stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איספרבניק
אימפריה הרוסית או רוסיה הצארית

באימפריה הרוסית ה"איספרבניק" היה:
מפקד המשטרה המקומית ב"אוּייזד", תפקיד שנוסד בשנת 1775 על ידי הקיסרית יקתרינה הגדולה. האיספרבניק היה כפוף למושל.
התפקיד נקרא בדרך כלל קפיטן איספרבניק (капитан-исправник) או "זמסקי קפיטאן" (земский капитан). הוא היה נבחר כל שלוש שנים מקרב האצולה המקומית. האיספרבניק עמד גם בראש בית המשפט המקומי "ניז'ני זמסקי סוּד" (מ-1837 - "זמסקי סוד") שכלל חוץ ממנו עוד 2–3 נציגי האצולה המקומית ושל איכרי המדינה.
האיספרבניק ובית המשפט המקומי היה יכול לדון בסכסוכים בין הסוחרים ובין בויארים, איכרים וכו'.
הוא לא הוסמך להעניש בויארים מכל דרגה שהיא. הוא היה מדווח על היקף היבול השנתי של הדגנים, היה אחראי על הגיוס וכו'.
 בתי משפט אלו בוטלו בשנת 1862. החל משנת 1862 האיספרבניק של האוייזד התמנה על ידי מושל המחוז והיה ראש המשטרה האוייזדית - כששם התפקיד היה "האיספרבניק של האוייזד" (אוייזדני איספרבניק).
בית המשפט של האוייזד היה דן רק במשפטי הכפריים ולא פעל בערים. החל משנת 1862 האיספרבניק שלך האוייזד לא נבחר יותר אלא התמנה על ידי המושל ואחר כך מינויו אושר על ידי משרד הפנים.
נציגו של מושל מחוז באוייזד בגוברניות או הפלכים של פולין הקונגרסאית, של הקווקז, האזור הטרנסכספי, חבל טורקסטן ופריאמוריה.
הוא היה אחראי על הביטחון הציבורי ועל המנהל המקומי באוייזד.
האיספרבניק של האוייזד היה חייב לערוך פעמיים בשנה בקורות רשמיות ברחבי האוייזד.
לאיספרבניק היו כפופים "פריסטאבים" (cтановой пристав - סטנובוי פריסטאב) - מפקדי משטרה זוטרים.
מבחינת ההייררכיה הפקידותית של האימפריה הצארית האיספרבניק נמצא בדרגה 7 - של "יועץ חצר" ("נדבורני סובטניק").
התפקיד "איספרבניק" בוטל במהפכת פברואר 1917 והוחלף בזה של מפקד (נאצ'אלניק") המשטרה (בפולין - ב-1915 עם הכיבוש הגרמני בימי מלחמת העולם הראשונה).
אימפריה הרוסית או רוסיה הצארית > דמות האיספרבניק במדיה האמנותית

בספרות הרוסית מופיעות תכופות דמויות של איספרבניקים, למשל בפרק החמישי של הרומן "דוברובסקי" מאת פושקין, בשיר "מי חי טוב ברוסיה" (Кому на Руси жить хорошо) מאת ניקולאי נקרסוב, קיים אזכור גם בסיפור "הגלימה" מאת גוגול (על הקפיטן-איספרבניק שכעס כי אומרים שכל האיספרבניקים שיכורים), ב"נפשות מתות" מאת גוגול או בסיפור של צ'כוב - "הסלון 6", אצל יבגני זמיאטין ב"סיפור פרובינציאלי" (אוייזדוניה) - הפרק "דאגות של איספרבניק" וכו'.
האיספרבניק היא דמות המוזכרת תכופות גם בספרות של עמים אחרים באימפריה הצארית, לרבות הספרות היהודית במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
1904 - "כלבי המזחלה של האיספרבניק" צילום מאת יפים דמידוב
הגעת הקפיטן-איספרבניק - איור של מארק שאגאל ל"נפשות מתות" מאת גוגול
1948 - אדם ללא דרכון בפני הקפיטן-איספרבניק - ציור מאת מארק שאגאל
אימפריה הרוסית או רוסיה הצארית > הנסיכויות הרומניות (נסיכויות הדנובה)

