stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עפרה חזה
הנצחה

ב-22 במאי 2009 הנפיק דואר ישראל בול לזכרה של עפרה חזה. האמנית מירי ניסטור עיצבה את הבול. על השובל, כיתוב של שורה מתוך הלהיט "תפילה" ששרה חזה: "תן לנו אור ושמחת נעורים".
בשנת 2012 יצאה הסדרה "מלכת קסמים" בשירות HOT VOD Young בכיכובם של כוכבת הילדים רינת גבאי, גיא פרידמן, חנה לסלאו וניקי גולדשטיין הסדרה הייתה בנויה משיריה של חזה כגון מלכת קסמים סוף הקיץ חי מישהו הולך תמיד איתי בית חם ועוד
ב"גן התקווה" שבשכונת התקווה הוקמה על גבעה קטנה הנקראת "גבעת עפרה" אנדרטה לזכרה ובו קטע משירו של הרב שלום שבזי "אם ננעלו".
עיריית תל אביב-יפו קבעה שלט הנצחה על קיר בית ילדותה שבשכונת התקווה, ברחוב בועז 39.
עיריית הרצליה הקימה גן ציבורי על שמה ברחוב רבי עקיבא 3.
בחיפה, רמלה, באר שבע, בית אריה, כפר סבא, נתניה, ראש העין, קריית מוצקין, רעננה, קריית ביאליק ובת ים נקראו רחובות על שמה.
לציון 18 שנים למותה, תחנת כאן גימל וחברת הליקון מיוזיק השיקו פרויקט מיוחד לזכרה במסגרתו הוקלט אלבום עם גרסאות כיסוי לשיריה. גרסת הכיסוי הראשונה, שיצאה לאור בפברואר 2018 הייתה לשיר "גורל אחד", בביצוע הזמרת נסרין קדרי. גרסת הכיסוי השנייה, לשיר "לאורך הים", בביצועו של אברהם טל, גרסת הכיסוי השלישית לשיר "בכרם תימן" בביצועה של מירי מסיקה וגרסת כיסוי רביעית לשיר "אם ננעלו" בביצועו של הראל סקעת.
ב־19 בנובמבר 2018 לציון יום הולדתה של עפרה ראה אור דיסק עם גרסאות כיסוי לשיריה "קול הנשמה: שרים עפרה חזה".
ביוני 2019 חנכה ארקיע מטוס איירבוס A321neoLR שנקרא על שמה של עפרה חזה.
בשנת 2020 נחנך בדרום תל אביב, סמוך לשכונת התקווה, בית ספר על שם עפרה חזה.
בשנת 2020 נחנך בפתח תקווה, מרכז תרבות על שם עפרה חזה בבית ספר בן-גוריון.
בשנת 2023 נחנכה תחנת אלנבי על שם עפרה חזה. תחנה זו היא התחנה התת-קרקעית הדרומית ביותר מבין התחנות התת-קרקעיות בקו האדום של הרכבת הקלה בתל אביב.
סרטי תעודה

Women of the World (נשות העולם) (1986): פרק מתוך הסדרה נשים עולמיות. בפרק מסופר על הקריירה של עפרה בישראל ותחילת הקריירה מחוצה לה, לאחר שהאלבום "שירי תימן" יצא בבריטניה.
חייה ומותה של עפרה חזה (2002): סרט תעודה ששודר בערוץ 2 המספר את הקריירה העולמית של עפרה חזה, החל מסדנת שכונת התקווה ועד מותה שהשאיר הרבה סימני שאלה.
מה נעמה עפרה (2003): הסרט מבית הטלוויזיה החינוכית אשר עוסק בקריירה המורחבת של עפרה, מסדנת תיאטרון שכונת התקווה, ההצלחה בשוק הישראלי בשנות השמונים, ההצלחה הבין-לאומית ועד להופעה האחרונה בפעמוני היובל. (הסרט באתר הטלוויזיה החינוכית)
סודות (2005): סרט דוקומנטרי מבית היוצר של Yes המספר על הקריירה הענפה של הזמרת בישראל ומחוצה לה ועד למותה. הסרט מלווה בראיונות עם מפיקי על בהוליווד, משפחתה של עפרה חזה וכן אמרגנה לשעבר, בצלאל אלוני.
דוקוסלב (2007): פרק מתוך התוכנית של HOT, דוקוסלב, עקבה אחרי הקריירה של עפרה חזה בישראל ומחוצה לה לפי שנים. הסרט שודר לרגל 7 שנים למותה.
הילד הסודי של עפרה חזה (2007): סרט תעודה העוקב אחרי שי אשכנזי, בנו המאומץ של דורון אשכנזי, בעלה של הזמרת, שהתגורר עימם בשנותיה האחרונות של עפרה.
האוצר האבוד של עפרה חזה (2010): סרט המלווה את משפחת חזה, לאחר 10 שנים לאחר מותה של חזה, בפתיחת המכולה שאחסנה את חפציה מאז מות בעלה, דורון אשכנזי. בסרט מוצגים גם פרטים חדשים לגבי החקירה שמתנהלת מאז מותה. הסרט שודר בערוץ 10 לרגל 10 שנים למותה.
ימים נשברים (2010): סרט מבית הערוץ הראשון שעסק סביב הקריירה שלה.
זמרת השנה (2018): סרט ששודר בקשת 12 המתאר את תופעת ההערצה לירדנה ארזי ועפרה חזה בשנות ה-80.
עפרה (ידועה גם בשם החיים הסודיים של עפרה חזה) (2020): סדרה בת 3 פרקים על חייה ומותה של חזה.
פילמוגרפיה נבחרת

