stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות שומקוטה מארה
הערות שוליים

1 2 3  יצחק יוסף כהן (עורך), גל-עד ליהדות נאג' באניה, נאג' שומקוט, פלשו באניה, קפולנוק מונושטור והסביבה, ארגון יוצאי באיה מארה, 1966
יהדות פיזה

יהדות פיזה היא קהילה יהודית ותיקה באחת הערים החשובות באיטליה. הקהילה נוסדה במאה ה-12, ואולי עוד קודם לכן. יהודי פיזה היו מעורבים לאורך הדורות בחיי העיר ותרמו לה רבות.
מבט לעבר בית הקברות היהודי, ברקע הכניסה לככר המרכזית של העיר Piazza dei Miracoli
היסטוריה מוקדמת

העדות הקדומה ביותר להימצאות יהודים בעיר פיזה באה מפיו של הנוסע היהודי בן המאה ה-12, רבי בנימין מטודלה, שרשם בספרו: "ובה כמו עשרים יהודים והראש שלהם ר' משה ור' חיים ור' יוסף". במסמך מאוחר יותר ניתן למצוא 750 פעולות שכירת דירות בעיר על ידי יהודים, והוא מעיד על התבססות יהודים בעיר. בשנת 1400 לערך יסד יחיאל, אבי משפחת דה פיסא, בנק בפיזה. גידול משמעותי במספר התושבים היהודים בפיזה התרחש משנת 1492 בעקבות גירוש יהודי ספרד. באותה שנה, איזאקו (יצחק) דה פיסא, נדיב יהודי תושב העיר, סייע לפליטים יהודים מספרד להשתקע בפיזה. איזאקו, שמוצאו ממשפחת בנקאים, הקים את הבנק "מונטה די פייטה", אשר סייע בין היתר לנזקקים בפיזה, והיה בכך לאחד ממוסדות הרווחה הראשונים בעולם. יכולתו של איזאקו לתמוך בנזקקים נבעה גם מהצלחותיו העסקיות. הבנק שבבעלותו הפך להיות מוסד מוביל בתחום ההלוואות בטוסקנה, ומהחשובים באיטליה כולה. איזאקו, שפתח סניפים ("שולחנות") בכל רחבי איטליה, נכנס כשותף בעסקים מסחריים, הגיע למעמד נכבד בעירו והתפרסם בתור אדם התומך בסופרים ובאומנים.
בשנת 1593, על מנת שיהיה לו ממי לגבות מיסים, הזמין פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, סוחרים מכל רחבי העולם להתיישב בערים פיזה וליבורנו. בין הסוחרים, לא נפקד מקומם של היהודים. לסוחרים הובטחו תנאים מיוחדים. ראשית, הובטח רישיון מעבר חופשי לכל מי שנאשם בפשעים כולל כפירה, דבר שנגע במיוחד לעניינם של האנוסים. כמו כן, הובטח חופש תנועה, שהיה חיוני לכלל הסוחרים, וביטול חובת ענידת הטלאי ליהודים. היהודים שזכו למידה של חופש ולהכרת זכויותיהם כ"אומה יהודית", נענו להזמנה וכך החלה הפריחה של שתי הערים.
בשנים 1607 עד 1627 שימש הרב עזריה פיגו כרבה של הקהילה היהודית בפיזה.
בעת החדשה

ההתעוררות הלאומית באיטליה במאה ה-19 גרמה ליהודים ליטול חלק פעיל יותר בחיים הציבוריים. רבים מהם הצטרפו לתנועת התחיה הלאומית שהביאה בסופו של דבר לאיחוד איטליה ולהקמת המדינה האיטלקית. בשנת 1872 ג'וזפה מציני, ממנהיגי התנועה, מת בבית של יהודייה מפיזה, ג'יאנטה נתן רוסלי (Giannetta Nathan Rosselli), אשר הציעה לו מקלט. חללים יהודים נפלו במלחמות האיטלקיות ובכל בית כנסת, כולל זה בפיזה, יש לוחות זיכרון לחללים של כל מלחמה ומלחמה. באותה תקופה, יהודי פיזה תרמו לא מעט לכלכלת העיר. בין השאר, שני מפעלי טקסטיל הוקמו בעיר על ידי משפחות יהודיות, ובית דפוס הוקם על ידי שמואל פואה.
במאה ה-20 צעירים יהודים מפיזה הצטרפו למפלגה הפשיסטית, אשר חרתה על דגלה את החזרת הכבוד לאיטליה אחרי תלאות מלחמת העולם הראשונה. חלקם אף השתתפו ב"מצעד על רומא" שנועדה לכבוש את השלטון עבור בניטו מוסוליני. שותפות זו, בין היהודים והאיטלקים, הסתיימה ב-15 ביולי 1938 כאשר פורסמו "חוקי הגזע". מנשר "מדעי" קבע כי אין כל קשר בין העברים הקדמונים ובין היהודים המצויים היום באיטליה . היהודים נדונו לשלילת זכויותיהם האזרחיות, ובקיץ 1943, עם הכיבוש הגרמני, נחרץ גורלם.
בימי מלחמת העולם השנייה הנהיג את קהילת פיזה הפרנס ג'וזפה פארדו רוקס (Giuseppe Pardo Roques). פארדו לא פחד מהגרמנים. בהיותו אישיות מוכרת בעיר ובעל אמצעים הרשה לעצמו פארדו להתעלם מהצו של חיל הכיבוש הנאצי להגיע לתחנת המשטרה על מנת להישלח משם אל מחנה ריכוז, וגם כאשר אנשי האס אס חיפשו יהודים ברחובות פיזה הוא נשאר בביתו. ב-1 באוגוסט 1944, חודש לפני שחרור פיזה מהכיבוש הגרמני בידי בעלות הברית, הגיעו החיילים לביתו ורצחו אותו, שישה זקנים אשר היו עמו ומשרתת נוצרייה.
ב-2 בספטמבר 1944 חצו חיילים אמריקאים את נהר הארנו בפיזה ושחררו את העיר. זמן מה לאחר מכן הציף הארנו את העיר וזיהם את מקורות השתייה. פלוגת מובילי המים 148 מארץ ישראל, אשר צורפה לארמייה השמינית של הצבא הבריטי, הגיעה לעיר וסיפקה מי שתייה לתושבים. הקורפורל הארץ-ישראלי, אריה אבישר, יזם פעולת הצלה של היהודים שנותרו בעיר, הביאם לפירנצה ומשם דאג להעלותם לארץ ישראל.
אתרים יהודיים בפיזה > בית הכנסת העתיק

