stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האימפריה העות'מאנית
היסטוריה > התמוטטות (המאה ה-20)

האימפריה העות'מאנית הושתתה על בסיס דתי, וככזו, התמוטטותה נבעה מכך שהעם הרגיש כי ההנהגה בגדה במסורת הדתית. לאומיות בסגנון מערבי הייתה חסרת משמעות עבורם; הדרך היחידה, כך האמינו, הייתה חזרה לדרך האסלאם האמיתית. כך היה, בהמשך, גם ברוב ארצות ערב. תקופת טרום ההתמוטטות התאפיינה גם בסדרת מאבקים פנימיים בין קבוצות אתניות שונות באזור הבלקן של האימפריה העות'מאנית.
ב-1906 הקימו הטורקים הצעירים (מטורקית Jön Türkler) את "מועצת האיחוד והקידמה" (İttihad ve Terakki Cemiyeti). המושג "טורקים צעירים" היה כינוי כללי לקבוצות פרוגרסיביות רבות שצצו בקרב סטודנטים וקציני צבא, החל מהעשור האחרון של המאה ה-19. רוב הטורקים הצעירים הצטרפו למועצת האיחוד והקידמה, אך זו לא הייתה רק מפלגתם, אלא הפכה לארגון גג של אזרחים רבים ברחבי האימפריה, בני לאומים שונים, שנפשם קצה במצב ואשר שאפו לשינוי. ב-1907 החליטה גם הפדרציה המהפכנית הארמנית לאחד כוחות עם מועצת האיחוד והקידמה, מתוך תקווה שכשתשיג האחרונה את השינוי המיוחל, יזכו הארמנים למדינה עצמאית. ב-3 ביולי 1908 פרץ מרד הטורקים הצעירים וזכה לתמיכה רחבה בקרב הכוחות המזוינים ובקרב האזרחים, והתפשט ברחבי המדינה. הסולטאן נאלץ להשיב את החוקה על כנה ב-24 ביולי 1908 ולכנס שוב את הפרלמנט, וכך נפתחה "תקופת החוקה השנייה" (İkinci Meşrûtiyyet Devri).
מהפכת-נגד שהתחוללה ב-13 באפריל 1909 דוכאה בתוך ימים ספורים, ולאחר כשבועיים הודח הסולטאן ונשלח לגלות בסלוניקי. במקומו הומלך אחיו מהמט החמישי "רשאד" ב-27 באפריל 1909. בחמש השנים שנותרו עד מלחמת העולם הראשונה התרגשו על האימפריה שלוש מלחמות שונות, שהמשיכו וקרעו ממנה שטחים. ב-29 בספטמבר 1911 פלש הצבא האיטלקי למחוזות טריפוליטניה וקירנאיקה, מעוזיה האחרונים של האימפריה העות'מאנית בצפון אפריקה, ופתח במלחמת איטליה-טורקיה. האיטלקים כבשו את לוב, את רודוס ואת האיים הדודקאנסיים. הסכם שלום נחתם ב-18 באוקטובר 1912, אך הקלות בה הצליחו האיטלקים במלחמתם, עוררה את מדינות הבלקן להתקומם כנגד העות'מאנים, ובטרם הסתיימה מלחמת טורקיה-איטליה, נפתחה מלחמת הבלקן הראשונה. במלחמת זו חברו סרביה, מונטנגרו, יוון ובולגריה כנגד האימפריה העות'מאנית. ב-9 בנובמבר נכנעה סלוניקי לצבא היווני שהקדים את הצבא הבולגרי ביום אחד, ואילו אדירנה נפלה לידי הבולגרים בקרב אדריאנופול ב-11 במרץ 1913. הסכם לונדון סיים את המלחמה ב-30 במאי 1913, בו איבדו העות'מאנים את צפונה ומערבה של תראקיה שעברה לשליטת בולגריה, את מקדוניה ואת צפון יוון. שבועיים לאחר מכן החלה מלחמת הבלקן השנייה ביוזמתה של בולגריה וב-23 ביולי 1913 עזבו הבולגרים את אדירנה וזו הושבה לטורקים בלא ירייה בודדת.
בהפיכה נוספת (ינואר 1913), אסמאיל אנוור פאשה הצליח לתפוס את רסן השלטון. ב-1914 התקיימו בחירות לפרלמנט, אך התמודדה שם רק מועצת האיחוד והקידמה על קולות הבוחרים, והיא זכתה בכל המושבים. מאז הונהגה המדינה בידי טריומווירט של שר המלחמה איסמאיל אנוור פשה, שר הפנים מהמט טלאת פאשה (Talat Paşa) ושר הימייה אחמד ג'מאל פאשה.
.
ראו גם

