stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון אטא מילס
פעילותו הפוליטית > סגן נשיא

לקראת הבחירות הנשיאותיות בשנת 1992 מפלגת "הקונבנציה הלאומית" NCP כרתה ברית עם מפלגת "הקונגרס הלאומי דמוקרטי" NDC. השליט לשעבר, הלטננט ג'ון ג'רי רולינגס החליט לרוץ לנשיאות בבחירות חופשיות, כשלצידו רץ לתפקיד סגן הנשיא הלידר של NCP, קאו נקנסן ארקה. הם זכו בבחירות ואחרי שנת 1992 כיהן ארקה כסגן נשיא בשנים 1996-1992 לצד הנשיא רולינגס.
אולם ב-29 בינואר 1996 מפלגתו של ארקה, NCP, עזבה את הברית עם NDC והתאחדה עם "מפלגת הקונבציה של העם" PCP, על מנת להקים מחדש את "מפלגת הקונבנציה של העם" CPP. ארקה הציג בבחירות בשנת 1996 את מועמדותו לנשיאות מטעם CPP מול רולינגס. בבחירות רולינגס בחר לרוץ הפעם יחד עם פרופ' מילס כמועמד לתפקיד סגן הנשיא. עם ניצחונם של רולינגס ומילס, הפך מילס לסגן נשיא של גאנה בשנים 2000-1996.
פעילותו הפוליטית > מועמד לנשיאות

אחרי סיום כהונתו השנייה כנשיא נבחר של רולינגס, בשנת 2000 נבחר מילס למועמד לנשיאות מטעם מפלגת בקונגרס הלאומי דמוקרטי NDC מול נציג המפלגה הפטריוטית החדשה NPP מן האופוזיציה, ג'ון אגייקום קופואור. קופואור ניצח בסיבוב הראשון ב-7 בדצמבר 2000 של הבחירות עם 48.4% מהקולות מול 44.8% בעד מילס. בסיבוב השני ב-28 בדצמבר 2000 ניצח קופואור על ידי זכייה ב-56.9% מהקולות והושבע כנשיא ב-7 בינואר 2001.
בדצמבר 2002 נבחר מילס למנהיג מפלגתו NDC . הוא ניסה שוב את מזלו בבחירות לנשיאות בשנת 2004 אך נוצח על ידי הנשיא המכהן, ג'ון קופואור שהצליח לזכות ב-52.45% מהקולות מן הסיבוב הראשון.
ב-21 בדצמבר 2006 שוב נבחר מילס למועמד מפלגת NDC לנשיאות עם 81.44% מהקולות, רחוק מאוד מיריביו, אקוואו ספיו-גארברה, אלהאג' מהאמה אידריסו ואדי אנאן.
בחירות בשנת 2008 רץ מילס לנשיאות תחת הסיסמה "אדם טוב יותר בשביל גאנה טובה יותר" ומצע המבטיח שינוי. הוא הצהיר"האנשים מתלוננים. אומרים שרמת חייהם הידרדרה בשמונה השנים האחרונות. אז אם גאנה היא מודל לצמיחה, הדבר אינו מתורגם למשהו מורגש אצל האנשים". בסיבוב הראשון הוביל יריבו נאנא אקופו אדו (בנו של השפוט והנשיא לשעבר אדווארד אקופו אדו) עם 49.13% מהקולות מול 47.92% מהקולות בעד מילס. אולם התקיים סיבוב שני ב-28 בדצמבר 2008 מילס הוביל במספר קטן של קולות, אך בגלל קשיים בביצוע ההצבעה במחוז החדש טיין, באזור ברונג-אהאפו, ועדת הבחירות החליטה שתתקיים הצבעה נוספת רק במחוז זה ב-2 בינואר 2009 והיא תקבע את התוצאות הסופיות של הבחירות. בסופו של דבר ניצח מילס עם
50.23% מול ה-49.77% של אקופו אדו.
נשיאותו

גם בזמן כהונתו כנשיא חלה צמיחה כלכלית ואף הפכה גאנה ליצרנית נפט. כמה חודשים לפני מותו זכה מילס לשבחים מהנשיא האמריקאי אובמה על הנהגתו הדמוקרטית. מילס תרם גם להידוק הקשרים הכלכליים של ארצו עם סין.
הספיק להיבחר דרך פריימריס למועמד מפלגתו בבחירות הבאות לנשיאות, מול יריבתו, אלמנתו של ג'רי רולינגס, נאנה קונאדו אגיימאנג רולינגס.
חייו הפרטיים