| שנה | שם הסרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1977 | הילדים משכונת חיים | בתפקיד עצמה | במאי: חיים שירן (תפקיד אורח) |
| 1979 | שלאגר | דינה | במאי: אסי דיין |
| 1979 | נערת הפרברים | ורד | במאי: ג'ורג' עובדיה |
| 1998 | צדק מוחלט | רוני | במאי: ארנון צדוק |
| 1998 | נסיך מצרים | יוכבד | דיבוב, הן בגרסת המקור באנגלית והן בעברית |
לקריאה נוספת

בצלאל אלוני, מכתבים לעפרה, יהוד: דן-אל, 2007.
נעמי טל, עפרה חזה, ירושלים: הוצאת כתר, 1986.
ס"ט

ערך זה עוסק בראשי תיבות. אם התכוונתם לשנה עברית, ראו .
שער ספר בתי כהונה מאת הרב האשכנזי רבי יצחק הכהן רפפורט בו הוא חותם ס"ט.
ס"ט הם ראשי תיבות המשמשים לחתימה מליצית. לס"ט מספר פענוחים, בהם ברכת החיים "סופו טוב"; כן נפוץ הפענוח "ספרדי טהור", אך פענוח זה ככל הנראה שגוי. השימוש בראשי התיבות, כלפי עצמם או כלפי אנשים אחרים, נעשה בעיקר אצל יהדות ספרד.
פענוחים

אחד הפירושים המקובלים הוא "סופו טוב", או "סיפיה טב", כלומר איחולי כל טוב, או "סימנא טבא", שהוא סימן או דבר טוב. קיימות גם ההטיות של סי"ט או סליט"א. רבי יהודה כלץ למשל חתם "ס"ט אכי"ר" (ס"ט אמן כן יהי רצון).
שלמה גרינבוים הציע לפענח "סין טין" – רפש וטיט – ביטוי של ענווה והתבטלות בפני האל, זאת לפי הסכמת אחד מרבני ליוורנו לספר שער יוסף שחתם כך. אחרים דחו זיהוי זה בשל כך שהצירוף סין טין ס"ט קיים, וכן בשל כך שחתימה זו משמשת גם כלפי אנשים אחרים (דוגמה אחת מני רבות: בהסכמת רבני סאלי לספר חפץ ה' נכתב "רבי חיים בן עטר ס"ט") ולא סביר שאדם יכנה את חברו "רפש וטיט".
בעבר היה מקובל לפענח "ספרדי טהור" עבור יהודים שלא חיו כאנוסים, או שלא התערבבו עם אשכנזים, יש שדחו זיהוי זה בשל העובדה שבחתימה השתמשו אשכנזים (ביניהם: החכם צבי, היעב"ץ רבי ישראל משקלוב ועוד רבים), כך גם תימנים (ביניהם הרש"ש רבי יחיא צאלח) ואיטלקים (ביניהם רמח"ל ועוד).
חתימת רבי יהושע יעקב ישראל עולייל בה הוא חותם "סליט"א" - סיפיה לימים טובים אמן.יש שטענו שפענוח הוא "סנט": יהודי ספרד נהגו בימי האינקוויזיציה לציין את אבותיהם שמתו על קידוש השם כקדושים, ומכאן דמיון לראשי התיבות "ST", מהמילה הלטינית "Sanct", שפירושה "קדוש". עם זאת, נעשה שימוש בחתימה זאת גם טרם גירוש ספרד (למשל: הריטב"א, הרא"ש, אבודרהם).
לקריאה נוספת

שלמה מ. יצחקי (שם בדוי), בענין ראשי תיבות ס"ט, אור המערב, גליון ה' (תש"ן) עמ' 39–56, באתר אוצר החכמה
ישראל דנדרוביץ, הדרכון הספרדי, היו דברים מעולם, חלק 2, עמ' 439–446
הערות שוליים

