stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית אליעזר ותלמה ילין
היסטוריה

את הבניין תכננו אליעזר ילין ושותפו וילהלם הקר. במכתב שכתבה תלמה ילין לאחת מאחיותיה היא מספרת: "בנייה היא עיסוק מרגש ביותר, ברגע שניגשים למלאכה. מעודי לא ראיתי קודם לכן את אליעזר כה נרגש ונלהב". אביה של תלמה, הרברט בנטוויץ' סייע כספית לבניית הבית, הבית נבנה בשנת 1924.
בקומת הקרקע היו חדר מגורים (סלון) גדול, חדר עבודה, חדר אוכל ומטבח, וכן יחידת מגורים עבור הרברט בנטוויץ', ששהה בה כמה חודשים בשנה כשביקר בארץ. בקומה העליונה היו חדרי השינה והשירותים. במשך כמה שנים תלמה הפעילה ביחידת הדיור של אביה, בזמן שהוא לא היה בארץ, את גן הילדים הראשון של השכונה.
הבית הפך למרכז חברתי ואומנותי בו ביקרו שמנה וסלתה של ירושלים המנדטורית - נציבים עליונים, אנשי ממשל בריטי ובכירים ביישוב העברי, פרופסורים מהאוניברסיטה העברית ומוזיקאים מכל העולם בהם ארתור שנאבל, ברוניסלב הוברמן ואמיל האוזר. בסלון נערכו קונצרטים בהם ניגנו תלמה והרכבים קאמריים בהם השתתפה. מרג'רי בנטוויץ', אחותה של תלמה, תיארה את הבית:
הבית שברחוב רמב"ן 14 ברחביה, על חדר המגורים הנאה שלו, בעל החלון הגבוה והרחב, שעל אדנו ניתן היה לשבת, היה תמיד פתוח, קבלת־האורחים היתה חמה, והפסנתר הזקוף זכה שינגנו בו ללא הרף. הריהוט היה בצבעי חום וזהב חמים, והאור שחדר בעד לווילונות הזהובים העטה הילה על הכל. במרכז החדר ניצבה מחתת־גחלים גדולה עשויה נחושת.
בשנת 1936 נאלצה משפחת ילין למכור את הבית בשל קשיים כלכליים אליהם נקלע משרד האדריכלים הקר-ילין. ב-1950 קנו אותו ד"ר עדיה קוניקוב ורעייתו כרמל, בתו של יצחק עבאדי, שהיה ידידם ומבאי ביתם של משפחת ילין. הם הקפידו על שימור הבית הן מבחוץ והן מבפנים, כולל דלתות העץ והמדרגות.
ב-2015 קנה את הבית תושב חוץ, שהגיש בקשה להוספת שתי קומות במסגרת תמ"א 38, תוך הריסת רוב הבית והשארת חזיתו. אף על פי שהבית כלול בתוכנית לשימור אתרים של ירושלים כבית "לשימור מחמיר", הוועדה המקומית אישרה את הבקשה. הדבר עורר מאבק של המועצה לשימור אתרים, של בני משפחת ילין ושל תושבים בשכונה.
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, אדריכלות המדינה שבדרך, בראי יצירתם של הקר-ילין, כתר, ירושלים, 2006. עמ 75 - 86
אמנון רמון, "דוקטור מול דוקטור גר" שכונת רחביה בירושלים, הוצאת יד בן צבי, ירושלים 2006
דוד קרויאנקר, ירושלים - מבט ארכיטקטוני, כתר הוצאה לאור, 1996.
הערות שוליים

↑  מרג'רי בנטואיץ', תלמה ילין, מחלוצי המוסיקה בארץ ישראל, עמ' 57
↑   ניר חסון, לאחר 94 שנה: עיריית ירושלים מתכננת להרוס את הבית הראשון של רחביה, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2018
חינוך ממלכתי דתי

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל
 משרד ראשי:  משרד החינוך
 יושב ראש:  יוני סמואל
 נוצר מתוך:  זרם המזרחי
 מוטו:  בית חינוך כמשפחה
 https://hemed.education.gov.il/
 
חינוך ממלכתי-דתי (חמ"ד) ניתן בישראל על פי חוק חינוך ממלכתי בבתי ספר ממלכתיים-דתיים (ממ"ד).
מִנהַל החינוך הדתי במשרד החינוך הוא הממונה על הפעלת המסגרת החינוכית של בתי הספר המוגדרים ממלכתיים דתיים.
שורשי החינוך הממלכתי דתי > זרם המזרחי

