stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עליית בעלי התוספות
עליית בעלי התוספות > עליית רבי יחיאל מפריז

לאחר שריפת התלמוד בעקבות משפט פריז, הגיע בשנת 1258 גל עליה נוסף בראשותו של רבי יחיאל מפריז ובנו יעקב. רבי יחיאל ייסד אף הוא  ישיבה בעכו שנקראה "מדרש הגדול דפאריש". הישיבה הוחזקה על ידי תרומות שאספו שליחים בתפוצות ישראל. על תפיסתו המשיחית ומטרות עלייתו של רבי יחיאל מפריז ניתן ללמוד ממסורת שהביא הנוסע אשתורי הפרחי בספרו כפתור ופרח בראשית המאה ה-14, לפיה "רבינו חננאל דפרי"ש ז"ל אמר לבוא לירושלים והוא בשנת שבע-עשרה לאלף השישי ושיקריב קרבנות בזמן הזה".
יש להעיר כי הגעתו של רבי יחיאל מפריז עצמו לעכו אינה מוסכמת על כל החוקרים. לדעת שמחה עמנואל, רבי יחיאל התכוון לעלות לארץ לישראל, אך עלייתו כשלה והוא נקבר בצרפת. עם זאת ידוע כי בנו הגיע לארץ ישראל ונקבר בה. כך שמגמת עלייתו של משפחת ותלמידיו של רבינו יחיאל מפריז לא נגדעה.
לאחר פטירת רבי יחיאל בשנת 1266, החליף אותו בראשות ישיבת עכו הרמב"ן, שעלה לארץ ישראל באותה שנה, ואשר הנהיג והשפיע על ביסוס היישוב היהודי בירושלים, עכו ומקומות נוספים עד פטירתו ב-1270. עולה נוסף שהגיע בשנים אלו הוא נכדו של הרמב"ם, רבי דוד מימוני הנגיד, שהגיע ממצרים לעכו ב-1285. לאחר המלחמות התגברה שוב העלייה לרגל שנהגו היהודים מקהילות השכנות במצרים, ארם צובא, דמשק וכיוצא בזה לבוא בחגים לארץ ישראל, הקשר עימם סייע לחיזוק היישוב היהודי בארץ. בנוסף על התרומות שהביאו עימם עולי הרגל, התפרנסו רוב בני היישוב ממסחר ומלאכה.
עליית בעלי התוספות > פשיטות המונגולים

בשנת 1260 לאחר שהביסו את מרכזי השלטון המוסלמי בית עבאס בבגדאד והשושלת האיובית בסוריה, שררה תקופה של כמה חודשים שבמהלכה ערכו המונגולים מספר פשיטות לארץ ישראל, והם הרחיקו דרומה עד עזה. הפשיטות נערכו על ידי חלק קטן יחסית של הצבא המונגולי, והיו בעיקרן מסעות שוד, רצח והרס. במהלכן נהרסו קהילות שונות ובהן ירושלים. הרמב"ן שהגיע לעיר שבע שנים לאחר המתקפה כתב: "רבה העזובה וגדול השממון וכל המקודש מחברו חרב מחברו, ירושלים חרבה מכל ערי יהודה, וארץ יהודה מן הגליל". גם בסוף המאה נערכו פשיטות חוזרות; אך בין החוקרים קיימת מחלוקת האם פלשו אז גם לירושלים. אך מוסכם על החוקרים, האזור בתקופה זו סבל ממלחמות חוזרות ונשנות בין הצלבנים לבין המוסלמים ובין המוסלמים לבין המונגולים. ובהמשך גם בין הצלבנים לבין המונגלים, עמם היו להם בהתחלה ההסכמות והבנות הדדיות שונות. חוסר היציבות הביטחונית פגע קשות בתנאי הקיום של היישוב שניסה להתפתח בתקופה זו.
עליית בעלי התוספות > ניסיון העלייה של המהר"ם מרוטנבורג

בעקבות התגברות היוצאים מגרמניה לארץ ישראל, ציווה קיסר גרמניה על החרמת רכושם של היהודים היוצאים, ומסירתו למדינת הצלבנים. בשנת 1286 ניסה המהר"ם מרוטנבורג מאחרוני בעלי התוספות, תלמידו של רבי יחיאל מפריז ומגדולי דורו, לעלות גם הוא עם קבוצה של עשרות משפחות לארץ ישראל ולירושלים. אולם נעצר באיטליה, והוסגר לשלטונות גרמניה; הוא הואשם בניסיון לארגון בריחה המונית מגרמניה ונפטר בכלא. יהודי גרמניה נחשבו על ידי השלטון כרכושו בדומה למעמדם של צמיתים רבים באותה תקופה. לפי ההיסטוריון צבי גרץ המהר"ם ניסה להנהיג תנועת עלייה המונית. ההיסטוריון אברהם גרוסמן משער, שהמהר"ם שאף להמשיך את פיתוח היישוב בירושלים שהחל בו הרמב"ן. המהר"ם אסר לפדות אותו מהכלא כדי שדבר זה לא יעודד מקרים דומים של שבי על ידי הגויים.
עליית בעלי התוספות > סופה של קהילת עכו

