stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
26 בנובמבר
נולדו

1188 – יורי השני, נסיך ולדימיר (נהרג ב-1238)
1792 – שרה גרימקה, מתנגדת עבדות, סופרג'יסטית וסופרת אמריקאית (נפטרה ב-1873)
1832 – מרי אדוארדס ווקר, פעילה פמיניסטית אשר פעלה לביטול העבדות ובעד זכויות נשים (נפטרה ב-1919)
1847 – דאגמאר, נסיכת דנמרק (מריה פיודורובנה), רעייתו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה (נפטרה ב-1928)
1857 – פרדינן דה-סוסיר, בלשן שווייצרי (נפטר ב-1913)
1885 – היינריך ברינינג, קנצלר רפובליקת ויימאר ה-13 (נפטר ב-1970)
1894 – נורברט וינר, מתמטיקאי ואבי הקיברנטיקה (נפטר ב-1964)
1898 – הקטור סקארונה, כדורגלן אורוגוואי (נפטר ב-1967)
1899 – מוריס רוז, גנרל יהודי בצבא ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה (נהרג ב-1945)
1903 – עליזה זומר, פסנתרנית, במותה הייתה ניצולת השואה המבוגרת ביותר (נפטרה ב-2014)
1909 – אז'ן יונסקו, מחזאי צרפתי ממוצא רומני (נפטר ב-1994)
1919 – פרדריק פול, סופר מדע בדיוני (נפטר ב-2013)
1920 – שלמה אראל, אלוף בצה"ל, מפקד חיל הים הישראלי ומבקר מערכת הביטחון (נפטר ב-2018)
1921 – מיכאל בן-נפתלי, ספורטאי ספורט נכים ישראלי (נפטר ב-2008)
1921 – פרנסואז ז'ילו, ציירת וסופרת צרפתייה (נפטרה ב-2023)
1925 – מרגלית זוננפלד, מאמנת שחייה, מחלוצות ספורט נכים בישראל (נפטרה ב-2017)
1931 – אדולפו פרס אסקיבל, פעיל חברתי ואמן ארגנטינאי, חתן פרס נובל לשלום
1932 – יעקב אגסי, קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה (נפטר ב-2022)
1938 – סמואל בודמן, פוליטיקאי אמריקאי (נפטר ב-2018)
1939 – תובל פטר, אקורדיוניסט ומוזיקאי ישראלי (נפטר ב-2015)
1939 – טינה טרנר, זמרת ושחקנית אפרו-אמריקאית (נפטרה ב-2023)
1941 – גבי אלדור, במאית, כוריאוגרפית, רקדנית, מבקרת מחול, שחקנית, מתרגמת ומרצה לתנועה ותולדות המחול
1942 – רות וינהובן, סוציולוג הולנדי, מחלוצי המחקר המדעי של האושר (נפטר ב-2024)
1942 – סבינה מסג, משוררת עברית, מתרגמת וסופרת לילדים
1943 – נואף מסאלחה, איש ציבור שכיהן כחבר הכנסת, סגן שר, מנהל המחלקה הערבית בהסתדרות וחבר מרכז מפלגת העבודה (נפטר ב-2021)
1944 – קן ברג'ס, מוזיקאי ומפיק מוזיקלי ישראלי חרדי (נפטר ב-2021)
1948 – אלי ישראלי, שדרן רדיו וטלוויזיה ישראלי (נפטר ב-2020)
1948 – אליזבת בלקברן, ביולוגית אמריקאית ילידת אוסטרליה, כלת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2009
1948 – יואל ריפל, עורך דין, הומוריסטן, סטנדאפיסט ופזמונאי ישראלי
1949 – איוואן פצאיקין, חותר רומני (נפטר ב-2021)
1949 – רוני מילוא, פוליטיקאי ישראלי וראש עיריית תל אביב
1949 – שלמה ארצי, זמר ומוזיקאי ישראלי
1951 – צ'יצ'ולינה, שחקנית פורנו ופוליטיקאית איטלקייה ממוצא הונגרי
1960 – אורלי קסטל-בלום, סופרת ישראלית
1964 – ליה ויליאמס, שחקנית אנגלייה
1965 – דז ווקר, כדורגלן אנגלי
1975 – נתי אורנן, מוזיקאי, שחקן, משורר, מאמן אמנים ויוצר וידאו
1977 – חן קלימן, תסריטאית ויוצרת ישראלית
1978 – מיכל שטמלר, שחקנית ישראלית
1984 – אנטוניו פוארטה, כדורגלן בסביליה ובנבחרת ספרד (נפטר ב-2007)
1986 – באוקה מולמה, רוכב אופני כביש הולנדי
1990 – ריטה אורה, זמרת, שחקנית ויוצרת בריטית
1994 – אנאל חסדן, שחיינית ישראלית
1996 – און רפאלי, שחקן ודוגמן ישראלי
1999 – אוליביה אובריאן, זמרת-יוצרת אמריקאית
נפטרו

