איטליה בימי הביניים
תום ימי הביניים (המאות ה-11–14)

המאה ה-11 סימנה את סיום התקופה החשוכה ביותר בימי הביניים. המסחר התגבר לאט לאט, במיוחד בים, שם הפכו הרפובליקות הימיות אמאלפי, ונציה, פיזה, גנואה, אנקונה וגאיטה (אנ') למעצמות ימיות גדולות (אנ'). האפיפיור החזיר לעצמו את סמכותו, ופתח במאבק ממושך עם האימפריה הרומית הקדושה, בנושאים כנסייתיים וחילוניים. למשל במאבק האינווסטיטורה. שלטון האפיפיורים במדינת האפיפיור הוגבל לדוכסות רומא (אזור לאציו של ימינו) ולשטחים שסביבה בלבד. השפעתו הציבורית הרבה של האפיפיור באותה תקופה באה לידי ביטוי בעידוד מסעות הצלב. הם היו סדרת מלחמות דת ומסעות צבאיים אשר החלו בניסיונות לכבוש את ירושלים מן המוסלמים ולהביאה תחת שלטון נוצרי, אך הפכו למלחמות טריטוריאליות גם על מקומות אחרים באירופה ובמזרח התיכון. כמו כן, הדרדרו יחסיו עם הכנסייה האורתודוקסית שמרכזה היה הקיסרות הביזנטית. ניסיונות לבטל את פילוג הכנסייה הנוצרית כשלו.
במקביל, כבשו הנורמנים את האזורים לומברדיים והביזנטיים בדרום איטליה, וסיימו את נוכחותם בת שש המאות. גם ערי המדינה העצמאיות באזור הוכנעו. באותה מאה סיימו הנורמנים גם את השלטון המוסלמי בסיציליה. השלטון הנורמני באזור שהיה פעם שטח ביזנטי הרגיז באופן טבעי את קונסטנטינופול, שבשנת 1155 ניסתה בפעם האחרונה תחת הקיסר מנואל קומננוס להחזיר את שליטתה בדרום איטליה. אולם הניסיון נכשל. שלא כמו הכיבוש הנורמני של אנגליה (1066), שהתרחש במהלך כמה שנים לאחר קרב מכריע אחד, כיבוש דרום איטליה היה תוצר של עשרות שנים וקרבות רבים, מעטים המכריעים. שטחים רבים נכבשו באופן עצמאי, ורק אחר כך אוחדו כולם למדינה אחת, ממלכת סיציליה. בהשוואה לכיבוש אנגליה, היא הייתה לא מתוכננת ולא מאורגנת, אך קבועה באותה מידה.
במאה ה-12 הערים האיטלקיות ששכנו באימפריה הרומית הקדושה פתחו במאמץ מוצלח לזכות באוטונומיה מהאימפריה (ראו הליגה הלומברדית); כך צפון איטליה הפכה למורכבת מערי מדינה כמעט עצמאיות או עצמאיות עד המאה ה-19. המרידות מומנו על ידי האימפריה הביזנטית, שקיוותה לגרש את העמים הגרמנים מאיטליה; חסות זו הייתה, כמו הפלישה לדרום, חלק ממאמץ ביזנטי מהמאה ה-12 להשיב את השפעתה בכל חצי האי מימי שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון. באותה תקופה, התפתחו פלגים פוליטיים שכונו גואלפים וגיבלינים. ככלל, הגואלפים תמכו בכוחו הפוליטי של האפיפיור ובעצמאות ערי המדינה של איטליה על חשבונה של האימפריה הרומית הקדושה, בעוד הגיבלינים היו תומכיו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה על חשבונם של האפיפיור ועצמאותם של ערי המדינה. לאחר ששושלת הוהנשטאופן באה לקיצה, קטנה עד מאוד התערבותם של הקיסרים הגרמנים בענייני איטליה.
