מאלווה
תרבות

התרבות של מאלווה הושפעה באופן משמעותי מתרבות גוג'ראט וראג'סטאן, בגלל קרבתם הגאוגרפית. ההשפעה המראטהית נראית לעין גם בגלל השלטון בעבר הקרוב של האימפריה המראטהית.
לאוכל המסורתי של מאלווה יש אלמנטים מהמטבחים של ראג'סטאן, גוג'ראט ומהאראשטרה. באופן מסורתי, סתוויון היה הדגן העיקרי, אך לאחר המהפכה הירוקה בהודו, החיטה החליפה את הסתוויון כגידול המזון החשוב ביותר; רבים מהתושבים צמחונים. מכיוון שהאקלים יבש ברובו במהלך השנה, רוב האנשים מסתמכים על מזון מאוחסן כמו קטניות, וירקות ירוקים הם נדירים. חטיף אופייני למאלווה הוא ה"בהוטה רי קיס" (המיוצר מתירס מגורר שנצלה בגהי ולאחר מכן מבושל בחלב עם תבלינים). "צ'אקי רי שאק" עשוי מבצק חיטה, אשר נשטף תחת מים זורמים, מאודה ולאחר מכן משמש ברוטב של רפרפת. הלחם המסורתי של מאלווה נקרא באטי/באפלה, שהוא בעצם כדור קטן ועגול של קמח חיטה, צלוי על אש מזבל, בדרך המסורתית. לחם הבאטי נאכל בדרך כלל עם דאל (קטניות), בעוד שבפלות ספוגות בגהי ודאל. ה"אמלי רי קאדהי" הוא "קאדהי" עשוי עם תמרהינדי במקום יוגורט. עוגות מתוקות, העשויות ממגוון חיטה נקראות "טאפו", מוכנות במהלך חגיגות דתיות. דגנים מתוקים הנקראים "תולי" נאכלים בדרך כלל עם חלב או יוגורט. הקינוחים המסורתיים כוללים מאווה-באטי (קינוח מתוק על בסיס חלב הדומה לגולאב ג'אמון), "קהופראק" (קינוח מתוק על בסיס קוקוס), שריקהאנד (אנ') (על בסיס יוגורט) ו"מלפואה".
לאוואני היא צורה נהוגה רחבה של מוזיקת עממית בדרום מאלווה, אשר הובאה לאזור על ידי האימפריה המראטהית. ה"נירגוני לאוואני" (פילוסופי) וה"שרינגארי לאוואני" (אירוטי) הם שניים מהז'אנרים העיקריים. לבהילים יש שירי עם משלהם, שתמיד מלווים בריקודים. המודוסים העממיים של מאלווה הם של ארבעה או חמישה תווים, ובמקרים נדירים שישה. המוזיקה המסורתית של כת "נירגוני" פופולרית בכל מאלווה. אגדות של "ראג'ה בהוג'" ו"ביג'ורי", נערת "קנג'אר", והסיפור על "בלאבאו" הם נושאים פופולריים לשירי עם. תוספות הידועות בשם "סטובהה" משמשות בדרך כלל במוזיקה של מאלווה; אלו יכולות להתרחש בארבע דרכים: "מטרה סטובהה" (הכנסת הברה), "ורנא סטובהה" (הכנסת אות), "שבדא סטובהה" (הכנסת מילה) ו"וקייה סטובהה" (הכנסת משפט).
מאלווה היה מרכז הספרות בסנסקריט בתקופת ממלכת גופטה ולאחריה. המחזאי המפורסם ביותר באזור, קאלידאסה, נחשב לסופר ההודי הגדול ביותר אי פעם. המחזה הראשון שלו ששרד הוא "מאלוויקאגנימיטרה" ("מאלוויקה" ו"אגנימיטרה"). המחזה השני של קאלידאסה, יצירת המופת שלו, הוא "אבהיג'נאנאשקונטלאם (אנ')" המספר את סיפורו של המלך דושיאנטה, שמתאהב בנערה ממעמד, שקונטלה המקסימה. האחרון מבין המחזות ששרדו של קלידסה הוא "ויקראמואורוואשאייה" ("אורוואשי נכבש בגבורה"). קאלידאסה כתב גם את השירים האפיים "ראגהובאמשה" ("שושלת ראגהו"), ו"קומראסאמבהאווה" ("הולדת אל המלחמה"), וכן את המילים ל"מגהדוטה" ("שליח הענן").
