stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שוק המטבע העולמי
שוק מקוון בין בנקאי

המסחר בשוק המטבע ברובו אינו מתנהל בבורסות (נגזרים של מטבעות שונים נסחרים בבורסות ראשיות אך הם מהווים חלק קטן ממחזור המסחר הכולל) אלא בין הבנקים הגדולים בעולם ישירות בזירה מקוונת.
כל אחד מהבנקים מציע את השער הטוב ביותר שהוא מוכן לקנות ולמכור בו מטבע אחד כנגד האחר וברגע שיש התאמה בין קונה למוכר מתבצעת עסקה. לקוחות הבנק מקבלים מחדר המסחר במט"ח של הבנק ציטוט מחיר עבורם התקף לאותו רגע בלבד וצריכים להחליט מיידית האם להסכים לעסקה בשער המוצע. העסקה מתבצעת בין הבנק ללקוח כאשר הבנק מתכסה בדרך כלל בעסקה הפוכה במסחר הבין בנקאי. הרווח של הבנק הוא מפערים זעומים בין המחיר שהוא מציע ללקוח למחיר שהוא מקבל במסחר הבין בנקאי. פערים אלו נמדדים ביחידה הנקראת "פיפ" וברבים "פיפס" ("pips"/"pip", ובעברית: נקודה/נקודות). לדוגמה: לקוח מעוניין לרכוש מיליון אירו כנגד דולר. הבנק מצטט ללקוח שער 1.1930 דולר לאירו לקניה ו-1.1927 דולר לאירו למכירה. הפער בציטוט זה הוא שלוש פיפס. אם הלקוח מסכים לעסקה ורוכש מיליון אירו בשער 1.1930 הבנק מיד רוכש בשוק הבין בנקאי מיליון אירו בשער 1.1929 אירו לדולר ומרוויח  1000=0.0001*1000000 דולר.
השוק צומח

שוק המטבע העולמי הוא השוק הגדול בעולם במחזורי המסחר. מחזור המסחר היומי הממוצע בו בשנות השמונים היה כ-70 מיליארד דולר והגיע בסוף 2005 ל-2,000 מיליארד דולר ביום. מחזורי המסחר עדיין הולכים ועולים משנה לשנה בקצב מהיר.
ניוד שערי החליפין

בעבר נקבעו שערי המטבע בעולם על ידי הבנקים המרכזיים והיו קבועים. רק לאחר קריסת הסכם ברטון-וודס והירידה הסופית מבסיס הזהב לדולר בתחילת שנות השבעים החליטו המדינות המתועשות לעבור לניוד מוגבל של שערי המטבע, מבוקר על ידי הבנקים המרכזיים. הגידול המואץ בתנועות ההון הבינלאומיות משנות השמונים ועד היום גרם לכך שמשנה לשנה כוחם של הבנקים המרכזיים לשלוט בשער המטבע הלך ונחלש. כיום מתערבים בנקים מרכזיים בשוק המט"ח רק באופן מקומי בזמן תנודות חריגות ואינם מנסים לשלוט על ידי התערבות במגמות של מחירי המטבעות.
ספקולציות בשוק המטבע

סוחרי מטבע פועלים במינוף הנחשב עצום יחסית לשווקים אחרים. המינוף הוא היחס בין כמות הכסף שאתה מוסר בפועל בעת הרכישה להיקף העסקה. מאחר שעיקר השוק הוא במסחר עתידי, כמות הכסף שצריך הרוכש לתת בעת הרכישה על מנת לרשום את העסקה (הנקרא בעברית "ביטחונות" ובאנגלית margin) הוא יחסית קטן, ונע בין 1-5% משווי העסקה. את שאר הכסף צריך הרוכש למסור בעת התממשות העסקה שיכול להיות ימים או שבועות מאוחר יותר. כתוצאה מכך, ניתן לעשות בשוק המטבע עסקאות במינוף גבוה, כלומר בהיקף הרבה יותר גדול מכמות הכסף שיש ברשותך, עד פי 100 מהכסף שברשותך. 
על כן, היכולת להרוויח ולהפסיד סכומים גדולים בשוק המטבע הוא גדול מאוד. 
היו בעבר מקרים בהם בנקים הפסידו מאות מיליוני דולרים כאשר פקידי הבנק ביצעו מסחר בלתי מורשה במטבע חוץ.
לעיתים מזהים סוחרי מטבע כי מטבע של מדינה מסוימת נסחרת בחסר או בעודף ונתמך או מדוכא באופן שיטתי על ידי הבנק המרכזי של אותה מדינה. סוחרי המטבע יכולים ללוות סכומים גדולים במטבע מקומי של מדינה המחזיקה את המטבע שלה בשער גבוה, ולבצע קנייה מאסיבית של מטבע חוץ במטבע המקומי שלוו. פעילות כזאת יכולה לגרום להתמוטטות שער המטבע של המדינה בן יום, אף כנגד כל עוצמתו של הבנק המרכזי ולרווחים עצומים של סוחרי המטבע.
ג'ורג' סורוס עשה הון רב מפעילות כזאת.
הערות שוליים

