stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לב תל אביב
נקודות ציון היסטוריות

רחוב שינקין, שראשיתו בכיכר מגן-דוד – המפגש של רחוב אלנבי, נחלת בנימין, המלך ג'ורג', שינקין ושוק הכרמל – היה רחוב מסחרי הומה, ששני קווי אוטובוס (11 ו-19) עברו בו. רחוב שינקין הסתיים ברחוב יהודה הלוי, ומעבר לו, במקום שהיום נמצא רחוב לינקולן, הייתה דרך שנקראה "המשך שינקין" ונמשכה, בין שדות ומגרשים ריקים, עד אל רח' יצחק שדה ושכונת יד אליהו. רק בשנות השבעים והשמונים החלה תדמיתו של רחוב שינקין להשתנות, כאשר הופיע בתודעה הציבורית כרחוב צעיר ובוהמי, בניגוד לאופיו השמרני והבורגני לפנים. רבות מן החנויות הישנות נסגרו ונפתחו מחדש כבוטיקים, בתי קפה, חנויות דיסקים וכו'.
אחד מתווי ההיכר הבולטים של רח' שינקין ולב תל אביב היה, במשך עשרות שנים, בית דבר, בפינת רחוב מלצ'ט, בניין גדול שבו שכנו מערכת העיתון הוותיק ובית הדפוס שלו. הבניין נהרס לפני שנים אחדות ועכשיו עומד במקומו בית מגורים מפואר.
ברחוב שינקין, בין רחוב יוחנן הסנדלר לרחוב יצחק נפחא, נמצאת גינת שינקין, גינה קטנה ומטופחת ובה, כיום, מרכז תרבות שוקק חיים. בשנים עברו נקרא המקום "חורשת שינקין" ופניו היו שונים מאוד מאלה הנוכחיים. בקצה גינת שיינקין נמצא בית הכנסת המרכזי ההיסטורי של השכונה, בית כנסת גאולת ישראל שכיום מהווה מרכז חב"ד תל אביב.
מבנה היסטורי אחר הוא אוהל שם, אולם מופעים לא גדול, שבו התקיימו בשנות השלושים מפגשי עונג שבת, בהנהגת חיים נחמן ביאליק, ומשנת 1936 ועד בניית היכל התרבות נערכו בו הקונצרטים למנויים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית. אולם "אוהל שם" חי וקיים עד היום, ברחוב בלפור מול מבואו של רחוב פיארברג.
רחוב המלך ג'ורג', המשיק בראשיתו לשינקין אך פונה בהמשך צפונה ומתרחק ממנו, גם הוא רחוב מסחרי הומה אדם. הוא עורק תנועה ראשי, שקווי אוטובוסים רבים עוברים בו. בחלקו השייך ללב תל אביב, בין כיכר מגן-דוד לדיזנגוף, יש שלושה אתרים מוכרים ומושכי ציבור – גן מאיר (על שם מאיר דיזנגוף, ראש העיר הראשון של תל אביב), מצודת זאב, מעוז הליכוד, ודיזנגוף סנטר, הקניון הראשון בארץ, שנפתח ב־1977 על חורבות שכונת הצריפים נורדיה, מזה ומזה לרחוב דיזנגוף. לפני מצודת זאב, באמצע הכביש, נטועים כמה עצי שקמים, זכר למטע השקמים הגדול שעמד במקום לפני סלילת הרחוב, בדרך לכפר סומייל הערבי. שקמים אלה, יחד עם העצים שבגן יעקב הם זכר לאותו "גן שקמים" שבשיר הישן.
בשוליים הצפוניים של לב תל אביב נמצאים תיאטרון הבימה, היכל התרבות, ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו וגן יעקב.
היכל התרבות נפתח בשנת 1957 והוא משמש מאז כמקום משכנה הקבוע של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
לצד היכל התרבות נמצא גן יעקב, שתוכנן סביב הגבעה שהייתה במקום לפני הקמת ההיכל מתוך רצון לשמר את עצי השקמים שהיו עליה. הגן נבנה בשני מפלסים, עם יציאות בכיוון בית הבימה, שדרות תרס"ט ורחוב דיזנגוף מול שדרות ח"ן. בצדו המערבי, בשדרות תרס"ט, נמצא ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, המשמש כאגף נפרד של מוזיאון תל אביב לאמנות בשדרות שאול המלך.
מבנה מרשים ניצב בכיכר המלך אלברט במפגש הרחובות מלצ'ט, בצלאל יפה, מונטפיורי ונחמני – בית הפגודה. זהו בית מגורים בתכנון האדריכל אלכסנדר לוי בסגנון האקלקטי, המזכיר פגודה סינית. גם מבנה זה נמצא לפני שנים אחדות בסכנת הריסה, אך פעילות ציבורית מזורזת מנעה את הריסתו והביאה לשיפוץ מקיף, תוך שימור מאפייניו המיוחדים.
בשנת 2013 נחנך גן קריית ספר בתכנונו של רם איזנברג כגן קהילתי לתושבי הרובע.
ראו גם

| --- | --- |
 רחוב שינקין  שדרות רוטשילד  רחוב אחד העם  רחוב מזא"ה:  עקיבא אריה ויס  מתחם קריית ספר  בית כנסת גאולת ישראל
טקס פתיחת גן מאיר, מרץ 1944
בית הפגודה בכיכר המלך אלברט בעיצוב האדריכל אלכסנדר לוי
לגרדר

