stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הקברות היהודי בוורינג
מצב שימור

מכיוון שכמעט כל קרוביהם של הקבורים בבית הקברות נהרגו בשואה או נאלצו להגר, לא נותר מי שיכול לטפל בקברים. גם הקהילה לא הייתה מסוגלת לתרום משמעותית בשל הכספים המוגבלים שלה. מאחר שכמעט ולא הועמדו משאבים לרשותו על ידי העיר וינה והממשלה האוסטרית, בית הקברות נמצא במצב של הרס קיצוני. בשל אוכלוסיית העצים המבוגרת וקברי המשפחה הניצבים בחלקם פתוחים, ביקור בבית הקברות אפשרי כיום רק לאחר חתימה על פטור מאחריות אצל הקהילה היהודית. נשיא הקהילה, אריאל מיוזיקנט, ושולץ, הממונה על השחזור, חישבו את העלויות של מתן גישה בטוחה לבית הקברות ב-400 - 800,000 אירו. מלבד כריתת העצים הוותיקים, כמעט ולא ננקטו צעדי שימור בשנים האחרונות. חלקים מבית הקברות הפכו לבלתי נגישים בגלל גידול חזק של שיחים ועצים קטנים. בנוסף, צמיחת השורשים מהעצים גרמה נזק למצבות שחלקן נפלו ממקומן. מצבות ממשיכות להינזק מנפילת עצים או נפילת ענפים רקובים. נזקים קשים נוספים מגורמים סביבתיים כמו גשם חומצי, כפור וצמחייה משפיעים לרעה על הקברים. גרפיטי של פעילי ימין קיצוני פגעו גם במצבות, מה שהיה הרסני במיוחד למשטחי אבן חול. בשל כך, קירות המתחם של בית הקברות אובטחו על ידי הקהילה עם תיל וזכוכית שבורה משובצת.
ראו גם

בית הכנסת ורניג
הערות שוליים

↑  בתי עלמין | הקהילות היהודיות באוסטריה
↑  EDUCULT: 11, web.archive.org, ‏2011-08-15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nb2011031406  NKC: pna2012681359  VIAF: 220778631   WorldCat (עם VIAF): 220778631 
מבנה הכניסה בו היו מטהרים את הנפטרים לפני הקבורה
מצבה בצורת גזע עץ בבית הקברות
אסטלה בבית הקברות
קבר בחלקה הספרדית
קברים פגועים בחלקת משפחת ארנשטיין
קבר משפחת קוניגסוורטר
ג'ון בריטהיט

ג'ון בריטהיט (באנגלית: John Breathitt;‏ 9 בספטמבר 1786 – 21 בפברואר 1834) היה המושל ה-11 של קנטקי. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית הראשון שכיהן בתפקיד, והמושל השני בקנטקי שנפטר במהלך כהונתו. זמן קצר לאחר מותו, מחוז בריטהיט (אנ') בקנטקי נקרא על שמו.
בראשית חייו, בריטהיט מונה לסגן מודד בטריטוריית אילינוי. בשובו לקנטקי, לימד בבית ספר כפרי. בריטהיט צבר מספיק כסף כדי להתקיים בזמן שלמד משפטים אצל השופט קיילב וולאס. ב-1811 נבחר בריטהיט לכהונתו הראשונה בבית הנבחרים של קנטקי. בריטהיט היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן מושל קנטקי ב-1828. אף ששותפו למפלגה ולמועמדות, וויליאם ט. בארי, איבד את תפקיד המושל לתומאס מטקלף, בריטהיט הביס את יריבו ונבחר לסגן מושל קנטקי.
במהלך כהונתו כסגן מושל קנטקי, בריטהיט היה אחד מכמה מועמדים שהוצעו לרשת את ג'ון רואן (אנ') בסנאט של ארצות הברית. האספה הכללית נקלעה למבוי סתום בעניין המינוי והמושב לא אויש עד לכהונה ההבאה של האספה. בבחירות הבאות למושל קנטקי ב-1832, בריטהיט מונה על ידי המפלגה הדמוקרטית כמועמדה בבחירות. בריטהיט ניצח, אבל ג'יימס טורנר מורהד, מועמד המפלגה הוויגית לתפקיד סגן המושל, ניצח את מועמדו של בריטהיט לתפקיד. תחילה נהנה בריטהיט מפופולריות, עקב הגינוי הפומבי שלו למדיניותו של ג'ון קלהון, אך היה לו קושי לנהל את קנטקי, כיוון שהוויגים, חברי המפלגה היריבה, שלטו בבית הנבחרים. ב-21 בפברואר 1834, במהלך כהונתו כמושל, נפטר בריטהיט משחפת.
ביוגרפיה > ראשית חייו

