stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חריסטו לוקוב

| --- | --- |

הגנרל חריסטו לוקוב
 לידה:  6 בינואר 1887 וארנה, נסיכות בולגריה בולגריה
 נרצח:  13 בפברואר 1943 (בגיל 56) סופיה, ממלכת בולגריה בולגריה
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי של סופיה 
 מדינה:  בולגריה 
 השכלה:  האוניברסיטה הצבאית הלאומית ע"ש וסיל לבסקי 
 השתייכות:  בולגריה צבא ממלכת בולגריה
 תקופת הפעילות:  1907–1938 (כ־31 שנים)
 דרגה:  גנרל לוטננט
 תפקידים בשירות
 מפקד בית הספר לארטילריה של צבא בולגריה, מפקד אוגדה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת הבלקן הראשונה  מלחמת הבלקן השנייה 
 עיטורים
 צלב הברזל דרגה שנייה מטעם גרמניה הנאצית  עיטור פור לה מריט הבולגרי
 תפקידים אזרחיים
 שר ההגנה הבולגרי מ-23 בנובמבר 1935 ועד 4 בינואר 1938  מנהיג הארגון איחוד הלגיונות הלאומיים של בולגריה
 
סמל תנועת הנוער של "הלגיונרים" ובו משולב צלב הקרס
חְרִיסְטוֹ נִיקוֹלוֹב לוּקוֹב (בבולגרית: Христо Николов Луков;‏ 6 בינואר 1887, וארנה, נסיכות בולגריה - 13 בפברואר 1943, סופיה, ממלכת בולגריה) היה פוליטיקאי וגנרל בולגרי, אשר כיהן כשר ההגנה של הממלכה בין 1935 ל-1938. לוקוב עמד בראש הארגון הלאומני והאנטישמי איחוד הלגיונות הלאומיים של בולגריה וקיים קשרים הדוקים עם המפלגה הנאצית בגרמניה. ב-1943 נורה למוות בפתח ביתו בסופיה על ידי חברי קבוצת מחתרת קומוניסטית וביניהם הפרטיזנית היהודייה ויולטה יעקבה.
ביוגרפיה > הקריירה הצבאית

חריסטו לוקוב נולד בווארנה. בהמשך עבר לסופיה ובה סיים את האקדמיה הצבאית הבולגרית. ב-1907 התגייס לצבא והוצב בגדוד ארטילריה. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה ולאחריה נותר בשורות הצבא למרות צמצומו המשמעותי ומונה למפקד רגימנט רגלים. בהמשך, מונה למפקד בית הספר לארטילריה של הצבא הבולגרי ובין 1934 ל-1935 פיקד על אוגדת רגלים.
ביוגרפיה > הקריירה הפוליטית

ב-23 בנובמבר 1935 מונה לשר ההגנה בממשלתו של גאורגי קיוסאיבנוב. במקביל עמד בראש הארגון הלאומני "איחוד הלגיונות הלאומיים של בולגריה", שחבריו כונו "הלגיונרים". לוקוב תמך ברעיונותיה של התנועה הנאצית וקיים קשרים אישיים עם ראשיה. בהמשך, נקט מדיניות עצמאית ונהג לדווח לראשי השלטון בגרמניה הנאצית ולקבל מהם הנחיות. פעילות זו הייתה לצנינים בעיניו של המלך בוריס השלישי. בינואר 1938, בלחצו של המלך בוריס השלישי, סיים לוקוב את תפקידו כשר ההגנה של בולגריה, הועלה לדרגת גנרל לויטננט ושוחרר מהצבא. הוא המשיך לעמוד בראש תנועת "הלגיונרים" ולקיים קשרים נרחבים עם ראשי התנועה הנאצית בגרמניה. הוא תמך בחוק להגנת האומה ובצעדים הנלווים אליו, שכללו רדיפות יהודים והחרמת רכושם. ב-1942, במהלך ביקור בברלין, התלונן המלך בוריס השלישי אצל שר החוץ הגרמני יואכים ריבנטרופ על כך שגרמניה הנאצית חותרת תחת משטרו באמצעות הגנרל לוקוב. ריבנטרופ הורה לקיים חקירה ובמהלכה הוברר כי הגנרל לוקוב מדווח ישירות לחוגי ממשל גרמניים ובכללם להרמן גרינג. בעקבות החקירה הורה ריבנטרופ להפסיק את הקשרים הישירים עם הגנרל לוקוב.
ביוגרפיה > רציחתו והתגובות לרצח