ג'ון אטא מילס היה נשוי לארנסטינה נאדו מילס, מחנכת, ולזוג יש בן, סאם קופי אטא מילס.
מילס היה ביחסי ידידות עם ט.ב. ג'ושואה, שהכריז עצמו "נביא", וניהל את הכנסייה הקרויה "סיינגוג" ("בית הכנסת" (The Synagogue)), כנסיית כל האומות, בלגוס, ניגריה.
מילס שיחק הוקי ושחה, ובצעירותו היה חבר הקבוצה הלאומית להוקי של גאנה. היה חבר בהנהגת המועדון "אקרה הארטס אוף אוק" ואוהד של מנצ'סטר יונייטד.
מילס נפטר ביולי 2012 בבית החולים הצבאי 37 באקרה, שלושה ימים אחרי יום הולדתו ה-68.
ככל הנראה מותו נגרם בשל סרטן הגרון, שבגינו קיבל טיפולים בארצות הברית. לפי דיווחי בי.בי.סי סבל בחודשים באחרונים מקשיים בקולו. במקומו הושבע לנשיא זמני סגן הנשיא, ג'ון דרמאני מהאמה.
טקס ההלוויה התקיים בככר העצמאות של אקרה בנוכחות כ-50,000 אנשים, כולל 18 ראשי מדינות אפריקאיות, מזכירת המדינה של ארצות הברית, הילרי קלינטון, ומשלחות מ-64 ארצות.
פרסומים

Taxation of Periodical or Deferred Payments arising from the Sale of Fixed Capital (1974)
Exemption of Dividends from Income Taxation: A Critical Appraisal (1977)
Report of the Tax Review Commission, Ghana, parts 1, 2 & 3 (1977)
Ghana’s Income Tax Laws and the Investor (1978)
ג'רולד זכריאס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בינואר 1905 ג'קסונוויל, ארצות הברית 
 פטירה:  16 ביולי 1986 (בגיל 81) 
 ענף מדעי:  פיזיקה גרעינית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה 
 מנחה לדוקטורט:  שירלי לאון קווימבי 
 מוסדות:  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס 
 תלמידי דוקטורט:  ריינר וייס, Hinko Henry Stroke, רוברט די האון, ריצ'ארד טימותי דיילי, ג'וזף אייזינגר, Luther Clarence Davis, Darragh E. Nagle, קרול ויין זאבל, ג'ון ג. קינג, הין לו, ויליאם ברנרד פוהלמן, תומאס מרשל האן, Renne Stephen Julian 
 פרסים והוקרה:  מדליית ארסטד (1961)  I. I. Rabi Award (1986) 
 
ג'רולד ריינאך זכריאס (באנגלית: Jerrold R. Zacharias; ‏23 בינואר 1905 – ‏ 16 ביולי 1986) היה פיזיקאי גרעין יהודי אמריקאי, פרופסור ב-MIT. חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
קורות חיים

זכריאס נולד בג'קסונוויל שבמדינת פלורידה, בן למשפחה יהודית.
הוא עבד במעבדת הקרינה ב-MIT וכן בפרויקט מנהטן. הוא עזר לבנות את המחלקה לפיזיקה ב-MIT אחרי מלחמת העולם השנייה והיה אחראי לגיוסם של ברונו רוסי וויקטור וייסקופף למכון. בתקופת המלחמה הקרה ניהל כמה מחקרים הקשורים לביטחון שהתבצעו ב-MIT, ומאוחר יותר יסד וניהל את הוועדה ללימוד מדע הפיזיקה (Physical Science Study Committee), שהייתה בעלת השפעה רבה בשינוי החינוך לפיזיקה בארצות הברית אחרי שיגור הספוטניק בברית המועצות ב-1957.
זכריאס פיתח את הגרסה הראשונה של שעון מבוסס קרן צזיוםשנקרא לעיתים קרובות שעון אטומי ומאוחר יותר התקבל כסטנדרט למדידת זמן.
ב-1954 העיד זכריאס בוועדה לקביעת אישור ביטחוני של רוברט אופנהיימר, שם הואשם כשותף בקנוניה לפגוע בביטחון הלאומי של ארצות הברית המכונה ZORC (ראשי תיבות של זכריאס, אופנהיימר, רבי וצ'ארלס לוריצן - באנגלית Zacharias, Oppenheimer, Rabi, Charles Lauritsen). מאוחר יותר נחקר על ידי סוכנים של הסנטור ג'וזף מקארתי. הוא לא שיתף פעולה, למרות שהיה חשש שיאבד את משרתו.
בשנת 1957 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
ב-1961 קיבל את מדליית ארסטד (Oersted Medal) על חינוך לפיזיקה.
בתקופת הממשל של הנשיא לינדון ג'ונסון עבד זכריאס עבור המשרד של הבית הלבן למדע וטכנולוגיה. באמצע שנות ה-60 העביר סדרה של הרצאות באוניברסיטת טאפטס שפעלה כקטליזטור ליצירת הארגון החלוצי של אמנים בבתי הספר "מורים וסופרים משתפים פעולה". זכריאס המשיך לדחוף לרפורמות חינוכיות במשך שנות ה-60 וה-70 על ידי פרויקטים כמו מחקר מדעי בסיסי וסדרה בטלוויזיה החינוכית Infinity Factory. הוא היה גם המייסד של מרכז לפיתוח חינוכי (Education Development Center), מוסד ללא כוונת רווח שמפתח תוכניות לימודים במדע ומתמטיקה.
זכריאס נפטר בגיל 81.
לקריאה נוספת

Jack S. Goldstein, A Different Sort of Time: The Life of Jerrold R. Zacharias, MIT Press, 1992.
הערות שוליים