↑  כאן כתוב פי מאה
1 2  הצגת שוק המט"ח, באתר מכללת פסגות
↑  דותן מלאך, מפסידים ב-95%: מאחורי הקלעים של האופציות הבינאריות, באתר nrg‏, 26 בפברואר 2016
↑  ראו למשל: דיווח על שערוריית מסחר בלתי מורשה באוסטרליה
נובוטאקה קונדו

| --- | --- |

 לידה:  25 בספטמבר 1886 אוסקה, האימפריה היפנית
 פטירה:  19 בפברואר 1953 (בגיל 66)
 מדינה:  האימפריה היפנית, יפן 
 השכלה:  הקולג' ללוחמה ימית  האקדמיה הימית הקיסרית 
 השתייכות:  הצי הקיסרי היפני
 תקופת הפעילות:  1907–1945 (כ־38 שנים)
 דרגה:  אדמירל
 תפקידים בשירות
 מפקד קונגו וקאקו, מפקד כוח הדרום, מפקד הצי השני, מפקד הצי החמישי, מפקד צי סין, חבר מטה הצי הקיסרי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת סין–יפן השנייה  מלחמת העולם השנייה (קרב מידוויי, הקרב הימי על גוודלקנל)
 עיטורים
 מסדר השמש העולה (דרגה 2)  מסדר דיית הזהב (דרגה 1)   מסדר האוצר הקדוש (דרגה 3)
 תפקידים אזרחיים
 מועצת המלחמה העליונה
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
נובוטאקה קונדו (ביפנית: 近藤 信竹 ‏ Kondō Nobutake;‏ 25 בספטמבר 1886 – 19 בפברואר 1953) היה אדמירל בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה. כמפקד הצי השני, הכוח העיקרי של הצי הקיסרי, נחשב קונדו שני בחשיבותו רק לאדמירל איסורוקו יממוטו.
ביוגרפיה > נעוריו וקריירה צבאית

קונדו נולד בעיר אוסקה, וסיים את לימודיו במחזור ה-35 של האקדמיה הימית הקיסרית בראש כיתתו בשנת 1907. בהיותו פרח קצונה שירת קונדו על הסיירת "איצוקושימה" ועל אוניית המערכה מיקאסה. לאחר קבלת דרגות הקצונה שירת קונדו על הסיירת "אסו", על המשחתת "קיסראגי" ועל אוניית המערכה קונגו. בין השנים 1913-1912 מילא קונדו את תפקיד הנספח הצבאי של הצי הקיסרי בבריטניה. לאחר שובו ליפן שירת תקופה קצרה על אוניית המערכה "פוסו", ולאחר מכן מילא מספר תפקידי מטה במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנים 1917-1916 שירת קונדו בתפקיד קצין תותחנות ראשי בסיירת "אקיצושימה".
לאחר סוף מלחמת העולם הראשונה החל קונדו ללמוד במכללת המטה של הצי הקיסרי, וב-1 בדצמבר 1919 קיבלת דרגת לוטננט קומנדר.
בשנת 1920 נסע קונדו לגרמניה כחלק מהמשלחת היפנית שהשגיחה על קיום הסכם ורסאי במדינה. עם שובו ליפן ב-1923 קיבל תפקיד פיקודי באוניית המערכה "מוצו", וב-1 בדצמבר קיבל דרגת קומנדר. בשנתיים שלאחר מכן שימש קונדו יועץ ליורש העצר הירוהיטו, ולאחר מכן מונה למדריך באקדמיה הימית הקיסרית וקיבל דרגת קפטן. בדרגה זו מילא קונדו מספר תפקידי מטה במטה הכללי של הצי הקיסרי, עד שב-1929 קיבל את הפיקוד על הסיירת הכבדה "קאקו", וב-1932 קיבל את הפיקוד על אוניית המערכה "קונגו".
ב-15 בדצמבר 1933 קיבל קונדו את דרגת אדמירל משנה, ב-1935 התמנה לראש המטה של הצי היפני המשולב, וב-15 בדצמבר 1937 קיבל את דרגת תת-אדמירל.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פתיחת מלחמת סין–יפן השנייה, פיקד קונדו על הצי החמישי, שהיה אחראי על מספר מבצעים בדרום סין.
בעת ההתקפה על פרל הארבור פיקד קונדו על הצי השני, שהשתתף בפלישות למלאיה, לפיליפינים ולאיי הודו המזרחיים. במהלך קרב מידוויי פיקד קונדו על כוח הפלישה לאי, אך הפלישה נכשלה. לאחר מכן פיקד על יחידות שונות בצי הקיסרי לכל אורך המערכה באיי שלמה.
במהלך הקרב הימי על גוודלקנל, בנובמבר 1942, הוביל קונדו כוח משימה שכלל את אוניית המערכה קירישימה ואת הסיירות "אטאגו", "נאגרה", "סנדאי" ו"טקאו" להתקפה על הכוחות האמריקנים בגוודלקנל, אך נתקל באוניות המערכה האמריקניות "וושינגטון" ו"דרום דקוטה", ובסוף הקרב טובעה קירישימה. הפסד זה סימן את נקודת המפנה בקרב על גוודלקנל.
ההפסד בגוודלקנל הכתים את הקריירה הימית של קונדו, ולאחר מכן הורחק מכל תפקיד פיקודי-מבצעי. בשל הפוליטיקה הפנימית בתוך הצי הקיסרי הוא לא הורחק או ננזף, וב-29 באפריל 1943 קיבל את דרגת האדמירל. בדצמבר של אותה שנה התמנה קונדו למפקד העליון של הצי היפני של אזור סין, ונותר בתפקיד זה עד שהתמנה לחבר במועצת המלחמה העליונה.
לבנט