חנוכת בית הכנסת העתיק בפיזה בדרך פלסטרו (via palestro), שנמצא בשימוש עד היום, נערכה בטקס מפואר בשנת 1594. בית הכנסת הוא אחד העתיקים ביותר באיטליה. אמנם החזית ואולם התפילה קיבלו את עיצובם הנוכחי רק בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ברם לאחר הורדת חלקים מהטיח החיצוני נתגלו שרידי סטרוקטורה אופיינית למאה ה-14 ולמאה ה-15, לרבות קשתות עתיקות. יש לציין, שבאזור זה בעיר בו שוכן בית הכנסת היה ריכוז יהודי במשך מאות שנים. המבקר במבנה מבחין בשני שלבי בניה: תחילה תוכנן המבנה לקומה אחת עם גן פתוח. לאחר מכן נוספה קומה אשר נועדה לבית הכנסת ולמשרדי הקהילה. הקומה הראשונה פונתה למתן שירותים תרבותיים לחברי הקהילה. בשנת 1996 שופץ מבנה בית הכנסת במימון הבנק האיטלקי "Cassa de Risparmio".
מעל משקוף הכניסה נמצא תבליט, חצוב מאבן, הדומה לשופר. ההנחה מבוססת על היותו של השופר סמל יהודי מובהק בתבליטים ובפסיפסים, שהיה קיים בבתי כנסת מימי המשנה והגמרא, בארץ ישראל ובתפוצות. החוקרים סבורים שהמיקום הנוכחי של התבליט אינו המיקום המקורי.
הגג של בית הכנסת העתיק קרס. המבנה שהוקם בסוף המאה ה-16 נסגר. ציודו הועבר לקומת הקרקע. הקהילה מצפה למימון באמצעות תוכנית Beni da salvare 6 – Pisa, “La sinagoga è minacciata - שימור התרבות היהודית באיטליה. עד אז הפעילות התרבותית היהודית בעיר, שאינה כוללת רק את 120 חברי הקהילה פסקה.
אתרים יהודיים בפיזה > בית הקברות

בית הקברות היהודי, המשמש לקבורה עד היום, נמצא מחוץ לחומה העתיקה של העיר, לא רחוק ממגדל פיזה המפורסם. בית הקברות הוקם בשנת 1674, וקדמו לפחות שלושה בתי קברות יהודיים עתיקים יותר, שהראשון ביניהם הוקם כנראה במאה ה-12.
בית הקברות, שצורתו טרפזית ייחודית, משיק לחומת העיר. הקברים הסמוכים לחומה, העתיקים יותר, הוסרו בחלקם בשנים האחרונות על מנת לפנות מקום לקברים חדשים. מצבות הזיכרון של קברים אלו, מצויות היום בכניסה לבית הקברות ובמרכזו, ומוצגות למבקרים. המצבות הפזורות בבית הקברות מעוצבות בסגנון יהודי, אך ניכרות גם השפעות ספרדיות וגותיות. כיום ניתן לבקר בבית הקברות בתאום עם משרד הקהילה היהודית בעיר.
הקהילה היהודית כיום

כיום (2007) הקהילה היהודית בפיזה מונה כ-500 נפש, ואליהם מצטרפים סטודנטים יהודים מרחבי העולם, וגם ממדינת ישראל שהגיעו לעיר ללמוד רפואה ווטרינריה באוניברסיטת פיזה. למעשה, לאורך ההיסטוריה היה ליהודים באוניברסיטה משקל מכובד. בין השאר ידועים הפרופסורים דה-קורי, ונטורה, סאדון, ניסים, פיראני, ארייטי, פרנקו, סאמאיה, לאסקאר ונפתלי אמדין יליד רוסיה.
ראו גם

