stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תהליך השלום הישראלי-פלסטיני
ציוני דרך בתהליך השלום > הסכמי אוסלו

ועידת מדריד סללה את הדרך למשא ומתן ישיר בין ישראל לפלסטינים, בסדרה של פגישות חשאיות שנערכו באוסלו, בחסות ממשלת נורווגיה. משא ומתן ישיר זה הוביל לפריצת דרך בתהליך השלום.
הסכמי אוסלו נחתמו בשנים 1993–1995 בין ישראל לבין הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) ונועדו להביא לפתרון קבע את מכלול הסוגיות התלויות ועומדות בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בעקבות ההסכמים הוקמה הרשות הפלסטינית, שקיבלה את השליטה בערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון וחבל עזה ואת האחריות על מתן שירותים אזרחיים למרבית האוכלוסייה הפלסטינית.
בסוף אוקטובר 1995 נחתמו הבנות ביילין-אבו מאזן, בעקבות מספר פגישות חשאיות בין נציגי ישראל והפלסטינים. לאחר רצח יצחק רבין ב-4 בנובמבר 1995 נקטע תהליך השלום כמעט כליל, ורוב השיחות הוקפאו. שמעון פרס, מחליפו של רבין, דחה את מסמך ההבנות.
ציוני דרך בתהליך השלום > תקופת ממשלת נתניהו (1996-1999)

לאחר בחירתו של בנימין נתניהו לראש ממשלה ב-1996 הוא הכריז על מדיניות חדשה כתגובה לגל פיגועי ההתאבדות של חמאס והג'יהאד האסלאמי, אותה כינה "הדדיות" או
"יתנו – יקבלו, לא יתנו – לא יקבלו".
בהתאם למדיניות זו חתמה הממשלה על הסכם חברון והסכם ואי. ההסכמים התקבלו בציבור הישראלי בתגובות מעורבות.
ציוני דרך בתהליך השלום > תקופת ממשלת נתניהו (1996-1999) > הסכם חברון

הסכם חברון נחתם בין ישראל לרשות הפלסטינית ב-15 בינואר 1997. ההסכם עוסק בפריסה מחדש של צה"ל בעיר חברון בהתאם להסכמי אוסלו.
ציוני דרך בתהליך השלום > תקופת ממשלת נתניהו (1996-1999) > הסכם ואי

הסכם ואי נחתם בין ישראל לאש"ף ב-23 באוקטובר 1998, בטקס רשמי בבית הלבן, על ידי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, יושב ראש הוועד הפועל של אש"ף יאסר ערפאת, ונשיא ארצות הברית ביל קלינטון כעד.
ההסכם נועד לפרט צעדים למימוש הסכמי אוסלו ולקבוע לוח זמנים מדויק לביצוע הצעדים הנדרשים בהסכמים, תוך שמירה על הדדיות. הכנסת אישרה את הסכם ואי ברוב של 19–75.
ממשלת נתניהו ביצעה את הנסיגה הראשונה שנדרשה בהסכם ואי, אך לא יישמה את שתי הנסיגות הנוספות שבהסכם (שנקראו גם "פעימות") בטענה שהפלסטינים לא מלאו את חלקם בהסכם. הפלסטינים מחו על כך שישראל לא מקיימת את ההסכם, ואיימו להקים מדינה פלסטינית באופן חד-צדדי.
חתימת הסכם ואי גרמה להתפרקות הקואליציה של נתניהו ולהליכה לבחירות 1999, שבהן הודח בנימין נתניהו.
ציוני דרך בתהליך השלום > הסכם שארם

הסכם שארם נחתם ב-4 בספטמבר 1999 על ידי ראש ממשלת ישראל אהוד ברק וראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת. במעמד החתימה נכחו נשיא מצרים, חוסני מובארכ, עבדאללה השני, מלך ירדן, ומזכירת המדינה האמריקאית מדליין אולברייט.
ההסכם מכיל 11 סעיפים אשר עוסקים במשא ומתן על מעמד הקבע, העברת שטחים לידי הפלסטינים, שחרור אסירים ועוד. כמו כן יש בהסכם הצהרה משותפת ליצירת אווירה חיובית.
הסכם זה דומה בתכולתו להסכם ואי, אך עם לוחות זמנים מעודכנים לביצוע ההסכם. ממשלתו של אהוד ברק ביצעה את הנסיגות שנקבעו בהסכם ואי שנתניהו נמנע מלבצען.
ציוני דרך בתהליך השלום > ועידת קמפ דייוויד (2000)

נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, הזמין ב-5 ביולי 2000 את אהוד ברק ואת יאסר ערפאת לבוא לקמפ דייוויד כדי להמשיך את המשא ומתן של תהליך השלום מנקודת המוצא של הסכמי אוסלו.
הוועידה נמשכה כשבועיים, מבלי שנחתם הסכם בין הצדדים.
כל צד האשים את השני באחריות לכישלון השיחות. הפלסטינים טענו שלא הציעו להם מספיק, והישראלים טענו שהם לא יכלו להציע יותר. קלינטון תלה את כישלון הוועידה בערפאת. ערפאת הואשם בכך שלא הגיש הצעה נגדית לכל הצעה שהעלו ברק וקלינטון, ובכך שעשה מעט כדי למנוע את האינתיפאדה השנייה, שפרצה מיד לאחר הוועידה.
לאחר הוועידה קלינטון מינה ועדה בראשות הסנטור ג'ורג' מיטשל לבדיקת כישלון השיחות. דו"ח מיטשל הוגש לנשיא ג'ורג' ווקר בוש והיווה מאוחר יותר את הבסיס למפת הדרכים.
ציוני דרך בתהליך השלום > מתווה קלינטון וועידת טאבה

בעקבות קריסת שיחות קמפ דייוויד בסוף שנת 2000, הציע הנשיא קלינטון מתווה להסדר קבע בין ישראל לפלסטינים, ובו ויתור פלסטיני על זכות השיבה, ויתור ישראלי על ריבונות בהר הבית, חלוקת ירושלים והעיר העתיקה, והקמת מדינה פלסטינית עצמאית על מרבית השטחים, למעט גושי ההתיישבות הגדולים ובהם מעלה אדומים, אריאל וגוש עציון.
לפי קלינטון, ברק וערפאת קיבלו את המתווה כבסיס למאמצים עתידיים, אולם שניהם הביעו הסתייגויות. בינואר 2001 התקיימה ועידת טאבה ובה נוהלו שיחות בין הצדדים על בסיס מתווה קלינטון, אך השיחות הסתיימו ללא הסכם.
בפברואר 2001 נבחר אריאל שרון לראשות הממשלה במקום ברק, ודחה את מתווה קלינטון סופית.
ציוני דרך בתהליך השלום > יוזמת השלום הערבית

יוזמת השלום הערבית הוצגה במרץ 2002 בפסגת ביירות של הליגה הערבית, בה השתתפו רוב מנהיגי ארצות ערב. יוזמה זו כוללת תוכנית מפורטת לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני. שר החוץ הישראלי שמעון פרס בירך על התוכנית ואמר: "האופן שבו מציירת היוזמה את עתיד האזור מעניק תקווה לעמים."
אולם ישראל לא הייתה מוכנה לקבל תוכנית שתוארו בה במפורש נסיגה מלאה לגבולות 1967 ומשא ומתן על זכות השיבה לפליטים הפלסטיניים, והיא מעולם לא שימשה כבסיס למגעים בין ישראל לפלסטינים.
ציוני דרך בתהליך השלום > מפת הדרכים לשלום

תוכנית מדינית לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני בשם "מפת הדרכים לשלום" הוצגה על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש ביוני 2002. התוכנית הותוותה על ידי הקוורטט לענייני המזרח התיכון – ארצות הברית, האיחוד האירופי, האו"ם ורוסיה. תוכנית זו מציגה שלבי ביניים לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ולוח זמנים לפיו ייחתם הסכם קבע בסוף שנת 2005.
ראש ממשלת ישראל אריאל שרון הודיע על תמיכתו בתוכנית בנאומו בכנס הרצליה ה-3 בשנת 2002. גם הרשות הפלסטינית קיבלה את מפת הדרכים ללא הסתייגויות.
אולם לאחר זמן מה הציג שרון מסמך ובו 14 הסתייגויות ממפת הדרכים, ובעקבותיו נמנעה ישראל מלבצע את הצעדים שנדרשו ממנה בתוכנית, בעיקר הקפאת בנייה בהתנחלויות, פירוק כל המאחזים הלא חוקיים שהוקמו מ-2001, נסיגת צה"ל מרוב בסיסיו ביהודה ושומרון, ביטול העוצר בשטחים והקלה על תנועת אנשים וסחורות.
הפלסטינים נדרשו למנוע פעילות טרור, לקיים בחירות חופשיות ולבצע רפורמה מדינית ברשות הפלסטינית. על פי דו"ח של שירות הביטחון הכללי, אכן חלה ירידה משמעותית במספר ההרוגים הישראלים באותה תקופה.
אולם לתוכנית "מפת הדרכים" לא התלווה תהליך מדיני ברור, וההסתייגויות שהוגשו על ידי ישראל לא יושבו בין הצדדים. לאחר שהשלב הראשון בתוכנית לא יושם, הפלסטינים והישראלים זנחו את התוכנית ולא המשיכו לשלבים הבאים.
ציוני דרך בתהליך השלום > פסגת עקבה

