stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שארל גרנייה

| --- | --- |
שארל גרנייה האדריכל הצרפתי
 לידה:  6 בנובמבר 1825 פריז, צרפת 
 פטירה:  3 באוגוסט 1898 (בגיל 72) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Jean Louis Charles Garnier 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (1848) 
 הושפע על ידי:  Hippolyte Le Bas, Jean Antoine Injalbert 
 יצירות ידועות:  האופרה גרנייה 
 פרסים והוקרה:  קצין גבוה בלגיון הכבוד (5 במרץ 1896)  קצין בלגיון הכבוד (5 בינואר 1875)  מפקד בלגיון הכבוד (4 במאי 1889)  מדליית הזהב המלכותית (1886)  פרס רומא (1848)  אביר בלגיון הכבוד (9 באוגוסט 1864) 
 בן או בת זוג:  Louise Garnier 
 צאצאים:  Christian Garnier 
 חתימה:   
 
פסל ראש של שארל גרנייה מאת ז'אן-בטיסט קארפו במוזיאון ני קרלסברג גליפטוטק בקופנהגן
אופרה גרנייה בלילה בפריז
האופרה של מונטה קרלו
שארל גרנייה (בצרפתית: Charles Garnier;‏ 6 בנובמבר 1825 – 3 באוגוסט 1898) היה אדריכל צרפתי, הידוע ביותר כאדריכל האופרה גרנייה בפריז והאופרה של מונטה קרלו בנסיכות מונקו.
ביוגרפיה

שארל גרנייה נולד בשם ז'אן-לואי שארל גרנייה ב-6 בנובמבר 1825, ברחוב מופטאר, שברובע החמישי של פריז בימינו. אביו, יליד סארט, עבד התגלגל בין עבודות מזדמנות שונות עד שהתיישב בפריז ועבד בעסק להשכרת כרכרות סוסים. הוא התחתן עם פלישיה קול, ביתו של סרן בצבא צרפת. שארל גרנייה לעולם לא שכח את מעמדם הצנוע של הוריו, ולעיתים אף הזדהה כיליד סארט בעצמו.
ב-1842 התחיל שארל גרנייה את לימודיו בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות ובשנת 1848 זכה בפרס רומא, בהיותו בן 23 בלבד. במהלך שנת 1849 עבר לאקדמיה הצרפתית ברומא. הוא טייל ברחבי יוון, שם קיבל את הרעיון לעבודת הגמר שלו לשנת לימודיו הרביעית: מקדש אפאיה (Temple of Aphaea) שבאי אגינה. העבודה הוצגה בסלון פריז בשנת 1853. בשנת 1874 הוא מונה לחבר במכון של צרפת, במחלקה לאדריכלות של האקדמיה לאמנויות היפות.
האופרה של פריז

ב-1860 הכריזה הקיסרות השנייה של צרפת בראשותו של נפוליאון השלישי על תחרות לחיפוש אדריכל לעיצוב בית האופרה החדש של פריז לאחר שבית האופרה הקודם של פריז, שנבנה עוד לפני המהפכה גם הוא בכיכר האופרה, נדרש לשיפוץ מקיף בהקדם. למועמדים ניתן חודש להגשת תוכניות, ו-171 מועמדים ניגשו לתחרות, ביניהם שארל גרנייה. גרנייה, אז בן 35 ויחסית עלום שם, נבחר לעבוד על המבנה שבסופו של דבר גם נקרא על שמו - בית האופרה היכל גרנייה. העיצוב שלו נחשב למקורי ביותר ולא הצליחו לזהותו עם אף זרם אדריכלי של התקופה. כאשר נשאל גרנייה על ידי הקיסרית אז'ני דה מונטיז'ו באיזה סגנון המבנה ענה לה "בסגנון נפוליאון השלישי, מאדאם".
פרויקט הבנייה החל בקיץ שנת 1861 ונמשך כ-15 שנים. בשבוע הראשון לחפירות התגלה זרם תת-קרקעי שהפך את האדמה לחסרת יציבות בשביל הנחת היסודות, ונדרשו שמונה חודשים לשאיבת המים מהאדמה. גרנייה התמודד עם הימצאות המים על ידי בניית קיר כפול ויסודות בטון רחבים שהתגלו כיציבים מספיק להמשך הבנייה. בשנת 1870, בעקבות הפסדם של הצרפתים במלחמת צרפת–פרוסיה בקרב סדאן בא הקץ לקיסרות השנייה. במהלך המצור על פריז והקומונה הפריזאית ב-1871, בית האופרה הבנוי למחצה שימש כמחסן סחורה וכבית כלא צבאי.
בסופו של דבר ב-5 בפברואר 1875 נחנך בית האופרה, ורבים ממלכי אירופה דאז נוכחו בטקס, כולל נשיא הרפובליקה החדשה של צרפת, פטריס דה מק-מהון, הלורד ראש העיר של לונדון ואלפונסו השנים עשר, מלך ספרד. המבקרים שנכנסו למבנה המרשים, 11,000 מטר רבוע שטחו, התרשמו מממדיו העצומים ומהעיטורים הרבים. קלוד דביסי תיאר את המבנה כתחנת רכבת מבחוץ ובית מרחץ טורקי מבפנים.
המבנה הסופי היה בהשראת סגנון הנאו-בארוק וניכרו בו השפעות רבות מסגנונות איטלקים ואמני רנסאנס כמיכלאנג'לו, יאקופו סנסובינו ואנדראה פלדיו, כנראה בעקבות שהותו הארוכה של גרנייה באיטליה. הוא היה חלוץ בעיצוב המבנה אך גם בשיטת בנייתו, בשל השימוש בקורות מתכת לבניית המסגרת, חסר תקדים בזמנו. בזכות קורות המתכת הפך המבנה לחסין אש וגם חזק בהרבה מהעץ המסורתי, כך שהתאפשר לו לשאת את משקלם של השיש והעיטורים הרבים שקישטו את פנים וחוץ המבנה.
הפרישה לאיטליה