בנסיכויות הרומניות האיספרבניק היה:
האיספרבניקים היו ידועים תכופות במעשי עושק אכזריים על חשבון האיכרים. במולדובה של המאות ה-17–18 הם היו זכאים לנכס לעצמם 4% מהקנסות והמסים שגבו. היו מפקיעים מהאיכרים כלים, בעלי חיים, כסף, היו משכפלים להם את החובות והמסים פי שניים או פי ארבעה כרצונם החופשי, ובמקרה של התנגדות, היו עוצרים ומענים אותם ואת בני משפחותיהם. בנוסף סחרו האיספרבניקים בפטורים והנחות לכל איכר או כפר שהרבה במחיר. על מנת להגביל את השחיתות בשלב מסוים קבע השלטון לאיספרבניק שכר קבוע של 5000 פיאסטר לשנה, אך הוא היה מעדיף להשאיר את הסכום הזה כשוחד ל"ויסטייר" האחראי על האוצר או לחברים אחרים במועצת החצר - ה"דיוואן".
באותו מובן - של "פרפקט" - התמנו "איספרבניק"ים (ispravnic de ținut) בכל מחוז ולאכיה בהתאם לרפורמות משנת 1741 של השליט הפנריוטי קונסטנטין מברוקורדט. להם היו כפופים פקידים שנקראו "פרקלאב" או "וטאמאן" או "וורניצ'ל" במולדובה. האיספרבניק של בוקרשט היה ממלא את מקום השליט בהיעדרו.
הנסיכות מולדובה הייתה מחולקת בימי שטפן הגדול ל-23 מחוזות - "צינוט" (ținut), בריבוי - ținuturi, - ובראשו של כל אחד מהם עמד איספרבניק. כך היו איספרבניקים של סורוקה, של רומאנאץ. קדם לתפקיד זה התאר או התפקיד של פרקלאב.
דמויות חשובות בהיסטוריה של הרומנים - כמו מיכאי האמיץ, קונסטנטין ברנקוביאנו, בארבו שטירביי, אנשי רוח כמו ינקיצה וקרסקו או קוסטאקבה קונאקי מילאו בתחילת הקריירה שלהם תפקידי איספרבניק.
אימפריה הרוסית או רוסיה הצארית > הנסיכויות הרומניות (נסיכויות הדנובה) > דמות האיספרבניק בספרות הרומנית

ידועה שאיפתה של גיבורת הקומדיה של וסילה אלכסנדרי, "קיריצה בפרובינציה" (1855) להשיג לבעלה, ברזוי, את התפקיד "איספרניבק" כדי שהיא תהפוך בתורה ל"isprăvniceasă" (אשת האיספרבניק = "איספרבניצ'אסה").
על איספרבניקים כותבים סופרים רומנים כמו אלקו רוסו ב (Cântare României) "שירת רומניה"' ושוב ווסילה אלכסנדרי, למשל ב"סיפורו של מטבע" (Istoria unui galbân)
על מעשי העושק של האיספרבניקים המחוזיים כתב ג. סיון ב"Suvenire contimpurane" (זיכרונות עכשוויים)
לקריאה נוספת

Анучин Е. Н. Исторический обзор развития административно-полицейских учреждений в России, с Учреждения о губерниях 1775 г. до последнего времени. СПб., 1872; (א.נ. אנוצ'ין - סקירה היסטורית של התפתחותם של המוסדות המנהליים - משטרתיים ברוסיה - החל מהקמת הגוברניות ב-1775 ועד לאחרונה)
Середа Н. В. Реформа управления Екатерины Второй. М., 2004. (נ.ו. סרדה - רפורמת המנהל של יקתרינה הגדולה)
Doru Dumitrescu, Mihai Manea Mic dicționar enciclopedic de termeni istorici Editura Meronia 2008
G.Sion Suvenire contimpurane Polirom, București 2014
Nicolae Stoicescu - Sfatul domnesc și marii dregători din Țara Românească și Moldova
Academia R.S.România, București 1968
,Pompiliu Eliade - Influența franceză asupra spiritului public în România, Originile '' -
1982, Editura Univers București
הערות שוליים

↑  M.Dumitrescu, M.Manea 2008 p.164
↑  G.Sion
↑  P.Eliade ע' 54-53
↑  V.Breban 1992
↑  Grigore Ureche Letopisețul Țării Moldovei
האיספרבניק של ה"פוביט"(אוייזד) בחמוטסק מקבל את פני המושל הכללי של המחוז יקטרינובסלבסק, אלכסנדר קליננברג
"כלבי המזחלת של האיספרבניק", צילום בקמצ'טקה מאת יפים דמידוב, 1904
אלביון הצבועה

אלביון הצבועה שהוא השם המקובל יותר בעברית, או אָלְבְּיוֹן הבוגדנית או אלביון הבוגד שהם תרגומי השם המקובל בלועזית: Perfidious Albion, או אלביון הנוכלת, הוא ביטוי גנאי המשמש לתיאורה של בריטניה. הביטוי מבוסס על השם היווני הקדום שהוענק לאיים הבריטיים – "אלביון" (ביוונית: Ἀλβιών).
את הכינוי העניקו לבריטניה הצרפתים בעקבות מלחמת מאה השנים. הצרפתים ראו בפריצת המלחמה ביטוי להפרת היחסים הפיאודו-וסאלים בין מלך אנגליה אדוארד השלישי ומלך צרפת פיליפ השישי. מעת זאת החל הביטוי להתפשט, והוא נכנס לשימוש בכל פעם שבריטניה ביצעה עוולה לדעת מתנגדיה; וגם מחוץ לשפה הצרפתית, והיה בשימוש עמים במצב מלחמה או ביריבות עם בריטניה. כך לדוגמה עשו הגרמנים שימוש בביטוי כדי לעודד גיוס לצי הקיסרי בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
בביטוי העברי אלביון הבוגד ודומיו, נעשה שימוש על ידי מנהיגי היישוב, סופרים ועיתונאים, בתקופת המנדט על רקע הספר הלבן ונסיגתה של בריטניה מהצהרת בלפור, ואף בראשית שנות המדינה.
הערות שוליים

