stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איינזצגרופה מצרים
ההסכמים ודרכי הפעלתה של היחידה איינזצקומנדו

ב-13 ביולי 1942 הוורמאכט נתן את פקודת ההפעלה של היחידה איינזצקומנדו שנועדה לרצוח יהודים בארץ ישראל. פיקוד הוורמאכט קבע :" בהסכמת הרייכספיהרר ס"ס בראש המשטרה הגרמנית תוסדר הפעלת הס"ס קומנדו של ארמית השלטון לאפריקה כדלקמן: הס"ס איינזצקומנדו יקבל את הנחיותיו המקצועיות מראש הסיפ"ו והס"ד ויבצע את המשימות המיועדות לו באחריות שלו. במסגרת תפקידו ואחריותו שלו הוא רשאי לנקוט אמצעים מבצעיים נגד האוכלוסייה האזרחית". ההסכם כולו היה זהה בתוכנו לטקסט ששימש מאז אביב 1941 בסיס לרצח ההמוני בידי האיינזצגרופן בברית המועצות. בהסכם נקבע כי היחידה רשאית לבצע פעולות רצח, גם של אוכלוסייה אזרחית. מפקד יחידת הרצח האיינזצקומנדו היה ס"ס אוברשטורמבנפיהרר ולטר ראוף.
ההסכמים ודרכי הפעלתה של היחידה איינזצקומנדו > התפקידים שניתנו באיינזצקומנדו

כל קציני הס"ס שהוצבו באיינזצקומדנו מצרים היו מאותו רקע ובני אותה קבוצת גיל, מלבד ראוף, הוט ורט, נולדו כל האחרים בין 1911–1916. הגיל הממוצע של הסגל הפיקודי של האיינזצגרופן במצרים היה נמוך מהגיל הממוצע של הסגל הפיקודי של האיינזצגרופן בברית המועצות ונבדל באופן מהותי עוד יותר ממבנה הגיל של המפקדים באיינזצגרופן פולין.
באיינזצקומנדו חולקו מספר תפקידים:
בתחום המנהלי - אוברשטורמפיהרר קורט לובה
בתחום התקשורתי - קצין ה ס"ס השביעי ביחידה אונטרשטורמפירר ולדמר מנגה.
שירותי הביון ביחידת הקומנדו - שטורמבנפירר פרנק הוט.
ראש אגף המבצעים של היחידה - אוברשטורמפירר הרברט ורט.
הכוונה לכבוש את ארץ ישראל

ב-29 ביוני כבשה ארמיית הפאנצר אפריקה גם את מבצר מרסא מטרוח כ-350 קילומטר מזרחה לשם על אדמת מצרים. בימים שלאחר מכן הניסו כוחות גרמניים ואיטלקיים את החילות הבריטים ובתחילת יולי הגיעו אל קו ההגנה האחרון של הבריטים באל עלמיין, יותר מ-100 קילומטרים מאלכסנדריה.
ב"הנחיות הפיהרר מספר 32" מ-11 ביוני 1941, קבע היטלר בפירוש שמטרת המבצעים הצבאיים הבאים היא שחלק מהצבא שבמזרח אירופה יפלוש למזרח התיכון במהלך ההכרעה בברית המועצות, כדי לחבור אל קורפוס אפריקה המתקדם במזרח התיכון.
היטלר ניסח: "טוב שהפחד מפני השמועה שאנחנו מחסלים את היהודים ילך לפנינו. הניסיון להקים מדינת יהודים ייכשל". האייצגרופה מצריים הוקמה לביצוע משימה זאת. גודל היחידה, היה כ-24 חיילים. מספרם היה קטן, אך ערבים מקרב האוכלוסייה המקומית במזרח התיכון היו מוכנים להשתתף בתוכנית הרצח של היהודים.
הכוונה לכבוש את ארץ ישראל > שיתוף פעולה של הערבים המוסלמים עם האיינזצקומנדו

לאחר כיבוש טוברוק, שהיה מיקום אסטרטגי, בסוף יוני 1942, החליט המופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני להתחיל לפעול כדי לרצוח יהודים בארץ ישראל. בברלין הוקם איינזצקומנדו עבור ארמיית השריון אפריקה, והוא נשלח תחילה לעמדת המתנה באתונה. באמצעות תעמולה במצרים, חוסייני הציע לדרבן את שיתוף הפעולה הערבי. בהקשר זה קרא גם לשלוח את מחלקת האימונים הגרמנית - הערבית למצריים כדי לסייע לנאצים להגיע אל היהודים ולפגוע בבריטים ששלטו בארץ ישראל.
כחלק מתוכניתו הטקטית של חוסייני לערעור אחיזת הבריטים במזרח התיכון ולהכנת האזור לפלישת גרמניה, הוקם ארגון של כנופיות ערביות בתוך כוחות לוחמים, שנועדו להגיע למצריים ואל ארצות ערב האחרות כדי לפגוע בבריטים וביהודים, על ידי הריסה של רחובות, של גשרים ושל דרכי תקשורת ככלל וכדי לעודד מרידות בפנים הארץ. הוקמו גם יחידות צבאיות ערביות רגילות שיילחמו לטובת גדודיהם של מדינות הציר. כחלק מתפקידן של היחידות היה גיוס מתנדבים ללחימה. כדי להכין את הקרקע למרידות ולשיבוש פעולות הצבא הבריטי והיהודים, נשלחו משלוחים של ותחמושת למצריים, פלשתינה, סוריה ועיראק.
כישלון תוכנית הרצח

