stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיימון יוהנס ואן דו
יצירתו

עבודותיו הידועות מתוארכות משנת 1654 עד 1677. בתחילה צייר בעיקר קרבות פרשים. מאוחר יותר הוא עבר לנושאי שוק סוסים ובקר וסצנות צייד. עבודותיו המוקדמות קשורות סגנונית למסורת ציור הארון באנטוורפן. הדבר מורגש בעיצוב הפעולה, פירוק הנוף דרך ספי הצבעים וגווני השמיים. מאוחר יותר הוא הושפע יותר ויותר מפיליפס וויירמן. חלק מיצירותיו דומות גם לאלה של צייר הנוף יאן פרנס סולמקר שאיתו היה קשור דרך הנישואין.
ואן דו היה ידוע בתיאורים המדויקים שלו לבעלי חיים, בעיקר לסוסים. לעיתים קרובות הוא צייר סוסים מלאי חיים דומים לאלה שצייר וורמן. אף כי אין שום עדות לכך שביקר באיטליה, נופיו הדמיוניים הם בסגנון האיטלקי ומתארים לעיתים קרובות חורבות קלאסיות. בדרך כלל הם כוללים מספר רב של דמויות העוסקות בפעילויות מגוונות. דוגמה טובה לכך היא סצנת השוק המציגה מספר רב של אנשים העוסקים בסחר ובמשחק, נהנים בבית המרזח או רועים את עדריהם. ההשפעה האיטלקית ניכרת גם בדמויותיו האנושיות של ואן דו, שלעיתים קרובות הן שמנמנות ועגולות, המזכירות את ציירי הז'אנר בחוג הבמבוציאנטי. מספר ציירים פלמיים כמו אנטון גובאו ופיטר קסטלס השני ציירו סצנות דומות.
הערות שוליים

↑  Name variations: Simon Johannes van Dou, Simon van Dou, Simon van Douw, Simon Johannes van Douwen
1 2 3  Hans-Joachim Raupp, Historien und Allegorien, LIT Verlag Münster, 1995, 110-117 (in German)
↑  Simon Johannes van Douw at the Netherlands Institute for Art History (in Dutch)
↑  Simon Johannes Van Douw, Italian-Style Capriccio with Market Scene, 1650-1660 at Artgate Fondazione Cariplo
↑  Italianate Landscape with Horses at the Hunterian Museum and Art Gallery
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BPN: 00634733  RKD: 24052  ULAN: 500011887  VIAF: 95753519   WorldCat (עם VIAF): 95753519 
סימון יוהנס ואן דו, שוק סוסים ברומא
סימון יוהנס ואן דו, סצנת קרב בין נוצרים לטורקים
ברתולומיאוס ואן דר הלסט

| --- | --- |

 לידה:  1613 הארלם, הולנד 
 פטירה:  16 בדצמבר 1670 (בגיל 57 בערך) אמסטרדם 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  תור הזהב של הולנד 
 הושפע על ידי:  פרנס הלס 
 יצירות ידועות:  Portrait of Paulus Potter, Portrait of Geertruida den Dubbelde (1647-84), wife of Aert van Nes, Portrait of Aert van Nes (1626-93), Vice admiral, Portrait of Gerard Andriesz Bicker, son of Andries Bicker and lord of Muiden 
 בן או בת זוג:  Anna du Pire 
 צאצאים:  Lodewijk van der Helst 
 
ברתולומיאוס ואן דר הלסט (בהולנדית: Bartholomeus van der Helst; ‏1613 – נקבר 16 בדצמבר 1670) היה צייר הולנדי. נחשב לאחד מציירי הדיוקנאות המובילים בתור הזהב של הציור ההולנדי, דיוקנאותיו האלגנטיים צוירו בחסות האליטה של אמסטרדם. מלבד דיוקנאות ואן דר הלסט צייר גם תמונות ז'אנר כמו גם כמה סצנות מקראיות ונושאים מיתולוגיים.
ביוגרפיה

