stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועדת וורן
תיאורית הכדור הבודד

היה זה החוקר ארלן ספקטר, מראשי הצוות המשפטי של הוועדה, ולימים חבר בסנאט של ארצות הברית, אשר הגה את תיאורית הכדור הבודד. ספקטר צפה בסרט שצולם על ידי אברהם זפרודר, צלם חובב שצילם במקרה את ההתנקשות. הסרט רץ במהירות של 18 תמונות לשנייה, וספקטר שם לב לכך שתגובתו של קנדי לפגיעת הכדור הראשון, אשר פגע בצווארו, קודמת ב-11 תמונות לתגובתו של קונלי לפגיעה בו. מכיוון שהרובה ממנו ירה אוסוואלד היה רובה מסוג מנליכר-קרקנו, הנטען ידנית לאחר כל ירייה, אין כל דרך שבה פגיעותיהם של קונלי וקנדי, בהפרש של 11/18 של השנייה ביניהם, יהיו תוצאה של שתי יריות, אלא אם כן המדובר בשני כדורים, שירו שני יורים, ובמקרה זה, המדובר בהוכחה כי אוסוואלד לא פעל לבדו, וזו המסקנה ממנה חששו חברי הוועדה, ושאליה לא רצו להגיע[דרוש מקור].
מכיוון שכך, הגה ספקטר את תיאורית הכדור הבודד, המייחסת לכדור אחד, הוא מוצג CE399, את כל פצעיהם של קנדי וקונלי, למעט פגיעת הראש המאסיבית שאירעה מספר שניות לאחר מכן.
על פי הוועדה היה מסלולו של הכדור כדלקמן:
פגע בקנדי בגבו, וגרם נזק לחוליית C6 בעמוד השדרה של הנשיא.
יצא דרך גרונו של הנשיא.
פגע בקונלי, שישב במושב הקדמי, בכתפו הימנית.
חלף דרך צלעו החמישית הימנית של קונלי, ויצא דרך חזהו.
פגע באמת ידו הימנית של קונלי, ושבר את עצם הרדיוס שלו.
פגע בירכו השמאלית של קונלי, חדר את העור ועצר.
בעת הטיפול בקונלי בבית החולים פרקלנד, נפל מעצמו על אלונקה ונמצא שם על ידי עובד בעת ניקוי האלונקה.
מסקנה זו היא לב מסקנות הוועדה. כל סטייה ממנה פירושה כי מסקנות הוועדה שגויות, וכי אוסוואלד לא פעל לבדו.
קביעה זו, שזכתה לביקורת רבה, היא הקביעה השנויה ביותר במחלוקת בכל 888 עמודי הדו"ח. לדעת רבים אין היא מתיישבת עם מסלולו ההגיוני של הכדור, עם תוצאות הנתיחות שבוצעו בגופת קנדי, ועם הממצאים בשטח (ובמיוחד עם צורת הכדור עצמו CE399). עם זאת, קביעה זו הכרחית על מנת להגיע לתוצאה הסופית - יורה אחד, שלושה כדורים. מאז פרסום הדו"ח נחלקים החוקרים לשנים. אלו המקבלים את התאוריה, המתייחסים לכדור CE399 כ"כדור הבודד" (Single Bullet), ואלו הדוחים את התאוריה המתייחסים לכדור CE399 כ"כדור הקסם" (Magic Bullet).
ביקורת על עבודת הוועדה הובאה במיוחד בספרי החוקרים מרק ליין וסילביה מאהר (Meagher), וכן בעבודתו של התובע גאריסון. לעומת זאת ישנם רבים המקבלים את מסקנות הוועדה, ובהם החוקר ג'רלד פוזנר, שספרו משנת 1993 "Case Closed" ("תיק סגור") הוא כתב האישום החריף ביותר כנגד אוסוואלד, וההגנה הטובה ביותר על תיאורית "הכדור הבודד" שנכתבה עד כה.
תיאורית הכדור הבודד > "כדור הקסם" או "הכדור הבודד"?

