stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דגל סגן נשיא ארצות הברית

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל רשמי או רגיל, בצדו הקדמי
 הונף לראשונה:  1936
 מוטיבים עיצוביים:  חותם סגן נשיא ארצות הברית מוקף בארבעה כוכבים כחולים על רקע לבן
דגל סגן נשיא ארצות הברית הוא דגלו האישי של סגן נשיא ארצות הברית הנושא את חותם סגן נשיא ארצות הברית, מוקף 4 כוכבים כחולים כהים בפינות על רקע לבן. גרסת הדגל נשמרת בלשכת סגן הנשיא, לעיתים מוצגת על ידי סגן הנשיא בתמונות רשמיות ומונפת על רכבו של סגן הנשיא. דגל סגן נשיא ארצות הברית אושר בהוראת ביצוע 11884.
הדגל הרשמי הראשון של סגן הנשיא הוגדר בשנת 1936, אם כי בעיצוב מיוחד נעשה שימוש פעמיים לפחות בשנות ה-20 של המאה ה-20. הדגל חולק את אותו העיצוב כמו חותם סגן הנשיא מאז 1948, והדגל הנוכחי מתוארך לשנת 1975 כאשר תוכנן מחדש בתקופת נשיאותו של ג'רלד פורד.
ראו גם

דגל נשיא ארצות הברית
דוריה

ערך זה עוסק במשפחת האצולה מג'נובה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
סמל משפחת דוריה
דוריה (איטלקית Doria או d'Oria מלטינית de Auria וקודם לכן de filiis Auriae) היא משפחת אצולה איטלקית מג'נובה, אשר הייתה אחת מארבע משפחות האצולה החשובות בעיר בתקופת הרפובליקה של ג'נובה, החל במאה ה-12 וכלה במאה ה-16. שלוש האחרות היו משפחות גרימאלדי (Grimaldi), זפינולה (Spinola) ופייסקי (Fieschi). בני דוריה צברו את הונם במסחר, בפיננסים וברכישת קרקעות, בניה שימשו כמפקדים חשובים בצבא ג'נובה, כאדמירלים וכשליטי העיר, והחל בראשית המאה ה-12 החזיקו ברשותם שטחים בסרדיניה ולאורך חופי ליגוריה. מרכזה של המשפחה היה בפיאצה סן מטאו (Piazza San Matteo) בג'נובה, וסביבה הקימו בניה מספר ארמונות.
על בניה הידועים של המשפחה נימנים:
סימון דוריה הנהיג את הצלבנים בני ג'נובה, אשר השתתפו בכיבוש עכו במהלך מסע הצלב הראשון ב-1104.
אוברטו דוריה היה מפקד צי ג'נובה והובילו לניצחון כנגד פיזה ב-1284.
אחיו של אוברטו, לאמבה דוריה (1245–1323), הוביל את ג'נובה לניצחון על ונציה ב-1298.
בראנקלאונה דוריה שלט באחת מארבע המדינות העצמאיות שהשתרעו בסרדיניה, וכמעט וכבש את האי כולו במאה ה-14.
אנדראה דוריה (30 בנובמבר 1466-25 בנובמבר 1560) הוא הידוע בבני המשפחה, והוא השכיל לנצל את מעמדו ואת כוחו לטובתו האישית, והפך את ג'נובה לאוליגרכיה בהנהגתו.
דגל סודאן

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי, דגל הצי האזרחי והמדיני
 יחס אורך/גובה:  1:2
 קבלת מעמד רשמי:  20 במאי 1970
 מוטיבים עיצוביים:  צבעי הלאומיות הכלל-ערבית: שלושה פסים אופקיים אדום-לבן-שחור, משולש ירוק צמוד לתורן
 גרסאות נוספות

 
  דגל הצי הצבאי

 
 נס הנשיא
 גרסאות היסטוריות
 דגל סודאן 1956–1970
 
  דגל לאומי, דגל הצי האזרחי והמדיני
דגל סודאן (בערבית: علم السودان, בתעתיק מדויק: עלם אלסודאן) הוא דגלה הלאומי של סודאן. הוא אומץ ב-20 במאי 1970.
הדגל הוא דגל טריקולור בצבעי הלאומיות הכלל-ערבית: אדום, לבן ושחור. משולש ירוק נמצא סמוך לניצב הדגל. עד המהפכה הצבאית של 1969 דגל סודאן היה דגל טריקולור בצבעים הכלל-אפריקאיים: כחול, צהוב וירוק.
הצבע האדום מסמל את המאבק של סודאן להקמת אומה ערבית גדולה. הלבן מסמל את האסלאם, את השלום, את האור והאהבה. השחור מסמל את המהפכה בסודאן, והירוק מסמל עושר וחקלאות.
ראו גם

