stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היום השלישי: התחדשות
עלילה

במהלך 20 השנים שלאחר אירועי הסרט הראשון, הקהילה הבינלאומית מתאוששת ובונה הגנות לכדור הארץ תוך שימוש בטכנולוגיה שהצליחו לחלץ משאריות כוחות החייזרים. יחד עם זאת, החייזרים הצליחו לשלוח אות מצוקה לפני תבוסתם בעוד כוחות חייזרים אחרים הסתתרו במקומות אחרים ביקום. החייזרים בחלל העמוק קיבלו את אות המצוקה ומאיימים פעם נוספת על עתיד האנושות.
שחקנים

ג'ף גולדבלום - דייוויד לוינסון, מנהל ESD
ביל פולמן - תומאס ויטמור, נשיא ארצות הברית לשעבר
ליאם המסוורת' - ג'ק מוריסון
סילה וורד - נשיאת ארצות הברית
ג'אד הירש - יוליוס לוינסון
אנג'לה יאנג - ריין
ג'ואי קינג - סאם
ויויקה איי פוקס - ג'סמין
ברנט ספיינר - ד"ר ברקיש אוקון
שארלוט גינסבורג - ד"ר מרקוס
ויליאם פיכטנר - גנרל אדמס
גארט ורינג - בובי
ג'סי אשר - דילן הילר
לאנס לים - קווין
הפקה

האפשרות לסרט המשך ליום השלישי נידונה זמן רב, המפיק והתסריטאי דין דבלין ציין בעבר כי תגובת העולם לפיגועי 11 בספטמבר השפיעה עליו משמעותית במחשבה ליצירת סרט המשך. דבלין החל לכתוב עם רולנד אמריך תיאור כללי לתסריט, אך במאי 2004 אמריך אמר כי הוא ודבלין ניסו להבין כיצד להמשיך את הסיפור, אך זה לא עבד והם זנחו את הרעיון. באוקטובר 2009 אמריך אמר שוב כי יש תוכניות לסרט המשך, וכי אף נשקלת האפשרות לשני סרטי המשך על מנת ליצור טרילוגיה. ב-24 ביוני 2011 אישרו דבלין ואמריך כי הם מצאו רעיונות להמשכים והם רוצים שוויל סמית' יופיע בסרטי ההמשך. באוקטובר 2011 נודע כי המשא ומתן עם סמית' נעצר בעקבות סירובה של פוקס לתשלום שכר של 50 מיליון דולר לסמית' עבור שני סרטי המשך. ביולי 2012 דבלין הודיע כי סרט ההמשך עדיין בפיתוח וכי התסריט מתרחש בשנת 2012, 16 שנים לאחר אירועי הסרט הראשון.
במרץ 2013 אמריך ציין כי שמות הסרטים יהיו "ID Forever Part I" ו-"ID Forever Part II". עלילת הסרטים תהיו 20 שנים לאחר הסרט המקורי, כאשר כוחות תגבור של גזע החייזרים המקורי יגיעו לכדור הארץ לאחר קבלת אות המצוקה. ביל פולמן אישר את השתתפותו. הסרטים החדשים יתמקדו בגיבורי הדור הבא, כולל בנו החורג של דמותו של סמית' מהסרט המקורי. ביוני 2013 אושר כי סמית' לא ישתתף בסרטי ההמשך כיוון ש"הוא יקר מדי". היעדרותו של סמית' מסרטי ההמשך מוסברת בסרט על ידי כך שדמותו, סרן סטיב הילר, נהרגה במהלך ניסוי לבחינת מטוס קרב עם טכנולוגיה חייזרית.
הפקה > צילומים

הצילומים החלו במאי 2015, באלבקרקי, ניו מקסיקו והסתיימו ב-22 באוגוסט 2015.
הפצה

במקור הסרט תוכנן להפצה ב-3 ביולי 2015. ב-12 בנובמבר 2013 הוכרז כי הפצת הסרט נדחתה ליולי 2016. בהמשך פוקס שינו את תאריך ההפצה ל-24 ביוני 2016.
שיווק

ב-13 בדצמבר 2015 שוחרר קדימון ראשון לסרט.
הערות שוליים

↑  תתחדשו: הצצה ל"היום השלישי: התחדשות", באתר ynet, 13 בדצמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810594440205606  BNE: XX5657060  GND: 1108112560  LCCN: no2016091912  VIAF: 27146937804213832208   WorldCat (עם VIAF): 27146937804213832208
התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה

חיילים יפנים כובשים את בלאגובשצ'נסק
בעקבות התערערות יציבותה הפנימית של רוסיה, שהובילה למהפכת אוקטובר ולמלחמת האזרחים ברוסיה, החליטו מדינות ההסכמה לשלוח כוחות צבאיים שיילחמו במלחמת האזרחים לצד הצבאות הלבנים, כנגד המשטר הבולשביקי. התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה אירעה בעיקרה בין השנים 1918 ו-1920, כשהכוחות היפנים שהו בתחומי רוסיה עד 1922. התערבותן לא עלתה יפה, והן נאלצו להתפנות מרוסיה, שלאחר מלחמת האזרחים הבולשביקים ביססו בה את שלטונם.
רקע

