stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלון נוימן
הערות שוליים

↑  סמדר שילוני, אלון נוימן: "הייתי חסר פילטרים, חסר הגנות. פתאום הייתי בוכה כמו ילד קטן", באתר ynet, 7 באוקטובר 2022
↑  שוש אביגל, הצפרדע שרצתה להיות שוו, חדשות, 14 בספטמבר 1992
↑  מאיה נחום שחל, זו מיומנות: מייסד מיומנה, בועז ברמן, מתכונן לחגיגות ה-20 של הלהקה, באתר כלכליסט, 7 בינואר 2018
↑  נתי אורנן, עכבר העיר תל אביב, תן סיבה לחיות, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2006
↑  Lyn Gardner וBrian Logan, The Fringe awards, The Guardian, ‏3 ביולי 2004
↑  ציפי שוחט, טקס פרס התיאטרון הישראלי: הכוכב כשחקן משנה, באתר הארץ, 3 באפריל 2009
↑  ביקורות:
איתן בר-יוסף, בית לסין ממשיך להפתיע, באתר הארץ, 10 בפברואר 2009
מיכאל הנדלזלץ, לצחוק על האנשים האומללים, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2008
צבי גורן, מחזה כמעט מיניאטורי מצליח להבקיע את חומת הצביעות החברתית בפטישי דיאלוג ובמשחק מפוצץ, באתר "הבמה", 3 בדצמבר 2008
↑  מאיר שניצר, יבשה הבלוטה, חדשות, 7 ביולי 1987
↑  אורי קליין, הסגידה ליצר, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2003
↑  אורון שמיר, עכבר העיר, אומץ זה לא הכל, באתר הארץ, 21 במאי 2008
↑  רותי זוטא, בסוד העניינים - תוכנית חדשה בטלוויזיה הלימודית, חדשות, 11 בדצמבר 1991
↑  חגית גינזבורג‏, אלון נוימן: רוצה יותר תפקידים ראשיים, באתר וואלה, 24 בפברואר 2012
↑  רותה קופפר, אלון נוימן ונתי קלוגר ילמדו איך לחזר, באתר הארץ, 25 במרץ 2006
↑  אור בר שלום, עכבר העיר, אלון נוימן: "הורות גורמת לך לחשוב על הסביבה", באתר הארץ, 26 בפברואר 2012
↑  גאליס, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
↑   נתנאל שלומוביץ, "היום שאחרי לכתי הוא שיר הלל מורבידי לחיים״, באתר הארץ, 29 ביולי 2019
↑   חן חדד, "פגע וברח", הסדרה של יוצרי "פאודה" בנטפליקס, בוטלה אחרי עונה אחת בלבד, באתר הארץ, 21 בספטמבר 2021
↑   העבישים מפלוטו, ברשת החברתית פייסבוק
↑  יפעת הללי אברהם, ‏אחרי 20 שנות זוגיות: עלמה זק ואלון נוימן נפרדו, באתר ‏מאקו‏, 25 ביולי 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007362845405171  VIAF: 3035157470198522640005   WorldCat (עם VIAF): 3035157470198522640005
הרכבת התחתית של סטוקהולם

| --- | --- |


שלוש גרסאות של הרכבת; למעלה: הרכבת שבשימוש כיום
 מידע כללי
 מדינה:  שוודיה
 עיר:  מחוז סטוקהולם 
 מפעיל:  MTR Nordic 
 מידע על ההקמה
 פתיחת הקו:  1 באוקטובר 1950 
 מידע על הקו
 מספר נוסעים בשנה:  330,000,000 (נכון ל־2015) 
 sl.se
 תרשים הקו
  
 
הרכבת התחתית של סטוקהולם (בשוודית: Stockholms tunnelbana) היא מערכת תחבורה מהירה בסטוקהולם, שוודיה. הקו הראשון נפתח בשנת 1950. כיום המערכת מתפרסת על פני 105.7 ק"מ מסילות ובעלת 100 תחנות, מהן 47 תחנות תת-קרקעיות ו-53 תחנות מעל פני הקרקע. לרכבת התחתית של סטוקהולם יש שלושה קווים עיקריים המסומנים בשלושה צבעים (אדום, כחול וירוק), והם מתפלגים למסלולים נוספים המסומנים במספרים. בסך הכל מכילה המערכת שבעה מסלולים, כשכל אחד מתחיל ונגמר בתחנת קצה אחרת, אך כולם עוברים בתחנת הרכבת המרכזית של סטוקהולם, ה-T-Centralen.
בשנת 2017, עברו ברכבת התחתית של סטוקהולם 353 מיליון נוסעים, ובממוצע 1.2 מיליון נוסעים ביום חול.
הרכבת התחתית של סטוקהולם כונתה "הגלריה לאמנות הארוכה בעולם", בזכותן של למעלה מ-90 תחנות הרשת המעוצבות על ידי תצורות סלע, ומקושטות בפסיפסים, ציורים, מייצגים, תחריטים ותבליטים על ידי למעלה מ 150 אמנים שונים.
מועצת המחוז של סטוקהולם (אנ') היא הבעלים של הרכבת התחתית, והתפעול מתבצע בזיכיון על ידי חברת MTR Nordic (אנ').
כרטיסי נסיעה

