stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנץ נובאק
ביוגרפיה > במלחמת העולם השנייה

ביולי 1939, לקח חלק בהקמת הלשכה המרכזית להגירת יהודים בפראג והיה כפוף להנס גינתר. בתחילת שנת 1940, אייכמן לקח את נובאק למשרד הראשי לביטחון הרייך בברלין והפך אותו ליד ימינו בכל הנוגע לגירוש היהודים. גם שם, היה כפוף להנס גינתר. נובאק היה אחראי על העניינים הטכניים הנוגעים לארגון רכבות לצורך "ישוב מחדש" של פולנים ויהודים ברחבי הגנרלגוברנמן בשנים 1940–1941. הוא הפקיע קרונות רכבות מדויטשה רייכסבאן, חברת הרכבות הלאומית של גרמניה, ותיאם את הפעלתן עם אנשי אס-אס, כוחות המשטרה ובכירי מחנות הריכוז. נובאק עבד בצמידות עם משטרת הביטחון: היה עליו לדווח לכל אחראי בזיפו (המשטרה החשאית) על שעת המשלוח ועל כמות המגורשים בכל קרון וקרון (לרוב נדחסו 1,000 איש ברכבת אחת). כמו כן, נובאק תיאם את הגירוש והמשלוחים למחנות המוות עם בכירים אחרים במנגון הנאצי כגון תיאודור דנקר, אלויס ברונר ודיטר ויסליצני.
ב-15 במרץ נכח בבודפשט והיה חלק מקומנדו אייכמן עד ל-9 ביולי 1944, יחד עם בכירים נוספים ועם אייכמן נשלחו 476,000 מיהודי הונגריה במשלוחים מדויקים למחנות ההשמדה בפולין, רובם נרצחו באושוויץ. נובאק גירש 6,000 עד 12,000 איש מדי יום ביומו. מרבית המגורשים מצאו את מותם תוך דקות בתאי הגזים באושוויץ. לקראת תום המלחמה ניסה לסייע בהגברת קצב המשלוחים אל מחנות ההשמדה והריכוז וארגן משלוחים של 260 קרנות מגרמניה, אוסטריה והפרוטוקרט, לפחות 147 קרונות מהונגריה, 87 מהולנד, 76 מצרפת, 63 מסלובקיה, 27 מבלגיה, 23 מיוון, 11 מאיטליה, 7 מבולגריה ו-6 קרונות נוספים מקרואטיה, בסך הכל יותר מ-707 קרונות מרחבי מערב ודרום אירופה.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

משנת 1945 נעלמו עקבותיו של נובאק והוא חי תחת זהות בדויה. לאחר שהחוק הנוגע לפושעי מלחמה באוסטריה משנת 1947 שונה בשנת 1957 - נובאק חזר לחיות תחת שמו האמיתי. עם ההכנות למשפט אושוויץ השני בשנת 1961, התובע הוציא צווי מעצר לעוזריו של אייכמן ובכללם צו נגד נובאק. הוא נעצר ב-20 בינואר 1961 בווינה במקום עבודתו, חדר דפוס. במהלך החקירה הכחיש מכל תוקף שאי פעם גירש יהודים ממולדתם. במשפט שנערך בשנת 1964 אמר: "בשבילי, אושוויץ הייתה רק תחנת רכבת". מבין ניצולי אושוויץ שהעידו נגדו במשפט נכלל חסיד אומות העולם האוסטרי הרמן לנגביין. ב-17 בדצמבר 1964, בית המשפט לא הרשיע אותו בביצוע ובסיוע לרצח, אלא גזר עליו 8 שנות מאסר בגין תקנה 87 בחוק האוסטרי המוכר כ"חוק מסילות הרכבות", חוק האומר כי האחראים על השילוחים ומבצעם אשמים אך ורק בהחזקת בני אדם בתנאים לא אנושיים בהם לא זכו בכלי תחבורה לאוכל, מים ולתאי שירותים. בית המשפט העליון של אוסטריה שינה גם גזר דין זה מסיבות טכניות. ב-6 בספטמבר 1966, משפטו השני של נובאק, בית המשפט קבע כי נובאק פעל תחת פקודה בלתי חוקית בעליל ועל כן נמצא חף מפשע. בית המשפט העליון באוסטריה שוב התערב גם במשפט זה ועל כן נקבע משפט שלישי. ב-18 בדצמבר 1969 נובאק נמצא אשם ונידון ל-9 שנות מאסר, אך הוא ערער על פסיקת בית הדין והורשה לחיות כאדם חופשי. לבסוף, ב-13 באפריל 1972, בית המשפט העליון דן אותו לשבע שנות מאסר תחת תקנה 87. אולם נובאק שוחרר ממעצר בשנת 1966 לאחר חמש שנים בהם המתין למשפט נוסף, ועל כן נפסק שאין צורך שירצה את המשך עונשו במעצר. נשיא אוסטריה, רודולף קירכשלגר, העניק לו חנינה.
צייד הנאצים שמעון ויזנטל ביקר בחריפות את עונשו של נובאק, הוא ציין שהוא ישב במעצר 3 דקות ו-20 שניות בלבד על כל נפש אותה שלח למות באושוויץ.
הערות שוליים

