stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איי אראן
תושבי האיים > תחבורה

לאיים קיים שרות מעבורות בכל עונות השנה, אולם מעבורות אלה מעבירות נוסעים בלבד ולא כלי רכב. המעבורות יוצאות מהכפר רוזוויל (Rossaveal) שבמחוז גולוויי, אליו ניתן להגיע באוטובוס מגולוויי, ומגיעות לקילרונן, באי אינישמן, בתוך כ-40 דקות. בחודשים אפריל עד אוקטובר, קיים אף שרות מעבורות לאיים מן הכפר דולין (Doolin) שבמחוז קלייר, שיט של כשעה וחצי.
בכל אחד מן האיים קיימות דרכים בהן מוגבלת מהירות כלי הרכב ל-50 קמ"ש. כלי הרכב הקיימים באיים פטורים מחובת מבחן רישוי שנתי.
חברת תעופה אזורית, אייר אראן (Aer Arann), מקיימת טיסות מכל שלושת האיים לכפר קונמרה (Connemara) ממנו ניתן להגיע באוטובוס לגולוויי. הטיסה מאינוורין לאינישמן נמשכת כ-8 דקות.
תיירות

לאיים קיימת תנועת תיירים ערה, במיוחד בחודשי הקיץ. עיקר אתרי התיירות הם מספר מבצרים מתקופת הברזל: בהם:
דן אנגוס (dūn aŋgəs) הנמצא על קצה מצוק בגובה 100 מטר מעל פני האוקיינוס האטלנטי, על האי אינשמור. במבצר מספר חומות היקפיות הכלואות זו בזו ובמרכזן המבצר המוגן בחומה בעובי כ-4 מטר.
המבצר השחור (Dún Dúchathair)
טירת אובריאן על האי אינישיר
כנסיית ביניין (Teampull Bheanáin) שרידיה של הכנסייה הקטנה ביותר על האי אינישמור
נוסף לטיולים רגליים, באיים קיים שרות השכרת אופניים וטיולים בעגלות רתומות לסוסים. אל האי מגיעים אף תיירים למטרות ספורט אתגרי, טיפוס על מצוקים וצלילה. באי המרכזי פועל מלון אחד ובו 22 חדרים וכן חדרי אירוח בודדים.
אומנויות מקומיות

האיים ידועים כמקום יצורו של סוודר ייחודי, אשר זכה לשם "סוודר אראן", העשוי צמר כבשים מקומי בסריגה גסה, והפך למוצר הנמכר ברחבי תבל במהלך המאה ה-20. סירות הדייגים המקומיות, העשויות בד קנבס מרוח בזפת, המתוח על שלדה קלה, מסוגלות להתמודד עם תנאי הים הסוער לעיתים תכופות סביב האיים ואף לצאת לאוקיינוס הפתוח. בתחילת המאה ה-21 מעטות מסירות הדיג יוצאות עוד לדוג בים הפתוח, ורוב הדייגים עוסקים בדיג לובסטרים סמוך לחוף. חלק מן הסירות משמשות במרוצי סירות שנתיים הנערכים במקום.
כיוון שדופן סירות אלה עלולה להתנקב בקלות, הדייגים המקומיים אינם נועלים נעליים בעלות סוליה נוקשה בעת הדיג, אלא נעלי מוקסין רכות העשויות עור עגלים או עזים, והמכונות "פמפוטיס" (pampooties).
הערות שוליים

↑  Aer Arann
↑  J. M. Synge The Aran Islands. Serif Books
↑  Andrew McNeillie, An Aran Keening. Lilliput Press, 2001. ISBN 1901866637
↑  Tim Robinson, Stones Of Aran: Pilgrimage. Faber & Faber, 2008. ISBN 0571241042
↑  Tim Robinson, Stones of Aran: labyrinth. Lilliput Press, 1995. ISBN 1874675503
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552507605171  BnF: cb11930932k (data)  LCCN: n80082472  NKC: ge397963  SUDOC: 027219666  VIAF: 151268814   WorldCat (עם VIAF): 151268814 
בית על האי אינישמן
גדרות אבן על האי אינישיר, המשמשות לגידול צאן ולגינות ירק
אנטל

ערך זה עוסק בחברת טלקומוניקציה מבוליביה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  טלקומניקציה
 מייסדים:  רנה באריינטוס 
 תקופת הפעילות:  1965–הווה (כ־60 שנה)
 מיקום המטה:  לה פאס, בוליביה
 בעלות:  חברה ממשלתית
 ענפי תעשייה:  תעשיית הטלקומוניקציה, תעשיית הטלפונים הניידים 
 מוצרים עיקריים:  טלפון קווי 
  
 www.entel.bo
 
אנטל (בספרדית: Entel) היא חברת טלקומניקציה בוליבאנית בבעלות ממשלת בוליביה. מטה החברה נמצא בעיר לה פאס, בוליביה. היא הולאמה בידי השלטון הסוציאליסטי בבוליביה בשנת 2008.
הלאמת החברה