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 בורסה:  בורסת פריז (MMB) 
 מייסדים:  ז'ן-לוק לגרדר 
 תקופת הפעילות:  1992–הווה (כ־32 שנים) 
 חברות בנות:  Lagardère Publishing  Lagardère Travel Retail  לגארדר אקטיב  Lagardère Sports and Entertainment 
 מיקום המטה:  פריז 
 ענפי תעשייה:  תעשיית התקשורת 
 מוצרים עיקריים:  הוצאה לאור 
  
 www.lagardere.com
 
לגרדר (בצרפתית: Lagardère S.A), הוא תאגיד רב-לאומי צרפתי העוסק בעיקר בתקשורת ופועל ב-40 מדינות. המטה ממוקם בהרובע השישה-עשר של פריז. החברה הוקמה בשנת 1992 ועסקה במגוון תחומים אך בהדרגה התמקדה בתחום התקשורת. בראש החברה עומד ארנו לגרדר, בנו של מייסד הקבוצה.
היסטוריה

ביסוד החברה עמד לאוי אשט שקנה חנות למכירת ספרים בפריז בשנת 1826. בהמשך הוא הקים הוצאה לאור "אשט". בשנת 1855 הוא החל להוציא לאור Le Journal pour Tous "עיתון לכולם". בשנים 1863–1872 הוא הוציא לאור מילון Dictionnaire de la langue française ב-4 כרכים. בשנת 1946 הוא הוציא לאור ספר דקדוק של אודט ואדואר בלד שעד היום נחבש לספר הטוב בתחום.
בשנת 1945 הוקמה חברת Matra שהתמחה בפיתוחים בתחום תעופה. בשנת 1963 למנכ"ל החברה מונה ז'אן-לוק לגרדר, באותה תקופה החברה כללה כ-1500 עובדים. בשנת 1981 הוא רכש את הוצאת האור "אשט". בשנת 1988 הקבוצה רכשה Grolier, חברה אמריקאית שהתמחה בתחום אנציקלופדיות. בשנת 1992 לאחר רה-ארגון משמעותי שנמשך כשנה הוקמה חברה Lagardère group. ז'אן-לוק לגרדר החליט להתמקד בתחום טלוויזיה ורכש מסילביו ברלוסקוני זכויות לערוץ La Cinq.
החל משנת 1994 הקבוצה החליטה להתמקד בתחום התקשורת. בשנת 1998] הוקמה Hachette Multimedia. בשנת 2000 נחתם הסכם שיתוף פעולה עם דויטשה טלקום לאספקת שרותי אינטרנט. בשנת 1997 נרכשה תחנת רדיו Europe 1.
בשנת 2003 בעקבות פטירת מייסד החברה השליטה עברה לבנו ארנו לגרדר. בשנת 2011 החברה החלטה למכור את 102 ירחונים שהיו בבעלותה לחברת Hearst Corporation תמורת 651 יורו. העסקה כללה זכויות לירחון Elle תמורת תשלומים שנתיים.
בשנים אחרונות התאגיד רכש מספר הוצאות לאור באירופה.
לאסלו בלאק

לאסלו בֵּלַאק (בהונגרית: Bellák László;‏ 12 בפברואר 1911 – 20 בספטמבר 2006) היה שחקן טניס שולחן יהודי-הונגרי ואמריקאי, בעל 7 מדליות זהב באליפויות עולם בטניס שולחן, מהן 6 קבוצתי ו-1 בזוגות מעורבים עם ונדי וודהד מאנגליה, 3 פעמים סגן אלוף העולם ביחידים (1928, 1930 ו-1934) ובסך הכל זכה ב-22 מדליות מאליפויות העולם בטניס שולחן.
בלאק שיחק ביד שמאל.
ביוגרפיה

