אלוהים (יהדות)
מהותו > אלוהים וגופניות > במקרא

הדרך המרכזית לתאר את אלוהים בתנ"ך היא באמצעות תכונות ופעולות אנושיות. המקרא מציג את האל כמדבר, כרואה, כיוצר אדם מעפר כנוטע גן מלא עצים כמתהלך באופן שמשמיע קול ועוד. כל אלה הן פעולות שמשמעותן הרגילה גופנית. בנוסף, התנ"ך מכיל תיאורים מפורשים של ראיית גופו של אלוהים: משה ואהרן ונכבדי העם ראו אותו למחרת מעמד הר סיני – "וַיִּרְאוּ אֵת אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל" (שמות, כ"ד, י'); הנביא ישעיהו ראה אותו בחזיון יושב על כיסא בהיכל שבתוך בית המקדש: "וָאֶרְאֶה אֶת אֲדֹנָי יֹשֵׁב עַל כִּסֵּא רָם וְנִשָּׂא וְשׁוּלָיו מְלֵאִים אֶת הַהֵיכָל" (ישעיהו, ו', א'); הנביא עמוס מספר שראה את האל בחזיון: "רָאִיתִי אֶת אֲדֹנָי נִצָּב עַל הַמִּזְבֵּחַ" (עמוס, ט', א')", ועוד.
עם זאת, פעמים רבות המקרא מתאר את אלוהים כמופשט, ללא גוף, אשר ניתן לתאר רק את כבודו, כלומר הגילוי שלו "ומראה כבוד אדוני כאש אוכלת בראש ההר לעיני בני ישראל", "וכבוד אדוני מלא את המשכן". ואף שמשה רואה את אחוריו של אלוהים ולא את פניו, הוא מדבר על ראיית הכבוד ולא על ראיית האל עצמו: "הראני נא את כבודך... והיה בעבור כבודי ושכותי כפי עליך עד עוברי... וראית את אחורי ופני לא יראו", ואף שיחזקאל מדבר על ראיית אלוהים בתיאורים גופניים, הוא מדבר על "דמות מראה כבוד אדוני". כבוד אדוני מתואר לעיתים כדבר בלתי נראה ובלתי מוחש המצוי בחלל גשמי תחום: "ואולם חי אני וימלא כבוד אדוני את כל הארץ", "מלוא כל הארץ כבודו", "וכבוד אדוני מלא את בית אדוני". לעומת כבוד ה', האל עצמו מתואר כמי שלא יכול להיתחם בחלל גשמי: "וכבוד ה' מלא את בית ה'... האמנם ישב אלהים על הארץ? הנה השמים ושמי השמים לא יכלכלוך". בניגוד לתיאורים הגשמיים של האל, קיימים גם תיאורים שמתארים את האל ללא גוף: "ואל מי תדמיון אל, ומה דמות תערכו לו" ואף משה אוסר על ישראל לעשות כל פסל ותמונה כדימוי לאל, בנימוק לכך שבני ישראל לא ראו שום דמות כשהאל התגלה ודיבר איתם במעמד הר סיני "וידבר ה' אליכם מתוך האש, קול דברים אתם שומעים, ותמונה אינכם רואים זולתי קול... ונשמרתם מאוד לנפשותיכם, כי לא ראיתם כל תמונה ביום דיבר ה' עמכם בחורב מתוך האש. השמרו לכם פן תשחיתון ועשיתם לכם פסל תמונת כל סמל".
נוסף לתיאורים הגופניים, התנ"ך מתאר את אלוהים כבעל רגשות. אלוהים אוהב את האבות ומשום כך בוחר בעם ישראל: "כִּי אָהַב אֶת אֲבֹתֶיךָ וַיִּבְחַר בְּזַרְעוֹ אַחֲרָיו" (דברים, ד', ל"ז); שונא את העבודה הזרה של הכנענים: "כִּי כָּל תּוֹעֲבַת ה' אֲשֶׁר שָׂנֵא עָשׂוּ לֵאלֹהֵיהֶם" (דברים, י"ב, ל"א); ונעצב בגין חטאי האדם: "וַיִּנָּחֶם ה' כִּי עָשָׂה אֶת הָאָדָם בָּאָרֶץ וַיִּתְעַצֵּב אֶל לִבּוֹ" (בראשית, ו', ו'). אלוהים מתואר מצד אחד כ"רַחוּם וְחַנּוּן" (שמות, ל"ד, ו'), אך באותו פרק כתוב גם שהוא "אֵל קַנָּא" (פסוק י"ד). במקרים מעטים הוא אף מתחרט על מעשיו: "וַיֹּאמֶר ה' אֶמְחֶה אֶת הָאָדָם אֲשֶׁר בָּרָאתִי מֵעַל פְּנֵי הָאֲדָמָה מֵאָדָם עַד בְּהֵמָה עַד רֶמֶשׂ וְעַד עוֹף הַשָּׁמָיִם כִּי נִחַמְתִּי כִּי עֲשִׂיתִם" (בראשית, ו', ז').