הכיבוש הממלוכי בשנת 1291 הביא קץ על הקהילה היהודית בעכו. רבים מתושבי עכו נטבחו על ידי הממלוכים ושארית הקהילה התפזרה. חלקם עברו לערים אחרות בארץ ישראל וחלקם עזבו את הארץ.
ראו גם

עולים לארץ ישראל במאה ה-13
ירושלים בתקופה הצלבנית
ממלכת ירושלים
גירושי יהודי צרפת
גירוש יהודי אנגליה
לתקופה הבאה ראו התקופה הממלוכית בארץ ישראל#היישוב היהודי
לקריאה נוספת > מחקרים והדרכה

דן בהט, בנימין זאב קדר, זאב וילנאי, רציפות היישוב היהודי בארץ ישראל, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, תשל"ד-1974.
בנימין זאב קדר, צבי ברס (עורכים), פרקים בתולדות ירושלים בימי הביניים, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשל"ט-1979.
בנימין זאב קדר (עורך), הצלבנים בממלכתם: מחקרים בתולדות ארץ-ישראל 1099-1291, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ז-1987.
ישראל יעקב יובל, בין משיחיות פוליטית למשיחיות אוטופית בימי הביניים, בתוך: שמואל נח אייזנשטדט, משה ליסק [עורכים], הציונות והחזרה להיסטוריה – הערכה מחדש, ירושלים תשנ"ט-1999, עמ' 99-82.
ישראל משה תא-שמע, כרוניקה חדשה לתקופת בעלי התוספות מחוגו של ר"י הזקן - לעליית שלוש מאות הרבנים, ר’ יחיאל מפאריס וענייני ארץ-ישראל, שלם, ג, תשמ"א-1981, עמ' 319–324.
אלחנן ריינר, "עלייה ועלייה לרגל לארץ ישראל 1099-1517", ירושלים, תשמ"ח-1988.
הערות שוליים

↑  אספת רבני צרפת המאה ה-13, מחניים, 10 בספטמבר 1961
↑  על פי מחקר של פרופ' שמחה עמנואל הוא נפטר בצרפת
↑  ראו למשל: זאב וילנאי, אנציקלופדיית אריאל, "כרך חוקרים ותיירים", עמ' 60.
↑  בנימין מטודלה, מסעות ר' בנימין מטודילה בארץ ישראל ובסוריה (בשנת 1170 לערך), בתוך מסעות ארץ ישראל מאת אברהם יערי, באתר היברובוקס
↑  ראו: יהושע פראוור, ‏תיאורי מסע עבריים בארץ-ישראל בתקופה הצלבנית. א. המאה הי"ב, קתדרה 40, תמוז תשמ"ו יולי 1986
↑  יהודה דוד אייזנשטיין (עורך, אוצר ישראל, כרך ה, עמ' 203, באתר היברובוקס
↑  דגם שחזר על עצמו במאות השנים שאחר כך. אריה מורגנשטרן, ‏יהדות הגולה והכמיהה לציון, 1240-1840, תכלת 12, אביב התשס"ב 2002
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ק"י, עמוד ב'
↑  פרשנות ה"מרדכי" למסכת כתובות, סימן שי"ג.
↑  ירמיהו מלחי, ‏מצוות ישוב ארץ ישראל בראיה היסטורית, באתר "דעת"
↑  ראו: אברהם (רמי) ריינר, "בין צרפת לאשכנז בתקופת בעלי התוספות: ר' חיים כהן כמקרה מבחן", בתוך: יוסף קפלן, ברכות לאברהם, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ירושלים תשע"ט, עמ' 43–56.
↑  ראו למשל: יהושע פראוור, הצלבנים, ירושלים תשל"ו, עמ' 297-294.
↑  שלמה בן אדרת, שו"ת הרשב"א, חלק ו', תשובה ס"ט, באתר היברובוקס
↑  אלחנן ריינר, "מפיהם ולא מפי כתבם, על דרכי רישומה של מסורת המקומות הקדושים בארץ-שראל בימי הביניים", בתוך: וזאת ליהודה: מחקרים בתולדות ארץ ישראל ויישובה מוגשים ליהודה בן פורת, ירושלים: יד בן צבי, תשס"ג 2003.
↑  אשתורי הפרחי, כפתור ופרח, ברלין תרי"א, עמ' טו, באתר היברובוקס
↑  מרדכי גיחון, אטלס כרטא לתולדות ארץ-ישראל, מביתר ועד תל-חי, היסטוריה צבאית, ירושלים: הוצאת כרטא, 1974.
↑  זאב יעבץ, תולדות ישראל, חלק 12.
↑  דן בהט, בנימין זאב קדר, זאב וילנאי, רציפות היישוב היהודי בארץ ישראל, תל אביב:הוצאת משרד הביטחון, תשל"ד, עמ' 66.
↑  דברי מהר"ם מרוטנבורג בשנות מעצרו, יונה עמנואל, המעיין, ניסן תשנ"ג, באתר דעת.
↑  אברהם גרוסמן, ‏זיקתו של מהר"ם מרוטנבורג לארץ ישראל, קתדרה 84, תמוז תשנ"ז, עמ' 75.
↑  אברהם גרוסמן, ‏זיקתו של מהר"ם מרוטנבורג לארץ ישראל, קתדרה 84, תמוז תשנ"ז, עמ' 63-84. (המאמר מתייחס גם למחלוקת בין חכמי אשכנז בדבר העלייה לארץ ישראל).
↑  דן בהט, בנימין זאב קדר, זאב וילנאי, רציפות היישוב היהודי בארץ ישראל, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, תשל"ד, עמ' 88.
מפת ממלכת ירושלים ושכנותיה בארץ ישראל וסביבתה, 1135
מפת השליטה המדינית בארץ ישראל וסביבתה לאחר כיבושי צלאח א-דין, 1190
פשיטות המונגולים, 1260
מפגשי הכוחות: הממלוכים בצהוב, המונגולים באדום הצלבנים בירוק, בארץ ישראל וסביבתה, 1272-1271
פשיטות המונגולים, בסביבות 1300
בארט M95

