stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסי אפל
ביוגרפיה

אפל התאמן בקבוצת מכבי קריית אונו בהדרכתו של אורי קליינמן ואחר כך עבר להתאמן בקבוצת מכבי תל אביב בהדרכתו של הלמוט לוי.
ביוגרפיה > 1985 > המכביה ה-12

בתחרויות השחייה של המכביה ה-12 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1985 זכה אפל במדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם רזיאל רימר, שגב פורת וזוהר וייס בתוצאה של 3:34.95 דקות, אחרי ארצות הברית (3:32.95 דקות). חודש לאחר מכן, בתחרות חנוכת בריכת רמות בירושלים (בריכת 25 מטר) שנערכה בתחילת אוגוסט הוא קבע במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש לגילאי 17 ו-18 של 24.73 שניות. במשחה נועם (בריכת 25 מטר) שנערך בנהריה בסוף דצמבר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש לגילאי 17 ו-18 של 24.78 שניות.
ביוגרפיה > 1986

באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בנהריה בפברואר 1986 זכה אפל במדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 24.52 שניות, אחרי רזיאל רימר מהפועל גש"מ (24.44 שניות). באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 הוא זכה במדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.04 שניות, אחרי רזיאל רימר (24.61 שניות) ולפני שגיא שטיגמן (25.08 שניות).
ביוגרפיה > 1989 > המכביה ה-13

בתחרויות השחייה של המכביה ה-13 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1989 סיים אפל במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.07 שניות.
ביוגרפיה > 1989 > אלוף ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1989 זכה אפל במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 23.98 שניות, 9 מאיות השנייה איטי משיאו הישראלי של רזיאל רימר שסיים שני בצוותא עם יואב ברוק שקבע שיא ישראלי חדש לגילאי 17 ו-18 (24.20 שניות).
הערות שוליים

↑  אודות באתר מכבי קריית אונו
↑  אלכס פרסלמן, תודה, אייל - גם לישראל יש זהב במים, מעריב, 21 ביולי 1985
↑  אלכס פרסלמן, הפגנות בבריכת המריבה לא הפריעו לקבוע שיאים, מעריב, 6 באוגוסט 1985
↑  שחייני גש"מ שיפרו שיא שליחים בבריכת נהריה, מעריב, 29 בדצמבר 1985
↑  אלכס פרסלמן, פורת מחק את גניאל מהטבלה, מעריב, 23 בפברואר 1986
↑  אלכס פרלסמן, זוהר בריכה - גלילי שבר השיא ב-100 גב, מעריב, 10 באוגוסט 1986
↑  סוף השבוע בבריכה, מעריב, 10 באוגוסט 1986
יולי קושרובסקי

| --- | --- |

יולי קושרובסקי
 לידה:  22 בנובמבר 1941 אוקראינה
 פטירה:  15 באפריל 2014 (בגיל 72) בית אריה-עופרים, יהודה ושומרון
 מדינה:  ברית המועצות, ישראל 
 עיסוק:  פעיל הסוכנות היהודית
 מפלגה:  הליכוד
 kosharovsky.com/home-page
 
יולי קושרובסקי (ברוסית: Юлий Кошаровский‏, 22 בנובמבר 1941 - 15 באפריל 2014) היה בשנות השבעים והשמונים מראשי מסורבי העלייה מברית המועצות לשעבר, ואסיר ציון חמש פעמים. ב-1996 היה מועמדו של ראש ממשלת ישראל החדש בנימין נתניהו, לתפקיד שגריר ישראל ברוסיה, אך מועמדותו נדחתה על ידי הרוסים בשל עברו. היה מועמד לכנסת פעמיים, פעם אחת בראשות רשימה עצמאית ופעם שנייה ברשימת הליכוד, אך בשתי הפעמים לא נבחר.
קורות חיים