ערך זה עוסק בחלק המזרחי של אגן הים התיכון. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ההגדרות השונות לאזור הלבנט:
  הלבנט בהגדרתו ההיסטורית הרחבה  הלבנט בהגדרתו המצומצמת מן המאה ה-20  הלבנט בהגדרתו הרחבה יותר מן המאה ה-21
הלֶבַֿנְט (מצרפתית: Levant; בערבית: المشرق) הוא מונח גאוגרפי ותרבותי, המתייחס לחלק המזרחי של אגן הים התיכון, ובפרט לחלק המערבי של אזור הסהר הפורה. ההגדרה הגאוגרפית של האזור כוללת את סוריה, לבנון, ישראל, ירדן, קפריסין, וכן חבל האטיי שבטורקיה. בספרי ההיסטוריה של הלבנט נכללים בו לעיתים גם אסיה הקטנה שבטורקיה, עיראק, קירנאיקה שבלוב, סיני שבמצרים ויוון. שטחו של הלבנט בהגדרתו המצומצמת הוא 330,181 קמ"ר, ואוכלוסייתו היא 52,056,453 נכון ל-2021.
גאוגרפיה

הלבנט הוא רצועה יבשתית המשתרעת מצפון לדרום לחופו המזרחי של הים התיכון, ברוחב ממוצע של כ-200 ק"מ, ובאורך של כ-700 ק"מ.
המדינות והישויות המדיניות בהגדרה הרחבה של אזור הלבנט:
טורקיה טורקיה – בהגדרה ההיסטורית הרחבה (שקול למזרח הים התיכון)
יוון יוון – בהגדרה ההיסטורית הרחבה (שקול למזרח הים התיכון)
לוב לוב – בהגדרה ההיסטורית הרחבה (שקול למזרח הים התיכון)
ישראל ישראל – כחלק מההגדרה מאז המאה ה-20
לבנון לבנון – כחלק מההגדרה מאז המאה ה-20
סוריה סוריה – כחלק מההגדרה מאז המאה ה-20
עיראק עיראק – כחלק מההגדרה מאז המאה ה-21
מצרים מצרים – כחלק מההגדרה מאז המאה ה-21 (בעיקר חצי האי סיני)
א-שאם

לפי ההגדרה המצמצמת, תחום הלבנט מקביל פחות-או-יותר לאזור הגאוגרפי המכונה בערבית א-שאם (الشأم), אם כי לעיתים מתייחס המונח לשטח מצומצם יותר, מאזור העיר חלב שבסוריה ועד אזור הנגב בישראל (של ימינו). אזור זה היה באופן מסורתי נתון להשפעתה של דמשק והאימפריות של אסיה הקטנה, בעוד שהאזור מהנגב ודרומה היה נתון להשפעה מצרית, והאזור שממזרח היה תחת השפעה של אימפריות מסופוטמיה או חצי האי ערב.
אטימולוגיה

המונח "לבנט" הופיע לראשונה בסוף המאה ה-15. פירוש המילה levant בצרפתית הוא "עולה" או "זורח" (מהפועל lever), ובהשאלה פירושה "מזרח" (המקום שממנו זורחת השמש), בדומה לשם הערבי "משריק".
במאה השש עשרה החל המונח "לבנט" להיות שגור גם כלפי אזורים שבשליטת האימפריה העות'מאנית במזרח הים התיכון, ומאוחר יותר התרחב והחל לכלול גם שטחים נוספים שתחת שליטת העות'מאנים, כמו יוון וחופי אסיה הקטנה. המונח "לבנטיני" (Levantine) שימש בעיקר לתיאור בני עמים מאגן הים התיכון, כמו איטלקים (בפרט אנשי ונציה וג'נובה, בעלי העניין המסחרי והדתי באזור), צרפתים ובני עמים ים-תיכוניים שחיו באימפריה העות'מאנית. כאשר קיבלה בריטניה מנדט על שטחי פלשתינה (ארץ ישראל) אחרי מלחמת העולם הראשונה, השתמשו חלק מהבריטים בתואר "לבנטיני" ככינוי גנאי לתושבים ממוצא ערבי-אירופי מעורב, וכן לגבי צרפתים, איטלקים או יוונים שהתאקלמו במזרח התיכון ואימצו לבוש ומנהגים מזרחיים.
המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון באותה תקופה כונה המנדט לארצות הלבנט, והחפירות הארכאולוגיות באבלה, מארי ואוגרית, כמו גם במקומות אחרים, כונו חפירות בלבנט.
היום משמש השם בעיקר ארכאולוגים והיסטוריונים בהתייחס לתקופה הפרהיסטורית, לעת העתיקה ולתקופת ימי הביניים. המונח מתייחס לעיתים גם לאירועים עכשוויים, בעיקר בארצות כמו ירדן, לבנון וסוריה.
המונחים לבנט, לבנטיניות ולבנטיניזציה בהקשר התרבותי הישראלי