התקופה העות'מאנית בארץ ישראל
ירושלים בתקופה העות'מאנית
רצח העם הארמני
עבדות בחברה היהודית העות'מאנית בראשית העת החדשה
לקריאה נוספת

אהוד טולידאנו, מבוא לתולדות האימפריה העות'מאנית, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, סדרת אוניברסיטה משודרת, 1985. (הספר בקטלוג ULI)
דונלד קואטארט (אנ'), האימפריה העות'מאנית 1922-1700, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2015. (הספר בקטלוג ULI)
טל שובל (עורך), האימפריה העות'מאנית: היסטוריה וסוגיות נבחרות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2015–2016. (הספר בקטלוג ULI)
נגה רתם, "'עם פסנתר אי אפשר לרקוד ריקודי בטן': דימויי האימפריה העוסמאנית במחוזות הזיכרון הישראליים", ג'מאעה, 2011
Lord Kinross, The Ottoman Centuries, the Rise and Fall of the Turkish Empire ,William Morrow Paperbacks 1979
Halil Inalcik, “The Question of the Emergence of the Ottoman State,” International Journal of Turkish Studies 2 (1982), pp. 71-79
הערות שוליים

↑  עותמאני – כתיב והגייה, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏12 בינואר 2022
↑  Erdal K.Yalcin, MASTERS OF THE SWORD – Janissary and Samurai
↑  pp. 27.(Heikal, Mohamed. "Iran: The Untold Story (New York." Pantheon 13 (1982
↑  Macedonian Struggle 1904-08, ABS – Greece
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555891105171  PLWABN: 9810651820805606  GND: 4075720-1  LCCN: sh85138802  LNB: 000070016  NARA: 10046527  NDL: 00573333  NKC: ge138162  NSK: 000199548  TDVİA: osmanlilar  VIAF: 1775152140023111100001   WorldCat (עם VIAF): 1775152140023111100001 
המצור על קונסטנטינופול
מהמט השני "הכובש"
סולימאן המפואר
קרב נאווארינו
קרב סינופ
תוצאות מלחמת הבלקן הראשונה (למעלה) והשנייה (למטה)
הפגנות באיסטנבול, 1908
אירופה ב-1914
גלויה גרמנית: ברית שלושת הקיסרים: מימין לשמאל דמויותיהם של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, מהמט החמישי ווילהלם השני, קיסר גרמניה
מחאה נגד הכיבוש – איסטנבול: 23 במאי 1919
טורקיה (צהוב) לפי הסכם סוור: סגול-ארמניה, אדום-בריטניה, תכלת-צרפת, ירוק-איטליה, כחול-יוון, כתום-אזור המצרים (מנהל אנגלי-צרפתי משותף)
אוטנה

| --- | --- |
סמל אוטנהסמל אוטנה

אוטנה בחורף (2007)
 מדינה:  ליטא ליטא
 מחוז:  מחוז אוטנה
 ראש העיר:  אלבידס קטינס (Alvydas Katinas)
 שפה רשמית:  ליטאית 
 תאריך ייסוד:  1261 (נזכרת לראשונה); 1791 (זכויות עירוניות או זכויות מגדבורג)
 שטח:  15.1 קמ"ר
 גובה:  113 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  25,608 (1 בינואר 2023)
  ‑ צפיפות:  1820 נפש לקמ"ר
 קואורדינטות:  55°30′N 25°36′E﻿ / ﻿55.500°N 25.600°E﻿ / 55.500; 25.600
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.utena.lt/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ליטא מוגדלת) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד אוטנה(למפת ליטא רגילה) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד אוטנה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אוטנה (בליטאית: Utena ‏האזנהקובץ:Utena.ogg‏Ⓘ‏; ברוסית: Утена; בפולנית: Uciana; ביידיש ובעברית: אוטיאן) היא עיר בצפון מזרח ליטא ששוכנת במרחק של 92 ק"מ מצפון לעיר הבירה וילנה. משמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז אוטנה.
כמה נהרות חוצים את העיר: קראשואונה (ליט') ויובלו ויישה; ויז'ואונה (ליט') ושני יובליו אוטנלה וראשה. שני אגמים בתחומה: ויז'ואונייטיס ודאונישקיס. בעיר גרים כ-32,000 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה

העיר מוזכרת לראשונה בכתובים ב-1261 בתקופת המלך מינדאוגאס (Mindaugas). בימי השלטון הצארי השתייכה תחילה לפלך וילנה אך ב-1843 עברה לפלך קובנה, מחוז וילקומיר. בליטא העצמאית הייתה לעיר מחוז.
בשנת 1835 סללו הרוסים את הכביש פטרבורג-ורשה העובר דרך אוטנה, וב-1899 נסללה מסילת ברזל צרה פוניבז'-אוטנה-שווינציאן. שתי שרפות גדולות פקדו את העיר בסוף המאה ה-19 אך לאחר זמן קצר נבנתה מחדש והתרחבה.
בשנים 1915–1918 הייתה העיר תחת הכיבוש הגרמני.
הקהילה היהודית