סוואנג (אנ') היא צורת ריקוד פופולרית במאלווה; שורשיה חוזרים למקורות מסורת התיאטרון ההודי באלף הראשון לפני הספירה. מכיוון שנשים לא השתתפו בריקוד-דרמה, גברים שיחקו את תפקידן. סוואנג משלבת תיאטרליות ומימיקה מתאימה, בליווי שיר ודיאלוג לסירוגין. הז'אנר מכוון דיאלוג ולא תנועה.
"מנדאנה" (מילולית "ציור"), ציורי קירות ורצפה הם מסורות הציור המוכרות ביותר של מאלווה. רישומים לבנים בולטים בניגוד לחומר הבסיס המורכב מתערובת של חימר אדום וגללי פרות. טווסים, חתולים, אריות וצלבי קרס הם כמה מוטיבים של סגנון זה. "סאנג'היה" הוא ציור קיר פולחני שנעשה על ידי נערות צעירות במהלך התקופה השנתית שבה ההינדים זוכרים ומציעים מנחות פולחניות לאבותיהם. ציורים מיניאטוריים של מאלווה ידועים בעבודת המכחול המורכבת שלהם. במאה ה-17, שלוחה של אסכולת הציור המיניאטורית של ראג'סטאן, הידועה בשם ציור מאלווה, התרכזה בעיקר במאלווה ובבנדלקהאנד. האסכולה שמרה על הסגנון של הדוגמאות המוקדמות ביותר, כמו סדרת "רסיקפרייה" משנת 1636 (מכונה על שם שיר המנתח את רגש האהבה) ו"אמארו סטאקה" (שיר בסנסקריט מהמאה ה-17). הציורים מאסכולה זו הם קומפוזיציות שטוחות על רקע שחור וחום שוקולד, עם דמויות המוצגות על רקע כתם צבע אחיד, ואדריכלות צבועה בצבעים מרהיבים.
הפסטיבל הגדול ביותר של מאלווה הוא ה"סימהאסתה מלה" (חלק ממחזור הקומבה מלה), הנערך פעם ב-12 שנים, בו יותר מ-40 מיליון עולי רגל צוללים טבילה קדושה בנהר שיפרה (אנ'). פסטיבל "גאנה-גואר" נחגג לכבוד שיווה ופרוואטי. ההיסטוריה של הפסטיבל מתחילה ב"ראנו באי", שבית הוריה היה במאלווה, אך היא נישאה בראג'סטאן. ראנו באי הייתה קשורה מאוד למאלווה, ולא רצתה להישאר בראג'סטאן. לאחר הנישואין, היא הורשה לבקר את מאלווה רק פעם בשנה; "גאנה-גואר" מסמל את הביקורים החוזרים השנתיים הללו. הפסטיבל מתקיים על ידי נשים באזור פעם בחודש צ'איטרה (אמצע מרץ) ובהאדרה (אמצע אוגוסט). את פסטיבל "גהדליה" (סיר חימר) חוגגות בנות האזור, שמתאספות לבקר בכל בית בכפר שלהן בערבים, נושאות סירי חימר עם חורים עבור אור מנורות הנפט בפנים. מול כל בית, הבנות מדקלמו שירים הקשורים ל"גהדליה" ומקבלות בתמורה אוכל או כסף. פסטיבל "גורדהאן" נחגג ביום ה-16 בחודש קרטיקה. הבהילים של האזור שרים "הידה", שירים אנקדוטליים לבקר, בעוד שהנשים שרות את שיר "צ'נדרוואלי", הקשור לרומנטיקה של קרישנה.
הירידים הפופולריים ביותר מתקיימים בחודשים פלגונה, צ'איטרה, בהדרה, אשווינה וקרטיקה. "יריד צ'איטרה", שנערך בביאורה, ו"הגל יטראס", שנערך ביותר משני תריסר כפרים במאלווה הם יוצאי דופן. ירידים רבים מתקיימים ביום העשירי של חודש בהדרה לציון הולדתו של טג'אג'י (אנ'). ה"טריווני מלה" מתקיים ברטלאם, וירידים אחרים מתקיימים בקרטיקה באג'יין, מנדהאטה (נימאד), בין היתר.