stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גרעין תורני
מטרות הגרעינים התורניים

לגרעינים השונים מטרות שונות כל גרעין לפי מקומו, אלה מספר מטרות המאחדות בין הגרעינים של הציונות הדתית:
יצירת "גשר חברתי" והידברות בין הציבור הדתי-לאומי לבין אוכלוסייה מקומית.
"חיזוק" הציבור הדתי המקומי (גם מבחינה מספרית, וגם מבחינה ערכית ואידאולוגית, על ידי מוסדות החינוך ופעולות חינוכיות אחרות).
קירוב הציבור המקומי היהודי למורשת יהודית והחזרה בתשובה.
יצירת שינוי חינוכי וחברתי (סוציו-אקונומי) בעיירות פיתוח (בין השאר על ידי שימוש בכוח כלכלי ופוליטי ושילוב בני גרעינים בעמדות מפתח).
שימור שיעור האוכלוסייה היהודית בערים המעורבות.
ד"ר יעל שמריהו-ישורון מחלקת את הגרעינים התורניים לשלושה מודלים בהתאם לאופי פעילותם:
הגרעינים שהתיישבו בפריפריה או בשכונות במעמד סוציו־אקונומי נמוך ופועלים ממניעים חברתיים ודתיים בעיקר.
הגרעינים שהתיישבו בערים המעורבות ופועלים ממניעים לאומיים בעיקר (אך גם חברתיים ודתיים).
גרעינים שהתיישבו בשכונות ובערים מבוססות במרכז הארץ ופועלים ממניעים דתיים בעיקר.
ארגונים

באמצע שנות ה-90 התארגנו הגרעינים התורניים בירוחם, בית שמש, אילת, דימונה ובאר שבע והקימו גוף בשם גחל"ת: "גרעינים חינוכיים לעיירות הפיתוח".
ארגון זה התפצל, בגלל מחלוקות פוליטיות ואידאולוגיות. חלק מהגרעינים התארגנו בשם שעלי תורה, בראשותו של הרב רחמים נסימי, שהיה בין מקימי הגרעין התורני בבית שמש. שאר הגרעינים התארגנו בשנת 1997 והקימו את קרן מורשת, שתמכה בשיאה בכ־40 גרעינים בהם כ־700 משפחות. נשיא הקרן היה הרב מרדכי אליהו, ודרכו האידאולוגית השפיעה על דמותם של הגרעינים שהיו תחת חסותו. מדיניות הקרן הייתה שבמרכז כל גרעין יוקם בית מדרש – כולל אברכים או ישיבה, ומקומיים שאינם בעלי תפקיד רשמי בבית המדרש לא יחשבו רשמית כחלק מהגרעין התורני. מתוקף תפקידו, ראש בית המדרש או ראש הישיבה הוא גם ראש הגרעין.
בשנת 2005 חדלה קרן מורשת מלפעול בעקבות קשיים כלכליים, וכך נותרה רשת שעלי תורה בלבד. כעבור שנה החל ארגון "גשר" לקחת חסות על חלק מגרעיני מורשת לשעבר דרך ארגון קרן קהילות.
חלק מהגרעינים מזוהים עם ישיבות הקו ועם הרב צבי ישראל טאו כמו למשל במצפה רמון, ברמת גן, באילת ועוד.
תמיכות מתקציב המדינה

ב-2013 קבעה הממשלה כי ישיבות (קטנות, גבוהות והסדר), כוללים, מכינות קדם-צבאיות ובתי כנסת לא יחשבו כ"גרעין תורני" לשם קבלת תמיכה ממשלתית. אבחנה זו נעשתה לאחר שהתברר שכספים שיועדו לפעילות חברתית חינוכית, ביישובים שבהם פעלו הגרעינים התורניים, שימשו, למעשה, לתפעול הגופים התורניים.
באותה תקופה התברר שרבים מהגרעינים התורניים קיבלו תקצוב כפול, הן מתקציב הממשלה (בעיקר דרך משרד החינוך) והן מתקציב החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית העולמית (בתקצוב משרד הבינוי והשיכון). ביקורת נמתחה על החטיבה להתיישבות בעקבות תקציבים בעשרות מיליוני שקלים שהעבירה לגרעינים תורניים ביישובים עירוניים ובמרכז הארץ בניגוד למטרותיה.
ב-2017 הצביע דו"ח מבקר המדינה על הכשלים בתקצוב אותם גרעינים באמצעות החטיבה להתיישבות ומשרד השיכון בראשות אורי אריאל. הדו"ח קבע כי פעולות המשרד היו פסולות והובילו למתן תקציבים מקופת המדינה ללא אמות מידה המבחינות בין גרעינים הפועלים ביישובים מוחלשים לבין אלה שפועלים ביישובים חזקים במעמד חברתי-כלכלי גבוה ושחלק מפעולותיהם אינם עולים בקנה אחד עם תכליתן של החלטת הממשלה.
ב-2022, לאחר הבחירות לכנסת העשרים וחמש והקמת ממשלת ישראל ה-37, הוקם משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות, בראשות אורית סטרוק, והוחלט להעביר את התמיכות התקציביות בגרעינים התורניים לתחום סמכותו של משרד זה. התקציב המורחב של המשרד איפשר את הגדלת תקציב הגרעינים מעשרות מיליוני שקלים לכ-600 מיליון שקלים.
ראו גם