פיזה
מגדל פיזה
יהדות איטליה
ג'ורגיו ניסים
עזריה פיגו
לקריאה נוספת

Dora Liscia Benporad and Annamarcella Tedeschi Falco, Tuscany Jewish Itineraries , Marsilio Regione Toscana, 1995.
סילבאנו ארייטי, הפרנס, אדם מוציאים לאור, 1979.
לוצ'יאנו טאס, יהודי איטליה, ספרית מעריב, 1978.
משה דוד קאסוטו, היהודים בפירינצי בתקופת הרניסאנס, יד בן צבי, 1967.
וולטירא חיים ויטו, אתרים היסטוריים יהודיים בפיסא וברובע הפיסאנים שבעכו, תורת חיים - ביטאון תורת חיים, גיליון 120 (הביטאון חדל להופיע וחוברות ישנות מצויות, בין השאר, במוזיאון יהודי איטליה).
הערות שוליים

↑  Medici, Ferdinando I De, [Document Inviting Jewish Merchants to Settle in Livorno and Pisa, in Italian. Manuscript on Vellum.]
יוליוס היבנר

| --- | --- |

 לידה:  27 בינואר 1806 ממלכת פרוסיה (1803-1892) אלס, פרוסיה 
 פטירה:  7 בנובמבר 1882 (בגיל 76) הקיסרות הגרמנית לושוויץ (אנ'), סקסוניה 
 מקום קבורה:  Trinitatis Cemetery 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאומנויות של ברלין 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית 
 
רודולף יוליוס בנו היבנר (בגרמנית: Rudolf Julius Benno Hübner‏; 27 בינואר 1806 – 7 בנובמבר 1882) היה צייר, משורר ומתרגם גרמני.
ביוגרפיה

תחילה היה היבנר תלמידו של אוגוסטין זיגרט בברסלאו. להכשרה אמנותית נוספת נסע לברלין, ומשנת 1821 למד באקדמיה הפרוסית המלכותית לאמנויות. בשנת 1823 הוא הפך לתלמידו של וילהלם שדו ועבר אחריו לדיסלדורף בשנת 1826, שם השתייך למעגל הקרוב שלו מבחינת המשפחה והאמנות.
בין השנים 1829 עד 1831 הוא שהה עם חברים ברומא, ומשנת 1831 עד 1833 שוב בברלין. בין השנים 1833 עד 1837/1838 היה חבר בכיתת המאסטר של שדו באקדמיה לאמנות בדיסלדורף. תחת שדו, פיתח היבנר את היכולת שלו שהפכה אותו לאחד הנציגים הבולטים של בית הספר לציור בדיסלדורף.
בשנת 1828 הוא נודע בציורו "Die Fischer" בעקבות הבלדה של גתה. במקביל נוצרה התמונה של "הנסיכה איזבלה ששוחררה ממאורת השודד", שממנה יוזף פון קלר יצר חריטה. במהלך שהותו באיטליה (1829–1831) צייר את "רות ונעמי" (1831). "שמשון מפיל את העמודים" נוצר בשנת 1832.
בשנת 1833 הוא שב לדיסלדורף. בשנים 1836–1837 הוא יצר מזבח לכנסיית אנדראס בדיסלדורף המציג את ישו על עמוד. בתחילה נאמרה עליו ביקורת בגלל "התיאור העירום של ישו הסובל".
יוליוס היבנר היה נשוי לפאולין שרלוט בנדמן, אחותו של הצייר אדוארד בנדמן. לבני הזוג נולדו שמונה ילדים, ביניהם הצייר אדוארד היבנר, הפילוסוף אמיל היבנר, הנס היבנר פרופסור לכימיה.
בשנת 1839 מונה לאקדמיה לאמנות בדרזדן. מאז 1841 נעשה פרופסור. הוא פיתח פעילות הוראה ענפה.
בשנת 1845 הוענקה לו אזרחות כבוד של העיר מייסן. בשנת 1871 הוא הפך למנהל גלריית התמונות המלכותית בדרזדן.
הוא נפטר מדלקת המעי הגס ב-7 בנובמבר 1882, לאחר שפרש זמן קצר לפני כן.
גלריה

דיוקן של אשתו פאולין
דייגי פורל
הציירים קרל פרידריך לסינג, קרל פרדיננד זון ותיאודור הילדרברנדט
מלוזין
הערות שוליים