↑  מידע נוסף על פרנץ נובאק באתר יד ושם
↑  עוד על פרנץ נובאק "בשדה החמישי"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810607724705606  BnF: cb12458281g (data)  GND: 11923338X  ISNI: 0000 0000 7859 396X  LCCN: nr95011200  NKC: jz8000901  NTA: 23458680X  SUDOC: 033746532  VIAF: 13113491   WorldCat (עם VIAF): 13113491
פראון (חלקיק יסודי)

ערך זה עוסק בחלקיק יסודי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
פְּרֵאוֹנִים (באנגלית: Preons) הם חלקיקי יסוד "נקודתיים", שלפי תאוריות מסוימות בפיזיקת החלקיקים, הם תת-חלקיקים של הקווארקים, הלפטונים והבוזונים. זאת בניגוד למקובל במודל הסטנדרטי, שעל פיו אלו האחרונים הם חלקיקי היסוד הנקודתיים שאינם ניתנים לחלוקה.
הרקע לפיתוח תאוריות הפְּרֵאוֹנִים

על פי המודל הסטנדרטי (התאוריה המקובלת כיום על מבנה החומר) הקווארקים והלפטונים הם חלקיקים נקודתיים שאין להם מבנה פנימי. תאוריות הפְּרֵאוֹנִים השונות, חורגות מהמודל הסטנדרטי, וטוענות שאינם נקודתיים ויש להם מבנה פנימי. טענות אלו נובעות מעובדת ריבוי הסוגים של קווארקים ולפטונים, שיש המכנים אותו "גן החיות של החלקיקים". זאת כאשר רק שלושה מהם מהווים את אבני הבניין של כל החומרים בטבע. חיים הררי במאמרו על הראשונים ניסח זאת כך: "זה פשוט לא סביר שקיימים 20 חלקיקי יסוד שונים", או כאמרתו של חתן פרס נובל לפיזיקה א.א. רבי "מי הזמין את זה?"

כל תאוריות הפְּרֵאוֹנִים הוצעו כמענה לתמיהה על כך שהתגלו בניסויים סוגים שונים רבים כל-כך של קווארקים ולפטונים. מטרת כל התאוריות היא להציג סדר יסודי המאחד את כל החלקיקים, כולל גם הבוזונים, ומסביר את תכונותיהם.
הרקע לפיתוח תאוריות הפְּרֵאוֹנִים > טבלת מנדלייב והפְּרֵאוֹנִים

הדורות, שהם "העתקים" כבדים יותר של הקווארקים והלפטונים, מוצגים במודל הסטנדרטי ב"טבלת החלקיקים היסודיים". טבלה זו מזכירה את טבלת מנדלייב שהייתה אחד הזָרָזים לפיתוח הרעיון שאטומים אינם נקודתיים ו"בלתי ניתנים לחלוקה". כך "טבלת החלקיקים היסודיים" אולי מרמזת שגם הקווארקים והלפטונים אינם נקודתיים ו"בלתי ניתנים לחלוקה". התאוריות של הפראונים נולדו מהשאיפה לחזור להצלחות העבר של הטבלה המחזורית והמודל הסטנדרטי שכל אחד מהם נתן הסבר רדוקציוני ל"גן החיות של החלקיקים" של תקופתו.
המודל

"מודל ראשונים" של הררי ושופ יכול לשמש כדוגמה למודל של פְּרֵאוֹנִים. לפי "מודל ראשונים" קיימים שני פְּרֵאוֹנִים, האחד בעל מטען חשמלי חיובי של שליש  e, והאחר שאין לו מטען חשמלי. להם מקבילים שני חלקיקי אנטי חומר. חלקיק אנטי חומר שהוא בעל מטען חשמלי שלילי של שליש  e, וחלקיק אנטי חומר שאין לו מטען חשמלי. הלפטונים והקווארקים בכל הטעמים בנויים מצירוף ייחודי של 3 פְּרֵאוֹנִים. לדוגמה: קווארק למעלה מורכב משני פְּרֵאוֹנִים בעלי מטען חיובי של שליש  e, ופְּרֵאוֹן בעל מטען אפס. הבוזונים (שהם החלקיקים נושאי הכוחות לפי המודל הסטנדרטי) בנויים מצרופים ייחודיים של שישה פְּרֵאוֹנִים. לדוגמה הבוזון  W+ בנוי משלושה פְּרֵאוֹנִים בעלי מטען חשמלי חיובי של שליש   e, ושלושה פְּרֵאוֹנִים חסרי מטען חשמלי.
| --- | --- |
תכולת פְּרֵאוֹנִים של הפרמיונים והבוזונים לפי המודל של הררי ושופ: 
החלקיק: תכולת ראשונים
פוזיטרון: TTT
אלקטרון נייטרינו: VVV
שלושת הגוונים של קווארק למעלה: TTV,TVT,VTT
שלושת הגוונים של קווארק למטה: VVT,VTV,TVV
אלקטרון: TTT
אלקטרון אנטינייטרינו: VVV
שלושת הגוונים של אנטי-קווארק למעלה: VTT,TVT,TTV
שלושת הגוונים של אנטי-קווארק למטה: VTV,TVV,TVV
הבוזון  W+: TTTVVV
הבוזון  W-: TTTVVV

