stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון דיפנבייקר
תום הקריירה הפוליטית וסוף חייו

במשך 12 שנים נוספות וארבע בחירות כלליות נוספות, 1968, 1972, 1974 ו-1979, נשאר דיפנבייקר חבר בבית הנבחרים. במשך כמה שנים ההשפעה והסמכות הבולטים שלו על הספסלים האחוריים השמרניים הקשה על הסדר הסמכות ההנהגתית עבור כל מנהיג חדש של המפלגה ובמשך שארית חייו המשיך דיפנבייקר להצליח בריתוק תשומת הלב של הבית ולהביך את השרים בשאלותיו החריפות והסרקסטיות וביכולתו הרטורית. בשנת 1968 הציע להעביר את שגרירות קנדה בישראל מתל אביב לירושלים לאחר מלחמת ששת הימים. ביום השנה ה-30 שלו כחבר הפרלמנט, בשנת 1970, הוא התבדח שהוא יחיה כשנות חייו של משה רבנו. שש שנים אחר כך הוא מונה לחבר מסדר עמיתי הכבוד במעמד הצטיינות ועם השנה החדשה הוא נסע בגאווה לבריטניה איפה שהמלכה העניקה לו את העיטור בטירת וינדזור. באמצע שנות השבעים פרסם שלושה כרכים של זיכרונות שנכתבו ברוחות רפאים. הוא ניהל את מערכת הבחירות האחרונה שלו בבריאות לקויה באביב 1979.
דיפנבייקר פרש למשרת נשיא אוניברסיטת ססקצ'ואן, משרה בה נשא עד מותו. ב-1975 נחלץ לעזרת ישראל כאשר תבע, יזם ודחף חקיקה בפרלמנט הקנדי שתתנגד באופן מפורש להחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם שהשוותה את הציונות לגזענות, ההחלטה עברה פה אחד וקנדה התנגדה להחלטה במליאת האו"ם. בשנת 1976 היה חבר כבוד בעת פתיחת ועידת המפלגה השמרנית באוטווה וזכה לתשואות ממושכות. הוא זכה לכיבודים הבאים: חבר מועצת המלוכה של קנדה, חבר החברה המלכותית של קנדה ואביר מסדר הכבוד של חבר העמים הבריטי (Order of the Companions of Honour). ב-16 באוגוסט 1979 נפטר דיפנבייקר באוטווה מאוטם שריר הלב. ארונו נשלח לססקטון ברכבת לקבורה באוניברסיטת ססקצ'ואן. על ארונו הונח דגל קנדה הרשמי, אך הוא כוסה בנס קנדה האדום, כאות כבוד למאבקו של דיפנבייקר.
הלווייתו הממלכתית של דיפנבייקר הייתה המורכבת ביותר בתולדות קנדה. הוא תכנן בחייו את מהלכה בקפידה בהתייעצות עם מחלקת הפנים. במשך שלושה ימים היה ארון הקבורה הפתוח שלו מונח באולם הכבוד הפרלמנטרי לפני שהועבר במצעד טקסי לקתדרלת כריסט צ'רץ' לשירות דו-דתי (גם של הכנסייה הקתולית וגם של הכנסייה הפרוטסטנטית). מאוטווה, רכבת הלוויות בת שמונה מכוניות הובילה את הארון ולמעלה מ-100 נוסעים מערבה לפרינס אלברט וססקטון, עם עצירות שתוכננו אך לא נקבעו לפרטים לקהל האבל לאורך הדרך. על גדותיו של נהר ססקצ'ואן הדרומי, נקבר "הצ'יף הזקן" ליד מרכז ג'ון ג'. (ג'ורג') דיפנבייקר הנכבד על שמו, שהוקם בשטח אוניברסיטת ססקצ'ואן כדי לאכלס את רישומיו וחפציו האישיים. ראש הממשלה השמרני החדש, צ'ארלס ג'וזף "ג'ו" קלארק, נשא את ההספד מטעם הממשלה, ותיאר את דיפנבייקר כ"פופוליסט הגדול של הפוליטיקה הקנדית... אדם שאין להשוות לו, שנולד לקבוצת מיעוטים, שגדל באזור מיעוט, מנהיג מפלגת מיעוט, שהמשיך לשנות את טבעה של ארצו ולשנות אותה לצמיתות." גופת אשתו הראשונה המנוחה אוליב הועברה מאוטווה לשכב לצידו.
מורשת