ב-13 בפברואר 1943 נורה חריסטו לוקוב בפתח ביתו על ידי חברי תא מחתרתי של המפלגה הקומוניסטית אשר ארבו לו במקום, ומת מפצעיו. בין המתנקשים הייתה הפרטיזנית היהודייה ויולטה יעקבה. הרצח עורר תגובות קשות בקרב חוגי הימין הקיצוני בבולגריה, שאף הטילו אחריות לרצח על חצר המלוכה. ראש הממשלה בוגדאן פילוב ציין בתקשורת כי ברצח השתתפו "מספר צעירים יהודים". בהמשך, השתמש ברצח כאמתלה להגברת התעמולה נגד יהודי בולגריה. ב-17 בפברואר כתב ראש הממשלה פילוב למלך בוריס השלישי, כי על בולגריה לנצל את הרצח להחמרת הצעדים הננקטים נגד היהודים והקומוניסטים וכי הוא מאמין כי גרמניה תעניק תמיכה מלאה לממשלה שתדע להתמודד ולפתור את הבעיה היהודית והקומוניסטית. פילוב הורה לשר הפנים פטר גברובסקי לשתף פעולה עם "הלגיונרים" בנקיטת צעדים נגד "היהודים והקומוניסטים". שגריר גרמניה בבולגריה אדולף היינץ בֶּקֶרְלֶה ציין כי מדובר באבידה קשה לגרמניה.
חריסטו לוקוב נקבר בסופיה, ובהלווייתו נכחו המלך בוריס השלישי, ראש הכנסייה של בולגריה המטרופוליט קיריל, שרים וחברי פרלמנט. בנרטיב ההיסטורי הבולגרי נותר חריסטו לוקוב דמות השנויה במחלוקת. הוא נערץ על ידי חוגי הימין הקיצוני בבולגריה אך נותר מוקצה על ידי מרבית הקשת הפוליטית וחוגי הממשל. מ-2003 נוהגים נאו-נאצים ואנשי הימין הקיצוני לקיים מצעד לפידים לילי בסופיה, לציון יום השנה למותו של הגנרל לוקוב. המצעד מתקיים בכל שנה למרות התנגדות הרשות המקומית. גם ב-2019 חרף צו מפורש של עיריית סופיה האוסר על קיומו, התיר בית המשפט הבולגרי, בעקבות עתירה שהוגשה אליו, למאות נאו-נאצים לקיים את המצעד ברחובותיה הראשיים של בירת המדינה, וזאת בשם חופש הביטוי. על מנת להיאבק בתופעה, יזמה עיריית סופיה בשיתוף עם הקונגרס היהודי העולמי ביום השנה להצלת יהדות בולגריה, "מצעד סובלנות" ובו השתתפו שרת החוץ של בולגריה וראשי הקהילה היהודית כשהם אוחזים ידיים.
הערות שוליים

1 2 3  מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999, עמודים 70-69.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, חלק ג' - תקופת השואה, הוצאת דבר, 1969, עמוד 181.
↑  חיים קשלס, תעודות ומסמכים, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 841.
↑  הגנרל חריסטו לוקוב, באתר "כולנו בולגרים", אוחזר ב-21 בפברואר 2014.
↑  Neo-Nazis march in support of anti-Semitic WWII Bulgarian general, באתר הג'רוזלם פוסט (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1240339526  ISNI: 0000 0005 0177 5139  LCCN: n2018061315  SUDOC: 256781567  VIAF: 50154074370611740032   WorldCat (עם VIAF): 50154074370611740032
ישועה כלב

| --- | --- |

 לידה:  1875 פלובדיב, האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  1943 (בגיל 68 בערך) פריז צרפת הכבושה
 מדינה:  בולגריה
 מקום קבורה:  1961, בית חנן, ישראל
 ידוע בשל:  ממייסדי התנועה הציונית בבולגריה, ציר לקונגרס הציוני הראשון  יושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה  ציר מטעם בולגריה לוועידת השלום בפריז (1919)
 השכלה:  משפטים
 מקצוע:  עורך דין
 תואר:  דוקטור
מצבת קברו של ד"ר ישועה כלב בבית העלמין בבית חנן
ישועה (יהושע) כַּלֵב (בבולגרית: Йехошуъа Калев;‏‏ 1875, פלובדיב, האימפריה העות'מאנית – 1943, פריז, צרפת הכבושה) היה פוליטיקאי, עיתונאי ופובליציסט, ממייסדי התנועה הציונית בבולגריה, ציר מטעמה לקונגרס הציוני הראשון ובהמשך חבר הוועד הפועל הציוני הגדול ויושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה. כלב היה מנהיג הפלג הניצי-אקטיביסטי בתנועה הציונית אשר חבריו היו חסידי משנתו של יוסף מרקו ברוך ועמד בראש המאבק להשגת הגמוניה ברחוב היהודי, נגד נכבדי הקהילה ה"נוטבלים", נגד רשת החינוך של כל ישראל חברים ונגד הרב מרדכי אהרנפרייז. כלב היה אחד מנציגי ממלכת בולגריה לוועידת השלום בפריז, אשר חתמה את מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > ראשית פעילותו הציבורית

