stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות להט"ב
ארגונים למען זכויות להט"ב

הקמפיין לזכויות אדם
הוועדה המדעית-הומניטרית
הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה
האגודה למען הלהט"ב בישראל
האיגוד הבין-לאומי ללסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנס ואינטרסקס
פסקי דין בנושא זכויות להט"ב

פסק דין באוורס נגד הארדוויק
בג"ץ יוסי בן-ארי נגד מנהל מינהל האוכלוסין במשרד הפנים
בג"ץ אל-על נגד דנילוביץ
פסק דין ירוס-חקק נגד היועץ המשפטי לממשלה
פסק דין לורנס נגד טקסס
ראו גם

מהומות סטונוול
מצעד הגאווה
איחוד אזרחי
פעילים למען זכויות להט"ב
הצעדה לשוויון לאומי
גאווה (להט"ב)
בית הספר לשלום

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 ארגון
 תקופת הפעילות:  1979–הווה (כ־45 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°49′01″N 34°58′43″E﻿ / ﻿31.816883054447°N 34.978540171854°E﻿ / 31.816883054447; 34.978540171854
 sfpeace.org
  (למפת השפלה מוגדלת) בית הספר לשלום(למפת השפלה רגילה) בית הספר לשלום(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הספר לשלום(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הספר לשלום
 
בית הספר לשלום הוקם ב-1979 כמוסד חינוכי-רעיוני של היישוב המעורב נווה שלום מתוך מטרה ליצור דיאלוג בין ערבים ליהודים דרך עריכת סמינרים וסדנאות מפגש ביניהם. לפי בית הספר השתתפו בפעילויותיו מאז תחילת פעילותו כ-25,000 בני אדם.
אודות

בית הספר לשלום שוכן ביישוב נווה שלום כמיזם שמטרתו לפעול למען דו קיום ערבי יהודי מתוך הבנה והסכמה בין העמים. בית הספר עורך מפגשים דו-לאומיים בין יהודים ופלסטינים בישראל (החל מהסכמי אוסלו המפגשים כוללים גם ערבים מהרשות הפלסטינית) ופעילויות חד לאומיות. פעילויות אלו נערכות בבית הספר עצמו או בקהילות השונות בישראל וברשות הפלסטינית.
צוות בית הספר מורכב באופן שוויוני מערבים ויהודים כאחד ומנוהל ברוטציה בידי מנהלים ערבים ויהודיים. כיום מנהל בית הספר הוא רבאח חלבי.
בית הספר הוא גוף עצמאי אשר ממומן בעיקר בידי קרנות ואגודות ידידים של נווה שלום בחו"ל.
אופי הפעילות

בשונה ממיזמי שלום חברתי בעלי מטרות דומות בית הספר לשלום אינו מתבסס על ניסיון להביא לקרבה ברמה הבין אישית. על פי ראבח חלאבי ניסיונות אלו אינם תורמים להבנת הקונפליקט ולפתרונו. האופן דרכו מנסה בית הספר ליצור בסיס משותף לדו קיום הוא על ידי חקירה והבנת הזהות העצמית של כל קהילה על ידי מפגשים ודיאלוגים.
ראבח חלבי הבוחן, בין השאר, את המפגשים גם כסימולציה להערכת יחסי הכוחות בין יהודים לערבים בישראל עצמה והאפשרות לפתרון כולל, מתאר בספרו ובהרצאותיו את האופי המקובל אותו לובשים הדיאלוגים הנערכים בין הפלסטינים והיהודים בבית הספר לשלום.
תחילת הדיאלוג מאופיינת בחוזקת הקבוצה היהודית ורגשי הנחיתות של הקבוצה הערבית. בהמשכו מתרחש היפוך כוחות בו מאשימים הערבים את היהודים בשליטה ודיכוי ומעלים דרישות כמו שינוי הגדרת המדינה כך שתכלול את כל אזרחיה. בסופו של דבר הדיאלוג עובר לשלב השלישי בו מנסה הקבוצה היהודית להשיב את הכח לידיה ולתהות אודות האנושיות והמוסר של החברה הערבית וסופו בדיאלוג עיקש בו היהודים מצהירים את נכונותם לקבל את הערבים לתוכם אך לא כקבוצה לוחמת.
מכתב שפרסם בית הספר לשלום בעקבות אירועי אוקטובר 2000, שבו נכללו שמות של 13 הרוגים ערבים שבית הספר אבל עליהם תוך השמטת שמו של נרצח יהודי עורר ביקורת רבה. בית הספר הגיב על כך שמתוך כוונה להדגיש את המציאות האי-סימטרית, לשיטתם, בישראל, בה ערבים נחשבים כאויב מדינה, בחר בית הספר להציג דווקא את שמותיהם של הערבים שנהרגו על ידי שוטרים ישראלים, ולהשמיט את שמו של היהודי שנרצח בידי אזרחים.
הערות שוליים