הגרמנים לא הצליחו להגיע לארץ ישראל, והקומנדו של ראוף לא ביצע את הפעילות שתוכננה, ובאל עלמיין החל הנסיגה של מדינות הציר לכיוון לוב ותוניסיה. כחלק ממצב אסטרטגי מיוחד, ארמיית השריון אפריקה הייתה אמורה לפרוש לארץ ישראל בקיץ 1942. בתחילת נובמבר 1942 החלה מתקפת הנגד של הבריטים, וארמיית השריון אפריקה נסגה סופית ממצרים ומלבנון. לאחר הכרעת הקרב השני על אל עלמיין ב-3 בספטמבר, יחידת האייצדקומנדו מצריים יצאה מאתונה בסוף ספטמבר 1942.
בתוניס, בעלת הברית של גרמניה שהייתה בתחום ההשפעה של גרמניה, יחידת הקומנדו לא ארגנה רצח המוני של האוכלוסייה היהודית, אנשי היחידה התעסקו ברישום יהודים, ובגיוסם לעבודות כפייה בבניית ביצורים.
תוכניתם של הנאצים וחלק ממנהיגי הציבור הערבי נכשלה ובכך ניצלה האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל.
ראו גם

מאתיים ימי חרדה
לקריאה נוספת

מאמר של החוקרים קלאוס-מיכאל מלמן ומרטין קופרס על האיינזצקומנדו שהיה אמור להיכנס לארץ ישראל ולרצוח את היהודים בשיתוף פעולה עם הערבים המקומיים. המאמר פורסם בכתב העת המחקרי "יד ושם: קובץ מחקרים" ל"ה: 1 משנת 2007:
Mallmann, Klaus-Michael; Cüppers, Martin (2007). "“Elimination of the Jewish National Home in Palestine”: The Einsatzkommando of the Panzer Army Africa, 1942". Yad Vashem Studies 35 (1): 1–31.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  דוד זילברקלנג, יד ושם קובץ מחקרים, יד ושם: The humburg foundation advancement reaserch and culture
פליקס לנדאו

| --- | --- |

 לידה:  21 במאי 1910 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  20 באפריל 1983 (בגיל 72) וינה, אוסטריה 
 מדינה:  ציסלייטניה (ארצות אוסטריה), גרמניה הנאצית, אוסטריה, גרמניה המערבית 
 מקום קבורה:  Hernalser Friedhof 
 מקום מגורים:  נורדלינגן, שטוטגרט 
 מעסיק:  גסטפו 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 פרסים והוקרה:  מסדר הדם (31 באוגוסט 1940)  צלב הברזל, דרגה שנייה (30 באוקטובר 1944) 
 
פליקס לנדאו (גרמנית: Felix Landau‏ 21 במאי 1910 וינה, שבאוסטריה – 4 באפריל 1983, וינה, אוסטריה), היה קצין SS אוסטרי, בדרגת האופטשארפיהרר, חבר איינזאצקומאנדו (אנ') במלחמת העולם השנייה. לנדאו תואר על ידי העיתון האוקראיני "The Day" (אנ') כדמות מרכזית ביישום התוכנית הנאצית להשמדת יהודי גליציה. במסגרת תפקידו, נשלח לראשונה ללבוב, ואחר כך לדרוהוביץ', פולין (אוקראינה של היום). בנוסף, לנדאו היה מי ששמר על מריה אלטמן, שעל סיפורה האישי מתבסס הסרט אישה בזהב.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

בשנת 1925, בעקבות הצטרפותו של לנדאו לנוער הלאומי-סוציאליסטי הוא גורש מפנימיית חניכים המנוהלת על ידי קתולים שהיה חלק ממנה.
בשנת 1930 הצטרף ל"Austrian Bundesheer", הצבא האוסטרי. ביוני 1933 הוא גורש מהבונדסייר לטובת הפעילות הנאצית. במרץ 1931 השתתף בתכנון חיסולו של הקנצלר האוסטרי אנגלברט דולפוס (שנרצח על ידי הנאצים בשנת 1934) ונכלא.
עם שחרורו בשנת 1937 הוא חידש את הפעילות הנאצית ונאלץ לברוח כדי להימנע ממעצר נוסף. לאחר מכן, היה חבר בסטורמבטילונג, הזרוע הצבאית למחצה המקורית של המפלגה הנאצית. בהמשך, לנדאו התחתן ובעקבות כך הפך לאזרח גרמני, ועבד כעוזר משטרתי בגסטפו.
ביוגרפיה > במהלך מלחמת העולם השנייה ושירותו באיינזצקומנדו

