stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חרסינת מייסן
בעלות

בתחילה היה מפעל הפורצלן של מייסן בבעלות מלך סקסוניה . ב-1830 הוא עבר לבעלותה של מדינת סקסוניה. לאחר מלחמת העולם השנייה, רוב הציוד המשמש ליצור נלקח לברית המועצות כחלק מפיצויי המלחמה. למרות זאת הצליחו הפועלים תוך שימוש בכלים ותנורים מסורתיים, לחדש את הייצור עד 1946. החברה הפכה לחברת מניות סובייטית בגרמניה. כמעט כל תפוקת המפעל נשלחה לברית המועצות, אך היצור השוטף איפשר את שימור הידע של האמנים. לאחר הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, החברה הועברה ב-1950 לבעלות גרמנית. מייסן פורצלן נחשבה לאחת החברות הרווחיות הבודדות במערכת הכלכלית המזרח-גרמנית ואיפשרה תזרים של מטבע זר. לאחר איחוד גרמניה בשנת 1990, החברה הוחזרה למדינת סקסוניה שהיא כיום הבעלים היחיד.
אוספים

בינואר 1916 נפתח בקרבת המפעל אולם תצוגה של מוצרי החברה. במשך השנים הורחבה התצוגה והוקם מוזיאון ומרכז מבקרים וסדנאות יצירה אשר פעל באופן עצמאי עד 2014 . במוזיאון מוצגת תוצרת המפעל החל מ-1710 ועד היום בסדר כרונולוגי הממחיש את ההתפתחות העיצובית לאורך התקופות השונות. משנת 2015 הועברו נכסי המוזיאון לבעלותה של מנהלת קרן הפורצלן מייסן.
האוסף ההיסטורי החשוב ביותר של פורצלן מייסן נמצא בגלריות המקושתות בארמון צווינגר בדרזדן. אוסף הליבה שלו כולל פריטים של הפורצלן המזרח אסיאתי והסקסוני של אוגוסט השני החל משנת 1715. הוא הוצג במקור בארמון ההולנדי על הגדה הצפונית של האלבה, שהורחב והפך לארמון היפני בין 1727 ל-1733. האוסף כולל כ-20,000 פריטים.
האוסף המיוחד הנרחב והחשוב ביותר אחרי דרזדן מוצג בארמון שלייסהיים ליד מינכן. לאחר שיפוץ נרחב בשנת 1971, הוקם שם אוסף הפורצלן המפורסם של מייסן על ידי התעשיין ארנסט שניידר כמוזיאון הסניף הראשון של המוזיאון הלאומי של בוואריה. מוצגים בו למעלה מ-2000 פריטי חרסינה
הרייקסמוזיאום באמסטרדם מחזיק באוסף החשוב ביותר של פורצלן מייסן מחוץ לגרמניה, והוא כולל כ-1400 פריטים שמקורו בבנקאי פריץ מאנהיימר.
מוזיאון הקרמיקה הגרמני Hetjens בדיסלדורף, מציג את מה שנחשב כאוסף הפרטי הגדול בעולם של פורצלן מייסן מסדרת "בצל כחול" מהמאות ה-18 וה-19 אותו הרכיב חובב הפורצלן ממינכן הרטמוט לובקה במשך תקופה של יותר מ-25 שנים.
הנדירות והעלות הגבוהה של מוצרי הפורצלן של מייסן גרמו לכך שבתחילת הדרך רכשו אותם רק בני המעמדות הגבוהים. במהלך המאה ה-19 עם עליית מעמד עשירים חדש בארצות הברית, החלו משפחות של אילי ההון החדשים כגון משפחת ונדרבילט ביצירת אוספים משלהן. רבים מהאוספים הללו מצאו את דרכם במשך השנים למוזיאונים הגדולים בעולם. גלריית דיקסון בממפיס מחזיקה באוסף הגדול ביותר בארצות הברית של פורצלן מייסן.
לקריאה נוספת

Greenberger, Michael (2019). Early Meissen Porcelain: The Michael Greenberger Collection.
Honey, W. B. (1934). Dresden China: An Introduction to the Study of Meissen Porcelain.
Battie, David, ed., Sotheby's Concise Encyclopedia of Porcelain, 1990, Conran Octopus, ISBN 1850292515
Greenberger, Michael. Early Meissen Porcelain: The Michael Greenberger Collection. New York, NY, 2019.
Roentgen, R.E.: The Book of Meissen. Schiffer Publishing, Atglen, PA, USA 2nd edition, 1996.
Rückert, R. Meissner Porzellan 1710–1820. 1966.
Walcha, O. Meissner Porzellan 1975.
טירת אלברכטסבורג-אתר יסוד המפעל
קנקן קפה-אחד המוצרים הראשונים של המפעל משנת 1710
סימנים מסחריים לאורך הזמן
קערה עם נוף של נמל אירופי
פסלון רב פרטים עיטורים
פסל עז בגודל טבעי בארמון היפני של אוגוסט השני
מערכת הגשה מסדרת "בצל כחול"
ארנסט המינגוויי

