stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ה'ק"ט
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בשז, ובה 385 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ז בתמוז חל בשבת, ולכן צום שבעה עשר בתמוז נדחה ליום ראשון י"ח בתמוז
ט' באב חל בשבת, ולכן צום תשעה באב נדחה ליום ראשון י' באב
היסטוריה של עם ישראל
החלטה 971 של מועצת הביטחון של האו"ם

| --- | --- |

 תאריך:  12 בינואר 1995
 ישיבה מספר:  3,448
 קוד:  S/RES/971 (מסמך)
 נושא:  אבחזיה, גאורגיה
 סיכום הצבעה:  15 הצביעו בעד 0 הצביעו נגד 0 נמנעו 
 תוצאה:  התקבלה
 הרכב מועצת הביטחון
 חברות קבועות:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין צרפת צרפת רוסיה רוסיה הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת ארצות הברית ארצות הברית
 חברות לא קבועות:  ארגנטינה ארגנטינה בוטסואנה בוטסואנה צ'כיה צ'כיה גרמניה גרמניה הונדורס הונדורס אינדונזיה אינדונזיה איטליה איטליה ניגריה ניגריה עומאן עומאן רואנדה רואנדה
 
החלטה 971 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה פה אחד ב-12 בינואר 1995, לאחר אישור מחדש של החלטות 849 (1993), 854 (1993), 858 (1993), 876 (1993), 881 (1993), 892 (199493) 901 (1994), 906 (1994), 934 (1994) ו-937 (1994), המועצה האריכה את משימת כוח המשקיפים של האו"ם בגאורגיה (UNOMIG) עד ל-15 במאי 1995.
מועצת הביטחון אישרה מחדש את הריבונות והשלמות הטריטוריאלית של גאורגיה ואת זכות השיבה של כל הפליטים, עליהם הוסכם בין הצדדים. הצדדים נקראו שלא לנקוט בפעולות חד-צדדיות שיעכבו את התהליך המדיני. היה חוסר התקדמות בהסדר שלום כולל וחזרה איטית של פליטים. בהקשר זה נקראו הצדדים לפעול להסדר, במיוחד בנושא מעמדה המדיני של אבחזיה. המועצה הביעה את שביעות רצונה משיתוף הפעולה בין כוח השקיפים של האו"ם לכוח שמירת השלום של חבר העמים (CIS).
לאחר הארכת המנדט של ה-UNOMIG עד 15 במאי 1995, התבקש המזכיר הכללי בוטרוס בוטרוס ראלי לדווח על המצב באבחזיה ובגאורגיה תוך חודשיים מקבלת ההחלטה. שני הצדדים, במיוחד הצד האבחזי, נקראו לעמוד בהתחייבויותיהם בנוגע לפליטים ועקורים. המזכ"ל התבקש לשתף פעולה עם כוח שמירת השלום של חבר העמים בנקיטת צעדים נוספים להבטחת החזרת פליטים ועקורים, בעוד המדינות החברות נקראו לתרום לקרן שהוקמה בהסכם הפסקת האש והפרדת כוחות.
הערות שוליים

↑  United Nations, Dept. of Public Information (1995). The United Nations and the situation in Georgia. United Nations, Dept. of Public Information. p. 12.
↑  Bothe, Michael; Kondoch, Boris (2002). International Peacekeeping: The Yearbook of International Peace Operations. Martinus Nijhoff Publishers. p. 222. ISBN 978-90-411-1920-9.
המינהל לבטיחות ימית של סין

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 סוכנות אם:  Ministry of Transport of the People's Republic of China 
 תאריך הקמה:  אוקטובר 1998 
 en.msa.gov.cn/msa/
 
צוות משמר החופים האמריקני קאטר גלווסטון (רקע) יוצא לדרך לצד צוות הספינה של מינהל הבטיחות הימית של הרפובליקה העממית בסין האיקסון 31 (בחזית) שמונה קילומטרים מחוף הונולולו, 6 בספטמבר 2012.
המינהל לבטיחות ימית של הרפובליקה העממית של סין (בסינית מפושטת: 中华人民共和国海事局) היא סוכנות ממשלתית, המנהלת את כל הנושאים הקשורים לבטיחות ימית וספנות, כולל פיקוח על בטיחות ואבטחת התעבורה הימית, מניעת זיהום מספינות, פיקוח על ספינות ומתקנים ימיים, אמצעי בטיחות ניווט (כולל חיפוש וחילוץ ואספקת עזרים לניווט), ניהול מנהלי של פעולות נמל ואכיפת חוק בענייני דיני בטיחות בים. המינהל היה אחראי גם על חקירת תאונות ימיות. מטה המינהל נמצא ברובע דונגצ'נג, בייג'ינג.
היסטוריה