נשיא בוליביה, אוו מוראלס הלאים את החברה בשנת 2008,כחלק מגל ההלאמות ששיקף את המדיניות הסוציאליסטית של מוראלס. מאז 2008 עד 2017 ,שוויה של החברה גדל פי 3, מ-3.1 מיליארד דולר ל-9.3 מיליארד דולר.
תעריפי השירות הוזלו בצורה משמעותית מאז שהולאמה החברה, למשל: התעריף לדקת שיחה ירד מ-1.8 דולר לדקה ב-2008 ל-0.67 דולר לדקה ב-2017. מחיר הגלישה באינטרנט ירד מ-97.5 דולר ב-2008 ל-10.5 דולר ב-2017.
הערות שוליים

↑  בוליוויה הולכת בעקבות ונצואלה: הלאימה חברות אנרגיה ותקשורת, באתר TheMarker‏, 4 במאי 2008
↑  Bolivia. Entel triplicó su patrimonio en 10 años de nacionalizada (בספרדית)
ביקורת התבונה המעשית

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  עמנואל קאנט
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  פילוסופיה
 נושא:  Kantian ethics 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1788
 מספר עמודים:  242
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מוסד ביאליק
 תאריך:  1973
 תרגום:  שמואל הוגו ברגמן, נתן רוטנשטרייך
 סדרה
 ספר קודם:  ביקורת התבונה הטהורה
 הספר הבא:  ביקורת כוח השיפוט
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002059033
 
ביקורת התבונה המעשית (בגרמנית: Kritik der praktischen Vernunft) הוא הספר השני מבין שלוש הביקורות של עמנואל קאנט, שפורסם בשנת 1788. הספר ממשיך בביקורתו של קאנט שהחלה ב"ביקורת התבונה הטהורה" ועוסק בפילוסופיה המוסרית שלו.
לביקורת השנייה הייתה השפעה מכרעת על התפתחות ההגות בתחום תורת המוסר והמידות במאות ה-19 וה-20 והפכה במהלך השנים לנקודת ההתייחסות העיקרית בפילוסופיה מוסרית דאונטולוגית.
הספר תורגם לעברית על ידי שמואל הוגו ברגמן ונתן רוטנשטרייך ויצא לאור בהוצאת מוסד ביאליק בשנת 1973.
ההקדמה והמבוא בספר

בפרקים אלו קאנט משרטט את המהלך של הביקורת. שני הפרקים הללו עוסקים בהשוואת המצב של התבונה העיונית והמעשית ולכן גם דן כיצד "הביקורת על התבונה המעשית" משתווה ל"ביקורת התבונה הטהורה".
בביקורת הראשונה, "ביקורת התבונה הטהורה", קאנט מטיל ביקורת על יומרותיהם של פילוסופים רציונליסטים הטוענים כי ניתן להשתמש בתבונה העיונית טהורה להגיע לאמיתות מטאפיזיות מעבר להכרות אמפיריות. מסקנתו של קאנט הייתה שיש צורך לרסן את התבונה העיונית הטהורה, מכיוון שהיא מעלה טיעונים מבולבלים כאשר היא מיושמת מחוץ לתחום המתאים לה. עם זאת, "ביקורת התבונה המעשית" איננה ביקורת על התבונה המעשית "הטהורה", אלא הגנה עליה כמי שמסוגלת לעגן התנהגות העולה על זו שמושתתת על ידי תבונה מעשית מבוססת-מאוויים. מדובר למעשה בביקורת על היומרות של התבונה המעשית "המיושמת". אסור לרסן תבונה מעשית טהורה, אלא יש לטפחה.
מבנה הביקורת השנייה מבוסס על אותו המבנה כמו בביקורת הראשונה: "האנליטיקה" תחקור את פעולות כושר השיפוט המעשי; "הדיאלקטיקה" תחקור כיצד ניתן להסיט את הכושר הזה ממסלולו הראוי; "ותורת המיתודה" תדון בשאלות של חינוך מוסרי.
הדיאלקטיקה

