stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לודוויג שלפלי
חייו > שנים אחרונות

שלפלי נותר פעיל במסגרת משרתו באוניברסיטת ברן עד פרישתו ב-1891. בשנותיו האחרונות הוא הקדיש את זמנו ללימוד עצמי של שפת סנסקריט ולתרגום כתב הקודש ההינדי ריג ודה לגרמנית, פעילות שהעסיקה אותו עד מותו ב-1895.
אף על פי ששלפלי היה דמות מוכרת בקרב מתמטיקאים במחצית השנייה של המאה ה-19, במיוחד עקב תרומותיו לאנליזה מרוכבת, עבודותיו הגאומטריות המוקדמות, ובמבט רטרוספקטיבי החשובות ביותר, לא זכו לתשומת לב הראויה בקרב בני זמנו. במהלך המאה ה-20 חלה התעניינות מחודשת מסוימת בהישגיו בתחום הגאומטריה הרב-ממדית, במיוחד דרך עבודתם של גאומטרנים כהרולד סקוט מקדונלד קוקסטר וג'ון קונווי. ישנן בעיות פתוחות רבות בתחום מחקר זה, ששלפלי היה בין מייסדיו.
עבודתו > גאומטריה בממדים גבוהים

שלפלי נחשב לאחד משלושת היוצרים העיקריים של הרב-ממדיות הגאומטרית בצורתה המודרנית, יחד עם ארתור קיילי וברנהרד רימן. בסביבות 1850 המושג הכללי של מרחב אוקלידי לא הוגדר בצורה מפורשת דיה - אף על פי שההיבטים השונים של פתרון מערכות משוואות ליניאריות ב- n נעלמים היו מובנים היטב. בשנים 50–1840 ויליאם רואן המילטון פיתח את הקווטרניונים בעוד שג'ון גרייבס וארתור קיילי פיתחו את האוקטוניונים. שתי המערכות האחרונות פעלו במסגרות אלגבריות של ארבעה ושמונה איברי בסיס, בהתאמה, ורמזו במידת מה על ההיתכנות של תיאור גאומטרי של מרחבים בממד גבוה יותר.
בין השנים 52–1850 חיבר שלפלי את המגנום אופוס שלו, "התאוריה של יריעות רציפות" (מגרמנית: Theorie der vielfachen Kontinuität), שבה התניע את המחקר הגאומטרי של מרחבים  n-ממדיים. בעבודה חשובה זאת הוא פיתח את התאוריה של פאונים משוכללים בממד גבוה מ-3, והראה שישנם בדיוק שישה פאונים משוכללים בממד ארבע ורק שלושה כאלו בממד חמש ומעלה. הוא הכליל את נוסחת אוילר לפאונים לממד שרירותי, במה שמהווה למעשה הניסוח המתמטי המדויק הראשון של מאפיין אוילר עבור יריעה כללית. בעבודה זאת מופיעה בפעם הראשונה גם נוסחת הנפח של ספירה  n-ממדית.
באחד הפרקים בעבודתו זו שלפלי עסק בהכללה של גאומטריה לא-אוקלידית לממד גבוה יותר, ובפרט הציע כי ניתן לראות בפני השטח של כדור 4-ממדי (כלומר ספירה תלת-ממדית) מרחב כדורי תלת-ממדי. בעבודתו שלפלי הראה גם כיצד לחשב את הנפח של ארבעון לא רק במרחב כדורי אלא גם במרחב היפרבולי, אף על פי שהקדימו אותו בולאי ולובצ'בסקי (ששלפלי ככל הנראה לא היה מודע לעבודתם). אחד הכלים שפיתח לצורך פתרון בעיות חישוב נפחים כאלו הוא נוסחת שלפלי, התקפה לכל יריעה  n-ממדית עם עקמומיות קבועה.
שלפלי חקר גם את השאלה מהו המרחב בעל הממד המינימלי המאפשר שיכון של יריעה אנליטית מממד  n; ההשערה שהעלה בנוגע לשאלה זאת הוכחה רק ב-1927 על ידי אלי קרטן.
עבודתו > אנליזה מרוכבת

שלפלי פיתח את התאוריה האנליטית של פונקציית בסל ופונקציית גמא, ושמונה מאמריו על פונקציות בסל שיחקו תפקיד חשוב בפרסומים של מתמטיקאים מאוחרים יותר על פונקציות מיוחדות. הוא חקר גם משוואות דיפרנציאליות חלקיות ופונקציות אליפטיות מודולריות, ובכתביו הלא מפורסמים נמצאו מספר תוצאות בנוגע לפונקציות מודולריות כעשור לפני גילויים מקבילים של ריכרד דדקינד והיינריך מרטין ובר על שמורות מחלקה (class invariants).
שלפלי זכה בפרס שטיינר של האקדמיה של ברלין ב-1870 על עבודתו על המשטח המעוקב הכללי מעל שדה המרוכבים. הוא החל לחקור נושא זה לאחר ששטיינר יידע אותו על גילויו של קיילי של 27 הקווים הישרים על משטח מעוקב, ובעקבות כך פיתח תיאור גאומטרי מלא של המבנה המורכב של משטחים כאלו. עבודתו זו על המיון של משטחים מעוקבים הובילה אותו גם למסקנה חשובה בתחום הטופולוגיה (תחום מחקר שהיה עדיין בוסרי באותה תקופה) לפיה המישור הפרויקטיבי הוא חד-צדדי (בדומה לטבעת מביוס שנתגלתה מעט מוקדם יותר), קביעה אותה ניסח לראשונה במכתב לפליקס קליין בשנת 1874.
ג'יימס פרנדרגסט