פסגת עקבה (נקראת גם "ועידת עקבה") ניסתה לקדם את תהליך השלום בין ישראל והפלסטינים על פי מתווה "מפת הדרכים". הפסגה התקיימה במהלך האינתיפאדה השנייה, ב-4 ביוני 2003, בהשתתפות ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס, עבדאללה השני, מלך ירדן ונשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש. נשיא הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, היה נתון תחת מצור במוקטעה ולא נכח בוועידה לאור התנגדות ישראל.
הפסגה הייתה אמורה להיות הראשונה מבין סדרת מגעים בין הישראלים לפלסטינים אולם בשטח לא הובילה לרגיעה והאינתיפאדה השנייה נמשכה. בעקבות האירועים האלימים הוקפאו המגעים בין הצדדים וחודשו שוב רק בפסגת שארם א-שייח'.
ציוני דרך בתהליך השלום > יוזמת ז'נבה (2003)

יוזמת ז'נבה (הסכם) היא הצעה להסכם קבע ישראלי-פלסטיני שאותו ניסחו צוותים לא רשמיים בראשות יאסר עבד-רבו ויוסי ביילין בפיקוח ובתמיכה של ממשלת שווייץ. המסמך נחתם בשנת 2003 והוא מתבסס לדברי יוזמיו על מתווה קלינטון מדצמבר 2000. בשנת 2009 נוספו להצעה 13 נספחים המפרטים את המודל, וביחד עם המסמך המרכזי מרכיבים את 'ספר השלום השלם'. מודל היוזמה לא אושר בידי גורמים רשמיים.
עיקרי הסעיפים ביוזמת ז'נבה כפי שנחתמו ב-2003:
קץ הסכסוך וסוף התביעות
הכרה הדדית בזכות העם היהודי למדינה ובזכות העם הפלסטיני למדינה, ובשתי המדינות, ישראל ופלסטין, כמולדת (Homeland) של עמיהן.
גבול מוסכם על בסיס קווי 67. חלק מגושי התנחלויות (לא כולל גוש אריאל), השכונות היהודיות במזרח ירושלים (ללא שכונת הר חומה) ושטחים הסמוכים לנמל התעופה בן-גוריון יסופחו לישראל. בתמורה תעביר ישראל שטחים חלופיים ביחס של אחד לאחד. באופן זה יוכלו כ-80% מהמתנחלים להישאר במקומם, ללא הצורך בפינוי.
הכרה בירושלים היהודית, בירת ישראל, ובכלל זה השכונות היהודיות במזרח ירושלים. השכונות הערביות עם 220,000 תושביהן יהפכו לאזרחי המדינה הפלסטינית. העברת הריבונות בעיר העתיקה והר הבית לידי הפלסטינים, למעט הרובע היהודי.
הקמת כוח בין-לאומי חמוש שיפקח על יישום ההסכם וימנע העברת נשק במעברי הגבול בין מדינות ערב למדינה הפלסטינית.
פתרון מלא וסופי לבעיית הפליטים שיכלול מרכיב של פיצויים ומגורי קבע במדינה הפלסטינית או במדינות אחרות. אין בהסכם זכות שיבה של פלסטינים לתחומי ישראל, אך זו תקלוט לתחומה מספר פלסטינים כממוצע הכולל של המספרים שיסכימו לקלוט המדינות האחרות.
מדינה פלסטינית ללא צבא אך עם כוחות ביטחון שתיאבק בטרור ובאלימות ותימנע משיתוף פעולה או סיוע לכל התארגנות שמטרותיה עוינות את ישראל.
הקמת מנגנון ליישוב מחלוקות. מחלוקות שלא יפתרו בעזרת מנגנון זה יופנו לצוות בוררות מיוחד שיורכב מנציג ישראלי ונציג פלסטיני שיבחרו בהסכמה בורר שלישי. במקרה של אי הסכמה ייבחר הבורר ברוטציה מתוך רשימה מוסכמת של בוררים המובאת בנספח
ציוני דרך בתהליך השלום > פסגת שארם א-שייח' (2005)