↑  Hermann Arthur Lier: Hübner, Julius. In: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Band 50, Duncker & Humblot, Leipzig 1905, S. 774–777.
↑  Biografie von Julius Hübner (1806-1882) - Sächsische Biografie | ISGV e.V., saebi.isgv.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007287675005171  PLWABN: 9810628249905606  BnF: cb16592031g (data)  GND: 119144573  ISNI: 0000 0001 0956 5129  KulturNav: bfd34a1e-34a2-492f-9e34-02ad6d0aaee6  LCCN: nr94023407  NKC: xx0318542  NLG: 222173  NTA: 07009120X  RKD: 40266  SNAC: w65q57mg  SUDOC: 057099065  ULAN: 500005736  VIAF: 15573309   WorldCat (עם VIAF): 15573309
יוליוס הגש

| --- | --- |

 לידה:  8 ביולי 1947 (בן 77) סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה 
 לימודי רפואה:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 תפקידים:  רופא ילדים 
 
יוליוס (טדי) הגש (נולד ב-8 ביולי 1947), הוא מומחה בקרדיולוגיה של ילדים והיה מנהל מכון הלב לילדים במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר בשנים 1992–2014. פורץ דרך בתחומי האבחון והטיפול במומי לב בעוברים ובילדים בישראל.
ביוגרפיה

הגש נולד בסופיה בירת בולגריה לריטה וד"ר עמנואל הגש, ביוכימאי שהיה מנהל המעבדות של מרכז רפואי קפלן. עלה עם משפחתו לישראל ב-1949. גדל בתל אביב ולמד בתיכון עירוני ט'. ב-1965 התגייס לצה"ל, שירת בחיל המודיעין, ולחם במלחמת ששת הימים.
עם שחרורו מצה"ל ב-1968 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת בולוניה והמשיך את לימודיו בבית-הספר לרפואה של הטכניון בחיפה. הוסמך לרפואה ב-1974. לאחר שנת השתלמות בביה"ח הדסה עין-כרם החל התמחות ברפואת ילדים בבית-החולים ע"ש קפלן ברחובות, ולאחר מכן החל התמחות שנייה בקרדיולוגיה כללית במכון הלב בבית החולים "שיבא", אותה סיים ב-1986. במהלך התמחותו זכה במלגת לימודים של "שיבא" מקרן DORF, ונסע להתמחות בקרדיולוגיה ילדים בארצות הברית.
בשנים 1986–1987 שהה הגש בבוסטון, וסיים כבוגר תוכנית התמחות בקרדיולוגיה ילדים בבית-החולים לילדים שליד בית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד. לאחר מכן התמחה באקוקרדיוגרפיה במסגרת המרכז הרפואי של אוניברסיטת אריזונה בטוסון.
ב-1987 חזר למכון הלב ב"שיבא", בו החל ליישם שיטות חדשות שפותחו בארצות הברית לאבחון ולטיפול במומי לב מולדים. יחד עם מנתח הלב פרופ' ארם קורט סמולינסקי קידם את ניתוחי הלב בתינוקות ובילדים. בזכות הישגיו בתחום קרדיולוגיית ילדים מונה הגש ב-1992 למנהל המכון לקרדיולוגיה ילדים ב"שיבא", ומילא את התפקיד במשך יותר מ-20 שנים.
הגש פעל רבות למיסוד קרדיולוגיה של ילדים כענף עצמאי במקצועות הרפואה וליצירת התמחות נפרדת לענף זה. משהתמחות זו אושרה על ידי משרד הבריאות, הוא היה בין הראשונים שקיבלו תואר מומחה בקרדיולוגיית ילדים ב-1994.
בשנת 2011 פעל הגש במכון ויצמן למדע, בחקר גנטיקה מולקולרית של התפתחות הלב. ב-2014 פרש לגמלאות משירות המדינה ומאז משמש כרופא קרדיולוג ראשי ב"אסותא".  הגש זכה לציון לשבח מטעם מד"א בזכות הצלת חייו של אזרח יווני, שלקה בליבו במהלך טיסה. כמו כן, במשך שנים נהג לטפל בהתנדבות בילדים פלסטינים חולי לב ברצועת עזה ולסייע בהבאתם לבית החולים "שיבא" להמשך הטיפול.
מחקר ופיתוח

הגש היה פעיל בהוראה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת ת"א ולימודי המשך ברפואה. הוא יזם והשתתף במחקר בסיסי במכון ויצמן למדע, באבחון גנים בתסמונות של מומי לב ובפתולוגיה של מומי לב. הוא חלוץ הצינתורים הטיפוליים בישראל. ב-1981 ביצע לראשונה הרחבת מסתם ריאתי במהלך צנתור לב על ידי בלון בילד, פעולה שהייתה חדשנית ביותר לעת ההיא, ובין הראשונות מסוג זה שבוצעו בעולם.
לאחר שובו מהשתלמויותיו בארצות הברית קידם הגש טיפול במומי לב במהלך צינתור, שיטה המאפשרת לעיתים להימנע מניתוח לב, ומתאימה להרחבת מסתמי לב מוּצָרים באמצעות צנתר עם בלון, או התקנים שונים המולבשים על צנתר ומקודמים אל תוך הלב. בדרך זו ניתן לבצע סגירת פתחים במחיצה הבין-חדרית והבין-פרוזדורית באמצעות התקנים המיועדים לכך, וכן השתלת שרוול עם מסתם בעמדה ריאתית ללא צורך בניתוח לב. הצלחותיו של הגש בצינתורים טיפוליים אלה זכו לתשומת-לב בעולם, ומשכו מתמחים מחו"ל להשתלם בטיפולים אלה במכון לקרדיולוגיה של ילדים ב"שיבא" שבניהולו.
תחום בולט נוסף שבו ערך הגש מחקרים, כתב מאמרים רבים וביצע טיפולים חלוציים, היה פיתוח בדיקות לב בעוברים ואבחון מומי לב במהלך ההיריון. הוא השתתף בפרויקט הקמת מרכז לניתוחי לב בילדים בעיר פרם שבסיביר, רוסיה, שם ביצע צינתורים טיפוליים והדריך את הסגל הרפואי בשימוש באמצעי הדמיה מתקדמים לאבחון ולטיפול במומי לב.
רשימת פרסומים נבחרים