לאחר פלישת הפרנקים, דוכסות בנוונטו הפכה לעצמאית כמעט ושרדה עד המאה ה-12 אף שהייתה מפוצלת לאחר 849. בשנת 1077, נכבשה על ידי הנורמנים במשך ארבע שנים לפני שנמסרה לאפיפיור. השלטון באי סיצליה, שהתפצל והתפזר בין שלושה אמירים, נפל לידי הכובש הנורמני (ויקינגי) רוג'רו הראשון ׁׁ(אחיו של רובר גיסקאר אשר כרת ברית עם האפיפיור), שהקים באזור את רוזנות סיציליה.
הנורמנים ייסדו את ממלכת סיציליה הנורמנית בשנת 1130. שטחה כלל את סיציליה ודרום איטליה, כולל בנוונטו. ממלכת סיציליה הייתה עצמאית למשך זמן מה, ולאחר מכן נשלטה על ידי שושלות שונות (כולל האימפריה הרומית הקדושה באמצעות אוניה פרסונלית). בזמן הכיבוש, התנצר חלק גדול מהאוכלוסייה המוסלמית, אך התרבות האסלאמית בכללותה המשיכה להתקיים בשטח הממלכה, והשפיעה על הארכיטקטורה והשפה של השלטון באי יחד עם התרבות הביזנטית ואחרות. אך ב-1240 החלו גירושים, כפיית הנצרות ופרעות באוכלוסייה המוסלמית והיהודית, דבר שהוביל להגירה ולהתנצרות למראית-עין של האוכלוסייה.
בעקבות אירועי הערבית הסיציליאנית, ההתקוממות העממית של הסיציליאנים, נוסדה ממלכת נאפולי בדרום חצי האי האפניני וממלכת סיציליה שכנה על האי סיציליה. האי עבר לשליטת כתר אראגון, איחוד שושלתי של ממלכות שונות. בשנת 1297, העניק האפיפיור בוניפקיוס השמיני את סרדיניה לחיימה השני, תמורת ויתורו על סיציליה לטובת אחיו פדריקו השלישי, מלך סיציליה. רק כעבור מאה שנים סרדיניה צורפה רשמית לכתר אראגון. לפני כן, השלטון בסרדניה נע בין ערי המדינה הימיות (ג'נובה ופיזה), פולשים חיצוניים ושליטים מקומיים.
במאה ה-14 איטליה הייתה מפוצלת בין ממלכות נאפולי וסיציליה בדרום איטליה לבין האימפריה הרומית הקדושה והרפובליקות הימיות בצפון כאשר בסוף המאה התחזקו שליטי מילאנו בצפון. גבולותיהן של ערי המדינה והנסיכויות הקטנות שורטטו ושורטטו מחדש על ידי קרבות, משא ומתן דיפלומטי ובריתות נישואין. במרכז איטליה הייתה מדינת האפיפיור. בעקבות סכסוך בין מלך צרפת פיליפ היפה לבין האפיפיור בוניפקיוס השמיני, מושב האפיפיור הועבר לאביניון שבצרפת. תקופה זאת כונתה מאוחר יותר גלות אביניון (1309- 1378). באותה העת התערערה שליטת האפיפיור בנחלותיו באיטליה. ניסיון האפיפיור לכפות את מרותו עליהן סוכל על ידי שליטי פירנצה.
בסוף המאה ה-14 החלה תקופה הרנסאנס. זאת הייתה תקופה חדשה שבוטאה בשנוי תרבותי עמוק. על פי רוב הדעות, הרנסאנס החל בעיר פירנצה. רפובליקת פירנצה הפכה לאחת החזקות והמשגשגות ביותר באירופה בשיא ימי הביניים אך בהמשך נפגעה ממגפת המוות השחור, בדומה למקומות רבים באיטליה ומחוץ לה. למרות זאת, איטליה במאה ה-15 הייתה אחד האזורים האורבנים ביותר באירופה.