בישראל משמש המונח "לבנטיני" לציון התרבות המזרח תיכונית (בניגוד, לדוגמה, לתרבות המערבית). ככינוי, יש למושג זה משמעות לוואי של גנאי. בשנות ה-30, דמויות ציבוריות מבין יוצאי מזרח אירופה לרוב, כמו חיים נחמן ביאליק ומאיר דיזנגוף, הביעו את "חששם" נוכח "סכנת הלבנטיניזציה" של תל אביב או של ישראל. גישה דומה אפיינה את תפיסת העולם של הסוציולוג ברוך קימרלינג. להבדיל, יוסף לפיד ראה ב"לבנטיניזציה" של ישראל, נוסף על האיום החרדי, הפלסטיני והשפעות הרוסיפיקציה של ישראל, "איום קיומי".
עזיזה כאזום סבורה שעבור היהודים האשכנזים ייצג המונח "לבנטיניזציה" מספר מאפיינים תרבותיים שנתפסו מאיימים על רעיון המודרניות המערבית, ובתוך כך, על ערכי היסוד של החברה הישראלית. המושג "יהודים לבנטינים", עם זאת, הוא כינוי שיכול לתאר את כל הישראלים: בין אם ממוצא אשכנזי, ספרדי או מזרחי ולו משום מיקומה הגאוגרפי של מדינת ישראל.
המסאית ז'קלין כהנוב ניכסה מחדש את המושג כדי לתאר שילוב רב-תרבותי בין מזרח ומערב ויכולת להכיל מספר זהויות ולתפקד במספר עולמות, שעל-פי התפיסה המערבית לפחות, אמורים להיות סותרים. היא גם ראתה ב"לבנטיניות" פתרון חברתי-תרבותי-פוליטי עבור ישראל אם היא חפצה להשתלב במרחב המזרח תיכוני. לדבריה, משמעות לוואי של גנאי דבקה במונח זה "מפני שבלא מחשבה אימצנו גישות אירופיות במקום לראות את עצמנו כעם ילידי החוזר הביתה." היא תארה את המונח במילים הבאות:
"מצרים העתיקה, ישראל העתיקה ויוון העתיקה, סוריה, אוּר ובבל, צוֹר, צידון וקרתגו, קונסטנטינופול, אלכסנדריה וירושלים הן כולן ממדים של הלבנט. כך גם היהדות, הנצרות והאסלאם […]. הלבנט איננו מערבי או מזרחי, נוצרי, יהודי או מוסלמי באורח בלעדי."
ראו גם

סוריה הגדולה
לבנון הגדולה (לבנון הצרפתית)
הלבנט הספרדי
ערבית לבנטינית
הערות שוליים

↑  שילוב שטחיהן ואוכלוסיותיהן של סוריה, לבנון, ישראל, ירדן, קפריסין, ומחוז נפת האטיי שבטורקיה
↑  Alexandra Nocke, The place of the Mediterranean in modern Israeli identity, Leiden: Brill, 2009, ISBN 978-90-474-2671-4
↑  Aziza Khazzoom, Shifting ethnic boundaries and inequality in Israel : or, how the Polish peddler became a German intellectual, Stanford, Calif.: Stanford University Press, 2008, ISBN 978-0-8047-7957-9
↑   ז'קלין כהנוב, הסיכוי הטוב ביותר לשלום ולהישרדות עשוי להיות הפיכת המהפכה הציונית ללבנטינית, באתר הארץ, 19 בפברואר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4196563-2  TDVİA: levant  VcBA: 497/218  VIAF: 239021011   WorldCat (עם VIAF): 239021011 
ממלכות עתיקות באזור הלבנט
היטושי איממורה

| --- | --- |

 לידה:  28 ביוני 1886 סנדאי, האימפריה היפנית 
 פטירה:  4 באוקטובר 1968 (בגיל 82) יפן 
 מדינה:  האימפריה היפנית, יפן 
 השתייכות:  הצבא היפני הקיסרי 
 תקופת הפעילות:  מ-1907 
 דרגה:  גנרל ארמייה 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 מסדר השמש העולה 
 
היטושי איממורה (Imamura Hitoshi 今村 均‏; 28 ביוני 1886 - 4 באוקטובר 1968) היה גנרל בצבא היפני הקיסרי במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

איממורה נולד בעיר סנדאי שבמחוז מיאגי לשופט מקומי. הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית ב-1907 ובמכללת המלחמה של הצבא ב-1915. ב-1917 קיבל את דרגת הקפטן ונשלח לאנגליה כנספח צבאי בשנה שלאחר מכן. באפריל 1927 התמנה איממורה לנספח הצבאי בהודו הבריטית. לאחר שקודם לדרגת קולונל ב-1930 החזיק איממורה במספר תפקידי מטה במחלקת המבצעים של המטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי עד 1932. לאחר שפיקד למשך זמן קצר על הרגימנט ה-57 בשאנגחאי, שב איממורה ליפן והתמנה למפקד בית הספר הצבאי נרשינו, תפקיד אותו מילא עד 1935.
ביוגרפיה > המלחמה בסין