הקהילה היהודית בעיר הייתה מהראשונות בליטא - בבית הקברות הישן שלה נמצאו מצבות מלפני כמה מאות שנים. לפי רשימת מס גולגולת ב-1765 ישבו בעיר 341 יהודים, ב-1847 – 1,416, ב-1897 – 2,405 (75 אחוז מכלל אוכלוסיית העיר). אחרי מלחמת העולם הראשונה גדלה אוכלוסייתה, והשתקעו בה רבים מיהודי העיירות הסמוכות. ב-1919 ישבו בה 2,485 יהודים, וב-1935 – כ-5,000 (33 אחוז מכלל האוכלוסייה).
היהודים עסקו בעיקר במסחר ובמלאכה. עיקר המסחר היה בפשתן, עורות, פירות ועוד, שהיו קונים מן האיכרים בכפרים או בעיירות סמוכות בימי השוק, ואת הסחורות היו מייצאים לחו"ל דרך דבינסק ופוניבז'. היצוא היה כולו בידי סוחרים יהודים. אך עם הקמת ארגון ה"ווארסלינינקים" (Verslininkų sąjunga; ‏ שמטרתו הייתה לקדם סוחרים, בעלי מלאכה ותעשייה ליטאיים) בליטא העצמאית, נדחקו רגלי היהודים מהמסחר שעבר בהדרגה לידי הממשלה או לידי סוחרים ליטאיים, מאורגנים בקואופרטיבים.
ב-1937 הגיע מספר בעלי מלאכה יהודים ל-151 (מהם: 19 עובדי מחט, 31 סנדלרים ותפרים, 18 קצבים, 13 אופים, 17 עובדי מתכת, 10 נגרים, 5 שענים, צורף אחד ו-37 שונים). ה"פולקסבנק" ('הבנק היהודי העממי') מנה 600 חברים. כן פעל בעיר בנק לקרדיט הדדי. פרט לשני בתי חרושת קטנים לסוכריות ומפעל לסבון, לא הייתה כל תעשייה.
מבין יהודי אוטנה היו גם בעלי אוטובוס (בקו אוטנה-קובנה הבירה), עורכי דין, רופאים (עד למלחמת העולם הראשונה כל רופאי העיר היו יהודים) ואחרים.
המשבר הכלכלי הניע רבים מיהודי אוטנה להגר לדרום אפריקה, ארצות הברית, קובה וארגנטינה. מהגרים אלה היו תומכים לאחר מכן במשפחותיהם וקרוביהם שנשארו בעיר.
בעיר היו 6 בתי תפילה. כן פעלו במקום מוסדות חסד: "גמילות חסדים", "לחם עניים", "צדקה גדולה", לינת הצדק", "ביקור חולים" ו"הכנסת כלה".
לפני פרוץ המלחמה ב-1914, התחנכו הילדים ב"חדר" וב"חדר מתוקן". אך בליטא העצמאית היו בה כבר בית ספר עברי עממי מרשת "תרבות" (280 תלמיד), בית ספר יידי (120) ובית ספר תיכון עברי (50). בחייה הציבוריים של הקהילה הייתה לציונים השפעה מכרעת. בעיר פעלו גם סניפי הסתדרות ה"צה"ר", הקומוניסטים, אגודות נוער מכל הזרמים (כגון "החלוץ", "השומר הצעיר"), ואגודות ספורט יהודיות ("מכבי" ואחרות).
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, חלוקת פולין ומסירת חלק מהמחוז וילנה לליטא על ידי הסובייטים ב-1939, ברחו לאוטנה הרבה פליטים מפולין, במיוחד בני ישיבות, סוחרים ופעילי מפלגות ציוניות בפולין (פניהם היו מועדות לארץ ישראל דרך ברית המועצות ויפן, וביוזמה וכסף אפשר היה להשיג מסמכים ולהימלט).
עם הכיבוש הסובייטי של ליטא ב-1940, נאסרה שפת העברית בבתי ספר כמו גם כל פעילות ציונית. הסובייטים הלאימו בתי מסחר של היהודים ואת האמידים שמביניהם יחד עם "אויבי העם" האחרים (ציונים, טרוצקיסטים ועוד) שלחו לסיביר.
בשנת השואה חיו בעיר אוטנה כ-3000 יהודים, ובכל מחוז אוטנה כ-5,440 יהודים. רק בחודשים יולי-אוגוסט 1941 נרצחו 4,603 יהודי אוטיאן (אוטנה), ויז'ון ומאליאט (מולייטי) – גברים, נשים וילדים.
מילידיה של אוטנה היו:
פרופי ברנארד לואן – נולד כברוך לאץ, יליד אוטנה ב-1921, היגר עם הוריו לארצות הברית ב-1935. בנו של ניסן לאץ-לאון, מעסקניה של התנועה הציונית והעברית בארצות הברית. גדול הקרדיולוגים בעולם ולימים חתן פרס נובל (1985)(אנ');
העיתונאי ראובן רובינשטיין – עורך היומון "די אידישע שטימע" בליטא;
הרב מרדכי גימפל יפה
משה שרפשטיין - שחקן תיאטרון וקולנוע ותלמידו של שלמה מיכאלס, ממייסדי התיאטרון היהודי הווילנאי (בשנת 1956).
הקהילה היהודית > רבני העיר