↑  בספרו של עמוס עוז, הר העצה הרעה
↑  ברברה טוכמן, אוגוסט 1914, דביר, 1999, עמ' 339.
↑  מ' קפליוק, יציאת מצרים של הבריטים, דבר, 29 ביוני 1956, עמ' 26
↑  היהודים והערבים כאחד רואים את אנגליה כבוגדת, המשקיף, 23 ביולי 1948,  עמ' 2
↑  גבריאל, על הסטודנט העברי, סולם, 1 ביוני 1949, עמ' 31
איקרית

| --- | --- |
הכנסייה באיקרית, המבנה היחיד שנותר מהכפר
הכנסייה באיקרית, המבנה היחיד שנותר מהכפר
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז הגליל
 נפה:  נפת עכו
 שפה רשמית:  ערבית
 תאריך ייסוד:  המאה ה-16
 שטח:  24,722 דונם עות'מאני (1945)
 גובה:  550 מטרים
 סיבת נטישה:  צו צבאי
 תאריך נטישה:  5 בנובמבר 1948
 יישובים יורשים:  שומרה, אבן מנחם, גורן וגורנות הגליל
 דת:  נוצרים קתולים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  490אומדן סקר הכפרים (1945)
 קואורדינטות:  33°04′32″N 35°16′31″E﻿ / ﻿33.07555556°N 35.27527778°E﻿ / 33.07555556; 35.27527778 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הגליל המערבי מוגדלת) איקרית(למפת הגליל המערבי רגילה) איקרית(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום איקרית(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום איקרית  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
איקרית (בערבית: إقرث או إقرت, בתעתיק מדויק: אִ֫קְרִת' או אִ֫קְרִת) היה כפר ערבי נוצרי בגליל המערבי, שתושביו גורשו ממנו במלחמת העצמאות ולא הורשו לחזור אליו לאחריה.
תולדות היישוב

באזור איקרית הייתה התיישבות קדומה עוד מהתקופה הכנענית. הכפר היה אחד מ-19 הכפרים שנכבשו על ידי פרעה תחותמס השלישי. בתקופת המשנה והתלמוד נמצא במקום היישוב היהודי יוקרת, בו חי ופעל האמורא רבי יוסי דמן יוקרת. הכפר חרב לאחר התקופה הצלבנית, ויושב מחדש במאה ה-16. תושבי הכפר היו נוצרים קתולים, ועסקו בעיקר בחקלאות. לפי סקר הכפרים  משנת 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-490 נפשות. שטח הכפר עמד על  24,722 דונם עד מלחמת העצמאות.
ב-31 באוקטובר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נכנס צה"ל לאיקרית במסגרת מבצע חירם ללא קרב. לאחר שבוע דרש צה"ל מהתושבים להתפנות מבתיהם, וזאת במסגרת החלטת הצבא לפנות רצועה ברוחב של 5–15 ק"מ בצד הישראלי של הגבול עם לבנון מכל הכפרים הערביים שנמצאו בה. נציגי הצבא וגורמים פוליטיים ישראלים התחייבו בפני תושבי איקרית כי יוכלו לחזור לכפרם תוך פרק זמן של שבועיים. חלק מתושבי איקרית עברו ללבנון, אך רובם הועברו בנובמבר 1948 דרומה במשאיות של צה"ל לכפר ראמה, המרוחק מכפרם. לאחר תקופה קצרה, ביקשו התושבים מהצבא לממש את הבטחתו, אבל הצבא סירב והתחילה סחבת.
סמוך לשטח שבו שכן הכפר הוקמו המושבים היהודיים שומרה, אבן מנחם וגורן והיישוב גורנות הגליל. חלק מאדמות הכפר הוכרזו כשמורת טבע ועל חלקים אחרים נסללו כבישים. כיום האדמה בסטטוס של אדמה מופקעת ובחזקת מינהל מקרקעי ישראל.
מאבק משפטי