הדבר הראשון הברור לעין כל המסתכל על CE399 הוא כי על אף שחלף דרך שני אנשים וגרם לשבעה פצעים שונים, תוך שהוא שובר בדרכו שתי עצמות גדולות ומאסיביות, ומשיל חלקיקי מתכת (שנמצאו באמת ידו של קונלי) הכדור נראה כאילו זה עתה יצא מפס הייצור. היה על כדור זה לאבד חלקיקי מתכת רבים יותר, להתעוות בצורתו, ולמעשה להתרסק, כפי שהתרסק "הכדור השלישי" אשר פגע בראשו של קנדי, ורק חלקיקים ממנו נמצאו. למרות זאת סבורה הוועדה כי כדור זה CE399 הוא אשר גרם לכל פצעיו של קונלי, ולפצעים בקנדי שאינם תוצאה מהפגיעה בראשו.
כן הצביעו המבקרים על כך שאם קנדי ישב מאחורי קונלי, ובהתחשב בזווית היריה ממחסן הספרים, היה על הכדור לסטות ממסלולו בצורות בלתי סבירות על מנת לפגוע בקנדי ובקונלי בדרך המיוחסת לכדור זה על ידי הוועדה. המבקרים הצביעו על אי התאמות ותיקונים בדו"חות מן הניתוח הפתולוגי שעבר קנדי, באופן שלכאורה תוקנו הדו"חות כך שיתאימו בדיעבד למסלול "כדור הקסם" כפי שקבעה אותו ועדת וורן[דרוש מקור].
תומכי תאוריית היורה הבודד הצביעו כל כך שבבדיקת מרכיבי הכדור מתאימים אלו לחלקיקים שנמצאו באמת ידו של קונלי, כך שזה היה הכדור שפגע בקונלי בידו. כן הצליחו תומכי התאוריה להראות כיצד ישב קונלי בעת הפגיעה בזווית מסוימת אשר התאימה למסלול הכדור כפי שייחסה לו הוועדה. לטענת המנתחים שניתחו את הגופה אין כל אמת בטענה כי הדו"חות שונו על מנת להתאים למסלולו של "כדור הקסם".
הוויכוח בעניין "הכדור הבודד" עודו נמשך.
ביקורת

עוד בשנת 1966 פרסם החוקר מרק ליין את ספרו "הריצה לצדק" "Rush to Judgement" אשר נמכר ביותר ממיליון עותקים וכלל ביקורת הן על עבודת הוועדה והן על מסקנותיה. הספר לווה במסע יחסי ציבור שכלל הופעות ברדיו ובטלוויזיה, ורבים שוכנעו כי אכן היה פגם בעבודת הוועדה.
בשנת 1976 יצא ספרה של העיתונאית החוקרת סילביה מאהר (Meagher) "שותפים לאחר מעשה" שכלל התייחסות מפורטת למסקנות הוועדה ומתיחת ביקורת פרטנית על כמעט כל מסקנה שאליה הגיעה. בשנת 1966 פרסמה מאהר אינדקס ל-888 עמודי הוועדה, וודאי שהכירה באופן מעמיק את כל המסקנות, המוצגים והעדויות.
התובע המחוזי בניו אורלינס, ג'ים גאריסון, פרסם שלושה ספרים (אחד מהם בדיוני) בנושא, הכוללים התקפה על הוועדה, כמו גם מציאת האשמים. אחד מן האנשים האשמים, לדעתו של גאריסון, היה ראש לשכת המסחר בניו אורלינס, קליי שאו, אשר הועמד לדין, בשנת 1969 וזוכה. במשפטו של שאו, הציג גאריסון למושבעים לא רק ראיות לאשמתו של שאו, אלא גם התקפה על מסקנות ועדת וורן, ועל דרכי פעולתה. משפטו של שאו, וספריו של גאריסון, ביניהם רב המכר "בעקבות המתנקשים", משנת 1988, אשר היה הבסיס לסרטו של אוליבר סטון "JFK תיק פתוח", מיקדו תשומת לב רבה לתאוריות קשר, השוללות את תיאורית "המתנקש הבודד" שפיתחה הוועדה.
ועדת בית הנבחרים בנוגע להתנקשויות אשר ישבה למעלה מעשור לאחר ועדת וורן בשנת 1976 בעקבות לחץ ציבורי שנבע מן הביקורת על ועדת וורן, קיבלה את תיאורית הכדור הבודד, אך בו זמנית מצאה כי היה קשר לרצח הנשיא, וכי בהסתמך על ממצאים אקוסטיים אכן נורו ארבע יריות, ממקומות שונים, והן שגרמו למות הנשיא. על עבודתה של ועדה זו נמתחה ביקורת רבה, וברור כי לא היו לה הכלים החקירתיים, והסמכות בעיני הציבור, אשר היו לוועדת וורן.
רבים הם המסכימים עם מסקנות ועדת וורן, וסבורים כי אכן היה בדבריה אמת, וניתוח נכון של העדויות שעמדו לרשותה, וכי לי הארווי אוסוואלד הוא המתנקש הבודד. בין הסניגורים של תיאורית "המתנקש הבודד" מצוי החוקר ג'רלד פוזנר הנזכר לעיל, והחוקר מק'אדמס המפעיל אתר אינטרנט מרשים, הכולל הוכחות רבות לתיאורית "היורה הבודד", ושולל אחת לאחת את תאוריות הקשר למיניהן.
לקריאה נוספת