הרב דב בער יפה (נפטר ט"ו בשבט תקפ"ט)
הרב צבי הירש פרוש – מתלמידי רבי חיים מוולוז'ין, שימש כאב בית דין של הקהילה היהודית בעיר
רבי אברהם צבי הירש אייזנשטט – מגדולי הפוסקים ברוסיה, מחבר "פתחי תשובה"
בנו, רבי בנימין אייזנשטט – מחבר "משאת בנימין"
בנו, רבי אברהם צבי אייזנשטט
הרב נחמן הירשוביץ – רבה האחרון לפני שואת יהודי אירופה
ערים תאומות

הרשות הפלסטינית בית סאחור, הרשות הפלסטינית (מ־2015)
לקריאה נוספת

יזכור-בוך: אוטיאן און אומגעגנט, תל אביב: פארלאג ניי-לעבן, תשל"ט/1979
הערות שוליים

1 2  'אוטיאן (אוטיאנא), עיר מחוז', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר ב: "ישובים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 284–285 טורים 2 ו-1 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונות 1486–1487).
↑  ראו למשל: איטה רזניק, "מבית אבי באוטיאן", בתוך: יזכור-בוך: אוטיאן און אומגעגנט, תל אביב: פארלאג ניי-לעבן, תשל"ט/1979, עמי 232–234
↑  ראו, למשל את עדותה של אסתר שמשפחתה ניצלה ברגע האחרון מהגירוש הסובייטי אך עד מהרה נקלעה למתקפה גרמנית על ברית המועצות - אסתר קוריצקי (מבית סגל), "בית-אבא לפני השואה", בתוך: יזכור-בוך: אוטיאן און אומגעגנט, תל אביב: פארלאג ניי-לעבן, תשל"ט/1979, עמ' 245–247
↑  'ערי שדה: (Utena)', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ד: השואה 1941–1945 (בעריכת לייב גרפונקל, צבי ברק, יעקב אולייסקי ואחרים), תל אביב: הוצאת איגוד יוצאי ליטא בישראל, תשמ"ד, עמ' 238–240 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונות 1942-1940).
↑  מולייטי נמצאת 30 ק"מ דרומית לאוטנה. ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו במאליאט כ-350 משפחות יהודים, שהיוו כ-75% מתושבי העיירה. רוב יהודיה התפרנסו ממסחר וממלאכה בתחומים מגוונים. כשליש מיהודי מאליאט היו ציונים, כשליש – אנשי "הבונד" ופועלים, והיתר - חרדים. אי לכך, פעלו בעיירה מוסדות חינוך מזרמים שונים: תלמוד תורה, בית ספר ביידיש של ה"קולטור ליגע", ובית ספר בעברית, של רשת "תרבות" שנפתח ב-1925. ראו: "החודש הזה בתקופת השואה - 2 ביוני 1936", באתר יד ושם.
1 2  "Utena", Žydai Lietuvoje
↑  דוד תדהר (עורך), "נכדו צבי לרינמן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יז (1968), עמ' 5212. הוא מוזכר גם ב"עליות אליהו" הערה יג.
| ערי ליטא |
| --- | --- | --- |
| בירות מחוזות ליטא | אוטנה • אליטא • וילנה • טאורגה • טלז • מריאמפולה • פוניבז' • קובנה • קלייפדה • שיאוליאי |  |
| בירות מחוזות משנה של ליטא | אוקמרגה • איגנלינה • אלקטריינאי • אניקשט • בירז' • בירשטונאס • גרגז'דאי • דרוסקינינקאי • וילקובישק • ויסגינס • וריאנה • זרסאי • טרקאי • יאנובה • יורבורג • ינישוק • לזדיי • מולייטאי • מז'ייקיאי • נאויואי אקמנה • נידה • פגייגיאי • פאקרואוייס • פלאנגה • פלונגה • פסווליס • פרינאי • קדאיניאי • קופישוק • קזלו רודה • קאישיאדוריס • קלווריה • קרטינגה • ראסייניאי • רדווילישקיס • רוקישקיס • ריטובה • שאקי • שווינציאן • שלצ'ינינקאי • שילוטה • שיללה • שירווינטוס • שקוד |  |
| שאר ערי ליטא | אובליאי • אוז'וונטיס • אז'רליס • איישישוק • אקמנה • אריוגלה • בלטויי ווקה • גלגאודישקיס • גריגישקס • גרליאבה • דאוגאי • דוסיאט • דוקשטי • ובלנינקס • וייביס • וייסיאי • וילקי • וירבאליס • ונטה • וקשנה • ורניאי • זאגר • ז'ייז'מריאי • טרשקון • יונישקליס • יז'נאס • לינקובה • לנטבאריס • נמנצ'ין • סדה • סובצ'יס • סימנה • סלנט • סמלינינקאי • פבראדה • פנדליס • פנמוני • פרייקולה • ציטוביאן • קודירקוס נאומייסטיס • קוורסקס • קורשן • קיבארט • רודישקס • רמיגלה • שדובה • שוונצ'יונייליאי • שקודוויל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557729505171  LCCN: n85206202  VIAF: 125557647   WorldCat (עם VIAF): 125557647
הטבח בסטריפ של לאס וגאס