ג'ון בריטהיט נולד ליד ניו לונדון במחוז הנרי (אנ') שבוירג'יניה ב-9 בספטמבר 1786. בריטהיט היה בנם הבכור מחמישה בניהם וארבע בנותיהם של ויליאם ואליזבת (וייטסט) בריטהיט. ויליאם בריטהיט, אביו, היגר למרילנד מסקוטלנד, ולאחר מכן עבר לווירג'יניה. אליזבת הייתה ממוצא אנגלי.
שניים מאחיו הצעירים הפכו מאוחר יותר לפעילים בפוליטיקה: ג'ורג' בריטהיט שימש כמזכירו הפרטי של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון, וג'יימס בריטהיט כיהן כתובע הכללי של קנטקי.
אחותו, ג'יין בריטהיט, נישאה לד"ר ג'ון סאפינגטון מנאשוויל, והם עברו להתגורר במרכז מיזורי ב-1817. במיזורי פיתח סאפינגטון עסקים, ומאוחר יותר רכש אדמות ועבדים, והיה לבעל השפעה פוליטית במחוז סאליין (אנ'). עם זאת, סאפינגטון התפרסם בעיקר הודות לפיתוח כדורי כינין לטיפול במלריה. שניים מחתניו של סאפינגטון ואחד מנכדיו כיהנו כמושלי מיזורי.
בריטהיט חונך בביתו ולמד בבתי הספר הציבוריים המעטים שהיו בווירג'יניה. ב-1800 עברה משפחתו למחוז לוגן (אנ') שבקנטקי, שם המשיך את לימודיו. כשהתבגר, עבר לעבוד באילינוי, וכשחזר לקנטקי החל ללמד בבית ספר כפרי. בריטהיט השקיע את הכנסותיו ברכישת אדמות, ובזמן קצר צבר מספיק כסף כדי להתקיים במשך כמה שנים. בריטהיט למד משפטים אצל קיילב וולאס, והתקבל ללשכת עורכי הדין של רוסלוויל (אנ') ב-1810.
ב-1812 התחתן בריטהיט עם קרוליין וייטאקר. לזוג נולדו תאומים, בן ובת. לאחר מותה של קרוליין, התחתן בריטהיט עם סוזן האריס ממחוז צ'סטרפילד (אנ') שבוירג'יניה, ונולדה לו בת נוספת ממנה. האריס נפטרה בגיל 47.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

ב-1811 נבחר בריטהיט לייצג את מחוז לוגן בבית הנבחרים בקנטקי . הוא כיהן כנציג המחוז עד 1815. בבחירות למושל קנטקי ב-1828, חברי המפלגה הדמוקרטית בחרו בוויליאם ברי כמועמד המפלגה בבחירות. בהתחלה הוצעה לשופט ג'ון אולדהם לקבל את מועמדות המפלגה לתפקיד סגן מושל קנטקי, אך אולדהם דחה זאת, ובריטהיט הועמד לתפקיד במקומו. ברי הפסיד בבחירות לתומאס מטקלף. עם זאת, בריטהיט ניצח את שותפו של מטקלף, ג'וזף אנדרווד (אנ'), בפער של יותר מ-1,000 קולות.
כסגן מושל קנטקי, בריטהיט קידם הקמת בתי ספר ציבוריים במדינה. ב-31 בדצמבר 1829 נבחר לנשיא האגודה החינוכית של קנטקי, וב-1833 מונה לנשיא אגודת בתי הספר המשותפת של קנטקי.
ב-1831 היה בריטהיט אחד המועמדים שהועלו בפני האספה הכללית לרשת את ג'ון רואן (אנ') בסנאט של ארצות הברית, בריטהיט זכה ב-66 מתוך 137 קולות. חסרו לו שלושה קולות בלבד על מנת להגיע לרוב. מועמדים נוספים שהתמודדו ונכשלו היו ג'ון קריטנדן (68 קולות), ריצ'רד ג'ונסון (64 קולות) וצ'ארלס ויקליף (49 קולות). בתום 15 הצבעות האספה הכללית לא הצליחה לבחור מועמד, ולבסוף בחרה בהנרי קליי למלא את מקומו של רואן.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > מושל קנטקי