בשנת 1941 הועבר ל-KdS/SD בראדום שנשלטה על ידי ה-General Government שם הוא פגש קלדנית בשם גרטרוד, שמאוחר יותר הפכה למאהבתו ומי שכתב לה את מכתביו.
ביוני 1941 התנדב פליקס לנדאו לשירות באיינזצקומנדו. גם את יומנו הוא החל לכתוב ביולי 1941, בו הוא שילב מכתבים סנטימנטליים לאהובתו ותיעד במפורט את השתתפותו בזוועות במה שנודע לימים בשם השואה. ביומנו הוא מתאר "תרגילי קליעה" ו"פעולות פראיות", שבהם הוא ואנשיו היו מוציאים להורג יהודים אקראיים שעבדו בקרבת מקום או עברו במקרה ברחוב.
"...חילקנו את התפקידים ביננו, שלושה צריכים לירות אל הלב ושלושה אל הגולגולת. אני לוקח את הלב. היריות מצליפות וצרורות המוח ניתזות באוויר... ואז מתחילים אנו במלאכת מקברי המתים, עייף ויגע שבתי הביתה..."
לנדאו היה ידוע גם במתן "חסות זמנית" לברונו שולץ הצייר היהודי עליו כפה לצייר ציורי ילדים על קירות ביתו של לנדאו כדי לשעשע את ילדיו בעת שהיה כלוא בביתו. לנדאו היה נוהג לירות ביהודים ממרפסת ביתו ובאחד מה"מטווחים" ירה ביהודי שהיה "בן חסותו" של קצין SS אחר בשם קארל גינטר. כנקמה על כך רצח גינטר בנובמבר 1942 את "היהודי של לנדאו" – ברונו שולץ, ביריית אקדח. לאחר מכן, ציורי הקיר של שולץ נצבעו ונשכחו עד אביב 2001 שבו נחשפו ציורי הקיר של שולץ בבית בעיירה דרוהוביץ' שבאוקראינה. בעוד הרשות המקומית דנה בהקמת מוזיאון באתר, הוברחו הציורים לישראל על ידי צוות של מוסד יד ושם.
בסוף 1941 הוא גר עם גרטרוד בווילה אריסטוקרטית. הוא התגרש מאשתו הראשונה בשנת 1942 והתחתן עם גרטרוד בשנת 1943 וגם ממנה התגרש בשנת 1946. עד מאי 1943 היה לנדאו אחראי על ארגון העבודה היהודית.
"בבוקר לא באו הפועלים המוזמנים שלי… הלכתי אל היודען-ראט והודעתי לו, כי אם במשך שעה לא יתייצבו מאה יהודים לפני, אז אבקש ואמצא לי בעצמי מאה יהודים, אך לא לשם עבודה, אלא כדי להוציאם להורג… ודרשתי להוציא את העריקים להורג, בתור משתמטים מעבודה. וכך היה. שתים עשרה שעות לאחר מכן חוסלו עשרים יהודים".
לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר מלחמת העולם השנייה, תחת שמו של רודולף יושקה הוא הקים חברה לעיצוב פנים בבוואריה. ב־1946 עובד לשעבר בפלוגה בלינץ' שבאוסטריה זיהה אותו. לנדאו נעצר על ידי האמריקאים אך הצליח להימלט מכלא גלסנבך באוגוסט 1947.
בשנת 1959 נעצר לנדאו והואשם במעשי הטבח. הוא נידון למאסר עולם בשנת 1962 בבית המשפט להפסקה בשטוטגרט. בשנת 1973 קיבל חנינה.
ציטוטים נוספים

"היום לא התקיימה הריגה אך עלינו להיות דרוכים ומוכנים. הלילה נתחיל במלאכה, מצב הרוח השתפר בהרבה. בתוך האנדרלמוסיה הזאת כתבתי את רשמותי. אינני להוט במיוחד להמית בני אדם חסרי-מגן, גם אם בני אדם אלה אינם אלא יהודים, עדיף לי הקרב פנים אל פנים".
"... צוויתי איפוא להביא את הבחור לפניי. בחדרי נתתי לו בתור הקדמה "טיפול מיוחד" קטן. עם המכה הראשונה זינק הדם. בהתחלה ניסה לכחד אבל אחרי המכה הרביעית הודה על הכל".
"את הנשים מציגים בקצה הבור כראשונות לירייה. שני גברים נהרגו עוד לפני-כן בין השיחים ע"י סגן המפקד. אני לא ראיתי זאת, כי מוכרח הייתי להשגיח על הנשארים".
לקריאה נוספת

Master Of Death: SS-Einsatzgruppen מאת ריצ'רד רודס
מכתבי אהבה של רוצח נאצי בלמברג ודרוהוביץ' מאת פליקס לנדאו (יד ושם)
הערות שוליים

