stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע צפלין
הערות שוליים

↑  Hill, Alexander. The Red Army and the Second World War. Cambridge University Press, 2017
↑  Naimark, Norman M. Fires of Hatred: Ethnic Cleansing in Twentieth-Century Europe. Harvard University Press, 2002
↑  Biddiscombe 2000, pp. 1115–1116
1 2 3  Paehler 2017, p. 162
↑  Dallin, Alexander. German Rule in Russia, 1941-1945: A Study of Occupation Policies. Macmillan, 1957
↑  Shepherd, Ben. Terror in the East: The Wehrmacht and the Holocaust in Belarus. Harvard University Press, 2012.
↑  Paehler 2017, p. 160
↑  Paehler 2017, p. 161
↑  Förster, Jürgen. The Wehrmacht: History, Myth, Reality. Harvard University Press, 1999
↑  Wette, Wolfram. The Wehrmacht: History, Myth, Reality. Harvard University Press, 2007
↑  Biddiscombe 2000, pp. 1116–1117
↑  Paehler 2017, p. 163
↑  Breitman, Richard. Himmler's Police Auxiliaries in the Occupied Soviet Territories. Cornell University Press, 1971.
1 2  Doerries 2009, p. 113
1 2 3  Biddiscombe 2000, p. 1125
↑  Silver 1948, p. 4
1 2  Biddiscombe 2000, p. 1126
↑  Doerries 2005, pp. 37–38
↑  Gerwarth, Robert. Hitler's Hangman: The Life of Heydrich. Yale University Press, 2011
↑  Biddiscombe 2000, pp. 1125–1126
1 2 3  Biddiscombe 2000, p. 1123
1 2 3  Biddiscombe 2000, p. 1128
1 2  Biddiscombe 2000, p. 1130
1 2  Doerries 2009, p. 114
↑  Doerries 2005, p. 105
↑  Doerries 2005, p. 202
↑  Biddiscombe 2006, p. 70
↑  Biddiscombe 2006, p. 72
1 2 3  Biddiscombe 2000, p. 1119
↑  Biddiscombe 2000, p. 1122
↑  Biddiscombe 2000, p. 1117
1 2  Biddiscombe 2000, p. 1127
1 2  Biddiscombe 2000, p. 1118
1 2 3  Chuyev 2004
1 2  Biddiscombe 2000, p. 1120
1 2 3 4 5  Biddiscombe 2000, p. 1121
↑  Silver 1948, p. 8
↑  Rein 2013, p. 345
↑  Rein 2013, p. 346
1 2 3  Thomas 2015, p. 18
↑  Biddiscombe 2000, p. 1124
↑  CIWR 1946, p. 15
1 2  CIWR 1946, p. 16
1 2  CIWR 1946, p. 17
↑  Klei 2011, p. 286
↑  Mendelsohn 1978, p. 127
↑  Biddiscombe 2000, p. 1134
↑  Birstein 2013, p. 239
↑  Biddiscombe 2000, p. 1135
1 2  Biddiscombe 2000, p. 1138
1 2 3 4  Paehler 2017, p. 164
↑  Silver 1948, pp. 8–9
↑  Marshall 2010, p. 258
↑  Wildt 2009, p. 336
1 2  Biddiscombe 2000, p. 1137
↑  Biddiscombe 2000, pp. 1133, 1137
1 2 3 4  Biddiscombe 2000, p. 1132
↑  NARA 2001
1 2  Parrish 2004, p. 44
↑  Chuyev 2003, p. 219
↑  Chuyev 2003, pp. 220–221
↑  Thomas & Ketley 2015, p. 81
↑  Biddiscombe 2006, p. 50
1 2  Biddiscombe 2006, p. 51
↑  CIWR 1946, p. 18
↑  Price 2015, pp. 176–177
1 2 3  Birstein 2013, p. 310
1 2  Thomas & Ketley 2015, p. 56
1 2 3  Biddiscombe 2000, p. 1129
↑  Birstein 2013, p. 311
1 2  Thomas & Ketley 2015, p. 57
↑  Thomas & Ketley 2015, p. 58
↑  Birstein 2013, p. 312
מריופול

מריופול (באוקראינית: Маріуполь; ברוסית: Мариуполь ביוונית: Μαριούπολη) היא עיר באוקראינה, אחת הערים המרכזיות במחוז דונצק והיא משמשת כמרכזו הבלתי רשמי של אזור צפון אגן ים אזוב (הים האזובי). אוכלוסיית העיר מנתה כ-480,000 תושבים בדצמבר 2021. זו אחת ממרכזי ייצור המכונות והמתכות החשובים באוקראינה ובה גם נמל ים גדול. זו אחת מעשר הערים הגדולות באוקראינה ונחשבת למרכז חשוב של תעשייה וכלכלה. העיר ניזוקה קשות במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
היסטוריה

