stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הידבקות רגשית ברשתות חברתיות
השלכות של הידבקות רגשית ברשת – ויראליות

ההשלכות המרכזיות של הידבקות רגשית ברשת באות לידי ביטוי בתופעות ויראליות רבות של מידע המקבילה להתפשטות וירוס (נגיף, Virus) מעולם הרפואה. ההדבקה הרגשית מעוררת תגובות רגשיות אצל המשתמשים ברשת והם מעברים הלאה את המסר, על פי המחקרים בתחום התגובות השניונית למידע לא פעם חריפות מהמקור הראשוני, האפקט המתרחש מכונה (Ripple effect) משמעותו התפשטות והתפרסות רחבה של המידע הראשוני למעגלים משניים רחבים וקהילות שונות. כאשר אפקט זה מתרחש ברשתות חברתיות הוא מונע על ידי שיתוף מידע בקרב משתתפי הפלטפורמה, אתו מידע הופך ויראלי בשל מהירות ההתפשטות ברשת, מידת החשיפה והחדירות הגבוהה למעגלים רבים וקהילות שונות. הוויראליות ברשתות חברתיות משרתת בעלי אינטרסים רבים.
מהיבט שיווקי, ויראליות ברשת מהווה כלי מרכזי בעולם השיווק, אם כל משתמש יעביר מסר ליותר ממשתמש אחד שיגרום להדבקה נוספת ויעביר חלילה את המידע, חייו של קמפיין שיווקי יכול להיות כמעט נצחי.
ישנם בעלי אינטרסים רבים המשתמשים בכלי זה לצורך העברת מסרים וקידום אג'נדות, מסרים אלו יכולים להיות פוליטיים וא-פוליטיים (שאינם פוליטיים), התאגדויות ומחאות. ניתן לראות דוגמאות רבות, מהבולטות שבהם מהפכת הפייסבוק והטוויטר (2009) המתארת מהפכה פוליטית על ידי שימוש ברשתות חברתיות ככלי מרכזי להבעת דעה מצד מתנגדי השלטון.
מהפכות אלו החלו בחודש אפריל (2009) במולדובה, מדובר בשורת הפגנות מחאה גדולות כנגד השלטון שמקורם היה התארגנות והעברת המסר ברשת החברתית הטוויטר השימוש החדשני בטכנולוגיית העברת המידע ברשתות חברתיות הביאה לטביעת המונח "הנשק של הדמוקרטיה" משמעות מונח זה היא הנגשת הדמוקרטיה לכל משתמש אינטרנט, בכך לכל אדם יכולת להשפיע במערכת הפוליטית בעזרת כלי זה.
האביב הערבי הוא דוגמה נוספת לכך, המהפכה התרחשה בעזרת הרשת החברתית טוויטר שאפשרה לתושבי מדינות שאינן דמוקרטיות להביע את מחאתם ברשת ולשתף מידע.
דוגמה נוספת היא קמפיין "תחזירו לנו את בנותיינו" #BringBackOurGirls מדובר בקמפיין עולמי ברשתות החברתיות פייסבוק וטוויטר למען שחרור תלמידות ניגריות שנחטפו על ידי ארגון בוקו חראם (ארגון טרור וג'יהאד אסלאמיסטי קיצוני סוני) ועבור זכויותיהם של ילדים, קמפיין זה שהתחיל בניגריה כדי לזעוק למשטר המקומי ולכוחות המזוינים לפעול למען החזרת התלמידות הפך ויראלי והתפשט במהירות ברחבי העולם, השתתפו בו ידוענים רבים, אושיות פוליטיות, ארגונים שונים כולל האו"ם. מאידך, ניתן לראות תופעות ויראליות ברשת שאינן מכוונות כלומר, התופעה הוויראלית החלה בשל הבעת מחאה או שיתוף ברגשות אישיים ולא לטובת אג'נדה מכוונת.
כדוגמה ניתן לראות את הוויראליות ברשת החברתית פייסבוק בה פורסמו תגובות רבות של העם הישראלי בחודש דצמבר 2016, כתגובה לפרשת תא"ל אופק בוכריס אשר הגיע להסדר טיעון והודה בבעילה אסורה בהסכמה והתנהגות שאינה הולמת, על בוכריס הוטל עונש של מאסר על תנאי והורדה בדרגה. המחאה החברתית פורסמה תחת ההאשטאג (Hashtag) "#יותר_מבוכריס" משמעותה פרסום מאסיבי של חיילים בעבר ובהווה אודות עונשים כבדים שקיבלו על ביצוע עבירות קלות בהשוואה למקרה אופק בוכריס.
ראו גם