כדי להשתמש ברכבת יש לרכוש כרטיס SL Access שהוא כרטיס נסיעה רב פעמי התקף בכל אמצעי התחבורה הציבורית בעיר. לאחר הרכישה יש להטעינו בנסיעות, בכסף או לקנות מנוי לתקופה ארוכה. נכון לשנת 2020, מחיר נסיעה בודדת בשימוש כרטיס הגישה עולה 37 כתר שוודי, שהם כ-13 שקלים. נסיעה אחת מקנה את הזכות להשתמש בכל אמצעי התחבורה בעיר במשך 75 דקות מרגע התיקוף, ללא הגבלת מעברים. הנחות משמעותיות ניתנות לצעירים עד גיל 20, סטודנטים הלומדים בסטוקהולם ומבוגרים מעל גיל 65. בכל תחנות המטרו נמצאים מכשירים אוטומטיים לרכישת כרטיסים והטענתם, וכן עמדת שירות מאוישת.
אם הנוסע בחר להטעין את כרטיס הנסיעה בכסף - זכאי הוא לקבל את יתרת הכסף שלא נוצל בעמדות השירות.
דרך נוספת לקנות כרטיס הוא באמצעות הטלפון הנייד.
לא קיימים אזורי מחירים במטרו של סטוקהולם.
היסטוריה

ההחלטה להקים רכבת תחתית לעיר סטוקהולם נעשתה ב-1941. בשנים שלאחר מכן, ובמקרים אחדים קודם לכן, נבנו כמה מסלולים עם תקן תת-קרקעי אבל בפועל נעו בהן חשמליות. מסלולים אלו כללו Kristineberg - Islandstorget, Slussen - Blåsut (כולל המנהרה העתיקה Slussen-Skanstull מ 1933) ו-Telefonplan - Hägerstensåsen . החלק הראשון של המטרו נפתח ב 1 באוקטובר 1950, מ-Slussen ל-Hökarängen, לאחר שהומר ממסילת חשמלית לרכבת תחתית. בשנת 1951 נפתח קו שני מסלוסן לסטורבי (בו הופעל עד אז קו חשמלית גם כן). ב-1952 נפתחה מערכת שנייה, מהוטורגט ועד לפרברים המערביים. בשנת 1957, שני החלקים היו מחוברים דרך התחנה המרכזית (ב-T-Centralen) לבין העיר העתיקה (בתחנת המטרו גמלא סטאן), היוצרים את הקו הירוק. הקו הירוק הורחב חלק אחר חלק לאורך כל שנות ה-50'.
הקו האדום נפתח בשנת 1964, מ-T-Centralen דרך Liljeholmen אל סיומו ב-2 תחנות קצה שונות: Fruängen ו Örnsberg, שתיהן בדרום מערב העיר. גם קו זה, בדומה לקו הירוק הורחב מקטע אחר מקטע עד שהגיע ל- Mörby centrum בשנת 1978, כאשר המסילה חוצה את מיצר Stocksundet בגשר עילי. המערכת השלישית והאחרונה, הקו הכחול, נפתחה ב -1975, כשני קווים ממרכז העיר לצפון-מערבה. הקווים המשיכו להתרחב בהדרגה וכיום הקו הירוק מסתיים ב־3 תחנות קצה בפרברים הדרומיים של העיר ובתחנת קצה 1 בצפון-מערב. הקו האדום מסתיים ב־4 תחנות קצה, 2 בדרום מערב ו-2 בצפון מזרח והקו הכחול מסתיים ב-2 תחנות קצה בצפון מזרח העיר ובתחנת קצה אחת המרכז העיר. בסך הכל 10 תחנות קצה במערכת, המשרתת 7 מסלולים ב-3 קווים עיקריים. התוספת האחרונה לרשת כולה, תחנת Skarpnäck, נפתחה בשנת 1994.
קווים ותחנות > תחנות

במטרו של סטוקהולם יש 100 תחנות, מתוכן 47 תת-קרקעיות. אחת התחנות, קימלינגה, נבנתה אך מעולם לא נעשה בה שימוש.
המטרו של סטוקהולם ידוע בזכות עיטור התחנות. היא נקראה גלריית האמנות הארוכה ביותר בעולם. כמה מהתחנות (בעיקר על הקו הכחול) נותרו עם סלע חשוף, גס ולא גמור, או כחלק מהקישוטים. בתחנת ריסנה, ניתן להתרשם מפרסקו קיר אינפורמטיבי על ההיסטוריה של תרבויות כדור הארץ משני צדדי הרציף.
קווים ותחנות > קווים