↑  Norman Ramsey, Jerrold R. Zacharias,
↑  Hechinger, Fred M. "About Education: An Experiment in 'Activism,'" New York Times (Dec. 4, 1979).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007450340505171  BnF: cb12452159k (data)  GND: 119105403  ISNI: 0000 0000 8247 2474  LCCN: n91100318  MGP: 104715  NARA: 10572503  NTA: 110007409  SNAC: w67d2wq2  SUDOC: 033678308  VIAF: 62350950   WorldCat (עם VIAF): 62350950
ג'רוזלם ריפורט

| --- | --- |
 תדירות:  כתב עת דו-שבועי
 סוגה:  חדשות
 תאריכי הופעה:  1990–הווה (כ־34 שנים)
 שפה:  אנגלית
 מערכת:  ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 ISSN:  0792-6049
 http://www.jpost.com/Jerusalem-Report
 
ג'רוזלם ריפורט (באנגלית: The Jerusalem Report) הוא כתב עת דו-שבועי ישראלי בשפה האנגלית, המכסה נושאים פוליטיים וחברתיים בישראל, במזרח התיכון וביהדות התפוצות.
כתב העת נוסד כשבועון עצמאי בשנת 1990, ובשנת 1998 נרכש על ידי קבוצת הג'רוזלם פוסט. כתב העת מפרסם מאמרים פוליטיים, ראיונות עם אישים בולטים וסקירה של הסצנה התרבותית בישראל.
היסטוריה

באפריל 1989, רכש איל העיתונות הקנדי קונרד בלק, בעלי קבוצת "הולינג'ר", את העיתון "ג'רוזלם פוסט". לאחר הרכישה, הקו המדיני של העיתון הפך מזוהה עם הימין הפוליטי, לאחר שעד אז היה העיתון בעל קו ליברלי מתון. בתגובה עזבו את העיתון 30 עורכים וכתבים בכירים, ביניהם דוד לנדאו, שלמה מעוז וחמי שלו. בנוסף עזב גם העורך ארווין פרנקל, שהתרעם על התערבותו של המנכ"ל שמינתה קבוצת "הולינג'ר" בתכני העיתון.
חלק מהפורשים, ביקשו להקים עיתון יומי חדש באנגלית ולגייס משקיעים. הם ייצרו קשר עם עמוס שוקן מקבוצת הארץ וחיים בראון מקבוצת "גלובס", אך הם החליטו לא להשתתף במיזם. בנוסף פנו לקבוצה שהפסיקה בהתמודדות על רכישת "ג'רוזלם פוסט", בהובלת אנשי העסקים רוברט מקסוול וצ'ארלס ברונפמן. אך הקבוצה לא הצליחה להקים את העיתון היומי. במקביל הירש גודמן, שהיה עד אז הכתב הצבאי של הג'רוזלם פוסט, יזם את הקמתו של שבועון חדש באנגלית. הוא פנה אל זאב חפץ, סופר ועיתונאי שהיה מנהל לשכת העיתונות הממשלתית עד שש שנים קודם לכן, והציע לחפץ את תפקיד העורך הראשי (Managing Editor) ביחד עמו. חפץ הסכים והשניים הרכיבו ביחד את צוות השבועון החדש, בו נכללו בין השאר גרשום גורנברג, יוסי קליין הלוי, אהוד יערי, זאב שיף ועיתונאים ידועים אחרים. השניים הצליחו לגייס את צ'ארלס ברונפמן יחד עם עוד שלושה משקיעים. השבועון התחיל לצאת לאור באוקטובר 1990.
דייוויד הורוביץ היה העורך הראשי משנת 1998 עד 2004. שרון אשלי ערכה את כתב העת משנת 2004 עד 2006, ואיטה פרינס גיבסון מ-2006 עד לשנת 2012. אז הוחלף על ידי העיתונאי הבריטי מתיו קלמן, שהחזיק בתפקיד במשך חצי שנה (בין ינואר עד מאי 2012). "נדרשתי על ידי ההנהלה לבצע קיצוץ של 10% בתקציב, שגם ככה היה רעוע. העדפתי להתפטר מאשר לבצע את הקיצוץ", אמר קלמן. העורך הראשי בין דצמבר 2012 עד מאי 2017 היה אילן אביתר, הוא הוחלף על ידי סטיב לינדי.
בשנת 2000 ציין העיתונאי ג'פרי גולדברג כי הג'רוזלם ריפורט הוא לדעתו: "כתב העת הטוב ביותר שמפורסם בישראל, באנגלית או בעברית. הג'רוזלם ריפורט היא מוקד של מקצועיות והגינות בעיתונות הישראלית".
בשנת 2004 זכה העיתון בפרס בוריס סמולר מטעם ארגון הג'וינט על כיסוי יהדות התפוצות. בנוסף זכו העיתונאים סטיוארט שופמן ויוסי קליין-הלוי מה"ג'רוזלם ריפורט" בפרס לעיתונאות מטעם המרכז העולמי של "בני ברית" על מצוינות בסיקור יהדות התפוצות.
בינואר 2011, נאלץ העיתון "מעריב" לשלם 50 אלף שקל ל"ג'רוזלם ריפורט" ולפרסם "תיקון והכחשה" לידיעה שפורסמה במקומון הירושלמי שלו, לאחר תביעת לשון הרע.
בידיעה שהתפרסמה במקומון הירושלמי של "מעריב", "כל הזמן", ב-8 בדצמבר 2006 נטען כי המגזין "קורס".
ביולי 2018, פרסם "הג'רוזלם ריפורט" קריקטורה של המאייר אבי כ"ץ בפרפרזה על "חוות החיות" של ג'ורג' אורוול, בה הומחז מחדש על ידי חזירים, סלפי של חבר הכנסת אורן חזן שצולם לאחר קבלת חוק הלאום, יחד עם ראש הממשלה נתניהו וחברי כנסת נוספים. בעקבות מחאות של ארגוני ימין הוחלט לפטר את כ"ץ.
בעלות