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  רובה צלפים כבד
 תכנון:  חברת הנשק בארט, 1995
 מדינה מייצרת:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצרן:  חברת הנשק בארט 
 תקופת השימוש:  1995–הווה (כ־30 שנה)
 מידע טכני
 קליבר:  0.50 BMG‏ (12.7x99 מ"מ נאט"ו)
 פעולה:  בריחי, ירייה בודדת
 הזנה:  מחסנית נתיקה בת 5 כדורים
 כוונות:  כוונת טלסקופית
 אורך כולל:  114.3 ס"מ
 אורך קנה:  737 מ"מ או 29 אינץ'
 משקל ריק:  10.7 קילוגרם (24 ליברות)
 קצב אש:  ירייה בודדת
 מהירות לוע:  854 מטר לשנייה
 טווח אפקטיבי:  כ-1800 מטר
 
הבארט M95 הוא רובה צלפים כבד בקליבר 12.7x99 מ"מ נאט"ו (0.50 BMG) המיוצר על ידי חברת הנשק בארט.
סקירה

ה-M95 הוא גרסה משופרת של ה-M90 (ה-M מסמל Model). הרובה הוא בעל פעולה בריחית ובעיצוב בולפאפ, כלומר: כל מנגנון הירי נמצא בקת כמו ברובה התבור הישראלי. הרעיון מאחורי עיצוב זה הוא לקבל קנה ארוך יותר ברובה קצר יותר. ההבדל הגדול ביותר בין ה-M95 ל-M90 הוא שידית האחיזה וההדק הוזזו קדימה 25 מ"מ בשביל גישה טובה יותר למחסנית. גם ידית הבריח ובית הבליעה עברו שינוי: את הידית הינדסו מחדש ועיקמו לאחור. את בית הבליעה ציפו בכרום. בנוסף עשו שינוי קטן בנוקר ובהדק.
XM107

בשנת 1999 ה-M95 זכה בהתמודדות לשמש כרובה הצלפים הכבד של צבא ארצות הברית וסומן XM107 (ה-X מסמן "ניסיוני"), אך הרובה שלבסוף נבחר היה ה-M82A1 בארט, רובה צלפים כבד חצי-אוטומטי בקליבר 0.5 אינץ'.
משתמשים

