stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פטרישיה היטון
קריירה

בשנת 1987 הופיעה לראשונה בברודוויי, כחלק מהמקהלה בהצגה 'אל תגרום לאלוהים להתחיל'. בתקופה בה הרבתה להופיע באוף ברודוויי, תפסה את עיניו של המלהק הראשי של הדרמה 'שלושים ומשהו' מבית ABC, שליהק אותה לתפקיד אונקולוגית, אותו גילמה בשישה פרקים בשנים 1989—1991. בהמשך ביצעה הופעות אורח בסדרות 'זרי האומה' (1989), 'מאטלוק' (1990), 'שולחן לחמישה' (1996), 'מלך השכונה' (1999) ו'דני פנטום' (2004).
כמו כן הופיעה היטון בין היתר בסרטים 'מרדף שקוף' (1992), 'בטהובן' (1992), 'אלוהי הניו אייג' (1994) ו'ספייס ג'אם' (1996).
שיחקה בשלושה סיטקומים קצרי חיים; 'Room for Two'‏ (1992), Someone Like Me‏ (1994) וWomen of the House‏ (1995), בו שיחקה לצד טרי גאר. בהמדך דרכה הגיעה פריצתה הגדולה, כשהחלה לגלם את דמותה הנודעת ביותר, דברה בארון, בסיטקום "כולם אוהבים את ריימונד", ששודרה בשנים 1996–2005. בין השחקנים הנוספים שכיכבו בסדרה ניתן למנות את ריי רומנו, את פיטר בויל ואת בראד גארט. על תפקידה בסדרה הייתה מועמדת שבע פעמים לפרס אמי, בו זכתה פעמיים (בשנים 2000 ו-2001), וכן זכתה עם יתר שחקני הסדרה בפרס גילדת שחקני המסך.
בספטמבר 2007 החלה היטון לככב לצד קלסי גראמר בקומדיית המצבים 'בחזרה אלייך', ששודרה ברשת Fox, ובוטלה במאי 2008.
השתתפה בפרק הבכורה של העונה השביעית של 'אקסטרים מייקאובר', בו סייעה לבנות בית לכבאי ולמשפחתו.
שיחקה בין היתר בסרטי הטלוויזיה 'Shattered Dreams'‏ (1990), 'Miracle in the Woods'‏ (1997), 'A Town Without Christmas'‏ (2001), 'נערת הפרידות' (2004) לצד ג'ף דניאלס ו'The Engagement Ring'‏ (2005). כמו כן גילמה את דמותה של נציגת ארצות הברית בתימן, ברברה בודיין, בדרמת התיעודית של רשת ABC 'הדרך ל-9/11' (2006), ושיחקה בסרט של הולמרק 'בחזית הכיתה', המבוסס על סיפור אמיתי של אמא, אלן כהן, המתמודדת עם בנה, בראד כהן, הסובל מתסמונת טורט (2008)
ב-2011 דורגה במקום ה-24 במצעד "הנשים הכי מצחיקות בטלוויזיה" מטעם רשת TV Guide.
בשנת 2005 הפיקה את הסרט התיעודי 'The Bituminous Coal Queens of Pennsylvania', שבוים על ידי בעלה. בנוסף, הייתה אחת ממפיקי הסרט על ויליאם וילברפורס, 'רוחות של חופש' (2006).
בינואר 2007 כיכבה לצד טוני שלהוב בהצגת האוף ברודוויי 'הסצנה', שהציגה בניו יורק. על הופעה זו הייתה מועמדת לפרס "השחקנית הראשית הטובה ביותר" בטקס פרסי 'לוסיל לורטל'.
בשנים 2009–2018 כיכבה בסדרה הקומית של רשת ABC "מקום טוב באמצע".
בשנת 2011 דורגה במקום ה-24 ברשימת "הנשים המצחיקות ביותר במסך הטלוויזיה" של TVGN.
קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד במאי 2012.
בשנים 2019–2020 כיכבה בסיטקום "הקריירה השנייה של קרול", בתור ד"ר קרול קני. אולם רשת CBS החליטה לבטל את הסדרה בתום עונתה הראשונה.
חיים אישיים

נישואיה הראשונים של היטון (1984–1987) הסתיימו בגירושים. החל משנת 1990 נשואה לשחקן האנגלי, דייוויד האנט. להם ארבעה בנים. המשפחה מחלקת את זמנה בין לוס אנג'לס לבקינגהמשייר, שם יש בית בבעלותם. ספרה של היטון, 'Motherhood and Hollywood: How to Get a Job Like Mine' (תרגום חופשי: 'אימהות והוליווד: איך למצוא עבודה כמו שלי'), הוצא לאור בשנת 2002. לאחר גירושיה מבעלה הראשון סיפרה שחייה עברו ב"שממון הפרוטסטנטי", אך מאז 2017 היא מגדירה עצמה שוב כקתולית אדוקה.