לאחר השלמת בית האופרה בפריז, עבר גרנייה לבורדיגרה, עיר איטלקית לחוף הים התיכון, בקרבת נסיכות מונקו. שם הוא בנה את מעונו הפרטי, ווילה גרנייה, בשנת 1871. הוא היה שותף לבניית מבנים נוספים בעיר ובסביבתה עד למותו באוגוסט 1898, בהיותו בן 72. הוא נקבר בבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
עבודות נוספות

בפריז הותיר גרנייה מבנים רבים פרט לאופרה, ביניהם תיאטרון מריני (Théâtre Marigny, בשנת 1883) שעל שדרות השאנז אליזה, מצבתו של ז'אק אופנבך בבית הקברות של מונמארטר (1883) וכיכר הספרייה בשדרות סן ז'רמן (1879). מחוץ לפריז היה האדריכל של הקזינו והמעיינות החמים בעיר ויטל (Vittel, שנת 1887) וגם של מצפה הכוכבים בעיר ניס (1885-1886), אותו הוא תכנן יחד עם גוסטב אייפל.
בנסיכות מונקו בנה את האופרה של מונטה קרלו ואת מלון פריז.
בבורדיגרה בנה את הכנסייה של טראסנטה, בניין העירייה ומספר בתים פרטיים.
שרה גלבוע

| --- | --- |

 לידה:  29 ביולי 1940 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  5 בינואר 2017 (בגיל 76) מַעֲלֵה אֲדוּמִּים, יהודה ושומרון 
 מקום לימודים:  מכון אבני 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אמנות מופשטת 
 
שרה גלבוע (29 ביולי 1940 - 5 בינואר 2017) הייתה ציירת ישראלית בסגנון ציור מופשט.
יצירתה

הנושא המוביל בעבודותיה: ירושלים, הרי ירושלים, נופי ירושלים, האור הירושלמי ונופי הארץ אשר היוו את השראתה ובחו"ל כנושאי הבשורה מארץ הקודש וירושלים המקודשת לכל העמים. בין פעילותיה הייתה מעורה באירועי ההסברה של השגרירות הישראלית באוסלו ומשרד החוץ הישראלי למען ארץ ישראל וירושלים וכן בשיתוף פעולה הדוק עם הקהילה היהודית באוסלו.
בשנת 1998, שנת היובל לישראל, נבחרה לייצג את מדינת ישראל בשני אירועי היובל המרכזיים של משרד החוץ לגוש הסקנדינבי.
גלבוע נבחרה להציג בגלריה "Union of the American Hebrew Congregation" בניו-יורק, תחת הכותרת: אמנית ישראלית ניצולת שואה. לתערוכה היו הדי הצלחה רבים. עיקר פעילותה האמנותית הייתה בנורווגיה, שם הציגה בעשרות תערוכות כאשר הנושא המוביל היה "ירושלים". שמה נודע בין היהודים והלא יהודים ונישא בפי כל כציירת המביאה את בשורת העיר המקודשת לכל העמים. שרה גלבוע השתתפה באירועי הסברה דרך שגרירות ישראל בנורווגיה ושמרה על קשר הדוק עם בית הכנסת והקהילה היהודית באוסלו.
בשנת 1998, בשנת אירועי היובל למדינה פנה משרד החוץ לגלבוע בבקשה לייצג אותה בתערוכה הגדולה והמובילה לאירועים של מעבר לים בגוש הסקנדינבי. התערוכה "נחמו, נחמו עמי" - הייתה אירוע הדגל. תערוכה זו הייתה בנוסף רטרוספקטיבית לפועלה וליצירתה של שרה גלבוע בירושלים ובאוסלו, נציגי מדינות, שרים ושגרירים הוזמנו. שגריר מדינת רומניה (ארץ מוצאה) נוכח בתערוכה ובכך נסגר המעגל.
תערוכות יחיד