בקנדה נחשב עדיין דיפנבייקר כדמות מעוררת מחלוקת. אין ערעור על תדמיתו העולמית כאיש זכויות האדם והאזרח וכמי שיצר קשר בלתי אמצעי עם "האדם הפשוט". בשנותיו הארוכות בפוליטיקה מעולם לא דבק בו רבב חשד לחוסר יושר אישי. התנגדותו לגירעון ארצו זכתה לעדנה ציבורית לאחר ירידתו מן הבמה הפוליטית וראש הממשלה פייר אליוט טרודו סילק את הנשק הגרעיני מקנדה ב-1971. בקרב רבים מצעירי המפלגה השמרנית-פרוגרסיבית מהווה דיפנבייקר את הנציג המובהק של האידאולוגיה והתדמית המפלגתית.
רוב הפרשנים וההיסטוריונים לא היו אדיבים בהערכותיהם כלפי דיפנבייקר. כל חייו הבוגרים של דיפנבייקר כוונו לקראתה של קריירה פוליטית. הוא נודע בשאפתנות ותחושת אי צדק שהיא אישית ומקומית כאחד, נחישות להצליח במרכז הפוליטיקה הקנדית באוטווה ובכך לאשר את שוויון זכויותיהם של אלה שלפיו הוצאו מהכוח וההשפעה בקנדה. גישותיו עוצבו בשנות העשרים והשלושים, כאשר חיי הציבור הקנדיים נשלטו על ידי מעגל מיוחס של פוליטיקאים באונטריו וקוויבק במפלגות הליברליות והשמרניות. עם זאת בעיסוקו האישי והמערבי, הוא לא הצליח להשיג את תמיכתם רבת ההשפעה של הקנדים הצרפתים ברחבי המדינה, שרובם טענו על הדרה מתפקיד מלא בחיים הלאומיים. עבור קנדים רבים מאוד שמו הוא עדיין בראש ובראשונה האיש שהרג את פרויקט האוורו ארו. על שמו נקרא אגם בססקצ'ואן, בית ספר ללימודי קנדה באוניברסיטת ססקצ'ואן, שדה התעופה של ססקטון ומספר רב של מוסדות אחרים. בישראל נקראת על שמו דרך דיפנבייקר בפארק יצחק רבין, ליד שער הגיא.
בעל נחישות נדירה שחיזקה ולא התעמתה על ידי הקלות ותבוסות מוקדמות, טיפח דיפנבקר כישרון רטורי שנחשב להיות מהגדולים בהיסטוריה הקנדית במקור כעורך דין פלילי אשר שימש אותו היטב כחבר באופוזיציה, אם כי פחות כחבר בממשלה. הוא היה קנדי בעל אופי תרבותי בריטי עם קשר רגשי לקשר עם מוסדות המלוכה והמוסדות הפרלמנטרים של קנדה כאחד. אמונותיו בנושא מדיניות הרווחה והתעסוקה עוצבו בשנות הארבעים על ידי ניסיונו מהשפל הגדול בערבות והקבילו באופן חלקי לדעותיהם של מנהיגים ליברלים. לעומת זאת, בגישתו למדיניות הפיסקלית והומניטרית, הוא נשאר שמרן. לפי הטמפרמנט דיפנבייקר מעולם לא היה שחקן קבוצתי. לאחר שהחלה הנהגתו בראשות הממשלה, ניכר במהירות כי הוא אינו היה מסוגל לייצר הרמוניה בקבינט שלו, וגם לא יכול להשתלט על המורכבות הטכנית של מדיניות פיננסית, ביטחון וחוץ. הוא היה המום מבעיות הממשל ופעל בחופשיות רבה יותר בבית הנבחרים ובתיקים הפליליים בבית המשפט, איפה שהודגש מלוא כישרונו. שם, הוא היה מלודרמטי ומתנשא, קומי להפליא, גחמני וסרקסטי. הוא הציג מופע רטורי מוצלח ביותר אשר סחף את דעת הקהל הקנדית פעמים רבות. הוא היה אחד המנהיגים הדמוקרטיים שלפני העידן הטלוויזיוני, שחיפשו כיוון וביטחון עצמי על ידי חיבור פנים אל פנים עם מצביעיו ולא על ידי סקרים, קבוצות מיקוד וניהול דעות. לאורך שנותיו בפוליטיקה הוא שמר על גרעין של פוליטיקאים נאמנים מחויבים מאוד עד סוף חייו. המפלגה השמרנית הפדרלית שהוא החיה נשארה דומיננטית במחוזות הערבה במשך 25 שנה לאחר שעזב את ההנהגה.
לקריאה נוספת

Diefenbaker, John. One Canada, Memoirs of the Right Honourable John G. Diefenbaker: The Tumultuous Years 1962 to 1967. Toronto: Macmillan of Canada, 1977. ISBN 0-7705-1331-X.
Newman, Peter C. Renegade in Power: The Diefenbaker Years. Toronto: McClelland and Stewart, 1963. ISBN 0-7710-6747-X.
Stursberg, Peter. Diefenbaker: Leadership Gained 1956-62. Toronto: University of Toronto Press, 1975. ISBN 0-8020-2130-1.
Stursberg, Peter. Diefenbaker: Leadership Lost 1962-67. Toronto: University of Toronto Press, 1976.
Van Dusen, Thomas. The Chief. Toronto: McGraw-Hill, 1968.
The diplomacy of prudence: Canada and Israel, 1948-1958 מאת Zachariah Kay
הערות שוליים