ב-1951 החלו העקורים במאבק משפטי שמטרתו מימוש ההבטחה להתיר להם לשוב לכפרם, בג"ץ פסק לטובת שני הכפרים ודרש מהממשלה להחזיר אותם לבתיהם, אך בסוף אותה שנה הרס צה"ל את מבני הכפר.
בשנת 1962 דווח שחלק קטן מעקורי איקרית הגיעו להסדר עם המדינה שעל פיו קיבלו בין 4,000–5,000 לירות פיצויים ועברו לגור בחיפה או בתרשיחא. במשך השנים הוקמו ועדות שרים והתושבים ניהלו משא ומתן עם כל ממשלות ישראל לדורותיה. בשנת 1992 מינה ראש הממשלה יצחק רבין את שר המשפטים דאז, דוד ליבאי לראשות ועדה. הוועדה פרסמה את המלצותיה בפני הממשלה בשנת 1995 והן היו בעד החזרת תושבי שני הכפרים לחלק מאדמותיהם. הוועדה אף המליצה לממשלה להשתתף בהוצאות הקמת ובניית הכפרים מחדש ולפצות את התושבים על התקופה שחלפה מאז. לאחר מכן התושבים הגישו הסתייגויות לגבי ההצעות אך הממשלה לא דנה איתם בנושא. בנובמבר 1995 נרצח ראש הממשלה יצחק רבין, וממשלות הימין סירבו לאמץ את ההמלצות של ועדת השרים.
צאצאי התושבים כיום

לאורך כל השנים חלק מהעקורים דואגים לתחזק את בית העלמין של הכפר ואת כנסייתו, שנותרה על תילה למרות הרס בתי הכפר, וממשיכים בשימור הקשר עם אדמות משפחותיהם ובמאבק המשפטי למען השיבה. בשלהי שנות השבעים של המאה ה-20, חזרו התושבים לקבור את יקיריהם בבית העלמין של איקרית, מסורת שנמשכת עד היום.
תושבי הכפר איקרית גרים בשלושה ריכוזים; חיפה, ראמה וכפר יאסיף. בשנת 2010 הם מנו 1,600 נפשות. הקהילה ממשיכה לקיים חיי קהילה למרות הפיזור הגאוגרפי: בכנסיית הכפר נערכת תפילה בכל שבת ראשונה של החודש, בחגים ובמועדים, וצאצאי הכפר מקיימים את החתונות של בני הקהילה בכנסייה, וכך גם ההטבלות של התינוקות. חלק נוסף מהפעילות של התושבים הוא הקייטנה השנתית שהפכה למסורת מזה 18 שנים. בקיץ 2012, חלק מצעירי הכפר (כ-20 במספרם) החליטו להישאר לאחר תום הקייטנה ולנהל את חייהם מהשטח של הכפר כחלק מהמאבק המתמשך.
מבט על איקרית בפברואר 1939, צילום של יהודה בן-דוד
צריף אירוח מול הכנסייה ושלט "ברוכים הבאים לאיקרית"
אולם התפילה בכנסיית איקרית, 2013
שער הכניסה לבית הקברות של איקרית, 2013
קברים בבית הקברות של איקרית, 2013
ראו גם

כפר בירעם
עקורי איקרית ובירעם
הערות שוליים

↑  רפיק נג'אר ושוקרי עראף, ההיסטוריה והאדם, פסוטה
↑  ברוך שראל (עריכה), כל מקום ואתר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור והוצאת כרטא, עמוד 39.
↑  סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל
↑  תלונות הערבים מבמת הכנסת, הארץ, 17 בינואר 1952
↑  הסדר עם חלק מעקורי איקרית, דבר, 12 באוקטובר 1962
אליעזר דוד גרינוולד

| --- | --- |

 לידה:  20 בינואר 1867 צ'ורנה, הונגריה 
 פטירה:  20 במאי 1928 (בגיל 61) סאטו מארה, רומניה 
 מדינה:  הונגריה 
 תקופת הפעילות:  ? – 20 במאי 1928 
 
הרב אליעזר דוד גרינוולד (י"ד בשבט תרכ"ז, 20 בינואר 1867 – א' בסיוון תרפ"ח, 20 במאי 1928) שימש כרב וראש ישיבה בערים ברדיוב, צעהלים, אויבר-וישובה (וישובה עילית) וסאטמר שבטרנסילבניה. ידוע על שם ספרו "קרן לדוד".
ביוגרפיה