העיר נוסדה בשנת 1778 בשם פבלובסק (Павловск), בשפך נהר קלמיוס (Кальмиус) לים אזוב, במקום בו היה יישוב ארעי. על פי הוראתה של הקיסרית יקטרינה הגדולה, יושבו העיר והאזור בשנת 1779 על ידי היוונים, אשר הועברו מחצי האי קרים, ושמה של העיר הוסב למריופול.
היסטוריה > לפני 1917

אנשים חיו במקומות האלה עוד בתקופה הנאוליתית: באתר של מריופול המודרנית היו יישובים רבים מהתקופה הנאוליתית והתקופת הנחושת.
מילונים אנציקלופדיים רוסיים טרום-מהפכניים (כגון המילון הגאוגרפי-סטטיסטי של האימפריה הרוסית ו-ESBE) מדברים על דעתם של ארכאולוגים כי העיר מימי הביניים אדמאחה הייתה יכולה להיות ממוקמת באתר מריופול. ככל הנראה בסוף המאה ה-16, ליד שפך נהר קלמיוס, ייסדו הקוזקים זפורוז'יה את עמדת השמירה דמאחה (קלמיוס). בשנת 1769, מבצר קלמיוס נשרף ונבזז במהלך פשיטה של הטטרים של קרים. בשנת 1776 נוסד היישוב הממלכתי קלמיוס.
העיר מריופול נוסדה בקיץ 1780 על ידי יוונים אורתודוקסים שיושבו מחדש מקרים בסמוך להתנחלות קלמיוס ולעמדת השמירה פבלווסק (נוסדה ב-1778 בשפך נהר קלצ'יק; כיום שטחו של מריופול). העיר נקראה לכבודה של מריה פיודורובנה, אשתו של הדוכס הגדול פאבל פטרוביץ' (הקיסר הרוסי לעתיד פאול הראשון).
נזק משמעותי נגרם למריופול במהלך מלחמת קרים של 1853-1856. הסחר הימי הופסק עקב פעולות איבה. באביב 1855 נכנסה הטייסת האנגלו-צרפתית לים אזוב. ב-24 במאי, בחסות ארטילריה ימית, הנחתה במריופול כוח נחיתה של האויב, שהרס מחסנים בנמל ושרף כמה בתים בעיר.
חשיבות רבה לעיר הייתה בניית מסילת הרכבת «אלנובקה - מריופול» בשנת 1882, אשר חיברה אותה עם דונבאס ומרכזים כלכליים אחרים של המדינה. פחם דונייצק החל להגיע לנמל מריופול, השוכן בשפך נהר קלמיוס. הגידול במחזור המטענים גרם לבניית נמל מסחרי חדש של מריופול, שבוצעה בשנים 1886-1889. הנמל החדש גרם להחייאת המסחר ולנהירת אוכלוסייה לעיר. בעיר נפתחו קונסוליות וסוכנויות קונסולריות של יוון, איטליה, אוסטריה-הונגריה, טורקיה, בלגיה, גרמניה ובריטניה.
מריופול הפכה למרכז תעשייתי בסוף המאה ה-19, כאשר נבנו כאן מפעלים מתכות של חברת הכרייה והמטלורגיה ניקופול-מריופול וחברת ההשגחה הרוסית, שייצרו יריעות פלדה, צינורות צינורות נפט, מסילות רכבת ומוצרים נוספים. בסוף המאה ה-19 פעלו במריופול, בנוסף למפעלים למתכות, מפעלים: הנדסה חקלאית, בית יציקה לברזל, 6 בתי חרושת, 27 מפעלי לבנים ואריחים, בית חרושת לפסטה ושתי טחנות קיטור.
בשנת 1878, תושב מריאופול, שאפובאלוב יצר בעיר להקת תיאטרון מקצועית, ובשנת 1887 נפתח בניין התיאטרון העירוני. לימים נוצרו מוסדות תרבות נוספים - בתי דפוס, הספרייה הציבורית של העיר, בתי קולנוע ועיתון העיר הראשון יצא לאור. בשנת 1892 יצא לאור אוסף הרצאות על מריופול "מריופול וסביבתה".
היסטוריה > מלחמת אזרחים

ב-30 בדצמבר 1917 נכבשה מריופול על ידי יחידות של הצבא האדום בפיקודו של אנטונוב-אובסינקו. ב-1 במאי 1918 נכבשה העיר על ידי חיילים גרמנים ואוסטרו-הונגרים. בלילה שבין 23 ל-24 ביולי באותה שנה התרחש בעיר התקוממות נגד הנהלת הכיבוש עד הערב של אותו יום המרד דוכא. בנובמבר 1918, לאחר עזיבתם של כוחות גרמנים-אוסטריים, עבר מריופול לשליטת צבא הדון. בפברואר של השנה שלאחר מכן נחת בעיר כוח נחיתה של צבא המתנדבים, שנחלץ לעזרת הדון קוזאקים. ב-29 במרץ 1919 נכבשה מריופול על ידי החטיבה השלישית (מפקד החטיבה נ.י. מאכנו) ודיוויזיית הרובאים הסובייטית טרנס-דנייפר הראשונה (מפקד החטיבה נאצ'דיב דיבנקו). בסוף מאי פתחו חיילי ה-AFSR(כוח של הצבא הרוסי קייסרי בדרום רוסיה) במתקפת נגד וכבשו את אזור אזוב ומריופול, אך בדצמבר 1919 שוב נכבשה העיר על ידי הבולשביקים.
היסטוריה > התקופה הסובייטית