סמל סודאן
המנון סודאן
גלידרייה

גלידרייה של בן אנד ג'ריס בסינגפור
גלידרייה של לה גופרה בגן יבנה בישראל
ייצור גביע גלידה בסטוקהולם בשוודיה
מזנון-גלידרייה בעיר האג בהולנד
ג'לאטו בגלידרייה ברומא
מגוון כלי גלידה בגלידרייה בפירנצה: בכד מימין גביעי ופלה, במעמד משמאל גביעי ופל, מאחור על המדפים "כוסות" חד-פעמיות להגשת גלידה ומכלי קלקר לקניית גלידה במשקל
גְּלִידֶרִיָּה היא מסעדה המתמחה בגלידות ומגישה לעיתים קינוחים נוספים כגון ופל, פרוזן יוגורט, משקאות קלים ומשקאות חמים כגון קפה ושוקו. ישנן גם גלידריות המגישות ארוחות קלות, כמו בבתי קפה. חלק מהגלידריות מציעות מקומות ישיבה, חלקן הן מזנונים המוכרים את מרכולתם מעבר לדלפק.
בית הקפה Le Procope, שנפתח בפריז בשנת 1686 על ידי פרנצ'סקו פרוקופיו דה קולטלי (Francesco Procopio de Coltelli) הסיציליאני, (שהיה השף לשעבר של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת) נחשב כגלידרייה הראשונה משום שכלל מנות עשויות קרח ופירות.
גלידריות מציעות גלידה בתפזורת, בין שהיא גלידה אמריקאית רכה הנמזגת ממכונה, גלידה שנמכרת מתוך אריזות היצרן או גלידה המיוצרת במקום. גלידה אמריקאית נמכרת לרוב רק בטעמי שוקולד, וניל או שניהם יחד ("חצי-חצי"). גלידה רגילה נמכרת בגלידריות במגוון טעמים ומרקמים, לרוב במנה אישית שטעמיה נבחרים על ידי הלקוח, המוגשת בגביע גלידה אכיל או בקערית (המכונה "כוס"). יש גלידריות המציעות תוספות למנה האישית - טבילת הגלידה בשוקולד חם המתקרר ומתקשה, מזיגת סירופ על הגלידה, ציפויה בסוכריות צבעוניות זעירות או בפירורי אגוזים.
בנוסף מוצעת הגלידה בגלידריות למכירה לצריכה ביתית, והיא נארזת לשם כך במקום באריזה חד-פעמית (מקלקר, למשל). הטעמים נבחרים על ידי הלקוח והאריזות קיימות במספר מידות. בגלידריות בישראל נפוצות אריזות של קילוגרם וחצי קילוגרם.
פרוזן יוגורט או גלידת יוגורט משווקים בגלידריות לרוב בטעם בסיסי יחיד. לתוך הפרוזן יוגורט נטחנות במקום תוספות לפי בחירת הלקוח; בגלידת יוגורט התוספות מוגשות מעל הגלידה.
בחלק מהגלידריות קיים תפריט של מנות המבוססות על גלידה כגון מילקשייק, בננה ספליט, פנקייק או ופל עם גלידה, עוגת-גלידה, גלידת סנדיי (Sundae) - גביע גלידה גדול (לרוב מזכוכית שקופה) עם תוספות - פירות, אגוזים, סירופ, קצפת וכדומה.
בישראל חטיפי גלידה כגון שלגון, קרחון, טילון וכדומה אינם נמכרים לרוב בגלידריות אלא בקיוסקים, אך ישנן מדינות בהן הם נמכרים גם בגלידריות. בישראל מוצרי גלידה נמכרים גם במזנונים ניידים - כלי רכב המותאמים לכך, המכונים בסלנג "גזלן". כמו כן הם נמכרים בקיץ על שפת הים על ידי סוחרי רחוב, המוכרים אותם מתוך ארגזי קלקר.
במדינות חמות גלידריות פעילות כל השנה אך במדינות קרות חלקן נסגרות בחודשי החורף.
הערות שוליים

↑  Le Procope
↑  Legends and Myths of Ices & Ice Cream, באתר what's cooking America
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538543505171  GND: 4759840-2  LCCN: sh85063989
דגל סיישל

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל אזרחי ומדיני, דגל הצי המדיני והאזרחי
 קבלת מעמד רשמי:  18 ביוני 1996
 מוטיבים עיצוביים:  1:2
 גרסאות היסטוריות