נולד ב-1941, הבן השני (מתוך שלושה) של זוג יהודים אוקראינים מתבוללים, מיכאיל ניסונוביץ' קושרובסקי וסימה מרקובנה גלינסקאיה. שם המשפחה קושרובסקי מרמז על מוצא משפחת האב מהכפר קושרובקה שבאזור קייב, אוקראינה.
ההורים הכירו בהיותם סטודנטים במכון הטכנולוגי של קייב ושניהם עבדו במפעל לייצור נייר בעיר. כשהייתה האם בהריון עם בנה השני, יולי, ארעה הפלישה הנאצית לברית המועצות והזוג עם בנם הבכור הועברו מקייב לתוככי ברית המועצות, בהיותם עובדים חיוניים. בנם השני, קושרובסקי עצמו נולד בנובאיה ליאליה (Novaia Lialia)‏, 300 קילומטר צפונית לסברדלובסק, אז "עיר סגורה", המיועדת לבני המעמד הביטחוני הגבוה בברית המועצות, ושם נולד גם הבן השלישי.
עם השנים עזבו שני ההורים את תעשיית הנייר והאב הפך למרצה במכון ליערנות של סברדלובסק, מנהל מחלקה ולבסוף דיקן ומזכיר המפלגה הקומוניסטית במכון.
קושרובסקי למד הנדסה ואוטומציה, סיים את לימודיו במכון הפוליטכני של סברדלובסק ב-1964 והפך למומחה במערכות אלקטרוניות של מטוסים וטילים. עבד בתכנון מערכות הבקרה של הטילים האסטרטגיים הסובייטיים, שהתחרו אותה עת מול טילי פולאריס האסטרטגיים האמריקאיים. ב-1965 נישא לאשתו הראשונה סוניה, שלא הייתה יהודיה וממנה נולדה לו בתו הבכורה אניה. בסך הכל חי עד גיל 26, כחלק מהמעמד הביטחוני, הכלכלי והחברתי הגבוה והיה רחוק מיהדות ומנושאים יהודיים.
מראשי תנועת מסורבי העלייה

מלחמת ששת הימים שינתה כליל את האווירה בברית המועצות וקושרובסקי סבל לפתע מאנטישמיות וחש שהוא חי במדינה שהיא האויבת של עמו. הוא עזב את משרתו הביטחונית והחל ללמוד עברית. ב-1970, בעקבות משפט לנינגרד הראשון היה בין כעשרה יהודים תושבי סברדלובסק, ששלחו מכתב מחאה לשלטונות הסובייטיים, חתום בגלוי בשמם ופרטיהם המלאים ושנה אחר כך היה היהודי הראשון בסברדלובסק שהגיש בקשת הגירה מברית המועצות לישראל. כדי שיהיה לבקשה סיכוי כלשהו להתקבל נאלץ קושרובסקי להתגרש מאשתו הלא יהודיה, בהסכמתה. הוא גונה בפומבי על ידי חבריו לעבודה לשעבר והוקע כ"סוכן הציונות והאימפריאליזם הבינלאומי". הותקף בעיתונות המקומית וכונה "בוגד". שבעה ימים בלבד לאחר הגשת הבקשה לעליה לישראל הוא נאסר לראשונה למשך 15 יום, באשמת "חוליגניזם", פתח בשביתת רעב שנמשכה 12 יום ונידון כתוצאה מכך ל-12 ימי מאסר נוספים, אחד בגין כל יום של שביתת רעב.
כשיצא מהכלא הוא הוזהר על ידי הק.ג.ב. המקומי, שמאסרו הבא יהיה למשך שנים ולא לכמה ימים בלבד. קושרובסקי עזב לפיכך את סברדלובסק וב-1971 עבר למוסקבה, בלי גרושתו ובתו. הוא הצטרף לקהילת "המסורבים" הגדלה, למד עברית ומהר מאוד החל ללמד את השפה ובמקביל גם לארגן סמינרים למהנדסים מסורבי עלייה וחסרי עבודה כמוהו. ב-1975 נישא לאשתו השנייה, אינה, מתמטיקאית גרושה אף היא, עם ילד מנישואיה הראשונים. לבני הזוג נולדו שני ילדים משותפים.
קושרובסקי הפך במשך כמעט עשרים שנות סירוב, לאחד ממנהיגי תנועת המסורבים ומדובריה הבולטים ואילו השלטונות הסובייטיים נקטו נגדו כל אותה עת בצעדים שונים, הן בחקירות, מעצרים ולפחות חמישה מאסרים והן בהטרדות קטנות אחרות, כאשר במקביל הם אוסרים עליו לצאת את המדינה. יולי אדלשטיין שהיה אז מראשי המסורבים במוסקבה תיאר את קושרובסקי שנים אחר כך, כ"איש מאחורי הקלעים" של התנועה, מי שארגן את שיעורי העברית, את התרבות ואפילו את מבנה התנועה כולה. בהחלט יכול להיות לדבריו, ש"בלי קושרובסקי דבר מכל אלה לא יכול היה לקרות".
ב-1988 פתחו קושרובסקי ואשתו אינה, בשביתת רעב ובעקבותיה הותר לו סוף סוף לצאת מברית המועצות. ב-11 במרץ 1989 הוא עלה עם משפחתו לישראל, כאשר בנמל התעופה בן-גוריון קיבלו את פניו באופן אישי ראש הממשלה יצחק שמיר יחד עם כמה וכמה משריו.
בישראל