ב-1832 בחרו חברי המפלגה הדמוקרטית בבריטהיט ובבנג'מין טיילור בהתאמה כמועמדיהם למושל וסגן מושל קנטקי. באקנר נפגע מתפיסת עולמו הדתית, שבאה לידי ביטוי, למשל, בהתנגדותו לטיפול בדואר בימי ראשון. משום כך, הוא נכשל בגיוס תמיכתם של כמה מעיתוני מפלגתו. בריטהיט ניצח את באקנר בהפרש קטן בבחירות לתפקיד מושל קנטקי, אך מורהד ניצח את טיילור, שותפו של בריטהיט, בבחירות לתפקיד סגן המושל.
בחירתו של בריטהיט הייתה הפעם הראשונה בה נבחר חבר המפלגה הדמוקרטית למושל קנטקי. עם זאת, הבחירות כללו הונאת בחירות. במחוז אולדהם (אנ') אחוז הקולות שנאסף ייצג רק 162.9% מכלל בעלי זכות ההצבעה במחוז, והן נרשמו לטובת בריטהיט. מרבית תושבי קנטקי היו מודאגים מהבחירות המתקרבות לנשיאות ארצות הברית. הם קיוו שהנרי קליי ינצח את הנשיא המכהן, אנדרו ג'קסון. עקב נטייה זו, הצביעו הבוחרים למועמדי המפלגה הוויגית בבחירות לשאר התפקידים הממשלתיים.
בראשית כהונתו, זכה בריטהיט לאהדה הן מחברי המפלגה הוויגית והן מחברי המפלגה הדמוקרטית, בזכות התנגדותו לפעולותיה של קרוליינה הדרומית במהלך משבר הביטול (אנ'). עקבהנחיותיו של בריטהיט, ב-2 בפברואר 1833 העביר בית הנבחרים בקנטקי החלטות המגנות את המשבר. פעולה זו הייתה משמעותית מאוד, כיוון שהצדקתו של ג'ון קלהון למשבר הייתה מבוססת בעיקר על החלטותיה של קנטקי מ-1799.
בריטהיט היה תומך נלהב בעקרונותיהם של תומכי ג'קסון. הוא הפעיל וטו נגד הצעות חוק ביקורתיות על מדיניות הקרקעות של ג'קסון, ותמך ברצונו של ג'קסון לפרק את הבנק השני של ארצות הברית (אנ'). במקום זאת, בריטהיט העדיף לפתוח כמה בנקים ממלכתיים. עם זאת, אף שהוא ניסה לזכות בתמיכה מטעם הרוב של המפלגה הוויגית בבית הנבחרים, בריטהיט הצליח לשכור רק את בנק לואיסוויל של קנטקי. הוא העדיף להשלים את בנייתה של מסילת הרכבת בין לקסינגטון לאוהיו (אנ') כדי לשפר את התשתית והגישה לשווקים, נוסף על כך, תמך בהלוואה של 300 אלף דולר מהמועצה לפיתוח התשתיות של קנטקי למען השלמת המסילה. ב-1833 אושרה הלוואה של חצי מהסכום המבוקש גרידא, וכתוצאה מכך מסילת הברזל לא הושלמה עד 1851.
בריטהיט היה חלק מתנועת המתינות (אנ') בקנטקי. ב-1832 טען כי אלכוהוליזם הוא הסיבה לשיעור מעשי הרצח הגבוה במדינה. כאשר הוקמה אגודת המתינות המחוקקת בקנטקי ב-13 בינואר 1834, נבחר בריטהיט לנשיאה וסגנו ג'יימס מורהד והיה לאחד מחמשת סגני הנשיאים באגודה.
בריטהיט נפטר משחפת באחוזת המושל (אנ') בפרנקפורט ב-21 בפברואר 1834, והיה המושל השני בקנטקי שנפטר במהלך כהונתו. בריטהיט נקבר ברוסלוויל (אנ'). מחוז בריטהיט בקנטקי הוקם ב-1839 ונקרא על שמו. ב-5 במרץ 1872 החליטה האספה הכללית בקנטקי להקים אנדרטה מעל קברו של בריטהיט ברוסלוויל.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Lewis Collins, History of Kentucky (עמ' 211–212)
1 2 3 4 5 6 7  Lowell H. Harrison, The Kentucky Encyclopedia, The University Press of Kentucky, 1992, p. 115
1 2 3 4 5 6  (Kentucky Governor John Breathitt בארכיון Wayback Machine (אורכב 03.01.2010))
1 2 3 4  H. Levin, Lawyers and Lawmakers of Kentucky (עמ' 482)
1 2 3  Frank F. Mathias, Kentucky's Governors, University Press of Kentucky, 2004, pp. 38–39
↑  Lucius P. Little, Ben Hardin: His Times and Contemporaries, with Selections from His Speeches, Courier-journal job printing company, 1887, pp. 154–155
↑  Lucius P. Little, Ben Hardin: His Times and Contemporaries, with Selections from His Speeches, Courier-journal job printing company, 1887, p. 159
↑  Frank F. Mathias, Kentucky's Governors, University Press of Kentucky, 2004, pp. 40–41
↑  Acts of the General Assembly of the Commonwealth of Kentucky, Passed By Kentucky, Kentucky General Assembly, 1872, p. 100
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5432 997X  LCCN: nr92037412  SNAC: w63x88jk  VIAF: 49094902   WorldCat (עם VIAF): 49094902
ג'ון קאיוס

| --- | --- |

 לידה:  6 באוקטובר 1510 נוריץ', הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  29 ביולי 1573 (בגיל 62) לונדון, ממלכת אנגליה 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת פדובה, קולג' גונוויל וקאיוס, בית הספר נוריץ' 
 תפקידים:  רופא 
 