| --- | --- |

 לידה:  21 ביולי 1899 אוק פארק, שיקגו, ארצות הברית
 התאבד:  2 ביולי 1961 (בגיל 61) קטשום, איידהו, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אמריקאי
 מקום קבורה:  Ketchum 
 מקום מגורים:  קי וסט, Ketchum, פריז, בית ארנסט המינגוויי 
 אירועים משמעותיים:  שריפת הספרים בגרמניה הנאצית (1933) 
 עיסוק:  סופר, עיתונאי
 מקום לימודים:  תיכון אוק פארק, James F. Byrnes High School 
 שפות היצירה:  אנגלית
 תחום כתיבה:  ספרות, עיתונאות
 סוגה:  פרוזה, פובליציסטיקה, ספר זיכרונות 
 יצירות בולטות:  למי צלצלו הפעמונים, הזקן והים, איים בזרם
 תקופת הפעילות:  1917–1961 (כ־44 שנים) 
 הושפע מ:  רוברט לואיס סטיבנסון, מריו ברינו 
 בן או בת זוג:  Hadley Richardson (1921–1927)  מרתה גלהורן (1940–1945)  Mary Welsh Hemingway (1946–1961)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 צאצאים:  Jack Hemingway, Patrick Hemingway, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  פרס פוליצר, פרס נובל לספרות
 חתימה:   
 
ארנֵסט מילר הֶמינגוויי (באנגלית: Ernest Miller Hemingway; ‏21 ביולי 1899 – 2 ביולי 1961) היה סופר ועיתונאי אמריקאי. סגנונו הספרותי הייחודי, המאופיין בשפה תמציתית ובמשפטים דקלרטיביים קצרים, השפיע רבות על הפרוזה במאה ה-20, וכמה מספריו נחשבים כיום ליצירות מופת. זכה בפרס פוליצר בשנת 1953 על ספרו "הזקן והים", ובפרס נובל לספרות בשנת 1954.
ביוגרפיה > טורונטו ושיקגו

את הקיץ של 1919 בילה המינגוויי במסעות דיג במישיגן, בחברת ידידים מהתיכון. אחד ממסעות הדיג האלה, שבו הוא וידידיו תפסו כ-200 דגי טרוטה, שימש השראה לסיפורו "נהר טו הארטד הגדול". לאחר הקיץ עבר לעיירה פטוסקי (Petoskey) במישיגן, שם שכר חדר קטן בבית הארחה מקומי. במפגש עם מועדון נשים בעיירה, שביקשו לשמוע סיפורים מהמלחמה, הציעה לו אחת הנשים לשמור על ביתה בטורונטו בזמן שהיא ובעלה ייצאו לחופשה הקרבה שלהם. הוא קיבל את ההצעה ועבר לטורונטו בינואר 1920. לאחר שובם מהחופשה ארגן הבעל להמינגווי עבודה זמנית ככתב של "טורונטו סטאר". העורך של העיתון העירוני הסכים לקנות ממנו סיפורים שהתאימו לצורכי העיתון. בין היתר פרסם כתבות על בתי ספר לרפואת שיניים, קרבות אגרוף ודיג טרוטות.
בספטמבר 1920 עבר המינגוויי לשיקגו, שם התגורר אצל חברו ג'רמיה קנלי סמית'. באותה תקופה המשיך לשלוח סיפורים ל"טורונטו סטאר". בדצמבר 1920 הצטרף כעורך משנה לירחון "קואפרטיב קומונוולת'" (Cooperative Commonwealth). בחורף של 1921 פגש במסיבה שערך סמית' את הסופר האמריקאי שרווד אנדרסון, שהפך למעין מדריך עבורו ולאחת ההשפעות הספרותיות העיקריות על כתיבתו.
ביולי 1921 פגש הסופר את האדלי ריצ'רדסון, שהגיעה לעיר מסנט לואיס כדי לבקר את אחותו של סמית'. מאוחר יותר סיפר לאחיו כי ברגע הראשון בו ראה אותה ידע כי יישא אותה לאישה. האדלי, ילידת סנט לואיס, הייתה מבוגרת ממנו בשמונה שנים. הם התחתנו ב-3 בספטמבר 1921, ובילו את ירח הדבש בבית הקיץ של משפחתו.
לאחר ירח הדבש תכננו השניים לעבור לאירופה. אנדרסון המליץ להם להשתקע בפריז, שבאותה התקופה הייתה זולה מאוד בשל יחס ההמרה בין הדולר לפרנק הצרפתי. המינגוויי הצליח להשיג עבודה ככתב של ה"טורונטו סטאר" באירופה, ואנדרסון צייד אותו במכתבים למכריו בפאריס, בהם גרטרוד שטיין, ג'יימס ג'ויס וסילביה ביץ', בעלת חנות הספרים "שייקספיר אנד קומפני", ששימשה נקודת מפגש לאמנים וסופרים רבים. בדצמבר 1921 עלו ארנסט והאדלי על ספינה בניו יורק שהפליגה לעיר הנמל לה הבר.
ביוגרפיה > מלחמת האזרחים בספרד ומלחמת העולם השנייה