היטון דוגלת במוסר חיים עקבי, ותומכת בקבוצות שפועלות נגד הפלה, המתת חסד ועונש מוות. בנוסף, היא יו"ר האגודה הפמיניסטית 'Feminists for Life', שמתנגדת להפלות.
מגדירה עצמה כרפובליקנית, ותומכת בגלוי בזכויות ההומוסקסואלים, כשטענה בעבר שאינה מתנגדת לנישואים חד-מיניים.
ב-2006 היא הייתה חלק ממסע פרסום מטעם "לוס אנג'לס טיימס", שגינה את חמאס וחזבאללה ותמך בישראל בזמן מלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2024 הקימה את הארגון October 7 Coalition שמטרתו שמטרתו לגייס תמיכה למען עם ישראל בקרב נוצרים אמריקנים בעקבות טבח 7 באוקטובר. לדבריה: "שואלים אותנו - למה אתם תומכים בישראל? אף אחד לא שואל את השאלה הזו בכל נושא אחר. אף אחד לא שואל 'למה אתה תומך באוקראינה?'. זה הרי ברור מאליו"
בחודש ספטמבר 2024 קבעה פטרישיה מזוזה בפתח ביתה כאות סולידריות עם הקהילה היהודית, בצעד שגרם לאלפי מעריצים לא יהודיים לקבוע גם בבתיהם. בדצמבר 2024 פורסם שהיא ביקרה בישראל, בין היתר הייתה בקיבוצים בדרום ונפגשה עם רייצ'ל גולדברג-פולין. בסרטון שעלה בחשבון האינסטגרם שלה אמרה בין היתר: "הייתי בירושלים, בקיבוצים, בכמה מקומות שהם התרחשו מקרי הרצח. זכיתי להיפגש עם רייצ'ל גולדברג-פולין שבנה הרש, שהוא אמריקני, לצערי נרצח (...)זה היה טיול מאוד אינטנסיבי אבל מאוד יפה. זכיתי לראות ממקור ראשון את החשיבות של ישראל, את היופי של ישראל, על מה הם נלחמים ומה החשיבות של המדינה הזו להתקיים כשהיא מוקפת במדינות עוינות."
פילמוגרפיה

| שנה | סרט/סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1989–1991 | שלושים ומשהו | ד"ר סילברמן |  |
| 1990 | Shattered Dreams | דותי הגדולה |  |
| 1992 | מרדף שקוף | אלן |  |
| 1992 | קוראים לי בטהובן | ברי |  |
| 1992–1993 | חדר לשניים | ג'יל קארלנד |  |
| 1994 | Someone Like Me | ג'ין סטפג'ק |  |
| 1994 | אלוהי הניו אייג' | אנה |  |
| 1995 | Women of the House | נטלי הולינסוורט' |  |
| 1996 | ספייס ג'אם | מעריצה |  |
| 2004 | The Goodbye Girl | פולה מק'פאדן |  |
| 1996–2005 | כולם אוהבים את ריימונד | דברה ברון |  |
| 2005 | The Engagement Ring | שרה רוזה אנסלמי |  |
| 2006 | The Path to 9/11 | בודין |  |
| 2006 | רוחות של חופש |  |  |
| 2007–2008 | בחזרה אליכם | קלי קאר |  |
| 2008 | בחזית הכיתה | אלן כהן |  |
| 2009–2018 | מקום טוב באמצע | פרנקי הק |  |
| 2011 | Easy to Assemble | גברת הולסטאד |  |
| 2014 | ערב אמהות | סונדרה |  |
| 2019–2020 | הקריירה השנייה של קרול | ד"ר קרול קני |  |
| 2022 | Mending the Line | ד"ר בוקר |  |
| 2025 | The Unbreakable Boy |  |  |
| 2025 | The Ritual |  |  |
הערות שוליים

↑  דניאל אדלסון, "חשוב להראות ליהודים שהם לא לבד, והלוואי שכל נוצרי היה עונד מגן דוד", באתר ynet, 23 בספטמבר 2024
↑  ענבל חננאל, פטרישיה היטון: "זכיתי לראות את היופי של ישראל", במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 20 בדצמבר 2024
↑  Instagram, www.instagram.com
| פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת קומדיה |
| --- | --- | --- |
| 1950–1970 | גרטרוד ברג (1950) • אימוגן קוקה (1951) • לוסיל בול (1952) • איב ארדן (1953) • לוסיל בול (1955) • ננט פבריי (1956) • ג'יין ווייאט (1957) • ג'יין ווייאט (1959) • ג'יין ווייאט (1960) • ברברה סטנוויק (1961) • שירלי בות' (1962) • שירלי בות' (1963) • מרי טיילר מור (1964) • מרי טיילר מור (1966) • לוסיל בול (1967) • לוסיל בול (1968) • הופ לאנג (1969) • הופ לאנג (1970) |  |
