stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקפת כדור הארץ
הקפות נודעות של כדור הארץ > דרך הים > המאה ה-20 והמאה ה-21

הצי הלבן הגדול, צי של אוניות מלחמה מסוג פרה-דרדנוט של ארצות הברית, יצא למסע מסביב לעולם בין 1907 ל-1909 כדי להפגין את עוצמתה של ארצות הברית.
הצוללת "טריטון" של צי ארצות הברית היא הראשונה שהקיפה את כדור הארץ מתחת למים, בשנת 1960.
סיר פרנסיס צ'יצ'סטר הבריטי היה הראשון שהקיף את העולם בהפלגת יחיד בשנים 1966–1967 כשהוא עוצר אך בנמל אחד בדרכו. הוא יצא מפלימות' שבבריטניה ובדרכו ביצע עצירה אחת בסידני שבאוסטרליה.
רובין נוקס-ג'ונסטון הקיף את העולם בהפלגת יחיד בשנים 1968-1969, והיה הראשון שביצע את ההפלגה ללא עצירה בדרכו, במסגרת מרוץ היאכטות - "גלובוס הזהב של הסאנדיי טיימס".
הפולניה קריסטינה חוינובסקה-ליסקייביץ' הייתה האישה הראשונה שהקיפה את העולם בהפלגת יחיד בין 1976 ל-1978.
מרווין קרימר מארצות הברית הקיף את כדור הארץ בין 1983 ל-1984 בסירה ללא כל עזרי ניווט, כגון מצפן.
בשנת 2005 קבע ברונו פיירון את שיא העולם הנוכחי להקפת כדור הארץ בספינה המונעת באמצעות הרוח, שהוא 50 ימים, 16 שעות ו-20 דקות.
בשנת 2007 הייתה אוניית הנוסעים קווין מרי 2 לאוניית הנוסעים הגדולה ביותר שהקיפה אי פעם את כדור הארץ.
בשנת 2009 היה האנגלי מייקל פרהם לאדם הצעיר ביותר שהשלים את הקפת כדור הארץ בהפלגת יחיד, והוא בן 17 שנים ו-164 ימים.
הקפות נודעות של כדור הארץ > באמצעים מעורבים

על אף האמור בפיסקה זו, איש טרם הקיף את כדור הארץ באופן בו הסתייע בכוח שריריו בלבד. רבים ביצעו את המסע באמצעים שונים בכוח השרירים ביבשה (כגון בהליכה, באופניים או בכיסא גלגלים), אך השלב הימי במסע התבצע באמצעים אחרים.
פדרו קוברו היה כומר ספרדי שיצא ב-1670 למסע למזרח אסיה, שהסתיים בהקפת העולם. היה זה המסע הראשון שכלל אלמנטים משמעותיים של חציית העולם ביבשה, לרבות מסע דרך מערב ומזרח אירופה, מערב ומרכז אסיה, וצפון אמריקה. במהלך המסע ביקר קוברו בוונציה, בוורשה, במוסקבה, באיסטנבול, באסטרחן, באספהאן, בבנדר עבאס, בסוראט, בגואה, בקולומבו, במילאפור, במלאקה, בפיליפינים, בפקינג, באיי התבלינים, באקפולקו, בווראקרוס, בהוואנה ולבסוף בקאדיז. הוא שב לנקודת המוצא במדריד בשנת 1680.
ג'ובאני פרנצ'סקו גמלי קאררי הוא האדם הראשון שהקיף את כדור הארץ כתייר. הנוסע האיטלקי בן המאה ה-17 השתמש במסעו בעיקר בתחבורה ציבורית, ורבים סבורים כי מסעו זה שימש כהשראה לספר מסביב לעולם בשמונים יום שכתב ז'ול ורן. הוא יצא למסעו ב-1693, והגיע מאיטליה אל המזרח התיכון. לאחר שביקר במצרים, קונסטנטינופול וארץ ישראל, מסלול מקובל ושגור לתיירים ועולי רגל, המשיך לפרס, ומשם להודו וסין. ממקאו הפליג אל הפיליפינים, ומשם באונייה לאקפולקו. לאחר מכן המשיך לקובה ומשם שב לאירופה. מסע זה ארך חמש שנים.
תומאס סטיבנס היה האדם הראשון שהקיף את כדור הארץ תוך שימוש באופניים, בין 1884 ל-1886.
קלרנור סטינס וקרל-אקסל סודרסטורם היו הראשונים שהקיפו את כדור הארץ תוך שימוש במכונית בין 25 במאי 1927 ו-24 ביוני 1929.
דייוויד קונסט היה האדם הראשון שהקיף את כדור הארץ בהליכה בין 20 ביוני 1970 ל-10 באוקטובר 1974. יש הטוענים כי אחרים קדמו לקונסט, אך הם לא יכלו להוכיח את טענתם.
קבוצה בראשות סיר ראנולף פיינס וצ'ארלס ברטון הייתה הראשונה שהקיפה את כדור הארץ ב"מאונך" דרך שני הקטבים, בין 1979 ל-1982.
ריק האנסן, אתלט פאראפלג, היה בשנת 1982 לאדם הראשון שהקיף את כדור הארץ על כסא גלגלים. בדרכו עבר יותר מ-40,000 קילומטרים.
רוברט גארסייד היה לאדם הראשון שהקיף את כדור הארץ בריצה בין 1997 ל-2003, במהלך 2,062 ימים.
רועי סדן הוא הרפתקן ישראלי אשר הקיף את כדור הארץ על אופניו. מסעו התחיל ביולי 2007 ונמשך ארבע וחצי שנים, על-פני 66,000 קילומטרים, תוך חצייתן של 42 מדינות, ברחבי היבשות אמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית, אפריקה, אירופה, אסיה ואוסטרליה. סדן ערך את המסע לבדו, ללא תמיכה של צוותים לוגיסטיים כלשהם.
תיירות מסביב לכדור הארץ