 
   דגל אזרחי ומדיני, דגל הצי המדיני והאזרחי  היסטורי
 1977 - 1996

 
   דגל אזרחי ומדיני, דגל הצי המדיני והאזרחי  היסטורי
 1976

 
   דגל אזרחי ומדיני, דגל הצי המדיני והאזרחי  היסטורי
 גלגולו האחרון של הדגל כמושבה בריטית
דגל סיישל (באנגלית: Flag of Seychelles, בצרפתית: Drapeau des Seychelles) הוא דגלה הלאומי של סיישל. הוא אומץ רשמית ב־18 ביוני 1996.
צבעי הדגל מסמלים את עתידה של המדינה ואת תנועתה של המדינה לעבר הקדמה והפיתוח בעתיד. הצבע הכחול מסמל את השמיים ואת האוקיינוס ההודי, בו מצויים האיים; הצהוב מסמל את השמש הנותנת אור וחיים; האדום את תושבי האיים העובדים יחד למען עתיד של אחדות ואהבה; הלבן מסמל צדק חברתי והרמוניה, והירוק מסמל את האיים ואת הצומח בהם.
הדגל המקורי של האיים אומץ עם קבלת עצמאות האיים ב־29 ביוני 1976. בשנת 1977, עם הפלת הנשיא ג'יימס מאנצ'ם על ידי פרנס אלברט רנה, הוחלף הדגל בדגל המפלגה העממית המאוחדת של סיישל, שהוחלף בשנת 1996 בדגל הנוכחי.
ראו גם

סמל סיישל
המנון סיישל
דוד קציר

אין תמונה חופשית
דוד קציר (19 ביולי 1928 - 25 בדצמבר 2006) היה שופט מחוזי בישראל ומחבר ספרי משפט.
ביוגרפיה

קציר נולד בצ'רנוביץ, עלה לארץ ישראל בשנת 1947 באוניית המעפילים 'לא תפחידונו', אשר נתפסה על ידי הבריטים ונשלח למחנה מעצר בקפריסין. לאחר הכרזת העצמאות הועלה לישראל, גויס והשתתף במלחמת העצמאות במסגרת חטיבת גבעתי.
למד משפטים באוניברסיטת תל אביב והוסמך כעורך דין בשנת 1957, כיהן כשופט בית המשפט המחוזי בחיפה בין השנים 1977–1993. לאחר פרישתו, בשל התמחותו בתחום 'פיצויים בשל נזק גוף' שימש מספר פעמים כבורר.
חיבר מאמרים וספרי משפט המשמשים תדיר את בתי המשפט וקהיליית עורכי הדין.
מספריו

פיצויים בשל נזק גוף
תרופות בשל הפרת חוזה
ריבית הפרשי הצמדה ושערוך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007423196905171  ISNI: 0000 0000 3228 8310  LCCN: n82217054  RERO: 02-A003444752  SUDOC: 243884354  VIAF: 1369184   WorldCat (עם VIAF): 1369184 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גן טאיניצקי

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך הקמה:  1890 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 מיקום:  טברסקוי ראיון 
 קואורדינטות:  55°45′01″N 37°37′14″E﻿ / ﻿55.7503°N 37.6206°E﻿ / 55.7503; 37.6206
   לחצו כדי להקטין חזרה   לחצו להגדלה    מפת הקרמלין במוסקבה. למידע על מקום  לחצו עליו 
 
גן טאיניצקי (ברוסית: Тайницкий сад) הוא פארק עירוני שנמצא בתוך חומות הקרמלין במוסקבה, שברוסיה. הפארק נקרא על שמו של מגדל טאיניסקאיה שבחומת הקרמלין, והוא חלק מהקרמלין שהוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
היסטוריה

בתקופת האימפריה הרוסית, במקום בו ניצב כיום הגן, ניצבה כנסיית סנט קונסטנטין וסנט הלנה (כנסייה שנבנתה בשלהי המאה ה-14). כמו כן ניצב במקום אסם שהיה שייך לקתדרלת הבשורה. בשנת 1898 הוקמה על גבעה באזור הוקמה אנדרטה לצאר אלכסנדר השני. בעקבות המהפכה הרוסית ב־1917 הכנסייה נהרסה על ידי הבולשביקים כחלק מאידאולוגיית האתאיזם המדיני שלהם; והאזור הפך לגן ציבורי. החלק העליון שלו, הגובל בכיכר איבנובסקאיה, מכונה הגן הציבורי הגדול קרמלין. הגן היה המקום של תוכנית הסובוטניק הראשונה (תוכנית העבודה בהתנדבות), בה השתתף לנין באופן רשמי.
בגן מצוי עץ אלון בשם "קוסמוס", שניטע על ידי יורי גגרין ב־14 באפריל 1961, יומיים בלבד לאחר שובו מטיסת החלל ההיסטורית שלו.
בין השנים 1995–1967 הייתה בגן אנדרטה ובה פסל ישוב של לנין, שהוקמה לציון 50 שנה למהפכת אוקטובר. הפסל הוסר בשנת 1995 והוא נמצא עכשיו במוזיאון גורקי לנינסקיי.
חקירות ארכאולוגיות שבוצעו בגן בשנת 2007 חשפו את יסודות הבתים העתיקים והממצאים מימי הביניים.
במהלך ביקור ממלכתי ברוסיה בשנת 2008 התגורר מנהיג לוב מועמר קדאפי באוהל שהוקם בגן טייניצקי.
בשנת 2013 הוקם בגן מנחת מסוקים לשימושו של ולדימיר פוטין.
הגן משמש את חיילי המשמר הנשיאותי של רוסיה באימוני הכושר שלהם, וכן בגן מצוייות האורוות של המשמר הנשיאותי.
לקריאה נוספת