פרשת רוממה
לקריאה נוספת

אלישיב רייכנר, דווקא שם - סיפורם של אנשי ההתיישבות החברתית, הוצאת ידיעות ספרים, 2013.
"'לחזק' את הקהילה: על נזקיו של הגרעין התורני", מאת ינאי עופרן. כתב-העת "דעות" גיליון 45, דצמבר 2009. בגיליון הבא (46) יש תגובה מאת אלישיב רייכנר: "ואיפה הגרעינים של נאמני תורה ועבודה?".
מטי דומברובסקי, מהסתגרות למעורבות? תופעת הגרעינים התורניים כביטוי לתמורות בתפיסה החברתית והתרבותית של הציונות הדתית. עבודה לשם קבלת דוקטור. רצת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשע"א.
ביאורים

↑  ראו למשל "עידוד הבאת משפחות לעכו ולגליל" בין המטרות הרשמיות של הגרעין בעכו; "הבאת אוכלוסיות חדשות ודאגה לקליטתם הנאותה" בין המטרות הרשמיות של גרעין יפו; ו"עידוד הגירה חיובית של אוכלוסייה חזקה ללוד" בין המטרות הרשמיות של גרעין לוד.
↑  בתשמ"ח הוקם גרעין "שעלי תורה", שלאחר הרחבת העיר באופן משמעותי בשני העשורים שעברו מאז הקמתו, הקים גרעינים תורניים ברחבי הארץ ובשנת תשס"ו הקים גרעין נוסף בשכונת "שמונה קומות" שבעיר.
שער ציון (בית חולים)

דו"ח תפעולי תרע"ב-תרע"ד בית החולים שער ציון יפו
בית אגא יוסוף, משכנו הראשון של בית החולים שער ציון, תמונה משנות ה-60 של המאה ה-20 (מסומן ע"ג התמונה)
שער ציון (נקרא לעיתים "שערי ציון") היה בית החולים היהודי הראשון ביפו ובית החולים הקהילתי הראשון בארץ.
פתח את שעריו בשכונה היהודית יפה נוף שברובע מנשייה בשנת 1891 כבית החולים "שער ציון" ונסגר ב-1921 כבית החולים הדסה (יפו) מיסודה של ההסתדרות הציונית הדסה.
שרת את קהילת יהודי יפו וחלוצי השכונות היהודיות החדשות שמחוץ לתוואי חומת העיר ללא הבדל זרם ועדה, את אנשי מושבות העלייה הראשונה, עולי העלייה השנייה וגם אוכלוסייה לא יהודית. ציביונו הציוני של בית החולים קם לו בזכות פעילותו הציונית הענפה של ד"ר מנחם שטיין מדמויות המפתח של המוסד.
מדרש השם

ציון היא מטונימיה לארץ ישראל, והמושג שער ציון הוא דימוי לעיר יפו ונמלה, ובעקבות מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט שהביאו לסגירתו בפני העלייה, לעיר תל אביב ונמלה, כשער הכניסה לעולים לארץ ישראל. מוסד נוסף של יהודי יפו שנחנך ב-1886 ונתכנה באותו השם הייתה ספריית שער ציון.
היסטוריה

ראשיתה והתפתחותה של העזרה הרפואית היהודית ביפו קשורים קשר הדוק לגלי העליות לארץ ישראל ובראשם שני גלי העלייה הראשונה 1881-2 ו-1890. עד אז, העזרה הרפואית היחידה שניתן היה לקבל ביפו של היישוב הישן הייתה אחת משתיים: או מידי רופא מושבות הברון שפקד את יפו פעמיים בשבוע או מידי המיסיון שפתח ב-1880 בית חולים עם 18 מיטות, נהג לסגור את שעריו בקיץ, עלות שירותיו הייתה מחוץ להישג ידם של מרבית יהודי יפו, וזאת מלבד הקושי של יהודי להיעזר בשירותי המיסיון.
הניסיון הראשון לפתרון דחוק של סוגיית העזרה הרפואית הכמעט נעדרת מחיי קהילת יפו וקהילת פועלי המושבות, שבניגוד לאכרים נאלצו לשלם עבור הטיפול של רופא המושבות, נעשה ב-1886 על ידי "אגודת עזרת ישראל" שנוסדה באותה השנה ביפו על ידי האחים רוקח, חיים שמרלינג מוותיקי יפו, ואיש ביל"ו, הרופא הממשלתי ורופא המושבות ד"ר מנחם שטיין. האגודה שכרה בית ששימש כאכסניה, ספרייה ומרפאה "לכל נצרך ולא רק לאנשי יפו". המיזם הרפואי של 'עזרת ישראל' פעל במשך 5 שנים והקל אך במעט על המצוקה הרפואית בעיר. אין זיהוי למקום.
היסטוריה > משכנו הראשון