חלוץ סוכני הנסיעות ומדריכי הטיולים, תומאס קוק, היה הראשון שהציע טיול מאורגן מסביב לכדור הארץ. בשנת 1869 איפשרה פתיחת תעלת סואץ קיצור דרך משמעותי שהפך את הטיול לאפשרי מבחינה כלכלית. בשנת 1871 יצא קוק עם קבוצה של אחד עשר תיירים, למסע מסביב לכדור הארץ. מאז המשיכה החברה והציעה מסעות מאורגנים מסביב לכדור הארץ. במהלך השנים היו גם הפלגות מסביב לעולם באוניות נופש לשגרה, וכיום מציעות אותן חברות רבות, בכלי שיט מפוארים נוסח קווין מרי 2. אפשרות לרכישת כרטיס טיסה מסביב לעולם, התאפשרה עקב קיומן של בריתות חברות תעופה שהחלה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. בעבר ניתן היה לארגן כרטיס מסוג זה בהסכמי שיווק בין מספר חברות שפעלו ביבשות שונות, אך הדבר היה מסובך לביצוע ובלתי שגרתי. כיום מציעות בריתות חברות התעופה כסקייטים, סטאר אלייאנס ווואן וורלד כרטיסים מסוג זה במחיר נמוך יחסית. כרטיסים אלו מתומחרים לפי נקודת היציאה של הנוסע, מספר התחנות שבדרכו, המרחק שהוא מתכוון לעבור, והעונה בה הוא נוסע. מחירם הממוצע בין 3,000 ל-5,000 דולר לנוסע במחלקת תיירים.
הקפת כדור הארץ בספרות