מקרא:
T - פְּרֵאוֹן בעל מטען חשמלי חיובי של שליש  e.
V - פְּרֵאוֹן חסר מטען חשמלי.
T - פְּרֵאוֹן אנטי חומר בעל מטען מטען חשמלי שלילי של שליש  e.
V - פְּרֵאוֹן אנטי חומר חסר מטען חשמלי.
אימות בניסויים

עד היום אין אימות ניסויי לקיום הפְּרֵאוֹנִים. כל הניסויים הראו שקווארקים ולפטונים הם נקודתיים, כלומר חסרי מימד. אם יש להם ממדים הרי שהם קטנים מ-10-18 מטר, שזה גבול רגישות המדידה כיום. כשהמאיץ ב-CERN יחזור לפעולה, בתחילת 2015, הוא יפעל באנרגיה גדולה בהרבה מזו הנוכחית (13-14TeV לעומת 7TeV) ואז אולי תמצא הוכחה שאכן הקווארקים והלפטונים אינם נקודתיים, וזו תהיה נקודת מפנה באימות הקיום של פראונים.
היסטוריה

אנשי הפיזיקה העיונית היו ערים, מאז שנות השבעים של המאה ה-20, לאפשרויות של קיום תת-חלקיקים לפרמיונים. נכתבו מאות מאמרים בהם הוצעו מודלים שונים. המאמר של יוגש פאטי ועבדוס סלאם שהופיע בPhysical Review בשנת 1974 הוא כנראה הראשון שדן באפשרות שהפרמיונים אינם נקודתיים ויש להם מבנה פנימי. ב-1977 התפרסם באותו מקום מאמר של טרזווה, צ'קשיגה ואקמה (Terazawa, Chikashige,Akama). ב-1979 הוצע, באופן בלתי תלוי, על ידי חיים הררי ומיכאל שופ המודל שהררי כינה "מודל ראשונים". ב-1981 פרסמו הררי ונתן זייברג הרחבה של מודל זה. באותה שנה גם התפרסם מאמר של פריטש ומנדלבאום. ב-1989, בנאום קבלת פרס נובל לפיזיקה, הציג הנס דמלט מודל פראונים שהוא כינה "קוסמונים". מודל פראונים נוסף הוצג ב-1997 על ידי דוניה, פרדצי, הנסון ופרדיקסון.
השמות

בעלי המודלים השונים הציעו שמות רבים משלהם: "פרה-קווארקים" "תת-קווארקים" "מָאוֹנִים" (על שם מָאו) "אַלפוֹנים", "קְוִינְקִים", "רִאשוֹנִים". "טְוִידְלִים", "הֶלוֹנִים", "הַפְּלוֹנִים", "חלקיקי-Y", "פְּרִימוֹנִים", "קוֹסְמוֹנִים". השם פְּרֵאוֹן, שנטבע על ידי יוגש פאטי ועבדוס סלאם בשנת 1974, התקבל כמונח הטיפוסי המתאר את כולם.
ראו גם

המודל הסטנדרטי של פיזיקת החלקיקים
לקריאה נוספת

המאמר של שופ מ-1979: Shupe, M. A. (1979). "A Composite Model of Leptons and Quarks". Physics Letters B 86 (1): 87–92.
הערות שוליים