↑  אתר בית הספר לשלום
↑  דן שיפטן, פלסטינים בישראל, עמ' 490
↑  רבאח חלבי, דיאלוג בין זהויות - מפגשי ערבים ויהודים בנוה שלום, עמ' 12-13
↑  שם, עמ' 13
↑  מיכל זק, כרוניקה של הסכמות, אתר בית הספר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303327305171  SUDOC: 091527716
דימו בורגיר

| --- | --- |

הלהקה בהופעה, 2005
 מקום הקמה:  אוסלו 
 מוקד פעילות:  נורווגיה נורווגיה
 תקופת הפעילות:  מ-1993
 זרם:  מטאל
 סוגה:  בלאק מטאל סימפוני
 חברת תקליטים:  No Colours, Spikefarm, Cacophonous, Century Media, Nuclear Blast
 פרסים והוקרה:  פרס שפלמן למטאל (2001)  פרס אלארם למטאל (2002)  פרס אלארם למטאל (2004)  Spellemann Award for the videoclip of the year (2007)  פרס שפלמן למטאל (2003)  פרס אלארם למטאל (2007) 
 http://www.site.dimmu-borgir.com/
 חברים
 ראו בגוף הערך
 חברים לשעבר
 ראו בגוף הערך
 
דימוּ בּוֹרגיר (באיסלנדית: Dimmu Borgir, "טירות חשוכות") היא להקת מטאל נורווגית מאוסלו, מסוגת בלאק מטאל סימפוני. הלהקה הוקמה ב־1993, על ידי שאגרת', סולן הלהקה; וסילנוז, כותב השירים העיקרי ואחד מהגיטריסטים בה.
הרכב הלהקה השתנה רבות. סילנוז ושאגרת' הם החברים המייסדים היחידים שנותרו. הכלי המוביל בלהקת בדימו בורגיר הוא הקלידים. שאגרת' אף ניגן בעצמו בקלידים באלבומים הראשונים של הלהקה.
המוזיקה שבשני האלבומים הראשונים הייתה קליטה יחסית ללהקות שפעלו באותן שנים בנורווגיה, ועם זאת בעלת שמע פשוט יחסית לאלבומים העוקבים. בלהקה נמצאים אף סממנים שטניים בליריקה, בסמלילהּ ובעטיפות הדיסקים, כמקובל בסוגה זו. בשני הדיסקים הראשונים שלהם, For All Tid ו־Stormblåst מילות השיר נכתבו בשוודית עתיקה, שפת אימו של הסולן. מאז, השירים הם באנגלית בלבד.
חברי ההרכב > העכשוויים

Shagrath – סולן
Silenoz – גיטרה
Galder – גיטרה
Daray – תופים (live)
חברי ההרכב > חברים לשעבר