399 – האפיפיור סיריקיוס, הגמון רומא (נולד ב-334)
1252 – בלנקה, נסיכת קסטיליה, אשתו של לואי השמיני ואמו של לואי התשיעי (נולדה ב-1188)
1504 – איזבלה הראשונה מלכת קסטיליה (נולדה ב-1451)
1842 – רוברט סמית', מדינאי אמריקני (נולד ב-1757)
1852 – יוסף פרידלנדר, רבה של דוכסות וסטפאליה ותומך ביהדות הרפורמית (נולד ב-1753)
1855 – אדם מיצקביץ', משורר פולני (נולד ב-1798)
1857 – יוזף פון אייכנדורף, משורר וסופר גרמני, מהבולטים שביוצרי הרומנטיקה בספרות הגרמנית (נולד ב-1788)
1873 – קרל פרידריך נאומן, גאולוג ומינרלוג גרמני (נולד ב-1797)
1883 – סוג'ורנר טרות', פעילה מתנגדת עבדות וזכויות האזרח אפרו-אמריקאית (נולדה ב-1797)
1937 – פלג'ידין גנדן, ראש ממשלת מונגוליה (נולד ב-1892)
1963 – אמליטה גאלי-קורצ'י, זמרת אופרה איטלקייה (נולדה ב-1882)
1966 – זיגפריד קרקאואר, סופר, עיתונאי וסוציולוג ממוצא גרמני (נולד ב-1889)
1976 – ליס מלר, משוררת גרמנייה-ישראלית, ספרנית ומתרגמת (נולדה ב-1906)
2001 – טדי פרויס, סופר, מתרגם ועיתונאי ישראלי (נולד ב-1931)
2006 – משה לרר, עיתונאי ספורט ישראלי (נולד ב-1933)
2013 – ברכה קאפח, אשת חסד, יזמית, פעילה חברתית ואשת הרב יוסף קאפח (נולדה ב-1922)
2013 – אריק איינשטיין, זמר, פזמונאי, תסריטאי ושחקן ישראלי (נולד ב-1939)
2013 – נעמי אביב, אוצרת עצמאית בולטת ומשפיעה בשדה האמנות הישראלית (נולדה ב-1955)
2014 – סבאח, זמרת ושחקנית לבנונית (נולדה ב-1927)
2016 – מרים אשכול, אשת ציבור ופעילה חברתית, אשת ראש ממשלת ישראל השלישי, לוי אשכול (נולדה ב-1929)
2017 – אליעזר שפיגל, כדורגלן ומאמן ישראלי (נולד ב-1922)
2018 – ברנרדו ברטולוצ'י, במאי קולנוע איטלקי (נולד ב-1940)
2018 – סטיבן הילנבורג, ביולוג ואנימטור אמריקאי (נולד ב-1961)
2019 – דן ריזינגר, צייר ומעצב גרפי ישראלי יליד יוגוסלביה, חתן פרס ישראל לעיצוב (נולד ב-1934)
2019 – קובי קון, כדורגלן ששיחק בעמדת הקשר ומאמן שווייצרי (נולד ב-1943)
2020 – שמואל ללקין, מבכירי עסקני הספורט בישראל, מנכ"ל ההתאחדות לספורט בישראל בשנים 1995-1962 (נולד ב-1926)
2021 – סטיבן סונדהיים, מלחין ופזמונאי יהודי אמריקאי (נולד ב-1930)
2022 – ארנון טיברג, דירקטור ישראלי ופעיל בתעשייה הישראלית, מנכ"ל התאחדות התעשיינים בישראל ונשיא ומנכ"ל דלתא גליל תעשיות (נולד ב-1944)
2022 – פרננדו גומש, כדורגלן פורטוגזי (נולד ב-1956)
2022 – אולדזימיר מאקיי, פוליטיקאי בלארוסי (נולד ב-1958)
חגים ואירועים החלים ביום זה

מונגוליה – יום העצמאות
יום הברית – אחד מאחד עשר החגים בדת הבהאית
יום הקדוש סטיליאנוס – בנצרות האורתודוקסית
חג ההודיה בארצות הברית, אם התאריך חל ביום חמישי
25 בנובמבר – 27 בנובמבר
נובמבר
לוח אירועים שנתי
איזבלה מלכת קסטיליה
אריק איינשטיין
סטיבן הילנבורג
משה בר-תקווה

| --- | --- |

משה בר-תקווה
 לידה:  1905 גליציה
 פטירה:  דצמבר 1994 (בגיל 89 בערך)
 תאריך עלייה:  1926
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  מונדק
 השתייכות:  פולין צבא פולין    ההגנה   פלמ"ח הבריגדה היהודית הבריגדה היהודית  צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1939–1953, 1956 – 1962
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 ראש מחלקת אג"מ מרחב דרום  קצין שריון ראשי  נספח צה"ל באיטליה ראש מחלקת תכנון במטכ"ל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה   מלחמת העצמאות   מבצע קדש  פעולות התגמול
 
