיה האירופית, והיא תרמה תרומה עצומה לדגש המתחזק על היחיד הסובייקטיבי, שאמונתו כלפי פנים ולא מעשיו המדידים כלפי חוץ הושמו במרכז. מהלך זה הוביל בעקיפין גם לנאורות עצמה ולתפישות מודרניות שצמחו אתה ואחריה. ז'אן קלווין ותלמידיו הקצינו עוד יותר מלותר, וקבעו שאף האמונה עצמה היא מתת אלוה, ולא יכולה לנבוע מתוך בחירה חופשית והטבע האנושי. מכך, ובניגוד מסוים ללותרניזם, נבע עקרון הגזרה הקדומה והבחירה מראש החמור במשנת הקלוויניזם, לפיו האדם אמנם אחראי ומחויב להאמין, אך אלוהים בחר ממילא את אלה שיושיע בטרם היות העולם, ורק בהם תתעורר האמונה הראויה.