בקיץ 1891 נוספו לעולי הגל השני של העלייה הראשונה משנת 1890, חולי מגפת הקדחת שפשטה בארץ והחלופה היחידה למרפאה הקהילתית הייתה בית החולים של המיסיון. נוצר הצורך לשכור מבנה גדול יותר.
ביוזמה ובהון משותף של שמעון רוקח, ועד העיר יפו, אגודת עזרת ישראל, הוועד הפועל של חובבי ציון, לשכת 'שער ציון' של בני ברית ביפו, ובני קהילות בחו"ל אליהן נשלחו שד"רים מיוחדים, נשכר בית אגא יוסוף על קו "חוף אירשיד" בדרומו של רובע מנשייה ובראשית 1891 נוסד בית החולים 'שער ציון'. הבית הדו-קומתי כלל מרפאה, בית מרקחת, "בית אסם ותבשיל" ואת משרד ועד העיר. במגילת הייסוד של בית החולים נאמר שהוא פתוח "לכל בני ישראל, אשכנזים או ספרדים מבני העיר או מבני המושבים או מבני שאר הערים, ואפילו לאורחים העוברים ושבים או באים לרחוץ בים". שש עשרה מיטות בשישה חדרים נועדו לאשפוז חולים. בבית החולים עבדו ד"ר שטיין ו"רופא המושבות" ד"ר אהרן מאיר מזי"א. מנהלי בית החולים היו שמעון רוקח עצמו, ראש הוועד של קהילת יהודי יפו, ויחיאל מיכל פינס בעוד מנהלו הרפואי היה ד"ר מנחם שטיין. מזכיר בית החולים היה יעקב גולדמן. התגלעו מחלוקות בגין העברת כספים שנגבו לצורכי בית החולים למימון פעילות הוועד. נחתם חוזה לקבלת חולים עם ד"ר מנחם שטיין. התשלום עבור השירות הרפואי היה מדורג ולמחוסרי יכולת בחינם. חולים קשים זכו לביקורי בית ואספקת מזון על חשבון הקהילה. מיסים ללשכה ולוועד ותרומות לא הצליחו לאזן את תקציב המוסד שהיה יותר מרפאה קהילתית מבית חולים. פעם אחר פעם עמד המוסד בפני סגירה בשל קשיי מימון ורק השתדלות משותפת של הוועד היהודי ותמיכת הממשלה העות'מאנית הצילה אותו.
היסטוריה > משכנו השני

בשנת 1898 רכש שמעון רוקח, בסיוע כספים שגייס מהברונית קלרה הירש, אלמנתו של מוריס הירש, חברת כי"ח, הברון רוטשילד וירושת וולף סגל איש העלייה הראשונה שצוותה לבית החולים, את בית הקונסול האוסטרו-הונגרי, יעקב פסקל, ש"חדריו מרווחים ואור ואוויר שוררים בהם", לימים, רחוב חסן בק, בשכונת יפה נוף שברובע מנשייה, כיום תחנת הדלק 'פז' מול בית התעשיינים. הבית בן 25 החדרים השתרע על נחלה של 13 דונם ונרשם בבית הדין השרעי ביפו כ'הקדש נייגו'.
בשנת 1899 עבר בית החולים למיקומו החדש.
ב-1912 חתמה קופת החולים לפועלים החקלאיים ביהודה על הסכם אשפוז ראשון עם בית החולים, שכלל תשלום דמי אשפוז לפועלים חולים ולנשותיהם שילדו בבית החולים.
היסטוריה > מ'שער ציון' ל'הדסה (יפו)'

לימים החל ב-1918 היה משכנו של בית החולים 'שער ציון' למשכנה של הדסה (יפו) טרם עבר בשנת 1921 לתחום מה שלימים נודעה כעיר תל אביב ושינה שמו לבית החולים הדסה (תל אביב).
מבנה בית החולים שימש לאחר סגירתו כסנטוריום ומשכן ל'מרחצאות דרום'. המבנה נהרס כליל במלחמת העצמאות.
בבית החולים עבדו במהלך שנות קיומו ד"ר יהודה לייב פוחובסקי, ד"ר סוניה בלקינד, ד"ר הלל יפה, ד"ר חיים חיסין וד"ר קרל לורץ'.
לקריאה נוספת

שפרה שוורץ, 'בית החולים "שער ציון" ביפו - בית חולים קהילתי ראשון בארץ (1891–1921), קורות, כרך ט, חוב' ט-י, חש"ן
חנה רם, חיי היישוב היהודי ביפו בעת החדשה
נסים לוי, פרקים בתולדות הרפואה בארץ ישראל 1799-1948, 1998
רשומות על בית החולים מתוך מפעל הביבליוגרפיה העברית
מלחמת טרויה