| 1971–1990 | ג'ין סטייפלטון (1971) • ג'ין סטייפלטון (1972) • מרי טיילר מור (1973) • מרי טיילר מור (1974) • ולרי הרפר (1975) • מרי טיילר מור (1976) • בי ארתור (1977) • ג'ין סטייפלטון (1978) • רות גורדון (1979) • קתרין דמון (1980) • איזבל סנפורד (1981) • קרול קיין (1982) • שלי לונג (1983) • ג'יין קרטין (1984) • ג'יין קרטין (1985) • בטי וייט (1986) • רו מקלנהן (1987) • בי ארתור (1988) • קנדיס ברגן (1989) • קנדיס ברגן (1990) |  |
| 1991–2010 | קירסטי אלי (1991) • קנדיס ברגן (1992) • רוזאן בר (1993) • קנדיס ברגן (1994) • קנדיס ברגן (1995) • הלן האנט (1996) • הלן האנט (1997) • הלן האנט (1998) • הלן האנט (1999) • פטרישיה היטון (2000) • פטרישיה היטון (2001) • ג'ניפר אניסטון (2002) • דברה מסינג (2003) • שרה ג'סיקה פרקר (2004) • פליסיטי האפמן (2005) • ג'וליה לואי-דרייפוס (2006) • אמריקה פררה (2007) • טינה פיי (2008) • טוני קולט (2009) • אידי פאלקו (2010) |  |
| 2011–היום | מליסה מקארתי (2011) • ג'וליה לואי-דרייפוס (2012) • ג'וליה לואי-דרייפוס (2013) • ג'וליה לואי-דרייפוס (2014) • ג'וליה לואי-דרייפוס (2015) • ג'וליה לואי-דרייפוס (2016) • ג'וליה לואי-דרייפוס (2017) • רייצ'ל ברוסנהאן (2018) • פיבי וולר-ברידג' (2019) • קתרין אוהרה (2020) • ג'ין סמארט (2021) • ג'ין סמארט (2022) • קואינטה ברונסון (2023) ‏•‏‏ ג'ין סמארט (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810553702005606  BIBSYS: 7027506  BNE: XX5406337  GND: 128387254  ISNI: 0000 0001 1445 1070  LCCN: nr2002000521  NLK: KAC2020N3695  NTA: 241932548  VIAF: 57663511   WorldCat (עם VIAF): 57663511 
פטרישיה היטון ומשפחתה, מאי 2008
יצחק בשביס-זינגר

| --- | --- |

בשביס-זינגר
 לידה:  21 בנובמבר 1902 או 14 ביולי 1904 לאונצ'ין, רפובליקת פולין 
 פטירה:  24 ביולי 1991 סרפסייד, ארצות הברית 
 שם לידה:  יצחק זינגר
 מדינה:  ארצות הברית, פולין, האימפריה הרוסית 
 לאום:  יהודי
 מקום קבורה:  Cedar Park Cemetery 
 שם עט:  Bashevis, Warszawski, D. Segal 
 עיסוק:  סופר
 שפות היצירה:  אנגלית, יידיש, אספרנטו, פולנית 
 יצירות בולטות:  העבד, עושה הנפלאות מלובלין, שושה, מלך השדות
 תקופת הפעילות:  מ-1927 
 הושפע מ:  היהדות; ארתור שופנהאואר, ברוך שפינוזה, עמנואל קאנט, הנרי מילר ופרידריך ניטשה
 בן או בת זוג:  Alma Wassermann 
 צאצאים:  ישראל זמיר 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1978)
 חתימה:   
 
יצחק בשביס זינגר ורעייתו. מתוך אוסף דן הדני, הספרייה הלאומית
יצחק בשביס-זינגר (בכתיב יידי: יצחק באַשעוויס-זינגער; באנגלית: Isaac Bashevis-Singer‏ 21 בנובמבר 1902 או 14 ביולי 1904, ורשה – 24 ביולי 1991, מיאמי) היה מגדולי סופרי היידיש; סופר יהודי פולני, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1978. חי בפולין ולאחר מכן בארצות הברית.
תולדות חייו

יצחק זינגר נולד בתחילת המאה ה-20 בכפר לאונצין שבפולין וגדל ברחוב קְרוֹכְמַלְנָה 10, ברובע יהודים עני בוורשה הבירה. הציג את 14 ביולי 1904 כתאריך הולדתו, אך ההערכה היא שהוא נולד מוקדם יותר, ב-21 בנובמבר 1902 או ב-11 בנובמבר 1903.
הוריו היו חרדים: אביו ר' פנחס מנדל היה רב וראש ישיבה ואמו בת שבע הייתה בתו של הרב מבילגוריי, רבי יעקב מרדכי זילברמן; אך אֶחָיו, ישראל יהושע זינגר ואסתר קרייטמן, עזבו את הדת והיו סופרים יידישאיים בזכות עצמם. לוורשה עבר זינגר עם הוריו בגיל שש, אך בשל מצוקת הרעב עזב בגיל 16 עם אמו לבילגוריי, עיר הולדתה של האם, בה שימש אבי האם ברבנות. עד גיל 12 לא קרא כלל ספרות חול, אך בשנותיו הראשונות בוורשה גברה ספקנותו הדתית והחלה התעניינותו במדעים, בפילוסופיה ובספרות העולמית.