אגדה הודית עתיקה מספרת על תחרות שערכו האל שיווה והאלה פרווטי בין ילדיהם מי יקיף את העולם. אחד הילדים אכן הקיף את כדור הארץ, אך האל גנש הקיף את שיווה ופרווטי וטען כי בכך הקיף את העולם כי הוריו הם כל עולמו.
ספרות מסעות נכתבה מראשית ימי הספרות, ובאופן טבעי, כאשר החלו המסעות מסביב לכדור הארץ, נכתבה ספרות המתעדת אותם, אם ספריהם של הנוסעים עצמם, כגון ספרו של האיטלקי אנטוניו פיגפטה שתיעד את מסע מגלן, והיה לרב מכר בתקופתו, או ספריהם של נוסעים כגמלי קאררי או לואי דה בוגנוויל, ואפילו ספרו של תומאס סטיבנס שהקיף את העולם באופניים, ודיווח ממקומות הימצאו למגזין "הרפרס בזאר", וכתבותיו נאספו לספר רב מכר. גם סופרים בימינו חוזרים למסעות ראשונים אלו בספרים כגון "קווי רוחב כחולים" של טוני הורוביץ (2002).
סוגה זו של ספרי מסע קיימת אף בימינו, על אף שהטכנולוגיה הפכה את המסע עצמו לקל וזמין. גם בזמננו מתפרסמים ספרים כגון "עזוב אותך מיוגה" של ג'ף דאייר (2003), המתאר מסע המתחיל בניו אורלינס ומסתיים בפסטיבל "ברנינג מן" בבלאק רוק, נבדה. ספרים אלו מתארים מסע מסביב לעולם, אך אינם מתרכזים, כספרי המסעות בעבר, בתלאות המסע ובסכנותיו, אלא באנשים ובתרבויות שמוצא המטייל בדרכו מסביב לעולם.
מועטים הם הספרים הבדיוניים שהקפת העולם כשלעצמה, אם כמטרה, ואם כאלמנט משמעותי בעלילה, הם מרכזיים בהם. ז'ול ורן תיאר מסעות רבים בספריו. כך, למשל, מסעה של הצוללת "נאוטילוס" בספר עשרים אלף מיל מתחת למים כמעט ומגיע להקפת העולם, אך אינו עושה זאת. בשניים מספריו מהווה המסע מסביב לעולם אלמנט חשוב ומרכזי. ילדי רב החובל גראנט (1867) יוצאים למסע מסביב לעולם בעקבות אביהם, לאחר שקיבלו מסר בבקבוק כי הוא נמצא בקו הרוחב 37, אך אינם יודעים באיזה קו אורך. ו"מסביב לעולם בשמונים יום" (1872) הוא התיאור הקלאסי של הקפת העולם במאה ה-19, בו יוצאים הג'נטלמן האנגלי פוג ומשרתו הצרפתי פספרטו למסע מסביב לעולם בשמונים יום, בעקבות התערבות.
סופר המדע הבדיוני פיליפ חוזה פארמר כתב את "יומן המסע האחר של פיליאס פוג" (The Other Log of Phileas Fogg; ‏1973), המתרחש, כביכול, בעולם שיצר ורן, ובו מסופר כי פוג הוא חיזר וכי מסעו מתרחש על מנת לגלות מכשיר טלפורטציה שנפל לידי חייזרים אחרים, מגזע מתחרה.
מארק טוויין תיאר מסעות רבים בספריו, מהם שיצא אליהם בעצמו, ומהם שבדה מדמיונו. ספרו "תום סוייר בשחקים" שולח את גיבורו בכדור פורח לאפריקה, אך אינו מתאר את הקפת העולם. תיאור לא בדיוני של הקפת העולם נתן טוויין בספרו "בעקבות קו המשווה" (Following the Equator : a journey around the world‏; 1897) את הקפת העולם בספינת קיטור, אליה יצא כמסע הרצאות שנועד לאפשר לו להרוויח כסף לשלם את חובותיו.
ספריהם של טוויין וורן נקראים כיום בעיקר כספרות ילדים, אם כי כאשר נכתבו יועדו לקהל הרחב. בספרות הילדים יש מספר תיאורים של הקפת העולם. אחד התיאורים הידועים הוא של הסופר ג'רלד דארל שיחד עם גרהם פרסי פרסם את הספר "המסע המעופף המדהים" (The fantastic flying journey‏; 1987) בו מתואר מסעו של דוד עם שלושה מאחייניו בכדור פורח מסביב לעולם. סדרות של ספרי ילדים מתארות אף הן את מסעי הגיבורים מסביב לעולם. כך הפיל בבר יצא למסע מסביב לעולם (Babar's world tour; ‏ 2005) וכן דורה (Dora explora el mundo; 2006). ספר ילדים ישראלי המתאר מסע מסביב לעולם בצוללת הוא "מסע הצוללות דרך מיצרי טיראן" של רפאל סהר שיצא לאור ב-1967.
הערות שוליים

↑  מאמרם של הייפלי וקיטינג בכתב העת Science
↑  ברון וורטהאוזן אתר "Round-the-World Flights"
↑  תומאס קוק בע"מ Encyclopedia.com
↑  האתר הרשמי של ונדה גלוב
↑  אתר מרוץ קליפר מסביב לעולם
↑  האתר הרשמי של מרוץ ברצלונה
↑  הרפתקאות בהקפת כדור הארץ It's India Time,‏ 20 באוגוסט 2009
↑  מיליקן, זמנהוף, קמלר ואלקחי: שלוש אסוציאציות היסטוריות מספרי ילדים ונוער "אפלטון", הבלוג של אורי קציר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546370205171  LCCN: sh85144447  NKC: ph119117 
המסלול המודרני להקפת כדור הארץ בכלי שיט דרך תעלת פנמה ותעלת סואץ מסומן באדום. האנטיפודים שלו מסומנים בצהוב.
מסלול טיפוסי למרוצי יאכטות. המסלול מסומן באדום והאנטיפודים למסלול מסומנים בצהוב
המטוס "וויאג'ר" ששימש להקפה הראשונה של כדור הארץ בדרך האוויר, ללא עצירה וללא תדלוק
חואן סבסטיאן אלקנו, האדם הראשון שהשלים הקפה רצופה של כדור הארץ במסע אחד
ז'אן בארה, האישה הראשונה שהקיפה את כדור הארץ
השייט הצעיר מייקל פרהם על ספינתו בטרם יצא למסעו להקפת העולם
המטוס "שיקגו" מסוג דאגלס וורלד קרוזר, שפותח במיוחד להקפת העולם, ומצויד בכני נחיתה על המים
עטיפת הספר "ילדי רב החובל גרנט המדגישה את אלמנט המסע מסביב לעולם
A Nod and a Wink

A Nod and a Wink הוא האלבום הארבעה-עשר של להקת הרוק המתקדם, קאמל. האלבום יצא לאור ביולי, 2002 בחברת התקליטים, Camel Productions. זהו האלבום האחרון שיצא בינתיים של הלהקה. האלבום הוקדש לקלידן המקורי של הלהקה, פיטר ברדנס שנפטר ב-2002.
רשימת השירים