• A. Golyeva, , P 2
הערות שוליים

↑  ראו ב"לקריאה נוספת", במאמרו של Golyeva.
↑  גן טאיניצקי משמש את המשמר הנשיאותי של רוסיה
| הקרמלין |
| --- | --- | --- |
| מבנים | ארמון הקרמלין הגדול • ארמון טרם • ארסנל הקרמלין • כנסיית הנחת הגלימה • כנסיית שנים עשר השליחים • מנזר העלייה לשמים • נשקיית הקרמלין • מגדל הפעמונים של איוואן הגדול • קתדרלת הבשורה • קתדרלת העלייה לשמים • קתדרלת המלאך מיכאל • ארמון הסנאט • ארמון הקרמלין הממלכתי • בניין הסגל הנשיאותי של רוסיה | מראה מהאוויר |
| החומה | חומת הקרמלין • מגדל ספאסקיה • מגדל טרויצקאיה • מגדל בורוביצקאיה | מראה מהאוויר |
| כיכרות וגנים | גן אלכסנדר • קבר החייל האלמוני • כיכר איוואנובסקיה • כיכר הקתדרלות • פעמון הצאר • תותח הצאר • גן טאיניצקי | מראה מהאוויר |
| אחזקה ותרבות | המנהל לענייני נשיא רוסיה • פסטיבל מגדל ספאסקאיה | מראה מהאוויר |
דוד (ברניני)

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  ג'ובאני לורנצו ברניני
 תאריך יצירה:  1623-1624
 טכניקה וחומרים:  שיש
 ממדים בס"מ
 גובה:  170
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  Baroque sculpture 
 מספר יצירה:  LXXVII (גלריה בורגזה) 
 מיקום:  גלריה בורגזה רומא שבאיטליה
 קואורדינטות:  41°54′50″N 12°29′31″E﻿ / ﻿41.914°N 12.492°E﻿ / 41.914; 12.492
 
דוד של ברניני הוא פסל של ג'ובאני לורנצו ברניני המתאר את דמותו של דוד, לימים מלך ישראל. פוסל בשיש בין השנים 1624–1623. הפסל מוצג בגלריה בורגזה בעיר רומא שבאיטליה, והוא אחד מהפסלים המפורסמים של תקופת הבארוק ונמנה עם היצירות הנודעות ביותר בתולדות האמנות.
פסלו של ברניני מציג את דוד ברגע המכריע, שניות ספורות טרם שהוא מיידה את האבן לכיוון מצחו של גוליית. בכך סוטה ברניני מן המסורת הפיסולית בה נראה דוד כמגיע לזירת הקרב כשהוא נושא את הקלע והאבן, כבפסל  דוד של מיכלאנג'לו (1501-1504), או נראה לאחר הקרב כשראשו של גוליית מוטל למרגלותיו כבפסליהם המפורסמים של דונטלו (1440 לערך) או ורוקיו (1473-1475). דוד נמצא באמצע סיבוב התנופה, ברגע שלפני הזריקה, בתנוחה המזכירה פסלים מן העת העתיקה כגון זורק הדיסקוס של מירון. דוד מתואר כנער עירום למעט נרתיק לאבני הקלע ובד העוטף את אזור חלציו. הוא אוחז בקלע העשוי מחבל, שריריו מתוחים והוא ניצב על קצות אצבעותיו. לרגליו מונחים שריונו וכלי נשקו של שאול המלך, אותם נתן לדוד טרם תחילת הקרב ואשר דוד העדיף לא להשתמש בהם. כן מונח לרגליו נבל, אטריבוט שכיח לתיאור דמותו של דוד.
מן הבחינה הפסיכולוגית, דוד של ברניני הוא רב הבעה יותר מכל התיאורים הפיסוליים של דמותו שקדמו לו. עם גופו הנטוי קדימה,רגליו המפושקות, שיערו המתנפנף ושפתיו החשוקות, דמותו מביעה מתח רב וריכוז נפשי עצום. בניגוד לפסליו הקודמים של ברניני, כ"פלוטו ופרספונה" (1621-1622), או  "אפולו ודפנה" (תחילת עבודה 1622), אין יריבו של דוד מתואר על ידי הפסל, ואנו נאלצים להשלים בדמיוננו את גוליית מיתמר מעל דוד במרחק מה ממנו. תנועת הפסל היא סיבובית, במידה מסוימת בדומה ל- Figura Serpentinata המאפיינת את הפיסול המנייריסטי, דבר המעצים את תחושת הדינמיות והדחיפות שבפעולה אצל הצופה בו. עם זאת, שלא כבפיסול המנייריסטי הדורש מן הצופה להקיף את הפסל ולראותו מכל צדדיו ללא זווית ראייה מועדפת, אין בהכרח הדבר כך אצל דוד של ברניני. בניגוד לצורה בה הוא מוצג כיום בגלריה בורגזה, המאפשרת את הקפתו על ידי המבקרים, נועד הפסל במקור להצבה כשקיר מאחוריו ושני כדים גדולים ניצבים משני צדדיו.
ברניני החל לעבוד על הפסל במחצית הראשונה של שנת 1623 להזמנתו של פטרונו דאז, הקרדינל שיפיונה בורגזה (Borghese), אחיינו של האפיפיור פאולוס החמישי. תוך כדי העבודה על הפסל נוצר קשר בין ברניני לבין מי שיהפוך במהרה לפטרונו הגדול, הקרדינל רב ההשפעה מפאו ברבריני (Barberini), שמספר חודשים אחר כך יעלה לכס האפיפיורות תחת השם אורבנוס השמיני. הביוגרף הראשון של ברניני, פיליפו בלדינוצ'י (Baldinucci), כותב כי פניו של דוד הם דיוקנו העצמי של ברניני, וכאשר פיסל אותם, מי שהחזיק את המראה שאפשרה לברניני לבחון את פניו, היה לא אחר מאשר מפאו ברבריני בכבודו ובעצמו.
לקריאה נוספת