המהפכה הרוסית שהתרחשה ב-7 בנובמבר 1917 הביאה בעקבותיה לפרישת רוסיה מחברוּתהּ במדינות ההסכמה, כתוצאה של הסכם ברסט-ליטובסק (Брэст), שחתמה הממשלה הקומוניסטית במרץ 1918 עם גרמניה, וכן למלחמת האזרחים ברוסיה, בין הקומוניסטים למתנגדיהם. התפתחויות אלה לא נראו בעין יפה על ידי מדינות ההסכמה האחרות. פרישת בעלת ברית משמעותית ביותר הביאה את הגרמנים לרכז כוח אדיר למתקפה מוחצת בחזית המערב. כמו כן, עליית הקומוניסטים כשלעצמה לא הייתה בשורה טובה לסדר הקפיטליסטי במדינות שבחלקן הגדול כלו כוחותיהן ונידלדלו משאביהן, במועד זה של סוף המלחמה ובתקופה שאחריה.
מדינות ההסכמה לא הסתפקו בצפייה במתרחש ברוסיה, והן שלחו כוחות צבא שהתערבו במלחמת האזרחים ברוסיה כנגד המשטר הבולשביקי.
עם זאת, ברור היה שיכולתן להשפיע, במצב שבו הן עצמן נתונות במצב מלחמה המותח עד למאוד את משאביהן, ולנוכח גודלה וריחוקה של רוסיה, הייתה מוגבלת. דרך היבשה הייתה בידי מעצמות המרכז. מצב נמליה של רוסיה – "הענק סתום-הנחיריים" – הקשה אף הוא על התערבות אפשרית. נמלי הים השחור היו חסומים כל עוד האימפריה העות'מאנית הייתה לצד מדינות המרכז, והנמלים בצפון-מערב רוסיה הצריכו עיקוף מצפון לסקנדינביה, ובנוסף, חלקם היו מושבתים בחלקה הקר של השנה עקב קרח. נמלי האוקיינוס השקט היו מרוחקים עד מאוד – הן המרחק שנדרש להגעה אליהם והן המרחק שמהם לרוב זירות הקרבות. בנוסף, הנמל העיקרי בחוף האוקיינוס השקט, ולדיווסטוק (Владивосток), אף הוא היה סגור בחורף עקב קרח.
מטרות ההתערבות

למדינות ההסכמה האחרות היה אינטרס מובהק להחזיק את רוסיה כצד לוחם פעיל כנגד מדינות המרכז; ועל כן הן פעלו בסכסוך הפנים-רוסי, לצד מצדדי המשטר הישן – זה שנכנס למלחמה. משך זמן מה, ובחזיתות הסמוכות לכוחות של מעצמות המרכז, פעל בעצם גם השלטון הסובייטי – שגם הוא לא שש לאפשרות של חדירת צבאות מעצמות המרכז לשטחים רוסיים – למען אותה מטרה, כתף אל כתף עם חילות המשלוח של מדינות ההסכמה, ועל כל פנים, לא התייצב כנגדן. תום מלחמת העולם הראשונה ותבוסת מעצמות המרכז חיסלו את זהות האינטרסים ואת שיתוף הפעולה הזה.
בשלבים שלמן פרוץ מהפכת אוקטובר ועד לחתימת חוזה ברסט-ליטובסק, ולנוכח התפוררות החזית הרוסית, עלה חשש מנפילת ציוד רב לידי הגרמנים במקרה של התמוטטות רוסית מהירה, ומנגד גם נפילת ציוד רב בידי הקומוניסטים הייתה אפשרות מדאיגה, שהייתה שרירה וקיימת גם לאחר חתימת ההסכם. כיוון שציוד רב היה מרוכז בנמלי רוסיה או במחסנים סמוכים, שאפו מדינות ההסכמה להשתלט ראשית כל על נמלים אלה; מה גם שלגבי חלקם נראה היה שישנה סכנה שיפלו בידיים גרמניות, ואז הם עלולים היו לשמש כבסיסים לפעילות עוינת. אותם נמלים, שימשו בנוסף כצינור לאספקת ציוד לכוחות האנטי-קומוניסטיים. לנוכח הקשיים שתוארו שבהתערבות צבאית מסיבית, השתלטות על נמלים והשטח הסמוך להם היו מטרות ריאליות יותר. כמו הנמלים, גם נכסים אסטרטגיים אחרים, כמו שדות נפט ומסילות ברזל, למשל, שמשו יעד להתערבות מדינות ההסכמה ברוסיה, בין אם לצורך שימוש בהם ובין אם למנוע את אפשרות נפילתם בידי מעצמות המרכז או בידי הבולשביקים.
מטרת משנה של התערבותן של מדינות ההסכמה הייתה חילוצו של הלגיון הצ'כוסלובקי מרוסיה, על מנת שיוכל להילחם לצד מדינות ההסכמה. היה זה צבא של שבויי מלחמה, רובם מצ'כיה ומיעוטם מסלובקיה, שנפלו בשבי הרוסי עת שירתו בצבא אוסטרו-הונגריה, ושניאותו להילחם למען מדינות ההסכמה. השלטונות הקומוניסטיים הסכימו לאפשר לצ'כוסלובקים מעבר דרך סיביר, ומסיביר, דרך נמל ולדיווסטוק, לארצות הברית, ומשם לאירופה; אלא שתנאי מלחמת האזרחים ברוסיה הִקשו על ביצוע התוכנית.
מטרה אחרת – בלימת "הסכנה האדומה" – הייתה משותפת, באופן פרדוקסלי, למדינות ההסכמה ולמעצמות המרכז כאחד.
צפון-מערב רוסיה