A Nod and a Wink
Simple Pleasures
A Boy's Life
Fox Hill
The Miller's Tale
Squigely Fair
For Today
After All These Years
ורנר גולדברג

| --- | --- |

כרזת "החייל הנאצי המושלם" בה מצולם גולדברג מ-1939
 לידה:  3 באוקטובר 1919 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  28 בספטמבר 2004 (בגיל 84) ברלין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה הנאצית
 תפקיד:  חבר בית הנבחרים של ברלין (12 בינואר 1959–1979) 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית
 פרסים והוקרה:  זקן העיר של ברלין (6 ביוני 1985) 
 
ורנר גולדברג (בגרמנית: Werner Goldberg;‏ 3 באוקטובר 1919 – 28 בספטמבר 2004) היה חייל גרמני יהודי-למחצה (מישלינג), ששירת בצבא גרמניה במלחמת העולם השנייה. תמונתו במדים הופיעה בברלינר טאגבלאט כ"חייל הגרמני האידיאלי" והוורמאכט השתמש בתמונתו ככרזת גיוס.
ביוגרפיה > רקע

על פי חוקי נירנברג מ־1935 מי ששלושה מסביו וסבתותיו היו יהודים נחשב כיהודי, אולם אלו שרק שניים מסביהם וסבתותיהם היו יהודים, ולא חונכו כיהודים או שלא נישאו ליהודים נחשבו כבני הגזע הארי (מישלינג מדרגה ראשונה).
אביו של גולדברג היה יהודי, אולם אימו הייתה ארית ולפיכך גם גולדברג הבלונדיני ובעל העיניים הכחולות נחשב בעיני השלטונות הנאציים (עד 1940) כארי, וגויס, כמו צעירים אחרים ממוצא מעורב, לצבא.
ביוגרפיה > מהלך חייו

אביו של גולדברג גדל בקניגסברג כחבר בקהילה היהודית המקומית, אך החליט להתנצר. הוא הוטבל בכנסייה הלותרנית המקומית ונישא לאימו הנוצרייה של ורנר. לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, גולדברג האב איבד את משרתו בשירות המדינה הגרמני על פי החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי. דודו של גולדברג מצד אימו הצטרף למפלגה הנאצית וניתק את קשריו עם משפחת גולדברג, כולל עם אחותו (אימו של גולדברג).
ב-1935, לאחר סיום כיתה י', לא המשיך גולדברג בלימודים פורמליים בבית-ספר והפך לשוליה בחברת הטקסטיל "שנלר ושמיידר" (Schneller und Schmeider), חברה בבעלות מעורבת של שותף יהודי ושותף ארי. רבים מהשוליות בחברה היו יהודים או מישלינגים.
בתחילת 1938 שירת גולדברג במשך חצי שנה בשירות העבודה של הרייך כשהוא לובש מדים הכוללים סרט זרוע ועליו צלב קרס. ב-1 בדצמבר 1938 גולדברג הצטרף לצבא הגרמני. הוא השתתף בפלישה לפולין ב-1 בספטמבר 1939. זמן קצר לאחר תחילת המלחמה, התצלום של גולדברג הופיע במהדורת יום ראשון של העיתון ברלינר טאגבלאט עם הכיתוב "החייל הגרמני האידיאלי". התצלום נמכר לעיתון על ידי הצלם הרשמי של הצבא. מאוחר יותר השתמשו בצילום בכרזות גיוס.
אחרי הסכם שביתת הנשק של 22 ביוני 1940 גורש גולדברג מהצבא בהתאם לצו של היטלר מ-8 באפריל 1940, בו נקבע שיש לגרש מהצבא את כל בני התערובת מדרגה ראשונה (כלומר חצי יהודים). גולדברג חזר למקום עבודתו הקודם, שבינתיים מחק את שם השותף היהודי שנלר ושינה את שמו ל"פיודור שמיידר" (Feodor Schmeider). הוא התקדם לתפקידים בכירים יותר בחברה בזמן שהחברה זכתה במכרזים לאספקת מדים לצבא ולצי הגרמני. במקביל למד בבית הספר ללימודי עבודה של הרייך, והיה אחד מתוך 4 בוגרים (מתוך 80) שעברו את הבחינות להיות מורי REFA - האגודה לעיצוב, ארגון תעשייתי ופיתוח ארגוני.
בדצמבר 1942 אביו של גולדברג אושפז בבית חולים בבוואריה. הגסטאפו העביר אותו לבית חולים יהודי ששימש למעשה ככלא וכמרכז שילוח לאושוויץ. בערב חג המולד, הימר גולדברג כי השומרים יהיו שיכורים וייעדרו מהמשמרת וחילץ את אביו מבית החולים. באפריל 1943 זומן האב לגסטאפו למטרות גירוש, אולם גולדברג שכנע אותו לא להתייצב, וכך ניצלו חייו. ורנר ואביו היו היחידים ממשפחת גולדברג ששרדו את המלחמה.
קריירה פוליטית

אחרי המלחמה הצטרף גולדברג למפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית. מ-1952 היה חבר במועצה של מחוז וילמרסדורף בברלין. היה חבר בית הנבחרים של ברלין (אנ') בין השנים 1959–1979. ב-1985 זכה לתואר זקן העיר של ברלין.
ב-2006 הפיקה רשות השידור את הסרט "החיילים היהודים של היטלר" המספר בין היתר את סיפורו של גולדברג.
חיים אישיים