סר ג'יימס פרנדרגסט (באנגלית: James Prendergast;‏ 10 בדצמבר 1826 – 27 בפברואר 1921) היה הנשיא השלישי של בית המשפט העליון של ניו זילנד. פרנדרגסט היה הראשון שמונה לתפקיד זה בהמלצתה של ממשלת ניו זילנד ולא על פי החלטת משרד המושבות הבריטי, אך הוא ייזכר בעיקר בשל פסק הדין מרחיק הלכת שלו במשפט "ווי פרטה נגד הבישוף של ולינגטון" (Wi Parata v Bishop of Wellington) בו הוא תיאר את הסכם ואיטנגי כ"חסר ערך".
ראשית חייו

ג'יימס פרנדרגסט נולד בלונדון, הממלכה המאוחדת כבנם הצעיר של מייקל פרנדרגסט ושל רעייתו, קרוליין דאו. הוא התחנך בבית הספר סנט פול שבלונדון וב-1845 הוא החל את לימודיו בקולג' קאיוס שבאוניברסיטת קיימברידג', אך עד מהרה הוא עבר ללמוד בקווינז קולג', שם סיים את לימודי התואר הראשון ב-1849. באותה שנה הוא נשא לאישה את מרי ג'יין הול. לזוג לא נולדו ילדים. באותה שנה הוא גם התקבל לאכסניית המשפט מידל טמפל ובמקביל הוא לימד באותה שנה בבית ספר בכפר בישוף האל שבמחוז סאמרסט.
ההגירה לאוסטרליה

ב-1852, בעקבות הבהלה לזהב באוסטרליה, הצטרף פרנדרגסט לחופרים בעיירה ארוקה שבויקטוריה. כמחפש זהב הוא היה בר מזל במידה מסוימת, אך הוא לקה בדיזנטריה ושב לארוקה, שם הוא מונה לפקיד בבית משפט השלום. בהמשך הוא שימש בתפקיד זה בעיירות שונות ובאחת מהן פתח תושב לונדון לשעבר אחר, ג'וליוס ווגל, ב-1856 בשכנות לבית המשפט בו עבד פרנדרגסט, חנות. בין השניים נרקמה שותפות ארוכת שנים.
ההגירה לניו זילנד

ב-1862 החליט פרנדרגסט, יחד עם אשתו, להגר לניו זילנד וב-20 בנובמבר אותה שנה הוא הגיע לדנידין. באותה שנה הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בחבל אוטגו. הגעתו לשם התרחשה בעת הבהלה לזהב שם. באותה עת היו רשומים בדנידין 33 עורכי דין ובשלוש השנים הבאות הצטרפו אליהם 20 נוספים. הלקוח הראשון של פרנדרגסט בדנידין היה ג'וליוס ווגל, אז עורך העיתון "אוטגו דיילי טיימס".
בשהותו בדנידין זכה פרנדרגסט לשגשוג כלכלי והוא נכנס כשותף בכיר במשרד עורכי הדין "פרנדרגסט, קניון ומדוק". ב-1863 הוא מונה לפרקליט בפועל של פרובינציית אוטגו וב-1865 הוא מונה להיות פרקליט הכתר של הפרובינציה.
תפקידים ארציים

משנת 1865 ואילך טיפס פרנדרגסט בשורה של תפקידים ברמה ארצית, החל מחברותו בפרלמנט של ניו זילנד, המשך בתפקידו כתובע הכללי ועד לכהונתו כנשיא בית המשפט העליון של ניו זילנד. ב-1881 הוענק לו התואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
ביולי 1865 מונה פרנדרגסט להיות חבר במועצה המחוקקת (הבית העליון של הפרלמנט של ניו זילנד), תפקיד אותו הוא מילא עד מרץ 1867.
באוקטובר 1865 מונה פרנדרגסט להיות התובע הכללי של ניו זילנד בממשלתו של אדוארד סטפורד. ב-1867 הוא פרש מתפקידו במועצה המחוקקת, מתפקידו כפרקליט הכתר של אוטגו ומעסקיו הפרטיים ועבר לולינגטון.
כתובע הכללי הייתה משימתו של פרנדרגסט לכונן מערכת חוקים במשפט הפלילי. במסגרת זו הוא ניסח 94 חוקים. כמו כן הוא סייע להשליט סדר במקצוע עריכת הדין. ב-1870 הוקמה לשכת עורכי הדין של ניו זילנד ופרנדרגסט נבחר להיות נשיאה הראשון.
תפקידים ארציים > נשיא בית המשפט העליון של ניו זילנד