באביב של 1937 נסע המינגוויי לסקר את מלחמת האזרחים בספרד עבור סינדיקט העיתונות "North American Newspaper Alliance". בסך הכול ביקר במדינה שסועת הקרבות ארבע פעמים – באביב ובסתיו של 1937, ובאביב ובסתיו של 1938. במקביל לעבודתו העיתונאית, פעל לסייע לתומכי הרפובליקה בספרד מול הכוחות הפשיסטיים של פרנסיסקו פרנקו, וערך אירועי התרמה בארצות הברית למען כוחות הרפובליקה. בדיווחיו טען כי לסופרים יש אינטרס מיוחד במאבק נגד הפשיזם, כיוון שזוהי צורת השלטון היחידה שלא תאפשר להם לכתוב את האמת. הוא טען כי גורלה של ספרד יהיה זהה לגורלו של אותו חלק בעולם המאמין בצורת השלטון הדמוקרטית.
בדיווח שהתפרסם במגזין "New Republic" באפריל 1938 כתב:
"במשך יומיים, הכתב הזה עסק בדבר המסוכן ביותר שמישהו יכול לעשות במלחמה. וזאת, להישאר קרוב מאחורי קו החזית הבלתי מיוצב היכן שהאויב תוקף בכוחות מכניים. זה הדבר המסוכן ביותר כיוון שהדבר הראשון שאתה רואה הוא טנקים, וטנקים אינם לוקחים שבויים; הם אינם נותנים פקודות לעצור, והם יורים בזדון קליעים על המכונית שלך. ואתה יודע שהם שם רק כאשר אתה רואה אותם בעצמך"
במהלך שהותו בספרד התפתח רומן בינו לבין העיתונאית האמריקאית מרתה גלהורן (Gellhorn), שנשלחה אף היא לסקר את האירועים. גלהורן הפכה לאשתו השלישית לאחר גירושיו מפאולין. גם נישואים אלו, שהחלו בסערה, שמחה ואושר-לפרקים, הידרדרו למריבות וליריבות והסתיימו מקץ חמש שנים. לאחר גלהרון נשא לאישה את העיתונאית הבריטית מארי וולש, ועמה, למרות בעיות רבות, חי עד מותו.
הזוג שב לקובה מעט לפני שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה ב-7 בדצמבר 1941. המינגוויי לקח חלק פעיל במלחמה והתנדב ל"צי החוליגנים", אשר היה צי מאולתר שאורגן על ידי ממשלת ארצות הברית והורכב מאזרחים בעלי ספינות פרטיות, כדי לרדוף אחר צוללות גרמניות שאיימו על חופי ארצות הברית וקובה. על סיפון ספינתו, "פילאר", עסק המינגוויי במשימה זו עד אשר ה-FBI לקח על עצמו את הריגול הנגדי על האגן הקאריבי. או אז שוחרר משירות בצי זה. הפעילות שימשה רקע לרומן פרי עטו "איים בזרם".
מיוני עד דצמבר 1944 שהה באירופה ככתב צבאי של המגזין "קולייר". הוא שהה על נחתת בעת הפלישה לנורמנדי, אולם נאסר עליו להשתתף בנחיתה, משום שגורמים בצבא ארצות הברית אסרו זאת. בסוף יולי הצטרף לרגימנט הרגלים ה-22 של צבא ארצות הברית, עליו פיקד חברו, הקולונל צ'ארלס "באק" לאנאהם, ולקח חלק במערכה לשחרור צרפת. במהלך הקרבות בוויל-דיו-לה-פואלס זרק שלושה רימוני יד למרתף בו הסתתרו מספר אנשי אס אס, תוך הפרה של אמנת ז'נבה. לאחר מכן פעל כקצין קישור לא רשמי בשאטו ראמבולה, ובהמשך אף הפך למפקדה בפועל של קבוצת מילציה של תנועת ההתנגדות הצרפתית. על כך העיר ההיסטוריון פול פיוסל: "המינגוויי הסתבך כהוגן כאשר שיחק קפטן בחיל הרגלים בעבור קבוצה של אנשי התנגדות שהוא איגד סביבו, משום שכתב לא אמור להוביל חיילים, גם אם הוא עושה את זה טוב". גם זאת היה במנוגד לאמנת ז'נבה, והמינגוויי עמד בפני האשמות רשמיות. בדיעבד סיפר שנחלץ מכתב האישום בטענה כי רק ייעץ ליחידה. הוא ניסה להתקדם במסלול הלוחם של דמויותיו בספרים, במיוחד ניסה להידמות לפאבלו. ב-25 באוגוסט השתתף בקרבות לשחרור פריז. בהגיעו לפריז התפייס עם גרטרוד שטיין. בהמשך השתתף בקרב על יער הירטגן ובעודו קודח מחום סיקר את הקרב על הבליטה. בשנת 1947 הוענק לו כוכב הארד על גבורתו במלחמה. הוא הוכר על אומץ לבו, לאחר שהיה "תחת אש באזורי לחימה על מנת לקבל תמונה מדויקת של התנאים". ניסיונו בלחימה באירופה שימש אותו בכתיבת הרומן "מעבר לנהר ואל בין העצים".
ביוגרפיה > הידרדרותו של המינגוויי