ארגנטינה ארגנטינה: צבא ארגנטינה והז'נדרמריה לאומית
אוסטריה אוסטריה: יחידות הג'אגדקומנדו של צבא אוסטריה
דנמרק דנמרק
פינלנד פינלנד
יוון יוון
גאורגיה גאורגיה: צבא גאורגיה וחטיבת הכוחות המיוחדים
איטליה איטליה: רגימנט הצנחנים התשיעי "Col Moschin"
ירדן ירדן: הכוחות המיוחדים
מלזיה מלזיה: יחידת Grup Gerak Khas של צבא מלזיה
הולנד הולנד: חיל הנחתים המלכותי וצבא הולנד
הפיליפינים הפיליפינים: חיל הנחתים, הרובים נרכשו ב-1998
ספרד ספרד: צבא ספרד וחיל הים הספרדי
תאילנד תאילנד: "אריות הים" המלכותיים של חיל הים התאילנדי
טורקיה טורקיה: פיקוד כוח התקיפה התת-מימי
יין מתובל

יין חם (גליוויין)
יין מתובל חם (גליוויין)
יין מתובל (בגרמנית ובהולנדית: Glühwein, "גְלִיוַיין"; בדנית ובלשונות נורדיות אחרות: Gløgg, "גלֵג") הוא יין מתובל וחם אשר מוגש במדינות מרכז וצפון אירופה, ובייחוד בגרמניה ובמדינות סקנדינביה, בתקופת הציפייה, ארבעת השבועות שלפני תחילת חג המולד. בגרמניה הוא נמכר בשוקי חג מולד לצד בירות של חג המולד. בארצות סקנדינביה הוא כה נפוץ, שנמכרות גרסאות תעשייתיות, שבהן יש להוסיף מים לאבקה ליצירת הגלג.
מבחינה היסטורית, קדם ליין החם כפי שהוא מוגש כיום, יין רומי בשם קונדיטון, ויין מתובל קר כמו קלארה, אשר הוגש בתקופת ימי הביניים. בימי הביניים, יין שהחמיץ קלות היה עדיין ראוי כך לצריכה. כיום, נעשה שימוש ביינות תקינים (אם כי בדרך כלל זולים ומאיכות ירודה יותר). היין החם נפוץ בחלקים נרחבים של אירופה - מצפון איטליה ועד לסקנדינביה, בשמות שונים:
וריאציות על המונח יין חם: ברומנית: vin fiert ; באנגלית: Mulled wine ; צרפתית: vin chaud; איטלקית: vin brulé
וריאציות על המונח גלג: שוודית: Glögg ; נורווגית ודנית: Gløgg; פינית ואסטונית: Glögi
מולדובה: izvar
יין חם מורכב בדרך כלל מיין אדום (אם כי לעיתים נעשה שימוש ביין לבן), אשר מוסיפים לו תבלינים: קינמון, ציפורן, גרידת לימון, כוכב אניס. בנוסף, ממתיקים את היין, לעיתים בדבש. לא מרתיחים את היין כשמחממים אותו, על מנת לא לפגוע בריכוז האלכוהול. לעיתים מוסיפים ליין החם "חיזוק" אלכוהולי, בדמות ליקר כגון רום או אמרטו.
ראו גם

משקאות אלכוהוליים נוספים המוגשים לעיתים חמים:
סיידר - משקה אלכוהולי העשוי ממיצי פירות.
סאקה - משקה אלכוהולי יפני העשוי מאורז.
סנגריה - פונץ' קוקטייל יין שמקורו בספרד ובפורטוגל.
המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה

| --- | --- |

 מדינה:  מונגוליה מונגוליה
 מייסד:  דמדין סוחבאטאר, הורלוגין צ'ויבלסאן 
 מנהיגים:  Sanjaagiin Bayar 
 תקופת הפעילות:  25 ביוני 1920 – הווה (104 שנים) 
 אידאולוגיות:  כיום: סוציאל-דמוקרטיה 1920–1991: קומוניזם
 מטה:  אולן בטור 
 מיקום במפה הפוליטית:  1991–הווה:  מרכז–שמאל   1920–1991:  שמאל רדיקלי
 ארגונים בינלאומיים:  האינטרנציונל הסוציאליסטי, הברית הפרוגרסיבית 
 
 www.mpp.mn
 
המפלגה העממית המונגולית (במונגולית: Монгол Ардын Хувьсгалт Нам נקראה בעבר המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה) היא מפלגה במונגוליה. במקומות רבים נקראת המפלגה בקיצור MPRM או MPP.
המפלגה הייתה בשלטון במונגוליה באופן רצוף בין השנים 1921–1990 תחת משטר חד-מפלגתי, וכן בין השנים 1990–1996, 2000–2004 וכן מאז 2020 אחרי כינון החוקה החדשה במדינה. נכון ליוני 2021, המפלגה מחזיקה ב-62 מתוך 76 מקומות בחוראל הגדול, הפרלמנט של מונגוליה.
היסטוריה > 1921–1990