ג'וֹן קאיוס (באנגלית: John Caius, נולד כג'וֹן קִיז (John Kays);‏ 6 באוקטובר 1510 – 29 ביולי 1573), הידוע גם בשם יוהאנס קאיוס ויואנס קאיוס, היה רופא ופילולוג אנגלי, והמייסד השני של קולג' גונוויל וקאיוס, קיימברידג' (אנ').
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

קאיוס נולד בנוריץ' והתחנך בבית הספר נוריץ' (אנ'). בשנת 1529, הוא התקבל כסטודנט בגונוויל הול, קיימברידג' (אנ'), שנוסד על ידי אדמונד גונוויל (אנ') ב-1348, שם נראה שהוא למד בעיקר תאולוגיה.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1533, הוא ביקר באיטליה, שם למד אצל מונטנוס (אנ') ווסאליוס בפדובה. ב-1541 הוענק לו תואר רופא באוניברסיטת פדובה.
ב-1543 ביקר בכמה חלקים של איטליה, גרמניה וצרפת ולאחר מכן חזר לאנגליה. עם שובו מאיטליה הוא הפך את שם משפחתו לשם לטיני, מגמה שהייתה אופנתית במקצת באותה תקופה.
ביוגרפיה > קריירה

קאיוס היה רופא בלונדון ב-1547, והתקבל כעמית בקולג' המלכותי לרופאים, שהוא היה נשיאו במשך שנים רבות.
בשנת 1557 קאיוס, שבאותה תקופה היה הרופא האישי של המלכה מרי, הגדיל את הבסיס של הקולג' הישן שלו, שינה את שמו מ"אולם גונוויל" ל"קולג' גונוויל וקאיוס", והעניק לו כמה אחוזות ניכרות, והוסיף חצר חדשה שלמה בהוצאה של 1,834 ליש"ט (שווה ערך ל-573,773 ליש"ט ב-2021). הוא קיבל את תואר המאסטר של הקולג' ב-24 בינואר 1559 עם מותו של תומאס בייקון (Thomas Bacon), והחזיק בו עד כחודש לפני מותו שלו.
הוא היה רופאם האישי של אדוארד השישי, מלך אנגליה, המלכה מרי והמלכה אליזבת. מתפקיד זה הוא פוטר בשנת 1568 בשל דבקותו באמונה הקתולית. הוא הואשם בצורה סותרת הן באתאיזם והן בשמירה בסתר אוסף של קישוטים ומלבושים לשימוש קתולי. האחרונים נמצאו ונשרפו בחצר הקולג'.
הוא נבחר תשע פעמים לנשיא הקולג' המלכותי לרופאים, שהדיווח על הפעילות בו הוא תיאר בכתב היד "Annales collegii medicorum 1520-1565".
הוא חזר לקיימברידג' מלונדון לכמה ימים ביוני 1573, כחודש לפני מותו, והתפטר מתפקיד המסטר לטובת לתומאס לג, מורה בקולג' ג'יזוס בקיימברידג'. הוא מת בביתו הלונדוני, בבית החולים סנט ברתולומיאו (אנ'), ב-29 ביולי 1573, אך גופתו הובאה לקיימברידג', ונטמנה בקפלה מתחת לאנדרטה שתכנן.
השאלה אם הוא היווה השראה לדמותו של ד"ר קאיוס במחזהו של ויליאם שייקספיר, נשות וינדזור העליזות, נדונה בהרחבה על ידי ארנולד מקנייר, הברון מקנייר הראשון (אנ').
מורשת

קאיוס היה איש מלומד, פעיל ונדיב. בשנת 1557 הוא הקים אנדרטה בקתדרלת סנט פול לזכרו של תומס לינאקר (אנ'). בשנת 1564, הוא השיג מענק לקולג' גונוויל וקאיוס לקחת את גופותיהם של שני פושעים מדי שנה לנתיחה; לפיכך הוא היה חלוץ חשוב בקידום מדע האנטומיה. הוא כנראה הגה, ובוודאי העניק, את מטה הרמס הכסוף שנמצא כעת ברשותו של קולג' קאיוס כחלק מהסמלים שלו. הוא נתן אותו תחילה לקולג' לרופאים, ולאחר מכן העניק לקולג' לונדון עוד אחד.
עבודותיו