Brynjard Tristan – גיטרה בס
Stian Aarstad – קלידים
Nagash – גיטרה בס, קול רקע
Tjodalv – תופים, גיטרה
Astennu – גיטרה
Nicholas Barker – תופים
Hellhammer – (בהפסקה) תופים (ראו גם מייהם וארקטורוס)
Archon – גיטרה
ICS Vortex – גיטרה בס, שירה נקייה
Mustis – קלידים
אלבומים

| שנת ההוצאה | שם האלבום |
| --- | --- |
1994: Inn I Evighetens Mørke - EP
1995: For All Tid
1996: Stormblåst
1996: Devil's Path - EP
1997: Enthrone Darkness Triumphant
1998: Godless Savage Garden (Compilation)
1999: Spiritual Black Dimensions
2001: Puritanical Euphoric Misanthropia
2001: Alive in Torment (Live)
2003: Death Cult Armageddon
2004: Sons of Satan/Gather for the Attack (הוקלט במשותף עם אולד מנז צ'יילד)
2005: Stormblast MMV (הוצאה מחודשת לאלבום מ 1996)
2007: In Sorte Diaboli
2010: Abrahadabra
2018: Eonian
שיר הנשמרת

נתן אלתרמן יחד עם בתו תרצה אתר בקפה "כסית", 1 בינואר 1960
"שיר הנשמרת" הוא שיר מאת תרצה אתר. השיר יצא בספר השירים של אתר, "בין סוף לבין סתיו" שיצא בשנת 1972, שנתיים לאחר מות אביה. השיר הולחן על ידי נפתלי אלטר ובוצע לראשונה על ידי נורית גלרון.
שירה של אתר מתכתב ועונה לשירו של אביה, נתן אלתרמן "שיר משמר". בשיר מבקש אביה מבתו לשמור על עצמה. בשירו פונה אלתרמן האב לבתו  בבקשה ובתחנונים שתשמור על עצמה. הוא מבקש שתשמור על עצמה מהסכנות הרבות האורבות לה. אלתרמן מפרט בשיר את יופיים של החיים ומעודד אותה. השיר פורסם בספר השירה "חגיגת קיץ" שיצא לאור ב-1965. השיר הולחן על ידי סשה ארגוב, שבחר להלחין רק חלק מ-13 בתיו.
בשיר אתר פונה אל אביה. אתר כותבת לאביה כי היא שומרת על עצמה, נפשה, היא שורדת, ומצליחה להסתדר. בשיר המשוררת לא מסתירה הקושי הנפשי בו היא מצויה, אך מבטיחה לשמור על עצמה. ייתכן שהמשוררת הייתה מלאה בפחדים, ועל כך עולה מן הכתוב: "בתריסים כל מיני רוחות מכים / כל מיני עופות מדברים", רמז לרוח והציפור המופיעים ב"שיר משמר".
אתר כותבת כי היא "...נזהרת מדברים נופלים מאש, מרוח, משירים״, ובכך ספק רומזת ספק מבקשת מאביה שישמור עליה ושיריו לא מספקים את ההגנה לה היא זקוקה.
בשנת 2011 הוקלט דואט של שיר המשלב בתים משני השירים של אלתרמן ואתר, בשם "שיר משמר שיר הנשמרת". השיר הולחן בידי גידי קורן ובוצע על ידי מיכה ביטון וחני דינור. השיר בוצע לראשונה בערב בו הוענקו פרסים על שם נתן יונתן, למלחינים הכותבים מוזיקה לשירי משוררים.
הערות שוליים

1 2  שיר הנשמרת – מילים וביצועים | אלטר, נפתלי, 1947- מלחין | מוזיקה | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  שיר משמר - שמרי נפשך / נתן אלתרמן - השיר שכתב לבתו | הספרנים, באתר הספרנים, ‏20 באוגוסט 2017
↑  heitner, פינתי השבועית ברדיו: שיר הנשמרת, באתר הבלוג של אורי הייטנר, ‏2017-08-07
↑  חנוך דאום ואריאל הרטמן, נפש יהודית, תל אביב: משכל (ידיעות אחרונות), 2017, עמ' 121
↑  אסף נבו, ‏חני דינור שרה פוליקר: "אני לא יודעת", באתר ‏מאקו‏, 5 באוגוסט 2012
↑  מיכה ביטון חני דינור -- "שיר משמר שיר הנשמרת", נבדק ב-2024-04-25
אן בלנט

| --- | --- |

 לידה:  22 בספטמבר 1837 הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  15 בדצמבר 1917 (בגיל 80) קהיר, סולטנות מצרים 
 שם לידה:  Hon. Annabella Isabella King 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 תקופת הפעילות:  1855–1917 (כ־62 שנים) 
 בן או בת זוג:  וילפרד בלנט (8 ביוני 1869–ערך בלתי־ידוע) 
 