פסגת שארם א-שייח' התקיימה ב-8 בפברואר 2005, כאשר המנהיגים של מדינת ישראל, הרשות הפלסטינית, מצרים וירדן התכנסו בעיירה שארם א-שייח', בקצה הדרומי של חצי האי סיני, במטרה להכריז על מחויבותם להביא לסופה של האינתיפאדה השנייה, אשר נמשכה למעלה מארבע שנים, החל מאוקטובר 2000. בוועידה השתתפו ראש ממשלת ישראל אריאל שרון, נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס, נשיא מצרים חוסני מובארכ ועבדאללה השני, מלך ירדן.
האינתיפאדה השנייה החלה לדעוך כבר בנובמבר 2004 עקב מותו של יאסר ערפאת, שפגע במומנטום של גל הטרור וגרם להתדרדרות הפלסטינים למלחמות פנימיות. לאחר הפסגה חלה רגיעה משמעותית.
ציוני דרך בתהליך השלום > שיחות אולמרט-אבו מאזן

מדצמבר 2006 עד ספטמבר 2008, ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט ונשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס נפגשו 36 פעמים, ובמקביל התקיימו גם שיחות בדרג נמוך יותר. השיחות התנהלו על רקע ועידת אנאפוליס אשר בה הצהירו שני המנהיגים על הכרה הדדית בפתרון שתי מדינות לשני עמים וחתירה להסכם שלום באמצעות משא ומתן ישיר. במהלך השיחות הוצעו פשרות במספר סוגיות אשר אמורות היו להוות חלק מהסדר מדיני כולל. בסופו של דבר הניסיונות להגיע להסכם כלשהו נכשלו והשיחות נפסקו בסוף שנת 2008.
ציוני דרך בתהליך השלום > ועידת אנאפוליס

ועידת אנאפוליס התקיימה בנובמבר 2007 בעיר אנאפוליס, מרילנד, ארצות הברית, בהשתתפות נציגי ישראל, הרשות הפלסטינית, נציגי הקוורטט לענייני המזרח התיכון ונציגים רבים מארצות ערב, בהן מצרים, ירדן, סעודיה, מלזיה, סודאן, לבנון וסוריה.
מטרת הוועידה הייתה לנסות להניע מחדש את תהליך השלום, ולסלול את הדרך למשא ומתן אינטנסיבי לקראת הסכם קבע ישראלי-פלסטיני, אשר מגעים לגביו כבר החלו בשיחות אולמרט-אבו מאזן.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש פתח בהקראת הצהרה משותפת, המוסכמת על ישראל ועל הפלסטינים, ועיקרה קריאה להכרה הדדית ושלום והקמת שתי מדינות לשני עמים.
בעקבות הוועידה הוכנה באו"ם טיוטת החלטה התומכת בהצהרות הוועידה, אולם זו לא הועלתה כלל במועצת הביטחון מכיוון שהן ישראל והן הפלסטינים הביעו הסתייגויות ממנה.
ציוני דרך בתהליך השלום > המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים (2010)

בספטמבר 2010 ניסה ממשל אובמה להחיות את תהליך השלום בין הצדדים, בעזרת מזכירת המדינה האמריקאית הילרי קלינטון.
לאחר תחילת המפגשים בין הצדדים, חמאס וארגוני טרור נוספים פתחו במתקפת טרור נגד אזרחים ישראלים, בניסיון לטרפד את המשא ומתן.
בסוף ספטמבר הסתיימה הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון, דבר שגרם לחילוקי דעות בין הצדדים לגבי המשך השיחות. עקב חילוקי הדעות השיחות נקטעו ולא חודשו.
ציוני דרך בתהליך השלום > המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים (2014-2013)

לאחר שלוש שנים ללא שיחות רשמיות או מגעים גלויים בין הצדדים, בעקבות בקשתו של מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ון קרי להתניע מחדש את תהליך השלום, נפתח משא ומתן בין ישראל לפלסטינים ב-29 ביולי 2013.
תהליך המשא ומתן התנהל באמצעות מגעים חשאיים, והושעה באפריל 2014, עקב הקמתה של ממשלת האחדות הפלסטינית. ממשלה אשר כללה את חמאס, המוגדר בישראל כארגון טרור.
ציוני דרך בתהליך השלום > תוכנית השלום של מחמוד עבאס