↑  אצל הריטב"א בשו"ת הריטב"א, סימן קפ והרא"ש בשו"ת הרא"ש כלל ג סימן ו
↑  ס"ט שמות משפחה, דעת לימודי יהדות ורוח, מכללת הרצוג.
↑  שלמה גרינבוים, הסברים חדשים לציון ס"ט, בית יעקב, גיליון 170 עמ' 30, באתר אוצר החכמה
↑  ספר הערוך ערך טן
↑  "נאום סין וטין משה יוסף מרדכי מיוחס ס"ט" בהסכמה לספר שדה הארץ לרבי אברהם מיוחס חלק ג ליוורנו תקמ"ח
↑  שלמה מ. יצחקי (שם בדוי), בענין ראשי תיבות ס"ט, אור המערב, גליון ה' (תש"ן) עמ' 39–56, באתר אוצר החכמה
↑  מאיר היילפרין, הנוטריקון, הסימנים והכנוים, וילנה: דפוס ב. א. קלעצקין, תרע"ב 1912, עמ' 188, באתר היברובוקס; ברוך הלוי אפשטיין, מקור ברוך (עמ' 16), מכון שורשים (הוצאה מחודשת), ‏2004
↑  שו"ת חכם צבי, סימנים ה, ו, ועוד
↑  שו"ת שאילת יעב"ץ, ח"א, תשובות ג, ה, ו, ועוד
↑  בשטר ההתקשרות של חברת אהבת שלום
↑  שו"ת פעולת צדיק בראשו
↑  חתימת ספר מסילת ישרים
↑  שלמה מ. יצחקי (שם בדוי), בענין ראשי תיבות ס"ט, אור המערב, גליון ה' (תש"ן) עמ' 39–56; ישראל דנדרוביץ, הדרכון הספרדי, היו דברים מעולם, חלק 2, עמ' 439–446
↑  מרדכי יונה רוזנפלד שו"ב, חמתא וחותם, המגיד, 22 ביולי 1863
↑  שו"ת הריטב"א, סימן קפ
↑  שו"ת הרא"ש כלל ג סימן ו
↑  בסוף ההקדמה
אסיה הקטנה

.
| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  הים התיכון, הים השחור, ים מרמרה, הים האגאי 
 קואורדינטות:  39°N 35°E﻿ / ﻿39°N 35°E﻿ / 39; 35
 שטח:  756,000 קילומטר רבוע
 גובה מרבי:  אררט
 נתונים מדיניים
 מדינה:  טורקיה טורקיה
  (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחוראסיה הקטנה  (למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחוראסיה הקטנה  
 
מפה של אסיה הקטנה כפי שהוגדרה בעבר, וחופפת ברובה לגבולות טורקיה
קפדוקיה במרכזה של רמת אנטוליה
נוף בקצ'קר
הר אררט
אסיה הקטנה (ביוונית: Μικρά Ασία, בלטינית: Asia Minor) הוא מונח גאוגרפי לתיאור של חצי אי בחלקה המערבי של אסיה, הנקרא גם אנטוליה (ביוונית: Ανατολία, מ-ανατολή – "זריחת השמש" או "מזרח", בטורקית Anadolu). שני המושגים – "אסיה הקטנה" ו"אנטוליה" – מציינים את חלקה האסייתי של טורקיה. במערבה גובלת אסיה הקטנה במצר בוספורוס, בים מרמרה, בדרדנלים ובים האגאי. בדרומה גובלת אסיה הקטנה בים התיכון, ובצפונה – בים השחור. ממזרח ודרום-מזרח תחומה אנטוליה על ידי קווים דמיוניים המפרידים בינה לבין יתר חלקי אסיה.
מקור השם

מקור שמו של האזור ביוונית עתיקה Ἀσία (משם לטינית Asia), אך מקור השם היווני לא ידוע בוודאות. קיימת השערה שהמילה אסיה (Asia, מיוונית Ἀσία) נגזרת מהגרסה האכדית של הפועל יצא (aṣu ומוקדים יותר waṣu), במובן של "יצא לאור, צץ, הופיע": Asia מן aṣu. וזאת משום שאסיה הקטנה, ממזרח ליוון, הייתה האזור שבו השמש יצאה לאור (בדומה למילה מזרח, הכיוון שבו השמש זורחת): Asia מתואר כאזור שבו השמש aṣu (יצאה). קיימת השערה מקבילה למקור השם אירופה (Εὐρώπη), האזור בכיוון ההפוך, שבו השמש שוקעת (אכדית אֶרֶבֻּ erēbu 'שקע' קשור לעברית עֶרֶב, פועל מקראי עָרַב. ראו גם אכדית erēb šamši = ערב השמש = מערב): אירופה מתואר כאזור שבו השמש אֶרֶבֻּ.
גאוגרפיה

מרכזה של אסיה הקטנה ברמת אנטוליה, רמה מורמת שכוסתה לאחר היווצרותה בסחף. הרמה מוקפת בהרי צפון אנטוליה מצפון, המפרידים בינה לבין הים השחור, ובהרי הטאורוס מדרום, החוצצים בינה לבין הים התיכון. שתי שרשראות ההרים, תוצר של קימוט, נפגשות בצידה המזרחי של הרמה. לאורך חופי הים השחור והים התיכון משתרעות רצועות חוף צרות. השטחים המישוריים הנרחבים מעטים ומוגבלים לאזור ימת טוז (Tuz Gölü – "ימת המלח") ואגן קוניה (Konya Ovası) במרכזה של הרמה, ולאזורי הדלתה של מספר נהרות גדולים.
גאוגרפיה > רמת אנטוליה