הצייר פרנס מטצ' (Franz Matsch) צייר בשנת 1892 את הניצחון של אכילס כשהוא גורר את גופת הקטור במלחמת טרויה
סצנה בסגנון הדמות השחורה (אנ') המציגה קטע ממלחמת טרויה; נמצאה בוולקי ומתוארכת לסביבות שנת 510 לפנה"ס
מלחמת טרויה היא אחד המיתוסים העיקריים במיתולוגיה היוונית, המתאר מלחמה שהתרחשה על פי המשוער בשנים 1184–1193 לפנה"ס ובה התאחדו עמי יוון (האכאים) נגד העיר טרויה. המלחמה הסתיימה בניצחונם של האכאים ובחורבנה של העיר.
דמויות עיקריות במיתוס > טרויאנים ובני בריתם

פריאמוס - מלכה הזקן של טרויה.
הקובה - אשתו של פריאמוס
הקטור - יורשו של פריאמוס ולוחם בצבא טרויה.
פאריס - בנו של פריאמוס, חטף את הלנה.
הלנה - אשתו לשעבר של מנלאוס מלך ספרטה, חטיפתה בידי פאריס גרמה למלחמה.
קסנדרה - בתו של פריאמוס, בעלת מתת הנבואה. מתוארת כיפייפיה באופן יוצא דופן, וכן כזו שנבואתיה תהיינה נכונות והרסניות, אך איש לא יאמין להן.
איניאס - אציל טרויאני, ע"פ מיתוס הקים את רומא.
פנתסיליאה - מלכת האמזונות.
ממנון - מלך אתיופיה.
דמויות עיקריות במיתוס > אכאים (יוונים)

אגממנון - מלך מיקנה, מפקד הצבא היווני.
מנלאוס - אחיו של אגממנון, מלך ספרטה ובעלה לשעבר של הלנה.
אודיסאוס - מלך איתקה, ערמומי ומצוין בתחבולות.
אכילס - מלך המירמידונים והלוחם היווני הגדול ביותר.
נסטור - נביא יווני.
איאס הגדול - בנו של טלאמון, הלוחם השני בחשיבותו אחרי אכילס.
איאס הקטן (אנ') בן אוילאוס (אנ'), מלך לוקריס (אנ'). כינויו נועד להבדילו מאיאס הטלאמוני.
פאטרוקלוס - חבר ילדות ובן לוויה קרוב של אכילס בזמן המלחמה.
חתונתם של תטיס ופלאוס

זאוס התקין את חתונתם של פלאוס, מלך בן תמותה, ותטיס, נימפה. בחתונה נכחו בני אדם ואלים בערבוביה. החתונה נכפתה על תטיס, שלא רצתה בפלאוס כלל, ומחתה על כך. הסיבה לנישואים הכפויים היו שזאוס חשש מנבואה לפיה בנה של תטיס יהיה חזק יותר מאביו. ברקע הדברים, זאוס עצמו ירש את המלוכה באמצעות רצח אביו, שבתורו רצח את אביו וחוזר חלילה. ההנחה של זאוס הייתה שנישואין לבן תמותה תנטרל את האיום של בנה העתידי של תטיס כליל. מוטיבציה זו לא גולתה למשתתפים בחתונה.
הכתובים מתארים את החתונה ככזו שלקחה 10 ימים ברציפות, אך מדובר במספר טיפולוגי שנועד להמחיש את העובדה שהחתונה הייתה ארוכה מאוד. באיזשהו שלב, הגיעה אריס, "אלת" המריבות. אריס עצמה איננה "אלה" רגילה, אלא קשורה בכוחות קדומים שהסיפור מתאר כעוצמתיים יותר מהאלים. אריס, בתורה, נתנה לפלאוס מתנה, תפוח ועליו מוטבעות המילים "ליפה מכולן".
פלאוס ניסה להתחמק מקבלת המתנה, וטען בפניה כי הוא "שמח שקיבלה את ההזמנה" (שלא נשלחה), וכי אין צורך במתנה, שכן נוכחותה היא המתנה האמיתית. זאוס הסביר לפלאוס כי כשאל נותן לאדם מתנה, על האדם לקבלה ואין לו ברירה. עם חשיפת המתנה, ביקש פלאוס מזאוס שיסביר לו את הכתוב. פלאוס לא הבין מדוע קיבל מתנה זו, אך זאוס הבהיר שעליו להעביר את התפוח ליפה מכולן, ככתוב בו.
פלאוס הבין מיד את הפוטנציאל הנפיץ של ה"מתנה", ובמהלך הנתפס כמימוש של תבונה פוליטית ניסה לתת אותה לכלתו, אלא שהאלות הרה, אתנה ואפרודיטה תבעו כל אחת מהן את הזכות לקבל את התפוח.
לפי גרסה אחרת, הגיעה אריס למסיבה בהיחבא והטילה על שולחן תפוח עשוי זהב שהיה כתוב עליו "ליפה מכולן", במטרה להסית את האלות להתחיל ויכוח בנוגע למי הכי ראויה.
על-מנת להתמודד עם תביעותיהן הסותרות של האלות, ניסה פלאוס להעביר את הצרה לזאוס. זאוס בתורו, חשב תחילה לצאת מהסיבוך באמצעות מתן התפוח להרה, שאף שלא הייתה היפה מכולן, הייתה אשתו - ומתן התפוח יכול היה להסתיים בשלום. אלא שזאוס תיעב את הרה, נוכח חילוקי דעות שהיו ביניהם בשל פריצותו המינית של זאוס. למרות לבטיו, זאוס התכוון לתת את התפוח להרה ולסיים את הקונפליקט. ואולם אפרודיטה בחרה לפתות את זאוס על-מנת שזה ייתן לה את התפוח. הפיתוי כמעט שעבד, אלא שבתו של זאוס אתנה תבעה אף היא את התפוח, וזאוס מצא לנכון להעביר את ההכרעה לפאריס, נסיך מן העיר טרויה (שבאותה עת חי כרועה צאן באזור הר אידה).
משפט פאריס