לאחר המלחמה נסע לאיטליה לאסוף חומר לספר "מעבר לנהר ואל בין העצים", שהוא מחווה לוונציה. את הכותרת לקח ממילותיו האחרונות של גנרל מימי מלחמת האזרחים האמריקנית, סטונוול ג'קסון, שביכה את נעוריו שחלפו. הספר זכה לביקורות שליליות כשמרבית המבקרים ציינו לרעה את הטעם הרע, אי ההתאמה הסגנונית והסנטימנטליות.
לאחר מכן החל בכתיבת הרומן "איים בזרם", שבמרכזו ניצב צייר מזדקן החי בקובה, על רקע אירועי מלחמת העולם השנייה. המינגוויי לא היה מרוצה מהתקדמות הסיפור, ועזב אותו מבלי להשלימו (הספר יצא לאור לאחר מותו), חלק מרומן זה פורסם כספר "הזקן והים", והצלחתו הכבירה של זה גרמה נחת להמינגוויי. הוא זכה בפרס פוליצר ב-1953 ובפרס נובל לספרות ב-1954 על ספר זה, שהשיב אותו לעמדה מרכזית על במת הספרות העולמית.
במסע ספארי באפריקה היה מעורב בשתי תאונות מטוסים. פציעותיו היו רבות וקשות: כתפו הימנית, ידו ורגלו השמאלית נפגעו קשה. הוא איבד זמנית את ראייתו בעין שמאל ואת השמיעה באוזנו השמאלית, סבל מקרעים באיברים הפנימיים ומפציעות נוספות. חודש לאחר מכן נפצע קשה בתאונת ציד וסבל מכוויות מדרגה שנייה בשתי רגליו, בפלג גופו הקדמי, בפניו ועוד. כוחו נחלש והוא איבד את הרצון לחיים. אפילו לא יכול היה לנסוע בעצמו לסטוקהולם לקבל את פרס נובל.
בשנותיו האחרונות סבל מפרנויה. הוא פחד שהבולשת הפדרלית האמריקנית (ה-FBI) תרדוף אחריו לקובה, וחשש שעוקבים אחריו (האף.בי. איי אכן החזיק בתיק עליו בגלל מגוריו בקובה הקומוניסטית). יש הטוענים כי היה סוכן סובייטי. הוא החל לשתות אף יותר ממה שהיה רגיל והידרדר לאלכוהוליזם. הוא טופל בקטצ'ום עקב רמות כולסטרול גבוהות בדמו ובעיות בכבד, ואף עבר טיפול בנזעי חשמל בניסיון לפתור את בעיותיו הנפשיות. לאחר ניסיון התאבדות באביב 1961 קיבל טיפול נוסף, מה שלא מנע את ניסיון ההתאבדות השני שלו. ב-2 ביולי 1961, בשעה חמש בבוקר, ירה בראשו ברובה ציד. הוא נקבר בבית הקברות של קטצ'ום באיידהו. ב-1996, נכדתו, השחקנית מרגו המינגוויי (Margaux Hemingway), התאבדה אף היא ונקברה באותו בית קברות. גם שניים מאחיו, אורסולה ולסטר, נטלו את נפשם בכפם.
סגנון ספרותי

סגנונו הספרותי של המינגוויי מתאפיין במשפטים קצרים ודקלרטיביים, תיאורים קונקרטיים והשמטה מכוונת של פרטים במטרה לאפשר לקורא להשלים את הפערים במידע בעצמו, ובאופן כזה "לערב" אותו בסיפור. בספרו מוות אחר הצהריים כתב: "הוד התנועה של הקרחון נובע מכך שרק שמינית ממנו נמצאת מעל המים". בספרו חגיגה נודדת מתאר המינגוויי כיצד כאשר שהה בפריז הבין כי "ניתן להשמיט כמעט כל פרט בסיפור, כל עוד אתה עושה זאת במודע".
במהלך חייו זכה לעיטורים והפרסים הבאים:
מדליית כסף על אומץ לב במלחמת העולם הראשונה.
כוכב הארד על אומץ לב במלחמת העולם השנייה.
פרס פוליצר בשנת 1953 על הספר "הזקן והים".
פרס נובל לספרות בשנת 1954 - על הספר "הזקן והים" ויצירות אחרות.
מיצירותיו שתורגמו לעברית > ספרים