| חלק מירי המוני בארצות הברית |
| --- | --- |

תצלום הממחיש את הקרבה של מפרץ מאנדליי לאזור שבו נערך הפסטיבל (צולם ב-2011)
 תאריך:  1 באוקטובר 2017 
 מקום:  סטריפ לאס וגאס, פרדייס (אנ'), נבדה, ארצות הברית
 מטרה:  קהל 
 קואורדינטות:  36°05′44″N 115°10′18″W﻿ / ﻿36.095555555556°N 115.17166666667°W﻿ / 36.095555555556; -115.17166666667
 סוג:  ירי המוני, רצח המוני, רצח מתוכנן מראש, טבח 
 נשק:  24 כלי נשק הכוללים רובי סער ונשק קל נוסף: 14 רובי סער בתצורת AR-15 ובקליבר .223 רמינגטון  שמונה רובים בקליבר .308 וינצ'סטר בתצורת AR-10  רובה בריחי בקליבר .308 וינצ'סטר  אקדח תופי בקליבר .38
 הרוגים:  61 (כולל היורה)
 פצועים:  867
 מבצע:  סטיבן פאדוק 
 מספר מפגעים:  1
  (למפת לאס וגאס מוגדלת) פסטיבל המוזיקה(למפת לאס וגאס רגילה) פסטיבל המוזיקה
 
הטבח בסטריפ של לאס וגאס התרחש ב-1 באוקטובר 2017. אדם חמוש בנשק אוטומטי פתח באש מהקומה ה-32 של מלון "מפרץ מאנדליי" לעבר קהל של 22,000 בני אדם בפסטיבל מוזיקת קאנטרי בסטריפ של לאס וגאס, נבאדה, שבארצות הברית.
מניעי היורה, גבר בן 64 בשם סטיבן פאדוק שירה בעצמו לאחר האירוע, אינם ידועים. בטבח נרצחו 60 בני אדם ונפצעו 867. בכך הפך הטבח לאירוע הירי ההמוני הקטלני ביותר בתולדות ארצות הברית ועבר בחומרתו את הטבח במועדון Pulse באורלנדו מ-2016.
הטבח

