stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלמה בוזגלו
הערות שוליים

1 2 3 4  דוד תדהר (עורך), "שלמה בוזגלו", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 896
1 2 3 4 5  שלמה בן דוד בוזגלו ז"ל, הד-המזרח, 26 בפברואר 1943
1 2 3  שמואל בן-שבת, לזכר שלמה בוזגלו, הארץ, 20 באפריל 1941
↑  ה"עילוי" מחיפה: לזכר שלמה בוזגלו ז"ל, הַבֹּקֶר, 1 במאי 1941
↑  יעקב בן-דוד מטלון, שלמה בוזגלו ז"ל, הַבֹּקֶר, 21 באפריל 1941
1 2  שלמה בוזאגלו, מכתב למערכת, דואר היום, 28 במרץ 1929
↑  שלמה בוזאגלו ז"ל, הַבֹּקֶר, 23 במרץ 1941
ריצ'רד האנט

| --- | --- |

ריצ'רד האנט עם סקוטר
 לידה:  17 באוגוסט 1951 הברונקס, ארצות הברית 
 פטירה:  7 בינואר 1992 (בגיל 40) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1970 
 פרופיל ב-IMDb
 
ריצ'רד האנט (באנגלית: Richard Hunt;‏ 16 באוגוסט 1951 - 7 בינואר 1992) היה בובנאי אמריקאי שידוע במספר הרחב של דמויות המשנה שהציג בסדרת הטלוויזיה "החבובות". כמו כן הוא הפעיל בובות גם בסדרת הילדים "רחוב סומסום".
בסדרת הטלוויזיה "החבובות" הפעיל האנט את סקוטר, סטטלר, ג'ניס, סוויטאמס וביקר. כמו כן הוא הפעיל את מיס פיגי בעונה הראשונה עד שבמחצית עונה זו העבירו את התפקיד לפרנק אוז. ב"רחוב סומסום" הוא הפעיל בובות בתפקידי משנה כגון: ג'ונס השכחן, פלאקידו פלמינגו, דון מיוזיק, גלאדיס הפרה וסולי (העוזר של ביף). כמו כן הוא הפעיל את אלמו עד שנתנו את התפקיד לבובנאי קווין קלאש. ב"פראגל רוק" הוא הפעיל את ג'וניור גורג, גאנג (אחד מעוזריה של מלכת האשפה) ועוד מספר דמויות משנה.
חיים אישיים

האנט נולד ברובע הברונקס בניו יורק, השני מבין חמישה ילדים. כעבור מספר שנים משפחתו עברה לקלוסטר, ניו ג'רזי.
בבית הספר התיכון הוא יצר תיאטרוני בובות לילדים המקומיים, והוא היה מעריץ גדול של "החבובות" עוד בצעירותו. לאחר התיכון הפך האנט לחזאי בתחנת הרדיו המקומית, שם פגש את ג'ים הנסון.
ב-7 בינואר 1992, נפטר האנט מסיבוכי מחלת האיידס.
הערות שוליים

↑  כתבה אודות מותו של ריצ'רד האנט באתר העיתון הניו יורק טיימס, מתאריך 9/1/1992.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810660268305606  BnF: cb14107373m (data)  ISNI: 0000 0000 8168 6112  LCCN: no2007153510  MusicBrainz: f0747a4a-4d66-4934-a1d8-e0e40c447412  VIAF: 96617753   WorldCat (עם VIAF): 96617753 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רמפות הסלקציה באושוויץ-בירקנאו

רמפת היהודים (הרמפה השלישית) שבתוך מחנה בירקנאו במבט מערבה, לכיוון מתקני ההשמדה
רמפות הסלקציה באושוויץ-בירקנאו או  רמפות היהודים היו רציפי רכבת, שאליהם הגיעו הרכבות אשר הובילו בשנים 1940-‏1944 יהודים ובני עמים אחרים לקראת רציחתם במחנות אושוויץ. ברציפים אלו ערכו הגרמנים את הסלקציה של המגיעים כדי לקבוע מי מהם יירצח ומי מהם יישלח לעבודת כפייה. מרבית המשולחים ברכבות נרצחו בתוך זמן קצר.
הרמפות שימשו גם כאתרים להעמסת רכבות באסירי המחנה, שהועברו ממנו למחנות אחרים.
הרמפות

מוזיאון אושוויץ-בירקנאו מונה שלוש רמפות רכבת ששירתו את מחנות אושוויץ בשנות פעולתם.
הרמפות > הרמפה הראשונה