איים בזרם (1970), רומן, תרגם אהרן אמיר, עם עובד, תל אביב, 1972. תרגום שני יואב כ"ץ, הוצאת ידיעות אחרונות, 2006.
יש ואין (1937), תרגם אהרן אמיר, זמורה ביתן, 1987. תרגום שני יואב כ"ץ, הוצאת ידיעות אחרונות, 2008.
שלגי הקילימנג'רו (1936), תרגמה מירי דור, ספרית פועלים, 1946.
הגבעות הירוקות של אפריקה (1935), תרגם אהרן אמיר, קרני, ירושלים, 1955.
גברים ללא נשים (1927), תרגמה לאה זגגי, זמורה ביתן, 1988.
גן העדן (1986), תרגם משה שניצר, כנרת, תל אביב, 1988. תרגום שני יואב כ"ץ, הוצאת ידיעות ספרים, 2011.
וזרח השמש (1926), תרגמה וירה ישראלית, עם עובד, תשכ"ג 1962. תרגום שני יואב כ"ץ, ידיעות אחרונות, 2006.
הזקן והים (1952), תרגם יצחק שנהר, רישומים מאת אביגדור אריכא, עם עובד, תל אביב, 1980. תרגום נוסף אלון אלטרס, סביון, 2005.
למי צלצלו הפעמונים (1940), תרגם מנשה לוין, הוצאת עמיחי, 1942. תרגום שני גדעון טורי, זמורה ביתן, 1986. תרגום שלישי תרצה גור-אריה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2006.
חגיגה נודדת (1964), תרגמה רחל פן, הוצאת ידיעות אחרונות, 2007.
קיץ מסוכן (1985), תרגם אליעזר כרמי, הוצאת כנרת, 1993.
שירים נבחרים, תרגם עודד פלד, תל אביב, 1990.
הקץ לנשק (1929), רומן, תרגם יאיר בורלא, מסדה, תל אביב, 1969. תרגום שני עמיהוד ארבל, משרד הביטחון, 1983. תרגום שלישי יואב כ"ץ, ידיעות אחרונות, 2005.
משל האריה הטוב, ציורים - אנריקה אגוסטינלי, תרגם אברהם יבין, עם עובד, תל אביב, 1981.
משל השור הנאמן, תרגם יהודה ויזן, הפנקס - כתב עת מקוון לספרות ותרבות ילדים, 2016.
10 סיפורים, פן הוצאה לאור - ידיעות, 2007.
מעבר לנהר ואל בין העצים (1950), תרגם שרון פרמינגר, הוצאת ידיעות אחרונות, 2013.
מיצירותיו שתורגמו לעברית > סיפורים קצרים

אבוּד לך, תרגם יואב כ"ץ, פן הוצאה לאור - ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2007.
אור העולם, תרגם יאיר לפיד, פן הוצאה לאור-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2007.
בארץ אחרת, תרגם עודד פלד, פן הוצאה לאור-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2007.
גבעות כמו פילים לבנים, תרגם יואב כ"ץ, פן הוצאה לאור-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2007.
הרוצחים, תרגם עוזי וייל, פן הוצאה לאור-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2007.
חיי האושר הקצרים של פרנסיס מקומבר, תרגם יואב כ"ץ, פן הוצאה לאור-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2007.
חתול בגשם, תרגמה אבירמה גולן, פן הוצאה לאור-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2007.
מקום נקי, מאור היטב, תרגם עוזי וייל, פן הוצאה לאור-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2007.
קנרית לאחת, תרגמה רחל פן, פן הוצאה לאור-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2007.
שלגי הקילמנג'רו, תרגמה רחל פן, פן הוצאה לאור-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2007.
חגיגה נודדת, תרגמה רחל פן, פן הוצאה לאור-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2007.
האריה הטוב, תרגם ד"ר אסף הרי (מרצה מהטכניון). הסיפור פורסם באתר ynet‏, 2007.
סיפורי ניק אדמס (1972), תרגמו מאנגלית: יואב כ"ץ, יאיר לפיד, עוזי וייל ועודד פלד. הוצאת פן, ידיעות ספרים, 2010.
לקריאה נוספת

א.ב. יפה, המינגוואי ו"הזקן והים", תל אביב: הוצאת גדליהו גפני, תשכ"ו 1966
יונתן גורל, הזקן והים מאת א' המינגוויי: תדריך לתלמידי בתי-הספר ולנבחנים הניגשים לבחינות בגרות, תל אביב, מהו"ת, 1979.
מרדכי צבי לוין, נטיות אנטישמיות בכתבי ארנסט המינגוויי, נדפס בהקונגרס העולמי למדעי היהדות, 10, תש"ן 1990.
Meyers, Jeffrey (1985). Hemingway: A Biography. London: Macmillan. ISBN 0-333-42126-4
Reynolds, Michael S. (2000). Hemingway: The Final Years. New York: Norton. ISBN 9780393320473. Retrieved 2010-04-2
Mellow, James R. (1992). Hemingway: A Life Without Consequences. New York: Houghton Mifflin. ISBN 0-395-37777-3
Desnoyers, Megan Floyd. "Ernest Hemingway: A Storyteller's Legacy". John F. Kennedy Presidential Library Online Resources. John F. Kennedy Presidential Library and Museum. Retrieved 2009-12-08.
Scholes, Robert (1990). "Decoding Papa: "A Very Short Story" as Work and Text". in Jackson J., Benson. New Critical Approaches to the short stories of Ernest Hemingway. Duke University Press. ISBN 0-8223-1067-8. Retrieved 2010-01-30.
Putnam, Thomas (2006). "Hemingway on War and Its Aftermath". The National Archives. Retrieved 2010-04-08
Kert, Bernice (1983). The Hemingway Women: (1999 ed.). Norton. ISBN 0-393-31835-4. Retrieved 2010-04-21
Baker, Carlos (1972). Hemingway: The Writer as Artist (4th ed.). Princeton University Press. ISBN 0-691-01305-5
Hemingway, Kenneth S. Lynn, Harvard Press 1995
Along With Youth: Hemingway, the Early Years, Peter Griffin, Oxford Press 1985
A Historical Guide to Ernest Hemingway, Ed. Linda Wagner-Martin, Oxford Press 2000
Ernest Hemingway, Harold Bloom, Infobase Publishing 2000
Hemingway: The Writer as an Artist, Carlos Baker, Princeton Press 1972
Hemingway's Key West, Stuart B. McIver, Pineapple Press 2002
ענבר לניר