לאחר הסכם ברסט-ליטובסק נחתו חיילים גרמנים בפינלנד, ומדינות ההסכמה חששו לגורל נמלי מורמנסק וארכנגלסק, וכן מניתוק קו הרכבת שממורמנסק לפטרוגרד (Петроград, כיום סנקט פטרבורג (Санкт-Петербу́рг)). כיוון שבריטניה וצרפת חשו שמשאביהן מתוחים עד כלות, הן פנו לארצות הברית שתספק חיילים לצורך נחיתה בנמלי צפון-מערב רוסיה. ביולי 1918 ארגנו האמריקנים כוח כמבוקש. בריטניה שלחה כוחות בריטיים וקנדיים, וכן כללו הכוחות חיילים אוסטרלים, שהתגייסו כפרטים. צרפת שלחה חיילים קולוניאליים. עוד השתתפו חיילים סרבים, איטלקים ופולנים. התערבות זו, שנדונה לכישלון, נמשכה עד סוף קיץ 1919, כלומר לאחר שביתת הנשק שסיימה את מלחמת העולם הראשונה.
בשתי החזיתות הקימו צבאות מדינות ההסכמה יחידות של רוסים אנטי-קומוניסטים, ובשתיהן לא הצליחו להרחיבם לכדי מסה קריטית שתוכל לשנות את מאזן הכוחות הפנימי ולאפשר את התפנות הצבאות הזרים. בכל זאת, כיוון שהמאבק היה רוסי אותנטי, לא לוותה נסיגת כוחות מדינות ההסכמה בהתמוטטות מתנגדי המהפכה מעין זו שהתרחשה בווייטנאם לאחר נסיגת האמריקנים; המאבק נמשך עם הזרים, וגם בלעדיהם.
במרחק מה מחזית זו נערכה המערכה הבריטית בים הבלטי (1918–1919), בה השיגו כוחות כוחות צי בריטיים עליונות מקומית, ואף הטביעו מספר אוניות של הבולשביקים.
צפון-מערב רוסיה > חזית ארכנגלסק

באוגוסט 1918 נחתו בארכנגלסק, עיר נמל לחוף ים הלבן, בצפון רוסיה, בשפך נהר הדווינה הצפונית (Двина́), כוחות של מדינות ההסכמה: תחילה כבשו הבריטים את העיר מן הכוחות הבולשביקים שהחזיקו בה, במה שהיה המבצע המשולב ים-אוויר-יבשה הראשון בהיסטוריה; אחר כך נחתו בה אמריקנים (כ-5,500 חיילים), שסייעו למלחמה בבולשביקים באזורים הסמוכים לעיר. כן השתתפו בכוחות של מדינות ההסכמה באותה חזית קנדים, כוחות צרפתיים קולוניאליים, פולנים וסרבים. המפקד של כוחות מדינות ההסכמה באותה חזית היה הגנרל הבריטי אדמונד איירונסייד. עזרה רבה קיבלו הנוחתים מספינות תותחים בריטיות מטיפוס מוניטור, שיכלו לשוט מרחק רב אל פנים הארץ בנהרות הרחבים שבאזורי הקרבות – הדווינה במזרח ונהר הוואגה (Вага)  ממערב לו.
מארכנגלסק התקדם הצבא הפולש עד לאובוזרסקאיה, כ-160 ק"מ דרומה משם, ובכיבושה נעזר במטוסי חיל האוויר המלכותי הבריטי. בהמשך, עד אמצע ספטמבר, הנוחתים הרחיבו מאוד – וכפי שנתברר, הרחיבו מדי – את השטח שבחזקתם, והגיעו עד שנקורסק (Шенкурск) שעל הוואגה, כמה מאות קילומטרים דרומה מארכנגלסק. אלא שהכוח היה קטן מכדי להחזיק בשטח שנתפס; מכאן ואילך, הפך מסע מלחמה זה בעיקרו לנסיגה ממושכת, רובה בתנאי חורף מחרידים – שכן משנתעשת הצבא האדום, נאלצו הפולשים במהלך 1919 לוותר על כל כיבושיהם. משנקורסק, הנקודה המרוחקת ביותר שהגיעו אליה, הם נהדפו ב-19 בינואר, לנוכח מתקפה עזה של הבולשביקים. לבסוף, בקיץ 1919, נסוגו כוחות מדינות ההסכמה גם מעיר הנמל.
צפון-מערב רוסיה > חזית מורמנסק