הסוכנות הוקמה באוקטובר 1998, על ידי מיזוג הלשכה לפיקוח על ספינות סין ולשכת הפיקוח על נמל סין לסוכנות מקיפה לענייני ים, הכפופה למשרד התחבורה של הרפובליקה העממית של סין.
המינהל היה לסוכנות המינהלית הימית היחידה שלא מוזגה לתוך משמר החופים הסיני ביוני 2013. המינהל שומר על תחום הבטיחות והבקרה עליו (עם הפעלת "משטרת התנועה הימית"), בעוד משמר החופים הסיני מרכז את כל חובות אכיפת החוק והמשטרה בנושא.
הערות שוליים

↑  "Accident Investigation." Maritime Safety Administration. Retrieved on January 17, 2012.
↑  Kuehmayer, J.R. "Marine Accident and Casualty Investigation Boards." Austrian Marine Equipment Manufacturers. 17. Retrieved on 17 January 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2007025921  VIAF: 130405321   WorldCat (עם VIAF): 130405321
הזאבה הקפיטולינית

הפסל האטרוסקי של הזאבה הקפיטולינית המניקה את התאומים רומולוס ורמוס. התאומים נוספו כנראה במהלך המאה ה-15 על ידי הפסל אנטוניו דל פולאיולו.
הזאבה הקפיטולינית (באיטלקית: Lupa Capitolina) הוא פסל ברונזה המוצג במוזיאון הקפיטוליני בקמפידוליו שעל גבעת הקפיטולין שברומא. הפסל הוא סמל העיר רומא ומוצג במוזיאון מאז שנת 1473. במשך שנים נטען כי הפסל שייך לאמנות האטרוסקית, אך תיארוך פחמן-14
שבוצע בשנת 2012 הראה שהפסל נוצר, ככל הנראה, בין השנים 1021 ל-1153.
תיאור הפסל

על פי המסורת של ייסוד רומא, נומיטור מלכה החוקי של העיר הלטינית של אלבה לונגה, וסבם של רמוס ורומולוס, הודח על ידי אחיו אמוליוס שתפס את השלטון על אלבה. לאחר מכן כפה אמוליוס על ריאה סילביה להפוך לבתולה וסטלית ובכך למנוע ממנה להביא יורשים חוקים לנומיטור ולכס המלכות. למרות זאת, היא נכנסה להריון, שבסופו ילדה ריאה את התאומים רמוס ורומולוס. כאשר נולדו התאומים ציווה אמוליוס לקבור בחיים את ריאה (העונש המסורתי לכוהנת וסטה שאיבדה את בתוליה) והכריח את אחד ממשרתיו להרוג את התאומים ולהשליכם לנהר הטיבר. המשרת לא הרג את התאומים, אלא נתן להם לצוף על הטיבר, ואל הנהר טיברינוס, הוביל אותם בבטחה לעץ תאנה. שם הם נמצאו על ידי זאבה שגידלה אותם והניקה אותם.
עד יולי 2008 היה מקובל כי פסל הזאבה נוצר (על פי סגנונו) בין השנים 480 - 500 לפני הספירה, וזאת, בהסתמך על כתביו של קיקרו בן המאה הראשונה המתאר פסל של זאבה אשר רגלה הימנית נפגעה בפגיעת ברק. ב-2008 התפרסם כי בדיקת תיארוך פחמן-14 מראה שהפסל נוצר במאה ה-13, והתאומים נוספו בסוף המאה ה-15. בהתאם למחקר זה, ולמחקר נוסף לפיו הפסל נוצר באמצעות יציקה בשעווה והפגם ברגל הזאבה מקורו בשיטת היציקה ולא במכת ברק, פסל הזאבה הקפיטולינית המוצג במוזיאון אינו הפסל אליו התייחס קיקרו. תארוך נוסף באמצעות פחמן-14 שבוצע ב-2012, העריך את התקופה בה נוצר הפסל לבין השנים 1021 ל-1153.
ממדי הפסל הם 75 ס"מ גובה ו-114 ס"מ אורך.
הפסל כסמל

