תומאס קילבי
מושל אלבמה

מסע הבחירות של קילבי עמד בסימון של ביצוע רפורמה באופן שבו בית המחוקקים החליט על תקציבים ועל גיוס הכנסות לקופת המדינה. הוא סירב לקבל תרומות למסע הבחירות שלו, ומערכת הבחירות הייתה שקטה למדי, זאת בשל העובדה שארצות הברית הייתה עדיין בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה. מצע הבחירות של קילבי הציג מערכת תקציב שכללה בקרה על כמה תחומים, תמיכה מוגדלת בחינוך הציבורי, שינוי בחוקי המס המדינתיים, תשלום מוגדל למשתתפים בחבר מושבעים, ביטול מערכת העסקת האסירים, ותמיכה בתיקון ה-18 ליצירת חוק יובש לאומי.
בבחירות הכלליות ניצח קילבי את ויליאם ברנדון, ובינואר 1909 הושבע לכהונתו. המלחמה באירופה הסתיימה, החיילים שבו הבייתה, וטקס ההשבעה היה מלא חיות ועם התרגשות רבה מהרגיל. קילבי נשא נאום קצר שבו הוא קידם את הגדלת התמיכה בחינוך הציבורי ובמערכת הבריאות הציבורית, יותר תשומת לב לאכיפת החוק, וסלילתם של כבישים איכותיים. לאחר הטקס, בפעם הראשונה, הוא ערך קבלת פנים לציבור שנמשכה שעתיים.
קילבי זכה לתקופה קצרה של שגשוג במסגרת התקופה שלאחר המלחמה ב-1919, אך גם ירש חוב גדול שהיה כרוך בה והיה עליו להתמודד עם אינפלציה ועם גידול בעלות השירותים. הוא הציע לבית המחוקקים לקבל תקציב מאוזן, תמך בהגדלת מס ההכנסה, והמליץ על הגדלת מס רווחים לעסקים כדי להשיג לקופת המדינה הכנסות נוספות נחוצות. הוא הציע הטלת מס על מוצרי מכרות ומתעשיית העץ, בטענה שמשאבי הטבע של המדינה היו מדולדלים ושמיסים כאלו יפצו את המדינה על אובדנם. בנוסף, קידם קילבי רפורמות מנהליות. הוא המליץ על ביטולן של המועצות המחוזיות לפיקוח על השוויון במיסים לטובת מינוי בעל תפקיד בכל מחוז שימונה על ידי המושל כדי לפקח על הנושא. הוא הקים מועצת שליטה וכלכלה לרכישת ציוד עבור כל מחלקות הממשל, לניהול מוסדות הצדקה והחינוך של המדינה, ולפיקוח על מחלקת בתי הסוהר. הוקמה ועדת תקציב, שבה היו חברים המושל, התובע הכללי ומבקר המדינה. כאשר הוכרז חוק מס ההכנסה כנוגד את חוקת המדינה על ידי בית המשפט העליון של אלבמה, ניסה קילבי להנהיג מס שיערוך. הוא הצליח לגייס יותר ממיליון דולר, יותר מחצי מיליון דולר באיגרות חוב, ולשלם יותר מ-1.5 מיליון דולר על חשבון חובות שהוא ירש מממשלים קודמים. אף על פי כן, גם קילבי עצמו הותיר חובות ליורשו בתפקיד.
קילבי הצדיק את הגדלות המיסים שהוא הציע בקישורם לצרכים הומניטריים. הוא התמודד על משרת המושל על בסיס תוכנית של רפורמה חברתית. הוא קידם את חוק היובש, רפורמה שהוא האמין שתחסל את הברים, תצמצם את הפשע ואת הזנות, ותטיב עם חיי המשפחה ומקומות העבודה. קילבי ניהל מערכה להפיכתה של אלבמה ל"מדינה יבשה" וקידם את אשרורו של התיקון ה-18. הוא גם ביקש לחסל את מערכת העסקת האסירים, אך מאמציו לא צלחו, ומערכת זו המשיכה להתקיים עד 1927, ובכך הייתה אלבמה המדינה האחרונה בארצות הברית שעשתה כן. אף על פי כן, האקטיביזם של קילבי יצר תנאים מחייה טובים יותר לאסירים, והמדינה בנתה בית סוהר חדש שנקרא על שמו של קילבי, שכלל מחלבה, חוות חזירים ומפעל טקסטיל שבהם הועסקו האסירים.