המפלגה הוקמה ב-1 במרץ 1921, והיא למעשה המפלגה הראשונה שהוקמה במונגוליה. שמה המקורי היה "המפלגה העממית של מונגוליה", וצירוף המהפכה לשמה התקבל ב-1924. המבנה הארגוני תוכנן על פי מודל המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. בשנותיה הראשונות היו דעותיה הפרו-סובייטיות של המפלגה שנויות במחלוקת, אך בסופו של דבר יצאה המפלגה כשידה על העליונה, בסיועו של יוסיף סטלין. מתנגדי המפלגה, ביניהם ראש הממשלה פלג'ידין גנדן שהתנגד לברית המועצות, הוצאו להורג. גנדן הוחלף בידי אנאנדין עמאר, ולאחר מכן בהורלוגין צ'ויבלסאן, שנחשב לאכזר מבין מנהיגי התקופה הקומוניסטית במונגוליה.
ב-1952 נפטר צ'ויבלסאן, ואת מקומו מילא יומג'אגין טסדנבאל. טסדנבאל תפקד כראש ממשלת מונגוליה במשך 22 שנים, תקופת הכהונה הארוכה של ראש ממשלה כלשהו במונגוליה. הוא היה מתון יותר מצ'ויבלסאן, ופעל על פי מדיניותו של מנהיג ברית המועצות באותה תקופה, ניקיטה חרושצ'וב.
היסטוריה > מאז 1990

ב-1990 החלה מונגוליה ברפורמה פוליטית, וב-1992 נערכו בה בחירות דמוקרטיות ראשונות. מעמדה של המפלגה החל להתערער בבחירות לנשיאות מונגוליה ב-1993 כשפונסלמאגין אוצ'ירבט, מועמד הגוש הדמוקרטי נבחר לנשיא המדינה.
המפלגה עצמה הפסידה בבחירות 1996 לקואליציית האיחוד הדמוקרטי שהוביל צחיאגיין אלבגדורג'. אחרי ההפסד, נבחר ב-1997 נמברין אנחבאיאר ליושב ראש המפלגה והוביל שינוי בהשקפותיה ואת התנערותה מהאידאולוגיה הקומוניסטית. כיום מציגה עצמה המפלגה כמפלגה סוציאל-דמוקרטית. אנחבאיאר טען כי הוא חסידו של ראש ממשלת בריטניה לשעבר, טוני בלייר. שינוי הכיוון הזה הוביל את המפלגה לניצחון בבחירות 2000, אחריהן שלטה המפלגה במדינה למשך 4 שנים.
MPRP ניצחה בבחירות לפרלמנט בשנת 2000, 2004 ו-2008. בבחירות ב-27 ביוני 2004 איבדה המפלגה כמחצית מכוחה בפרלמנט. עם זאת, מכיוון שהאופוזיציה לא זכתה ברוב גורף, הוקמה "ממשלת אחדות" בין ה-MPRM והגוש הדמוקרטי. ב-22 במאי 2005 נבחר אנחבאיאר לנשיא ברוב של 53.4% מהקולות.
אולם בבחירות 2008 הואשמה המפלגה בזיוף קולות. המחאה נגד תוצאות הבחירות הפכה לאלימה ב-1 ביולי אותה שנה כשמטה המפלגה נשרף והוכרז מצב חירום בן חמישה ימים במדינה, לראשונה בתולדותיה. בזמן המהומות נהרגו חמישה בני אדם, ארבעה מירי ואחד משאיפת פחמן דו-חמצני. שר המשפטים המונגולי העריך כי למעלה מ-220 אזרחים ו-108 אנשי כוחות הביטחון נפצעו. בעקבות המהומות הוקמה ממשלה בין MPRP והגוש הדמוקרטי.
בבחירות לנשיאות מונגוליה ב-2009 ניצח המועמד הדמוקרטי צחיאגיין אלבגדורג' את הנשיא המכהן אנחבאיאר. בינואר 2012 עזבה המפלגה הדמוקרטית את הקואליציה ובבחירות ביוני אותה שנה ניצחה את המפלגה העממית המונגולית שעברה לאופוזיציה. בבחירות לנשיאות ב-2013 ניצח שוב אלבגדורג' את מועמד ה-MPP.
MPP חזרה לשלטון ב-2016 עם 45% מהפרלמנט.
היסטוריה > מאז 1990 > הניצחון בבחירות 2020