גולדברג נפטר בברלין, הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
ראו גם

הסי לוינסונס טאפט – ילדה יהודייה שנבחרה לייצג בתעמולה נאצית את התינוקת המושלמת מהגזע הארי
הערות שוליים

↑  GOLDBERG, Werner (1919)-2004
↑  החיילים היהודים של היטלר, 2006
↑  שירות גלובס, ‏תמונת "התינוקת הארית המושלמת" של הנאצים - יהודיה, באתר ‏מאקו‏, 3 ביולי 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 129669180  VIAF: 72478381   WorldCat (עם VIAF): 72478381
ארמית נוצרית

ארמית נוצרית ארץ ישראלית (Christian Palestinian Aramaic, CPA) או ארמית מלכיתית הוא ניב של הארמית המערבית, ששימש את הקהילה הנוצרית המלכיתית בארץ ישראל ובעבר הירדן בין המאה החמישית למאה השלוש עשרה לספירה. השימוש בניב זה השתמר בכתובות, בכתבי יד ועל גבי קמעות שהתגלו באזור. הארמית הנוצרית הארץ ישראלית קשורה קשר הדוק לשני ניבים קרובים, הארמית היהודית הארץ ישראלית (JPA) והארמית השומרונית (SA), בהן השתמשו הקהילה היהודית והקהילה השומרונית בארץ ישראל באותה התקופה. הארמית הנוצרית כוללת אוצר מילים ספציפי שחלקו אינו קיים בניבים הארמיים המערביים האחרים.
שם

המקורות הקדומים אינם מתייחסים לארמית הנוצרית בשמה, והמונחים המקובלים במחקר בן-זמננו הם המצאות מדעיות מודרניות. מונחים כגון "סורית ארץ ישראלית" ו"ארמית סירו-פלשתינאית" משקפים את העובדה שדוברי ניב זה התייחסו לעיתים קרובות לניב זה בשם "סורית" ועשו שימוש באלפבית המבוסס על מערכת הכתב הסורית הצפונית. חוקרים סבורים שאגריה, צליינית מגליציה שביקרה בארץ ישראל במאה הרביעית לספירה והזכירה בכתביה את "השפה הסורית", התייחסה למעשה לארמית הנוצרית הארץ ישראלית.
המונח syrica Hierosolymitana נטבע על ידי המזרחן הגרמני יוהאן דוד מיכאליס בהתבסס על הופעת השם הערבי של ירושלים, אל-קודס, בקולופון של מילון הבשורה משנת 1030 לספירה (היום Vat. Sir. 19). הוא שימש גם במהדורה הראשונה של מיניסקלצ'י אריצו. לעיתים משתמשים במונח "סורית ירושלמית" כדי להדגיש את המיקום שבו נמצאו רוב הכתובות הראשונות הכוללות תיעוד של ניב זה, אם כי במרוץ השנים, רוב הכתובות התגלו דווקא בעבר הירדן.
המונחים "ארמית ארץ ישראלית נוצרית" ו"ארמית מלכיתית" מדגישים את הזהות הדתית של דוברי השפה ואת ההבחנה בינה לבין ניבים אחרים של השפה הארמית שהיו מדוברים באזור.
היסטוריה

בארץ ישראל ובעבר הירדן התגלו מספר כתובות, כתבי יד וקמעות שנכתבו בארמית נוצרית. ניתן לחלק את ההיסטוריה של השימוש בניב זה למספר תקופות: תקופה מוקדמת (מאות 5-7/8), תקופת ביניים (8-9) ותקופה מאוחרת (10-13). קיומה של תקופת ביניים התגלה רק בשנים האחרונות.
מהתקופה המוקדמת שרדו רק כתובות, כתבי יד מקוטעים וחיתום של פלימפססטים. מבין הכתובות, רק אחת ניתנת לתיארוך מדויק. המקטעים הם תנ"כיים ופטריסטיים כאחד. כתב היד השלם (הלא מקוטע) העתיק ביותר מתוארך לשנת 1030. כל כתבי היד השלמים הם ליטורגיים באופיים.
השימוש בארמית נוצרית כשפה מדוברת דעך בעקבות רדיפות והערביזציה ההדרגתית שהתרחשה בארץ ישראל בעקבות הכיבוש הערבי. מהמאה העשירית ואילך, הארמית נוצרית הפכה בעיקר לשפה ליטורגית בכנסיות המלכיתיות, ולצורכי היומיום הוחלפה בשפה הערבית. כשפה כתובה, הארמית הנוצרית נכחדה בסביבות המאה ה-14 והתגלתה מחדש כניב מובחן של ארמית רק במאה ה-19.
תכונות