גובהה של הרמה נע בין 600 מטר במערב ל-1,200 מטר במזרח. גובה זה, יחד עם ההרים המקיפים אותה, מעניק לרמת אנטוליה אקלים יבשתי המתאפיין בעונות מובהקות ובמשרע טמפרטורות קיצוני בין יום ללילה ובין חורף לקיץ. הטמפרטורה בחורף עשויה לצנוח עד מינוס 40 מ"צ ושלג עשוי לכסות את האדמה משך 120 יום בשנה. הקיץ חם ויבש ומתאפיין בטמפרטורות של מעל 30 מ"צ. כמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה סביב 400 מ"מ, אם כי בהרים עולה נתון זה. באגן קוניה ובאגן מלטיה יורדים פחות משקעים, והכמות השנתית נעה סביב 300 מ"מ בממוצע.
גאוגרפיה > חופי הים השחור והרי צפון אנטוליה

אזור הים השחור בצפון מתאפיין בחוף צר, מסולע ותלול, ובנהרות בעלי זרימה מהירה המתאפיינים במפלים. צמוד מדרום לו נמצאת שרשרת ההרים של צפון אנטוליה שחלקה המזרחי ידוע כהרי הפונטוס (Doğu Karadeniz Dağları – "הרי הים השחור המזרחיים"). השרשרת כולה מקבילה לחופי הים והיא עשויה ממספר רכסי קמט נפרדים. פסגות ההרים מגיעות עד 1,800 מטר במערב ול-4,000 מטר ברכס הקצ'קר (Kaçkar) שבמזרח. בין רכסים אלה זורמים מספר נהרות גדולים מהרמה שמדרום להרים אל הים השחור. הארוך מבין נהרות אלה הוא הקיזילאירמאק שאורכו מגיע ל-1,150 ק"מ. בשל מחסום טבעי זה והמעברים המעטים שחוצים אותו, היה אזור הים השחור נפרד מיתר חלקי אסיה הקטנה לאורך חלקים ניכרים בהיסטוריה.
גאוגרפיה > חופי הים התיכון והרי הטאורוס

המישור המשתרע לאורך חוף הים התיכון נפרד מרמת אנטוליה על ידי הרי הטאורוס. המישור צר ומתרחב להיקף משמעותי רק באזור העיר אנטליה ובמיוחד במישור צ'וקורובה (Çukurova) סביב העיר אדנה. מישורים אלה והמורדות הדרומיים של הרי הטאורוס, המגיעים עד גובה של 2,750 מטר, נהנים מאדמה פורייה ומאקלים ים תיכוני המעודד חקלאות.
גאוגרפיה > מזרח אנטוליה

הרי הטאורוס והפונטוס נפגשים במזרחה של אסיה הקטנה. חבל ארץ זה מתאפיין בהרים הגבוהים באסיה הקטנה ובטורקיה כולה (הרי האנטי-טאורוס), ושיאו בהר אררט שגובהו 5,137 מטר. האקלים באנטי-טאורוס קשה ורב משקעים ביחס לרמה שממערב לו. הרים אלה הם מקורותיהם של שלושה נהרות גדולים: נהר אראס הזורם מזרחה אל הים הכספי, והפרת והחידקל הזורמים דרומה עד למפרץ הפרסי.
במרכזה של מזרח אנטוליה שוכנת ימת ואן המשתרעת על שטח של 3,755 קמ"ר בגובה של 1,719 מטר. בדרום מזרחה של אסיה הקטנה אזור גבעי המשתפל מגובה של 800 מטר עד לגובה של 500 מטר סמוך לגבול הסורי.
ראו גם

גאוגרפיה של טורקיה
קו השבר של צפון אנטוליה
אסיה הקטנה בתקופה ההלניסטית
אסיה הקטנה בתקופה הרומית
היסטוריה של טורקיה
אבן בטוטה – תיאורו של הנוסע המוסלמי שתייר באזור במאה ה-14
הערות שוליים

↑  Klein Dictionary, אַסְיָה 1, באתר www.sefaria.org
↑  Search Entry, www.assyrianlanguages.org
↑  Search Entry, www.assyrianlanguages.org
↑  Search Entry, www.assyrianlanguages.org
↑  Klein Dictionary, אֵירוֹפָּה, באתר www.sefaria.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4085685-9  NKC: ge134020
ארתור מיין