ב-1 באפריל 1875, בהמלצתו של ג'וליוס ווגל, שכיהן אז כראש ממשלת ניו זילנד, מונה פרנדרגסט לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של ניו זילנד. הוא היה תושב ניו זילנד הראשון בתפקיד זה.
המקרה השיפוטי הידוע ביותר שהובא לפניו היה "ווי פרטה נגד הבישוף של ולינגטון" (Wi Parata v Bishop of Wellington) בשנת 1877. בתיק זה נדון גורלן של קרקעות שהיו בבעלות המאורים בעיר פורירואה (Porirua) שבדרום האי הצפוני, אשר הועברו לידי הכנסייה האנגליקנית למטרת בניית בית ספר. בית הספר מעולם לא נבנה והפוליטיקאי המאורי, ווירמו פרטה, עתר להחזרת הקרקע שהועברה לכנסייה לידי שבט נגטי טואה המקומי. בפסק דינו נקט פרנדרגסט עמדה על פיה התארים המסורתיים של המאורים, שלא הוענקו על ידי הכתר, לא יכולים להיות מוכרים על ידי בית המשפט, על בסיס קביעתו שהסכם ואיטנגי הוא הסכם "חסר ערך" (simple nullity). הוא כינה את המאורים "ברברים פרימיטיבים" ולדבריו הם "לא היו מסוגלים לקבל על עצמם את החובות, ולפיכך גם לא להיות ראויים לזכויות של חברה תרבותית". פסיקתו זו של פרנדרגסט נהפכה על פניה ב-1941, כאשר בתיק "טה האוהו טוקינו נגד מועצת קרקעות המאורים של מחוז אוטאה" הוחלט על ידי בית המשפט שהסכם ואיטנגי היה תקף במונחים של העברת הריבונות, אך הוא לא היה חלק ממערכת החוקים הניו זילנדית.
בתוקף תפקידו כנשיא בית המשפט העליון, שימש פרנדרגסט מספר פעמים כ"מנהלן המושבה" (Administrator of the Government). במקרה שנוי במחלקות שהתרחש ב-1861, כאשר המושל, סר ארתור המילטון-גורדון, עשה בביקור בפיג'י, יעץ ראש הממשלה, ג'ון הול, לפרנדרגסט, שבתוקף תפקידו שימש כממלא מקום המושל, להורות על פלישה לכפר פריהקה, כפרו של המנהיג המאורי שוחר השלום, טה וויטי או רונגומאי, מהלך שסר ארתור הביע לו מלכתחילה את התנגדותו. פרנדרגסט היה כאמור ידוע בדעותיו השליליות על המאורים והול ניצל זאת.
פרישתו ומותו

ב-25 במאי 1899, לאחר מותה של אשתו ב-5 במרץ אותה שנה, התפטר פרנדרגסט מתפקידו כנשיא בית המשפט העליון. עם פרישתו הוא מונה להיות דירקטור ב"חברת ולינגטון לנאמנות, הלוואות והשקעות" (Wellington Trust, Loan and Investment Company Limited) וב"חברה הקולוניאלית לביטוח חיים הדדי" (Colonial Mutual Life Assurance Society Limited). כמו כן במרץ 1902 הוא מונה כדירקטור בבנק ניו זילנד. הוא גילה עניין בסוגיות חקלאות והיה הנשיא הראשון של אגודת החקלאות של מנאוואטו והחוף המערבי. ב-1912 הוענקה לפרנדרגסט הזכות לשאת את התואר "הנכבד" (Honourable).
ג'יימס פרנדרגסט מת בוולינגטון ב-27 בפברואר 1921.
קרב סולווי מוס

נהר האסק
קרב הסולווי מוס (Solway Moss) הוא קרב שהתרחש ב"סולווי מוס" (אזור ביצות) ליד נהר אסק (Esk) שנמצא בצד האנגלי של הגבול האנגלו-סקוטי, בנובמבר 1542, בין כוחות אנגליים לכוחות סקוטיים.
רקע

כאשר הנרי השמיני, מלך אנגליה התנתק מהכנסייה הקתולית, הוא ביקש מג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד, אחיינו, לנהוג כמוהו. ג'יימס התעלם מדרישתו של דודו והוסיף ועלב בו בסירובו להיפגש עם הנרי ביורק. כשהוא זועם, הנרי השמיני שלח כוחות צבא נגד סקוטלנד. בתגובה לפלישה האנגלית המסיבית לסקוטלנד, ג'יימס מינה את רוברט, לורד מקסוול - האחראי על הגבול המערבי (Warden of West March), להקים צבא שיפלוש לאנגליה.
הקרב