ברתולומיאוס ואן דר הלסט נולד בהארלם בשנת 1613. תאריך הלידה המדויק שלו לא ידוע ורישומי הלידה של הארלם באותה תקופה אבודים. הוא היה בנו של בעל פונדק בהארלם בשם לודוויק ואשתו השנייה אלטגן ברטלס. ואן דר הלסט עבר לאמסטרדם זמן מה לפני 1636, השנה בה התחתן שם עם אנה דו פיר, אישה בת 18 ממשפחה עשירה מדרום הולנד שכבר הייתה יתומה. לזוג נולדו שישה ילדים, שאחד מהם נקרא לודוויק (1642 - בערך 1684) שהפך לצייר דיוקנאות כמו אביו.
תמונתו הראשונה המתוארכת, היא משנת 1637, ״בית היתומים הוולוני באמסטרדם״. הסגנון של ציור זה מרמז כי באמסטרדם ייתכן שוואן דר הלסט התאמן אצל ניקולאס אליאסזון פינקוי. היצירה החשובה הראשונה שלו הייתה של חבורה גדולה "משמר האזרחים בהנהגת סרן רולוף ביקר וסגן יאן מיכילס בלאו" ואן דר הלסט קיבל את המשימה בשנת 1639 וסיים אותה בשנת 1642. הבד גדול ברוחב 7.5 מטר היה תלוי מעל האח של אולם האספה הגדולה של גילדת המיליציה האזרחית, אותו חדר שעבורו רמברנדט צייר את ״משמר הלילה״. ההצלחה, אותה השיג האמן עם קומפוזיציה זו, הובילה להזמנות רבות עבור דיוקנאות בודדים או כפולות של המעמד העשיר של אמסטרדם כמו דיוקן של אנדריס ביקר, ראש עיריית אמסטרדם. לאנשי המשמר של העיר ולבני העשירים במעמד הגבוה היו דיוקנאות שנעשו על ידי ואן דר הלסט.
אף על פי שוואן דר הלסט היה פעיל באמסטרדם באותה העת במקביל לרמברנדט, הוא הצליח להפוך לצייר הדיוקנאות הפופולרי ביותר בעיר, באמצעות עבודותיו האלגנטיות והמחמיאות בסגנון אנתוני ואן דייק. עבודתו נחשבה מושכת יותר מזו של העבודה האפלה, העזה והאינטרוספקטיבית שנעשתה על ידי רמברנדט. באופן נדיר בקרב אמני פורטרטים באמסטרדם של תקופתו, הוא הצליח למשוך אליו פטרונים בורגניים מערים אחרות כמו רוטרדם.
הדיוקן הקבוצתי הגדול, ״המשמר האזרחי באמסטרדם חוגג את שלום מינסטר״, צויר בשנת 1648 וזכה לשבחים רבים. הציור הזה הוא שקבע את תהילתו לדורות הבאים, על פי הביוגרף של האמן ההולנדי, ארנולד הוברקן. הציור היה נערץ על ידי גודפרי נלר וג'ושוע ריינולדס. ואן דר הלסט קיבל עמלה ממעגל משפחת הסטאדהאודר, כאשר התבקש בשנת 1652 לצייר את דיוקנו של מרי, אלמנתו של וילם השני, נסיך אורנז'.
האמן נשאר פעיל כל חייו ושמר על רמה גבוהה של ייצור עד סוף ימיו. עבודותיו המאוחרות כמו דיוקנאות תליון של סגן-אדמירל ארט ואן נס ושל אשתו וכן ציור של סגן-אדמירל יוהאן דה ליפדֶה, כולם משנת 1668. סצנות הנמל ברקע בשלוש העבודות הללו צוירו על ידי לודולף בקהאוזן.
הוא היה המורה של בנו לודוויק שהמשיך את סגנונו. מרקוס וולטס היה לתלמידו (1650).לא היו לו תלמידים ידועים אחרים אבל הוא השפיע על חובארט פלינק, אסטאש לה סואר, קונסטנטין הנסן, ואברהם ואן דן טמפל.
ואן דר הרסט נפטר באמסטרדם בשנת 1670. בעוד שהוא הצליח לגבות מחירים גבוהים מאוד עבור עבודתו, נראה שהוא חי מעל אמצעיו. הוא קנה בית גדול רכש ציורים רבים של אמנים מובילים כגון פרנס פלוריס, סימון דה פוס, פיטר לסטמן, חרארד ואן זייל, ווילם ואן דה פלדה. לאחר מותו אשתו נאלצה להציע את עבודותיו ואת אלה מאוסף האמנות שלו למכירה בשנת 1671 בפרסומת בעיתון.
ביוגרפיה > שיתופי פעולה

כפי שהיה מקובל בהולנד של המאה ה-17, ברתולומיאוס ואן דר הלסט שיתף פעולה באופן קבוע עם אמנים מומחים אחרים. הוא שיתף פעולה לעיתים קרובות עם לודולף בקהאוזן, צייר בולט של ים ונוף. בקאוזן צבע את החלקים הימיים, שמהווים רקע לדיוקנאות, כמו בציור הגיבורים של הצי ההולנדי בשנת 1668.
מקרה מעניין של שיתוף פעולה היה בין ציירי תור הזהב הוא הציור "דיוקן וילם ואן וויטנהורסט". לא פחות מארבעה ציירים נתנו יד לסיומו: ברתולומיאוס ואן דר הלסט, קורנליוס ואן פּוּלנבורך, יאן דירקס בוט ויאקוב דאק. ואן דר הלסט היה אחראי על הקומפוזיציה הכללית ואחרים על הנוף. ייתכן שדאק צייר את הרתמה כיוון שהיה מומחה בציור סצנות של חדרי משמר שתיארו חיילים בשעות הפנאי בין כלי הנשק שלהם, הרתמות וכלי הציוד הצבאי האחרים בחדר. סביר להניח שוואן דר הלסט גם צייר את הפנים אך תפקידו של ואן פואלנבורך לא ברור.
ואן דר הלסט שיתף פעולה גם עם צייר החיות יאן וייניקס בציור ילד רועה עם צאן ועיזים. ברתולומיאוס ואן דר הלסט צייר את הילד הרועה בציור. ואן דר הלסט גירד את חתימתו בצבע הרטוב שעל צווארונו של הילד בזמן שוויניקס עשה את אותו הדבר בצבע הרטוב מימין למעלה. ההערכה היא שהציור נועד לתליה מעל אח גדול. הדבר כנראה מסביר את הפרספקטיבה המדויקת של הכבשים הגדולות מדי שמוקמו ממש בקדמת הציור.
עבודתו