↑  מפלגה זו התאחדה אל תוך המפלגה השמרנית ב-2003
1 2  יחסי ישראל-קנדה
↑  The prime minister and the newspaper boy
↑  דיפנבייקר ירכיב ממשלה בקנדה, הארץ, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏18 ביוני 1957
↑  דיפנבייקר מקים ממשלה חדשה בקנדה, קול העם, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏19 ביוני 1957
↑  רוברט דופי, דיפנבייקר מצפה לניצחון מכריע בבחירות הקנדיות, שערים, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏31 במרץ 1958
↑  שלש שיחות עם דיפנבייקר, דבר, 26 במאי 1961
↑  הרצוג נפגש עם דיפנבייקר, הצפה, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏11 במאי 1961
↑  דיפנבייקר, הַבֹּקֶר, 27 בספטמבר 1960
↑  ראו The Avro Arrow: Canada's Broken Dream, The Avro CF-105 Arrow, שידור רשות השידור הקנדית בנושא
↑  Diefenbaker: Dief the Chief דיפנבייקר נגד דרום-אפריקה, שידור רשות השידור הקנדית
↑  אתר מוזיאון המלחמה הקרה הקנדי
↑  דיפנבייקר קיפח הרוב בביה"נ, למרחב, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏20 ביוני 1962
↑  ממשלת דיפנבייקר זכתה שוב בבחירות אך הפסידה 91 מקומות, חרות, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏20 ביוני 1962
↑  שלמה שפר, הנשק הגרעיני ונפילת ממשלת קנדה, דבר, פרשנות בת הזמן, 7 בפברואר 1963
↑  קנדי חזר מביקור אצל דיפנבייקר; הודעה משותפת נגד קאסטרו והקומוניזם, הארץ, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏19 במאי 1961
↑  דיפנבייקר שבר קרסול, הצופה, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏25 ביולי 1962
↑  דיפנבייקר מסתיים מהסכם קנדי-מקמילן, חרות, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏24 בדצמבר 1962
↑  דיפנבייקר התחייב לרכך את עמדתו האנטי-אמריקאית, על המשמר, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏8 בפברואר, 1963
↑  דיפנבייקר התפטר, חרות, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏18 באפריל 1963
↑  מ. כוקמן, דיפנבייקר יבוא לישראל, מעריב, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏28 באוגוסט 1963
↑  דיפנבייקר אצל נשיא המדינה ראש הממשלה ושרת החוץ, דבר, 12 בספטמבר 1963
↑  דיפנבייקר אורחו של הנשיא שזר, הצפה, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏12 בספטמבר 1963
↑  דיפנבייקר: "שופרו יחסי ישראל - ערב", למרחב, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏24 בספטמבר 1963
↑  "The Great Flag Debate". CBC.ca. נבדק ב-2008-04-13.
↑  "The Great Canadian Flag Debate". CBC. נבדק ב-2008-03-31.
↑  שליח "הצפה" בארצות הברית, דיפנבייקר נמצא אשם ב"שערוריית מונזינגר", הצפה, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏27 בספטמבר 1966
↑  דיפנבייקר הודח מראשות האופוזיציה, הצפה, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏11 בספטמבר 1967
↑  דיפנבייקר מציע להעביר את שגרירות קנדה לירושלים, הצפה, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏25 בספטמבר, 1968
↑  Granatstein, J.L., and Norman Hillmer. Prime Ministers: Ranking Canada's Leaders Toronto: HarperCollins Publishers Ltd, 1999, pp. 127–136. ISBN 0-00-200027-X
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463567805171  PLWABN: 9813704071605606  BIBSYS: 90590318  BnF: cb12109982f (data)  CiNii: DA16199668  GND: 118671847  ICCU: DDSV210037  ISNI: 0000 0000 8092 8028  LCCN: n50025505  NARA: 10597904  NKC: mub2015868922  NLA: 36261039  NTA: 074817957  RERO: 02-A005897952  SNAC: w6gb22r2  SUDOC: 029481759  Trove: 1238582  VIAF: 13101121   WorldCat (עם VIAF): 13101121 
דיפנבייקר (מימין) במלחמת העולם הראשונה
דיפנבייקר בשנת 1940.
דיפנבייקר נואם בחבר הנבחרים.
אליזבת השנייה, מלכת קנדה, יושבת בראש השולחן. מימינה ראש הממשלה דיפנבייקר ומשמאלה הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
טיל BOMARC
נס קנדה האדום
דגל "עלה האֶדֶר"
פסלו בגבעת הפרלמנט באוטווה
חדו"ש – לחופש דת ושוויון