↑  לפי המודל הסטנדרטי קיימים 12 סוגים יסודיים של פרמיונים ("חלקיקי החומר") ו-12 סוגים יסודיים של בוזונים ("חלקיקי הקרינה"), והאנטי-חלקיקים שלהם.
↑  שלושת החלקיקים האלו הם: הקווארק למעלה, הקווארק למטה והאלקטרון.
↑  הבוזונים הם חלקיקים נושאי הכוחות הפועלים על הפרמיונים.
↑   e מסמן את המטען של אלקטרון.
↑  נכון לסוף 2012
↑  מאמר על פְּרֵאוֹנים מהאתר של פרמילב, 12 במרץ 2012 (באנגלית).
↑  המאמר של יוגש פאטי ועבדוס סלאם מ-1974.
↑  מאמר של Dugne, Predazzi, Hanson & Fredriksson מ-1997
↑  מאמר בניו יורק טיימס מ-5 בפברואר 2006
| חלקיקים בפיזיקה |
| --- | --- | --- |
| חלקיקים יסודיים | חלקיקים יסודיים |  |
| בוזונים | בוזוני כיול (פוטון • גלואון • בוזון W+ • בוזון W- • בוזון Z0) • בוזון היגס |  |
| קווארקים | למעלה (קווארק • אנטיקווארק) • למטה (קווארק • אנטיקווארק) • קסום (קווארק • אנטיקווארק) • מוזר (קווארק • אנטיקווארק) • עליון (קווארק • אנטיקווארק) • תחתון (קווארק • אנטיקווארק) |  |
| לפטונים | אלקטרון • פוזיטרון • מואון • אנטימואון • טאו • אנטיטאו • ניוטרינו • אנטיניוטרינו • ניוטרינו אלקטרוני • אנטיניוטרינו אלקטרוני • ניוטרינו מואוני • אנטיניוטרינו מואוני • ניוטרינו טאואוני • אנטיניוטרינו טאואוני |  |
| חלקיקים מורכבים | חלקיקים מורכבים |  |
| באריונים | נוקליאונים (פרוטון • נייטרון) • אנטיפרוטון • אנטינייטרון • היפרונים • באריון אקזוטי (פנטאקווארק) • הפטאקווארק • הקסאקווארק |  |
| מזונים | פאיון • קאון • אטא • פי • מזון D • מזון J/psi • מזון B • אופסילון • מזון אקזוטי (טטראקווארק) • Y(4140) |  |
| לא האדרונים | גרעין האטום • אטום • מולקולה • אטומים אקזוטיים (אנ') (מואוניום) |  |
| חלקיקים היפותטיים | חלקיקים היפותטיים |  |
| בוזונים | גרביטון • מזון אקזוטי • כדור גלואונים |  |
| פרמיונים | באריון אקזוטי |  |
| שותפי על | גרביטינו • לא גאוג'ינואים (ניוטרלינו • צ'רג'ינו) |  |
| אחרים | טכיון • מונופול מגנטי • פראון |  |
פרזנטור

.
פרזנטור (המונח שקבעה האקדמיה ללשון העברית: "יַצְגָן") הוא ידוען המשתמש בפרסומו כדי להשתתף במסעי פרסום של תאגיד תמורת תשלום. להבדיל מדוגמן, שעיסוקו העיקרי הוא השתתפות בפרסומות, לפרזנטור עיסוק עיקרי אחר, זה שהקנה לו את פרסומו.
המילה "פרזנטור" נוספה לאוצר המילים של דוברי השפה העברית בעשור הראשון של המאה ה-21. אף שהמונח לקוח מאוצר המילים האנגלי, במדינות דוברות אנגלית המינוח המקובל לתפקיד הוא celebrity endorser ואילו המילה presentor משמשת במשמעויות אחרות.
כיוון שהפרזנטורים הם ידוענים שחייהם האישיים חשופים באמצעי התקשורת, הרי גם פעילותם כפרזונטורים זוכה לחשיפה כזו, במדורי התוכן של אמצעי התקשורת (כגון צהובונים וכתבי עת) ולא רק בפרסומות. בחלק מהמקרים הפרזנטורים הם אנשי תקשורת בעצמם, מצב המעורר ביקורת, עקב הסתירה העלולה להיווצר בין מחויבותו של הפרזנטור כאיש תקשורת ובין מחויבותו כפרזנטור. ישנם תאגידים המעסיקים את אותם פרזנטורים לתקופות ממושכות עד שהם מזוהים איתם.
הערות שוליים

↑  הודעה על החלטת האקדמיה ללשון העברית בענייני דקדוק ומינוח, ילקוט הפרסומים 6300, כ"ז באלול ה'תשע"א, 26 בספטמבר 2011, עמ' 6843
↑  אהוד אשרי, כמה שווה נינט, באתר הארץ, 22 בדצמבר 2007
↑  עדי דברת, יאיר לפיד החליט לוותר על בנק הפועלים: חתם עם חדשות 2 על הגשת "אולפן שישי", באתר TheMarker‏, 20 בנובמבר 2007
↑  יעל פולק, מלאני פרס שוב הפרזנטורית של הוניגמן: תקבל 65 אלף דולר לעונה הרביעית ברצף, באתר TheMarker‏, 6 בינואר 2008
פרדריק ויליאם קייל

| --- | --- |

צילום של פרדריק קייל, 1860
 לידה:  17 בספטמבר 1823 פרנקפורט 
 פטירה:  5 בדצמבר 1873 (בגיל 50) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות קנסאל גרין 
 
פרידריק ויליאם קייל (באנגלית: Frederick William Keyl; בגרמנית: Friedrich Wilhelm Keyl‏; 17 בספטמבר 1823 – 5 בדצמבר 1871) היה צייר בעלי חיים אנגלי, יליד גרמניה. הוא קיבל עבודות רבות לציורים מהמלכה ויקטוריה.
ביוגרפיה

