יהדות ביטולה
היסטוריה > התקופה הסרבית והיוגוסלבית > מלחמת העולם הראשונה ולאחריה

ביולי 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה כאשר כוחות אוסטרו-הונגריים פלשו לסרביה ונהדפו. שבויים אוסטרו-הונגרים נכלאו גם בביטולה ואלו הפיצו בעיר את מגפת טיפוס הבטן אשר לוותה בדיפתריה ושנית, והפילה מאות חללים בעיר ובכלל זה רופאים שטיפלו בחולים. השלטונות הורו לסגור את כל בתי הספר כדי לנסות ולעצור את המגפות. 500 מבני הקהילה גויסו בכפייה לצבא הסרבי, והותירו את משפחותיהם ללא אמצעי קיום.
ב-7 באוקטובר 1915 תקפו כוחות גרמניים ואוסטרו הונגריים את סרביה וב-14 באוקטובר תקפה בולגריה את הממלכה משתי גזרות שונות. יהודים רבים נמלטו מהעיר לפני הגעת הכוחות הבולגריים והגיעו לסלוניקי. תושבי העיר ממוצא בולגרי בזזו חנויות של סרבים ויהודים. ראשי הקהילה פנו לקונסולים של מדינות ההסכמה בעיר, אך אלו לא יכלו או לא רצו לעזור. הצבא הסרבי קרס. ב-21 בנובמבר 1915 נכבשה מונסטיר ללא קרב על ידי כוחות מעצמות המרכז, וב-2 בדצמבר הגיעו הכוחות לאוחריד. הקהילה שנותרה הייתה במצב ירוד, סבלה חרפת רעב ונותקה ממקורות הסיוע המערב-אירופיים והאמריקניים. לאחר מספר חודשים עלה בידי קהילת יוצאי מונסטיר בניו-יורק ליצור קשר עם ממלא מקום הרב הראשי של יהודי בולגריה דוד פיפאנו, ובאמצעותו הושג אישור לארגון הג'וינט להעביר סיוע לקהילה. יחסי הקהילה עם נציגי הצבאות הבולגרי והגרמני תוארו כקורקטיים וקצינים משני הצבאות התארחו בבתי הקהילה בחגים.
כוחות מדינות ההסכמה הוחשו לאזור כדי להגן על העיר סלוניקי ונוצר קו חזית שכונה בהמשך החזית המקדונית. בעיר מונסטיר הוטל ממשל צבאי בולגרי, ובהמשך הוקם בה המטה הכללי של מעצמות המרכז בחזית. בקיץ 1916 הופצצה העיר על ידי מטוסי מדינות ההסכמה, ונגרמו בה נזקים רבים. ב-12 בספטמבר 1916 פתחו מדינות ההסכמה במתקפה כוללת על העיר, וב-19 בנובמבר הצליחו יחידות סרביות, רוסיות וצרפתיות לכבוש אותה, לאחר קרבות כבדים שהתחוללו גם בתוכה. הבולגרים הנסוגים רוקנו את מחסני המזון של העיר. מונסטיר חולקה לאזורי שליטה בין הכוחות הסרביים, האיטלקיים, הרוסים, והצרפתים. יהודי העיר שוב סבלו רעב, ובסיועו של הרב יעקב מאיר נשלחו משלוחי מזון לקהילה במימון הג'וינט. הכוחות הבולגריים נסוגו וייצבו קו על הר באבה וממנו הפגיזו את העיר ללא הפסקה עד לשלהי ספטמבר 1918. היקף ההרעשה הארטילרית הגיע לעיתים ל-10,000 פגזים ביממה. נעשה שימוש גם בפגזי גז. בתי הכנסת, בתי הספר, חנויות ובתי מגורים של הקהילה נהרסו לחלוטין. בין מרץ למאי 1917 ניסו כוחות מדינות ההסכמה ללא הצלחה להבקיע את קווי מעצמות המרכז על פסגת באבה וכן כדי להוציא את מונסטיר מטווח ההפגזות. בקרב מונסטיר השני ספגו כוחות מדינות ההסכמה 14,000 נפגעים.
בשל התמשכות ההפגזות פונתה בהמשך ביטולה ביותר ממחצית מתושביה, ורבים מבני הקהילה עזבו את העיר והתיישבו בסלוניקי, פלורינה, קסטוריה ואתונה, חלקם הגדול לבלי שוב. נזקים כבדים נגרמו לבתי הקהילה. בית הכנסת "קהל פורטוגל" נשרף כליל. כן נהרסו בתים רבים וחנויות. מספר התושבים ירד מכ-80,000 תושבים לכ-25,000 ומספר זה כלל גם את החיילים מהצבאות השונים שהתגוררו בעיר עצמה. בראשית 1918 נמנו בעיר 500 יהודים. בני הקהילה שנמלטו לסלוניקי הפכו שוב לחסרי קורת גג לאחר שריפת הענק שהתחוללה בעיר באוגוסט 1917‏(אנ') והחריבה את הרובע היהודי. ב-1927 הקימו יוצאי מונסטיר בסלוניקי את בית הכנסת קהל מונסטיר.