אן איזבלה נואל בלנט, הברונית וונטוורת' ה-15 (באנגלית: Anne Isabella Noel Blunt) (22 בספטמבר 1837 – 15 בדצמבר 1917), הידועה לרוב כליידי אן בלנט, הייתה מייסדת-שותפה, יחד עם בעלה המשורר וילפריד בלנט, של חוות ההרבעה "קראבט". השניים נישאו ב-8 ביוני 1869. מסוף שנות ה-70 של המאה התשע עשרה, וילפריד וליידי אן טיילו רבות בחצי האי ערב וברחבי המזרח התיכון, קנו סוסים ערביים מבני שבטים בדואים ומעלי פאשה שריף המצרי. בין הסוסים הגדולים והמשפיעים שלקחו לאנגליה היו אזרק, דג'ניה, מלכת שבא, רודניה וסוסו המפורסם של עלי פאשה שריף, מסעוד. עד היום ניתן לזהות בשושלתם של רוב הסוסים הערביים הגזעיים לפחות הורה אחד מקראבט.
חיים ועבודה

ליידי אן הייתה בתם של ויליאם קינג, הרוזן הראשון של לאבלייס עדה לאבלייס-קינג, מתכנתת המחשבים הראשונה בעולם. סבה וסבתה מצד אימה היו המשורר לורד ביירון ואנאבלה ביירון, הברונית וונטוורת' ה-11. בילדותה, היא נקראה "אנאבלה", על שם סבתה.
ליידי אן דיברה צרפתית, גרמנית, איטלקית, ספרדית וערבית, הייתה כנרת מיומנת ואמנית מחוננת שלמדה רישום אצל ג'ון ראסקין. לכל אורך חייה אהבה מאוד סוסים, והייתה רוכבת מעולה. התעניינותה בסוס הערבי, בשילוב עם התעניינותו של וילפריד בפוליטיקה של המזרח התיכון, הביאה להתעניינותם ההדדית בהצלת הגזע הערבי ולמסעותיהם הרבים.
ליידי אן טיילה רבות במזרח התיכון, והיא ידועה במיוחד כאישה האירופית הראשונה שנסעה במדבר הערבי שהגיעה לעיר חאיל. הספרים שבטי הבדואים של הפרת ועלייה לרגל לנג'ד משויכים אליה והתבססו על היומנים שלה, אך נערכו בהרחבה על ידי בעלה. קולה שלה מופיע בצורה ברורה יותר ביומנים שפורסמו.
בבעלותה היה כינור מתוצרת סטרדיוואריוס, שנודע מאז כ"סטרדיוואריוס של ליידי בלנט", אף על פי שהיא לא הייתה הבעלים המקוריים.
הכינור שופץ היטב בשנת 1864 על ידי ז'אן בפטיסט וויאום, ממנו רכשה את הכלי בהמלצת המורה שלה, לאופולד ג'נסה.
היא החזיקה בכלי במשך 30 שנה, ומכרה אותו בשנת 1895.
נישואיה של ליידי אן לווילפריד בלאנט לא היו מאושרים. הריונותיה הרבים הולידו רק בת אחת שנשארה בחיים, ג'ודית בלנט-ליטון, הברונית וונטוורת' ה-16. ליידי אן מעולם לא חדלה להתאבל על הפלותיה ועל התינוקות שמתו זמן קצר לאחר הלידה. אף על פי שהיה אבא אוהב לג'ודית כשהייתה ילדה, בלנט לא הסתיר שהיה מעדיף בן.
ליידי אן ווילפריד נבדלו זה מזה ביחס לניהול הסוסים שלהם. וילפריד, אף על פי שהיה פחות מוכשר ברכיבה, שלט לרוב בהחלטות הניהוליות. לעיתים פירוש הדבר היה להשאיר סוס יקר ערך מבחינת השושלת במצרים תחת טיפולם של מנהלים בלתי ראויים שהזניחו את הסוסים עד כדי כך שחלקם מתו מחשיפה לתנאי מזג האוויר ומצמא. באנגליה, התאוריה שלו לפיה סוסים ערביים צריכים לחיות ב"תנאים מדבריים", אפילו באקלים קר ולח, גרמה לכך כי לא פעם הסוסים קיבלו מזון לא מספיק ונחשפו במידה מיותרת לתנאי מזג האוויר.
לבלנט היו גם פילגשים רבות, לעיתים קרובות בו זמנית. בשנת 1906, כאשר פילגשו דורותי קרלטון (שאומצה לימים כאחייניתו) עברה לגור בביתם, עזבה אותו ליידי אן, שלא הייתה מסוגלת לסבול את מה שכינתה אורח חיים "אוריינטלי". בני הזוג הסכימו להיפרד באופן רשמי והסוסים חולקו ביניהם. ליידי אן חתמה על שטר חלוקה שנערך על ידי וילפריד. לפי תנאי השטר, ליידי אן שמרה על פארק קראבט ומחצית מהסוסים, ואילו בלאנט לקח את חוות קקסטונס ואת שאר הסוסים. בעקבות הפרידה, ליידי אן בילתה כמה חודשים בכל שנה באחוזתה שייח' עובייד ליד קהיר, מטע משמשים רחב ידיים שרכשו בני הזוג בשנת 1882 והסבו לחוות גידול לסוסים שהיו בבעלותם במצרים. בתה ג'ודית התגוררה באחוזת קראבט עם בעלה וילדיה. לבסוף, לאחר שהשאירה את הסוסים בהנהלתה של ג'ודית, עזבה ליידי אן את אנגליה לצמיתות באוקטובר 1915 ובילתה את שנות חייה שנותרו בשייח' עובייד.
מורשת