הדבקה רגשית
רגש קבוצתי
רשת חברתית
מהפכת טוויטר
האשטאג
לקריאה נוספת

גרהאם סטאק, נעצרה יוזמת "מהפכת הטוויטר" של מולדובה, באתר הארץ, 17 באפריל 2009
Chiluwa, I., & Ifukor, P. (2015). ‘War against our Children’: Stance and evaluation in# BringBackOurGirls campaign discourse on Twitter and Facebook. Discourse & Society, 26(3), 267-296.
Barsade S.G.(2002). The Ripple Effect: Emotional Contagion and Its Influence on Group Behavior. Administrative Science Quarterly; 47, 644-675
Fan, R., Xu, K., & Zhao, J. (2016). Easier contagion and weaker ties make anger spread faster than joy in social media. arXiv preprint arXiv:1608.03656.
Hatfield, E., Cacioppo, J. T., & Rapson, R. L. (1993). Emotional contagion. Current directions in psychological science, 2(3), 96-100.
Kelly, J.R. and Barsade, S.G (2001). Mood and Emotions in Small Groups and Work Teams. Organizational Behavior and Human Decision Processes Vol. 86, No. 1, September, pp. 99–130.
Jensen, T. T. (2016). Influence of Personality on Emotional Contagion through Social Media.
Nahon, K., & Hemsley, J. (2013). Going viral. Polity
Kramer, A. D., Guillory, J. E., & Hancock, J. T. (2014). Experimental evidence of massive-scale emotional contagion through social networks. Proceedings of the National Academy of Sciences, 111(24), 8788-8790.
Ferrara, E., & Yang, Z. (2015). Measuring emotional contagion in social media. PloS one, 10(11), e0142390.
Rushkoff, D. (2010). Media virus!: hidden agendas in popular culture. Ballantine books.
Passini, S. (2012). The facebook and Twitter revolutions: Active participation in the 21st century. Human Affairs, 22(3), 301-312.
הגברה סינפטית ארוכת-טווח

במדעי המוח, הגברה סינפטית ארוכת-טווח (באנגלית: long-term potentiation,‏ LTP) היא תופעה מוחית שמתרחשת בין תאי עצב (נוירונים). התופעה מתייחסת לחיזוק עוצמת הסינפסה שבין שני תאי עצב לאחר הפעלתם. התופעה מתרחשת כאשר ישנה הפעלה חוזרת של הסינפסה בין נוירון פרה-סינפטי ונוירון פוסט-סינפטי אשר מאפשרת את חיזוק הקשר והיעילות בין הנוירונים השונים.
בתחילה, התופעה נמצאה ונחקרה בסינפסות של המעביר העצבי גלוטמט בין אזורי מוח קדמיים לבין ההיפוקמפוס. החוקרים בתחום הראו את השפעת החיזוק לאורך זמן ממושך – משעות בודדות ועד שבועות וחודשים. התופעה נחקרה ונמצאה במקומות נוספים, כמו למשל הקשר שבין הנאו-קורטקס לחלקים בחוט השדרה. התופעה נחקרת במגוון רב של בעלי חיים שונים מעכברים ועד קופים, כמו גם בבני אדם.
בבסיס היכולת להגברה ארוכת-טווח עומדת יכולת הגמישות הסינפטית של המוח. גמישות סינפטית מתארת את היכולת של סינפסות כימיות להשתנות. אחת מאפשרויות השינוי היא חיזוק, כפי שקורה בהגברה ארוכת-טווח. התופעה ההפוכה להגברה ארוכת-טווח, דיכוי ארוך-טווח, היא היחלשות הקשר בין שתי סינפסות לאורך זמן. התופעה יכולה להתרחש כאשר הפעלתם של שני נוירונים מסוימים אינה מתרחשת כבעבר.
תופעת ההגברה ארוכת-הטווח התגלתה לראשונה בשנת 1966 בהיפוקמפוס של עכברים. מאז ועד היום נעשו מאות מחקרים בתחום. התחום העיקרי בו נחקרת התופעה הוא תהליכי למידה וזיכרון. ההנחה הרווחת היא שזיכרונות מקודדים על ידי שינויים בחוזק הסינפסה. ההיפוקמפוס הוא אזור קריטי לתהליכי למידה, והגברה ארוכת-טווח באזור זה מצביעה על התרחשות של תהליכי זיכרון. בנוסף, התחום נחקר בהקשרים רחבים דוגמת השפעת לחץ, גיל ומחלות קליניות שונות (כמו אלצהיימר) על האלמנטים השונים הלוקחים חלק בהגברה ארוכת-הטווח.
הגברה סינפטית ארוכת-טווח היא תופעה של עלייה מתמשכת בחוזק הקשר הסינפטי בין שני תאי עצב בעקבות גירוי בתדר גבוה של התא הפרה-סינפטי. מחקרים על התופעה מתבצעים לרוב בהיפוקמפוס, אזור במוח בעל תפקיד מרכזי בלמידה וזיכרון. במחקרים מסוג זה, רישומים חשמליים נעשים מגופי התאים ומוצגים בגרף המשווה את התגובה לגירויים של סינפסות שעברו הגברה לתגובה של סינפסות שלא עברו הגברה. הסינפסות שעברו הגברה נוטות להראות תגובות חשמליות חזקות יותר מאשר התגובות לגירויים של סינפסות אחרות. המונח ארוכת-טווח נובע מהעובדה שעלייה זו בחוזק התגובה הסינפטית, או הגברה, נמשך זמן רב מאוד בהשוואה לתהליכים אחרים המשפיעים על החוזק הסינפטי.
היסטוריה וגילוי > תאוריות מוקדמות של למידה

