שווייץ בתקופה הנפוליאונית
חוק הבוררות

הקונפדרציה השווייצרית הוקמה מחדש כתוצאה מחוק הבוררות שהוציא נפוליאון בונפרטה ב-19 בפברואר 1803 לאחר מלחמת המקלות. תקופת ההיסטוריה של שווייץ מ-1803 עד 1815 ידועה בעצמה בשם "בוררות". המעשה ביטל את הרפובליקה ההלבטית הקודמת, שהתקיימה מאז פלישת כוחות צרפת לשווייץ במרץ 1798. לאחר נסיגת הכוחות הצרפתיים ביולי 1802, קרסה הרפובליקה (Stecklikrieg). חוק הבוררות היה ניסיונו של נפוליאון לפשרה בין המשטר הישן לרפובליקה. שלב הביניים הזה בהיסטוריה של שווייץ נמשך עד לרסטורציה של 1815.
בשנת 1803 חוק הבוררות של נפוליאון החזיר חלקית את ריבונות הקנטונים, והטריטוריות הכפופות לשעבר של ארגאו, תורגאו, וו וטיצ'ינו הפכו לקנטונים עם שוויון זכויות.
כמו כן, שלוש הליגות, בעבר שותפה (Zogewandter Ort) אך לא חברה מלאה בקונפדרציה, הפכה לחברה מלאה כקנטון גראובינדן. העיר סנט גאלן, גם מבחינה היסטורית שותפה לקונפדרציה, יחד עם השטחים הכפופים שלה (ועם אלה שהיו שייכים בעבר למנזר סנט גאלן) הפכה לחברה מלאה כקנטון סנט גאלן, בסך הכל תשעה עשר קנטונים.
לעומת זאת, הטריטוריות של ביל, ואלה, נסיכות נשאטל לשעבר (בעתיד קנטון נשאטל), של הבישוף של בזל, ושל ז'נבה לא הפכו לחלק מהקונפדרציה השווייצרית עד תום עידן נפוליאון.
כאשר נפוליאון פעל כמתווך והכריז שהמדינה הפוליטית הטבעית של השווייצרים היא פדרציה, חוק הבוררות פירק את הרפובליקה ההלווטית וטיפל ברבים מהנושאים שקרעו את הרפובליקה. היא שחזרה את 13 הקנטונים המקוריים של הקונפדרציה הישנה והוסיפה שישה קנטונים חדשים, שניים (סנט גאלן וגראובינדן או גריסון) היו בעבר שותפים, וארבעת האחרים מורכבים מהאדמות הכפופות שנכבשו בזמנים שונים - ארגאו (1415), תורגאו (1460), טיצ'ינו (1440, 1500, 1512) ו-וו (1536).
חוק הגישור מורכב מתשע עשרה חוקות נפרדות עבור תשעה עשר הקנטונים הריבוניים, מסודרים בסדר אלפביתי, ואחריהם "חוק פדרלי" (Acte Fédéral, עמ' 101 – 109) המפרט את ההתחייבויות ההדדיות בין הקנטונים והוראות לדיאט הפדרלי. בדיאט, שש קנטונים שאוכלוסייתם מנתה יותר מ-100,000 (ברן, ציריך, וו, סנט גאלן, גראובינדן וארגאו) קיבלו שני קולות, ולאחרים היה רק קול אחד לכל אחד. מפגשי הדיאט היו אמורים להתקיים לסירוגין בפריבור, ברן, זולותורן, בזל, ציריך ולוצרן. ה-Landgemeinden, או האסיפות העממיות, שוחזרו בקנטונים הדמוקרטיים, הממשלות הקנטונליות במקרים אחרים היו בידי מועצה גדולה (מחוקקת) והמועצה הקטנה (המבצעת). לא היו אמורים להיות כיתות מיוחסות, בורגנים או אדמות כפופות. כל אזרח שווייצרי היה אמור להיות חופשי לנוע ולהתיישב בכל מקום בקונפדרציה החדשה.
אולם הזכויות שהובטחו בחוק הגישור החלו עד מהרה להישחק. בשנת 1806 נסיכות נשאטל ניתנה למרשל ברתייה. טיצ'ינו נכבשה על ידי כוחות צרפתים מ-1810 עד 1813. כמו כן, בשנת 1810 נכבשה ואלה והוסבה למחוז הצרפתי של סימפלון כדי להבטיח את מעבר סימפלון. החירות לעבור מקנטון אחד למשנהו (אם כי ניתנה על ידי החוקה) הוגבלה על ידי הדיאט בשנת 1805 על ידי דרישת עשר שנות מגורים, ולאחר מכן אי הענקת זכויות פוליטיות בקנטון או זכות להרוויח על ידי רכוש משותף.
ברגע שכוחו של נפוליאון החל לדעוך (1812–1813), עמד מעמדה של שווייץ בסכנה. האוסטרים, בתמיכת המפלגה הריאקציונרית בשווייץ, וללא כל התנגדות ממשית מצד הדיאט, חצו את הגבול ב-21 בדצמבר 1813. ב-29 בדצמבר, בלחץ אוסטריה, ביטל הדיאט את חוקת 1803 אשר כוננה על ידי נפוליאון במסגרת חוק הגישור.
ב-6 באפריל 1814 התכנס מה שנקרא הדיאט הארוך כדי להחליף את החוקה. הדיאט נותר סגור עד ה-12 בספטמבר, אז הועלו ואלה, נשאטל וז'נבה לחברות מלאות בקונפדרציה. זה הגדיל את מספר הקנטונים ל-22. אולם הדיאט התקדם מעט עד לקונגרס וינה.