ישועה כלב נולד בשנת 1875 בפלובדיב, נצר למשפחות נוטאבלים מנכבדות הקהילה היהודית, משפחת כלב מצד אביו ומשפחת רומנו מצד אמו. הוא למד במלדארי ובהמשך בבית הספר של רשת "כל ישראל חברים", ובו נחשף לתרבות הצרפתית. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) עקרה משפחתו לסופיה, וכלב הצעיר התבלט במאבקו למען הקהילה ונגד האנטישמיות בבולגריה, וכן במזגו החם. כלב רכש תואר במשפטים באוניברסיטת סופיה. אחד ממרציו היה פרופ' צבי בלקובסקי, וכלב הצעיר נחשף לחוג חובבי ציון. בהמשך רכש כלב תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטה החופשית של בריסל.
ב-1895 הגיע לסופיה יוסף מרקו ברוך, התיידד עם בני המשפחה, התארח בביתם וישועה כלב הושפע מאוד מרעיונותיו. ביוני 1896 ביקר בנימין זאב הרצל בסופיה ולאחר ביקורו הקימו ישועה כלב, קרל הרבסט וד"ר ראובן בירר את ארגון "ציון" שאחת מפעולותיו הראשונות הייתה תרגום הספר מדינת היהודים לבולגרית. לאחר שעזב מרקו ברוך את בולגריה הופסקה הפצת עיתונו הכרמל. ב-12 ביולי 1896 הוציא כלב לאור ביחד עם קרל הרבסט את כתב העת הציוני Еврейски глас ("ייברייסקי גלאס", 'הקול העברי'), שנכתב בבולגרית, ובמקביל לו את כתב העת "לה ווס דה ישראל", שנכתב בלאדינו. העיתונים היו המשך ישיר לעיתונו של מרקו ברוך "הכרמל". באחד הגליונות הראשונים של "ייברייסקי גלאס" הקדיש כלב מאמר מיוחד ליוסף מרקו ברוך, בו נכתב שמרקו ברוך הניח את היסודות לתנועה הציונית בבולגריה והפיץ את רעיונות הציונות עוד בטרם פורסם חזונו של הרצל.
ביוגרפיה > בהנהגת התנועה הציונית

קריאתם של העיתונים לאקטיביזם בגאולת ארץ ישראל עוררה את חמתם של הממשלה העות'מאנית, הקהילות היהודיות באימפריה ואת הנוטאבלים בבולגריה. הנוטאבלים נאבקו בעיתונים החדשים ובמיוחד בעיתון בשפת הלאדינו, בשל העובדה ששפה זו הייתה נפוצה מאוד בקרב מרבית יהודי בולגריה והבלקן. הנוטאבלים ניסו להשפיע על השלטונות לסגור את העיתונים ואף ניתלו מודעות בבתי הכנסת הקוראות להחרמתם, אך תפוצתם גדלה מאוד בעיקר בקרב הדור הצעיר ושלטונות בולגריה סירבו בתחילה להתערב בסוגיה. הרב הראשי ליהודי האימפריה העות'מאנית, הרב משה הלוי הטיל חרם על העיתון ועורכיו. במכתב לרב הראשי בסופיה ציין, כי משנתו של העיתון מזיקה ל-350,000 יהודי האימפריה העות'מאנית הנהנים מחופש ושוויון זכויות מלא ומזהיר מפני תוצאות הרות אסון אם תימשך הפצת העיתון. הרב הכריז על קרל הרבסט וישועה כלב: "מופרשים ומובדלים מעדת ישראל". אולטימטום שהועבר על ידי הסולטאן עבדול חמיד השני, דרך השער הנשגב לממשלה הבולגרית, הוביל לסגירת העיתון בלאדינו.
ישועה כלב נבחר ביחד עם קרל הרבסט וצבי בלבקובסקי כציר מטעם יהדות בולגריה לקונגרס הציוני הראשון ובהמשך נבחר להוועד הפועל הציוני הגדול. כלב נטל חלק בוועידות הציוניות של ההסתדרות הציונית בבולגריה והיה דמות מרכזית במאבק על השליטה בהנהגת יהדות בולגריה בין התנועה הציונית, לנוטאבלים ולרב מרדכי אהרנפרייז, אשר הוכרע לטובת הציונים. כלב ניסה לפשר במאבק על החינוך היהודי בקהילות בין התנועה הציונית לבין רשת "כל ישראל חברים" ובהקשר זה פרסם מספר מאמרים פובליציסטיים בעיתון "אל דיאה", שבהם קבע שהבעיה נעוצה במדיניות הוועד המרכזי של הרשת היושב בפריז ומנותק מהנעשה בבולגריה, אך בבסיסה מדובר ברשת חיובית. מאמרו ליבה את המאבק מול הרשת ועורר סערה וגם המאבק על החינוך היהודי הוכרע לטובת התנועה הציונית והוביל לסגירת בתי הספר של רשת "כל ישראל חברים".
ב-1900, בתקופת כהונתו של טודור איבנצ'וב כראש ממשלת בולגריה, התחוללו בבולגריה אירועים אנטישמיים רבים. לאחר כינוס חירום שנערך בסופיה בעניין, המליץ אברהם דויצ'ון לוי לשלוח את ישועה כלב לקהילות בולגריה כדי ללמוד את חומרת הבעיה. לאחר ששב מסיוריו, נועדו כלב ודוויצ'ון לוי עם איבנצ'וב וזה יעץ לכלב לערוך דין וחשבון ולהגישו לשר הפנים וסיל רדוסלאבוב. כלב ערך דין וחשבון מפורט ולווה אותו במכתב מטעמו בו נכתב, שאם ממשלת בולגריה אינה רוצה ביהודיה, הם מבקשים ארכה של שנה ותמיכה כלכלית כדי לעזוב את הנסיכות. רדוסלאבוב נעלב מסגנון מכתבו של כלב וביקש לזמן את ראש קהילת סופיה לבירור, אך איבנצ'וב שכנעו שלא לעשות כן. בעקבות הדו"ח שהגיש כלב פנה רדוסלאבוב למושלי כל מחוזות בולגריה וציין כי זו אחריותם האישית למנוע פגיעה ביהודים.
ב-28 במרץ 1904 נערכה בסופיה הוועידה הציונית הרביעית אשר עמדה בסימן הפולמוס על תוכנית אוגנדה. ישועה כלב, כעמיתו קרל הרבסט היו מתומכי ציוני ציון והביעו התנגדות מוחלטת לתוכנית. בהחלטת הסיכום של הוועידה נכתב כי ציוני בולגריה לעולם לא יבגדו במולדתם ההיסטורית וכי הם מתנגדים לכל שינוי בתוכנית בזל. במהלך הוועידה הרצה כלב, אשר בעת ההיא נחשב לאידאולוג הבולט של התנועה, על המבנה המוצע למוסדות יהדות בולגריה והתקנון להפעלתם, תוך צמצום סמכותו של הרב הראשי. כלב הציג תפישת עולם מיליטנטית במאבק מול אהרנפרייז והנוטאבלים. הוועידה קיבלה את הצעתו שהוותה נקודת הסלמה במאבק בין הציונים לרב מרדכי אהרנפרייז. ב-1905 נבחר כלב לנציג יהדות בולגריה בוועד הפועל הגדול של התנועה הציונית.
ביוגרפיה > הכרעת המאבק על הנהגת יהדות בולגריה