כתב העת מומן בשנות היווסדו על ידי ארבעה נדבנים יהודים, ביניהם צ'ארלס ברונפמן. הוא נמכר בשנת 1998 לרשת העיתונים הקנדית "הולינג'ר", שרכשה גם חלק מהבעלות על הג'רוזלם פוסט.
בשנת 2004 נרכשה קבוצת הג'רוזלם פוסט, ובה גם הג'רוזלם ריפורט, על ידי חברת "מרקעי תקשורת בע"מ", בבעלותו של אלי עזור.
כאשר הג'רוזלם ריפורט נרכש על ידי "הולינג'ר" יחד עם הג'רוזלם פוסט, יצאה הודעה לעיתונות לפיה בשני העיתונים ימוזגו מחלקות הפרסום והמחלקות המנהליות, אולם כל עיתון יישאר עם קו עריכה עצמאי. עם זאת, שנים ספרות אחר כך החלה קבוצת הג'רוזלם פוסט להשפיע גם על הג'רוזלם ריפורט, תוך צמצום החופש העיתונאי של כותביו.
הערות שוליים

↑  קונארד - החברה הקנדית המתחרה על קניית העתון ג'רוזלם פוסט, מעריב, 21 באפריל 1989
↑  אורי גינוסר, ג'רוזלם פוסט נמכר מעבר לכל פרופורציה, מעריב, 28 באפריל 1989
ארי רט, כך נמכר ה"ג'רוזלם פוסט", באתר העין השביעית, 1 בספטמבר 1998
↑  חמי שלו, 18 שנה לפני ישראל היום: זה היה העיתון הראשון של נתניהו, באתר הארץ, 2 במרץ 2018
↑  נרי ליבנה, ג'רוזלם פוסט מהפך, חדשות, 21 בפברואר 1992
↑  אפי לנדאו, בעל "הפוסט": המכתב נגד המו"ל, מתחת לכל ביקורת, חדשות, 28 בדצמבר 1989
↑  מקסוול וברונפמן יגישו מהר הצעה לרכישת ג׳רוזלם פוסט, חדשות, 16 באפריל 1989
↑  אפי לנדאו, לא רצו לדוג אותם, חדשות, 18 במאי 1990
↑  הדס מנור, עיתון לאנשים חושבים באנלית, מעריב, 16 באוקטובר 1990
↑  ענת באלינט, עורך "הג'רוזלם פוסט" סטיבנס התפטר, דויד הורוויץ יחליפו, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2004
↑   מהי עיתונות שלום? איטה פרינץ-גיבסון, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 45:13)
↑  איתמר ב"ז, כמה עולים העיתונאים של ה"פוסט", באתר העין השביעית, 15 בספטמבר 2020
↑  Jeffrey Goldberg (25 ביוני 2000). "Where the Political Is Personal". The New York Times Book Review. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  דניאל בן סימון - חתן הפרס לעיתונאות מטעם "בני ברית", באתר הארץ, 14 במאי 2002
↑  אורן פרסיקו, קריסה מערכתית, באתר העין השביעית, 27 בינואר 2011
↑  מערכת mako תרבות, ‏המאייר אבי כ"ץ פוטר אחרי קריקטורת החזירים, באתר ‏מאקו‏, 25 ביולי 2018
1 2  מעריב, ‏ג'רוזלם פוסט רכש 49% מג'רוזלם ריפורט, באתר גלובס, 18 באפריל 1998
↑  שירות גלובס, ‏סוף סיפור: אלי עזור רוכש עם חברה קנדית את ג'רוזלם פוסט תמורת 13.2 מיליון דולר במזומן, באתר גלובס, 16 בנובמבר 2004
↑  ארנון לוי, עיתון זה לא בית, באתר העין השביעית, 1 בינואר 2000
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 124289121   WorldCat (עם VIAF): 124289121
ג'ונד פלסטין

| --- | --- |
בלאד א-שאם ומחוזותיה במאה ה-9 במהלך תקופת הח'ליפות העבאסית
בלאד א-שאם ומחוזותיה במאה ה-9 במהלך תקופת הח'ליפות העבאסית
 ממשל
 שפה נפוצה:  ערבית 
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה 
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך:  שנות ה-30 של המאה ה-7
 פירוק:   
 תאריך:  סוף המאה ה-11
 ישות קודמת:  פלשתינה פרימה
 ישות יורשת:  ממלכת ירושלים
 