Hegesh E, Hegesh J, Kaftory A: Congenital methemoglobinemia with a deficiency of cytochrom B5. New England Journal of Medicine 314:757-761, 1986.
Itamar Harel, Yoshiro Maezawa, Hadar Hay, Achira Roy, Julius T. Hegesh J., Roi Avraham, Ariel Rinon, Jasmine Jacob-Hirsch, Gideon Rechavi, Shubha Tole5, Sue Quaggin, Eldad Tzahor, Pharyngeal mesoderm regulatory network controls cardiac and head muscle morphogenesis, PANAS November 13 2012 Vol 109 no.46 pp18839
Gabriele D’Uva, Alla Aharonov, Mattia Lauriola, Karen Weisinger, Elad Bassat, David Kain, Marina Lysenko, Dana Rajchman, Tal Konfino, Julius Hegesh, Ori Brenner, Michal Neeman, Yosef Yarden, Jonathan Leor, Rachel Sarig, Richard P. Harvey, and Eldad Tzahor, ERBB2 triggers mammalian heart regeneration by promoting cardiomyocyte dedifferentiation and proliferation. Nature cell Biology, 17627-638 (2015)
Hegesh J, Goldberg SJ, Schwartz LM, Analysis of velocity spread during initial deceleration in the ascending aorta in children and young adults. Am J Cardiol 59:967-970, 1987
Hegesh J, Marx JR, Allen DH, Development of a sub-aortic membrane after surgical closure of a membranous ventricular septal defect in an infant. Am Heart J 114:899-902, 1987.
Hegesh J, Kuint J, Frand M, Setton A, Tadmor R, Nass D, Kaplinsky E, Motro M, Cerebral arteriovenous malformation: Diagnosis by two-dimensional color-Doppler ultrasonography of the head. Pediatric Cardiology 12:107-109, 1991.
טריגון נהרות ענק

| טריגון נהרות ענק |
| --- | --- |
 טריגון נהרות ענק
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
סדרה:: טחנאים
משפחה:: טריגוניים
סוג:: Himantura
מין:: טריגון נהרות ענק
שם מדעי
 Himantura polylepis ‏בליקר, 1852
תחום תפוצה


איש מלטף טריגון ענק
טריגון נהרות ענק (שם מדעי: Urogymnus polylepis) הוא מין של טריגון ענקי החי בנהרות ושפכי נהרות בדרום-מזרח אסיה, ובייחוד בבורנאו ואינדונזיה.
מאפיינים

זהו טריגון גדול מאוד שיכול להגיע לאורך של 5 מטרים עם הזנב, לרוחב 1.5 מטר ולמשקל של 300 ק"ג, גדול גם יותר מטריגון קצר-זנב. הוא בעל ראש חרוטי עם חוטם מחודד ובעל "כנפיים" עצומות שטוחות השטות על הקרקעית. הפה נמצא מתחת הגוף והעיניים מעל. מאחורי הפה העצום נמצאים הזימים איתם הוא נושם. ביוני 2022 נתפס הפרט הכבד ביותר שהיה גדול גם משפמנון המקונג, מה שהופך אותו לכבד שבדגי המים המתוקים. פרט זה הגיע למשקל 300 ק"ג, לאורך 3.98 מטרים עד הזנב ולרוחב 2.2 מטרים.
הטריגון שוחה בצמוד לקרקעית הנהר ומחפש טרף קטן. הוא אוכל דגים קטנים, רכיכות, תולעים, וסרטני מים מתוקים שונים. הוא משתמש באמפולות לורנציני כדי לחוש בטרפו ומועך אותו עם לסתותיו הקשוחות.
הטריגונים משריצים ולדות חיים.
ראו גם

טריגון מנגרובים - קרוב לסוג החי במי הים
הערות שוליים

↑  https://www.bbc.com/news/world-asia-61862169 World's largest freshwater fish found in Mekong, scientists say
יהודה גבאי (עיתונאי)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בנובמבר 1926 תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  8 בפברואר 2020 (בגיל 93)
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  הגימנסיה העברית "הרצליה" 
 ספורט
 ענף ספורט:  אתלטיקה
 תת-ענף:  ריצת 100 מטר   ריצת 200 מטר
 מועדון:  מכבי רמת גן
 