משה בר-תקווה (מונדק פסטרנק; 1905 - דצמבר 1994) היה מבכירי ההגנה, מראשי פעיליה באירופה, ממקימי צה"ל וקצין שריון ראשי.
משה (מונדק) בר-תקווה נולד בגליציה בשנת 1905, בשם משה פסטרנק.
הוא סיים את לימודיו בבית ספר תיכון דובר פולנית וגרמנית.
כחניך השומר הצעיר עלה בשנת 1923 לארץ ישראל.
לאחר מכן נסע לאיטליה לשם לימוד מסחר בינלאומי וב-1929, לאחר שגמר את לימודיו, חזר לפולין כדי ללמוד שם בבית הספר לקצינים, ואף שירת בצבא הפולני כקצין.
בראשית שנות השלושים של המאה העשרים חזר לארץ ישראל והחל לפעול במערכת ההדרכה של ארגון ההגנה כמדריך ראשי. בהגנה קיבל את הכינוי המחתרתי קונרד. בשנים 1935 עד 1936 היה מדריך שדאות וטקטיקה במחוז הדרום. בשנות המרד הערבי הגדול היה בר תקווה מראשוני הפו"ש ומונה למפקד אזור נס ציונה ובית חנן.
בשנות הארבעים של המאה העשרים הוא התקדם במערך ההדרכה של ההגנה ושימש כמדריך ואחר כך כמפקד קורסי המ"מים של ההגנה שהתקיימו בג'וערה. במסגרת זו עיצב בר תקווה את סיכת המ"מ (חרב שזורה בענף זית) שהפכה לסמל ההגנה ושולבה לבסוף בסמל צבא הגנה לישראל. אחרי הקמת הפלמ"ח מונה למדריך ראשי של הפלמ"ח. ב-1941 היה אמור לעמוד בראש כ"ג יורדי הסירה, אך ברגע האחרון לא הסכים מהסיבה של היעדר מודיעין ובמקומו מונה צבי ספקטור.
בשנת 1943 התגייס בר תקווה, בניגוד לרצון מפקדת ההגנה, לצבא הבריטי ושירת בבריגדה היהודית כקורפורל.
עם תום המלחמה למד איטלקית והפך לאחד מן הפעילים הבולטים של עלייה ב' באיטליה. 
יהודה ארזי שריכז בידיו את ההכנות לארגון עלייה ב', נתקל בקשיים בפעולותיו ובר-תקווה, ששלט בשפה האיטלקית, מונה לעוזרו והשכיל לפתח קשרים עם גורמים שונים באיטליה ולסייע רבות ביישור ההדורים שנוצרו עקב הפעולה המחתרתית בתוך ארץ זו. מאוחר יותר עסק בארגון קבוצות פליטים יהודים והכנתם לקראת העלייה לארץ. בתחילת שנת 1947 הוא חזר לארץ ובמהלך אותה שנה שימש כראש לשכת ההדרכה של ההגנה ופיקד על קורס המ"מים האחרון של ארגון ההגנה.
במלחמת העצמאות שימש בר תקווה, לצד סגן-אלוף ישראל בר, כעוזרו של ראש אג"מ והרמטכ"ל בפועל, יגאל ידין והיה אחראי על חזיתות המרכז והדרום.
עם תום המלחמה, בשנת 1950, עבר בר תקווה קורס שריון בצרפת, ובשנת 1951 התמנה לקצין שריון ראשי בצה"ל, הוא הרחיב את החיל וביסס אותו.
בשנת 1955 סיים את בית הספר הצבאי "אקול סופריר דה גר" בצרפת והתמנה לראש מחלקת התכנון במטכ"ל ולאחר מכן לנספח צה"ל באיטליה. הוא פרש מצה"ל בשנת 1959 בדרגת אל"ם. בהמשך היה מראשי רפא"ל.
בר תקווה נפטר ב-1994, והובא למנוחות בבית העלמין האזורי ברמות השבים.
אריך דב מוזס

| --- | --- |

אריך דב מוזס עם אשתו אלזה, 1940
 לידה:  29 ביוני 1896 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  22 בספטמבר 1944 (בגיל 48) 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 מספר צאצאים:  2 
 
אריך דב מוֹזֶס (29 ביוני 1896 - 22 בספטמבר 1944) היה ציוני, סוחר בטקסטיל ויזם התיישבות עצמאי (שאינה קשורה למוסדות המיישבים) באזור השרון.
ביוגרפיה