הרמפה הראשונה הייתה ממוקמת בקרבת המחנה הראשי, אושוויץ I. היא פעלה בכל שנות פעולת המחנה אך שירתה בעיקר את המחנה הראשי. אליה הגיע המשלוח הראשון של אסירים לאושוויץ ב-14 ביוני 1940 - 728 איש שהגיעו מטרנוב. מאוחר יותר הגיעו אליה משלוחים של פולנים ויהודים. היא גם שימשה לתחבורה שוטפת של אסירי המחנה הראשי, שהועסקו בבניית מפעל בונה-ורקה ממזרח למחנות אושוויץ.
הרמפות > הרמפה השנייה

הרמפה השנייה נבנתה לקראת הפעלת שלב הרציחות ההמוניות במחנה בירקנאו. כינויה היה Alte Judenrampe (רמפת היהודים הישנה). היא הופעלה באביב 1942 בשטח פתוח בין מחנה אושוויץ I לבין מחנה בירקנאו (50°01′53″N 19°11′17″E﻿ / ﻿50.031521°N 19.188191°E﻿ / 50.031521; 19.188191). במקום הוקם רציף עץ באורך של כ-500 מטר, שהוחלף בהמשך ברציף מבטון. זרקורי חשמל האירו את הרציף בשעות הלילה. הרמפה פעלה עד מאי 1944. למקום זה הובאו לסלקציה כחצי מיליון יהודים וכן משלוחים של צוענים. היהודים הגיעו מצרפת, בלגיה, הולנד ויוון. אלו שנדונו להשמדה צעדו או הוסעו מהרמפה מרחק של כחצי קילומטר אל שער מחנה בירקנאו, וממנו המשיכו אל מתקני ההשמדה.
לאחר המלחמה נהרסה רמפת הבטון והפסים נעקרו. לימים הונחו בסמוך למקומם פסים חדשים, שעליהם ניצבים כיום קרונות מאלו ששימשו לשילוחים למחנה. ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה, 27 בינואר 2005, נחנך לידם מיצג זיכרון קבוע לאירועים שהתרחשו ברמפה.
הרמפות > הרמפה השלישית

הרמפה השלישית (Judenrampe) היא הרמפה שמוקמה בתוך מחנה בירקנאו, מעבר לשערו המפורסם ובקרבה הרבה ביותר למתקני ההשמדה. היא הרמפה הידועה ביותר בין השלוש בזיכרון הציבורי. הקמת הרמפה החלה ב-1943 והיא הופעלה במאי 1944, לאחר השלמת מסעף רכבת מאתר הרמפה השנייה אל תוך מחנה בירקנאו. הוא הוקמה במועד לקראת גירוש מאות אלפי יהודי הונגריה להשמדה באושוויץ, אשר נעשה במהירות רבה בחודשים מאי-יולי 1944. בסך הכל הובאו לרמפה זו כחצי מיליון יהודים - מהונגריה, מגטו לודז', ממחנה טרזיינשטט וכן מסלובקיה.
הרמפה פעלה עד שלהי 1944, מועד בו הופסקה פעולת מתקני ההשמדה במחנה.
מסעף הרכבת מרמפת היהודים הישנה ועד לשער מחנה בירקנאו סולק ואיננו קיים עוד ברובו, למעט קטע קצר לפני השער עצמו.
הסלקציה

הרכבות שהביאו את המגורשים היהודים נעצרו ברמפה שהייתה בשימוש באותו זמן. כשנפתחו הדלתות של קרונות הבהמות שומרי האס. אס. קראו בקול רם ליהודים בתוך הקרונות לרדת מהם. אנשי האס. אס. ואנשי קומנדו-קנדה (בגרמנית: Aufräumungskommando, שעליו הוטל לטפל ולמיין ברכושם של היהודים שהגיעו למחנה) באו למקום, והיהודים נגררו למטה. היה עליהם להשאיר את כל חפציהם ברכבת.
הסלקציה נוהלה על ידי רופאי ה-SS. כל המגורשים הועמדו בשורות, גברים ונערים בנפרד ונשים וילדיהן הקטנים משני המינים בנפרד. המגורשים מוינו על פי מראה וחלקם נשאלו לגבי גילם. רוב האנשים בטווח הגילאים 16–45 נחשבו מסוגלים לעבוד. כאשר הרופא לא הצליח לקבוע בבירור אם האדם כשיר לעבודה, הוא שאל על מחלות אפשריות והחליט על בסיס התשובה. רופאי הסלקציה הרגילה היו ד"ר יוזף מנגלה, ד"ר היינץ תילו, ד"ר אדוארד וירטס, וכן ויקטור קפסיוס שדיבר גם הונגרית. המגורשים שנמצאו מחוץ לתחום הגילאים המתאים לעבודה - ילדים וזקנים, למעט כמה חריגים - נרצחו בתאי הגזים בתוך שעות.
בחלק מהמקרים ננקטה פרוצדורה שונה: מנגלה היה זקוק למשל לרופאים (בעיקר לפתולוגים), ולכן הם הופרדו מהמגורשים האחרים, ואלו מתוכם שדיברו גרמנית (כמו מיקלוש ניסלי) שוכנו במחנה.
הערות שוליים