במרץ 1920 נוצר במריופול המשט הצבאי האדום אזוב, שמפקדו הראשון היה מרקלוב. השייטת ביצעה מספר פעולות צבאיות מוצלחות בים אזוב נגד צי המשמר הלבן של ורנגל. לאחר מלחמת האזרחים הועברה השייטת הצבאית של אדום אזוב לסבסטופול ועל בסיסו החלה החייאה של צי הים השחור.
ב-1920 הולאמו מפעלי המתכות ניקופול-מריופול והפרובידנס הרוסית ואוחדו למפעל אחד, שב-1924 נקרא על שמו של איליץ'. בתחילת שנות ה-30, אתר הבנייה העיקרי בעיר היה המפעל המתכות אזובסטל.
עד סוף שנות ה-30, העיר מריופול גדלה ושונתה בצורה משמעותית. אם בשנת 1925 חיו בה קצת יותר מ-50 אלף איש, אז עד שנת 1941 גדלה האוכלוסייה ל-241.1 אלף איש. מבנים רבי קומות חדשים הופיעו באזורי המפעלים, ובניית דיור בודד הפכה לנפוצה. ב-1925 החלו לנסוע האוטובוסים הראשונים בין מרכז העיר לאזורים מרוחקים - הנמל והמפעל הקרוי על שמו. איליץ'. ב-1933 הושק קו החשמלית הראשון שחיבר את העיר עם המפעל, ואחר כך עם הנמל. הרחובות היו מוארים ומוריקים. פארקים חדשים הופיעו בכפרי מפעלים ובנמל.
בשנת 1937 נערכו מעצרים המוניים של רומנים יוונים במריופול, כמו גם בטגנרוג.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה הסובייטית-גרמנית ב-22 ביוני 1941, בנו מפעלי העיר מחדש את הייצור לצורכי החזית. מתכות אילייצ'בסק ייצרו פלדת שריון עבור טנקי T-34, סירות טורפדו ומטוסי תקיפה IL-2. במפעל מבני מתכת יוצרו גשרי פונטון, כובעי משוריין לקני מקלעים, פלטפורמות משוריינות לפילבוקס וקיפודים נגד טנקים. מפעל אזובסטל ייצר מארזים לפצצות אוויר ולחביות מרגמה גדודיות.
ב-8 באוקטובר 1941 כבשו את העיר ללא קרב יחידות של דיוויזיית הפאנצר ה-13 של ה-SS הגרמנית "Leibstandarte SS Adolf Hitler" בפיקודו של שטורמבאנפיהרר קורט מאייר, יחד עם דיוויזיית הפאנצר ה-13. יש מידע שבתחילת דצמבר 1941, אדולף היטלר יכול היה לבקר במריופול לפגישה עם מנהיגי הצבא קלייסט ודיטריך, לבלות את הלילה בביתו לשעבר של הסוחר חראג'ייב. מאז מאי 1942, הלגיון הימי הקרואטי, שנלחם כחלק מה-Kriegsmarine, היה מבוסס בעיר. בסוף ספטמבר 1942 היה המפקד אנטה פאבליץ' במריופול כדי לתגמל את מלחי הלגיון.
הכיבוש הגרמני של העיר נמשך עד 10 בספטמבר 1943, אז שוחררה העיר במהלך מבצע המתקפה של דונבאס. הכובשים ביצעו הוצאות להורג המוניות של האוכלוסייה; אז ב-20-21 באוקטובר 1941 בוצעה הוצאה המונית להורג של יהודים באזור אגרובזה, נורו גם צוענים, חיילי הצבא האדום פצועים וכו'; מספר ההרוגים הכולל במהלך הכיבוש, על פי ועדת המדינה היוצאת דופן, היה כ-60 אלף איש.
היסטוריה > הקהילה היהודית ותקופת השואה