בסוף המאה ה-19, מדענים נוכחו כי מספר תאי המוח הבוגר (בערך 100 מיליארד) אינו גדל באופן משמעותי עם הגיל, דבר המעיד על כך שהמנגנון להיווצרות זיכרונות אינו מבוסס על יצירת תאי עצב חדשים. החוקר הספרדי סנטיאגו רמון אי קחאל היה בין הראשונים להציע מנגנון של למידה שלא דורש היווצרות תאי עצב חדשים. ב-1894, קחאל הציע שתהליכי למידה וזיכרון לא בהכרח תלויים בייצור של נוירונים חדשים אלא בחיזוק הקשרים בין הנוירונים הקיימים – חיזוק הסינפסות. הטענה שעלתה הייתה כי אירועים חיצוניים מיוצגים במוח כדפוסים בעלי ממדים של מרחב וזמן במערכת העצבים, כלומר, כדפוסי פעילות עצבית אשר מהווים סוכנים היוצרים שינויים סינפטיים. בשנת 1949 המשיך דונלד הב את הרעיונות של קודמיו. בבסיס רעיונותיו של הב עמדה ההנחה שמערכת העצבים רגישה למציאת סידוריות בזמן, ושסידוריות בזמן מעידות על סיבתיות. טענתו של הב הייתה כי כאשר תא A מפעיל באופן עקבי את תא B, הקשר בין שני התאים בהכרח יתחזק (fire together-wire tighter):
הבה נניח שהתמדה או חזרה על פעילות מהדהדת (או 'עקבות') נוטים לייצר שינויים תאיים התורמים ליציבות שלה... כאשר אקסון של תא א' קרוב מספיק לעורר את תא ב' ותורם באופן תדיר או חוזר לירי שלו, יקרה תהליך של גדילה או שינויים מטבוליים בתא אחד או בשניהם באופן שהיעילות של תא א', כאחד מהתאים הגורמים לתא ב' לירות, עולה.
אף על פי שהתאוריות האלה של יצירת זיכרון מקובלות ומבוססות כיום, הן היו מרחיקות ראות לזמנן: בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 חוקרי מוח ופסיכולוגים לא היו מצוידים בטכניקות אלקטרופיזיולוגיות הדרושות לגילוי וביסוס המנגנונים הביולוגיים של למידה אצל בעלי חיים. מיומנויות אלה לא הופיעו עד המחצית השנייה של המאה ה-20, בערך באותו זמן כמו גילוי ההגברה הסינפטית.
היסטוריה וגילוי > התגלית

הגברה ארוכת-טווח נצפתה לראשונה על ידי טריה לומו ב-1966, במעבדה של פר אנדרסן, באוסלו, נורווגיה. לומו ערך סדרה של ניסויים פיזיולוגיים על ארנבות מורדמות כדי לחקור את התפקיד של ההיפוקמפוס בזיכרון לטווח קצר הסינפסות הראשונות שזוהו בהקשר של התופעה היו קשרים אקסיטטוריים בין אזורים פרה-פרונטליים לתאים גרעיניים בהיפוקמפוס. גירוי עצבי בתדר גבוה במסלולים סינפטיים אקסיטטוריים בהיפוקמפוס מביא להגברה פתאומית וקבועה ביעילות ההעברה הסינפטית. העברת המידע מתרחשת בתדירות גבוהה (50–100 יחידות מידע המועברות במהירות של 100Hz או יותר) בתהליך שיכול להימשך ימים שלמים בחיות ובבני אדם. טימותי בליס שהצטרף למעבדה של אנדרסן ב-1968, שיתף פעולה עם לומו, ובשנת 1973 פרסמו שניהם את האפיון הראשון של ההגברה לטווח ארוך בהיפוקמפוס של הארנבת. זו הייתה הפעם הראשונה בה תוארה הגברה ארוכת-טווח כתופעה אותה אנחנו מכירים היום. ממחקרם של הב ועד היום, תופעת ההגברה ארוכת-הטווח נחקרה במסלולים עצביים נוספים כמו מסלולים אקסיטטוריים בהיפוקמפוס, באמיגדלה ואזורים נוספים. הראיות ממחקרים אלו מצביעות על כך שתהליך זה מהווה בסיס לתצורות רבות של זיכרון.
מדידה