את שמו בתולדות הרפואה רכש בעקבות הספר "Sweating sickness" על מחלת ההזעה שכתב ב-1552 בעקבות מגפה קשה ששיעור התמותה ממנה היה גבוה, שנעלמה אחרי כמה שנים ושהגורם לה אינו ידוע. הוא היה בין המעטים בעולם המדע של תקופתו שכתב לא רק בלטינית, אלא גם בשפת הדיבור באנגלית.
קאיוס היה גם חוקר טבע חלוצי, מוכן לעשות תצפיות משלו על הטבע במקום פשוט להסתמך על סמכויות מקובלות. הוא היה מוכן לעשות מסעות ברחבי הארץ כדי לראות ולהקליט בעלי חיים יוצאי דופן. ככזה הוא יכול להיחשב גם לחלוץ הזואולוגיה, שעדיין לא הוכר כמדע נפרד.
הוא התכתב עם חוקר הטבע השווייצרי קונרד גסנר, איתו התיידד כשחזר מפדובה. הוא כתב מחקר על כלבים בריטים כדי לשלוח לגסנר כתרומה (שלא נעשה בה שימוש) ל-"Historiae animalium (אנ')" של גסנר, וכן שלח לגסנר איורים של כלבים, שהודפסו במהדורות מאוחרות יותר של יצירתו של גסנר. האמונות הדתיות הקתוליות של קאיוס לא מנעו את ידידותו עם גסנר הפרוטסטנטי (ואכן, ה-"Historiae Animalium", לו תרם קאיוס, הוכנס תחת האפיפיור פאולוס הרביעי לרשימת הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית).
היצירה הספרותית האחרונה שלו הייתה היסטוריה של אוניברסיטת קיימברידג' (Historia Cantabrigiensis Academiae) (לונדון, 1574).
לקריאה נוספת

Venn, John (1897). Biographical History of Gonville and Caius College. Cambridge: University Press.
Nutton, V (1985). "John Caius and the Eton Galen: medical philology in the Renaissance". Medizinhistorisches Journal. 20 (3): 227–52. PMID 11616032.
Nutton, V (באוקטובר 1979). "John Caius and the Linacre tradition". Medical History. 23 (4): 373–91. doi:10.1017/s0025727300052030. PMC 1082578. PMID 390265. {{cite journal}}:  (עזרה)
Cooke, A M (ביולי 1973). "Dr John Caius, 1510-1573". Journal of the Royal College of Physicians of London. 7 (4): 365–71. PMC 5368824. PMID 4577633. {{cite journal}}:  (עזרה)
Alberti, F (באוקטובר 1961). "Anatomy in London. Anatomic teaching in London and John Caius, student of the Padua School before Harvey". Minerva Med. (באיטלקית). 52: Varia 1893–6. PMID 13860128. {{cite journal}}:  (עזרה)
O'Malley, C D (באפריל 1955). "The relations of John Caius with Andreas Vesalius and some incidental remarks on the Giunta Galen and on Thomas Geminus". Journal of the History of Medicine and Allied Sciences. 10 (2): 147–72. doi:10.1093/jhmas/X.2.147. PMID 14367793. {{cite journal}}:  (עזרה)
Wohlfarth, P (בדצמבר 1954). "[John Caius and his time.]". Deutsches Medizinisches Journal (בגרמנית). 5 (23–24): 689–93. PMID 14352903. {{cite journal}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  Bayne, A. D. (1869). A Comprehensive History of Norwich. Jarrold and Sons. p. 726.
↑  Caius, John.
1 2 3 4 5  1911 Encyclopædia Britannica/Caius, John
↑  Lord McNair (באוקטובר 1968). "Why is the doctor in the Merry Wives of Windsor called Caius?". Med. Hist. 13 (4): 311–339. doi:10.1017/s0025727300014769. PMC 1033978. PMID 4899813. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  הערך "קִיז, ג'וֹן" באנציקלופדיה העברית, כרך כ"ט, עמוד 618
↑  Scott, Michon. "Conran Gesner biography". Strange Science. נבדק ב-2008-09-17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271921205171  PLWABN: 9810809246005606  BIBSYS: 5083307  BNE: XX5595632  BnF: cb120721192 (data)  CANTIC: a20131161  DSI: 2195  GND: 118869876  ICCU: UBOV428900  ISNI: 0000 0000 8077 7354  LCCN: n84806381  NKC: nlk20000083774  NTA: 074596489  RERO: 02-A003069198  SUDOC: 067053947  VcBA: 495/12545  VIAF: 71413882   WorldCat (עם VIAF): 71413882 
שער הכבוד, חצר קאיוס, קולג' גונוויל וקאיוס, קיימברידג' (אנ')
רוברט אור

רוברט דנקרסון אור (באנגלית: Robert Dunkerson Orr;‏ 17 בנובמבר 1917 –  10 במרץ 2004) היה דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-45 בשנים 1981–1989. לאחר תום כהונתו כמושל ועד 1992 הוא כיהן כשגריר ארצות הברית בסינגפור.
קורות חייו