בבחירות לפרלמנט במונגוליה שנערכו ב-24 ביוני 2020 ניצחה המפלגה העממית המונגולית (MPP) את יתר המפלגות כשזכתה בניצחון מוחץ עם 62 מושבים מתוך 76 חברי הפרלמנט. מצע המפלגה כלל שישה פרקים שנגעו להכנסות האוכלוסייה, כלכלה, ממשל, הגנת הסביבה, פיתוח אולן בטור ופיתוח אזורי. זוהי הפעם הראשונה בה מפלגה מקבלת רוב מבין חברי הפרלמנט ובכך לא נדרשת להרכיב קואליציה.
ביקורת על פעילות המפלגה

מבקרי המפלגה טוענים, כי השינוי באופי הקומוניסטי של ה-MPRM הוא חזיון-שווא, וכי הצלחתה של המפלגה נבעה מיחסי ציבור מוצלחים, ולא כתוצאה מרפורמה אמיתית. טענות נוספות גורסות כי המפלגה שואפת לצנזורה מלאה בכלי התקשורת, וכי אנשי תקשורת מהאופוזיציה נשלחו למאסר. מנהיגי אופוזיציה שונים נשלחו לכלא - ביניהם שרים לשעבר וראש המודיעין המונגולי. המפלגה טוענת כי הם נשפטו בעקבות פעילות בלתי חוקית, אך המתנגדים טוענים כי הסיבה היא פוליטית.
הערות שוליים

↑  Lawrence, Susan V. (14 ביוני 2011). "Mongolia: Issues for Congress" (PDF). Congressional Research Service. נבדק ב-25 ביוני 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mongolia: MPRP building in flames, president declares emergency
↑  Tsedevdamba, Oyungerel (17 ביולי 2008). "A young man with an American dream was among the state-of-emergency victims in Ulaanbaatar". oyungerel.org. אורכב מ-המקור ב-7 ביוני 2019. נבדק ב-4 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Mongolia Profile". BBC. נבדק ב-31 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Incumbent Mongolian president wins 2nd term on pro-Western, anti-graft platform". The Washington Post. Washington. 27 ביוני 2013. נבדק ב-29 ביוני 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Diplomat, Peter Bittner, The. "Mongolian People's Party Routs Democratic Party in Parliamentary Elections". The Diplomat (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2017-06-15.
↑  Weekly, Mongolia (2020-07-07). "2020 Election Program of Mongolian People's Party". Mongolia Weekly (באנגלית). נבדק ב-2020-07-07.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810648517505606  GND: 1257663240  ISNI: 0000 0001 0745 2307  LCCN: no98109276  NKC: ko2009494441  VIAF: 101156009962849581949   WorldCat (עם VIAF): 101156009962849581949
תאילנדים

| --- | --- |

תאילנדים בטקס דתי בצ'יאנג מאי
 אוכלוסייה
 בתאילנד בסביבות 51 עד 57.8 מיליון  מחוץ לתאילנד בסביבות 1.1 מיליון
 שפות
 השפה של מרכז תאילנד, השפה של דרום תאילנד (אנ')
 דת
 בעיקר:  97.6% בודהיסטים מהזרם טהרוואדה  1.6% אסלאם סוני  0.8% נצרות
תאילנדים (בתאית: ชาวไทย) הם הקבוצה האתנית הדומיננטית במרכז תאילנד ובדרום תאילנד. התאילנדים דוברים שפות במשפחת השפות סוכותאי (השפה של מרכז תאילנד והשפה של דרום תאילנד (אנ')).
רובם המכריע של התאילנדים המודרניים הם בודהיסטים המשתייכים לזרם הבודהיסטי טהרוואדה.
מדיניות הממשל התאילנדי בסוף שנות ה-30 ותחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 (אנ') הובילה בהצלחה את ההטמעה התרבותית הכפויה של קבוצות אתנו-לשוניות שונות בחברה התאילנדית, ובעקבות השינויים הללו כיום המונח "תאילנדים" נוטה להתייחס לכלל אוכלוסיית תאילנד, במקום רק לקבוצה מסוימת בחברה התאילנדית.
גאוגרפיה ודמוגרפיה

רוב התאילנדים חיים כיום בתאילנד, אם כי ניתן למצוא תאילנדים רבים גם בחלקים אחרים של אזור דרום-מזרח אסיה. בסביבות 51 עד 57 מיליון תאילנדים חיים בתאילנד לבדה. ריכוזי אוכלוסייה העיקריים של הקהילות התאילנדיות מחוץ לתאילנד כוללות את ארצות הברית, סין, לאוס, טאיוואן, מלזיה, סינגפור, קמבודיה, מיאנמר, קוריאה הדרומית, גרמניה, הממלכה המאוחדת, קנדה, אוסטרליה, שוודיה, נורווגיה, לוב ואיחוד האמירויות הערביות.
תרבות וחברה