↑  Jackson Mayhem, ברונו שולץ, באתר everything2.com, ‏Sun Feb 10 2002
↑  Josh Kun, The Art of Memory, ‏October 2006
↑  יומנו של רוצח תרגום באדיבות יד ושם.
↑  Ruth Franklin, Searching for Bruno Schulz, ‏December 9, 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264267205171  PLWABN: 9810571434805606  GND: 118920200  ISNI: 0000 0001 1497 7718  LCCN: no97060373  VIAF: 122246361   WorldCat (עם VIAF): 122246361
משרד הפנים (בלארוס)

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  בלארוס 
 תחום שיפוט:  בלארוס 
 סוכנות בת:  OMON 
 תאריך הקמה:  4 במרץ 1917
 שר:  איגור שונביץ'
 תאריך כניסה:  11 במאי 2012
 מטה מרכזי:  מינסק 
 שמות קודמים:  משרד הפנים הסובייטי
 http://mvd.gov.by
 
משרד הפנים של רפובליקת בלארוס (בבלארוסית: Міністэрства ўнутраных спраў Рэспублікі Беларусь) הוא המשרד הממשלתי בבלארוס המופקד על המשטרה וביטחון הפנים במדינה, בעיקר בנושאי פלילים, כאשר את תפקיד ביטחון המדינה מבצעת הוועדה לביטחון המדינה.
המשרד הוקם לראשונה ב-4 במרץ 1917, בתקופת הרפובליקה הבלארוסית קצרת הימים והוקמה מחדש ב-1991 לאחר שהתקיימה במסגרת האגף הבלארוסי של משרד הפנים הסובייטי.
בראש המשרד עומד שר הפנים הממונה לתפקיד על ידי נשיא בלארוס.
בהתאם לרפורמה שבוצע בשנת 2011 יחידות החקירה של משרד הפנים הועברו לוועדת החקירות של בלארוס החדשה.
מבנה

המינהל הראשי לביטחון פנים
המינהל הראשי לניתוח מבצעי
אלמאז - היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור
מחלקת בתי הסוהר
משטרת בלארוס
משטרת הפלילים
מינהל המדור הפלילי
המינהל ללוחמה בסחר בסמים ובני אדם
המינהל ללוחמה בפשעים כלכליים
מינהל המבצעים המשטרתי
המינהל הראשי ללוחמה בשחיתות ובפשע המאורגן (GUBOPiK)
המינהל לפענוח פשעים טכנולוגיים
משטרת ביטחון הציבור
מחלקת האבטחה
המחלקה לאזרחות והגירה
המינהל לפיקוח ממלכתי על הרכבים - משטרת התנועה הבלארוסית
יחידת "סטרלה"
כוחות הפנים של משרד הפנים הבלארוסי
הפיקוד המבצעי של היחידות המיוחדות המשטרתיות
שר הפנים

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| ולדימיר ייגורוב | 16 ביולי 1990 - 25 בינואר 1994 |  |
| ולדימיר דאנקו | 22 בפברואר - יולי 1994 | ממלא מקום |
| יורי זכרנקו | 28 ביולי 1994 - 16 באוקטובר 1995 |  |
| ולנטין אגולץ | 20 בדצמבר 1995 - 8 בפברואר 1999 |  |
| יורי סיוואקוב | פברואר 1999 - 21 באפריל 2000 |  |
| ולדימיר נאומוב | 25 בספטמבר 2000 - 4 באפריל 2009 |  |
| אנאטולי קולשוב | 2 ביוני 2009 - 11 במאי 2012 |  |
| איגור שונביץ' | 11 במאי 2012 - |  |
דרגות

|  | שוטרים סדירים | שוטרים סדירים | שוטרים זוטרים | שוטרים זוטרים | שוטרים זוטרים | שוטרים זוטרים | שוטרים זוטרים | שוטרים זוטרים | שוטרים זוטרים | שוטרים זוטרים | שוטרים זוטרים | שוטרים זוטרים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
דרגות המיליציה: 
דרגות למדים יומיומיים: 
| דרגות | שוטר (צוער) | שוטר | סרג'נט  זוטר | סרג'נט | סרג'נט  בכיר | סטרצ'ינה | פרפורצ'יק | פרפורצ'יק  בכיר |  |  |  |  |
|  | קצינים | קצינים | קצינים | קצינים | קצינים בכירים | קצינים בכירים | קצינים בכירים | קציני מטה | קציני מטה | קציני מטה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
דרגות מיליציה: 
דרגות למדים יומיומיים: 
| דרגות | לויטננט  זוטר | לויטננט | לויטננט  בכיר | קפיטן | מאיור | פודפולקובניק | פולקובניק | גנרל-מאיור | גנרל-לויטננט | גנרל-פולקובניק |
ראו גם