ענבר לניר (נולדה ב-3 באפריל 2000) היא ג'ודוקא ישראלית, אלופת העולם (2023) וזוכת מדליית כסף באולימפיאדת פריז 2024 במשקל עד 78 ק"ג. כמו כן היא מחזיקה במדליית ארד מאולימפיאדת טוקיו 2020 בקטגוריית הנבחרות המעורבות כחלק מנבחרת ישראל. נכון ל-2025 היא הג'ודוקא הישראלית (גברים ונשים) המעוטרת ביותר בכל הזמנים.
לניר ידועה בסגנון הג'ודו ההתקפי שלה ורוב הקרבות שמסתיימים בניצחונה נגמרים בניקוד איפון מהיר.
ביוגרפיה

ענבר, בתם של מיכל ורונן לניר ונכדתו של אל"ם (מיל') אמנון תדהר, גדלה והתחנכה ביהוד. בילדותה התאמנה בחוגים במגוון ענפי ספורט ובהם התעמלות קרקע ובלט. היא החלה להתאמן בג'ודו בגיל 6 במועדון "הפועל ג'ודו יהוד" בניהולו של רן ידגר, והלכה בעקבות אמה שהתאמנה בילדותה בג'ודו גם היא. בגיל 15 התחילה להתאמן בנבחרת הקדטים במסגרת פרויקט אתנה. בגיל 17 עברה להתאמן במועדון מיט"ב נתניה בניהולו של שני הרשקו שהוא מאמנה האישי. לניר בוגרת בית הספר "תיכון מקיף יהוד", ושירתה בצה"ל במעמד ספורטאי מצטיין כמש"קית שלישות באט"ל.
קריירה > תחילת דרכה

תחילה התחרתה לניר בקטגוריית משקל של עד 70 ק"ג, במסגרת נבחרת הקדטיות תחת המאמנת עינת ירון. במהלך השנים 2015–2017 השתתפה לניר בטורנירים בינלאומיים בקטגוריות גיל של עד 17 ועד 21. בשנת 2017 נפגעה במהלך אימון וספגה פציעה ברצועה צולבת קדמית בברך. לאחר הניתוח החל תהליך החלמה ושיקום שארך כעשרה חודשים, בסיומו חזרה להתאמן בג'ודו ולהתחרות. במקביל לתהליך השיקום, הוחלט להעבירה לקטגוריית המשקל של עד 78 ק"ג.
הופעתה הראשונה של לניר בתחרות בוגרים בינלאומית התרחשה בגיל 18 במסגרת טורניר גראנד פרי תל אביב 2019. לניר הפסידה להונגרייה אנט מיסארוש בקרב הראשון והודחה מהתחרות. בנובמבר 2019 זכתה במדליית ארד באליפות אירופה עד גיל 23, שנערכה ברוסיה, לאחר שגברה על האיטלקייה אריאנה קונטי בקרב על מדליית הארד. בנובמבר 2020 השתתפה לניר באליפות אירופה עד גיל 21 וזכתה במדליית ארד, לאחר שניצחה בקרב על מדליית הארד את ההולנדית רנה ואן הארסלר שדורגה ראשונה בתחרות. באותו חודש התחרתה גם באליפות אירופה עד גיל 23, וזכתה במדליית זהב לאחר ניצחון בגמר על קרלה פרודן הקרואטית.
קריירה > פריצת הדרך ואולימפיאדה ראשונה