בנוסף לדיוקנאות שבזכותם הוא זכה בפרסום רב, ברתולומיאוס ואן דר הלסט צייר כמה סצנות ז'אנר, היסטוריות, מקראיות, מיתולוגיות ואלגוריות. בכל הציורים הללו ההיבט של הדיוקן עדיין חשוב.
עבודתו > דיוקנאות

ברתולומאוס ואן דר הלסט היה בעיקר צייר דיוקנאות. מרבית עבודותיו מורכבות מדיוקנאות בודדים. הוא גם צייר דיוקנאות משפחתיים, דיוקנאות כפולים ודיוקנאות תליון. בין המשימות היוקרתיות ביותר שלו היו דיוקנאות הקבוצה של חברי המיליציה האזרחית באמסטרדם. היצירה המפורסמת ביותר בקטגוריה זו היא חגיגת משמר האזרחים באמסטרדם משנת 1648 בקומפוזיציה רחבת היקף הזו מצוירים 25 איש, ואן דר הלסט הצליח לעשות צדק לכל אחד ואחד. הוא גם הכין קומפוזיציה ברורה באמצעות השימוש המתוחכם שלו באור ובצבע.
כצייר פורטרטים לאליטה של אמסטרדם, הוא יצר דיוקנאות בגודל טבעי, שנענו לדרישתם של קהלו באמסטרדם שדרש דיוקנאות עם דימוי מדויק ולא דימוי אידיאלי. הסגנון שלו מאופיין ברישום ברור, פלסטיות, אפילו תאורה וקשת צבעים נעימה הנשענת על גוונים בהירים וברורים. הוא העדיף קומפוזיציות מאוזנות.
עבודותיו המוקדמות מראות את השפעתו של פיקנוי, המאסטר המשוער שלו, ובמידה מסוימת של רמברנדט. הדבר ניכר בצורה ברורה בתמונתו של אלמוני, ככל הנראה שר פרוטסטנטי משנת 1638. בתמונה נראה אדם שקורא ספר ומביט אל הצופה כאילו הופרע, מבט שמקורו ברמברנדט.
האופנה של הסגנון האלגנטי הצרפתי נראית בעבודתו לאחר שנת 1650. דוגמה לכך היא דיוקנו של צייר החיות פאולוס פוטר שצויר בשנת 1654. עבודה זו התבססה על דיוקן עצמי של פוטר, אותו עשה זמן קצר לפני מותו המוקדם. המחוות והתנועות של הצייר בציור הן אלגנטיות. האמן עוד הצליח לייצר בסגנון וטכניקה כמעט מושלמים.
הציורים של השנים האחרונות בקריירה של ואן דר הלסט מאופיינים בהגברת תשומת הלב לפרטים הקטנים ותאורה יותר אחידה. העוצמה המאפיינת את עבודתו הקודמת פינו מקום לבהירות שלא משאירה דבר לדמיון. האמן השתמש גם בפלטה צבעונית יותר ובניגודים עשירים יותר והדגיש ביתר שאת את ההבחנות בין גוונים כהים לאור.
עבודתו > סצנות ז'אנר