בפברואר 2014 הציג נשיא הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, תוכנית להסדר עם ישראל לפיה המדינה הפלסטינית תהא מפורזת וביטחונה יוטל על נאט"ו. צה"ל יישאר ביהודה ושומרון חמש שנים לאחר ההסכם. התנחלויות הישראליות יפונו בהדרגה. כמו כן, ישראל לא תוכר כמדינה יהודית. ראש הממשלה בנימין נתניהו סירב להתייחס ליוזמה.
ציוני דרך בתהליך השלום > יוזמת השלום הצרפתית (2016)

בינואר 2016 השיק משרד החוץ הצרפתי את יוזמת השלום הצרפתית, שמטרתה הייתה כינוס ועידת שלום בינלאומית בפריז לשם הנעת תהליך השלום הישראלי-פלסטיני. שר החוץ הצרפתי, לורן פביוס, הצהיר כי אם היוזמה תיכשל, צרפת תכיר במדינה פלסטינית. ממשלת ישראל דחתה את היוזמה, בטענה שאיום ההכרה במדינה פלסטינית סותר את מהות הוועידה. לעומת זאת, הפלסטינים, כולל נשיא הרשות מחמוד עבאס, הביעו תמיכה ביוזמה. ב-3 ביוני 2016 התקיים בפריז מפגש של שרי החוץ מ-29 מדינות שתמכו בה, כולל רוסיה וארצות הברית. ועידה נוספת, ללא השתתפות ישראלים או פלסטינים, נערכה בפריז ב-15 בינואר 2017.
ציוני דרך בתהליך השלום > יוזמת קרי

בפברואר 2016 השתתף בנימין נתניהו בפסגה מדינית חשאית שהתכנסה בעקבה, שבה השתתפו שר החוץ של ארצות הברית ג'ון קרי, מלך ירדן עבדאללה השני ונשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי.
בפסגה הציג קרי מתווה ליוזמת שלום אזורית הכוללת הכרה בישראל כמדינה יהודית וחידוש המשא ומתן עם הפלסטינים.
בנימין נתניהו הציג למשתתפי הפסגה תוכנית בת חמש נקודות, שבה פורטו צעדים שישראל תהיה מוכנה לנקוט לטובת יוזמת שלום אזורית, שתביא לחידוש המשא ומתן הישראלי-פלסטיני, לצד הטבות שהיא דורשת לקבל. באחד הסעיפים של נתניהו כלולה התייחסות חיובית ליוזמת השלום הערבית, תוך הבעת נכונות לנהל משא ומתן עם מדינות ערב על מרכיביה.
בסופו של דבר דחה נתניהו את ההצעות לחידוש המשא ומתן, כיוון שלהערכתו יתקשה להשיג להן תמיכה בקואליציה.
ציוני דרך בתהליך השלום > תוכנית טראמפ

תוכנית טראמפ היא תוכנית מדינית לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני שמגובשת על ידי ממשל נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ החל משנת 2018.
עיקרי התוכנית הם הקמת מדינה פלסטינית ב-70% משטחי איו"ש וב-120% ברצועת עזה, בתנאים הבאים: פירוק חמאס מנשקו ופירוז רצועת עזה, ויתור על זכות השיבה אל שטחי מדינת ישראל, הכרה בישראל כמדינה יהודית, הכרה בגבולותיה החדשים של ישראל ובירושלים כבירת ישראל, הסכמה לשליטה צבאית ממערב לירדן, הפסקת העברת משכורות למחבלים והפסקת ההסתה במערכת החינוך הפלסטינית.
בנוסף, יינתן מענק של 50 מיליארד דולר ל"מדינה הפלסטינית החדשה" וכן שיבה של פליטים ערבים-פלסטינים ל"מדינה העתידית הפלסטינית" וקרן פיצויים נדיבה, ללא שיבה לתוך ישראל. רצועת עזה תורחב ב-20% באזור חולות חלוצה ופתחת ניצנה. יהיו מובלעות ב-15 יישובים המונים, נכון ל-2020, כ-15 אלף איש ואישה. המעבר בין רצועת עזה ליהודה ושומרון יתבצע דרך מנהרה תת-קרקעית בדומה לעקרון המעבר הבטוח.
בתמורה לכך, מדינת ישראל תחיל ריבונות על 30% משטחי יהודה ושומרון, תספח את בקעת הירדן, צפון ים המלח וההתנחלויות, תבטל בהדרגה את הממשל הצבאי ותסיר את כל הגבלות הבנייה.
מרבית המנהיגים הפלסטינים הביעו מספר פעמים התנגדות לתוכנית. בעולם ובדעת הקהל הישראלית היא התקבלה בתגובות מעורבות. ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו הביע תמיכה בתוכנית וככה גם מתחרו הפוליטי ולימים ראש ממשלת ישראל החלופי ושר הביטחון, בני גנץ.
ראו גם