נולד בטשארנא שבהונגריה לרב עמרם גרינוולד, בנו של הרב יוסף גרינוולד, אב"ד צ'צוביץ. בצעירותו למד אצל אחיו רבי משה גרינוולד בעל "ערוגת הבושם" ונחשב תלמידו המובהק. זמן קצר למד גם אצל הרב שמואל ארנפלד, בעל "חתן סופר".
בשנת תרמ"ט נישא לבתו של יעקב רפפורט מברדיוב. לאחר נישואיו ישב כחמש שנים בברדיוב, ייסד בה ישיבה ועמד בראשה. לאחר מכן כיהן כדיין ומורה צדק בסרדהלי, ועמד שם בראשות ישיבה שמנתה כ-130 תלמידים. בתחילת שנת תרס"ז (1906) נבחר לרב הקהילה היהודית בעיר צֶהלים, וגם בה עמד בראשות ישיבה גדולה.
בשנת תרע"ב (1912) עבר לכהן כרבה של אויבר-וישווה, ועמד בראשות ישיבה שמנתה מאות תלמידים. בשנת תרפ"א (1921) נבחר לרבה של קהילת סאטמר, ובמקביל לרבנותו עמד בראש ישיבה מקומית שהייתה הגדולה ביותר בטרנסילבניה, ובה ראה את לב פועלו הרבני. הישיבה פעלה ברוח החסידות. היה מגדולי התורה המפורסמים בתקופתו והעמיד תלמידים רבים, בהם רבנים וגדולי תורה ידועים בטרנסילבניה ובהונגריה.
בתו המאומצת נישאה לנכד אחיו, הרב יוסף גרינוולד, שהיה תלמידו המובהק ועסק בהדפסת ספריו.
ספריו

שו"ת קרן לדוד – על אורח חיים כולל קע"ב תשובות, סאטמר תרפ"ט
ספר קרן לדוד – חידושי אגדה על התורה, שני חלקים, סאטמר תר"צ-תרצ"ט
ספר קרן לדוד – חידושי אגדה ודרושים למועדי ה’, סאטמר תרצ"ד
סדר הגדה של פסח עם פירוש ... חסדי דוד – סאטמר תרצ"ד
לקריאה נוספת

'מרן אליעזר דוד גרינוואלד זצ"ל... תולדותיו, חייו ופעולתו', בתוך: בית ועד לחכמים ט-י, סאטמר סיוון-תמוז תרפ"ח, עמ' קלא-קלד
אברהם פוקס, ישיבות הונגריה בגדולתן ובחורבנן, ירושלים תשל"ט, כרך א, עמ' 354–363
'ר' אליעזר דוד ב"ה עמרם גרינוואלד', בתוך: יצחק יוסף כהן, חכמי טראנסילוואניה, ירושלים תשמ"ט, עמ' 45–46
שלמה שפיצר ומשה אלכסנדר זושא קינסטליכער, קהילת צעהלים וחכמיה, בני ברק תש"ס, עמ' 175–182
שלמה שפיצר, קהילות הונגריה, ירושלים תשס"ט, עמ' 280–281
'גרינוואלד הרב אליעזר דוד בן הרב עמרם', בתוך: ברוך טקרטין ולוסיאן-זאב הרשקוביץ, אנציקלופדיה ליהדות רומניה, מוסד הרב קוק תשע"ב, כרך א, עמ' 391
הערות שוליים

↑  אברהם יששכר אנגל, ספר זיכרון לקהילת סרדהלי, עמ' 105.
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שו"ת קרן לדוד, מהדורה ראשונה, סאטמר, תרפ"ט
אימפטוס

תחריט המתאר ארטילריה משנת 1582, וולטר הרמן ריף
אימפטוס או  תאוריית האימפטוס (באנגלית: Theory of impetus, תורת הדחף) הייתה תיאוריה של גופים כתוספת לדינמיקה אריסטוטלית, שהוצגה בתחילה כדי להסביר תנועת קליע כנגד. התאוריה נשענה על עקרונות פילוסופיית הטבע של אריסטו, אך חרגה מתפיסת הפילוסוף והוצעה לראשונה על ידי יואנס פילופונוס במאה ה-6. התיאוריה נוסחה מחדש על ידי אבן סינא במאה ה-11, וכן על ידי אבו אל-ברכאת אל-בגדאדי ואבן באג'ה במאה ה-12, לפני שהיא בוססה מאוחר יותר במחשבה המדעית המערבית על ידי ז'אן בורידן במאה ה-14.
תנועת הקליעים כחלק מפילוסופיית הטבע של אריסטו

הבעיה המרכזית אודות הסבר תנועת קליעים נוסחה כבר על ידי אריסטו - כאשר יד מיידה אבן, לדוגמה, האבן נעה בתנועה כפויה. זו תנועה כפויה מכיוון שגוף כבד מטבעו נע רק כלפי מטה וכל תנועה אחרת היא כפויה. מכאן עולה הצורך להסביר מהו המניע הגורם לתנועה. אריסטו ניסח שני עקרונות, הראשון, כל דבר שנע מונע על ידי דבר אחר והשני, המניע חייב להמצא במגע עם העצם המונע. מכיוון שהדבר היחיד הנמצא במגע עם האבן בכל מהלך התנועה הוא התווך (האוויר), אריסטו הסיק שהאוויר דוחף את האבן. בעת הדחיפה הראשונית של הקליע, הגוף דוחף ומניע לא רק את הקליע אלא גם את האוויר. השכבה הצמודה למניע הראשון (היד) דוחפת את השכבה הבאה, וכך הלאה שכבות האוויר דוחפות אלו את אלו. שכבות אלו מניעות את הקליע (האבן) והתנועה נחלשת בשל פיזורה בין השכבות השונות והתנגדותן לתנועה. עוד טען אריסטו כי מכיוון שהתווך הוא המניע (המניע בחזרה את הקליע), לא יכולה להתקיים תנועה ללא תווך. על כן אין מקום ללא תווך. עבור אריסטו היית זו אחת הראיות לכך שאין ריק.
תנועת הקליעים כחלק מפילוסופיית הטבע של אריסטו > הקשיים בתיאור האריסטוטלי