חמ"ד הוקם על בסיס זרם המזרחי - זרם חינוך של תנועת המזרחי שהוקם בשנת 1902 כתגובה ליוזמות הפרקציה הדמוקרטית לחולל מהפכה תרבותית-חילונית. זרם זה פעל כזרם חינוך רשמי בהסתדרות הציונית בתקופת המנדט הבריטי ועד לחקיקת חוק חינוך ממלכתי.
חינוך המזרחי בארץ ישראל החל כשהגיע הרב יהודה לייב מימון בתרס"ה (1905), אז הוקם בית הספר תלמוד תורה אחווה ביפו, שהפך לתחכמוני. גם בתי ספר נוספים של זרם המזרחי, ולאחר מכן של החינוך הממלכתי-דתי, נקראו בשם זה. המגמה החינוכית של "זרם המזרחי" הייתה חינוך דתי אורתודוקסי בשילוב רוח הציונות והמודרניזם. בניגוד לנהוג בבתי ספר חרדיים ובחדר, נלמדו בבתי הספר של המזרחי גם מקצועות חול: מדעים, מקצועות הומניים ושפות.
הזרם הפך לזרם רשמי בחינוך הציוני כשוועידת לונדון של ההסתדרות הציונית ביולי 1920 אישרה הכרה בסוגים שונים של בתי ספר במערכת החינוך העברי בארץ ישראל. ההסדר נקבע מתוך חשש שהמזרחי יקים מערכת חינוך דתית נפרדת מההסתדרות הציוניות ומתוך תקווה כי מפלגת המזרחי תפעל לקרב את החוגים האורתודוקסים באירופה לציונות ולארץ ישראל.
בשנת 1950 חל משבר בעקבות תלונות קשות בדבר כפייה אנטי-דתית בחינוך הילדים במחנות העולים, ובפרט ילדי העולים מתימן. בעקבות כך הוקמה ועדה בראשות השופט גד פרומקין. הוחלט כי לילדי עולי תימן במחנות יוענק חינוך דתי. הדבר חיזק את דרישת המפלגות הדתיות לשמור על עצמאות החינוך הדתי.
הבסיס החוקי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
חוק חינוך ממלכתי, שאושר בכנסת באוגוסט 1953, בא לבטל את שיטת הזרמים בחינוך, והביא להחלפת זרם המזרחי בחינוך ממלכתי דתי, בניהול האגף לחינוך דתי במשרד החינוך. בחוק נקבעו פריבילגיות מסוימות לחינוך הממלכתי-דתי והוחלט שיהיה עליו ממונה דתי אורתודוקסי (ראש אגף), ושר החינוך יידרש להתייעץ עם מועצה מיוחדת בכל הקשור בחינוך זה.
חברי מועצת החמ"ד בין השנים 2009 - 2022: הרב אבי גיסר (יו"ר), ד"ר אמנון אלדר, ציון עמר, חנה שולחני, גילה פינקלשטיין, ד"ר אברהם לוי, הרב איתן אייזמן, עדה בריס, ישראל ריץ', שרה תאומים, זהבית גרוס, שי פירון, יהודה פליקס, יהודית דיין.
חברי מועצת החמ"ד מאז 2022: יהודה ברנדס (יו"ר), רחל שפרכר-פרנקל, הרב עמיחי גורדין, אסתי רוזנברג, הרב אורי שרקי, שרה אליאש, הרבנית ד"ר לאה ויזל, הרב ניסים מלכה, אורלי לרר, גבריאל שמעון, ברכה דאום רייטר, הרב גלעד מסינג, ד"ר מירי שליסל ושושנה שפיגל.
בתי הספר של החינוך העצמאי של הזרמים החרדיים ובתי הספר של אגודת ישראל הוכרו כזרם נפרד מהחינוך הממלכתי-דתי.
בחוק חינוך ממלכתי התשי"ג-1953 נכתב: ”חינוך ממלכתי דתי פירושו - חינוך ממלכתי, אלא שמוסדותיו הם דתיים לפי אורח חייהם, תכנית לימודיהם, מוריהם ומפקחיהם, ובהם מחנכים לחיי תורה ומצוות על פי המסורת הדתית וברוח הציונות הדתית”
מינהל החינוך הדתי במשרד החינוך הוא הממונה על הפעלת המסגרת החינוכית של בתי הספר המוגדרים "ממלכתיים דתיים": הכשרת המורים ואישורם לפעול במוסדות הנכללים במסגרת זו, קביעת תוכנית לימודים ועקרונות פדגוגיים. סעיף 18 קובע: ”המועצה לחינוך ממלכתי דתי רשאית לפסול, מטעמים דתיים בלבד, מינויו או המשכת שירותו של מנהל או מפקח או מורה במוסד חינוך ממלכתי דתי” בהתאם, אנשי ההוראה בזרם הממלכתי-דתי הם דתיים, וכל מורה נדרש לחתום על הצהרה שהוא מקיים אורח חיים דתי.
הבסיס החוקי > ראשי מִנהַל החינוך הדתי

| --- | --- |
מנהל: תקופת כהונה
יוסף גולדשמידט: 1953 - 1968
יהודה קיל: 1968 - 1977
אברהם רון: 1977 - 1984
ד"ר יעקב הדני: 1985 - ינואר 1989
מתתיהו (מתי) דגן: יוני 1989 - 2000
שמעון אדלר: 2000–2008
אסתי רוסט (ממלאת מקום): 2009
אברהם ליפשיץ: 2010–2019
שושנה (שוש) נגר (ממלאת מקום): 2019 - 2024
יוני סמואל: החל מ-2025
נתונים