הקו הירוק, הארוך ביותר והוותיק ביותר במערכת, נקרא רשמית בשוודית: Tunnelbana 1, מכיל 3 מסלולים ו-49 תחנות, מתוכן 12 תת-קרקעיות. אורך המסלול הוא 41,256 מטר. קו זה נפתח 1 אוקטובר 1950 (בין תחנות Slussen ו Hökarängen). בימי חול משתמשים בקו 451 אלף נוסעים ביום ובשנת 2005 השתמשו בקו 146 מיליון נוסעים.
הקו אדום (Tunnelbana 2) בעל 2 מסלולים 36 תחנות: 20 תת-קרקעיות ו -15 תחנות הקרקע מעל. אורך הקו הכולל הוא 41,238 מטר, רק 18 מטרים קצר יותר מהקו הירוק. הקו נפתח ב -5 באפריל 1964. בימי חול משתמשים בקו 394 אלף נוסעים ביום ובשנת 2005 השתמשו בקו 128 מיליון נוסעים.
הקו הכחול (Tunnelbana 3) כולל 2 מסלולים ו -20 תחנות: 19 תת-קרקעיות שכולן עשויות חצובות בסלע ורק תחנה עילית אחת. אורך המסלול הוא 25,516 מטרים. הקו נפתח ב -31 באוגוסט 1975. הוא משמש 171,000 נוסעים ביום ובשנת 2005 השתמשו בקו 55 מיליון נוסעים.
הרכבות פועלות 7 ימים בשבוע בין 5 בבוקר ל-1 אחרי חצות, עם שירות במשך כל הלילה בימי שישי ושבת. התדירות בכל הקווים כמעט זהה: כל 10 דקות במהלך היום, בשעות הבוקר המוקדמות ובשעות הערב המאוחרות התדירות מופחתת לרכבת כל 15 דקות וכל 30 דקות בשעות הלילה. בשעות העומס בבוקר ואחר הצהריים התדירות עולה לרכבת כל 5 דק' בפרברים וכל 2–3 דק' בתחנות במרכז העיר.
בכל המערכת קיימות רק ארבע תחנות המהוות תחנות החלפה לקווי מטרו אחרים ( T-Centralen, Slussen, Gamla Stan ו- Fridhemsplan ) וחסר במערכת כל קו מעגלי או חצי מעגלי (אם כי קיימים אמצעים משלימים נוספים כמו חשמליות, אוטובוסים וכו'). [דרושה הבהרה]רוב תחנות המטרו ממוקמות בפרברים.
| קו | תחנות קצה | אורך | זמן נסיעה | תחנות (מתוכן במרכז העיר) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| כחול T10 | קונגסטרגורדן - יולסטה | 15.1 ק״מ | 23 דק' | 14 (5) |
| כחול T11 | קונגסטרגורדן - אקלה | 15.6 ק״מ | 22 דק' | 12 (5) |
| אדום T13 | נורשבורי - רופסטן | 26.6 ק״מ | 44 דק' | 25 (10) |
| אדום T14 | פרוניין - מורבי סנטרום | 19.5 ק״מ | 33 דק' | 19 (9) |
| ירוק T17 | אוקשוב - סקרפנק | 19.6 ק״מ | 43 דק' | 24 (12) |
| ירוק T18 | אלוויק - פארשטה סטרנד | 18.4 ק״מ | 37 דק' | 23 (12) |
| ירוק T19 | הסלבי סטרנד - הגסטרה | 28.6 ק״מ | 55 דק' | 35 (12) |
| סך הכל | סך הכל | 108 ק״מ |  | 100 (25) |
טכנולוגיה > ציוד נייד

ישנם שלושה סוגים עיקריים של רכבות במטרו של סטוקהולם: דגמי C20 ו- C30 החדשות יותר, ודגמי C1-C15 הישנות יותר.
בדגמים החדשים, דגמי C20 ומעלה, כל רכבת מורכבת למעשה מ-2 או 3 רכבות עצמאיות מחוברות כאשר בכל רכבת 3 קרונות בלתי פרידים. רכבת באורך מלא המורכבת מ-3 רכבות C20 מגיעה לאורך של 140 מטר ויכולה לשאת 1250 נוסעים (380 מקומות ישיבה והשאר בעמידה).
רכבות C20
רכבות ה- C20 הן רכבות בעלות 3 קרונות בלתי ניתנים להפרדה בעלי חוגון משותף. אורכה 46.5 מטרים, רוחבה 2.9 מטרים וגובהה 3.8 מטרים. הרכבת שוקלת 67 טון. בכל רכבת 4 חוגונים - 2 בקצוות ו-2 באמצע משותפים בין הקרונות. בדרך כלל נדרשות 3 יחידות כאלה על מנת להרכיב רכבת אחת במערך. רכבי ה- C20 נבנו בין השנים 1997 ו -2004 ונכנסו לראשונה לשירות בשנת 1998. לכל רכבת ניתן מספר ושם ייחודי, כאשר את השם בחרו אזרחים.
טכנולוגיה > תשתיות ובטיחות

