קהילת יהודי אופולה
מסחר וכלכלה

בתחילת המאה ה-15, רוב היהודים באופולה התפרנסו ממסחר וממתן הלוואות בריבית. זה חיזק את מעמדם בעיר. בשנת 1426 הדוכס בולקו הרביעי (אנ') חייב שני יהודים מאופולה, האחים משה ודויד, לשלם קנסות. בשנה שלאחר מכן, אחיו של הנסיך בולקו הרביעי, ברנרד, הוציא צווי זכויות שאפשר ליהודי אברהם מז'יימביצה (אנ') להתיישב באופולה עם משפחתו, וגם הגן על האינטרסים הכספיים של יהודים אחרים, במיוחד על האפשרות ללוות כסף בריבית. הדבר אפשר את הקמת הקהילה היהודית באופולה.
בתחילת המאה ה-16, כ־70-90 יהודים (5.1% מכלל אוכלוסיית העיר) חיו בעיר. שמונה מהם היו בעלי בתים (כולל אישה אחת בשם חנה) ושישה פקידים. הם שילמו לקופת העיר, 8 גילדן הונגרים, 4 גילדנים הולנדים ו-18 גרושים מחווה כספית. הם גם חויבו לספק שירותים שונים לטירה, שלעיתים קרובות הוסבו לכסף. מעמדם החזק והמגוון תרבותית גרמו לרגשות אנטי-יהודיים, שהיו חזקים במיוחד בקרב תושבי העיר אופולה. במקביל האציל מארקגראף יז'י הונצולרן (פו'), ששלט בנסיכות אופולה ובעיר, עמד להגנתם ושכנע את תושבי העיר שהיהודים ממלאים תפקיד חשוב בהתפתחות הכלכלית של העיר.
באמצע המאה השש עשרה עסקו יהודי אופולה בעיקר במסחר, מלאכה ונכסים. היהודים נאלצו לעזוב את אופולה לאחר הפעלת צו אי-הסובלנות באופולה כנגד היהודים, שהוציא הקיסר פרדיננד הראשון. הם חויבו למכור את אחוזותיהם ולעזוב את העיר תוך שנה.
על אף שלא יכלו להתגורר באופולה, היהודים המשיכו את עסקיהם בעיר. בשנת 1704 ספק המנטה באופולה היה נתן, בנו של מאיר ברוך מווינה, ואחר כך יצחק, בנו של שמעון גלוג. בשנת 1713 יצא צו סובלנות חיובי כלפי היהודים, שאפשר להם להתיישב בשלזיה, אך הם לא התיישבו באופולה עד 1746. אחד היהודים הראשונים שהתיישבו בעיר היה יצחק אליאס הבר, שהורשה לעסוק ברוכלות מדלת לדלת ולפתוח חנות בעיר. הוא נתקל בהתנגדות חריפה מצד תושבי העיר שהגישו תלונות כנגד היתר זה, והבר המיואש לאחר מספר שנים עזב את העיר. בשנת 1765 נעשה ניסיון נוסף של מרקוס פינקוס שקיבל היתר להקים מפעל עור יחיד באופולה. הוא ניהל את הייצור במפעל עד יום מותו ואז בניו ניהלו את העסק עד לשנת 1806. הם העסיקו 3 עד 8 עובדים מוסמכים. עד אותה שנה גדל מספר היהודים בעיר ל־31. היו ביניהם סוחרים, מתווכים, תעשיינים ומורים.