פאריס, נסיך טרויה, אשר אז עוד חי בהר אידה, מונה לבחור את היפה מכולן. כל אחת משלוש האלות הגדולות שהוזכרו קודם, ניסתה לשחד מיד את פאריס שיבחר בה. הרה הבטיחה כוח פוליטי ושליטה בכל אסיה, אתנה הבטיחה מיומנות קרב, חוכמה ויכולות של הלוחמים הגדולים ביותר, ואפרודיטה הבטיחה לו את האישה היפה ביותר בעולם, הלנה, אשתו של מנלאוס מלך ספרטה. פאריס, לאחר זמן מחשבה לא ידוע, בחר בסופו של דבר לתת את תפוח הזהב לאפרודיטה.
כיוון שהלנה הייתה האישה היפה בעולם, היו לה מחזרים רבים. כדי לשמור על שלום ביניהם, אודיסאוס גרם להם להבטיח להגן על הנישואים של הלנה עם מי שהיא תתחתן בסופו של דבר. היא בחרה במנלאוס, וכאשר פאריס חטף אותה, כאשר הגיע בספינה שנבנתה בידי פרקלוס (בגרסה אחרת - הלנה התאהבה בפאריס ועזבה איתו מרצונה), כל יוון התקיפה את טרויה, וכך פרצה מלחמת טרויה.
המלחמה

האפוס המתאר את המלחמה הוא האיליאדה של הומרוס, אך סיפור הסוס הטרויאני כלל לא מופיע שם, אלא מוזכר כבדרך אגב בשיר השמיני של האודיסיאה של הומרוס (שורות 492–495), המספר את סיפור חזרתו של אודיסאוס, אחד מגיבורי המלחמה, לאיתקה.
סיפורי הקרב מתארים בעיקר את ניצחונותיהם והפסדיהם של מלכי יוון ללוחמי טרויה ובני בריתם, בין השאר דו-קרב בין הקטור נסיך טרויה לבין אכילס היווני, שמצליח להרוג את הקטור.
סיפור נוסף הקשור למיתוס של מלחמת טרויה הוא מות אכילס, עקב פגיעה בנקודת תורפתו היחידה, עקבו. מסיפור זה לקוח הביטוי עקב אכילס. גם סיפור זה אינו מופיע באיליאדה.
סרטים פופולריים אחדים הציגו את האפוס הקלאסי, וכן ב-1998 יצא הרומן ההיסטורי "שירתה של טרויה" מאת קולין מקאלוג, שמתוארת בו המלחמה.
העילה למלחמה הייתה חטיפתה של הלנה אשת מנלאוס מספרטה בידי פאריס, מבני מלך טרויה. על פי הסיפור, לאחר כ-10 שנות מצור הצליחו לבסוף כוחות הקואליציה היוונית לנצח את הטרויאנים, בזכות השימוש בתחבולה של החדרת לוחמים לתוך העיר בתוך פסל סוס ענק שהוגש לטרויה כמתנה. עשר שנות המלחמה לא התמקדו רק במצור על טרויה אלא בניתוק טרויה מבעלות בריתה באסיה הקטנה. מכיוון שבשדה הקרב לא הצליחו היוונים ובראשם אגממנון מלך מיקנה להשיג הכרעה החליטו לנקוט תחבולה פרי מוחו של אודיסאוס. צבאם התחבא ורק מעט לוחמים נותרו מוסתרים בסוס מעץ שהיה לכאורה מתנה לפיוס האלים. באישון לילה יצאו הלוחמים מן הסוס ופתחו את השערים לצבא הנכנס וטרויה נחרבה עד היסוד. תחבולה מעין זו קרויה מאז סוס טרויאני.
החפירות הארכאולוגיות בעקבות טרויה ותוצאותיהן