הסבר זה בהפיזיקה של אריסטו העלה מספר קשיים: ראשית, כיצד ייתכן שאוויר, חומר קל ודליל מסוגל להניע אבן כבדה, שנית, על פי אריסטו האוויר גם מתנגד לתנועה, מכאן עולה השאלה כיצד אותו תווך (האוויר) גם מניע את התנועה וגם מתנגד לה. לאור מיעוט החיבורים מהעת העתיקה אשר קיימים בידי היסטוריונים, ההנחה ההיסטורית היא כי נמצאו רמזים להתנגדות להסבר זה וכי הוצעו רעיונות חלופיים כבר בעת העתיקה.
יואנס פילופונוס ותנועה אקטואלית

הדיון הביקורתי המוקדם ביותר שהגיע לידינו נכתב על ידי יואנס פילופונוס (490-570 לערך) בפרוש על הפיזיקה של אריסטו שנכתב בשנת 517 לסה״נ. פילופונוס העלה שאלות בדבר היחס בין הקליע והאוויר האמור להניע אותו בחזרה:
״כיצד האוויר הנדחף על ידי החץ אינו זז בכיוון הדחף שהוטבע בו אלא במקום זאת מסתובב, כאילו לפי פקודה, וחוזר על מסלולו?״
עוד כתב:
״תחילה עלינו לשאול את המחזיקים בדעות אלה: אדם המיידה אבן, כלום כופה אבן לנוע בתנועה שלא כטבעה על-ידי זה שהוא דוחף את האוויר שאחריה או שמא חולק הזורק לאבן כח מניע? אם אינו חולק כל כח לאבן אלא מניע אותה על-ידי האוויר בלבד, ובדומה לזה מיתר הקשת והחץ, לשם מה נגיעת היד באבן או נגיע במיתר בחריץ זנב החץ ״
״מכיוון שאם היה זה אפשרי, ללא מגע כזה, להציב את החץ על קצה מקל, כאילו היה על קו דק, ולהציב אבן באופן דומה, ואז באמצעות אינספור מכונות לגרום לכמות גדולה של אוויר לנוע מאחורי גופים אלו. עכשיו ברור שככל שכמות האוויר המונע גדולה יותר והכח בו הוא מונע גדול יותר, האוויר אמור לדחוף אותם יותר, ולהשליך אותם למרחק רב יותר. אולם העובדה היא שאפילו אם אתה מציב את החץ או האבן על קו או נקודה חסרי עובי של ממש ומניע את כל האוויר מאחורי הקליע בכל הכח האפשרי, הקליע לא ינוע מרחק של אמה אחת.״
על פי פילופונוס, הקליע אינו מונע מבחוץ אלא על ידי כח לא חומרי שנמצא בתוכו והוכנס אליו במהלך הזריקה. הכח המניע הוא ישות נפרדת מהתנועה, הוא הגורם לה ואותו כינה ״תנועה אקטואלית״.על פי הסבר זה, לדעת פילופונוס המניע הוא ישות עצמאית חסרת קיום חומרי, ההנחה כי המניע נמצא בתוך המונע ולא בתווך, מאפשרת להסביר גם את אפשרות התנועה בריק ומכן גם את קיומו של הריק. הישות המניעה במונחים אריסטוטליים היא צורה טהורה, רעיון שאריסטו עצמו התנגד לו ובכך פילופונוס מאמץ עקרונות חשיבה אפלטוניים (אידיאליזם).
תנועת קליעים במדע האיסלאמיטי > אבן סינא

