קורדו קליי
ביוגרפיה

קליי נולד באנקונה למשפחה יהודית בן לאלפרדו וַאָדָה דלה פרגולה. בשנת 1915, בהיותו בן חמש, עבר עם משפחתו לרומא שם למד לימודים קלאסיים ופקד אקדמיה לאמנויות יפות.
כבר בשנים 1925–1926, קליי איר את שערי כתב העת "הצלב האדום האיטלקי הצעיר" (La Croce Rossa Italiana Giovanile), כתב עת לבתי הספר היסודיים והתיכוניים באיטליה. בשנת 1927 ערך את הופעתו האמנותית הראשונה המשמעותית עם ציור קיר בטמפרה על תקרה של מועדון ברחוב ויה סיסטינה (ציור זה נהרס מאוחר יותר). בשנה שלאחר מכן, יצר ציור קיר נוסף באולם תיאטרון ברחוב ויה ונטאג'יו.
בשנת 1929, באומברטידה (אנ'), החל לעבוד במפעל הקרמיקה האמנותית רומטי (Rometti), ובשנה שלאחר מכן מונה למנהל האמנותי של המפעל. באותה שנה, ביצע פרסקו באורך 60 מטרים בבית משפחת מאוורלי-רג'יאני בנושא "הקרב על התבואה" (אנ'), המחולק ל-12 ריבועים המכסים את ארבעת קירות האולם.
בשנת 1932 ערך את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה לאמנות של רומא, שם הציג את יצירתו "המזל" ומגוון דיוקנאות, רישומים, קרמיקה ופסלים. באותה שנה קיבל הזמנה לעצב את פונטנה דלו זודיאקו (מזרקת גלגל המזלות) בטרני, עם עיטורי זכוכית ונציאנית צבעונית, שניזוקו במלחמת העולם השנייה.
יחד עם האמנים ג'וזפה קפוגרוסי (אנ') ועמנואלה קאוולי (אנ'), הקים את קבוצת "האסכולה הרומאית החדשה לציור", המוכרת יותר בשם סקואולה רומאנה (Scuola Romana).
בדצמבר 1933 עבר קליי לפריז, שם הציג יחד עם קפוגרוסי וקאוולי בגלריית ז'אק בונז'אן (Jacques Bonjean). בשנת 1935, בתערוכה הרבעונית השנייה לאמנות לאומית ברומא, הציג קליי ארבעה לוחות קיר נתיקים בנושא ייבוש ביצות פונטין (אנ')והוענק לו פרס של 10,000 לירות.
בין 1937–1938 הציג את עבודותיו בגלריה "קומט" בניו יורק. ב-1937 השתתף ב"תערוכה הבינלאומית לאמנויות וטכניקות" בפריז, שם יצר, בסיוע אפרו בזלדלה (אנ'), סדרת ציורים גדולים (כ-200 מטרים אורך) בטכניקת טמפרה-אנקאוסטיקה על לוח, לקישוט מבואת הביתן האיטלקי, ציורים שהציגו דימויים מונומנטליים של רומא ודיוקנאות של אישים איטלקים דגולים מהתקופה הרומית ועד תקופת הריסורג'ימנטו.
בשנת 1938, כאשר בניטו מוסוליני החמיר את רדיפת היהודים בעקבות חוקי הגזע, נאלץ קליי לגלות מאיטליה בשל יהדותו. תחילה התיישב בפריז והמשיך להציג שם, ובסוף שנת 1939 הפליג משרבורג לניו יורק. בניו יורק הציג זמן קצר לאחר הגעתו בגלריה הנודעת 'ג'וליאן לוי' (אנ').
בינואר 1941 הציג תערוכת יחיד במוזיאון בסיוויק סנטר בסן פרנסיסקו (אנ'), אך חודשיים לאחר מכן התגייס לצבא האמריקאי. על אף שירותו הצבאי, המשיך ביצירתו האמנותית והשתתף בתערוכות שונות.
בשנת 1943 עבר לבריטניה עם הצבא, ובשנה שלאחר מכן השתתף במבצעים צבאיים בצרפת, כולל הנחיתה בנורמנדי, בלגיה וגרמניה. בתקופה זו יצר את סדרת הרישומים המפורסמת שלו בנושא המלחמה, כולל הדימויים ממחנה הריכוז בוכנוואלד, שבשחרורו השתתף כחלק מכוחות בעלות הברית.
בתום המלחמה חזר לניו יורק והמשיך ליצור תוך התנסות בטכניקות וסגנונות מתחלפים. היה בין מייסדי "חברת הבלט" (כיום "בלט העיר ניו יורק") יחד עם ג'ורג' בלנשין ולינקולן קירשטיין, שם היה אחראי על עיצוב תפאורות ותלבושות.
בשנת 1948 החליט קליי לחזור לאיטליה באופן קבוע והתיישב בסטודיו ליד הקירקוס מקסימוס ברומא. היציבות והשקט אפשרו לו להמשיך במסע חקירתו האמנותית ולהשתתף באירועי תצוגה רבים באיטליה ומחוצה לה. הוא התנסה בטכניקות מופשטות ולא-פיגורטיביות שונות (נאו-מטאפיזיות, נאו-קוביסטיות, אינפורמליות) וסביבו התקבצו אמנים רבים, ביניהם: מירקו בזלדלה (אנ'), קפוגרוסי, אלברטו בורי ורנטו גוטוזו (אנ').
בשנים 1949–1950, היה שותף בהקמת אוסף וורצ'וצ'י (אנ') החשוב, בנושא עבודה, ותרם לאוסף יצירה בשם "הקדר" (Il vasaio) בליווי דיוקן עצמי; האוסף שמור כיום בפינקוטקה האזרחית של פורלי (פינקוטיקה סיוויקה פורלי) (אנ').
בין סוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, הוזמן יחד עם אמנים אחרים לעטר את הספינה "לאונרדו דה וינצ'י" (אנ'). קליי תרם לעיצוב כמה אזורים באונייה עם שחזורי התוכניות של לאונרדו דה וינצ'י (כגון מעוף הציפורים) ועם שישה שטיחי קיר שיוצרו בשיתוף עם בית המלאכה לשטיחי קיר סקאסה באסטי.
בתחילת שנות ה-70' יצר גרפיטי לאנדרטה המוזיאונית לגולים על רקע גזעי ופוליטי בקרפי (מודנה). היצירה מציגה גופת אסיר ליד גדר המחנה. התיל המקורי מתחת לגרפיקה של קליי מזכיר למבקר את המשמעות הסמלית של דיכוי ושלילת חירות שהתיל הדוקרני מייצג ביחס למערכת המחנות.
במקביל המשיך בפעילותו כמעצב תפאורות ותלבושות, והשתתף ביצירות תיאטרון רבות כגון: "טנקרדי" של רוסיני (1952), "מקבת'" של בלוך (1960), "אסטרי" של פטרסי (1968), "פרספונה" של סטרווינסקי (1970), "אניישה פון הוהנשטאופן" של ספונטיני (1974) ו"מיסה ברוויס" של סטרווינסקי (1975).
קליי זכה בפרס גוגנהיים (1946) ובפרס מרצוטו (1954). הוא נפטר ברומא, בביתו בגבעת אוונטינו, ב-28 במרץ 1976.
גרפיטי של קליי עבור האנדרטה המוזיאונית לנרדפים על רקע גזעי-פוליטי