Rudolf Wittkower, Gian Lorenzo Bernini, The Phaidon Press, 1955, pp. 1-8, 183
Howard Hibbard, Bernini, Penguin Books, 1965, pp. 54-58, 60-62
(.Charles Avery, Bernini - Genius of the Baroque, Thames and Hudson, (n.d
הערות שוליים

↑  ראה הערך מנייריזם.
↑  Hibbard, לעיל, עמ' 55.
↑  Wittkower, לעיל, עמ' 183.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Bildindex: 08048324
דגל סורינאם

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי ודגל ימי לאומי
 יחס אורך/גובה:  2:3
 הונף לראשונה:  25 בנובמבר 1975
 מוטיבים עיצוביים:  חמישה פסים אופקיים ירוק-לבן-אדום-לבן-ירוק כוכב צהוב במרכז
 דגלים היסטוריים   :     דגל סורינם ההולנדית 1959 - 1975
דגל סורינאם מורכב מחמישה פסים אופקיים בצבעים (מלמעלה למטה): ירוק לבן אדום לבן ירוק, ביחס עובי 2-1-4-1-2. במרכז הפס האדום ישנו כוכב בעל חמישה קודקודים בצבע צהוב.
ראו גם

סמל סורינאם
המנון סורינאם
דגל סומליה

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי ודגל ימי לאומי
 יחס אורך/גובה:  2:3
 קבלת מעמד רשמי:  12 באוקטובר 1954
 מוטיבים עיצוביים:  דגל תכלת, כוכב לבן במרכז
דגל סומליה אומץ ב-12 באוקטובר 1954.
הדגל היה אמור להיות דגלה של סומלילנד הבריטית אבל כשסומלילנד הבריטית וסומלילנד האיטלקית אוחדו הדגל שימש את המדינה המאוחדת.
הדגל דומה לדגל האו"ם זה שהשיג לסומליה את עצמאותה מאיטליה ובריטניה לאות תודה.
חמשת קצוות הכוכב מייצגים את האזורים בהם חי העם הסומלי הנקרא גם בשם 'סומליה הגדולה'.
חמשת האזורים הם: סומלילנד הבריטית, סומלילנד האיטלקית, סומלילנד הצרפתית (ג'יבוטי), מחוז סומאלי שבאתיופיה וחלקים ממזרח וצפון קניה.
ארמון המושל במוגדישו היה הבניין הראשון בו הונף הדגל.
ראו גם

סמל סומליה
המנון סומליה
גרינסבורו (קרוליינה הצפונית)