משפחת קושרובסקי התיישבה עם בואה לישראל, באלון שבות כחצי שנה, חולון כשנה ומ-1991 בבית אריה. קושרובסקי עצמו עבד תחילה בחברת טלוויזיה בכבלים, אך תוך זמן קצר קיבל משרה בסוכנות היהודית, עבד כיועץ לשמחה דיניץ, שכיהן אז כיו"ר הסוכנות ובמקביל מונה גם לחבר נשיאות הפורום הציוני, שהוקם על ידי נתן שרנסקי.
לקראת הבחירות לכנסת ה-13 ב-1992, קבוצת עולים מברית המועצות, רובם חברים בפורום הציוני, הקימה מפלגת עולים חדשה שנקראה דע, "התנועה לדמוקרטיה ועלייה". הם ביקשו משרנסקי לעמוד בראשה, אך הוא היסס, הבחירות התקרבו וכך, בלי ידיעתו של קושרובסקי, שהיה אז שליח הסוכנות ברוסיה, הם בחרו בו למנהיגם. המפלגה החדשה נכשלה בבחירות, כשקיבלה רק 0.4% מהקולות. נראה שמסת העולים החדשים מברית המועצות לישראל לא הייתה בשלה עדיין לייצוג עצמאי. קושרובסקי חזר לעבודתו בסוכנות, אך לאחר פרישתו של דיניץ ב-1994 היו מי שדחקו את רגליו החוצה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-14 ב-1996, נתן שרנסקי הקים מפלגת עולים חדשה - ישראל בעליה, על בסיס הפורום הציוני, אך הוא לא הזמין את קושרובסקי להצטרף אליו. במקומו היו אלה בנימין נתניהו ואביגדור ליברמן, שהיה בשעתו אף הוא בנשיאות הפורום הציוני, שהזמינו את קושרובסקי להצטרף לליכוד ולרוץ כמועמד לכיסא העולה החדש ברשימה. קושרובסקי נענה, ובבחירות המקדימות בתוך הליכוד הוא ניצח את שני יריביו. הוצב תחילה במקום ה-32 ברשימת מועמדי הליכוד לכנסת, מקום שנחשב לריאלי, אולם אז התאחד הליכוד עם מפלגותיהם של רפאל איתן ודוד לוי, להקמת הליכוד-גשר-צומת וכחלק מההסכם הורד מקומו של המועמד העולה החדש בליכוד, למקום ה-45 הלא ריאלי. רשימת הליכוד-גשר-צומת קיבלה 32 מנדטים וקושרובסקי לא נכנס לכנסת.
בבחירות אלה נבחר בנימין נתניהו לתפקיד ראש ממשלת ישראל, בבחירות ישירות. סמוך לאחר בחירתו הוא הציע לקושרובסקי בפומבי את תפקיד שגריר ישראל ברוסיה וקושרובסקי הסכים. אולם הרוסים משכו את הסכמתם למינוי במשך זמן רב עד שהיה ברור לכל כי הם מתנגדים למינוי ולבסוף הוא בוטל.
בשנים שלאחר מכן עסק קושרובסקי בארגון קורסים במחשבים לגמלאים ולעולים חדשים ולאחר מכן עמד בראש גוף שנקרא "הרוב הציוני", ופעל למען נישואין אזרחיים. במסגרת האחרונה הוא סייע למפלגת שינוי בבחירות המקומיות של 2003 בתל אביב ובזה הסתיימה פעילותו הפוליטית.
החל מגיל 62 ועד כשנתיים לפני מותו עסק קושרובסקי בכתיבת ארבעה כרכים של היסטוריית תנועת המאבק היהודי לעליה מברית המועצות לישראל, תנועת המסורבים או ה-"Jewish refusenik movement". ארבעת הכרכים יצאו לאור ברוסית, בין השנים 2008–2012. בשנת 2017 יצא לאור באנגלית, בהוצאת אוניברסיטת סירקיוז, ניו יורק, הספר We Are Jews Again: Jewish Activism in the Soviet Union, שהוא עריכה מתומצתת של ארבעת הכרכים המקוריים.
קושרובסקי נהרג בן 72, ביום הראשון של חג הפסח 2014, כאשר נפל מצמרת עץ דקל עליו טיפס כדי לגזמו, בחצר ביתו בבית אריה.
ראו גם

יהדות ברית המועצות
העלייה מברית המועצות בשנות ה-70
העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90
לקריאה נוספת