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  ירושלים 
 מייסדים:  אורי רגב, סטנלי גולד 
 תקופת הפעילות:  2009–הווה (כ־16 שנים) 
 hiddush.org.il
 
עמותת חדו"ש לחופש דת ושוויון היא עמותה ישראלית שנוסדה באוגוסט 2009 ומגדירה את מטרתה כקידום חופש דת ושוויון בנטל בין חילונים לחרדים בישראל. העמותה פועלת למען שוויון בנטל.
היסטוריה > ייסוד העמותה

יוזמי הקמת הארגון הם הרב הרפורמי אורי רגב ואיש העסקים היהודי-אמריקאי סטנלי גולד. ההכרזה על הקמת הארגון התקיימה בהיכל העצמאות בתל אביב, כצעד סמלי לביטוי מחויבותם של אנשי עמותת חדו"ש ליישום הבטחות מגילת העצמאות לחופש דת ומצפון ולשוויון זכויות ללא הבדל דת. הארגון שואף לאגד סביב מטרות אלה את כלל הציבור היהודי, בישראל ובתפוצות.
היסטוריה > פעילות הארגון

מנכ"ל העמותה הוא אורי רגב, וסטנלי גולד משמש היושב ראש שלה בארצות הברית. שחר אילן, בעבר כתב עיתון "הארץ", היה סמנכ"ל מחקר והסברה בארגון, והוא אחראי לעריכת המחקרים והסקרים שמפרסם הארגון.
בין הנושאים שהארגון פועל לקידומם:
ביטול המונופול של הרבנות הראשית על נישואים, גירושים וגיור בישראל
קידום קבורה אזרחית בישראל
ביטול קווי מהדרין
גיוס בני ישיבות שנמצאים בהסדר תורתו אומנותו לדחיית השירות בצה"ל, קידום יציאתם של גברים חרדים לעבודה, ופעילות לאכיפת תוכנית הליבה בכל מערכת החינוך לרבות החינוך החרדי בישראל.
על פי דו"ח פעילות שפרסם הארגון הוא התמקד עד כה באיסוף מידע אודות יחסי דת ומדינה בישראל ואודות עמדות הציבור בסוגיות השונות שלהם, ועסק בפרסום המידע בציבור בערוצים שונים של התקשורת האלקטרונית (אתר האינטרנט של הארגון, דף פייסבוק, בלוגים וכלי התקשורת).
בהזמנת הארגון נערך עם הקמתו סקר על עמדות הציבור בסוגיה של יחסי דת ומדינה, וסקר דומה נערך גם בהמשך פעילותו של הארגון. לקראת יום ירושלים במאי 2010 פרסם הארגון ממצאים של סקר דעת קהל שיזם בנוגע ליחסי דתיים וחילונים בירושלים.
הארגון פעל להעמדת המידע שהוא אוסף לרשות חברי הכנסת בניסיון להשפיע על הפעילות בכנסת בנושאים אלו.
אנשי הארגון מלווים את עבודת צוות המעקב אחרי יישום חוק טל של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת ומעמידים לרשותו מידע בנושא.
תקציב

בשנת 2009 עמד היקף התרומות לעמותה על למעלה מ-300,000 ש"ח והיא הוציאה למעלה מ-700,000 ש"ח בפעילותה, מהם כ-657,000 ש"ח למשכורות לשלושת עובדיה. בשנת 2010 גדל היקף ההכנסות מתרומות ועמד על כ-1.5 מיליון ש"ח, מהם הוקצו למעלה ממיליון ש"ח למשכורותיהם של רגב ואילן. התורם המרכזי שלה הוא סטנלי גולד. בסוף שנת 2011 הודיעה הקרן החדשה לישראל כי תחל לתמוך בפעילות העמותה.
היקף התרומות לעמותה של כ-1.5 מיליון ש״ח נשמר גם בשנים 2013-2014.
הערות שוליים

1 2  60%: להפריד הדת מהמדינה, באתר ynet, 14 בספטמבר 2009
↑  עמותת חדו"ש - מסמך יסוד, באתר עמותת חדו"ש
↑  אורי רגב, דו"ח פעילות: שלושה חודשים של חדו"ש, באתר חדו"ש
↑  עמותת חדו"ש - לחופש דת ושוויון בפייסבוק
↑  בלוגרים שתומכים בחדו"ש, באתר חדו"ש
↑  אריק בנדר, סקר: הציבור מתנגד לחקיקה דתית חדשה, באתר nrg‏, 25 באפריל 2010

