stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שירלי ג'קסון
תחילת חייה

ג'קסון נולדה ב-14 בדצמבר 1916 בסן פרנסיסקו, קליפורניה ללסלי וג'רלדין ג'קסון. משפחתה הייתה בעלת שורשים אנגליים, ואמא ג'רלדין התחקתה אחר העץ המשפחתי שלהם עד לגיבור המלחמה נתנאל גרין שלחם במלחמת העצמאות האמריקאית.
ג'קסון גדלה בבורלינגיים, קליפורניה פרבר של מעמד הביניים בסן פרנסיסקו. יחסיה עם אמא ג'רלדין היו מתוחים ומרוחקים, שכן ג'רלדין אשר התחתנה בגיל צעיר, נכנסה מהר מדי להריון עם שירלי. עובדה שאכזבה אותה, מאחר שהיא תכננה לבלות עם בעלה הצעיר והנאה, ולא לטפל בתינוקת. ג'קסון נתקלה פעמים רבות באי יכולת להסתדר עם בני גילה, ובילתה זמן רב בכתיבה, למורת רוחה של אמא שלה. בהיותה נערה, ג'קסון סבלה מבעיות משקל, שהובילו לחוסר ביטחון עצמי שאיתו היא התמודדה לכל אורך חייה הבוגרים. חוסר ביטחון זה הועצם על ידי דרישותיה המתמשכות של אמא, ג'רלדין, אשר ציפתה משירלי הצעירה להקפיד יותר על מראה וטיפוח.

ג'קסון הלכה לתיכון בורלינגיים, שם היא ניגנה בכינור בתזמורת בית הספר. במהלך שנת ה-יב' שלה, משפחת ג'קסון עברו לרוצ'סטר ניו-יורק, בעקבות מעבר זה עברה ג'קסון לתיכון ברייטון, ממנו קיבלה תעודת גמר ב-1934. לאחר מכן, המשיכה ללימודים באוניברסיטת רוצ'סטר, שם הוריה הרגישו שהם יכולים להמשיך ולפקח עליה ועל לימודיה. ג'קסון לא הייתה מרוצה מלימודיה שם ובהתאם קיבלה ציונים נמוכים שהניבו הזהרות ולבסוף הפסקת לימודים לאחר 3 שנים. ג'קסון לקחה שנת הפסקה מלימודיה, ולאחר עברה לאוניברסיטת סירקיוז, שם היא פרחה יצירתית וחברתית. בסירקיוז היא קיבלה תואר ראשון בעיתונאות. בזמן שהותה בסירקיוז, ג'קסון הפכה למעורבת במגזין הספרותי של האוניברסיטה, שם היא פגשה את בעלה לעתיד, סטנלי אדגר היימן, שהפך מאוחר יותר למבקר ספרות. בתקופה זו, פרסמה ג'קסון את הסיפור הראשון שלה "ג'ניס". סיפור של 250 מילים, שמתאר נערה שמדברת עם חברתה בטלפון, ומספרת לה באגביות על ניסיונה להתאבד.
לאחר סיום הלימודים, ג'קסון והיימן התחתנו ב-1940, ועברו בין תחנות שונות עד שלבסוף התמקמו בצפון בנינגטון, ורמונט. היימן התחיל לעבוד בתור מדריך בקולג' בנינגטון. ג'קסון התחילה לכתוב חומרים בד בבד עם התבוססות המוניטין של היימן כמבקר ספרותי. הזוג נודע בזכות אירוח נדיב של אורחים באופן תדיר בביתם. הם הקיפו את עצמם בכישרונות ספרותיים כגון ראלף אליסון. שניהם היו קוראים נלהבים, שספרייתם האישית נאמדה ב-25,000 כותרים. לזוג היו ארבעה ילדים: לורנס (לורי), ג'ואן (ג'ני), שרה (סלי) וברי, שזכו בעצמם לתהילה ספרותית, כיוון שאמם, יצרה גרסאות ספרותיות שלהם, בסיפוריה הקצרים.
לפי הביוגרפית של ג'קסון, נישואיה להיימן סבלו ממתחים אדירים בשל בגידותיו הרבות, בעיקר עם תלמידות שלו, חרף בקשותיה הנשנות של ג'קסון שיפסיק. לבסוף, ג'קסון הסכימה בעל כורחה לדרישתו של היימן לקיים יחסים פתוחים, דרישה שהיימן החשיב כאחת המעניקה לו צידוק מוסרי לפעולותיו, עליהן הוא דיווח לג'קסון באופן שוטף. היימן שלט גם בכספים של הבית, והקציב לג'קסון חלק מההכנסות שלה לפי ראות עיניו, למרות העובדה שלאחר הצלחת "ההגרלה" ועבודות מאוחרות יותר שלה, ג'קסון הרוויחה יותר ממנו.
קריירה > מי מתגורר בבית היל ועבודות אחרות 1959-1954