משטרת הפדרציה הרוסית
המשטרה הלאומית של אוקראינה
משטרת מינסק
הערות שוליים

↑  Постановление СМ РБ от 24.01.1994 № 29 «О заявлении Министра внутренних дел Егорова В. Д.»
↑  Постановление ВС РБ от 25.01.1994 № 2716-XII «О серьезных нарушениях законодательства правоохранительными органами РБ»
↑  Постановление ВС РБ от 22.02.1994 № 2799-XII «О Министре внутреених дел РБ»
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302031405171  GND: 10177246-4 
מטה משרד הפנים במינסק.
פיליפ הראשון, דוכס אורליאן

פיליפ הראשון, הדוכס מאורליאן (21 בספטמבר 1640 – 9 ביוני 1701) היה בנו הצעיר של לואי השלושה עשר, מלך צרפת ואשתו המלכה, אן מאוסטריה. אחיו הגדול היה לואי הארבעה עשר, "מלך השמש". פיליפ, שנשא בתואר דוכס אנז'ו מעת לידתו, הפך לדוכס אורליאן עם מותו של דודו, גאסטון, בשנת 1660. בשנת 1661, פיליפ קיבל לשליטתו גם את הדוכסיות של ולואה ושארטר. בעקבות ניצחונו של פיליפ בקרב בשנת 1671, הוסיף לו המלך לואי ה-14 את התארים הבאים: דוכס נאמור, מרקיז קוסי ורוזן דורדאן. בתקופת שלטונו של אחיו הוא היה ידוע בפשטות כמסייה (Monsieur), התואר המסורתי שניתן לאחיו הצעיר של המלך בחצר המלוכה הצרפתית.
למרות אופיו הנשי והעדפותיו ההומוסקסואליות, פיליפ מילא את חובתו לשושלת המשפחתית על ידי נישואיו (פעמיים) שבהם הוליד מספר צאצאים. למעשה, הוא היה המייסד של בית אורליאן, הבכיר שבענפים המשניים של הענף הראשי לשושלת מלכי צרפת, בית בורבון, ובכך האב הקדמון הישיר של לואי פיליפ, ששלט בצרפת בתקופת המונרכיה של יולי, בין השנים 1848-1830.
שנותיו המוקדמות

פיליפ נולד בסן ז'רמן אן ליי שבצרפת, ב-21 בספטמבר 1640. כבנו של המלך השולט, התינוק פיליפ עוטר בתואר Fils de France (בנה של צרפת) ככזה, הוא דורג בסדר הירושה מיד אחרי אחיו הגדול לואיס, הדופן של צרפת, שירש את כס המלוכה הצרפתית כשמלאו לפיליפ 3 שנים. כמו כן, עקב מעמדו זה (השני בתור לכס המלוכה של צרפת) נקרא פיליפ מלידתו כ"הוד מלכותו".
הוא נולד בנוכחות אביו המלך לואי ה-13, נסיכת קונדה, שרלוט דה מונמורנסי, ודוכסית ונדום, פרנסואז דה לוריין, חברים בולטים של שושלת בורבון. לואי ה-13 רצה להעניק לפיליפ את התואר רוזן ארטואה לכבוד הניצחון צרפתי האחרון באראס שבמחוז ארטואה. אף על פי כן, לואי כיבד את המסורת ונתן לו במקום זאת את דוכס אנז'ו, תואר שהיה נהוג להעניק לבנים הצעירים של מלכים צרפתים מאז המאה ה-14.
שנותיו המוקדמות > נעוריו

עם מותו של אביהם לואי ה-13 במאי 1643, אחיו הגדול של פיליפ, ירש את כס המלכות של צרפת כלואי הארבעה עשר. על אף כי המלך המנוח ניסה לשלול את זכותה של אמם, המלכה אן, לשמש כעוצרת בשם בנו, אישר הפרלמנט של פריז לאחר מותו את זכותה זו כאשר בפועל יועצה הראשי, הקרדינל מזראן, ניהל את ענייני המדינה. כאחיו הצעיר של המלך, פיליפ היה ידוע אז כמסייה הצעיר (le Petit Monsieur) מכיוון שדודו גאסטון, שאף הוא היה אחיו הצעיר של מלך צרפתי, היה עדיין בחיים.
כאשר פיליפ היה בן שמונה, פרצה בצרפת מלחמת האזרחים הידועה כפרונד. במהלך עימות זה, נאלצה משפחת המלוכה לברוח מפריז. כשחזרה משפחתו ב-1652, התקבלה ההחלטה להעביר לפיליפ את ארמון טווילרי, מקום מושבה לשעבר של אן, דוכסית מונפנסייה, השוכן מול פאלה רויאל. בהכתרתו של לואי הארבעה עשר ב-7 ביוני 1654, פיליפ פעל כדקאן, והניח את הכתר של צרפת על ראשו של אחיו.
בסוף יוני 1658, לואי אחיו, המלך, חלה במחלת הטיפוס ופיליפ, יורש העצר, היה במרכז תשומת הלב בצרפת. מחשש לזיהום, פיליפ לא היה יכול לראות את אחיו. במהלך המשבר, המלכה אן התקרבה לבנה הצעיר, והראתה לו חיבה יתירה. לאחר התאוששותו של לואי, פיליפ שוב נעזב לנפשו.
דוכס אורליאן

