הרופא וגרושתו
עלילה > עלילה

לאחר שהוקסם מיופיהּ, הרופא מחזר אחר דינה, היא נענית לו, והם מתארסים. אהבתם עזה – כדברי הרופא "לא היו ימים טובים לי כימים שבין אירוסין ונשואין", וכדברי דינה לרופא: "אי אתה יודע כמה חביב אתה עלי ועד היכן אני אוהבת אותך". לאחר שהרופא חש שעצבות מסוימת מקננת בדינה, לחץ עליה שתגלה לו את סיבת עצבותה. בסופו של דבר נכנעה דינה להפצרותיו ואמרה "דברים היו לי עם אחר". הרופא ממשיך ומספר: "ראתה שלא ירדתי לסוף דבריה. עמדה ופירשה לי. רפה לבי ואחזתני צינה".
הרופא מפתח אובססיה לגבי המאהב הקודם של דינה, לבלר במקצועו. ככל שהסיפור ממשיך, האובבסיה מתגברת. מחשבות על אותו אדם טורדות את הרופא בעומדו תחת החופה עם דינה, וגם בליל הכלולות. הרופא מספר: "מכאן ואילך לא זז אותו אדם מעיני, בפני אשתי ושלא בפני אשתי". הרופא מאמלל את דינה בהעלותו נושא זה שוב ושוב בפניה. מפעם לפעם מתחרט הרופא על התנהגותו זו, אך אינו מסוגל לחדול ממנה. "אנשים משכילים אנו, בני אדם מודרניים, מבקשי חופש לנו ולכל באי עולם, ולמעשה גרועים אנו מכל מחזיקי נושנות", כך מתאר הרופא את המציאות שבה התפתחה האובססיה שלו.
דינה ניסתה כמיטב יכולתה לשקם יחסיה עם הרופא, אך מחשבותיו האובססיביות לא הרפו ממנו. באחת משיחותיהם המייסרות מנחשת דינה שהרופא רוצה לגרשה. "ידעתי איזו טובה אני מאבד", מספר הרופא, "אבל הדיבור כבר נאמר והרצון לכלות זעמי בי העבירני על דעתי. קפצתי שתי ידי ואמרתי מתוך כעס טוב ויפה". חרף הסכמה זו המשיכו השניים לחיות יחד. למעשה, באותו השלב בעלילה ישנה התגברות זמנית על האובבסיה, וניטעת בקורא התקווה כי הזכרת עניין הגט תביא את הרופא להשתלט על האובססיה.
תקווה זו נמוגה משבמקרה הגיע הלבלר לאשפוז בבית החולים, והרופא נאלץ לטפל בו. הרופא מספר כי טיפל בו כמו בכל מטופל אחר ואפילו יותר מכך - פינק אותו: "טרחתי עליו יתר על הצורך, עד שכל החולים נתקנאו בו וקראו לו בן טיפולו של הרופא", והוא מוסיף ומפרט: "אומר הייתי לאחיות מחלה שלא נחקרה כל צרכה מצאתי בו ואני רוצה לחקרה, ופקדתי עליהן לתת לו מזונות טובים ופעמים הוספתי לו כוס יין, כדי שימצא קורת רוח מבית החולים. וכן ביקשתי מהן שלא יקפידו עמו אם ינהוג קצת חירות בעצמו ולא יקבל עליו את כל חוקי הבית". חרף ניסיונו של הרופא לעמוד בגבורה בניסיון זה, שבו העמידו הגורל, הוא נכשל פעמיים:
תחילה, כאשר בעל כורחו סיפר על אירוע זה לאשתו: "בראשונה העלמתי כל אותו מעשה מאשתי. אבל הוא פרץ את גדרי פי והיה מיספּר מאליו".
בשנית, כאשר הגיע הזמן לשחרר את החולה מבית החולים, הביע הרופא את זעמו בלבו: "אין אתה יודע מי אני, אבל אני יודע מי אתה. אתה הוא זה שהבאת כליה עלי ונטלת את חיי אשתי מן העולם". החולה ניסה להודות לו, אך הרופא התעלם. "הושטתי לו ראשי אצבעותיי דרך קלות ובזיון, ומיד קינחתי אותן באיצטלא שלי, כאילו נגעתי בשרץ מת והחזרתי פני ממנו כמפני דבר מאוס והלכתי לי".
יתרה מזו, יש המפרשים את עצם טיפולו של הרופא בלבלר כמעשה נקמה, שהרי הרופא מחזיק את הלבלר בבית החולים יותר מהנדרש, "והחולה של הרופא העלה בשר מחמת עודף מזון ומשקה שהאחיות האכילוהו והשקוהו בפקודת הרופא המטפל, שבדרכו, בינו לבינו, פורש רשת נקמה באצטלה של רפואה". ניתן אף לפרש זאת כרצון לרדת לפשרו של הקשר בין אהובתו ללבלר, חלק מהצורך האובססיבי של הרופא להבין כיצד יכולה הייתה דינה, שנתפשה בעיניו כמושלמת, להתאהב באדם כה נחות ממנה.
כעבור זמן מה הופיע הלבלר בחלומו של הרופא ואמר לו: "מה אתה רוצה ממני, וכי בשביל שאינסתני אתה מבקש את רעתי". למחרת סיפר הרופא את חלומו לאשתו. "נזדעזעו כתפיה וגופה התחיל מרתת. פשטה את זרועותיה פתאום ולפפה את צווארי וחיבקה אותי ואף אני חיבקתי אותה וכך עמדנו חבוקים מתוך אהבה חיבה ורחמים". אך גם ברגע זה של התפייסות, מספר הרופא: "וכל אותה שעה לא זז אותו אדם מעיני ושמעתיו מדבר וכי בשביל שאינסתני אתה מבקש את רעתי". למחרת חש הרופא חרטה על מעשיו: "נתמלא לבי אהבה וחיבה לעלובת נפש זו שמעוּנה בידי כל כך, וקיבלתי עלי להניח לה ולהיטיב עמה". אך בכך לא הייתה תועלת רבה, ובלשון הרופא: "וכבר הייתי סבור שהכל נתקן והולך, ובאמת לא נתקן כלום".
בסופו של דבר התגרשו השניים, והרופא מסיים את סיפורו: "אבל בלבי ידידי שמור חיוכה שבשפתיה ואותה תכלת שחורה שבעיניה כביום שראיתיה בראשונה. פעמים בלילה זוקף אני עצמי ממטתי כאותם חולים שטיפלה בהם ומושיט את שתי ידי וקורא אחות אחות בואי אצלי". משפטי סיום אלה הם היחידים המתרחשים בהווה, כעשרים שנה לאחר התרחשות כל יתר העלילה. משפט הסיום קושר את סוף הסיפור לתחילתו, שבה מסופר כי החולים קוראים לדינה "אחות אחות בואי אצלי".