1981 - הביתן לאמנות בפארק הירקון, תל אביב
1982 - גלריה "דוגית", תל אביב
1982 - Sandvika Kino, Baerum
1983 - Oslo Kunstforening, Oslo
1984 - Klepp Rådhus, Klepp
1985 - תיאטרון ירושלים
1985 - Galleri Koloritten, Stavanger Kunstforening, Stavanger
1986 - Galleri Finsrud, Drøbak
1986 - Omega Galleri, Kristiansund
1987 - Morin – Miller Galleries, New York
1987 - Galleri 86, Spydeberg
1987 - Union of the American Hebrew Congregation, New York
1988 - Kurhaus Bad Salzhausen, Frankfurt
1988 - Asker Kunstforening “Trekanten”, Asker
1991 - Galleri Smiegården, Sandnes
1991 - Stifitelsen Fjordheim Galleri, Biri
1991 - Gallery Rosenhaven, Sylling
1992 - Landsforeningen Norske Malere Galleri LNM, Oslo 1992 Galleri Tyr, Asker
1993 - Ski Kunstforning Ski radhus, Ski
1993 - Prosgrumm Kuntforning, øvre Frednes Kulurhus
1994 - Larvik Kunstforning
1995 - Galleri Albin Up, Oslo
1996 - Galleri 101, Kristiansand
1997 - Galleri Katakomben, Oslo
1998 - Galleri Godshuset, Røyken
1999 - Det Norske Teatret, Oslo 2000 Galleri Katakomben, Oslo
2002 - Det Norske Teatret, Oslo
2005 - Deichmananske Bibliotek, Oslo
2006 - St.hanshaugen Kunstsenteret, Oslo
2010 -Galleri Storck, Oslo
2011 - Galleri Storck, Oslo
תערוכות קבוצתיות

1983 - אגודת הציירים והפסלים, תל אביב
1988  Galleri 59, Oslo
1990  Stange Kunstforning, Stange
1990-1991  Benedetti  Gallery, New York
אוטוביוגרפיה

שרה גלבוע, סיפור חייה של שרה גלבוע, עורכת: אסנת לוי. הוצאת "יד-שרה", 2016
הערות שוליים

↑  ופניארקה, באתר ארגון יהודי בוקובינה
↑  Art Pane for Real Art Collectors
↑
↑  Union of the American Hebrew Congregation
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007346440105171  VIAF: 117149842034002841907   WorldCat (עם VIAF): 117149842034002841907 
שרה גלבוע בפתח ה-Union of the American Hebrew Congregation בה הציגה בתערוכת יחיד, ניו-יורק 1987
שרה גלבוע, חומת ירושלים, 2000
שרה גלבוע, נוף באדום, 1998
שרה גלבוע, נוף כתום, 2002
שרה גלבוע, סביבת מעלה אדומים, 2000
שפת פור

| --- | --- |
 מדינות:  סודאן, צ'אד 
 אזורים:  מערב סודאן, סילה, דארפור 
 דוברים:  746,000 
 כתב:  אלפבית לטיני 
 קוד ISO 639-3:  fvr 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
אזור התפוצה העיקרי של שפת הפור (בכתום). השטח הבהיר מייצג את מפת סודאן
שפת פֿוּר, או "פורית", היא שפתו של עם הפור היושב בדארפור. זוהי שפה נילו-סהארית אחידה. לרוב הפורים היא מהווה שפת אם. דוברים אותה כ-900,000 איש (מעודכן לשנת 2014). היא נכתבת באותיות לטיניות או באותיות ערביות.
דוגמאות: אווילאקואה - בוקר טוב; אווילאקונו - ערב טוב.
התנועות נהגות כמו בעברית (אהו"י).
בפורית שלושה זמנים: הווה, הווה מתמשך ועתיד.
רוב שמות התואר בנויים משתי הברות, והעיצור האמצעי מוכפל. לדוגמה, "לקקה" – מתוק.
את שמות העצם המופשטים יוצרים על ידי השמטת התנועה המסיימת של שם התואר ועל ידי הוספת הסיומת "אין". לדוגמה, "דירו" – כבד, "דירין" – כבדות.
שלילה נעשית בתוספת "א-...-בה" סביב הפועל. לדוגמה, "באי" - הוא שותה. "אבאיבה" - הוא לא שותה.
הערות שוליים

↑  ללא דיאלקטים.
↑  Fur at Ethnologue (18th ed., 2015)
↑  Fur people
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555562905171  SUDOC: 031444563 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שירותים נגישים

שירותים נגישים בבית פרטי
שירותים ציבוריים נגישים
שירותים נגישים הם חדרי שירותים המעוצבים כך, שגם אנשים בעלי לקות שונות יוכלו להשתמש בהם, כאשר עיקר האתגר העיצובי הוא הפיכתם לשמישים עבור משתמשי כיסאות גלגלים. במבני ציבור רבים, רק חלק מתאי השירותים נגישים ובשימוש בתאים אלה יש זכות קדימה לאנשים עם לקויות רלוונטיות.
דרישות טכניות