אפרים (אלכסנדר) חולמיאנסקי, קול הדממה, סיפורה של המחתרת היהודית בברית המועצות, אופיר הוצאה לאור, 2015
הערות שוליים

↑  בובין, אלכסנדר. חמש שנים בקֶרֶב יהודים ואנשי משרד החוץ (מוסקבה, 2002)
↑  "Yuli Kosharovsky, Soviet Jewry's 'Man Behind the Scenes,' Dies at 72", פורוורד, 18 באפריל 2014
↑  ראיון עם יולי קושרובסקי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007431354705171  GND: 102618598X  ISNI: 0000 0001 1978 3963  LCCN: no2008113539  VIAF: 49045757   WorldCat (עם VIAF): 49045757
יוליה סניגיר

| --- | --- |

 לידה:  2 ביוני 1983 (בת 41) Donskoy, רוסיה 
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 תקופת הפעילות:  מ-2006
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית של מוסקבה 
 בן זוג:  יבגני ציגאנוב
 מספר צאצאים:  1
 פרופיל ב-IMDb
 
יוליה ויקטורובנה סניגיר (ברוסית: Ю́лия Ви́кторовна Сниги́рь; נולדה ב-2 ביוני 1983) היא שחקנית ודוגמנית רוסייה.
קריירה

יוליה נולדה כיוליה ויקטורובנה סיריסקינה בעיר דונסקוי, שבמחוז טולה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות. היא סיימה את בית הספר התיכון מספר 20 בדונסקוי. בתקווה לרכוש השכלה טובה, נסעה יוליה למוסקבה והתקבלה לפקולטה לשפות זרות של האוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית, ולמדה שם בחוג לאנגלית, תוך התמחות ב"פילולוגיה אנגלית".
על מנת לקיים את עצמה מבחינה כלכלית, היא לימדה אנגלית בבית הספר לאחיות. לאחר שחבר הראה תמונות של יוליה לנציג של סוכנות דוגמנות במוסקבה, היא קיבלה עבודה כדוגמנית. יוליה הפכה לדוגמנית מצליחה,  כשהיא ממשיכה במקביל בתוכנית הלימודים באוניברסיטה. הוצע לה חוזה עם מותג התכשיטים מוביל בצרפת, והיא תכננה לעבור לצרפת, כאשר מלהק ראה אותה בסוכנות הדוגמנות והזמין אותה לאודישן לסרט. את קריירת המשחק שלה התחילה כאשר  התקבלה לאקדמיה למשחק של תיאטרון וכטאנגוב. הופעת הבכורה הקולנועית שלה הייתה בסרט הטבח האחרון, אשר בעקבותיו יצאו הסרטים חיסון ולכה, של אנדריי קונצ'לובסקי.
הפריצה הגדולה שלה הגיעה כאשר הוצע לה אחד התפקידים המובילים בסרט מדע בדיוני שובר קופות האי המיושב (2008) והמשכו. יוליה הפכה לפנים של לוריאל ברוסיה, כמו גם של רשת Mexx.
היא הנחתה את תוכנית תורת היחסות בערוץ STS ב-2009. ב-2010 היא הפכה למגישה בערוץ הטלוויזיה פטרבורג – ערוץ 5.
היא הופיעה בסרט מת לחיות ביום טוב (2013) לצד ברוס וויליס. בסרט, היא שיחקה דמות של אנטגוניסטית רוסית בשם אירינה.
ב-2015, הערוץ הראשון ברוסיה סדרת טלוויזיה בת 12 פרקים בשם "הגדולה", שבה השחקנית גילמה את התפקיד הראשי של יקתרינה הגדולה. באותה השנה היא שיחקה בקומדיה הרומנטית סרט אודות אהבה, בבימויה של אנה מליקיאן.
היא כיכבה כיקטרינה סמוקובניקובה במיני סדרה בנתיב הייסורים, עיבוד של רומן באותו השם מאת אלכסיי טולסטוי. הסדרה שודרה בערוץ NTV ב-2017. היה לה גם תפקיד משנה בקומדיית הפשע בלוקבאסטר בבימויו של רומן וולובוייב שיצא באותה שנה.
ב-2019 גילמה תפקיד ראשי בסרט הקומדיה "הצלחה" וגילמה תפקיד משני בסדרה "האפיפיור החדש", סדרת ההמשך של האפיפיור הצעיר, לצידו של ג'וד לאו.
חיים אישיים