ב-1954 ג'קסון פרסמה את קן הציפור, ספר שעוקב אחר אישה עם אישיוּיוֹת מרובות ויחסיה עם הפסיכיאטר שלה. אחד מהעורכים של ג'קסון, רוג'ר שטראוס, קרא לספר "רומן מושלם", אבל בית ההוצאה שיווק אותו כסיפור אימה פסיכולוגי, למורת רוחה של ג'קסון. ספרה הבא, החוגה, פורסם ארבע שנים לאחר מכן, ותיאר משפחה אקסצנטרית ועשירה שמאמינים שהם נבחרו לשרוד כשסוף העולם יתרחש. שנה לפני כן ג'קסון פרסמה את הממואר השני שלה לגדל שדים (1957) שעוקב אחר התמות של קודמו חיי בינות לפראיים (1953), ומתאר דרך סיפורים קצרים את חיי המשפחה של ג'קסון ומשפחתה.
הרומן החמישי של ג'קסון מי מתגורר בבית היל (1959), עוקב אחר קבוצה של אנשים שמשתתפים במחקר על-טבעי במצודה שטוענים שהיא רדופת רוחות רפאים. הרומן, ששילב בין העל-טבעי והפסיכולוגיה האנושית, הפך לדוגמה בולטת ומוערכת לסוגת ה"בית הרדוף", ותוארה על ידי סופר האימה הנודע סטיבן קינג, כאחד מסיפורי האימה החשובים ביותר של המאה ה-20.
בנוסף לאלו, ג'קסון פרסמה את המחזה המוזיקלי "הילד הרע", המבוסס על אגדת הילדים הנזל וגרטל.
קריירה > התדרדרות בבריאות ומוות 1965-1960

בזמן ש"מי מתגורר בבית היל" פורסם, ג'קסון סבלה ממספר בעיות בריאותיות. היא סבלה ממשקל יתר והייתה מעשנת כבדה, מה שהוביל לאסתמה כרונית, כאבי מפרקים, תשישות וסחרחורות שהובילו להתעלפויות, אשר שויכו לבעיות בליבה. בסמוך למותה, ג'קסון הלכה לפסיכיאטר שטיפל בהתקפי חרדה חמורים, שהיא הסתירה מבעלה למשך תקופות זמן ארוכות. כדי להקל על החרדה והאגרופוביה הרופא נתן לה מרשם לברביטורט, תרופה שבאותה העת נחשבה לבטוחה. במשך שנים רבות היו לה מרשמים לאמפטמינים להורדת משקל, שייתכן והשפיעו בעקיפין על החרדה שלה, מה שהוביל למעגל של שימוש בשתי תרופות שביטלו האחת את האפקט של השנייה. כל אחד מהגורמים הללו, או כולם יחדיו, יכלו לתרום להתדרדרות בבריאות שלה. ג'קסון התוודתה בפני חבריה שהיא הרגישה שמתנשאים עליה על תפקידה כ"אשה למופת", ומנודה על ידי אנשי העיירה שבה חיה, נורת' בנינגטון. מצב זה הוביל אותה לשימוש מוגבר באלכוהול בנוסף למשככי הכאבים והאמפטמינים.
למרות בריאותה המתדרדרת, ג'קסון המשיכה לכתוב ולפרסם מספר עבודות בשנות ה-60, לרבות הרומן האחרון שלה, תמיד גרנו בטירה (1962), סיפור מתח גותי. הספר נכלל ברשימה של 'עשרת הרומנים הטובים ביותר' של שנת 1962 מטעם מגזין טיים. בשנה שלאחר, היא פרסמה ספר ילדים בשם 'תשע משאלות קסומות', שמתאר ילד שנפגש בקוסם שנותן לו תשע משאלות למימוש.
ב-1965, ג'קסון מתה בשנתה, בביתה בנורת' בנינגטון, בגיל 48. המוות שלה נקבע כקשור לסתימת עורקים או לדום לב. על פי בקשתה, היא נשרפה לאחר מותה.
קריירה > פרסומים לאחר מותה 2015-1968