בסביבות השעה 22:05 פתח סטיבן פאדוק בירי אוטומטי מהקומה ה-32 של מלון "מנדליי ביי" בסטריפ של לאס וגאס, כשהוא חמוש בכלי נשק רבים. במשך 9–11 דקות ירה מאות יריות ופגע במאות בני אדם שבילו בהופעה בסמוך למלון. הטבח התרחש בלילה האחרון של פסטיבל מוזיקת קאנטרי "Route 91 Harvest", שנמשך שלושה ימים. הירי החל בזמן ההופעה של זמר הקאנטרי ג'ייסון אלדין (אנ') שנמלט מהבמה זמן קצר לאחר תחילת הירי ונלקח למקום מבטחים.
ממשטרת לאס וגאס נמסר כי מהירי נהרגו לפחות 60 בני אדם ולמעלה מ-416 נפצעו. במנוסת הבהלה של ההמון נפצעו עוד מאות ובסה"כ נמנו 867 פצועים באירוע. בשלב מסוים ניתנה הוראה לסגור את מעליות הקזינו במלון על מנת למנוע מהיורה להימלט.
איתות של גלאי העשן בחדר המלון הביא את אנשי היחידה ללוחמה בטרור לפתח דלתו בתוך 20 דקות. היורה ירה לעבר השוטרים שהתאספו סביב הדלת ופצע אחד מהם ברגלו. ברגע שהשוטרים פרצו לחדר, שם קץ לחייו. בחדרו נמצאו 23 כלי נשק, בהם גם רובים אוטומטיים. המשטרה הודיעה שכנראה מדובר במפגע בודד.
בעקבות הירי סגרה המשטרה את השדרה המרכזית וכן מספר כבישים מסביב לאזור. נמל התעופה הבינלאומי מקארן הסמוך לאזור השעה את הטיסות. מחקירת הזירה עלה כי היורה שבר את חלונות החדר עם פטישים, הציב שני רובים ועליהם כוונות על חצובות לצד החלונות ובעזרתן ביצע את הירי.
היורה השתמש בהתקן מיוחד לייעול הנשק המכונה Bump Stock. האביזר מורכב על רובה אוטומטי-למחצה ומאפשר לירות בו במהירות קרובה לזו של נשק אוטומטי. במקור הוא פותח כדי להקל על אנשים בעלי מוגבלויות לירות ברובה. ההתקן מחליף למעשה את קת הרובה ב"מדרגת תמיכה" המכסה את פתח ההדק. בעזרת ההתקן גורם הרֶתַע לרובה לנוע שוב ושוב קדימה ואחורה – ולהדק להיסחט שוב ושוב על ידי האצבע. פירוש הדבר הוא שהאצבע סוחטת את ההדק לצורך כל יריית כדור, ולכן כלי הנשק עדיין נחשב אוטומטי-למחצה ואינו מפר את החוק הפדרלי.
היורה

היורה הוא סטיבן קרייג פאדוק (Stephen Craig Paddock), גבר אמריקני נוצרי בן 64 מנבדה. הוא התגורר בשנה שלפני הטבח בקהילת גמלאים קטנה בעיר מסקיט, והיה ללא עבר פלילי. לפי דיווח ב"ניוזוויק", הוא עבד בעבר כרואה חשבון בענקית הנשק והתעופה לוקהיד מרטין, והיה בבעלותו רישיון ציד, דיג, ורישיון טיס למטוסים קטנים ושני מטוסים.
פאדוק הגיע למלון כבר ב-28 בספטמבר. הוא התקין מצלמות במסדרון מחוץ לחדר שלו כדי לעקוב אחר הנעשה באזור. לאחר הירי חשדה המשטרה באישה בשם מרי-לו דנלי (Marilou Danley), אזרחית אוסטרלית ממוצא פיליפיני בת 62 שעברה להתגורר בנבדה ב-1990, שהייתה בת זוגו ובעבר מארחת בקזינו. היא אותרה על ידי המשטרה בפיליפינים. היא תושאלה טלפונית אך לא הוכח כי היא קשורה לירי, על אף שהיורה השתמש בכמה תעודות מזהות שלה.
בפשיטה על ביתו במסקיט מצאה המשטרה 18 כלי נשק, אלפי כדורי תחמושת וחומרי נפץ רבים נוספים בסך הכל נתפסו 47 כלי נשק שהיו רשומים על שמו, הן בחדר המלון והן במספר בתים שבהם גר בשתי ערים בנבאדה. כלי הנשק כללו רובים, רובי ציד ואקדחים; כולם נקנו כחוק במספר מדינות בארצות הברית ובכ-12 מהם אף הותקנו מכשירים לשיפור קצב הירייה. אחיו סיפר לתקשורת כי פאדוק היה מולטי-מיליונר שנהג להשקיע בנדל"ן, ולפקוד את עיר ההימורים לעיתים קרובות בשל אהבתו לפוקר.
סוכנות הידיעות "איי-פי" דיווחה כי פאדוק ביצע בשבועות האחרונים לפני הירי שורת העברות כספים הקשורות בהימורים, סכומים שנעו בין עשרת אלפים דולרים ליותר מכך, ובימים שלפני הטבח ביצע העברה בסך מאה אלף דולרים לחשבון בנק של שותפתו דנלי בפיליפינים. במשך תקופה הייתה דנלי מבוקשת לחקירה, לאחר זמן היא הובאה לארצות הברית מהפיליפינים כדי לסייע בחקירה ולא נמצא שסייעה לרצח.
על פי סוכנות הידיעות CNN, ניסה פאדוק לרכוש כדורים נותבים בתצוגת נשק בפיניקס, המאפשרים לראות את כיוון מעוף הקליע ובכך לכוון טוב יותר לעבר ההמון. אביו, בנג'מין הוסקינס פאדוק (אנ'), היה שודד בנקים סדרתי שנמלט מהכלא בזמן מאסרו ובעקבות כך שמו הופיע ברשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI במשך 8 שנים, עד שנעצר.
תגובות

