stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גלות בבל
מצב הגולים בבבל > הנהגת הקהילה

בתעודות הארכאולוגיות שנמצאו בבבל לא נמצא מידע רב בנושא הנהגת הקהילה, ועיקר התובנות נגזרות מהתיאור המקראי ומהיכרות היסטוריונית עם מבנה החברה והממסד הבבלי והפרסי. מכלל המידע נראה שבקרב קהילת הגולים היהודאים בבבל פעלו מספר מסגרות רשמיות ולא רשמיות של הנהגה. ישובם של הגולים בריכוזים הומוגניים יחסית בוודאי סייעה בשימור הנהגה וחיים קהילתיים שבאו ליד ביטוי מאוחר בהתארגנות לשיבת ציון.
משפחת המלוכה ופמלייתה (ייתכן שיחד עם הכהונה הבכירה) שהו בעיר בבל ונראה מהתארגנותם המהירה לחזרה ליהודה, שגם שמרו על מעמדם. אולם, לא ברור אם מעמדם זה תורגם לקשר ישיר ושוטף עם קהילות הגולים בפריפריה. בקרב היהודים בפריפריה התגבשה, כנראה, הנהגה המורכבת הן ממנהיגי קהילה מלפני הגלות והן מגולים שעלו במעמדם (הכלכלי והממלכתי) בעת הגלות.
בספר יחזקאל מוזכרים "זקני ישראל" בבבל. מוסד זה של מועצת מנהיגי קהילה מוכר בהיסטוריה היהודית, אולם היה נהוג ומקובל גם בשאר הממלכות באזור (מוכר כ-Shibuti). כלומר, יש יסוד להניח שהשלטון הבבלי עצמו קיבל את הלגיטימציה של הסמכות הקהילתית של מוסד זה. יתרה מזו, בבבל, חלק מההרכבים המשפטיים המקומיים בממלכה נוהלו בהשתתפות זקני עדה אלו ולהשפעתם המעשית היה תוקף שלטוני וסביר שנוהג זה לא היה שונה לגבי אוכלוסיית הגולים היהודאים.
גם אזכור של "ראשי האבות ליהודה ובנימין" כמי שיצאו ליהודה לאחר הכרזת כורש מצביע על קיומה של הנהגה מסורתית של הגולים במתכונת כלשהי.
עצם פועלו של יחזקאל, ככוהן ונביא, ומהעובדה שגל הגולים הראשון כלל כוהן גדול (ישוע בן יהוצדק), מצביעים על שימורה של הנהגה דתית בקרב הגולים, הן בעיר בבל, עם משפחת המלוכה, והן בקרב הגולים בפריפריה.
היותו של מושל היישוב בית-נשאר באזור ניפור, יהודי (אחיקר בן רימות, המוכר מתעודות אל יהודו), ובוודאי מעמדם של עזרא ונחמיה בממסד הממלכתי הפרסי, מצביעים על קיומה גם של מנהיגות שמקורה בממסד הממלכתי עצמו.
אורח חיים יהודי ויחס לציון

במקרא, יש אינדיקציות לא מעטות לכמיהת הגולים לציון, השאיפה לגאולה והחתירה להמשך חיים יהודיים כפי שמשתקף בספר יחזקאל. המטען הרוחני העשיר עמו הגיע עזרא ליהודה בוודאי מחזק תחושה זו. עם זאת, בתעודות הארכאולוגיות, נושא זה מופיע רק במרומז. על שמירת הזהות היהודית ניתן ללמוד מרצף מתן השמות היהודאים לבני המשפחות לאורך לפחות ארבעה דורות, העובדה שלא נמצאו תעודות שנחתמו בימי חג יהודיים ואף טענה שחישוב תאריכים מעלה שגם לא נחתמו מסמכים בימי שבת.
אין בתעודות הארכאולוגיות סימנים ליציאת אנשים ליהודה בתקופת שיבת ציון (445-538 לפנה"ס), אולם נמצאו לפחות שני יהודאים אשר שמם מרמז על כמיהה לציון ולעליה אליה:
אדם בשם ישוב צדיק, אשר נראה ששמו ניתן לו בתקווה שישוב לארץ הקודש.
אדם בשם יעליהו, המצביע על שאיפה של הוריו שהלה עוד יעלה ארצה. זאת, בהתייחס למושג "ויעל" שמצוי בהכרזת כורש משנת 538 ומתייחס לעליה ארצה של הגולים.
כיבוש בבל בידי הפרסים והכרזת כורש