↑  אתר מוזיאון אושוויץ-בירקנאו.
↑  נולד במיארקוריאה סיביאולוי, 1907 - נפטר בגופינגן, 1985. היה רוקח במחנות הריכוז דכאו (1943–1944) ואושוויץ (1944–1945) בדרגת אס. אס. שטורמבאנפירר (רב-סרן). נשפט כפושע מלחמה, אולם שוחרר והתגורר בגרמניה המערבית עד מותו.
אתר הרמפה השנייה וחלק ממיצג הזיכרון שהוקם בו
ריבונות במרחב המקוון

ריבונות במרחב המקוון מתייחסת לישות השולטת על הנעשה ברשת האינטרנט.
ריבונות היא זכות בלעדית להפעלת סמכות עליונה על אזור גאוגרפי או קבוצת אנשים דוגמת מדינה או שבט. בעידן הנוכחי, למדינה המודרנית ניתנת הסמכות להכיל כוחה על הנתינים בשטחה, לאכוף את החוק ולשלוט על הנעשה במרחב הטריטוריאלי. המרחב המקוון מתקיים ברשת האינטרנט ובו פועלים ומתקיימים אתרי אינטרנט, רשתות חברתיות, מנועי חיפוש ומגוון משתתפים לוקחים חלק במרחב ווירטואלי משותף וחוצה גבולות.
מבוא

מנואל קסטלס טבע את המונח "וירטואליות אמיתית" על תרבות המבוססת אינטראקטיביות ומולטימדיה. הוא הגדיר זאת כתהליך מהפכני אשר במסגרתו מספר ערוצי תקשורת (דפוס, תמונה, וידאו וקול) מתכנסים לכדי מערכת אינטראקטיבית אחת – האינטרנט. ניתן לראות מרחב זה כגלובלי, אשר אין לו בעלות זו או אחרת וכי מוגש למשתתפים כזירה אינטראקטיבית להחלפת דעות ורעיונות במקום משותף, אך ללא גבולות ממשיים. לצד תרומת האינטרנט בחיזוק הקשר בין הפרט והממשל תוך עקיפת תיווך התקשורת המסורתית, ואפשרות גיבוש המונים למען מטרה משותפת, אנתוני גידנס טען כי ריבונותן של מדינות וממשלות ברחבי העולם מתחזקת לאור התפתחות האינטרנט והרשתות החברתיות. המרחב המקוון מאפשר למדינות לדלות יותר פרטים על אזרחיהן מבעבר ולהגביר את שליטת הריבונות, כאשר לרשותן עומד כלי טכנולוגי, כמכונת בילוש ענקית, למעקב ופיקוח אחר אזרחים.
קסטלס טען עוד כי העידן הגלובלי מסועף ורווי רשתות, באופן המקשה על ניהול ושליטה מרוכזת על המרחב. בהתאם לזיגמונט באומן והגדרתו את ה"מודרניות הנזילה" המאפיינת את הפוסט-מודרניות, כזו המתאפשרת עם קריסת משמעות מושג המרחב. כלומר, בעידן זה הזמן ממשיך להיות מרכזי אך גבולות המרחב מטושטשים וקשרים חברתיים נזילים ומקוטעים נוצרים, בניגוד לקשרי העבר המוצקים, המתפוגגים עם התמוטטות הסדר הפוליטי בתהליך הגלובליזציה. ובעזרת מיתוג האינדיבידואל בחוד החנית, מונעת החברה מדגש ייצרני לצרכני, אך זאת על-חשבון האינטרס החברתי הנדחק בסדר העדיפויות, עם קץ עידן המעורבות ההדדית. לכן המודרניות הנזילה מסמנת עוד את ההפרטה האזרחית המצמיחה אליטות גלובליות, השולטות בלא מאמץ או נוכחות על הרוב המיושב, או להגדרתו של באומן, נשלטים האזרחים בידי "אליטה נוודית ואקסטריטוריאלית", בעידן בו מאבדת האנושות את היכולת לשלוט על הנעשה סביבה.
השנים הראשונות