הפסל הוצג בארמון הלטראנו החל מאמצע המאה התשיעית, ומוזכרת בכתבים מהמאה ה-10 כ"אמא של רומא". הפסל מוזכר בכתבים נוספים עד המאה ה-15 כפסל המוצג בבית המשפט של העיר או באתר ההוצאה להורג ומסמל את העיר. הפסל הועבר בשנת 1473 למוזיאון הקפיטוליני בקמפידוליו בצו האפיפיור סיקסטוס הרביעי.
הפסל היה אהוב במיוחד על ידי בניטו מוסוליני שליט איטליה הפשיסטית אשר ראה את עצמו כבונה "רומא החדשה". במסגרת ניסיונותיו לחזק את קשריה של איטליה עם ארצות הברית, שלח מספר העתקים של הפסל לערים שונות ובהם לעיר סינסינטי שבאוהיו בשנת 1929. בשנת 1931 נשלח פסל נוסף לעיר רומא שבמדינת ג'ורג'יה (הפסל הוסתר במהלך מלחמת העולם השנייה מחשש שיינזק). פסל שלישי נשלח לעיר ניו יורק.
הערות שוליים

1 2  Lorenzi, Rossella. "Rome Icon Actually Younger Than the City". Seeker. 25 June, 2012
↑  "Famed Roman statue 'not ancient'". BBC News. 10 July, 2008
↑  טל גולדשטין‏, רומא העתיקה - מודרנית יותר משחשבתם, באתר וואלה, 10 ביולי 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Bildindex: 08045902
המינהל לענייני ניצול לרעה של תרופות פסיכואקטיביות ושירותי בריאות הנפש

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 תחום שיפוט:  ארצות הברית ארצות הברית
 משרד אחראי:  מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית
 סוכנות אם:  מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית 
 סוכנות בת:  Center for Behavioral Health Statistics and Quality 
 תאריך הקמה:  10 ביולי 1992 
 מטה מרכזי:  רוקוויל 
 אתר האינטרנט של הגוף
 
המינהל לענייני ניצול לרעה של תרופות פסיכואקטיביות ושירותי בריאות הנפש (באנגלית: The Substance Abuse and Mental Health Services Administration) הוא גוף במחלקת הבריאות ושירותי האנוש האמון על שיפור האיכות והזמינות של הטיפול והשירותים השיקומיים במטרה להפחית מחלות, מוות או נכויות וכן לשפר את העלות לחברה כתוצאה משימוש משימוש לרעה בסמים.
היסטוריה

מינהל לענייני ניצול לרעה של תרופות פסיכואקטיביות ושירותי בריאות נפש הוקם ב-1992 על ידי הקונגרס של ארצות הברית כחלק מארגון מחדש של מינהל האלכוהול, השימוש בסמים ובריאות הנפש (שהוקם בעצמו ב-1973).
הקונגרס הורה למינהל לענייני ניצול לרעה של תרופות פסיכואקטיביות ושירותי בריאות נפש למקד את פעילות בשירותי השימוש לרעה בסמים ובבריאות הנפש.
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית (הולנד)

| --- | --- |

 מדינה:  הולנד 
 שם רשמי:  Christen Democratisch Appèl 
 מנהיגים:  Ruth Peetoom 
 תקופת הפעילות:  11 באוקטובר 1980 – הווה (44 שנים) 
 אידאולוגיות:  דמוקרטיה נוצרית, סביבתנות, סובסידיאריות, פרו־ארופאיות 
 מטה:  האג 
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-ימין 
 ארגונים בינלאומיים:  מפלגת העם האירופית, האינטרנציונל המרכז-דמוקרטי, מפלגת העם האירופי 
 נציגויות בפרלמנטים
 חברי פרלמנט:  49 (בית הנבחרים של הולנד), 44 (בית הנבחרים של הולנד), 43 (בית הנבחרים של הולנד), 41 (בית הנבחרים של הולנד), 13 (בית הנבחרים של הולנד), 21 (בית הנבחרים של הולנד), 19 (בית הנבחרים של הולנד), 29 (בית הנבחרים של הולנד), 54 (בית הנבחרים של הולנד), 48 (בית הנבחרים של הולנד), 34 (בית הנבחרים של הולנד), 45 (בית הנבחרים של הולנד), 54 (בית הנבחרים של הולנד), 15 (בית הנבחרים של הולנד) 
 www.cda.nl
 
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית (בהולנדית: Christen-Democratisch Appèl; בראשי תיבות: CDA) היא מפלגה נוצרית-דמוקרטית בהולנד. היא הוקמה רשמית בשנת 1980 כתוצאה ממיזוג של מפלגת העם הקתולית, המפלגה האנטי-מהפכנית והאיחוד ההיסטורי הנוצרי. היא השתתפה בכל הממשלות מלבד שלוש מאז שהפכה למפלגה אחת.
היסטוריה > מפלגות קודמות