| שנה | מספרים מוחלטים | חינוך ממלכתי | חינוך ממלכתי | חינוך ממלכתי דתי | חינוך ממלכתי דתי | חינוך חרדי | חינוך חרדי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | אחוזים | מספרים | אחוזים | מספרים | אחוזים | מספרים |
|  |  | כיתות א' | כיתות א' | כיתות א' | כיתות א' | כיתות א' | כיתות א' |
| ה'תש"ך | 47,988 | 64.2 | 30,712 | 28.2 | 13,436 | 7.6 | 3,359 |
| ה'תשפ"ד | 137,199 | 49.8 | 68,325 | 20.6 | 28,263 | 29.6 | 40,610 |
|  |  | כיתות א' - י"ב | כיתות א' - י"ב | כיתות א' - י"ב | כיתות א' - י"ב | כיתות א' - י"ב | כיתות א' - י"ב |
| ה'תש"ך | 512,870 | 66.9 | 344,777 | 26.1 | 136,549 | 7 | 35,900 |
| ה'תשפ"ד | 900,462 | 48.6 | 437,624 | 19 | 171,087 | 32.4 | 291,749 |
בכ-80% מבתי הספר העל-יסודיים בחמ"ד נהוגה הפרדה מגדרית בין בנים ובנות, כאשר בבתי הספר היסודיים מגמות ההפרדה התעצמו מאוד מאז שנת 2000: בעוד בשנת 2000 רק 43% מתלמידי החמ"ד בחינוך היסודי למדו בכיתות נפרדות בשנת 2015 כבר 61% למדו בכיתות נפרדות.
אף על פי שמדובר בחינוך דתי, כ-25% מהתלמידים בחמ"ד מגיעים מבתים מסורתיים או חילוניים.
הרקע החברתי-כלכלי של תלמידי החמ"ד מגוון וישנם פערים אשר תלויים במוצא האוכלוסייה ומקום המגורים. אחוז התלמידים מהעשירון העליון בחמ"ד הוא נמוך ומנגד אחוז התלמידים מהעשירון התחתון גבוה באופן ניכר. כמו כן, מרבית אוכלוסיית יוצאי אתיופיה לומדת במוסדות החמ"ד וכך גם כרבע מהתלמידים בעיירות הפיתוח הם תלמידי מוסדות החמ"ד.
מלבד המקצועות הכלליים הנלמדים בחינוך הממלכתי, בבתי הספר של החמ"ד מקדישים שעות רבות ללימודי קודש ובכלל זאת: תנ"ך, תושב"ע, תלמוד, דינים ומחשבת ישראל. בחלק מהמקצועות הכלליים, כדוגמת ספרות והיסטוריה, תלמידי החמ"ד לומדים תוכנית לימודים ייחודית המותאמת לערכי החמ"ד ומשנתו.
לבתי הספר של החינוך הממלכתי דתי ישנן דרישות שונות של מקצועות החובה לקבלת תעודת בגרות: לימוד מוגבר של תנ"ך ברמה של לפחות 3 יח"ל ולימודי תושב"ע ברמת 3 יח"ל. בניגוד לבתי הספר של הממלכתי-חילוני, בתי הספר בחמ"ד יכולים לבחור בין לימודי מחשבת ישראל או ספרות. בחלק מבתי הספר ישנה חלוקה של יחידת לימוד אחת לספרות ואחת למחשבת ישראל, ובאחרים לומדים רק מחשבת ישראל.
בשנת 2010 הוקם מעמד חדש בתוך החמ"ד לתלמודי התורה הדתיים לאומיים, התתמ"ד. בתי הספר במעמד זה זוכים לקבל תקציב ממשלתי מלא אך שומרים על עצמאותם.
נתונים > מבחנים משווים

בשנים 2000–2009 היה אחוז הזכאות לתעודת בגרות של תלמידי כיתות י"ב בחינוך הממלכתי דתי גבוה מאחוז הזכאות של התלמידים בחינוך הממלכתי. עם זאת, אחוז התעודות העומדות בדרישות הסף של המוסדות להשכלה גבוהה היה נמוך יותר מחינוך הממלכתי.
באותן שנים היו הישגי תלמידי החינוך הממ"ד בכיתות ח' ומעלה גבוהים מאלה של תלמידי החינוך הממלכתי, במדעים היו ההישגים שווים ובאנגלית היו ההישגים פחותים.
בשנים 2015 ו-2018 הישגי התלמידים בחינוך הממלכתי דתי במבחנים משווים היו נמוכים במעט מאלו בחינוך הממלכתי. בשנות ה-60 הדבר הוסבר בין היתר באפליה תקציבית שעל פי הנטען התבטאה, למשל, בריכוז גבוה יותר של תלמידי חינוך מיוחד בכיתות רגילות, העדר שעות מספק להשקעה בלימודי קודש ולימודי חול גם יחד, ובעיקר סביבת הבית של התלמידים. למשל, במענה למחקר של פרופסור אברהם מינקוביץ בשנת 1977 על הישגים לימודיים נמוכים בממ"ד הגיב מנהל האגף הדתי במשרד החינוך שאחוז הילדים טעוני הטיפוח בממ"ד עומד על 73% לעומת 33% בחינוך הממלכתי. הוא ציטט מחקר של אריה לוי ומיכאל חן שבו הם קבעו: "אם מסלקים את ההשפעה של סביבת הבית על ההישגים, יוצא שבמקצוע חשבון אין הבדל ... בתנ"ך גבוהים ההישגים בבית הספר הממלכתי דתי, ואילו בטבע גבוהים ההישגים בבית הספר הממלכתי ...". תומכי החינוך הממלכתי דתי מדגישים הישגים ערכיים שבהם לטענתם החינוך הממלכתי דתי עדיף, כמשקל נגד להישגים הלימודיים הנמוכים יותר.
נתונים > בוגרי החמ"ד