במרץ 1935 קיבל איממורה את הפיקוד על חטיבת הרגלים ה-40 ואת דרגת מייג'ור גנרל. הוא מונה לסגן ראש מטה צבא קוואנטונג במנצ'וקוו במרץ 1936. בין השנים 1937–1938 שימש איממורה מפקד בית הספר למקצועות חיל הרגלים בטויאמה.
במרץ 1938 קיבל איממורה את דרגת לויטננט גנרל ונמסר לו הפיקוד על הדיוויזיה החמישית ששהתה אז בסין, עליה המשיך לפקד במהלך השלבים המוקדמים של מלחמת סין–יפן השנייה.
בין 1940 ל-1941 שימש איממורה סגן המפקח הראשי על אימוני הצבא, אחד התפקידים בעלי ההשפעה הרבה ביותר בצבא היפני. לאחר מכן קיבל איממורה את הפיקוד על הארמייה ה-23.
מלחמת העולם השנייה

בנובמבר 1941 מונה איממורה למפקד הארמייה ה-16 ונשלח להוביל אותה בפלישה לאיי הודו המזרחיים. בעת הקרב, עת התקרבו כוחותיו לאי ג'אווה, נפגעה ספינת התובלה עליה שהה מטורפדו, שקעה ואיממורה נאלץ לשחות לחוף.
לקראת סוף 1942 קיבל איממורה את הפיקוד על הארמייה השמינית, שהייתה אחראית על הארמייה ה-17 (שלחמה באיי שלמה) ועל הארמייה ה-18 (שלחמה בגינאה החדשה). בניגוד למקובל, נהג איממורה ברחמנות כלפי האוכלוסייה המקומית באיי הודו המזרחית, התנהגות שלעיתים הובילה לעימותים עם מטה קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית ועם המטה הכללי בטוקיו. עם זאת, מדיניות זו הובילה ליחסים תקינים עם האוכלוסייה המקומית והקלה על הכיבוש.
ב-1943 קודם איממורה לדרגת גנרל. ביחד עם מפקד הצי ברבאול, תת-אדמירל גיניצ'י קוסאקה, נכנע איממורה בפני בעלות הברית בספטמבר 1945.
בתום המלחמה עצר צבא אוסטרליה את איממורה באשמת פשעי מלחמה, בכללם הוצאה להורג של שבויי מלחמה והמתין למשפט בבית דין צבאי. באפריל 1946 שלח איממורה מכתב למפקד האוסטרלי ברבאול בו ביקש ממנו להאיץ את משפטו על מנת להקל על שפיטת פושעי מלחמה אחרים. איממורה הואשם בכישלון לרסן את חברי הפיקוד שלו, שביצעו זוועות אכזריות ופשעים אחרים. משפטו נערך ברבאול בין ה-1 ל-16 במאי 1947. הוא נמצא אשם ונידון לעשר שנות מאסר אותן ריצה בכלא סוגאמו שבטוקיו עד שחרורו ב-1954.
הערות שוליים

↑  צ'ן.
↑  באדג'.
↑  תמליל משפטו של טומויוקי ימאשיטה, עמ' 87.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16644216r (data)  CiNii: DA01163714  GND: 1103970720  ISNI: 0000 0000 8215 0440  LCCN: n81010230  NDL: 00018705  SNAC: w6dv5jvw  VIAF: 30852868   WorldCat (עם VIAF): 30852868
נתן רועי

| --- | --- |

נתן רועי, 2024
 לידה:  22 באוגוסט 1957 (בן 67) יפו, ישראל 
 שם לידה:  נתן שוורץ - זומפף 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט  האוניברסיטה הפתוחה 
 
נתן רועי מעביר סיור בבניין המוסדות הלאומיים, לאליעזר שקדי ונתן שרנסקי
נתן רועי (נולד ב-22 באוגוסט 1957) הוא עיתונאי, עורך, סופר, מורה ומדריך להיסטוריה, ספרות וארץ ישראל.
ביוגרפיה