בגיל 20 שב זינגר לוורשה בהזמנת אחיו, הסופר ישראל יהושע זינגר, שהציע לו לגזוז את פאותיו ולהחליף את הקפוטה בלבוש מודרני. את סיפוריו הראשונים כתב בעברית, אך עד מהרה עבר ליידיש - השפה שרוב העם היהודי במזרח אירופה ובארצות הברית הבין וקרא באותה תקופה. לאחר מכן החל זינגר לעבוד בהגהות בעיתון ספרותי ובתרגום ספרים מגרמנית ליידיש.
בזכות אחיו הסופר, בשנת 1923, נכנס זינגר לסביבת איגוד הסופרים והעיתונאים היהודיים ברחוב טְלוֹמֵצְקְיֶה 13 שכונה בפי חבריו "המלונה" ("די בודע"). על רקע המחסור והרעב שידע בוורשה, מצא באיגוד מעין "בית שני" באותה עת התקבצו שם מגוון סופרים ועסקנים "יידישיסטים והבראיסטים, רוויזיוניסטים וטריטוריאליסטים". איגוד הסופרים נותר מרכזי כל כך בחיי זינגר, עד ששני רומאנים קרא על שמו, ואת ידידיו הקרובים הכיר ממנו, בהם אהרן צייטלין וי"י טרונק, זינגר חבר לצייטלין בשנת 1932 לעריכת כתב העת היידי "גלובוס", והיה מושפע מהאפיקורסיות של טרונק.
ג'נט האדה, ביוגרפית של בשביס-זינגר, מוסיפה שהוא רצה גם להתרועע עם הנשים המנוסות שפגש במועדון, בעיקר מפני ששכנע את עצמו שהמגע הזה נחוץ לו כסופר יידיש מודרני; עם זאת, חש מגושם ומתוח, והחשש כי הן מביטות בו "בצחוק כבוש" ריפה את ידיו.
בוורשה היה זינגר מגיה של מוסף ספרותי וכן עסק בתרגום ספרים מגרמנית לשפת היידיש, שהחשוב ביניהם הוא Der Zauberberg (בעברית מתורגם כ"הר הקסמים") מאת תומאס מאן. בשנת 1935 היגר אחיו הגדול לאמריקה ויצחק הצטרף אליו, שם עבד עם אחיו בעיתון היידי "פארווערטס".
את השם "בשביס" אימץ לעצמו כדי להנציח את שם אמו בת-שבע שנספתה בשואה. כן השתמש בשמות עט בנוסף לבשביס-זינגר – ורשבסקי (ביידיש: וואַרשאַווסקי) וד. סגל. ספריו תורגמו לעשרות שפות וכמה מהם הפכו למחזות וסרטים, כמו "העבד", "שונאים סיפור אהבה" ו"ינטל" על פי סיפורו "ינטל בחור ישיבה".
שנים רבות הוא גר באפר איסט סייד (הצד המזרחי העליון) – שכונה ברובע מנהטן שבעיר ניו יורק.
יצחק בשביס-זינגר נפטר במיאמי שבפלורידה ב-24 ביולי 1991, ונקבר בבית קברות קטן בצפון ניו ג'רזי. במיאמי נקראה שדרה על שמו לאחר מותו. בחודש ינואר 2008, כסלו תשס"ח, לאחר מאבק רב שנים של בנו, ישראל זמיר, במטרה להנצחת שם אביו, נחנך רחוב על שם בשביס זינגר בשכונת הגוש הגדול בתל אביב.
יצירתו

בשביס-זינגר הכריז שהמטרה שלו הייתה, ותמיד תהיה, לספר סיפור. לדבריו בשיחה עם ריצ'רד בורגין "הסיפור הוא המסר". הוא חזר ואישר כי הוא יכול לאהוב ספרות בלי לחפש מסרים וסמלים בכל ספר שהוא קורא, ומודה שחייו-שלו נמצאים בכל ספריו בדרך זו או אחרת. "הצרה היחידה במחצית השנייה של המאה העשרים היא שאין בה די סיפורים, ובאין סיפור, המילים נעשות קלישאות חסרות משמעות".
בכתיבתו באה לידי ביטוי דמותו כאיש מאמין אף על פי שעוד מילדות לא הקפיד על שמירת מצוות. אחד המוטיבים החוזרים הנפוצים בכתביו הוא התהייה של הדמויות על קיום האלוהים וכן שאלות על מהות הבריאה והקיום האנושי.
"יחסי עם האל הם יחסי מחאה. איני מסוגל להתקומם שכן כדי להתקומם צריך כוח כלשהו, ואילו כדי למחות אינך זקוק לכוח כלל".