בזכות כניסתו לתוקף של צו האמנציפציה ליהודים בשנת 1812, יהודים יכלו להגיש בקשה לאזרחות בעיר. מבין 24 היהודים שקיבלו את האזרחות בתחילה, היו אלה הקשורים בעיקר למסחר. 13 מהם היו סוחרים, 3 עסקו בתווך ואחד היה גם סוחר וגם מתווך. בהדרגה הם החלו להיכנס לתחומי מקצועות אחרים. יהודים ערכו גם פעילויות שאינן מסחריות. בשנת 1820 קנה מנדל כהן, בית מלאכה לדפוס שהיה בעבר בבעלות אנטוני בליקה, בית דפוס ידוע באופולה. בסביבות 1830 פתח איפדינגהיים חנות ספרים באופולה. בשנות ה-40 של המאה ה-19 התקבלו חוקים נוספים שאפשרו ליהודים לעסוק במלאכה או לבצע תפקידים אקדמיים. באותה תקופה עסקו 23 יהודים במלאכה (בהם ארבעה אופים, שני צורפים, פחח, קונדיטור, צבע, כורך ספרים, חייט וסנדלר) ו-13 סוחרים.
בשנת 1859 פתח ג'ייקוב אנגל מפעל לסיגרים. במחצית השנייה של המאה ה-19, בעל המבשלה, היימן פרינגסהיים, פתח מפעל מלט, בנובה וייס קרולבסקה (בשנת 1872 השתלטה עליו חברת בנקאים מורוצלב). היו גם מפעלים יהודיים אחרים באופולה: מבשלות הבירה של נח דנצינגר ויוסף בורונוב, ומפעלי מלט של שוטלנדר וגיזל. במסחר: האחים גוראדזה-וולף ניהלו חנות יין, סלומון קאסל - חנות אלכוהול ומפעל ליקרים, סמואל גוראסי חנות בגדים, אדולף ויטנר והרמן פרוסקאואר חנויות קולינריות וזיגפריד סחר בעץ. מצד שני, פריץ פרידלנדר מגליביצה היה הבעלים של מפעל טקסטיל בעיר.
בשנת 1860 ארבע מתוך חמש מבשלות הבירה השתייכו ליהודים ושלושה מתוך ארבעת מפעלי הטבק והסיגרים. עם זאת, הם המשיכו להיות המובילים בתחום המסחר. באמצע שנות ה-50, מתוך 119 אזרחים יהודים, כ־72 (כלומר 60.5%) עסקו במסחר.
בתחילת המאה ה-20 הקהילה היהודית באופולה הייתה עדיין האליטה הפוליטית בעיר. בשנת 1901 היו 47 יהודים בשני העשירונים העליונים ביותר באופולה (מתוך 247 אנשי אנשי הקהילה 19%). בשנת 1906, בעל המבשלה, ריצ'רד פרידלנדר, פתח את מפעל המלט "שלזיה". בשנת 1908, תשלובת מפעלי הפלדה והמתכת Oberschlesische Eisenindustrie AG für Bergbau und Hüttenbetrieb (מפעל הפלדה "ג'וליה" בבוברק, מפעל הפלדה "הרמינה" בסאבדי, מפעל חוטי התיל "היינריך קרן ושות '", מפעל הפלדה "ביילדון" בקטוביץ ומפעלי הפלדה "שלזיה" בריבניק), שהייתה בבעלות אוסקר קארו, יזם יהודי מגליביצה, הקימה מפעלי מתכת בכפר אוסובייץ סלוסקי (גר') ליד אופולה.
מבשלת הבירה של משפחת פרידלנדר, קיבלה מדליית זהב בתערוכת מוצרי האלכוהול בשנת 1903 בניסה. יהודים מילאו תפקידים בכירים בקרב בעלי המקצועות החופשיים (5 מתוך 21 רופאים באופולה היו יהודים ו-4 מתוך 9 נוטריונים ועורכי דין היו יהודים). הם היו גם בעלי אחוזות נדל"ן רבות. בשנת 1908 היו ליהודים 11 בתים בכיכר השוק ושמונה בתי דירות ברחוב הראשי קרקאוארשטראסה-Krakauerstrasse.
לקראת סוף שנות העשרים של המאה העשרים התחזקו הרגשות האנטי-יהודים, חנויות ומקומות עבודה רבים נסגרו או חוו משבר כלכלי, במיוחד בית הקפה המפורסם של ארנולד וייס, שנסגר לבסוף וגם חברת הבגדים בבעלות סאלו לוי.