רכבות המטרו של סטוקהולם מונעות על ידי חשמל באמצעות מסילה שלישית (אנ') המעבירה זרם חשמלי ישיר במתח 650V ובחלק מהקווים אף 750V. החיבור בין קו החשמל לרכבת מתבצע על ידי "נעל" – מן שלוחה שיוצאת מבסיס הרכבת ונוגעת במסילה השלישית.
אף על פי שהרכבות מסוגלות לנוע במהירויות גבוהות מ-90 קמ"ש, המהירות המרבית מוגבלת ל-80 קמ"ש בקווים האדומים והכחולים ואילו בקו הירוק המהירות המקסימלית אף נמוכה יותר ועומדת על 70 קמ"ש עקב העיקולים החדים. במערכת קיימות 2 מערכות בטיחות מודרניות מבית סימנס, המאפשרות לרכבות לנוע קרוב אחת לשנייה. הדבר מתבצע על ידי אותות בטיחות השולחות מידע בזמן אמת למערכת הבטיחות האוטומתית של הרכבת. הרכבת אוספת את המידע בעזרת 2 אנטנות הנמצאות בבסיסה ונוגעות במסילה עצמה. הרכבות מצוידות במערכת בלימה אוטומטית במקרה שמהירות הרכבת עולה על המהירות המרבית המותרת בקטע מסוים.
תוכניות עתידיות

בשנת 2013, הוכרז כי הושג הסכם על הרחבת השירות. התכנון המוקדם החל בשנת 2016 והעבודות צפויות להתחיל בשנת 2020.
הרחבה של הקו הכחול דרומה מתחנת קונגסטרדגורדן דרך תחנה חדשה שתוקם בסופיה, סדארמאל, שלאחריה הקו יתפצל ל-2: מסלול אחד ימשיך מזרחה ויסתיים בנקה (Nacka) ומסלול שני ימשיך דרומה ויגיע אל תחנת גולמרשפלן (Gullmarsplan), בה עובר היום הקו הירוק. וכך למעשה ייווצר חיבור של שני קווי המטרו.
הארכה בצפון מערב הקו הכחול מתחנת אקלה (Akalla) עד לתחנת הרכבת ברקרבי (Barkarby) דרך תחנת מטרו חדשה שתוקם באמצע.
בניית קו מטרו רביעי חדש, הקו הצהוב, שימשיך צפונה מתחנת אודנפלן (Odenplan) לכיוון פריינדס ארנה (אנ'). העבודות על הקו צפויות להסתיים ב-2022. הצבע הצהוב נבחר לאחר תחרות שנערכה על ידי מועצת מחוז סטוקהולם.
הערות שוליים

↑  "SL Annual Report 2006" (PDF). Storstockholms Lokaltrafik (SL). 21 ביוני 2007. p. 17. אורכב מ-המקור (pdf) ב-2007-09-27. נבדק ב-2014-05-21. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Hållbarhetsredovisning 2017, året i korthet" (בשוודית). MTR Nordic. 2018. אורכב מ-המקור ב-2018-12-02. נבדק ב-2018-12-02.
↑  "Stockholm Metro: The World's Longest Art Gallery". twistedsifter.com. 7 במאי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Storstockholms Lokaltrafik, SL (בשוודית) (ארכיון)
↑   ראה "תיאור טכני של רכבת התחתית של סטוקהולם 1964", שפורסם על ידי מחלקת עבודות הציבור של סטוקהולם ואת חברת התעופה סטוקהולם נוסעים באותה תקופה, השורות היו ידועים בתור שורה 1 ו קו 2.
↑  "Art and architecture in the Metro". Storstockholms Lokaltrafik. אורכב מ-המקור ב-28 ביוני 2007. נבדק ב-2007-07-14. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "SL class C20". Svenska Spårvägssällskapet. נבדק ב-2008-07-10.
↑  "Historisk överenskommelse ger stockholmarna ny tunnelbana". Stockholms läns landsting. אורכב מ-המקור ב-2013-11-26. נבדק ב-2013-11-26.
↑  "Stockholm holds colour contest for new metro". thelocal.se. 30 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
בניית קטע של המטרו מצפון ל- T-Centralen ב -1957
מפת תכנון משנת 1965 אשר עוקבת אחר יישור המסלול הנוכחי מקרוב
סלע חשוף בתחנת רודהוסט.
במנהרות
קרון C2 משומר
רכבת מהדגם הישן, דגם C4. כל דגמי C4 יצאו משירות בשנת 2003
C20, המכונה "Vagn 2000"
פנים של רכבת C20 חדשה
רכבת בדרך בין תחנת המטרו ליליהולמן (Liljeholmen) לבין דפו ניבודה ( Nyboda) .
מבצע נזלת

שלט זיכרון בבית הספר בליך לאריאל אנקלביץ שנפל ב"מבצע נזלת"
מבצע נזלת נערך ב-18 בינואר 1948 על ידי חטיבת אלכסנדרוני של ארגון ההגנה במהלך מלחמת העצמאות. מטרת המבצע הייתה פיצוץ בתים על גבעת שייח' חסן בכפר סלמה (כיום כפר שלם והאזור שממנו ועד רמת חן, כולל). רוב מטרות המבצע הושגו.
רקע