היא הייתה במערכת יחסים עם צלם הקולנוע מקסים אוסאדצ'יי, שעבד על סט האי מיושב.
בפברואר 2013, נודע כי סניגיר מתראה עם השחקן דנילה קוזלובסקי, שאיתו כיכבה בסרט רספוטין. בתחילת 2014 הם נפרדו.
כיום בן זוגה הוא השחקן יבגני ציגאנוב. ב-9 במרץ 2016 נולד להם בן, פיודור.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2006 | הטבח האחרון | אנג'לה |  |
| 2006 | חיסון | נטשה |  |
| 2007 | לכה | דוגמנית |  |
| 2008 | האי המיושב | ראדה גאאל | חלק 1 |
| 2009 | הקרב על האי המיושב | ראדה גאאל | חלק 2 |
| 2010 | זייצב, תישרף! |  |  |
| 2011 | עמק הוורדים | מאיה |  |
| 2011 | רספוטין | דורה |  |
| 2012 | איוון האטומי | טניה |  |
| 2012 | קוקוקו | נטשה |  |
| 2013 | מת לחיות ביום טוב | אירינה | סרט הוליוודי |
| 2013 | טיסה לקוטב | ליודה |  |
| 2014 | מקפיא | אליסה | סרט הוליוודי בכיכובו של דילן מקדרמוט |
| 2015 | ארץ אוז |  |  |
| 2015 | אודות אהבה | ליזה |  |
| 2017 | בלוקבסטר (ru) | לנה |  |
| 2019 | הצלחה |  |  |
| 2021 | הנוסעים |  | סרט דרמה בבימויו של קארן אוגנסיאן |
| 2022 | וולנד | מרגריטה | סרט פנטזיה על האמן ומרגריטה על ספרו של מיכאיל בולגאקוב |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | התפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010 | ביערות ובהרים | מריה |  |
| 2010 | דוקטור טירסה | ליסה |  |
| 2010 | השמיים באש | ליסה |  |
| 2011 | משחק נגד | אירינה |  |
| 2011 | אני לעולם לא אשכח אותך | קטיה |  |
| 2014 | היכן שמתחילה המולדת | נטליה |  |
| 2015 | הרונה השביעית | טטיאנה |  |
| 2015 | יקטרינה הגדולה | יקטרינה השנייה | הפקה של הערוץ הראשון |
| 2017 | בנתיב הייסורים | יקטרינה | הפקה של ערוץ NTV |
| 2018 | הגבירה הארורה (ru) | דריה סאלטיקובה | הפקה של רוסיה-1 |
| 2020 | האפיפיור החדש (en) |  | הפקה של HBO |
| 2020 | האיש הטוב | יבגניה קליוצ'בסקאיה | הפקה של VGTRK אודות מיכאיל פופקוב |
| 2020 | הנוסעים |  |  |
| 2021 | הקתדרלה |  |  |
| 2021 | ספוילר |  |  |
הערות שוליים

↑  "Биографии звёзд на Cosmo.ru: Юлия Снигирь". Cosmopolitan. אורכב מ-המקור ב-2012-05-09. נבדק ב-2018-12-29.
↑  "Юлия Снигирь". רוסיה-1.
↑  Anderton, Ethan (4 באפריל 2012). "A Good Day to Die Hard' Finds a Couple of Male and Female Villains". firstshowing.net. נבדק ב-6 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Larkin, Mike (4 באוקטובר 2012). "Talk about a teaser! Bruce Willis's sexy co-star Yuliya Snigir strips out of her leathers and exposes her bra in A Good Day to Die Hard trailer". Daily Mail. London. נבדק ב-6 באוקטובר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1152332910  ISNI: 0000 0001 1545 1726  LCCN: no2011019811  NLK: KAC2020N4726  NTA: 406637261  VIAF: 168574274   WorldCat (עם VIAF): 168574274
יולי סקר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בנובמבר 1983 (בן 40) חיפה
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2008
 מקום לימודים:  סמינר הקיבוצים  בית הספר המרכזי לנאום ודרמה בלונדון 
 בת זוג:  צליל-חן זקס
 פרופיל ב-IMDb
 
יולי סקר (נולד ב-15 בנובמבר 1983) הוא שחקן ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה

סקר נולד בחיפה לאלה סקר שחקנית תיאטרון ומורה וליובל סקר שחקן תיאטרון ומורה. הוא סיים את בית הספר הדמוקרטי בחדרה בשנת 2001. לאחר שנת שירות בגרעין נח"ל שרת בעיתון במחנה. בעיתון במחנה היה כתב העיתון ברצועת עזה וכתב המגזין ועורך. סיים את בית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים בשנת 2010. סיים תואר שני "Advanced Theatre Practice" באוניברסיטת לונדון בשנת 2014.
ביוגרפיה > קריירה > משחק