כאשר דודו של פיליפ, גאסטון, מת בלא בנים בפברואר 1660, דוכסות אורליאן חזרה לרשות הכתר הצרפתי. הדוכסות הייתה אחת ההטבות המוערך ביותר של צרפת המלוכנית ובאופן מסורתי הייתה זו זכותו מלידה של פיליפ כאחיו של המלך. ב-10 במאי 1661 העניק את התואר באופן רשמי לאחר אישור הפרלמנט. יחד עם תואר זה, קיבל פיליפ לשליטתו גם את הדוכסיות של ולואה ושארטר.
כדי למנוע התפתחות של מערכת יחסים מתוחה בין המלך לואי ה-14 לאחיו (כפי שהייתה זו שבין אביהם המלך לואי השלושה עשר ואחיו הצעיר גאסטון), אן מאוסטריה והקרדינל מזראן נקטו במדיניות של הענקת הטבות וחופש פיננסי לפיליפ כדי להשקיט את שאיפותיו לעושר ושררה. מאוחר יותר, על אף החזקותיו הרבות, פיליפ ביקש לקבל גם את רוזנות בלואה, עם טירת שאמבור שבשטחה ואת דוכסות לנגדוק אך נתקל בסירובו של אחיו, המלך לואי ה-14.
נישואיו הראשונים

לאחר חתונתו של לואי הארבעה עשר למריה תרזה ב-1660, נפנתה אימם, המלכה אן מאוסטריה, למציאת בת זוג עבור בנה הצעיר פיליפ. היה ניסיון בעבר להשיאו לאן, דוכסית מונפנסייה, בת דודו גאסטון, דוכס אורליאן, שדחתה מחזרים נכבדים כגון צ'ארלס השני.
איחוד זה נדחה על ידה עקב קרבתו היתירה לאמו. בסופו של דבר, נשא פיליפ לאישה, בת דודה אחרת - הנרייטה אן, נסיכת אנגליה, בתם הצעירה של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה ואשתו המלכה הנרייטה מריה, דודתו של פיליפ שבמהלך מלחמת האזרחים האנגלית, נמלטה עם ילדיה לחצרו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת וזאת כחודש לאחר שילדה את הנרייטה אן, ב-1644. הם התגוררו בפאלה רויאל ובארמון הלובר. ב-1660, לאחר הרסטורציה האנגלית תחת אחיה צ'ארלס השני, חזרה הנסיכה הנרייטה לאנגליה כדי לבקר את אחותה, נסיכת אורנז' שחלתה באבעבועות שחורות, מחלה ממנה מתה מאוחר יותר. הכתר הצרפתי ביקש את ידה של הנרייטה באופן רשמי בשם פיליפ ב-22 בנובמבר 1660 בעת שהותה באנגליה. הזוג חתם על החוזה לחתונתם בפאלה רויאל ב-30 במרץ 1661. הטקס התקיים למחרת מול חברים נבחרים בחצר המלוכה. הנרייטה הייתה אישה יפה ומושכת והייתה פופולרית מאוד בחצר המלוכה. מערכת היחסים הידידותית בינה לבין גיסה, המלך לואי ה-14, גרמה מאוחר יותר לסקנדל ולהפצת שמועות כי היא מנהלת רומן עם המלך וכי ילדיה היו שלו ולא של בעלה. יש שטענו כי הרומן נבע מהקנאה של הנרייטה בפיליפ שמתחילת נישואיהם לא הסתיר את נטיותיו ההומוסקסואליות ואף השוויץ בפניה במאהביו הרבים. הפלירט של הנרייטה עם המלך התחיל כבר בקיץ 1661 בעוד הזוג הטרי נפש בארמון פונטנבלו. פיליפ התלונן בפני אמו על האינטימיות שלואי והנרייטה הציגו בפומבי והמלכה אן נזפה בבנה ובכלתה. היחסים בין בני הזוג נעשו מתוחים אף יותר כאשר הנרייטה פיתתה לכאורה את המאהב לשעבר של פיליפ, הרוזן דה גויסה.
נישואיו הראשונים > ילדיו