בעקבות הטבח, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ צייץ בחשבון הטוויטר שלו: "תנחומיי החמים לקרבנות אירוע הירי הטרגי בלאס וגאס ולמשפחותיהם. אלוהים יברך אתכם". בהמשך היום נשא נאום לאומה בו כינה את הטבח "רשע טהור" ואמר למשפחות הקרבנות כי "אנו מתפללים בשבילכם, ואנו כאן, בשבילכם". בנוסף הודיע על הורדת הדגל לחצי התורן ל-4 ימים בעקבות הטבח.
ארגון המדינה האסלאמית קיבל אחריות על הירי. בהודעה שהתפרסמה מטעם הארגון, נמסר כי היורה הוא פעיל הארגון שהתאסלם זמן לא רב טרם האירוע. לעומת זאת, משטרת לאס וגאס מסרה כי אין מידע אודות השתייכותו של היורה לארגון טרור כלשהו, וכן לא נמצאו בחדרו במלון חומרים היכולים לשפוך אור על מניעיו או על האידאולוגיה שלו.
הרשויות בארצות הברית ציינו כי הרוצח היה גבר ממשפחה נוצרית ואין לו רקע של השתייכות לארגון פוליטי כלשהו. עם זאת, במאי 2017 פרסם ארגון המדינה האסלאמית סרטון ובו הוא מאיים לבצע פיגוע גדול בלאס וגאס.
ג'ייסון אלדין, שהופיע בפסטיבל הקאנטרי כאשר הירי החל, כתב בחשבון האינסטגרם שלו: "הלילה היה נורא ביותר. אני עדיין לא יודע מה להגיד אבל רציתי להודיע לכולם שהצוות שלי ואני בטוחים. המחשבות והתפילות שלי הם לכל המעורבים הערב. כואב לי שזה היה יכול לקרות לכל מי שרק היה יוצא כדי ליהנות ממה שהיה צריך להיות לילה כיף".
בדומה לאירועי ירי קודמים כמו הירי בתיכון קולומביין ובווירג'יניה טק, הטבח העלה מחדש את שאלת הפיקוח על הנשק, משום שדווח כי היורה החזיק מספר גדול של רובים וכלי נשק מסוגים שונים.
קבוצת ההוקי קרח המקצוענית של העיר, וגאס גולדן נייטס, שהתחרתה באותה עת בעונת הבכורה שלה בליגת ה-NHL, הוציאה לגמלאות את החולצה מספר 58 לזכר 58 קורבנות הטבח. בהתאם למסורת, החולצה תלויה בתקרת אולמה הביתי של הקבוצה והמספר לא יוצג עוד על חולצתו של שחקן כלשהו שישחק בקבוצה.
בינואר 2020 הוציא הזמר והראפר אמינם את הסינגל "Darkness" כחלק מהמחאה נגד חוק החזקת הנשק בארה"ב. בקליפ השיר מתואר הטבח מנקודת מבטו של היורה.
הפיצוי לקורבנות

באוקטובר 2020 אישר בית המשפט בארצות הברית את ההסדר במסגרתו שולמו פיצויים בגובה של 800 מיליון דולר לקורבנות הטבח, כאשר מתוך סכום הפיצוי הוסכם כי המלון עצמו ישלם סך 49 מיליון דולר. הסדר הפיצוי מסיים את סאגת התביעות ההדדיות בהן תביעתה של חברת MGM בעלת המלון אשר הקדימה לתבוע את הקורבנות ב-2018 בניסיון להימנע מתביעות רבות ובכך לזכות ביתרון דיוני לתביעה מרוכזת.
פרסים ומועמדויות של טרוי סיון