תבונה טהורה, בביטוייה העיוניים והמעשיים, עומדת בפני בעיה יסודית. רוב הדברים בעולם הפנומנלי של החוויה הם מותנים (כלומר הם תלויים בדבר-מה אחר) אך התבונה הטהורה תמיד שואפת אל הללא-תנאי. הבעיה היא שהבלתי-מותנה, לטענת קאנט, נמצא רק בעולם הנומנלי. התבונה הטהורה, כאשר היא מנסה לחרוג מגבולותיה לתחום הבלתי-מותנה של הנומנון בהכרח תיכשל והתוצאה היא היווצרות האנטינומיות של התבונה.
אנטינומיות הן הצהרות סותרות שעל-פניו, שתיהן נראות מאומתות על ידי התבונה. קאנט חשף מספר אנטינומיות כאלה של תבונה ספקולטיבית בביקורת הראשונה. בביקורת השנייה הוא מוצא אנטינומיה של תבונה מעשית טהורה שפתרונה הכרחי על-מנת לקדם את הידיעה שלנו.
במקרה זה, האנטינומיה נוצרת מכך שמושא הסיבה המעשית הטהורה חייב להיות הטוב העליון ("Summum bonum"). פעולות טובות תלויות בטוב העליון כדי להפוך אותן לראויות. ברם, הנחת קיומו של טוב עליון מוביל לפרדוקס ואילו הנחת אי-קיומו של טוב עליון מוביל אף הוא לפרדוקס.
קאנט מציע שני מובנים שונים של "הטוב העליון". במובן אחד, המושג מתייחס לזה שהוא טוב תמיד ואשר כל שאר ה״טובים״ נגזרים ממנו. מובן זה שקול ל"צייתנות". במובן אחר, הטוב העליון מתייחס למיטב מבין המצבים הטובים, גם אם חלק מאותו מצב הוא רק טוב יחסית. במובן זה, הטוב העליון משלב בתוכו סגולה טובה עם אושר.
הטוב העליון הוא מושא התבונה המעשית הטהורה, ולכן איננו יכולים להשתמש במובן השני אלא אם כן אנו מאמינים כי הראשון בר השגה. עם זאת, ברור שסגולה טובה לא מובילה בהכרח לאושר בעולם הזה, ולהפך. אין קשר הכרחי בין פעולה טובה ואושר או בין אושר ופעולה טובה.
הפתרון של קאנט הוא להצביע על כך שאנו לא רק מתקיימים רק בעולם הפנומנלי, אלא גם מבחינה נומנלית. אף על פי שאנו איננו בהכרח מתוגמלים באושר בעולם הפנומנלי, אנו עשויים עדיין להיות מתוגמלים בחיים שלאחר המוות שניתן לשער כקיימים בעולם הנומנלי. מכיוון שמדובר בתבונה מעשית טהורה (ולא רק הכללים של תבונה מעשית מבוססת-מאוויים) הדורשת את קיומם של חיים שלאחר המוות, אלמותיות, איחוד עם אלוהים וכד׳, אזי הדברים האלה מהווים תנאי הכרחי עבור כושר התבונה בכללותה ומכאן מצווה עלינו לקבלם.
אליבא דקאנט, הטוב העליון דורש בהכרח את מידת הסגולה הטובה הגבוהה ביותר וכן גם את רמת האושר הגבוהה ביותר, כדי לתגמל את רמת הסגולה הגבוהה ביותר. לפיכך עלינו להניח את אלמותיות הנפש על-מנת שהסגולה הטובה ביותר תהא בת השגה, ועלינו להניח כי ישנו אל יודע-כל שיכול לסדר את העולם על-פי דין צדק ולגמול לנו על הסגולה המוסרית שלנו.
תורת המתודה

בביקורת הראשונה, תורת המתודה מתכננת את המחקר המדעי של עקרונות התבונה העיונית הטהורה. אולם כאן תורת המתודה תהא דיון על כיצד ניתן להביא את עקרונות התבונה המעשית אל החיים האמיתיים. במילים אחרות, תורת המתודה בביקורת השנייה עוסקת באופן בסיסי בחינוך מוסרי: השאלה כיצד אנו יכולים לגרום לאנשים לחיות ולהתנהג באופן מוסרי.
חינוך מוסרי צריך לנצל את הנטייה האנושית הטבעית לביצוע הערכות מוסריות על ידי הצגת דוגמאות היסטוריות של מעשים טובים ורעים לתלמידים. באמצעות דיון בערך הדוגמאות הללו, כל מקרה לגופו, תינתן לתלמידים הזדמנות לחוות בעצמם את ההערצה שאנו חשים לטוב המוסרי ואת אי שביעות הרצון שאנו חשים כלפי רוע מוסרי.
עם זאת, קאנט מדגיש את הצורך לבחור את הדוגמאות הנכונות כדי להפגין טוב מוסרי אמיתי. קאנט מצביע על שני סוגי טעויות בהן אנו עלולים לשגות. סוג השגיאה הראשון הן דוגמאות בהן מוסריות ואהבה-עצמית חופפות זו את זו. סוג השגיאה השני כרוך בניסיון לעורר את התלמידים רגשית לגבי מוסר על ידי מתן דוגמאות לגבורה מוסרית יוצאת דופן, מעל ומעבר למה שבדרך כלל מצופה מאיתנו. הדוגמאות שאנו כמחנכים בוחרים צריכות להדגיש צייתנות פשוטה.
השיטה הראשונה עתידה להיכשל מכיוון שהתלמידים לא יבינו את טיבה הבלתי-מותנה של החובה המוסרית. הדוגמאות גם לא יהיו מעוררות השראה. אנו שואבים השראה והתרגשות כאשר אנו חוזים בהקרבה עצמית יוצאת-דופן בשם של עקרון מוסרי. אך כאשר אנו רואים מישהו עוקב אחר עיקרון שכמעט ואינו דורש ממנו הקרבה או עלות, איננו מתרשמים באותה מידה.
השיטה השנייה תיכשל אף היא מכיוון שהיא פונה לרגשות ולא לתבונה. רק התבונה יכולה לחולל שינוי לאורך זמן באופי של אדם. שיטה זו גם מובילה את התלמידים לקשר מוסר עם התיאטרון הבלתי-אפשרי של המלודרמה, ולפיכך עלולים לבטל את החובות היומיומיים שבהם הם מחויבים כמשעממים וחסרי תועלת.
קאנט מסיים את הביקורת השנייה בנימה אופטימית לגבי עתידה של האתיקה. נפלאות העולמות הפיזיים והערכיים הן ברי השגה:
"שני דברים ממלאים את הרוח, כל פעם מחדש ובקסם ופחד גוברים – הכוכבים שבשמים מעלי והחוק המוסרי שבתוכי."
לקריאה נוספת