הכפר סלמה, שמספר תושביו היה כ-8,000, שכן בלב היישוב היהודי הצפוף של גוש דן, מצפון לכביש שבין תל אביב לשדה התעופה לוד (כיום נמל התעופה בן-גוריון). ממערב גבל הכפר בשכונת התקווה, ומצפונו, במרחק של מעט יותר מקילומטר, שכנה גבעת רמב"ם. למרות מצבו הנחות לכאורה, הטריד כפר זה באש את השכונות היהודיות שבסביבתו: שכונת התקווה, יד אליהו, גבעת רמב"ם, קיבוץ אפעל, 'המפדה האזרחי' (נווה יהושע) ורמת יצחק. כן מנע הירי מכיוון סלמה תנועה סדירה בכביש העובר בין רמת גן לאפעל ולנווה יהושע. כיוון שכך, עוד לפני מבצע 'נזלת', כבר הותקף הכפר כמה פעמים. בין היתר, נערכה פשיטה עליו בלילה שבין 24 ל-25 בדצמבר 1947. פשיטה אחרת נערכה במסגרת מבצע 'יהושע', שבין 31 בדצמבר 1947 ל-1 בינואר 1948.
השטח

אחד מן המקורות העיקריים לאש ההטרדה מן הכפר היה גבעת שייח' חסן, והיא נבחרה כיעד המבצע. הייתה זו גבעה מוארכת ועליה חמישה בתים (היום: מקומו של בית הספר התיכון בליך ברמת גן). אחד הבתים שימש כבית ספר וכעמדה העיקרית של הערבים. בית אחר היה בלתי גמור. את הגבעה חצתה, מצפון לדרום, דרך עפר, ומשני צידיה התמשכה גדר צברים. בין הגבעה לשטח שבידי היהודים היה פרדס שהקל על התקרבות בהסתר אל היעד. כן היו בקרבת הגבעה פרדסים נוספים.
הכוחות המשתתפים > גדוד 33

חטיבת 'אלכסנדרוני', בפיקודו של דן אבן, הייתה אחת מארבע החטיבות הראשונות של 'ההגנה'. אלה היו מופקדות, עד שלב מאוחר של המלחמה, על המרחב שממנו גם גויסו חייליהן. 'אלכסנדרוני' הייתה מופקדת על המרחב שמגוש דן ועד הכרמל. גדוד 33 של החטיבה, בפיקודו של בן ציון פרידן, אשר עליו הוטל המבצע, היה גדוד חי"ש שחייליו גויסו ברמת גן, גבעתיים ובני ברק. שתי המחלקות שהשתתפו במבצע גויסו ב-12 בדצמבר 1947, כחמישה שבועות קודם המבצע, וחסרו ניסיון קרבי. הכוח שהשתתף במבצע מנה 72 חיילים. אלה חולקו לשבע כיתות: ארבע להסתערות, אחת לחסימה, כיתה לריתוק וכיתה לחיפוי. לשלוש מן הכיתות המסתערות צורפו חבלנים, שניים לכל כיתה, אשר 'הושאלו' מחי"ש תל אביב (לימים חטיבת גבעתי (תש"ח)). הנשק כלל ארבעה מקלעים ברן, רובים, תת-מקלעים סטן ורימונים.
הכוחות המשתתפים > הערבים

גודל הכוח הערבי על הגבעה לא היה ידוע במדויק, וגם לא היה קבוע, אך נאמד ב-50 איש לערך. אלה היו חמושים בנשק קל, חלקו אוטומטי.
תוכנית המבצע

את הרעיון לפשוט על הגבעה, כדי לפוצץ את הבתים שעליה, העלה מפקד גדוד 33. על פי התוכנית, נועד כוח הריתוק לפתוח באש כמה דקות טרם ההסתערות על הבתים שעל הגבעה. ההסתערות עצמה נועדה לכלול שני שלבים: בשלב הראשון כיבוש שלושה מן הבתים, כל אחד בידי כיתה, ופיצוצם; בשלב השני היו שתיים מן הכיתות אמורות לכבוש את שני הבתים הנותרים ולפוצצם. כוח החסימה נועד למנוע הגעת תגבורות, וכוח החיפוי נועד להעסיק באש את סלמה וצומת סמוך.
מהלך המבצע

הכוח המסתער יצא לדרכו מגבעת רמב"ם, בעוד יתר הכוחות יוצאים מן 'המפדה האזרחי', ונערך בעמדות ההסתערות כמתוכנן בשעה 03:45, לפנות בוקר 18 בינואר 1948. אש הריתוק הייתה חלשה בהרבה מן המתוכנן, ואף היא הגיעה באיחור. כיוון שחלפה השעה המיועדת להסתערות, 04:00, תקפו הכיתות המסתערות את הגבעה וריכזו את ההתקפה על בניין בית הספר. הערבים שעל הגבעה הבחינו בכוח המתקרב ופתחו באש, תחילה בלתי מדויקת. בזמן ההסתערות על בניין בית הספר נפצע מפקד הכוח המסתער, וחייל אחר נפצע קשה. לאחר כמה דקות נכבש הבניין והוכן לפיצוץ. כוח ערבי ניסה להגיע מסלמה לכיוון הגבעה, אולם נתקל בחסימה ונהדף. בהמשך נתפסו עוד שלושה בניינים והוכנו אף הם לפיצוץ. הכוח התוקף לא הצליח לכבוש את אחד הבניינים, אשר הכוח המגן עליו גילה התנגדות חזקה. ארבעת הבניינים שנכבשו פוצצו, ניתן אות לנסיגה, ובשעה 05:00 לערך, לאחר כשעה של קרב, נעו הכוחות אל רמת יצחק.
אחרית דבר