קילבי היה מעורב בסוגיות חברתיות נוספות. הוא הרחיב את שירותי בריאות הנפש והגדיל את המימון לבית החולים הפסיכיאטרי ברייס. אחד מהישגיו ארוכי הטווח היה הקמתה של מחלקת הרווחה לילדים ב-1919, שהחלה לאכוף חוקים לפיקוח על תעסוקת ילדים. הוא גם הבטיח הקצבה של 50,000 דולר מבית המחוקקים לתמיכה בהקמת בניין זיכרון למלחמת העולם הראשונה, שבו שוכנו מחלקת הארכיונים וההיסטוריה של אלבמה ומחלקת החינוך המדינתית. במהלך תקופת כהונתו של קילבי כמושל, עלה התקציב להדרכה חקלאית פי ארבעה. הוא הגדיל את ההקצבה למחלקת בריאות הציבור, וביולי 1919 הוגדר בחוק המדינה פיצוי לעובדים. ותיקי צבא הקונפדרציה קיבלו הגדלה בגמלאות שלהם, וקילבי הוביל מהלך למכירת איגרות חוב מדינתיות בהיקף של 25 מיליון דולר להשלמת התקציב לחוק הכבישים.
אשרור התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית היה סוגיה שנויה במחלוקת במושב בית המחוקים של 1919. בסוגיה זו לא נקט קילבי בעמדה, אף על פי שלאחר ההצבעה הוא הביע חוסר שביעות רצון שאשרור זכות הבחירה לנשים לא עבר באלבמה. ב-1920, לאחר שאשרור התיקון הסתיים ברמה הלאומית והנשים קיבלו את זכות הבחירה, קרא קילבי לכינוס מיוחד של בית המחוקקים של אלבמה כדי לדאוג לרישומן של נשים להצבעה במדינה.
קילבי גם הפגין להט גדול אף יותר בסוגיית שיפור מערכת החינוך במדינה. הוא השיג מימון נוסף לבתי ספר מקצועיים לבנים ולבתי ספר להכשרה לבנות. בדרבונו, אישר בית המחוקקים מינוי ועדת מומחים בהובלתו של איש ועדת החינוך הפדרלית פילנדר פ. קלקסטון, שתגיש המלצות למערכת החינוך של אלבמה. הוועדה המליצה על כללי מנהל פשוטים יותר והגדלת התקצוב, והמלצות אלו זכו להסכמת בית המחוקקים. תקנון חדש לבתי הספר תוקן ב-1919, ובו הוענקו סמכויות מורחבות למועצת החינוך המדינתית. חינוך מקצועי קיבל דגש רב יותר, וההוצאה על החינוך גדלה ביותר ממאה אחוזים, כאשר היא עלתה מ-3,750,000 דולר ב-1919 ל-8,269,596 דולר ב-1922.
גישתו של קילבי לתמוך בחוק הומחשה בשני דרכים נפרדות. ב-1919 הוא עשה שימוש בסמכותו להבטיח שמבצעי מעשה הלינץ' במחוז בולדוון יעצרו וישפטו. באותו אופן, הוא עשה שימוש בסמכותו הביצועית להגן על עובדים שלא שבתו במהלך השביתה במכרות הפחם בברמינגהאם באותה שנה. הצורך החיוני במקרה זה היה שבעלי המכרות יאלצו להכיר באיגוד העובדים. כאשר החל להיות מחסור בפחם עקב השביתה, שלח קילבי יחידות של המשמר הלאומי לשים קץ לשביתה, ועובדים בלתי מאוגדים החליפו את השובתים, לפחות באופן זמני, ובכך נטרלו את המאמצים של איגוד עובדי המכרות של אמריקה באלבמה. שוויון חברתי וכלכלי עמד בראש מעייניו של קילבי באופן מועט מאוד, במיוחד כאשר רבים מהכורים השובתים היו שחורים. מאמציו הרבים לקדמה חברתית היו אלו שעמדו בצילם של מעשיו במהלך שביתה זו ושביתות אחרות. הפרוגרסיביזם של קילבי היא כזה שהתאים לאישיותו כאיש עסקים. הוא הפעיל את המערכת הפיננסית של המדינה על בסיס עסקי, דרש דין וחשבון, וייעל את הממשלה תוך הרחבת השירותים וההטבות לאזרחים. הוא הבין שמעשי הממשלה יכלו להיות המניע להתרחבות כלכלית ושהחינוך חיוני להצלחה כלכלית וחברתית. ב-1921 היה קילבי האדם החי הראשון שדמותו הופיעה על מטבע שהונפק על ידי מטבעת ארצות הברית. מטבע הזיכרון הונפק לציון מאה שנות קבלתה של אלבמה לאיחוד.
ברגע שהיה ככל הנראה הפרוגרסיבי ביותר של קילבי, הוא דחק בקבלת חוקה חדשה לאלבמה. בינואר 1923, כאשר הוא סיים את כהונתו, הוא הביע את דעתו בפני בית המחוקקים שחקיקה פרוגרסיבית תוגבל או תחוסל בשל גזרות החוקה. הוא המשיך ואמר שיש צורך להקים ועדה חוקתית של כ-35 אזרחים ממגוון של מקצועות, כמו חקלאים, אנשי עסקים, מחנכים, בנקאים, רופאים, עורכי דין, עיתונאים ונציגי ארגוני העובדים. אזרחים אלו יוכלו ללמוד לעומק את החוקה ולעדכן אותה.