מטרת התערבות מדינות ההסכמה בחזית זו הייתה תפיסת הנמל, שהיה היחיד שבנמלי צפון רוסיה החופשי מקרח כל השנה, אבטחתו, ושמירת קו מסילת הברזל לפטרוגרד. בחזית זו היו בין הכוחות המתערבים חיילים בריטים, אמריקנים, איטלקים ועוד. במרס 1918 נכנסו חיילים בריטיים למורמנסק כאשר מטרתם המוצהרת הייתה שמירת מחסני הציוד הצבאי שבה, אך למעשה הם גם פקחו עין על המתרחש בפינלנד הסמוכה, שבה התרחשה מלחמת אזרחים, כאשר ידם של המצדדים בגרמנים על העליונה. באופן אירוני, כך נוצרה זהות אינטרסים בין שלטונות רוסיה לפולשים, שכן גם הראשונים לא היו מעוניינים בהשתלטות פינית, ואולי גרמנית, על האזור.
ביוני 1918 השתלטו מדינות ההסכמה על מורמנסק. השליטים הסובייטים המקומיים שיתפו פעולה עם הנוחתים, ובין היתר, דאגו לשמור את קו המסילה לפטרוגרד פתוח, שכן כוחות מדינות ההסכמה דאגו לצרכים הבסיסיים של האוכלוסייה, וגם כשנתקבלה הוראה מהשלטון המרכזי להפסיק שיתוף פעולה זה, היא נתקלה בהתעלמות.
החל מאוקטובר, הנוחתים, בפיקודו של הגנרל הבריטי צ'ארלס מיינארד (Maynard), הרחיבו מאוד את השטח שהחזיקו, השתלטו על שטחים בחצי האי קולה ובקרליה, כאשר בדרכם השתלטו גם על קנדלקשה וקם שעל חוף הים הלבן. הפולשים המשיכו והדרימו מאות קילומטרים לאורך מסילת הברזל המוליכה לפטרוגרד, עד לימת אונגה (Онежское озеро), שאליה הגיעו בקיץ 1919. בימת אונגה התרחש קרב ימי, שבו צי בריטי הטביע שתי ספינות סובייטיות ונכבש נמל טלווייסקי. עד לסוף 1919 התפנו כל הכוחות הפולשים שבאותה חזית, על פי הוראות שנתקבלו מהפיקוד שבארצות המוצא.
חזית ולדיווסטוק וסיביר

ולדיווסטוק הייתה נמל שממנו שוגרה אספקה מאמריקה לרוסים, לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה, כל עוד נלחמו אלה במעצמות המרכז, וכן הייתה פתח היציאה המיועד עבור הלגיון הצ'כוסלובקי. כאמור, השלטונות הקומוניסטיים הסכימו לאפשר לצ'כוסלובקים מעבר דרך סיביר, ודרך נמל ולדיווסטוק, לארצות הברית, ומשם לאירופה. אלא שתנאי מלחמת האזרחים ברוסיה הקשו על ביצוע התוכנית, ורק כמחצית מכ-60,000 חיילי הלגיון הצליחו לעשות את הדרך ללא הפרעות. אלה נגרמו בגין מלחמת האזרחים ברוסיה, קיבולתה המוגבלת של הרכבת הטרנס-סיבירית, שובם של שבויי מעצמות המרכז לארצות מוצאם באותו נתיב עצמו וגורמים אחרים. שאר חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי נאלצו לעבור אודיסיאה עד שיצאו מתחומי רוסיה.
ב-31 בדצמבר 1917 עגנו סמוך לחוף ולדיווסטוק ספינות מלחמה בריטיות, אמריקניות ויפניות. באפריל 1918 הותקף רכושה של חברה יפנית בעיר, ובתואנה של הגנה על אזרחיהן נחתו בעיר חיילים בריטים ויפנים. לחזית זו, שהתערבות מדינות ההסכמה נוספות החלה בה באוגוסט 1918, נשלחו כ-8,000 חיילים אמריקנים (כוח המשימה האמריקני בסיביר), כ-4,000 קנדים, כ-1,500 בריטים, כמה אלפי איטלקים – מהם כ-2,500 שבויים לשעבר, ששירתו קודם לנפילתם בשבי בצבא אוסטרו-הונגריה כנגד רוסיה – וכן כוח צרפתי.
הכוח הזר הגדול ביותר היה זה של יפן, שהשתתפותה עד אז במלחמת העולם הראשונה הייתה מינורית. לנוכח ההזדמנות שסיפקה לכאורה מלחמת האזרחים ברוסיה לסלק מעצמה מתחרה ומאיימת מן האזור הסמוך לתחומי השפעתה, שאפה יפן להקים אזור חיץ בסיביר שירחיק את האיום הרוסי. וכך נשלחו למטרה זו עשרות אלפי חיילים יפנים, יחד עם חיילים סינים, שחצו את הגבול שבין הארצות. סין הייתה קרועה אז במלחמות אזרחים, וחיילים אלה היוו כוח סמלי מצד פלג שצידד ביפן ואף נתמך על ידה. מספרם הגדול של היפנים לעומת משלחות מדינות ההסכמה האחרות עורר דאגה אצל אלה האחרונות, מה גם שהיפנים שמרו על פיקוד עצמאי, ולא הכפיפו עצמם לפיקוד המשותף של משלחת מדינות ההסכמה.
ב-5 בספטמבר 1918 התחברו לראשונה כוחות יפניים עם חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי. חיילים בריטים, צרפתים ואיטלקים התקדמו מערבה כדי לקדם את חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי, בעוד היפנים, שמעייניהם היו נתונים למזרח הרחוק, סירבו להתקדם מעבר לימת באיקל. הם השתלטו על אזור המזרח הרחוק הסיבירי שממזרח לעיר צ'יטה, כולל אזורי חוף האוקיינוס השקט. לעומתם, האמריקאים הסתפקו בשליטה על העיר ולדיווסטוק, ולא נאותו להרחיק ממנה.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה נותרו הצבאות הפולשים ברוסיה, כשמטרתם כעת הצטמצמה בתמיכה בצבאות האנטי-בולשביקים. בעוד יתר מדינות ההסכמה ריכזו תמיכתן באדמירל אלכסנדר קולצ'ק, היפנים תמכו בשני מתחרים, אנטי קומוניסטים אף הם.
במהלך פברואר ומרץ 1920 ערך כוח של אנרכיסטים טבח בתושבי העיירה ניקולאייבסק על נהר האמור שבה היה חיל מצב יפני קטן. עם התקרבות חיל משלוח יפני במאי 1920 לעיירה נמלטו הכוחות האנרכיסטים לאחר שהוציאו להורג את כל התושבים ושרפו אותה עד הייסוד, אירוע זה מכונה "תקרית ניקולאייבסק".
ביוני 1920 נסוגו כל הכוחות המתערבים לבד מן היפנים, שהיו מעוניינים להפוך את השטחים לאזור השפעה יפני; היפנים האחרונים נסוגו רק ב-1922.
חזית אוקראינה והים השחור