מאז 1880 המפלגות הקתוליות והפרוטסטנטיות הגדולות פעלו יחד היות שהן חלקו אינטרס משותף במימון ציבורי של בתי ספר דתיים. ב-1888 הם הקימו את הממשלה הנוצרית-דמוקרטית הראשונה, אך שיתוף הפעולה לא היה חף מבעיות ובשנת 1894 השמרנים האנטי-קתולים והאריסטוקרטיים יותר עזבו את המפלגה האנטי-מהפכנית הפרוטסטנטית (ARP), כדי לייסד את האיחוד ההיסטורי הנוצרי (CHU). הנושאים העיקריים שהפרידו בין פרוטסטנטים לקתולים היו עמדת הנציגות ההולנדית בכס הקדוש ועתידם של איי הודו המזרחיים ההולנדים .
עד 1918, היו שלוש מפלגות נוצריות-דמוקרטיות גדולות בהולנד - הליגה הכללית של שדולות הרומאים-קתוליים, המפלגה האנטי-מהפכנית הפרוטסטנטית והאיחוד הנוצרי ההיסטורי הפרוטסטנטי. הליגה הכללית הפכה למפלגת המדינה הקתולית ב-1926, ולמפלגת העם הקתולית ב-1945 (KVP). מ-1918 עד 1967, לשלוש המפלגות הנוצריות-דמוקרטיות היה רוב בשני בתי פרלמנט של הולנד, ולפחות שתיים מהן נכללו בכל קבינט. הקתולים היו בממשלה באופן רציף מאז 1918.
בשנות השישים החברה ההולנדית הפכה לחילונית יותר, והבוחרים החלו להתרחק משלוש המפלגות הנוצריות-דמוקרטיות. בבחירות הכלליות של 1963 החזיקו שלוש המפלגות ב-51% מהקולות, בעוד שבבחירות הכלליות של 1972 הן החזיקו רק ב-32%. לאחר הכישלון בבחירות של 1972 שיתוף הפעולה קיבל תאוצה חדשה, אך הקמת הממשלה בראשות מנהיג מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטי, יוֹפ דֶן אֶאוּל (אנ') סיכלה את שיתוף הפעולה . דן אאול סירב לאפשר לחברי ה-CHU להשתתף בקבינט. זה הוביל למצב שבו ה-CHU, ARP וה-KVP ישבו כסיעה אחת בשני בתי הפרלמנט, אך רק ל-KVP ול-ARP היו שרים ושרים זוטרים.
היסטוריה > משנת 1977

ב-1976 הודיעו שלוש המפלגות כי יעמידו רשימה אחת בבחירות הכלליות של 1977 תחת השם Christen-Democratisch Appèl. שר המשפטים של ה-KVP, דריס ואן אכט, עמד בראש הרשימה. במערכת הבחירות הוא הבהיר שה-CDA היא מפלגת מרכז, שלא תיטה לשמאל או לימין. שלוש המפלגות הצליחו לייצב את שיעור ההצבעה שלהן. תוצאת הבחירות אילצה את ואן אכט להתחיל בשיחות עם דן אאיל אך בין השניים שררה איבה. לאחר יותר מ-300 ימים, כשל המשא ומתן. ואן אכט הצליח להקים ממשלה לאחר משא ומתן עם מפלגת העם השמרנית-ליברלית לחופש ודמוקרטיה (VVD), אך לממשלתו הראשונה היה רוב דחוק מאוד. הממשלה הבלתי צפויה עם ה-VVD הובילה לפיצול בין חברים פרוגרסיבים יותר ושמרנים יותר בקרב ה-CDA. הפרוגרסיבים נשארו בתוך המפלגה. ב-11 באוקטובר 1980, שלוש המפלגות המקוריות חדלו להתקיים וה-CDA נוסדה כמפלגה יחידה.
משנת 1977 ה-CDA השתתפה בכל הממשלות פרט לממשלות בראשות וים קוק בין 1994 ל-2002 וממשלתו השנייה של מארק רוטה (2012–2017).
במשך 17 השנים הראשונות, ה-CDA היה חלק משלוש הממשלות בראשות דריס ואן אכט, ושלוש ממשלות בראשות רוד לוברס, שניהם חברי ה-CDA. לאחר שהייתה באופוזיציה במהלך שתי הממשלות ה"סגולות" של וים קוק (בהשתתפות מפלגת העבודה, ה-VVD ומפלגת D66),הפכה ה-CDA הפכה למפלגה הגדולה ביותר בבחירות לפרלמנט ב-2002 עם 43 מושבים. מנהיג המפלגה יאן פטר בלקנאנדה הקים קואליציה עם ה-VVD ועם מפלגת LPF – מפלגתו של מפלגתו של פים פורטאון, אשר נרצח סמוך לבחירות – והיא החזיקה מעמד 86 יום בלבד, לאחר פילוג בתוך מפלגתו של פורטאון. בבחירות שנערכו ב-2003, קיבלה ה-CDA בראשות בלקנאנדה 44 מושבים (מתוך 150) ושוב הייתה המפלגה הגדולה ביותר. ממשלת בלקנאנדה השנייה כללה בנוסף ל-CDA את הVVD ואת והדמוקרטים 66. ב-2006 פרשה D66 מהקואליציה והממשלה המשיכה כממשלת מיעוט. גם בבחירות 2006 נשארה המפלגה הגדולה ביותר עם 41 מושבים, ובלקנאנדה הקים קואליציה חדשה, עם מפלגת העבודה ומפלגת האיחוד הנוצרי.
בבחירות לפרלמנט 2010 נחלה ה-CDA מפלה קשה: איבוד של 20 מושבים ושפל היסטורי של 21 מושבים. באלקאנדה התפטר לאחר מכן מתפקידו כמנהיג המפלגה, והמפלגה החליטה לערוך הערכה יסודית של ולא למנות מנהיג מפלגה לעת עתה. על אף ההפסד הצטרפה המפלגה כשותפה זוטרה לממשלתו של רוטה מה-VVD – ממשלת מיעוט שנתמכה מבחוץ על ידי מפלגת הימין הקיצוני המפלגה למען החירות של חרט וילדרס. ממשלה זו נפלה תוך זמן לא ארוך ובבחירות 2012 שוב ספגה המפלגה תבוסה קשה עם 13 מושבים בלבד, ולא הייתה חלק מהממשלה, בפעם הראשונה מאז 2002.
בבחירות לפרלמנט ב-2017, השיגה ה-CDA‏ 19 מושבים והפכה למפלגה השלישית בגודלה. היא הייתה חלק מממשלתו השלישית של רוטה, עם מפלגת ה-VVD, מפלגת D66 ומפלגת האיחוד הנוצרי.
היסטוריה > 2020–היום