Anthony Lewis (intro.), The Witnesses: the Highlights of Hearings Before the Warren Commission on the Assassination of President Kennedy, Bantam Books, 1964 (הספר בקטלוג ULI)
Warren Commission Report, 1964, Great Neck Publishing (הספר בקטלוג ULI)
Chief Justice Earl Warren, Chairman, Report of the President's Commission on the Assassination of President John F. Kennedy, U.S,. Government Print Official, 1964 (הספר בקטלוג ULI)
Robert J. Donovan (intro.), A Concise Compendium of the Warren Commission Report on the Assassination of John F. Kennedy, Popular Library, 1964 (הספר בקטלוג ULI)
Edward Jay Epstein, Inquest: the Warren Commission and the Establishment of Truth, Viking Press, 1966 (הספר בקטלוג ULI)
Gerald McKnight, Breach of Trust: How the Warren Commission Failed the Nation and Why, University Press of Kansas, 2005 (הספר בקטלוג ULI)
כדור CE399 "הכדור הבודד" או "כדור הקסם".
ועדת שמיטה

ועדת שמיטה היא ועדה של רבנים, המוקמת לקראת שנת השמיטה, ותפקידה לפקח על שמירת ההלכות הקשורות לשמיטה. ישנן כמה ועדות שמיטה שונות, המייצגות מגזרים שונים:
ועדת השמיטה הממלכתית פועלת על-פי חוק ועדת שמיטה ממלכתית תשס"ח-2008, ומטרתה הרשמית היא לסייע בהיערכות מדינת ישראל לקראת שנת שמיטה. היא פועלת עם הרבנות הראשית לישראל, ממליצה למועצת הרבנות בנושא דרכים לקבלת היתרי שיווק ליבול בשנת השמיטה, מדריכה את החקלאים בדבר ההיתרים והאיסורים הנוגעים לשמיטה, מפקחת על החקלאים, על השווקים הסיטונאיים, המרכזים הלוגיסטיים של רשתות השיווק, בתי אריזה ומשווקים.
ועדת שמיטה של המועצה הדתית גוש עציון עוסקת בפיקוח כשרות והדרכה של מפעלי המזון, הסברה לתושבי הגוש בנושאי השביעית, הסדרת הפעילות החקלאית בגוש בהתאם לרצון החקלאי - הוברה כללית, אוצר בית דין או היתר מכירה; וכן הדרכה מתאימה לחקלאי. הוקמה לקראת שנת השמיטה ה'תשפ"ב, ביוזמת המועצה הדתית של גוש עציון בראשות הרב רפי אוסטרוף.
ועדת שמיטה של בד"ץ שארית ישראל, וכן ועדת שמיטה של בד"ץ העדה החרדית, מפקחות בעיקר על פירות וירקות המגיעים לחנויות של הציבור החרדי. תפקידן הוא לוודא שהיבול הנמכר כ"יבול נכרי" הוא אכן יבול נכרי, וכן שהיבול הנמכר במסגרת אוצר בית-דין אכן מטופל לפי ההלכה בעניין זה.
הערות שוליים

↑  היערכות לשנת שמיטה תשפ"ב
↑  ועדת שמיטה של המועצה הדתית גוש עציון
↑  גלאט - מדריך הכשרות לפסח ולכל ימות השנה. בהוצאת בד"ץ שארית ישראל. מהדורה ט"ז, בני-ברק, ניסן ה'תש"ס. עמ' 209--215
↑  "דבר השמיטה", מדריך הכשרות לכל ימות השנה. גיליון נ"ז, ה'תשס"ח. בהוצאת ועד השמיטה / ועד הכשרות שעל-יד העדה החרדית מעיה"ק ירושלים ת"ו, ה'תשס"ח. עמ' כט-מו
| שמיטה ויובל |
| --- | --- | --- |
| מצוות השביעית | שמיטת קרקעות • מלאכות שביעית • שמיטת כספים  • פרוזבול • מצוות הקהל • שביעית בזמן הזה |  |
| פירות שביעית | איסור ספיחין • איסור סחורה • איסור שמור • איסור נעבד • דמי שביעית • חובת הביעור |  |
| מצוות היובל | ספירת שנות היובל • שנת היובל • גאולת קרקע • בתים ושדות בתקופת היובל • מצוות הענקה |  |
| פתרונות הלכתיים | יבול שישית • זריעה מוקדמת • יבול חו"ל • מצע מנותק • אוצר בית דין • היתר מכירה • יבול נוכרי • פח שמיטה |  |
| ארגונים | קרן השביעית • אוצר הארץ • ועדת שמיטה • שמיטה ישראלית |  |
| טקסטים | מסכת שביעית • תורת השמיטות • שבת הארץ • ספרות על שנת השמיטה |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא הלכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כל אנשי הנשיא