בשנת 539 לפנה"ס כבש כורש, מלך פרס מהשושלת האחמנית את ליבת הממלכה הבבלית – בבל העיר וסביבתה. באחת, למעשה השתלט כורש על כל שטחי האימפריה הבבלית ובתוך כך, גם על היהודאים – הגולים, והנשארים ביהודה.
על פי המסופר במקרא, שנה לאחר כיבוש בבל פרסם כורש הכרזה המוכרת כהכרזת כורש הקוראת לחזרת גולים לארצות מוצאם ובעיקר לשיקום מקדשי הפולחן הדתי של העמים תחת השלטון הפרסי ומתן אוטונומיה דתית לעמים אלה.
אמנם, אין אישור ארכאולוגי להכרזת כורש ליהודים, אולם מוכרים מספר תעודות המכונות "גליל כורש" ובו הצהרה כמעט זהה לבבלים. מטקסט שתי ההצהרות משתקפת האסטרטגיה של כורש לניהול האימפריה – גיוס של האלוהויות המקומיות בכל רחבי האימפריה לשם נטילת לגיטימציה שלטונית. כלומר, הכרה באוטונומיה הדתית של כל עם באזור, ואף סיוע להם לקיימה, תמורת הכרה של העמים הללו בהיותו של כורש, השליט הנבחר של האלים (או אלוהים, במקרה היהודי). עבור גולי בבל היהודים היה זה האות לשיבת ציון. אמנם, צעד זה לא חסך מהשלטון הפרסי את הצורך להתמודד בעתיד עם מרידות רבות בכל רחבי האימפריה, אולם סייע בהשתלטות חלקה, יחסית, בשלב הראשוני.
במישור אופן ניהול האימפריה בכלל וממלכת בבל בפרט, מחקרים הראו שהמוטיב המרכזי של ההשתלטות הפרסית, היה שימור והמשכיות כמעט בכל מרכיבי השלטון המקומיים, כולל במישור הפרסונלי. תהליך השינוי באופן ניהול האימפריה ואופיו של השלטון התרחש באופן הדרגתי ואיטי במיוחד במהלך עשרות שנים.
גם בתעודות אל-יהודו ניכרת יציבות ברורה במעבר בין שתי האימפריות ולמעשה לא ניכרים כל שינויים מהותיים באורח חייהם של יהודי היישובים היהודיים במרחב ניפור, ונראה שגם במרחבים אחרים. עם השנים, לפחות על בסיס התיאור המקראי, אנו עדים להשתלבות משמעותית יותר של יהודים בדרגי השלטון, עד כדי תפקידים בכירים בחצר המלך הפרסי, כגון נחמיה ועזרא.
מבחינה אדמיניסטרטיבית, בארבע השנים הראשונות, ניהול בבל נשאר בידיו של "הממונה על האדמות" (Shakin Temi) הבבלי. בשנת 535 הוקם מחוז אדמיניסטרטיבי גדול (בראשית מה שנקרא במקרא אחשדרפן) המכונה "בבל ועבר הנהר". זה כלל את כל שטח ממלכת בבל עצמה ואזור "עבר הנהר" – כל השטח ממערב לנהר הפרת עד לים התיכון. כלומר, בשלב זה ועד 522 לפנה"ס האחשדרפן הממונה על המחוז, המפקד הצבאי שכבש את בבל, גובארו, היה אחראי הן על גולי יהודה בבבל והן על פחוות יהודה שהוקמה לאחר ההשתלטות הפרסית.
בעקבות סדרת מרידות בבליות בפרסים בשנת 520 לפנה"ס, פוצל התפקיד ומונו שני תתי-אחשדרפנים תחת מושל בבל ועבר הנהר – אחד לבבל ושני לעבר הנהר. מושל העל שמונה מעליהם, אושתנו, הופיע גם בתעודות אל יהודו כאחראי על השטח, אולם על יהודה כבר היה אחראי באופן יותר ישיר אדם בשם תתנאי, המוזכר גם במקרא בהקשר של סכסוך היהודים בפחווה עם שכניהם. כלומר, משלב זה חל פיצול חלקי באחריות הפרסית על יהודה מצד אחד ועבר הנהר מצד שני. לא ברור אם היה בכך גם להשליך על הקשר בין שני מוקדי האוכלוסייה היהודית. בשנה הראשונה למלך חשיארש הראשון (כנראה אחשורוש ממגילת אסתר), בעקבות מרידות נוספות בבבל, פוצל מחוז בבל ועבר הנהר סופית לשני מחוזות נפרדים תחת שני אחשדרפנים שונים.
נראה, אם כן שהמעבר מהשלטון הבבלי לפרסי עבר באופן חיובי יחסית לאוכלוסיית גולי יהודה בבבל, הן מעבר חלק של השלטון והן מתן אוטונומיה דתית בעלת הפוטנציאל לגאולה לאומית.
שיבת ציון