עמנואל קאנט, הנחת יסוד למטאפיזיקה של המידות, הוצאת מאגנס, 1933
עמנואל קאנט, ביקורת התבונה הטהורה, תרגמו והוסיפו מבוא ונספחים שמואל הוגו ברגמן ונתן רוטנשטרייך, העריכה הסגנונית: דב סדן, מוסד ביאליק, תשי"ד 1954
שמואל הוגו ברגמן, הפילוסופיה של עמנואל קאנט, הוצאת מאגנס
אנה ראסל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  נובמבר 1807 בריסטול, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  11 בנובמבר 1876 (בגיל 69) קנילוורת', הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  בוטניקה
 מקום מגורים:  אנגליה
 
אנה וורזלי ראסל (באנגלית: Anna Worsley Russel; נובמבר 1807 – 11 בנובמבר 1876) הייתה בוטנאית בריטית. היא תוארה כ"ייתכן והאישה הכשרונית והבולטת בזמנה בתחום בוטנאות השטח".
ביוגרפיה

אנה נולדה בנובמבר 1807 בבריסטול, אחת מלפחות שבעת ילדיו של פיליפ ג'ון וורזלי, שעבד בבית זיקוק לסוכר. משפחתה הייתה אוניטריאנית, ומספר מבני משפחתה גילו עניין במדעים, וגם את אנה עודדו ללמוד את ידיעת הטבע. בהתחלה היא למדה אנטומולוגיה (חקר חרקים), אבל אחר כך העדיפה ללמוד על צמחים. גיסה, תומאס באטלר, שהיה מאוחר יותר לכומר של קהילה בקרבת נוטינגהאם ואביו של הסופר סמואל באטלר, גם התעניין בבוטניקה, וייתכן שהוא זה שהשפיע על אנה להמשיך את לימודיה בתחום.
ב-1835, יצא הכרך הראשון של New Botanist's Guide (המדריך החדש לבוטנאי) מאת ה. ק. וטסון, שכלל תרומות משמעותיות של וורזלי, בעיקר רשימה של צמחים פורחים מאזור בריסטול. הספר עורר תשומת לב לעבודתה, ובשנת 1839 היא פרסמה את הספרון, Catalogue of Plants, found in the Neighbourhood of Newbury (קטלוג של צמחים, שנתגלו באזור ניוברי) אשר תיעד לראשונה יותר מ-60 מיני צמחים ממחוז ברקשייר. במהרה, היא הצטרפה לחברה הבוטנאית של לונדון, והייתה פעילה שם בחילופי דוגמיות. היא גם הרחיבה את תחומי עבודתה לטחבי עלים ופטריות.
וורזלי נישאה לפרדריק ראסל בשנת 1844. גם הוא היה אוניטרי ובוטנאי; השניים היו מיודדים במשך מספר שנים, וראסל היה מלווה את וורזלי במסעות איסוף הדגימות שלה. בהתחלה הם חיו בבריסלינגטון, קרוב לבריסטול, וב-1856 הם עברו לקנילוורת שבווריקשייר. היא חקרה את הפטריות המקומיות, ופרסמה מאמר בכתב העת Journal of Botany על המינים הנדירים של המחוז, וגם ציירה יותר מ-730 איורי צמחים.
אנה ראסל נפטרה בקנילוורת ב-11 בנובמבר 1876. בעלה נפטר לפניה, ולא היו לזוג ילדים. היא השאירה את ציוריה למוזיאון הטבע הבריטי, שם הם נמצאים עד היום, ואת אוסף הצמחים וביצי הציפורים שלה הורישה למכון בירמינגהאם ומידלנד.
הערות שוליים