ערך זה עוסק בסרט. אם התכוונתם לספר, ראו .
| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  All the President's Men 
 בימוי:  אלן ג'יי פאקולה 
 הופק בידי:  וולטר קובלנץ 
 תסריט:  ויליאם גולדמן 
 עריכה:  רוברט ל. וולף 
 שחקנים ראשיים:  רוברט רדפורד (בוב וודוורד) ולרי קרטין פרנק וילס (פרנק וילס) פול למברט ג'ון פרלונג John O'Leary בסיל הופמן נווה פטרסון ג'ון רנדולף (ג'ון ניוטון מיטשל) ג'רלד פורד (ג'רלד פורד) ג'ורג' וינר כריסטופר מארי דייוויד ארקין Stanley Bennett Clay ריצ'רד ונטור ג'ס אוסונה פני פייסר Ralph Williams Nate Esformes (וירג׳יליו גונסאלס) ג'ושוע שלי (אלפרד א. לואיס) Henry Calvert (ברנרד בארקר) רון הייל (פרנק סטרג'יס) אלין מקליר פרנק לטימור Eugene Dynarski מרטין בלסם (הווארד סימונס) נד ביטי (מרטין דרדיס) סטיבן קולינס (יו ו. סלואן ג'וניור) מרדית' בקסטר (יו ו. סלואן ג'וניור) ג'יין אלכסנדר (ג'ודי הובק מילר) ג'ק וורדן (הארי מ. רוזנפלד) האל הולברוק (גרון עמוק) דסטין הופמן (קארל ברנסטין) ג'ייסון רוברדס (בנימין סי. בראדלי) פולי הולידיי רוברט ולדן (דונלד סגרטי) דומיניק קיינסה (יוז׳יניו מרטינס) ג'ון מקמארטין Bryan Clark ניקולס קוסטר פני פולר (מרילין ברגר) ג'יימס קארן ריצ'רד הרד (ג'יימס וו. מק'קורד ג'וניור) פ. מארי אברהם לינדזי קרוס קארה דאף-מקורמיק 
 מוזיקה:  דיוויד שייר 
 צילום:  גורדון ויליס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Warner Bros. Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר, נטפליקס, וודו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  30 בספטמבר 1976 
 משך הקרנה:  138 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, ספרדית 
 סוגה:  סרט פשע, סרט דרמה, סרט שמבוסס על ספרים, סרט היסטורי, סרט מתח פוליטי 
 מקום התרחשות:  דרום פלורידה, וושינגטון די. סי., מיאמי 
 הכנסות באתר מוג'ו:   allthepresidentsmen
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (ג'ייסון רוברדס)  פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר (ארתור פיינטדוסי, Les Fresholtz, Dick Alexander, ג'ים וב)  פרס אוסקר לעיצוב האמנותי הטוב ביותר (George C. Jenkins, George Gaines)  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (ויליאם גולדמן)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
כל אנשי הנשיא (באנגלית: All the President's Men) הוא סרט קולנוע משנת 1976 המתבסס על ספרם התעודי באותו שם של בוב וודוורד וקארל ברנסטין, שני העיתונאים שחקרו את פרשת ווטרגייט מטעם הוושינגטון פוסט. בעיבוד לסרט מגלמים רוברט רדפורד את וודוורד ודסטין הופמן את ברנסטין, הוא הופק בידי וולטר קובלנץ, נכתב בידי ויליאם גולדמן ובוים בידי אלן ג'יי פאקולה.
בעקבות הסרט התפרסמה אמרת הכנף "Follow the money".
תקציר העלילה

