הפרעת אישיות אנטיסוציאלית
טיפול > פסיכותרפיה

הפרעת אישיות אנטיסוציאלית מטופלת לעיתים נדירות, משום שאנשים עם הפרעה זו אינם נוטים לבקש עזרה. (הם אינם רואים בעיה במצב בו הם נמצאים, מצב שמנקודת ראותם הסובייקטיבית לא גורם להם סבל). לרוב, אנשים אלו מופנים לטיפול על ידי בני משפחה או גורמי חוק בגלל תחלואות נלוות (כגון דיכאון מג'ורי או התמכרויות), התנהגות עבריינית או איומים אובדניים. אנשים אלו עשויים להתנגד לטיפול, אך כאשר הוא ניתן (למשל כדרך להתמודד עם תחלואה נלווית שונה), הוא יכול להיות יעיל. כאשר ההפרעה מטופלת, ההמלצה המקובלת היא טיפול פסיכותרפיסטי. לעיתים משולב או מתקיים בנפרד טיפול קוגניטיבי התנהגותי. טיפולים אלו מתמקדים בהתמודדות עם השלכות ההפרעה ושליטה בהתנהגויות מסוכנות. ההפרעה קשה לטיפול.
מספר מחקרים הראו כי טיפול במרפאות חוץ צפוי להיות בעלי סיכויי הצלחה נמוכים, אך מטא-אנליזה משנת 2002, "פסיכופתיה ופסימיזם טיפולי: אגדות קליניות או מציאות קלינית?" שבחנה 42 מחקרים שונים קבעה כי הדיווחים בהם אנשים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית או פסיכופתיה אינם מושפעים כלל מטיפול עשויים להיות מעט מוגזמים. במטה-אנליזה שלו מצא סלקין כי שיטות טיפול קוגניטיביות-התנהגותיות היו בעלי אחוזי ההצלחה הגבוהים ביותר (62%), יחד עם טיפול פסיכואנליטי (59% אחוזי הצלחה), בהשוואה לשיעור הצלחה של 20% בקבוצת הביקורת. ההתערבויות היו חלק מתוכניות טיפול מובנות והיעדים הספציפיים היו רכישת מיומנויות למידה, יחד עם זיהוי של רגשות ומניעה של התנהגויות סיכון. עם זאת, יש לציין כי הסטטיסטיקה הזאת הייתה מבוססת על 5 מחקרים, כמו גם על הדיווח העצמי של המטפלים.
גישה טיפולית אחת שהתפתחה בשנים האחרונות היא טיפול מבוסס מנטליזציה. צורה זאת של טיפול פותחה במקור עבור אנשים עם הפרעת אישיות גבולית אך ראיות ראשוניות מצביעות על כך שטיפול זה עשוי להיות יעיל בהפחתת ההתנהגות התוקפנית של אנשים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית בלי או עם רמה בינונית של תכונות פסיכופתיות.
טיפולי CBT שנערכו על מטופלים בקהילה הראו שיפור קטן אך לא משמעותי בתפקוד החברתי, באלימות הפיזית, ובאלימות מילולית של מטופלים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, אך לא נראה שיפור ברמת הכעס של המטופלים. סכמה תרפיה היא גישה טיפולית אינטגרטיבית, המרחיבה את הגישה הקוגניטיבית – התנהגותית כדי לתת מענה למטופלים הסובלים מהפרעות אישיות קשות. בהקשר של עבירות אלימות, בשנים האחרונות עולות ראיות ראשוניות על יתרונות הגישה והאפקטיביות שלה בהתערבות בקרב מטופלים פורנזיים, ובמיוחד בעבודה עם מטופלים הסובלים מהפרעה זאת ומהפרעת פסיכופתיה חמורה. תוכניות הטיפול המבוססות על טיפול קוגניטיבי-התנהגותי נשענות על ההנחה הנגזרת מתאוריית הלמידה החברתית, שהתנהגות אנטי-סוציאלית נרכשת באמצעות למידה וחיקוי, ומחוזקת במערכת של אמונות, תפיסות, וערכים.