בילדותו הופיע באופן קבוע בתוכניות בטלוויזיה החינוכית. בין היתר הופיע בתוכניות "אוטוטו" ו"חדש בעיניים". סקר שיחק בהצגות רבות ברבים מהתיאטראות בארץ. בין היתר שיחק בתפקיד אמיר הצעיר בהצגה "רודף העפיפונים" בתיאטרון גשר, בתפקיד הורציו בהצגה "המלט", שהוצגה בתיאטרון הבימה. בתפקיד שבע בהצגה "הרדופים" בתיאטראות צוותא ותיאטרון תמונע. עוד שיחק בתפקיד עוז בהצגה "בתולים" שביים מאור זגורי בתיאטרון צוותא, הוא גילם את תפקיד "האח" בהצגה "המשפחה המתה" במוזיאון תל אביב לאמנות ובמוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
בשנת 2014 כתב, ביים והשתתפות בהצגה "FLEET" שעלתה בתיאטרון "The Pleasance" בלונדון ובהצגה "Hardcorn" שעלתה בפסטיבל זלומבאס בפראג. משנת 2017 מציג עם בת זוגו צליל-חן זקס את ההצגה "ZOOG" בתיאטרון הבית ובתיאטרון תמונע. ההצגה מבוססת על מחקר שבמסגרתו שלחו בני הזוג לזוגות ברחבי הארץ והעולם ובו נשאלו על הזוגיות שלהם ועל סמך תשובותיהם נכתבה ההצגה. עם ההצגה הופיעו בפסטיבל ספרינט בלונדון בשנת 2018.
סקר הוא ממקימי קבוצות התיאטרון הבינלאומיות "VIA COLECTIVE" ו-"THE FHALLACIES". קבוצות של יוצרים מרחבי העולם שפעלו ויצרו בלונדון.
סקר השתתף בסרט הקולנוע "חיותה וברל" והשתתף במגוון פרסומות. בין היתר השתתף בפרסומות לבירה מכבי, ארגון וראייטי ושוקו יוטבתה.
ביוגרפיה > קריירה > כתיבה

סקר היה ממפתחי הסדרה "זגורי אימפריה". הוא כתב את העיבוד להצגה "מה שלא הורג" שעלתה בתיאטרון הבית בבימוי עמית לוי.
במסגרת מלגת "נקודת פתיחה" מטעם "קבוצת עבודה" ובחסות מפעל הפיס כתב את המחזה המקורי "F U-לכבוש את פאוסט".
ביוגרפיה > קריירה > דיבוב

החל משנת 2013 סקר נותן את קולו לעשרות סדרות וסרטי קולנוע. בין היתר דיבב בהפקות "קפטן תחתונים", "מעמקים", "עולמם הסודי של גמדי הגינה", "הפרוגלים", "טום וג'רי", "מפלצות העל" ו"פלאמלים".
ביוגרפיה > קריירה > עיתונות

מאז 2005 מועסק סקר בעיתון ידיעות אחרונות ובימינו הוא עורך בכיר בעיתון. את דרכו החל מיד לאחר שחרורו מהצבא ככתב מגזין ואז לערוך במוספי העיתון "24 שעות" ו-"המוסף לשבת". החל משנת 2011 משמש כראש דסק החדשות בעיתון.
ביוגרפיה > חיים אישיים

נשוי לשחקנית צליל-חן זקס ולהם שני ילדים.
פרסים

בשנת 2012 זכה סקר בציון לשבח לשחקן מצטיין על תפקידו בהצגה "טוב" בפסטיבל NSDF בשפילד.
בשנת 2013 זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל חיפה להצגות ילדים על תפקידו בהצגה "קיסר השכונה".
הערות שוליים

↑  הצגות ילדים: תוצאות פסטיבל חיפה להצגות ילדים פסח 2013, באתר "קינדרלנד"
יחסי אורוגוואי–שוודיה

| יחסי אורוגוואי–שוודיה |
| --- | --- |
אורוגוואי: שוודיה


אורוגוואי: שוודיה
שטח (בקילומטר רבוע)
176,215: 450,295
אוכלוסייה
3,386,108: 10,619,488
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,241: 593,268
תמ"ג לנפש (בדולרים)
22,811: 55,866
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי אורוגוואי–שוודיה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה המזרחית של אורוגוואי לבין ממלכת שוודיה. לשוודיה יש קונסוליה בעיר מונטווידאו; השגריר השוודי בבואנוס איירס משותף לאורוגוואי. לאורוגוואי יש שגרירות בסטוקהולם, השגריר משותף לנורווגיה, דנמרק, פינלנד, לטביה ואסטוניה.
שוודיה הייתה מקלט חשוב עבור אורוגוואים גולים במהלך הדיקטטורה הצבאית-אזרחית (1973-1985); ישנם מספר אורוגוואים שעדיין חיים בשוודיה.
ביקורים