סיון מופיע ב-2018 באירוע הגאווה Capital Pride בוושינגטון די. סי.
הזמר האוסטרלי טרוי סיון זכה בפרסים רבים. סיון החל את הקריירה שלו ביוטיוב והגיע ליותר מ-1,000,000 מנויים וזכה בפרס בטקס פרסי בחירת הנוער 2014 עבור הווידאו קליפ לשיר "The Boyfriend Tag", בו השתתף עמיתו היוטיובר טיילר אוקלי. בשנת 2015, הוא זכה בפרסי המוזיקה של MTV אירופה בקטגוריית "פריצת השנה" והיה מועמד לפרס ה-APRA עבור "פריצת השנה" גם כן.
בשנת 2016, הוא היה מועמד לשבעה פרסים בטקס פרסי המוזיקה של ARIA וזכה בפרסים "הווידאו הטוב ביותר" ו"השיר הטוב ביותר של השנה", עבור "Youth", כמו כן, הוא היה מועמד לפרס עבור "סרטון וידאו ארוך ופורץ דרך" בטקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV שהתקיים בשנת 2016, עבור טרילוגיית הווידאו קליפים מתוך אלבומו הראשון, Blue Neighbourhood, שכללו את השירים "Wild", "Fools" ו-"Talk Me Down".
בשנת 2018 הוציא את אלבומו השני, Bloom. האלבום זכה לשבחים רבים מצד המבקרים והיה מועמד לשלושה פרסים בטקס פרסי המוזיקה של ARIA 2018, כולל "אלבום השנה". באותה השנה, הוא הוציא את "Revelation" לצד הזמר האיסלנדי יונסי עבור הסרט "ילד מחוק". השיר היה מועמד לפרס עבור "שיר מקורי לסרט עלילתי" בטקס התשיעי לפרסי המוזיקה ההוליוודית במדיה.
איצ'י וסקראצ'י

| --- | --- |

 תוכנית טלוויזיה:  משפחת סימפסון
 הופעה ראשונה:  The Bart Simpson Show
 הופעה אחרונה:  עדיין מופיעים
 דיבוב:  דן קסטלנטה והארי שירר
 דיבוב בשפה העברית:  יובל סגל ואבי חדש
איצ'י וסקראצ'י או גירוד ועקצוץ (באנגלית: Itchy & Scratchy) הם דמויות בסדרת הטלוויזיה המצוירת האמריקנית "משפחת סימפסון". איצ'י וסקראצ'י הם עכבר וחתול אנתרופומורפיים שמככבים בסרטוני אנימציה קצרים, אשר מכונים "The Itchy & Scratchy Show", משודרים במהלך תוכניתו של קראסטי הליצן ופופולריים במיוחד בקרב ילדי העיירה הבדיונית ספרינגפילד ובמיוחד בקרב בארט וליסה סימפסון.
הסרטונים של איצ'י וסקראצ'י מהווים פרודיה על תוכנית הטלוויזיה טום וג'רי של רשת הטלוויזיה MGM ועל האלימות הרבה אליה נחשפים הילדים בטלוויזיה במסווה של תוכניות לילדים (על מנת להדגיש זאת הסרטונים של איצ'י וסקראצ'י מכילים כמות מוגזמת בהרבה של הומור שחור, אלימות ודם).
הצמד הופיע לראשונה עוד בסרטונים הקצרים של משפחת סימפסון ששודרו לפני שהסדרה עלתה לשידור, במהלך תוכניתה של טרייסי אולמן, בפרק בשם "The Bart Simpson Show" אשר שודר לראשונה ב-20 בנובמבר 1988. ההופעה הראשונה שלהם בסדרה עצמה הייתה בפרק הרביעי של העונה הראשונה בשם "There's No Disgrace Like Home" אשר שודר לראשונה ב-28 בינואר 1990.
איצ'י מדובב על ידי דן קסטלנטה וסקראצ'י מדובב על ידי הארי שירר. בסרט בעברית הם מדובבים על ידי יובל סגל ואבי חדש בהתאמה.
סקירה כללית

איצ'י וסקראצ'י הם עכבר וחתול מואנשים שמככבים בסרטוני אנימציה אלימים בתוכנית של קראסטי הליצן. ברוב הסרטונים של איצ'י וסקראצ'י, העכבר הכחול איצ'י מנסה להרוג את החתול השחור סקראצ'י בדרכים שונות, אכזריות ומתוחכמות באמצעות שלל כלי נשק. כמעט כל סרטון מסתיים במותו האכזרי של סקראצ'י. על אף שאיצ'י סדיסט ואכזרי, הוא נחשב לגיבור בסרטונים בעוד שסקראצ'י, אשר כמעט תמיד הופך לקורבן של איצ'י, נחשב לנבל בסרטונים.
האורך הממוצע של הסרטונים של איצ'י וסקראצ'י הוא בדרך כלל 30–60 שניות. בארט וליסה סימפסון הם מעריצים נלהבים של התוכנית של איצ'י וסקראצ'י והם נוהגים באופן קבוע לצחוק בקול רם לנוכח מותו האכזרי של סקראצ'י בסיומו של כל סרטון. סרטוני האנימציה הקצרים של איצ'י וסקראצ'י מופיעים כמעט במהלך כל הפרקים של הסדרה. כמו כן, איצ'י וסקראצ'י היו גם הנושא המרכזי בעלילתם של מספר פרקים בסדרה.