"68% מהציבור בעד הקטנת המימון לישיבות", באתר וואלה, 25 באפריל 2010
↑  רוני מלול, כחצי מתושבי י-ם בעד חקיקה דתית רחבה, באתר nrg‏, 11 במאי 2010
↑  אריק בנדר, 63% מהציבור: לחרדים יש השפעה מוגזמת, באתר nrg‏, 11 באוקטובר 2009
↑  יהונתן ליס, על פי תחזיות אכ"א, בשנת 2019, 1 מכל 4 ישראלים בגיל 18 לא יתגייס לצה"ל, באתר הארץ, 17 בנובמבר 2009
↑  חדו"ש - דוחות כספיים לשנת 2009
↑  סטנלי גולד מממן חופש דת, באתר כלכליסט, 16 במאי 2012
↑  הקרן החדשה לישראל תחלק מענק של 13 מיליון ש"ח, באתר News1, ‏12 ביולי 2011
חדו"ש - לחופש דת ושוויון, האתר הקרן החדשה לישראל
↑  דו״חות כספיים באתר גיידסטאר
חנרל קאררה (פרובינציה)

| --- | --- |
חותם חנרל קאררהחותם חנרל קאררה
אגם חנרל קררה
 מדינה / טריטוריה:  צ'ילה
 ערים בפרובינציה:  צ'ילה צ'יקו ריו איבניז
 בירת הפרובינציה:  צ'ילה צ'יקו
 שטח:  11,919.5 קמ"ר
 גובה:  1,733 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בפרובינציה:  7,531 (2017)
 קואורדינטות:  46°20′00″S 72°40′00″W﻿ / ﻿46.333333333333°S 72.666666666667°W﻿ / -46.333333333333; -72.666666666667 
 אזור זמן:  UTC -4
 http://www.gobernaciongeneralcarrera.gov.cl/
 מיקום בצ'ילה
פרובינצית חנרל קררה (בספרדית: Provincia de General Carrera) היא אחת מארבע פרובינציות של מחוז אייסן (XI) הנמצא בדרום צ'ילה . עיר הבירה שלה היא צ'ילה צ'יקו .
מינהל

כפרובינציה, גנרל קררה הוא חטיבה מנהלית ברמה השנייה, המנוהלת על ידי מושל פרובינציאלי שמונה על ידי נשיא צ'ילה . המחוז מורכב משתי קומונות, ריו איבניז וצ'ילה צ'יקו ; כל אחת מהן נשלטת על ידי עירייה, שבראשה עומד אלקלדה.
גיאוגרפיה ודמוגרפיה

על פי מפקד האוכלוסין של 2017 שנעשה על ידי המכון הלאומי לסטטיסטיקה של צ'ילה (INE), המחוז משתרע על שטח של 11,919.5 קילומטרים רבועים והיו בו 7,531 תושבים (4,022 גברים ו-3,509 נשים), מה שמקנה לו צפיפות אוכלוסין של 0.6 תושבים לקילומטר מרובע. לפי מפקד האוכלוסין של 2002, 3,042 (44%) חיו באזורים עירוניים ו-3,879 (56%) באזורים כפריים, .
בין מפקדי האוכלוסין של 1992 ל-2002 גדלה האוכלוסייה ב-6% (392 נפשות), בעוד שבין 2002 ל-2017 היא גדלה ב-9.2% (610 נפשות).
הערות שוליים

| מחוזות ופרובינציות צ'ילה צ'ילה |
| --- | --- | --- |
| או'היגינס (רנקגואה) | קולצ'גואה • קצ'אפואל • קרדנל קארו |  |
| אטקמה (קופיאפו) | ואסקו • צ'ניאראל • קופיאפו |  |
| אייסן (קויאיקה) | אייסן  • חנרל קאררה • קויאיקה • קפיטן פראט |  |
| אנטופגסטה (אנטופגסטה) | אל לואה • אנטופגסטה • טוקופייה |  |
| אראוקניה (טמוקו) | מאייקו • קאוטין |  |
| אריקה ופרינאקוטה (אריקה) | אריקה • פרינאקוטה |  |
| ביוביו (קונספסיון) | אראוקו • ביוביו • קונספסיון |  |
| ולפראיסו (ולפראיסו) | אי הפסחא • ולפראיסו • לוס אנדס • מרגה מרגה • סן אנטוניו • סן פליפה דה אקונקגווה • פטורקה • קיוטה |  |
| טרפקה (איקיקה) | איקיקה • טמרוגל |  |
| לוס לאגוס (פוארטו מונט​) | אוסורנו • יאנקיווה • פאלנה • צ'ילואה |  |
| לוס ריוס​ (ואלדיביה) | ואלדיביה • רנקו |  |
| מאולה (טלקה) | טלקה • לינארס • קאוקנס • קוריקו |  |
| מגאיאנס ואנטארקטיקה צ'ילנה (פונטה ארנס)​ | אולטימה אספרנסה • אנטארקטיקה צ'ילנה​ • טיירה דל פואגו • מגאיאנס |  |
| מטרופולין סנטיאגו (סנטיאגו דה צ'ילה​) | טלגנטה • מאיפו • מליפייה • סנטיאגו • צ'קאבוקו • קורדיירה |  |
| ניובלה (צ'ייאן) | איטטה • דיגואין • פונייה |  |
| קוקימבו (לה סרנה) | אלקי • לימארי • צ'ואפה |  |
פרנסיס פורד קופולה
חייו וסרטיו > ילדות ונעורים, רקע משפחתי