חקר ההגברה ארוכת-הטווח החל בעיקר במחקרי in vitro – מחקרים אשר לא מתבצעים על אורגניזם חי ומתפקד אלא לאחר מותו. המחקרים הראשונים התבצעו על חלקים מההיפוקמפוס של עכברים לאחר מותם. המדידה הנפוצה ביותר להגברה ארוכת-טווח היא מדידה של הפוטנציאל החשמלי בסינפסה שבין שני אזורים. חוקרים לרוב חותכים פיסות קטנות של האזור הרלוונטי ובוחנים את הפוטנציאל החשמלי בנוירון הפוסט-סינפטי כתוצאה מהפעלה של הנוירון הפרה-סינפטי. עלייה בעוצמת הקשר מצביעה על הגברה ארוכת-טווח.
כאשר מדובר במחקרי "In-vivo", מחקרים בהם האורגניזם חי, המדידה היא מדידה אלקטרופיזיולוגית של הפוטנציאל הפרה- והפוסט-סינפטי באזורי מוח שונים. המדידה נעשית על ידי אלקטרודות אשר מוחדרות למוחו של בעל החיים ומודדות את הפעילות החשמלית באזורים המבוקשים. במחקרים נוספים המדידה של הגברה ארוכת הטווח נעשתה כשינוי ביכולת הזיכרון. בבעלי חיים מדידת הזיכרון יכולה להיעשות בצורה התנהגותית. לדוגמה, מדידת ההימנעות של חולדות מאזור בו קיבלו שוק חשמלי כמדד לשיפור הזיכרון.
מנגנונים ביולוגיים של הגברה ארוכת-טווח

מבחינה ביולוגית, הגורם המקושר ביותר לתהליכי הגברה ארוכת-טווח הוא רצפטור לגלוטמט מסוג NMDA אשר אחראי על העברת סידן לתא. בשונה מרצפטורים אחרים, NMDA דורש שני שלבים על מנת להיפתח ולאפשר לסידן להיכנס לתא. הרצפטור הוא גם תלוי מתח וגם תלוי במוליך עצבי. על מנת להפעיל אותו: התא צריך לעבור דה-פולריזציה (על ידי כניסת יוני נתרן דרך קולטנים מסוג AMPA) ובנוסף, על הגלוטמט להיקשר לקולטן ה-NMDA. כששני תהליכים אלו קורים, הקולטן נפתח ומאפשר כניסת סידן לתא. כניסת הסידן היא קריטית לתהליכי הגברה ארוכת-טווח. נהוג לחלק את ההגברה ארוכת-הטווח לשני שלבים: השלב המוקדם והשלב המאוחר. השלב הראשון קורה ברמה המידית ונשאר לזמן קצר יותר, בעוד שהשלב העוקב מתרחש בפרקי זמן ארוכים יותר ומאפשר את ההגברה לזמן ארוך.
מנגנונים ביולוגיים של הגברה ארוכת-טווח > השלב המוקדם

בשלב זה גלוטמט נקשר לרצפטורי AMPA ולרצפטורי NMDA. רצפטור NMDA נשאר סגור עקב חסימת המגנזיום. כניסת יוני נתרן לתא דרך רצפטורי AMPA מאפשרת דה-פולריזציה בתא ושחרור המגנזיום מרצפטורי NMDA. לאחר שחרור המגנזיום יכול הסידן להיכנס ולהתחיל שרשרת של פעולות. יוני הסידן נקשרים לקלמודולין. קלמודולין מפעיל חלבון בשם קלמודולין קינאז - CamKII (קינאז הוא שם לחומר המאפשר זירחון). קשירת הסידן מאפשרת שלושה תהליכים: הראשון – זרחון של רצפטורי AMPA בממברנת התא, המאפשר הגברה של פעילות רצפטורי הAMPA. השני – הסידן מאפשר לחלבונים אחרים לשנע על גבי שלד התא רצפטורי AMPA אל הממברנה (ועל ידי כך להגביר את הרגישות של התא). השלישי – הפעלה מוגברת של התא הפרה-סינפטי על ידי שליחה של רטרוגרידיים[דרושה הבהרה] לתא הפרה-סינפטי. השינויים בשלב המוקדם נמשכים כשעה ולאחר מכן חוזר התא למצבו הקודם. המנגנון אשר מאפשרת את ההגברה לאורך זמן הוא השלב המאוחר של הגברה ארוכת-טווח.
מנגנונים ביולוגיים של הגברה ארוכת-טווח > השלב המאוחר