המאבק בין התנועה הציונית לרב אהרנפרייז גלש לפסים אלימים. ב-26 במרץ 1907 נאם הרב אהרנפרייז בבית הכנסת ברובע יוצ'בונאר, ונאומו נגע בהשתתפות היהודים בחיים הפוליטיים בבולגריה. ישועה כלב אשר נכח בקהל, העיר לרב כי לא עוסקים בעניינים פוליטיים בבית הכנסת. אלמנטים מהקהל התנפלו על כלב והכו אותו ואת חברי התנועה הציונית שנכחו בקהל מכות נמרצות, התפתחה תגרה גדולה אשר פוזרה רק בהתערבות המשטרה הבולגרית. על רקע המאבק אותו הוביל כלב תוך הפגנת עמדות נִציות, נחלש כוחה של התנועה הציונית ובבחירות שנערכו לוועדי הקהילות במאי 1907 נחלו הציונים תבוסה קשה ואיבדו את הנהגת קהילות סופיה ופלובדיב. ב-16 באפריל 1908 נפתחה בסופיה הוועידה הציונית השישית על רקע ביקורת על ההנהגה הציונית. בסיום הוועידה נבחר יקיר (פריסיאדו) רומנו, איש הזרם המתון ליושב ראש הוועד המרכזי במקום ישועה כלב. מדיניות הפיוס שהנהיג רומנו מול הרב אהרנפרייז לא הועילה, יקיר רומנו התפטר מהקונסיסטוריה וב-1910 חבר ליריביו הפוליטיים יהושע כלב, קרל הרבסט ומרקו רומנו בקריאה רשמית להדיח את הרב אהרנפרייז. ב-1914 התפטר הרב אהרנפרייז ועזב את בולגריה. כלב נטל חלק גם בחיים הפוליטיים בבולגריה, הצטרך למפלגת העם הבולגרית ואף היה מועמד מטעמה בבחירות למועצת עיריית סופיה. ב-1916 הצטרף כלב ביחד עם חיים אהרן פרחי לקונסיסטוריה היהודית כנציג התנועה הציונית וכפועל יוצא מכך, פנתה הקונסיסטוריה רשמית למשרד הדתות כדי שירכיב ועדה שתגיש הצעת תקנון לניהול יהדות בולגריה. משרד הדתות נעתר, הוועדה הוקמה ועם חבריה נמנה ישועה כלב. הוועדה הגישה את הצעתה, אך משרד הדתות דרש תיקונים ונקט סחבת בדיון בהצעה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, מינה ראש הממשלה הבולגרי אלכסנדר סטמבוליסקי את ישועה כלב כנציג בולגריה לוועידת השלום בפריז מטעם המיעוט היהודי. עוד השתתף בוועידה הקולונל אברהם תג'ר מטעם צבא בולגריה. בהמשך, נבחר כלב ליושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה, תוך שהוא פועל לאחד את הפלגים בתנועה הציונית תחת רעיון הבית הלאומי ליהודים. בוועידה הציונית ה-9 שנערכה בסופיה נבחר ישועה כלב ליושב ראש הוועד המרכזי וכיהן לתקופה קצרה גם כיושב ראש הקונסיסטוריה. ב-1920 השתתף כלב בוועידת הוועד הפועל הציוני הגדול שנערכה בלונדון. ב-10 באוגוסט 1920 נערכה הוועידה הציונית ה-10 ובמהלכה ביקש כלב למנות רב ראשי חדש במינוי קבע, ולהוביל בכך לאישור התקנון על ידי משרד הדתות. חבריו לוועד המרכזי התנגדו, וכלב התפטר מהוועד ומהקונסיסטוריה.
ביוגרפיה > שלהי הקריירה ואחריתו