נולד ביפו כנתן שוורץ - זומפף. שירת בצה"ל בחיל התותחנים. לחם במבצע ליטני כרב-סמל סוללת תותחים. הדריך תותחנות שדה בבית הספר לתותחנות שדה והוכתר כמדריך מצטיין.
רועי הוא בוגר האוניברסיטה הפתוחה במדעי הרוח והחברה, מוסמך בהצטיינות במחשבת ישראל במכון שכטר בירושלים ובעל תואר LLB במשפטים ממכללת שערי משפט בהוד השרון.
רועי החל את דרכו כעיתונאי בשנת 1979 במקביל ללימודיו האקדמיים. היה ממייסדי המגזינים "יומן השבוע" "רחוב ראשי" (רשת מקומונים) ו"עולם האישה" ובמקביל עבד בעיתונים בישראל ומחוצה לה.
בשנים 1991 - 1993 היה דובר ההסתדרות הכללית.
היה מרצה אורח בחוג לתקשורת באוניברסיטה העברית בקורסים של משה נגבי ואבי ווינברג. היה חבר במשלחות של עיתונאים לקהילות יהודיות בצפון אמריקה מטעם איחוד הקהילות היהודיות בצפון אמריקה והוועד היהודי אמריקני וליווה משלחות יהודיות מצפון אמריקה.
היה עורך יומנים בגלי צה"ל כפרילנסר.
במלחמת לבנון הראשונה (יוני 1982) ביחד עם הצלם צביקי עשת, נלכד בווילה שבה נהרגו האלוף יקותיאל אדם ואל"ם חיים סלע, בדוחא שליד ביירות. הכתבה שלו על האירוע, ביחד עם הצילום של צביקי עשת פורסמו ב"ידיעות אחרונות" וב"במחנה".
כתבתו ב"דבר השבוע" על "הפולני הטוב", סטפן רצ'ינסקי (נובמבר 1985), וסדרת הכתבות בעקבותיו הוביל לחשיפת מצבם העגום של חסידי אומות העולם שהצילו יהודים וחיו במצב כלכלי קשה וללא זכויות ותיקון חוק הביטוח הלאומי. סייעה לחשיפה זו כתבה חשובה ב"כלבוטק" בעריכתו של רפי גינת.
ערך ושידר סדרה של כתבות הן ביומן גלי צה"ל והן ב"דבר השבוע" מאתיופיה, לשם יצא עם צעירים וצעירות שעלו לישראל במבצע משה. הסדרה פורסמה ב"דבר" ושודרה בגלי צה"ל בשנת 1995.
שידר וכתב בעת המלחמה בגאורגיה, בסיועו של השליח הראשון של הסוכנות היהודית בגאורגיה, איציק משה (אנ').
בשנים 2002–2019 ניהל את אתר האינטרנט של הסוכנות היהודית בשפה העברית.
כתביו

ב-1996 כתב רועי את המסמך הבסיסי של תוכנית "תגלית" ביוזמתו של ד"ר יוסי ביילין וסיועו של דן אברמס.
רועי כתב, השתתף וערך 5 מהכרכים של האנציקלופדיה לצבא ולביטחון "צה"ל בחילו" (רביבים – הוצאה לאור, מהדורת ספרית "מעריב")
כמו כן, חיבר את הספרים:
עולם תחתון ופשע מאורגן בישראל (הוצאת אביבים)
לקסיקון שוטרים וגנבים (הוצאת משכל, ידיעות אחרונות) ביחד עם ראובן שפירא
פעם תותחן תמיד תותחן, הוצאת אביבים
בנוסף, כתב רועי ביוגרפיות כסופר צללים והשתתף בכתיבה לאלבומים:
ספר המופת, בעריכת מיכאל בר-זוהר (פרופיל של מאיר מרדור, מייסד רפא"ל)
שיקום למופת, בעריכת יהודה חשאי
סיפורו הקצר "לגיון הזרים של מאליק" זכה לציון מיוחד (מומלץ) של תחרות הסיפור העברי הקצר של עיתון "הארץ".
פרסים

פרס יד ושם על כתיבת עבודה שנתית, 1975
פרס תנועת סובלנות (ציון מיוחד) לשנת 1987, על פעלו למען חסידי אומות העולם
נת"ע – נתיבי תחבורה עירוניים

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ממשלתית
 תקופת הפעילות:  1996–הווה (כ־28 שנים)
 משרד ראשי:  מרכז עזריאלי, רח' הרוקמים 26, חולון
 ענפי תעשייה:  פיקוח והוצאה לפועל של הרכבת הקלה בתל אביב והרכבת התחתית בתל אביב
 יו"ר:  מיה ליקוורניק
 מנכ"ל:  איתמר בן מאיר
 עובדים:  376
  
 www.nta.co.il
 
נת"ע – נתיבי תחבורה עירוניים בע"מ היא חברה ממשלתית, אשר מופקדת על תכנון וביצוע של הרכבת הקלה בתל אביב והרכבת התחתית בתל אביב. משרדי החברה ממוקמים בחולון והיא כפופה ישירות למשרד התחבורה.
היסטוריה > שנות התשעים