זמן קצר לפני מותה בשנת 1917, ליידי אן ירשה את התואר של וונטוורת' לאחר שאחייניתה, עדה קינג-מילבנקה, הברונית וונטוורת' ה-14 מתה ללא צאצאים. וילפריד, שתמיד היה זקוק לכסף, ניסה מספר פעמים לגרום לליידי אן להעביר אליו את הניהול או את הבעלות על חלקה בקראבט. בשלב מסוים, ניסיונות אלה הביאו לניכור עז בין ג'ודית ואמה, עד כדי כך שליידי אן נישלה את ג'ודית מהירושה. לאחר מותה של ליידי אן בשנת 1917, התואר וונטוורת' עבר לג'ודית, שבאותה עת כבר היו ברשותה כמה סוסים ורכוש משל עצמה, וליידי אן הורישה את חלקה הנותר של קראבט לבנותיה של ג'ודית, ומינתה נאמן שיפקח על העזבון.
וילפריד וג'ודית ערערו על עיזבונה של ליידי אן ועל הבעלות על סוסים רבים. הקרב המר התנהל בבית המשפט, שם ניתן פסק דין לטובת ילדיה של ג'ודית בשנת 1920, ובכך פסל את שטר החלוקה ואיחד מחדש את רוב הסוסים. וילפריד נפטר בשנת 1922, לאחר שהתפייס מילולית עם ג'ודית אך מבלי לשכתב את צוואתו. עם הזמן ג'ודית הצליחה לרכוש את המניות של בנותיה בקראבט ובחוות קקסטונס, לרכוש בחזרה רבים מהסוסים שווילפריד מכר לאחרים, וחוות ההרבעה של קראבט המשיכה לפעול תחת הנהלתה של ג'ודית. החלטות הניהול וההרבעה של ג'ודית שיפרו את תאוריות "תנאי המדבר" של וילפריד. היא הוסיפה לתוכנית ההרבעה סוסים שאינם צאצאי מדבר, כמו הסוס הערבי-פולני "סקוברונק", דבר שיצר מחלוקת, אך ההרבעה שרדה ושגשגה כמעט חמישים שנה עד שנת 1971, כאשר הנכס עצמו נחלק על ידי הכביש המהיר. ג'ודית מכרה סוסי קראבט בכל רחבי העולם. היא מכרה כמה סוסים שגדלו משושלת בלאנט חזרה למצרים, שם יש להם עדיין צאצאים. כמה מסוסי ההרבעה הידועים, למשל אל-מארה באמריקה ופנוויק באוסטרליה, מוצאם בסוסים שהורבעו וגדלו בחוות קראבט.
הסטריבריוס של ליידי בלנט נחשב כיום לאחד מכינורות הסטרדיוואריוס שהשתמרו באופן הטוב ביותר בעולם. הוא נמכר במכירה פומבית ביפן בשנת 2011, בשיא עולמי של 9.8 מיליון ליש"ט (15.9 מיליון דולר).
ביבליוגרפיה