ניתן גם לחלק את התאילנדים למספר תתי-קבוצות אזוריות. התרבות המודרנית של מרכז תאילנד היא זו שהפכה עם השנים לתרבות הדומיננטית ביותר בקרב התאילנדים בשל המדיניות הרשמית של הממשל התאילנדי אשר נועדה להטמיע ולאחד את כל האוכלוסייה התאילנדית.
תרבות ילידית ייחודית לתאילנדים כוללת בין היתר את אמנות הלחימה העתיקה של האגרוף התאילנדי (มวยไทย), ריקודי עם תאילנדים (אנ'), מאקרוק (אנ') (שחמט תאילנדי), ליקאי (אנ') (תיאטרון עממי תאילנדי) ונאנג יאי (אנ') (סוג של תיאטרון צלליות).
דת

התאילנדים מהווים את הקבוצה האתנו-לשונית השנייה בגודלה מתוך כלל האוכלוסייה הבודהיסטית בעולם. רובם המכריע של התאילנדים המודרניים (בסביבות 90 אחוזים) הם בודהיסטים המשתייכים לזרם הבודהיסטי טהרוואדה, והמנהגים הדתיים שלהם מהווים חלק חשוב בזהות האתנית שלהם.
רבים מהתאילנדים נוטים גם להאמין באסטרולוגיה, נומרולוגיה, וקמעות (אשר לעיתים רבות מכילים תמונות של נזירים נערצים).
הערות שוליים

↑  Antonio L. Rappa; Lionel Wee (2006), Language Policy and Modernity in Southeast Asia: Malaysia, the Philippines, Singapore, and Thailand, Springer, pp. 114–115
↑  "CIA – The World Factbook". Cia.gov. נבדק ב-2012-08-29. 95.9% of 67,497,151 (July 2013 est.)
↑  "The Global Religious Landscape". Pew Research Center. בדצמבר 2012. נבדק ב-5 בנובמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13553894k (data)  NKC: ph668725 
מפה של הפזורה התאילנדית בעולם לפי גודל האוכלוסייה.

  תאילנד
  + 100,000
  + 50,000
  + 20,000
  פחות מעשר אלף
רועי בארי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1969 (בן 56 בערך) כפר סבא
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1988–2015 (כ־27 שנים)
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד חטיבת אפרים  מפקד גדוד לביא  מפקד בא"ח כפיר  מפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי  מפקד חטיבת הערבה  מפקד חטיבת אילת  מפקד מחוז דרום בפיקוד העורף
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון    מלחמת לבנון השנייה    מבצע צוק איתן
 
רועי בארי (נולד ב־1969) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. בתפקידו האחרון כיהן כמפקד מחוז דרום בפיקוד העורף.
ביוגרפיה

בארי התגייס לשייטת 13. לאחר קורס קצינים עבר לחטיבת גבעתי ומונה למפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגה. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה בבה"ד 1. בהמשך שירת כסגן מפקד גדוד שקד. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של חטיבת גבעתי. לאחר שהועלה לדרגת סא"ל מונה לסגן מפקד חטיבת אפרים כולל במהלך מבצע חומת מגן. בהמשך שימש מפקד גדוד לביא בשנים 2003–2005. בשנת 2005 הקים את בא"ח כפיר ושימש כמפקדו עד שנת 2007. לאחר מכן שימש כמפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי עד שנת 2010.
בשנת 2010 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת הערבה, שתחת פיקודו ביוני 2011, הפכה מחטיבת מילואים לחטיבה מרחבית, האחראית על אזור מזרח הנגב והגבול עם ירדן, בתפקידו שימש עד שנת 2012. ב-26 בדצמבר 2012 מונה למפקדה הראשון של חטיבת אילת, שהוקמה מחדש כחטיבה מרחבית, האחראית על אזור עוטף אילת, ושימש בתפקידו עד 9 באוקטובר 2013. ב-2013 מונה למפקד מחוז דרום בפיקוד העורף, כולל במהלך מבצע צוק איתן, ושימש בתפקידו עד אוגוסט 2015. לאחר מכן פרש מצה"ל.
לאחר השחרור, הקים ביחד עם שותף חברת Home Land Security בשם M.T.S.
Songs of Experience (אלבום של U2)