החברה הוקמה במאי 1996. תפקידה הראשוני של החברה היה לבצע סקר היתכנות ולבחון תוואים פוטנציאליים שונים להקמת מערכת הסעת המונים במטרופולין תל אביב. לאחר עבודה של שנתיים, באוקטובר 1998, אושרה תוכנית המתאר תמ"א/23/א' על ידי המועצה הארצית לתכנון ובנייה. התכנית אושרה בממשלה, אך לא תוקצבה. עלות התוכנית כולה הוערכה אז בשבעה מיליארד דולר, אך משרד האוצר התנגד להקצות את התקציב הדרוש, ונת"ע נאלצה להגיש תוכנית ביצוע ראשונית בעלות של שני מיליארד דולר בלבד.
שני הקווים הראשונים שהוצעו בתוכנית היו: הקו האדום – מפתח-תקווה לתל אביב ומשם לבת-ים, שכולו בנוי במנהרות כרכבת תחתית, והקו הירוק – מתל אביב לחולון וראשון-לציון, כרכבת עילית קלה. לאחר שמשרד האוצר מנע את אישור התוכנית בגלל עלות המנהור לאורך תוואי של כ-18 ק"מ והתחנות התת-קרקעיות של קו רכבת התחתית, העלתה נת"ע הצעה נוספת: רק ב-11 ק"מ מתוואי הקו האדום תפעל רכבת תחתית, בקטע מרחוב ז'בוטינסקי עד לתחנת אלנבי, ואילו ביתר הקו, תהיה רכבת עילית קלה.
בינואר 1999, פרסמה נת"ע מכרז לתכנון שני קווי הרכבת הקלה, ובמאי 1999 הקימו משרדי האוצר והתחבורה צוות בדיקה כלכלית לתוכנית בראשות הפרופסור ראובן גרונאו. הצוות בחן את כל ההצעות של נת"ע, ומסקנותיו היו שיש כדאיות כלכלית לתוכנית בתקציב המוצע.
לאחר אישור הפרויקט, קיבלה נת"ע את תפקיד ייצוג ממשלת ישראל מול החברות המתמודדות במכרזים להקמת הרכבת הקלה, להוציא לפועל מכרזים ולהבטיח את קיומו של ההסכם מצידה של הממשלה, דהיינו, להכשיר את תוואי הרכבת הקלה לזכיין. על פי ההסכם, מדינת ישראל תמסור לזכיין את תוואי הרכבת הקלה להתחלת העבודות כאשר הוא פנוי מתשתיות אחרות (כמו כבישים, כבלי מתח, תשתיות מים וכו').
היסטוריה > שנות האלפיים

בינואר 2001, פרסמה החברה את המכרז למיון מוקדם להקמת הקו הראשון של הרכבת קלה – הקו האדום. מועד הגשת ההצעות למכרז שנקבע תחילה למאי 2002, נדחה לבקשת המתמודדות ליולי 2002 ולאחר מכן לאוקטובר 2002. בנובמבר 2003, לאחר פרישת אחת המתמודדת, פורסם המכרז עצמו. ארבע הקבוצות המתמודדות אמורות היו להגיש את הצעותיהן עד אוגוסט 2004, והקבוצה הזוכה אמורה הייתה להיבחר בפברואר 2005 ולהשלים את הקמת הקו עד שנת 2010. הקבוצה הזוכה MTS הוכרזה לבסוף ב-31 בדצמבר 2006, ההסכם עם החברה נחתם במאי 2007.
בספטמבר 2008 נערכה ועדה בהשתתפות גורמי ממשלה, נציגי נת"ע ו-MTS לבחירת שם למערכת. בין ההצעות שעלו: "גל", "נועה", "קלה", "מטרו", "פסים" ו"קווית".
בראשית 2009 התגלו קשיים במימון אצל קבוצת MTS. בדצמבר 2010, לאחר תהליך של כשנתיים, ביטלה המדינה את זכייתה של MTS במכרז להקמת הפרויקט והטילה את תפקיד הקמת המערכת על נת"ע
היסטוריה > שנות העשרה