אבן סינא, פילוסוף ורופא פרסי כותב ערבית (Avicenna; 980–1037), התייחס בספרו בשם ״ספר הריפוי״ להסברי קודמיו אריסטו ופילופונוס, הוא שלל את הסבר האוויר החוזר ואת הסברו של אריסטו ותמך בהסבר דומה של פילופונוס. אבן סינא הציע תיאור הממשיך בעיקרו את התפיסה הנאו-פלטונאית בדבר קיומה של ישות המניעה את הקליע הנמצאת בתוך המונע ואינה חיצונית לו אך בהסברו הציע אבן סינא חידוש, לראשונה הופרדו הכוח המניע והנטייה. לפי הסבר זה הכח המניע מעביר לקליע נטייה אשר יכולה להישמר בגוף גם לאחר שהכח המניע נחלש לחלוטין.
״כאשר בודקים עניין זה לאשורו, מוצאים אנו שנכונה ביותר היא השקפת אלה החושבים שהנע מקבל מן המניע נטייה. הנטייה היא מה שחשים בו בחוש בשעה שמנסים לכוף מנוחה על תונעה טבעית או על תנועה כפויה: מורגש אז כוח הדיפה שאין ספק במציאותו בגוף, אף אם הגוף נע מתוך כפייה.״
על פי אבן סינא, התנועה הכפויה ממשיכה בזכות הנטייה ואינה נחלשת מעצמה, רק הפרעות חיצוניות יביאו להחלשותה. ניסוח זה הוביל את אבן סינא למסקנה בדבר האפשרות לקיומו של ריק - מכיוון שבטבע לא קיימת תנועה נצחית וקיום ריק מחייב תנועה כזו, הריק אינו קיים.
״אם התנועה הכפויה של הקליע נוצרת יל ידי כח שפועל בריק, היא חייבת להמשיך, ללא הכחדה או הפסקה מכל סוג שהוא״
תנועת קליעים במדע האיסלאמיטי > אבו אל-ברכאת אל-בגדאדי

אבו אל-ברכאת אל-בגדאדי (1165-1080) היה פילוסוף ורופא יהודי כותב ערבית אשר אימץ את תפיסת הנטייה הכפויה כגורם התנועה אולם הניח שהנטייה מתמעטת מעצמה בגוף. על פי אבו אל-ברכאת, הגוף נעצר בשל התנגדות האוויר, הכבידה הטבעית והתמעטות הנטייה הכפויה עם הזמן. בנוסף, בעוד אבן סינא הניח כי בכל גוף קיימת נטייה אחת בלבד, אבו אל-ברכאת סבר כי בגוף יכולות להמצא נטיות לתנועה המנוגדות בכיוונן ושתנועת הגוף נובעת מהתנועה החזקה שביניהן. על פי הסבר זה, גוף הנזרק למעלה ימשיך בתנועתו כל עוד הנטייה הכפויה חזקה מהנטייה הטבעית ליפול מטה. ברגע שהנטייה הכפויה תחל להחלש, תהפוך הנטייה הטבעית (המושכת כלפי הארץ) להיות החזקה יותר והגוף יפול חזרה לארץ:
״נטייה אחת אחר נטייה אחרת.. מקור הנטייה הטבעית אינו נפרד [מהגוף הנע] וכך הוא ממשיך לפעול עד שהוא גורם לגוף להגיע למקומו הטבעי. כל עוד הכח [למשל הכבידה] פועל מחוץ למקום הטבעי של הגוף, הוא יוצר נטיות עוקבות כך שהכח של הנטייה מתגבר במהלך זמן התנועה״
לפי הסבר זה ניסח אבו אל-ברכאת את הצטברות ״הנטייה הטבעית״. ובכך הסביר מדוע גופים מאיצים בזמן נפילתם. על פי אבו אל-ברכאת, מתקיימת הפרדה מלאה בין הכח הנובע מתוך הגוף, הנטייה שהיא ישות עצמאית הנמצאת בגוף, והתנועה של הגוף עצמו.
תנועת קליעים במדע האיסלאמיטי > אבן באג׳ה

אבן באג'ה (1139-1070 לערך) או בשמו המלא אבו בכר מוחמד אבן יחיא חי באנדלוסיה ומרוקו והיה בן זמנו של אבו אל-ברכאת. חיבורים בערבית שנשמרו מעידים כי אבן באג׳ה נותר נאמן לגישה האריסטוטלית - הוא שלל את קיום הריק, וסבר שעל המניע להיות מופרד מהמונע. בהתייחסותו לתנועת הקליעים, סבר כי התווך צריך לנוע ומכך ניתן ככל הנראה להסיק שהמניע של הקליעים הוא התווך (האוויר). עם זאת, אבן באג׳ה הציג גישה ביקורתית כלפי מחשבתו של אריסטו, ויצא נגד ההנחה כי תנועה מחייבת תמיד תווך מתנגד. רעיונותיו נודעו דרך ציטוט בפרוש (סופר קומנטר) של אבן רושד על הפיזיקה של אריסטו:
״מהירות הגוף אינה יחסית באופן הפוך לצפיפות התווך, אלא ההאטה של התנועה בשל התווך יחסית לצפיפות״
אבן באג׳ה יצא נגד היחס המתמטי בין המהירות להתנגדות התווך והציע יחס מתמטי בין ההאטה - כלומר ההקטנה במהירות וההתנגדות בתווך. הציטוט של אבן באג׳ה היה ככל הנראה מוכר במהלך ימי הביניים ונידון לא מעט גם אחר כך אפילו על ידי גלילאו גליליי ועל פי מספר היסטוריונים, דבריו ככול הנראה עוררו מלומדים לטינים לבחון את רעיון ״הנטייה הטבועה״ בגוף.
תאוריית האימפטוס בעולם הלטיני > פרנציסקוס דה מרקיה