עד שנת 1870 נחשבה מלחמת טרויה לאגדה בלבד, אך בחפירות ארכאולוגיות שערך היינריך שלימן התגלו שרידי העיר החרבה.
שלימן החל את מפעלו בגבעת היסרליק, באסיה הקטנה, ליד מיצר הדרדנלים, אשר לפי המסורת היה המקום שבו שכנה טרויה. החפירות של שלימן אישרו את ההשערה, שהיה קיים במקום יישוב בתקופת הברונזה. אך נתברר, כי באתר זה התקיימו, בזה אחר זה, לא פחות מתשעה יישובים, אשר חלקם נהרסו על ידי רעידות אדמה, חלקם על ידי שרפה וחלקם אולי על ידי כיבוש.
בסך הכל, אפשר לומר שנמצאו שם שלבים מקבילים להתפתחות שהייתה ביוון באותה תקופה. על העיר עברו תהפוכות שונות, תקופות של פריחה ועושר רב, ותקופות של ירידה וצמצום. השכבה שזוהתה כמתאימה למלחמה המתוארת אצל הומרוס היא זאת המכונה Troy VIIa. שכבה זאת אינה מייצגת את העיר הגדולה ביותר שצמחה במקום, אף לא את היישוב האחרון שהיה שם. אך היא הייתה מבצר חזק, שנהרס בבירור על ידי שרפה בזמן מסוים סביב שנת 1200 לפנה"ס, דבר המקורב לתאריכים שנקבעו לעלילה המתוארת בשירת הומרוס. מצד אחר, שכבה אחרת של שרידי העיר אינה יכולה לבוא בחשבון לקשרים עם העולם האכאי-מיקני. גם ממצאי החפירות בטרויה וביוון של הרבע האחרונה במאה ה-20 - שאמנם עוררו תקוות כי נמצאו עדויות על מהימנות תיאורי הומרוס - התבדו. השרידים של טרויה הם עלובים בהשוואה לעיר המפוארת, אשר אליבא דהומרוס האכאים באו לכבוש.
הדעה המקובלת בימינו על רוב החוקרים היא, כי יש בדברי הומרוס הד למאורעות שקרו בסוף התקופה המיקנית, ממש ערב נפילתה של תרבות זו במשבר תקופת הברונזה המאוחרת. המסורת הועברה בעל פה, במשך תקופה ארוכה, שנמשכה יותר מ-400 שנה, ועל כן טבעי הדבר, שהיא השתנתה הרבה: נכנסו לתוכה פרטים מרובים מכל תקופות ההתהוות של היצירות, ואין אפשרות לקבוע אם פרט כלשהו שייך לתקופה המיקנית. מיעוטם של החוקרים גורסים, לעומת זאת, שהמסורת היא מעיקרה אגדה ושאין ללמוד ממנה דבר בעל משמעות היסטורית.
מלחמת טרויה בטקסטים חתיים

תעודות שנשתמרו מתקופת שלטונו של חתושיליש הראשון (1620-1650 לפנה"ס), מעידות על הקשר בין החתים לבין וילושה - איליון, היא טרויה של הומרוס, כבר במאה ה-17 לפנה"ס. בין חתושיליש לבין מלך וילושה, אלכשנדו (אלכסנדר, כשם בנו של פריאמוס) נחתם חוזה-ברית, ואלכשנדו התחייב לשמור אמונים למלך החתי. וילושה נשארה תחת חסותם של החתים, פרט לתקופות קצרות שבהן מרדה, עד לנפילת האימפריה החתית, במאה ה-12 לפנה"ס. פרופ' איתמר זינגר, חוקר תרבות החתים, כתב: "רבים סוברים שהמסורת המשתקפת באיליאדה מושתתת על המציאות הקדומה שבה מערב אנטוליה בכלל, ואיליוס/טרויה בפרט, היו לזירת התמודדות בין החתים במזרח למיקנים (אחיאוה בתעודות החתיות) במערב. חיזוק להשערה זו ניתן למצוא בשמו של שליט טרויה, אלכשנדו, וגם בשמו של אחד מאלי העיר, אפליונה, שאינו אלא גרסה מוקדמת של שם האל היווני אפולו".
לקריאה נוספת

משה עמית, תולדות יוון הקלאסית, ירושלים: מאגנס, 1984 (ה'תשמ"ה), מסת"ב 965223513X.
הערות שוליים