אבדות הכוח התוקף היו הרוג אחד, מפקד המחלקה אריאל אנקלביץ' - ההרוג הראשון של החטיבה במלחמה - ושני פצועים. אבדות הערבים אינן ידועות. בעקבות המבצע הוקל הלחץ ממנו סבלו השכונות היהודיות שסבבו את סלמה.
בשנת 2008 הוצב שלט זיכרון לאריאל אנקלביץ בבית הספר בליך.
לקריאה נוספת

גרשון ריבלין, חטיבת אלכסנדרוני במלחמת הקוממיות, הוצאת מערכות, 1964, עמ' 128–135
מבצע בן עמי

אנדרטה בעכו לחללי מלחמת העצמאות, לוחמי הגליל המערבי וכובשי עכו
מבצע בן עמי במלחמת העצמאות נערך ב-14 במאי 1948 ובו נכבש הגליל המערבי ונפרצה הדרך לנהריה, עברון, אילון, מצובה ולחניתה. הצלחת המבצע אפשרה את כיבוש עכו ואת הסרת המצור מעל קיבוץ יחיעם.
רקע היסטורי

לפי החלטת החלוקה מ-29 בנובמבר 1947 נועד הגליל המערבי להיות בתחום המדינה הערבית בארץ ישראל.
ב-9 במאי 1948 הגיעה ידיעה מודיעינית למטה הכללי ובה נאמר כי הצבא הלבנוני יפלוש מכוון ראש הנקרה ויתקיף את חניתה בד בבד עם פלישת הצבא הסורי. שני הצבאות תוכננו להפגש ליד הקריות ולהמשיך משם דרומה לכיוון חיפה. כן נמסר כי הצבא הלבנוני תפס עמדות על החוף ולרשותו תותחים ושריוניות. כדי למנוע סכנה זו ולהיערך לפלישה, הוחלט כי יש להתחיל מיד במבצע לפריצת הדרך לגליל המערבי, שתאפשר העברת מזון ואספקה ליישובים אילון, חניתה ומצובה, לפנות את הילדים ממשקים אלה, לטהר את השטח מכוחות ערביים ולהסיר את המצור מעל נהריה. ההכנות למבצע נוהלו בסודיות כי הבריטים שלטו באזור. המבצע כונה בהתחלה "מבצע אהוד" ורק בסיומו, ביום הכרזת המדינה, שונה שמו ל"מבצע בן עמי" על שם בן עמי פכטר, מפקד גדוד 21 של חטיבת כרמלי שנפל בשיירת יחיעם.
תוכנית המבצע הייתה לפרוץ בשיירה נושאת אספקה ותחמושת מקיבוץ עין המפרץ צפונה, לעקוף את תל עכו ממזרח לאחר שייכבש, להמשיך צפונה וביחד עם כוח שיונחת מהים, לכבוש את הכפר הערבי א-סמריה (קיבוץ שמרת בימינו), ולהיכנס לנהריה. משם להמשיך צפונה, לכבוש את הכפר א-זיב ואת משטרת אילון וכן את הכפר אל-באסה (בימינו בצת). הכוחות שרוכזו למבצע היו שיירה של 25 מכוניות אספקה, שישה אוטובוסים משוריינים ועשרה משוריינים. כוח אחד עלה על ספינה בחיפה במטרה לנחות בחוף שבי ציון. מטה הפעולה הגיע דרך הים לנהריה בפיקודו של מפקד חטיבת כרמלי משה כרמל.
כדי לשבש את מהלכי הצבא הלבנוני, בוצעה בלילה שבין 13 במאי ל-14 במאי פעולה ימית שבמהלכה תוכנן פיצוצו של גשר באזור ראס אל-ביאדה, על כביש החוף הלבנוני, כחמישה ק"מ מצפון לראש הנקרה. הכוח אומנם הגיע בסירות אל החוף, אך הלבנונים גילו אותו ופתחו לעברו באש כבדה. החלה נסיגה מהירה של כוח הנחיתה במהלכה טבע אחד הלוחמים.
המבצע

השיירה יצאה לכיוון עין המפרץ אך נתקלה במחסום בריטי ליד מחנה כורדני. מפקד השיירה הראה לחייל במחסום מכתב מזויף שנחזה להיות מכתבו של המפקד הבריטי באזור והמאפשר לשיירה לעבור ליעדה. הזקיף במחסום לא התרשם מהמכתב וביקש להתייעץ. מפקד השיירה הסיר את המחסום בעצמו וקרא לבריטים כי השיירה חייבת לעבור, וכי אם ברצונם לפתוח באש הם יכולים לעשות כן. השיירה עברה במהירות ללא תקלה והגיעה לעין המפרץ.
המבצע החל בליל 14 במאי 1948 עם כיבוש תל עכו. הכיבוש עבר ללא תקלות ובשעה 03:30 נכבש התל. כיבוש זה אפשר את מעבר השיירה שיצאה מעין המפרץ צפונה. הכוח הימי נחת בשעה 02:30 בחוף שבי ציון והחל לתקוף את הכפר א-סמריה מצפון. באותו זמן הגיעה השיירה מדרום והשלימה את כיבוש הכפר. בשעות הבוקר הגיעה השיירה לנהריה. מנהריה המשיכה השיירה לכפר א-זיב שנכבש לאחר קרב ממושך והלאה לכפר באסה. משטרת אילון נכבשה על ידי כוח מקיבוץ אילון. השיירה הגיעה לאילון חניתה ולמצובה, הביאה אספקה לכשלושה חדשים ופינתה את הילדים. בכביש נהריה-ראש הנקרה נחפרו תעלות עמוקות והונחו מוקשים. הלוחמים חששו שעם שחר, 15 במאי 1948 יפלוש צבא לבנון לגליל המערבי, אך הדבר לא קרה. לפחות 40 ערבים נהרגו במבצע. לחטיבת כרמלי היו שלושה הרוגים וחמישה פצועים.
תוצאות המבצע

