stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרולד בארטון

הרולד היץ בארטון (באנגלית: Harold Hitz Burton;‏ 22 ביוני 1888 –  28 באוקטובר 1964) היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי. הוא כיהן כראש עיריית קליבלנד, כסנאטור מטעם אוהיו וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בארטון נולד בבוסטון, ולאחר סיום לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד הוא עסק בעריכת דין בקליבלנד. לאחר שירות בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, הוא היה פעיל במפלגה הרפובליקנית וניצח בבחירות לבית הנבחרים של אוהיו. לאחר תקופה בה כיהן כראש עיריית קליבלנד, נבחר בארטון ב-1940 לסנאט. לאחר פרישתו של השופט אוון רוברטס, מינה הנשיא הארי טרומן את בארטון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. בארטון כיהן על כס השיפוט עד 1958 ובמקומו מונה פוטר סטיוארט.
בארטון נודע כמשפטן קר רוח ופרגמטי, שהעדיף לפסוק על בסיס שיקולים טכניים ופרוצדורליים על פני פסיקה על בסיס חוקתי. הוא גם נחשב לשופט מסביר פנים שסייע להקל על המתח בבית המשפט בתקופה קשה. הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "ועדת הפליטים האנטי-פשיסטית המשותפת נגד מק'גארת'" (Joint Anti-Fascist Refugee Committee v. McGrath) מ-1951 ובפסק הדין "חברת לוריין ג'ורנל נגד ארצות הברית" (Lorain Journal Co. v. United States) מ-19651. בארטון גם סייע לכתיבת חוות הדעת שהתקבלה פה אחד בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך מ-1954.
ראשית חייו

הרולד בארטון נולד בשכונת ג'מייקה פליין שבבוסטון, כבנם השני של אנה גרטרוד (לבית היץ) ואלפרד א. בארטון. אביו של בארטון היה מהנדס ודקאן הסטודנטים הראשון של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שהיה כפוף לנשיא המכון. הוא לימד במכון עוד טרם שנבחר לתפקיד הדקאן. כחוקר ארצות לשעבר, התלווה בארטון האב לרוברט פירי בכמה ממסעותיו אל הקוטב הצפוני. אמו של הרולד בארטון נפטרה כאשר היה צעיר. ב-1906 נישא אביו בשנית ללנה ייטס, משוררת ואמנית מאנגליה. ייטס שינתה בהמשך את שמה לג'ין דה'אורג'. השניים הכירו בטיול בצרפת. ייטס פרסמה ספרי ילדים תחת שם העט לנה דלקית'. לזוג נולדו שלושה ילדים, כריסטין, וירג'יניה (גם היא כותבת ומאיירת ספרי ילדים) ואלכסנדר רוס. אחיו למחצה של הרולד בארטון פיתחו עמו יחסים חמים במשך השנים. אחיו של בארטון מנישואיו הראשונים של אביו, פליקס ארנולד בארטון, היה אדריכל שכמו אחיו למד בקולג' בודווין. האחים בארטון וג'ון אדגר הובר היו דודנים מדרגה שנייה. רב-סביהם המשותפים היו יוהנס (האנס) היץ, הקונסול הכללי הראשון של שווייץ בארצות הברית, ורעייתו אנה קוהלר.
בארטון למד בקולג' בודווין, שם הוא היה חבר באחוות פי בטא קפא. הוא גם היה הקוורטרבק של נבחרת הפוטבול של הקולג' וסיים את לימודיו בהצטיינות. שותפו לחדר במעונות היה רלף אוון ברוסטר, לימים מושל מיין וסנאטור מטעמה. בארטון המשיך את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, אותו הוא סיים ב-1912.
ב-1912 נשא בארטון לאישה את סלמה פלורנס סמית'. לזוג נולדו ארבעה ילדים: ברברה (שנישאה לצ'ארלס ויידנר), ויליאם (ששירת בצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, כיהן בבית הנבחרים של אוהיו, והיה עורך דין בולט), דבורה (שנישאה לוולאס אדלר) ורוברט (עורך דין ידוע שייצג ספורטאים).
ראשית הקריירה