בלאק נולד בבודפשט. בגיל 13 הוא החל לשחק טניס שולחן ביחד עם ויקטור ברנה ומיקלוש סבדוש שהיו לשלושת טניסאי טניס השולחן הטובים בעולם מהונגריה.
בשנים 1931 ו-1932 הוא התגורר בברלין, גרמניה.
בסוף שנות ה-30 היגר בלאק לארצות הברית. בשנת 1937 הוא זכה באליפות ארצות הברית בזוגות גברים, בשנת 1938 הוא זכה בתואר ליחידים, בשנת 1939 הוא זכה בתואר לזוגות גברים, בשנת 1941 הוא זכה בתואר לזוגות מעורבים ובשנת 1943 הוא זכה שוב בתואר לזוגות גברים. נוסף לכך, הוא זכה בשלושה תארים בזוגות גברים (1 עם מיקלוש סבדוש בשנת 1936 ו-2 עם ויקטור ברנה בשנים 1938 ו-1939) באליפות בריטניה הפתוחה(אנ').
במלחמת העולם השנייה הוא התגייס לצבא ארצות הברית ושרת בהודו ובבורמה. בתום המלחמה הוא זכה בשלושה עיטורים והשתחרר עם מדליית ניצחון בדרגת סמל.
בשנת 1944 פרש מספורט תחרותי, בשנת 1950 ייסד חברה לצבע במיאמי, פלורידה בשם Bellak Color Corporation.
בלאק נפטר בשנת 2006 במיאמי עיר מגוריו בגיל 95.
תארים והישגים

בשנת 1995 נבחר בלאק להיכל התהילה של הספורט היהודי
בשנת 1993 נבחר בלאק להיכל התהילה הבינלאומי של טניס השולחן
הערות שוליים

↑  Wiesław Pięta, Aleksandra Pięta, Czech and Polish Table Tennis Players of Jewish Origin in International Competition (1926-1957), PHYSICAL CULTURE AND SPORT. STUDIES AND RESEARCH (באנגלית)
↑  לאסלו בלאק, באתר היכל התהילה הבינלאומי של טניס השולחן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3575 8533  LCCN: n95018202  VIAF: 41082529   WorldCat (עם VIAF): 41082529
כלי נשק אקוסטי

ניידת של משטרת העיר ניו יורק, ומעליה, LRAD (כלי נשק אקוסטי שנמצא בשימוש נרחב)
כלי נשק אקוסטי (נקרא גם צעקה או תותח קול) הוא מכשיר אשר משמיע צליל חזק מאוד למרחקים ארוכים. המכשיר משמש לפיזור הפגנות באמצעות השמעת רעש בעוצמה חזקה מאוד (בדרך כלל למעלה מ-110 דציבלים) ובכך הוא גורם להפגנות ולהתקהלויות להתפזר, אך נמצא בשימוש גם במלחמות ובסירות. כלי הנשק האקוסטים עלולים לגרום לכאבי ראש, בחילות, צלצולים באוזניים, הקאות, סחרחורות ואף ללקות בשמיעה, ולכן השימוש בהם שנוי במחלוקת רבה.
היסטוריה

מגבירי קול שונים נמצאים בשימוש במשך מאות שנים (לעיתים בניווט של סירות או של סיירות צבא), אך טכנולוגיה זו הפכה לנשק למטרת פיזור הפגנות בתחילת שנות התשעים. נשק זה, שמסוגל לשדר צלילים חזקים למרחקים ארוכים מאוד, הופעל לראשונה בעיראק בידי הצבא האמריקאי בשנת 2004, ולעיתים נעשה שימוש במכשיר הנקרא LRAD (ראשי תיבות של Long-range acoustic device), אך גם במכשירים תת-קוליים (Infrasonic), שהשימוש בהם עושה צלילים בתדרים גבוהים מאד, אשר גורמים לכאבי ראש ולהתפזרות.
סוגים

המותג LRAD (Long-Range Acoustic Device- אמצעי אקוסטי ארוך-טווח (אנ'), 130-110 דציבלים): יכול לגרום לכאב ממרחק של עשרים מטרים.
"היתוש (אנ')": נשק אקוסטי שמשמיע צלילים גבוהים הגורמים כאב לאנשים צעירים - אנשים בני 30 ומעלה לרוב אינם שומעים את הצלילים ואינם מושפעים.
נשק תת-קולי (Infrasonic): טכנולוגיה חדשה זו מצויה בבדיקה. היא תוכל לשדר צלילים באינפרה סאונד, תדר נמוך מאוד, שיהיו בלתי נשמעים אך יוכלו לגרום לכאב ולחוסר התמצאות.
הערות שוליים

↑  , כלי נשק אקוסטיים, דפי מידע - אמצעים לפיזור הפגנות, האגודה לזכויות האזרח, 2018, עמ' 4
ישיבת שערי ציון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 ישיבה
 תקופת הפעילות:  1939–הווה (כ־85 שנים) 
 מייסדים:  בן-ציון מאיר חי עוזיאל 
 בעלי תפקידים
 ראש הישיבה:  הרב אליעזר ולדינברג
 
ישיבת שערי ציון היא ישיבה בירושלים שאת הקמתה יזם הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל. מלבד לימודי התלמוד וההלכה למדו בישיבה גם תנ"ך ומחשבת ישראל, וכן שחיטה וכתיבת סת"ם. בישיבה זו הייתה תוכנית מצומצמת ללימוד מקצועות חול (מתמטיקה ומדעי הטבע). הישיבה קלטה בעיקר תלמידים מעולי עדות המזרח. בוגרים רבים של הישיבה נסמכו לרבנות ושימשו כרבנים ודיינים בקהילות בישראל ובעולם. הישיבה שכנה בשכונת נחלת שבעה.
בין הלומדים בישיבה זו היו הרבנים שלום קלזאן ומרדכי שרעבי.
צוות הישיבה (חלקי)