בחזית זו לחם הגנרל הרוסי אנטון דניקין כנגד כוחות הבולשביקים. ב-18 בדצמבר 1918 נחת באודסה (Одесса) כוח צרפתי וכבש את העיר. כוחות יווניים, צרפתים ופולנים לחמו בגזרה זו כנגד הבולשביקים, עד שנסוגו באביב 1919. מלחים צרפתים על אוניות המערכה ז'אן באר ו"פראנס", אשר אהדו את הבולשביקים, מרדו, ודרישתם לחזור נענתה.
ספינות של מדינות ההסכמה לשעבר שבו והופיעו במימי הים השחור בנובמבר 1920, וזו הפעם כדי לחלץ מחופיו את כוחותיו המנוצחים של גנרל פיוטר וראנגל (Врангель), שהוכו בידי הבולשביקים.
חזית הקווקז

בחזית זו פעל כוח בריטי-אוסטרלי-קנדי, בפיקודו של ליונל דנסטרוויל (Dunsterville), שיצא מבגדאד בינואר 1918, נע דרך פרס, והשתתף בדרכו בחלקה האחרון של המערכה בפרס במלחמת העולם הראשונה. מצפון פרס הכוח נע כדי לתפוס את באקו על שדות הנפט העשירים שלה, ותחילה, כדי להגן עליהם מן האימפריה העות'מאנית והבולשביקים כאחד. הכוח שבפיקוד דנסטרוויל מנה כאלף בריטים, והוא גייס ואימן בהמשך עוד כמה אלפי ארמנים. כן נעזר "כוח דנסטרוויל", כפי שהכוח כונה, במכוניות משוריינות ובמספר מטוסים. כוח דנסטרוויל נעצר בדרכו על ידי חיילים בולשביקים, אולם עקף את המכשול בהפליגו על פני הים הכספי. כיוון שגם כוחות האימפריה העות'מאנית לטשו עיניהם לבאקו, נוצרה שותפות אד-הוק בין הבריטים לבין הסובייטים בהדיפתם. אולם באמצע ספטמבר הסתיים הקרב על באקו בניצחון של כוחות האימפריה העות'מאנית והבריטים עזבו את העיר. שותפות האינטרסים עם הבולשביקים הסתיימה עם יציאת האימפריה העות'מאנית מהמלחמה, באוקטובר-נובמבר 1918.
חזית מרכז אסיה