ברתולומיאוס ואן דר הלסט גם צייר מספר סצנות ז'אנר. דוגמה לסצנת ז'אנר שלו היא תצוגת הניוארמרט, המשלבת טבע דומם, נוף עירוני וחלקי דמות. הקומפוזיציה מציגה אישה זקנה המחזיקה מריצה גדולה מלאה בירקות. משמאלה תלוי פגר חזיר שחוט גדול. לצד החזיר ניצבים ארבעה ילדים, שאחד מהם מנפח את שלפוחית השתן בעוד האחרים מביטים אל הצופה. ברקע תצפית על השוק. יצירה זו נעשתה ככל הנראה לשימושו הפרטי של ואן דר הלסט מכיוון שהיא ככל הנראה מתארת את הנוף מביתו שבנוימרקט.
סצנת ז'אנר נוספת היא המוזיקאית, המתארת אישה שוויולה דה גמבה מונחת לרגליה. דפי תווים מונחים על השולחן הסמוך. המוזיקאית מביטה ישירות בצופה כאילו היא מזמינה אותו לקחת את הוויולה להצטרף אליה לנגינה בצוותא. בעוד שהיצירה בדרך כלל נחשבה לסצנת ז'אנר, ייתכן שהיא למעשה דיוקן של אנה דו פיר, אשתו של האמן.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  Walter A. Liedtke, Dutch Paintings in the Metropolitan Museum of Art, Volumes 1-2, Metropolitan Museum of Art, 2007, pp. 223-331
1 2 3  Rudolf E. O. Ekkart. "Helst, Bartholomeus van der." Grove Art Online. Oxford Art Online. Oxford University Press, accessed 15 May 2017
1 2  Website about Bartholomeus van der Helst (in Dutch)
1 2  Bartholomeus van der Helst at the J. Paul Getty Museum
1 2  Arnold Houbraken, Bartholomeus vander Helst biography in: De groote schouburgh der Nederlandsche konstschilders en schilderessen, 1718
↑  Bartholomeus van der Helst at the Netherlands Institute for Art History (in Dutch)
↑  Judith van Gent, Bartholomeus van der Helst blog (in Dutch)
↑  Advertisements in the Oprechte Haerlemse Courant of 1671 Archived November 21, 2008, at the Wayback Machine (in Dutch)
↑  N.C. Sluijter-Seijffert, Cornelis van Poelenburch als portretschilder, in: E. Buijsen, Ch. Dumas, V. Manuth (red.), Face Book. Studies on Dutch and Flemish Portraiture of the 16th-18th Centuries. Liber Amicorum presented to Rudolf E.O. Ekkart on the occasion of his 65th Birthday, Leiden 2012, pp. 161-166 (in Dutch)
↑  Jan Baptist Weenix and Bartholomeus van der Helst, Shepherd boy with sheep and goats at Sotheby's
↑  Bartholomeus van der Helst, A Young Woman Holding a Sunflower Archived2017-05-15 at the Wayback Machine At Otto Naumann
↑  Judith van Gent, Stilistische ontwikkeling at Bartholomeus van der Helst blog (in Dutch)
↑  S. A. C. Dudcok van Heel, Bartholomeus van der Helst (Haarlem 1613 – 1670 Amsterdam), The Marriage Portraits of Gabriel Marselis and Maria van Arckel, at Otto Naumann Ltd, 2013
1 2  Judith van Gent, Stilistische ontwikkeling at Bartholomeus van der Helst blog (in Dutch)
↑  Bartholomeus van der Helst, Portrait of a gentleman against a drapery backdrop at Dorotheum
↑  Bartholomeus van der Helst, The musician at the Metropolitan Museum of Art
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810694538705606  BNE: XX1727460  BnF: cb149609182 (data)  BPN: 27680368  GND: 128868929  ISNI: 0000 0000 6634 0412  KulturNav: 12766fe8-00bd-4562-af8c-5b8e348d8983  LCCN: no00030128  NTA: 100707467  RKD: 37307  SUDOC: 161735231  ULAN: 500115795  VcBA: 495/309176  VIAF: 5995918   WorldCat (עם VIAF): 5995918 
משתה המשמר האזרחי בחגיגית הסכם השלום של מונסטר
"מראה בשוק באמסטרדם עם חזיר שחוט"
"דיוקן נערה צעירה מחזיקה חמניה"
1666 - דיוקן של יאן הינלופן ואשתו השנייה
"המוזיקאית"
אירים אמריקאים

| --- | --- |
 קולאז' של אישים אירים אמריקאים. לחיצה על תמונה תוביל אותך לשם האדם המופיע בה
 אוכלוסייה
 32,562,619 (2017)  10,909,542 3.2 % צאצאים מוצהרים של אבות אירים  במפקד ב-2020  38,597,428 11.6 %  צאצאים מוצהרים, במלואם או חלקית, של אבות אירים  במפקד ב-2020   30,655,612 9.4%  צאצאים מוצהרים, במלואם או חלקית, של אבות אירים בסקר קהילות בארצות הברית ב-2022
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 בוסטון - ניו יורק סיטי - פילדלפיה - אטלנטה - ממפיס - שיקגו - ניו אינגלנד - עמק דלאוור - רוב ערי ארצות הברית
 שפות
 אנגלית אמריקנית
 דת
 נצרות פרוטסטנטית (51%)   נצרות רומית-קתולית (36%)   דתות אחרות (3%)   ללא דת (10%)
 קבוצות אתניות קשורות
 סקוטים-אירים אמריקאים   סקוטים של אלסטר   סקוטים אמריקאיים   אירים קתוליים   אנגלו - אירים   פרוטסטנטים מאלסטר   אירים קנדים   אירים אוסטרלים   ולשים אמריקאים   קורניש אמריקאים   ברטונים אמריקאים
מדינות ארצות הברית עם אחוזי התושבים ממוצא אירי
אירים אמריקאים (באירית: Gael-Mheiriceánaigh, באנגלית: Irish Americans) הם קבוצה אתנית הכוללת את אותם אמריקאים (אזרחי ארצות הברית) שבאופן מלא או חלקי הם צאצאים של אירים ילידי אירלנד, במיוחד אלו המזדהים עם זהות זו ובעלי צביונה התרבותי. ב"סקר הקהילתי האמריקאי" (American Community Survey) שערכה לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2013, כ-33 מיליון אמריקאים (10.5% מכלל האוכלוסייה) דיווחו על שורשים איריים. זאת בהשוואה עם אוכלוסיית אירלנד שהייתה באותה שנה רק 6,700,000 תושבים. בנפרד, 3 מיליון זיהו את עצמם כ"סקוטים-אירים אמריקאים" שאבותיהם היו סקוטים של אלסטר ודיסידנטים פרוטסטנטים אנגלו-אירים שהיגרו מאירלנד לארצות הברית. שאלת שיוכם של הסקוטים-אירים הללו לאירים שנוייה במחלוקת.
ההגירה האירית לאמריקה > במאה ה-17 ועד אמצע המאה ה-19