מוזס נולד בברלין בירת גרמניה. וסיים בית ספר למסחר. עוד בחו"ל הכין תוכנית התיישבות, המבוססת על רעיונות של דוד (דייוויס) טריטש, ומשלבת תעשייה וחקלאות. לשם כך, אסף מוזס כספים בגרמניה ואף גייס אנשי מקצוע בתחום הטקסטיל בלודז'. בשנת 1924 עלה לארץ ישראל, ורכש, בשיתוף עם שני יזמים נוספים שטח של 250  דונם, עליו הוקמה המושבה רמתיים (כיום - חלק מהוד השרון), שם בנה את ביתו. את הונו השקיע ביצירת משק מעורב, בהתאם לתוכניתו.
בשנת 1928 פנה מוזס למכריו בגרמניה וניסה לשכנע אותם לעלות לארץ ולהתיישב בה על פי תוכניתו של דייוויס טריטש. בשנת 1933 הצליח להקים את רמות השבים, יישוב של עולים בעלי אמצעים ממרכז אירופה, שאינם קשורים במוסדות המיישבים, הצמוד להוד השרון דהיום. חמש שנים מאוחר יזם את הקמת המושבה רמת הדר ליד רמתיים, עבור העולים הגרמנים (גם היא מהווה כיום חלק מהוד השרון). פטירתו בגיל 48 קטעה את תוכניותיו הנוספות. נקבר בבית העלמין האזורי המשותף ברמות השבים .
למוזס נולדו בישראל שני בנים: דוד ובנימין. דוד נפטר בגיל צעיר יחסית. בנימין גדל והלך בדרך אביו כשפעל ליישוב הארץ, ולמד גננות בבית הספר החקלאי במקווה ישראל. לימים נשא בנימין לאשה את מטילדה שרם, ממנה נולדו להם שלושה בנים ובת. הוא נודע כאדם טוב לב ואנשים רבים שאלו בעצותיו הטובות. בגיל חמישים לערך הפך בנימין לאדם מאמין, והחל בלימוד וקיום תורה ומצוות. בנימין מוזס נפטר בשנת 2015 בירושלים, ישראל.
איתמר לסרי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד יחידת מיתר  קצין המבצעים של פיקוד הצפון  מפקד עוצבת התקומה  מפקד עוצבת קלע דוד  ראש מחלקת התכנון בחטיבת המבצעים  ראש חטיבת תורה והדרכה
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
איתמר לסרי הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש כראש חטיבת תורה והדרכה באגף המבצעים בצה"ל.
ביוגרפיה

לסרי התגייס לצה"ל ושובץ בחיל התותחנים. לאחר שהועלה לדרגת סא"ל מונה למפקד יחידת מיתר בין השנים 2014–2016. לאחר מכן היה קצין המבצעים של פיקוד הצפון בין השנים 2016–2018. בשנת 2018 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת התקומה, וכיהן בתפקיד עד שנת 2020. באפריל 2020 מונה למפקד עוצבת קלע דוד וביולי 2022 התמנה לראש מחלקת התכנון בחטיבת המבצעים.
ב 4 באוגוסט 2024 סוכם לתפקיד ראש חטיבת התורה וההדרכה בדרגת תת-אלוף, תפקיד אליו נכנס בסוף אוקטובר 2024.
הערות שוליים

↑  המג"דים של עוצבת הגולן מסכמים קדנציה – תמיד תותחן
↑   רשימת המינויים החדשים בצה"ל, באתר צה"ל, 18 באוקטובר 2021
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מלחמת הסבך הרודזי

מלחמת הסבך הרודזי (נודעה גם כהצ'ימורנגה השנייה ומלחמת השחרור של זימבבואה) הייתה מלחמת אזרחים שהחלה ביולי 1964 ונמשכה עד דצמבר 1979, בשטח מדינת רודזיה (כיום זימבבואה).
הסכסוך התנהל בין שלושה צדדים: ממשלת רודזיה בראשות איאן סמית', צבא העם המהפכני של זימבבואה (ZIPRA - Zimbabwe People's Revolutionary Army) (אנ') וצבא השחרור האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANLA - Zimbabwe African National Liberation Army) (אנ'). ההסכם הפנימי שנחתם ב-1978 בעקבות המלחמה על ידי סמית' ואבל מוזורווה, הביא לזכות בחירה אוניברסלית ביוני 1979 ולסיום שלטון המיעוט הלבן ברודזיה. לאחר הבחירות הראשונות, שונה שמה של המדינה לזימבבואה-רודזיה.
ממשלה זו נפלה בעקבות חוסר תמיכה מצד האזרחים השחורים אשר הרגישו כי ממשלה זו מחזיקה באותה האידאולוגיה של ממשלת סמית'. המלחמה נמשכה, ובסופו של דבר בדצמבר 1979, הושגה פשרה בין הצדדים אשר סיימה את המלחמה. הדיונים שהובילו לפשרה זו, התקיימו בין ממשלת זימבבואה-רודזיה, ממשלת הממלכה המאוחדת ומפלגות המורדים, בלונדון.
לאחר חתימת ההסכם, המדינה חזרה להיות תחת שלטון בריטי זמני עד לביצוע בחירות כלליות במרץ 1980. בבחירות אלו זכתה ברוב קולות אחת ממפלגות המורדים, בשם האיחוד האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANU-Zimbabwe African National Union), בראשות רוברט מוגאבה. מוגאבה הפך לראש הממשלה הראשון של זימבבואה. ב-1980 המדינה קיבלה עצמאות ושמה שונה לזימבבואה.
רקע