ב-1968, בעלה של ג'קסון פרסם כרך של עבודות של ג'קסון לאחר מותה בשם "בואו איתי" ("Come along with me") שהכיל את הרומן האחרון והלא גמור שלה, בנוסף ל-14 סיפורים קצרים שלא פורסמו בעבר, ושלוש הרצאות שהיא נתנה בוועידת כותבים בקולג'ים בשנותיה האחרונות.
ב-1996, ארגז של סיפורים שלא פורסמו בעבר, נמצא באסם מאחורי הבית של ג'קסון. חלק מהסיפורים האלו, יחד עם מספר סיפורים שפורסמו בעבר רק במגזינים שונים, פורסמו באוסף שכותרתו "עוד יום רגיל" ("Just an Ordinary Day").
העזבון של ג'קסון זמין בספריית הקונגרס. הניו יורקר פרסם בגיליון של ה-5 באוגוסט 2013 סיפור בשם "פרנויה", שנטען שנמצא בספריית הקונגרס. אוסף נוסף של סיפורים קצרים ומאמרים מאת ג'קסון, שלא פורסמו בעבר, יצא לאור ב-2015 תחת השם "תנו לי לספר לכם" ("Let Me Tell You").
ביבליוגרפיה > רומנים

הדרך החוצה את הקיר (The Road Through the Wall)‏, 1948
התליין (Hangsaman) ‏, 1951
קן הציפור (The Bird's Nest)‏, 1954
שעון השמש (The Sundial)‏, 1958
מי מתגורר בבית היל (The Haunting of Hill House)‏, 1959
תמיד גרנו בטירה (We Have Always Lived in the Castle)‏, 1962
ביבליוגרפיה > סיפורים קצרים

ההגרלה וסיפורים אחרים (The Lottery and Other Stories)‏, 1949
הקסם של שירלי ג'קסון (The Magic of Shirley Jackson)‏, 1966
בואו איתי: חלק מרומן, 16 סיפורים ושלוש הרצאות (Come Along with Me: Part of a Novel, Sixteen Stories, and Three Lectures)‏, 1968
רק יום רגיל (Just an Ordinary Day)‏, 1995
שירלי ג'קסון: רומנים וסיפורים (Shirley Jackson: Novels & Stories)‏, 2010
תן לי לספר לך: סיפורים חדשים, מאמרים וכתבים אחרים (Let Me Tell You: New Stories, Essays, and Other Writings)‏, 2015
סיפורים אפלים (Dark Tales)‏, 2016
הערות שוליים

↑  The Lottery פורסם ב-26 ביוני 1948
↑  Franklin, Ruth (2013-06-25). ""The Lottery" Letters". The New Yorker
1 2  Franklin, Ruth (2016). Shirley Jackson: A Rather Haunted Life. Liveright.
↑  Sophie Missing, ‏The Haunting of Hill House by Shirley Jackson‏ מתוך אתר הגרדיאן 7 בפברואר 2010
1 2 3 4 5  Franklin, Ruth (2016). Shirley Jackson: A Rather Haunted Life. Liveright.
↑  Downey, Dara; Jones, Darryl (2005). "Shirley Jackson and Stephen King". Shirley Jackson: Essays on the Literary Legacy: 214–36
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275891005171  PLWABN: 9810532808405606  BNE: XX4803281  BnF: cb11908370s (data)  CiNii: DA03692432  GND: 118985736  ICCU: CFIV107931  ISNI: 0000 0001 2143 5300  LCCN: n79125801  MusicBrainz: a24a0f23-900a-4335-8f3f-ddf7bd4f0ae9  NDL: 00444408  NKC: jo2004244459  NLA: 35239765  NLK: KAC201404765  NTA: 072560312  SELIBR: 328162  SNAC: w6bz8c22  SUDOC: 026932490  Trove: 877763  VIAF: 91864979   WorldCat (עם VIAF): 91864979
תריסול

תריסול אזבסט ובדירה מעליו תריסול מפלסטיק בדירות בגבעתיים, 9/08
תריסול הוא שמו של פטנט ישראלי ייחודי ושמה של חברה שהוקמה בשנת 1957 על ידי מהנדס הבניין רם בן טל לייצור תריסים שנועדו לסגור מרפסות בדירות מגורים.
התריסול נוצר כדי לענות על צורך שהתעורר בישראל להרחבת שטח המגורים על ידי סגירת מרפסות, וזאת בשל מצוקת הדיור שהתקיימה באותה העת. שמו של הפטנט משלב שתי מילים שבהשראתם הומצא ועוצב: תריס+בריסולי. התריסול יוצר בשנות ה-50, בראשית דרכו, מאזבסט. היה זה בתקופה בה לא נודעו השפעותיו המסרטנות של האזבסט ומחירו הזול הפך אותו לחומר שמיש במיוחד בשוק הבנייה הישראלי. בשל כובד האזבסט על המנגנונים שהחזיקו אותו, הוחלף התריס לפלסטיק במסגרת אלומיניום, דבר שהעלה את מחירו אך הקל באופן משמעותי את השימוש במערכת.
כבר מיציאת הפטנט אל השוק המקומי, זכה התריסול להצלחה אדירה, ולביקוש גובר והולך הן מצד דיירים במבנים קיימים, והן מצד קבלנים למבנים חדשים. עם זאת, הועתק הפטנט על ידי חברות מתחרות, דבר שפגע בבלעדיותה של חברת תריסול. בראשית הדרך, העלימו הרשויות עין מתהליך אשר הביא, לדעת רבים, לכיעורן של חזיתות הבניינים, ובעיקר פגע הדבר בחזיתות בתי העיר תל אביב שהתאפיינו במרפסותיהן.
במהלך השנים הוחלף התריסול שלא היה אטום לחלוטין באמצעי סגירה אחרים. בעיקר תריסי גלילה.
החל מסוף שנות ה-80 החלו הרשויות לאכוף את נושא סגירת המרפסות, וכחלק ממסע זה שונה נוסח חוק התכנון והבנייה בצורה שתמנע את הקמתן של מרפסות אחת מעל השנייה (מרפסות חופפות) במטרה למנוע את סגירתן בתריסול.
חברת תריסול נמכרה על ידי רם בן טל לקבוצת יזמים, שבחרה לסגור את המפעל בסוף שנות ה-80, זמן קצר לאחר הרכישה.
שעון אח