הספר "כל אנשי הנשיא" עובד לקולנוע בידי ויליאם גולדמן. הספור גולל את קורותיהם של העיתונאים החוקרים זוכי פרס הפוליצר וודוורד וברנסטין החל מהדיווח הראשוני שלהם על הפריצה לווטרגייט ועד לחשיפתם את מסע התעמולה המושחת של ממשל ניקסון שמחבל במירוץ לבחירות של יריביו הפוליטיים. הוא מתאר את האירועים שעמדו מאחורי סיפורים מרכזיים שכתבו השניים עבור הוושינגטון פוסט, הם נוקבים בשמותיהם של כמה מקורות שבתחילה סירבו להזדהות למאמרים הראשוניים, במיוחד יו סלואן. הוא גם מספק דיווח מפורט של פגישותיהם הסודיות של וודוורד עם המקור "גרון עמוק", שזהותו נשמרה בסוד במשך למעלה משלושים שנה.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| דסטין הופמן | קארל ברנסטין | עיתונאי הוושינגטון פוסט, מחושפי פרשת ווטרגייט. |
| רוברט רדפורד | בוב וודוורד | עיתונאי הוושינגטון פוסט, מחושפי פרשת ווטרגייט. |
| ג'ק וורדן | הארי מ. רוזנפלד (אנ') | עורך החדשות המקומיות בוושינגטון פוסט. |
| מרטין בלסם | הווארד סימונס (אנ') | העורך המנהל של הוושינגטון פוסט. |
| האל הולברוק | גרון עמוק | המקור של וודוורד וברנסטין. |
| ג'ייסון רוברדס | בן בראדלי | העורך הראשי של הוושינגטון פוסט. |
| ג'יין אלכסנדר |  | מנהלת החשבונות של הוועדה לבחירתו מחדש של הנשיא (אנ'). דמותה מבוססת על ג'ודי הובק מילר (אנ'). |
| סטיבן קולינס (אנ') | יו ו. סלואן ג'וניור (אנ') | הגזבר של הוועדה לבחירתו מחדש של הנשיא (אנ'). |
| נד ביטי | מרטין דרדיס (אנ') | חוקר ראשי במחוז מיאמי-דייד, פלורידה. |
| מרדית' בקסטר | דבורה מורי סלואן | אשתו של יו ו. סלואן ג'וניור (אנ'). |
| פני פולר (אנ') | סאלי אייקן | עיתונאית. דמותה מבוססת על מרילין ברגר (אנ'). |
| פני פייסר (אנ') | שרון ליונס |  |
| לינדזי קראוס | קיי אדי |  |
| רוברט וולדן (אנ') | דונלד סגרטי (אנ') | פעיל פוליטי בועדה לבחירתו מחדש של הנשיא (אנ'). |
| פ. מארי אברהם | סרג'נט פול ליפר |  |
| דייוויד ארקין (אנ') | יוג'ין בצ'ינסקי |  |
| ריצ'רד הרד (אנ') | ג'יימס וו. מק'קורד ג'וניור (אנ') | אחד מהפורצים למתחם ווטרגייט. |
| הנרי קלוורט (אנ') | ברנרד בארקר (אנ') | אחד מהפורצים למתחם ווטרגייט. |
| דומיניק קיינסה | יוז׳יניו מרטינס (אנ') | אחד מהפורצים למתחם ווטרגייט. |
| רון הייל (אנ') | פרנק סטרג'יס (אנ') | אחד מהפורצים למתחם ווטרגייט. |
| נייט אספורמס (אנ') | וירג׳יליו גונסאלס (אנ') | אחד מהפורצים למתחם ווטרגייט. |
| ניקולס קוסטר (אנ') | מרקהאם |  |
| ג'ושוע שלי (אנ') | אלפרד א. לואיס (אנ') | עיתונאי הוושינגטון פוסט. |
| ראלף ויליאמס | ריי שטויבן |  |
| ג'ין לינדזי | אלפרד ד. בולדווין |  |
| פולי הולידיי |  | מזכירתו של מרטין דרדיס (אנ'). |
| קרול טרוסט |  | מזכירתו של בן בראדלי. |
| ג'יימס קארן (אנ') |  | עורך-דינו של יו ו. סלואן ג'וניור (אנ'). |
| בזיל הופמן (אנ') |  | עוזר עורך חדשות המטרו. |
| סטנלי בנט קליי |  | עוזר עורך חדשות המטרו. |
| ג'ון מקמרטין (אנ') |  | עורך חדשות החוץ. |
| ג'ון דוולין |  | עורך חדשות המטרו. |
| פול למברט |  | עורך חדשות הארץ. |
| ריצ'רד ונטור (אנ') |  | עוזר עורך חדשות המטרו. |
| ג'ון פרלונג (אנ') |  | עורך דסק החדשות. |
| ולרי קרטין (אנ') | מיס מילאנד |  |
| ג'ס אוסונה (אנ') | ג'ו | סוכן FBI |
| אלין מקליר (אנ') | קרולין אבוט |  |
כריסטופר מארי (אנ'): 
| פרנק וילס (אנ') |  | בתפקיד עצמו - וילס שימש בשומר במתחם ווטרגייט. |
| קארה דאף-מקורמיק (אנ') | תמי אולריך |  |
| ג'ון רנדולף (אנ') | ג'ון ניוטון מיטשל |  |
ההפקה

רוברט רדפורד רכש את זכויות ספרם של וודוורד וברנסטין בשנת 1974 עבור סכום של $450,000 כשחשב לעבד אותו לסרט עם תקציב של 5 מיליון דולר. בן בריידל הבין שעומדים להפיק את הסרט בין אם הוא יאשר זאת או לא והוא חש ש"צריך להכניס בו יותר היגיון כדי להשפיע על הדיוק בעובדות"
העורך הכללי של הוושינגטון פוסט קיווה שלסרט תהיה השפעה חשובה על אנשים שהייתה להם תדמית שלילית של העיתונות.
הבמאי אלן ג' פקולה ורדפורד לא היו מרוצים מהטיוטה הראשונית שכתב התסריטאי גולדמן.
וודוורד וברנסטין גם קראו אותו ולא אהבו אותה. רדפורד ביקש מהם הצעות, אבל ברנסטין והסופרת נורה אפרון כתבו טיוטה משלהם. רדפורד קרא ולא אהב אותה, באומרו, "הרבה מזה נכתב ברמה של תלמידי השנה השנייה באוניברסיטה והוא רחוק מלתאר סקופים". הוא ופקולה שקדו ימים ארוכים בעבודה על התסריט. הבמאי בילה שעות בראיונות עם העורכים והכתבים, ורשם לעצמו את סיפוריהם.
דסטין הופמן ורדפורד הסתובבו במשרדי הוושינגטון פוסט במשך חודשים, ישבו במסיבות עיתונאים וניהלו מחקר עבור תפקידיהם. הפוסט לא אישר להפקה לצלם בחדר החדשות, כך שהתפאורנים נטלו את מידותיהם של משרדי העיתון, צילמו כל דבר, וקופסאות ואשפה נאספו והועברו כדי ליצור מחדש את חדר החדשות בשני אולמות באולפני ברבאנק Burbank של הוליווד בעלות של $200,000. הקולנוענים עשו רבות כדי לשוות דיוק ואמינות, בכלל זה יצירת העתקים של ספרי טלפונים שלא היו כבר בשימוש. כמעט 200 מכתבות בעלות $500 האחת נקנו מאותה חברה שמכרה לפוסט בשנת 1971. השולחנות נצבעו גם בדיוק באותו הצבע. ההפקה צוידה בלבנה מהאולם הראשי של הפוסט כך שהיא תוכל לשכפל את הפיברגלס בשביל אתר ההסרטה. הצילומים החלו ב-12 במאי 1975, בוושינגטון הבירה.
הסרט הלך בעקבות הנוסחה של ג'יימס סטיוארט וג'ון ויין בסרטו של ג'ון פורד האיש שירה בליברטי ואלנס (1962), כשרדפורד הופיע יותר מהופמן בפוסטרים ובקדימונים בעוד שהופמן שיחק יותר מרדפורד בסרט עצמו.
הבדלים בין הספר לסרט