אדם עם לקות צריך להשתמש בשירותים בקלות דומה ככל האפשר לקלות בה משתמש בהם אדם חסר לקות:
תאי שירותי נגישים צריכים להיות נפוצים מספיק (לדוגמה, בבניין ציבורי שבו יש שני חדרי שירותים בכל קומה, ובכל אחד מהם יש חמישה תאים, לא סביר שיהיה תא שירותים נגיש אחד, בקומה השמינית).
את חדרי השירותים יש למצוא בקלות, יש לסדר אליהם שילוט נגיש לעיוורים.
הדרך אל חדר השירותים צריכה להיות נגישה - אי אפשר לדרוש ממשתמשי כיסאות גלגלים לדלג מעל מדרגות כדי להגיע אליהם, או לעבור במסדרונות צרים יותר מכיסא הגלגלים עצמו.
דלת חדר השירותים ודלת התא הנגיש צריכות להיות רחבות מספיק.
בתא הנגיש דרוש מרחב מספיק לתמרון עם כיסא גלגלים, לרבות עם כיסאות גלגלים רחבים.
בתוך חדר ותא השירותים יש להנגיש את האסלה, הכיור, מתקן ייבוש הידיים, המראה, מתג האור (אם כל מבקר אמור להשתמש בו), השקע למכונות גילוח חשמליות (אם יש כזה), ווי התליה למעילים, החלון (אם כל מבקר מורשה לפתוח ולסגור אותו) וכל התקן אחר שכל מבקר מורשה להפעיל.
הנגשת האסלה דורשת את היותה בגובה מסיים (על פי רוב מעט גבוהה מהמקובל), התקנת מוט אחיזה או ידיות רחבות על קירות תא השירותים, שמאפשרות למשתמש כיסא הגלגלים לאחוז בהן כשהוא עובר לשבת על האסלה והנגשה של ידית הורדת המים ומתקן נייר הטואלט.
הנגשת הכיור כוללת הגבהה שלו שמאפשרת לגשת אליו בכיסא גלגלים כך שלרגלי המשתמש בכיסא יהיה מקום תחת הכיור. אפשרות גישה לברז המים ולסבון. ההנגשה דורשת גם בידוד תרמי של הצינורות המובילים מים חמים אל הברז ושל הצינורות המובילים מים מהכיור אל הביוב. הבידוד מונע כוויות מרגלי המשתמש; מי שרגליו משותקות לא מתגונן היטב מכוויה.
הנגשת המראה מחייבת הצטיידות במראה ארוכה ולא הנמכה או הטיה של המראה הקיימת. הנמכה או הטיה מקשות את השימוש במראה על אנשים שאינם משתמשים בכיסאות גלגלים.
מומלץ מאוד להתקין לחצני מצוקה במקומות בולטים ונגישים, למקרי חירום.
עדיף להנגיש חדרי שירותים שמכילים תא שירותים אחד ואינם מוגדרים דווקא כשירותי נשים או דווקא כשירותי גברים. חדרי שירותים כאלה מאפשרים לנכה הזקוק למסייע אנושי לקבל סיוע בשירותים מאדם שאינו מהמגדר שלו.
חקיקה

בשנים האחרונות גברה המודעות לגבי נגישות לאנשים עם לקויות במקומות שונים: ברחוב, בתחבורה ציבורית, במקומות בילוי ועוד. במדינות רבות אף נחקקו חוקים במטרה לאפשר נגישות לכלל האוכלוסייה במקומות ציבוריים, הן נגישות טכנית והן תקנות למניעת אפליה בנהלים. בישראל החוק המרכזי העוסק בנושא הוא חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות (1998 בלא כל התייחסות לנגישות ותוקן כך שיעסוק בנגישות בשנת 2005). בארצות הברית, החוק הבולט ביותר הוא ADA (1990). באנגליה, החוק נגד אפליית נכים (2005).
אל חוקים אלה מצורפות תקנות שר שמכתיבות פרטים טכניים מדויקים, כגון רוחב רצוי של מסדרונות שמאפשר מעבר נוח של מרבית משתמשי כיסאות הגלגלים, כגון מספר מקומות החנייה הנגישים במגרשי החנייה וכגון מספר תאי השירותים הנגישים הדרושים בבניין ציבורי, על פי גודלו.
חקיקה > הרחבת החוק בישראל

חוק הנגישות בישראל משנת 1999 קבע בנושא שירותים נגישים כי אנשים בעלי מוגבלויות זכאים לתחבורה ציבורית המתאימה לצרכיהם, ולכן שירותים במטוסים, רכבות וכלי שיט צריכים להיות מותאמים גם לשימוש של אנשים עם מגבלה. בשנת 2005 הורחב החוק ולפי מסגרתו החדשה כל בית עסק ושירות ציבורי מחויב לאפשר נגישות לבעלי מוגבלות. חוק זה כולל מוסדות חינוך, תרבות, פנאי, בנקים ועוד. החוק הוחל בצורה הדרגתית החל משנת 2008 ועד 2014, שלאחריה יוחל החוק במלואו.
חקיקה > אכיפת החוק