שיבת ציון למעשה מסיימת את תקופת גלות בבל. היא לא התרחשה כאירוע אלא כתהליך. על פי התיאור המקראי כללה השיבה מספר שלבים:
גל ראשון של שיבה בראשות "הנשיא ליהודה" - ששבצר, נצר בית דוד - זרובבל בן שאלתיאל, והכוהן - ישוע בן יהוצדק. קבוצה זו חידשה את עבודת הפולחן ואת עבודת הלווים בירושלים והחלה בבנית המקדש. הבניה נתקלה במכשולים רבים והושלמה לבסוף רק ב-516 לפנה"ס.
תקופת ההתבססות בארץ וניהול קונפליקטים עם הסביבה המיידית – אוכלוסיית הנשארים בארץ והפחוות מסביב ליהודה. במהלך תקופה זו ניהלו השבים דינמיקה של קשר גם עם היהודים בגלות, שבאה לידי ביטוי בהתייחסות של נחמיה במקרא למצבם הגרוע של השבים בירושלים.
גלי עליות נוספים של עזרא ונחמיה, כ-80–100 שנה לאחר הכרזת כורש במחצית המאה החמישית לפנה"ס ולמעשה, הקמתה של הנהגה יהודית אוטונומית שתעצב מחדש את היהדות.
היקף החזרה מהגלות וגורל היהודים הנשארים ביהודה במהלך הגלות מהווים סוגיות חשובות לתיחום תקופת גלות בבל. בסוגיה זו קיים פולמוס בין שלוש אסכולות מרכזיות:
האסכולה המסורתית אשר מתייחסת לכתוב במקרא כלשונו. כלומר, חורבן מוחלט של יהודה בכיבוש הבבלי ובאירועים שאחרי רצח גדליה בן אחיקם, ואקום יהודי בשטח שהיה ממלכת יהודה, 70 שנות גלות, וגלי שיבה גדולים של 42,690 איש. אומדן זה מבוסס גם על רשימות השבים בספרי עזרא ונחמיה. על פי אסכולה זו, תחילת גלות בבל היא בהגליית יהויכין ב-597 לפנה"ס וסיומה ב-538 לפנה"ס עם חזרת הגולים בגל הראשון. בבבל נשאר מספר לא ידוע של גולים יהודיים.
אסכולת ההמשכיות ביהודה (כוללת בעיקר היסטוריונים מהאסכולה המינימליסטית של תולדות עם ישראל) הגורסת שהחורבן הבבלי הותיר כ-40,000 תושבים ביהודה מוקטנת, בעלת מרכזים עירוניים בבנימין וישובים יהודיים (חקלאיים בעיקר) בגבולות של בית צור בדרום, מצפה בצפון, עין גדי במזרח וחדיד במערב. בתקופה הבבלית התקיימה פחווה פעילה שקיומה נמשך עם הקמת הפחווה הפרסית ביהודה. על פי אסכולה זו, תהליך שיבת ציון כלל קבוצה קטנה (מאות עד אלפים בודדים) של הנהגה דתית ולאומית שנטלה את רסן השלטון בפחווה בגיבוי פרסי וביצעה שינוי תודעתי משמעותי בזהות הלאומית והדתית של העם היהודי. על פי אסכולה זו החלה הגלות ב-597 לפנה"ס עם הגליית יהויכין ולמעשה, לא הסתיימה, אלא אחרי 2,600 שנה, עם הקמת מדינת ישראל. כלומר, קריאת תיגר על מה שהם מכנים "מיתוס הארץ הריקה" ו"מיתוס השיבה".
אסכולת ביניים הגורסת שאמנם חורבן יהודה לא היה מוחלט, אולם כלל את חורבנן של כל הערים חוץ מבאזור בנימין ובמרחבים כפריים רבים והותרה של אוכלוסייה יהודית קטנה מאוד, בעלת אופי כפרי וללא הנהגה לאומית, דתית או אידאולוגית משמעותית. ב-538 לפנה"ס החל תהליך הדרגתי של חזרת גולים במספר גלים שניתן לראות את השלמתם בתקופת עזרא הסופר, ב-458 לפנה"ס, והתבססות פחוות יהודה כישות יהודאית מגובשת בעלת הנהגה דתית ולאומית משמעותית. מבחינת אסכולה זו, החלה הגלות ב-597 לפנה"ס עם הגליית יהויכין וסיומה באמצע המאה החמישית בתקופת עזרא ונחמיה. בבבל נשאר מספר משמעותי של גולים, אך זה קטן בתהליך השיבה.
ראו גם

יהדות בבל
חורבן בית המקדש
שיבת ציון
ההגליות האשוריות
ממלכת יהודה
תיל אבובי
לקריאה נוספת