יהודים התגוררו בעיר מאמצע המאה ה-19. בשנים הבאות נפתחו בעיר חמישה בתי כנסת המבנה של אחד מהם, בית הכנסת הכוראלי (אנ'), שנחרב בעת מלחמת העולם השנייה ובתקופה הסובייטית שלאחר המלחמה, שרד בחורבנו עד שנות ה-90 של המאה ה-20, אז קרס הגג תחת שלג כבד. שרידי המבנה הועברו לרשות הקהילה היהודית ובשנת 2022 נבחנה במועצת העיר האפשרות להכריז עליו כאתר מורשת.
ב-20–22 באוקטובר 1905 בוצע פוגרום ביהודי העיר. 21 יהודים נרצחו בפוגרום ובתים וחנויות רבים נבזזו.
במלחמת העולם הראשונה אירחה העיר גולים יהודים רבים, בין היתר השתכנה בה גם ישיבת פוניבז' בראשות רבי יצחק יעקב רבינוביץ. מ-1916 ועד 1922 כיהן כרב העיר, הרב יצחק קוסובסקי.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הפכה העיר למרכז תעשייתי ויהודים רבים הועסקו במוסדות שלטוניים ובתעשייה. בעיר פעל בית ספר ביידיש. ב-1939 מנו היהודים בעיר 10,444 נפש, כ-5% מאוכלוסיית העיר. ב-8 באוקטובר 1941 כבשו הגרמנים את העיר ותוך פחות מחודש רצחו, ביחד עם משתפי פעולה אוקראינים, את רוב יהודי העיר בשני מבצעי רצח בבורות ירי.
הוצאה להורג בוצעה על ידי זונדרקומנדו 10A, שהייתה חלק מ-Einsatzgruppe D. המנהיג היה אובר-שטורמבאנפיהרר
היינץ זֶטצן (בגרמנית:Heinz Seetzen)
העיר שוחררה על ידי הצבא האדום ב-10 בספטמבר 1943 (יום זה נחוג כיום בעיר).
בשנת 1991 הוצבה אנדרטה לזכר הקורבנות היהודים של מריופול(אנ').
בעשורים הראשונים של המאה ה-21 פעילה קהילה יהודית קטנה במריופול.
בית הכנסת הכוראלי במריופול. 1900 (אנ')
אחד מבתי הכנסת הגדולים במריופול. 1900
האנדרטה לזכר הקורבנות היהודים של מריופול (אנ')
גטו מריופול
בית הקברות מריופול (אנ')
דמוגרפיה > הרכב אתני

ב-2002, 48.7% מאוכלוסיית העיר היו אוקראינים, 44.4% רוסים, ו-4.3% יוונים. סקר מ-2017 הראה שאחוז האוכלוסייה האוקראינית בעיר גדל לכדי 59% מהתושבים, ואחוז הרוסים ירד ל-33%.
בעיר נמצאת האוכלוסייה הגדולה ביותר באוקראינה של יוונים פונטים, כאשר נכון ל-2002 היו בעיר עצמה 21,900 יוונים פונטים, ו-31,400 נוספים באזורים הכפריים סביב העיר, ובסך הכל האוכלוסייה הפונטית באזור מהווה כ-60% מזו שבכל אוקראינה.
דמוגרפיה > שפות

לפי מפקד האוכלוסין של 2001, שפת האם של 89.64% מתושבי העיר היא רוסית, ושל 9.92% היא אוקראינית.
הסקר הנ"ל מ-2017 הראה ש־92% מדברים רוסית בביתם, 4% רוסית ואקראינית במידה שווה, ורק אחוז אחד מדברים אוקראינית בביתם.
מאפיינים פיזיוגרפיים > מיקום גאוגרפי

הגובה מעל פני הים הוא 67 מטר. מריופול ממוקמת בדרום חבל דונייצק, בחוף הצפוני של ים אזוב, בשפך הנהרות קלמיוס וקאלצ'יק. העיר משתרעת על שטח של 166.0 קמ"ר (עם פרברים הכפופים למועצה העירונית - 244.0 קמ"ר). השטח בבנייה הוא 106.0 קמ"ר, שטחים ירוקים הם 80.6 קמ"ר. קרקעות העיר הן ברובן צ'רנוזמים סולונציים, עם כמות משמעותית של מי תהום תת-קרקעיים, מה שמוביל לרוב למפולות.
מאפיינים פיזיוגרפיים > אקלים