שלא כמו הספר, הסרט עצמו מכסה את שבעת החודשים הראשונים של פרשת ווטרגייט, מזמן התפרצותה לכניסתו של ניקסון לקדנציה השנייה ב-20 בינואר 1973. סדרת כותרות מסיימות את הסרט, חושפות את כדור השלג של מאמציהם של וודוורד וברנסטין לגלות את הסיפור, ומסיימות בהודעת ההתפטרות של ניקסון באוגוסט 1974.
פרסים ומועמדויות

לפי האתר Box Office Mojo הכנסותיו של הסרט בקופות הסתכמו ב-70.6 מיליון דולר.
ב-2007 התווסף הסרט לרשימת 100 הסרטים הטובים ביותר במאה השנים האחרונות של מכון הסרטים האמריקני כמקום 77 ברשימה. מכון הסרטים גם בחר בסרט במקום 34 ברשימת הסרטים מעוררי ההשראה ביותר של אמריקה ובמקום 57 ברשימת מאה המותחנים הטובים ביותר. דמויותיהם של בוב וודוורד וקרל ברנסטין חולקות את המקום ה-27 ברשימת מאה הגיבורים והנבלים הבולטים במאה השנים האחרונות שבחר מכון הסרטים האמריקני. העיתון Entertainment Weekly דירג את כל אנשי הנשיא כאחד מ-25 "המותחנים הפוליטיים החזקים ביותר".
הסרט, שהדגיש את כוחה של המילה הכתובה, הביא לעלייה בשיעור הנרשמים לחוגי התקשורת בארצות הברית ויש הטוענים שתרם גם להצלחתו של ג'ימי קרטר בזכייה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1976.
פרסים ומועמדויות > זכיות

פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (ג'ייסון רוברדס)
פרס האוסקר לארט דיירקטורים הטובים ביותר (George Jenkins ו-George Gaines)
פרס האוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (ויליאם גולדמן)
פרס האוסקר לעיבוד הקול הטוב ביותר (Arthur Piantadosi, James E. Webb, Les Fresholtz ו-Dick Alexander)
פרס ממבקרי הסרטים של העיר קנזס (Kansas City Film Critics) לשחקן המשנה הטוב ביותר (Jason Robards)
פרס National Board of Review לבמאי הטוב ביותר
פרס National Board of Review בחר אותו במקום הראשון בין עשרת הסרטים הטובים ביותר של השנה
פרס National Board of Review לשחקן המשנה הטוב ביותר (Jason Robards)
פרס מבקרי הסרטים של העיר ניו יורק (New York Film Critics) לבמאי הטוב ביותר (אלן ג' פקולה)
פרס מבקרי הסרטים של העיר ניו יורק (New York Film Critics) לסרט הטוב ביותר
פרס מבקרי הסרטים של העיר ניו יורק (New York Film Critics) לשחקן המשנה הטוב ביותר (Jason Robards)
פרס גילדת הכותבים של אמריקה (Writers Guild of America)‏ (WGA) לתסריט המעובד הטוב ביותר (ויליאם גולדמן)
פרסים ומועמדויות > מועמדויות

פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (אלן ג' פקולה)
פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר (רוברט ל. וולף)
פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (ג'יין אלכסנדר)
אגודת עורכי הקולנוע האמריקני (American Cinema Editors)‏ (ACE) לעריכה הטובה ביותר (רוברט ל. וולף)
פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר (דסטין הופמן)
פרס באפט"א לצילום הטוב ביותר (גורדון ויליס)
פרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר (אלן ג' פקולה)
פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר
פרס באפט"א לעריכה הטובה ביותר (רוברט ל. וולף)
פרס באפט"א לעיצוב ההפקה/ארט דיירקטור הטובה ביותר (ג'ורג' ג'נקינס)
פרס באפט"א לתסריט הטוב ביותר (ויליאם גולדמן)
פרס באפט"א לפסקול הטוב ביותר (Arthur Piantadosi, James E. Webb, Les Fresholtz ו-Dick Alexander)
פרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר (ג'ייסון רוברדס)
פרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר (מרטין בלסם)
פרס גילדת הכותבים של אמריקה (Writers Guild of America)‏ (WGA) להישג במאי יוצא מן הכלל (אלן ג' פקולה)
פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר (אלן ג' פקולה)
פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר
פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר (ויליאם גולדמן)
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר (Jason Robards)
הערות שוליים

↑  משה אורן, סיפור משוגע מן החיים... - "כל אנשי הנשיא" (1976) במאי: אלן ריי פאקולה. תסריט: ויליאם גולדמן (מבוסס על ספרם של וודוורד וברנשטיין), על המשמר, 8 באוקטובר 1976
1 2 3 4 5 6  Shales, Tom; Tom Zito and Jeannette Smyth (April 11, 1975). 
"When Worlds Collide: Lights! Camera! Egos!"
Washington Post.
↑  "Democracy 'n' Action: 25 Powerful Political Thrillers".
Entertainment Weekly.
↑  שלמה זאנד, הקולנוע כהיסטוריה: לדמיין ולביים את המאה העשרים, עם עובד, 2002, עמ' 53.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16903215v (data)  GND: 7676911-2  LCCN: n82131604  MusicBrainz release group: 1b80999c-04eb-3e59-8b42-e5b764b82272  VIAF: 218126574   WorldCat (עם VIAF): 218126574
משפחת המומינים - חורף קסום

| --- | --- |

כריכת הספר בגרסה השוודית
 מידע כללי
 מאת:  טובה ינסון
 שפת המקור:  שוודית
 סוגה:  ספרות ילדים
 הוצאה
 הוצאה:  Schildts Förlags Ab
 מקום הוצאה:  פינלנד 
 תאריך הוצאה:  1957
 מספר עמודים:  131
 סדרה
 ספר קודם:  קיץ מסוכן בעמק המומינים
 הספר הבא:  הילדה הבלתי נראית
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 0141915668
 הספרייה הלאומית:  003252915, 003808746, 001935094
 
משפחת המומינים - חורף קסום (בשוודית: Trollvinter) הוא ספר שנכתב על ידי הסופרת השוודית-פינית טובה ינסון אשר פורסם לראשונה בשנת 1957 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab". זהו הספר השישי בסדרת ספרי המומינים. הספר תורגם לעברית ב-1967 על ידי אוריאל אופק בשם "עמק החיות המוזרות". בשנת 2011 יצא הספר שנית לאור בעברית בתרגומה של דנה כספי.
עלילת הספר

בעוד ששאר בני משפחת המומינים נמצאים בשנת החורף השנתית שלהם שנמשכת בין נובמבר למרץ, מומינטרול מתעורר ולא מצליח לחזור לישון. מומינטרול מגלה עולם שעד כה לא היה מוכר לו - עולם קר, וחשוך, בו עמק המומינים כולו מכוסה בשלג.
על אף שבתחילה מומינטרול בודד, בהמשך הוא פוגש את דינורה ואת ידידתו הוותיקה מאי הקטנה. החברים בונים סוס שלג עבור הגבירה הקרה ומבכים בהמשך את אובדנו של סנאי מפוזר אשר הביט אל תוך עיניה של הגבירה הקרה וקפא למוות.
ככל שהחורף מתקדם, דמויות רבות נוספות מגיעות לעמק המומינים כדי לחפש מחסה, מקום חם, וכדי לאתר את צנצנות הריבה של מומינאמא.
דמויות בולטות בסדרה שהוצגו לראשונה בספר זה

דינורה (Too-ticki)
הגבירה קרה (Isfrun)
עיבודים

הספר זכה למספר עיבודים טלוויזיוניים לאורך השנים:
14 פרקים מתוך מיני סדרה מצוירת שוודית בשם "Jul i Mumindalen" שהופקה בשנת 1973.
8 פרקים מתוך סדרת אנימציית סטופ מושן פולנית בשם "Opowiadania Muminków" מסוף שנות ה-70.
וכחלק מסדרת האנימציה היפנית "המומינים" (הפרקים 22, 23 ו-37).
שני פרקים של "עמק המומינים" (פרקים 9 ו-13).
נייר