בשנת תשע"ב, ההערכה היא שמתוך כ-7,000 בנים המסיימים את כיתה י"ב בחמ"ד בכל שנתון, כ-30% ממשיכים לישיבות הסדר וישיבות גבוהות, כ-15% ממשיכים למכינות קדם צבאיות, והיתר ממשיכים לשירות בצה"ל עם סיום התיכון.
ב-2007 פורסם כי כ-40 אחוזים מבוגרי קורס קצינים הם דתיים לאומיים.
לעומת זאת, רוב מוסדות החמ"ד מתנגדים לגיוס של בנות לצבא וכך רוב מוחלט של בוגרות החמ"ד אינן פונות לשירות צבאי אלא לשירות לאומי. כ-75% מבוגרות החמ"ד המבצעות שירות לאומי עושות זאת במשך שנה אחת לעומת 25% שהשירות הלאומי שלהן אורך שנתיים.
עם זאת, כרבע מבוגרות החמ"ד פונות לשירות צבאי, כאשר בשנים האחרונות ישנה מגמה של עלייה באחוזי המתגייסות מקרב בוגרות החמ"ד, תופעה שמעוררת דיון ומחלוקת בין הזרמים השונים בציונות הדתית.
בנגל

ערך זה עוסק בחבל ארץ בצפון מזרח אסיה הדרומית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
 מדינה / טריטוריה:  בנגלדש בנגלדש הודו הודו (מערב בנגל, אודישה, אסאם, ביהר, טריפורה)
 שטח:  236,322 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בחבל ארץ:  300,000,000 (2011)
  ‑ צפיפות:  1,070 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  23°59′20″N 88°43′52″E﻿ / ﻿23.9888°N 88.7311°E﻿ / 23.9888; 88.7311 
  מפת מיקום  מפה מפורטת    - tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
בֵּנְגָל (בבנגלית: বাংলা/বঙ্গ) הוא חבל ארץ בצפון-מזרח אסיה הדרומית. כיום הוא מחולק בין המדינה העצמאית בנגלדש, ובין המדינה ההודית מערב בנגל. בעבר הייתה בנגל ממלכה, ושטחים מממלכת בנגל העתיקה מצויים כיום אף במדינות ההודיות ביהר, טריפורה ואודישה. בנגל מיושבת בבני העם הבנגלי המוסלמי שדובר ברובו את השפה הבנגלית. האזור הוא אחד מהאזורים הצפופים בעולם עם למעלה מרבע מיליארד איש שחיים בצפיפות של למעלה מ-1,000 נפש לקמ"ר.
תוחלת החיים היא בסביבות 70.36 שנים בבנגלדש ו-63.4 שנים במערב בנגל. כשמדובר באוריינות, מערב בנגל מובילה עם שיעור אוריינות של כ-77%. בבנגלדש שיעור האוריינות הוא כ-59.82%. רמת העוני והבערות היא גבוהה. אחוז האנשים החיים מתחת לקו העוני הוא יותר מ-30%.
ראו גם

מפרץ בנגל
הערות שוליים

↑  הערכה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1054631026  NKC: ge162327  TDVİA: bengal  Trove: 1522253  VIAF: 154201622   WorldCat (עם VIAF): 154201622 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של אסיה ובנושא בנגלדש. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יוליה קיינר

| --- | --- |

יוליה קיינר, מחלקת האריגה בצלאל החדש, 1950. צילום: ורנר בראון
 לידה:  1900 וילהרמסדורף, גרמניה
 פטירה:  1992 (בגיל 92 בערך) ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1927
 תחום יצירה:  הוראה, אריגה
 מעסיק:  בצלאל החדש
 פרסים והוקרה:  פרס לעיצוב מפה לבית הלוויות העירוני, פרנקפורט, גרמניה, מדליות כסף, טריאנלה לאריגה, מילנו, איטליה, מדליית זהב, די דויטשן האנדוורקסמסה, מינכן, גרמניה
יוליה קיינר (1900, גרמניה – 1992, ארצות הברית) הייתה מעצבת טקסטיל מומחית באריגה. קיינר הייתה דמות מובילה בתחום אריגת היד בארץ ישראל ומיסדת המחלקה ללימודי אריגה בבצלאל החדש, בשנת 1941.
ביוגרפיה