באוקטובר 2011, הנשיא האורוגוואי חוסה מוחיקה הגיע לביקור רשמי בשוודיה.
יחסי אורוגוואי–רומניה

| יחסי אורוגוואי–רומניה |
| --- | --- |
אורוגוואי: רומניה


אורוגוואי: רומניה
שטח (בקילומטר רבוע)
176,215: 238,391
אוכלוסייה
3,386,108: 18,988,203
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,241: 351,003
תמ"ג לנפש (בדולרים)
22,811: 18,485
משטר
רפובליקה

יחסי אורוגוואי–רומניה הם יחסי החוץ בין אורוגוואי לרומניה.
סקירה כללית

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1935. אורוגוואי פתחה מחדש את שגרירותה בבוקרשט בשנת 2008. שתי המדינות חברות מלאות באו"ם. בין שתי המדינות נחתמו כמה אמנות: שיתוף פעולה (1993), תרבות ומדע (2004) ומיסוי (2012). הסחר בין שתי המדינות הוא קטן אך יציב.
נציגויות דיפלומטיות

רומניה מחזיקה באורוגוואי שגרירות במונטווידאו.
אורוגוואי מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט.
טוקלאו

מפת טוקלאו
טוקלאו (באנגלית: Tokelau) היא מושבה של ניו זילנד המורכבת משלושה אטולים טרופיים המצויים באוקיינוס השקט.
שמם הקולוניאלי של האיים היה "איי האיחוד" (The Union Islands), ושמם הרשמי של האיים עד שנת 1976 היה "איי טוקלאו" (Tokelau Islands).
ארגון האומות המאוחדות כולל איים אלה במסגרת רשמית: הוועדה לדה-קולוניזציה, כטריטוריה ללא ממשל עצמי. טוקלאו היא חלק מממלכת ניו זילנד.
היסטוריה

הראשונים שהתיישבו באיים היו פולינזים שהיגרו מקבוצות איים אחרות.
האיים הפכו לפרוטקטורט בריטי בשנת 1889. בשנת 1916 סופחו האיים למושבה הבריטית איי גילברט ואליס, ובשנת 1926 הועברו לשליטת ניו זילנד.
חוק טוקלאו של הפרלמנט הבריטי[דרושה הבהרה] משנת 1948, העביר את הריבונית באיים מבריטניה לניו זילנד, וכן את האחריות על הגנת האיים.
פוליטיקה

בראש האיים עומד מלך ניו זילנד - המלך צ'ארלס השלישי המיוצג באיים על ידי המנהלן ג'ונתן קינגס. בראש ממשלת האי עומד פיו טואיאה העומד בראש מועצת הפאייפול - מועצה של שלושה מנהיגים נבחרים - האחד מכל אטול, המשמשים כממשלה. ראש הממשלה נבחר מבין חברי המועצה לתקופה של שנה.
בית הנבחרים של האי הוא בית אחד בן 45 חברים, כאשר בכל אטול בוחרת מועצת זקני האטול (הטאופולגה) את 15 הנציגים לתקופה של שלוש שנים.
ב-11 בנובמבר 2004, טוקלאו וניו זילנד ערכו הסכם (שטרם אושר), המרחיב את מעמד האי מטריטוריה למדינה משויכת חופשית (Associated state), במעמד דומה לזה של איי קוק. במשאל עם שנערך על ידי האו"ם בפברואר 2006 תמכו באישור ההסכם 349 מתוך 581 מצביעים ולא התקבל הרוב הדרוש (שני שלישים) לאישור הסכם. משאל נוסף נערך באוקטובר 2007 ושוב מעט פחות משני שלישים תמכו בהסכם.
גאוגרפיה

