חרטרודיס גומס דה אוויינדה
ביוגרפיה > מעבר לספרד

בשנת 1836 מצא עצמו אסקאלדה, אביה החורג של אוויינדה, מודאג מאפשרות התפרצותו של מרד עבדים, עד כדי כך ששכנע את אשתו למכור את רכושה ואת העבדים שלה, לעזוב את קובה ולעבור עם המשפחה לספרד. אוויינדה, שהייתה כבר בת 22, תמכה ברעיון מכיוון שרצתה לפגוש את קרובי משפחתו של אביה באנדלוסיה. המשפחה הפליגה לאירופה ב־9 באפריל 1836 ולאחר מסע של קרוב לשלושה חודשים הגיעו לעיר לה קורוניה בגליציה, ספרד, שם התגוררו במשך שנתיים עם משפחתו של אסקאלדה. בהיותה שם, הוזמנה אוויינדה לכמה מעגלים חברתיים מכובדים ובשנת 1837 התארסה עם פרנסיסקו ריקאפורט, בנו של מריאנו ריקאפורט, הקפטן הכללי של גליציה באותה תקופה. עם זאת, היא לא נישאה לו, מכיוון שהחליטה שלא להתחתן עד שלא תגיע לעצמאות כלכלית. כתוצאה מכך, מנע ממנה אביה החורג את ירושתה. כשנשלח פרנסיסקו להילחם במלחמות הקרליסטיות, (סדרת מלחמות אזרחים שהתפרצו בספרד באותה תקופה) היא עזבה את גליציה ונסעה לסביליה עם אחיה הצעיר מנואל. היא שמחה לעזוב את גליציה, הן מכיוון שספגה ביקורת מצד נשים גליציאניות על סירובה לעסוק בעבודות כפיים ועל אהבתה ללימודים, והן מאחר שלא אהבה את האקלים הלח ואת היעדר חיי התרבות.
בשנת 1839, זמן קצר לאחר בואה לסביליה, היא התאהבה עמוקות באיגנסיו דה ספדה אי אלקאלדה (Ignacio de Cepeday Alcalde), צעיר עשיר, משכיל ומקובל חברתית. ספדה הפך למושא רבים מכתביה, בעיקר מכתבי אהבה (40 מכתבים שנכתבו בין השנים 1854–1939, אותם פרסמה לאחר מותו). בנוסף היא גם כתבה עבורו אוטוביוגרפיה, ביולי 1839. ביוגרפים של אוויינדה הסתמכו מאוד על מכתביה אלו, כמקור מידע על שנות חייה הראשונות, שנכתבו מתוך רצון להרשים את ספדה. כך לדוגמה, היא כתבה שהיא צעירה מכפי שהייתה בפועל, שכן ספדה היה צעיר ממנה בשנתיים, והיא רצתה להראות צעירה ככל האפשר.בגלל הסתמכות יתר על המקור המוטה הזה, מעטים הפרטים הידועים בוודאות בנוגע ל־22 שנות חייה הראשונות. האוטוביוגרפיה שנכתבה עבור ספדה הייתה השנייה מתוך ארבע אוטוביוגרפיות שכתבה במהלך חייה; השלוש האחרות נכתבו בשנים 1838, 1846 ו-1850, בהתאמה. אף על פי שהיא אהבה מאוד את ספדה, הוא לא היה מעוניין להנשא לה. אחת הסיבות בהן תרץ זאת הייתה שהיא אינה עשירה דיה. הוא גם טען שהיא אינה נשית דיה, מילולית מהמקובל ולעיתים קרובות אגרסיבית מדי לאישה בת המאה ה-19. לאחר שמערכת היחסים שלה עם ספדה הסתיימה, היא נסעה למדריד.
במדריד היו לה מספר פרשיות אהבה סוערות, חלקן עם סופרים בולטים הקשורים לרומנטיקה הספרדית, וגברים נוספים אחרים. כך בין היתר, היא ניהלה רומן עם גבריאל גרסיה טסארה, משורר מסביליה. בשנת 1844 נולדה להם בת מחוץ לנישואין. זמן קצר לאחר שנולדה התינוקת נטש טסארה אותה ואת התינוקת, וסירב להכיר בה כבתו. התינוקת נפטרה לאחר מספר חודשים. זה הותיר את אוויינדה שבורת לב בשיא הקריירה שלה.
כשנתיים מאוחר יותר, ב־10 במאי 1846, נישאה אוויינדה לגבר צעיר, דון פדרו סבאטר, שעבד עבור משפחת קורטז והיה עשיר מאוד. בנוסף הוא גם היה סופר וכתב שירים רבים לאשתו. סבאטר היה חולה מאוד במה שקרוב לוודאי היה סרטן. הוא נפטר זמן קצר לאחר נישואיהם והותיר את אוויידנה שבורת לב. כתוצאה מכך היא נכנסה למנזר מיד לאחר מותו וכתבה מחזה בשם אגילונה שלא זכה לביקורות טובות כפי שזכה המחזה האחרון שלה.
בינואר 1853, היא ניסתה להירשם לאקדמיה המלכותית לאחר שהתפנה מקומו של המשורר חואן ניקאסיו גאייגו, שנפטר. אף על פי שרבים העריצו אותה, עצם היותה אישה, היווה מכשול בפניה, שכן, הכתיבה והפרסום הנלווה לה לא נתפסו כמקום ראוי לאשה. על אף שהייתה בת למשפחה עשירה ומוכרת מהמעמד הגבוה, היא לא זכתה בקלות בתהילה אותה שאפה להשיג מכתיבתה. בעוד שכל הגברים באקדמיה היו מודעים ליצירותיה והוקסמו מהן, הם לא העניקו לה את הזכות להצטרף לאקדמיה, רק בשל היותה אישה.