עודד ליפשיץ, ירושלים בין חורבן להתחדשות, הוצאת יד בן צבי, 2004
בוסתנאי עודד, גלות ישראל ויהודה באשור ובבל (מאות ח–ו לפנה"ס), פרדס הוצאה לאור, חיפה, תש"ע 2010
ווין הורוביץ, יהושע גרינברג ופיטר זילברג, על נהרות בבל, הוצאת מוזיאון ארצות המקרא והחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, 2015
מאכל לאומי

פונדו גבינה – מאכל לאומי שווייצרי
מאכל לאומי הוא מאכל הנתפס כטיפוסי וכאופייני ללאום, קבוצה אתנית או אזור גאוגרפי מוגדר, ומזוהה באופן מובהק עם בני מוצא זה. על פי רוב, אין מדובר בהגדרה רשמית (אף שישנן מדינות המגדירות מאכל לאומי בחקיקה רשמית), אלא בהשקפתם של בני אותו מוצא או אחרים המתבוננים מבחוץ בתרבותם, ורואים במאכל מסוים מכנה משותף לאותה קבוצת אנשים ולעיתים סמל לתרבותם. באופן דומה ל"מאכל לאומי", קיימים גם "משקאות לאומיים" המזוהים במובהק עם לאום או מוצא מוגדר.
אוכל ולאומיות

השימוש במונח "מאכל לאומי", יחד עם "מטבח לאומי", רווח החל מן המאה ה-19, עם התפשטות הרעיון של מדינות הלאום באירופה. הגדרתם של לאומים התבססה במידה רבה, בצד מקורות אתניים וגאוגרפיים, על מאפיינים תרבותיים שניתן לייחסם קולקטיבית לקבוצת אנשים רחבה, כגון שפה ומנהגים – ובכללם מנהגי בישול ואכילה. התפתחות של תנועת הגירה מסיבית בין הלאומים השונים, כמו גם התפתחותה של תנועת התיירות הבינלאומית במהלך המאה ה-20, חיזקו תפיסות ותדמיות של מאכלים מסוימים וזיהוים עם מדינות ולאומים.
בצד השימוש במאכל לאומי כסמל חיובי המגדיר קבוצת אנשים סביב אלמנט שגאוותם בו, התפתח גם שימוש במאכלים לאומיים כסטיגמה שלילית שמדביקים בני לאום אחד על זולתם בהתייחסות מזלזלת. דוגמה לכך ניתן לראות בכינוי "צפרדעים" (Frogs) שנוקטים בו אנגלים כלפי צרפתים, על שום נוהגם לבשל ולאכול בעלי חיים הנחשבים כדוחים בתרבויות אחרות, או כינוי הגנאי "קראוט" (Kraut - כרוב) שהצמידו לגרמנים בשל נוהגם, שלאנגלים נראה בזוי, לאכול כרוב חמוץ. בקרב גרמנים ואוסטרים מקובל לכנות איטלקים, בזלזול, "זוללי ספגטי" (Spagettifressern). על כן, יש הרואים בשלילה התייחסות למושג "מאכל לאומי" ורואים בו משום "לאומנות קולינרית"(הקישור אינו פעיל). חוקרי גסטרונומיה וקולינריה מצביעים על כך שרווחות טעויות רבות בהגדרת מאכלים לאומיים, וזיהוים עם לאום זה או אחר מתבסס במקרים רבים על סטריאוטיפים בלתי מבוססים ועל בורות(הקישור אינו פעיל).
מאכל מסוים יכול להיחשב ל"מאכל לאומי" במטבחים שונים. לעיתים, בתוך אותה מדינה, באזורים שונים או בקרב קבוצות אתניות שונות יהיו מאכלים אזוריים שונים שיזכו לכינוי "מאכל לאומי". כך למשל - בעוד שהרושטי נחשב למאכל הלאומי בקרב התושבים המתגוררים באזורים הדוברים גרמנית - בשווייץ, הפונדו נחשב למאכל הלאומי בקרב התושבים המתגוררים באזורים הדוברים צרפתית של שווייץ. בירה נחשבת המשקה הלאומי הן בקרב תושבי גרמניה, הן בקרב תושבי בריטניה והן בקרב תושבי הולנד, כמו גם מדינות רבות אחרות; וודקה נחשבת למשקה הלאומי בקרב תושבי רוסיה, פולין, פינלנד ושוודיה.
כאשר בני לאומים שונים טוענים להיותם המקור האמיתי של אותו מאכל לאומי, עלולה להתפתח ביניהם יריבות על רקע זה. לבנונים שזעמו על תחושת הבעלות של ישראלים כלפי חומוס, לא השלימו עם העובדה שלספר השיאים של גינס נכנסה צלחת החומוס הכבדה והגדולה ביותר במשקל 400 ק"ג ובקוטר 4 מטרים. כך אירע שאיגוד התעשיינים הלבנונים ארגן את הכנתה של צלחת חומוס כבדה יותר.
המאכל הלאומי של ישראל