שעון אח בסגנון "אימפריה"
שעון אח או שעון שולחן הוא שעון מכני קטן ומעוצב שמוצב בדרך כלל על מדף, או על הקמין.
מקור השם נובע מן העובדה כי במאה ה-18 וה-19 נהגו לשים אותם על האח בתור קישוט.
שעוני אח הם שעונים קטנים שבדרך כלל עשויים מחרסינה, עץ או זהב מזויף, רובם מעוצבים בסגנון "אימפריה".
בניגוד לשעונים אחרים, שעוני אח נועדו במיוחד לקישוט, ולא לצרכים פרקטיים של הוראת השעה.
השימוש בשעונים אלו החל בשנות ה-50 של המאה ה-18, אלי טרי גרם להפצת השעונים לארצות הברית.
כיום השעונים פופולרים בין חובבי שעונים ואספני עתיקות.
בתרבות הפופולרית

"שעוני", דמות מהסרט "היפה והחיה", הוא שעון אח עשוי עץ.
ראו גם

שעון 400 יום - שעון קישוטי כמו שעון האח, בעל גודל דומה, אך פועל בטכניקה שונה.
תאי בץ

| --- | --- |

נוירון פירמידי של מוח האדם. ניתן להבחין בקלות בדנדריט האפיקלי הניצב מעל גוף התא, כמו גם בדנדריטים הבזליים הרבים הסובבים את אותו הגוף
 שיוך:  תא עצב, תאים פירמידליים, giganto-cellular corticospinal neuron 
 מיקום אנטומי:  הפיתול הקדם מרכזי 
 מוליך עצבי:  חומצה גלוטמית 
 על שם:  ולדימיר בץ
 מזהים
 מזהה נרולוקס:  sao786552500 
 
תאי בץ או התאים הפירמידליים על שם בץ, הם נוירונים פירמידליים עצומים הנמצאים בשכבה החמישית של קליפת המוח, באזור המוטורי העיקרי השוכן בפיתול הקדם-מרכזי. תאים אלו מעבירים בסינפסות את המוליך העצבי גלוטמט ולפיכך שייכים למערכת הגלוטמינרגית. את תאי בץ גילה המדען ולדימיר בץ (אנ'), אשר תיאר אותם בשנת 1874.
נוירונים אלו הם הנוירונים הגדולים ביותר במערכת העצבים המרכזית, כאשר קוטרם יכול להגיע עד ל-100 מיקרומטר. מבחינה תפקודית נוירונים אלו הם נוירונים מוטוריים עליונים (אנ'), כלומר הם חלק ממערכת נוירונים המעבירים מידע שעובר במוח במורד חוט השדרה, לכיוון מערכת העצבים ההיקפית. נוירוני בץ פועלים דרך המסלול הקורטיקו-ספינלי, כאשר אצל בני אדם האקסונים שיורדים דרך חוט השדרה קושרים סינפסה בקרן הגחונית, ומשם עצבי השדרה מפעילים ישירות את שריר המטרה באמצעות צומת עצב-שריר.
תאים אלו הם בעלי דנדריט אחד מוארך הנקרא דנדריט אפיקלי, המאפיין את כלל התאים הפירמידליים. מלבד זאת תאי בץ נושאים דנדריטים הנקראים דנדריטים בזליים, היוצאים כמעט מכל מקום על פני גוף התא. דנדריטים אלו, בזכות קרבתם הגאוגרפית לגוף התא, מסוגלים להעביר דפולרזיציה בעלת משקל משמעותי להתפתחות פוטנציאל פעולה בתא. הדנדריטים של תאי בץ חולשים על כל שכבות קליפת המוח אך רוב ההתפצלויות האופקיות של ענפי הדנדריטים נמצאים בשכבת V ו-VI. לפי אחד המחקרים, תאים אלו מהווים בסביבות עשרה אחוזים מכלל התאים הפירמידליים הנמצאים בשכבה Vb של האזור המוטורי הראשוני.
ראו גם