האקלים המקומי יבשתי ממוזג עם קיץ חם ארוך (בצורת תכופה ורוחות יבשות) וחורפים מתונים עם מעט שלג (יש הפשרות וערפלים). לאזור יש משאבים תרמיים גדולים עם דומיננטיות של ימי שמש בהירים בעונה החמה (משך השמש ממאי עד ספטמבר הוא 1544 שעות). כמות המשקעים השנתית היא 420 מ"מ בשנה. התנאים האגרו-אקלימיים מאפשרים לגדל יבולים אוהבי חום עם עונת גידול ארוכה (חמניות, מלונים, ענבים ואפרסקים) בפרברי מריופול. עם זאת, אין מספיק משאבי מים באזור, ולכן בריכות ומאגרים שונים משמשים לצורכי האוכלוסייה והתעשייה.
כיוון הרוח הוא בעיקר מזרחית בחורף ודרום מזרחית בקיץ.
מריופול ממוקם במרכז אזור הפנאי אזוב של מחוז דונייצק. הודות לתופעות משב הרוח, חוף אזוב מקבל אטרקטיביות מיוחדת - שפע של שמש, סילוק מהים של מסות ענק של אוויר נקי, רווי באוזון, מלחים מינרליים ומיקרו-אלמנטים (נתרן כלורי, יוד, ברום וכו'.). בריזה תורמת להיווצרות אוורור טבעי של החוף ומפחיתה בחדות את תחושת החום. מריופול הוא מקום פופולרי לחופשות קיץ על חוף הים.
יש חשיבות למשך תקופת הבילוי, שבמריופול מתחילה באמצע מאי ומסתיימת בעשרת הימים השניים של ספטמבר, כאשר טמפרטורת האוויר היומית הממוצעת עולה על 15 מעלות צלזיוס (ביולי-אוגוסט היא מגיעה ל-23-26 מעלות צלזיוס) . הפרש טמפרטורות יום-לילה בקיץ הוא כ-10 מעלות צלזיוס. תקופה זו תואמת את עונת השחייה, כאשר המים בים מתחממים עד 18-23 מעלות צלזיוס, וביוני-אוגוסט בחלק מהימים - עד 26-29 מעלות צלזיוס.
הכפור מתחיל באוקטובר ומסתיים באפריל. טמפרטורת האוויר הממוצעת בינואר היא 2.5 מעלות צלזיוס, ביולי - + 24.0 מעלות צלזיוס.
טמפרטורת האוויר המרבית המוחלטת היא +38.0 מעלות צלזיוס (אוגוסט 2017), המינימום המוחלט הוא -27.2 מעלות צלזיוס (ינואר 2006).
| שנה | דצמבר | נובמבר | אוקטובר | ספטמבר | אוגוסט | יולי | יוני | מאי | אפריל | מרץ | פברואר | חודש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 38,0 | 14,1 | 18,0 | 27,1 | 34,4 | 38,8 | 37,8 | 37,0 | 33,9 | 30,0 | 15,0 | 10,0 | מקסימום מוחלט °C |
| 13,2 | 1,0 | 5,9 | 13,6 | 20,9 | 26,9 | 27,5 | 24,5 | 19,8 | 13,1 | 0,2 | −0,2 | מקסימום ממוצע °C |
| 9,7 | −1,4 | 3,2 | 10,1 | 16,7 | 22,4 | 23 | 20,3 | 15,9 | 9,5 | −2,6 | −2,6 | טמפרטורה ממוצעת °C |
| 6,3 | −3,6 | 0,8 | 6,8 | 12,4 | 17,6 | 18,3 | 15,9 | 11,8 | 6,2 | −5,1 | −4,9 | מינימום ממוצע °C |
| −27,2 | −24,5 | −17 | −8 | −1,1 | 5,0 | 8,9 | 5,6 | 0,0 | −7,3 | −25 | −27,2 | מינימום מוחלט, °C |
| 507 | 49 | 48 | 35 | 44 | 35 | 48 | 48 | 35 | 34 | 40 | 44 | שיעור משקעים, מ"מ |
מאפיינים פיזיוגרפיים > אקולוגיה

מריופול תופסת את אחד המקומות הראשונים באוקראינה מבחינת פליטת חומרים מזיקים ממפעלי תעשייה. המזהמים הסביבתיים הגדולים בעיר הם אזובסטל ו-MMK im. איליץ'", במיוחד מפעל הסינטר וחנות תנורי הפיצוץ. מיקומו האומלל של מפעל הברזל והפלדה אזובסטל (למעשה, קילומטרים ספורים ממרכז העיר) משחק תפקיד חשוב. המפעל נבנה בשנות ה-30 סמוך לשפך נחל קלמיוס, למעשה על חוף ים אזוב, מבלי לקחת בחשבון את "שושנת הרוחות". מכיוון שרוחות באזור זה נשלטות על ידי רוחות מזרחיות וצפון מזרחיות, חלק ניכר מפליטות המפעל המתכות מתרחש באזורים הצפופים ביותר של העיר. החלק העיקרי של זיהום משאבי המים באזור מריופול שייך כמובן למפעלי מתכות. נמל הים לא רחוק מאחור, עם שינוע מתמיד של מטענים כמו גופרית, זפת פחם, פחם וסוגים אחרים של מינרלים. כלי השיט הנכנסים למי הנמל לא תמיד עומדים בדרישות הסביבתיות של החוק. ההתקדמות המתמדת של רציפי הבנייה והמחסנים של הנמל הימי מובילה להיעלמותה ההדרגתית של פנינת העיר - חוף הים של הכפר "פשאני", שהיה פעם פופולרי מאוד בקרב אזרחי ואורחי העיר. הגופרית לא עברה עיבוד בנמל מריופול מאז 2007, וזפת הפחם נטען מחדש במספנה.
שלטון וחלוקה מנהלית

מועצת העיר מורכבת מ-76 חברים וממנה את הרשויות העירוניות המבצעות. תקציב העיר עומד על כ-170 מיליון דולר (2011). בעיר 4 אזורים: ז'ובטנבי (מרכז העיר), פרימורסקי (חוף הים), איליצ'ובסקי (צפון העיר), אורדז'וניקידזבסקי (הגדה השמאלית של קלמיוס).
כלכלה