רודזיה הייתה מושבה בריטית בעלת מושל וחוקה עצמיים. המדיניות במדינה דמתה לשיטת האפרטהייד הדרום-אפריקאית: חוק חלוקת האדמות (1930) חילק את האדמות בין הלבנים והשחורים, ורוב התושבים האפריקאים התגוררו באזורים שהוגדרו כשמורות ילידים. ב-1962 מפלגת החזית הרודזית של איאן סמית' זכתה בשליטה ברודזיה.
בשנות החמישים של המאה ה-20, נוצרה הפדרציה של רודזיה וניאסלנד שכללה את רודזיה הצפונית והדרומית ואת ניאסלנד. ב-1964 התפרקה הפדרציה וצפון רודזיה היו למדינות אפריקאיות עצמאיות תחת השמות זמביה ומלאווי, בעוד רודזיה הדרומית נשארה תחת שלטון בריטי. ב-1965 סירבה הממשלה הבריטית לתת עצמאות לרודזיה הדרומית למרות הבקשות נשנות וחוזרות של הלבנים מרודזיה. ב-11 בנובמבר 1965 הלבנים ברודזיה הדרומית הכריזו על עצמאות חד צדדית מהממלכה המאוחדת ושינו את שם המדינה לרודזיה. הממשלה הבריטית סירבה למהלך והנקטה בסנקציות כלכליות ודיפלומטיות נגד רודזיה. לאחר הכרזת העצמאות לא זכתה רודזיה להכרה רשמית ממדינות העולם אך קיבלה תמיכה מדרום אפריקה ומוזמביק הפורטוגלית.
אף על פי שמפלגות פוליטיות לאומניות של האפריקאים הלאומניים הוצאו מחוץ לחוק ומנהיגהם נכלאו או הוגלו, התקיימה פוליטיקה מוגבלת מצד האפריקאים אשר נאבקו למען שליטה שחורה, נגד השלטון הלבן ונגד הפערים הכלכליים ומעמדיים בין הלבנים והשחורים במדינה. ב-1957 ג'ושוע נקומו הקים את הקונגרס האפריקאי הלאומי של דרום רודזיה (SRANC - Southern Rhodesia African National Congress). ב-1959 נקומו נעצר והמפלגה הוצאה מחוץ לחוק. לאחר מכן הוקמה מפלגה חדשה בשם המפלגה הדמוקרטית הלאומית (National Democratic Party - NDP), ונקומו נבחר להנהיגה, על אף שעדיין היה בכלא. ב-1961 התפצלה המפלגה למפלגת זימבבואה הלאומית (Zimbabwe National Party - ZNP), המפלגה הדמוקרטית הלאומית הוצאה מחוץ לחוק והוקמה מחדש בשם האיחוד האפריקאי העממי של זימבבואה (ZAPU - Zimbabwe African People's Union). ב-1963 ZAPU התפצלה לשניים שוב בעקבות חילוקי דעות: ZAPU בהנהגת ג'ושוע נקומו משבט נדבלה, והאיחוד האפריקאי העממי של זימבבואה (ZANU - Zimbabwe African People's Union) בהנהגתו של רוברט מוגאבה משבט שונה. הפיצול הפוליטי התרחב ונוצר לאורך קווים אתניים.
לכל מפלגה השתייך ארגון צבאי אחר שפעל על פי האידאולוגיה של המפלגה. הארגון הצבאי של ZAPU נקרא צבא העם המהפכני של זימבבואה (ZIPRA), והארגון הצבאי של ZANU נקרא צבא השחרור האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANLA). כל קבוצה נלחמה בנפרד כנגד כוחות הביטחון של רודזיה, אך גם נלחמו אחד כנגד השני. עם הגברת התקיפות והפשיטות גרילה של גל ארגון כנגד השני, הקיטוב בין הקבוצות התעצם והפיצול הפוליטי בין ה-ZANU ל-ZAPU המשיך להתרחב.
רקע > המלחמה הקרה

המלחמה ברודזיה התרחשה לצד המלחמה הקרה וניתן לראות את ההשפעותיה על מהלך המלחמה ברודזיה. הארגון הצבאי ZANLA של ZANU קיבל תמיכה מהרפובליקה העממית של סין ומשלחת ראשונה של לוחמי ZANLA נשלחה לאימונים בסין כבר ב-1963. הארגון הצבאי ZIPRA של ZAPU קיבל תמיכה מברית המועצות. באפריל 1979, 12,000 לוחמי גרילה של ZANLA התאמנו בטנזניה, אתיופיה ולוב, ואילו 9,500 מתוך 13,500 הקאדרים שלה פעלו ברודזיה. ביוני 1979, ממשלות קובה ומוזמביק הציעו סיוע צבאי ישיר לאיחוד האפריקאי הלאומי של זימבבואה – חזית הפטריוטית (ZANU-PF), אך מוגאבה ונקומו סירבו, מכיוון ולא רצו לוותר על העצמאות הפוליטית שלהם (ZANU-PF היה חיבור שנוצר בין ZANU ו-ZAPU לתקופה קצרה). בצד השני של הסכסוך, דרום אפריקה נתנה בחשאי תמיכה חומרית וצבאית לממשלת רודזיה ולכוחות הביטחון של רודזיה. התמיכה הייתה חשאית מכיוון שממשלת דרום אפריקה לא רצתה שמדינות העולם התנגדו לשליטה שלה בדרום אפריקה מכיוון וגם היא קיימה ממשל סגרגטיבי של אפרטהייד.
כיוון שמלחמת הסבך הרודזית התרחשה בהקשר של המלחמה הקרה האזורית באפריקה, הכוחות שהשתתפו במלחמה הסתבכו בעימותים במדינות שכנות לאורך המלחמה. סכסוכים כללו את מלחמת העצמאות של אנגולה (1961–1975), מלחמת האזרחים באנגולה (1975 - 2002), מלחמת העצמאות של מוזמביק (1964–1974), מלחמת האזרחים של מוזמביק (1977 - 1992), מלחמת הגבול של דרום אפריקה (1966–1989), ובנוסף לקונפליקט שבאה הראשון והשני (1977, 1978).
רקע > כיצד המלחמה נתפסה בעולם