קיינר נולדה בעיר וילהרמסדורף. בשנים 1927–1929 למדה אמנות ועיצוב טקסטיל במינכן ובנירנברג ועיצוב טקסטיל ואריגה בבית הספר לאמנות ואומנויות שימושיות בפרנקפורט. לאחר מכן הקימה בבית הספר סדנה ניסיונית לאריגה וסטודיו לעיצוב וייצור אריגים. קיינר המשיכה ללמוד בשווייץ, צרפת ושוודיה. בשנת 1936 עלתה לארץ ישראל, והקימה בירושלים בית מלאכה עצמאי. בשנת 1940 הזמין אותה מרדכי ארדון להקים מחלקה לאריגה בבצלאל החדש. המחלקה נפתחה בשנת 1941 והיא לימדה בה מעל עשרים שנה. בשנת 1962, עזבה יוליה קיינר את בצלאל, ואת מקומה בראש המחלקה לאריגה, מילאה רות קייזר, עד לסגירתה בשנת 1969.
בשנת 1964 נישאה קיינר לליאו פורכהיימר והיגרה לארצות הברית, שם חיה ויצרה עד סוף ימיה.
קיינר נפטרה בשנת 1992. עבודותיה נתרמו לאוסף העיצוב של מוזיאון ישראל. בשנת 1993 נערכה לזכרה תערוכת יחיד באגף העיצוב במוזיאון.
פעילותה במחלקה לאריגה בבצלאל החדש

מטרת הלימודים במחלקה לאריגה הייתה להקנות לתלמידות את מקצוע האריגה לפרנסתן וללמוד את תחום אריגת בדים ושטיחים לקידום תעשייה עברית. לאור זאת, ניתן דגש בלימודים לשימוש בחומרים מקומיים לצד אימוץ הסגנון המופשט והפונקציונלי בהשראת בית הספר באוהאוס. המטרה הייתה להנחיל סגנון מודרני גם בעיצוב שטיחים בבית הישראלי.
לאורך שנות קיום המחלקה היה קיים מתח בין המחשבה המודרניסטית-פונקציונלית לבין ניסיון לשלב סגנון מקומי חדש. תלמידות המחלקה עסקו ברישום חומרי וצורני של צדפים צמחים ואבנים, והעתיקו רקמות עתיקות מאוספי בית הנכות הלאומי הסמוך.
לאחר שארגון הנשים ויצו הצטרף לשותפות בבצלאל החדש, נוספו ב-1945 לתוכנית הלימודים במחלקה גם לימודי רקמה. הסטודנטיות פיתחו דגמים לרקמה שהתבססו על עבודותיהם של מורי המחלקות השונות. כך השתלבו במחלקה השראות מהכתב העברי, הרקמה התימנית, הפרסית והבוכרית, במקביל לצורניות גאומטרית מודרניסטית.קיינר לימדה בסגנון מייסטר מומחה, בדגש על טכניקה מוקפדת. התלמידות הציגו את עיצוב האריגים תחילה בתוכנית צבע בצבעי מים ורישומים טכניים, ורק לאחר מכן ארגו. שיטת הלימוד שהנהיגה קיינר במחלקה לאריגה, התבססה על עיצוב שנוצר במהותו מהבנה מעמיקה של מבנה האריג, אשר דרש ידע, מיומנות טכנית ושליטה מלאה במהלך האריגה ובשימוש בנול.
יצירה

קיינר התמקדה באריגים שימושיים ובעיצוב בדים שבא לידי ביטוי בטכניקות האריגה וחיבורי השתי והערב. בשנים הראשונות כראש מחלקת האריגה בבצלאל' התמקדה קיינר באריגה של בדים שימושיים כמו וילונות, מפות, צעיפים וכדומה. בשנת 1953 עיצבה אריגים לווילון באולם העיתונות של האו"ם בניו יורק. ובהמשך אף עיצבה אריגים לחברות טקסטיל קנול (Knoll) ואיזבל סקוט (Isabel Scott).
קיינר השתמשה במגוון חוטים, כמו כותנה, פשתן, צמר ומשי, ואף שילבה חוטי מתכת באריגים.
בשנות החמישים החלה קיינר לארוג שטיחים בטכניקת קילים ואריגת קשרים, בעיקר קשר בסגנון סמירנה. בתקופה זו צמר הכבשים היה זמין בארץ, וקיינר השתמשה בצמר המקומי בצבעיו המקוריים, כדי להדגיש את הקשר לעיצוב המקומי. השטיחים עוצבו בצורות גאומטריות, מופשטות ובמרקמים מונוכרומטיים. גוני המונוכרום של השטיחים נבחרו בהשראת צבעי האדמה, החול, הים והמדבר בישראל. השילוב בין הידע והמומחיות של קיינר בשיטות הייצור לצד השראה מהטבע המקומי חיבר בין הסגנון המודרניסטי-אוניברסלי לבין ניסיון לנסח שפת עיצוב מקומית.
בשלב מאוחר בחייה, כשבריאותה לא אפשרה לה לארוג, היא עסקה ביצירת דיאגרמות בצבעי מים שנבעו מהתבוננות בטבע ובקולאז' מפיסות גזורות של אריגיה.
פרסים