במהלך שנת 2021, שהיוותה את שנת הפריצה שלה, זכתה לניר בחמש מדליות בתחרויות גראנד סלאם, מתוכן אחת כסף וארבע ארד. במרץ 2021 זכתה לניר במדליה הראשונה שלה בתחרות מהסבב העולמי לבוגרים, כשזכתה במדליית ארד בגראנד סלאם טשקנט לאחר ניצחון באיפון על יון היון-ג'י הדרום קוריאנית 30 שניות לפני סיום הקרב. בהמשך החודש זכתה במדליית ארד נוספת, הפעם בגראנד סלאם טביליסי, לאחר ניצחון בתוך 9 שניות בלבד על ברנדט גרף מאוסטריה בקרב על המדליה. באוקטובר זכתה במדליית ארד בגראנד סלאם פריז לאחר שניצחה בקרב על המדליה את קארן סטיבנסון ההולנדית בתוך 22 שניות, כאשר יריבתה נכנעה בעקבות תרגיל חניקה. בנובמבר זכתה במדליית כסף בגראנד סלאם באקו כאשר ניצחה בחצי הגמר את קרלה פרודן הקרואטית, והפסידה בגמר ללואיז מלצאן הגרמנייה. בגראנד סלאם אבו דאבי זכתה לניר במדליית ארד כשניצחה בקרב על המדליה את פטרישיה ברולי הסלובנית תוך 37 שניות בעזרת ריתוק. באותה שנה התחרתה לראשונה באליפות העולם שנערכה בבודפשט וסיימה במקום השביעי, שיחד עם שאר התוצאות במהלך השנה הספיק לה על מנת להבטיח את הקריטריון עבור אולימפיאדת טוקיו 2020
באולימפיאדת טוקיו 2020, זכתה לניר במדליית ארד עם נבחרת ישראל בקטגוריית הנבחרות המעורבות, אף שהייתה אחת מבין שלושת הג'ודוקא הישראליים היחידים (ביחד עם שירה ראשוני וברוך שמאילוב) שהיו רשומים אך לא שותפו בקרבות הקבוצתיים. בתחרות האישית בקטגוריית המשקל של עד 78 ק"ג, הודחה לניר בשלב שמינית הגמר. היא הגיעה לתחרות האולימפית מדורגת במקום ה-18 מבין המתחרות והחלה את דרכה בסיבוב הראשון מול מונחצצג אוטגון המונגולית, אותה ניצחה באיפון תוך 18 שניות מפתיחת הקרב. בשמינית הגמר הפסידה באיפון למדורגת חמישית, מיירה אגיאר הברזילאית.
באליפות העולם 2022 זכתה במדליית ארד יחד עם נבחרת ישראל בג'ודו בתחרות הנבחרות המעורבות. בתחרות האישית בקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג, היא הודחה בקרב הראשון לאחר הפסד בוואזארי ללוריאנה קוקהה מקוסובו. במהלך אותה שנה זכתה לניר בארבע מדליות בתחרויות מהסבב העולמי, מהן שתיים בתחרויות גראנד פרי ושתיים בתחרויות גראנד סלאם. בינואר זכתה במדליית ארד בגראנד פרי פורטוגל כשניצחה בקרב על המדליה את הפולנייה ביאטה פאצוט-קווצ'קו בתוך 22 שניות בעזרת ריתוק. ביוני זכתה במדליית כסף בגראנד סלאם אולן-בטור כשהגיעה עד הגמר, בו הפסידה ליפנית מאמי אומקי. ביולי זכתה במדליית כסף נוספת, הפעם בגראנד סלאם בודפשט, כאשר בחצי הגמר ניצחה באיפון את אייריימה סילבסטרה מהרפובליקה הדומיניקנית, ובגמר הפסידה לאיטלקייה אליצ'ה בלאנדי. באותו חודש זכתה לניר במדליית כסף נוספת כשלאחר שלושה ניצחונות הגיעה לגמר גראנד פרי זאגרב, ובו הפסידה לבריטית נטלי פאוול.
קריירה > 2023: אלופת העולם