ענפי כלכלה עיקריים
תעשייה: כ-56 מפעלים - ייצור מתכות (תשלובת ע"ש איליץ', אזובסטאל), ייצור מכונות (אזובמאש, מנועים, ציוד חקלאי, אוניות), מזון ועוד; סך ערך הייצור התעשייתי - כ-7.4 מיליארד $ (2010).
בינוי - תעשייתי ומגורים. מדע: 2 אוניברסיטאות (כ-20 אלף סטודנטים), כ-10 מכוני מחקר.
התעשייה המפותחת, אשר חלקה הוקם ללא התחשבות בכיוון הרוחות, מהווה נטל אקולוגי כבד על אוכלוסיית העיר ומרחבי הים הסמוכים.
תחבורה

תחבורה בינעירונית: נמל תעופה בינלאומי (מוסקבה, קייב, אתונה), רכבות (2 תחנות בתחומי העיר - תחנת מוצא מריופול ותחנה סרטנה; רכבות יומיות למוסקבה, קייב וחרקוב, בתדירות נמוכה יותר - ליעדים נוספים), רכבות חשמליות פרבריות, אוטובוסים.
תחבורה עירונית: כ-80 קווי אוטובוס, 12 קווי טרוליבוס, 11 קווי חשמלית, מוניות.
ראו גם

קרב מריופול
אזובמאש מריופול
הערות שוליים

↑  Natalia Zinets and Tom Balmforth, Siege ends at Ukraine's Mariupol steelworks, Russia seeks control of Donbas, https://www.reuters.com/, ‏21/05/2022
↑  "Ukraine war: Life in Mariupol under Russian occupation". BBC News (באנגלית בריטית). 2023-03-13. נבדק ב-2023-03-13.
↑  אתר הקהילה היהודית באוקראינה.
↑  ידיעה באתר חדשות יהודי מקומי.
↑  יהדות ליטא, א, עמ' 237.
↑  טבח ביהודי מאריופול, דבר, 27 באוקטובר 1942
↑  (Мариуполь еще не был занят, а уже было запланировано, что казни евреев в городе будут проведены зондеркомандой 10А, входившей в айнзацгруппу Д. Начальником команды был оберштурмбанфюрер Гейнц Зеетцен, даже среди офицеров карательных отрядов известный беспощадностью и жестокостью при исполнении особого приказа фюрера.,)
↑  https://www.shukach.com/ru/node/69914
↑  סקר דעת קהל של תושבי אוקרינה, יוני-יולי 2017
↑  מפקד האוכלוסין האוקראיני של 2001, התפלגות האוכלוסייה לפי שפת אם במחוז דונצק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567629905171  BnF: cb153433629 (data)  GND: 4307758-4  LCCN: n92001726  MusicBrainz: 34561d69-c0ed-4675-b7c2-f6ad499fc0ed  NLG: 177301  SUDOC: 192430629  VIAF: 125628019   WorldCat (עם VIAF): 125628019 
תיאטרון הדרמה של מריופול, הוחרב על ידי ארטילריה רוסית כשבמקום הסתתרו ילדים ונשים. כיתוב "ילדים" ברוסית משני צידי הבניין לא מנע את החרבתו
מבני מגורים חדשים במריופול שנבנו על ידי השלטונות הרוסיים.
סלע אנדרומדה

#invoke:תבנית מידע
אנדרומדה נכבלת לסלע - ציור של תיאודור שסריו (Chasseriau Theodore) משנת 1840
סלע אנדרומדה
סלע אנדרומדה או סלעו של נוח הוא סלע הבולט מן הים מול חוף יפו.
מקור השם סלע אנדרומדה במיתולוגיה יוונית, בה מסופר כי אנדרומדה הייתה נסיכה, בתם של קסיופאה ושל קפאוס, מלכי אתיופיה (כינוי לכל החוף הצפוני של אפריקה בפי היוונים) ושליטי יפו. קסיופאה התגאתה שיופיה רב יותר מיופין של הניראידות ,נימפות הים, ועוררה בשל כך את זעמו של אביהן, פוסיידון אל הים. הוא עורר גלים שאיימו להציף ולהרוס את העיר, וכן שלח מפלצת ים בשם קתוס שהרגה את אנשי העיר.  לפי עצת האורקל מאמון, נכבלה אנדרומדה אל סלע לחוף הים, וניתנה כקורבן למפלצת הים קתוס, על מנת לפייס את פוסיידון.  פרסאוס, שעובר שם, רכוב על הסוס המכונף פגאסוס,  בדרכו חזרה ליוון לאחר שהרג את מדוזה וערף את ראשה, ראה את אנדרומדה קשורה אל הסלע, והתאהב בה.  הוא הרג את מפלצת הים באמצעות ראשה של המדוזה, שכל מי שראה אותו הפך לאבן. לאחר מכן התיר את אנדרומדה מכבליה ונשא אותה לאישה.
זאב וילנאי בספרו "אגדות ארץ ישראל" מתאר אגדה זו בגרסה אחרת, לפיה בים מול חופי העיר יפו חי דג נורא שהטביע אוניות וקטל מלחים רבים, וחמתו שככה רק אם הקריבו לו מדי שנה את היפה שבבנות יפו. באחת השנים נבחרה אנדרומדה כקורבן השנתי, ונקשרה בכבלי ברזל לסלע על החוף. כשהתקרב הדג לבלוע אותה, הופיע אהובה פרסאוס, רכוב על סוס מכונף, הרג את הדג בקלשון והציל את אנדרומדה.
פליניוס הזקן, בן המאה ה-1 לפנה"ס מספר על צלע של הדג, קיטוס שמו, שאורכה 40 רגל והובאה לרומא ועל העיר יפו: "ולפניה נמצא סלע ועליו מראים סימנים שנעשו על ידי שלשלאות שבהן הייתה אנדרומדה כבולה אליו. ביפו רווח הפולחן לאלילה האגדתית הנקראת קיטוס."
גם יוסף בן מתתיהו כתב כי ביפו סלעים בולטים מהים ועליהם נראו שרידי כבליה של אנדרומדה.
אגדה קדומה מציינת כי יפת בן נח בנה את העיר יפו עוד לפני המבול, ושקברו של נח מצוי תחת הסלע שבתוך הים של יפו. וכך כותב פרופ' נחום סלושץ:
"אגדה... שעל פיה נבנתה העיר יפו על ידי שלושת בני-נוח שישבו בה. ועל אחד הסלעים שנמצא במרחק פרסא אחת בתוך הים קבור נח אביהם מתחת לאבן סלע שאליה רתק הענק אנדרומדס של המיתוס היווני...".
ראו גם