לאחר סיום לימודיו ונישואיו, עבר בארטון עם רעייתו לקליבלנד, והחל לעסוק שם בעריכת דין. עם זאת, ב-1914, הוא הצטרף לדודה של רעייתו כעורך הדין של החברה שבבעלותו, חברת החשמל והגז של יוטה בסולט לייק סיטי. בהמשך הוא עבד עבור חברת חשמל אחרת ביוטה ולאחר מכן עבור חברת החשמל של איידהו ושל חברת החשמל של עמק בויסי, שתיהן בבויסי, איידהו.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, התגייס בארטון לצבא ארצות הברית, שם הוא הגיע עד לדרגת קפטן. הוא שירת כקצין רגלים, השתתף בקרבות בצרפת ובבלגיה, ועוטר בצלב המלחמה הבלגי (Croix de guerre). לאחר המלחמה הצטרף בארטון לכמה מארגוני ותיקי המלחמה, כולל "איחוד הצבא והצי", "ותיקי מלחמות החוץ" ו"הלגיון האמריקאי". הוא שב למשפחתו בקליבלנד, שם הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין. הוא גם לימד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וסטרן ריזרב.
פעילות פוליטית

בסוף שנות ה-20 החל בארטון את פעילותו הפוליטית במסגרת המפלגה הרפובליקנית. ב-1927 הוא נבחר למועצת החינוך של מזרח קליבלנד וב-1928 הוא נבחר לבית הנבחרים של אוהיו. לאחר זמן כהונה קצר בבית המחוקקים, הוא היה ב-1929 ליועץ המשפטי של עיריית קליבלנד וב-1932 שב למגזר הפרטי.
ב-1935 נבחר בארטון כראש עיריית קליבלנד. הוא פעל בנושאים הקשורים להטמעה המתמשכת של אוכלוסיות המהגרים, תמיכה במגזר התעשייתי של העיר, ובטיפול בצרכי התחבורה של העיר. הוא נבחר מחדש לתפקידו פעמיים וכיהן כראש העיר עד לכניסתו לסנאט ב-1941. בשל הליכותיו ומאבקו בפשע המאורגן, הוא כונה "ראש העיר הצופה" (The Boy Scout Mayor).
ב-1940 נבחר בארטון לסנאט של ארצות הברית ברוב של 52.3 אחוזים מקולות הבוחרים והביס את ג'ן מקסוויני. בעת כהונתו בסנאט הוא התוודע לראשונה להארי טרומן. בארטון היה חבר בוועדת הסנאט המיוחדת לחקר תוכנית הביטחון הלאומי (ועדת טרומן), שפיקחה על המאמץ המלחמתי של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, והשניים שיתפו פעולה היטב.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > מינויו

ב-30 ביוני 1945 הודיע השופט העליון אוון רוברטס על התפטרותו החל מה-31 ביולי. טרומן, שאז כבר היה נשיא ארצות הברית, החליט כמחווה לשתי המפלגות, למנות רפובליקני כמחליפו של רוברטס. הוא בחר בבארטון כאדם שאותו הוא הכיר וכיבד. ב-18 בספטמבר הודיע טרומן על בחירתו בבארטון. למחרת היום הוגש המינוי לאישור הסנאט. ועדת המשפט של הסנאט העבירה את המינוי למליאת הסנאט ללא ביצוע שימוע, והסנאט אישר תוך פחות מיום אחד את המינוי פה אחד. ב-30 בספטמבר התפטר בארטון מהסנאט, וב-1 באוקטובר הוא הושבע כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. בארטון היה חבר חבר הקונגרס המכהן האחרון שמונה לבית המשפט העליון (שרמן מינטון, שהיה סנאטור לשעבר, מונה ב-1949).
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > משנתו השיפוטית וסגנון עבודתו

לדבריו של הביוגרף של בארטון אריק ו. וייס, לבארטון חסרה משנה שיפוטית כוללת. הוא העדיף לנקוט בריסון שיפוטי ורוב פסקי הדין שלו התבססו על טיעונים פרוצדורליים צרים ופחות על החוקה. עם זאת, הריסון השיפוטי שלו הושפע מהשקפותיו הפוליטיות, לא על משנתו השיפוטית, והוא נטה להסכים עם החלטות הרשות המחוקקת והרשות המבצעת בשל ההסכמה האישית שלו עמם. הפרגמטיזם שלו זיכה אותו בכבוד מצד עמיתיו לכס השיפוט. הוא היה הגורם המאחד בבית המשפט, כאשר השופטים האחרים היו מפולגים ביניהם בשאלות חוקתיות ולא עלה בידם להגיע להסכמה על רקע טכני או פרוצדורלי.
בשנים 1945–1953 היה בארטון בדרך כלל ברוב המרכזי של בית המשפט, ולעיתים הוא מצא את עצמו ברוב השמרני יותר בכמה סוגיות. הוא היה חלק מ"הגוש של וינסון", שכלל את נשיא בית המשפט העליון פרד וינסון, ואת השופטים טום קלארק, שרמן מינטון וסטנלי ריד. החמישה הצביעו יחדיו ב-75 אחוזים של הזמן בהחלטות שלא התקבלו פה אחד. אך החל ממינויו של ארל וורן כנשיא בית המשפט העליון ב-1953, ויותר לאחר מינויו של ויליאם ברנן ב-1956, מצא בארטון את עצמו יותר ויותר במיעוט.
הביוגרפית של בארטון, מרי פרנסס ברי, כתבה שבארטון ידע "שהוא לא שופט מבריק ושהכתיבה הייתה קשה עליו", ולפיכך, לא רק שהוא עבד קשה מאוד בכתיבת החלטותיו, אלא גם ניסה להראות כמה עבודתו קשה באמצעות הדגשת כל התקדימים בהם הוא עיין לפני שהגיע להחלטה. בארטון עמד על כך שכל התקדימים ייחקרו היטב לפני כתיבת חוות דעתו, כתב את הטיוטה הראשונה של חוות הדעת בעצמו, ונודע כמי שבילה שעות רבות בעבודה בלשכתו. עבודתו הקשה הקנתה לו כבוד ושבחים מעמיתיו, אך סגנון העבודה שלו הגביל גם את תוצריו השיפוטיים. מחוץ לבית המשפט, העיתונות וכמה חוקרי משפט בולטים תיארו את בארטון כבינוני, מסורבל, בעל חשיבה משפטית חלושה, שהיה טרוד יותר בפעילויות חברתיות.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > יחסי דת ומדינה