קייל נולד בפרנקפורט על המיין, בן לסוחר יין, שהראה בגיל צעיר עניין בציור בעלי חיים. הוא למד ב- Städelsches Kunstinstitut בפרנקפורט בניהולו של יאקוב בקר (אנ'), ומאוחר יותר היה תלמידו של אוז'ן ורבוקהובן בבריסל.
משנת 1847 התגורר לצמיתות באנגליה והתאזרח בשנת 1858. הוא היה התלמיד היחיד של אדווין לנדסייר, שבאמצעותו הוצג קייל למלכה ויקטוריה ולנסיך אלברט. הוא קיבל עבודות רבות ממשפחת המלוכה, והפיק ציורי שמן, צבעי מים ורישומים וצייר תצלומים. האהדה בולטת הייתה לצייר אל לוטי, כלב הפקינז של המלכה. מלבד החסות המלכותית, העבודות כללו איורי ספרים וצלחות ל"ניוסטרד לונדון ניוז".
קייל הציג באקדמיה המלכותית לאמנויות ובמוסד הבריטי, אף על פי שהוא מטבעו נרתע מלהציג את תמונותיו.
בשנת 1852 התחתן עם שרה קונסטנס וודלין, אחייניתו של הצייר צ'ארלס רוברט לסלי. נולדו להם תשעה ילדים, מתוכם שלושה מתו בילדותם.
קייל נפטר בביתו בסנט ג'ון ווד, לונדון, ב-5 בדצמבר 1871, ונקבר בבית העלמין קנסל גרין.
גלריה

הכלב לוטי
כבשים בוינדזור
חמורים במרעה
הכלב בוי
משפחה בנוף אידיאלי
הערות שוליים

↑  Lionel Henry Cust, Keyl Frederick William, Dictionary of National Biography, 1885-1900 Volume 31, עמ' 86
1 2  Keyl, Frederick William (Friedrich Wilhelm) (1823–1873), Oxford University Press, 2017-11-28, Oxford Dictionary of National Biography
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CANTIC: a20271487  DSI: 1091  GND: 11888106X  ISNI: 0000 0000 6677 2741  LCCN: nr90015032  RKD: 44208  ULAN: 500011226  VIAF: 47559731   WorldCat (עם VIAF): 47559731
פרדריק ארתור ברידגמן

| --- | --- |

 לידה:  10 בנובמבר 1847 טסקיגי, ארצות הברית 
 פטירה:  13 בינואר 1928 (בגיל 80) רואן, צרפת 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות  האקדמיה הלאומית לעיצוב 
 זרם באמנות:  אסכולת פונט אוון, אוריינטליזם 
 הושפע על ידי:  ז'אן-לאון ז'רום 
 יצירות ידועות:  Robbing the Pigeon Roost (Chasing Doves) 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד 
 
פרדריק ארתור ברידגמן (באנגלית:Frederick Arthur Bridgman‏; 10 בנובמבר 1847 – 13 בינואר 1928) היה אמן אמריקאי, הידוע בציוריו של נושאים אוריינטליסטים.
ביוגרפיה וקריירה

יליד טוסקגי, אלבמה, ברידגמן היה בנו של רופא. הוא החל כשרטט בעיר ניו יורק, בבנק אמריקאי, בשנים 1864–1865 ולמד אמנות באותן שנים באגודת האמנות בברוקלין ובאקדמיה הלאומית לעיצוב. הוא נסע לפריז בשנת 1866, ובשנת 1867 נכנס לסטודיו של הצייר ז'אן ליאון ג'רום (1824–1904), שם הושפע עמוקות מציורו המדויק של ג'רום, הגימורים החלקים והתעניינות בנושאים אורינטליים. בשנת 1874 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר עמית, והיה חבר מלא בשנת 1881.
ברידגמן ערך את המסע הראשון שלו לצפון אפריקה בין 1872 לבין 1874, וחילק את זמנו בין אלג'יריה ומצרים. שם ביצע כשלוש מאות רישומים, שהפכו לחומר המקור לכמה ציורי שמן מאוחרים יותר שמשכו תשומת לב מיידית. ברידגמן נודע בשם "ג'רום האמריקאי", אם כי מאוחר יותר יאמץ ברידגמן אסתטיקה נטורליסטית יותר, תוך שימת דגש על צבעים עזים ומשיכות מכחול עבות. הקומפוזיציה הגדולה והחשובה שלו, ״טקס הלוויה של מומיה על הנילוס״ (1876), הוצג בסלון פריז בשנת 1877 ובאקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1881, ונקנה על ידי ג'יימס גורדון בנט, ג'וניור. הציור "העניק" לו את צלב לגיון הכבוד. מאוחר יותר נרכש הציור על ידי האספן האמריקני וונדל שרי שתרם אותו למוזיאון לאמנות בלואיוויל, קנטקי בשנת 1990.
ביקורים נוספים במזרח התיכון לאורך כל שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19 אפשרו לו לצבור אוסף של תלבושות וחפצי אמנות, המופיעים לעיתים קרובות בציוריו. ג'ון סינגר סרג'נט ציין כי הסטודיו של ברידמן מלא באטרקציות שחובה לראות, ביניהם דגם של מגדל אייפל. אף על פי שברידגמן שמר על קשר כל חייו עם צרפת, הפופולריות שלו באמריקה מעולם לא דעכה.
בשנת 1890 הציג האמן תערוכת יחיד עם למעלה מ -400 תמונות בגלריית השדרה החמישית בניו יורק. התערוכה עברה למכון לאמנות בשיקגו, והכילה 300 עבודות בלבד - עדות למספר המכירות הגבוה שעשתה ברידגמן.
הערות שוליים

↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Bridgman, Frederick Arthur". Encyclopædia Britannica (11th ed.). Cambridge University Press.
↑  National Academicians | National Academy | National Academy Museum, web.archive.org, ‏2016-03-14
↑  Decorative works, salon pictures, eastern subjects and drawings by Frederic A. Bridgman, libmma.contentdm.oclc.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb106275898 (data)  GND: 1037009479  ISNI: 0000 0000 8108 0049  LCCN: n86812404  RKD: 12544  SNAC: w6jh3r3j  SUDOC: 180753371  ULAN: 500021576  VIAF: 29524438   WorldCat (עם VIAF): 29524438
פרזיה

| פרזיה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: אירוסיים
סוג:: פרזיה
שם מדעי
 Freesia ‏קלאט, 1866
פרזיה (שם מדעי: Freesia) הוא סוג במשפחת האירוסיים בו 14 עד 16 מינים. הפרזיה הוא צמח נוי רב שנתי רב צבעים, בעל ריח בושם חזק ובעל פקעת ומוצאו באפריקה ובעיקר בדרום אפריקה.
מאפיינים

גובה גבעול הצמח מגיע ל-30 סנטימטרים וכולל הפרח הוא מגיע ל-40 סנטימטרים. לכל פקעת שני גבעולים וקצה עליון דמוי שיבולת ממנו יוצאת הפריחה. בכל פקעת 10 עד 15 פרחים במגוון צבעים כמו צהוב, כתום, אדום, סגול, ורוד ולבן. הפריחה בסוף החורף ובאביב ממרץ עד מאי והיא נמשכת כ-4–5 שבועות. בסוף האביב העלים מתייבשים. חלק מהפקעות שורדות את הקיץ ומצמיחות עלים ופרחים בעונה הבאה.
לקריאה נוספת

Goldblatt, P. (1982). Systematics of Freesia Klatt (Iridaceae). J. South African Bot. 48:39-93
פרפיסורניס

| פרפיסורניס |
| --- | --- |
שלד פרפיסורניס  איור משוער של הפרפיסורניס
תקופה
סוף אוליגוקן- תחילת מיוקן, 28–23 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: קריאמאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פורוסרקוסיים
סוג:: פרפיסורניס
מין:: Paraphysornis brasiliensis
שם מדעי
 Paraphysornis

פרפיסורניס (שם מדעי: Paraphysornis; משמעות השם: "קרוב לפיסורניס") הוא סוג של עוף טורף ממשפחת הפורוסרקוסיים, שחי באמריקה הדרומית מסוף תקופת האוליגוקן עד לתחילת המיוקן, לפני 23–28 מיליון שנה. מאובניו נתגלו בברזיל, כשהשלד שנמצא היה כמעט שלם. הוא סווג ב-1982 ונכלל בו מין אחד - Paraphysornis brasiliensis, הקרוי על שם הארץ בה נתגלה.
עוף זה היה היה מהגדולים שבבני משפחתו - עופות האימה, אשר היוו חלק מטורפי העל של אמריקה הדרומית. אורכו היה כשלושה מטרים, גובהו 2.4 מטרים, ואורך גולגולתו הגיע עד ל-60 סנטימטרים. משקלו הגיע ל-180 קילוגרם. הוא היה גדול מהפורוסרקוס, אך קטן מהברונטורניס.
מין זה שוטט בערבות ברזיל הקדומה וחיפש מזון בשרי כמו נבלות. באגם קדום בו אותר שלדו נמצאו מאובני דגים רבים, כך שייתכן שהאגם התייבש והפרפיסורניס הגיע לאכול את השאריות. אפשרות אחרת היא שהוא רדף אחרי יונקים קדומים לאורך הערבות, בהסתמך על מבנה הרגל המהירה שלו שדמתה לרגל יען.
פרשת בן ברכה