בספריו, לעיתים קרובות הגורם לתהיות הוא השטן ממש, שמנסה לפתות בדרכים שונות יהודים שומרי-תורה לחטוא, להאמין כי "אין דין ואין דיין" או להתנצר. התהיות האלה גורמות לדמויות לפתח סטיות ושיגעונות. בשביס-זינגר הרבה לתבל את כתיבתו בתערובת של אמונות יהודיות, כשפים ומושגים מהקבלה, כולל גלגולי נשמות ושמות של מלאכים ושדים כגון קטב מרירי, כל זאת על רקע חיים יהודיים פשוטים. תיאור של קיום מצוות יומיומיות כגון תפילות, תפילין, כשרות ושבת תופס לרוב חלק מהעלילה.
השכלתו הרחבה של בשביס-זינגר שבסיסה ספרות קלאסית שקרא בילדותו "תחת השולחן", כגון ספריהם של טולסטוי ודוסטויבסקי, יחד עם ספרי פילוסופיה, ניכרת בכתיבתו שמצטיינת בעומק מחשבה השזורה בעלילה. הוא הושפע רבות משופנהאואר, מברוך שפינוזה, מעמנואל קאנט ומפרידריך ניטשה, והדבר ניכר ביצירותיו הספרותיות.
בכתיבתו מתקיים מוטיב מרכזי של מאבק אידאולוגי בין אמונה ודת לרציונליות, והתייחסותו לדת היהודית היא מזווית של אדם מודרני, אך עם קורטוב של געגוע לחיים יהודיים ישנים על-פי התורה. כך הוא מוצא את עצמו מתריס נגד אלוהים על חוסר הצדק בעולם ועל האכזריות השלטת בו. הוא מגדיר את עצמו כיהודי מרצון ולא מכורח גורל, והתשובה לשאלה "מיהו יהודי?" קשורה למה שכל אינדיבידום חש ולאיזו לאומיות ברצונו להשתייך.
בכתיבתו של בשביס-זינגר יש מקום נרחב לתאורים ארציים מאוד של תשוקות מיניות עזות. דוגמה מייצגת מאוד לכך, היא הסיפור "המכשפה", בתוך ספרו "תאוות". בשיחתו עם בורגין על כתיבתו הוא אומר: "הייתי אומר כי הקשר הטוב ביותר עם האנושות הוא דרך המין. כאן אתה לומד דברים רבים על החיים, כיוון שביחסי מין ובאהבה נחשף האופי האנושי, יותר מאשר בכל דרך אחרת". בשביס-זינגר משכיל לשלב את פרטי היומיום הטריוויאליים ביותר עם הדרמטי והגורלי; לעיתים מסיים בשביס-זינגר את עלילת סיפוריו באבדון, כשלגיבוריו אין מוצא מהגורל שנכפה עליהם (כגון "יום שישי הקצר" ו"יארמה וקיילה") או מהחטאים שלהם ומכניעתם ליצר הרע (כגון "זיידלוס האפיפיור"), אך יש גם סיפורים שבסופם הגיבור מוצא מנוחה ונחלה (כגון "הסנדלרים הקטנים").
חלק מספריו של בשביס-זינגר אוירו על ידי אמנים ידועים, ביניהם רפאל סויר, מוריס סנדק, אריק קרל, רות צרפתי ואיירין ליבליך.
חיים פרטיים

ב-1935 נפרד בשביס-זינגר מבת זוגו רוניה פונטץ', עם בנו ישראל זמיר. הוא היגר מפולין לארצות הברית, ואילו פונטץ' עזבה עם בנם (1929–2014) למוסקבה ומשם לישראל. השלושה נפגשו שוב רק עשרים שנה מאוחר יותר. זמיר חי בקיבוץ בית אלפא, והיה עורך המוסף השבועי של העיתון "על המשמר".
בשביס-זינגר היה נשוי במשך יותר מחמישים שנה לאלמה היימן וסרמן, פליטה ילידת גרמניה. כותבת הביוגרפיה אודותיו, ג'נט האדה, מציינת: "בשביס לא היה יכול למצוא לו אישה שיהיו לו עמה פחות במשותף... היא לא ידעה מילה ביידיש, היא נולדה בבית מתבולל במינכן - בקיצור, לא היה לה שום מושג על הסוגיות והקונפליקטים שהטרידו והלהיבו אותו".
הם נפגשו לראשונה בשנת 1937 כאשר הייתה אלמה נשואה לאחר. בשנת 1939 התגרשה; אף על פי כן לא מיהר בשביס-זינגר להתחתן עמה, ומצב זה גרם לקטטות ופרידות ביניהם. בסופו של דבר נישאו ב-1940. חייהם היו רוויי מתחים. בין השאר, לא ייחס בשביס-זינגר שום חשיבות לנאמנות כלפי אשתו: "רווק אני, רווק בנשמתי. אף אם אשא הרמון מלא נשים - אתנהג כרווק".