ניתן להבחין בין הארמית הנוצרית לבין הארמית היהודית והארמית השומרונית על ידי היעדר השפעה ישירה של עברית. מילות ההשאלה שלה מהשפה העברית השתמרו מסימביוזה מוקדמת יותר של עברית וארמית. הארמית הנוצרית מתאפיינת גם בקיומו של תחביר יווני. כמו כן, בניגוד לניבים האחרים, נותרו תיעודים של השפה רק בטקסטים ראשוניים (בעיקר בפלימפסטים, פחות פפירוסים בתקופה המוקדמת). לא הייתה העברה של כתבי יד לאחר שהפסיק השימוש בניב זה כשפה ליטורגית. בהשוואה לניבים המקבילים, קורפוס הארמית הנוצרית מייצג דוגמה קדומה ושלמה יותר של ארמית מערבית מתקופה שניביה עדיין היו שפות מדוברות.
הערות שוליים

1 2  Christa Müller-Kessler, Grammatik des Christlich-Palästinisch-Aramäischen. Teil 1: Schriftlehre, Lautlehre, Morphologie (Texte und Studien zur Orientalistik 6; Hildesheim, 1991), p. 6.
1 2 3 4 5 6 7 8  Matthew Morgenstern, "Christian Palestinian Aramaic", in Stefan Weninger (ed.), The Semitic Languages: An International Handbook (De Gruyter Mouton, 2011), pp. 628–37.
↑  Friedrich Schulthess, Grammatik des christlich-palästinischen-Aramäisch (Tübingen: J. C. B. Mohr, 1924), pp. 1–2.
↑  J. Wilkinson, Egeria's Travels (Oxford, 1963), p. 163.
↑  W. Telfer, Cyril of Jerusalem and Nemesius of Emesa (London, 1955), p. 35.
↑  J. D. Michaelis and J. D. G. Adler, Novi Testamenti versiones syricae Simplex, Philoxeniana et Hierosolymitana (Copenhagen, 1798), p. 140.
↑  F. Miniscalchi Erizzo, Evangeliarum Hierosolymitanum (Verona, 1861).
1 2 3  Christa Müller-Kessler, "Christian Palestinian Aramaic and Its Significance to the Western Aramaic Dialect Group" (review article), Journal of the American Oriental Society 119, 4 (1999), pp. 631–636.
↑  Sebastian P. Brock, "Christian Palestinian Aramaic", in Sebastian P. Brock, Aaron M. Butts, George A. Kiraz and Lucas Van Rompay (eds.), Gorgias Encyclopedic Dictionary of the Syriac Heritage: Electronic Edition (Gorgias Press, 2011 [print]; Beth Mardutho, 2018 [online]).
↑  Theodor Nöldeke, "Über den christlich-palästinischen Dialect", Zeitschrift der Deutschen Morgenländischen Gesellschaft 22 (1868), pp. 443–527.
↑  Christa Müller-Kessler, Grammatik des Christlich-Palästinisch-Aramäischen. Teil 1: Schriftlehre, Lautlehre, Morphologie (Texte und Studien zur Orientalistik 6; Hildesheim, 1991), p. 8.
↑  Alain Desreumaux apud Philothée du Sinaï, Nouveaux manuscrits syriaques du Sinai (Athens, 2008)
בעיטה חופשית

בעיטה חופשית ישירה, מול שני שחקנים העומדים כ"חומה"
בכדורגל, בעיטה חופשית היא עונש הניתן על עבירה והתנהגות בלתי הולמת שמבצע שחקן במהלך משחק. הבעיטה ניתנת לקבוצה היריבה ונבעטת ממקום התרחשות העבירה, למעט בעיטת עונשין, בעיטה חופשית ישירה מתוך רחבת העונשין, שנבעטת מנקודה מוגדרת הנמצאת כ-11 מטר משער היריב.
הכללים לבעיטה החופשית רשומים בחוקת משחק הכדורגל שנכתבה על ידי ארגון ה-IFAB, תחת חוק מספר 12: עבירות והתנהגות בלתי הולמת וחוק מספר 13: בעיטות חופשיות.
על הכדור להיות נייח בזמן הבעיטה, ואסור לבועט לגעת שנית בכדור עד אשר שחקן אחר נוגע בו. בנוסף, על כל שחקני הקבוצה היריבה לעמוד במרחק של 9.15 מטרים מהכדור בזמן הבעיטה, למעט בבעיטה חופשית בלתי ישירה מתוך הרחבה, שבה מותר לשחקני היריבה לעמוד על קו השער בין הקורות. אם קבוצת ההגנה יוצרת חומה של 3 שחקנים או יותר, חל איסור על שחקני הקבוצה התוקפת להימצא במרחק של פחות ממטר מהם, עד לתחילת המהלך.
בעיטה חופשית ישירה