Lisa Lacy, Lady Anne Blunt in the Middle East: Travel, Politics and the Idea of Empire, Tauris 2017
H. V. F. Winstone, Lady Anne Blunt: A Biography, Barzan, 2005
הערות שוליים

↑  Woolley, Benjamin (בפברואר 2002). The Bride of Science: Romance, Reason, and Byron's Daughter. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Rory Stewart, "The Queen of the Quagmire", New York Review of Books, 25.10.2007.
↑  Lady Anne Blunt: journals and correspondence, 1878-1917, Archer, Rosemary and James Fleming, ed, Alexander Heriot, 1986.
↑  Simeon Bennett, "Stradivarius at $15.9 Million Means Investors Bet on Violins", Bloomberg June 22, 2011.
↑  "The ‘Lady Blunt’ Stradivarius violin, Cremona, 1721", Tarisio.
↑  Stradivarius violin sold for £9.8m at charity auction, BBC News 21 June 2011.
↑  "The ‘Lady Blunt’ Stradivarius violin, Cremona, 1721", Tarisio.
↑  Simeon Bennett, "Stradivarius at $15.9 Million Means Investors Bet on Violins", Bloomberg, 22 June 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271759205171  BIBSYS: 90134518  BnF: cb124101071 (data)  CiNii: DA11440821  GND: 119389991  ISNI: 0000 0000 8111 240X  LCCN: n81008163  NDL: 00692537  NLA: 35019679  NTA: 074519026  RERO: 02-A000020934  RKD: 223492  SUDOC: 033471320  Trove: 793989  ULAN: 500003898  VIAF: 32084724   WorldCat (עם VIAF): 32084724
מילי באלאקירב

| --- | --- |

מילי באלאקירב
 לידה:  21 בדצמבר 1836 (יוליאני) לוח שנה לא מוגדר, ככל הנראה יוליאני ניז'ני נובגורוד, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  16 במאי 1910 (יוליאני) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית העלמין טיחווין 
 מוקד פעילות:  האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  Kazan Imperial University, Nizhny Novgorod Institute of nobility 
 סוגה:  סימפוניה 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 2 
 פרופיל ב-IMDb
 
מילי אלכסייביץ' באלאקירב (רוסית: Ми́лий Алексе́евич Бала́кирев)‏ (2 בינואר 1837 - 29 במאי 1910) היה מלחין רוסי. כיום הוא מוכר בעיקר הודות לחלקו באיחוד המלחינים, הנודעים בשם החמישה, ולאו דווקא במוזיקה שלו, פרט אולי ל"אסלאמי" שלו, פנטזיה אוריינטלית, שעודנה פופולרית בקרב הפסנתרנים.
שנות הילדות