ג'ונד פִלסטין (בערבית: جُنْد فِلَسْطِيْن, תעתיק מדויק: גֻ'נְד פִלַסְטִין, "המחוז הצבאי של פלסטין") היה אחד המחוזות הצבאיים של הפרובינציה האומיית והעבאסית של בלאד א-שאם (הארץ הנמצאת צפונית לחצי האי ערב, סוריה רבתי כולל ארץ ישראל), שאורגן זמן קצר לאחר הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-7. ג'ונד פלסטין הקיף את רוב שטחן של הפרובינקיות הרומאיות פלשתינה פרימה ופלשתינה טרטיה, וכלל את העיר החדשה רמלה, שהוקמה כבירתו.
היסטוריה > הכיבוש המוסלמי

ככל הנראה בשנת 633, נשלח המפקד הקוריישי עמר אבן אל-עאץ על ידי הח'ליפה אבו בכר, לכבוש את האזור, שהיה חלק מהאימפריה הביזנטית. עמר חצה את חופי הים האדום של החג'אז (במערב חצי האי ערב), הגיע לעיר הנמל אילה (ביוונית: Άιλα, בערבית: آيلا) במפרץ אילת, ואז חצה לתוך מדבר הנגב או מערבה יותר, לחצי האי סיני. לאחר מכן הגיע לכפרים דתין ובדן שליד עזה, שם נכנס למשא ומתן עם מפקד חיל המצב הביזנטי. השיחות כשלו והמוסלמים ניצחו את הביזנטים בקרב דתין (בערבית: داثن) בפברואר או במרץ 634. בשלב זה של הכיבוש חנו כוחותיו של עמר במרכז הערבה בין ים המלח ומפרץ אילת. עמר הניח לעיר עזה, משום שמטרתו העיקרית באותה עת הייתה הכנעת השבטים הערבים בסביבה.
לאחר שצבאות המוסלמים בראשות ח'אלד בן אל-וליד כבשו את בוסרה בחורן במאי 634, הם חצו את נהר הירדן כדי לחזק את עמר כשהתמודד מול צבא ביזנטי גדול. בקרב אג'נדיין שהתחולל ביולי או אוגוסט 634, 25 קילומטרים מדרום-מערב לירושלים, המוסלמים בפיקודו הכללי של עמר הביסו את הביזנטים, ובעקבות זאת כבש עמר את הערים סבסטי (שומרון), שכם, לוד, יבנה, אמאוס, בית גוברין ויפו. רוב הערים הללו נפלו לאחר התנגדות קטנה, וזו הסיבה למיעוטו של המידע הקיים עליהן במקורות.
בעקבות הניצחון המוסלמי המכריע נגד הביזנטים בקרב הירמוך (636), שהתחולל לאורך נחל הירמוך, היובל של נהר הירדן, הטיל עמר מצור על ירושלים, שהחזיקה מעמד עד לבואו של הח'ליפה עומר בן אל-ח'טאב, ולו נכנעו מנהיגי ירושלים בשנת 637. ערי החוף עזה, אשקלון וקיסריה המשיכו להחזיק מעמד. ייתכן שהמפקד עלקמה בן מג'זז (אנ') נשלח כנגד כוחות ביזנטיים בעזה מספר פעמים במהלך קרב אג'נדיין ואחריו. בשנת 640 לערך יצא עמר מירושלים למסע כיבוש מצרים. קיסריה הייתה נצורה במשך תקופה ארוכה ונכבשה ככל הנראה על ידי מועאויה הראשון בשנת 639, 640 או 641. זמן לא רב לאחר מכן, מועאויה כבש את אשקלון, ובכך השלים את כיבושה של ארץ ישראל, שרובו בוצע על ידי עמר.
היסטוריה > מנהל מוקדם