נשיא הישיבה: הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל
ראש הישיבה: הרב אליעזר ולדינברג, החל משנת ה'ת"ש
הרב עמרם אבורביע - לימים רב העיר פתח תקווה
הרב עזרא הדאיה - לימים רב העיר בית שמש
הרב חיים דוד הלוי - לימים רב העיר תל אביב
הרב שלום יצחק מזרחי - לימים חבר בית הדין הרבני הגדול
הרב אברהם סופר
הרב משה כהן שאולי - לימד בישיבה מתמטיקה ומדעי הטבע
מבוגרי הישיבה

הרב דוד דיין - רבה של צפת. בתקופה מסוימת לימד תלמוד בישיבה
הרב משה הדאיה - רב העיר אילת
הרב רחמים לוי - רב שכונת נחלאות
הרב אברהם שלם - רב בארצות הברית ובמקסיקו
עזרא ברנע - מנהל "מכון רננות" לחזנות ומראשי הוועד להוצאה לאור של כתבי הרב עוזיאל
ציון (יוסף) ברוך, איש בנייה, יקיר ירושלים
הערות שוליים

↑  ראו כאן
כנסיית מיקולאש הקדוש (העיר העתיקה של פראג)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה, קתדרלה 
 על שם:  ניקולאוס הקדוש 
 מיקום:  העיר העתיקה של פראג 
 מדינה:  צ'כיה 
 בעלים:  פראג 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1727
 תאריך פתיחה רשמי:  1727 
 אדריכל:  קיליאן איגנאץ דינצנהופר 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הבארוק 
 קואורדינטות:  50°05′16″N 14°25′11″E﻿ / ﻿50.087777777778°N 14.419861111111°E﻿ / 50.087777777778; 14.419861111111
 www.svmikulas.cz
  (למפת פראג מוגדלת) כנסיית מיקולאש הקדוש(למפת פראג רגילה) כנסיית מיקולאש הקדוש
 
מבט מכיכר העיר העתיקה בפראג
הכניסה הראשית ובה פסל מאת אנטונין בראון
כנסיית מיקולאש הקדוש (בצ'כית: Kostel sv. Mikuláše) היא כנסייה בכיכר העיר העתיקה בפראג, צ'כיה. המבנה משמש ככנסייה הראשית של התנועה ההוסיטית הצ'כית.
היסטוריה

המבנה הנוכחי עומד במקום בו עמד המבנה הראשון שהיה מן העתיקים ביותר בעיר ונזכר לראשונה ב-1273. הכנסייה נבנתה מספר פעמים; הפעם האחרונה הייתה בשנים 1732–1737 לפי תכנונו של האדריכל האדריכל קיליאן איגנאץ דינצנהופר בסגנון הבארוק. בכניסה הראשית עומד פסל שנתנה על ידי אנטונין בראון והפרסקו נוצר על ידי פטר אזאם. בהיכל הפנימי מצופה הזהב נמצא אורגן וויטראז'ים המתארים את ואצלב הקדוש ומיקולאש הקדוש. בתקרת הכנסייה תלויה נברשת בדולח, שניתנה לכנסייה כמתנה על ידי הצאר הרוסי ניקולאי השני בזמן שהכנסייה הייתה בשכירות הכנסייה הרוסית הפרבוסלאבית. הנברשת נוצקה באחד ממפעלי הזכוכיות המפורסים באותה תקופה וצורתה בצורת כתר הצאר.
בכל חג מולד ופסחא פרבוסלאביים עוברת תהלוכת צלב מסביב לכנסייה.
לאסלו באנוצי

| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 1884 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  12 ביוני 1945 (בגיל 60) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 
לאסלו באנוצי (במקור וייס, בהונגרית: Bánóczi László, בודפשט, 23 בנובמבר 1884 – בודפשט, 12 ביוני 1945) היה במאי, מחזאי, סופר, מתרגם ספרותי יהודי-הונגרי.
קורות חיים וקריירה