לישראל אין מאכל כלאומי רשמי אבל ישראלים רבים רואים בפלאפל בפיתה את המאכל הלאומי. הפלאפל בפיתה מוגש בליווי סלט ישראלי, טחינה, צ'יפס וירקות מוחמצים.
פלאפל בפיתה זכה לפופולריות לאחר העצמאות של מדינת ישראל ובשנות החמישים על ידי עולים מתימן, על אף שלא היה מאכל אופייני לארץ מוצאם. הם היו הראשונים שהחלו להגיש את הפלאפל בתוך פיתות עם סלט ישראלי. מאמר בעיתון היהודי "The Palestine Post" ב-19 באוקטובר 1939 הוא האזכור הראשון למושג פלאפלים המוגשים בפיתות.
כשם שיש מחלוקת האם קיים מטבח ישראלי, כך שישנה מחלוקת מהו המאכל הלאומי של ישראל. סקרים שנערכים מראים כי דעת הקהל הישראלית נוטה להתייחס לפלאפל ולעיתים גם לחומוס כאל מאכל לאומי. דווקא מקורם של שני מאכלים אלה במטבחים מקומיים של אזור המזרח התיכון הקלה על קבלתם כמאכלים לאומיים, שכן שני אלו לא היו חקוקים בתודעה הישראלית כבעלי קישור מובהק לקבוצה אתנית מסוימת, זאת כאשר הקישור המקובל בהקשר זה מתייחס בראש וראשונה למסורת קולינרית מזרח אירופאית ומולה למסורת קולינרית 'מזרחית'. או, במילים אחרות, יש להניח כי מאכל לאומי המקושר למסורת קולינרית של קבוצה אתנית מסוימת היה מעורר התנגדות אצל קבוצות אחרות.
"שיר הפלאפל", של להקת איילון משנות ה-50 (מילים: דן אלמגור) מדגים את ההשקפה של דעת הקהל הישראלי על מאכל זה ואת היחס הישראלי למאכלים לאומיים אחרים.
רשימה חלקית של מאכלים ומשקאות הנחשבים "לאומיים" > מאכלים