החלוקה של ארץ ישראל לנפות ולמחוזות בתקופת השלטון המוסלמי, הייתה בדרך כלל זהה לזו שבתקופה הרומית והביזנטית. האזור שנקרא פלשתינה פרימה, והכיל את אזור חוף הים התיכון, את יהודה ואת דרום השומרון, הפך עתה ל"ג'ונד פלסטין" (שיבוש שמה של הארץ ביוונית ובלטינית). "ג'ונד" (אנ') משמעותו כאן חטיבה צבאית גדולה, ולכן השימוש במונח הזה מצביע על כך שלחלוקה המנהלית היה תחילה אופי צבאי, וכי הייתה זהות בין הפיקוד הצבאי והמנהל. האזור שנקרא פלשתינה טרטיה, שכלל את דרום הארץ והאזורים המדבריים של עבר הירדן, התפרק: חלקו צורף לג'ונד פלסטין וחלקו לג'ונד דמשק (אנ') (תעתיק: גֻ'נְד דִמַאשְׁק).
ג'ונד פלסטין כלל את חבל הגלעד, וחלוקה זו משקפת תודעה של הקשר ההיסטורי-כלכלי והביטחוני בין הגלעד לחבל השומרון.
ג'ונד פלסטין הפך לאחד מארבעת ה"ג'ונדים" (ג'ונד ברבים: "אג'נאד") המקוריים של בלאד אל-שאם (סוריה האסלאמית) שהוקם על ידי הח'ליפה עומר. למעשה, המוסלמים שמרו על הארגון האדמיניסטרטיבי הקיים של המחוז הביזנטי פלשתינה פרימה.
לאחר כיבוש הארץ העתיקו המוסלמים את הבירה המנהלית של נפת פלסטין מקיסריה ללוד, ומאוחר יותר לרמלה, עם ייסודה של העיר בשנת 716. ירושלים הייתה כפופה מנהלית לרמלה. חשיבותה בתקופה זו הייתה בעיקר דתית, בהיותה מוקד עלייה לרגל של יהודים ושל נוצרים, וגם יעד לביקור עבור מוסלמים מכל העולם, בדרכם הביתה מן העלייה לרגל למכה. המקורות הערביים הקדומים יותר קראו לירושלים "אִילִיַא", על פי שמה הרומאי "איליה קפיטולינה". מאוחר יותר השתרש השם "בית אלמקדִס" ("בית המקדש"), בו השתמשו גם עבור הר הבית, ורק מאוחר יותר החלו להשתמש בשם "אל-קודס", שם שאול מן העברית (קודש).
במקורות הערביים הקדומים לא נמצא תיאור מפורט של החלוקה המנהלית של ג'ונד פלסטין, אולם ניתן ללמוד מהם על קוויה הכלליים של חלוקה זו מתוך ידיעות שונות. בתקופה המוקדמת של השלטון המוסלמי, כל ג'ונד היה מחולק לאזורים, "אִקלימים" (מונח שמקורו ביוונית: klema). ה"אִקלים" היה מחולק למחוזות, "כּוּרוֹת" (ביחיד "כּוּרָה", מונח שמקורו ביוונית: khora, וברבים כֻּוַר או אַכְּוַאר). בין המחוזות ("כּוּרוֹת") של ג'ונד פלסטין היו: רמלה, אִילִיַא (ירושלים), עמואס, לוד, יבנה, יפו, קיסריה, נאבלוס (שכם), סבסטיה (שומרון), בית ג'וברין, בַּחר לוּט ("ים לוט" – ים המלח), עַסְקַלַאן (אשקלון) ועזה.
התקופה האומיית (661–750) הייתה תקופה משגשגת יחסית בארץ ישראל והח'ליפים האומיים השקיעו רבות בפיתוח המחוז. הח'ליפה האומיי הראשון, מועאויה הראשון, שהחזיק בסמכות הכוללת על סוריה, כולל ארץ ישראל, מתקופת שלטונו של הח'ליפה עות'מאן בן עפאן (שלט בשנים 644–656), הוכר כח'ליפה לראשונה בטקס בירושלים.
שליטי בית אומייה נהגו למנות בארץ ישראל מושלים מבני משפחת הח'ליפים, כי סברו שמשרה זו מהווה הכשרה טובה לח'ליפות. החל משנת 743 החלה תקופה של מהומות קשות וחילופי שליטים בח'ליפות האסלאמית של בית אומייה, שהיו מלווים קרבות קשים ורציחות, כאשר מרכז התסיסה העיקרי היה בג'ונד פלסטין.
גאוגרפיה

ג'ונד פלסטין השתרע בין רפיח (בערבית: רפח) בדרום ומגידו (היא לג'ון, לגיו, שקודם לכן נקראה "מקסימיאנופוליס") בצפון; בין יפו (יאפא) במערב ויריחו (ריחא או אריחא) במזרח, כאשר הגבול הצפוני בבקעת הירדן אינו ברור, שכן לפי אחת המסורות השתרע ג'ונד פלסטין עד בית שאן בצפון, ואילו לפי דברי אחרים, כל בקעת הירדן, כולל ים המלח וסביבותיו, ואף אילת, הייתה כלולה בג'ונד אל-אורדון.
בהיקפו הגדול ביותר, השתרע ג'ונד פלסטין מרפיח בדרום ועד לג'ון בצפון, ומחוף הים התיכון למזרח חלקו הדרומי של נהר הירדן. במחוז נכללו גם הרי אדום והעיירה צוער בקצה הדרום-מזרחי של ים המלח. הגליל לא נכלל בג'ונד פלסטין, אלא היה חלק מג'ונד אל-אורדון מצפון לו. ג'ונד פלסטין כלל פחות או יותר את אזורי השומרון, יהודה ומישור החוף הסמוך של הים התיכון, מהר הכרמל בצפון ועד עזה בדרום.
לפי אחמד אל-בלאד'רי, הערים הראשיות של ג'ונד פלסטין לאחר הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל היו (מדרום לצפון): רפיח, עזה, בית ג'יברין, יבנא, עמואס, לוד, יפו, שכם, סבסטיה וקיסריה. תחת השלטון הביזנטי, עיר הנמל קיסריה הייתה בירת הטריטוריה, בחירה טבעית שכן היא הקלה על התקשורת עם הבירה קונסטנטינופול. אולם לאחר הכיבוש המוסלמי, המוקד המנהלי עבר לפנים הארץ. עמואס נחשבה ל"קסבה" במקורות האסלאמיים המוקדמים; משמעות המונח יכולה להיות עיר מרכזית, אבל סביר להניח שבמקרה הזה משמעותו הייתה מחנה מבוצר. הוא שימש כמחנה הצבאי העיקרי של הכוחות המוסלמיים, שבו חולק שלל ושולמו קצבאות, עד שננטש על ידי החיילים בשנת 639 עקב מגפת הדבר באמאוס. משנת 640 לערך נקבעו לוד או ירושלים כבירה או המרכז הפוליטי של ג'ונד פלסטין.
לאחר שהח'ליפה סולימאן אבן עבד אל-מלכ ייסד את העיר רמלה ליד לוד, הוא קבע אותה כבירה, ורוב תושבי לוד אולצו להתיישב בה. במאה ה-9, בתקופת השלטון העבאסי, ג'ונד פלסטין היה המחוז הפורה ביותר מבין מחוזות סוריה.
אליעקובי ציין שיפו היא הנמל של ג'ונד פלסטין, ואילו מוקדסי ציין שאילת "היא הנמל של הפרובינציה פלסטין".
במאה ה-10, בתקופה העבאסית, צורף דרום עבר הירדן לפלסטין.
לאחר שהפאטימים כבשו את המחוז מידי העבאסים, הפכה ירושלים לבסוף לבירה, והערים העיקריות היו אשקלון, רמלה, עזה, ארסוף, קיסריה, יפו, יריחו, שכם, בית גוברין ועמאן.
ייתכן שג'ונד פלסטין המשיך להתקיים בצורה כלשהי עד לפלישות הסלג'וקים ולמסעי הצלב של סוף המאה ה-11.
אוכלוסייה