במסגרת החוק מונתה נציבות הדואגת לקידום זכויות של בעלי מוגבלויות ולביצוע החוק בפועל. בנוסף הוקם מערך של פקחים המוסמכים להוציא צווים וסנקציות נגד בתי עסק שאינם נגישים.
ראו גם

נגישות בנייה למשתמשי כיסאות גלגלים
שירים שהוקלטו על ידי אוליביה רודריגו

רודריגו, 2021
הזמרת והיוצרת האמריקאית אוליביה רודריגו הקליטה שירים לשני אלבומי אולפן. היא החלה להתעניין במוזיקה מגיל צעיר, לקחה שיעורי פיתוח קול בגן ושיעורי שירה בגיל שש. בשנת 2016, רודריגו והשחקנית מדיסון הו ששיחקה לצידה ב"ביזארדבארק" הקליטו ארבעה שירים מקוריים שהופיעו במיני-אלבום-פסקול של הסדרה, Bizaardvark (Music from the TV Series). שלוש שנים מאוחר יותר, היא כיכבה ב"היי סקול מיוזיקל: המחזמר: הסדרה". היא הקליטה מספר שירים לפסקול של הסדרה, כולל "All I Want" שנכתב על ידי בשנת 2019 ו-"The Rose Song" שיצא בשנת 2021, וקאבר לשיר "River" של ג'וני מיטשל.
בתחילת שנת 2020, רודריגו החלה להיפגש עם חברות תקליטים ולאחר מכן חתמה עם גפן ואינטרסקופ רקורדס, בכוונה להוציא את מיני-אלבום הבכורה שלה ב-2021. היא כתבה חומרים עם המפיק האמריקאי דן ניגרו, כולל השיר "Drivers License", שיצא כסינגל הבכורה שלה בינואר 2021 וזכה להצלחה מסחרית. בסופו של דבר ניגרו הפיק את כל 11 הרצועות באלבום הבכורה של רודריגו, Sour שיצא בשנת 2021. הם המשיכו לעבוד יחד על אלבום האולפן השני שלה, Guts שצפוי לצאת בשנת 2023, שיכלול 12 רצועות. קדם לו סינגל הפופ-רוק "Vampire". האלבום נוצר כשרודריגו הייתה בת 19.
שמואל פלקוביץ

| --- | --- |

 לידה:  5 בספטמבר 1915 בלחטוב, רפובליקת פולין 
 פטירה:  31 בינואר 2005 (בגיל 89) 
 מדינה:  ישראל 
 
שמואל פלקוביץ (5 בספטמבר 1915 – 31 בינואר 2005) היה יזם ותעשיין ישראלי. ממקימי תעשיית הטקסטיל בישראל.
קורות חייו

שמואל פלקוביץ נולד ב-5 בספטמבר 1915 בעיירה בלכטוב (Bełchatów) שבמחוז לודז' בפולין. בגיל 16 יצא ללמוד בבית ספר גבוה למסחר וכלכלה בווילנה. לאחר מכן למד הנדסת טקסטיל באנגליה.
בשנת 1939 היה בסיור בארץ ישראל ומצרים, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר לפולין להיות לצד משפחתו.
בקיץ 1940 הצליח להימלט לחלק של פולין שהיה תחת כיבוש ברית המועצות משם המשיך לרוסיה. ודרך רומניה, טורקיה, סוריה ולבנון הגיע, בקיץ 1941, חסר כל, לארץ ישראל. הוריו; יעקב ורוזה רבקה, אחיו יצחק (איטשה) ואחותו יסכה, לא שרדו את השואה.
ב-29 בפברואר 1944 נישא לאסתר חנה לבית ונדרובניק ובשנים 1945, 1946 ו 1950 נולדו להם; יהודה, יעקב ורבקה.
פעילותו התעשייתית והציבורית

