אבו מוראלס
השפעתו ומורשתו

מוראלס תואר כ"בוליביאני המפורסם בהיסטוריה", שאישיותו הפכה קבועה "בנוף העולמי". ממשלת מוראלס נתפסה כחלק מהגל הוורוד של ממשלות אמריקה הלטינית הנוטות לשמאל, והפכה קשורה במיוחד לזרם השמאלי הרדיקלי של ונצואלה וקובה. הוא זכה לשבחים על עמדתו הפרו-סוציאליסטית בקרב השמאל הבינלאומי, שהתעניין בבוליביה בהנהגתו כ"מעבדה פוליטית" או "בית מלאכה חי" לפיתוח של אלטרנטיבה לקפיטליזם. מבחינה מקומית, בסיס התמיכה של מוראלס היה בין הקהילות העניות והילידיות של בוליביה. עבור הקהילות הללו, שחשו בשוליים בפוליטיקה הבוליביאנית במשך עשרות שנים, מוראלס "מעורר תחושת כבוד וגורל" באופן שאף פוליטיקאי עכשווי אחר לא עשה. הוא זכה לתמיכתם של סוציאליסטים וסוציאל-דמוקרטיים רבים, כמו גם חלקים בתנועה הליברלית של בוליביה, אשר מתחו ביקורת כלפי מוראלס אך העדיפו אותו על פני האופוזיציה הימנית.
בהתבסס על ראיונות שנערכו בקרב בוליביאנים ב-2012, ג'ון קראבטרי ואן צ'פלין תיארו את השנים הקודמות של שלטונו של מוראלס מתוך התבוננות כי: "עבור רבים - אולי הרוב - בוליביאנים, זו הייתה תקופה שבה אנשים רגילים חשו את היתרונות של מדיניות בדרכים. זה לא היה המצב במשך עשרות שנים, אם בכלל". קראבטרי וצ'פלין הוסיפו כי הממשל של מוראלס ביצע "שינויים חשובים... שכנראה יהיה קשה להפוך אותם", כולל הפחתת העוני, הפחתת אי-השוויון האזורי, ודחיקת שחקנים פוליטיים דומיננטיים בעבר לטובת אחרים שממשלתו עודדה ואפשרה להם לצמוח.
מבקריו, במיוחד בממשלת ארצות הברית, כינו אותו באופן שונה: "רדיקל שמאלני, שותף של סוחרי סמים וטרוריסט". ההתנגדות המקומית למוראלס התרכזה במחוז סנטה קרוז העשיר במזרח בוליביה. מדיניותו יצרהלעיתים קרובות התנגדות בקרב בוליביאנים ממעמד הביניים, שראו אותם כקיצוני מדי וטענו שהוא מאיים על הזכות לקניין. מבקריו הקולניים ביותר היו מהתנועה השמרנית של בוליביה, אם כי הוא ספג ביקורת גם מהשמאל הקיצוני במדינה, שסבור שמדיניותו הרפורמיסטית לא הייתה רדיקלית או סוציאליסטית מספיק. רבים ממבקריו משמאל לא היו מרוצים מכך שממשלת מוראלס לא התנתקה באופן מוחלט מהקפיטליזם העולמי. ממשלתו גם התמודדה עם רבות מאותן תלונות שהופנו כלפי ממשלים קודמים בבוליביה, סביב נושאים כמו "ריכוז כוח, שחיתות, בירוקרטיות חסרות יכולת וחוסר כבוד לחירויות האזרח".
המחקר של קראבטרי וצ'פלין הוביל אותם למסקנה שבעוד שהבחירות הראשוניות של מוראלס הביאו "ציפיות ענק" מבוליביאנים רבים, במיוחד בתנועות החברתיות, היו "תסכולים בלתי נמנעים" מחוסר היכולת של הממשל שלו לעמוד בכל מה שהם קיוו. הם חשבו ש"האופטימיות העזה" שאפיינה את הקדנציה הראשונה של מוראלס בתפקיד פינתה את מקומה ל"אקלים של פקפוק וביקורת גוברת על הממשלה ומדיניותה". קראבטרי וצ'פלין טענו שלמרות שהכלכלה הבוליביאנית צמחה, היתרונות החומריים לא היו גבוהים כפי שקיוו בוליביאנים רבים. קראבטרי וצ'פלין טענו כי חוויות הממשל שלו "משכו את תשומת הלב לקשיים הכרוכים בהבאת שינוי בדפוסי הפיתוח באחת מהמדינות העניות והלא שוות ביותר באמריקה הלטינית". באופן דומה, הרטן חשב שהשיח של מוראלס על "העם" נגד האליטות החברתיות-כלכליות הביא זרקור על הקיטוב החברתי העמוק בבוליביה.
מוראלס הבטיח "לעזור להביא כוח" לקבוצות שוליים בבוליביה, מדינה שבה יש את האחוז הגבוה ביותר של אוכלוסייה ילידית מכל מדינה ביבשת אמריקה. בנשיאותו ירד העוני ב-42% והעוני הקיצוני ירד ב-60%. מארק שניידר מתוכנית אמריקה למחקרים אסטרטגיים ובינלאומיים של המרכז למחקרים אסטרטגיים ובינלאומיים, אמר כי אין ספק שממשלתו של מוראלס הצליחה לסייע בהעלאת רמת החיים של האוכלוסייה הענייה, שהיא שם נרדף האוכלוסייה הילידית. פרופסור רוברט אלברו תיאר את מורשתו של מוראלס כ"טרנספורמציה של החברה הבוליביאנית באמצעות זכייתה של האוכלוסייה הילידית במדינה".