באנוצי למד משפטים בבודפשט, ואחר כך למד אסתטיקה ופילוסופיה בברלין ובלייפציג. הוא הצטרף לתנועת העבודה ההונגרית בשנת 1904 והנחה את מדיניות התרבות של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בשנת 1904 היה ממקימי אגודת תאליה (אגודת תיאטרון ספרותית), ובהמשך ניהל אותה בין השנים 1904 לבין 1908 וכן שימש בה גם במאי. בין השנים 1908 לבין 1920 עבד בלשכת העבודה הלאומית של הונגריה ובשנים 1918 עד 1921 היה מנהל הפדרציה הלאומית של שטפאניה. הוא הצטרף לתיאטרון הקומדיה של בודפשט בשנת 1921, שם עבד כבמאי. משנת 1924 היה מנהל התיאטרון ההונגרי, ובשנת 1925 עבד גם כבמאי בתיאטרון מרכז העיר שהיה התיאטרון של ארתור בארדוש ההונגרי-יהודי והוא בעל חשיבות בהיסטורית התיאטרון ההונגרי. בארדוש ניהל אותו ללא הפרעה כמעט במשך שלושה עשורים, כמעט עד שהולאם בשנת 1949. בשנת 1951 שונה שמו ל"תיאטרון יוז'ף קטונה" והוא פועל עד היום בבודפשט). בשנת 1924 עבד כמחזאי בכמה תיאטראות. בשנת 1934 נבחר לנשיא ולמנהל העסקים של "תאליה החדשה", ואחר כך בגלל החוקים האנטי-יהודיים המפלים (החוק היהודי הראשון, השני והשלישי) ניהל והוביל בין 1940 לבין 1944 את הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך (OMIKE), שיצרה מקומות עבודה עבור 440 אמנים יהודים נרדפים בתיאטרון גולדמארק בבודפשט.
באנוצי תרגם את "האחים" של גתה (1904) ואת "הטנור" של פרנק ודקינד ((בנימין פרנקלין ודקינד (24 ביולי 1864 - 9 במרץ 1918) היה מחזאי גרמני אשר נמנה עם אבות האקספרסיוניזם)). בנוצי פרסם מאמרים בנושא דרמטורגיה, ספרות, מדיניות חברתית, בריאות ציבורית וכלכלה.
מחזות חשובים שביים

Ibsen: Kísértetek
Hauptmann: Henschel fuvaros
Shaw: Szent Johanna
Kaiser: Az elcserélt gyermek
Pirandello: Az ember, az állat és az erény
איבסן: רוחות רפאים
האופטמן: הונשל משא
שו: סנט ג'והנה
קייזר: הילד שהוחלף
פירנדלו: אדם, חיה וסגולה
ספרו

שייקספיר על במת היום (בודפשט, 1910)
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X
לקסיקון הונגרי לאומנות הבמה Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4
לאסלו באנוצי בקטלוג מוזיאון פטפי
המצבה על קברו בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט
כעב אבן אלאשרף

כעב אבן אלאשרף (בערבית: كعب بن الاشرف; נפטר ב-624) היה משורר יהודי אשר לפי סיפורי החדית' לעג לנביא האסלאם מוחמד. הוא היה בן לאם יהודייה משבט בני נדיר ולאב ערבי משבט טאי.
לפי סיפורי החדית' של אל-בוקארי, אשרף שנא את מוחמד וחיבר שירים שביטאו שנאה זו, ושירים נוספים שנתפסו בידי מוסלמים כפוגעניים. על כן, ראו בשיריו הפרה של חוקת מדינה. אלאשרף נסע למכה, שם ניסה להסית כנגד המוסלמים. כשנשאל האם הוא מעדיף את דתם הפגנית של אנשי מכה, או את דתו של מוחמד, אמר שהפגנים עדיפים.
מספר גרסאות בסיפור החדית' מספרות על רציחתו של אל-אשרף בידי תומכי מוחמד, בידיעתו ובברכתו. לפי גרסה אחת, הובא ראשו הכרות של כעב למוחמד, וכפרס הוא נתן לרוצח מקל שעמו הוא יצעד בגן עדן. לאחר רציחתו של אל-אשרף הסלימו היחסים בין שבט בני נדיר למוחמד. המקורות המוסלמיים מייחסים לבני נדיר קנוניה לרצוח את מוחמד, שנתגלתה לו כשהמתין לקבל תרומה כספית וגררה צו גירוש לבני השבט.
ראו גם

אבו עפכ
הערות שוליים

↑  Esat Ayyıldız, Ka‘b b. el-Eşref’in Arap-Yahudi Edebiyatındaki Şiirleri, Güncel Filoloji Çalışmaları, Lyon: Livre de Lyon, 2020. s.1-28.
↑  כּעב בן אלאַשרף, באתר מורשת יהדות מרוקו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1298994748  VIAF: 5918169261631709510008   WorldCat (עם VIAF): 5918169261631709510008 
ערך זה הוא קצרמרבנושא משוררים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כסרה

סימן הכסרה
כסרה (בערבית: الكَسْرَة, בתעתיק מדויק: אלכַּסְרַה) (‏-ِ‏) היא אחת מתנועות התשכיל בשפה הערבית.  הפירוש המילולי של המילה "כסרה" הוא "שבירה, שבר". האות המאריכה של כסרה היא יא. כאשר מתעתקים מערבית נהוג להחליף כסרה בחיריק וכאשר היא מלווה ביא – בחיריק מלא.
הכסרה מסומנת כקו אלכסוני מתחת לאות. אך כאשר כסרה ושַׁדַּה מופיעות שתיהן באותה אות, הכסרה יכולה להופיע מתחת לאות, או בין השַׁדַּה לאות.
הגייה