בשיחתו עם ריצ'רד בורגין הוא אומר: "לא נשאתי אישה עד גיל שלושים וחמש. במשך שנים התנגדתי לנישואין. הייתי מושפע מן הסופר היהודי הדגול אוטו ויינינגר שהיה סבור כי הנשים ומוסד הנישואין עומדים בדרכו של איש הרוח. אך את ההחלטות של אנשים צעירים מפרים החיים. במועד מסוים בחיי, חשתי שבלי בית אין עתיד לקריירה הספרותית שלי. אז פגשתי את אשתי אלמה, וידעתי שהיא האדם שהועיד לי הגורל. אנו נשואים יותר מארבעים שנה ומימי לא התחרטתי. הרשה לי לצטט סופר אשר נשאל אם חשב אי פעם להתגרש מאשתו והשיב: 'פעמים רבות חשבתי להרוג אותה - אך לא להתגרש ממנה'".
בשביס-זינגר הקיף את עצמו בנשים כמתרגמות, מעריצות ומקורות השראה. שתי הנשים שהצליחו למשוך את ליבו היו דובה גרבר, ניצולת שואה ודוברת יידיש מהבית, ועליזה שבריין, אחת המתרגמות של בשביס-זינגר. לדעתה של כותבת הביוגרפיה שלו, "המכנה המשותף בין דובה דבורה ואלמה היה נכונותן לטפל בבשביס, לראות בו מאהב וילד גם יחד. בתקופות שונות שימשה כל אחת מהן מזכירה, וכל אחת הצטרפה אליו לנסיעותיו".
קשה שלא לראות באורח חייו הדהוד של יצירתו "שונאים סיפור אהבה". בהקשר של דמותו של הרמן ברודר בספר זה הוא אומר: "אני סביל במידת מה, מעולם לא חיזרתי אחרי נשים. הן נאלצו לבוא אלי, כיוון שהייתי ביישן".
על יחסיו עם אחיו ישראל יהושע, בשביס-זינגר אמר: "אף שכל תוכניותי היו קשורות באחי יהושע, שישלח לי 'אפידוויוט' לבוא לאמריקה באשרת תייר ויעזור לי להישאר שם, עניתי על מכתביו לעיתים רחוקות", ובשיחתו עם רוצ'רד בורגין אמר: "למעשה אחי היה המורה שלי לספרות... לעיתים רבנו, כדרך אחים, אך הסברה שאחי עמד בדרכי ועיכב את התפתחותי היא שגויה לחלוטין. ההפך הוא הנכון. הוא סייע לי להתפתח".
הרגלי התזונה של יצחק בשוויס־זינגר השתנו במהלך חייו. המעבר לצמחונות התרחש בתקופה מאוחרת יחסית בחייו, כאשר היה כמעט בן שישים. הצמחונות גם קיבלה ביטוי בספריו. בסיפורו "כותב המכתבים", מספיד גיבור הסיפור, הרמן, את העכברה שחלקה עמו פרק מחייה ומתה בגללו: ”מה הם יודעים - כל המלומדים הללו, כל הפילוסופים הללו - על שכמותך? הם שכנעו את עצמם כי האדם, הנפשע שבכל המינים, הוא נזר הבריאה. כל היצורים האחרים נבראו רק כדי לספק לו מזון, עור, ולסבול ייסורים והשמדה. מבחינתם, כל בני האדם נאצים; עבור בעלי החיים כל יום הוא טרבלינקה.” כך בספרו הידוע, "העבד", כותב בשביס: ”היהודים נהגו ביצורים כפי שנהגו הגויים עם היהודים. המילים ראש, גרגרת, כבד, כרעיים, קורקבן, עוררו בו חלחלה. כל פעם שנטל בשר לפיו, דומה היה עליו כאילו אוכל מבשר ילדיו... אף קרה שלאחר סעודת-שבת יצא החוצה והקיא הכל...”
מדבריו בנאום פרס נובל, 1978

בשנת 1978 זכה בשביס-זינגר בפרס נובל לספרות. בנימוקי חבר השופטים נכתב, בין השאר, כך: "בסיפוריו מעוררי הרגש הנעוצים בשורשיו בתרבות היהודית-פולנית, בשביס-זינגר מעורר לחיים את מצביו של האדם באשר הוא".
הוא התלבט באיזה שפה ינאם בעת קבלת הפרס. תמיד חש כי הוא חב את הצלחתו לשפה האנגלית. ביידיש, אמר, ספר מוכר 2,000 עותקים, במקרה הטוב, ואילו באנגלית הוא רב מכר. עם זאת, דבר לא יכול היה להחליף את חיבתו ליידיש. הוא סבר שעל הספרות להביא שמחה, לברוא עולם אחר לקורא, ועם זאת, היא יכולה - ואולי אף חובתה - לתעד ולשמר עולמות שנכחדו. כפשרה, החל את הנאום ביידיש והמשיכו באנגלית. מתוך הנאום:
היידיש היא שפה של גלות, בלי ארץ, בלי גבולות, שאינה נתמכת בידי שום ממשלה. זו שפה שאין בה מילים לכלי נשק ולשיטות מלחמה. זו שפה שבזו לה, הן יהודים שהשתלבו באמנציפציה והן גויים. האמת היא, שאת הדברים להם הטיפו הדתות הגדולות, יישמו דוברי היידיש בגטאות יום יום. הם היו עם הספר במובן האמיתי ביותר של המילה. הם לא ידעו תענוג גדול יותר מאשר לימוד האדם והיחסים האנושיים, אותם כינו "תורה, תלמוד, מוסר, קבלה". הגטו היה לא רק מקום מקלט למיעוט נרדף, אלא גם ניסוי גדול בשלום, משמעת עצמית והומניזם.