השיח סביב הריבונות במרחב המקוון התאפיין בשנים הראשונות בקו התפר שבין רצון המדינה להרחיב סמכותה על המרחב ומנגד רצון האזרחים לצמצום התערבות רגולטורית שתפגע באופיו החופשי והליברלי של המרחב. החוקר הנרי ה. פאריט טען כי היכולת הטכנולוגית שמביאה עמה רשת האינטרנט, מערערת את תפקיד המדינה כאשר נרתם המרחב לאיום על ביטחונה הלאומי וערכיה. מכאן כי ככל שחוששת מדינה מפגיעה בערכי המוסר, התרבות ואובדן הזהות הלאומית, כך תפעל המדינה כנגד חופשיות המרחב ותחזק שליטתה על הנעשה בזירה המקוונת.
החוקר Wu בחן את יסודות התרחבות האינטרנט האזרחי ותיאר מגוון גופים המפעילים ריבונותם במרחב. בין ברגולציה, חקיקה וצנזורה מדינית, כתאגיד החולש על פלח שוק ושולט על לקוחותיו, או בין כמשתמש הקצה, הצרכן, אשר בעצמו מצנזר את תכניו תוך סינון ובקרה עצמית על המידע שבוחר לשתף ברשת. מדינות הרותמות את היכולת הטכנולוגית לצנזורה הן מדינות בעלות משטר סמכותני, ואילו מדינות ליברליות מכבדות את זכות הציבור לדעת ומטפחות את חופש הביטוי.
הדיון סביב סמכויות המרחב התגבר לקראת סוף המילניום, בתגובה לחוק הטלקומוניקציה של 1996 בארצות הברית, חוק שעסק בין היתר באסדרה ובקרה על תוכן ראוי לשידור והפצה, בתקשורת בכלל ובאינטרנט בפרט. המשורר והפעיל הפוליטי, האמריקני ג'ון פרי ברלו, פרסם ב־8 בפברואר 1996 את אחד המסמכים הראשונים העוסקים ביחסי הכוחות בין מדינות וממשלות לרשת האינטרנט, במה שמכונה הצהרת העצמאות של הסייברספייס. הצהרה זו הפכה ברבות השנים למסמך מכונן במאבק על חופש המידע ושמירת המרחב המקוון כעצמאי מהתערבות מדינית. ובכך להדגיש את זכותו של הפרט לריבונות באינטרנט הגלובלי, החוצה גבולות ויבשות ואשר אין בו מקום לכפיית ממשלות ריבונותן.
מהפכת האינטרנט

לאורך השנים, חוקרי תקשורת, חברה, מדע המדינה ועוד, חצויים בעמדתם כלפי היכולת הטכנולוגית של רשת האינטרנט בין כאמצעי תקשורת הממשיך באופן ישיר את יכולות תשדורת המונים, או כאמצעי מהפכני אשר אין לו אח ורע בהיסטוריה האנושית. כך או כך ההאצה בפיתוח רשתות תקשורת, בעיקר בסוף המאה ה-20, מעניקה תרומה מכרעת להתפשטות והתחזקות הגלובליזציה. טכנולוגיות מתקדמות מבטלות את מכשול המרחק הפיזי, ומאפשרות תקשורת מהירה ויעילה בין יבשות, מדינות, אנשים, יחידים וקבוצות. כאשר חופש המידע, שעד אז היה כלוא ומוגבל בידי המדינה, זמין ונגיש לרבים במסך המותאם לכף ידם. לכן נתפשת רשת האינטרנט כזו שהביאה עמה בשורה לחופש האינפורמציה, עם יכולת שימור ושליפת מידע בלחיצת כפתור.
התבגרות רשת האינטרנט וצמיחת הרשתות החברתיות בפרט, חוללו מהפכה ביחסי הכוחות שבין הממשל והאזרחים. התעצמות רשתות דוגמת פייסבוק וטוויטר, מאפשרת תקשורת רחבה ורב-כיוונית, כאלטרנטיבה למדיה המסורתית והחד-כיוונית שהייתה נהוגה עד להופעת האינטרנט. חוקי המשחק החדשים מאפשרים לפרט חופש ביטוי ובחירת תכנים גדול מבעבר, כאשר המדיה החדשים מהווים מסלול עוקף לתקשורת הממוסדת. סביב תפיסה זו ישנה מחלוקת בין החוקרים, כאשר מחד יש הטוענים כי הפרט נהנה מעוצמה חדשה ומכרעת, אך מנגד, יש האומרים כי זו "אותה גברת בשינוי אדרת", כאשר מוצף המרחב המקוון במעצמות תקשורת וותיקות, המרחיבות את תחום שליטתן בכלים החדשים.
כאמצעי מהפכני, רבים העירו כי האינטרנט לבדו אינו אחראי להתפרצות גלי מחאה. אין בכוחו של כל סטטוס או ציוץ להבעיר את הרשת, אך האינטרנט והמדיה החדשים הכרחיים בעידן המידע לגיוס משתתפים, להנעת אזרחים וכתשתית לשיתוף פעולה. ניתן למנות מחאות אשר ניצתו והתארגנו ברשתות החברתיות ותורגמו לרחוב, כמו במולדובה בשנת 2009, מחאת הבחירות באיראן בשנים 2009–2010, תוניסיה 2010–2011, מצרים 2011 ושאר מחאות ה"אביב הערבי". גם במערב נשבו רוחות של שינוי בזכות הרשת, בין במחאת האוהלים בישראל שהחלה עם פרסום בפייסבוק, ועד למצעדי הנשים בינואר 2017, למחרת השבעתו של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות-הברית, שסחפו מיליונים מרחבי הגלובוס לצאת לרחובות, וקראו להשתתפות פוליטית, שימור ושיפור זכויות יסוד.
צמיחת המעצמות הטכנולוגיות