מחצית המהגרים האירים בתקופה הקולוניאלית באו מפרובינציית אלסטר, שבאי אירלנד בעוד שהמחצית השנייה באו משלוש פרובינציות אחרות של אירלנד:לנסטר, מנסטר וקונכט.
הערכות החוקרים הן שונות, אולם זו הרווחת היא שבשנים 1775-1717 היגרו לשטחי ארצות הברית של ימינו כ-250,000 ילידי אירלנד. בסביבות שנת 1790 חיו בארצות הברית כ-400,000 תושבים ילידי אירלנד וצאצאיהם.
מהגרים מוקדמים אלה היו באופן כמעט גורף בני המיעוט הפרוטסטנטי באירלנד שאבותיהם היו מתיישבים סקוטים ואנגלים ואנשי המנהל הקולוניאלי שהתיישבו באירלנד בתקופת היישוב - אדמות שהופקעו על ידי השלטון האנגלי באירלנד והועברה לשליטתם של מתיישבים אנגלים (יישוב אירלנד).
כשהגדולה מהם הייתה זו של אלסטר. באירלנד הם נקראו "סקוטים של אלסטר" וה"אנגלו-אירים" (כשכולם זוהו באופן כוללני כ"פרוטסטנטים של אלסטר") שקיימו נישואים ביניהם עד מידה מסוימת. כמעט אף פעם הם לא התערבבו בנישואים עם האוכלוסייה הילידית האירית הקתולית (בין היתר, מכיוון שנישואי-תערובת בין פרוטסטנטים וקתוליים היו אסורים בחוק הפלילי בימי השליטה הפרוטסטנטית) ובנוסף, בשנות הרפורמציה לא המירו האירים הקתוליים אף פעם את דתם לאמונות פרוטסטנטיות (משום כך נישואי תערובת בין פרוטסטנטים לקתולים בצפון אירלנד נשארו נדירים עד המאה ה-21 ונשאו מידה גבוה של קלון על רקע הסכסוך בצפון אירלנד הידוע בשם "Troubles" והמאבק המזוין של פלגים רפובליקנים דיסידנטים שבא אחריו).
ההגירה האירית לאמריקה > האירים הקתולים בדרום ארצות הברית

בשנת 1820 ג'ון אינגלנד הפך לבישוף הקתולי הראשון בעיר צ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית שרוב תושביה היו פרוטסטנטים. בשנים 1820–1830
הגן הבישוף אינגלנד על המיעוט הקתולי נגד הדעות הקדומות של הפרוטסטנטים. בשנים 1831 ו-1835 הוא הקים בתי ספר חינם עבור ילדים אפרו-אמריקאים. עקב תעמולה מסיתה מצד "החברה האמריקאית נגד העבדות", המון פשט על משרדי הדואר בצ'רסלטון ולמחרת כל תשומות הלב הציבורית הופנתה אל בית הספר של אינגלנד. אינגלנד עמד בראש "המתנדבים האירים" שבאו להגן על בית הספר שהקים. עם זאת כעבור זמן קצר כל בתי הספר ל"שחורים החופשיים" בצ'ארלסטון נסגרו ואינגלנד הסכים לכך.
האירים הקתולים התרכזו בכמה ערים בגודל בינוני ובלטו מאוד בנוכחותם, במיוחד בצ'ארלסטון, בסוואנה, ג'ורג'יה ובניו אורלינס. הם הפכו תכופות למנהיגי מחוזות בארגוני המפלגה הדמוקרטית שהתנגדו בחריפות לביטול העבדות, בדרך כלל ב-1860,תמכו עדיין באחדות ארצות הברית. והצביעו לסטיבן דאגלס.
אחרי הפילוג ב-1861 הקהילה האירית הקתולית תמכה בקונפדרציה ו-20,000 מחבריה שירתו בצבא הקונפדרציה.
ג'ון מיטשל, נציג הלאומיות האירית, שהוגלה מאירלנד, חי במדינות טנסי ווירג'יניה, ובאמצעות עיתוניו The Southern Citizen ו-The Richmond Enquirer ובימי מלחמת האזרחים היה לאחד הדוברים החשובים של הדרום. על אף התחלתם כפועלים פשוטים, עד שנת 1900 השיגו האירים הקתוליים בדרום מעמד כלכלי בינוני ומעלה. דייוויד ט. גליסון העלה על נס את הצלחתם את הסתגלותם לחברה שסובבה אותם.
סובלנות תושבי המקום הייתה גם היא גורם חשוב בהשתלבות האירים [בחברה הדרומית]....בעלי המעמד הגבוה בקרב הדרומיים, לא הביעו איפוא התנגדות לאירים, מכיוון שההגירה האירית לא איימה מעולם להציף את עריהם או מדינותיהם... האירים היו מוכנים לקחת על עצמם עיסוקים בעלי סיכון תמותה גבוה, ועל ידי כך חסכו כוח אדם של עבדים בעלי ערך. מעבידים מסוימים באו בטענות לגבי מחיר שכרם של האירים, וגם לגבי חספוסם של אלה שהגיעו מחו"ל. עם זאת הכירו בחשיבות הפועל האירי בשמירה על משטר העבדות. ..גם הדת הקתולית שהם השתייכו אליה לא הפריעה במיוחד לתושבי הדרום
ההגירה האירית לאמריקה > אמצע המאה ה-19 ואחריה > פיזור המהגרים ותרומתם