חמולת מח'אמרה
אגודות הכפרים
הערות שוליים

↑  בני מוריס, מדינה אחת, שתי מדינות, עמ' 95.
שמעון כהן, 'אמנת הרש"פ הקוראת לחיסולנו תקפה', באתר ערוץ 7, 11 בדצמבר 2008
↑  עדי מינץ, עד מתי נמשיך לעבוד על עצמנו?, באתר ynet, 3 במאי 2009
↑  דוד ברון, סקר: 72% מהפלשתינים תומכים במתקפת חמאס - גם בהתחשב בתגובת ישראל, באתר ישראל היום, 13 בדצמבר 2023
↑  יצחק בן-חורין, וושינגטון, סקר: רוב הפלסטינים בעד מו"מ - ואז מדינה אחת, באתר ynet, 20 בנובמבר 2010
↑  אלירן אהרון, אובמה התקשר לברך, באתר ערוץ 7, 19 במרץ 2015.
↑  פירוט נרחב על נושאים אלו ניתן למצוא בערך על הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
↑  The Question of Palestine and the United Nations, באתר האו"ם, ‏2008 (באנגלית).
↑  משה עמירב, "הרוויזיוניזם ההיסטורי כבסיס אפשרי להסדר שלום", מעריב, 14 באוקטובר 1987, עמוד 11.
↑  יעל פישביין, "יצא מהבונקר של שמיר", דבר, 26 בפברואר 1988.
↑  רוני שקד, "כך החמיץ משה עמירב את פרס נובל", ידיעות אחרונות, 13 בספטמבר 1993.
↑  שלום ירושלמי, "הטאבו נשבר", כל העיר, 23 בספטמבר 1978, עמודים 21-24.
↑  עיקרי היוזמה, הנוסח המלא (גרסת וורד למסמך)
↑  יצחק בן-חורין, וושינגטון, התוכנית שהציג אבו מאזן להסדר עם ישראל, באתר ynet, 3 בפברואר 2014.
↑  US rejected Abbas's peace plan, PA says, ‏9 באפריל 2014 (באנגלית).
↑   ברק רביד, שר החוץ הצרפתי: להעברת שגרירות ארה"ב לירושלים יהיו השלכות חמורות, באתר הארץ, 15 בינואר 2017.
↑   ברק רביד, נתניהו הציע בפסגת עקבה הקפאה מחוץ לגושים תמורת הכרה בהם, באתר הארץ, 20 בפברואר 2017.
↑  רועי קייס, איתמר אייכנר וליעד אוסמו, מלך ירדן: "נעשים מאמצים להתניע את המו"מ בין ישראל לפלסטינים", באתר ynet, 19 בפברואר 2017.
↑  מה הנשיא טראמפ מתכנן? אלו עיקרי עסקת המאה, באתר מעריב אונליין, 28 בינואר 2020
↑  יניר יגנה‏, "פגיעה קשה ביישובים": בפתחת ניצנה הקימו מטה מאבק נגד עסקת המאה, באתר וואלה, 30 בינואר 2020
↑  גדי גולן, מועצת אשכול: "דורשים הבהרות על עסקת המאה", באתר ישראל היום, 30 בינואר 2020
↑  מה לא סיפרו לכם על תוכנית המאה, באתר ynet, 9 בפברואר 2020
↑  איתמר אייכנר ואורלי אזולאי, וושינגטון, מנהרה בין עזה ליו"ש: מפות תוכנית טראמפ, באתר ynet, 28 בינואר 2020
ראש הממשלה יצחק רבין, יאסר ערפאת ונשיא ארצות הברית ביל קלינטון בעת חתימת ההסכם, 13 בספטמבר 1993
ג'ון קרי (במרכז) כמזכיר המדינה של ארצות הברית עם נציגי שני הצדדים הפלסטיני והישראלי למשא ומתן, סאיב עריקאת (מימינו) וציפי לבני (משמאלו), 30 ביולי 2013.
שר החוץ של צרפת, לורן פביוס
דונלד טראמפ, נשיא ארצות הברית ה-45
מפת ישראל לפי תוכנית השלום של טראמפ ("עסקת המאה")
זמירה לוצקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1946 תל אביב
 פטירה:  21 באוקטובר 2018 (בגיל 72 בערך) ירושלים
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  פסנתרנית שדרנית רדיו
 כלי נגינה:  פסנתר
 שיתופי פעולה בולטים:  אנסמבל המאה ה-21, קול המוסיקה
 פרסים והוקרה:  פרס אקו"ם
 