במרכז אסיה שהה מיולי 1918 כוח בריטי בסד"כ של רגימנט (גדוד מוגבר) בפיקודו של מייג'ור ג'נרל וילפריד מלסון (Malleson). כוח זה נועד במקורו למנוע מקרה של התקדמות עות'מאנית-גרמנית לכיוון אפגניסטן והודו. במקום זאת, הכוח סייע לכוחות האנטי-בולשביקים, אשר לזמן מה הצליחו לגבור על הבולשביקים שבאזור טורקמניסטן ואוזבקיסטן, כבר באוגוסט 1918. הרגימנט תוגבר בהמשך על ידי פרשים וקיבל סיוע מהשייטת הבריטית בים הכספי, והמשיך ופעל באזור זה ולמטרה זו עד לנסיגתו באביב 1919. תחומי פעילותו של הכוח הבריטי היו דרומה של טורקמניסטן, לאורך קו הרכבת הטרנס-כספי, בסמוך לגבולה עם פרס.
ראו גם

המלחמה הפולנית-סובייטית
לקריאה נוספת

Beyer, Rick (2003). The Greatest Stories Never Told. A&E Television Networks / The History Channel. ISBN 0-06-001401-6.
Graves, William S. (1931). America's Siberian Adventure 1918–1920. New York: Peter Smith.
Humphreys, Leonard A. (1996). The Way of the Heavenly Sword: The Japanese Army in the 1920s. Stanford University Press. ISBN 0-8047-2375-3.
Isitt, Benjamin (2010). "From Victoria to Vladivostok: Canada's Siberian Expedition, 1917-19". University of British Columbia Press. ISBN 978-0-7748-1802-5. אורכב מ-המקור ב-2011-07-06. נבדק ב-2016-12-05.
Isitt, Benjamin. ""Mutiny from Victoria to Vladivostok, December 1918," Canadian Historical Review, 87:2 (June 2006)". אורכב מ-המקור ב-2011-07-06. נבדק ב-2009-10-11.
"Siberian Expedition". ארכיון מ-7 במאי 2010. נבדק ב-2009-10-11. {{cite web}}:  (עזרה)
Moore, Joel R. et. al. The History of the American Expedition Fighting the Bolsheviki Campaigning in North Russia 1918-1919. (האמריקנים בארכנגלסק)
Willett, Robert L. (2003). Russian Sideshow: America's Undeclared War, 1918–1920. Washington D.C: Brassey's. ISBN 1-57488-429-8.
הערות שוליים

↑  בן-עמי שילוני, יפן המודרנית: תרבות והיסטוריה,  הוצאת שוקן: תל אביב, 2002, עמ' 164
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560859405171  BnF: cb119808868 (data)  GND: 4325204-7  LCCN: sh85125813 
שבויים מהצבא האדום בארכנגלסק
חיילים קנדים בסיביר
חיילים אמריקאים נכנסים לוולדיווסטוק
פורד פלקון XK

| --- | --- |

Ford Falcon (XK)), דגם "דה-לוקס" שנת 1960
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  "Ford Australia" (אנ')
 שנות ייצור:  1960 – 1962
 הרכבה:  אוסטרליה אוסטרליה
 מודל אחריו:  פורד פלקון XL
 חברת אם:  פורד (שם מלא: Ford Motor Company)
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout
 פלטפורמה:  Ford Fox platform
 אורך:  4,602 מ"מ
 רוחב:  1,778 מ"מ
 גובה:  1,384 מ"מ
 משקל:  1,103-1,130 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,781 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, 2 שסתומים לצילינדר, 2,365 סמ"ק, המפיק 90 כ"ס מנוע פורד מסוג "Ford straight-six engine" (אנ')  6 צילינדרים, 2,800 סמ"ק, המפיק 101 כ"ס מנוע פורד מסוג "Ford straight-six engine" (אנ')
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות  תמסורת אוטומטית - 2 מהירויות מתוצרת "פורד" מסוג "Fordomatic"
 מהירות מרבית:  137 קמ"ש (דגם סדאן 4 דלתות, מנוע 2.4 ליטר המשודך לתיבת הילוכים ידנית - 3 מהירויות)
פורד פלקון XK (באנגלית: Ford Falcon XK) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב Ford Australia (אנ'), חברת בת של פורד אשר יוצר בין השנים 1960–1962 באוסטרליה.
תצורות

4 דלתות - סדאן (6 נוסעים: 3+3).
4 דלתות - סטיישן.
2 דלתות - מסחרית.
2 דלתות - טנדר ("Falcon Utility", "Falcon Deluxe Utility").
"פורד פלקון XK"

מנוע קדמי.
מנועי בנזין.
סוג הנעה: הנעה אחורית.
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 16.3 שניות (דגם סדאן, 4 דלתות מנוע 2.4 ליטר המשודך לתיבת הילוכים ידנית - 3 מהירויות).
מנועים

2.4 ליטר.
2.8 ליטר.
דרגות גימור

בסיסי.
דה-לוקס.
תמונות

"פורד פלקון XK" דגם "דה-לוקס", שנת 1961
"פורד פלקון XK" דגם "דה-לוקס", שנת 1961
"פורד פלקון XK" דגם "דה-לוקס", שנת 1960
"פורד פלקון XK"
"פורד פלקון XK" - סטיישן
"פורד פלקון XK", דגם "דה-לוקס" - סטיישן
"פורד פלקון XK", דגם "דה-לוקס", שנת 1961 - סטיישן
"פורד פלקון XK", דגם "דה-לוקס", שנת 1961 - מבט לתא הנהג ו-לוח מחוונים
"פורד פלקון XK" - טנדר מסוג "Utility"
"פורד פלקון XK", שנת 1961 - טנדר מסוג "Utility"
ראו גם