באופן כללי, העדיף בארטון את הפרדת הדת מהמדינה באופן מוחלט. עם זאת, גישתו הפרגמטית לחוק גרמה לו לפעמים להתנגד לדעת הרוב שהעדיף הפרדה מוחלטת. לדוגמה, בפסק הדין "אברסון נגד מועצת החינוך" (Everson v. Board of Education) מ-1947, פסק השופט הוגו בלאק, בפסק דין שהתקבל ברוב של 5 מול 4, שבעוד שהחוקה דורשת הפרדה מוחלטת בין הדת לבין המדינה, מותר על פי החוקה למערכת החינוך המחוזית לפצות הורים כאשר ילדיהם השתמשו בהסעות לבתי הספר לבתי ספר דתיים כל עוד שהיחס להורים כאלה ולכל בני הדתות היה שוויוני. בתחילה נטה בארטון להכריז על החוק כנוגד לחוקה. פעולות שכנוע נמרצות מצד השופטים פרנקפורטר, ג'קסון וראטלדג' גרמו לו לשנות את דעתו. בפסק דין זה כתב בארטון חוות דעת מיעוט, לא בשל אי הסכמתו עם הדגש שנתן בלאק על הפרדה מוחלטת בין הדת למדינה, אלא בשל העובדה שהוא סבר שחוקי המדינה הפרו את דוקטרינת ההפרדה כפי שהותוותה על ידי בלאק.
שנה לאחר מכן הצטרף בארטון לבלאק בחוות דעת הרוב בפסק הדין "מק'קולום נגד מועצת החינוך" (McCollum v. Board of Education) מ-1948. בפסק דין זה עמד על הפרק חוק מדינתי שנתן לתלמידים זמן חופשי כדי להשתתף בשיעורי דת בתחומי בית הספר במהלך יום הלימודים. דעת הרוב פסלה את החוק כהפרה של התיקון הראשון. בארטון הצטרף לדעת הרוב רק לאחר שבלאק הסכים לא להרחיב את פסיקתו לשיעורי דת שיתקיימו בזמן חופשי מחוץ לתחומי בתי הספר.
פסק הדין "זורח נגד קלאוסון" (Zorach v. Clauson) מ-1952 דמה מבחינה עובדתית לפסק הדין מק'קולום, אף על פי שלא התקיימו שעורי דת בתחומי בתי הספר. אף על פי שהעוזר המשפטי של בארטון טען שבמקרה זה בית הספר הורה במרומז לתלמידיו להשתתף בשעורי דת, בארטון חלק עליו, ואפיין את השחרור מהלימודים לצורך זה באופן דומה לשחרור לטובת הגעה של תלמיד לטיפול רפואי. בארטון הצטרף לרוב של ששת השופטים מול המיעוט של שלושה.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > ההליך הפלילי