יהודה גבאי (23 בנובמבר 1926 – 8 בפברואר 2020) היה אתלט ועיתונאי ספורט ישראלי. היה אלוף ישראל ושיאן ישראל בריצות ל-60 מטר, ל-100 מטר ול-200 מטר.
גבאי היה האצן הישראלי הראשון שירד מ-11 שניות בריצת 100 מטר.
קורות חייו

גבאי נולד בתל אביב, בוגר גימנסיה הרצליה. בשנת 1944, בהיותו בגיל 18, הוא הוגלה על ידי שלטונות המנדט הבריטי למחנות מעצר באריתריאה ובסודאן.
לאחר ששב לישראל, הוא התאמן באגודת מכבי רמת גן, והיה לאלוף ישראל בריצות קצרות. הוא החזיק בשיאי ישראל בריצות ל-60 מטר, ל-100 מטר ול-200 מטר. באליפות ארץ ישראל שנערכה במאי 1947 הוא זכה ב-3 מדליות זהב, בריצת 60 מטר בשיא ישראלי חדש בצוותא עם יצחק כספי בתוצאה של 6.8 שניות, בריצת 100 מטר בשיא ישראלי חדש של 10.9 שניות ובכך היה לאתלט הישראלי הראשון שרץ ריצה זו מתחת ל-11 שניות ובריצת 200 מטר בשיא ישראלי חדש נוסף של 22.8 שניות. באליפות מזרח הים התיכון באתונה שנערכה בסוף ספטמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.2 שניות.
ב-1948 היה אמור לייצג את ישראל באולימפיאדת לונדון, אך בשל מלחמת העצמאות שירת בתקופה זו בצבא, בגדוד 31 של חטיבת אלכסנדרוני.
ב-1950 השתתף במכביה השלישית, הראשונה בישראל, והתכבד לקרוא את שבועת הספורטאים.
ב-1952 הצטרף לעיתון "העולם הזה" ככתב כללי וכתב ספורט. במקביל שימש ככתב שבועון הספורט "ספורט ישראל", וב-1954 נסע לשווייץ מטעם העיתון כדי לסקר את משחקי גביע העולם בכדורגל. באותה שנה חבר אל קבוצת עיתונאים שיזמו את הקמת עיתון "חדשות הספורט", שהפך לעיתון פופולרי בתפוצה גדולה. שבעת מייסדי ובעלי העיתון, בנוסף לגבאי, היו: אלכסנדר אלכסנדרוני, יעקב אפלויג, יחיאל ארזי, נחמיה בן-אברהם, יזהר ברנר וישראל פז.
כעיתונאי ועורך דיווח במרוצת השנים על מספר רב של אירועי ספורט, בהם המשחקים האולימפיים של רומא 1960, מינכן 1972, ומונטריאול 1976, וכן משחקי גמר גביע העולם בכדורגל בשווייץ 1954, בשוודיה 1958 ובאנגליה 1966.
עם סגירת העיתון, לאחר 30 שנה מיום היווסדו, מונה גבאי לדובר מוסדות הספורט ולאחר מכן לדובר ומנהל יחסי הציבור והפרסום של המועצה להסדר ההימורים בספורט.
ב-2015 הוציא ספר אוטוביוגרפי, "הלו, אני עוד פה".
הוא נפטר ב-8 בפברואר 2020.
הערות שוליים

↑  אתמול בספורט - הושגו 4 שיאים ארציים חדשים באתלטיקה קלה, הַבֹּקֶר, 18 במאי 1947
↑  הצלחה לאתלטים העברים ביון, המשקיף, 30 בספטמבר 1947
↑  ספורטאינו ביון, דבר, 17 באוקטובר 1947
↑  אליעזר רואי, ספורט - אורות וצללים במכביה, דבר, 6 באוקטובר 1950
↑  אליעזר רואי, בגלל אפיסת כוחות, דבר, 13 באוקטובר 1950
↑  יהודה גבאי, הלו, אני עוד פה, באתר גוגל ספרים, ‏2015 (באנגלית)
↑  יהודה גבאי, ממייסדי העיתון המיתולוגי "חדשות הספורט", נפטר בגיל 93, באתר מעריב אונליין, 8 בפברואר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007593550205171  ISNI: 0000 0004 9661 7741  LCCN: n2020014900  VIAF: 117146461699627732692   WorldCat (עם VIAF): 117146461699627732692
יאן דלוגוש