פורד
פורד פלקון
פורד פלקון XP
פורד פלקון XG
פורד פלקון ED
פורד XY פלקון GT
הערות שוליים

↑  פורד פלקון שנת 1960 oldcarbrochures.com/static/Australia
↑  דגמי "פורד פלקון" : xk-xl tradeuniquecars.com.au/buyers-guide/1006/buyers-guide-ford-falcon-xk-xl
↑  "פורד פלקון XK", סדאן, שנת 1960 - מפרט automobile-catalog.com/car/1960/999830/ford_falcon_sedan
↑  "פורד פלקון XK" oldcarbrochures.com/static/Australia
דיאולואו וכפרים בקאיפינג

דְיָאולוֹאוּ וכפרים בקָאיְפִּינְג (בסינית: 開平碉樓, בפין-יין: kāipíngdiāolóu) הם אתר מורשת עולמית של אונסק"ו הכולל מגדלי שמירה רבי קומות, הבנויים בדרך כלל מבטון מזוין, וחווילות בכמה אתרים בנפה עירונית קאיפינג בדרום מחוז גואנגדונג שבדרום הרפובליקה העממית של סין.
ארבע הנפות: קאיפינג, טאישאן, שִׂינְחְווֵי ואֶנְפִּינְג מכונות סְה יִי (四邑, בפין-יין Sì Yì, או גם בתעתיק Sze Yup, כלומר "4 נפות") וביחד הן הרכיבו את האזור ההיסטורי של הנציבות העירונית גְ'יָאנְגְמֶן: שבו דוברים דיאלקט מיוחד המכונה דיאלקט טאישאן, ושממנו הגרו עובדים רבים לאמריקה הצפונית, לאוסטרליה ולדרום-מזרח אסיה. עובדים אלו נהגו לשלוח כספים בחזרה למקום הולדתם וחלקם אף חזרו לכפרים שמהם היגרו כשהם בונים חווילות ומגדלי שמירה בסגנון ייחודי שעירב סגנונות ומוטיבים סיניים עם סגנונות ומוטיבים מערביים.
ב-2007 הכריז ארגון אונסק"ו על ארבעה מכלולים של מבנים מסוג זה בנפת קאיפינג כאתר מורשת עולמית.
הדיאולואו – שימוש וסגנונות בנייה

בניית דיאולואו החלה כאמור בתקופת שושלת מינג בתגובה לפעילות של שודדים ולאסונות טבע, בעיקר שיטפונות. אף שחלקם שימש כבתי ספר או כמחסנים היה עיקר מטרתם דיור והגנה. הקומות העליונות שימשו למגורים, והתחתונות תוכננו להגנה. קירות המבנה היו עבים וחסונים יותר מקירות של בתים רגילים, החלונות היו קטנים ונחסמו על ידי סורגים או חלונות מתכת. הכניסה הראשית הייתה מוגנת על ידי שער מסבכת ברזל ודלת מתכת. עם סגירת הדלת והחלונות היה המבנה מוגן אפילו בפני כלי ירייה. בדרך כלל נבנו צריחים שבלטו מארבע פינות הגג שבהם נפתחו חרכי ירי כלפי חוץ. חרכי ירי נבנו גם בכל קומה. כדי להתגונן מהתקפות בחסות החשיכה נהגו משפחות עשירות להסתגר כל לילה בדיאולואו, ועל מנת לאפשר זאת הוכנו הדיאלואו למגורים.
הדיאולואו – שימוש וסגנונות בנייה > סיווג דיאולואו על פי שימוש

בחלוקה לפי שימוש קיימים שלושה סוגים של דיאולואו:
דיאולואו קהיליתיים – אלו נבנו בעורף הכפר אותו שירתו. את המימון להקמת הדיאולואו תרמה כל משפחה בכפר או כל משפחה בחלק מסוים של הכפר, וכל משפחה תורמת קיבלה חדר קטן בדיאולואו כמקלט זמני למצבי חירום. המבנה של מגדלים אלו היה חסון, אבל פשוט וכמעט שלא היו בו קישוטים. מבין שלושת סוגי הדיאולואו זהו הסוג העתיק ביותר. 473 מתוך 1,833 הדיאולואו בקאיפינג (כ-26%) הם דיאולואו קהילתיים.
דיאולואו למגורים – גם הם נבנו בעורף הכפרים. את בנייתם מימנה משפחה עשירה עבור עצמה. דיאולואו אלו שילבו מגורים והגנה. הם היו מרווחים ונוחים והחדרים בהם היו מחוברים. בבניית דיאולואו מסוג זה הושקעה מחשבה בקישוט המבנים מבחוץ ומבפנים מעבר לסיפוק הצורך במבנה מוגן והם נבנו בסגנונות שונים. דיאולואו מסוג זה הם הנפוצים ביותר. 1,149 דיאולואו בקאיפינג (כ-62%) הם דיאולואו למגורים.
מגדלי תצפית – אלו מבנים גבוהים ודקים שנבנו בכניסה לכפר או על פסגות הגבעות, או על גדות הנהרות. מרביתם צוידו בזרקורים ובצופרי אזעקה על מנת שיאתרו במהירות חבורות של שודדים ויזהירו את הכפרים הסמוכים. מגדלים אלו היו הסוג האחרון של דיאולואו שנבנו. 221 דיאולואו בקאיפינג (כ-12%) הם מגדלי שמירה.
הדיאולואו – שימוש וסגנונות בנייה > סיווג דיאולואו על פי חומרי הבנייה

