הרלדיקה
היסטוריה

ראשיתה של ההרלדיקה במובנה הרחב אינה ידועה. במהלך הזמן הועלו רעיונות והשערות ביחס לתקופת ההתחלה של השימוש בסמלים הרלדיים במובנם הרחב במצרים העתיקה, ביוון העתיקה, ברומא העתיקה, באשור או אף בסמלי שבטי ישראל או בני יעקב. דעות אלו היו מקובלות במהלך הזמן, בעוד שהיום מקובל להסתכל על תחילת של ההרלדיקה במובנה הצר יותר, המתחיל בימי הביניים באירופה. ייתכן גם כי ההרלדיקה האסלאמית שהתפתחה בימי הביניים של חצי האי ערבי קדמה לזאת האירופית וידוע כי בעת מסעי הצלב הייתה השפעה מוסלמית על העיצובים האירופאים. ייתכן גם, כי הנשר הדו-ראשי בסמל האימפריה הרומית הקדושה, שהיה מהחשובים שבסמלי ימי הביניים, הגיע במקור לאירופה מחצי האי ערב. משערים גם כי המקור לצורות הגאומטריות שהופיעו לעיתים תכופות בהרלידקה האירופאית הגיע מהאלפבית הרוני, שהיה נפוץ בקרב העמים הנורדים בצפון אירופה, אך הדבר נותר בגדר השערה בלבד שמעולם לא זכתה לשום אימות.
מקורות ההרלדיקה המודרנית בימי הביניים, אז הופיעה לראשונה על חותמות יום-יומיות בין שנת 1135 לשנת 1155. הסיבה להתחלת הופעתה של ההרלדיקה על חותמות אינה ידועה, אך מה שכן ידוע הוא כי בין השנים הללו היא זכתה לתפוצה נרחבת באנגליה, בצרפת, באימפריה הרומית הקדושה ובספרד. נוסף על כך ידוע כי אז היה להרלדיקה קשר ישיר עם לחימה ואבירות ככלל. משערים כי ההרלדיקה הופיעה בתחילת דרכה כאמצעי לזיהוי אבירים בעת קרב, זאת עקב העובדה שהיה קשה לזהות מרחוק אדם, במיוחד כאשר הוא עוטה שריון, מגן ובגדי-אביר. ידוע גם כי חוסר האמצעים לזיהוי האבירים בשדה הקרב היה יכול להיות בעל חשיבות מכרעת, כך למשל כאשר נלחם וילאם הכובש בקרב הייסטינגס, היה נדמה לאבירים שלחמו לצידו במערכה כי הוא נהרג – עד אשר הוריד את קסדתו כדי שיוכלו אביריו וחייליו לזהותו ולדעת כי הוא אכן חי.
שטיח באייה הוא אחת העדויות האמנותיות הראשונות לסמלים הרלדיים בימי הביניים. ייחודו הוא בכך שהוא מכיל אייקונים על המגנים, דבר שלא היה נפוץ כלל באותה התקופה, כאשר קיים ספק בנוגע לתארוך השטיח בשל היותו בין הדוגמאות היחידות אשר מתארות אייקונים על המגן, בעוד ששאר העדויות מהתקופה לא מתארות אייקונים כלשהם. ייחוד זה לעומת הנוהג הנפוץ עד אז מטיל ספק רב בדבר תיארוכו של השטיח. בכל מקרה, מקובלת הדעה כי אחת מהדוגמאות המוקדמות ביותר להרלדיקה מופיעה במסמך מאת ז'אן דה מרמוטיה (Jean de Marmoutier) המתאר את ההיסטוריה של בית אנז'ו, שבו צייד המלך הנרי הראשון את בנו ג'פרי פלנטג'נט (Geoffrey Plantagenet) על פי חוק במגן הצבוע בצבע כחול והמעוטר באריות מוזהבים קטנים המצוירים עליו. את אמינות התיאור מאשרר קברו של ג'פרי בקתדרלת לה-מאן אשר בו מופיע סמל הרלדי זהה לזה המתואר במסמך וכך גם בקברו של נכדו, ויליאם מלונגספיי (William of Longespée), אשר נפטר בשנת 1226, דבר המסמל את חשיבות הסמל ההרלדי ואת ההורשה שלו מאב לבן (אותו סמל הרלדי במדויק).
בניגוד להנחה כי מקור ההרלדיקה נעוץ בזיהוי אבירים בשדה הקרב, עומדות הראיות מהשליש השני והשלישי של המאה ה-12, המראות כי כבר אז הייתה נהוגה מסורת ירושה מתקדמת של שלטי אצולה על מגנים, דבר שאולי מעיד על היותה של ההרלדיקה אמצעי להמחשת שיוך חברתי יותר מאשר לצורך זיהוי בעת קרב, כבר מראשיתה. בכל מקרה, ידוע כי ההרלדיקה עברה מאב לבן והסמלים ההרלדיים תאמו את הסמל ההרלדי המקורי שהוחזק בידי הצאצא הראשון של אותה המשפחה.