ב-24 בנובמבר 1542, צבא המונה 15,000-18,000 לוחמים סקוטיים התקדם לתוך אנגליה. לורד מקסוול, למרות שמעולם לא מונה למפקד הכוח, הכריז כי הוא יוביל את המתקפה באופן אישי. על פי כמה דיווחים היסטוריים מאוחרים יותר, בהיעדרו של מקסוול, אוליבר סינקלייר (Oliver Sinclair), חביבו של ג'יימס החמישי, הכריז כי הוא המפקד שנבחר על ידי ג'יימס. על פי אותם דיווחים, המפקדים האחרים סירבו לקבל את פיקודו והמבנה הפיקודי התפרק.
ההתקדמות הסקוטית לתוך אנגליה נתקלה בלורד וורטון (אחד המפקדים האנגליים) ו-3,000 אנשים. הסקוטים, לאחר ההתנגשות עם חיל הפרשים האנגלי ב- Oakshawhill ("גבעת אוקשו") נסוגו לכיוון ה-Arthuret Howes. הם מצאו את עצמם לכודים מדרום לנהר אסק, בשטח אנגלי בין הנהר והביצות. לאחר לחימה אינטנסיבית נכנעו הסקוטים ומסרו את רוביהם לחיל הפרשים האנגלי. ייתכן וכמה מאות סקוטים טבעו בביצות ובנהר.
ג'יימס, שלא היה נוכח בקרב, נסוג לארמון פוקלנד (Falkland Palace) כשהוא מושפל וקודח מחום. החדשות שאשתו ילדה בת, מרי, במקום בן ריסקו את רוחו עוד יותר ומסופר שהוא אמר שבית סטיוארט "התחיל עם עלמה ויסתיים עם עלמה" (הוא התייחס לשושלת סטיוארט, שזכתה בכס המלוכה באמצעות מרג'ורי, בתו של רוברט דה ברוס). הוא מת בפוקלנד שבועיים לאחר מכן בגיל שלושים. על פי ג'ורג' דאגלאס, בעת שהזה, הוא התאבל על נפילתם בשבי של דגלו ואוליבר סינקלייר ב"סולווי מוס" יותר מאשר על אבדותיו האחרות.
עכסנים

| עכסן |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
משפחה:: צפעיים
תת־משפחה:: צפעוני גומה
סוגים
 Crotalus  Sistrurus
עַכְסָנִים היא קבוצת צפעיים מתת-המשפחה צפעוני גומה הכוללת 2 סוגים: עכסן (Crotalus) ועכסן גמדי (Sistrurus).
כאשר עכסן חש מאוים הוא מרשרש ב"עכסן" שבקצה זנבו ולכן מכונה גם "עכסן פעמונים". בסוג Crotalus מצויים 29 מינים ולהם 52 תת-מינים (רק ל-15 מהמינים ישנם תת-מינים), ובסוג Sistrurus שלושה מינים, שבכל אחד מהן שלושה תת-מינים. העכסנים מצויים ברחבי צפון אמריקה ובמרכזה, והוא העכסן הנפוץ ביותר בארצות הברית.
התנהגות ותזונה

עונת הרבייה של מרבית מיני העכסנים מתרחשת באביב. בניגוד לצפעיים רבים נקבת העכסן לא מטילה ביצים; היא משריצה ולדות חיים העצמאיים מרגע היוולדם.
העכסן ניזון לרוב ממכרסמים, מעופות, מביצים ומבעלי חיים קטנים אחרים. ככל שהעכסן גדל הוא מסוגל לטרוף חיות יותר גדולות. ברגע שהעכסן מאתר את הטרף הוא מתנפל עליו, מכיש אותו במהירות ומזריק לגופו ארס המוטוקסי. הארס מהמם או הורג מיד את הקורבן ואז העכסן בולע אותו בשלמותו.
אמצעי הגנה

גופם של העכסנים מורכב מסדרה של טבעות חלולות שמונחות זו בתוך זו מתחת לעור. בקצה הזנב יש טבעות שאינן מכוסות בעור, כאשר העכסן חש מאוים, הוא משפשף אותן בקשקשים בעורו, דבר המשמיע רשרוש מרתיע. מטרתה של התנהגות זו להזהיר טורפים פוטנציאליים ולהודיע להם על נוכחותו באזור.
בכל פעם שהעכסן משיל את עורו טבעת חדשה נוספת, ולכן ניתן למנות את גיל העכסן על-פי מספר הטבעות שבזנבו. העכסנים הצעירים לא יכולים להשמיע את צליל הרשרוש לפני שישילו את עורם לראשונה. לאחר שהשילו את עורם נוצרת טבעת חדשה וכך הם יכולים להשמיע את צליל הנקישה.
עכסנים בוגרים יכולים לאבד את הרשרוש במקרים שונים אך לאחר השלת עורם בפעם הבאה נוספת טבעת חדשה והיכולת לרשרש חוזרת. לא תמיד העכסן משמיע את צליל הרשרוש, ולפעמים הוא מעדיף לתקוף בפתאומיות מבלי להודיע לאויביו על נוכחותו. במזג-אוויר גשום אין העכסן מסוגל להשמיע את הרשרוש מזנבו.
אמצעי הגנה > הכשה