EEG
חומר אפור
שריר
הערות שוליים

↑  Betz W. (1874) Anatomischer Nachweis zweier Gehirncentra. Centralblatt für die medizinischen Wissenschaften. 12:578-580, 595-599
↑  Purves, Dale; George J. Augustine; David Fitzpatrick; William C. Hall; Anthony-Samuel LaMantia; James O. McNamara & Leonard E. White (2008). Neuroscience (4th ed.). Sinauer Associates. pp. 432–4. ISBN 978-0-87893-697-7.
↑  Nolte, J. The Human Brain, 5th ed. Mosby: Missouri; 2002, p.527. ISBN 0-323-01320-1
↑  Braak, H; Braak, E (1976). "The pyramidal cells of Betz within the cingulate and precentral gigantopyramidal field in the human brain. A Golgi and pigmentarchitectonic study". Cell and Tissue Research. 172 (1): 103–19. doi:10.1007/bf00226052. PMID 991201.
↑  Zhou WL, Yan P, Wuskell JP, Loew LM, Antic SD (February 2008). "Dynamics of action potential backpropagation in basal dendrites of prefrontal cortical pyramidal neurons". The European Journal of Neuroscience. 27 (4): 923–36. doi:10.1111/j.1460-9568.2008.06075.x. PMC 2715167. PMID 18279369.
↑  Meyer, G (1987). "Forms and spatial arrangement of neurons in the primary motor cortex of man". The Journal of Comparative Neurology. 262 (3): 402–28. doi:10.1002/cne.902620306. PMID 3655019.
↑  Rivara, CB; Sherwood, CC; Bouras, C; Hof, PR (2003). "Stereologic characterization and spatial distribution patterns of Betz cells in the human primary motor cortex". The Anatomical Record Part A: Discoveries in Molecular, Cellular, and Evolutionary Biology. 270 (2): 137–51. doi:10.1002/ar.a.10015. PMID 12524689.
תאודור פון שפונק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בינואר 1896 אופנבורג, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  13 ביוני 1982 (בגיל 86) היידנהיים אן דר ברנץ, גרמניה המערבית גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1914–1945 (כ־31 שנים)
 דרגה:   גנרל לוטננט
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה הקלה ה-90
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
קרל אנטון תאודור גראף פון שפונק (בגרמנית: Karl Anton Theodor Graf von Sponeck;‏ 24 בינואר 1896 – 13 ביוני 1982) היה גנרל בצבא הגרמני שפיקד על כוחות שריון במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

פון שפונק נולד ב-24 בינואר 1896 בדרמשטאדט למיור אנטון פון שפונק ואשתו תרזה לבית פון קורנברג, ובשנת 1914 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-1 (הקיסר אלכסנדר), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות הוענק לו עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה פרש פון שפונק מהצבא בינואר 1920 והועבר למשטרת הביטחון, אך במאי אותה שנה הצטרף לרייכסווהר ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1929 הועלה לדרגת האופטמן, ובשנים שלאחר מכן הוא מילא מספר תפקידי מטה שבהם מאוד הצליח והוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

במהלך הפלישה לפולין שימש פון שפונק כקצין מטה בקורפוס הממונע ה-15 תחת פיקודו של הרמן הות. במרץ 1940 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט הרובאים ה-11, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-9, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, המערכה בבלקן ובמהלך מבצע ברברוסה. ב-12 בספטמבר 1941 הוענק לו על פעולותיו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בנובמבר 1941 הוא נפצע בברכו בהתקפה על קורסק. בספטמבר 1942 הועבר לצפון אפריקה, שם מונה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-90 במקום אולריך קלימן והועלה לדרגת גנרל מיור ב-1 בנובמבר. הוא פיקד על הדיוויזיה במהלך קרב אל עלמיין השני ובמהלך המערכה בתוניסיה, וב-12 במאי 1943 נפל עם כוחותיו בשבי הצבא הבריטי.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

בשנת 1947 שוחרר מהשבי, ולאחר שחרורו עבד זמן מה כמנהל מכירות בבית חרושת למכונות בווירטמברג. הוא התגורר עד סוף ימיו בטירת באקינגן אן דר ברנץ, ונפטר בגיל 86 בבית החולים היידנהיים ב-13 ביוני 1982.
תאי אלפא

| --- | --- |

 שיוך:  endocrine cell, type a enteroendocrine cell 
 מזהים
 טרמינולוגיה היסטולוגיקה:  H3.04.02.0.00025 
 FMA:  70585 
 