פרנציסקוס דה מרקיה (1344-1290 לערך) היה הפילוסוף הראשון בעולם הידע הלטיני, שהגן על העמדה כי המניע מועבר לקליע ונמצא בו, זאת לאחר שהרעיון נדחה במהלך המאה ה-13 בשל סתירתו את התפיסה האריסטוטלית. בחיבור משנת 1323 פרנציסקוס מניח כי ״כח נותר״ בקליע הוא המניע המרכזי שלו ובנוסף הוא מונע מכח הנותר בתווך המסייע להנעת הגוף. גישתו היא הרחבה להסבר האריסטוטלי לפיו התווך מניע את הקליע ולפי גישתו, ה״כח הנותר״ נשאר בקליע למשך זמן מוגבל, בדומה להשקפתו של אבו אל-ברכאת.
תאוריית האימפטוס בעולם הלטיני > ז׳אן בורידאן

ז'אן בורידן (1358-1298) היה פילוסוף משפיע בתקופתו וכיהן בין היתר כרקטור של אוניברסיטת פריז. בורידאן היה המשפיע מבין התומכים ברעיון הגורס כי המניע נמצא במונע. בורידאן טען שהזורק מעניק דחף או אימפטוס בלטינית לקליע, בעקבות ניסוחו זה מכונה תיאוריה זו תאוריית האימפטוס. בורידאן סבר כי האימפטוס מניע את הגוף בתנועה לכל הכיוונים ולא רק בתנועה אופקית, הוא הסביר תאוצת נפילה של גוף באמצעות האימפטוס או הדחף המניע אותו, אשר הוא עצמו גדל עם התנועה שמקורה בכבידה ומקורו של האימפטוס הוא בתנועה עצמה. התנועה הראשונית של גוף נופל יוצרת אימפטוס בגוף, האימפטוס הזה הוא גם המניע לתנועה ברגע הבא, זהו הרגע בו קיימים שני מניעים (בניגוד למניע אחד בתחילת התנועה): הכבידה והאימפטוס. המניעים הללו יגרמו לתנועה מהירה יותר אשר תיצור בעצמה אימפטוס רב יותר בגוף, התנועה תוביל להגדלת האימפטוס ולתאוצה נוספת וכך הלאה.
לפי בורידאן, הכבידה אינה פועלת על האימפטוס באופן ישיר אלא דרך התנועה. הכבידה מניעה את הגוף הכבד ותנועת הגוף הכבד יוצרת אימפטוס שגדל ככל שהתנועה מהירה יותר. הכבידה מוסיפה בכל שלב מהירות לגוף והיא המקור הראשוני של התאוצה.
בורידאן ראה באימפטוס תכונה נפרדת מהתנועה עצמה וכן ראה בה תכונה תמידית של הגוף שאינה נחלשת מעצמה, היחלשותה תגרם רק בעקבות התנגדות כוחות חיצוניים. בכך דגל בעמדת קודמו אבן סינא בניגוד לאבו אל-ברכאת ופרציסקוס דה מרקה. בהתייחסו לתנועה כפויה כתב בורידאן:
״הדחף [אימפטוס] הניתן על ידי המיידה לקליע משתנה, מצד אחד ביחס למהירות הקליע (שניתנה באופן ראשוני ומיידי), ומצד אחר ביחס לכמות החומר בגוף הנע: ואם המניע מניע את הגוף הנע מהר יותר, הוא יטביע בו דחף גדול יותר״
בורידאן הציע כי הדחף ניתן על ידי המניע אך גודלו יחסי לתנועה ובכך ניסח תאוריה כמותית (למחצה) הקושרת בין גודל האימפטוס למהירות: ככל שהגוף מהיר יותר וככל שהוא כבד יותר האימפטוס שלו גדול יותר, ולהפך.
על פי בורידאן, האימפטוס הוא תכונה של גוף נע שגודלו יחסי לתנועה ולכמות החומר, מקור האיפמטוס חיצוני לתנועה והוא המניע לתנועה, כמו כן, האימפטוס הוא תמידי ויכול להסביר את המשך התנועה ואת השינוי במהירותה. התנועה אינה ממשיכה מעצמה אלא זקוקה לישות הטבועה בגוף - זהו הדחף או האימפטוס. תיאוריה זו היית מקובלת לפחות עד ראשית המאה ה-17 ואף גלילאו גלילאי הושפע ממנה.
ראו גם

Theory of impetus
אריסטו
ז׳אן בורידאן
אבן באג׳ה
אבן סינא
אבו אל-ברכאת אל-בגדאדי