רוברט אור נולד באן ארבור שבמישיגן, שם שהתה משפחתו בחופשה. הוא היה הצעיר מבין שלושת ילדיהם של סמואל לאוורי ולואיז דנקרסון אור. אביו היה תעשיין שהיה מעורב בחברות רבות שהיו בבעלותה של חברת הברזל אור. אור גדל באוונסוויל, שם שכן המטה של החברה של אביו. משפחתו חיה באזור במשך שלושה דורות. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים במשך רוב שנות חינוכו, אך עבר בשנת לימודיו האחרונה בבית הספר התיכון, שהחלה ב-1934, לבית הספר הוצ'קיס שבקונטיקט. עם סיום לימודיו הוא התקבל לאוניברסיטת ייל והחל את לימודיו שם ב-1936. בייל הוא היה חבר באחוות דלתא-קאפא-אפסילון. ב-1940 הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה והמשיך לבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, עזב אור את הרווארד מבלי לסיים את לימודיו והתגייס לצבא ארצות הברית. הוא התקבל לבית הספר למועמדים לקצונה, ולאחר שהשלים את הקורס הוא שירת במטה קצין האפסנאות הראשי בזירת האוקיינוס השקט, ובסופו של דבר הגיע עד לדרגת מייג'ור. על שירותו הוא עוטר בעיטור לגיון ההצטיינות. בעת שירותו הוא הכיר את ג'ואן "ג'וסי" וולאס ששירתה בטייסות שירות חיל האוויר. השניים נישאו ב-1944, התיישבו באוונסוויל, ובסופו של דבר נולדו להם שלושה ילדים.
לאחר שובו מהמלחמה, השתלב אור בעסק המשפחתי והחל להיות מעורב בפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית במחוז ונדרבורג. רבים מהמפעלים באוונסוויל עבדו בייצור לטובת המאמץ המלחמתי וסיום המלחמה הוביל רבים מהם לסגור את שעריהם. אור החל לרכוש מבנים ריקים של מפעלים כאלה, ערך בהם שיפוצים, ומכר אותם. במסגרת פעילות זו הוא החל להיות מעורב בוועדת הפיתוח הכלכלי המקומית. עד מהרה התרחבו עסקיו ואחזקותיו, וב-1953 הוא כבר היה במועצות המנהלים של 20 עסקים מקומיים, כולל החברות אירי השקעות, מבשלות סטרלינג, וגרנד ג'נקשן, והיה דירקטור ב-12 חברות נוספות. הוא שימש כחבר בכמה מועצות אזרחיות, כולל מועדון רוטרי, ימק"א אוונסוויל, ספריית וילארד, מועצת הצופים הבנים של ארצות הברית, והכנסייה הפרסביטריאנית באוונסוויל. על שירותו הקהילתי, הוענק לו ב-1953 פרס ג'ייסיס לאיש הצעיר של השנה. בזכות פרס זה הוא הוזמן לשמש כחבר במועצת הנאמנים של הנובר קולג', תפקיד בו הוא שימש במשך עשורים רבים.
ראשית הקריירה הפוליטית

מעורבותו של אור בפוליטיקה החלה ב-1950 כאשר הוא היה חבר במועצה המייעצת המקומית של המפלגה הרפובליקנית. ב-1951 הוא היה יושב הראש המקומי של המפלגה, תפקיד בו הוא שימש עד 1954. במשך שמונה שנים הוא היה איש ועדת השטח, וב-1958 הוא היה לגזבר של ועדת שמונה המחוזות של המפלגה, תפקיד בו הוא שימש עד 1960. ב-1965 הוא נבחר כיושב ראש הוועדה המרכזית של המפלגה הרפובליקנית במחוז ונדרבורג, תפקיד בו הוא החזיק במשך שש שנים.
מחוקק וסגן מושל אינדיאנה

ב-1968 נבחר אור לסנאט של אינדיאנה מטעם אוונסוויל. הוא כיהן בסנאט עד 1973. ב-1972 הוא נבחר בוועידה המדינתית של הרפובליקנים כמועמד המפלגה למשרת סגן מושל אינדיאנה כשותפו למרוץ של אוטיס בוון. מסע הבחירות התמקד בעיקר בעבר של יריביהם בהעלאת מיסים, והם ניצחו בבחירות לאחר שגרפו 56.8 אחוזים מקולות הבוחרים. כסגן המושל, פיקח אור על משרד החקלאות של אינדיאנה וניהל את מחלקת הסחר המדינתית. הוא ניצל את ניסיונו בפיתוח כלכלי באוונסוויל כדי לתרום לצמיחה הכלכלית של אינדיאנה. הוא שיכנע את מנהיגי המדינה לממן את הקמת שני הנמלים של אינדיאנה (אנ') על נהר אוהיו, אחד במאונט ורנון והשני בג'פרסונוויל, והשיק מסע פרסום תיירותי מצליח. במהלך תקופת כהונתו כסגן המושל, הצביע אור, בתוקף היותו נשיא הסנאט המדינתי, חמש פעמים בהצבעה שוברת שוויון, כולל הצבעה אחת שבה הועברה תוכנית הארגון מחדש של מערכת המיסים של בוון, שהורידה באופן משמעותי את היקף מס הרכוש, והצריכה את רשויות המס המקומיות לקבל אישור ברמה המדינתית להעלות מיסים, ובמקביל הועלה מס המכירות המדינתי. ב-1976 נבחרו אור ובוון לתקופת כהונה שנייה.
מושל אינדיאנה