ביולי 2010 אישרה הממשלה את תוכנית המתאר החדשה, תמ"א 23/א/4 שהחליפה את תמ"א 23/א. התכנית החדשה קבעה רשת של שבעה קווים: אדום, ירוק, סגול, ורוד, צהוב, תכלת וחום, מתוכם הוחלט לבצע ראשית את הקווים אדום, ירוק וסגול. בהמשך נקבע כי חלק מהקווים יהפכו לקווי BRT (אוטובוס מהיר רב־קיבולת), שינועו על מסלוליה משלהם. כדי לשלוט בכל המערך, נקבע כי נת"ע תקים מרכז מטרופוליני שבו יישבו כל המפקחים בשטח שמול תחנת הרכבת תל אביב מרכז. השטח, שיהווה מעין מרכז שליטה ענק ורב־זרועי, וינהל את כל מערך התחבורה הציבורי בגוש דן, בתחום האחריות שבין כביש 40 במזרח, כביש 431 בדרום, כביש 5 בצפון והים במערב.
בספטמבר 2011 החלו העבודות על שלושת פירי השילוח של מנהרות הקו האדום, פיר הרצל בדרום תל אביב, פיר גלי גיל באזור הבורסה ברמת גן ופיר הדיפו בפתח תקווה.
ביולי 2013 הוגש דו"ח חמור לרשות החברות הממשלתיות על פרויקט הקו האדום של הרכבת קלה בגוש דן. על פי הדו"ח עלות הפרויקט צפויה להיות 14.3 מיליארד שקל, לעומת 10.7 מיליארד שקל שנקבעו ב–2010. חברת הייעוץ הרב־לאומית אז'יס, שמבקרת גם היא את הפרויקט, העריכה כי הוא יסתיים רק ב–2023 ולא ב-2017. כמו כן התגלה, שנת"ע כבר הוציאה על הפרויקט 2.4 מיליארד שקל, אף על פי שנעשו עד אותה עת עבודות הכנה בלבד על הקו.
באוגוסט 2013 מונה אלכס ויז'ניצר ליו"ר חברת נת"ע.
ויז'ניצר המקורב לבכירי מפלגת ישראל ביתנו, אביגדור ליברמן ופאינה קירשנבאום, נעצר בדצמבר 2014 והתפטר מתפקידו ב-22 בינואר 2015. על רקע החשדות לשחיתות במפלגה.
בעקבות התפטרותו, נמסר כי מיזם הרכבת הקלה צפוי להתעכב בשנה נוספת. במרץ 2015 התפטרה מתפקידה מנהלת משאבי האנוש של החברה, ג'אנה קנופלר, בתה של השרה סופה לנדבר.
באפריל 2014 מונה יהודה בר-און למנכ"ל החברה עד להתפטרותו באוגוסט 2019.
באוגוסט 2015 החלו העבודות על התחנה התת-קרקעית הראשונה של הקו האדום, תחנת אלנבי. באותו חודש גם נהרס גשר מעריב כחלק מהעבודות על תחנת קרליבך.
בדצמבר 2015 הנחה שר התחבורה את נת"ע להתחיל בביצוע הקווים ירוק וסגול וביוני 2019 פרסמה נת"ע את המכרז להקמה ותחזוקה של שני הקווים.
בפברואר 2016 פרסמה נת"ע מכרז לאספקה ותחזוקה של מערכות הרכבת בקו האדום. למכרז ניגשו ארבע קבוצות, ובסופו של דבר הגישו שתיים מהן הצעות. בנובמבר 2016 התברר כי שתי ההצעות יקרות כמעט פי שניים מהאומדן שחושב עם היציאה לפרויקט. לאחר חילופי האשמות בין המדינה והקבוצות הזוכות בוטל המכרז ופוצל למספר מכרזים נפרדים.
באוגוסט 2016 נסגרו שלושה חניוני חנה וסע בתל אביב ופתח תקווה, שנפתחו על ידי נת"ע עם תחילת העבודות, לאחר שהוכח כי אין בהם שימוש.
בפברואר 2017 החלה כריית מנהרות הקו האדום. לאחר כשנתיים וחצי הסתיימה עבודת הכרייה
באוגוסט 2017 זכתה קבוצת תבל, המורכבת מחברת אגד ושתי חברות סיניות במכרז להפעלת הקו האדום, ובדצמבר אותה שנה נחתם הסכם ההפעלה עימה.
ביולי 2018 הוטל על נת"ע לתכנן את קווי המטרו בעלות של יותר מחצי מיליארד שקלים. עלות ביצוע הפרויקט נאמד ב-150 מיליארד ש"ח.
בדצמבר 2018 החלו עבודות התשתית של הקווים ירוק וסגול.
בנובמבר 2019 החלו להגיע לישראל הקרונות שישמשו בקו האדום.
במאי 2023 שרת התחבורה, מירי רגב, הודיעה לחברת נת"ע שהניהול על המטרו יעבור לידי חברה אחרת בגלל חריגת ענק מהתקציב ומלוח הזמנים. את ההחלטה פרסמה השרה לאחר סיור ודיון עם חברת נת"ע ואנשי מקצוע במשרדה. ההחלטה התקבלה בעקבות חריגה מתקציב הפרויקט בסכום של כ-3 מיליארד שקלים, וחריגה מלוחות הזמנים ומהיעד המקורי ביותר משנה וחצי (היעד מקורי היה אוקטובר 2021, אך נדחה לנובמבר 2022 למרץ 2023 ולאוגוסט 2023).
ב-18 באוגוסט 2023 נפתח הקו האדום של הרכבת הקלה.
ביקורת

דוח על נת"ע שהוכן על ידי מרכז המחקר והמידע של הכנסת לבקשת יו"ר ועדת הכספים ח"כ ניסן סלומיאנסקי קובע כי הוצאות ההנהלה בחברת נת"ע עמדו על 85 מיליון שקל ב-2013 ו-89 מיליון שקל בשנת 2012 – יותר מכפליים בהשוואה לשנים 2010–2011. השכר הממוצע של עובדי החברה, האחראית על הקמת הרכבת הקלה בגוש דן, עמד בשנת 2012 על מעל 16.5 אלף ש"ח בחודש. נתונים אלה הביאו לביקורת על בזבוז וניהול לא נכון של החברה. ביקורת נשמעה גם על בזבוז ונהנתנות בהתנהלות החברה. דו"חות ביקורת פנימיים שנחשפו בעקבות בקשת חופש מידע העלו חשש לניהול לא תקין של מכרזים.
קווי הרכבת הקלה

חברת נת"ע מקדמת הפעלת מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב המבוססת על רשת קווי רכבת קלה:
הקו האדום – (באורך 24 ק"מ) מקשר באמצעות רכבת קלה מעל ומתחת לפני הקרקע, לארכה של תל אביב-יפו, בין בת ים לרמת גן, בני ברק ופתח תקווה.
הקו הירוק – (באורך 39 ק"מ), יהיה קו רכבת קלה המקשר בין הרצליה, תל אביב-יפו, חולון וראשון לציון.
הקו הסגול – (באורך 28 ק"מ), יהיה קו רכבת קלה המקשר בין תל אביב-יפו, רמת גן, המרכז הרפואי שיבא, אוניברסיטת בר-אילן, אור יהודה, יהוד, קריית אונו וגבעת שמואל.