שר הבריאות הוחו דה יונג כיהן כמנהיג המפלגה הנוצרית-דמוקרטית מיולי 2020 ועד להתפטרותו בדצמבר שלאחר מכן. שר האוצר, וופקה הוקסטרה, נבחר לעמוד בראש המפלגה בבחירות הכלליות של 2021, והפך למנהיג המפלגה דה-פקטו. בבחירות 2021 איבדה המפלגה 4 מושבים, אך הצטרפה לממשלתו הרביעית של רוטה שהתבססה על אותו הרכב קואליציה.
אידאולוגיה

ה-CDA היא מפלגה נוצרית דמוקרטית, אך ערכים נוצריים נתפסים כמקור השראה אחד בלבד לחברי הפרלמנט. במפלגה יש גם חברי פרלמנט יהודים, מוסלמים והינדים והיא מקדמת שילוב של מיעוטים בתרבות ההולנדית. מעשית, ה-CDA היא מפלגת מרכז. עם זאת, למפלגה יש אגף מרכז-שמאל ניכר, התומך בפוליטיקה ידידותית לסביבה, מדיניות פרו-אירופית חזקה ועדפה לקואליציות מרכז-שמאל. מעמדה של קבוצת המרכז-שמאל בתוך המפלגה נחלש מאז השתתפותה של המפלגה בממשלת המיעוט של המרכז-ימין עם ה-VVD שהייתה תלויה בתמיכה הפרלמנטרית של המפלגה למען החירות.
הערות שוליים

↑  בחירות בעולם – הולנד, פינלנד - המכון הישראלי לדמוקרטיה
↑  הבחירות בהולנד: בחזרה למרכז - המכון הישראלי לדמוקרטיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 62128-6  ISNI: 0000 0004 5896 1234  LCCN: n50080357  SUDOC: 158052935  VIAF: 152417981   WorldCat (עם VIAF): 152417981
הנס בהלנדורף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 באוגוסט 1889 אלנשטיין, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  16 במרץ 1961 (בגיל 71) באדן-באדן, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1908–1944 (כ־36 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל התותחנים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-34   מפקד הקורפוס ה-60   מפקד הקורפוס ה-84
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   מסדר בית הוהנצולרן
 
גנרל הנס בהלנדורף (בגרמנית: Hans Behlendorff;‏ 13 באוגוסט 1889 – 16 במרץ 1961) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