בארטון רחש כבוד למדינות בכל הקשור להליכים פליליים ולסוגיות חוק וסדר. החל מפסק הדין "בטס נגד בריידי" (Betts v. Brady) מ-1942, פסק בית המשפט העליון במגוון רחב של פסקי דין שלמעט במקרים של אנאלפביתיות, ליקוי שכלי, או במקרים מורכבים במיוחד, לא הייתה לנאשמים הזכות המוחלטת לקבל הודעה על זכותם להתייעץ עם עורך דין או לקבל עורך דין על חשבון המדינה. לבית המשפט הייתה ההזדמנות לבחון מחדש את פסק הדין בטס כאשר בה לפסוק בפסק הדין "ביוט נגד אילינוי" (Bute v. Illinois) מ-1948, בו עתר עבריין נגד הרשעתו בטענה שבית המשפט לא יידע אותו על זכותו להיוועץ בעורך דין ובשל כך הופרו זכויותיו על פי החוקה להליך הוגן. בארטון כתב את חוות דעת הרוב שבעדה הצביעו חמישה שופטים מול ארבעה מתנגדים, שהחוקה לא מחייבת את המדינה לייעץ לנאשם בנוגע לזכותו לשכור עורך דין, או לספק לו עורך דין, אם לא מדובר על עבירה שעונשה מוות. החלת התיקון ה-14 לחוקה במדינות בתחום זה "תתעלם מהסמכות הבסיסית וההיסטורית של המדינות לקבוע את הליכי בתי המשפט שלהן בעצמן", כתב בארטון. ועדיין, פסק הדין ביוט היה תיק משמעותי בשל העובדה שהוא הוציא מן הכלל תיקי עונש מוות מהכלל שנקבע בפסק הדין בטס. ביקורת רבה נמתחה על פסק דין זה ובפסק הדין "גדעון נגד ויינרייט" (Gideon v. Wainwright) מ-1963 הפך בית המשפט את שני פסקי הדין הללו על פיהם.
פסק דין נוסף שניתן באותה שנה בה ניתן פסק דין ביוט המחיש את הסתמכותו של בארטון על השקפותיו האישיות כקו מנחה לפעילותו בבית המשפט. גילברט ת'יל סבל מהתמוטטות נפשית, קפץ מתוך קרון נוסעים של חברת סאות'רן פסיפיק ונפצע באורח קשה. ת'יל טען שצוות הרכבת היה צריך לעצור בעדו. בית המשפט מנע מעובדי שכר שעתי מלהתמנות לחבר המושבעים במשפטו, ולטענתו של ת'יל היה בית המשפט משוחד כלפיו. בארטון הונע מתוך הצורך להגן על שמו הטוב של בית המשפט העליון, שהוא חש שייפגע אם תאושר התנהלות כה חסרת טעם. רוב השופטים בפסק הדין "ת'יל נגד חברת סאות'רן פסיפיק" (.Thiel v. Southern Pacific Co) מ-1946 צמצם את חוות דעתו רק לעובדות שנגעו לבחירת המושבעים, ולפיך לא קיבל שום החלטה בנוגע לשאלה אם המושבעים היו אכן משוחדים נגד ת'יל. גישה זו גרמה אף היא לבארטון להסכים עם דעת הרוב.
השקפתו של בארטון שההליך הפלילי צריך להיוותר בידיהן של המדינות השפיע על דעותיו בתיקים נוספים. בפסק הדין "גריפין נגד אילינוי" (Griffin v. Illinois) מ-1956, פסק רוב השופטים שלא ניתן למנוע מנאשם עני את הגישה לפרוטוקול המשפט. בחוות דעת המיעוט של בארטון, שאליה הצטרפו השופטים מינטון, הרלן וריד, הוא הגן בתוקף על האופי הפדרלי של ההליך הפלילי. בארטון גם כתב חוות דעת מיעוט עוקצנית בפסק הדין "לואיזיאנה בשם פרנסיס נגד רזוובר" (Louisiana ex rel. Francis v. Resweber) מ-1947. ב-3 במאי 1946 ניסתה מדינת לואיזיאנה להוציא להורג את הרוצח המורשע וילי פרנסיס. אך התליין ועוזרו היו שתויים כאשר הפעילו את הכיסא החשמלי, ופרנסיס לא מת. המדינה ביקשה להוציאו להורג פעם נוספת, אך פרנסיס טען שמהלך זה יפר את סעיף הסיכון הכפול שבתיקון החמישי לחוקה. בארטון כתב שכישלונה של המדינה בהוצאתו להורג הראשונה של פרנסיס צריכה להפוך אותה לניסיון אחרון לבצע את גזר הדין. ניסיונות נוספים יהיו עונש אכזרי ויוצא דופן: "לא יעלה על הדעת שבית מחוקקים של מדינה בימינו אלה יחוקק חוק שבמפורש יאפשר מתן עונש מוות באמצעות ניסיונות חישמול חוזרים ונשנים שפער הזמן ביניהם יהיה ימים או שעות עד אשר יומת הנידון". הייתה זו חוות דעת שראתה את הנולד בנוגע להשקפה המשפטית העתידית של בית המשפט בנוגע לעונש המוות בארצות הברית.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > התפטרותו

