פשמישל
הקהילה היהודית > מלחמת העולם השנייה והשואה > האקציה הראשונה

ב-24 ביולי (י' באב ה'תש"ב) הגרמנים הודיעו שבעוד שלושה ימים ישולחו כל היהודים שאינם עובדים מהעיר, ויושארו רק בעלי כרטיסי עבודה חתומים בידי הגסטאפו. כמעט כל יהודי העיר נרשמו לעבודה כלשהי. יום לפני האקציה נאספו כל כרטיסי העובד. קהל גדול נאסף בפתח משרדי המשטרה היהודית אך ד"ר דולדיג החזיר רק 5000 כרטיסים. זעקות התושבים הרקיעו שחקים, ולילה מלא ייסורים עבר על תושבי הגטו.
החל מ-27 ביולי ועד 3 באוגוסט במסגרת "האקציה הראשונה" של הגטו, נשלחו כ-12,500 יהודים למחנה בלזץ. על היהודים היה להתייצב בכיכר, בשבע בבוקר 27 ביולי, עם חבילה של 10 ק"ג לכל היותר, וכל העובר על ההוראות יירה. ואכן, אחד הרופאים הביע מחאה על יחסם של הגרמנים, נלקח הצידה ונורה.
מפקד הוורמאכט בפשמישל מקס לידטקה שהוכר מאוחר יותר בידי יד ושם כחסיד אומות העולם, הורה לחייליו למנוע את מעבר אנשי הס.ס. על הגשר המוביל לגטו. הקצין אלברט בטל שהוכר אף הוא כחסיד אומות העולם אכן עצר את אנשי הס.ס. במשך זמן מה, ואף משך כ-100 יהודים מתוך הקבוצה הבלתי מורשית, והעבירם אל תוך מחנה הצבא, תוך קביעה שהוא זקוק לעבודתם, ובכך הציל את חייהם. לאחר משא ומתן ארוך הסכימו הס.ס. לוותר על "העובדים שלו".
חולים וזקנים שלא יכלו ללכת הובלו אל כיכר נפרדת ומשם הוסעו במשאיות לגרושובצה ושם נורו. לאחר שהחולים יצאו את הגטו במשאיות אל עבר מותם, הגרמנים אספו את המשפחות של החולים בכיכר ושם ירו בהם. אשה חולה שהגיעה עם בנה הקטן, נורתה בראשה בידי קצין ס.ס. ולאחר מכן אחז את הילד ברגלו והטיח את ראשו אל הקיר. בצהרי היום ד"ר דולדיג ועוזרו מר רכטר נלקחו למטה המשטרה ושם נרצחו.
לאחר יציאת הרכבת הראשונה בשעות הצהריים, ובה כ-7000 נוסעים, נערכו חיפושים אחר בורחים ומסתתרים והם נורו. הגטו כולו היה זרוע גופות של נשים זקנים וילדים. המשטרה היהודית צוותה "לנקות" את המקום, ועדיין היו מתושבי הגטו שהאמינו שלוקחים אותם ל"מחנה עבודה במזרח".
שלשה ימי הפסקה עברו, וב-31 ביולי, בבת אחת, תושבי שתי שכונות בגטו נצטוו לפנות את בתיהם בתוך שעה. מכיוון שהמעברים בין הבתים היו צרים, תושבים אלו יצאו עם חפצים בעלי נפח קטן בלבד, והשאירו אחריהם את רוב רכושם. קבוצות גדולות של פולנים המעוניינים בשלל עטו על בתי היהודים, אך הגרמנים מנעו את הגישה מהם, ואף ירו בהם לשם כך. ההגעה לאזור האיסוף הפעם היה מסודר ושקט. לא היו יריות ולא בורחים. 3000 יהודים נשלחו ביום זה לבלזץ. את הבתים "ניקו" היהודים והעבירו את מה שמצאו לגרמנים.
ב-3 באוגוסט, שלשה ימים אחר כך, נצטוו כל תושבי הגטו להתייצב בבוקר השכם, ולהציג את כרטיסיהם. הם עמדו מהבוקר עד הצהריים, עת הגיעו אנשי הס.ס. ובראשם יוליאן שרנר מפקד הוואפן ס.ס. בקרקוב, שעבר במסדר ורישום קפדני אחר הכרטיסים. הם ערכו חיפוש בבתים ושלחו במכות את מי שמצאו אל הכיכר. עם גמר המסדר כולם שוחררו לבתיהם, עם הוראה לקבוצה של 3000 מהנמצאים להתייצב בשלש אחה"צ שוב בכיכר. האנשים התייצבו בשקט ונלקחו אל הרכבת. בין היתר הרופאים הוותיקים הועלו לרכבת, אך ארבעה רופאים נתבקשו על ידי רופא המשטרה היהודית להישאר על מנת לטפל בניקיון המחנה, והגרמנים לא התנגדו לכך. בזמן שהאנשים הוצעדו אל תחנת הרכבת, קבוצת אנשי גסטפו וס.ס. נגשו אל בית החולים, ירו ברוב החולים, והובילו את הצוות הרפואי אל התחנה. ביום זה גורשו כ-3500 יהודים לבלזץ. בסך הכל גורשו כ-12,500 יהודים.
בגטו נותרו אנשי בית החולים, שארית אנשי המשטרה היהודית, והעובדים "המורשים".
כשישה שבועות לאחר האקציה הראשונה, הודיעו השלטונות הגרמניים שהם מוכנים "לחון" את המתחבאים בעת האקציה ולהנפיק להם תעודות, על מנת שיהיו "חוקיים" בגטו. כמאה יהודים הסכינו לכך, וקיבלו בול עגול בפנקסיהם. כמה ימים אחר כך נקראו להתייצב על מנת לנסוע לעבודה. הם הועלו על משאיות ונרצחו בבית הקברות של העיר.
באותה תקופה, למרות הבטחת ההגמון, כל היהודים המומרים לנצרות נתפסו ונרצחו.
פועל רכבת נוצרי סיפר ליהודים על הריגת היהודים בבלזץ, אך תושבי הגטו סירבו להאמין לו, וראו בכך סיפורי בדים שנועדו להפחיד אותם בלבד. אך לאחר שקיבלו איגרות אחידות ועליהם כמה מילים על מצבם הטוב של הנוסעים, הדבר חיזק את הבנתם שהמגורשים כבר אינם בין החיים.
כחודש לאחר האקציה הראשונה כבר היה ברור לכל תושבי הגטו שכל היוצאים באקציה הראשונה נהרגו, והם החלו בהכנות קדחתניות לקראת האקציה השנייה. נותרו 9500 יהודים בגטו מתוכם 1500 עובדים, אך הפעם היהודים הטעו את הגרמנים.