אחת ההשערות להתפשטותה המהירה של ההרלדיקה באירופה היא יציאתם של אבירים רבים למסעי הצלב בארץ הקודש. מסעי צלב אלו הפגישו בין אבירים שונים ממקומות שונים באירופה וייתכן כי היה זה אחד הגורמים שעזרו להפצה המהירה של ההרלדיקה ברחבי אירופה בתקופה זו. ידוע כי כבר במאה ה-13 לבשה ההרלדיקה פחות או יותר את צורתה הנוכחית אותה אנו מכירים כיום, כלומר מערכת מוסכמת של חוקים וכללים העושה שימוש במגוון צבעים רחב (טינקטורות), ובתוכם גם פרוות. בשלב זה בהיסטוריה של ההרלדיקה היה מוסכם כי לכל אביר היה סמל הרלדי שונה – סמל שלמעשה שימש כנכס או רכוש ממשי בו היה זכאי להחזיק. טקסט בשם "ההיסטוריה הגנאלוגית מברוס לאדוארד הראשון" (The Genealogical History from Bruce to Edward I) אשר נכתב בזמן כלשהו בין 1264–1300 לערך, מתאר אבירים הנושאים מגינים המעוטרים בצורות גאומטריות פשוטות. במסמך מופיע אף איור המראה אביר העוטה "מעיל לחימה" (coat of arms – במובן המילולי של המילה ולא מתוך כוונה לשלט הרלדי). נוסף ללבוש נשאו עימם אבירים רבים דגלונים, דבר שסייע אף יותר לזיהוים מרחוק.
בתחילת דרכה של ההרלדיקה הייתה נהוגה בה מעין אוניברסליות אירופאית, כלומר הרלדיקה בעלת סגנון וכללים אחידים, שהייתה נפוצה בכל אירופה, אך במשך הזמן החלה ההרלדיקה להשתנות בין המדינות השונות, וכך ניתן היה להבחין בבירור בין סמל הרלדי ממדינה גרמאנית למשל (דוגמת החלקים הגרמאניים של האימפריה הרומית הקדושה ושוודיה, שהיו פעמים רבות בעלי ציצות מרובות), לבין אזורים אחרים במערב אירופה, דוגמת אנגליה וסקוטלנד (וגם חלקים מסוימים באימפריה הרומית הקדושה דוגמת הולנד), שהכילו בדרך כלל ציצה אחת בכל מערך הרלדי כולל. דוגמה מרחיקה לכת למיעוט ציצות מציגה ההרלדיקה בצרפת של סוף ימי הביניים, בה נעלמה הופעתן של הציצות כמעט לחלוטין.
שוני נוסף החל להופיע גם בהרלדיקה שהייתה נהוגה במזרח אירופה ובמערב אירופה. תופעה אחת שהייתה נפוצה אז במזרח (ובמיוחד בפולין) היא הופעתם הגוברת של אייקונים דומים אצל משפחות שונות, ללא קשר דם ביניהן. גם במזרח אירופה החלה לנהוג שמרנות מבחינת הצבעים ההרלדיים, כאשר שילוב צבעים מרובים במגן הפך לנדיר יותר, ובנוסף החלה נטייה להעדפה ברורה יחסית לצבעים אור וארז'נט (זהב וכסף בהתאמה) על רקע אזור (כחול) או גולס (אדום). במערב אירופה, לעומת זאת, היה נהוג יותר לשלב את הצבעים בסידור פחות נוקשה מאשר במזרח, כאשר נעשה שימוש בצבעים מגוונים יותר ופחות בעלי מסגרת או תבנית מסורתית אחת מהבחינה הזאת.
במהלך הזמן החלו גם להיווצר גיוון רב יותר ואינדיבידואליות גוברת בין כל מדינה, אשר הוקירה בדרך שונה את הישגיהם הצבאיים של לוחמיה. כך למשל בצרפת ובסקוטלנד, ניתן דגש רב יותר על שימוש בסיסמאות (מוטו), מאשר באימפריה הרומית הקדושה או באזורים אשר מהווים כיום את גרמניה. באנגליה למשל עלתה חשיבותם של התומכים יותר מבכל מדינה אחרת. באיטליה לעומת זאת החלה להופיע תופעה של ציור אייקונים של זרים המעטרים את המגן. בפלנדריה החלה להיות נפוצה תופעה של ציור רצועות היוצאות מהקסדה – רצועות אלו פעמים רבות עיטרו אף את המגן.
אלמנט חשוב של ההרדליקה היה היותה מעין נשק נוסף בידיו של האביר – למעשה היא הייתה קריטית ביותר במצבים בהם אבירים רמי מעלה ודרגות השתתפו בקרבות, בהם נסוג לא פעם הצבא העוין באופן ישיר או עקיף מצבאו של אותו אביר. בכל מקרה, הסמל ההרלדי על המגן היה חלק בלתי ניתן להפרדה מלבוש האביר באותם ימים.