את דרכו בתעשיית הטקסטיל התחיל בשנת 1937 כשהצטרף כשותף פעיל למפעל לאריגת תחרה של דודו בלודג'.
לאחר עלותו ארצה, בשנים 1944–1941, עבד כשכיר בתעשיית הטקסטיל (אריגה) שהחלה את דרכה בתל אביב.
בשנת 1944 הקים בגבעת הרצל (ב"פסג' אקו") שעל גבול תל אביב יפו של אז, מפעל לאריגת מגבות רחצה "פניקס" (כעוף החול, באופן אישי ולאומי). עם פרוץ הקרבות, לאחר החלטת החלוקה, העביר את המפעל לתל אביב, ושם הוסיף לו אגף לאריגת וילונות תחרה שעיקר תוצרתו הייתה ליצוא.
ב 1954 נענה לקריאתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון ויזם הקמת מטוויה לחוטי כותנה בחבל לכיש, לימים קריית גת. בינואר 1956,במעמד הנחת אבן הפינה למפעל אמר בן-גוריון:
"המפעל, שאנו יורים היום אבן פינתו, הוא בעצם מפעל צנוע שלא מעטים כמותו בישראל אבל יש לו משמעות גדולה מאוד, אני חושש להגיד משמעות היסטורית. עד עכשיו, היצירה שלנו התרכזה בחלק הקטן של הארץ, בחלק הצפוני. הגאולה של צבא ההגנה לישראל לא תיכון בידינו אם אנחנו לא ניישב השטחים הרחבים והריקים. זו היא החשיבות הגדולה של המפעל הזה. בשנה האחרונה החלו לתכנן ישוב חבל לכיש; אבל זה הוא אחד המפעלים החלוציים הראשונים שהעיזו להעביר החרושת למרחב של הדרום. מפעל זה ישמש דוגמה ליוזמים וליוצרים בארץ שיצאו מהרצועה הצרה והמסובכת של חיפה ותל אביב ויתפשטו לדרום. אבל לאחר שיתבסס החבל הזה ויקומו עוד יישובים חקלאיים מסביב ותבנה העיר הזאת שתהיה של מלאכה וחרושת ודעת – תתחיל ההתפשטות דרומה. ותבוא ברכה על היוזמים אשר העיזו להיות הראשונים, להקים בית חרושת בקצה הדרום-הצפוני ממנו נתפשט ונגיע ביישובים רבים עד אילת."
פלקוביץ הקים וניהל את "המטוויה הישראלית לחוטי כותנה דקים בע"מ". המטוויה הייתה למעשה אבן הפינה לעיר קריית-גת, שתושביה הראשונים היו פועלי הבניין שהקימו את בנייני המפעל ואשר בהמשך עברו הסבה מקצועית למחלקות היצור במטוויה.
בשנת 1960 פרש מניהול המטוויה והקים על יסודות מפעל אשפרה ישן את "זיקית – מפעלי צביעה, דפוס ואשפרה בע"מ", שהפכה לאחד מעמודי התווך לתעשיית הטקסטיל הישראלית והייתה, ברבע האחרון של המאה ה-20, דומיננטית ביותר בתעשיית הטקסטיל בישראל בכלל ובמוצרי הטקסטיל וההלבשה שיועדו ליצוא בפרט. פלקוביץ עמד בראש "זיקית" עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1998.
פלקוביץ היה פעיל ב"התאחדות בעלי התעשייה בארץ-ישראל", (לימים התאחדות התעשיינים בישראל), חבר הנהלת סקציית הטקסטיל וחבר הוועד הפועל בשנות ה-40. ונציג ישראל בקרן הכותנה הבינלאומית בשנות ה-70 וה-80.
שמואל פלקוביץ הלך לעולמו ב-31 בינואר 2005.
הערות שוליים

↑  מטויה לחוטי כותנה דקים תוקם בקרית גת עד סוף השנה, דבר, 19 בינואר 1956
↑  אבן-פינה למטוויה נורתה בקרית-גת שבחבל לכיש, דבר, 22 בינואר 1956
שמואל פלקוביץ נואם בטקס הנחת אבן הפינה למטוויה במקום שעתיד להיות אזור התעשייה של קריית גת - 1955
שחיטה ביום טוב

מלאכת שוחט היא אחת משלושים ותשע המלאכות שנאסרו בשבת. כחלק מהיתר התורה לבצע 'מלאכת אוכל נפש' ביום טוב, הותרה גם שחיטת בעלי חיים לצורך אכילתם.
היתר השחיטה ביום טוב

יסוד ההבדל בין שבת ליום טוב, הוא שבשבת אסור לעשות כל מלאכה (אחת משלושים ותשע מלאכות), אולם ביום טוב אסור לעשות רק מלאכת עבודה שפוגעת ביסוד השביתה מעבודות המשק, אבל מלאכת אוכל נפש, המשרתת את מצוות השמחה ביום טוב, מותרת.
לפיכך, מותר לשחוט בעלי חיים כשרים ביום טוב לשם אכילתם, ואפילו לצורך אכילה מועטת. בעבר, לא היו אמצעי שימור מוצרים (מקרר), ולכן היתר זה היה נחוץ מאוד בשביל לאכול בשר טרי.
כיסוי הדם

מצווה מן התורה לכסות את הדם הנשפך בעת שחיטת חיה או עוף. אמנם כאשר שוחטים ביום טוב, יש להכין את העפר מערב יום טוב כדי שלא יהיה מוקצה. ואם אין לו עפר מוכן ותיחוח, לא ישחוט את החיה או את העוף ואם שחט לא יכסה עד לצאת החג.
בדיקת סכין השחיטה

ע"פ ההלכה כדי שהשחיטה תהיה כשרה יש להקפיד שהסכין תהיה חדה וחלקה, שאם תיפגם- השחיטה פסולה. לכן תקנו חכמים שלפני השחיטה ימסרו לבדיקה את הסכין לחכם. אמנם ביום טוב אסרו חכמים להראות את הסכין לחכם שמא הסכין תמָצֵא פגומה, ויבוא להשחיזה, ויעבור על איסור תורה. ולכן התקינו שכבר לפני יום טוב יראו השוחטים לחכם את הסכין. לרב העיר, מותר לבדוק את סכינו גם ביום טוב, כי אין חשש שיבוא לחדדה עם משחזה, וכן מותר לו להשאיל את סכינו לאחרים. כיום, השוחטים מקבלים כתב סמיכה, ולכן סומכים עליהם שיודעים לבדוק כראוי את סכיניהם. אולם גם הם צריכים לבדוק את סכיניהם לפני יום טוב, שמא יבואו להשחיז, אבל בשעת הדחק יכולים לבדוק בעצמם.
הפשטת העור