העילה לבעיטה חופשית ישירה רשומה בחוק מספר 12 לחוקת משחק הכדורגל:
השופט מעניק לקבוצה היריבה בעיטה חופשית ישירה, אם שחקן מבצע אחת משש העבירות הבאות, באופן שנראה לשופט רשלני, פרוע או תוך כדי שימוש בכוח מופרז:
בועט או מנסה לבעוט בשחקן יריב.
מכשיל או מנסה להכשיל שחקן יריב.
קופץ על שחקן יריב.
מתנפל על שחקן יריב.
מכה או מנסה להכות שחקן יריב.
דוחף שחקן יריב.
קבוצה זוכה בבעיטה חופשית ישירה, כאשר שחקן מן הקבוצה היריבה מבצע אחת מארבע העבירות הבאות:
מתקל את יריבו כדי לזכות בכדור, ויוצר מגע עם השחקן לפני שהוא נוגע בכדור.
אוחז ביריבו.
יורק על יריבו.
נוגע בכדור בידיו באופן מכוון (למעט השוער בתוך רחבת העונשין שלו).
אם הבעיטה החופשית מתבצעת קרוב לשער היריב, הקבוצה היריבה בדרך כלל ממקמת מספר שחקנים צמודים בשורה ("חומה") כדי לחסום ולהקשות על השחקן לבעוט לעבר פינה אחת של השער, כך שאם הוא רוצה לעשות זאת הוא חייב להעביר את הכדור מעליהם. בפינה השנייה של השער עומד השוער.
החל ממונדיאל 2014 עושה השופט שימוש בתרסיס לבן לסימון קו החומה, התרסיס הלבן נעלם תוך מספר שניות. שיטת התרסיס התקיימה בליגות דרום אמריקה מספר שנים קודם לכן.
אם בעיטה חופשית ישירה נבעטת ישירות אל שער היריבה נפסק שער, ואילו אם היא נבעטת ישירות אל תוך שער הקבוצה שלזכותה נפסקה הבעיטה, היריבה זוכה בבעיטת קרן.
בעיטה חופשית ישירה > בעיטת עונשין

לרוב נבעטת הבעיטה החופשית הישירה ממקום התרחשות העבירה, אך אם העבירה בוצעה ברחבת הקבוצה שביצעה את העבירה נפסקת בעיטת עונשין. זו בעיטה שנבעטת מנקודה מוגדרת ("הנקודה הלבנה") הממוקמת במרחק של כ-11 מטר (12 יארד) מקו השער בקו ישר ומאונך ממרכזו. מלבד הבועט ושוער היריבה אסור לאף שחקן להיכנס לרחבת העונשין או לטווח של 9.15 מטרים מהנקודה עד לרגע הבעיטה, אחרת נפסקת בעיטה חוזרת. אין חובה לבעוט ישירות אל שער היריב בבעיטת עונשין - ניתן למסור את הכדור קדימה אל שחקן אחר, והכדור ייחשב במשחק, אך עקב הקלות הרבה בהבקעת שער מבעיטה ישירה אל שער היריב, לא נהוג לעשות זאת.
בעיטה חופשית בלתי ישירה

העילה לבעיטה חופשית בלתי ישירה רשומה אף היא בחוק מספר 12 לחוקת משחק הכדורגל:
אם שוער עובר אחת מהעבירות הבאות בתוך רחבת העונשין שלו, הקבוצה היריבה זוכה בבעיטה חופשית בלתי ישירה:
אוחז את הכדור בידיו למעלה משש שניות לפני שמשחרר אותו.
נוגע בכדור בידיו בשנית לאחר ששחרר אותו משליטתו ולפני שהכדור נגע בשחקן אחר.
נוגע בכדור בידיו לאחר שנמסר לו במכוון על ידי חבר לקבוצה.
נוגע בידיו בכדור לאחר שקיבל אותו ישירות מזריקת חוץ על ידי חבר לקבוצה.
השופט מעניק לקבוצה בעיטה חופשית בלתי ישירה, אם לדעתו אחד משחקני הקבוצה היריבה:
משחק באופן מסוכן.
מונע את התקדמות יריבו.
מונע מן השוער לשחרר את הכדור מידיו.
מבצע כל עבירה אחרת, שלא צוינה קודם לכן בחוק מספר 12, אשר בגינה מופסק המשחק כדי להזהיר או להרחיק שחקן.
לפי חוק מספר 13 לחוקת משחק הכדורגל, אם נפסקת בעיטה חופשית בלתי ישירה ברחבת השער (רחבת החמש), היא מבוצעת מקו רחבת השער המקביל לקו השער, הקרוב ביותר למקום ביצוע העבירה.
ההבדל בין שני סוגי הבעיטה החופשית הוא שבניגוד לבעיטה החופשית הישירה, לא ניתן בבעיטה חופשית בלתי ישירה להבקיע שער ישירות, אלא רק לאחר שהכדור נוגע בשחקן אחר. אם בעיטה חופשית בלתי ישירה נבעטת ישירות אל תוך שער היריבה, לא נפסק שער אלא נפסקת בעיטת שוער לטובת היריבה. כמו בבעיטה חופשית ישירה, אם בעיטה חופשית בלתי ישירה נבעטת ישירות אל תוך שער הקבוצה שלזכותה נפסקה הבעיטה, היריבה זוכה בבעיטת קרן.
הערות שוליים