לאחר פרישתו הוציא כלב לאור את הירחון הספרותי-ציבורי еврейска мисъл ("ייברייסקה מיסאל", 'המחשבה היהודית'), שהיווה אופוזיציה להנהגה הציונית ובמאמריו נמתחה ביקורת על אי-מינויו של רב ראשי חדש ועל גביית מס קרן היסוד בכפייה מהקהילות השונות, עניין שמנע לשיטתו של כלב, את אישור התקנון על ידי ממשלת בולגריה.
ב-1924, לאחר מות בנו יחידו ממחלה ממארת בגיל 15 שנים, פקד את כלב משבר אישי והוא פרש מהחיים הפוליטיים, עזב את בולגריה והשתקע במץ שבצרפת. לפי גרסה נוספת, היו אלה עמדותיו הנִציות של כלב אשר הובילו להרחקתו ממרכז העשייה הציונית בבולגריה. ממץ עבר לפריז ובה רכש אזרחות צרפתית. ב-1940, עם כיבוש פריז על ידי גרמניה הנאצית, נמלט לשווייץ, אך בהמשך שב לפריז. הוא לקה בשבץ מוחי שהוביל לשיתוק, אשר נטל ממנו את יכולת הדיבור וההליכה. למרות מצבו, תוכנן לגרשו למחנה הריכוז דראנסי, אך הוא נפטר בטרם בוצעה פקודת הגירוש. ב-1961, ביוזמת ארגון "איחוד עולי בולגריה", הועלו עצמותיו לישראל והוא נקבר בבית הקברות בבית חנן.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  אלברט רומנו, אישים, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות – יהדות בולגריה, ירושלים 1967, עמ' 611–613.
↑  חיים קשלס, ההסתדרות הציונית בבולגריה בשנותיה הראשונות, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים 1967, עמ' 123–133.
↑  אלברט רומנו, התנועה הציונית בעשור הראשון להיוסדה, עמ' 227–229.
↑  אלברט רומנו, התנועה הציונית בעשור הראשון להיוסדה, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 253.
↑  אלברט רומנו, התנועה הציונית בעשור הראשון להיוסדה, עמ' 232–237.
↑  אלברט רומנו, התנועה הציונית בעשור הראשון להיוסדה, עמ' 244.
↑  אלברט רומנו, מאבק בין מתונים וקיצונים בהסתדרות הציונית, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים 1967, עמ' 271–282.
↑  אלברט רומנו, מאבק בין מתונים וקיצונים בהסתדרות הציונית, עמ' 303–308.
1 2  אלברט רומנו, מאבק בין מתונים וקיצונים בהסתדרות הציונית, עמ' 362–365.
גשר השמורות

| --- | --- |
גשר השמורות, מרץ 2024
גשר השמורות, מרץ 2024
 מידע כללי
 סוג:  גשר להולכי רגל 
 שימוש:  גשר הולכי רגל
 כתובת:  שדרות בן-גוריון, בין שמורות הטבע: שמורת האירוסים ואגם החורף, נתניה
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקמה ובנייה
 חומרי בנייה:  פלדה
 אדריכל:  אדריכל צבי מוססקו
 מידות
 אורך:  90 מטר
 רוחב:  8 מטר
 
 קואורדינטות:  32°17′17″N 34°50′34″E﻿ / ﻿32.28805°N 34.84285°E﻿ / 32.28805; 34.84285
 he
 