תאי אלפה (α-cells) הם תאים אנדוקרינים באיי לנגרהנס שבלבלב. הם מהווים עד כ-20% מסך כל התאים באיים אצל בני אדם, תפקידם העיקרי של התאים הוא לייצר ולהפריש את ההורמון גלוקגון, אשר אחראי לעלייה ברמת הגלוקוז בדם.
תפקיד

על מנת לעלות את רמת הגלוקוז בדם, גלוקגון נקשר לקולטנים בתאי כבד (הפטוצייט - hepatocyte) ובתאים נוספים כמו בכליות. זה גורם להפעלה של האנזים גליקוגן פוספורילאז (Glycogen phosphorylase) בתוך הכבד, אשר הוא בתורו מתחיל בפרוק גליקוגן לגלוקוז, תהליך המכונה גליקוגנוליזה.
במכרסמים, תאי אלפא נמצאים בפריפריה של איי לנגרהנס, אך בבני אדם, ארכיטקטורה של האיים פחות מסודרת באופן כללי וניתן למצוא את התאים גם במרכזי האיים.
בעת צפייה בתאים במיקרוסקופ אלקטרונים, ניתן לזהות את תאי אלפא על ידי הגרגר האופייני שלהם עם ליבה צפופה גדולה וסביבם הילה לבנה קטנה.
ראו גם

גלוקגונומה
תאי בטא
שמעון בן יהונתן

שמעון (שים) בן יהונתן (נולד ב-19 בדצמבר 1942) הוא כדורגלן ומאמן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן הימני בקבוצת הפועל תל אביב.
קריירת משחק

בן יהונתן גדל בשכונת שפירא בתל אביב, החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של גדנ"ע יהודה, וכשהיה בן 17 עבר לקבוצת הנוער של הפועל תל אביב. לקבוצה הבוגרת של המועדון עלה בשנת 1961, ושנה אחר כך הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה. ב-8 בדצמבר 1962 בישל לגדעון טיש את שער הניצחון בדרבי מול מכבי תל אביב.
בעונת 1965/1966 זכה עם הפועל תל אביב באליפות, תחת הדרכתו של המאמן דוד שווייצר, ולצידם של שבי בן ברוך, דני בורסוק, ג'ורג' בורבה, יחזקאל חזום ושייע פייגנבוים. בעונה זו כבש את שערו הראשון במדי הפועל תל אביב, בניצחון 2–0 על מכבי שעריים. בעונה שלאחר מכן פתח בהרכב הקבוצה בגמר אליפות אסיה לקבוצות, בו ניצחה הפועל תל אביב 2–1 את אלופת מלזיה, והפכה לזוכה הראשונה בטורניר.
בעונת 1968/1969 זכה עם הפועל תל אביב באליפות נוספת, תחת הדרכתו של המאמן רחביה רוזנבוים. במחזור ה-23 בעונה זו כבש בן יהונתן שער בדרך לניצחון קבוצתו 2–1 על בני יהודה תל אביב. בעונה שלאחר מכן שוב הגיע עם הפועל תל אביב לגמר אליפות אסיה, אך הפעם הפסידה הקבוצה לאלופת איראן. ב-6 במרץ 1971 כבש בן יהונתן צמד שערים בניצחון 4–2 על בית"ר ירושלים.
בשנת 1972 זכה עם הפועל תל אביב בגביע המדינה, לאחר שפתח בהרכב הקבוצה בניצחון 0–1 על הפועל ירושלים במשחק הגמר. באותה עונה שימש גם כמאמן זמני לתקופה קצרה. גם בשנת 1975 שימש כמאמן הפועל תל אביב לתקופה קצרה, ובתום העונה פרש ממשחק פעיל, לאחר שכבש במהלך הקריירה 8 שערי ליגה במדי הפועל תל אביב, והיה חלק בלתי נפרד מהגנת הקבוצה במשך שנים רבות, לצידם של השוער אריה בז'רנו, המגן השמאלי נחמן קסטרו והבלמים דוד פרימו וקיקו רחמינוביץ'. בן יהונתן נכלל בסגל נבחרת ישראל, אך לא הופיע במדיה במשחק רשמי.
קריירת אימון

לאחר שפרש, מונה בן יהונתן בשנת 1976 למאמן הפועל רמת גן. בן יהונתן אימן את הקבוצה במשך עונה אחת, ובתחילת עונתו השנייה בקבוצה פוטר לאחר שני מחזורים. בעונת 1979/1980 אימן את בני יהודה תל אביב, ובעונת 1982/1983 אימן את בית"ר ירושלים לתקופה קצרה, ולאחר המחזור השמיני מונה שוב למאמן הפועל רמת גן עד תום העונה.
בשנת 1986 מונה שוב למאמן הפועל רמת גן, אך פוטר לאחר שלושה מחזורים והוחלף בלופא קדוש. במהלך עונת 1988/1989, אשר בסופה ירדה הפועל תל אביב לליגת המשנה לראשונה בתולדותיה, הוזעק בן יהונתן לשמש כמאמן חירום, לפני מינויו של אליהו עופר.
תארים כשחקן