קופולה נולד בדטרויט. סבו מצד אביו, אוגוסט קופולה, היה פסנתרן שליווה את אנריקו קארוזו, והגיע לאמריקה במהלך מסע הופעות של קארוזו. סבו מצד אמו היה אף הוא מוזיקאי, בשם פרנצ'סקו פנינו. אביו, קרמיין קופולה היה נגן חליל בתזמורות רדיו, ואמו, איטליה קופולה, הייתה שחקנית. כמי שנולד למשפחה ממוצא איטלקי, סבו וסבתו מצד אביו הגיעו מהעיר ברנלדה במחוז בזיליקטה שבדרום איטליה. הוא נקרא "פרנסיס" על שם סבו, פרנצ'סקו פנינו, מלחין מפורסם שהגיע מנאפולי, ושמו השני, פורד, נקרא על שם בית החולים ע"ש הנרי פורד שבו נולד. קופולה הוא האמצעי בין שלושה ילדים. אחיו הגדול אוגוסט היה לחוקר ספרות, ואילו אחותו, טליה שייר הייתה לשחקנית הידועה בשל הופעתה כ"אדריאן" בסדרת סרטי "רוקי" וכ"קוני קורליאון" בסרטי "הסנדק" שביים קופולה. כאשר היה קופולה בן שנתיים, קיבל אביו עבודה בתזמורת הרדיו של רשת NBC, והמשפחה עברה לניו יורק, שם, ברובע קווינס בילה קופולה את ילדותו.
בעודו ילד לקה קופולה בפוליו, והיה מרותק למיטתו למשך תקופות ארוכות. בתקופות אלו הקים לעצמו תיאטרון בובות, ופיתח את דמיונו. בגיל 10 השתמש במצלמת 8 מילימטרים של דודו לצילום סרטים ביתיים. כשבגר, ראה את ייעודו בעשיית קולנוע. הוא למד תיאטרון באוניברסיטת הופסטרה וסיים את לימודיו בשנת 1960. לאחר מכן החל ללמוד לתואר שני בבימוי קולנוע בבית הספר לקולנוע של UCLA.
חייו וסרטיו > שנות השישים

קופולה בילה את תחילת שנות השישים בניסיונות להתקדם בתעשיית הקולנוע. את דרכו הקולנועית החל בבימוי סרטי פורנוגרפיה רכה, נוסח המערבון הפורנוגרפי "הלילה לבטח" (Tonight for Sure) שביים בשנת 1962. הוא חבר אל הבמאי רוג'ר קורמן שהיה ידוע ביצירת סרטי סוג ב' במהירות ובתקציב נמוך. עבודתו הראשונה עבור קורמן הייתה דיבוב, עריכה מחדש והוספת מוזיקה לסרט סובייטי בשם "השמיים קוראים" (Небо зовёт) שעסק במרוץ להגיע לכוכב מאדים, במטרה להפוך אותו לסרט "אמריקני" בנוסח סרטי האימה הזולים שביים קורמן. קופולה יצר מהסרט הסובייטי סרט אימה בשם "הקרב מעבר לשמש" (Battle Beyond the Sun). על עבודה זו שילם קורמן לקופולה 250 דולר. ב-1963 העניק קורמן לקופולה את ההזדמנות לביים סרט משמעותי ראשון, והעמיד לרשותו אתר צילום, צוות ופילם. התוצאה הייתה "דמנטיה 13", מעין סרט אימה פסיכולוגי, ברוח סרטיו של קורמן. קופולה כתב את התסריט לסרט בלילה אחד של עבודה מאומצת. הסרט היה כרטיס הכניסה של קופולה לתעשיית הסרטים.
באמצע שנות ה-60 נשכר קופולה לעבוד כתסריטאי עבור חברת ההפקות "Seven Arts" (שהתאחדה בשנת 1967 עם חברת האחים וורנר). בשנת 1966 היה מעורב בכתיבת התסריט לסרטו של סידני פולאק "This Property is Condemned", על פי מחזהו של טנסי ויליאמס, וכן בתסריט לסרט המלחמה "האם פריז בוערת?". בשנה זו גם ביים את סרט ההתבגרות "אתה כבר נער גדול" (You're a Big Boy Now), שזכה לשבחים והוצג בפסטיבל קאן. בשנת 1968 ביים את המחזמר "קשתו של פיניאן" בו כיכבו הכוכבת הבריטית פטולה קלארק והשחקן פרד אסטר. התוצאה הייתה שנויה במחלוקת, אם כי קלארק זכתה בפרס גלובוס הזהב על משחקה.
חייו וסרטיו > אמריקן זואיטרופ