בחלוקה על פי חומרי הבנייה קיימים ארבעה סוגים של דיאולואו:
מגדלי אבן – מבנים נדירים אלו נבנו מאבני גזית מסותתות בצורה גסה או אפילו אבני גוויל בלתי מסותתות המחוברות באמצעות מלט מעורב בסיד ומוקמו על תלים או גבעות. מבנה המגדל היה גס וקומותיו הופרדו באמצעות רצפות עץ. 10 דיאולואו בקאיפינג (כ-0.5%) הם מגדלי אבן.
מגדלים מאדמה נגוחה – מגדלים אלו נבנו בשיטת הבנייה הסינית הקדומה של אדמה נגוחה שבה נבנתה גם החומה הגדולה של סין. בשיטה זה דחסו תערובת לחה של אדמה המכילה יחסים מתאימים של חול, חצץ וחרסית (לעיתים עם תוספת מייצב – סוכר ואורז דביק) לתוך מסגרת חיצונית תומכת, שמעצבת את צורת הקיר. את התערובת הלחה שפכו בשכבה בעובי שבין 10 ל-15 ס"מ, ולאחר מכן דחסו אותה בדוחס ידני. בדחיסה מכווץ החומר לכדי 50% מגובהו המקורי. שכבות נוספות של החומר נוספו והתהליך חזר על עצמו עד שהקיר הגיע לגובה הרצוי. אז הסירו את המסגרת החיצונית, והתוצר בסיום התהליך דמה לבניית קיר מסלע מוצק. לטכנולוגיה זו היו שני יתרונות חשובים. היא הייתה מהירה והיא הייתה זולה כיוון שהשתמשה בחומר זמין באתר. 100 דיאולואו בקאיפינג (כ-5%) הם מגדלים מאדמה נגוחה.
מגדלים מלבנים – מגדלים אלו, שנבנו הן במישור והן באזורים הרריים, בנויים מאחד משלושה סוגים של לבנים קלויות: לבנים אדומות שנוצרו מחומר מקומי בתקופת שושלת מינג, לבנים כחולות שנוצרו מחומר מקומי בתקופת שושלת צ'ינג ולבנים אדומות מודרניות, מיובאות או מייצור מקומי. 249 דיאולואו בקאיפינג (כ-13.6%) הם מגדלים מלבנים.
מגדלים מבטון מזוין – הם המגדלים הנפוצים ביותר. הן הקירות והן הרצפות נבנו מבטון מזוין מחוזקים במוטות פלדה. 1,474 דיאולואו בקאיפינג (כ-80.4%) הם מגדלים מבטון מזוין.
הדיאולואו – שימוש וסגנונות בנייה > סגנונות

בתקופה בה הגיעה בניית הדיאולואו לשיאה בתחילת המאה ה-20 נבנו הדיאולואו במגוון רחב של סגנונות תוך שימת דגש על המראה של הקומות העליונות והגג והייתה תחרות בין המשפחות מי תיצור מגדלים גבוהים יותר, מפוארים יותר ומקושטים יותר. לשם כך הם ייבאו חומרי בנייה מחו"ל, והשתמשו בתוכניות ששורטטו בחו"ל או בתמונת של מבנים או אלמנטים דקורטיביים אותם רצו לחקות ובאדריכלים מקצועיים מהונג קונג או מגואנגג'ואו. התוצאה הייתה מגוון רחב של מבנים על גג הבניין, מרפסות פתוחות או מקורות, ביתנים בולטים, כיפות וכו'. מבנים אלו בקאיפינג היו המקרים הראשונים באזורי הכפר בסין שבהם אימצו את השיטות המערביות של בנייה, טכניקות מתקדמות וחומרי בנייה. דוגמאות למיזוג התרבותי היו שילוב של תבניות קישוטים מערביים של צורות גאומטריות עם תבניות מסורתיות סיניות המבוססות על מוטיבים מהטבע: פרחים, ציפורים, נופים וכו'; שימוש בוויטראז'ים מיובאים בחלונות ובדלתות; וכתובות בסיניות בתוך קישוט של זר פרחי חג המולד בעבודות סטוקו, אומנות סינית מסורתית.