אליפות: 1965/1966, 1968/1969
גביע המדינה: 1971/1972
אליפות אסיה לקבוצות: 1967
שער ברנדנבורג (פוטסדאם)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שער ניצחון, שער העיר 
 על שם:  הניצחון במלחמת שבע השנים
 כתובת:  Luisenplatz 
 מיקום:  פוטסדאם 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1771
 תאריך פתיחה רשמי:  1771 
 אדריכל:  קארל פון גונטרד, גאורג כריסטיאן אונגר 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית 
 קואורדינטות:  52°23′58″N 13°02′53″E﻿ / ﻿52.3995°N 13.048°E﻿ / 52.3995; 13.048
 he
 
צידו האחר ("צד העיר") של שער ברנדנבורג
שער ברנדנבורג (בגרמנית: Brandenburger Tor) הוא שער ניצחון בלואיזנפלאץ שבפוטסדאם. את השער תכננו בשנים 1770–1771 קארל פון גונטרד וגאורג כריסטיאן אונגר במצוות פרידריך השני, מלך פרוסיה. השער נמצא בקצהו המערבי של רחוב ברנדנבורג.
טרם בניית השער, ב-1733, שכן באותו מקום שער אחר, פשוט יותר, שהיה שער העיר של פוטסדאם. יחד עם חומת העיר, יצר השער מערכת שמטרתה מניעת הברחות ועריקות. לקראת סיום מלחמת שבע השנים החליף פרידריך הגדול את השער הפשוט בשער ברנדנבורג, שנבנה לאות ניצחון. מסיבה זו נבנה בצורת שערי ניצחון רומיים. כמקור ההשראה שימשה קשת קונסטנטינוס ברומא. ההשפעה הרומית בסגנון הבנייה האדריכלי ניכרת גם בטור הכפול הקורינתי ובעיצוב האנטבלטורה.
שני צדדיו של השער הם שונים לחלוטין, ונבנו על ידי שני אדריכלים שונים: קארל פון גונטרד תכנן את צדו האחד, שנקרא "צד העיר" (Stadtseite), ותלמידו, גאורג כריסטיאן אונגר, תכנן את הצד השני, ששמו "צד השדות" (Feldseite). גונטרד תכנן את הצד שניתן לו כבעל חזית טיח, עם רצועות תבליט בסגנון קורינתי. אונגר תכנן את צד השדות בסגנון קשת קונסטנטינוס, עם טור כפול בסגנון קורינתי וקישוטים בדוגמאות של חצוצרות מוזהבות. הכניסה לשני הצדדים עבור הולכי רגל הוקמה רק ב-1843, במצוות פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, כדי להתמודד עם תנועת הולכי הרגל במקום.
באותו זמן עברו ההולכים לעיר ברנדנבורג דרך השער, ומכאן שמו. מאז נהרסה חומת העיר בסביבות 1900, השער הוא מבנה העומד בפני עצמו.
ראו גם

שער ברנדנבורג בברלין
שמעון בן-צבי

שמעון בן-צבי (רטגון; 6 במרץ 1890 – 16 ביוני 1968, כ' בסיוון תשכ"ח) היה איש העלייה השנייה, ממייסדי גבעתיים וראש העיר הראשון שלה.
לוחית זיכרון לשמעון בן צבי בשכונת בורוכוב בגבעתיים
תמונת ביתו המקורי של שמעון בן צבי ברח' קק"ל 10 בשכונת בורוכוב
ביוגרפיה