התגברות השימוש בטכנולוגיות חומרה ומדיה חדשים הביא לצמיחת חברות-ענק, המגלגלות מיליארדי דולרים בכל שנה כתוצאה מפועלן בזירה המקוונת. בממדים שהאנושות טרם הכירה, מעצמות הטכנולוגיה מספקות שירותים למאות מיליוני משתמשים ביום, ומחזיקות בכוח לא מבוטל אל מול הסדר הפוליטי הישן של ממשלות ומדינות. בידי חברות-ענק אלו מידע רב, מספרית ואיכותית על משתמשיהן. יש בכוחן לשלוט על זרימת המידע בשטחן וזאת ללא רגולציה חיצונית לפיקוח ובקרה. יתר על כן, מעצמות אלו לעיתים מתנהלות הרחק מעיני הציבור והממשל, ובשקיפות מינימלית, על אף ששירותיהן הפכו חיוניים לחיים בחברת המידע.
התעצמותן של פייסבוק, גוגל, אפל ועוד, מחזק אותן כישות עצמאית הנלחמת גם היא על הריבונות במרחב המקוון. סגירת המידע ברשתות חברתיות לדוגמה, פוגם ביכולתה של מדינה לסנן את התכנים הנצפים בגבולותיה. שכן ישנו ריבון חדש, לו תנאי שימוש משלו אשר משתמשיו כפופים לחוקיו בין אם אדם או מדינה. ערעור נוסף לריבונות המדינה בהגנה על אזרחיה, כאשר המעצמות הטכנולוגיות פולשות לפרטיות המשתמשים במרחב. כך נאגר מידע בשרתי החברות אודות אזרחים משלל מדינות, ללא יכולת ערעור על המצב או בקרה על הנאסף. דוגמה בולטת לכך בישראל, כאשר הרשת החברתית פייסבוק והן הפלטפורמה לשיתוף סרטים יוטיוב, נרתמות להפצת הסתה, אשר לטענת השר לביטחון פנים, גלעד ארדן, למדינה יכולת מצומצמת לפעול להסרת התוכן.
חוק ומשפט