העכסנים נולדים עם ניבים בתפקוד מלא, והוא מסוגל להכיש כבר מרגע לידתו. לרוב, העכסן מזריק כמות מלאה של ארס לטרף אבל במקרים של התגוננות מפני תוקף העכסן יכול להכיש ללא הזרקת-ארס או להזריק כמות מעטה של ארס ולברוח. עכסנים צעירים אינם יודעים לכמת את כמות הארס שהם מזריקים, כך שברוב המקרים הם מכישים ומזריקים את כל כמות הארס. מסיבה זו הם יותר מסוכנים מהפרטים הבוגרים.
כך או כך בעת הכשה של העכסן על המוכש לקבל מידית טיפול רפואי ולהגיע לבית חולים במהירות האפשרית.
לרוב מיני העכסנים יש ארס שבמקרה של הכשה משפיע על הגוף מידית על ידי הריסת הרקמות, ניוון שרירים, שיבוש בקרישת דם וקריסה של המערכת המוטורית בגוף.
במקרה שהמוכש לא מקבל את הטיפול הדרוש עלול להיגרם נזק חמור כנמק ואיבוד האיבר המוכש, ולבסוף מוות. במקרה של הכשה, יש להרגיע את המוכש, להושיבו או להשכיבו במקום מוצל, לקבע את האיבר המוכש ולפנותו במהירות לבית החולים.
מיון

מיני העכסנים כלולים בשני סוגים: עכסן קטן - בו 2 מינים ועכסן - בו 48 מינים.
זנב של עכסן אימתן צעיר
שימו שמן

| --- | --- |

 שיר
 סוגה:  שירי חג
 שפה:  עברית
 כתיבה:  לוין קיפניס
 לחן:  עממי-חסידי
"שִׂימוּ שֶׁמֶן" הוא שיר ילדים לחנוכה, שנכתב ביידיש על ידי מרדכי ריווסמן, תורגם לעברית על ידי לוין קיפניס ומושר בלחן עממי חסידי.
מחבר הלחן מזוהה לעיתים כאלכסנדר ז'יטומירסקי (רו') ‏ (Shitomirski או Zhitomirsky) אך למעשה ז'יטומירסקי רק עיבד את השיר ("צינדט אָהן ליכטלאַך") למקהלה ולפסנתר בנוסח שנדפס בשירון היידי-עברי הנפוץ לידער-זאמעלבוך (סנקט-פטרבורג, 1911). ללחן זיקה מובהקת לחלקים השני והשלישי של ניגון חב"ד הידוע כ"הוא אלוקינו" (ההבדל הבולט ביותר מניגון חב"ד הם במקום המנגינה ביחס לסולם.). השיר תורגם והפך לשיר עברי על ידי קיפניס בשנת 1929.
תוכן השיר

השיר מספר על סימני החג: החנוכיה והסביבון.
השיר הוא אחד משירי חנוכה ששרו בגני הילדים, עם המחזה של הילדים, אשר מביעים בתנועות את המילים המושרות.
ראו גם

שירים ופיוטים לחנוכה
הערות שוליים

↑  שימו שמן, צינדט אן ליכטעלעך דינינקע שיינע, באתר הספרייה הלאומית
אמנדה ליר

| --- | --- |

 לידה:  18 ביוני 1939 (בת 85) הו צ'י מין סיטי, וייטנאם 
 סוגה מועדפת:  דיסקו 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1965 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות סנט מרטין  האקדמיה לאמנויות היפות 
 בן או בת זוג:   בריאן ג'ונס (1966–1969)  סלבדור דאלי (?–ערך בלתי־ידוע) 
 פרסים והוקרה:  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 http://www.amandalear.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
אמנדה ליר (בצרפתית: Amanda Lear; נולדה ב-18 ביוני 1939, סייגון) היא שחקנית, זמרת ודוגמנית צרפתייה.
ביוגרפיה