↑  תולדות יוון הקלאסית, ירושלים, האוניברסיטה הפתוחה, תשמ"ה, עמ' 51
↑  תולדות יוון הקלאסית, ירושלים, האוניברסיטה הפתוחה, תשמ"ה, עמ' 52
↑  תולדות יוון הקלאסית, ירושלים, האוניברסיטה הפתוחה, תשמ"ה, עמ' 52-53
↑  איתמר זינגר, החִתים ותרבותם, מוסד ביאליק, 2009, עמ' 74
| המיתולוגיה היוונית ודת יוון העתיקה |
| --- | --- | --- |
| אלים אולימפיים | זאוס • הרה • פוסידון • דיוניסוס • אפרודיטה • אתנה • אפולו • ארטמיס • ארס • הפייסטוס • הרמס • דמטר |  |
| אלים אולימפיים לשעבר | האדס • הסטיה |  |
| אלים כתוניים | האדס ופרספונה • גאיה • דמטר • הקטה • דיוניסוס • טרופוניוס (אנ') • טריפטולמוס (אנ') • האריניות |  |
| גיבורים | אגממנון • אדיפוס • אודיסאוס • אוינופיון • איאס • אכילס • אנטיגונה • בלרופון • דאוקליון • הקטור • הרקולס • טינדראוס • יאסון והארגונאוטים • מינוס • מנלאוס • פאריס • פריאמוס • פרסאוס • קדמוס • תסאוס • הרו ולאנדרוס |  |
| מקומות מרכזיים | אולימפוס • ארגוס • אתונה • דלפי • טרויה • טרטרוס • כיוס • לאקוניה • הלבירינת • ספרטה • השאול • תבאי • שדות אליסיום • שדות אספודל |  |
| יצורים מיתיים | אורתוס • אכידנה • אלמנטלים • ארגוס • גורגונות • גיגאנטים • האריה מנמאה • הידרה • היפוקמפוס • הרפיה • טיטאנים • טיפון • כימרה • מדוזה • מוזות • מינוטאורים • סאטירים • סטימפליה • סלמנדרה • סקילה וכריבדיס • פגסוס • קאמפה • קיקלופים • קנטאורים • קרברוס |  |
| אירועים מיתולוגיים בולטים | טיטאנומכיה • גיגאנטומכיה (גיגאנטים) • מלחמת טרויה • מסע הארגונאוטים |  |
| יצירות בולטות | האיליאדה והאודיסיאה • תאוגוניה • ארגונאוטיקה • דיוניסיאקה • ביבליותקה (פסאודו-אפולודורוס) • מטמורפוזות |  |
| סופרים | אוריפידס • אייסכילוס • אפולוניוס • אריסטופאנס • הומרוס • הסיודוס • סופוקלס |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550997205171  PLWABN: 9810582125405606  BNE: XX555311  BnF: cb11987221q (data)  GND: 4060976-5  LCCN: sh85137975  NKC: ph126752 
סרקופג שנמצא בטרסוס המתאר סצנות ממלחמת טרויה. אוסף המוזיאון הארכאולוגי של אדנה
הר שסטה

| --- | --- |
תצלום אוויר של ההר ממערב
תצלום אוויר של ההר ממערב
 מידע כללי
 סוג הר:  הר געש מסוג חרוט געשי
 על שם:  שסטה 
 גובה:  4,322 מטרים
 מדינה:  ארצות הברית 
 מיקום:  מחוז סיסקיו, קליפורניה, ארצות הברית
 רכס הרים:  רכס קסקייד
 מספר הר געש:  323010
 התפרצות אחרונה:  1250 בערך
 העפלה ראשונה:  א. ד. פירס ועוד 3 מטפסים, 1854
 מסלול ההעפלה הקל:  טיפוס קרח/שלג דרך "ערוץ מפולת השלגים"
 קואורדינטות:  41°24′33.11″N 122°11′41.6″W﻿ / ﻿41.4091972°N 122.194889°W﻿ / 41.4091972; -122.194889
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה שסטה(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה שסטה(למפת קליפורניה רגילה) סקרמנטו לוס אנג'לס סן פרנסיסקו סן דייגו סן חוזה פרזנו בייקרספילד אורגון נבדה א ר י ז ו נ ה  מקסיקו האוקיינוס השקטשסטה(למפת קליפורניה מוגדלת) סקרמנטו לוס אנג'לס סן פרנסיסקו סן דייגו סן חוזה פרזנו בייקרספילד אורגון נבדה א ר י ז ו נ ה  מקסיקו האוקיינוס השקטשסטה
 
הר שסטה (באנגלית: Mount Shasta) הוא הר געש המתנשא לגובה 4,322 מטר, הוא ההר השני בגובהו ברכס קסקייד והחמישי בגובהו במדינת קליפורניה של ארצות הברית.
הוא נמצא במחוז סיסקיו של קליפורניה.
עד לפני כ-4,500 שנה, היה ההר מתפרץ בכל 800 שנים, אך מאז עלתה התדירות לפעם ב-600 שנים. התפרצותו האחרונה של שסטה התרחשה בשנת 1250 בקירוב.
הערות שוליים

↑  - אתר Global Volcanism Program
↑  - אתר Global Volcanism Program
↑  - אתר Global Volcanism Program
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536435505171  GND: 4298811-1  LCCN: sh85121158  NARA: 10044158  VIAF: 247775267   WorldCat (עם VIAF): 247775267 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של ארצות הברית ובנושא הרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סטפן יז'י צווייג