לורליי
חילוץ האוניה אלכסיה
הערות שוליים

↑  זאב וילנאי, אגדות ארץ ישראל, כרך ב', עמ' 317
↑  מלחמות היהודים ספר ג' פרק ט, ג' קישור - אתר דעת
↑  נחום סלושץ, ימה של יפו, דבר, 23 בפברואר 1938. ראו גם בספרו של צ'ארלס דיקנס, All the Year Round, לונדון 1860, עמ' 534, הכותב: "Jaffa is supposed to derive its name from Japhet...according to tradition it was founded before the flood; the ark was built there; and Noah lies buried in a tomb in the rock"
גוטהולד אפרים לסינג

| --- | --- |

גוטהולד אפרים לסינג, בדיוקן מאת אנטון גרף
 לידה:  22 בינואר 1729 קמנץ, נסיכות הבוחר מסקסוניה, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  15 בפברואר 1781 (בגיל 52) בראונשווייג, דוכסות בראונשווייג-לינבורג, האימפריה הרומית הקדושה 
 מדינה:  נסיכות הבוחר מסקסוניה 
 מקום קבורה:  בראונשווייג 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לייפציג, אוניברסיטת האלה-ויטנברג 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 סוגה:  דרמה 
 יצירות בולטות:  Miss Sara Sampson, Emilia Galotti, נתן החכם, Laocoön, an essay on the limits of painting and poetry 
 תקופת הפעילות:  מ-1749 
 בן או בת זוג:  Eva König 
 חתימה:   
 
גוטהולד אפרים לסינג (בגרמנית: Gotthold Ephraim Lessing‏; 22 בינואר 1729 - 15 בפברואר 1781) היה החשוב במחזאי תקופת הנאורות הגרמנים. מחזותיו וכתביו התאורטיים השפיעו רבות על הספרות הגרמנית ועל הפילוסופיה.
חייו

לסינג נולד בקמנץ (Kamenz) שבסקסוניה ליוהאן גוטפריד לסינג, כומר ומחבר כתבים תאולוגיים, וליוסטינה סאלומה פלר. לאחר שלמד בבתי הספר ביישובו ובמייסן (Meißen), למד בלייפציג פילוסופיה, פילולוגיה, תאולוגיה ורפואה בשנים 1746–1748. בשנים 1748–1760 התגורר בלייפציג ובברלין ועבד כעורך ומבקר, בעיקר בעיתונות. ב-1752 קיבל בוויטנברג את תואר המגיסטר.
בשנים 1760–1765 הועסק בברסלאו כמזכירו של גנרל. ב-1765 שב לברלין, וב-1767 עבר להמבורג למשרת מחזאי ויועץ ב-Deutsche Nationaltheater. שם הכיר את אשתו לימים, אווה קניג. בשנים שלאחר 1770 הועסק כספרן הראשי בספריית הדוכס אוגוסט (Herzog-August-Bibliothek) בעיירה ווֹלפנביטל (Wolfenbüttel). ב-1776 נישא לאווה קניג שהתאלמנה בינתיים. היא מתה לאחר לידת בנם ב-1778, והבן גם הוא לא האריך ימים.
לסינג נפטר בבראונשווייג ב-15 בפברואר 1781, פסלו ניצב ביודנפלאץ "כיכר היהודים" בווינה.
השפעתו