אורוגוואי אורוגוואי - פאריז'אדה, צ'יוויטו
אוסטריה אוסטריה - זאכרטורט, שניצל וינאי, שטרודל
אוסטרליה אוסטרליה - פיש אנד צ'יפס, פשטידת בשר אוסטרלית, וג'ימייט(הקישור אינו פעיל)
אוקראינה אוקראינה - בורשט
איטליה איטליה - פסטה(הקישור אינו פעיל) , פיצה, ריזוטו(הקישור אינו פעיל)
אזורי איטליה:
בולוניה - ראגו, ספגטי בולונז
פירנצה - ביסטקה אלה פיורנטינה
ג'נובה - פוקצ'ה
נאפולי - פיצה מרגריטה, ג'לאטו
מילאנו - ריזוטו, אוסובוקו
רומא - ספגטי קרבונרה
טורינו - אגנולוטי
ונציה - סקמפי
אינדונזיה אינדונזיה - סאטאי, גאדו גאדו, נאשי גורנג(הקישור אינו פעיל), רייסטאפל (שולחן אורז)
איסלנד איסלנד - האקארל(הקישור אינו פעיל)
אירלנד אירלנד - קולקנון
ארגנטינה ארגנטינה - אסאדו(הקישור אינו פעיל), ריבת חלב, אלפחור(הקישור אינו פעיל)
ארצות הברית ארצות הברית - המבורגר, נקניקייה בלחמנייה, פאי
אתיופיה אתיופיה - אינג'רה(הקישור אינו פעיל)
בוסניה והרצגובינה בוסניה והרצגובינה - סיר בוסני
בלארוס בלארוס - לביבה (דראניקי)
בלגיה בלגיה - טוגנים, מולים
ברזיל ברזיל - פייז'ואדה
ברמודה ברמודה - נזיד דגים ברמודה
גרמניה גרמניה - כרוב כבוש ונקניקייה(הקישור אינו פעיל)
דנמרק דנמרק - סמורברוד, פריקדלר
הודו הודו - סמוסה, נאן, צ'אפאטי, צ'טני, דאל
הולנד הולנד - הטספוט
הונגריה הונגריה - גולאש
הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת - פיש אנד צ'יפס
אומות הממלכה המאוחדת:
סקוטלנד סקוטלנד - האגיס
הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית - מקלובה, כנאפה, מוסחן, ספיחה, פלאפל, חומוס
ונצואלה ונצואלה - ופאביון קריולו
טורקיה טורקיה - פילאף, דונר קבב, קופטה, בורק
ירדן ירדן - מנסף
יוון יוון - מוסקה, סלט יווני
יפן יפן - סושי(הקישור אינו פעיל), טמפורה
ישראל ישראל - פתיתים, פלאפל (בפיתה)
כף ורדה כף ורדה - קצ'ופה
לבנון לבנון - קובה, טבולה
לוב לוב - מפרום, פקילה, קוסקוס, חריימה, אסידה
מלזיה מלזיה - סטאי, רוטי קנאי
מצרים מצרים - מלוח'יה(הקישור אינו פעיל)
מקסיקו מקסיקו - טאקו, גואקמולה
מרוקו מרוקו - קוסקוס
ניו זילנד ניו זילנד - פיש אנד צ'יפס
ניקרגואה ניקרגואה - גאלופינטו
סוריה סוריה - פלאפל, זלאביה, כוסא מחשי, מג'דרה, קובה
הרפובליקה העממית של סין סין - אורז
מטבחי סין השונים:
בייג'ינג - ברווז בנוסח פקינג
גואנגדונג - דים סאם
טיבט - טסאמפה, מומו
סצ'ואן - גונגבאו ג'ידינג (עוף קונג פאו)
ספרד ספרד - טאפס, פאייה
עיראק עיראק - סמק מסגוף, קליצ'ה
ערב הסעודית ערב הסעודית - קבסה
פולין פולין - ביגוס, פירוגי, נקניקייה
פרו פרו - סביצ'ה
צרפת צרפת - בגט, קרואסון, פואה גרא
אזורי צרפת:
אלזס - כרוב כבוש
בורדו - צלי ברוטב בורדלז
בורגונדי - קוק או ואן, ביף בורגיניון
לורן - קיש לורן
נורמנדי - קממבר
פרובאנס - בויבז, סלט ניסואז, רטטוי
קוריאה קוריאה - קימצ'י(הקישור אינו פעיל)
קנדה קנדה - סירופ מייפל
מדינות קנדה:
אונטריו - טארט חמאה
אלברטה - אומצה
ניופאונדלנד - פיש אנד צ'יפס
קוויבק - פוטין, מרק אפונה
קולומביה הבריטית - אומצת סלמון
קניה קניה - אוגלי(הקישור אינו פעיל)
קפריסין קפריסין - חלומי
קרואטיה קרואטיה - זגורסקי שטרוקלי
רומניה רומניה - ממליגה
רוסיה רוסיה - שצ'י, פירושקי, פלמני
שוודיה שוודיה - סמרגוסבורד, קוטבולאר
שווייץ שווייץ - רושטי, פונדו(הקישור אינו פעיל), שוקולד
תאילנד תאילנד - פאד תאי, טום יאם
תוניסיה תוניסיה - קוסקוס, פריקסה, מרדומה, ספינץ', בריק, שקשוקה
תימן תימן - סלטה
רשימה חלקית של מאכלים ומשקאות הנחשבים "לאומיים" > משקאות

איטליה - יין, אספרסו, גראפה
איסלנד - ברניווין
ארגנטינה - מאטה(הקישור אינו פעיל)
ארצות הברית - קוקה-קולה, בירה
בולגריה - רקיה
ברזיל - קפיריניה, קפה, קשאסה
גרמניה - בירה, שנאפס
דנמרק - אקוואויט
הודו - צ'אי, לאסי, בירה
הולנד - אדבוקט
הממלכה המאוחדת - בירה, תה, ג'ין
יוון - אוזו
יפן - תה, סאקה
מקסיקו - טקילה
סין - תה
ספרד - יין, סנגריה
סקוטלנד - וויסקי
פולין - וודקה, בירה, שנאפס
פינלנד - וודקה
צ'ילה - פיסקו
צ'כיה - בירה
צרפת - יין
אזורי צרפת:
ברטאן - סיידר
נורמנדי - קלבדוס
מרסיי - פסטיס
שראנט - קוניאק
שמפאן-ארדן - שמפניה
קובה - רום
קוריאה - סוג'ו
רוסיה - וודקה, קבאס
תוניסיה - בוכא
טורקיה - ראקי, קפה טורקי, תה תפוחים
הערות שוליים