בית אבי ברחוב קרוכמלנה בווארשה היה בית לימוד, בית משפט, בית תפילה וסיפור סיפורים, כמו גם מקום לנישואין ולחגיגות חסידיות.
ביידיש אפשר למצוא ביטויים של עונג, תאווה לחיים, געגועים למשיח, סבלנות והערכה עמוקה לאינדיבידואליות האנושית. ביידיש יש הומור והערכה לכל יום בחיים, לכל פרור של הצלחה, לכל מפגש של אהבה... היידיש אינה מקבלת את הניצחון כמובן מאליו. היא מתגנבת, חומקת, מבריחה את עצמה בין כוחות ההרס...
היו שקראו ליידיש שפה מתה, אך כך נקראה גם העברית במשך אלפיים שנה. היא הוחייתה בזמננו באופן ראוי לציון, כמעט פלאי. ארמית הייתה לבטח שפה מתה במשך מאות שנים, אך אז היא הביאה לחיים את ספר הזוהר, יצירה מיסטית בעלת ערך רב. עובדה היא, כי היצירות הקלאסיות של הספרות היידית הינן גם היצירות הקלאסיות של הספרות העברית המודרנית. היידיש עדיין לא אמרה את המילה האחרונה. היא מכילה אוצרות שטרם נגלו לעיני העולם. הייתה זו שפתם של קדושים מעונים וצדיקים, של חולמים ושל אנשי קבלה – עשירה בהומור ובזכרונות, אותם מי ייתן והמין האנושי מעולם לא ישכח. אם לנסות ולהמחיש זאת, יידיש היא השפה החכמה והצנועה של כולנו, צורת הדיבור של אנושות מפוחדת אך מלאת תקווה.
מספריו שתורגמו לעברית

העבד - סיפורו של תלמיד חכם שנמכר לעבדות לאחר גזרות ת"ח ת"ט ומתאהב באישה גויה, תרגם חיים פלג, הוצאת עם עובד, תשכ"ו 1966; תרגם שנית אברהם יבין, הוצאת עם עובד, תשס"ב 2002
האחוזה - רומן מחיי היהודים בפולין בסוף המאה ה-19, תרגמה אביבה גור, הוצאת ספרית פועלים, 1972
הנחלה - רומן (המשכו של האחוזה), תרגמה אביבה גור, הוצאת ספרית פועלים, 1976
שושה - סיפור על סופר המתאהב בנערה לא בוגרת, תרגם צבי ארד, הוצאת עם עובד, תשל"ח 1978
שונאים - סיפור אהבה - רומן על ניצול שואה בארצות הברית שמנהל שלוש מערכות יחסים עם נשים בתחושה שאיננו שולט על גורלו, תרגם ישראל זמיר, הוצאת ספרית פועלים, 1979
עושה הנפלאות מלובלין, תרגם ברוך קרוא, הוצאת ספרית פועלים, 1970; תרגמה שנית בלהה רובינשטיין בשם הקוסם מלובלין, הוצאת ספרית פועלים, 2008
תאוות, תרגם צבי ארד, הוצאת זמורה ביתן, תשמ"ג 1983
מורשה עד ניו-יורק - פרקי אוטוביוגרפיה, תרגם צבי ארד, הוצאת עם עובד, תשמ"ד 1984
יום של עונג - סיפור ילדותו של הסופר בוורשה של תחילת המאה ה-20, תרגם אברהם זינגר, הוצאת אדם, 1985
הגולם - סיפורו של הגולם מפראג, ספרית פועלים, 1985, מאנגלית, יעקב שביט
החוזר בתשובה, תרגם ישראל זמיר, הוצאת ספרית הפועלים, תשמ"ו 1986
מותו של מתושלח, תרגם משה זינגר, הוצאת מעריב, תשמ"ט 1989
ינטל בחור הישיבה - ספר זה עובד למחזות ולסרט (ינטל), תרגם שלמה צוקר, הוצאת עם עובד, תשנ"א 1990
חלאה, תרגמה עופרה עופר, הוצאת מעריב, תשנ"א 1991
משפחת מושקאט: רומאן , תרגם מיידיש יעקב אליאב (קויפמן), 3 כרכים, תל אביב, עם עובד, תשי"ג
משפחת מושקאט, תרגם צבי ארד, הוצאת זמורה ביתן, תשנ"א 1991 (תרגום שני)
מלך השדות - הרומן האחרון של זינגר, תרגם משה זינגר, הוצאת זמורה ביתן, תשנ"ב 1992
הסרטיפיקט, תרגמה עופרה עופר, הוצאת מעריב, תשנ"ג 1993
משוגע - סופר יהודי אמריקאי המסתבך במערכות יחסים מטורפות עם נשים וגברים יהודים, תרגמה מאירה לבנת, הוצאת מעריב, תשנ"ה 1995