ארתור מיין (באנגלית: Arthur Meighen;‏ 16 ביוני 1874 – 5 באוגוסט 1960) היה עורך דין ופוליטיקאי קנדי שכיהן כראש ממשלת קנדה, התשיעי במניין מאז איחוד קנדה, בשתי תקופות כהונה: הראשונה מיולי 1920 ועד דצמבר 1921 והשנייה מיוני עד ספטמבר 1926. הוא שימש כמנהיג המפלגה השמרנית של קנדה בין השנים 1920–1926 ושוב, בין השנים 1941–1942.
מיין נולד במחוז הכפרי של פרת' שבאונטריו. הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת טורונטו ולאחר מכן המשיך את לימודיו בבית הספר למשפטים אוסגוד. לאחר שהוסמך כעורך דין  עבר לעיירה פרוטאג' לה פריירי שבמניטובה. ב-1908 הוא נבחר לבית הנבחרים הקנדי כשהיה בן 34 וב-1913 הוא מונה כשר בקבינט של רוברט בורדן. בממשלת בורדן שימש מיין כפרקליט המדינה (1913–1917), מזכיר המדינה (1917), שר המכרות (1917; 1919–1920), שר הפנים (1917–1920) והמפקח הכללי לענייני האינדיאנים (1917–1920).
ב-1920 ירש מיין את בורדן כמנהיג המפלגה השמרנית וכראש הממשלה, הראשון מבין ראשי ממשלת קנדה שנולד לאחר איחוד קנדה והיחיד עד כה שנבחר מטעם מחוז בחירה במניטובה. בבחירות של 1921 הוא נחל תבוסה קשה מידי המפלגה הליברלית בראשותו של ויליאם ליון מקנזי קינג. בבחירות ביניים שנערכו ב-1922 הוא נבחר מחדש לפרלמנט והמשיך להיות מנהיג האופוזיציה.  בבחירות של 1925 היו חסרים למפלגתו שמונה מושבים בלבד כדי להצליח ולהשיג רוב להרכבת ממשלה.
תקופת כהונתו השנייה הקצרה של מיין כראש הממשלה הגיעה בעקבות "פרשת בינג קינג" והוא מונה לתפקיד בעקבות סירובו של מקנזי קינג לעריכת בחירות ובקשתו להתפטר. עד מהרה הוא הובס בהצעת אי-אמון שבעקבותיה נערכו בחירות כלליות  שבהן איבדו השמרנים 24 מושבים וכל סיכוי להרכבת ממשלה.
לאחר הפסדו בבחירות 1926 התפטר מיין מתפקידו כמנהיג המפלגה ופרש מהחיים הפוליטיים כדי לשוב לעיסוקו בעריכת דין. ב-1932 הוא מונה כחבר הסנאט הקנדי ובתקופת כהונתו של ריצ'רד בדפורד בנט הוא שימש כמנהיג סיעת ממשלה בסנאט וכשר בלי תיק עד 1935. ב-1941, כשהיה בן 67, היה מיין שוב למנהיג המפלגה השמרנית, זאת בעקבות התפטרותו של רוברט מניון. הוא ניסה להיבחר שוב לבית הנבחרים בבחירות ביניים שנערכו במחוז הבחירה של יורק דרום, אך הפסיד בהן וזמן קצר לאחר מכן התפטר שוב מתפקידו כמנהיג המפלגה השמרנית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

ארתור מיין נולד בחווה ליד העיירה אנדרסון שבמחוז פרת', אונטריו לאביו ג'וזף מיין ולאמו מרי ג'יין בל. הוא התחנך בבית הספר היסודי בלנשארדף שבעיירה, שם בנוסף להיותו נכדו של מנהל בית הספר הוא היה תלמיד מצטיין ששימש כדוגמה לחבריו. ב-1892, בשנת לימודיו האחרונה בבית הספר התיכון במכון האוניברסיטאי סנט מרי, שלימים היה לבית הספר הציבורי נורת' וורד בסנט מרי (וכיום קרוי על שמו של מיין), הוא נבחר כמזכיר האגודה הספרותית והצטיין בפעילותו באגודת הדיבייט של בית ספרו בתקופה שהצטיינות בתחום זה הייתה ערובה למוניטין גבוה. הוא היה המצטיין בכיתתו במתמטיקה, אנגלית ולטינית.
לאחר סיום לימודיו בתיכון הוא החל ללמוד בקולג' האוניברסיטה של אוניברסיטת טורונטו, שם ב-1896 הוא קיבל תואר שני במתמטיקה, ושוב היה מצטיין בכיתתו. בתקופת לימודיו הוא הכיר את ויליאם ליון מקנזי קינג וכבר אז היה ליריבו. השניים, שלימים היו ראשי ממשלה, לא הסתדרו זה עם זה כבר מראשית היכרותם. לאחר מכן הוא סיים לימודי משפטים בבית הספר למשפטים על שם אוסגוד (Osgoode) של אוניברסיטת יורק.
ב-1904 נשא מיין לאישה את איזבל פוקס ויחד הם הביאו לעולם שני בנים ובת אחת.
ביוגרפיה > ראשית הקריירה המקצועית

זמן קצר לאחר שסיים את לימודי המשפטים עקר מיין למניטובה. בראשית הקריירה המקצועית שלו הוא התנסה בכמה עיסוקים, כולל כמורה, עורך דין ואיש עסקים, לפני שהחל להיות מעורב בפוליטיקה כחבר המפלגה השמרנית. בפעילותו הציבורית היה מיין לנואם מהשורה הראשונה ונאמר שהוא ליטש את כושר הנאום שלו באמצעות מתן הרצאות לפני כיתות ריקות לאחר הלימודים. הוא נודע כבעל שכל חד.
ביוגרפיה > ראשית הקריירה הפוליטית