↑  Desmond, Ray, ed. (1994). Dictionary Of British And Irish Botantists And Horticulturalists Including plant collectors, flower painters and garden designers (2, revised ed.). CRC Press. p. 599. ISBN 9780850668438.
↑  Creese, Mary R.S (2000). Ladies in the Laboratory? American and British Women in Science, 1800-1900: A Survey of Their Contributions to Research. Scarecrow Press. pp. 31–32. ISBN 9780585276847.
↑  D. E. Allen. "Russell [née Worsley], Anna (1807–1876), botanist". Oxford Dictionary of National Biography (online ed.). Oxford University Press. doi:10.1093/ref:odnb/56451
↑  Ogilvie, Marilyn; Harvey, Joy (2003). The Biographical Dictionary of Women in Science: Pioneering Lives From Ancient Times to the Mid-20th Century. Routledge. p. 1136. ISBN 9781135963439.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Botanist: A.W.Russell  DSI: 4367
אן-לאור פולי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 במרץ 1954 (בת 70) לומה, טוגו הצרפתית 
 מדינה:  טוגו 
 מקום מגורים:  פריז, צרפת
 מקצוע:  במאית קולנוע עורכת דין
 
אן-לאור פולי (בצרפתית: Anne-Laure Folly; נולדה ב-31 במרץ 1954) היא יוצרת סרטים דוקומנטריים מטוגו.
רקע

פולי נולדה בלומה, טוגו, לז'ולייט ריימן ואמה פולי, שהיה מפיק טלוויזיה ורדיו. היא למדה משפטים בפריז, ועבדה בתור יועצת משפטים לאונסק"ו.
היא לא למדה קולנוע, אך שאבה השראה מעבודתן של הבמאית הגוואדלופית-צרפתייה שרה מולדורור, וכן של הבמאית והאתנולוגית הסנגלית סאפי פיי. שתי היוצרות היו חלוצות כנשים בתחום הקולנוע האפריקאי, ופולי הרגישה מחויבות גם היא לתרום לסיפור סיפורים אפריקאים מנקודות מבט של אפריקאים, וסיפורים של נשים מנקודת מבטן של נשים. גם בעבודתה המשפטית היא מתמחה בנושאים אפריקאים. הסרטים שלה עוסקים, בהתאם, בנושאים סוציו-פוליטיים אפריקאים, והיא יצרה עד כה כ-20 סרטים תיעודיים. בין 1997 ל-2006, נבחרה פולי למועצת המנהלים של FEPACI, הפדרציה הפאן-אפריקאית לקולנוענים. היא הצטרפה בספרות הקולנועית-ההיסטורית לשורת הנשים החלוצות בקולנוע אפריקאית בשל גוף עבודתה, אשר נחשב כ"משנה מודעות", בשל הייצוג של נשים אפריקאיות כ"בעלות הכוח לייצר שילובי אישיות... ואידאולוגיה" אשר "אינן מבוססות על אלו של נשים אירופאיות".
סרטה הראשון של פולי, Le Gardien des Forces משנת 1992, מתאר את חייו ועבודתו של כומר וודו בשם סיקאבי, הגישה שלו והסיבות לעבודתו, ושל משפחתו אליו, ומשווה בין המסורתי למודרני בתרבות הטוגולזית. על פי סיקאבי, הוא חושף את "הכוחות של העולם" בוודו שלו, ומשתמש בכך כדי להביא לשינוי. הסרט זכה בפרס סרטי הנשים בפסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול.
ב-1994 פולי זכתה במדליית כסף בפסטיבל הטלוויזיה של מונטה קרלו עבור סרטה התיעודי Femmes aux yeux ouverts (נשים עם עיניים פקוחות).
הסרט מתעד נשים מבנין, בורקינה פאסו, מאלי, וסנגל המדברות על חייהן.
רצף הפתיחה של הסרט, השני שלה, מראה אישה צעירה מסתכלת למצלמה, ומדקלמת את השיר:
A good woman should obey her husband at all times,