רוב המקורות מציינים שהיא נולדה ביוני 1939 בסייגון (אז בשליטה של צרפת). לפי תעודת הנישואים הבריטית שלה אביה היה קצין צרפתי (ככל הנראה בעל שורשים בריטים). לאור קונטרה אלט המיוחד של הזמרת קיימת השערה שהיא בעלת שורשים רוסים-אסיאתים. היא נולדה כבן בשם Alain Tapp. כילדה היא גדלה בדרום צרפת ובשווייץ. לפי חלק מהמקורות בשנת 1963 היא עברה ניתוח לשינוי מין. מעשית אין לכך הוכחות חד-משמעיות.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 אמנדה ליר הייתה מקורבת לסלבדור דאלי. בשנת 1965 היא התחתנה עם מורגן פול ליר הסקוטי והחליפה שם משפחתה בהתאם. בהמשך היא דגמנה עבור קרל לגרפלד וקוקו שאנל. מספר שנים ליר התגוררה בלונדון החוגגת. באותה תקופה היא ניהלה מערכת יחסים עם בריאן ג'ונס. בשנת 1968 היא לראשונה שיחקה בסרט. שנות ה-70 של המאה ה-20 בהמלצת דייוויד בואי היא התחילה קריירה של זמרת. השירים הראשונות שלה לא זכו להצלחה, אך בהמשך היא קיבלה חוזה ל-6 אלבומים חדשים. שירים שהיא שרה בסגנון דיסקו הגיעו לראש מצעדי הפזמונים באיטליה וגרמניה. אלבום של אמנדה ליד Sweet Revenge קיבל דרגת "זהב" בגרמניה וצרפת תוך מכירת מעל ל-4 מיליון העתקים.
בשנת 1979 היא התחתנה עם בן אצולה צרפתי. סלבדור דאלי היה נגד קשר זה ולכן היחסים בין החברים הוותיקים החלו להתקרר.
בשנת 1979 יצא אלבום חדש Diamonds for Breakfast שזכה להצלחה בסקנדינביה.
במחצית שנות ה-80 של המאה ה-20 אמנדה ליר החלה קריירה מוצלחת בטלוויזיה איטלקית. היא הייתה מנחה של מספר תוכניות טלוויזיה והצטלמה בסדרות טלוויזיה.
בשנת 1984 ליר פרסמה ספר My Life with Dalí על הקשר ארוך שנים עם הצייר. הספר יצא בצרפתית ותורגם לשפות נוספות.
בשנת 2000 בביתה התרחשה שרפה ובעלה נהרג (באותה עת אמנדה ליר שהתה באיטליה).
בשנת 2002 השתתפה בסרט הריקודים "Le défi" לצדה של השחקנית הצעירה סופיה בוטלה; בבימויה של הבמאית והכוריאוגרפית הספרדייה בלנקה לי (אנ').
במאה ה-21 ליר ממשיכה להצטלם בסרטים, לשיר ולהופיע בטלוויזיה. בשנת 2021 יצא אלבום חדש שלה Tuberose.
בשנת 2023 ביצעה הופעת אורח בסדרה הקומית "Escort Boys" אשר שודרה בפריים וידאו.
הערות שוליים

↑  https://www.imdb.com/name/nm0495166/
↑  http://www2.culture.gouv.fr/culture/artsetlettres/juillet2006.html
↑  קרלה אנטונלי על אמנדה ליר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007453904705171  PLWABN: 9810668341505606  BNE: XX955146  BnF: cb13896436c (data)  CiNii: DA08005868  GND: 118570498  ICCU: CFIV071692  ISNI: 0000 0003 9912 6035  LCCN: n92118273  MusicBrainz: 2f2608ed-ff2b-400e-b614-8c648bfaae7b  NDL: 00470228  NKC: xx0021622  NLA: 35783862  NLG: 95169  NTA: 071379681  RERO: 02-A003504930  RKD: 303663  SNAC: w67t125q  SUDOC: 028303245  Trove: 1085857  ULAN: 500191019  VIAF: 85437310   WorldCat (עם VIAF): 85437310
רוזה אוסלנדר

| --- | --- |

רוזה אוסלנדר בשנת 1914
 לידה:  11 במאי 1901 צ'רנוביץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  3 בינואר 1988 (בגיל 86) דיסלדורף, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  רוזלי בֵּאַטריס רות שרצר
 מדינה:  ברית המועצות, רומניה, ארצות הברית, גרמניה 
 מקום קבורה:  Jewish Cemetery (Düsseldorf) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת צ'רנוביץ 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 תקופת הפעילות:  מ-1921 
 פרסים והוקרה:  פרס דרוסטה (1967)  פרס הספרות של האקדמיה הבווארית לאמנויות יפות (1984)  פרס רוסויטה (1980)  פרס אידה דהמל לספרות (1977)  פרס אנדריאס גריפיוס (1977)  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 חתימה:   
 
רוזה אוסלנדר (בגרמנית: Rose Ausländer;‏ 11 במאי 1901 – 3 בינואר 1988) הייתה משוררת יהודייה אשר כתבה בשפה הגרמנית והאנגלית. חיה בארצות הברית, ברומניה ובגרמניה.
קורות חיים > ילדותה ונעוריה