בשנות ה-1830 עלתה ההגירה האירית לאמריקה בגלל הצורך בכוח עבודה בלתי מוסמך בחפירת תעלות, חטיבת עצים, ועבודות בניין בצפון-מזרח
המיזם הגדול של תעלת אירי היה דגם שהעסיק הרבה פועלים אירים. לכן קהילות איריות קטנות אבל צפופות התפתחו בערים בצמיחה כמו פילדלפיה, בוסטון וניו יורק.
בשנים 1820–1860 הגיעו 1,956,557 אירים, 75% מהם - אחרי הרעב הגדול מהשנים 1845–1852
לפי מחקר משנת 2019 "בני החוואים והגברים האנאלפביתים נטו להגר יותר מהאירים המשכילים יותר והמוסמכים. שיעורי ההגירה היו הגבוהים ביותר בקרב קהילות האיכרים העניות שהיו מקושרות לרשתות הגירה חזקות יותר.
מתוך האירים שהיגרו לארצות הברית בשנים 1820–1860 רבים מתו בעת חציית האוקיינוס, עקב מחלות ותנאים עגומים ב"אוניות - ארונות קבורה".
רוב המהגרים האירים לארצות הברית העדיפו באותה תקופה את הערים הגדולות שבהן יכלו ליצור קהילות תומכות ומכילות משל עצמם בסביבה החדשה.
הערים שקלטו מספרים גדולים של מהגרים אירים היו בוסטון, פילדלפיה, וניו יורק, וכן פיטסבורג, בולטימור, דטרויט, שיקגו, קליבלנד, סיינט לואיס, סיינט פול, סן פרנסיסקו ולוס אנג'לס.
בעוד שהרבה אירים התיישבו על יד ערים גדולות, אחרים השתתפו במספרים גדולים בהתפשטות מערבה. הם ניזונו מהסיפורים על הזהב ועל הזדמנויות גדולות יותר להשגת עבודה ואדמות. בשנת 1854 פתח הממשל את מדינת קנזס בפני המהגרים.
 מכיוון שהאירים תפסו מקום משמעותי בקרב האמריקאים שנעו מערבה, הרבה מתרבותם מורגשת שם עד היום.
האירים היוו אחוז משמעותי בקרב ההמונים שנעו כדי לנצל את האדמות הבלתי מיושבות. רבים מקרב הגברים האירים היו עובדי כפיים. כדי להנחיל את התרבות האמריקאית במערב, נדרשו הרבה גברים חסונים הכשרים לבנות את הערים והעיירות החדשות. קנזס סיטי הייתה עיר שכולה נבנתה על ידי מהגרים אירים. רוב תושביה הם ממוצא אירי. מניע אחר להגירה האירית מערבה הייתה התרחבות רשת מסילות הברזל. העבודות בפסי הברזל הפכה לעיסוק שכיח ומבוקש אצל המהגרים. אירים רבים התיישבו לבסוף במקומות שבהם הועסקו בבניין.
ההגירה האירית לאמריקה > ממלחמת האזרחים ועד תחילת המאה ה-20