| --- | --- |

קו הרקיע של גרינסבורו
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  קרוליינה הצפונית קרוליינה הצפונית
 מחוז:  גילפורד
 ראש העיר:  ננסי ווהן
 תאריך ייסוד:  1808 
 על שם:  נתנאל גרין 
 שטח:  131.2 קמ"ר
 גובה:  266 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  299,035 (1 באפריל 2020)
  ‑ במטרופולין:  723,801 (2013)
  ‑ צפיפות:  2,138.3 נפש לקמ"ר (2013)
 קואורדינטות:  36°04′48″N 79°49′10″W﻿ / ﻿36.08°N 79.819444°W﻿ / 36.08; -79.819444
 אזור זמן:  UTC -5
 www.greensboro-nc.gov
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה גרינסבורו(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה גרינסבורו(למפת קרוליינה הצפונית רגילה) ראלי שארלוט פאייטוויל וילמינגטון גרינוויל וירג'יניה טנסי קרוליינה הדרומית  ג'ורג'יה האוקיינוס האטלנטי גרינסבורו(למפת קרוליינה הצפונית מוגדלת) ראלי שארלוט פאייטוויל וילמינגטון גרינוויל וירג'יניה טנסי קרוליינה הדרומית  ג'ורג'יה האוקיינוס האטלנטי גרינסבורו    מיקום העיר גרינסבורו במחוז גילפורד, במדינת צפון קרוליינה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
גרינסבורו (באנגלית: Greensboro) היא עיר במחוז גילפורד שבקרוליינה הצפונית. היא העיר השלישית בגודלה במדינה והגדולה ביותר במחוז. במשך עשרות שנים נחשבה גרינסבורו למרכז הטקסטיל והטבק של קרוליינה הצפונית. במפקד אוכלוסין שנערך ב-2000 נמנו בגרינסבורו 223,891 תושבים וכיום (2020) מונה אוכלוסייתה כמעט 300,000 איש. בעיר נולדו או התגוררו כמה מפורסמים ובהם או. הנרי, דולי מדיסון ואדוארד מורו.
היסטוריה > הכפר שקדם לעיר

שורשיה של גרינסבורו נעוצים בהגירתה של קהילת קווייקרים (שכונו אז "ידידים" - Friends) מפנסילבניה, לקרוליינה הצפונית, אשר הקימה ב-1750 כפר קטן בשם קייפ-פייר (Capefair) באזור שהיה אז מיוער בצפיפות ועשיר מאוד בשיחי אוכמניות. הכפר נבנה על חלקת אדמה קטנה שנרכש משבט אינדיאני מקומי תמורת 98 דולרים ונסללו בו שלושה רחובות מקבילים בציר צפון-דרום, שנחצו על ידי שלושה רחובות מקבילים בציר מזרח-מערב. שישה רחובות אלה קיימים עד היום במרכזה ההיסטורי של גרינסבורו, והם Greene, Elm, Davie, Gaston, Market, Sycamore.
במשך כמה שנים נסמכה הקהילה על שירותי דת שחלקה עמה קהילת קווייקרים שהתגוררה בסמוך ואשר הגיעה כמה שנים קודם לכן, עד שב-1754 זכתה קהילת קייפ-פייר למעמד של קהילה עצמאית והורשתה לנהל את מוסדות הדת שלה בעצמה. הקהילה נקראה "הידידים של ניו-גארדן בקייפ-פייר" ("Friends at New Garden in Capefair"). שני שמות אלה מונצחים עד היום בגרינסבורו בשתי שדרות מרכזיות - Friendly ו-New Garden. שם הכפר, קייפ-פייר, מונצח בנהר המנקז את כל מרחב גרינסבורו וסביבתה אל האוקיינוס האטלנטי.
בשלוש השנים הבאות גדלה הקהילה במהירות ומשכה מצטרפים חדשים שהגיעו ממרחקים. היא הפכה לקהילה הקווייקרית החשובה ביותר בקרוליינה הצפונית ואף שימשה כ"קהילת אם" לקהילות קטנות רבות במדינה.
היסטוריה > הקמת גרינסבורו

במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית ב-1781 התחולל באזור קרב גדול בין הצבא הבריטי לצבא הקונטיננטלי. בראש הכוחות המקומיים עמד מייג'ור גנרל נתנאל גרין (Nathanael Greene), בן למשפחה קווייקרית מרוד איילנד, שהיה אחד מארבעת המפקדים הבכירים ביותר בצבא הקונטיננטלי במלחמה. הקרב התחולל מעט מערבה מקייפ-פייר, באזור בית המשפט המחוזי של גילפורד, אשר שימש אז כמושב המחוז והוא הסתיים במפלה מול הכוחות הבריטיים.
למרות זאת, נחשב הקרב להצלחה במורשת הקרב האמריקנית, שכן הצבא הבריטי ספג אבדות רבות שהחלישו אותו והביאו למפלתו הסופית במלחמה. בשל כך ומסיבות רבות נוספות העניק הקונגרס הקונטיננטלי לגרין את מדליית הזהב של הקונגרס, וב-1808 החליפו בני קייפ-פייר את שם כפרם ל-Greensborough, כלומר "עירו של גרין". צורת כיתוב מיושנת זו שונתה ב-1895 ל-Greensboro.
החלפת השם ב-1808 לוותה בהכרה רשמית של גרינסבורו כעיר, שכללה מבחינה מוניציפלית, לבד מהשטח הבנוי, גם את אזור שדה הקרב ההיסטורי ואת בית המשפט המחוזי. המוסד עצמו עקר לבית אחר במרכז העיר החדשה, בין הרחובות אלם ומרקט. ב-1821 נמנו בגרינסבורו 369 תושבים.
היסטוריה > התעשייה מגיעה לעיר