ב-1908, כאשר היה בן 34, נבחר מיין לראשונה לבית הנבחרים של קנדה מטעם מחוז הבחירה של פרוטאג' לה פריירי, שם הביס את מי שייצג קודם לכן את המחוז, ג'ון קרופורד. ב-1911 ניצח מיין פעם נוספת בבחירות, הפעם כחבר מפלגת השלטון החדשה. ב-1913 הוא ניצח שוב בבחירות לאחר שמונה לתפקיד פרקליט המדינה (Solicitor General) בממשלתו של רוברט בורדן.
בזכות נאומיו הלוהטים והסרקסטיים רכש מיין אוהדים בשורת הספסלים האחוריים של המפלגה השמרנית, שראו בו כאדם בעל היגיון, מעודכן ובעל עקרונות. על אוהדיו נמנו אלו במפלגה שחשו שממשלתו של בורדן איבדה את הכיוון שלה.
ביוגרפיה > שר בממשלה

מיין שימש בתפקיד פרקליט המדינה מיוני 1913 ועד אוגוסט 1917, אז הוא התמנה לתפקיד שר המכרות ומזכיר המדינה (השר האחראי על הקשרים בין קנדה לממשלת בריטניה). ב-1917 הוא היה אחראי בעיקר על יישום מדיניות גיוס החובה, כתוצאה ממשבר הגיוס שהתחולל באותה שנה. ראויה לציון היא החלטת הממשלה לאפשר זכות הצבעה לתומכי גיוס החובה (חיילים ובני משפחותיהם), במקביל לשלילת זכות ההצבעה ממתנגדים אפשריים למדיניות גיוס החובה, כמו מהגרים. באוקטובר 1917 מונה מיין לתפקיד חדש, הפעם כשר הפנים והמפקח הכללי על ענייני האינדיאנים.
בבחירות הכלליות שנערכו בדצמבר אותה שנה הוא נבחר מחדש. בבחירות אלה ממשלת האיחוד של בורדן הביסה את המפלגה הליברלית שבאופוזיציה בהנהגתו של וילפריד לורייה על רקע סוגיית הגיוס.
כשר הפנים ניהל מיין בפרלמנט את החקיקה הרחבה ביותר שהתקיימה מעולם בפרלמנט כלשהו באימפריה הבריטית: מיזוג של מספר חברות רכבת פושטות רגל לחברת הרכבת הלאומית של קנדה (אנ'), שקיימת עד היום.
ב-1919, כשר המשפטים בפועל וכבכיר נציגי מניטובה בממשלתו של בורדן, סייע מיין לדכא את השביתה הכללית בויניפג. זמן קצר לאחר סיום השביתה, הוא הפעיל את סעיף 98 בחוק הפלילי שאסר על הקמת התאגדויות שנחשבו כמסיתות. אף על פי שלעיתים קרובות נמתחה על מיין ביקורת על ידי ההיסטוריונים על פעולותיו להעמדה לדין של מנהיגי השביתה, למעשה הוא דחה דרישות שהתביעות יוגשו על ידי הממשלה הפדרלית כאשר ממשלת מניטובה סירבה לעשות כן. ביום האחרון של 1920 מונה מיין שוב כשר המכרות.
ביוגרפיה > כהונה ראשונה כראש הממשלה

ב-10 ביולי 1920 היה מיין למנהיג המפלגה השמרנית והמפלגה היוניוניסטית ומונה כראש ממשלת קנדה לאחר שבורדן התפטר וויליאם תומאס וייט דחה את הזמנתו של המושל הכללי להרכיב ממשלה. תקופת כהונתו הראשונה של מיין כראש הממשלה ארכה כשנה וחצי.
מיין התמודד בבחירות של 1921 כמנהיג המפלגה הליברלית לאומית והשמרנית בניסיון לשמור על הברית עם הליברלים שתמכו בממשלת האיחוד שהוקמה בתקופת מלחמת העולם הראשונה. אף על פי כן, מעשיו להנהגת גיוס החובה פגעו בתמיכה במפלגה בקוויבק, שהייתה ממילא כבר חלשה, בעוד שהשביתה הכללית בוויניפג ומחירי התוצרת החקלאית פגעו באהדה כלפיו הן בקרב מעמד העובדים ובן בקרב המגזר החקלאי. המפלגה הובסה על ידי הליברלים בהנהגתו של ויליאם ליון מקנזי קינג. מיין איבד את מושבו בפרלמנט במחוז הבחירה שלו והמפלגה הפכה לשלישית בגודלה אחרי המפלגה הפרוגרסיבית שאך הוקמה.
ביוגרפיה > באופוזיציה