השלב המאוחר של הגברה ארוכת-טווח מתרחש כשיש חזרה על הגירוי (למשל הגירוי שהופיע בשלב המוקדם מופיע שוב מספר פעמים). שלב זה מאפשר שינויים ארוכי-טווח אשר יכולים להימשך לתקופת זמן ארוכה יותר בעקבות שינויים אשר נובעים מייצור חלבונים חדשים על ידי שעתוק ה-DNA שבגרעין התא. התהליך מתרחש כאשר כמות גדולה של סידן נכנסת לתא עקב הפעלה חוזרת של הסינפסה. הסידן מפעיל ביתר שאת את הקלמודולין. כאשר הקלמודולין עובר סף מסוים מתחילה שרשרת פעולות אשר מביאה להפעלה של גורם השעתוק CREB2. חלבון זה מאפשר שעתוק מוגבר של רצפטורי AMPA, כלומר יצירה של חלבונים חדשים, ושינויים מורפולוגיים במבנה התא, כמו יצירה של ניצני דנדריטים חדשים, הגדלה של ניצנים שכבר קיימים, וגידול ברשתית התוך-פלזמית החלקה. שינויים אלה מאפשרים הגברה ארוכת-טווח לאורך זמן.
הגברה ארוכת-טווח באמיגדלה

תהליך ההגברה ארוכת-הטווח נחקר לרוב בהיפוקמפוס בהקשרים של למידה וזיכרון, אך התהליך מתרחש באזורים נוספים במערכת העצבים המרכזית. אחד המקומות בו ניתן לראות את השפעת התופעה על תהליכי למידה נוספים הוא האמיגדלה, אזור האחראי על תהליכי למידה רגשית וזיכרון רגשי. מחקרים בתחום ההגברה ארוכת-הטווח הראו כי למידת התניות קלאסיות תלויה ביכולת להגברה ארוכת-טווח באמיגדלה. במחקר שהראה את ההשפעה של התופעה על למידה רגשית, אנטגוניסטים לרצפטורי NMDA הקשורים להגברה ארוכת-טווח הובילו לירידה בהגברה הסינפטית של חולדות, ולאחר מכן גם ליכולת פחותה של התניית פחד.
הגברה ארוכת-טווח בזקנה

הידרדרות קוגניטיבית היא תופעה אשר נחקרה על ידי חוקרים רבים לאורך השנים. אחת היכולות שנפגעות עם ההתבגרות היא יכולת הזיכרון. מחקרים בתחום הזיכרון הראו כי הפגיעה שנוצרת עם הגיל אינה נובעת מירידה בכמות הנוירונים או כמות הסינפסות בהיפוקמפוס, אלא מאיכות הסינפסות והיעילות שבה עובר המידע בין הנוירונים השונים. הפגיעה ביעילות התפקוד של הסינפסות נובע מפגיעה בגמישות הסינפטית, היכולת העומדת בבסיס חיזוק ארוך-טווח. מחקרים בתחום הראו כי ישנה ירידה ביכולת ההגברה הסינפטית ארוכת-הטווח בזקנה. מחקר אשר השווה אוכלוסיית עכברים צעירה לאוכלוסיית עכברים מבוגרת הראה כי ישנה ירידה ההתנהגותית ביכולת זו במבחני זיכרון הקשורים לזיכרון ארוך-טווח. ירידה זאת תואמת לממצאים הביולוגיים מההיפוקמפוס של עכברים כפי שנותחו לאחר המבחן ההתנהגותי. עם זאת, מחקרים אשר ניסו לבחון את מעורבותם של חלבונים מסוימים בירידה הקוגניטיבית בזקנה, הראו כי ישנן אפשרויות טיפוליות אשר יכולות לעזור ולשפר את תפקודי הזיכרון והחיזוק ארוך-הטווח אצל עכברים מבוגרים. דוגמה אחת לשיפור כזה התרחש במחקר בו טופלו עכברים בתרופה אשר עזרה לתפקוד חלבון ה-cAMP, אשר הביאה לביצועי זיכרון משופרים. מחקר זה הראה כי יכול להיות שחוסר תפקוד של חלבון זה קשור לחלק מההידרדרות המתרחשת בזקנה.
אלכוהול וסמים