מהפך משמעותי התחולל בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19, כאשר הממשלה קבעה כי מסילת הרכבת החדשה תעבור בגרינסבורו ותיקבע בה תחנה. הדבר נעשה בהשפעתו של מושל קרוליינה הצפונית, ג'ון מוטלי מורהד (Morehead), שהיה בעל מטעים בעיר. פעולה זו חיברה את גרינסבורו במהירות לשווקים בכל רחבי ארצות הברית, ובעיקר לוושינגטון הבירה, לניו אורלינס ולאטלנטה והיא הפכה למרכז התחבורה הראשי של האזור כולו.
בעקבות זאת התפתחה תעשייה רבה בגרינסבורו, בדמות מפעלים שונים, בעיקר בתחום הטקסטיל והטבק, שהעסיקו אלפי עובדים, וגרינסבורו הפכה למרכז העסקים הראשי של האזור כולו. העיר צמחה כלכלית ודמוגרפית בקצב מואץ ביותר ונקראה "Gate City", כלומר העיר המשמשת כשער למחוז.
היסטוריה > התעשייה מגיעה לעיר > פעילות משפחת כהן (Cone)

בין דמויות הבולטות בתחום הטקסטיל שהפכו את גרינסבורו למטרופולין הייתה משפחת כהן (Cone), אשר הקימה בעיר כמה מרכזי תעשייה ענקיים של טקסטיל שהתבססו על כותנה ומוצריה, ובהם פלנל וג'ינס, בשיתוף משפחת שטרנברגר (Sternberger) היהודית אף היא. חברת Cone בנתה עבור אלפי עובדיה שכונות מגורים סביב מרכזי התעשייה, ובהם בתי מגורים, בתי ספר, מרכזי קניות ואפילו מגרשי ספורט. החברה אף הקימה בית חולים שנתן שירות בחינם לעובדים. באופן זה עיצבה החברה במידה רבה את קצב וצורת התפתחותה של גרינסבורו, ועל אף שרבים ממפעליה נסגרו בשנות ה-60 של המאה ה-20, המבנים, כמו גם השכונות ההיסטוריות המקיפות אותם, עדיין קיימים. גם בית החולים, הנקרא Cone Health Center עדיין פעיל והוא המעסיק השני בגודלו בגרינסבורו עד ימינו, אחרי מחלקת החינוך של מחוז גילפורד. אחת השדרות הראשיות בעיר נקראת על שם משפחת כהן.
ב-2010 הסבה עיריית גרינסבורו בעזרתם של יזמים ומשקיעים את אחד המפעלים הנטושים של משפחת כהן, הנקרא Revolution על שם הרחוב שבו הוא שוכן, למרכז מגורים ומשרדים אופנתי. הצלחתו העצומה של הפרויקט הביאה ליצירת פרויקטים דומים נוספים בעיר, ההולכים ומפותחים בקצב מואץ.
רוב מפעלי הטקסטיל שפעלו בעיר במשך עשרות שנים, כמו אלה של משפחת כהן, אוחדו או נסגרו במחצית השנייה של המאה ה-20, אולם גרינסבורו עדיין נחשבת ל"בירת הטקסטיל" וגם כיום (2020) פועלים בה בתי חרושת ומשרדים של חברות אופנה וטקסטיל ידועות, כמו תאגיד VF Corporation שבו חברות נאוטיקה, דה נורת' פייס ו- Wrangler. גם חברת Cone עדיין פעילה בעיר תחת תאגיד Cone Burlington Industries.
היסטוריה > המאבק לשוויון זכויות

בשנת 1951 היו שחורים כ-23% מתושבי העיר, ולראשונה נבחר אז נציג שחור למועצת העיר. ב-1 בפברואר 1960 החלו סטודנטים שחורים בעיר במאבק נגד חוקים מפלים שאסרו על שחורים לשתות קפה ליד הדלפק בפינת המזנון של בית כל בו בעיר. מחאה זאת נמשכה במשך מספר חודשים עד שהאפליה הוסרה בחנויות רבות. החנות שבה התקיימה המחאה הפכה ברבות השנים למוזיאון לשוויון זכויות. במאי 1963 התקיים בעיר הפגנה גדולה נגד אפליית השחורים, בה נעצרו 175 מפגינים. ב-3 בנובמבר 1979, במהלך הפגנה נגד הקו קלוקס קלאן, נורו יריות לעבר המפגינים, שהרגו חמישה מהם.
יהודים