נייר הוא משטח סיבי, דק במיוחד, נפוץ ביותר בצבע לבן אך קיים גם בצבעים אחרים. שימושיו העיקריים הם לכתיבה ולדפוס של טקסטים. בנוסף, משמש גם כבסיס לציור, תמונות, פיסול, קיפולי נייר (אוריגמי) ועוד. הנייר הוא מוצר נפוץ מאוד והשימוש בו הוא יום-יומי, לדוגמה נייר טואלט משמש להיגיינת הגוף, יש גם ייצור של בגדי נייר.
היסטוריה

העדויות הראשונות לשימוש בסוגי נייר היו במצרים העתיקה לפני כ-5,500 שנה, שם הוא נעשה מהצמח גומא פפירוס.
ייצור הנייר החל בסין בשנת 105 לספירה, לאחר המצאתו על ידי צאי לון. בשלב מסוים, עבר ידע זה לערבים ובמאה ה-13 הם הביאו אותו לאירופה, לאחר שהיה חומר גלם מוכר באזור המזרח התיכון. דרך חדירת הנייר לאירופה לא ברורה וייתכן שחדר במספר מסלולים במקביל. מסלולי החדירה האפשריים הם לאיטליה (שם מוזכר מפעל הנייר האירופי הראשון ב-1276 בעיר פבריאנו (אנ')) דרך קונסטנטינופול; לצרפת דרך ספרד המוסלמית או על ידי הצלבנים שהביאו את הנייר מן המזרח.
עד סוף המאה ה-18 יוצר הנייר בעבודת יד של אומנים ולכן היה יקר ונדיר. תהליך הייצור היה ארוך וכלל שלבים רבים בעבודה ידנית. הנייר יוצר גיליון-גיליון, על ידי טבילה של מסגרת מלבנית בתוך חבית עיסת נייר. לאחר שהמסגרת הוצאה מהחבית, המים נלחצו החוצה מתוך העיסה. העיסה שנותרה הונחה לייבוש, ולא ניתן היה להשתמש במסגרת שוב עד שגיליון הנייר הקודם הוסר ממנה. המחצלות עליהן הונח הנייר לייבוש הותירו בו סימנים ("סימני מים") והאומנים השתמשו במכוון בתבניות שטבעו בנייר סמל מסחרי.
המכונה הראשונה לייצור "נייר רציף" הומצאה בשנת 1799 בידי הצרפתי לואי-ניקולא רובר. המניע העיקרי ליצירת המכונה היה הסכסוכים החוזרים בין העובדים בשלבי הייצור השונים, במפעל לייצור נייר שבו עבד (שייצר נייר עבור שטרות כסף שהנפיק משרד האוצר הצרפתי). מכונה זו שימשה אבטיפוס למכונת פוֹרְדְרִינִיר, שהיא למעשה תוצר המשך הפיתוח של המכונה הראשונה, שנערך באנגליה. מאז המצאה זו תהליך הייצור לא עבר שינוי מהותי, ועקרונות הייצור נותרו דומים.
במכונה הראשונה הייתה רצועת הזזה שאליה הגיע זרם רציף של עיסה, ושהעבירה גיליונות לא-שבורים של נייר לח לצמד של גלילי לחיצה. כשהרצועה הרציפה של הנייר יצאה מהמכונה, היא נתלתה לייבוש באופן ידני על מערך של כבלים או מוטות.
ייצור

בעולם מיוצרים מעל 300 מיליון טונות נייר בשנה. צפון אמריקה היא היבשת המובילה בייצור נייר, עם כמעט שליש מנפח הייצור. על פי נתוני 2022, נפח הסחר העולמי בנייר עומד על 328 מיליארד דולר בשנה, ובין 2021 ל-2022 גדל הסחר בנייר ב-10%. ארצות הברית וסין הן שתי המדינות המובילות בייצור, ייצוא וייבוא של נייר לסוגיו.
ייצור > תהליך ייצור הנייר ביד

כאשר קורעים פיסת נייר ניתן לראות סיבים זעירים מבצבצים מהקרע, אלו הם סיבי תאית שהיא החומר אשר ממנו עשויים דפנות התא הצמחי.
על מנת ליצור נייר נדרש להפריד סיבים אלה ולחבר מחדש לצורת יריעה או גיליונות דקיקים.
כאשר מייצרים נייר ביד נוטלים חומר אשר מכיל סיבים כמו שאריות אריגים או פסולת צמחית ומפרידים את הסיבים באמצעות חבטה או שחיקה, מכניסים למים או לחומרים ממיסים אחרים, לאחר מכן טובלים רשת מתוחה בתערובת, על הרשת המתוחה נשארת שכבה דקה ואילו את השכבה מניחים בין כרים העשויים לבד ומניחים לייבוש, לאחר מכן טובלים בדבק על מנת שהסיבים יאחזו זה בזה.
עד היום מייצרים נייר בשיטה זו. בנייר אשר מיוצר בשיטה זו משתמשים למטרות מיוחדות כמו, נייר לשטרות כסף מיוחדים או נייר משובח לציור. כאשר נדרש נייר לבן, התאית מולבנת בתהליכים כימיים.