בעת הכיבוש המוסלמי ישבה בארץ ישראל אוכלוסיית קבע של יהודים, שומרונים ונוצרים דוברי ארמית, ואין הוכחות לכך עם הכיבוש חל שינוי מהותי בהרכב האוכלוסייה הזה. הייתה חדירה של שבטים ערביים, אבל לא ידוע על התיישבות מוסלמית על הקרקע. האוכלוסייה המוסלמית בארץ ישראל הורכבה משבטים, אנשי דת וממשל שבאו מחוץ לארץ ויחידות צבא.
השבטים הערביים העיקריים שאכלסו את ג'ונד פלסטין והרכיבו את צבאו היו הלח'ם (אנ'), ג'ד'אם (אנ'), קיאנה (אנ'), ח'ת'עם (אנ'), ח'זאעה (אנ') ואזד (אנ').
בשנת 740 לערך התיישבו חיילים בני שבטים מארץ ישראל בספרד, והקימו במחוז שד'ונה (Sidonia) מחוז משלהם, שקראו לו "ג'ונד פלסטין".
אלאצטח'רי (אנ') כתב בשנת 951 שבכל ג'ונד פלסטין היו כעשרים מסגדים, למרות גודלו הקטן.
אולם במשך כמה דורות, הארץ לא הייתה מוסלמית, אלא ארץ שנשלטה על ידי מוסלמים. עדות לכך שהמוסלמים לא היו רוב בארץ ישראל בתקופה זו היא שתיקתם של הסופרים המוסלמים של המאה ה-9 והמאה ה-10 בנושא הזה.
במשך התקופה המוסלמית הקדומה חל כנראה תהליך של התאסלמות האוכלוסייה המקומית, הנוצרית ואולי גם היהודית, אולם לא ידוע על ממדיו. אוכלוסיית האזור לא הפכה ברובה למוסלמית או ערבית בזהותה עד לאחר כמה מאות שנים לאחר הכיבוש.
יש להניח שבמצב של חוסר הביטחון החמור שהשתרר בעיקר החל משנת 970, עם הפלישה הפאטימית, התחילה הגירה גדולה מהארץ והייתה בריחה של תושבים מיישובים קטנים אל הערים הגדולות. נוצרים רבים ברחו כנראה מהארץ בעת גזירות אלחאכם ברבע הראשון של המאה ה-11. ייתכן גם שגלי ההגירה הללו גאו בעיקר החל משנת 1071, אחרי הכיבוש הסלג'וקי. הייתה אם כך ירידה כללית ניכרת במספר האוכלוסייה של ארץ ישראל לפני הכיבוש הצלבני, ואולי חלה ירידה יחסית בשיעור הלא-מוסלמים באוכלוסייה הכללית. אף על פי כן, ישנה עדותו של אבו בכר מוחמד בן עבדאללה אלמעאפרי, מלומד מוסלמי מסביליה שהיה בירושלים בשנת 1095 לערך, שכתב בספרו: "היו לנו [בירושלים] ויכוחים עם הנוצרים. הארץ היא שלהם, [כי] הם המעבדים את אחוזותיה, הם השוכנים קבע ביישוביה ובאי כנסיותיה".
מושלים > תקופת הראשידון