פרשת בּן בַּרְכַּה היא פרשת חטיפה ורצח של מנהיג אופוזיציה מרוקאי, בה היה מעורב "המוסד", אשר גרמה לסערה פוליטית בישראל. לטענת איסר הראל הייתה הפרשה הגורם העיקרי להידרדרות יחסי ישראל–צרפת במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20.
אל-מהדי בּן בַּרְכַּה נולד ברבאט בירת מרוקו בשנת 1920. היה ממנהיגי הפלג השמאלי של האופוזיציה לשלטון המלוכה במרוקו ונחשב למנהיג מוערך בעולם השלישי. תמך בתנועות מהפכניות ואנטי-קולוניאליות במדינות שונות. בשנת 1962 הואשם בן ברכּה בחתירה תחת שלטונו של המלך חסן השני והוגלה ממרוקו. לאחר שתמך בעמדת אלג'יריה בסכסוך גבולות בינה לבין מרוקו, הוא נדון למוות שלא בפניו.
לפי ספרו של שמואל שגב, "הקשר המרוקני", "המוסד" הישראלי מסר לשירותי הביטחון של מרוקו את קצה החוט שאיפשר להם לאתר את בן ברכּה בז'נבה, ולפתותו להגיע לצרפת, שם נרצח.
בשהותו בצרפת נעלמו עקבותיו של בן ברכּה בפריז ב-29 באוקטובר 1965, לאחר שנראה במהלך מעצר על ידי קציני משטרה צרפתים. על פי ספרו של שגב, כעבור ימים ספורים (ב-5 בנובמבר) דיווח ראש "המוסד", מאיר עמית, לראש הממשלה, לוי אשכול, כי האיש נהרג.
נשיא צרפת, שארל דה גול, זעם על המעורבות הצרפתית בחטיפה והורה על העמדתם לדין של שני קציני משטרה צרפתים. אלה הועמדו לדין בספטמבר 1966 ונדונו בשנת 1967 למאסר על חטיפתו של בן ברכּה. השופט פסק כי האשם העיקרי בחטיפה הוא שר הפנים של מרוקו הגנרל מוחמד אופקיר. ז'ורז' פיגו, עד למעשה בעל רקע פלילי, אשר טען בבית המשפט כי ראה את אופקיר דוקר את בן ברכּה למוות במו ידיו, נמצא לאחר מכן מת, ובאופן רשמי נטען כי התאבד.
אחמד בוח'ארי, שהיה בעבר איש השירותים החשאיים של מרוקו, טען בשנת 2001 כי בן ברכּה מת במהלך חקירתו בווילה דרומית לפריז. לדבריו נלקחה גופתו של בן ברכּה למרוקו שם הושמדה באגן של חומצה. גם שמואל שגב כותב בספרו כי בן ברכּה מת במהלך אותה חקירה, אך לפי גרסתו האיש נקבר בחשאי מתחת לאי תנועה בפריז, שהיה בשלבי בנייה.
אסיר פוליטי מרוקני בשם עלי בוריכּאת אף הוא טוען כי שמע שיחות הנוגעות לרצח בן ברכּה. טענה זו מופיעה בספרו "הגן הסודי של מלך מרוקו".
בשנת 1976 שחררה ממשלת ארצות הברית, בשל בקשות על פי חוק חופש המידע, מסמכים בהם מוכח כי ה-CIA היה בעל גישה לכ-1,800 מסמכים הקשורים לעניין, אך מסמכים אלו נותרו חסויים. כמה מסמכים צרפתיים הנוגעים לפרשה שוחררו לפרסום בשנת 2001, וגרמו לסערה פוליטית. שרת ההגנה, מישל אליו-מארי, הסכימה ב-2004 להצעתה של ועדה שהוקמה לפרסום מסמכים נוספים הנוגעים לפרשה.
הפרשה שימשה כהשראה לסרטו של הבמאי איב בואסה משנת 1972 "ההתנקשות" (L'Attentat).
הסערה הפוליטית בישראל