בתחילת 1662, הזוג עבר מטווילרי לארמון המלכותי. במרץ באותה השנה הפך פיליפ לאב כאשר הנרייטה ילדה את בתם הראשונה מארי לואיז, אשתו לעתיד של קרלוס השני, מלך ספרד. הילדה הוטבלה ב-21 במאי. באותו יום נטל פיליפ חלק ביריד לובר המפורסם, כשהוא מחופש למלך פרס באופן ראוותני במיוחד. ב-1664 הנרייטה ילדה בפונטנבלו בן שקיבל את התואר דוכס ולואה. אך הילד, פיליפ שארל, נפטר בהיותו בן שנתיים. ב-1667 יצא פיליפ לשדה הקרב כדי ליטול חלק במלחמת הדבולוציה ואילו הנרייטה, שהייתה בהריון, נשארה בסנט קלאוד. על המגרש, פיליפ לקח חלק פעיל בחפירות בטורנה ודואי והצטיין בגבורתו וקור רוחו תחת אש. כאשר שמע שרעייתו חולה עקב הפלה, הוא חזר לסנט קלאוד, שם התאוששה מהחוויה הקשה שכמעט עלתה לה בחייה. עם התאוששותה, פיליפ חזר לשדה הקרב והצטיין במצור על ליל. ב-1669 ילדה הנרייטה את ילדם האחרון של הזוג, בת בשם אן מארי.
בינואר 1670, הנרייטה הצליחה להשפיע על המלך לכלוא את מאהבו של פיליפ, האביר דה לורן, (שנהנה ממעמד גבוה בזכות עצמו בשל השתייכותו לבית גיז) בתחילה בליון, ואחר כך במצודת איף השוכנת על אי ים תיכוני. לאחר שפגע במלך ובהנרייטה על ידי התפארות כי בכוחו לשכנע את פיליפ להתגרש, גורש האביר לרומא. בתגובה פרש פיליפ לאחוזתו בחבל פיקרדי תוך שהוא גורר עמו את הנרייטה. בפברואר, המחאות והתחנונים של פיליפ שכנעו את המלך לאפשר את חזרת האביר לפמליה של אחיו. בהמשך שנה זו, עזרה הנרייטה אן לאחיה צ'ארלס, מלך אנגליה, לשאת ולתת על אמנת דובר, כריתת ברית הגנתית והתקפית בין צרפת לאנגליה. הדוכסית נפטרה בפתאומיות בארמון סן קלוד שמחוץ לפריז ב-30 ביוני 1670, שבועיים בלבד לפני החתימה הסופית על ההסכם. האמונה הרווחת הייתה כי הנרייטה אן הורעלה על ידי קרוביו ומאהביו של בעלה. לאחר שבוצעה נתיחה שלאחר המוות נמצא כי הדוכסית מתה מצפקת שנגרמה על ידי כיב מחורר.
נישואיו השניים

לואי הארבעה עשר עצמו נרתם לחיפוש אחר אישה שנייה לפיליפ, שהיה להוט להוליד יורש זכר שימשיך את שושלת אורליאן. הוא פנה שוב לאן, דוכסית מונפנסייה ושאל האם תהיה מוכנה למלא את "המקום החסר" אך היא דחתה את ההצעה בנימוס. המלך דחה מועמדויות רבות לפני שהתפשר על אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ הפרוטסטנטית. הנסיכה שנקראה בשם החיבה ליזולט, הייתה בתם היחידה של קרל הראשון לודוויג, אלקטור פלטין, ואשתו בנפרד, שארלוטה, רוזנת הסן-קאסל. מועמדותה הועלתה בידי אנה גונזגה, אשת הסלון ורעיית דודה של המיועדת, הנסיך אדוארד פלטין. אליזבת שארלוט גדלה עם דודתה סופיה מהנובר בשל היחסים הרעים בין הוריה. אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ הייתה בתה של דודניתה מדרגה שנייה של אשתו הראשונה של פיליפ, הנרייטה אן, נסיכת אנגליה: אביה של הנרייטה, צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, היה אחי סבתה של אליזבת שארלוטה, אליזבת סטיוארט, מלכת בוהמיה.
ב-16 בנובמבר 1671 נשא פיליפ הראשון, הדוכס מאורליאן את אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ שהמירה את דתה לקתוליות. הזוג היה מאושר מאוד בשנים הראשונות לנישואיהם. ביוני 1673 ילדה אליזבת את ילדם הראשון, לואי אלכסנדר אשר קיבל את התואר דוכס ולואה. עם זאת, ב-1676, לואי אלכסנדר מת.
ב-1674 נולד בנם השני, פיליפ השני, שמאוחר יותר שימש כעוצר הכתר הצרפתי בתקופת לואי החמישה עשר.
ב-1676, נולדה בתם אליזבת שארלוט ד'אורליאן. במכתביה לדודתה, סופיה מהנובר, סיפרה אשתו השנייה של פיליפ כי אחר לידה זו עברה לחדר שינה נפרד וקיבלה בשקט את יחסיו עם מאהביו הרבים. היא גידלה את ילדיו מנישואיו הראשונים כאילו היו ילדיה שלה.
מצביא במלחמת הולנד