אף על פי שהפשטת העור היא אחת משלושים ותשע המלאכות האסורות, התירו חכמים להפשיט את העור ביום טוב, ולשטוח אותו במקום שאנשים הולכים. הטעם שחכמים התירו את ההפשטה, הוא משום שהעור היה חשוב מאוד לייצור מוצרים רבים, על ידי תהליך של עיבוד (נעליים, בגדים, שטיחים וכו'). הפשטת העור ושטיחתו היא השומרת על העור שלא יירקב, וע"י כך יוכל לאחר יום טוב לעבד את העור שנשמר, ולהפוך אותו למוצרים שונים. אם חכמים היו אוסרים את ההפשטה, אזי אנשים היו נמנעים מלשחוט, לפי שהיו מפסידים את העור שהיה נחוץ. לכן התירו חכמים את ההפשטה כדי שלא יימנעו משמחת יום טוב- אכילת הבשר. היתר ההפשטה הוא בתנאי שבעל החיים נשחט ביום טוב ולא לפני כן.
איסור גזיזה בעת השחיטה

אף על פי שמותר לשחוט ביום טוב, גזיזת צמר הכבשה אסורה משום מלאכת גוזז. לפיכך, הבא לשחוט בהמה בעלת צמר - אסור לתלוש שערות מצווארה, כדי לעשות מקום נח עבור השחיטה, שהיא מלאכת גוזז האסורה. אלא יפנה את השערות לצדדים. ואם כשפינה נתלשו מעט שערות, לא עבר באיסור. וכן לאחר השחיטה, הרוצה לאכול את העור, אינו רשאי לגזוז את שיער הבהמה, שנראה שעושה זאת לצורך השיער. אבל יכול להבהבו באש.
הרמת מתנות הכהונה

אף על פי שאסרו חכמים להפריש תרומות ומעשרות משום שהוא נראה כ'מתקן כלי', התירו להרים מתנות כהונה מן הבהמה הנשחטת, לכהן. ולכן מותר להביא ביום טוב מתנות כהונה (זרוע לחיים וקיבה) כיוון שאינו מתקן דבר, שכן המתנות לא מעכבות את האכילה. מה שאין כן בהפרשת תרומות ומעשרות, שאם לא מפרישים, הפירות הם טבל, ואסורים באכילה.
שחיטה ביום טוב כיום