ביוני 1957 החל בארטון לסבול מרעד משמעותי בידיו. כאשר החל מושב בית המשפט של 1957–1958, היה כבר כתב ידו קשה לקריאה, והוא החל לקחת לעצמו מנוחות ארוכות בשעות אחר הצהריים. האבחנה הרפואית למצבו הייתה מחלת פרקינסון, ובראשית 1958 התגבר עוד יותר הרעד בידו השמאלית. הוא החליט לפרוש מכהונתו, ובמרץ הודיע על כך לנשיא אייזנהאואר. מתוך דאגתו בנוגע לענייני החוץ והפנים, ביקש הנשיא מבארטון לשקול להישאר על כס השיפוט שנה אחת נוספת, מבלי להודיע דבר בפומבי. בארטון הסכים, ובינתיים נעשו סידורים למנות את עוזריו המשפטיים של בארטון לתפקידים במחלקת המשפטים של ארצות הברית למקרה שבארטון יפרוש לפני תום מושב 1958–1959 של בית המשפט.
מצבו הבריאותי של בארטון המשיך להחמיר, וביוני 1958 יעצו לו רופאיו לפרוש. הוא הודיע לוורן על החלטתו, ווורן הפציר בו להישאר בתפקידו לפחות עד ה-30 בספטמבר. שבוע לאחר מכן נפגש התובע הכללי של ארצות הברית ויליאם פירס רוג'רס עם בארטון כדי לדון עמו על השמועות על פרישתו. גם הפעם חזר בארטון על רצונו לסיים את כהונתו, וגם רוג'רס ביקש ממנו להישאר עד 30 בספטמבר. כמה משברים ואירועים מנעו מבארטון מלהיפגש עם אייזנהאואר עד ה-17 ביולי, ובמועד זה הודיע בארטון באופן אישי לנשיא על כוונתו לפרוש. ב-22 ביוני מלאו לבארטון 70, כך שהוא יכול היה לפרוש עם פנסיה מלאה.
אייזנהאואר ביקש מבארטון שלעת עתה ישמור את דבר התפטרותו בסוד. הסיבה לכך הייתה בין השאר שאייזנהאואר רצה שיעמוד לרשותו מספיק זמן כדי לשקול את זהות המחליף ללא לחץ ציבורי. בנוסף, אייזנהאואר היה מודאג שהתפטרותו של בארטון באותה עת עלולה הייתה ליצור סיבוכים בלתי נחוצים בבית המשפט העליון, שהסכים לשמוע את העתירה בפסק הדין "קופר נגד ארון" (Cooper v. Aaron). תיק זה הוגש על רקע משבר ליטל רוק, שבו נמנע מתשעה תלמידים אפרו-אמריקאים להתקבל לבית הספר התיכון המרכזי של ליטל רוק על ידי מושל ארקנסו אורוול פובוס. ויליאם ג. קופר ושאר חברי מועצת החינוך של ליטל רוק טענו שלא יוכלו ליישם את החלטת בית המשפט העליון בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך בשל העוינות הציבורית ובשל התנגדותם של המושל פובוס ושל בית המחוקקים של המדינה. היה ברור שהמקרה יגיע לפתחו של בית המשפט העליון. בית משפט מקומי פסק לטובת מועצת החינוך, וה-NAACP עתר הן לבית המשפט של ארקנסו והן לבית המשפט העליון, שב-30 ביוני סירב לשמוע את העתירה עד שבית המשפט של ארקנסו יפסוק, אך הוא גם ייעץ לבית המשפט של ארקנסו לפסוק במהירות, עוד לפני פתיחת שנת הלימודים.
במושב קיץ מיוחד קיים בית המשפט העליון דיון ב-11 בספטמבר, וב-29 בספטמבר פרסם את החלטתו. בשלב זה כבר הודיע בארטון לצוות לשכתו ולשאר השופטים על החלטתו לפרוש.
ב-6 באוקטובר 1958 פורסמה הודעה רשמית על פרישתו של בארטון מבית המשפט העליון. בהודעתו הסביר בארטון על מחלת פרקינסון ממנה סבל. הוא פרש בעצת רופאיו, שהסבירו לו שבהיעדר לחץ העבודה בבית המשפט, עשוי מצבו אף להשתפר. ב-13 באוקטובר סיים בארטון את כהונתו.
שנותיו האחרונות ומותו

לאחר פרישתו מבית המשפט העליון, ישב בארטון במשך כמה שנים בהרכבי שופטים בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
הרולד בארטון נפטר ב-28 באוקטובר 1964 בוושינגטון די. סי. כתוצאה מסיבוכים של מחלת פרקינסון ממנה סבל, מאי-ספיקת כליות ומחולי בריאות. הוא נטמן בבית הקברות היילנד פארק שבקליבלנד.
ב-1986 שונה שמו של גשר השדרה הראשית של קליבלנד ונקרא על שמו.
מזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית

מזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית (באנגלית: United States Secretary of Health and Human Services) הוא ראש מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית העוסקת בענייני בריאות. המזכיר הוא חבר בקבינט הנשיאותי. בעבר היה שם המשרה "מזכיר הבריאות, החינוך והרווחה" (United States Secretary of Health, Education, and Welfare).
ב-1979 שונה שמה של "מחלקת הבריאות, החינוך והרווחה" לשם "מחלקת הבריאות ושירותי האנוש" ותחום החינוך, יחד עם "מנהל שירותי השיקום" (Rehabilitation Services Administration), הועברו למחלקת החינוך של ארצות הברית שהוקמה אז. בראש המחלקה החדשה עמדה בעת השינוי פטרישה רוברטס האריס, האישה השחורה הראשונה שכיהנה כחברה בקבינט ארצות הברית.
הוועדות בסנאט שמאשרות את המועמדים לתפקיד זה הן "ועדת הבריאות, החינוך, העבודה והגמלאות" ו"ועדת הכספים", שתחום הבריאות נמצא באחריותן,וזאת לפני האישור הסופי של הסנאט.
במסגרת חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ("אובמה-קר") הורחבו תפקידיו של מזכיר הבריאות ושירותי האנוש באופן משמעותי.
תפקידים

תפקידיו של מזכיר הבריאות ושירותי האנוש סובבים סביב לתנאי המחיה בארצות הברית. אלה כוללים ייעוץ לנשיא ארצות הברית בסוגיות בריאות, רווחה ותוכניות להבטחת הכנסה. המזכיר מוביל את המחלקה בביצוע התוכניות המאושרות ובהעלאת מודעות הציבור לתפקיד המחלקה.
מאז פיגועי 11 בספטמבר ומתקפת האנתרקס שבאה בעקבותיה, הייתה לתפקיד משמעות מיוחדת במסגרת המלחמה העולמית בטרור. עם מינויו, העיר מי שכיהן אז בתפקיד המזכיר, טומי תומפסון: איני יכול להבין מדוע לא תקפו הטרוריסטים את אספקת המזון שלנו, שכן מאוד קל לעשות זאת...". כמו מחלקות פדרליות אחרות של ארצות הברית, הייתה מחלקת הבריאות ומשאבי האנוש נתונה לארגון מחדש של כוח האדם והחוזים הפדרליים שלה בהובלתו של המחלקה לביטחון המולדת.
מחלקת הבריאות ושירותי האנוש אחראית על 11 סוכנויות, כולל: מנהל המזון והתרופות האמריקאי, המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן, המכונים הלאומיים לבריאות, מנהל הילדים והמשפחות (Administration for Children and Families) ומרכזי שירותי המדיקר ומדיקאייד (Centers for Medicare and Medicaid Services).
רשימת מזכירי הבריאות ושירותי האנוש > מזכירי הבריאות, החינוך והרווחה

| מספר | דיוקן | שם | מדינת מגורים | תחילת כהונה | סיום כהונה | תחת נשיא |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | אובטה קאלפ הובי | טקסס | 11 באפריל 1953 | 31 ביולי 1955 | דווייט אייזנהאואר |
| 2 |  | מריון ב. פולסום | ניו יורק | 2 באוגוסט 1955 | 31 ביולי 1958 | דווייט אייזנהאואר |
| 3 |  | ארתור שרווד פלמינג | אוהיו | 1 באוגוסט 1958 | 19 בינואר 1961 | דווייט אייזנהאואר |
| 4 |  | אברהם ריביקוף | קונטיקט | 21 בינואר 1961 | 13 ביולי 1962 | ג'ון פיצג'רלד קנדי |
| 5 |  | אנתוני ג'וזף סלברצה | אוהיו | 31 ביולי 1962 | 17 באוגוסט 1965 | ג'ון פיצג'רלד קנדי   לינדון ג'ונסון |
| 6 |  | ג'ון ו' גרדנר | קליפורניה | 18 באוגוסט 1965 | 1 במרץ 1968 | לינדון ג'ונסון |
| 7 |  | וילבור ג. כהן | מישיגן | 16 במאי 1968 | 20 בינואר 1969 | לינדון ג'ונסון |
| 8 |  | רוברט פינץ' | קליפורניה | 21 בינואר 1969 | 23 ביוני 1970 | ריצ'רד ניקסון |
| 9 |  | אליוט ריצ'רדסון | מסצ'וסטס | 24 ביוני 1970 | 29 בינואר 1973 | ריצ'רד ניקסון |
| 10 |  | קספר ויינברגר | קליפורניה | 12 בפברואר 1973 | 8 באוגוסט 1975 | ריצ'רד ניקסון   ג'רלד פורד |
| 11 |  | פ. דייוויד מתיוס | אלבמה | 8 באוגוסט 1975 | 20 בינואר 1977 | ג'רלד פורד |
| 12 |  | ג'וזף א. קליפנו | וושינגטון די. סי. | 25 בינואר 1977 | 3 באוגוסט 1979 | ג'ימי קרטר |
| 13 |  | פטרישה רוברטס האריס | וושינגטון די. סי. | 3 באוגוסט 1979 | 4 במאי 1980 | ג'ימי קרטר |
רשימת מזכירי הבריאות ושירותי האנוש > מזכירי הבריאות ושירותי האנוש