לפי תפיסה לפיה יש להבחין בין אנשים החיים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, ובין צעירים שגדלו וחיו בעזובה חברתית, עוני, מצוקה כלכלית וחברתית וקיבלו דוגמה לא טובה בנערותם. עבור האחרונים, טיפול פסיכותרפי תמיכתי, בעיקר טיפול קבוצתי עשוי לעזור. לפי תפיסה זו יחסי אמון בין המטפל למטופל, שיכנוע המטופל בכוונה הטובה של המטפל ובנייה של מסגרת טיפולית אמפתית הולמת ואוהדת יכולים להביא לשינוי חיובי. לעומת הקבוצה הזו, אנשים עם אבחנה של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית יתקשו מאוד להצליח בטיפול מפני שהמוטיבציה שלהם לשינוי תהיה במקרים רבים נמוכה מאוד ותגיע כמעט תמיד ממקור ראשוני חיצוני לאדם. אדם עם הפרעת אישיות זו יכול להסכים לקבל טיפול כדי לרצות את הוריו למשל. עדיין, המוטיבציה לשינוי תהיה במקרים רבים אינסטרומנטלית, כלומר, מכוונת להשגת יעד כל שהוא. לפי תפיסה זו מאפייני הפרעת האישיות עמידים לטיפול והסיכוי להצליח לשנותם בפסיכותרפיה קטן מאוד. עם זאת, גם כאשר המוטיבציה של המטופל היא אינסטרומנטלית, מיקוד בצרכי המטופל, בבעיותיו ומטרותיו, יביא להפחתת ההתנגדות מצד המטופל. לעיתים המטרות של המטופל האנטיסוציאלי עלולות להיות לא ממוקדות, אך מחקרים הראו שוב ושוב שיש "לזרום עם המטופל" ולהתכוונן אל המטרות שהוא מביא. טיפול בחולים שלא מרצון היא סוגיה מורכבת שמעלה שאלות אתיות רבות. בנושא זה דן בהרחבה המאמר "הפעלת סמכות בטיפול בבני נוער ובמבוגרים עוברי חוק" של ד"ר מאיר חובב.
כיוון אחר של השפעה אפשרית של טיפול הוא בהפחתה של רצידיביזם. בחלק מהמקרים אנשים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית שהיו בטיפול נטו להסתבך פחות עם החוק מאשר אנשים עם ההפרעה שלא היו בטיפול. ההבדל לא היה מובהק ולא היה הבדל ברמת הרצידיביזם של עבריינים עם ההפרעה ועבריינים ללא ההפרעה. עם זאת, מחקר אחד הראה אפקטיביות טיפולית משמעותית בהפחתת הרצידיביזם היה מחקר שהעריך את יעילותה של קהילה טיפולית מותאמת (Modified Therapeutic Community). מודל טיפולי זה פותח בשנות ה-90 עבור אוכלוסיית בעלי תחלואה כפולה נפשית. עקרונות הבסיס של מודל זה הם: התנהלות יומית מובנת, עידוד לפיתוח אחריות אישית, קבוצות עזרה-עצמית בהתמודדות עם קשיי החיים, ועידוד של ערכים חברתיים בתוך רשת חברתית בריאה. בסוג זה של קהילה טיפולית נעשים שינויים על מנת להתאים אותה לצרכים ייחודיים של בעלי תחלואה כפולה בהתחשב בתסמינים פסיכיאטריים, בעיוותי חשיבה, וברמת התפקוד שלהם. המחקר מצא כי 12 חודשים לאחר הטיפול, אלו שהיו מטופלים בקהילה היו בעלי סיכוי נמוך יותר פי 26 להיכלא מחדש בהשוואה לאלו שלא טופלו בקהילה.