עם זאת, פעמים רבות המקרא מתאר את אלוהים כמי שבניגוד לאדם אינו מתחרט ורצונו קבוע: "לֹא אִישׁ אֵל וִיכַזֵּב, וּבֶן אָדָם וְיִתְנֶחָם, הַהוּא אָמַר וְלֹא יַעֲשֶׂה, וְדִבֶּר וְלֹא יְקִימֶנָּה", וכן "נֵצַח יִשְׂרָאֵל (כינוי לאלוהים) לֹא יְשַׁקֵּר וְלֹא יִנָּחֵם, כִּי לֹא אָדָם הוּא לְהִנָּחֵם". המקרא מתאר את אלוהים כשונה מהותית מהאדם: "כִּי לֹא מַחְשְׁבוֹתַי מַחְשְׁבוֹתֵיכֶם וְלֹא דַרְכֵיכֶם דְּרָכָי... כִּי גָבְהוּ שָׁמַיִם מֵאָרֶץ כֵּן גָּבְהוּ דְרָכַי מִדַּרְכֵיכֶם וּמַחְשְׁבֹתַי מִמַּחְשְׁבֹתֵיכֶם". אליהו הנביא במעמד הר הכרמל אף לועג למאמיני הבעל שמתייחסים אל הבעל כדמות אנושית: "קראו בקול גדול... אולי ישן הוא ויקץ".
את הדוגמאות הללו פירשו מבקרי המקרא כעדות לכך שמחברי הפרשיות הללו תפסו את אלוהים כמונע על ידי רגשות מורכבים, וכבעל גוף הדומה לגוף האנושי, אשר ניתן לראות אותו ולשמוע אותו. מאידך, פרשנים מסורתיים פירשו דוגמאות אלו ואחרות כאמירות על דרך המשל, אשר נועדו להביע רעיונות מופשטים בלשון בני האדם, והביאו פסוקים המתארים את אלוהים כמי שאין לו גוף. כך כתב הרמב"ם שמאחר ותכלית התורה להדריך את ההמון שהאל קיים, נוכח, יודע, יכול ופועל, אין מנוס מתיאורו במושגים גופניים, שהם היחידים הממשיים בתפיסה הראשונית של האדם. גוף זה כולל את האיברים המשמשים לפעולות המיוחסות לאל ואת תכונות הנפש המובילות לביצוע הפעולות, אך נעדרים ממנו איברים שרק תומכים בפעולות כגון כתף או רק מקיימים את הגוף עצמו או את המין. לדברי הרמב"ם, השגתו של אלוהים אינה מובעת באמצעות חושי המישוש והטעם מאחר שבדמיון האנושי התקבע שהאל אינו נוגע בגוף כלשהו, אלא דווקא באמצעות חושי הראייה השמיעה והריח המאפשרים ידיעה מרחוק. באופן דומה מיוחסת לאל מחשבה ותבונה הנתפסות כמעלה, אך לא דמיון הנתפס כחיסרון.
חוקר המקרא יחזקאל קויפמן בספרו "תולדות האמונה הישראלית" כתב שאלוהים במקרא לא נתפס כחומרי (הגשמה), אך אין שום רמז לכך שלא הייתה לו דמות (האנשה). בהמשך לכך, החוקר בנימין זומר (אנ') פרסם ספר ושמו "גופיו של אלוהים" (באנגלית: "The Bodies of God") ובו הוא מוכיח שלאלוהים במקרא יש דמות, ולפי חלק מהכתובים אף דמויות רבות.