מיין המשך להנהיג את המפלגה השמרנית (ששבה לשמה המקורי) וב-1922 שב לפרלמנט לאחר שניצח בבחירות ביניים במחוז גרנוויל שבמזרח אונטריו.
על אף העובדה שמפלגתו הייתה לשלישית בגודלה, היה מיין למנהיג האופוזיציה, לאחר שהפרוגרסיביים דחו את ההצעה להיות האופוזיציה הרשמית. שלא כמו לורייה ובורדן, שביניהם הייתה מערכת יחסים עם כבוד הדדי, שררה בין מיין לבין קינג מערכת יחסים של חוסר אמון ועוינות. מיין התייחס בזלזול לקינג וכינה אותו בכינוי "רקס" (כינויו מתקופת לימודיהם באוניברסיטה) וראה בו אדם חסר מצפון. קינג התייחס למיין כאל שמרן בלתי מתפשר שהיה נכון להרוס את השקט החברתי של קנדה לאחר האירועים הטראומטיים של המלחמה. יריבותם המרירה והבלתי וותרנית הייתה ככל הנראה הנבזית ביותר בהיסטוריה של הפוליטיקה הקנדית.
תקופת כהונתו של מיין כמנהיג האופוזיציה עמדה בעיקר בסימן התגובה שלו למשבר צ'נקלה, שבו שר המושבות הבריטי, וינסטון צ'רצ'יל, הדליף לעיתונות שהדומיניונים יקראו לסייע לכוחות הבריטיים בצ'נקלה שבטורקיה. כשבאותה עת היה הפרלמנט בפגרה, סירב קינג להתחייב לפעולה ללא אישור הפרלמנט וטען שהעניין לא חשוב דיו כדי לכנס את הפרלמנט. מיין גינה בחריפות את הצהרתו של קינג, וציטט את ראש הממשלה לשעבר, וילפריד לורייה, שאמר: "כאשר קריאתה של בריטניה מגיעה, אזי על קנדה לומר 'מוכנים, כן אנו מוכנים, אנו עומדים לצדך'". המשבר נרגע תוך כמה ימים, עוד לפני שבקשה כזו הגיעה ובעקבותיו נפלה ממשלתו של ראש ממשלת בריטניה, דייוויד לויד ג'ורג'. מיין נותר עם מוניטין של מי שמוכן לתמוך באינטרסים הבריטים באופן עיוור.
ממשלתו הליברלית של מקנזי קינג הסתבכה עד מהרה בשערוריית שוחד במחלקת המכס. בעוד שהפכפכנותה של הממשלה והארגון הלקוי של המפלגה הפרוגרסיבית יצרו הזדמנות עבור השמרנים, סירב מיין לעבור מגישתו להשיב את הסדר החברתי שמלפני המלחמה ולחזור לרמת המחירים של "המדיניות הלאומית". האסטרטגיה שלו בקוויבק כללה הענקת אוטונומיה לאסיוף-ליאון פטנוד לנהל את המערכה בלי התערבות מצד מטה המפלגה השמרנית.
מיין והשמרנים נחלו ניצחון שלא היה חד משמעי בבחירות הכלליות של 1925. קינג, שכיהן אז כראש הממשלה, בחר להבטיח את אמון הבית בו באמצעות ברית בלתי רשמית עם הפרוגרסיביים. מיין גינה את קינג על כך שנאחז במשרתו כמו "לובסטר הנאחז בצבתותיו".
ביוגרפיה > כהונה שנייה כראש הממשלה

לאחר חשיפת שערוריית השוחד במחלקת המכס, היה קינג על סף איבוד אמונו של בית הנבחרים. לפני ההצבעה ביקש קינג מהמושל הכללי, הלורד בינג, לפזר את הפרלמנט.
בינג, בהאמינו שהבקשה בלתי ראויה, בהתחשב בזמן הקצר שחלף מאז הבחירות, ובראותו את מספר חברי הפרלמנט שיתמכו במיין ואת הסיכויים הקלושים של קינג לזכות באמון הבית, ניצל את זכותו על פי החוק וסירב לבקשתו. לקינג לא הייתה ברירה והוא התפטר מתפקידו כראש הממשלה. מיין, שהבטיח לעצמו את תמיכת הפרוגרסיביים שבאופוזיציה, הוזמן על ידי בינג להרכיב ממשלה חדשה וקיבל את ההזמנה.
בשל האפשרות של אי קבלת אמון בית הנבחרים, ייעץ מיין לבינג למנות את השרים במעמד של "שרים בפועל", כדי להימנע מהצורך להתמודד בבחירות ביניים כפי שחייבה אז החוקה. קינג ניצל את הטכניקה הזאת כדי ללעוג לממשלה והוסיף והאשים את מיין שהוא פעל בחוסר אחריות כאשר נעתר להזמנתו של בינג להתמנות כראש הממשלה, ובכך גייס את תמיכתם של הפרוגרסיביים להפיל את הממשלה. שלושה ימים לאחר הקמת ממשלת מיין היא נפלה בהצבעת אי-אמון על רקע מינוי "השרים בפועל". מבלי שיראה לעין חבר פרלמנט אחר שיוכל להשיג את אמון הבית, הכריז בינג על עריכת בחירות חדשות.
התנהלותו של בינג זכתה לכינוי פרשת בינג קינג. עד היום נמשך הוויכוח אם קינג לא כיבד את זכותו החוקתית של המושל הכללי לסרב לבקשתו של ראש הממשלה להכרזה על בחירות, או אם בינג התערב בענייני הפרלמנט הקנדי כמנהיג בלתי נבחר והפר את העיקרון של ממשלה נבחרת ואת המסורת ארוכת השנים של חוסר מעורבות.
אף על פי שמינויו של מיין כראש הממשלה העניק לשמרנים שליטה על מנגנון הבחירות, חולשתם בקוויבק ובמערב קנדה המשיכה ומיין התמודד מול התקפותיהם של מקנזי קינג והליברלים על כך שקיבל את הזמנתו של בינג להרכיב ממשלה. אף על פי שהשמרנים זכו באחוזים גבוהים מכלל קולות הבורחים, הם איבדו את השלטון בעקבות זכייתם של הליברלים ברוב המושבים בבית הנבחרים ועלה בידם להקים ממשלת מיעוט יציבה עם תמיכתם של הפרוגרסיביים. מיין עצמו הובס שוב במחוז הבחירה שלו, לאחר שייצג אותו במשך שלושה חודשים בלבד.
זמן קצר לאחר הודיע מיין על התפטרותו ממנהיגות המפלגה השמרנית, אף על פי שבמהלך נאומו בוועידת המפלגה היה ברור שהוא מנסה לשלהב את החברים כדי להיבחר מחדש. לאחר מכן הוא עבר לטורונטו, שם חזר לעסוק בעריכת דין.
ביוגרפיה > חבר הסנאט