ערך זה עוסק בניצול שואה פולני. אם התכוונתם לסופר הגרמני, ראו .
| --- | --- |
צילום מ-2007 בשטוטגרט
צילום מ-2007 בשטוטגרט
 לידה:  28 בינואר 1941 קרקוב, גנרלגוברנמן 
 פטירה:  6 בפברואר 2024 (בגיל 83) וינה, אוסטריה 
 מדינה:  פולין 
 
סטפן יז'י איתן צווייג (28 בינואר 1941) (8 בפברואר 2024) היה סופר וצלם יהודי פולני, שהתפרסם עקב סיפור הצלתו במחנה הריכוז בוכנוואלד כשהיה בן ארבע. הוא חי בצעירותו בישראל ובשנותיו האחרונות באוסטריה.
שנותיו הראשונות

צווייג נולד בגטו קרקוב להלנה וד"ר זכריה. הייתה לו אחות, סילביה. המשפחה הופרדה באוגוסט 1944. אמו ואחותו נרצחו במחנה אושוויץ. במהלך השנים הבאות הטלטל עמו אביו בין מחנות עבודה בממשל הכללי תוך שהוא מסתיר אותו בתחבולות שונות. שניהם פונו לבוכנוואלד לקראת סוף המלחמה. הם הגיעו ב-5 באוגוסט 1944, כשיז'י היה רק בן 3. ברשימת האסירים נרשם כאסיר "פולני פוליטי יהודי" ומספרו בספרי מחנה היה 67509.
וילי בלייכר ורוברט זיברט, קאפואים במחנה שהשתייכו שניהם לסיעת אופוזיציה שפרשה מהמפלגה הקומוניסטית הגרמנית עקב התנגדותה לסטליניזם הגובר בה, דאגו לרווחתו של צווייג. בבוכנוואלד פעלה מחתרת מסועפת בין הקאפוס, שהצילה גם ילדים אחרים. בתאריך בו נקבע גירושו למחנה אושוויץ, שבועות ספורים בלבד לאחר הגעתו לבוכנוואלד, הוא הוסתר באגף חולי הטיפוס במרפאת המחנה. בהמשך הופיע שמו ברשימת טרנספורט לאושוויץ אך נמחק ברגע האחרון (יחד עם אחד-עשר אחרים) על ידי רופא המחנה, שטורבאנפיהרר אוגוסט בנדר. ההיסטוריון ביל ניבן קבע כי אין ראיות חותכות לכך שמנהיגי האסירים שפרשו חסותם על הילד הפעילו את קשריהם בעניין – זכריה העיד כי לבנו ניתנה זריקה שעשתה אותו חולה, וכך לא כשיר לנסיעה; כנראה שהדבר אורגן על ידם – אך זה סביר מאוד. מי שנשלח במקומו לבסוף היה וילי בלום, נער סינטי בן שש-עשרה, שנרצח באושוויץ. הודות לכל זאת הצליח צווייג לשרוד במחנה עד לשחרורו.
לאחר השחרור

בשל מחלה, צווייג נשאר באירופה עד לשנת 1949, הוא חי בפולין, שווייץ וצרפת לפני שעלה לישראל עם אביו. בישראל מצא אביו עבודה כפקיד במשרד האוצר. שמו של הילד עוברת לאיתן. צווייג סיים תיכון, שירת בצבא ולמד מתמטיקה באוניברסיטת תל אביב. בהתערבות של חבר תנועת ההתנגדות הצרפתית ומי שהיה אף הוא ניצול בוכנוואלד, פייר סודרו, קיבל מלגת לימודים בליון בקיץ 1963.
בשנת 1958 יצאה לאור בגרמניה המזרחית נובלה בשם "עירום בין זאבים" מאת ניצול בוכנוואלד ברונו אפיץ, והפכה לרב-מכר. בשנת 1963 הספר עובד לסרט בכיכוב ארמין מילר-שטאל. עיתונאים שצפו בסרט איתרו את צווייג בליון, שם עסק בלימודיו האקדמיים. הוא התפרסם בגרמניה המזרחית כ"ילד מבוכנוואלד", נפגש עם אפיץ ועם מציליו וזכה לכיסוי תקשורתי נרחב.
הוצעה לצווייג מלגה ללימודי תעשיית הקולנוע באולפני בבלסברג שבברלין המזרחית, הוא הסכים ועבר לרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית בפברואר 1964. הוא נישא למורה גרמנייה והרצה לעיתים קרובות בפני קבוצות של תלמידי בית ספר. בשנת 1972 עבר לווינה עם אשתו ובנו. אביו היה אמור להצטרף אליהם אך נפטר באותה שנה.
בשנת 2005, במלאת שישים שנה לשחרור מחנה בוכנוואלד, צווייג הוציא לאור בהוצאה עצמית את ספרו בלשון הגרמנית "דמעות בלבד אינן מספיקות" (Tränen allein genügen nicht), אשר מספר את סיפורו האישי ומגן על מציליו במחנה מהכפשה בעניין החילופין עם בלום. לספר צורפה אחרית דבר מאת אלפרידה ילינק, כלת פרס נובל לספרות לשנת 2004.