1927 - פרס לעיצוב מפה לבית הלוויות העירוני, פרנקפורט, גרמניה
1954 - מדליות כסף, טריאנלה לאריגה, מילנו, איטליה
1961 - מדליית זהב, די דויטשן האנדוורקסמסה, מינכן, גרמניה
תערוכות

1941 - מלאכת האמנות הארץ-ישראלית החדשה הראשונה. תערוכה קבוצתית, בית הנכות הלאומי בצלאל ירושלים
1942 - מלאכת האמנות הארץ-ישראלית החדשה השנייה. תערוכה קבוצתית. בית הנכות הלאומי בצלאל ירושלים
1947 - אמנות שימושית ומרשם תעשייתי בארץ-ישראל. תערוכה קבוצתית
1954 - טריאנלה לעיצוב במילאנו. תערוכה קבוצתית
1956 - אמנות יום יום, אמנות שימושית בישראל. תערוכה קבוצתית
1958 - Forms From Israel ארצות הברית, תערוכה קבוצתית נודדת בהשתתפות יוליה קיינר ואריקה קלוגר. אוצר ג'והן צ'יני
1960 - אריגים, תערוכה קבוצתית, לקידום העיצוב בישראל, אוצר ג'והן צ'יני, המכון הישראלי לעיצוב המוצר, חיפה
1964 - שלש מלאכות עתיקות-חדשות בישראל. מוזיאון וילפריד ישראל, לאמנות וידיעת המזרח, קיבוץ הזורע
1962 - שטיחים קשורים, יוליה קיינר, תערוכת יחיד. בית הנכות הלאומי בצלאל
1993 - יוליה קיינר פורכהיימר, אריגים וקולאז'ים, תערוכת יחיד. מוזיאון ישראל
ראו גם

אמנות סיבים
לקריאה נוספת

Noga Bernstein, "Julia Keiner's Universalism and the Question of Israeli Style". Journal of Design History 37(1), 2024 https://doi.org/10.1093/jdh/epad058
אריגים של יוליה קיינר, ארכיון רוז לאופנה וטקסטיל, באתר שנקר
ד"ר נגה ברנשטיין, יוליה קיינר ושאלת המודרניזם הארץ-ישראלי בעיצוב טקסטיל, הכנס הארצי השלישי של העמותה לחקר אמנות, נשים ומגדר בישראל, אוניברסיטת בר-אילן, באתר יוטיוב, 2021
רעות ברנע, לטוות היסטוריה, על התערוכה שבעה בדים, שבע דמויות מפתח בתולדות עיצוב טקסטיל בישראל, אוצרת יובל עציוני, מגזין טקסטורה, 10 בינואר 2023
הערות שוליים

↑  יוליה קיינר, מרכז מידע לאמנות ישראלית, באתר מוזיאון ישראל, ירושלים
1 2  השטיחים הכבושים, באתר המחסן של גדעון עפרת, ‏19 בפברואר 2014
↑  הרציונאל של "בצלאל החדש" 1935–1965, באתר המחסן של גדעון עפרת, ‏16 בינואר 2011
↑  יעל גילעת, רות מרקוס (ע), ה, רוקמות האומה: ארגוני נשים כפטרון האוּמנות העממית הרשמית. בתוך: נשים יוצרות בישראל, 1920–1970, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2008, מגדרים, עמ' 181–224
↑  דורית לויטה, גדעון אפרת, בנימין תמוז (ע), סיפורה של אמנות ישראל : מימי "בצלאל" ב-1906 ועד ימינו, גבעתיים: מסדה, 1987
↑  יובל עציוני, שבעה בדים, דמויות מפתח בתולדות תרבות טקסטיל בישראל, טליה טוקטלי (עורכת) 1280, כתב עת לתרבות חומרית, גיליון 45, עמותת אמנים יוצרים בישראל, 2023.
↑  ג'והן צ'יני אצל בנימין תמוז [עורך], אמנות ישראל, תל אביב: מסדה, 1963
↑  נגה ברנשטיין, יוליה קיינר ושאלת המודרניזם הארץ-ישראלי בעיצוב טקסטיל, הכנס הארצי השלישי של העמותה לחקר אמנות, נשים ומגדר בישראל, אוניברסיטת בר-אילן, באתר יוטיוב. 2021.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 276929  NLI: 987007509845305171  GND: 174315635  ISNI: 0000 0000 6698 3311  LCCN: nr95020457  VIAF: 24490853   WorldCat (עם VIAF): 24490853
אפולוניוס מרודוס

| --- | --- |
 לידה:  בערך 270 לפנה"ס אלכסנדריה או נאוקרטיס
 פטירה:  סוף המאה ה-3 לפנה"ס רודוס, האימפריה העות'מאנית 
 מקום קבורה:  אלכסנדריה או רודוס
 ידוע בשל:  הפואמה האפית "ארגונאוטיקה"
 מקצוע:  משורר אפי
 תפקיד:  ראש הספרייה הגדולה של אלכסנדריה
 