ב-1932 מונה מיין כחבר הסנאט הקנדי בהמלצתו של מי שכיהן אז כראש הממשלה מטעם השמרנים, ריצ'רד בדפורד בנט. עד אוקטובר 1935 הוא שימש כמנהיג סיעת הממשלה בסנאט וכשר בלי תיק. לאחר מכן, ועד התפטרותו מהסנאט בינואר 1942 הוא שימש כמנהיג האופוזיציה בסנאט.
ביוגרפיה > שובו למנהיגות המפלגה

בסוף 1941 נבחר מיין פה אחד על ידי ועידת המפלגה השמרנית לכהן שוב כמנהיגה במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא קיבל את מנהיגות המפלגה ב-13 בנובמבר אותה שנה וניהל מערכה בעד גיוס חובה לשירות מעבר לים, צעד שקודמו בתפקיד, רוברט מניון, התנגד לו. כמנהיג המפלגה הוא המשיך לתמוך בקיומה של ממשלת אחדות לאומית בשיתוף כל המפלגות, מהלך שבו תמכה המפלגה בבחירות הכלליות של 1940.
מיין שלא החזיק במושב בבית הנבחרים, התפטר ב-16 בינואר 1942 מהסנאט והתמודד בבחירות ביניים במחוז הבחירה של  דרום יורק שבטורונטו. מועמדותו זכתה לתמיכה בלתי צפויה מראש ממשלת אונטריו, מיטצ'ל הפבורן. צעדו זה של הפבורן זירז את תום כהונתו כראש ממשלת הפרובינציה ובכל מקרה לא העניק למיין תמיכה בת קיימא בקרב ציבור הבוחרים. הליברלים לא הציגו מועמד בבחירות ביניים אלו, זאת על פי המוסכמה המקובלת שעל פיה היה נהוג לאפשר למנהיג האופוזיציה לזכות במושב בבית הנבחרים במקרה שהוא לא מכהן בו. אף על פי כן, מתוך שנאה עמוקה למנהיג המפלגה השמרנית ומתוך מחשבה שחזרתו לבית הנבחרים של מיין, שהיה ידוע כתומך בגיוס החובה, תצית מחדש את להבות הוויכוח על סוגיה זו, דאג מקנזי קינג שמועמד מפלגת הפדרציה השיתופית של הדומיניון, ג'וזף נוסוורת'י, יתמודד במחוז הבחירה וכתוצאה מכך בבחירות שנערכו ב-9 בפברואר 1942 הובס מיין.
כשמנהיג המפלגה נמצא מחוץ לבית הנבחרים, נחלשה המפלגה השמרנית יותר ויותר. מיין המשיך להיאבק למען הנהגתו המידית של גיוס חובה כחלק מהמלחמה הכוללת שהתנהלה במהלך האביב והקיץ של אותה שנה, אך חדל מניסיונותיו לזכות מחדש במושב בבית הנבחרים. בספטמבר קרא מיין לוועידת המפלגה להרחיב את משיכתה של המפלגה בציבור. עדיין לא היה ברור אם הוא ביקש שמנהיגותו תאושר מחדש או שהמפלגה תבחר את יורשו. עם התקרב הוועידה, דיווחו מקורות בעיתונות שמיין פנה לראש ממשלת מניטובה, חבר המפלגה ג'ון בראקן, שיקבל על עצמו את מנהיגות המפלגה וכן שהמפלגה תאמץ את קבלת מדיניות מדינת הרווחה. ב-9 בדצמבר 1942 הכריז מיין בנאומו המרכזי בוועידה שהוא לא מציג את מועמדותו כמנהיג המפלגה, ובסופו של דבר בחרה המפלגה בבראקן כמנהיג החדש ושינתה את שמה ל"מפלגה הפרוגרסיבית שמרנית של קנדה".