הכוח הנגיש למעצמות הטכנולוגיות במרחב המקוון מלווה בניסיונות האטה, בהיבט הפרטי מצד אזרחים הגוררים את החברות לבית המשפט, ובהיבט המדיני, בו מתכנס בית המחוקקים להתאמת חוקים ורגולציה לבקרה על המרחב. נקודת ציון משמעותית במשפט, הממחישה עד כמה מערער ומאתגר העידן המקוון לריבונות הישות המדינית. בשנת 2000 נערך משפט במסגרתו יאהו!, פלטפורמה פופולרית לשיתוף מידע, נתבעה בצרפת על ידי צמד סטודנטים מקומי. התביעה ביקשה להסיר קישור לעמוד מכירות של מוצרים נאו-נאצים, המנוגד לחוק צרפתי האוסר להלל את מי שהואשם בפשעים נגד האנושות. בית-הדין בצרפת קיבל את עתירת התובעים וחייב את יאהו! בחסימת המידע מגולשי הרשת הצרפתית. אך בתגובה, פנו יאהו! לבית הדין בארצות-הברית, ארץ מושבם, אשר פסק לטובתם בתואנה כי הקבצים עצמם, קרי שרתי החברה, יושבים על אדמת ארצות הברית ולכן כלל אין סמכות לבית משפט צרפתי לדון בכך.
תביעות נוספות עומדות כיום בפני בית המשפט, בעיקר כדי לדון בתרומתן של הפלטפורמות בהפרת הזכות הדמוקרטית לפרטיות, בניצול תאגידי הענק את המשתמשים למען כריית נתונים, וכנגד אוזלת ידן של המעצמות המקוונות לסינון ומחיקה של תוכני הסתה וטרור. בשנת 2015 הוגשה תביעה בארצות הברית כנגד פייסבוק, על ידי ארגון 'שורת הדין' בשם 20 אלף ישראלים אשר הצטרפו לקול קורא, בגין אי-מניעת הסתה לטרור ואלימות ברשת החברתית. המשפט טרם הוכרע, אך השופט מתח ביקורת קשה נגד פייסבוק אשר לטענתו לא מתייחסת ברצינות לאיום הטרור העולמי, ולא עושה די כדי למנוע הסתה בשטחה. תביעה אחרת הוגשה בדצמבר 2016 על ידי שלוש ממשפחות קורבנות הפיגוע באורלנדו (יוני 2016) בו נהרגו 49 אמריקאים במועדון לילה המזוהה עם הקהילה הגאה. המשפחות תובעות את טוויטר, פייסבוק וגוגל בתואנה שללא הפלטפורמות שלהן, דאעש לא היה צומח וכי הן מאפשרות במודע הפצה של תוכני טרור והסתה.
במאי 2016 נחתם הסכם בין מעצמות המרחב והאיחוד האירופי. מיקרוסופט, אפל, טוויטר, פייסבוק ויוטיוב הסכימו יחד על שיתוף פעולה לטיפול בהסתה ולחימה באלה הרותמים את המרחב לטרור. בכך ניתן לראות את כוחו של איגוד מדינות, המשלבות יחד עוצמה החולשת על כוח שוק של חצי מיליארד תושבים. כאשר גם כאן במשחק הכוחות נותרות בעמדת נחיתות מול הרשתות מדינות קטנות, פריפריאליות, אשר אינן יכולות אל מול העוצמה. שבועות ספורים לאחר מכן, נעמדה למבחן התחייבות המעצמות לתגובה מהירה וטיפול בהסתה, בליל חגיגות הבסטיליה לאחר פיגוע הדריסה בעיר ניס, בריביירה הצרפתית. לצד ציוציי האבל והעצבות בטוויטר, צמחה גם תגית, האשטאג לשמחה, שקראה לחגיגות והלל נוכח התוצאות הטרגיות באירוע. אך לא חולפות הדקות והוסרה התגית כלא הייתה מהמרחב המקוון, במהירות וביעילות, כאמור, בשירות הזמין לרשת האירופית.
ביקורת ודילמות

ההתנגשות בין מתחרי הריבונות - הישות המדינית, המעצמות המקוונות ומשתמשי הקצה, מעלות סוגיות לאורך הדרך. המדינה אמונה אומנם גם על שימור ריבונות המשתמשים, אך יכולה להסתבך בזירת אינטרסים, כמו בחודשים שקדמו לאולימפיאדה בברזיל 2016 במאבק של ממשל וגוף מקוון. במטרה להילחם בסוחרי סמים הוצאו צווי בית משפט בדרישה לקבלת התכתבויות מפלילות מאפליקציית המסרים המידיים וואטסאפ, אשר בבעלות פייסבוק. משלא נענתה, חסמה המדינה מספר פעמים את האפליקציה לשימוש בשטחה ואף עצרה את סגן-נשיא הנהלת פייסבוק דרום-אמריקה, על כך שלא סיפקה את המידע. בהמשך לאירועים אלו נשלחה הודעה על ידי וואטסאפ לכלל משתמשיה, המבהירה כי השיחות מוצפנות במכשירי הקצה, וכי מנותקים הם מצפייה במידע העובר באפליקציה. אך יש לתהות על מצב זה בו מחד המדינה אמונה על ביטחון אזרחיה ומשימתה באותה העת הייתה באבטחת ריו דה ז'ניירו לקראת אירוע הספורט הגדול בעולם, ומנגד ישות טכנולוגית מנגישה אפשרות העוקפת את סמכות הריבון ומאפשרת מרחב סודי לתכנון פשע. במקרה אחר בארצות הברית, במסגרת חקירת הפיגוע בסן ברנרדינו, דרש ה-FBI מאפל לפרוץ למכשיר הטלפון של המחבל, אך אפל סירבה לעשות כן. בסופו של דבר הפריצה התאפשרה בזכות פתרון של חברה ישראלית. כאשר החשש של אפל והמעצמות הטכנולוגיות שעמדו לצידה, היה כי עזרה לרשויות תספק פתח למקרים רבים נוספים ותהווה מעילה באמון הצרכנים לשימור הפרטיות.
מכאן ימשיכו לצמוח מקרים חדשים שיאתגרו את חלוקת הריבונות בין הזירה הטכנולוגית והמחוקקת, כיוון שכיום אין בכוחה של ישות מדינית לכפות את מלוא סמכותה על המעצמות הטכנולוגיות. במשטרים שאינם ליברליים אשר ידם קלה על הסוויטש, נחסמת הגישה לרשתות חברתיות תוך רמיסת זכותם של אזרחים להתאגד ולגשת למידע. כמו בנובמבר 2016 בטורקיה, לאחר מעצר בכירים מהאופוזיציה, או באלג'יריה במהלך בחינות הבגרות בתיכונים. במקביל, הגישה הליברלית מגייסת את הרשות המחוקקת והשופטת להאטת התפשטות המעצמות במרחב המקוון, אך כל העת יש לבחון כיצד ריבונות הפרט ננגסת ומצטמצמת.
ראו גם