ב-1960 נאם ראש הממשלה הבריטי הרולד מקמילן את נאומו "רוחות של שינוי". בנאום הוא אמר "רוח השינוי נושבת ביבשת הזו, ואם אנחנו אוהבים אותה או לא, צמיחה זו של התודעה הלאומית היא עובדה פוליטית. כולנו חייבים לקבל את זה כעובדה והמדיניות הלאומית שלנו צריכה לקחת זאת בחשבון". הקבוצות הלאומנות וממשלת הממלכה המאוחדת תפסו את הסכסוך כמלחמת שחרור לאומי וגזעי. ZANU ו-ZAPU ייצגו תנועות מהפכה שהיו חלק מ"רוח השינוי". הם הבטיחו שינוי מהיסוד של המבנה והממשל של רודזיה.
הממשלה הרודזית ראתה את הסכסוך כמאבק בין חלק מאוכלוסיית המדינה (הלבנים) בשם כלל האוכלוסייה (כולל את הרוב השחור) לבין מפלגות שממומנות מכוחות חיצוניים (סין וברית המועצות). הממשלה גם ראתה את עצמה כנלחמת למען ערכים מערביים, הנצרות, הדמוקרטיה והחוק והסדר כנגד יריבים רדיקלים וקומוניסטים שפועלים נגד האידאולוגיה המערבית. הרודזים הלאומנים הלבנים ראו את ארצם (רודזיה) ככבושה ונשלטת על ידי כוח זר (הממלכה המאוחדת) מאז 1890.
רקע > אירועים מקדימים > אי ציות אזרחי (1948–1967)

ב-1948 התקיימה שביתה כללית של העובדים שהתחילה בעיר סולסברי והתפשטה לערים אחרות בדרום רודזיה. השביתה הספונטנית הייתה כנגד החוק ליישוב ורישום של ילדים (באזורים עירוניים) (ARA(UA)N), חלק מהסיבות לשביתה כללו גם כעס ותסכול של האפריקאים כלפי השכר הנמוך שקיבלו, המחירים הגבוהים בשוק, והמחסור כללי באוכל. השביתה הייתה חשובה ביותר והראתה את כוחם של העובדים הרודזים השחורים. ב-1956 תעריפי הנסיעה באוטובוסים עלו בסולסברי ובתגובה ליגת הצעירים האורבנים (City Youth League - CYL) של סולסברי תכננו מחאה שקטה כנגד עליית המחירים, אך בתום היום הראשון המחאה כבר יצאה משליטה והחלה להיות אלימה. ב-1957 ה-CYL הפכה ל-SRANC שהיוותה את השורשים של NDP ו-ZAPU.
ב-1959 SRANC הוצאה מחוץ לחוק. ב-1960 הקימו נקומו, מוגמבה, הרברט צ'יטפו, ונגבנינגי סיטהול את ה-NDP, כאשר נקומו בראש המפלגה. ב-1961 התקיימה ועידה על החוקה של רודזיה בהשתתפותו של נקומו. בעוד שנקומו תמך בחוקה שהוצאה בהתחלה, הוא שינה את עמדתו לאחר שמנהיגים אחרים של ה-NDP התנגדו ולא הסכימו לחוקה שהוצעה. הממשלה הוציאה מחוץ לחוק את ה-NDP בדצמבר 1961 ועצרה את המנהיגים, למעט נקומו אשר שוב היה מחוץ למדינה. נקומו הקים את ZAPU אשר הוצאה מחוץ לחוק בספטמבר 1962 על ידי ממשלת וייטהד.
המפלגה הפדרלית המאוחדת (UFP) הייתה בשלטון מאז 1934, וזכתה לכינוי "הממסד", ויצגה באופן גס את האינטרסים החקלאיים של דרום רודזיה ואת תחומי החקלאות העיקריים. בדצמבר 1962 הפסידה UFP את הבחירות לראשונה למפלגה החדשה בשם החזית הרודזית (RF). ה-RF הייתה מפלגה שמרנית שהתנגדה לכל מעבר מידי לשלטון השחור וניהלה מסע בחירות לעצמאות תחת שלטון לבן. ב-1964 ZAPU התפצלה לשניים בעקבות חילוקי דעות: האיחוד האפריקאי העממי של זימבבואה (ZAPU) והאיחוד האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANU).
הכוחות > כוחות הביטחון הרודזיים