תוצאות המלחמה הותירו את העיר בשטח ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים והגבולות החדשים ניתקו אותה מנמלי הים האגאי וגרמו לפגיעה בדרכי המסחר. לאחר מלחמת העולם הראשונה התחולל משבר כלכלי חריף ביוגוסלביה שלא פסח על בני הקהילה היהודית בביטולה. המצב הקשה הוביל להגירת רבים מבני הקהילה לארצות הברית, צ'ילה וירושלים. בעיר נותרו אלו שלא יכלו להגר, בעיקר בשל מצבם הכלכלי. לאחר המלחמה שונה רשמית שמה של העיר לביטולה. הקהילה היהודית הייתה אחת מ-117 הקהילות המאורגנות בממלכה החדשה, והיא פעלה תחת תקנון שאישר שר המשפטים של הממלכה. התקנון קבע שהקהילה פועלת תחת חוקי הממלכה, ודואגת לצרכים התרבותיים והרוחניים של חבריה, ומוסמכת להקים ולנהל בתי כנסת ומבני ציבור.
שנות ה-20 התאפיינו באי שקט פוליטי וחברתי. תוצאותיה של המלחמה ליבו את הלאומנות ואת הקסנופוביה, וגם בביטולה שרר מתח בין הקבוצות האתניות השונות. ב-1921, 1922 ו-1926 תועדו עלילות דם בעיר והשלטונות המקומיים ונציגי הכנסייה האורתודוקסית הסרבית התערבו להרגעת הרוחות. מעדויות שניוניות עולה, כי ב-1926 לא הצליחו רבים מבני הקהילה לשקם או לבנות מחדש את בתיהם שחרבו במלחמת העולם הראשונה, וזאת בשל מצבם הכלכלי. עם זאת, חלקם עזבו את אזורי המגורים הישנים שחרבו במלחמה והתרכזו באזור חדש הסמוך לאזור בית העלמין שהתמשך עד לשוק העירוני. ב-18 באפריל 1922, בעוד פרנסי העיר מנסים לשקם את הריסות המלחמה, התפוצצה רכבת תחמושת בתחנת הרכבת שבעיר. בעקבות הפיצוץ פרצה דליקה גדולה בעיר, נגרמו נזקים כבדים וכ-3,000 בני אדם נותרו ללא קורת גג.
המבנה המסורתי של הקהילה השתנה בעידן היוגוסלבי. הרב הראשי כבר לא הוגדר כראש הקהילה. בהנהגת הקהילה עמדה מועצה של 34 חברים, וזו בחרה אישים לתפקידים הקהילתיים כגון הרב הראשי או החזן. המועצה הייתה אחראית לתקציב הקהילה. מבין חברי המועצה נבחרו נשיא הקהילה וסגנו. תקנון הקהילה אושר רשמית על ידי משרד הדתות היוגוסלבי. בתקופת בין המלחמות, התחולל תהליך חילון בקרב הדור הצעיר של הקהילה, גברה הפעילות ציונית ובכלל זה הקמת תנועות נוער כגון החלוץ, קבוצות ספורט, הופץ עיתון התנועה בקהילה וילדיה נשלחו למחנות קיץ של התנועה. עד סוף ה-30 הפכה התנועה הציונית לכוח הדומיננטי בקהילה. ראש הקהילה ומנהיג התנועה הציונית שבעיר היה ליאון קמחי. קמחי היה סגן נשיא התנועה הציונית בממלכת יוגוסלביה וכיהן גם במועצת העיר ביטולה בשורה ארוכה של תפקידים, ובכללם יושב ראש המועצה. ב-1919 הקים קמחי 2 אגודות נוער, אשר התאגדו בהמשך ביחד עם אגודת מכבי לתנועה אחת בשם "התחייה". כן הוקמה אגודה ציונית לנשים בשם "שרה אהרונסון". הפעילות הציונית גברה וראשי הקהילה פעלו להעלאת יהודים לארץ ישראל במסגרת הקצאת הסרטיפיקטים ליהודי יוגוסלביה. ב-1926 ביקר קמחי בארץ ישראל, ועם שובו הוגברה הפעילות לעליית יהודים ובכלל זה מבצעי התרמה לקניית השקל הציוני. תפישת עולמו של קמחי הייתה שעתידם של יהודי ביטולה יובטח רק בארץ ישראל, וזה היה לב פעילותו במסגרת הקהילה וברמה הארצית. מינוי של שבתאי ג'אין לרב הראשי ב-1924 סייע להאצת פעילות התנועה הציונית ולקידום החינוך בקהילה. הוא הטיף לעלייה לארץ ישראל ופעל להבאת מורים וגננות דוברי עברית לקהילה.
ב-1931 מונה הרב אברהם רומנו לרב הראשי. רומנו תיעד בכתב את המצוקה הקשה בקרב בני הקהילה. במהלך שנות ה-30 היגרו מביטולה בהגירה פנימית יוגוסלבית 203 משפחות ו-120 יחידים, רובם לזאגרב, סקופיה ובלגרד.
ב-1936 נשלח לביטולה ד"ר רודולף בוכוולד, המזכיר הכללי של ההתאחדות הציונית ביוגוסלביה, כדי לבחון את מצב הקהילה. הוא תיאר קהילה במצב חומרי קשה, חנויות ריקות וללא שימוש, בתים קטנים חשוכים ורעועים, בכל חדר מתגוררת משפחה שלמה בדוחק. ילדי הקהילה חיים ברעב, ורבים מהם נפלטו ממערכת החינוך. חלק נכבד מאוכלוסיית הקהילה אינו דובר סרבו-קרואטית אלא לאדינו בלבד. הביקור הסתיים בכינוס בבית הכנסת "קהל אראגון" שהיה צר מלהכיל את הקהל שהגיע. בעקבות המצב, פתחו יהודי ביטולה שהיגרו לארצות הברית באינדיאנפוליס, ניו יורק ורוצ'סטר קרנות סיוע מיוחדות לבני עירם. נשלחו משלוחי בגדים אשר ממשלת יוגוסלביה פטרה ממכס וחולקו לבני הקהילה.