בתקופה זו החל קופולה בשיתוף פעולה עם הבמאי ג'ורג' לוקאס. השניים היו חלק מחבורת קולנוענים צעירים, בוגרי בתי ספר לקולנוע, בעלי אמביציות וחזון אמנותי, שכונתה "שנים עשר המזוהמים", וכללה דמויות כג'ון מיליוס ווולטר מרץ'. עוד ב-1968 ציין מבקר הקולנוע אנדרו סאריס בספרו רב ההשפעה "The American Cinema: Directors and Directions 1968-1929" את קופולה כבמאי בעל עתיד. סאריס היה ממקדמי "תאוריית האוטר" (Auteur) שהחלה נפוצה בצרפת, לפיה הבמאי של הסרט הוא המוביל האמנותי ובעל החזון, וכמוהו כסופר של היצירה הכתובה.
בשנת 1969 ניסה קופולה את כוחו ביצירת דרמה צנועה, ששימש בה כבמאי וכתסריטאי, ומימן את הפקתה מכיסו, בשם "אנשי הגשם". המדובר בסרט מסע בעל נימה פמיניסטית על עקרת בית הרה היוצאת למסע ברחבי ארצות הברית. הסרט הצליח להחזיר את הוצאותיו, ואף זכה בפרס בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן. הצלחה זו עוררה את קופולה ולוקאס לקדם את רעיונם - יצירת חברה עצמאית להפקת סרטים, שתפיק להיטים גדולים, שמרווחיהם ניתן יהיה לממן יצירות נועזות יותר של במאים מתחילים. השניים הקימו את חברת "אמריקן זואיטרופ" (American Zoetrope; זואיטרופ היה מעין מכשיר שקדם לקולנוע, שיצר אשליה של תנועה באמצעות הזזת צילינדר מעוגל ועליו תמונות). החברה, בה היה קופולה בעל המניות היחיד, החלה בשנת 1970 בפיתוח פרויקטים, לאחר שקיבלה דחיפה ראשונית במימון מחברת האחים וורנר. בין היתר מימנה את כתיבת הטיוטה הראשונית של אפוקליפסה עכשיו על ידי ג'ון מיליוס, ואת הפקת סרט המדע הבדיוני של לוקאס THX 1138. אך כאשר האחים וורנר לא אהבו את הסרט THX-1138, ודרשו את כספם בחזרה, מצא קופולה עצמו בחוב של מאות אלפי דולרים, ונאלץ לעסוק במספר פרויקטים אחרים. בין היתר כתב את התסריט לסרט פטון, שהביא לו את הזכייה הראשונה בפרס האוסקר על התסריט המקורי. דגם זה של סרט החורג משליטה תקציבית, ומקורות המימון שלו אינם ברורים, יהיה דגם חוזר במהלך הקריירה של קופולה כיוצר סרטים.
חייו וסרטיו > הסנדק