הממשלה הרודזית הצליחה לפתח ולתחזק צבא מקצועי וחזק יחסית, על אף הסנקציות הכלכליות שהוטלו עליה על ידי ממשלת הממלכה המאוחדת. הצבא כלל רק כשלושה גדודי חיילים רגילים ב-1976, ובין השנים 1978–1979 הצבא גדל וכלל כ-10,800 חיילים סדירים, ונתמך על ידי כ-15,000 חיילי מילואים. הצבא הסדיר היה מורכב ממספר יחידות שכללו את שירות האוויר המיוחד הרודזי (הגרסה הרודזית לשירות האוויר המיוחד הבריטי, ה-SAS), ואת חיל הרגלים הקל הרודזי (Rhodesian Light Infantry - RLI), בהם שירתו לבנים בלבד. שאר הכוחות היו ברובם לבנים, אך שרתו בהם גם מעט שחורים.
במהלך המלחמה נלחמו גם כוחות מיוחדים, כמו יחידת הסיירים סלוס הידועה (Selous Scouts) וה-SAS הרודזי. לצדם לחמו גדודים אשר היו ברובם שחורים, כמו יחידת הרובים האפריקאים הרודזיים (Rhodesian African Rifles - RAR). ככל שהמלחמה התקדמה, גויסו אנשי מילואים ומתנדבים מחו"ל.
כוחות הביטחון הרודזיים נחשבו לצבא משובח, והיו מצוידים היטב בהתחשב באמברגו הנשק שהוטל על המדינה, בסיוע ייבוא מדרא"פ והברחת נשק ממדינות נוספות. עיקר התמודדותם ולחימתם הייתה נגד כוחות הגרילה של המורדים. האמצעים לוגיסטיים של הצבא היו מוגבלים, וגם היכולות האוויריות הייתה מוגבלות (אמברגו הנשק גרם למחסור בחלקי חילוף) אך חיל האוויר הרודזי (Rhodesian Air Force, RHAF) נתמך על ידי מקבילו הדרום-אפריקאי בהדרכה, באספקת מטוסים והן בצוותי אוויר. כדי לפצות על חוסרי המערך הלוגיסטי ויכולת אווירית הרודזיים הסתמכו בעיקר על הכשרה והתמקצעות של הכוחות תוך הכרת השטח. הצבא תפקד בעיקר דרך יחידות קטנות, אשר הסתמכו על ניידות קלה, גורם ההפתעה וגמישות הכוחות כדי להפיק את המירב מכוחותיו .
תפקידו של חיל האוויר הרודזי היה מרכזי וסיפק יתרון משמעותי על כוחות הגרילה אשר היו כמעט ללא יכולות אוויריות כלל. הצי של חיל האוויר כלל בין היתר מטוסי הוקר האנטר, קנברה, דה הבילנד ומפייר, ססנה סקיימסטר ומסוקים כגון האירוספאסיאל אלואט והבל 205. חיל האוויר איפשר לצבא ביצוע פעולות איסוף מודיעין לפני מבצעים, פריסת כוחות וגיבוי מהאוויר לפי הצורך.
הכוחות > כוחות הגרילה הלאומיים

שתי הקבוצות החמושות שלחמו מול ממשלתו של איאן סמית' היו צבא השחרור האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANLA) (הזרוע הצבאית של האיחוד האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANU)) וצבא העם העממי של זימבבואה (ZIPRA) (הזרוע הצבאית של האיחוד האפריקאי העממי של זימבבואה (ZAPU)). הלחימה הייתה ברובה באזורים הכפריים, כאשר שתי התנועות היריבות ניסו לזכות בתמיכה מהתושבים ולגייס לוחמים תוך התנכלות לממשל הרודזי. כדי להבטיח את השליטה המקומית, ZANLA ו-ZIPRA נלחמו זה בזה לעיתים, בנוסף ללחימתם כנגד כוחות הביטחון הרודזיים.
הכוחות > כוחות הגרילה הלאומיים > ZANLA

לארגון היו קשרים חזקים עם תנועות העצמאות של מוזמביק – החזית לשחרור מוזמביק (FERLIMO). בנוסף ZANLA נלחמו במלחמת האזרחים כנגד ZIPRA למרות הקמתה של החזית המשותפת לאחר 1978. הכוחות של ZANLA היו גדולים פי שניים משל ZIPRA. היחידה הטקטית הייתה לרוב פלוגה שגודלה היה בין 90 ל-100 חיילים. הפלוגה הייתה פוצלה ליחידות קטנות במהלך המלחמה. ZANLA נתמכה על ידי הסינים.
הכוחות > כוחות הגרילה הלאומיים > ZIPRA