בן-צבי נולד בשם שמעון רטגון בשנת תר"ן (1890) בפוגוסט, במחוז סלוצק שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית, בן לזלמן צבי ולאסתר לבית גולדברג. התחנך בחדר, בישיבת סלוצק ולאחר מכן בישיבת מיר, שבה היה ממארגני קבוצת תלמידים שדרשה ללמוד גם לימודי חול, ועקב כך סולק, שב לסלוצק, למד באופן אקסטרני והתפרנס מהוראה.
בשנת 1914 עלה לארץ ישראל.
מספר שנים לאחר מכן העלתה קבוצת פועלים הצעה להקמת שכונת פועלים באזור תל אביב, שתהיה מבוססת על עקרונות שיתוף ועזרה הדדית. המטרה העיקרית של חברי הקבוצה הייתה לאפשר לפועלים העירוניים לחיות בנפרד, כל אחד עם משפחתו והשקפתו החברתית. על פי התוכניות נכלל בכל בית משק עזר, שנועד להקל על הפועל ומשפחתו. באותו הזמן עבד בן-צבי במרכז החקלאי. כשנדד המרכז מבאר-שבע לתל אביב, החליט להצטרף לקבוצת מייסדי השכונה, שבראשם עמד דוד שניידרמן. לשכונה, שהייתה שכונת הפועלים הראשונה בארץ, החליטו חברי הקבוצה לקרוא שכונת בורוכוב על שם דב בר בורוכוב, שהיה ממקימי תנועת פועלי ציון, ורעיונותיו השפיעו ביותר על תנועת העבודה הציונית. 
בשנת 1920 נישא לדבורה, בתו של קלמן אריאלי, אחותו של לוי אריה אריאלי. לשניים נולדו שני בנים ובת.
ב-2 באפריל 1922 הונחה אבן הפינה של השכונה. בתחילה החיים בשכונה לא היו קלים כלל. כך כתב שמעון בן-צבי על השכונה הצעירה:
כאמור, מייסדי השכונה נתקלו בבעיות רבות. הם חיפשו מקורות מימון, אך גם כשנמצאו כאלה, הוטלה כל העבודה על מספר אנשים בעלי רצון טוב, אך נטולי ניסיון וכישורי ניהול. על מייסדי השכונה הוטל להכשיר ולמדוד את הקרקע לפני ההתיישבות, לדאוג לאספקת מים לבתים ולמשק, לטפל באספקת המצרכים לאנשים ולחיות המשק, לסלול כבישים, לבנות בתים, מבני חינוך ועוד.
במשך היום טיפל בן-צבי בחלקה שלו ועבד במרכז החקלאי. בלילות היה יושב עם שאר חברי הוועד ודן בענייני השכונה. הוא הקדיש את כל זמנו לניהול השכונה וטיפוחה. בעיקר דאג לענייני חינוך הדור הצעיר וטיפוחו. השכונה הלכה והתפתחה, ובן-צבי עמד בראשות הוועד שניהל אותה.
במהלך השנים אוחדה שכונת בורוכוב עם השכונות שסבבו אותה: שכונת שינקין, שכונת גבעת רמב"ם, שכונת קריית יוסף, שכונת ארלוזורוב ושכונת פועלי הרכבת. הן התאחדו והפכו ל"מועצה מקומית גבעתיים" ב-7 באוגוסט 1942, ובן-צבי נבחר לראש המועצה.
המועצה המשיכה לגדול ולהתפתח. בתי ספר, סניפי דואר, קולנוע ועוד מבני ציבור רבים החלו להופיע ברחבי המקום, ובשנת 1959 הוכרזה גבעתיים כעיר. בישיבה הראשונה של מועצת העיר נבחר בן-צבי לראשות העיר. הוא שמח מאוד על הבחירה: ”מי מילל ומי פילל כי אני, שמעון בן זלמן-צבי ואסתר רטגון מפוהוסט, אהיה ראש עיר בישראל? ובמדינת היהודים הנבנית ואיננה עוד חזון של בודדים?”.
לאחר שש שנים פרש מתפקידו, כדי לפנות מקום לדור הצעיר. לאחר פרישתו זכה להיות אזרח הכבוד הראשון של העיר גבעתיים.
בן-צבי נפטר בשנת 1968. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. על שמו נקראים תיכון שמעון בן צבי ורחוב מרכזי בעיר. ביוני 2015 נקבעה לוחית זיכרון לשמעון בן צבי ליד המקום בו עמד ביתו ברחוב קק"ל 10 בשכונת בורוכוב.
לקריאה נוספת

ג' קרסל (עורך), בונה עיר: חיו ופעלו של שמעון בן-צבי, גבעתיים: עירית גבעתיים, תש"ל.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "הלכו לעולמם", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יז (1968), עמ' 5246.
↑  גבעתיים תוכרז הערב כעיר, דבר, 17 בדצמבר 1959; רשמית: גבעתיים – עיר, דבר, 19 בנובמבר 1959; י. אבי-עמוס, גבעתיים – עיר פועלים (עם הענקת מעמד עיריה למועצה המקומית), דבר, 10 בדצמבר 1959; ישעיהו אביעם, גבעתיים תוכרז הערב לעיר בישראל, מעריב, 17 בדצמבר 1959; גבעתיים – העיר העשרים ושלוש במדינה, דבר, 18 בדצמבר 1959.
↑  אזרחות כבוד בגבעתיים תוענק הערב לש. בן־צבי, מעריב, 19 במאי 1966.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007403432305171  ISNI: 0000 0000 4504 9925  LCCN: no2004018159  VIAF: 78484372   WorldCat (עם VIAF): 78484372