גשר השמורות
גשר השמורות הוא גשר להולכי רגל ורוכבי אופניים בנתניה, המחבר בין שתי שמורות הטבע העירוניות: שמורת האירוסים ואגם החורף.
הגשר תוכנן על ידי אדריכל צבי מוססקו ועל ידי מהנדסי הקונסטרוקציה ממשרד "רוקח אשכנזי מהנדסים". בניית הגשר החלה בשנת 2015 והסתיימה בשנת 2018. עלות הפרויקט כ-20 מיליון ש"ח.
מבנה הגשר ותיאורו

הגשר עשוי פלדה, אורך הגשר 90 מטר ורוחבו כ-8 מטר, משקלו 300 טון. מדרך (שביל ההליכה) של הגשר מחופה דק (deck) מבמבוק סינתטי.
רמפות הגישה לגשר הוקמו תוך שמירה על החי והצומח בסביבה.
הערות שוליים

↑  גשר השמורות, באתר חברת מוססקו אדריכלים.
↑  גשר השמורות, באתר חברה לפיתוח ולתיירות נתניה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא תחבורה ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רנה פפיפר

| --- | --- |

 לידה:  5 באוקטובר 1893 הורודנקה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  8 באוקטובר 1943 (בגיל 50) קופנהגן, ממלכת דנמרק 
 סוגה:  אופרה 
 
רנה פפיפר (בגרמנית: Rena Pfiffer;‏ 5 באוקטובר 1893 – 8 באוקטובר 1943) הייתה זמרת אופרה ואופרטה יהודייה ילידת פולין. היא הייתה בעלת קול סופרן ומזוהה בעיקר עם הפולקסאופר של וינה. בהמשך עברה לקופנהגן בירת דנמרק. ב-1943 נורתה למוות במהלך הברחת יהודי דנמרק לשוודיה.
ביוגרפיה

רנה פפיפר נולדה ב-1893 בהורודנקה, אשר הייתה נתונה לשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית, למשפחה יהודית. היא רכשה השכלה מוזיקלית בשירה בלביב ובהמשך בווינה. ב-1919 הצטרפה לסגל זמרי הפולקסאופר של וינה והופיעה בדרזדן, סופיה, ורשה, לביב ובודפשט.
בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20 וראשית שנות ה-30 הופיעה מספר פעמים גם עם מקהלת צדיקוב תחת משה צדיקוב והשתתפה עמה בשורת קונצרטים ברחבי בולגריה וביוגוסלביה.
היא הופיעה ברסיטלים גם בארצות הברית ובקנדה, ומקצת מהופעותיה הוקלטו. ב-1939 ביקרה בארץ ישראל והשתתפה בקונצרטים ובהופעות רדיו.
פפיפר נישאה פעמיים. בעלה הראשון היה גבריאל לקס, ולזוג נולדה בת בשם ליליאנה (לילי גרינהם (אנ')), שהייתה אמנית. בעלה השני היה זמר דני בשם ינס אגון כריסטיאן מדסן (בדנית: Jens Egon Christian Madsen), עמו עברה להתגורר בקופנהגן. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה דנמרק על ידי גרמניה הנאצית, והחלה רדיפת היהודים שם. רנה פפיפר נורתה על ידי משתף פעולה דני במהלך מבצע הברחת יהודי דנמרק לשוודיה, כאשר המתינה בנקודת מפגש באחד מפרוורי קופנהגן. היא נפצעה קשה ומאוחר יותר מתה מפצעיה. ב-1949, היורה, הנס מיקאל דיל (בדנית: Hans Michael Deal), הועמד לדין, נדון ל-20 שנות מאסר, אך זכה לחנינה כעבור 5 שנים.
הערות שוליים

1 2  Olga Ciwkacz, קורותיה של רנה פפיפר, באתר אוניברסיטת ביאליסטוק (בפולנית).
↑  מוני שלום, יובל למקהלת מ.צדיקוב, בתוך:  א.חן ציון, מוני שלום (עורכים), ליובלה של מקהלת הפועלים על שם משה צדיקוב, המחלקה לתרבות של ההסתדרות הכללית, הוצאת אחדות, 1959, עמודים 18, 36–38.
↑  שירות השידור בארץ ישראל, 13 באוגוסט 1939, באתר virlib.brinkster.net.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810634613605606  GND: 1027161499  VIAF: 36149842043902842938   WorldCat (עם VIAF): 36149842043902842938
אברהם פוקסמן

| --- | --- |

אברהם פוקסמן, ינואר 2011
 לידה:  1 במאי 1940 (בן 84) ברנוביץ', בלארוס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  בית המדרש לרבנים באמריקה  בית הספר למשפטים אוניברסיטת ניו יורק  ישיבה דפלטבוש 
 השקפה דתית:  יהדות 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב הגדולה להוקרה על שירות הרפובליקה האוסטרית  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סופיה  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  אביר בלגיון הכבוד  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית  דוקטור לשם כבוד מישיבה יוניברסיטי 
 