זְמירה לוּצְקי-נגן (1946‏ - 21 באוקטובר 2018) הייתה פסנתרנית, שדרנית ועורכת תוכניות בקול המוסיקה, שהתמקדה במוזיקה מודרנית ובמוזיקה קלאסית ישראלית.
ביוגרפיה

לוצקי נולדה וגדלה בתל אביב. מגיל 6 למדה נגינה בפסנתר אצל הדסה ביריביס ואצל אמה גורוכוב. בשנת 1967 נסעה לאיטליה ללמוד אצל ארטורו בנדטי מיכלאנג'לי, ולאחר מכן השלימה את לימודיה באמנות הביצוע באקדמיה סנטה צ'צ'יליה ברומא. עד לעבודתה בקול המוסיקה פעלה כפסנתרנית. בין היתר ביצעה את הבכורה ליצירתו של לאון שידלובסקי "פעולה" (1973).
לוצקי ערכה מספר תוכניות ב"קול המוסיקה", בהן: "מפתחות", "עניין של הסכמה", "עוד לא מאוחר" ו"עננים, חגיגות, סירנות" (כשם יצירתו של קלוד דביסי). תוכניות אלו מתמקדות במוזיקה מודרנית עכשווית מישראל והעולם. בנוסף התארחו באולפנה בקביעות מלחינים ישראלים ותיקים וצעירים. לוצקי שידרה בקולה את תוכניותיה ולא הסתייעה בקריינים, ועל כך אמרה: ”אני מאמינה שהגשה אישית של מוזיקה בת-זמננו מקרבת את המוזיקה הזאת למאזין שרוצה בכך”.
לוצקי הייתה המייסדת והמנהלת האמנותית של אנסמבל המאה ה-21 יחד עם דן יוהס. היא גם הייתה העורכת הראשונה של חג המוזיקה הישראלית.
בראשית שנות ה-80 הוציאה בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה את הספר "מוסיקה: פרקים באינטרפרטציה ובדרכי הוראה", העוסק בהבנת יסודות הפרשנות המוזיקלית וטכניקת הנגינה.
בשנת 2010 זכתה בפרס אקו"ם על עידוד היצירה הישראלית בתקשורת.
לוצקי נפטרה ב-21 באוקטובר 2018 בגיל 72 בערך.
ספרה

מוסיקה: פרקים באינטרפרטציה ובדרכי הוראה, 6 כרכים, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תש"ם–תשמ"א.
הערות שוליים

1 2  Israeli Vocal and Instrumental Music [החוברת המצורפת לתקליט], Washington, DC: Smithsonian Folkways, 1985, p. 3.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009538382505171  VIAF: 2018161453856764330009   WorldCat (עם VIAF): 2018161453856764330009
הליגה הערבית

| --- | --- |


המדינות החברות בליגה הערבית
 
 שפה רשמית:  ערבית
 מטה הארגון:  מטה הליגה הערבית 
 מייסדים:  מצרים, ערב הסעודית, סוריה, תימן, לבנון, עיראק, ירדן, מרוקו 
 יושב ראש:  אחמד אבו אל-רייט 
 תקופת הפעילות:  22 במרץ 1945 – הווה (79 שנים) 
 פרסים והוקרה:  חבר כבוד של מסדר ההצטיינות (פורטוגל) 
 www.leagueofarabstates.net
 