אור זכה לפופולריות באינידאנה בשל תוכניותיו הכלכליות ובשל זיכתו לתוכנית הארגון מחדש של המיסים. בגיבויו של בוון, הוא נבחר ב-1980 ללא יריבים כמועמד המפלגה למשרת מושל אינדיאנה. בבחירות הכלליות התמודד מולו הדמוקרט ג'ון הילנברנד. אור התמקד בקישור שלו למושל הפופולרי בוון. סיסמת הבחירות שלו הייתה "בואו נמשיך את הדברים הטובים" (Let's Keep a Good Thing Going). הוא ניצח בקלות את הילנברנד כאשר גרף 57.7 אחוזים מקולות הבוחרים מול 41.9 הקולות של יריבו.
כמושל, פיקח אור על רפורמה במערכת החינוך של אינדיאנה. ב-1984 הוא ניצח בהתמודדות על תקופת כהונה שנייה את הסנאטור המדינתי ויין טאונסנד לאחר שזכה ב-52.8 אחוזים מקולות הבוחרים מול 47.2 האחוזים שקיבל טאונסנד. ב-1986 שימש אור כנשיא מועצת ממשלות המדינות (Council of State Governments) וכיושב ראש אגודת מושלי המערב התיכון.
שגריר בסינגפור

לאחר תום כהונתו כמושל אינדיאנה, מונה אור על ידי הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש כשגריר ארצות הברית בסינגפור, תפקיד בו הוא כיהן עד 1992.
שנותיו האחרונות

לאחר תום שירותו בסינגפור, הקים אור חברת ייעוץ שהתמקדה בסוגיות סחר בינלאומי וייצוא. ב-2000 ביקשה רעייתו שהוא יתגרש ממנה בשל מחלת השיטיון שממנה היא סבלה. היא ביקשה שבעלה יהיה מאושר בשנותיו האחרונות במקום לטפל בה בגסיסתה האיטית. ב-2001, בגיל 83, הוא נישא בשנית למרי קיי קייוויס.
רוברט אור נפטר במרכז הרפואי האוניברסיטאי באינדיאנפוליס ב-10 במרץ 2004, בגיל 86, כתוצאה מסיבוכים מניתוח כליה שעבר. הוא נטמן בבית הקברות קראון היל שבעיר. על שמו קרוי קטע הכביש המדינתי 69 מדרום להצטלבותו עם כביש 64, שבעבר נקרא כביש 164.
לקריאה נוספת

Gugin, Linda C.; St. Clair, James E, eds. (2006). The Governors of Indiana. Indianapolis, Indiana: Indiana Historical Society Press, pp. 368-374.
אברהם בנימין קלוגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  יוני 1839 כ"ב בסיוון ה'תקצ"ט ברודי, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  6 בנובמבר 1915  (בגיל 76) כ"ט בחשוון ה'תרע"ו
 מקום קבורה:  בודפשט
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 מקום מגורים:  ברודי, קישינב, ז'ולקייב
 מקום פעילות:  גליציה
 תקופת הפעילות:  ? – 6 בנובמבר 1915 
 השתייכות:  יהדות אורתודוקסית
 רבותיו:  אביו הרב שלמה קלוגר
 בני דורו:  הרב חיים אריה לייבוש הורוביץ
 חיבוריו:  אותות למועדים, אות זיכרון, שערי בנימין
 בת זוג:  פסיל לבית סטרימבר
 אב:  הרב שלמה קלוגר
 צאצאים:  בנו יהודה אהרן, בנו שלמה
 
הרב אברהם בנימין קלוגר (בכתיב ארכאי: קלוגער; כ"ב בסיוון ה'תקצ"ט, 1839 - כ"ט בחשוון תרע"ו, 6 בנובמבר 1915), היה רב ומחבר ספרים בגליציה, בנו ונאמן ביתו של הרב שלמה קלוגר.
ביוגרפיה

נולד בברודי לרב שלמה קלוגר ולאשתו בזיווג שני פריידא (למשפחת מרגליות). את תורתו קנה אצל אביו, שמזכיר דברי תורה משמו בספריו מעת היותו בגיל צעיר מאוד. באלול תרי"ט נשא את פסיל בת אברהם סטרימבר מבסרביה, וקבע את מגוריו בקישינב, שם בנה לו חותנו בית מדרש מלא בספרי קודש ושם למד כשש שנים, במהלכן ההדיר מחדש את הספר "נאות דשא" של הרב דוד שלמה אייבשיץ בתוספת הקדמה. כששב לברודי התמסר להדפסת ספרי אביו.
בשנת תרל"ט (1879) נבחר לרבנות ז'ולקייב כמועמד החסידים בעיר, אך עזב לאחר מחלוקת קשה עם המועמד הנגדי הרב חיים אריה לייבוש הורוביץ. בשנת תרנ"ד נעשה ניסיון להושיבו על כס רבנות ברודי, אך נכשל.
היה ממקימי חברת מקיצי נרדמים,[דרוש מקור] מהיוזמים והמעודדים של אספת הרבנים בקרקוב בשנת תרס"ג לחיזוק הדת בפולין, ופעל לטובת פליטי הפוגרומים שאירעו ברוסיה במהפכת 1905.
במלחמת העולם הראשונה גלה לבודפשט, ובה נפטר בליל שבת כ"ט בחשוון תרע"ו. הלווייתו נערכה ביום ראשון. הספידו אותו בנו הרב שלמה, הרב אליעזר סג"ל מישל מטורקא, הרב יעקב שלום סופר מבודפשט, והרב יעקב יוסף גרוס.
בנו הרב שלמה הדפיס עליו ספר הספד בשם "שיח שלמה" בפרשבורג שנת תרע"ז.
אחד מתלמידיו היה הרב משה שמשון וסרמן.
ספריו