↑  http://www.modernpolitics.at/de/zeit_schritt/8/kochtopf.htm Über die identitätsstiftenden Chancen eines gesamteuropäischen Hedonismus und die Wiederentdeckung des Autochthonen.
Von Christoph Wagner
↑  http://www.newstatesman.com/200601230017 Patrick West, We didn't invent fish and chips
↑  Claudia Roden, The Book of Jewish Food: An Odyssey from Samarkand to New York, New York, Knopf, 1997, 688 p. (ISBN 0-394-53258-9), p. 273.
↑  Israeli Soul: Easy, Essential, Delicious. Michael Solomonov, Steven Cook. Page 23
↑  Encyclopedia of Jewish Food, Gil Marks, HMH, 2010
↑  כיצד תחסכו כסף על אוכל באוסטרליה באתר Maka
↑  עכבר עולם - רומא
↑  מישאל פומפיאנסקי, אורז באתר cookshare
↑  נעמי שוורץ וניל - יקר מזהב
↑  גליה סיון, אזלו הארנבות באתר נענע
↑  יעל שיבולת מנגל עולמי
1 2  מידע על ארגנטינה
↑  מאמר ב"קול השרון" - האם ריח האינג'רה מוריד את ערך הדירות
↑  גבי בר חיים, סופר קלאסיקו: מולים מרינייר, באתר nrg‏, 7 בספטמבר 2005
↑  רותי קינן, לכבוד הקרנבל: פג'ואדה - המאכל הלאומי של ברזיל, באתר ynet, 21 בפברואר 2006
↑  כרוביים באתר ח'ביזה
↑  הונגריה באתר מסע עולמי
↑  מדריך לתרבות הממלכה המאוחדת (באנגלית)
↑  האגיס - המאכל הלאומי של סקוטלנד
↑  ונצואלה באתר nrg
↑  סושי באתר Cookshare
↑  עצמאות במטבח סקר באתר תפוז על המאכל הלאומי של ישראל
↑  מלוח'יה באתר מתכונים
↑  מטבח מרוקאי באתר מסע אחר
↑  טיבט באתר ידידי טיבט בישראל
↑  קימצ'י - הגדרה באתר בבילון
↑  קניה - תעודת זהות באתר Nrg
↑  הודעת רשמית
↑  ראובן לייב, תיירות על מגלשיים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 16 במרץ 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph115504 
קיוסק פלאפל וחומוס בגבעת ברכה בקריית אונו בשנות השישים
הכחשת רצח העם הארמני

מדינות המכירות רשמית ברצח העם הארמני, נכון לשנת 2021
  מדינות שבהן אזורי שלטון מקומיים מכירים ברצח העם הארמני, בנפרד מעמדת הממשלה באותן המדינות
  מדינות המכחישות את רצח העם הארמני
אנדרטה לזכר רצח העם הארמני בירוואן
הכחשת רצח העם הארמני היא מעשה של הכחשה, הסתרה, גימוד וטשטוש של רצח העם המתוכנן והשיטתי של 1.5 מיליון ארמנים ואשורים, שנערך על ידי השלטון העות'מאני במהלך מלחמת העולם הראשונה. כסוג של הכחשה, ניתן להשוות בין הכחשה זו לבין הכחשות אחרות של רציחות עמים כגון הכחשת השואה והכחשת טבח ננקינג.
ממשלת טורקיה, שהיא המדינה היורשת של האימפריה העות'מאנית, היא הגורם החזק ביותר שמקדם את הכחשת רצח העם הארמני. הטורקים לא מסתפקים בהכחשה אקדמית של רצח העם, אלא מפעילים לחצים דיפלומטיים ואחרים על המדינות השונות כדי להרתיע אותן מלהכיר ברצח העם הארמני. הטורקים עושים שימוש בכוחם הכלכלי והאזורי כדי לקדם את ההכחשה. הארמנים מנסים, מצידם, לקדם את ההכרה הבינלאומית ברצח עמם, אבל כוחם קטן בהרבה בהשוואה לכוחה של טורקיה. ארמניה היא מדינה קטנה, ענייה, דלת אוכלוסין ומשאבים. ארמניה חסרת מנופים כלכליים או דיפלומטיים שיכולים לסייע לה לקדם את ההכרה ברצח עמה. כתוצאה מכך, מדינות רבות נוטות לעבר העמדה הטורקית ולא מכירות ברצח העם הארמני.
במקביל לאי-הכרה ברצח העם הארמני, יש גם הכחשה, הקטנה והתעלמות מרצח העם האשורי בו נרצחו כ-275 אלף אשורים, ורצח העם היווני-פונטי שבו נרצחו בין 450,000–900,000 יוונים-פונטים בני עמים שחיו באזור במשך אלפי שנים. .
שורשים

רצח העם הארמני נחשב לעובדה היסטורית כמעט על ידי כל ההיסטוריונים והחוקרים של מעשי רצח עם. המונח "ג'נוסייד" ("רצח עם") עצמו הומצא על ידי המשפטן היהודי-אמריקני רפאל למקין בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 כדי לתאר את ההיקף העצום ואת ההצלחה של תוכנית שאורגנה באופן שיטתי כדי לחסל את הארמנים. רוויזיוניסטים היסטוריים טוענים בדרך כלל כי הקונצנזוס האקדמי שאכן מדובר ברצח עם הוא מעין תעמולה אנטי-טורקית או קונספירציה שמופצת על ידי הארמנים, וטוענים תחת זאת כי רצח העם כלל לא התרחש או שהייתה לו הצדקה כלשהי באותה התקופה.
שורשים > טורקיה וארמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה

בניגוד ליחס של גרמניה לשואה, הן השלטון הטורקי והן רוב רובה של החברה הטורקית מעולם לא הודו או לקחו אחריות על רצח העם הארמני. לכך יש כנראה מספר סיבות שקשורות גם להיסטוריה של טורקיה וארמניה בתום מלחמת העולם הראשונה.
האומה הטורקית שלאחר מלחמת העולם הראשונה לא נכבשה כולה. לאחר תבוסתה במלחמת העולם הראשונה, נאלצה האימפריה העות'מאנית לחתום על הסכם סוור. לפי הסכם זה, פורקה האימפריה מכל נכסיה האימפריאליים ואפילו שטחי הליבה של האימפריה באסיה הקטנה (בה שוכנת כיום טורקיה המודרנית) חולקה ורק חלק ממנה נשאר בידיים טורקיות והיתר חולק בין בעלות הברית בין אם בשלטון ישיר ובין אם בצורת שטח חסות. גרוע מכך, עיר הבירה הטורקית, איסטנבול הוצאה מידיים טורקיות ועברה לסטטוס מיוחד. הטורקים התנגדו לכך וכשהיוונים פלשו לאסיה הקטנה כדי להשתלט על השטחים שהובטחו להם במסגרת הסכם סוור, פרצה בשנת 1919 מלחמת העצמאות של טורקיה. במסגרתה התנהלו מספר מלחמות – מלחמת יוון–טורקיה (שהייתה החשובה והגדולה מכולן), מלחמת טורקיה–ארמניה, מלחמת טורקיה–צרפת וכן משבר צ'נקלה (מול הצרפתים והאנגלים). הטורקים הצליחו להביס את צבאות מדינות ההסכמה אשר חילקו את שטחי אסיה הקטנה ולהחזיר לידיה את איסטנבול. המלחמה נסתיימה בשנת 1923 בחתימת הסכם לוזאן, בהכרזת העצמאות של טורקיה ובהכרה הבינלאומית בה בגבולותיה הנוכחיים פחות או יותר. כך שמבחינת הטורקים התקופה לאחר מלחמת העולם הראשונה התאפיינה בלאומיות מתחדשת וצורך לאחד את העם הטורקי כנגד אויבים מבחוץ וביסוס השלטון העצמאי.
הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה קמה בשנת 1918, אבל הדבר לא הוסדר בהסכם בינלאומי רשמי הכולל הכרה וגבולות. הסבל של הארמנים בזמן המלחמה הביא את נשיא ארצות הברית וודרו וילסון להציע לוועידת השלום בפריז להרחיב את גבולותיה של ארמניה מה שנודע לימים בתור "ארמניה הווילסונית". תוכנית זו התקבלה עם שינויים כחלק מהסכם סוור שנחתם על ידי נציגי העות'מאנים ביום 10 באוגוסט 1920 בצרפת. הישג פוליטי זה של הארמנים, היה מנוגד בתכלית למטרתה של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בראשות מוסטפא כמאל אטאטורק, שמטרתה המוצהרת הייתה להדוף כל שלטון זר מתחומי אסיה הקטנה והתנגדו להקמת ארמניה עצמאית. חודש בלבד לאחר מכן, בספטמבר 1920 התקיפו צבאות טורקיים תחת פיקודו של אטאטורק את הרפובליקה הארמנית, והחלה מלחמת טורקיה–ארמניה. בתחילת אוקטובר 1920 פנתה הממשלה הארמנית אל המעצמות הגדולות בבקשה לסיוע, אך אלה היו טרודות בדיכוי התקוממויות מקומיות במדינות שכנות. הארמנים נכנעו בנובמבר אותה שנה, והסכם אלכסנדרופול נחתם ב-2 בדצמבר 1920, ולפיו אולצו הארמנים להתפרק מעיקר נשקם ולוותר על כל השטחים שניתנו להם מכוח הסכם סוור. ארמניה העצמאית שרדה רק יומיים בלבד לאחר הסכם אלכסנדרופול, שכן הצבא האדום שהחל את פלישתו מכיוון אזרבייג'ן שבוע לפני כן, כבש את ירוואן ב-4 בדצמבר.
לאחר עצמאותה של טורקיה, הממשלה ברשותו של אטאטורק סרבה להעניק לארמנים שטחים או פיצויים. אטאטורק שעיצב במידה רבה את דמותה של הרפובליקה הטורקית המודרנית עיצב גם את מדיניות ההכחשה הטורקית שנמשכת עד היום, והכחשה זו היא אחד מהיסודות של הזהות הטורקית המודרנית.