הקהילה היהודית בגרינסבורו החלה להתגבש בסוף המאה ה-19, עד שב-1908 נוסדה רשמית קהילה יהודית בעיר. הייתה זו קהילה משותפת של רפורמים, קונסרבטיביים ואורתודוקסים ואף על פי ששמה הרשמי היה "קהילה עברית רפורמית" היא כונתה "הקהילה העברית של גרינסבורו". בין ראשיה היו המשפחות כהן ושטרנברגר הרפורמיות שהוזכרו לעיל, וכן משפחת לבאואר (Lebauer) הקונסרבטיבית, שהקימה את הפארק הנקרא על שמה במרכז העיר כיום ובני הדור החמישי והשישי שלה עדיין מתגוררים בגרינסבורו. בשנת 1909 רכשה הקהילה מבנה לבית כנסת ששימש לפני כן ככנסייה. מבנה זה שימש לתפילה עד בניית מבנה לכתחילה לבית כנסת ב-1924. בשנת 1923 קבלה הקהילה נשים כחברות קהילה, דבר שלא היה מקובל באותה תקופה.
ב-1944 הקהילה התפצלה, כאשר הקונסרבטיבים פתחו בגרינסבורו בית כנסת נפרד בשם "בית דוד", הפעיל כמרכז הקהילה עד ימינו (2019). בעקבות כך שונה ב-1949 שם הקהילה המקורית ל"טמפל עמנואל" כדי לבדל אותה מן הקהילה הקונסרבטיבית, זאת למרות מאמצים של האדמו"ר החב"די, יוסף יצחק שניאורסון לשמור על קהילה דתית אחת בגרינסבורו. באותה שנה פתחה הקהילה הקונסרבטיבית בית ספר יום ראשון לצד בית הכנסת, וב-1979 הוקם מבנה גדול יותר עבור בית ספר יהודי פרטי מלא בשם "בני שלום", הפעיל עד ימינו (2018).
קהילת "טמפל עמנואל" הרפורמית מונה כ-350 משפחות והיא משתייכת לאיגוד הקהילות הרפורמיות. קהילת "בית דוד" הקונסרבטיבית, שהיא הגדולה מבין הקהילות בגרינסבורו, מונה כמה מאות משפחות (2019). בית חב"ד בראשות משפחת פלוטקין מייצג את מיעוט המשפחות האורתודוקסיות בעיר.
בשנת 2001 הוקם בגרינסבורו בית ספר פנימייה יהודי אליטיסטי בשם American Hebrew Academy, שיועד ליהודים מכל הזרמים בית ספר זה, שנחשב לאחד הטובים בארצות הברית, שירת תלמידים, שכולם יהודים, שהגיעו מכל העולם, ובעיקר מאמריקה הדרומית. בכל מחזור למדו כמה ילדים מישראל. בית הספר נסגר ביוני 2019.
ערים תאומות

לגרינסבורו 3 ערים תאומות:
מולדובה קישינב, מולדובה
צרפת מונבליארד, צרפת
הרפובליקה העממית של סין אינגקו (אנ'), ליאונינג, הרפובליקה העממית של סין
הערות שוליים

↑  הכושי עושה את שלו, על המשמר, 8 ביוני 1951
↑  המלחמה על כוס קפה, הַבֹּקֶר, 19 בפברואר 1960
↑  מעצרי־כושים נוספים בדרום־אה"ב, קול העם, 23 במאי 1963
↑  מארטה וודוול, נחשף סוכן ממשלתי שחדר לקו קלאס־קלאן, מעריב, 16 ביולי 1980
↑  About Jewish Greensboro, 7/15/05, web site of Greensboro Jewish federation
↑  About Beth David Synagogue
↑  אגרות קודש אדמו"ר מוהריי"צ ט, אגרת ב'תשצ, עמוד 61
↑  What’s Going On at B’nai Shalom
↑  About Temple Emanuel: A Short History
1 2  https://americanhebrewacademy.org/
↑  שמואל רוזנר, פנימייה אליטיסטית קטנה מנסה לחבר בין כל הזרמים היהודיים, באתר הארץ, 21 ביולי 2007
| דגל קרוליינה הצפונית מדינת קרוליינה הצפונית |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | ראלי |  |
| אזורים גאוגרפיים | מישור חוף האוקיינוס האטלנטי • המטרופולין של שארלוט • הרי בלו רידג' • הרי סמוקי |  |
| היישובים הגדולים ביותר | שארלוט • ראלי • גרינסבורו • דרהאם • וינסטון-סיילם • פאייטוויל • קרי • וילמינגטון • היי פוינט • גרינוויל • אשוויל • קונקורד • גאסטוניה • ג'קסונוויל • צ'אפל היל • רוקי מאונט • ברלינגטון • וילסון • האנטרסוויל • קאנאפוליס |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות קרוליינה הצפונית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561793105171  BNE: XX6205882  BnF: cb14634738z (data)  GND: 4282693-7  LCCN: n79059342  MusicBrainz: 7fafba3d-8607-4a50-94f0-4b20a9afab84  NARA: 10046068  NKC: ge652932  SUDOC: 112271898  VIAF: 127829033   WorldCat (עם VIAF): 127829033 
מפעל הכותנה White Oak Mills של חברת Cone בגרינסבורו, 1909
מפעל הכותנה Revolution של חברת Cone בגרינסבורו לאחר שיפוצו, 2020
מקימי מפעלי הטקסטיל של חברת Cone בגרינסבורו