Songs of Experience (בעברית: שירים של ניסיון) הוא אלבום האולפן ה-14 של להקת הרוק האירית U2. הוא יצא ב-1 בדצמבר 2017 והופק על ידי ג'קנייף לי, ראיין טדר סטיב ליליווייט, אנדי בארלו, ג'ליון תומאס, ברנט קטצ'ל, פול אפוורת', דיינג'ר מאוס וקלן גפני. האלבום אמור להיות המשך של האלבום "Songs of Innocence" מ-2014. בעוד ש-"Songs of Innocence" חקר את שנות הנעורים של חבריי הלהקה באירלנד בשנות ה-70, "Songs of Experience" הוא תמטית אסופה של מכתבים שנכתבו על ידי הסולן בונו לאנשים ולמקומות קרובים לליבו. האלבום כולל את חיים, קנדריק לאמאר וליידי גאגא.
כתיבה והקלטה

לפי הגיטריסט דה אדג', הלהקה הבינה במהלך הסשנים של "Songs of Innocence" שהם עובדים על מה שיהפוך לשני אלבומים. ב-16 בנובמבר 2014, בונו נפצע בתאונת אופניים בסנטרל פארק בניו יורק. במהלך ההחלמה שלו, הוא כתב שירים.
הלהקה תכננה להוציא את האלבום ברבע הרביעי של 2016, אבל הם החליטו לדחות את היציאה שלו. אחרי התזוזה בפוליטיקה הגלובלית לכיוון שמרני, ובעיקר הברקזיט והבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, הלהקה רצתה לבדוק מחדש את הטון של האלבום. על פי דה אדג', רוב השינויים באלבום היו במילים ומאוד קטנים והדגישו או הביעו טוב יותר רעיון. בארלו גם אמר שהלהקה הוציאה כמה שירים מהאלבום והוסיפה כמה חדשים.
רבים מהחלקים האינדיבידואליים, בייחוד של המתופף לארי מולן ג'וניור על התופים ושל הבסיסט אדם קלייטון על הבס, הוקלטו בנפרד ולדעת הלהקה הייתה חסרה בשירים אנרגיה שהם יכלו להשיג בטייק של הלהקה. אחרי שחברי הלהקה עבדו על השירים, הם נכנסו במרץ 2017 לאולפני Electric Lady בניו יורק עם סטיב ליליווייט כדי להקליט מחדש כלהקה. בונו קרא לליליווייט "האדם הטוב ביותר להקליט אותנו באולפן כשלהקה מנגנת בהופעה חיה".
קומפוזיציה

המילים של "Songs of Experience" משקפות את "האפוקליפסה הפוליטית והאישית" שבונו הרגיש שקרתה בחייו ב-2016 עם "המפגש שלו עם המוות" והאירועים הגלובליים שקרו עם עליית השמרנות.
ריף הגיטרה ב-"Lights of Home" מבוסס על הבס בשיר "My Song 5" של חיים. האחיות חיים שרו קולות רקע בשיר. השיר מתייחס לחוויית הכמעט מוות של בונו. השיר "You're the Best Thing About Me" הוא שיר אהבה לאשתו של בונו, אלי, לאחר שהיה לו סיוט שהוא הרס את מערכת היחסים שלהם. המילים של השיר "Get Out of Your Own Way" מדברות על הבנות של בונו. המילים גם מתייחסות למשבר הפוליטי בארצות הברית. בין "Get Out of Your Own Way" ו-"American Soul" יש קטע של ספוקן וורד של קנדריק לאמאר. ליידי גאגא משתתפת ב-"Summer of Love". המילים של השיר הושפעו מהסיפור של גנן מחלב שגידל פרחים בזמן מלחמת האזרחים בסוריה כ"אקט של התנגדות" לפני שהוא נהרג על ידי הפצצה אווירית. השיר "Red Flag Day" מדבר על פגישה רומנטית על החוף ועל פליטים סורים שמנסים לברוח דרך הים התיכון. "Landlady" הוא מחווה לאלי מבונו על שתמכה בו בימים הראשונים של הלהקה ועל שהייתה המוטיבציה שלו לחזור הביתה. ב-"Love Is Bigger Than Anything in Its Way" אנדרו טאגרט מהצ'יינסמוקרס מנגן על קלידים. "13 (There is a Light)" מדבר על הילדים של בונו.
עטיפה ושם

עטיפת האלבום עוצבה על ידי שון מקגרת' וחברת AMP Visual עיצבה את האלבום, הייתה אחראית על הניהול האומנותי ועל השיווק. התמונה על האלבום צולמה על ידי אנטון קורביין. רואים בה את הבן של בונו, אלי, ואת הבת של דה אדג', סיאן, מחזיקים ידיים. שם האלבום, "Songs of Experience" לקוח מאוסף השירים של ויליאם בלייק, "Songs of Innocence and of Experience".