אוניות המערכה מסדרת סבסטופול
תכנון ופיתוח > שריון

הגנת השריון של האוניות מסדרת סבסטופול הייתה צריכה להגן מפני שני איומים שונים כפי שהתגלו במהלך מלחמת רוסיה-יפן. פגזים סופר נפיצים יפניים פגעו בחלקים הלא-משוריינים של ספינות רוסיות ואף הטביעו כמה ספינות בעוד ששחגורות השריון הכבדות שלהן לא נחדרו. הרוסים החליטו שצריך לשריין את כל צד האונייה, למרות שזה יגביל את עובי החגורה הראשית. הם פיתחו מערכת שבה השריון החיצוני יתפרק או לפחות יאט את הפגזים ויתפרץ מיד מאחורי השריון החיצוני ומחיצת שריון פנימית תעצור את הרסיסים ושברי הפגזים מלהגיע לאזורים החיוניים. סביר להניח שמערכת זו הייתה פועלת נגד הפגזים חודרי השריון הבריטיים שנכשלו לחלוטין בקרב יוטלנד, אבל הייתה נכשלת מול הפגזים המשופרים שהוצגו לאחר מכן עם הפתילים שעוצבו מחדש. חולשה קשורה הייתה שהצריחים ומגדלי הניווט חסרו את מחיצת הפיצול הפנימית למרות שהם השתמשו בעובי שריון שווה ערך בערך לזה של החגורה הראשית.
חגורת קו המים, עשויה משריון מוצק של קרופ (KCA), הייתה בעובי מרבי של 225 מילימטרים (8.9 אינץ'), אך התחדדה לכ-150 מ"מ (5.9 אינץ') בקצה התחתון שלה. אורכה היה 117.2 מטר (385 רגל) וגובהה הכולל היה 5 מטר (16 רגל), 3.26 מטר (10 רגל 8 אינץ') מתוכם מעל קו המים המתוכנן ו-1.74 מטר (5 רגל 9 אינץ') מתחת. עם זאת, השוקע של האוניות הייתה עמוקה בכמעט 50 עד 79 סנטימטרים (20 עד 31 אינץ') מהמתוכנן, מה שגרם שהרבה פחות מחדירת השריון היה מעל המים. החלק הנותר של קו המים היה מוגן על ידי לוחות בעובי 125 מילימטר (4.9 אינץ'). החגורה העליונה, שהגנה על הקזמטים, הייתה בעובי 125 מ"מ של KCA מעל המצודה וגובהה 2.72 מטר (8 רגל 11 אינץ'). היא הצטמצמה לעובי של 75 מילימטרים לפני המצודה. השטח שמאחורי המצודה היה החלק הבלתי מוגן היחיד של גוף האונייה. 3.4 מטרים (11 רגל) בתוך שריון הצד היה מחיצת פיצול אורכית עשויה משריון לא מוצק של קרופ (KNC). עוביה היה 50 מ"מ (2.0 אינץ') בגובה החגורה הראשית, אך הצטמצמה ל-37.55 מ"מ (1.478 אינץ') מאחורי החגורה העליונה. הסיפון הראשי השתפל מהמחיצה לקצה התחתון של חגורת קו המים והורכב מלוחית KNC בעובי 50 מ"מ על גבי לוח פלדה עדינה בעובי 12 מ"מ (0.47 אינץ'). חלל זה שימש כמחסן פחם, מה שהוסיף הגנה נוספת. החגורה הראשית נסגרה על ידי מחיצות רוחביות בעובי 100 מ"מ (3.9 אינץ') מלפנים ומאחור וציוד ההיגוי היה מוגן על ידי שריון בעובי 100–125 מ"מ.
לצריחי התותחים הראשיים היה חזית ודפנות KCA בעובי 203 מ"מ (8.0 אינץ') עם גג של 100 מ"מ. לתותחים היו מגני תותחים בעובי 3 אינץ' כדי להגן מפני כניסת רסיסים והם הופרדו על ידי מחיצות רסיסים. עובי הברבטים היה 150 מ"מ מעל הסיפון העליון, אך הצטמצמו ל-75 מ"מ מאחורי שריון אחר, מלבד הברבטים הקדמיים והאחוריים שרק צומצמו ל-125 מ"מ. דפנות מגדל הניווט היו בעובי של 254 מ"מ (10.0 אינץ') עם גג בעובי 100 מ"מ. לתותחי ה-120 מ"מ היו מגני תותחים 3 אינץ' נפרדים משלהם. ספיגות הארובות היו מוגנים על ידי 22 מ"מ (0.87 אינץ') של שריון. הסיפון העליון היה בעובי 37.5 מ"מ (1.48 אינץ') מפלדת ניקל-כרום והסיפון האמצעי היה בעובי 25 מ"מ (0.98 אינץ') מפלדת ניקל-כרום בין מחיצות הפיצול האורכיות, אך הצטמצם ל-19 מ"מ (0.75 אינץ') מחוץ להם. הסיפון התחתון היה מפלדה קלה בקוטר 12 מ"מ (0.47 אינץ').
ההגנה התת-ימית הייתה מינימלית מכיוון שהיה רק מחיצה אחת אטומה למים, ככל הנראה מפלדה בעלת מתיחה גבוהה, מאחורי הרחבה כלפי מעלה של התחתית הכפולה. זו הייתה הרחבה של מחיצת הפיצול והיא נמשכה גם 3.4 מטרים בתוך הסיפון. מערכת מקיפה יותר נבחנה בשלב מוקדם של תהליך התכנון, אך נדחתה כי היא הייתה מוסיפה כ-500–600 טון לתפוסת האוניות.
לתוכנית השריון של האוניות מסדרת סבסטופול היו כמה חולשות משמעותיות. המחיצה הרוחבית האחורית לא הייתה מוגנת על ידי כל שריון אחר, אך הייתה בעובי זהה למחיצה הקדמית שהוגנת על ידי שריון החגורה העליונה. דקותו של שריון הברבטים היה פגם רציני שעלול היה להתברר כקטלני בקרב. והיעדר מחיצת פיצול מאחורי השריון של הצריחים, הברבטים ומגדלי הניווט הותיר את כל המקומות הללו פגיעים לפגיעות תותחים ראשיים. אבל החולשה הגדולה ביותר הייתה היעדר מחיצה נגד טורפדו, מה שהפך את הספינות לפגיעות מאוד למוקשים או לטורפדות.