A good woman should not know how to read,

A good woman's eyes should not be open.
את השיר כתבה מוניק איבודו מבורקינה פאסו, אחת הנשים המתוארות בסרט.
הנשים בסרט מדברות על הדרכים בהן הן מתמודדות עם בעיות שונות בתרבויות שלהן: בשבעה פרקים, הסרט עוסק בנושאים של השחתת איבר המין הנשי, נישואים כפויים, HIV/איידס, מאבק, הישרדות, כלכלה ופוליטיקה. הסרט מתאר את הפרדוקס שבו לנשים יש אחריות גדולה על הישרדות ורווחת משפחותיהן, ניתנת להן אך מעט יכולת להחליט דברים חשובים.
הסרט של פולי משנת 1996, Les Oubliées (הנשים הנשכחות), הוא סרט תיעודי על אנגולה. אחרי עשר שנים של מאבק לעצמאות, המלחמה באנגולה נמשכה עוד עשרים שנים נוספות. הסרט בוחן את המניעים של הלוחמים, אשר היו מקושרים למלחמה הקרה, התערבות קובנית והמשטר הגזעני בדרום אפריקה.
בסרט, פולי שוב מאפשרת לנשים לספר את הסיפורים שלהן, ומאפשרת להן לספק נקודת מבט ייחודית של נשים לגבי הסכסוך.
הסרט שלה משנת 1998, Sarah Maldoror ou la nostalgie de l'utopie (שרה מלדורור או נוסטלגיה לאוטופיה) הוא מחווה ליוצרת הקולנוע שרה מלדורור, אשר יצרה את הסרט הקלאסי Sambizanga ‏(1972).
פילמוגרפיה

1992 Le Gardien des forces, וידאו, 52 דק', דוקומנטרי
1993 Femmes du Niger, וידאו, 26 דק', דוקומנטרי
1993 L'Or du Liptako, וידאו, 13 דק'
1994 Femmes aux yeux ouverts. וידאו, 52 min., דוקומנטרי
1995 Les Amazones se sont reconverties, וידאו, 13 דק', דוקומנטרי
1996 From the Tree to the Dugout/Entre l'arbe et la pirogue, 52 דק', דוקומנטרי
1997 Les Oubliées. 16mm, 52 דק', דוקומנטרי
1998 Sarah Maldoror ou la nostalgie de l'utopie. 16mm, 26 דק', דוקומנטרי
1999 Deposez les Lames. 25 דק', דוקומנטרי
1999 Deposez les Lames. 25 דק', דוקומנטרי
2000 l’une l’est l’autre pas
הערות שוליים

↑  Anne-Laure Folly, L’encyclopédie Africaine
↑  Screening Morocco: Contemporary Film in a Changing Society, Valérie K. Orlando, Ohio University Press, 2011, ISBN 9780896804784
↑  LE GARDIEN DES FORCES, African Film Database
↑  Biografie Anne-Laure Folly, Filme aus Afrika
1 2  Anne Laure Folly, Women Make Movies
1 2 3  Africa Shoots Back: Alternative Perspectives in Sub-Saharan Francophone African Film, Melissa Thackway, Indiana University Press, 2003, ISBN 978-0-253-34349-9
↑  Awakening African Women: The Dynamics of Change, Ginette Curry, Cambridge Scholars Press, 2004, ISBN 978-1-904303-34-3
↑  Les cinémas d'Afrique: dictionnaire, Association des trois mondes, KARTHALA Editions, 2000, ISBN 978-2-84586-060-5
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007342366005171  BnF: cb140484268 (data)  ISNI: 0000 0001 1948 1551  LCCN: no96058904  NTA: 326739319  SUDOC: 134433041  VIAF: 32199951   WorldCat (עם VIAF): 32199951
קרוליינה הוריקנס

קרוליינה הוריקנס (באנגלית: Carolina Hurricanes) היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מראלי, צפון קרוליינה, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית המטרופוליטני שבחטיבה המזרחית.
הקבוצה נוסדה בבוסטון תחת השם ניו אינגלנד ויילרס (New England Whalers) ב-1972, והייתה בין מייסדות ליגת ה-WHA שניסתה להתחרות ב-NHL. ב-1974 עזבה את בוסטון והתמקמה בהרטפורד, בירת מדינת קונטיקט. עם סגירתה של ה-WHA ב-1979 התקבלו הוויילרס כקבוצת התרחבות ל-NHL והחלו לשחק בה בעונת 1980. מאחר שב-NHL כבר הייתה קבוצה וותיקה באזור ניו אינגלנד - בוסטון ברואינס - שינתה הקבוצה את שמה להרטפורד ויילרס. ב-1997, עקב קשיים בהקמת אולם חדש בהרטפורד, עברה הקבוצה לראלי ושינתה את שמה לשמה הנוכחי.
ההוריקנס זכו בגביע סטנלי פעם אחת, ב-2006.
היסטוריה > 1972 - 1979: ניו אינגלנד ויילרס ב-WHA

