ריצ'רד קובדן
אקטיביזם פציפיסטי

כשקובדן חזר לבריטניה, הוא פנה אל מה שנראה בעיניו השלמה ההגיונית של הסחר החופשי, דהיינו קידום השלום וצמצום החימוש הימי והצבאי. הוא היה תומך של אי-מעורבות (אנ') (בעניינים הפנימים של מדינות אחרות) ותיעובו ממלחמה הגיע לכדי להט אישי, ולמעשה, המערכה שלו נגד חוקי הדגן נבעה מאמונתו שסחר חופשי הוא כוח רב עוצמה לשלום והגנה מפני מלחמה. הוא חשף את עצמו ביודעין לסכנת לעג ולתוכחה על האמונה באוטופיה. ב-1849 הוא העלה הצעה בפרלמנט לטובת בוררות בינלאומית, וב-1851, הצעה להפחתה הדדית של החימוש. הוא לא הצליח בשני המקרים, וגם לא ציפה להצליח. בעקבות אותה מטרה, הוא הזדהה עם סדרה של קונגרסים לשלום אשר בין השנים 1848 עד 1851 נערכו ברציפות בבריסל, פריז, פרנקפורט, לונדון, מנצ'סטר ואדינבורו.
בהתנגדותו למלחמות האופיום, טען קובדן ש"כפי ש"בסחר העבדים היינו [הבריטים] אשמים יותר מאחרים בעולם, כך במלחמות חיצוניות יש לנו את האומה האגרסיבית ביותר, השישה לעימותים, הלוחמנית והעקובה ביותר מדם תחת השמש". באוקטובר 1850 הוא כתב מכתב לפעיל נגד העבדות ג'וזף סטרג' (אנ'), וטען כי בעשרים וחמש השנים האחרונות "התגלה שהיינו האומה צמאת הדם ביותר עלי אדמות לאין ערוך ... בסין, בבורמה, בהודו, ניו זילנד, הכף, סוריה, ספרד, פורטוגל, יוון וכו', אין כמעט מדינה, מרוחקת ככל שתהיה, שבה לא ניהלנו מלחמה או שהכתבנו את תנאינו באמצעות חודי הכידונים". קובדן האמין שהבריטים, "שופכי הדם הגדולים מכולם", היו אז מעורבים ביותר מלחמות מאשר שאר אירופה ביחד. בכך האשים קובדן את האצולה הבריטית, שלטענתו "המירה את הלוחמנות של הגזע האנגלי למטרותיה".
באפריל 1852, כשהבריטים הכריזו מלחמה על בורמה בשל התעללות בשני קברניטים בריטים על ידי ממשלת בורמה, קובדן "נדהם" שזו הייתה עילה למלחמה:
אני מסמיק בשל ארצי, והדם בעורקי מעקצץ בזעם על ההתעלמות המופקרת מכל צדק והגינות מבלי שההליכים שלנו כלפי מדינה זו הוצגו. האלימות והעוולות שנעשו על ידי פיסארו או קורטס כמעט ולא היו מוסתרות ביומרה שקופה יותר של זכות מאשר שלנו. לבורמזים, לא היה יותר סיכוי נגד כדור התותח הלוהט שלנו בן ה-64 פאונד ושיפור תופתי אחר באמנות המלחמה ממה שהיה להם בתחרות במרוץ בדרכים שלהם נגד מסילות הברזל שלנו... היום שבו התחלנו את המלחמה עם הפגזה של יריות, פגזים ורקטות...שהילידים בטח חשבו שזו מתקפה של שדים, היה יום ראשון של חג הפסחא!
קובדן פרסם את הספר "כיצד מלחמות נוצרו בהודו: מקורותיה של מלחמת בורמה" בשנת 1853. בספר הוא העלה תאוריה מדוע מחלוקות דומות עם ארצות הברית מעולם לא הגיעו לשיא במלחמה. לפי קובדן, הסיבה הייתה "שאמריקה היא חזקה ובורמה חלשה... בריטניה לא הייתה פועלת בצורה זו כלפי מעצמה המסוגלת להגן על עצמה".
עם הקמת האימפריה הצרפתית השנייה בשנים 1851–1852, אחזה בציבור פאניקה, שתודלקה על ידי העיתונות. לואי נפוליאון הוצג כמי שמתכנן נחיתה פתאומית ופיראטית על החוף הבריטי ללא עילה או פרובוקציה. על ידי סדרה של נאומים ופמפלטים, בפרלמנט ומחוצה לו, ביקש קובדן להרגיע את חששותיהם של בני ארצו. בכך, הוא הקריב את הפופולריות הגדולה לה זכה כמקדם הסחר החופשי, והפך לזמן מה לאיש שהתעללו בו הכי הרבה בבריטניה.
עם זאת, בשל המריבה על האתרים הדתיים של ארץ ישראל, שהתעוררו במזרח אירופה, דעת הקהל סטתה לפתע, וכל החשד והשנאה שהופנו נגד הקיסר הצרפתי הוסטו ממנו לקיסר של רוסיה. לואי נפוליאון הפך לפתע אהוד כבעל בריתה הנאמן של בריטניה, ובמערבולת של התרגשות עממית נסחפה האומה לתוך מלחמת קרים.
שוב בעימות עם הרגשות הציבוריים, קובדן, שביקר בטורקיה, ולמד את הפוליטיקה שלה, זלזל בזעקות השבר שיש לשמור על עצמאותה ושלמותה של האימפריה העות'מאנית. הוא דחה את הדעה שאפשר לקיים אותן, ולא פחות מכך כפר בתוקף בטענה שזה רצוי. הוא האמין שהקנאה בהתפשטות הרוסית והפחד מפני הכוח הרוסי הם הגזמות אבסורדיות. הוא טען כי עתידה של טורקיה האירופית נתון בידי האוכלוסייה הנוצרית, וכי היה נבון יותר עבור בריטניה להתחבר איתם ולא עם מה שהוא ראה כמעצמה אסלאמית רקובה שגורלה נחרץ. הוא אמר בבית הנבחרים:
עליכם לפנות אל עצמכם כאנשים בעלי בינה וכאנשים עם אנרגיה, לשאלה - מה עליכם לעשות עם האוכלוסייה הנוצרית? כי לא ניתן לקיים את המוחמדניזם [האסלאם] ואני צריך להצטער לראות את המדינה הזו נלחמת למען שמירה על המוחמדניזם... אתם יכולים לשמור את טורקיה על מפת אירופה, אתם יכולים לקרוא למדינה בשם טורקיה אם תרצו, אבל אל תחשבו שאתם יכולים לשמור על השלטון המוחמדני במדינה.
אולם שטף הרגשות העממי בעד המלחמה היה בלתי ניתן לעמוד בפניו; וקובדן וג'ון ברייט הוצפו בגידופים. קרל מרקס כתב "וללא נטישה מוחלטת של חוק הקוראן [טוען חבר הפרלמנט של האופוזיציה קובדן], אי אפשר להשוות את מעמד הנוצרים בטורקיה עם טורקים. אנחנו יכולים גם לשאול את מר קובדן האם, עם הכנסייה של המדינה והחוקים הקיימים של אנגליה, אפשר להשוות את מעמד פועליה עם הקובדנים והברייטים?".