מטה הליגה הערבית בקהיר
מפגש הליגה הערבית, 2012
הליגה הערבית (בערבית: الجامعة العربية; בעבר: جَامِعَة الدُّوَل الْعَرَبِيَّة גַ׳אמִעַת אַ-דֻוַל אַלְ-עַרַבִּיַה, באנגלית: Arab League) היא ארגון בין-לאומי לשיתוף פעולה אזורי ולתיאום מהלכים חברתיים ופוליטיים משותפים הכולל את כל מדינות ערב ומדינות בעלות זיקה למדינות ערב. נוסדה ב-22 במרץ 1945 בקהיר שבמצרים.
בסך הכול מונה הארגון כיום 22 חברות, מהן 18 מדינות דוברות-ערבית, שלוש מדינות מוסלמיות אשר הערבית היא אחת השפות הרשמיות בהן אף כי לא השפה הראשית, (סומליה, ג'יבוטי וקומורו), ו"הארגון לשחרור פלסטין" (אש"ף) שחבר בארגון מאז 1976 (מאז 1988 נציגותו בליגה נקראת בשם "מדינת פלסטין"). בשנת 2011 הושעתה חברותה של סוריה בליגה הערבית, השעיה שהסתיימה בשנת 2023. מקום מושבה הקבוע של הליגה הערבית הוא בקהיר.
חתימת אמנת הליגה הערבית, 22 במרץ 1945
עם הקמתה הצטרפו לליגה שש מדינות ערביות, שכבר היו אז עצמאיות, או קרובות לכך: מצרים, סוריה, עיראק, ערב הסעודית, לבנון וירדן. תימן הצטרפה לארגון ב-5 במאי 1945.
בשנות החמישים הצטרפו לארגון לוב, סודאן, מרוקו ותוניסיה, בשנות השישים כווית ואלג'יריה, בשנות השבעים איחוד האמירויות, בחרין, קטר, עומאן, מאוריטניה, סומאליה וג'יבוטי. קומורו הצטרפו בשנת 1993. אש"ף הצטרף לארגון בשנת 1976 כ"מדינת פלסטין", לאחר שמשנת הקמתו (בוועידת הפסגה הראשונה של הליגה), 1964, היווה משקיף.
רקע

כבר בשנת 1942 החלה הממלכה המאוחדת לפעול להקמת הליגה הערבית על מנת לשמור על האינטרסים שלה במזרח התיכון.
היוזמה להקמת הארגון הייתה של ממשלת מצרים, בתמיכת בריטניה, ששלטה על חלקים גדולים מן המזרח-התיכון בשנות הארבעים. בשנת 1942 ניסתה בריטניה ליצור שיתוף-פעולה בינה לבין מדינות ערב במלחמת העולם השנייה. שיתוף-פעולה כזה היה חיוני, כיוון שחלק גדול מהמנהיגים הערביים נטו לתמוך בגרמניה, ומכיוון שקרבות קשים התנהלו בצפון אפריקה והיו עלולים להתפשט לתוך המזרח התיכון.
בין השנים 1942–1944 נערכו פגישות הכנה בין המדינות המייסדות כאשר מצרים היא זו שהובילה את השיחות. בספטמבר-אוקטובר 1944 נערכה באלכסנדריה שבמצרים ועידה מכינה, שהמליצה על הקמת ליגה של מדינות ערב. הוועידה הסתימה ב-7 באוקטובר 1944, אז נוסח "פרוטוקול אלכסנדריה", שעליו חתמו נציגי מצרים, עיראק, עבר הירדן, סוריה ולבנון (לנציגי ערב הסעודית ותימן לא הייתה סמכות לחתום ללא אישור מלכיהם). הפרוטוקול כלל את עקרונות האיחוד, והסעיפים העיקריים שלו נכללו לאחר מכן באמנת הליגה הערבית.
ייעוד

מטרתה הראשית של הליגה מוגדרת כך:
לשמש את טובת כל המדינות הערביות, להבטיח תנאים טובים יותר לכל המדינות הערביות, להבטיח את עתידן של כל המדינות הערביות ולמלא את התקוות והציפיות של כל המדינות הערביות.
קבלת החלטות והסכמים

לפי סעיף 7 לתקנות הארגון (היה בתוקף עד פסגת אלג'יריה – 22–23 במרץ 2005), 'החלטה
שתתקבל על–ידי המועצה פה אחד, תחייב את כל המדינות המשתתפות בחבר, והחלטה שתתקבל ברוב דעות, לא תחייב אלא את מי שיצביע בעדה', כלומר לכל מדינה ערבית יש זכות וטו על כל החלטה ומכאן הרצון להגיע להסכמה כללית כדי שהחלטה תהיה אופרטיבית ומחייבת את כל חברות הליגה. בפסגת אלג'יריה הוחלט כי התקנות ישונו, ובחלק מההחלטות יידרש רוב של שני-שלישים בלבד, ואף רוב רגיל בסוגיות מנהלתיות. כמו כן, הוחלט לאפשר קבלת החלטות בהצבעה במקרה של העדר קונצנזוס. שינויים אלה בעתיד יאפשרו לליגה הערבית לעמוד בקצב האירועים והאתגרים ולהכריע בסוגיות בלי להזדקק לקונצנזוס, שמעכב קבלת ההחלטות.
עד שנת 1950 נחתמו בין המדינות המייסדות הסכמי תרבות, הסכמים כלכליים והסכמי הגנה הדדית, ובשנת 1953 הוקמה מועצה כלכלית-חברתית.