אַפּוֹלוֹנְיוּס מרוֹדוֹס (ביוונית: Ἀπολλώνιος Ῥόδιος; בלטינית: Apollonius Rhodius; אפולוניוס רודיוס) היה משורר יווני בן המאה ה-3 לפנה"ס ומנהל הספרייה הגדולה של אלכסנדריה. יצירתו המפורסמת ביותר היא הפּוֹאֵמָה הַאֵפִּית ארגונאוטיקה, המספרת את קורותיהם של הגיבורים המיתולוגיים יאסוֹן והארגונאוטים וחיפושיהם אחר גיזת הזהב. יצירה זו נחשבת לאחת החשובות בתולדות השירה האפית. מוצאו של אפולוניוס אינו מרודוס כי אם ממצרים ההלניסטית. הוא חי ברודוס תקופת מה, ושם אימץ את הכינוי "הרודי" או "איש רודוס".
תולדות חייו

הידיעות המועטות על חיי אפולוניוס שאובות מארבעה מקורות עיקריים: שני טקסטים שכותרתם "חיי אפולוניוס" ומצויים בסְכוֹליָה (ביאורים) על אפולוניוס; הערך "אפולוניוס מרודוס" בלקסיקון האנציקלופדי סוּדָה מן המאה ה-10, ופפירוס מן המאה ה-2 לפנה"ס שנתגלה באוֹקְסִירִינְכוֹס שבמצרים ומזכיר שמות כמה מראשי הספרייה האלכסנדרית. פפירוס אוקסירינכוס (P.Oxy. 1241) הוא המקור החשוב ביותר, מפני שזמן כתיבתו הוא הקרוב ביותר לימיו של אפולוניוס. טקסטים שונים אחרים מספקים מידע נוסף אודותיו.
על פי לקסיקון סוּדָה ושני הטקסטים על "חיי אפולוניוס" היה שם אביו סִילֵאוּס או אִילֵאוּס. "חיי אפולוניוס" השני מציין כי אמו נקראה "רוֹדֵה" (Rhodē), אך הדבר אינו סביר; פירוש השם רוֹדֵה ביוונית הוא "רוֹדִית" או "בת רודוס", וזהו ללא ספק ניסיון להסביר את הכינוי "הרודי" שנלווה לשמו. סוּדָה, שני "חיי אפולוניוס" והגאוגרף היווני סטראבון מציינים כי מוצאו מאלכסנדריה. אַתֶנאיוֹס וקלאודיוס אַילִיאָנוּס כותבים כי הגיע מנאוקרטיס שעל גדת הנילוס, כ-70 ק"מ דרומית לאלכסנדריה. שנת הולדתו אינה ידועה.
על פי לקסיקון סודה ושני "חיי אפולוניוס" היה אפולוניוס תלמידו של המשורר קאלימאכוס. "חיי אפולוניוס" השני מוסיף כי "לדעת אחדים" נקבר אפולוניוס יחד עם קאלימאכוס.
אפולוניוס עמד בראש הספרייה הגדולה באלכסנדריה, כפי שמציינים שלושת המקורות האחרונים. פפירוס אוקסירינכוס 1241 מוסיף ומספר כי אחריו מילא את התפקיד ארטוסתנס; חילופי הגברי אירעו קרוב לוודאי אחרי שנת 247/246 לפנה"ס, השנה בה עלה לכס המלוכה במצרים תלמי השלישי אאורגטס, מי שמינה קרוב לוודאי את ארטוסתנס לתפקיד. לקסיקון סודה מציין כי אפולוניוס הוא שהחליף את ארטוסתנס, אך הדבר אינו אפשרי: אפולוניוס למד אצל קאלימאכוס, אשר מת בסביבות 240 לפנה"ס; "חיי אפולוניוס" הראשון מציין כי אפולוניוס חי בימיו של תלמי השלישי; וארטוסתנס עמד בראש הספרייה עד שנת 204 לפנה"ס לכל הפחות.
על המעבר מאלכסנדריה לרודוס מעידים הן שני "חיי אפולוניוס" הן לקסיקון סודה, וחיזוק לכך הוא הכינוי "רוֹדְיוֹס" שנלווה לשמו. ברם, איננו יודעים אם אפולוניוס מת ברודוס או שב לאלכסנדריה כדי למלא את תפקיד ראש הספרייה.
על מותו מספרים רק שני "חיי אפולוניוס", אך דעותיהם חלוקות. הראשון כותב כי אפולוניוס מת ברודוס; השני סבור כי מת לאחר שובו אל אלכסנדריה.
הארגונאוטיקה