בית הדין של אבא - אוסף סיפורים אוטוביוגרפי
המפתח - סיפורים בתרגומו של ישראל זמיר, בנו של יצחק בשביס-זינגר
שפינוזה מרחוב השוק - סיפורים, תרגם אורי בלסם, הוצאת הד ארצי, תשנ"ט 1998
אנשים בדרכי - סיפורים, תרגם אריה אהרוני, הוצאת ספרית פועלים, תש"ס 1999
צללים על ההדסון - רומאן המתאר את חייהם של פליטים יהודים בניו-יורק בסוף שנות הארבעים, תרגם מאנגלית יובל קשדן, הוצאת הד ארצי, תש"ס 2000
השטן בגוריי, תרגמה בלהה רובינשטיין, הוצאת כרמל, תשס"א 2000
חורבן קרשב, תרגמה בלהה רובינשטיין, הוצאת כרמל, תשס"א 2000
יארמה וקיילה, תרגמה מיידיש בלהה רובינשטיין, ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2011
תשמעו סיפור!, תרגמה מיידיש בלהה רובינשטיין, עם עובד, 2014
השריד שנותר, תרגמה מיידיש בלהה רובינשטיין, הוצאת ידיעות ספרים, 2016
מסעות בשביס בארץ ישראל, תרגם בני מר, הוצאת בלימה, 2021
ספינה לאמריקה, הופיע במקור כסיפור בהמשכים ביידיש בעיתון "פארווערטס" וכספר הופיע בעברית בלבד. תרגמה בלהה רובינשטיין, הוצאת פרדס, 2022
מכתב קטן לאמא, תרגמה בלהה רובינשטיין, הוצאת פרדס, 2022
מסעות בשביס בארץ ישראל, תרגם מיידיש בני מר, הוצאת בלימה, 2023
מחזות לפי יצירותיו שהוצגו בארץ

ינטל, תרגם יעקב שבתאי, במאי חנן שניר, הוצג בתיאטרון הקאמרי, ינואר 1980
הגולם, לפי ספרו על הגולם מפראג, תיאטרון אורנה פורת, בשנת 1993
ינטל, תרגם דן אלמגור, במאי משה קפטן, הפקה חדשה כהצגה מוזיקלית, התיאטרון הקאמרי ותיאטרון חיפה, מוזיקה יוסי בן נון, בכורה ב-27 באוקטובר 2009
לכל השדים והרוחות, עיבד וביים מייקל אלפרדס, תרגמה רבקה משולח, הוצג בתיאטרון הקאמרי, 2001
העבד, עיבד וביים יבגני אריה, תרגם בן בר-שביט, הוצג בתיאטרון גשר, 2002
שושה, עיבדו ילנה לסקין ויבגני אריה, ביים יבגני אריה, תרגם בן בר-שביט, הוצג בתיאטרון גשר, 2003
הנאהבים והנעימים, עיבד מוטי לרנר עם בנו של בשביס-זינגר, ישראל זמיר, הבמאי חנן שניר, הוצג בתיאטרון הבימה, 2004
שונאים, סיפור אהבה, עיבדה וביימה אירינה גורליק, הוצג בתיאטרון מיקרו, 2004
שונאים, סיפור אהבה, עיבדו רועי חן ויבגני אריה, ביים יבגני אריה, תרגם רועי חן, הוצג בתיאטרון גשר, 2009
טייבל'ה והשד שלה, תורגם על ידי דן אלמגור, הוצג בתיאטרון חיפה (1997), בגודמן - בית ספר למשחק בנגב (2015) ובתיאטרון מיקרו, 2015
שדים, בהשראת "השד מטישווייץ", "הגולם מפראג" ו"טייב'לה והשד שלה", עובד על ידי סטודנטים מסדנת התיאטרון של בית הלל בירושלים, ביים יפים ריננברג, הוצג בבית הלל באוניברסיטה העברית, 2009
כתב היד, עיבוד ובימוי אירינה גורליק, הוצג בתיאטרון מיקרו, 2015.
לכל השדים והרוחות, מייקל אלפרדס עיבד עשרה סיפורים שונים של בשביס-זינגר מחייו; הוצג במספר תיאטראות
העבד, הפקה מחודשת בבימויו של יבגני אריה, תיאטרון גשר, 2018
הנאהבים והנעימים, עיבד מוטי לרנר עם בנו של בשביס-זינגר, ישראל זמיר, הבמאי עידו רוזנברג, תיאטרון בית ליסין, 2021
טייבלה והשד - מחזה ופזמונים רוני סיני, במאית שירלי דשא, הצגה מוזיקלית עם לחנים מאת ליאור רונן, תיאטרון החאן, 2020
השדה האחרונה - מיני-אופרה שכתבו  יבגני לויטס ורועי חן על פי הסיפור "מעשה טישוויץ" עבור התזמורת הקאמרית הישראלית, 2023