הכסרה מציינת תנועה סגורה קדמית בלתי-מעוגלת, /i/, קצרה, בדומה לחיריק העברי. האות המאריכה של כסרה היא יא (ﻱ) ובהופעתה גורמת להגיית /iː/.
אף על פי שבאופן עקרוני ערבית ספרותית לא מכילה צליל e, במקרים מסוימים, כמו בדיפתונגים או ב"תנווין אלכַּסְר", ההגייה המקובלת גם בניב הספרותי היא [e].
בפרסית

בפרסית, הכסרה מכונה זיר (زير) ומבוטאת /e/.
לגעת בשטן

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ג'ק היגינס 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מותחן ריגול, רומן
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1982 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  זמורה ביתן
 תאריך:  1987
 תרגום:  מיכאל אביב
 מספר עמודים:  205
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001011074
 
לגעת בשטן (באנגלית: Touch the Devil) הוא ספר מאת הסופר הבריטי ג'ק היגינס. הספר יצא לאור ב-1987. עלילת הספר מתרחשת בעיצומה של המלחמה הקרה ועל רקע המערכה שמנהלים שירותי הביון של בריטניה במחתרת האירית וכנגד ברית המועצות.
עלילת הספר

פרנק בארי הוא מתנקש. את ראשית הקריירה שלו עשה במחתרת האירית עתה הוא פועל למען ברית-המועצות וכל המרבה במחיר. אנשי הביון הבריטי, בריגדיר צ'ארלס פרגוסון ושלישו הארי פוקס, בעברו קצין ברגימנט הכחולים והמלכותיים שאיבד את כף ידו בהתפוצצות מטען בבלפסט, מחליטים כי בארי הגדיש את הסאה פעם אחת יותר מדי ויש לחסלו. השניים מגייסים שוב לפעולה את פרופסור ליאם דוולין, חוקר ספרות באקדמיה, משורר ובעבר מתנקש בשורות המחתרת האירית. הוא לחם במלחמת האזרחים בספרד בשרות חטיבת וושינגטון ונפל בשבי האיטלקי ובהמשך הועבר לאבווהר, המודיעין הצבאי הגרמני. דוולין פעל בשירותם באירלנד ובשנת 1943 נשלח לאנגליה לסייע למבצע ההתנקשות בוינסטון צ'רצ'יל. דוולין נחטף מביתו שבאירלנד בידי כוח משירות האוויר המיוחד בפיקוד קפטיין אנטוני וילייארס.
פרגוסון מטיל על דוולין לחלץ מן הכלא הצרפתי את פקודו הוותיק מן המחתרת, מרטין ברוסנן, בעברו שירת ברוסנן כסמל ביחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית, לחם בווייטנאם ועוטר על גבורתו בשדה הקרב. בהמשך, בעיקר בשל מוצאו האירי, הפך למתנקש בשורות המחתרת האירית וליד ימינו של דוולין. בשנת 1975 נשלח לצרפת לתווך בעסקת נשק עבור המחתרת. הוא נלכד בידי המשטרה הצרפתית ונשלח למאסר באי בל, כלא הצרפתי הידוע לשמצה באכזריות תנאי הכליאה בו ובכך שכמעט בלתי ניתן להימלט ממנו. שירות הביון הבריטי מציע לברוסנן כי יבריחו אותו מכלאו בתמורה לכך שיהרוג את בארי. דוולין, ותיק משימות ביון מורכבות בעבור הביון הגרמני והמחתרת האירית, נדרש הפעם לכל כישוריו כדי להשלים את משימתו, ואילו ברוסנן עתיד לגלות שהעימות כנגד בארי הוא משחק מתוחכם וכי גם שולחיו אינם נקיים מכוונות רעות.
הערות שוליים

↑  ג'ק היגינס, "לגעת בשטן", הוצאת זמורה ביתן, 1988, עמוד 52.
↑  ג'ק היגינס, "לגעת בשטן", הוצאת זמורה ביתן, 1988, עמוד 48, "כוח גרמני מוצנח, בראשו של הקולונל קורט שטיינר. נאמר שמטרת התרגיל הייתה ללכוד את צ'רצ'יל" לניסיון של צנחנים גרמנים לחטוף את צ'רצ'יל ב-1943".
↑  ג'ק היגינס, "לגעת בשטן", הוצאת זמורה ביתן, 1988, עמודים 51-60.
↑  ג'ק היגינס, "לגעת בשטן", הוצאת זמורה ביתן, 1988, עמוד 12, "קומאנדו. מוטס. סמל מרטין ברוסנן".
↑  ג'ק היגינס, "לגעת בשטן", הוצאת זמורה ביתן, 1988, עמוד 40.
↑  ג'ק היגינס, "לגעת בשטן", הוצאת זמורה ביתן, 1988, עמוד 42.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כנסיית מריה הקדושה (שטרלזונד)