לוחמת רשת
נייטרליות הרשת
המרחב הקיברנטי
לקריאה נוספת

ג'ון פרי ברלו מקריא את הצהרת העצמאות של הסייברספייס
ד"ר אושי שוהם קראוס
המכון הישראלי לדמוקרטיה - וויקיליקס ופגיעה במדינה
המכון הישראלי לדמוקרטיה - מחאות פוליטיות במרחב המקוון
המכון הישראלי לדמוקרטיה - ממשל פתוח
מקרה יאהו 2000
פייסבוק מפסידה בבימ"ש
שלמה ארצי ואצ'י בהופעה חיה בצוותא

שלמה ארצי ואצ'י בהופעה חיה בצוותא הוא אלבום הופעה גנוז שהוקלט בספטמבר 1982 בהופעה חיה בצוותא על ידי שלמה ארצי והבסיסט אצ'י שטרו, אשר היה חלק מלהקת גברת תפוח שהייתה להקת הליווי של ארצי.
האלבום יצא לאור בשנת 1983 ונגנז במהירות על ידי ארצי עצמו, בגלל חוסר השביעות שלו מהמוצר הסופי.
לאחר שנים שעותקים יחידים של התקליט הסתובבו בין אספנים במחירים גבוהים מאוד, בשנת 2013 האלבום יצא בהוצאה מחודשת על גבי תקליטור כחלק ממארז מרובע בשם "אלבומי המופת" הכולל את האלבומים גבר הולך לאיבוד, דרכים, חצות ואלבום הופעה זה ב-2 דיסקים.
בפברואר 2024 שוחרר מחדש על גבי תקליט כפול ובסאונד משופר משמעותית.
האלבום יצא תחת חברת התקליטים הד ארצי.
הערות שוליים

↑  על העטיפה כתוב בטעות "טיול לילי"
| שלמה ארצי (דיסקוגרפיה) |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | שלמה ארצי (1970) • על אנשים (1971) • פתאום אחר ימים רבים (1972) • אומרים ישנה ארץ (1973) • לכל החברים מהמסע מים אל ים (1974) • את ואני (1975) • משחקי 26 (1975) • עת שערי רצון להפתח (1975) • יש לי אישה, ילדה ולמברטה ואני גר בתל אביב (1976) • רומנסה ופיוט (1977) • גבר הולך לאיבוד (1978) • דרכים (1979) • חצות (1981) • מקום (1982) • תרקוד (1984) • לילה לא שקט (1986) • חום יולי אוגוסט (1988) • כרטיס ללונה פארק (1990) • ירח (1992) • שניים (1996) • אהבתיהם (2000) • צימאון (2002) שפויים (2007) • אושר אקספרס (2012) • קצפת (2016) |  |
| אלבומי ילדים | הטיול לארץ התווים (1972) • שלמה ארצי שר ומספר לילדים על יאן הגמד (1976) • סיפורי התנ"ך לילדים (1982) |  |
| מיני-אלבומים | פתאום עכשיו פתאום היום (1970) • את ואני (1975) • ציונות בלי מירכאות • מממ-נננ\פנדל • חיוכו של ילד • Ich kann mich nicht ändern / Ich sah ein Lächeln • Ich kann mich nicht ändern / Ich sah ein Lächeln • אחרי שנואיבה נגמרה (1977) • אהבתיה (1994) • גבר הולך לאיבוד (1995) • אנחנו לא צריכים (1999) |  |
| אלבומי הופעה | שלמה ארצי ואצ'י בהופעה חיה בצוותא (1983)  • ההופעה 97 (1997) • שלמה ארצי ושלום חנוך בקיסריה (2005) • עונת ההופעות (2010) |  |
| אוספים ומארזים | אוסף שירים מתורגמים לגרמנית (1975)  • שלמה ארצי השירים היפים (1976) • השירים 1 (1990) • השירים 2 (1990) • שירים 3 (1991) • האוסף המשולש (1993) • שירי אהבה שלי (2003) • השנים הראשונות (2008) • תתארו לכם (2013) • אלבומי המופת (2013) • אוסף השירים שהסתתרו (2016) • פעם תורי, פעם תורך (2017) • אתמול היה טוב (2019) |  |
רוז מופורד