עם סיום המבצע הייתה עכו עיר נצורה, והוחלט לנצל את המצב ולכובשה. ההתקפה על העיר החלה בלילה שבין 16 ל-17 במאי והיא נכבשה בשעות אחר הצהריים. עם תום המבצע שוחררו כל היישובים בגליל המערבי פרט לקיבוץ יחיעם שהכפרים הערביים כאברי, אום אל פרג' וא-נהר (בימינו נתיב השיירה) הפרידו בינו לבין נהריה. הפעולה הוטלה על גדוד 21 ששכל רבים מחייליו בשיירת יחיעם. לכוח הצטרפו מתנדבים שהיו קשורים לחללי השיירה וביקשו בדרך זו לקחת חלק בשחרור יחיעם מהמצור. עם שחר 21 במאי 1948 הותקף הכפר הגדול כאברי שנכבש לאחר קרב קצר. שתי טונות חומר נפץ הוקדשו לפיצוץ בתי הכפר. יחיעם שוחררה ממצור ממושך.
חטיבת כרמלי  לא הצטוותה לגרש את האוכלוסייה הערבית האזרחית מן האזור, אך בעקבות המבצע נמלטו ממנו כמעט כל תושביו הערבים.
לקריאה נוספת

חטיבת כרמלי במלחמת הקוממיות הוצאת מערכות,1973.
משה כרמל: במערכות צפון, הוצאת מערכות, 1949.
עכו נכבשה, הצופה, 16 במאי 1948
הערות שוליים

↑  צדוק אשל, I המבצע שהחזיר הגליל המערבי לישראל, למרחב, 28 באפריל 1963
↑  עכו נכבשה, דבר, 14 במאי 1948
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 173.
מטוס מצניח אספקה ליחיעם, 1948
מענק חתימה

מענק חתימה או מענק כניסה הוא סכום כסף שחברה משלמת לעובד חדש כתמריץ להצטרפות לחברה. לעיתים קרובות הוא ניתן במטרה להפוך חבילת פיצויים לאטרקטיבית יותר לעובד (לדוגמה אם המשכורת השנתית נמוכה יותר מהמצופה). כמו כן הוא מפחית סיכונים עבור החברה; למשל, במקרה שהעובד לא עומד בציפיות, הסיכון נמוך יותר מאחר שהחברה לא התחייבה למשכורת גבוהה יותר).
כדי לעודד עובדים להישאר בארגון, לעיתים קרובות נקבע בחוזה כי במקרה והעובד יעזוב לפני תקופה מוגדרת, עליו להחזיר את מענק החתימה. יש מקרים בהם המענק לא ניתן באופן מיידי, אלא נפרס לאורך זמן. במקרים אלה, ההבדל העיקרי בין מענק החתימה למשכורת הבסיס הוא שהמענק מובטח גם אם החברה מחליטה לפטר את העובד, אלא אם כן העובד פורש או שהחוזה הופסק עקב הפרה של ההסכם מצד העובד.
מענקי חתימה משמשים בעיקר בספורט מקצועי על מנת לגייס בוגרים לקבוצות המעוניינות בהם. מענקי חתימה נפוצים גם בחברות תוכנה והייטק.
הערות שוליים

↑  Baseball Signing Bonus
↑  מעין מנלה, "יש להם בעיקר כיסים עמוקים": כך מתמודד ההייטק הישראלי עם מסע הציד של תאגידי הענק, באתר כלכליסט, 3 במאי 2019
↑  שירי וקס, שנה רותחת בהייטק: בכמה עלה השכר ומה באמת חשוב לעובדות ולעובדים?, גיקטיים, 4 באוקטובר 2021
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מבצע רביב

מבצע רביב היה פשיטה משוריינת שערך צה"ל ב-9 בספטמבר 1969, במהלך מלחמת ההתשה. כוח שריון ישראלי שהוסווה ככוח מצרי הונחת מים סוף אל החוף המערבי של מפרץ סואץ, שם פשט על יעדים צבאיים לאורך 70 קילומטרים.
לכוחות השריון הישראלי סייעו יחידות של חיל הים וחיל האוויר. הייתה זו הפעולה היבשתית הנרחבת היחידה במהלך מלחמת ההתשה.
רקע