| --- | --- |
הכנסייה כיום
הכנסייה כיום
 הבניין הגבוה בעולם בתקופה:  1549 - 1647
 בניין קודם:  כנסיית אולף הקדוש, אסטוניה
 בניין הבא:  קתדרלת שטרסבורג, צרפת
 מידע כללי
 סוג:  כנסייה 
 על שם:  מרים, אם ישו 
 כתובת:  Marienstraße 16, 18439 Stralsund 
 מיקום:  שטרלזונד 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1298–הווה (כ־726 שנים)
 תאריך פירוק:  6 באוקטובר 1944 
 חומרי בנייה:  לבנה 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית לבנים 
 מידות
 אורך:  100 מ' 
 גובה:  151 מטר
 קואורדינטות:  54°18′36.61″N 13°5′16.25″E﻿ / ﻿54.3101694°N 13.0878472°E﻿ / 54.3101694; 13.0878472
 אתר רשמי
 he
 
כנסיית מריה הקדושה (בגרמנית: Marienkirche) היא כנסיית רובע אוונגליסטית בשטרלזונד שבגרמניה.
היסטוריה

בניית הכנסייה החלה ב-1298 בסגנון גותי והתבססה באופן רופף על מריינקירכה בליבק. הכנסייה הייתה המבנה הגבוה בעולם בשנים 1549–1647 עם צריח מחודד בגובה 151 מטר. מגדל הפעמונים והצריח קרסו מספר פעמים ונבנו מחדש מספר פעמים. ב-1382 הם קרסו לראשונה ונבנו מחדש ב-1478. הם קרסו שנית ב-1495 בעקבות סופה קשה ונבנו מחדש בגובה 151 מטר. ב-1647 נפגע הצריח מברק ונשרף. הפעם הוא הוחלף בכיפת בארוק נמוכה, שהושלמה ב-1708 וניצבת שלמה עד ימינו. גובהו הנוכחי של המבנה הוא 104 מטר.
יחסי בוליביה–ספרד

| יחסי בוליביה–ספרד |
| --- | --- |
בוליביה: ספרד


בוליביה: ספרד
שטח (בקילומטר רבוע)
1,098,581: 505,370
אוכלוסייה
12,455,579: 47,905,341
תמ"ג (במיליוני דולרים)
45,850: 1,580,695
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,681: 32,996
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי בוליביה–ספרד הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין בוליביה לספרד. שתי המדינות חברות באיגוד האקדמיות לשפה הספרדית ובארגון המדינות האיברו-אמריקניות.
היסטוריה > קולוניזציה ספרדית

בוליביה וספרד חולקות היסטוריה ארוכה מאז הגעתם של הכובשים הספרדיים הראשונים שהובלו על ידי פרנסיסקו פיסארו בשנת 1532. בשנת 1534 הצליח פיסארו להתגבר על אימפריית האינקה (שהייתה בבוליביה של ימינו, פרו, צ'ילה ואקוודור) ותבע את השטח עבור ספרד. בשנת 1542, הוקמה בוליביה (שהייתה ידועה כפרו העליונה) כחלק ממלכות המשנה של פרו ונשלטה מלימה.
בשנת 1545 ייסדה ספרד את העיר פוטוסי, בסמוך לסרו ריקו אשר סיפקה כמויות אדירות של כסף לאימפריה הספרדית ונוהלה על ידי התושבים הילידים המקומיים. החל משנת 1776, פרו העליונה נשלטה על ידי מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה עם בירתה בבואנוס איירס. בראשית שנות ה-80 של המאה ה-18 השתתפו התושבים הילידים המקומיים מההרים במרד נרחב, בעיקר במרד טופאק אמארו השני. המורדים קיוו להחזיר את אימפריית האינקה, אולם המרידות הובסו על ידי הכוחות הספרדים.
היסטוריה > עצמאות

בשנת 1809 התפשט רעיון העצמאות בפרו העליונה כמו בכמה מדינות אחרות ברחבי אמריקה הספרדית. במאי 1810 אירעה מהפכה בבואנוס איירס ששלטה בשטח פרו העליונה והובילה למלחמת העצמאות הארגנטינאית בהנהגתו של הגנרל חוסה דה סן מרטין. זה הוביל למלחמת גרילה בשנת 1811 בפרו העליונה המכונה מלחמת הרפובליקות. לוחמי הגרילה הובסו בסופו של דבר על ידי כוחות המלוכה.
בשנת 1822 נכנסו לפרו כוחות השייכים לסימון בוליבר, חוסה דה סן מרטין ואנטוניו חוסה דה סוקרה והביסו את הכוחות הספרדים במדינה. זמן קצר לאחר מכן נכנסו כוחות בראשות אנטוניו חוסה דה סוקר לפרו העליונה ונלחמו נגד כוחות המלוכנים. בשנת 1825, פרו העליונה הייתה חופשית מסמכות ספרדית. במקור, בוליבר רצה שפרו העליונה תצטרף לפרו או ארגנטינה, אולם אנשי פרו העליונה שכנעו את בוליבר וסוקר להעניק אוטונומיה לשטח וב-6 באוגוסט 1825 הכריז הקונגרס על עצמאות המדינה והיא נקראה בשם "בוליביה" לכבוד סימון בוליבר ובירתה כונתה "סוקרה" לכבוד אנטוניו חוסה דה סוקרה.
היסטוריה > לאחר העצמאות