הארגון נתמך על ידי ברית המועצות וזמביה. ZIPRA גדלה באיטיות והשתכללה פחות מ-ZANLA כיוון ש-ZAPU הסתמכו יותר על משא ומתן מאשר על כוחות הגרילה שלהם. ZIPRA הייתה אחראית על שתי מתקפות על מטוסים אזרחיים של חברת אייר רודזיה ב-4 בספטמבר 1978 וב-9 בפברואר 1979. הפגיעה במטוסים הייתה באמצעות טילי קרקע-אוויר מסוג סטרלה-2. ZIPRA הודרכו על ידי הסובייטים ויצרו כוחות לחימה קונבנציונליים אשר השתמשו במכוניות משוריינות ומטוסים קטנים.
מהלך המלחמה > חלק ראשון

עד 1966, זימבבואה עסקה פחות בהתכוננות למלחמה אלא יותר בפוליטיקה. עד אז, רוב מקרי האלימות שכן פרצו היו מלחמות סיעה בין ZAPU לבין ZANU. לעיתים גם לבנים היו מטרות תקיפה: ב-6 ביולי 1964, פטרוס אוברהולזר נפצע אנושות (ולאחר מכן מת מפצעיו) על ידי קבוצה שקראה לעצמה "כנופיית הקרוקודילים". אף על פי כן, השפעתם של לוחמי הגרילה על רודזיה באותן שנים הייתה מינורית.
ב-11 בנובמבר 1965, רודזיה הכריזה על עצמאותה מהממלכה המאוחדת, והלאומנים האמינו שהממלכה המאוחדת תעזור להם במקרה הצורך ותעמוד לצידם, דבר שהתגלה כמוטעה כאשר הבריטים הטילו סנקציות עליהם, והם נשארו לדאוג לעצמם. הם השיגו את הציוד הנחוץ להם למחיה דרך דרום אפריקה ומוזמביק שהייתה תחת שליטה של פורטוגל. זהו התאריך בו המלחמה בין רודזיה לבין ZANU ו-ZAPU החלה בפועל.
באפריל 1966, 21 מורדים מ-ZANU חדרו מזמביה אל תוך רודזיה והתפצלו ל-3 קבוצות, כשמטרתם הייתה לחתוך קווי חשמל ולתקוף חוות של תושבים לבנים. באחת החוות ליד סינויה, אחת הקבוצות נתקלה בכוחות משטרה רודזיים שהקיפו אותם. שבעת חברי הקבוצה נטבחו על ידי הכוחות הרודזיים, שלא ספגו נפגעים כלל כתוצאה מהתקרית. זה היה אחד מהרגעים הראשונים בו היה "מגע", מפגש צבאי לפי המונחים הרודזיים. המנהיגים של ZANU תיארו את האירוע בצורה מוגזמת והתייחסו אליו כ-"הקרב בסינויה" . 28 באפריל, יום התקרית, נקרא יום הצ'ימורנגה. בלילה בין 16 ל-17 במאי, זמן קצר לאחר הקרב בסינויה, אחת הקבוצות המורדות הרגה את יוהנס וילהון ואשתו בחווה שלהם ליד הארטלי. ZAPU לקח אחריות על האירוע והזהיר: "על כל אחד מבנינו ובנותינו שנהרגו על ידי המתיישבים, אנו נהרוג מתיישבים עם ריבית מצטברת".
בשנים 1967–1968 פעילות הגרילה עלתה מדרגה בקצב שלה. הלאומנים הותקפו בלחימה עירונית, חומרי נפץ הוברחו דרך הגבולות במשאיות ומכוניות (לרוב הם התגלו), ZAPU שלח אישה לבנה להשאיר פצצות במלונות הגדולים של סולסברי אך גם זה נכשל. בו זמנית, קבוצה של לבנים לאומנים מהאוניברסיטה ברודזיה שהזדהו עם המטרות היו פעילים בעידוד תקיפות ברימונים – בית קפה בעיר נפגע, גם בית בפרברים. הקבוצה נתפסה, וחלקם נאסרו או גורשו לארצות מולדותיהם באירופה.
מהלך המלחמה > חלק ראשון > מבצע ניקל

ב-1967, כוח משולב של 90 לוחמי גרילה ZAPU והקונגרס האפריקאי הלאומי הדרום אפריקאי נכנסו לרודזיה באזור מפלי ויקטוריה, במטרה להמשיך אל אזור בטוח של שבט בשם טהולוטו ולהקים שם בסיסי גיוס. הקונגרס הלאומי תכנן לאחר מכן להגיע ליוהנסבורג דרך חדירה לבוטסוואנה, אך לוחמי הגרילה נתקלו בבעיה. נאמר להם שהם יתקבלו בשלום על ידי אנשי השבט, אבל הם היו חשדניים כלפי המורדים. המידע הועבר ישירות אל הרודזים, וזה למעשה היה המבצע הראשון במלחמה, בו נהרגו 47 מהמורדים על ידי כוחות הביטחון במהלך 3 שבועות. מעל 20 נתפסו, והניצולים שרובם היו פצועים ברחו לבוצוואנה, שם הם נכלאו אך שוחררו בידי הרשויות של זמביה. מבצע זה נקרא "מבצע ניקל". למרות הטחת האשמות בין הקבוצות הלאומיות השונות, פעולות הגרילה המשיכו.