| --- | --- |

דיוקן מאת הצייר ולרי אליאש רדזיקובסקי משנת 1889
 לידה:  1 בדצמבר 1415 נובה בז'ז'ניצה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  19 במאי 1480 (בגיל 64) קרקוב, ממלכת פולין השווה 
 מדינה:  כתר ממלכת פולין 
 מקום קבורה:  הקריפטה בסקאלקה 
 השכלה:  האוניברסיטה היגלונית 
 תפקיד:  ארכיבישוף קתולי (2 ביוני 1480) 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 
יאן דלוגוש (בפולנית:Jan Długosz, בלטינית: Ioannes Dlugossius, Longinus, ‏ נולד ב-1 בדצמבר 1415 בבז'ז'ניצה - 19 במאי 1480 קרקוב). היה היסטוריון וכרוניקן פולני, כומר קתולי, גאוגרף, מומחה בהרלדיקה פולנית, ודיפלומט. נודע במיוחד כמחבר ספרי השנים, כרוניקה של ממלכת פולין ב-12 כרכים, אחד מספרי ההיסטוריוגרפיה החשובים של אירופה בעת ההיא. היה מורה בניו של המלך קז'ימייז' יגיילונצ'יק. כונה "אבי ההיסטוריוגרפיה הפולנית". דלוגוש דגל בקדימות הכנסייה ביחס לשלטון המלכותי, ובאחדות השטחים הפולניים.
ביוגרפיה > שנים ראשונות

יאן דלוגוש נולד בשנת 1415 בסטארה בז'ז'ניצה (כיום במחוז פאיינצ'נו בפרובינציית לודז' בפולין) במשפחת אצולה במעמד ביניים (שלאחטה). בנם של יאן דלוגוש מנייג'לסקה ושל ביאטה ממרטין. הסמל ההראלדי של המשפחה היה "ראש התאו" (Wieniawa).
האב, יאן דלוגוש מנייג'לסקה, הצטיין בקרב גרונוולד והוליד תריסר ילדים משתי מערכות נישואים. שלושה מבניו נשאו את השם הפרטי יאן.
דלוגוש למד בבית הספר של כנסיית הרובע בנובי קורצ'ין, בה פעל אביו כראש היישוב. לאחר מכן, למשך שלוש שנים (1431–1428) למד דיאלקטיקה ופילוסופיה באוניברסיטה היגלונית בקרקוב.
בשנת 1434 דודו, שכיהן ככומר בקלובוצק מינה אותו כקאנון של כנסיית מרטין הקדוש בקלובוצק. העיר הייתה חלק מאזור אופולה בשלזיה, ונכבשה בהמשך בידי ולדיסלב השני יגיילו.
ביוגרפיה > קריירה

דלוגוש סיים את האוניברסיטה ללא דיפלומה ועבד בהמשך כנוטריון ציבורי. התקבל לעבודה אצל בישוף קרקוב, זביגנייב אולשניצקי, והיה בשנים 1431–1455 מזכירו, ראש לשכתו ואיש סודו. אולשניצקי קידם את הקריירה של הצעיר וב-1436 מינה אותו לקאנון בקרקוב.
בשנת 1448 נשלח דלוגוש לאיטליה להשתדל אצל האפיפיור ניקולאוס החמישי לשם קבלת מגבעת הקרדינל שהובטחה מזה זמן רב לאדונו. ההצלחה במשימה פתחה בפני דלוגוש קריירה דיפלומטית ענפה.
הודות לכישוריו כנושא ונותן, נשלח דלוגוש בשנת 1449 על ידי המלך קז'ימייז' הרביעי לשליחויות דיפלומטיות בחצר האפיפיור ואחר כך בחצר קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1450 נשלח דלוגוש על ידי המלך קזימיר ורעייתו, זופיה הולשאנסקה לתווך בין יאנוש הוניאדי לאיסקרה יאן מבראנדיס, שליט בוהמיה. אחרי שישה ימי משא ומתן שכנע אותם לחתום על שביתת נשק.
בשנת 1455 פרצה בקרקוב דליקת ענק שהחריבה חלק גדול מהעיר ואת הארמון, אבל ביתו של דלוגוש נשאר ללא פגע.
באותה שנה, שנת 1455, אחרי מות הקרדינל אולשניצקי, פרץ ריב בין המלך לקפיטולום של הכמרים על הזכות לבחור לו יורש. דלוגוש שהיה נאמן להשקפתו של המנוח על עצמאות הכנסייה ביחס לממלכה, צידד בקפיטולום ומשום כך סר חינו בעיני המלך והוא הורחק מהפעילות הדיפלומטית, אולם הוא שב לזירה זו כעבור מספר שנים. ב-1461 היה דלוגוש חבר במשלחת הפולנית שפגשה בביטום בשלזיה, את נציגיו של המלך הצ'כי ייז'י מפודבראדי. אחרי דיונים שנמשכו שישה ימים, נכרתה ברית בין שני הצדדים. ב-1466 נשלח דלוגוש אל הלגאט מברסלאו, כדי לקבל ערבות לגבי הנייטרליות של הלגאט במשא ומתן בין הפולנים לאבירים הטבטונים. דלוגוש השיג את המשימה אז החליט המלך קז'ימייז' הרביעי להפקיד בידיו את חינוך בניו.
בימי מלחמת שלוש עשרה השנים (1466-1454) ובשיחות השלום שניהל המלך בסוף הקרבות מילא דלוגוש תפקיד במשא ומתן עם האבירים הטבטונים. בשנת 1466 הוא נמנה עם נציגי פולין בחתימת הסכם השלום בטורון בין פולין והקונפדרציה הפרוסית לאבירים הטבטונים.
בנוסף הוטלו עליו משימות דיפלומטיות בפראג (1467) ובהונגריה, בבודה (1469) ובווישגראד (1478).
כאשר, לאחר מותו של ייז'י מפודבראדי, בשנת 1471, נבחר בנו הבכור של קזימייז' ותלמידו של דלוגוש, ולדיסלב, למלך צ'כיה ליווה אותו דלוגוש לבוהמיה, כמנטור ואפטרופוס של המלך הצעיר; אך עד מהרהבעיות בריאות אילצו אותו לחזור למולדתו.
דלוגוש דחה את ההצעה להתמנות לארכיבישוף פראג, אולם זמן קצר לפני מותו התמנה לארכיבישוף לבוב. מינוי זה אושר ב-2 ביוני 1480 על ידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי, שבועיים אחרי מותו של דלוגוש.
יאן דלוגוש מת במאי 1480 בקרקוב והובא לקבורה בכנסיית הארכנגל הקדוש מיכאל וסטניסלב הקדוש - "בזיליקת סטאלקה" בקרקוב.
פעילותו ככרוניקן ומחבר