עם פרוץ מלחמת ההתשה במרץ 1969, נאלץ צה"ל להתמודד עם היתרון הכמותי של הצבא המצרי בכוח אדם ובקני ארטילריה. לצורך כך החל צה"ל ליזום פעולות התקפיות לאורך תעלת סואץ ובעומק שטח מצרים, ולא הסתפק עוד בפעולות המגננה שבהן נקט מאז מלחמת ששת הימים. מטרות שרשרת הפעולות הללו היו להעביר את הלחימה לשטח המצרי, להשיג עליונות אווירית, לאלץ את המצרים לפצל את כוחותיהם ולפגוע בהם פגיעה טקטית ומורלית.
במבצעי בוקסר החל צה"ל להשתמש ביכולת התקיפה העמוקה של חיל האוויר הישראלי, ובפעולות באי גרין ובראס עדבייה - ביכולות הפשיטה של שייטת 13. עם זאת, חופש הפעולה של חיל האוויר צומצם עקב השיפור המתמשך ביכולות מערך הנ"מ המצרי, דבר אשר מנע מצה"ל להביא לידי ביטוי את יתרונו האיכותי ואת יכולת התנועה המשופרת של יחידותיו הקרקעיות הגדולות. על רקע זה הוחל במפקדות גייסות השריון ובחיל הים לחפש פתרון המבוסס על הנחתת כוח משוריין.
פשיטה רכובה מעבר למכשול ימי בעומק שטח האויב היא מהלך צבאי מסוכן ומורכב, אולם הפיקוד הצה"לי החליט להסתמך על גורם ההפתעה ועל השליטה האווירית שהוא נהנה ממנה ולצאת למבצע שכזה. לפיכך הוחלט שהמבצע יתבסס על הטעיה.
במהלך מלחמת ששת הימים לקח צה"ל שלל רב של טנקים ונגמ"שים מתוצרת סובייטית ובכללם טנקים מדגם T-55 (שהוסבו לשימוש בצה"ל ונקראו "טירן 5"), ונגמ"שים מדגם BTR-50. נוכחותו של רק"ם מתוצרת סובייטית כחלק מהכוח הצה"לי אפשרה את תכנון פעולת ההטעיה.
מטרות המבצע ושיטת הביצוע

מטרת המבצע ושיטות הביצוע, כפי שהן הוצגו במהלך נוהל הקרב שנערך בסוף חודש אוגוסט, כללו מספר שלבים:
פשיטה אמפיבית לילית על החוף המצרי של מפרץ סואץ באמצעות נחתות.
תנועה לאור יום לאורך כביש החוף המצרי מכיוון צפון לדרום.
השמדת מטרות של הצבא המצרי (חי"ר, שריון, תשתית).
פינוי מהיר באמצעות נחתות.
במהלך נוהל הקרב הושם דגש על כך שעיקר המבצע יושתת על הפעלת כוח שריון וכן על הימנעות מאבדות ופגיעה מיותרות בקרב הכוח הפושט. דהיינו פתיחה באש מטווחים ארוכים וכן איסור ירידה מהכלים הממוגנים. וכך, ב-4 בספטמבר, בעת הצגת תוכניות המבצע בפני הרמטכ"ל גובשה סופית הדעה כי עיקר הפעולה יתבסס על הפעלת השריון, היות שצמרת הפיקוד סברה כי האיום המרכזי העיקרי במהלך הפשיטה יהיה חיל השריון המצרי. לפיכך הונחו כוחות החרמ"ש לנוע מאחורי הטנקים ולסייע בפתרון בעיות ואיומים שאין ביכולות כוחות השריון לפתור בעצמם, דוגמת חיילי חי"ר המצרי בטווחים קרובים מאוד.
הכוחות המשתתפים במבצע > צה"ל

הכוח הנוחת:
6 טנקי שלל מסוג טירן 5 תחת פיקוד חטיבה 8. טנקים אלה נבחרו בגלל משקלם הנמוך ובשל מראה חיצוני זהה לטנקי האויב, כאמור לעיל. הטנקים אוישו על ידי מדריכי מגמת טירן ממא"ח 500 ומפקדים בדרגות קצונה. בתור מפקד כוח השריון מונה יעקב לפידות.
3 נגמ"שי שלל מדגם BTR-50 מיחידה 88 - דב לבן, תחת פיקוד חטיבה 8 ועליהם לוחמי פלס"ר 7 של חטיבה 7, מתוגברים בלוחמי פלחה"ן צנחנים ובמספר לוחמי סיירת מטכ"ל דוברי ערבית. על לוחמי פלס"ר 7 פיקד שלמה באום ואילו על לוחמי פלחה"ן צנחנים פיקד עוזי בן יצחק.
3 נחתות טנקים (נט"קים) באורך 36 מטר משייטת 11 של חיל הים: אח"י עציון גבר, אח"י קיסריה ואח"י שקמונה. נחתות אלה נבנו במספנות ישראל והועברו בדרך היבשה לנמל אילת.
תפישה סימון ואבטחת ראש החוף:
לוחמי שייטת 13 ויחידה 707 בסירות גומי בפיקודו של שאול סלע.
סיוע אווירי - רביעיית מטוסי סקייהוק מטייסת 109 ("טייסת העמק") של חיל האוויר.
סיוע ארטילרי - סוללת תותחים 130 מ"מ ארוכי טווח של חיל התותחנים.