בשנת 1970 חיפשו אולפני סרטי פרמאונט במאי שייצור את הסרט "הסנדק" לאחר שהזכויות על הספר נרכשו ממריו פוזו. קופולה, שהיה עדיין שקוע בחוב אישי בשל THX 1138, נראה כבחירה הטובה לתפקיד, בשל מוצאו האיטלקי. בתחילה היסס קופולה אם לקבל את ההצעה, אך בעצתו של לוקאס הסכים להצעה והחל בהסרטה. "הסנדק" צולם בעיקר ברחובות ניו יורק בהם התרחשה עלילת הסרט (אך גם בקליפורניה, בנבדה ובסיציליה). התוצאה הייתה אפוס עשיר מבחינה חזותית, הסוקר התפתחויות בחייה של משפחה אמריקנית ממוצא איטלקי, השייכת למאפיה, מנקודת הראות של המשפחה. הסרט כלל שחזור מדויק של שנות ה-40, סצנות המונים וסצנות אינטימיות, סצנות אלימות, ומפגין יכולת קולנועית יוצאת דופן.
כאשר יצא הסרט לאקרנים, הוא היה ללהיט ענק. הוא צולם בתקציב של שישה וחצי מיליון דולר, והכניס מאתיים ארבעים וחמישה מיליון דולר. הסרט זכה לשבחי הביקורת, ופולין קייל רבת ההשפעה השוותה את קופולה לז'אן רנואר - "גם לקופולה יש 'עין עוקפת' הרואה את הכול בבת אחת, וגם הוא מוצא דרך להציג את הדברים במכה אחת. וגם אצל קופולה יש שילוב מוזר של רוך פסטורלי עם אלימות קיצונית". גם כיום נחשב הסרט על ידי מרבית המבקרים לאחד מגדולי הסרטים שצולמו אי פעם. הסרט העניק לקופולה את פרס האוסקר השני שלו, על התסריט המעובד (בשיתוף עם מריו פוזו), וכן מועמדות לפרס האוסקר כבמאי הטוב ביותר. כן זכה הסרט בפרס האוסקר כסרט הטוב ביותר, ומרלון ברנדו זכה בפרס השחקן הטוב ביותר. בזכות הצלחה זו הפך קופולה לאדם עשיר, ויכול היה, למעשה, לקדם את הרעיונות שבבסיס חברת "אמריקן זואיטרופ" - יצירת סרטים בתקציב בלתי מוגבל, עם חופש אמנותי גדול. קופולה היה במצב בו יכול היה להכתיב לאולפנים הגדולים את רצונותיו, ולעבוד מחוץ ל"שיטה". מצב זה הביא את קופולה ליצירת מספר סרטים נוספים, הן בעצמו והן באמצעות חברת ההפקה שלו, שהיוו אבני דרך בקולנוע האמריקני והעולמי.
חייו וסרטיו > תקופת הזוהר, תחילת שנות ה-70

הצלחת "הסנדק" הביאה לכך שכל סרט שנשא את הכתובית "פרנסיס פורד קופולה מציג..." היה להצלחה מיידית. קופולה ניצל מצב זה היטב. הוא הפיק עבור ידידו, ג'ורג' לוקאס את הסרט אמריקן גרפיטי שהיה להצלחה. קופולה כתב את התסריט לסרט "גטסבי הגדול", ובשנת 1973 צילם את יצירת המופת "השיחה", הנחשבת לאחד מסרטיו הגדולים. בסרט זה מגלם ג'ין הקמן טכנאי הקלטות פרנואידי, המתמחה בהאזנות סתר, ומובל לטרגדיה אישית, לאחר שהוא מגלה מעורבות רגשית בענייני האנשים שאת שיחותיהם הוא מקליט. הסרט היה להצלחה ביקורתית וקופתית, זכה בשלוש מועמדויות לפרס האוסקר, וכן בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן בשנת 1974 צילם את "הסנדק 2". בתחילה סירב קופולה להצעות אנשי חברת סרטי פרמאונט, בעלי הזכויות, לבימוי הסרט. אך לבסוף סוכם כי יקבל יד חופשית מבחינה אמנותית, יפיק את הסרט באמצעות חברת "אמריקן זואיטרופ", ועל אף שהמימון יגיע מ"פרמאונט", יהיה זכאי ל-13 אחוזים מרווחי הסרט. התוצאה הייתה יצירת מופת נוספת, שרבים מהמבקרים סבורים כי אף עלתה על קודמתה. "הסנדק 2" היה פוליטי יותר באופיו. הוא התרחש בשתי נקודות זמן - תקופת עלייתה של משפחת קורליאונה לגדולה במאפיה בניו יורק בתחילת המאה ה-20, וניסיון המאפיה לחבור אל גורמי כוח בקובה בימיו האחרונים של הרודן פולחנסיו באטיסטה. אל מול הסיפור האישי של "הסנדק" ומשפחתו, הוצגו מנגנוני הכוח שבאמצעותם הגיעה משפחת קורליאונה לעמדת השפעה בארצות הברית, בעריכה סבוכה ומתוחכמת.
"הסנדק 2" זכה בחמישה פרסי אוסקר, שלושה מהם (הבמאי הטוב ביותר, הסרט הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר) הוענקו לקופולה עצמו. בטקס פרסי האוסקר של שנת 1974 היה קופולה לבמאי הראשון ששני סרטים בבימויו מתמודדים על "הסרט הטוב ביותר" ("השיחה" ו"הסנדק 2"). מבקרת הקולנוע פולין קייל כתבה "הן (חברות הסרטים) ימשיכו להתקיים וימשיכו לעשות סרטים בלעדיו, אך הוא, קופולה, החליט, כי הגיע הזמן להפוך את הסדרים. הוא לא רק חולם, אלא הוא עושה - משום שיש לו היום עוצמה, שם עילאי, אשראי, מזומנים, ידידים, גב - כל מה שהוא רוצה. בגיל 36 עומד פרנסיס פורד קופולה 'לדפוק' את 'השיטה' - הוא מתעתד להפוך לענק, למלך הקולנוע - אך למלך שהוא גם אמן.".