עמר אבן אל-עאץ ועלקמה בן מג'זז אל-כנאני (634–639; הם הוצבו כמפקדים הממונים על ג'ונד פלסטין על ידי הח'ליפה אבו בכר).
עלקמה בן מג'זז אל-כנאני (639–641 או 644; כשעמר עזב את ג'ונד פלסטין כדי לכבוש את מצרים, עלקמה נותר כמושל. גרסה אחת במסורת האסלאמית קבעה את מותו בשנת 641, בעוד שגרסה אחרת קבעה שהוא היה מושל בעת מותו של הח'ליפה עומר בשנת 644. על פי גרסה אחת, עומר מינה את עלקמה למושל על מחצית מג'ונד פלסטין ממושבו בירושלים, ואילו עלקמה אבן חכים אל-כנאני מונה על המחצית השנייה מרמלה (סביר להניח שהכוונה כאן היא ללוד). ייתכן שחלוקה זו נעשתה בעקבות מגפת הדבר באמאוס בשנת 639.)
עבד א-רחמן אבן עלקמה אל-כנאני (סביב שנת 644–645 או 646; היה מושל לפרק זמן לא מוגדרת בתקופת שלטונו של יורשו של עומר, הח'ליפה עות'מאן בן עפאן בשנים 644–656).
מועאויה הראשון (645 או 646–661; מונה על ידי הח'ליפה עות'מאן לאחר מותו של עבד א-רחמן אבן עלקמה; הוא כבר היה מושל הג'ונדים של ג'ונד דמשק ואל-אורדון תחת עומר וקיבל סמכות על ג'ונד חומס (אנ') על ידי עות'מאן). הוכרז בירושלים לח'ליפה ראשון מבית אומיה.
מושלים > התקופה האומיית

אל-חרית' אבן עבד אל-אזדי (אנ') (673/74–676/77; משל בתקופת שלטונו של הח'ליפה מועאויה הראשון).
חסאן בן מאלכ בן בחדל אל-כלבי (אנ') (677?–684, משל בתקופת שלטונם של הח'ליפים מועאויה הראשון, בנו ובן דודו של חסאן יזיד הראשון, ובנו של יזיד מועאויה השני).
רוח בן זנבאע אל-ג'ד'אמי (680–684, מונה על ידי חסאן בן מאלכ למושל מטעמו).
עבד אל-מלכ אבן מרואן (685; משל עבור אביו הח'ליפה מרואן הראשון, ירש אותו כח'ליף מאוחר יותר בשנת 685; כניסתו לתפקיד הח'ליפות הייתה בירושלים).
רוח בן זנבאע אל-ג'ד'אמי (685; שימש כסגן המושל עבד אל-מלכ).
נאתל בן קיס (בן השבט בנו ג'וד'אם, הגדול בשבטי הערבים שישב בארץ ישראל, שתמך במורדים בבית אומיה בשנים 680–692). נהרג בקרב נגד צבאו של עבד אל-מלכ.
יחיא בן אל-חכם (אנ') (משל במשך פרק זמן לא ברור בשנים 685–694 עבור אחיינו הח'ליפה עבד אל-מלכ; בצמח נמצאה כתובת על אבן מיל המתוארכת לשנת 692 הזוקפת לזכותו עבודת כביש בפיק – שני המקומות בג'ונד אל-אורדון השכן; מצבת קברו נמצאה ליד קצרין, בג'ונד אל-אורדון).
אבאן בן מרואן (אנ') (משל בפרק זמן לא ברור בתקופת שלטונו של אחיו הח'ליפה עבד אל-מלכ).
סולימאן אבן עבד אל-מלכ (לפני 705 עד 715; משל בחלק מתקופת שלטונו של אביו הח'ליפה עבד אל-מלכ ובכל תקופת שלטונו של אחיו וליד הראשון: הוא המשיך למשול מג'ונד פלסטין, מרמלה או מירושלים, עד שעבר מאוחר יותר לג'ונד קנסרין (אנ').
נאדר אבן ירים אבן מעדיקרב אבן אברחא אבן א-סבאח (717–720; משל בתקופת שלטונו של הח'ליפה עומר השני; ראש האצולה החמירית של ג'ונד חומס).
סעיד בן עבד אל-מלכ (אנ') (פברואר 743 עד אפריל 744; משל בתקופת שלטונו של אחיינו הח'ליפה אל-וליד השני (אנ')).
יזיד אבן סולימאן אבן עבד אל-מלכ (744; מושל מורד שמונה לתפקידו על ידי הכוחות של ג'ונד פלסטין בהנהגת בנו של רוח בן זנבאע, סעיד, שגירש את דודו של יזיד סעיד אבן עבד אל-מלכ).
דבען אבן רוח אבן זנבאע אל-ג'ד'אמי (744–745; מונה על ידי הח'ליפה יזיד השלישי (אנ') לאחר כניעת הכוחות המורדים של ג'ונד פלסטין).
ת'אבת אבן נועים אל-ג'ד'אמי (745; נבחר על ידי הכוחות של ג'ונד פלסטין כמושל שלהם ונשבע אמונים לח'ליפה מרואן השני (אנ') לפני שמרד נגדו זמן קצר לאחר מכן).
רמאחס בן עבד אל-עזיז אל-כנאני (אנ') (745–750; מונה למושל על ידי מרואן השני במהלך המרד של ת'אבת והמשיך בתפקידו עד המהפכה העבאסית (אנ')).