בהלנדורף נולד ב-13 באוגוסט 1889 באלנשטיין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1908 התגייס בהלנדורף לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-3 (ברנדנבורג ה-1), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-25 בפברואר 1915 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-20 במאי 1917 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף בהלנדורף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1929 הועלה בהלנדורף לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. באפריל 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-4 בפברואר 1938 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-31. ב-1 במרץ 1938 הועלה בהלנדורף לדרגת גנרל מיור, וב-19 ביולי 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-34.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה בהלנדורף מפקד הדיוויזיה ה-34, ופיקד עליה בחזית המערבית כחלק מהקורפוס ה-30 במסגרת הארמייה הראשונה, וב-1 בפברואר 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך המערכה על צרפת לחם בהלנדורף עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה ה-16, אולם נפצע קשה ב-11 במאי, ואושפז בבית חולים לחצי שנה. ב-1 בנובמבר 1940 חזר בהלנדורף לפקד על הדיוויזיה ה-34, ופיקד עליה במהלך מבצע ברברוסה, כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה. במהלך הקרב על מוסקבה לחם בהלנדורף עם הדיוויזיה שבפיקודו, כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הרביעית. ב-11 באוקטובר 1941 קיבל בהלנדורף את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-15 בדצמבר 1941 מונה למפקד הקורפוס ה-60 שפעל בחופי תעלת למאנש, כחלק מהארמייה ה-15. ב-17 בדצמבר 1941 הועלה בהלנדורף לדרגת גנרל חיל התותחנים, וב-27 במאי 1942 הפך הקורפוס שבפיקודו לקורפוס ה-84. ב-1 באפריל 1943 פרש בהלנדורף מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, וב-31 בדצמבר 1944 פרש לביתו.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה התגורר בהלנדורף בעיר באדן-באדן, עד למותו ב-16 במרץ 1961, והוא בן 71 שנים.
הערות שוליים

↑  ליתר דיוק - הפיקוד המיוחד הגבוה ה-60 (Höheres Kommando z.b.V.  LX.)
הפוגה הגדולה

הטיוטה של תווי הנגינה ל 'הפוגה הגדולה' מאת בטהובן.
הפוגה הגדולה (גרמנית: Große Fuge) מאת לודוויג ואן בטהובן, יצירה לרביעיית כלי קשת, מפורסמת בדרישותיה הטכניות מן הנגנים ובטבעה החודרני והמתבונן פנימה, במידה יוצאת דופן אף לגבי סגנונו של בטהובן בשנותיו האחרונות. היצירה נכתבה בשנים 1825‒1826, כשבטהובן כבר היה חירש לגמרי.
במקור הייתה הפוגה הגדולה פרק הסיום של רביעיית כלי הקשת השלוש־עשרה של בטהובן, אופוס 130 בסי־במול מז'ור. אך דרישותיה הטכניות (לנגנים באותה תקופה) והמוזיקליות (למאזינים) היו גבוהות כל כך, עד שהמוציא לאור של בטהובן, מתיאס ארטריה, דחק בו לכתוב פרק סיום חלופי ליצירה. בטהובן, שהיה ידוע בעקשנותו ובאדישותו כלפי דעת הקהל וטעמו המוזיקלי, ניאות במקרה זה לבקשת המוציא לאור ופרסם את הפוגה הגדולה בנפרד – והיא קיבלה את מספר האופוס 133 ברשימת יצירותיו. אחרי כן הלחין בטהובן פרק סיום חדש לרביעייה בסי־במול מז׳ור. פרק זה היה ליצירה המוזיקלית החשובה האחרונה שהשלים בטהובן בחייו. פרק הסיום החדש קל יותר באופיו לעומת הפוגה הגדולה, וסגנונו הולם יותר את שאר פרקי הרביעייה. כיום הפוגה הגדולה נכללת על פי רוב בהקלטות של רביעיית כלי הקשת אופ׳ 130, לפני פרק הסיום החלופי או אחריו (ולפעמים אף בלעדיו).
בעת נגינת הבכורה של הרביעייה דרש הקהל הדרן, אך רק לשניים מפרקיה הפנימיים של היצירה. בטהובן רטן בזעם: "ולמה הם לא ניגנו בהדרן את הפוגה? רק זאת ראויה להיות מנוגנת שוב. בהמות! חמורים!".
מרבית המבקרים במאה ה־19 ביטלו את ערכה המוזיקלי של הפוגה הגדולה. דניאל גרגורי מייסון כינה אותה ”דוחה“, ולודוויג שפור אמר עליה שהיא יצירה ”סתומה, זוועה חסרת תקנה“. הדעות החלו להשתנות לטובה בתחילת המאה ה־20. כיום הפוגה הגדולה נחשבת לאחד מהישגיו המוזיקליים הכבירים של בטהובן. איגור סטרווינסקי אמר עליה כי היא ”יצירה מוזיקלית עכשווית, והיא תישאר עכשווית לעד“.
כתב היד של היצירה בגרסתה לרביעיית מיתרים שמור בספרייה היאגֶלֹונית (Biblioteka Jagiellonska) בקרקוב, ואילו כתב היד של הגרסה לארבע ידיים, שהתגלה מחדש ב-2005, שמור באוסף כתבי היד של ג'וליארד (Juilliard Manuscript Collection).
הנהר האדום (דרום ארצות הברית)