לאלכוהול ולבנזודיאזפינים השפעה ישירה על הזיכרון. אחת הדרכים בהן הם משפיעים היא על ידי פגיעה בתהליך ההגברה ארוכת-הטווח. מחקר בתחום זה הראה כי מנה של אתנול אשר ניתנה לחולדות, חסמה את תהליך ההגברה ארוכת-הטווח בהיפוקמפוס. עם זאת, כאשר האתנול ניתן כשעה לאחר תהליך הלמידה, תהליך ההגברה המשיך והסם לא השפיע. ממצא זה מתיישב עם הידע הקיים על השפעת אלכוהול על למידה. כמות מסוימת של אלכוהול במרווח זמן מספק לאחר תהליך הלמידה יכול לעזור לשימור הידע שנרכש על ידי חסימת הפרעות נוספות אשר משפיעות על תהליך ההגברה והקונסולידציה בהיפוקמפוס.
הזנחת צד

| --- | --- |

הזנחת צד נגרמת בדרך כלל מפגיעה באונה הקודקודית בהמיספירה הימנית (למעלה, בצהוב), באזור המכונה Posterior parietal cortex, האחראי בין השאר על תפיסה מרחבית וחלוקת קשב.
 תחום:  נוירולוגיה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  1136474 
 
תסמונת הזנחת צד (באנגלית: Hemispatial Neglect) היא תסמונת התנהגותית נוירולוגית המתרחשת לאחר נזק להמיספירה אחת של המוח, כגון נזק בעקבות שבץ מוחי. התסמונת מאופיינת בחוסר יכולת לעבד או לתפוס גירויים בצד אחד של הגוף או הסביבה, בלא שיש פגיעה בחושים עצמם.
תיאור התסמונת

הזנחת צד נגרמת בדרך כלל כתוצאה מנזק באונה הקודקודית בהמיספירה הימנית. מקרה זה מכונה הזנחת צד שמאלית. הזנחת צד ימין נדירה בהרבה מהזנחת צד שמאלית בגלל יתירות בעיבוד המידע מהצד הימני הנעשה על ידי שתי ההמיספרות, בעוד שעיבוד המידע מצד שמאל נעשה לרוב רק על ידי ההמיספירה הימנית.
חולה הלוקה בתסמונת אינו פונה לאזור המרחב שמנגד להמיספירה הפגועה, אינו מדווח על גירויים המוצגים לו באזור זה, ואינו מגיב אליהם. כך למשל, חולה כזה עלול לאכול רק מה שנמצא בצד אחד של הצלחת, או להתעלם ממילים המושמעות לו ממקור קול הנמצא בצד המוזנח. ההזנחה יכולה להתקיים לא רק במרחב החיצוני לחולה, אלא גם ביחס לגופו הוא - חולה כזה עלול להתכחש לקיומם של איברי גופו הממוקמים בצד המנוגד להמיספירה הפגועה.
ב-20%-58% מהמקרים, נמצא שהזנחת צד מלווה באנוסוגנוסיה, לקות הפוגעת ביכולתו של האדם להיות מודע להפרעותיו.
הזנחת צד אינה נובעת מפגיעה בזיכרון, אלא מחוסר קשב לצד מסוים. מניסויים שונים נמצא כי הזיכרון המרחבי (allocentric mapping) לא נפגע, אך היכולת לתאר אובייקטים בצד מסוים הנמצאים ביחס למיקום הנבדק (egocentric mapping), כן נפגעת.
הזנחת צד גם איננה נובעת מ-hemianopia(אנ') - עיוורון צד. זאת מוכיחים על ידי כך, שבמטלות כמו Letter search, שהחולים בעיוורון צד מצליחים להקיף את האות המתאימה בשני צידי הדף, כיוון שמודעים לכך שיש המשך לדף, מחוץ לשדה הראייה התקין שלהם, לעומת זאת בעלי ההזנחה, כמעט ואינם משלימים את המשימה בצד השני של הדף. כמו כן, יש בדיקות המוכיחות כי בעלי ההזנחה אינם עיוורים בצד הלקות.
תסמינים