רוזה נולדה בשם רוזלי בֵּאַטריס רות שרצר (Rosalie Beatrice Ruth Scherzer) בצ'רנוביץ, בירת בוקובינה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. אביה, זיגמונד שֶרצר, היה נצר למשפחה יהודית אדוקה מקהילת חסידי סדיגורה ועבד כנציג מורשה חתימה (בגרמנית - "פרוקוריסט") של חברה ליבוא ויצוא. בחברה בה עבד הכיר את אשתו ואמה של רוזה, אתי רבקה לבית בינדר.
אוסלנדר גדלה בבית יהודי ליברלי-נאור, שבו במקביל להערצת התרבות הגרמנית והמערבית ולרגשי הנאמנות למולדת - הקיסרות האוסטרו-הונגרית, הקפידו על שמירת המסורת היהודית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1916, כשהעיר צ'רנוביץ נכבשה זמנית על ידי הצבא הרוסי, נמלטה המשפחה תחילה לבודפשט, בירת הונגריה, שהייתה גם היא חלק מהאימפריה ההבסבורגית ולאחר מכן לווינה. בשנים 1919–1920 למדה שם בבית ספר למסחר.
בשנת 1920 חזרה המשפחה לצ'רנוביץ, שהפכה אז לחלק מרומניה, הא מצאה משרה במשרד עורכי דין והחלה במקביל לימודי ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת צ'רנוביץ. אולם בעקבות מות אביה באותה השנה הפסיקה את לימודיה.
בשנת 1921, משכנעת אותה אימה, עקב מצבם הכלכלי הקשה, להגר לארצות הברית. היא היגרה לארצות הברית יחד עם ידידה ובעלה לעתיד, שהכירה באוניברסיטה, איגנץ אוסלנדר.
קורות חיים > בארצות הברית

בארצות הברית עבדה אוסלנדר כמזכירה וכעורכת בעיתון Westlicher Herold. באותה תקופה היא התחילה לכתוב שירים בגרמנית.
ב-1923 עברה לניו יורק, החלה לעבוד כפקידה בבנק וב-19 באוקטובר אותה שנה נישאה לחברה איגנץ אוסלנדר. כבר בשנת 1926 נפרדו השניים ובאותה השנה זכתה באזרחות אמריקנית.
ב-1927 פורסם קובץ שיריה הראשון ב-Amerika-Herold-Kalender. באותה שנה חזרה לביתה בצ'רנוביץ ונשארה שם שמונה חודשים על מנת לסעוד את אימה החולה. במהלך שהותה בצ'רנוביץ הכירה את העיתונאי והגרפולוג הליוס הכט והשניים הגיעו לארצות הברית בסוף שנת 1928.
בארצות הברית פרסמה שירים ופיליטונים בעיתונים שונים בשפה הגרמנית.
אוסלנדר התגרשה רשמית מאיגנץ אוסלנדר במאי 1930 ולמרות זאת החליטה לשמור על השם "אוסלנדר".
קורות חיים > ברומניה

בתחילת 1931 חזרה אוסלנדר שוב לצ'רנוביץ לטפל באימה והכט התלווה אליה.
כאן עבדה כמורה לאנגלית, מתרגמת ועיתונאית. במקביל היא פרסמה את שיריה בעיתונים, בכתבי עת ובאנתולוגיות.
בשנת 1934 איבדה את אזרחותה האמריקנית מאחר ששהתה מחוץ לארצות הברית למעלה משלוש שנים.
ב-1935 נפרדה מחברה הליוס הכט ועברה להתגורר בעיקר בבוקרשט, שם עבדה כמזכירה במפעל כימי.
ב-1939 היא פרסמה את ספר השירה הראשון שלה "הקשת בענן" (Der Regenbogen) בצ'רנוביץ. הספר זכה לביקורות חיוביות בעירה, אך לא עורר התעניינות בגרמניה הנאצית ובאוסטריה.
ביוני 1940 פלשו הסובייטים לצפון בוקובינה ולצ'רנוביץ. אוסלנדר ששהתה באותה עת בעיר נעצרה ונחקרה בידי הנ.ק.ו.ד., שהאשים אותה בהיותה מרגלת אמריקאית. לאחר ארבעה חודשי מעצר שוחררה ומצאה עבודה כאחות במרפאה.
ביולי 1941 עם כניסתה של רומניה למלחמת העולם השנייה, כבש הצבא הרומני את צ'רנוביץ ואוסלנדר הועברה, כיהודים רבים בעיר לגטו. בגטו הועסקה בעבודות כפייה, היא ומשפחתה מצאו מקלט במרתף של מפעל וחיו תחת איום הגירוש לטרנסניסטריה.
בגטו פגשה את פאול צלאן, שהרשים אותה מאוד. השיחות הרבות שניהלו השניים על שירה וכתיבה השפיעו על כתיבתה. את חוויותיה בתקופת המלחמה תיארה באוסף השירים "מוטיבים מן הגטו" (Ghettomotive).
באפריל 1944 נכבשה העיר מחדש בידי הצבא האדום, אוסלנדר יצאה ממחבואה ומצאה משרה בספרייה העירונית.
בדצמבר 1945 הגישה לשלטונות הסובייטים בקשה להגר לרומניה. באוגוסט 1946 היא הגיעה לבוקרשט ובספטמבר יצאה במעמד של עקורה (Displaced Person) לניו יורק.
קורות חיים > שוב בארצות הברית