במלחמת האזרחים באמריקה, אמריקאים אירים התנדבו בשורות צבא האיחוד ולפחות 38 רגימנטים של צבא הצפון כללו את המילה "אירי" בשמותיהם.
144,221 חיילים אוניונסטיים היו ילידי אירלנד; ואולי עוד מספר דומה של חיילים אוניונסטים היו צאצאים של אירים.
הרבה מהמהגרים האירים הקימו רגימנטים משלהם, למשל "הבריגדה האירית"
,
עם זאת, בהשוואה לאוכלוסייה הכללית האירים היו קבוצת המהגרים שנאבקה במידה הפחותה ביותר בשורות הצבא האוניוניסטי.
אירים רבים ראו בגיוס סוג של מס. כשנתיים אחרי תחילת מלחמת האזרחים, ב-1863 אושר חוק הגיוס ואז פרצו בניו יורק מה שנקרא "מהומות הגיוס".
בדיוק באות התקופה חיפש טמני הול לעודד כמה שיותר אירים להצביע בבחירות המקומיות. מהגרים רבים גילו פתאום שמצפים מהם להיאבק על מולדתם החדשה.
מעיסוקם כפועלים היה להם קשה לשלם 300 דולר "דמי הסעה" כדי להשיג עבודה חלופית.
אירים רבים ראו באפרו-אמריקאים מתחרים יריבים בחיפוש אחרי עבודות וייחסו להם את האשמה על פריצת מלחמת האזרחים. אפרו-אמראיקאים שנתקלו באספסוף הוכו לעיתים קרובות או נרצחו. בית היתומים השחורים בשדרה החמישית שאירח מאות ילדים, הותקף על ידי המון משולהב. ראו בו סמל לנדיבות הלבנים כלפי השחורים ולעידוד התקדמות השחורים בחברה. רגשות כאלה דחפו המונים בעלי רוב אירי להרוס את הבית.
כ-30,000 תושבים ממוצא אירי או בעלי שורשים איריים הצטרפו לצבא הקונדפרציה. לפי Gleeson היו להם שיעורי עריקות גבוהים לעומת הלא אירים, ולפעמים עברו לצד האויב, מה שרמז על תמיכה פושרת בקונפדרציה.

עם זאת ב"עידן הבנייה מחדש" כמה אירים תמכו תמיכה עזה ברעינות "העליונות הלבנה" ומיאלו תפקידים בולטים בתקיפות נגד השחורים במהומות בממפיס ב-1866.
ב-1871 פרצו "מהומות אורנג'" כשאירים פרוטסטנטים חגגו את ניצחון תומכיו של ויליאם מאוראניה בקרב בוין על ידי מצעד בתוך השכונות האיריות הקתוליות, תוך התגרות בתושביהן שהגיבו באלימות.
מפקד משטרה בשם ג'יימס ג'.קלסו שהיה פרוטסטנטי, הורה על ביטול המצעד בגלל היותו איום לשלום הציבור. המושל ביטל את החלטתו והורה ל-5000 שוטרים להגן על הצועדים. הקתולים תקפו אותם אבל המשטרה והמיליציה עצרו את תקיפותיהן והשתמשו באז חיה והרגו 63 קתולים.
בשנות ה-1860 היו היחסים בין ארצות הברית לבריטניה קרירים על רקע תמיכת הבריטים והקנדים בקונדפרציה בימי מלחמת האזרחים. אחרי המלחמה התעלמו כש"פניאנים" אירים קתוליים זממו ואף ניסו לפלוש לקנדה. הפניאנים כשלו. אבל הפוליטיקאים האירים קתולים שהשפעתם גברה והלכה בשורות המפלגה הדמוקרטית, תבעו יותר עצמאות לאירלנד והשתמשו ברתוריקה אנטי-בריטית - שנקראה "לסובב את זנב האריה" - סיסמה במערכת הבחירות שפנתה למצביעים האירים קתולים.

המהגרים המאוחרים התיישבו בערים המתועשות של הצפון-מזרח ומידווסט שבהן כבר קמו שכונות איריות אמריקאיות.
דמוגרפיה

אחרי הגרמנים-האמריקאים, עם 34,7 מיליון תושבים (במפקד האוכלוסין ב-2010 בארצות הברית) (בערך אחד מכל 10 אמריקאים) מהווים האמריקאים ממוצא אירי
הקבוצה האתנית השנייה בגודלה בקרב האוכלוסייה הלבנה של המדינה. הם בערך פי שבעה ממספר תושבי אירלנד.
היא מיוצגת במיוחד בצפון-מזרח ארצות הברית. 22 מיליון (7.2 אחוז בכלל האוכלוסייה) ציינו שיש להם אבות אירים, בעוד שלעוד 13.5 מיליון חלק מאבותיהם הם אירים (11.6% בקרב האוכלוסייה).