להלן רשימת תסמינים טיפוסיים של הזנחת צד. עוצמת התסמינים משתנה מחולה לחולה.
החולה בהזנחת צד מתקשה להבחין במתרחש במרחב השמאלי וכמעט שאינו מצליח להגיב לגירויים ולאובייקטים במרחב השמאלי. ההמיספירה הימנית אחראית על תהליכי קשב, במיוחד קשב מרחבי. הפגם אינו נובע מפגיעה בשדה הראיה, כגון המיאנופיה. כך למשל, כשמבקשים מחולים אלו לצייר שעון, הם יציירו עיגול, ויוסיפו את הספרות רק בצד הימני של העיגול. וכשנעמיד אותם על טעותם הם ירשמו את כל 12 המספרים בצד הימני של השעון. בהעתקת תמונה, חולים אלו יעתיקו רק את מחציתה. בעת הליכה, החולים נתקלים בחפצים שנמצאים בצד שמאל ולא עונים גם לאנשים שעוברים מצד שמאל או מדברים אליהם מכיוון זה.
ליקוי מוטורי כגון המיפלגיה (שיתוק צד אחד של הגוף). בשלב האקוטי החולים נוטים אל הצד ההפוך מהצד הפגוע. הלוקים בתופעה זו של הזנחת צד, מתעלמים ממחצית מן העולם: חולים אלו יכולים להתגלח רק בצד ימין, לרחוץ רק חצי גוף ימני, לאכול רק את המזון בחצי הימני של הצלחת, או להופיע לפגישה עם נעל אחת. התופעה עשויה להתבטא גם בשמיעה או במישוש.
במקרים קיצוניים במיוחד החולים מפתחים מחשבות מוזרות כלפי חלק הגוף השמאלי או אפילו שונאים את גופם. ישנם חולים שמאמינים שחלקים מגופם השמאלי אינו שייך להם וחלקם אף אומרים שהיו רוצים להיפטר ממנו. דיסמורפופוביה - אדם מאמין שחלק מגופו מוזר או דוחה. אחת התופעות השכיחות היא הכחשה (denial). ההכחשה יכולה להיות חלקית או מלאה. חלק גדול מן החולים לא מודעים כלל שיש להם בעיה וטוענים שהכל בסדר או מוצאים תירוץ כלשהו לבעיה. חולים אלו יכולים אפילו להכחיש שיתוק במחצית גופם.
הזנחת צד שמאל יכולה לבוא לידי ביטוי גם בקריאה (נגלקסיה או דיסלקציית נגלקט) ובכתיבה (דיסגרפיית נגלקט).
ההזנחה מתרחשת גם בעולם הדמיון. אם נותנים לחולה כזה לדמיין ולתאר אזור במרחב, הוא יראה רק את הדברים בצד המסוים שאינו סובל מההזנחה.
במקרים מסוימים מתרחשת תחרות בין הצד הימני ובין הצד השמאלי. כשמציגים לחולה גירויים משני הצדדים הוא מתייחס רק לצד הימני, אולם כשמציגים לו גירויים רק בצד השמאלי הוא כן מתייחס אליהם. תופעה זו מעידה על כך שהחולה מסוגל להבחין בגירויים משמאל אך מתעלם מהם כשהקשב שלו מוסט. כן זה מצביע על כך שאינם סובלים מ-hemianopia.
אבחון

ישנם מספר מבחנים שפותחו לצורכי אבחון של הזנחת צד:
משימת העתקה וציור - על הפגוע להעתיק תמונה. לוקה בהזנחת צד עלול לצייר רק צד אחד של התמונה ולהזניח את הצד השני.
ציור שעון - גם כאן מתגלה התופעה בכך שהנבדק מצייר רק חלק ממספרי השעון, אולם ישנה גם תופעה בה הנבדק מצייר את כל ספרות השעון רק בצד אחד (Allochiria)(אנ').
סריקה ויזואלית - מציגים לפני הנבדק גירויים שונים, מפוזרים, ומבקשים ממנו לזהות גירוי ספציפי. כאשר ממפים את תנועות העיניים שלו, רואים כי הן מכוונות לצד אחד בלבד.
מבחן חציית קו - מציגים לנבדק קו ועליו לסמן את נקודת האמצע שלו. בשל הזנחה של הצד השמאלי של הקו, נבדקים עם הזנחת צד מסמנים את נקודת האמצע בהטייה משמעותית ימינה. האפקט גדול יותר ככל שהקו המוצג ארוך יותר, כלומר - ככל שהקו ארוך יותר כך הנבדקים נוטים לסמן את נקודת האמצע ימינה יותר מנקודת האמצע האמיתית.
אבחון > גלריית מבחנים לבחינת "הזנחת צד"

מהמבחנים לבחינת "הזנחת צד".
Letter search - על הנבדק להקיף אות מסוימת.
Letter search - על הנבדק להקיף אות מסוימת. על הנבדק היה להקיף את האות A. רואים כי הנבדק "הזניח" את ביצוע המשימה בצד שמאל.
Line cancellation - על הנבדק להשלים קו לצורת X.
Line cancellation - על הנבדק להשלים קו לצורת X. רואים כי הנבדק "הזניח" את ביצוע המשימה בצד שמאל.
מבחן ציור שעון. תופעת Allochiria(אנ')ההולכת לרוב עם הזנחת צד, מראה שהלוקים מציירים את כל מספרי השעות רק בצד אחד של השעון. תוצאה נפוצה נוספת של מבחן זה היא שהשעון מצויר רק בחלקו.
מבחן LINE BISECTIO - על החולה לסמן את האמצע של הקו. כיוון שמודע רק לחלק מהקו, סימן את האמצע ביחס לחלק שרואה.
טיפול ושיקום