רוז מופורד (באנגלית: Rose Mofford;‏ 10 ביוני 1922 –  15 בספטמבר 2016) הייתה פקידת ממשל ופוליטיקאית אמריקאית מאריזונה, אשת המפלגה הדמוקרטית, שהקריירה שלה בממשל המדינה נמשכה 51 שנים, החל ממזכירה בגופי הממשל, ועד להיותה האישה הראשונה בתפקיד מזכירת המדינה של אריזונה בשנים 1977–1988, ולאחר מכן ועד 1991, האישה הראשונה בתפקיד מושלת אריזונה.
ראשית חייה

מופורד נולדה בעיר גלוב שבאריזונה בשם רוז פֶּרִיצַה (Perica), כצעירה מבין ששת ילדיהם של פרנסס (לבחת אוברסטר) וג'ון פריצה, שהיגרו לארצות הברית מקרואטיה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. כנערה הראשונה בבית הספר התיכון של גלוב שהייתה נשיאת הכיתה, היא הצטיינה הן בלימודים אקדמיים והן בספורט. היא שיחקה בנבחרת הכדורסל של בית הספר והייתה בנבחרת הסופטבול הכלל-אמריקאית.
ב-1939 סיימה מופורד את לימודיה, וקיבלה את הכבוד לנאום בטקס הסיום, תפקיד הניתן לתלמידים מצטיינים, ובעצת אביה, דחתה את ההצעה לשחק כדורסל מקצועני בנבחרת הראשים האדומים הכלל-אמריקאית (All-American Red Heads).
ראשית הקריירה

לאחר סיום לימודיה, החלה מופורד קריירה כמזכירתו של גזבר מדינת אריזונה, ג'ו האנט. היא הייתה בת 18 כאשר החלה לעבוד עבורו, והרוויחה משכורת של 125 דולר לחודש. שנתיים לאחר מכן, כאשר קודם האנט לכהן בנציבות המס של אריזונה, הלכה מופורד אחריו לתפקידו החדש. ב-1945 היא עזבה את נציבות המס והייתה למנהלת העסקים של Arizona Highways, מגזין חודשי שיוצא לאור על ידי מחלקת התחבורה של אריזונה. ב-1947 שבה מופורד לנציבות המס כמזכירה בכירה. לאחר פרישתו של האנט ב-1960, פיטר הנציב החדש, תאד מור את מופורד, באומרו, "חשנו שיהיה זה טוב יותר שיהיה גבר בתפקיד". לאחר מכן היא נשכרה כמזכירה בכירה עבור מזכיר המדינה, וסלי בולין. במשרד מזכיר המדינה היא נותרה עד 1975, כאשר היא הייתה לעוזרת המנהל של מחלקת הכנסות המדינה, לשעבר נציבות המס.
מזכירת המדינה של אריזונה

לאחר שהמושל ראול הקטור קסטרו התפטר מתפקידו כדי להתמנות כשגריר ארצות הברית בארגנטינה, הושבע בולין כמושל החדש מתוקף תפקידו. באריזונה אין סגן מושל, ומזכיר המדינה הוא הראשון בסדר הירושה לתפקיד המושל, בתנאי שהוא נבחר לכהונתו בבחירות. בולין מינה את מופורד לכהן במקומו כמזכירת המדינה עד לתום תקופת כהונתו המתוכננת.
ב-4 במרץ 1978 נפטר בולין בעת כהונתו. אף על פי שמופורד הייתה מזכירת המדינה, וכביכול הראשונה בסדר הירושה, היא החזיקה בתפקידה מתוקף מינוי, ולא נבחרה אליו בבחירות, כך שהיא לא יכלה לרשת את בולין כמושלת. תחת זאת, התובע הכללי, ברוס בביט, הושבע כמושל. בתום תקופת כהונתה, היא התמודדה בבחירות על תקופת כהונה מלאה כמזכירת המדינה וניצחה. היא נבחר שוב ב-1982 וב-1986. ב-1982 היא ניצחה בבחירות לאחר שזכתה בכשני שלישים של הקולות, ובבחירות של 1986 היא נבחרה מבלי ניצב מולה מועמד מתחרה. מופורד נודעה בקפיטול המדינתי כאישה ידידותית, ומשרדה זכה במוניטין של גוף יעיל. היא הייתה דייקנית, ענתה בעצמה על שיחות הטלפון שלה והשיבה ישירות על הדואר שנשלח אליה. בנוסף לתפקידה בממשל המדינתי, היא שימשה בשנים 1982 - 1983 כנשיאת אגודת מזכירי המדינה הלאומית.
במדינה שבאופן מסורתי הייתה רפובליקנית, מופורד הדמוקרטית נודעה כמיודדת עם שני קצות הקשת הפוליטית. היא הייתה מנהיגה דו-מפלגתית שלעיתים קרובות חצתה על פי הצורך את הקווים הפוליטיים.