טוקלאו מורכבת משלושה אטולים בין קו אורך 171° ו-173° מערב, וקווי רוחב 8° ו-10° דרום, בחצי הדרך בין הוואי וניו זילנד, כ-500 ק"מ צפונית לסמואה.
האיים הם אטאפו, נוקונונו ופקאופו, ושטחם הכולל 10.8 קמ"ר.
אין באיים נמלים בעלי חשיבות.
גובהם המקסימלי של האיונים הוא 2 מטרים מעל פני הים, ולכן הם חשופים לסערות וגלים גבוהים.
| אי | שם בשפת המקור | אוכלוסייה  נכון לשנת 2016 | שטח |
| --- | --- | --- | --- |
| אטאפו | Atafu | 413 | 3.5 |
| נוקונונו | Nukunonu | 452 | 4.7 |
| קפאופו | Fakaofo | 506 | 4 |
גאוגרפיה > תביעה טריטוריאלית

אי נוסף השייך לאיים מבחינה היסטורית וגאוגרפית הוא האי סוואן, המהווה חלק מסמואה האמריקאית מאז 1935, עת הוכרז שטח אמריקאי מכוח חוק איי הגואנו. החוקה המוצעת לאיים ומשאל העם של האו"ם רואים באי זה חלק מאיי טוקלאו.
כלכלה

כלכלת האי מתבססת על סובסידיות מניו זילנד. ההכנסות השנתיות של הממשלה הם בשיעור של €410,000 (פחות מ-US$500,000) והוצאותיה עולות על €2.3 מיליון (כ-US$2.8 מיליון). הגירעון משולם על ידי סיוע כלכלי ניו זילנדי.
כלכלת האיים מתבססת על ייצוא בולי דואר ומלאכת יד בשיעור של כ-€80,000 (לערך US$100,000).
האיים מייבאים מזון ודלק בשווי €245,000 (כ-US$300,000).
הגידולים החקלאיים באי כוללים קוקוס, קופרה, פרי הלחם, פפאיה, תאנים, בננות, וכן גידול עופות ועזים.
אוכלוסין

באיים מתגוררים כ-1,100 פולינזים בשלושה כפרים. השפות המדוברות הן טוקלאוית ואנגלית. בשל בידוד האיים, הפיתוח הכלכלי של האיים איטי ביותר, ובשל המחסור במשאבים, לאיים הגירה שלילית (בעיקר לניו זילנד) בשיעור 0.9% בשנה.
באי אטאפו כל התושבים הם חברי הכנסייה של סמואה (Congregational Christian Church), בנוקונונו כל התושבים קתולים, ובפקאופו האוכלוסייה מחולקת בין שתי כתות נוצריות אלה.
החלוקה הכוללת היא 70% כנסיית סמואה, 28% קתולים ו-2% אחרים.
תקשורת

האיים מקושרים זה לזה וכן לסמואה באמצעות טלפון רדיו וטלפון לווייני.
לכל אחד מהאטולים תחנת רדיו המדווחת על תנאי מזג האוויר.
מאז ספטמבר 2003 מקושר האטול פקאופו לרשת אינטרנט מהירה.
סיומת האינטרנט של טוקלאו היא tk.
תחבורה

בהיעדר נמלים, עוגנות ספינות בצד האיים המרוחק מהרוח, ואנשים מגיעים לאיים באמצעות סירות.
הערות שוליים

↑  דירוג שטח יבשתי - מתוך אתר Worldometer, כפי שפורסם ב-28 במאי 2021
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: UN_PPP2024_Output_PopTot.xlsx, שם החוצץ: Median - מתוך אתר האו"ם
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: WPP2024_POP_F01_1_POPULATION _SINGLE_AGE_BOTH_SEXES.xlsx, שם החוצץ: Medium variant - מתוך אתר האו"ם, הערכה 1 ביולי 2024
| מדינות וטריטוריות באוקיאניה |
| --- | --- | --- |
| אוסטרליה | אוסטרליה • נורפוק |  |
| מלנזיה | איי מאלוקו ומערב גינאה החדשה (חלק מאינדונזיה) • איי שלמה • ונואטו • מזרח טימור  • פיג'י • פפואה גינאה החדשה • קלדוניה החדשה |  |
| מיקרונזיה | איי מריאנה הצפוניים • איי מרשל • גואם • מיקרונזיה • נאורו • פלאו • קיריבטי |  |
| פולינזיה | איי קוק • הוואי • ואליס ופוטונה • טובאלו • טונגה • טוקלאו • ניואה • ניו זילנד • סמואה • אי הפסחא • סמואה האמריקנית • פולינזיה הצרפתית • פיטקרן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533141005171  GND: 4236941-1  LCCN: n92105545  MusicBrainz: 756f26ff-2bc5-3d25-b429-6873ccbe160d  NKC: ge522015  UKPARL: fpNryJjZ  VIAF: 156083443   WorldCat (עם VIAF): 156083443 
אטול פאקאופו - הדרומי באיים