באליפות העולם 2023 שנערכה בקטאר, זכתה לניר במדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג, והפכה לג'ודוקא הישראלית השלישית שזוכה בתואר העולמי. לניר ניצחה בניקוד איפון בכל חמשת קרבותיה בתחרות, כאשר בשלושה מהם ניצחה בריתוק. היא הגיעה לאליפות מדורגת במקום השביעי בעולם והחלה את דרכה בסיבוב השני נגד הפולנייה ביאטה פאצוט-קווצ'קו, אותה ניצחה באיפון לאחר שתחילה הטילה אותה בוואזארי ומשם המשיכה לריתוק מוצלח. בשמינית הגמר התמודדה מול פטרישיה ברולי הסלובנית וניצחה שוב באיפון לאחר ריתוק מוצלח. ברבע הגמר ניצחה באיפון את הסינית מא ג'נג'או בתוך 58 שניות באותו אופן, כאשר תחילה הפילה אותה על צידה בוואזארי ומשם המשיכה לריתוק. בשלב חצי הגמר פגשה לניר את המדורגת ראשונה בעולם, אליצ'ה בלאנדי האיטלקייה, שהובילה בניקוד ואזארי לאחר תרגיל מוצלח 45 שניות מהפתיחה, אך כדקה לאחר מכן הצליחה לניר להטיל את יריבתה על גבה בתרגיל בשם היקיקומי-גאשי וניצחה באיפון. בגמר התמודדה מול אודרי צ'ומאו הצרפתייה וניצחה באיפון כשתיים וחצי דקות מהפתיחה, לאחר שהטילה את יריבתה בעוצמה על גבה בעזרת תרגיל בשם אוקי-אוטושי.
באליפות אירופה באותה שנה, שנערכה במונפלייה שבצרפת, זכתה במדליית ארד על אף שהפסידה בשלב רבע הגמר, כאשר גברה בקרב על המדליה על אנה-מריה ואגנר מגרמניה בזכות ריתוק בקרקע. בתחרויות מהסבב העולמי באותה שנה זכתה בארבע מדליות, מתוכן שתיים מזהב. במרץ 2023 זכתה במדליית ארד בגראנד סלאם טביליסי כשניצחה בקרב על המדליה את נטשה אווסמה ההולנדית בזכות איפון מהיר בתוך פחות מדקה מפתיחת הקרב. ביוני זכתה במדליית זהב בגראנד סלאם אולן בטור כשניצחה בגמר את מאמי אומקי היפנית לאחר שהטילה אותה בתרגיל אורה-נגה שהעניק לה ניקוד ואזארי שני וניצחון באיפון. באוגוסט זכתה לניר במדליית זהב בטורניר המאסטרס היוקרתי שנערך בבודפשט שבהונגריה, לאחר שגברה בגמר על מדלן מלונגה הצרפתייה בתוך 59 שניות לאחר שהטילה אותה בתרגיל אורה-נגה מוצלח. בעקבות הזכייה בטורניר המאסטרס עלתה לניר לראשונה בקריירה למקום הראשון בדירוג העולמי. בדצמבר זכתה במדליית כסף בגראנד סלאם טוקיו, כשאחרי שלושה ניצחונות הפסידה בגמר למיירה אגיאר מברזיל.
קריירה > 2024: מדליית כסף אולימפית

באולימפיאדת פריז 2024 זכתה לניר במדליית הכסף בתחרות הג'ודו במשקל של עד 78 ק"ג לאחר שניצחה 3 מתוך 4 קרבותיה. היא הגיעה לתחרות מדורגת שלישית בעולם בקטגוריית המשקל שלה, והתחילה בסיבוב השני, בו ניצחה באיפון את חוסלן אוטגונבאייר ממונגוליה לאחר ריתוק מוצלח. ברבע הגמר ניצחה באיפון את חושה סטיינהאוס ההולנדית תוך 24 שניות בזכות תרגיל בריח שגרם ליריבתה להיכנע. בחצי הגמר היא ניצחה באיפון את אנה מריה-ואגנר מגרמניה בזכות תרגיל אורה-נגה, ובגמר הפסידה לניר למדורגת ראשונה בעולם אליצ'ה בלאנדי האיטלקייה בניקוד ואזארי.
עוד באותה השנה, באליפות אירופה 2024 שנערכה באפריל בזאגרב, זכתה לניר שנה שנייה ברציפות במדליית הארד בתחרות היבשתית, כאשר למרות הפסד בחצי הגמר לאודרי צ'ומאו הצרפתייה, היא נשרה לקרב על מדליית הארד, בו ניצחה באיפון תוך 18 שניות את פטריסיה סמפאיו מפורטוגל.
קריירה > 2025

בפברואר 2025 זכתה לניר במדליית כסף בטורניר גראנד סלאם פריז, לאחר הפסד בגמר לפטריסיה סמפאיו הפורטוגלית
במרץ 2025 זכתה לניר במדליית ארד בטורניר גראנד סלאם טשקנט לאחר שניצחה את יריבתה הברזילאית, קרול חימנז והכניעה אותה עם תרגיל בריח תוך 36 שניות.
הוקרה

לניר נבחרה באפריל 2024 על ידי איגוד הג'ודו האירופאי לספורטאית השנה באירופה לשנת 2023.
באפריל 2024 נבחרה לפורבס 30Under30.
ליאוניד קרבצ'וק

לאוניד מקרוביץ' קראבצ'וק (באוקראינית: Леонід Макарович Кравчук;‏ 10 בינואר 1934 – 10 במאי 2022) היה מדינאי אוקראיני, נשיא אוקראינה הראשון. כיהן מ-5 בדצמבר 1991 עד לפיטוריו ב-19 ביולי 1994, והוחלף בלאוניד קוצ'מה. היה יושב ראש הראדה העליונה, בית המחוקקים האוקראיני. בשנים 2002 ו-2006 התמודד בבחירות הפרלמנטריות כשהוא בראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (המאוחדת) של אוקראינה.
קרבצ'וק היה ממובילי המהלך לפירוק ברית המועצות, יחד עם בוריס ילצין ואלכסנדר לוקשנקו. הוא הביא להקמת חבר המדינות העצמאיות. עם זאת, שנות שלטונו לא היו מזהירות, אוקראינה סבלה מהמשבר הכלכלי שסבלה שכנתה הגדולה רוסיה, והחל משנות שלטונו והלאה סבלה המדינה משחיתות הולכת וגואה.