| --- | --- |
הנהר האדום צפונה לבונהם שבטקסס
הנהר האדום צפונה לבונהם שבטקסס
 מידע כללי
 אורך:  2,189 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  1,614 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  169,890 קמ"ר
 מוצא:  מחוז הרמון שבאוקלהומה
 גובה מוצא הנהר:  468 מטרים
 יובלים:  נהר ואשיטה, Saline Bayou, Sulphur River, Black River, Prairie Dog Town Fork Red River, Pease River, Cache Creek, Little River, Cane River, Blue River, Buck Creek 
 שפך:  נהר המיסיסיפי
 מדינות באגן הניקוז:  טקסס, אוקלהומה, ארקנסו, לואיזיאנה, ניו מקסיקו
 אגן הניקוז של הנהר האדום
 
הנהר האדום של דרום ארצות הברית (באנגלית: Red River of the South, בספרדית: Río Rojo) הוא נהר המהווה יובל עיקרי של המיסיסיפי בדרום ארצות הברית ולב מערכת הנהרות המרכזית של דרום-מערב המישורים הגדולים. מקור הנהר ביובלים היורדים מהרי הרוקי ומזינים את ה- Prairie Dog Town Fork (שארכו כ-190 ק"מ), שיחד עם יובלים אחרים יוצר את הנהר האדום בצפון-מערב טקסס, משם זורם הנהר לאורך 1,966 ק"מ, כשהוא מהווה את הגבול הטבעי בין טקסס ואוקלהומה וגבול קצר בין טקסס וארקנסו, זורם דרך לואיזיאנה ונשפך למיסיסיפי בחלקו הדרומי, סמוך לשפכו למפרץ מקסיקו. הנהר היווה חלק מגבול ארצות הברית-מקסיקו בין הסכם אדמס-אוניס (1821) להצטרפות טקסס אל הברית (1848). שמו של הנהר מגיע משפות האמריקאים ילידים (אינדיאנים) שכינו אותו "אדום" בשל האדמה האדמדמה באזור אגן הניקוז שלו הצובעת את מי הנהר בשעת שיטפון.
במערבו זורם הנהר דרך קניונים עד העיר ויצ'יטה פולס שבטקסס, בהמשך ליד העיר דניסון, נסכר הנהר על ידי סכר דניסון (הוקם ב-1943) היוצר את אגם טקסומה (Lake Texoma). הנהר ממשיך בכיוון כללי מזרחה לפני שהוא פונה פניה חדה דרומה ועובר מארקנסו ללואיזיאנה. העיר שריבפורט היא העיר הגדולה ביותר על גדות הנהר. בחלקו הנמוך ביותר יוצר הנהר ביצות, בשפכו למיסיסיפי.
הערות שוליים

↑  מאגר המידע לשמות גאוגרפיים בארצות הברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565864605171  BnF: cb12011209j (data)  GND: 4267240-5  LCCN: sh85112080  VIAF: 247749245   WorldCat (עם VIAF): 247749245
החלטה רצחנית

| --- | --- |
 בימוי:  אוליבר הירשביגל 
 ארץ מקור:  גרמניה 
 שפות:  גרמנית 
 הפקה
 מפיק:  גרהארד שמידט 
 עורכים:  דודי דורן 
 מוזיקה:  יירגן קְניפּר 
 אורך פרק:  95 דק' 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
החלטה רצחנית (בגרמנית: Mörderische Entscheidung) הוא פרויקט טלוויזיה בבימויו של אוליבר הירשביגל (Hirschbiegel), אשר הופק ושודר בשני ערוצים במקביל בטלוויזיה הגרמנית בשנת 1991. הפרויקט נכתב כעלילה סיפורית מרכזית אחת, המסופרת בשני סרטים המציגים שתי נקודות מבט שונות (האחת תוך ליווי דמות ראשית של אישה, השנייה תוך ליווי דמות של גבר). הצופה יכול היה להחליף בין הערוצים באמצעות השלט במהלך הצפייה, כלומר "לזפזפ" ולבחור בכל רגע את נקודת המבט שבאמצעותה הוא רוצה לקלוט ולחוות את העלילה הראשית.
הפרויקט נכתב על ידי טוני גריזוני (Grisoni), בוים על ידי אוליבר הירשביגל, ומככבים בו השחקנים מייקל ביירן (Byrne) ונינה פרנוצ'ק (Franoszek). שפת הסרטים, שנכתבו והופקו בגרמניה, היא גרמנית.
אורכו של כל סרט בפרויקט הוא 95 דקות, והוא שודר בשני הערוצים המתחרים של הטלוויזיה הגרמנית, ZDF ו-ARD.
האינטראקטיביות בפרויקט