ניו אינגלנד ויילרס קיבלה זיכיון בנובמבר 1971 כאחת הקבוצות הראשונות ב-WHA שעמדה לקום, והחלה את פעילותה ב-1972 כשהיא מיועדת להיות הקבוצה של ה-WHA בבוסטון.
את שתי העונות הראשונות שלה עם הקמת ה-WHA, ‏ 1973 ו-1974, העבירה הקבוצה בבוסטון כשהיא משחקת את משחקיה הביתיים באולם הוותיק של העיר, "בוסטון ארנה", ולאחר מכן בבוסטון גארדן המיתולוגי. אולם הבוסטון גארדן היה שייך לבעלי קבוצת ה-NHL המתחרה, בוסטון ברואינס, ואלה לא הקלו על קבוצת ה-WHA שסיכנה אותם. כתוצאה מכך נאלצה הקבוצה לעזוב את בוסטון בקיץ 1974, ואת עונת 1975 החלה בביתה החדש בהרטפורד. מאחר שהאולם בהרטפורד עוד לא היה גמור עם תחילת העונה, שיחקה הקבוצה במחצית הראשונה של העונה בעיר הסמוכה, ספרינגפילד שבמסצ'וסטס.
האולם הביתי של הקבוצה באותן שנים היה "הרטפורד סיוויק סנטר", והקבוצה שיחקה בו עד סגירת ה-WHA וקבלתה ל-NHL ב-1979, למעט הפסקה ב-1978 במהלכה נאלצה הקבוצה לחזור זמנית לספרינגפילד כאשר שלג רב שהצטבר על ה"הרטפורד סיוויק סנטר" מוטט את הגג שלו.
הווילרס היו אחת הקבוצות המצליחות והיציבות ב-WHA. היא זכתה באליפות WHA אחת, ב-1973, והגיעה לסדרת הגמר פעם נוספת ב-1978. בשתי הפעמים התמודדו הוויילרס בסדרת הגמר מול ויניפג ג'טס. בשתי העונות האחרונות שלהם ב-WHA שיחקו בשורותיה אחד מגדולי השחקנים בכל הזמנים, גורדי האו (אם כי בגיל מבוגר) ובנו מרק שנחשב לאחד המגינים הטובים של התקופה.
היסטוריה > 1979 - 1997: הרטפורד ויילרס ב-NHL