ביולי 1847 בוליביה וספרד חתמו על חוזה שלום וידידות ובכך כוננו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. בשנת 1866 הכריזה בוליביה מלחמה נגד ספרד במהלך מלחמת איי צ'ינצ'ה שכללה גם את פרו, צ'ילה ואקוודור.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד, נציגויות דיפלומטיות בוליביות בספרד הציעו מקלט ליותר מ-300 אזרחים ספרדים והנפיקו אשרות לאזרחי ספרד כדי לברוח לצרפת או לבוליביה. בוליביה קיימה יחסים דיפלומטיים עם ספרד בכל תקופת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו. בראשית שנות ה-50 הגיע אנטוניו גרסיה בארון, חבר בטור דורוטי וניצול מחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן לבוליביה שם עבר לג'ונגל הבוליביאני והקים קהילה אנרכיסטית.
במאי 1987 ערך חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד את ביקורו הרשמי הראשון בבוליביה, ביקורו הראשון מתוך שלושה במדינה. בשנת 2006 מונה אבו מוראלס לנשיא בוליביה. היחסים בין שני העמים היו מינימליים במהלך ממשל הנשיא מוראלס. במאי 2012, הלאים הנשיא מוראלס את החברה הספרדית רד אלקטריקה דה אספניה, חברת רשת חשמל הפועלת בבוליביה, ובדצמבר 2012 הלאים הנשיא מוראלס גם את חברת החשמל הספרדית איברדרולה. בפברואר 2013 הלאים הנשיא מוראלס את חברת התשתיות הספרדית, אברטיס, מה שהוביל למתיחות דיפלומטית מוגברת בין בוליביה לספרד.
ביולי 2013, בדרכו חזרה לבוליביה מביקור ברוסיה, נאלץ מטוסו של הנשיא מוראלס לנחות באוסטריה לאחר שמייסד ויקיליקס, ג'וליאן אסאנג', הדליף מידע כוזב לפיו המדליף אדוארד סנודן היה על סיפון מטוסו של הנשיא מוראלס לבוליביה. ספרד, צרפת ואיטליה אסרו כי הנשיא מוראלס יטוס במרחב האווירי שלהן, ולכן נאלץ מטוסו של הנשיא לנחות באוסטריה. לאחר חיפוש יסודי במטוס, הגיעו למסקנה כי אדוארד סנודן לא היה על הסיפון.
היסטוריה > משבר פוליטי בבוליביה 2019

במהלך הבחירות הכלליות בבוליביה 2019 ערך ארגון מדינות אמריקה ביקורת שמצאה "מניפולציה ברורה" בבחירות ואי סדרים משמעותיים עליהם פיקחה ועדת הבחירות. בעקבות המחאה, הסכים הנשיא מוראלס לקיים בחירות חדשות ב-10 בנובמבר 2019; עם זאת, זמן קצר לאחר מכן התפטרו הנשיא מוראלס וסגנו, אלווארו גרסיה לינרה, מתפקידם לאחר שאיבדו את תמיכת המשטרה והצבא. שניהם עלו על מטוס של חיל האוויר המקסיקני וקיבלו מקלט במקסיקו. זמן קצר לאחר מכן, שגרירות מקסיקו בלה פאס פתחה את מעון השגריר בפני מקורבים שונים לשעבר של אבו מוראלס, והדבר הביא למחאות מצד בוליביאנים זועמים המתנגדים לנשיא לשעבר. בדצמבר 2019, שני דיפלומטים ספרדים ערכו ביקור נימוסין במעון השגריר המקסיקני. הממשלה הבוליביאנית הזמנית ראתה את הביקור כעלבון והאשימה את הדיפלומטים במניעים "עוינים" נסתרים. ב-30 בדצמבר גירשה בוליביה את שני הדיפלומטים הספרדים מהמדינה, יחד עם שגריר מקסיקו. באותו יום הגיבה ממשלת ספרד בראשות ראש הממשלה פדרו סנצ'ס על המהלך בגירוש שני דיפלומטים בוליביים מספרד.
היחסים בין שתי המדינות

במהלך השנים, שתי המדינות חתמו על הסכמים רבים כגון הסכם להכרת תארים אקדמיים (1903); הסכם על אזרחות כפולה (1961); הסכם תרבות (1966); שיתוף פעולה טכני (1971); אמנת ההסגרה (1990); הסכם למניעת כפל מס (1997); הסכם על אימוץ (2001); הסכם לקידום והגנה על השקעות (2001) והסכם תחבורה אווירית (2010).