↑  כלכליסט, הלהיט של המונדיאל: ספריי לבן, באתר כלכליסט, 16 ביוני 2014
↑  סעיף זה אינו נאכף: לרוב נענש השוער בכרטיס צהוב עבור עבירה מסוג זה ואין הקבוצה היריבה זוכה בבעיטה חופשית בלתי ישירה.
סנהדרין

ערך זה עוסק בבית דין קדום של העם היהודי. אם התכוונתם למסכת בש"ס, ראו .
כינוס הסנהדרין, איור משנת 1883
סַנְהֶדְרִין (או סנהדרֵי גדולה או בית דין הגדול; מיוונית: Συνέδριον) היא בית דין של שבעים ואחד דיינים ששימש ערכאה עליונה לפסיקת הלכה ומשפט בעם היהודי.
הסנהדרין החלה לפעול בתחילת ימי בית שני. היא פעלה בעם ישראל עד שנת 425 לערך. בדרכי וכללי פעולתה עוסקת מסכת סנהדרין.
מקור השם

מקור המילה ביוונית: συνέδριον (תעתיק: סִינְהֶדְרִיוֹן), ופירושה המקורי "מועצה" או "מקום כינוס" (מילולית: ישיבה ביחד). כך נקראו מועצות ובתי דין שפעלו בשווקים של ערי יוון העתיקה. המילה התקבלה בלשון חז"ל, שהושפעה מהלשון היוונית, ומבחינה דקדוקית נוקטים לגביה לשון נקבה ("הסנהדרין יושבת", "הסנהדרין דנה" וכדומה).  בכמה מקומות בספרות חז"ל מכונה הסנהדרין גם בית ועד. בתקופות מאוחרות יותר, נדרש השם כנוטריקון של "שונא הדרת-פנים בדין".
מקור סמכותה

התורה עוסקת במקרה שבו מתעורר ספק הלכתי שאין לו פותר ומצווה כי במקרה כזה יש לפנות אל הסמכות ההלכתית הנמצאת במקום שבחר ה'. התורה מצווה להישמע לפסיקת ההלכה המתקבלת על ידי אותה סמכות, ואף מאיימת בעונש מוות על מי שלא יקבל אותה:
כִּי יִפָּלֵא מִמְּךָ דָבָר לַמִּשְׁפָּט; בֵּין דָּם לְדָם, בֵּין דִּין לְדִין, וּבֵין נֶגַע לָנֶגַע, דִּבְרֵי רִיבֹת בִּשְׁעָרֶיךָ – וְקַמְתָּ וְעָלִיתָ אֶל הַמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר ה' אֱלֹהֶיךָ בּוֹ. וּבָאתָ אֶל הַכֹּהֲנִים הַלְוִיִּם וְאֶל הַשֹּׁפֵט אֲשֶׁר יִהְיֶה בַּיָּמִים הָהֵם, וְדָרַשְׁתָּ וְהִגִּידוּ לְךָ אֵת דְּבַר הַמִּשְׁפָּט.

וְעָשִׂיתָ עַל פִּי הַדָּבָר אֲשֶׁר יַגִּידוּ לְךָ מִן הַמָּקוֹם הַהוּא אֲשֶׁר יִבְחַר ה', וְשָׁמַרְתָּ לַעֲשׂוֹת כְּכֹל אֲשֶׁר יוֹרוּךָ. עַל פִּי הַתּוֹרָה אֲשֶׁר יוֹרוּךָ וְעַל הַמִּשְׁפָּט אֲשֶׁר יֹאמְרוּ לְךָ – תַּעֲשֶׂה, לֹא תָסוּר מִן הַדָּבָר אֲשֶׁר יַגִּידוּ לְךָ יָמִין וּשְׂמֹאל.

וְהָאִישׁ אֲשֶׁר יַעֲשֶׂה בְזָדוֹן לְבִלְתִּי שְׁמֹעַ אֶל הַכֹּהֵן הָעֹמֵד לְשָׁרֶת שָׁם אֶת ה' אֱלֹהֶיךָ אוֹ אֶל הַשֹּׁפֵט – וּמֵת הָאִישׁ הַהוּא, וּבִעַרְתָּ הָרָע מִיִּשְׂרָאֵל. וְכָל הָעָם יִשְׁמְעוּ וְיִרָאוּ וְלֹא יְזִידוּן עוֹד.
בתורה שבעל-פה, "המקום אשר יבחר ה'" מתפרש כבית המקדש שבירושלים, והסמכות ההלכתית שהייתה שם בתקופת חז"ל היא הסנהדרין שישבה בלשכת הגזית שבעזרת בית המקדש, ושאבה את סמכותה ממקום זה. לכן, כאשר הסנהדרין אינה יושבת שם היא מאבדת את סמכותה.
חז"ל פירשו שעונש המוות מתייחס למקרה של "זקן ממרא" – אחד מן החכמים הסמוכים שאינו מקבל את הסמכות העליונה של הסנהדרין, ומורה הלכה למעשה בניגוד לדבריה.