אוסלנדר שבה לניו יורק וקיבלה שוב אזרחות אמריקנית. היא לא הספיקה להביא את אמה אליה בטרם זו נפטרה בשנת 1947 ברומניה. פטירתה של אמה גרמה לה למשבר נפשי שנמשך כשנה, בתקופה זו אף כתבה מספר שירים על הקשר הנפשי העמוק לאמה.
התנסותה בימי מלחמת העולם השנייה גרמה לרתיעה מהשפה הגרמנית ובשנים 1949 עד 1956 היא כתבה שירה רק באנגלית.
בשנת 1953 מצאה משרה כמזכירה בחברת שילוח, בה עבדה עד פרישתה מסיבות בריאותיות בשנת 1961.
פגישותיה עם המשוררת האמריקאית מריאן מור ועם פאול צלאן ב-1956 עודדו אותה לשוב ולכתוב בגרמנית.
במהלך החודשים מאי עד נובמבר 1957 טיילה במספר מדינות באירופה - מיוון בדרום ועד נורווגיה בצפון. בתקופה זו הזדמן לה לפגוש את פאול צלאן שלוש פעמים והוא גרם לה לשנות את כתיבתה לסגנון מודרני יותר.
במאי 1963 היא פגשה את אחיה ומשפחתו באוסטריה, לאחר שהלה עזב את רומניה.
מכיוון שלא התאקלמה בארצות הברית עזבה בשנת 1964 את ניו יורק ועברה לווינה. באותה שנה אף הגיעה לביקור בן ארבעה שבועות בישראל.
האווירה האנטישמית והפרובינציאליות של וינה גרמו לה לעזוב את העיר ולעבור לגרמניה.
קורות חיים > בגרמניה

ב-1965 התפרסם בווינה ספר שיריה השני "קיץ עיוור" (Blinder Sommer) והיא עברה להתגורר בעיר דיסלדורף בגרמניה, שבה התגוררו רוב ידידיה ומכריה.
היא קיבלה אזרחות גרמנית ובשנת 1966 הוענקו לה פיצויים וקיצבה חודשית על ידי שלטונות גרמניה על סבלה בשואה. בזכות כך יכלה אוסלנדר לממן נסיעות רבות ברחבי אירופה, בעיקר לאיטליה, שם נהנתה לשהות, למרות שלא דיברה איטלקית. לארצות הברית הגיעה בפעם האחרונה לביקור בן שנה ב-1968.
בסוף שנת 1972 עברה להתגורר בבית האבות של הקהילה היהודית בדיסלדורף. כאן חלה עבורה תקופת הכתיבה הפורייה ביותר בחייה - עד מותה יצרה עוד כ-20 ספרי שירה.
משנת 1976 החלו יצירותיה להיות מוכרות ומוערכות בגרמניה הודות לדוקטור הלמוט בראון שהוציא לאור את שיריה בהוצאת הספרים שלו. בשנה זו יצא אור אוסף ראשון של שיריה. בשנת 1977 יצא לאור בלונדון ספר השירים Doppelspiel. Selected Poems ("משחק כפול. שירים נבחרים"); היה זה הספר הראשון שפורסם בחו"ל. באותה שנה לקתה אוסלנדר בשבר בצוואר הירך ממנו לא החלימה כראוי, על כן הייתה מרותקת לחדרה עד יום מותה. עקב מחלתה היא הסתגרה יותר ויותר בתוך עצמה ובשנותיה האחרונות הייתה בקשר רק עם אחיה, מקס שרצר, שהתגורר בניו יורק ועם הלמוט בראון. לבראון הכתיבה את שיריה כאשר לקתה בדלקת מפרקים ולא יכלה לכתוב יותר בכוחות עצמה. את שירה האחרון הכתיבה ביוני 1986.
אוסלנדר נפטרה בדיסלדורף בשנת 1988 ונקברה בבית העלמין היהודי בעיר.
שתי המזוודות של רוזה אוסלנדר, שהיו רוב רכושה ועימן נדדה ממדינה למדינה, עברו לאחר מותה לאחיה מקס בניו יורק. לאחר מותו הועברו המזוודות ושאר אוסף כתביה למכון היינריך היינה בדיסלדורף.
פרסים והוקרה

בפרס הראשון על כתיבתה זכתה בשנת 1966 ובסך הכל קיבלה תשעה פרסים שונים. בשנת 1984 הוענקו לה שני הפרסים הבולטים ביותר - הפרס לספרות של האקדמיה הבווארית לאמנות וצלב ההוקרה של גרמניה, שהוענק לה אישית על ידי נשיא גרמניה דאז, קרל קרסטנס.