אברהם (אייב) הנרי פוקסמן (באנגלית: Abraham Henry Foxman; נולד ב-1 במאי 1940) הוא עורך דין יהודי-אמריקאי שכיהן כמנהל הלאומי של הליגה נגד השמצה בשנים 1987–2015 ומאז 2016 מכהן כראש המרכז לחקר אנטישמיות במוזיאון המורשת היהודית.
שנותיו הראשונות

פוקסמן, בן יחיד, נולד בברנוביץ', חודשים ספורים אחרי שהעיר נלקחה מפולין בשל הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ושולבה בברית המועצות. כיום שוכנת העיר בבלארוס. הוריו של פוקסמן, הלן וג'וזף פוקסמן, היו יהודים פולנים.


ב-1940 כשהגרמנים הכניסו את היהודים לגטו, השאירו הוריו של פוקסמן אותו עם המטפלת הקתולית ברוניסלבה קורפי. פוקסמן הוטבל לנצרות בכנסייה קתולית כהנריק סטניסלב קורפי, וגדל כקתולי בווילנה
שבליטא בשנים 1940–1944. לאחר מספר מאבקים על האפוטרופוסות החוקית עליו הוא הושב לחזקת הוריו.
השכלה וקריירה

פוקסמן היגר עם הוריו לארצות הברית ב-1950.
הוא למד בישיבה דפלטבוש בברוקלין, ניו יורק. הוא קיבל תואר ראשון במדע המדינה מסיטי קולג' בניו יורק. פוקסמן הוא גם בעל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק. הוא חיבר עבודה לתואר מוסמך בבית המדרש לרבנים באמריקה ובכלכלה בינלאומית בניו סקול.
אברהם פוקסמן הצטרף לחטיבה ליחסים בינלאומיים של הליגה נגד השמצה ב-1965. ב-1987 הוא נבחר פה אחד בידי ההנהלה למנהל הלאומי החדש של הארגון, והחליף בכך את המנהל הוותיק נתן פרלמוטר.. בתחילת 2015 פרש מתפקידו אחרי 27 שנים.
בשנת 2007, פרסם את הספר "השקרים הקטלניים ביותר" ("The Deadliest Lies: The Israel Lobby and the Myth of Jewish Control"), בו ניסה להגדיר בלשון ברורה את הגבול הדק בין איבה למדינת ישראל לשנאת ישראל.
הכרה

פוקסמן זכה במספר פרסים ותוארי כבוד ממוסדות ללא כוונת רווח. ב-1998 זכה בפרס על מפעל חיים מוועדת הזיכרון הבין-דתית בשל היותו "מנהיג שנלחם נגד האנטישמיות, צרות-האופק והאפליה."

פוקסמן זכה מידי המרכז ללימודי השואה ורצח העם בפרס המנהיגות ההומניטרי על-שם ראול ואלנברג ב-18 באפריל 2002.

ב-16 באוקטובר 2006 העניק נשיא צרפת ז'אק שיראק, לפוקסמן את אות אביר לגיון הכבוד - אות הכבוד האזרחי הגבוה ביותר של צרפת.

ב-22 במאי 2008, העניקה ישיבה יוניברסיטי לפוקסמן תואר דוקטור לשם כבוד.
בנוסף לכך כלל נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, את פוקסמן במשלחת הכבוד שליוותה אותו לירושלים לחגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל במאי 2008.
ביקורת

בשנת 2001, פעל למען מתן חנינה למארק ריץ', שנאשם בהתחמקות מתשלום מס והפרה של הסנקציות על איראן, לאחר שריץ' נתן תרומה גדולה לארגון הליגה נגד השמצה. אחר כך הודה פוקסמן כי "עשה שגיאה" כאשר שיגר מכתב, על נייר רשמי של "הליגה נגד השמצה", ובו המליץ להעניק חנינה לריץ'. הוא הסביר כי "ברור שמישהו שנותן לך 100 דולר, לא מקבל את אותה תשומת לב כמו מישהו שנותן לך 10,000".
ביקורת > התנגדותו של פוקסמן לפארק 51

מספר מבקרים מתחו ביקורת על התנגדותו של פוקסמן להקמתו של מרכז הקהילה האסלאמית המתוכנן "פארק 51" (Park51) בסמוך לגראונד זירו בניו יורק. הם ייחסו לו צביעות, מאחר שהצהרת המשימה של הליגה נגד השמצה אומרת שהיא מעוניינת "לשים קץ לתמיד לאפליה הבלתי צודקת והלא הוגנת של כל כת או גוף של אזרחיים." פאריד זכריה, שהליגה נגד השמצה העניקה לו את פרס החירות של התיקון הראשון על-שם יוברט המפרי, החזיר לה את הפרס והתשלום הכספי שבצדו בסך 10,000 דולר, באומרו שהוא לא יכול להחזיק בהם במצפון נקי. זכריה הפציר בליגה נגד השמצה לשנות את דעתה.
מחלוקות > תמיכתו בזכויות הלהט"ב