לסינג היה מחזאי, משורר, סופר ומבקר רב פנים. כנציג מוביל של הנאורות הגרמנית לקח חלק פעיל בעיצוב התפיסה העצמית החדשה של הבורגנות. כתביו התאורטיים והביקורתיים מצטיינים בסגנון בדחני-אירוני ובפולמיקה שנונה. השימוש באמצעי הסגנוני של דיאלוג שירת את מטרתו, להציג נושא מזוויות שונות ולחפש אמת גם בטיעוני מתנגדיו. האמת לא הייתה בעיניו דבר מוחלט וקבוע, וחקר האמת רק תהליך מתמיד של התקרבות.
לסינג החל להתעניין בתיאטרון בצעירותו. בכתביו התאורטיים והביקורתיים בנושא זה, כמו גם במחזות פרי עטו, ניסה לתרום את חלקו ליצירת תיאטרון בורגני חדש בגרמניה. הוא פנה נגד תורת הספרות השלטת של גוטשד ותלמידיו. במיוחד ביקר את החיקוי הפשטני של הסגנון הצרפתי בתיאטרון, והטיף לחזרה לעקרונות הקלאסיים של אריסטו, כמו גם להישענות על כתביו של שייקספיר. לסינג הוא שהתחיל בתהליך קבלתו של שייקספיר בגרמניה. הוא שיתף פעולה בעבודתו עם מספר רב של קבוצות תיאטרון.
בהמבורג ניסה להקים תיאטרון לאומי גרמני. מחזותיו הם היום אבטיפוס לסגנון הדרמה הגרמני-בורגני. "מיס שרה סמפסון" ו"אמיליה גלוטי" (שממלא תפקיד חשוב בספרו של גתה, ייסורי ורתר הצעיר) נחשבים למחזות הראשונים בסגנון ה"טרגדיה הבורגנית", בעוד ש"מינה פון ברנהלם" נחשב לאב-טיפוס של הקומדיה הגרמנית הקלאסית. במחזהו "היהודים" הציג יהודים כדמויות הגונות אמיצות וראויות להערכה, מחזהו "נתן החכם" הוא דוגמה ראשונה לדרמה אידאולוגית המציגה השקפת עולם, במחזה הציג לסינג את נתן היהודי כדמות השואפת לחיות על פי עקרונות הדת הטבעית. כתביו התאורטיים "לאוקון" ו"המחזאות ההמבורגית" הציבו רף חדש בדיון ביסודות האסתטיקה ותורת הספרות.
בכתביו הדתיים-פילוסופיים הגן לסינג על חופש המחשבה של הנוצרי המאמין. הוא יצא נגד האמונה בהתגלות ונגד ההיצמדות של הגישה השמרנית השלטת לכתבי הקודש כלשונם. תחת זאת תמך, ברוח הנאורות, ב"נצרות שכלתנית", המכוונת עצמה לפי רוח הדת. הוא האמין כי השכלתנות האנושית יכולה להתפתח באמצעות ביקורת הדדית ועימות גם ללא עזרתה של התגלות אלוהית. כדי לעורר דיון פומבי ב"היצמדות לכתבי הקודש" פרסם בשנים 1774 - 1778 שבעה "פרגמנטים מאת אלמוני" (Fragmente eines Ungenannten), שהובילו לפולמוס של ממש. יריבו העיקרי בפולמוס זה היה הכומר ההמבורגי יוהאן מלכיאור גצה (Goeze).
נוסף על כך יצא לסינג בהזדמנויות רבות חוצץ נגד דעת הממסד הדתי, בקוראו לסובלנות לדתות אחרות. עמדה זו הביע גם במחזהו "נתן החכם", לאחר שנאסר עליו לפרסם כתבים תאורטיים נוספים. מחזה זה, שגיבורו הראשי יהודי, מטיף לסובלנות בין-דתית. כהשראה לדמות הגיבור שימש ללסינג חברו הטוב, הפילוסוף היהודי, איש תנועת ההשכלה משה מנדלסון. במאמרו "חינוכה של האנושות" הביא סיכום של השקפת עולמו, שעל פיה יש תהליך בו רוח האדם מתקדמת בשלבים ומונחית בתהליך זה על ידי הרוח האלוהית ועל ידי התבונה, שיש ביניהם השפעה הדדית.
רעיון החופש (בתיאטרון - החופש מהסגנון הצרפתי השליט, בדת - החופש מהדוגמה של הכנסייה) עובר כחוט השני לאורך חייו. לסינג קרא גם לשחרור הבורגנות מכפיפותה לאצולה. ביצירתו כסופר חתר תמיד לעצמאות מוחלטת, אף שאידיאל זה התנפץ פעמים רבות אל מול המציאות הכלכלית של ימיו. כך נכשל ניסיונו להקים בהמבורג הוצאה לאור המנוהלת בידי היוצרים עצמם.
עבודותיו החשובות

היהודים (1749)
מיס שרה סמפסון (1755)
משלים (1759)
לאוקואון (1766)
מינה פון ברנהלם (אנ') (1767)
אמיליה גלוטי (1772)
נתן החכם (1779)
חינוך המין האנושי (1780) - תרגם לעברית יצחק קליין
ראו גם

משה מנדלסון
פסלו של לסינג ביודנפלאץ, "כיכר היהודים" בווינה.