| מספר | דיוקן | שם | מדינת מגורים | תחילת כהונה | סיום כהונה | תחת נשיא |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 13 |  | פטרישה רוברטס האריס | וושינגטון די. סי. | 4 במאי 1980 | 20 בינואר 1981 | ג'ימי קרטר |
| 14 |  | ריצ'רד שוויקר | פנסילבניה | 22 בינואר 1981 | 3 בפברואר 1983 | רונלד רייגן |
| 15 |  | מרגרט הקלר | מסצ'וסטס | 9 במרץ 1983 | 13 בדצמבר 1985 | רונלד רייגן |
| 16 |  | אוטיס בוון | אינדיאנה | 13 בדצמבר 1985 | 20 בינואר 1989 | רונלד רייגן |
| 17 |  | לואיס וייד סאליבן | ג'ורג'יה | 1 במרץ 1989 | 20 בינואר 1993 | ג'ורג' הרברט ווקר בוש |
| 18 |  | דונה שלאלה | ויסקונסין | 22 בינואר 1993 | 20 בינואר 2001 | ביל קלינטון |
| 19 |  | טומי תומפסון | ויסקונסין | 2 בפברואר 2001 | 26 בינואר 2005 | ג'ורג' ווקר בוש |
| 20 |  | מייק ליוויט | יוטה | 26 בינואר 2005 | 20 בינואר 2009 | ג'ורג' ווקר בוש |
| 21 |  | קתלין סבליוס | קנזס | 28 באפריל 2009 | 9 ביוני 2014 | ברק אובמה |
| 22 |  | סילביה מתיוס ברוול | וושינגטון די. סי. | 9 ביוני 2014 | 20 בינואר 2017 | ברק אובמה |
| 23 |  | טום פרייס | ג'ורג'יה | 10 בפברואר 2017 | 29 בספטמבר 2017 | דונלד טראמפ |
| 24 |  | אלכס אזר | מרילנד | 29 בינואר 2018 | 20 בינואר 2021 | דונלד טראמפ |
| 25 |  | חבייר ביסרה | קליפורניה | 18 במרץ 2021 | 20 בינואר 2025 | ג'ו ביידן |
| בפועל |  | דורותי פינק | פנסילבניה | 20 בינואר 2025 | 13 בפברואר 2025 | דונלד טראמפ |
| 26 |  | רוברט קנדי ג'וניור | קליפורניה | 13 בפברואר 2025 | מכהן | דונלד טראמפ |
הערות שוליים

↑  Holbrook, M. Cay (2017-02-06). Foundations of Education: History and theory of teaching children and youths with visual impairments. American Foundation for the Blind.
↑  "Patricia Roberts Harris". diplomacy.state.gov. Retrieved 2016-03-31.
↑  "Jurisdiction - The United States Senate Committee on Finance".
↑  Leavitt, Michael O. (February 18, 2011). "Health reform's central flaw: Too much power in one office". The Washington Post.
↑  Operating divisions of the HHS.
| מזכירי הבריאות ושירותי האנוש ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| מזכירי הבריאות, החינוך והרווחה   (1953 - 1980) | אובטה קאלפ הובי • מריון ב. פולסום • ארתור שרווד פלמינג • אברהם ריביקוף • אנתוני ג'וזף סלברצה • ג'ון ו' גרדנר • וילבור ג. כהן • רוברט פינץ' • אליוט ריצ'רדסון • קספר ויינברגר • פ. דייוויד מתיוס • ג'וזף א. קליפנו • פטרישה רוברטס האריס |  |
| מזכירי הבריאות ושירותי האנוש   (1980 - הווה) | פטרישה רוברטס האריס • ריצ'רד שוויקר • מרגרט הקלר • אוטיס בוון • לואיס וייד סאליבן • דונה שלאלה • טומי תומפסון • מייק ליוויט • קתלין סבליוס • סילביה מתיוס ברוול • טום פרייס • אלכס אזר • חבייר ביסרה • רוברט קנדי ג'וניור |  |
Changes (אלבום של ג'סטין ביבר)