קיים תיעוד של ספירת מלאי מקיפה של כל נכסיו הרבים של הבישוף שדלוגוש נדרך לערוך בשנת 1444, וידוע כי לצורך עריכתה ביצע מחקר ארכיוני מעמיק, אך הרשימה עצמה לא השתמרה.
דלוגוש כתב כתבי היסטוריה רבים. בהזמנת הקרדינל אולשניצקי כתב את ספרו הידוע ביותר - Annales seu cronicae incliti Regni Poloniae או "הכרוניקה של ממלכת פולין המפורסמת" נודע גם כ-"Historia Polonica" - "ההיסטוריה הפולנית". הספר נכתב בשנים 1455–1480 בשפה הלטינית ב-12 כרכים, והוא מתאר את תולדות פולין מראשיתה האגדית ועד ימיו של דולוגוש. מסופר, בו בין השאר, גם על אירועים היסטוריים בדרום-מזרח אירופה ואף במערב אירופה בין השנים 965–1480. הכרוניקה פורסמה תחילה במהדורות חלקיות. המהדורה המלאה פורסמה בשנים 1701–1703. בין השנים 1961–2006 יצא לאור תרגום לפולנית, כולל את "המפות של ממלכת פולין" - שהוא תיעוד יחיד במינו בתקופתו, המתאר את הגאוגרפיה של פולין, לרבות תיאור מדוקדק של מקורות המים שלה. דלוגוש לא הסתפק בהתעקתם של דיווחי כרוניקנים אחרים, אלא בדק בעצמו מקורות פולנים, הונגריים, צ'כיים, רוסיים, וגרמניים, וכדי להבינם במלואם, התעמק בזקנתו בלימודי שפות זרות. ספריו היו מקור לחומרים היסטוריים עתירי מידע ומהימנים לגבי פולין ולגבי ההיסטוריה העולמית. אמנם פרטי התיאורים ההיסטוריים הם לרוב מוטלים בספק. העניק חשיבות יותר למהימנות הטענות מאשר לסגנון, וביטא בכתביו הרהורים לגבי יד ההשגחה העליונה באירועים ההיסטוריים
כשנדרש לכך בכתבי ידו, נהג דלוגוש בצניעות להזכיר את עצמו בגוף שלישי.
יצירתו הראשית זו, שנודעה גם כ. כתבי דלוגוש פורסמו לראשונה בשנת 1614 במהדורה חלקית, מצונזרת, בעוד
למשך זמן רב למהדורה המוצלחת ביותר נחשבה זו בארבעה עשר כרכים בעריכת קארל מחז'ינסקי - "Joannis Długosz Senioris Canonici Cracoviensis Opera Omnia" שהופיעה בקרקוב בשנים 1863–1887.
המהדורה הבקורתית של תולדות פולין הרלוונטית בימינו היא זו שפורסמה בשנים 1964–2003 ב-10 כרכים.
יצירתו של דלוגוש השפיעה השפעה רבה על ההיסטוריונים הפולנים המוקדמים, כמו מתיאס ממייכוב.
פעילותו ככרוניקן ומחבר > Banderia prutenorum

הספר "Banderia Prutenorum" (דגלי האבירים הפרוסים) משנת 1448 הוא אחד המקורות החשובים ביותר בני התקופה על הקרב טננבנרג (1410) כשאתר הקרב מכונה לפי המסורת הפולנית, גרונוולד - היער הירוק, ולא "גרינפלדה" - "השדות הירוקים" שעל יד טננברג.
הוא כולל את תיאור הסמלים ההראלדיים של האבירים הטבטונים שנלקחו כשלל בקרב גרונוולד.