לאחר שכבר הוכיח את כישוריו כמפקד בצבא במלחמת הדבולוציה ב-1667, חזר פיליפ הראשון לשדה הקרב. בשנים 1677-1676 השתתף בכמה מצורים בפלנדריה, וקודם לדרגת לוטננט גנרל, שני בפיקוד רק למלך עצמו, אחיו, לואי הארבעה עשר.
הקרב על קאסל ב-11 באפריל 1677, מול ויליאם מאורנז', בנה של גיסתו מצד אשתו הראשונה ודודניתו, מרי הנרייטה (בהמשך הפך לויליאם השלישי, מלך אנגליה), נחשב לניצחון המרשים ביותר של צבא צרפת בפיקודו של פיליפ הראשון.
ויליאם החליט לשחרר את הערים הנצורות שבארצות השפלה. הוא יצא מאיפר בראש צבא של 32,000 חיילים לעבר עמק קאסל. פיליפ הראשון, שקיבל מודיעין על תוכניותיו של ויליאם, התארגן לפוגשו בפנביק. המלך לואי שלח לו כוח נוסף של 25,000 חיילים רגליים ו-9,000 פרשים מקמבריי בפיקודו של מרשל לוקסמבורג. עד חצות הלילה היו לפיליפ הראשון 66,000 חיילים מוכנים לקרב.
ההולנדי תקף את העמדות הצרפתיות בלי שביצע בדיקה או שלח גששים כדי להעריך את גודל ועצמת הצבא שמולו. התוצאה הייתה מתקפת פתע של חיל הפרשים בפיקודו של מרשל לוקסמבורג שהשמידה 3 בטליונים והניסה את צבאו של ויליאם. בסיכום, האבדות בשני הצדדים יחד היו כ-7,000 הרוגים וכ-4,200 פצועים. פיליפ הראשון, חזר לפריז עטור שבחים לכישוריו כמצביא בקרב, למורת רוחו של אחיו המלך. הוא קינא בעיקר בפופולריות הגדלה של פיליפ הן בחצר המלוכה והן בשדה הקרב. כהנצחה לניצחונו, הקים פיליפ את המוסד הקתולי, ברנבייט קולג', בפריז. קמפיין זה סימן את סוף הקריירה הצבאית שלו והוא שב במהרה לחיי התענוגות שלו.
שנותיו המאוחרות

עם מותה של מאדמוזל בשנת 1693, ירש פיליפ הראשון את דוכסויות מונפנסייה, שאטלור, סיינט פארגו וביופרו. הוא גם נעשה רוזן דורדאן, מורטיין ובאר-סו-סיין ומרקיז אוב ואורן. כך היה יכול פיליפ הראשון גם בערוב ימיו, לשמר את אורח חייו הראוותני ולמצוא סיפוק בילדיו ונכדיו. שתי בנותיו מנישואיו הראשונים הפכו למלכות ואילו בנו, פיליפ השני, דוכס אורליאן פיתח קריירה צבאית פעילה ומכובדת, לאחר ששירת בקרב סטינקרק ב-1692, כמו גם במצור על נאמור, לגאוותו הרבה של אביו. כמו עם פיליפ הראשון, הקפיד לואי הארבעה עשר להגביל את כוחו של פיליפ השני.
בשנת 1696, הגיעה מאיטליה לחצר המלוכה, נכדתו של פיליפ, מריה אדליידה, נסיכת סבויה כדי להינשא ללואי, דוכס בורגונדיה (נכדו של לואי הארבעה עשר) שהיה שלישי בתור לכס המלוכה. השניים נישאו בשנת 1697 ונעשו בהמשך הוריו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
ב-1701, הודח פיליפ השני מתפקידו כראש החזית במלחמת הירושה הספרדית למורת רוחו שלו ושל אביו. היו שטענו כי הדבר נבע עקב התרועעותו עם פילגשו בפני אשתו, בתו של המלך, מארי אן. ב-8 ביוני, נפגשו לואי ה-14 ופיליפ הראשון לסעודה בטירת מארלי. פיליפ הוכיח את אחיו על הדחת בנו. הוא טען בפניו כי לואי עצמו נהג כך עם פילגשו שלו בפני רעייתו מריה תרזה. למחרת, נפגש פיליפ הראשון עם בנו לסעודה, אך לפתע קרס כתוצאה מהתקף לב ומת בזרועות בנו כשהוא בן 60. הוא נקבר בבזיליקת סן-דני, אך בזמן המהפכה הצרפתית נפתחו קברים רבים, כולל שלו, בהוראת פקידי המהפכה. הגופות הועתקו ממקומן והושלכו לשני בורות שנכרו בסמוך לכנסייה.
צאצאיו > נישואים ראשונים

נישואיו לבת דודתו, הנרייטה אן, בתם של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה ואשתו המלכה הנרייטה מריה. לזוג נולדו 3 ילדים:
מארי לואיז ד'אורליאן (27 במרץ 1662 - 12 בפברואר 1689) - נישאה לקרלוס השני, מלך ספרד.
פיליפ שארל, דוכס ולואה (16 ביולי 1664 - 8 בדצמבר 1666) - נפטר בגיל שנתיים.
אן מארי ד'אורליאן (27 באוגוסט 1669 - 26 באוגוסט 1728) - נישאה לויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה, והייתה סבתו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.