Changes הוא אלבום האולפן החמישי של הזמר-יוצר הקנדי ג'סטין ביבר. האלבום יצא לאור ב-14 בפברואר 2020, על ידי חברת התקליטים דאף ג'אם.
רקע והכרזה

ב-27 באוקטובר 2019, הודיע ביבר שהוא יוציא את אלבום האולפן הקרוב שלו לפני חג המולד אם פוסט האינסטגרם שלו יגיע ל-20 מיליון לייקים. עם זאת, הפוסט נמחק ומאז נדחתה ההוצאה. במקום זאת, הכריז על הסינגל הראשי מתוך האלבום, "Yummy" והעלה טריילר לאלבום לערוץ היוטיוב שלו. השיר יצא ב-3 בינואר 2020, והגיע לשיאו בעשרת המובילים במצעדים במדינות רבות.
כותרת האלבום יחד עם עטיפתו נחשפה ב-28 בינואר 2020, עם צאת הסינגל השיווקי מתוך האלבום, "Get Me" בשיתוף הזמרת האמריקאית קלאני.
סינגלים

"Yummy" - יצא לאור ב-3 בינואר 2020, כסינגל הראשון מתוך האלבום. עם יציאתו, נכנס אל המקום השני במצעד בילבורד הוט 100, למקום הראשון במצעד של איגוד תעשיית ההקלטות הניו זילנדי, ולמקום ה-8 במצעד השבועי של מדיה פורסט.
"Intentions" - יצא לאור ב-7 בפברואר 2020, כסינגל השני מתוך האלבום. עם יציאתו, נכנס אל המקום ה-36 במצעד 40 שירי המיינסטרים של בילבורד.
"Forever" - יצא לאור ב-14 בפברואר 2020, כסינגל השלישי מתוך האלבום. עם יציאתו, נכנס אל המקום ה-29 במצעד הסינגלים הבריטי.
סינגלים > סינגלים שיווקים

"Get Me" - יצא לאור ב-28 בינואר 2020 כסינגל שיווקי לאלבום. עם יציאתו, נכנס אל המקום ה-93 במצעד בילבורד הוט 100, ולמקום הרביעי במצעד של איגוד תעשיית ההקלטות הניו זילנדי.
ביקורת

ביוני 2020, נכלל האלבום ברשימת "50 האלבומים הטובים ביותר של שנת 2020 עד כה" של מגזין בילבורד.
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | All Around Me  | 2:16 |
| 2. | Habitual  | 2:48 |
| 3. | Come Around Me  | 3:20 |
| 4. | Intentions (בשיתוף קוואבו)   | 3:32 |
| 5. | Yummy  | 3:30 |
| 6. | Available  | 3:15 |
| 7. | Forever (בשיתוף פוסט מאלון וקלבר)   | 3:39 |
| 8. | Running Over (בשיתוף ליל דיקי)   | 2:59 |
| 9. | Take It Out on Me  | 2:58 |
| 10. | Second Emotion (בשיתוף טראוויס סקוט)   | 3:22 |
| 11. | Get Me (בשיתוף קלאני)   | 3:05 |
| 12. | E.T.A  | 2:56 |
| 13. | Changes  | 2:15 |
| 14. | Confirmation  | 2:50 |
| 15. | That's What Love Is  | 2:45 |
| 16. | At Least for Now  | 2:29 |
| 17. | Yummy (Summer Walker Remix) (בשיתוף סאמר ווקר)   | 3:29 |
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2019)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2019)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2019)> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי | 2 |
|  איטליה | מצעד האלבומים האיטלקי | 7 |
|  אירלנד | מצעד האלבומים האירי | 2 |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 4 |
|  דנמרק | היטליסטן | 1 |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד האלבומים הבריטי | 1 |
|  יפן | אוריקון | 16 |
|  נורווגיה | VG-lista | 2 |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 2 |
|  סקוטלנד | מצעד האלבומים הסקוטי | 5 |
|  פינלנד | המצעדים הפיניים הרשמיים | 5 |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 1 |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2020)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2020)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2020)> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 26 |
נתוני מכירות

| מקום | תארים | מכירות |
| --- | --- | --- |
| בריטניה (BPI) | כסף | 60,000 |
 מכירות + הזרמת מדיה בלבד
היסטוריית יציאות

| אזור | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| עולמי | 14 בפברואר 2020 | תקליטור • הורדה דיגיטלית • הזרמת מוזיקה | דאף ג'אם |  |
| עולמי | 13 במרץ 2020 | קלטת שמע • אריך-נגן | דאף ג'אם |  |