במהלך המשפט הובאו ראיות לכאורה למעורבותו של "המוסד" בחטיפה, והנשיא דה גול הביע בשל כך את כעסו על מדינת ישראל. בחוגי השלטון בישראל התעוררה סערה והתחיל מאבק בין איסר הראל, ששירת באותה עת כיועצו לענייני מודיעין של ראש הממשלה לוי אשכול, לבין ראש "המוסד" מאיר עמית. הראל טען כי אסור היה למדינת ישראל להיות מעורבת בעניין זה ותבע לערוך חקירה על מידת אחריותו של ראש "המוסד" בהתערבות הישראלית בחטיפה. ראש הממשלה לוי אשכול טען שלא ידע על הפעולה לפני שבוצעה ואילו מאיר עמית טען שדיווח עליה לפני ביצועה לראש הממשלה.
הוקמה ועדה חשאית לחקירת העניין בהשתתפות זאב שרף ויגאל ידין (ועדת ידין-שרף), ובעקבותיה ועדה בהשתתפות השרים יעקב שמשון שפירא וישראל גלילי ומר שאול אביגור. אולם הוועדות לא הביאו לכל תוצאה מעשית. איסר הראל התפטר מתפקידו כיועץ ראש הממשלה לענייני מודיעין באמתלא רשמית של "חוסר סמכויות", ובחוגים פנימיים דרש את העברתם של לוי אשכול ומאיר עמית מתפקידיהם וכן הדליף את הפרשה לעיתונות. מחמת מגבלות הצנזורה הצבאית נמנעה העיתונות מלפרסם את הפרשה, אלא רק רמזה על קיומו של "נושא כמוס" המעורר סערה בצמרת השלטון.
באותן שנים יצא לאור בישראל שבועון בשם "בול" שעיסוקו היה ברכילות ובפורנוגרפיה, במידה שחרגה מהמקובל באותם הימים, אפילו יותר מהשבועון "העולם הזה". "בול" יצא בדצמבר 1966 בשער ראשי שכותרתו: "ישראלים בפרשת בן־ברקה?" בעקבות זאת פשטו אנשי משטרת ישראל והשב"כ על מערכת "בול" והחרימו את כל הגליונות שנועדו להפצה. המו"ל של השבועון שמואל מור ואחד מעורכיו המשורר מקסים גילן נעצרו לפי תקנות לשעת חירום והועמדו לדין באשמת פגיעה בביטחון המדינה וריגול חמור. בעסקת טיעון הוחלפו סעיפי האישום באישום על עבירה של פרסום ידיעה סודית ונגזרה עליהם שנת מאסר, אך הם שוחררו ממאסרם לאחר ארבעה וחצי חודשים. המעצר והמשפט היו סודיים אולם הדבר היה לשיחה בין אנשי התקשורת והפוליטיקאים.
במאי 1967, בעת משפטם של קציני המשטרה הצרפתים באשמת חטיפתו של בן ברכּה, דרשה אלמנתו של בן ברכּה לזמן לעדות את עורכי "בול" כדי שיעידו על מעורבות "המוסד" בחטיפה, אולם עתירתה נדחתה. הפרסום הבין-לאומי שניתן לכך הביא את הפרשה, שעד אז נלחשה מפה לאוזן, לידיעת הציבור בישראל. הסערה שככה במשך הזמן כאשר מלחמת ששת הימים דחקה אותה מטורי העיתונים.
ברבות השנים התפרסמו בעיתונות הישראלית והבינלאומית פרטים נוספים אודות הפרשה. על פי הגילויים החלו הקשרים בין "המוסד" לבין השירותים החשאיים של מרוקו בראשית שנות השישים ביוזמת המלך חסן השני. אנשי "המוסד" אימנו את אנשי השירותים החשאיים של מרוקו ובתמורה הורשה "המוסד" לפעול מתוך שטח מרוקו. שר הפנים של מרוקו, שהיה אחראי על השירותים החשאיים, הגנרל מוחמד אופקיר, ביקר פעמים אחדות בישראל. לפי חלק מהגרסאות היו סוכני "המוסד" אחראים לחטיפתו וכליאתו של בן ברכּה בבית מבודד ליד פריז, כל זאת כדי להעלים את מעורבות הצרפתים והמרוקאים בחטיפה. מעולם לא ניתן בישראל אישור רשמי לאותם גילויים.
ראו גם

SDECE
הערות שוליים

↑  שלמה נקדימון, "ברית-דמים", "ידיעות אחרונות", 16 בספטמבר 1994.
↑  רונן ברגמן, "סודות מרוקו", "ידיעות אחרונות", 25 בינואר 2008.
↑  אלי אשד, עמוס גפן: חייו של אבי החייזרים
↑  "ישראלים בפרשת בן־ברקה?", על המשמר, 20 בפברואר 1967
↑  עורכי "בול" לשנה מאסר על רמז כאילו קשורה ישראל בעניין בן-ברכה, על המשמר, 20 בפברואר 1967, המשך
↑  רונן ברגמן ושלמה נקדימון, "השדים של יער סן-ז'רמן", "ידיעות אחרונות", 20 במרץ 2015.
| לוי אשכול |
| --- | --- | --- |
| אירועים מרכזיים בעת כהונתו כראש ממשלה | הממשלה ה-11: ביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל (1964) • קבורת זאב ז'בוטינסקי בישראל (1964) • חנוכת מוביל המים הארצי (1964) • ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל (1964) • הסכם הסחר בין ישראל והשוק האירופאי המשותף (1964) הממשלה ה-12: מזכר ההבנה בין ישראל וארצות הברית (1965) • פרשת בן ברכה (1965) • הבחירות לכנסת השישית  הממשלה ה-13: מיתון 1966 בישראל • ביקור קונרד אדנאואר בישראל (1966) • ביקור לוי אשכול באפריקה (1966) • תקופת ההמתנה ומלחמת ששת הימים (1967) • הקמת מפלגת העבודה הישראלית (1968) • הוועידה הכלכלית היהודית העולמית (1968) |  |
| כללי | ביקורי לוי אשכול בארצות הברית • אזרחים תומכי אשכול • הנאום המגומגם • כל בדיחות אשכול • הלוויית לוי אשכול |  |
| הנצחת לוי אשכול | יד לוי אשכול ובית לוי אשכול • פרס היצירה לסופרים עבריים • חבל אשכול • מועצה אזורית אשכול • גן לאומי אשכול • מאגר אשכול • מגדל אשכול • שדרות לוי אשכול |  |
| משפחתו | בנות זוג: רבקה מהרשק (1927–1922) • אלישבע קפלן (1959–1930) • מרים אשכול (1969–1964)  נועה אשכול (בתו) • תמה שוחט (בתו) • עפרה נבו (בתו) • אליעזר רפאלי (חתנו) • אברהם שוחט (חתנו) • ברוך נבו (חתנו) • שיזף רפאלי (נכדו) • אשכול נבו (נכדו) |  |