תמיכתו של פוקסמן בזכויות להט"ב באמריקה עוררה עליו את חמתם של יהודים אורתודוקסים רבים. בשנים 2000–2001 הוא מחה על החלטת בית המשפט העליון במשפט "צופי אמריקה ואחרים נגד דייל" שבה נקבע, שצופי אמריקה יוכלו לגרש צופה להט"ב בגלל נטייתו המינית. נמסר ש"עבור קבוצות יהודיות רבות שעובדות עם תנועות הצופים - בעיקר בתי-כנסת רפורמיים ומרכזי קהילה יהודית - השנה שבאה אחר-כך גרמה לחשבון נפש, משום שהם התחבטו בשאלה האם הם צריכים לסיים את קשריהם עם הארגון בגלל עמדתו לגבי להט"בים," וש"בתוך הקהילה היהודית, קבוצות אורתודוקסיות תמכו בהחלטה, באומרן שארגונים אזרחיים צריכים להיות רשאים לקבוע את המסר שהם מעבירים - אולם רוב הארגונים היהודיים מגנים אותה כמפלה." ב-2001, יצאו פוקסמן ויושב ראש הלאומי של הליגה, הווארד ברקוביץ, בהצהרה כי "אנחנו המומים שבשנת 2000 קיבל בית המשפט העליון החלטה שכזאת... ההחלטה מצהירה שכל זמן שהארגון תומך בעמדה אנטי-להט"בית, הוא חופשי להפלות נגד גאים ולסביות אמריקאים."
מחלוקות > ביקורתו על ג'ימי קרטר

באוקטובר 2006, ביצגו את הליגה נגד השמצה, מתח פוקסמן ביקורת על ספרו של הנשיא לשעבר ג'ימי קרטר "פלסטין: שלום לא אפרטהייד" (Palestine: Peace Not Apartheid), באומרו שבספרו קרטר "מציג גישה אנטישמית." חודש לאחר-מכן, לפי דברים שציטט ג'יימס טראוב במאמר שפורסם בניו יורק טיימס, אמר פוקסמן שאף-על-פי-כן הוא אינו מכנה את הנשיא לשעבר "אנטישמי".
מחלוקות > עמדתו בנושא הלובי הישראלי

פוקסמן כתב ספר בשם "השקרים הקטלניים: השדולה הישראלית ומיתוס השליטה היהודית" (The Deadliest Lies: The Israel Lobby and the Myth of Jewish Control). הוא כתב אותו בתגובה לספרם של ג'ון מירשהיימר וסטפן וולט, "השדולה הישראלית ומדיניות החוץ האמריקנית" (The Israel Lobby and U.S. Foreign Policy),
מחלוקות > ביקורתו על מל גיבסון

פוקסמן ספג ביקורת מיהודים ולא-יהודים בשל גישתו העוינת לסרטו של מל גיבסון "הפסיון של ישו" משנת 2004.

בספטמבר 2003, לפני שיצא הסרט לאקרנים כינה פוקסמן את גיבסון "דיוקן של אנטישמי". ביום המחרת הוא הוסיף ש"אני לא מוכן לאמר שהוא אנטישמי" אלא שגיבסון "מציג דעות שלא ניתן שלא לראותן כאנטישמיות."

בנובמבר 2003 אמר פוקסמן על גיבסון כי "אני חושב שהוא נגוע, מאוד נגוע, בהשקפות אנטישמיות חמורות מאוד."

כאשר נשאל על ידי דיאן סויר בפברואר 2004 אם מל גיבסון הוא אנטישמי ואם הפסיון של ישו הוא סרט אנטישמי, השיב פוקסמן בשלילה על שתי השאלות.

ביקורת נמתחה על פוקסמן גם על תגובתו להתנצלותו של גיבסון על התנהגותו במהלך מעצרו בחשד לנהיגה בשיכרות ב-2008 (אז הוא השמיע אמירות אנטישמיות נגד השוטר שעצר אותו).

פוקסמן קיבל את התנצלותו השנייה של גיבסון, אם כי הוא המשיך למתוח ביקורת על גיבסון, ואמר ב-2008 כי "בימי השיא שלו הוא היה מספר 1 בהוליווד, הכוכב הכי מבוקש, בחירת העם, סמל. אז הוא התגלה כאנטישמי, וראו איפה הוא היום. זהו היופי באמריקה."

פוקסמן המשיך וגינה את גיבסון על סרטו "הפסיון של ישו", באומרו ב-2008 כי "מה שהוא עשה היה להקנות אמינות, באמצעות סרט מודרני, לסיפור רצח האל. היכן מל גיבסון היום ? הוא עשה סרט, ויום אחד הוא חושף את עצמו בפני העם האמריקני. הוא כבר אינו סמל."