הארגונאוטיקה שונה במעט משירה אפית מסורתית או מזו של הומרוס, למרות שזה שימש כדוגמה עבור אפולוניוס. הארגונאוטיקה קצרה משירתו של הומרוס, עם ארבעה ספרים המונים יחדיו 5835 טורי הקסמטר (בעוד האיליאדה מונה 15,693 טורים). הארגונאוטיקה גם תמציתית בהשראתו של קאלימאכוס.
שירתו האפית של אפולוניוס שונה גם בתיאורו החלש והאנושי של גיבורה, יאסון, ובמעברים מהירים למנהגים המקומיים, לאטיולוגיה ונושאים אחרים שבשירה ההלניסטית. אפולוניוס גם בוחר בגרסאות מדודות יותר של מיתוסים מסוימים. כך למשל, מדיאה מתבוננת בלבד ברצח אסביריטוס ואינה רוצחת אותו. האלים מרוחקים ואינם פעילים במשך כל היצירה.
לקריאה נוספת

אפולוניוס איש רודוס, ארגונאוטיקה, תרגום: אברהם ארואטי, הוצאת מאגנס, 2017
תולדות התקופה ההלניסטית, האוניברסיטה הפתוחה, יחידה 10 (כתבה: אביבה קציר, תשנ"א 1991), אפולוניוס מרודוס, עמ' 118–126.
אפולוניוס מרודוס – לבטי מדיאה – מתוך ארגונאוטיקה (מיוונית: אהרן שבתאי), דחק, כרך טו', 2022.
הערות שוליים

↑  Strabo 14.2.13 – "דיוניסיוס התראקי ואפולוניוס אשר כתב את "הארגונאוטים" נקראו "רודים" חרף היותם בני אלכסנדריה.
↑  Athenaeus, 7.19; Aelianus, De natura animalium, 15.23
↑  הערך אודות ארטוסתנס בלקסיקון סודה מספר כי הלה החזיק בתפקידו מימי מלכותו של תלמי השלישי אאורגטס עד ימיו של תלמי החמישי. (Suda 2898 s.v. Ἐρατοσθένης.)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257877505171  PLWABN: 9810542961205606  BIBSYS: 90261737  BNC: 000057125  BNE: XX987060  BnF: cb118889807 (data)  CANTIC: a11141657  CiNii: DA01321021  GND: 118503677  ICCU: CFIV051236  ISNI: 0000 0004 4926 5181  LCCN: n80008541  NDL: 00431621  NKC: jn19981000127  NLA: 35173337  NLG: 14940  NLK: KAC200606026  NSK: 000503478  NTA: 069664757  RERO: 02-A000008387  SELIBR: 174778  SUDOC: 026688697  VcBA: 495/76610  VIAF: 262974255   WorldCat (עם VIAF): 262974255
הליגה האכאית

הליגה האכאית בשיאה בשנת 150 לפנה"ס
הליגה האכאית (ביוונית: Κοινὸν τῶν Ἀχαιῶν) הייתה קונפדרציה של ערי מדינה יווניות בתקופה ההלניסטית בחבל אכאיה שבצפון חצי האי הפלופונסוס. בהמשך התפשטה הליגה לכל רחבי חצי האי פלופונסוס שביוון.
מדינות הליגה היו ביחסים מתוחים ולעיתים אף במצב מלחמה עם הליגה האיטולית. לא אחת היו בברית עם מצרים התלמית.
אישיות בולטת בליגה זו, היא אראטוס מסיקיון שהיה סטרטגוס של הליגה במשך 23 שנה – לא ברציפות אלא במספר תקופות.
הליגה האכאית נלחמה למען האינטרס שלה, אף שנלחמה בשלטון המקדוני, לא חששה לבקש סיוע כאשר נלחמה בספרטה שהייתה בשלטון המלך אגיס הרביעי.
הליגה האכאית הביאה שגשוג כלכלי לחברות בה, ותמרנה את דרכה בין חילופי השלטון של בית אנטיגונוס, ולימים גם תחת שלטון רומא.
הליגה האכאית הייתה מבוססת על מוסדות כגון: אספת העם, המועצה (בולה) וסטרטגוס.
ההיסטוריון פוליביוס נהג לשבח את הליגה האכאית על תפקודה, ועל שיטת השלטון שהנהיגה. יש האומרים כי ההיסטוריון הגזים בדבריו עקב פטריוטיות.
ערים שחברו בליגה

דימה, פתרס, פארי, טריתיה, אֵכְיִוֹן (Aegion), בורה, כרוניה, לאונטיום, אֵרייה, פלטאיה, אלנוס, הליק, סיקיון, קורינתוס.
אצטרולב

אצטרולב נושא אותיות עבריות, מתוארך לאמצע המאה ה-14, מקורו ככל הנראה בספרד
אצטרולב מהמאה ה-16
אצטרולב פרסי מהמאה ה-18
אמריגו וספוצ'י מביט בצלב הדרומי ונעזר באצטרולב.
תחריט של יאן קולאר השני (אנ') במוזיאון פלנטן מורטוס
אַצְטְרוֹלָב (ביוונית עתיקה: ἀστρολάβος, בערבית: ٱلأَسْطُرلاب - "אל-אסטורלב") הוא מכשיר מכני, המשמש לקביעת זוויות גרמי השמים ביחס לאופק, והיה מכלי הניווט העיקריים עד למאה ה-18, בה נתפס מקומו על ידי הסקסטנט ועל ידי השעון המדויק שאיפשר לקבוע את מיקומו של קו האורך.