במהלך הדורות, בחלק מהמקומות התעוררו שתי בעיות עיקריות:
1. מקח וממכר- בעבר, כאשר חיו רוב ישראל בכפרים, בעת שהיו מתארגנים כמה משפחות לשחיטת בהמה, כל משפחה הייתה זוכרת איזה חלק מהבשר לקחה, וכך היו מקפידים שלא לדבר כלל בעניין הכסף, ורק במוצאי יום טוב כל אחד היה משלם את חלקו. אומנם בדורות האחרונים, במקומות רבים שחיטת הבשר הייתה נחלת קצבים, שהיו מחלקים כמות גדולה של בשר, ושכחו למי נתנו כל חלק, והיה חשש גדול שיגיעו למסחר ומקח וממכר ביום טוב.
2. חשש לטריפות - במהלך הדורות רבו הסירכות (חולי שמקורו בריאות, שבמצבים רבים קובע כי הבהמה שנשחטה נחשבת לטרפה) בעיקר בבהמות (לעיתים כ-50%). מטעם זה יש מהראשונים שהחמירו שלא לשחוט בהמה ביום טוב, כי יש חשש סביר שזו שחיטה שלא לצורך. ורוב הראשונים התירו אף במצב זה..
לדעת כל הראשונים במקום שבו אין רוב ובוודאי אם אין מחצה על מחצה של טריפות, וודאי מותר לשחוט, ומכל מקום רבים רבים מהפוסקים האחרונים הוסיפו להחמיר ולאסור גם במקומות אלו, שלא לחלק בין מקום למקום.
אמנם בעוף היקלו, מאחר שאחוז הטריפות היה יותר נמוך, וכן החשש למקח וממכר היה פחות שכיח. ובפניני הלכה כתב שכיום נהגו שלא לשחוט גם עוף, כיוון שיש לנו מקרר ואמצעי אחסון ושימור יעילים נוספים, ואין צורך לשחוט דווקא ביום טוב. אמנם כאשר יש צורך גדול, כגון שהבהמה נוטה למות - גם לדעתם מותר לשחוט, ובתנאי שעוד יוכלו להספיק להכין מבשרה כזית צלי ולאוכלו ביום טוב.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף ל"ו, עמוד ב'
↑  ע"פ משנה ברורה תצח, לד.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף ב', עמוד א'. שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תצ"ח, סעיף י"ד
↑  משנה תורה לרמב"ם, הלכות שביתת יום טוב, פרק ג', הלכה א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף כ"ח, עמוד ב'
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תצ"ח, סעיף ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף י"א, עמוד א'.שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תצ"ט, סעיף ג'
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תצ"ח, סעיף י"ב
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן ת"ק, סעיף ד'
↑  ערוך השלחן סימן תצ"ח סעיף יז'
↑  (או"ז, רא"ה, ר"ן)
↑  (רמב"ם, רא"ש, רשב"א, שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תצ"ח, סעיף ח')
↑  משנה ברורה, סימן תצ"ח, סעיף קטן מ"ט.
↑  מ"א תצח, טז; שועה"ר טז;משנה ברורה, סימן תצ"ח, סעיף קטן מ"ט; רוח חיים תצז, ב
↑  הרב אליעזר מלמד, ז – שחיטה כיום | פניני הלכה, באתר ph.yhb.org.il
↑  מ"א טז; ח"א פט, ו, ועיינו עוד בספר 'לב מבין - פני מבין' לרבי מימון בירדוגו שאסר מטעם אחר.
| הלכות ואיסורי שבת |
| --- | --- | --- |
| כללים | מזיד עם התראה • מזיד • שוגג • דבר שאינו מתכוון • פסיק רישא • מלאכה שאינה צריכה לגופה • מלאכת מחשבת • שניים שעשאוה • שינוי • גרמא בשבת • מקלקל • מתעסק • חצי שיעור • מסייע אין בו ממש • פיקוח נפש דוחה שבת. |  |
| מוקצה | מוקצה מחמת גופו • מוקצה מחמת איסור • מוקצה מחמת חסרון כיס • מוקצה מחמת מיאוס • מוקצה מחמת מצווה • כלי שמלאכתו לאיסור • ביטול כלי מהיכנו • בסיס לדבר האסור • נולד • טלטול על ידי דבר אחר • מיגו דאתקצאי • גרף של רעי |  |
| שבות | שבות דשבות • אמירה לנוכרי • עובדין דחול • מראית עין • ממצוא חפצך • ודבר דבר • הכנה משבת לחול • טרחא יתירה • מקח וממכר בשבת • שכר שבת • שטרי הדיוטות • מוליד • רחיצה בשבת • רדיית הפת • גזירת סנדל המסומר |  |
| עונשים | סקילה • כרת • קורבן חטאת • מלקות • מעשה שבת |  |
| שונות | מחמר • תחום שבת • שביתת כלים • שביתת בהמתו |  |
| מלאכות שבת | מלאכות שבת |  |
| צביעת יריעות המשכן | זורע • חורש • קוצר • מעמר • דש • זורה • בורר • טוחן • מרקד • לש • מבשל |  |
| הכנת היריעות | גוזז • מלבן • מנפץ • צובע • טווה • מיסך • שתי בתי נירין • אורג • פוצע • קושר • מתיר • תופר • קורע |  |
| הכנת כיסויי עורות | צד • שוחט • מפשיט • מעבד • ממחק • משרטט • מחתך |  |
| הקמת המשכן | כותב • מוחק • בונה • סותר • מכבה • מבעיר • מכה בפטיש • הוצאה מרשות לרשות |  |
| תולדות מלאכות שבת | מפרק • השקיה • הגבנה • חליבה בשבת |  |
| הלכות עירובין | הלכות עירובין |  |
| רשויות השבת | רשות הרבים • רשות היחיד • כרמלית • מקום פטור • (מדרבנן: קרפף יותר מבית סאתיים שלא הוקף לדירה) |  |
| המלאכה והאיסורים | עקירה והנחה • הוצאה מרשות לרשות • טלטול ארבע אמות ברשות הרבים • איסור טלטול בין רשויות היחיד • איסור טלטול בין רשויות היחיד |  |
| תיקוני החצר והמבוי | עירוב (על ידי צורת הפתח, לחי או קורה) • תיקון חצרות ומבואות • עירוב חצירות • שיתוף מבואות • פסי ביראות • ביטול רשות • חילוק רשויות |  |
שארל ברנאר רנוביה

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1815 מונפלייה, צרפת 
 פטירה:  1 בספטמבר 1903 (בגיל 88) פראד, צרפת 
 מקום לימודים:  אקול פוליטקניק 
 זרם:  מחשבה חופשית 
 עיסוק:  פילוסוף 
 מדינה:  צרפת 
 חתימה:   
 
שַׁארְל בֶּרְנָאר רְנוּבְיֶה (בצרפתית: Charles Bernard Renouvier; 1 בינואר 1815 –  1 בספטמבר 1903) היה פילוסוף צרפתי. הוא ראה את עצמו כ"סוודנבורג של ההיסטוריה" שביקש לעדכן את הפילוסופיה של הליברליזם והאינדיבידואליזם הקנטיאניים עבור המציאות החברתית-כלכלית (אנ') של סוף המאה התשע עשרה, והשפיע על השיטה הסוציולוגית של אמיל דורקהיים.