בניגוד לאינטראקטיביות המקובלת לרוב בסרטים מסוג זה, שבה משפיע הצופה על מהלך ורצף האירועים, הרי שב"החלטה רצחנית", הצופה לא קבע מה יהיה הדבר הבא שיתרחש בסיפור, אלא רק איך הוא עצמו יחווה את הצפייה האישית שלו.
למרות שלצופה הייתה בחירה חופשית לעבור בין הערוצים, ולבחור לעצמו חוויית צפייה אישית, הוא במידה רבה כוון לעבר תבנית צפייה מסוימת באופן ההפקה של הסרט:
בשני הסרטים בפרויקט היו הסצנה הראשונה והאחרונה זהות. כמו כן היו סצנות שבהן נפגשו שני הגיבורים הראשיים, במהלכן הצופה נחשף לאותן התרחשויות בדיוק.
על מנת לא לפגוע בחוויית הצפייה על ידי החמצה של פריט מידע חשוב, הקפידו היוצרים להעביר פרטים משמעותיים במיוחד באותו הזמן בדיוק בשני הערוצים במקביל. כך לא נוצר מצב שבו צופה אינו יכול להבין את העלילה הראשית משום שבחר ברגע מסוים לצפות בערוץ ה"לא נכון".
כאשר באחד הערוצים הוצגו התרחשויות מעניינות, חשובות או משמעותיות, הוקפד לערוך את הסרט שבערוץ המקביל כך שלא יהיו בו כל התרחשויות מעניינות. כך למעשה נמשך הצופה לצפות בערוץ שבו ההתרחשויות המעניינות יותר ברגע שבו הן התרחשו.
לקריאה נוספת

Nestingen, Andrew K. and Trevor Glen Elkington. Transnational cinema in a global north: Nordic cinema in transition. Detroit: Wayne State U P, 2005.
האניה ינגיהארה

| --- | --- |

 לידה:  20 בספטמבר 1974 (בת 50) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  סמית' קולג', מסצ'וסטס
 שפות היצירה:  אנגלית 
 זרם ספרותי:  רומן ריאליסטי
 נושאי כתיבה:  התמודדות עם זיכרון, התעללות בילדים, התעללות מינית, קשרים חברתיים
 יצירות בולטות:  חיים קטנים (2015) האנשים בעצים (2013)
 תקופת הפעילות:  מ-2008
 הושפעה מ:  ג'ון באנוויל, קאזואו אישיגורו, הילרי מנטל
 פרסים והוקרה:  פרס מגזין קירקוס לרומן הטוב ביותר (2015)
 
האניה ינגיהארה (באנגלית: Hanya Yanagihara; נולדה ב-20 בספטמבר 1974) היא סופרת ועורכת אמריקאית, שהתפרסמה עם הצלחתו של ספרה השני חיים קטנים, אשר יצא לאור ב-2015. ינגיהארה גדלה בהונולולו, הוואי, והחל מ-2017 היא העורכת הראשית של מגזין הסטייל של הניו-יורק טיימס.
ביוגרפיה

ינגיהארה נולדה בלוס אנג'לס. אביה, רונלד ינגיהארה, דור רביעי למשפחה הוואית, הוא אונקולוג והמטולוג, אמה הגיעה מסיאול. בילדותה, גדלה ינגיהארה בהוואי ובעקבות עבודתו של אביה כחוקר, נדדה המשפחה להוואי, למרילנד, לקליפורניה, ולטקסס.
לטענתה, העובדה שגדלה בנדודים ועברה להתגורר בניו-יורק השפיעה על כתיבתה: "(...) כילדה אהבתי לנדוד ממקום למקום. רק אחר כך הבנתי שזאת דרך מאוד ייחודית, ולאו דווקא חיובית, להעביר ילדות (...). עם זאת, זה לימד אותי שהרעיון של בית פיזי הרבה פחות חשוב מהקשרים החברתיים שאתה יוצר. זה גם אפשר לי לראות את אמריקה כמו שהיא ולהבין טוב יותר את הניגודים שיש באמריקה. זאת מדינה גדולה כל כך שאתה לא באמת מסוגל להבין אותה עד שאתה נוסע בה".
קריירה מקצועית

בשנת 1995 לאחר שסיימה את לימודיה בסמית' קולג' במסצ'וסטס, עברה ינגיהארה להתגורר בניו-יורק, שם עבדה במשך מספר שנים בתחום יחסי הציבור. בין היתר עבדה כעוזרת מכירות ב"בלנטיין", חברת בת של הוצאת רנדום האוס.