אות זיכרון - דרשה לרגל מלאות 25 שנה לפטירת אביו. נדפס בפשמישל בשנת תרנ"ט.
זכרון יהודה - הספד על הרב יהודה ליבוש לנדא, נדפס בפודגורז'ה בשנת תרס"ד.
אותות למועדים - הודפס בבודפשט בשנת תרע"ז.
שו"ת שערי בנימין - הודפס בבודפשט בשנת תרצ"ג.
צאצאיו

בנו הרב יהודה אהרן - מחבר "תולדות שלמה" על סבו הרב שלמה קלוגר.
בנו הרב שלמה מווינה.
בתו גיטל אשת הרב אליהו טשרנובולסקי.
בתו שרה לאה אשת צבי הירש וייסהויז מסטניסלב.
בתו פרידא אשת הרב מאיר קלוגמן.
הערות שוליים

↑  בברית נקרא שמו אברהם יצחק, אולם כאשר חלה בילדותו הוחלף השם לאברהם בנימין.
↑  קושיה משמו בעת שהיה כבן עשר הוא כותב בספרו "מילי דנזיקין", בחכמת שלמה על השו"ע אבן העזר וחושן משפט, ובמודעה לבית ישראל שהדפיס בשנת תרי"ט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301306305171  GND: 1013470788  ISNI: 0000 0001 0983 8393  LCCN: nr95037998  NTA: 301187770  VIAF: 68822443   WorldCat (עם VIAF): 68822443
ז'אן-ניקולה קורביזר

| --- | --- |

פורטרט שצייר פרנסואה ז'ראר (אנ')
 לידה:  15 בפברואר 1755 דריקור, צרפת 
 פטירה:  18 בספטמבר 1821 (בגיל 66) פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות אתיס-מון 
 פעילות בולטת:  פיתוח טכניקת הניקוש כאמצעי בקרדיולוגיה
 מעסיק:  קולז' דה פראנס, אופיטאל דה לה שריט 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד (14 ביוני 1804)  מפקד במסדר ראוניון (29 בפברואר 1812) 
 
זַ'אן-נִיקוֹלַה קוֹרְבִיזַר (בצרפתית: Jean-Nicolas Corvisart-Desmarets‏; 5 בפברואר 1755 – 18 בספטמבר 1821) היה רופא צרפתי.
נולד בכפר דריקור (אנ') (כיום בארדן), קורביזר למד משנת 1777 ב"אקול דה מדסן" (Ecole de Médecine – "בית הספר לרפואה") בפריז, לאחר מכן הוסמך כ"דוקטור רז'ן" (docteur régent) של הפקולטה של פריז (Faculté de Paris‏, 1782). בשנת 1797, החל קורביזר ללמד בקולז' דה פראנס, שם צבר מוניטין כמומחה בקרדיולוגיה. בין תלמידיו היו רנה לאנק, גיום דופיטרן, קסבייה בישה (אנ') ופייר ברטונו (אנ').
קורביזר הקים לתחייה את טכניקת הניקוש במהלך המהפכה הצרפתית לאחר שיצא מהאופנה. הוא הדגיש את חקר הסימפטומים ובחן גם ראיות שלאחר המוות. בשנת 1808 פורסם תרגומו של קורביזר ל-Inventum Novum ("תגלית חדשה") של הרופא האוסטרי לאופולד פון אואנברוגר (אנ') מלטינית לצרפתית. קורביזר אהב במיוחד את השימוש של אואנברוגר בטכניקת הניקוש בחזה ככלי אבחון, והחל לשכלל את הטכניקה. בינתיים, הפך קורביזר מאז 1804 לרופא הראשי של נפוליאון בונפרטה, שהמשיך לטפל בו עד לגלותו של בונפרטה לאי סנט הלנה, באוקטובר 1815. ב-1820 הוא מונה לחבר באקדמיה הלאומית לרפואה (אנ'). הוא נפטר בשנה שלאחר מכן בקורבבואה (אנ').