לפי נתוני הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, במדינת מסצ'וסטס בשנת 2014 21.5% מתושבי המדינה דיווחו על מוצא אירי; הם מגיעים לאחוז גבוה במיוחד באזור בוסטון - חצי מתושבי ברייטנרי, מסוצ'בטס,
22 מיליון (7.2 אחוז מכלל האוכלוסייה) ציינו שיש להם בעיקר אבות אירים, בעוד שלעוד 13.5 מיליון היו אבות אירים חלקית (סך הכל 11.6 אחוז מהאוכלוסייה). בשנת 2014, לפי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, 21.5 אחוז מתושבי המדינה דיווחו על מוצא אירי; הם מגיעים לממדים גבוהים במיוחד באזור בוסטון כאשר התושבים ממוצא אירי מהווים כמעט מחצית מהתושבים ב-בריינטרי (42.3 אחוז), סיטואיט (מסצ'וסטס), הנובר, מארשפילד ו-נורוול. המדינה הנוספת היחידה שבה שיעור האירים האמריקאים היה מעל 20% הייתה ניו המפשייר ב-2014. האוכלוסייה הגדולה ביותר של אירים אמריקאים ב-2014 הייתה בקליפורניה עם 2.5 מיליון, ניו יורק עם 2.3 מיליון ו-פנסילבניה עם 2.1 מיליון.

רוב האירים התיישבו בערי ארצות הברית והיוו חלק גדול מכוח העבודה. מחוזות בעלי השפעה אירית חזקה הם דרום בוסטון או הל'ס קיצ'ן (מנהטן) בניו יורק.
דמוגרפיה > הקהילות האיריות-אמריקאיות

לפי מפקד האוכלוסין האמריקאי מ-2010, בעיר בוט, מונטנה, קיים האחוז הגדול ביותר של אירים-אמריקאים, עם יותר מרבע התושבים בעלי אבות אירים.

מקור האוכלוסייה האירית קתולית של בוט הוא בגלי המהגרים שהגיעו לעיר בשלהי המאה ה-19 על מנת לעבוד בתעשיית המכרות. לפי המספר המוחלט, הערים בעלי האוכלוסייה הגדולה ביותר מוצא אירי-אמריקאי הן בוסטון ופילדלפיה.
בבוסטון ישנן שכונות איריות מפוזרות ברחבי העיר, הידועה ביותר - דרום בוסטון.
(South Boston). הרבה משכונותיה האיריות של פילדלפיה שוכנות בצפון-מזרח העיר, במיוחד בפישטאון, מייפייר וקנסינגטון, כמו כן בדרום העיר, במיוחד פנספורט הידועה כרובע "Two Street" (טו סטריט). ריכוזים גדולים של אוכלוסיות איריות קיימים באזורים המטרופוליטניים בוסטון רבתי ועמק דלאוור, פילדלפיה. בדרומה של שיקגו
(South Side) גרה קהילה אירית גולדה, המכנה את עצמה South Side Irish.
לקריאה נוספת

Lelia Ruckenstein and James O'Malley - Everything Irish Gramercy Books, New York, 2003
לב פרמה (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  לב פרמה מאת אלכסיי איוואנוב
 בימוי:  אנטון מגרדיצ'ב 
 הופק בידי:  איגור טולסטונוב דאריה להרחבה ולאד ריאשין אנטון זלאטופולסקי
 תסריט:  סרגיי בודרוב איליה טילקין קסניה דטנובה אלכסיי איוואנוב
 שחקנים ראשיים:  אלכסנדר קוזנצוב יבגני מירונוב פיודור בונדרצ'וק אלכסיי רוזין ילנה ירבאקובה סרגיי פוסקפאליס
 מוזיקה:  איגור ודובין 
 צילום:  סרגיי אסטאחוב
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 חברת הפקה:  סטאר מדיה קרן הקולנוע הרוסי PROFIT
 חברה מפיצה:  רוסיה-1 VGTRK סנטרל פרטנרשיפ
 הקרנת בכורה:  2022 
 משך הקרנה:  159 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט היסטורי, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט פנטזיה 
 תקציב:  610 מיליון רובל
 הכנסות:  850 מיליון רובל
 דף הסרט ב־IMDb
 
לב פרמה (ברוסית: Сердце Пармы) הוא סרט פנטזיה ודרמה היסטורית רוסי, בבימויו של אנטון מגרדיצ'ב, מהווה עיבוד לרומן באותו שם מאת אלכסיי איוואנוב. הסרט הופק על ידי חברת ההפקות Star Media ויצא לאקרנים ב-6 באוקטובר 2022. הסרט הפך לשובר קופות כשהכניס יותר מ-800 מיליון רובל לעומת תקציב הפקה של 600 מיליון רובל והפך לסרט הרוסי הרווחי ביותר לשנת 2022.
זהו סרטו האחרון של סרגיי פוסקפליס, שנהרג כחודש קודם לכן בתאונת דרכים בדרכו מדונצק לרוסיה. לאחר מותו זכה בפרס ניקה בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר. הסרט זכה בפרס APKiT בקטגוריית הסרט באורך מלא הטוב ביותר לשנת 2022. ביולי 2024 זכה הסרט בפרס ניקה בקטגוריית עיצוב התלבושות הטוב ביותר.