רוב שיטות השיקום מתמקדות בעידודה של המודעות. מנסים להזכיר לחולים שוב ושוב שיש להם פגיעה מוחית ומה קרה להם כתוצאה מהאירוע. דרך שיקום חדשה כוללת השמעת צלילים באופן פתאומי. הצליל הלא צפוי גורם לעוררות ומביא את החולה להסתכל על המרחב כולו. אמצעים נוספים כוללים קריאה, הרכבת פאזלים ומשחקים אחרים שבהם נדרש החולה להתייחס לשני הצדדים של המרחב. מאוחר יותר, נהוג לתרגל התייחסות מלאה למרחב, כמו ניווט בכיסא הגלגלים בבית החולים.
התופעות הקליניות של הזנחת צד נעלמות לכאורה במקביל להחלמה מהנזק המוחי. אולם, קיום הזנחת צד הוא אחד הסימנים הרעים ביותר ביחס לסיכויי תהליך ההחלמה ולתוצאותיו הסופיות. חולים שאינם לוקים בהזנחת צד מחלימים מהר יותר וטוב יותר מאלה שיש להם סימנים כאלה. יש להדגיש שגם כאשר נעלמים הסימנים הקליניים הברורים עדיין יש חשש כי ההחלמה אינה סופית, וייתכן כי במצב עייפות או במצבי לחץ מכל סוג שהוא, אדם שסבל מתסמונת הזנחת צד עלול לשים לב פחות לגירויים המוצגים בחלק השמאלי של המרחב.
עיבוד של גירויים מוזנחים

במקביל לעדויות הרבות לכך שלאנשים עם הזנחת צד אין מודעות לגירויים שונים המוצגים בצד שמאל, ישנם ממצאים מחקריים רבים המעידים על כך שהלוקים בהזנחת צד כן מעבדים את הגירויים המוזנחים, אך אלו אינם מגיעים לרמת המודעות (late selection theory of attention ((אנ')).
למשל, במבחני זמן תגובה נמצא שאנשים עם הזנחת צד יזהו מהר יותר הופעה בו-זמנית של שני גירויים, בצד שמאל ובצד ימין, מאשר הופעה של גירוי בצד ימין בלבד, על אף שבשני המקרים הם מדווחים שראו רק גירוי אחד.
אנשים עם הזנחת צד יכולים גם לקלוט אשליות אופטיות, המבוססות גם על החלק השמאלי של האשליה. למשל, הם מסוגלים לקלוט את אשליית מולר-לייר, על אף שקליטה של האשליה מחייבת עיבוד של הכיוון אליו מצביעים הקווים המצוירים בה. ישנן ראיות לכך שהם מסוגלים לעבד מגוון רחב של תכונות פיזיקליות: את הצורה, את הצבע ואת הגודל של גירויים המוצגים בצד שמאל של שדה הראייה, כל זאת מבלי להיות מודעים לכך שראו אותם כלל.
בנוסף לעיבוד התכונות הפיזיקליות, נמצא שאנשים עם הזנחת צד מסוגלים לעבד גם את המשמעות של הגירויים, לשייך אותם לקטגוריות (כגון חיות, פירות וכו') וליצור ביניהם אסוציאציות. למשל, אם יוצג לנבדק עם הזנחת צד חתול בצד שמאל של המסך, זה יעזור לו לזהות מהר יותר עכבר אשר מוצג בצד ימין (לעומת מצב בו העכבר מוצג לבדו), גם מבלי שהוא יודע שראה את החתול שהוצג בצד שמאל.
אנשים עם הזנחת צד יכולים לעבד גירויים מוזנחים עד לרמה בה הגירוי המוזנח ישפיע על קבלת ההחלטות שלהם. למשל, כאשר הוצגו לנבדקים ציורים של שני בתים, אשר באחד מהם דלקה שריפה בצידו השמאלי, הם הראו העדפה ברורה לבחור לגור בבית שלא הייתה בו שריפה, זאת על אף שכאשר נשאלו באיזה בית היו מעדיפים לגור הם טענו שהשאלה טיפשית כיוון ששני הבתים זהים זה לזה.
לקריאה נוספת

פרקים בנוירופסיכולוגיה (פרופ' שלמה בנטין) - אוניברסיטה משודרת, הוצאת משרד הביטחון. ISBN 9650512195, 2003.
שמאל, שמאל, שמאל, ימין, שמאל - נטע זך, הארץ, 30.9.02
מארק סולמס ואוליבר טרנבול - המוח ועולם הנפש. הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005
הלא מודע בפעולה. או: לאן נעלם חצי עולם? (ד"ר רז אבן)
מחקר ישראלי מוכיח: מוזיקה של מוצרט מעוררת המוח, ידיעות אחרונות, 11.01.06