עם סגירתה של ה-WHA בסיום עונת 1979 התקבלו הוויילרס, יחד עם עוד שלוש קבוצות מה-WHA - הג'טס, אדמונטון אוילרס וקוויבק נורדיקס - ל-NHL, והחלו לשחק בה בעונת 1980. עקב התנגדות של קבוצת ה-NHL הקיימת באזור ניו אינגלנד, בוסטון ברואינס, נאלצו הוויילרס לוותר על השם "ניו אינגלנד" כאחד התנאים לקבלתם ל-NHL, והקבוצה שינתה את שמה להרטפורד ויילרס.
הוויילרס פיתחו באופן מיידי יריבות גדולה עם הברואינס, יריבות עזה שנמשכה עד המעבר לצפון קרוליינה. יריבות משנית הייתה לוויילרס עם ניו יורק ריינג'רס.
במהלך העונה הראשונה ב-NHL צורפה לגורדי ומרק האו אגדת NHL נוספת, בובי האל שכיכב בעברו בשיקגו בלאקהוקס וערך ל-WHA בתחילת דרכה במדי ויניפג ג'טס. הוויילרס הגיעו בקושי לפלייאוף והובסו בקבלות בסיבוב הראשון על ידי מונטריאול קנדיאנס. גורדי האו ובובי האל פרשו מפעילות בסיום העונה.
בין עונות 1981 ו-1985 החמיצו הוויילרס את הפלייאוף, כאשר הם עשו לעצמם שם רע בשל עסקות כושלות בהן ויתרו על מרבית כוכביהם, כמו מרק האו שעזב ב-1982. במקביל גייסו בדראפט את מי שיהיה אחד מכוכביהם הגדולים אי פעם, החלוץ רון פרנסיס. ב-1983 הוחלף צוות הניהול בקבוצה במטרה לבנות אותה מחדש, ולתפקיד המנהל הובא אמיל פרנסיס (ללא קרבה משפחתית לרון), שחידש את פני הקבוצה לחלוטין לאורך השנים הבאות.
בעונת 1986 חזרו הוויילרס אל הפלייאוף כאשר סיימו את העונה הרגילה בפעם הראשונה במאזן חיובי, בכיכובם של רון פרנסיס וחברו להתקפהקווין דינין. ההצלחה היחסית נמשכה גם בפלייאוף כאשר ניצחו בסיבוב הראשון את קוויבק נורדיקס - כפי שהתברר לאחר מכן, זו הייתה סדרת הפלייאוף היחידה שהוויילרס ניצחו עד המעבר לראלי. בסיבוב השני גררו את מונטריאול קנדיאנס לסדרה מלאה של שבעה משחקים, אולם במשחק המכריע נוצחו בהארכה.
הוויילרס המשיכו להיות גורם משמעותי בליגה ב-1987 כשזכו בפעם הראשונה באליפות הבית שלהם ("בית אדמס") כשבנוסף לפרנסיס ודינין הציגו גם השוער מייק ליוט, המגן השוודי אולף סמואלסון והחלוץ ריי פרארו יכולת גבוהה, אולם בפלייאוף הופתעו הוויילרס על ידי קוויבק נורדיקס.
ב-1988 ו-1989 השיגו הוויילרס מאזנים בינוניים בעונה הרגילה, ובשתי הפעמים נוצחו בסיבוב הראשון בפלייאוף על ידי הקנדיאנס. המצב בקבוצה נמשך גם ב-1990, כאשר הפעם היריבה בסיבוב הראשון בפלייאוף הייתה יריבתם המושבעת, בוסטון ברואינס. הסדרה נמשכה לשבעה משחקים, ובמשחק המכריע בבוסטון גארדנס ניצחו הברואינס והדיחו את הוויילרס.
ב-1991 הגיעו הוויילרס שוב לפלייאוף, אולם ההגעה לפלייאוף נמהלה בעסקה תמוהה לקראת סוף העונה הרגילה בה הועברו כוכבי הקבוצה, רון פרנסיס ואולף סמואלסון, לקבוצת הכוכבים של פיטסבורג פינגווינס. הוויילרס נוצחו בסיבוב הראשון בפלייאוף על ידי הברואינס. גם ב-1992 הצליחו הוויילרס להגיע בקושי לפלייאוף למרות מאזן שלילי. בפלייאוף הצליחו להגיע לסדרה שקולה מול הקנדיאנס, שהוכרעה לטובת הקנדיאנס רק בהארכה השנייה של המשחק השביעי והמכריע.
זו הייתה סדרת הפלייאוף האחרונה של הקבוצה כהרטפורד ויילרס. בין 1992 ל-1997 החמיצה הקבוצה את הפלייאוף, כאשר הבעלים החדש שלה, פיטר קרמנוס שרכש אותה ב-1994, ניסה להניע את פרנסי הרטפורד לבנות עבור הקבוצה אולם חדש ומודרני. משנכשל במאמציו שילם קרמנוס פיצוי כדי להשתחרר מחוזה השכירות ב"הרטפורד סיוויק סנטר" והודיע על העברת הקבוצה לראלי לאחר סוף עונת 1997.
היסטוריה > 1997 - 1999: ימי גרינסבורו

בסביבתה החדשה חיפשה הקבוצה זהות מתאימה, ובחרה בשם "הוריקנס" על שם סופות ההוריקן הנפוצות בצפון קרוליינה. גם צבעי המדים שונו - צבעי הכחול והירוק של הוויילרס הוחלפו לאדום ושחור.
בשל העובדה שהאולם שהובטח לקבוצה בראלי לא היה מוכן, וכיוון שבראלי לא היה כל אולם קיים שיכל לארח קבוצת NHL, נאלצו ההוריקנס לשחק את שתי העונות הראשונות שלהם בצפון קרוליינה בעיר גרינסבורו.
התקופה בגרינסבורו הייתה כישלון מסחרי מוחלט; הקהל הפוטנציאלי בראלי לא הספיק להכיר את הקבוצה ולהתחבר אליה, ולא היה מוכן לנסוע למשחקי הבית בגרינסבורו המרוחקת כ-130 קילומטר מראלי, בעוד הקהל בגרינסבורו ראה בהוריקנס תיירים מזדמנים שנישלו מהאולם קבוצה מקומית קטנה אך מושרשת בקהילה. ממוצע הקהל בגרינסבורו היה נמוך מ-10000 צופים, ובעונת 1999 נפתחו באולם רק היציעים התחתונים. רוב משחקי ההוריקנס לא שודרו בטלוויזיה ולא היו נגישים לקהל הרחב.
לאחר שעונת 1998 הסתיימה גם בכישלון מקצועי, חזר לקבוצה כוכבה מימי הרטפורד, רון פרנסיס. הוא יצר שילוב התקפי מצוין עם קית' פרימו שהגיע לקבוצה עונה קודם לכן. לעמדת השוער הגיע שוער NHL מנוסה, הלטבי ארתורס אירבה. בעזרתם זכו ההוריקנס בקלות באליפות הבית הדרום-מזרחי ועלו לפלייאוף של עונת 1999 לאחר הפסקה של שבע שנים. בפלייאוף נוצחו בסיבוב הראשון על ידי בוסטון ברואינס, כאשר באמצע הסדרה נהרג המגן סטיב צ'יאסון בתאונת דרכים.