באלאקירב נולד בניז'ני נובגורוד למשפחתו של לבלר עני. ראשית חינוכו המוזיקלי באה לו בזכות אמו, שלקחה אותו למוסקבה בשנת 1847, ללמוד אצל אלכסנדר דובוג. בעיות כספים הביאו בסופו של דבר לסיום השיעורים הללו ואילצו אותו לחזור לניז'ני נובגורוד. אף על פי כן, היה מי שהבחין בכשרונותיו; עד מהרה מצא פתרון בדמות האציל אלכסנדר אובליצ'ב. בן אצולה זה חיבר ביוגרפיה של מוצרט והחזיק בתזמורת קטנה פרטית ובספריה מוזיקלית עצומה, שבאלאקירב הפיק ממנה ידע יקר ערך במוזיקה.
בגיל שמונה-עשרה, אחרי קורס אוניברסיטאי במתמטיקה, לקח אובליצ'ב את באלאקירב לסנקט פטרבורג, שם התוודע אל מיכאיל גלינקה. גלינקה עודד אותו לעשות את המוזיקה לקריירה, עצה שבאלאקירב קיבל בכל לבו. הוא הופיע לראשונה בפרק הראשון מן הקונצ'רטו לפסנתר שלו. המפגש שלו עם גלינקה גם הצית ניצוץ של לאומיות רוסית בבאלאקירב והוא אימץ את העמדה, שרוסיה צריכה אסכולה מוזיקלית נבדלת משל עצמה, משוחררת מהשפעות דרום-ומערב-אירופאיות. סביבו התלכדו מלחינים בעלי אידיאלים דומים: סזאר קואי, מודסט מוסורגסקי, אלכסנדר בורודין וניקולאי רימסקי-קורסקוב. חמשת הגברים תוארו בפי המבקר הנודע ולדימיר סטאסוב כ"אגרוף החזק"; בהמשך נודעו בפשטות כ"חמישה".
הקבוצה נתקלה בביקורת חריפה מצד הממסד המוזיקלי הרוסי, שהתגלם באנטון רובינשטיין וניקולאי רובינשטיין. שני אלה כינו את הקבוצה בפומבי "חובבים" (כינוי שהיה מוצדק במידה ידועה, משום שבאלאקירב היה המוזיקאי המקצועי היחד ביניהם). כדי לסתור את הביקורות ולתמוך ביצירתה של אסכולה מוזיקלית "רוסית" במובהק,
ייסדה הקבוצה "בית ספר חופשי למוזיקה" בשנת 1862.
מוזיקה והשפעות

באלאקירב נודע לשמצה, במידת מה, בפרקי הזמן הממושכים שנדרשו לו לסיום יצירות; לדוגמה, הסונאטה בסי מינור שלו נכתבה לאורך 50 שנה. אף על פי כן, עלה בידו להפיק כמות ניכרת של מוזיקה, שרובה אינה מבוצעת כמעט כיום. יצירותיו כללו בעיקר שירים וקבצים של שירי עם, אבל יש בהן גם שתי סימפוניות, שתי פואמות סימפוניות ("רוסיה, ו"תמרה"), ארבע פתיחות ומספר רב של קטעים לפסנתר, ביניהם "אסלאמי: פנטזיה אוריינטלית." יצירותיו התזמורתיות הן בדרך כלל קטעי מוזיקה תוכניתית בסגנון, שפיתחו תלמידי באלאקירב, כמו בורודין ורימסקי-קורסקוב. "אסלאמי" חביבה במיוחד על פסנתרנים, משום שהיא קשה לנגינה.
השפעתו כמנצח וכמארגן מוזיקה רוסית מציבה אותו במעמד של מייסד תנועה חדשה. על אף היותו אחד ממייסדי "בית הספר החופשי", התנגד באלאקירב נמרצות למה שהגדיר "מקצוענות מוזיקלית", תכונה שקישר עם הסצנה הרוסית הממסדית באמצע המאה ה-19. הוא שאף להנחיל את חזונו המוזיקלי לתלמידיו, ומתוך כך היה למעשה מנהיג קבוצת החמישה במשך כל תקופת קיומה. לא אחת משל בקבוצה זו ביד חזקה. על מוסורגסקי, בעיקר, ניתכה לא פעם אש המורה; ביקורתו הקשה של באלאקירב על "לילה על הר קירח" שלו גרמה לכך, שיצירה זו לא בוצעה בחיי מוסורגסקי. מחוץ לקבוצה, נתן באלאקירב עידוד רב לפיוטר איליץ' צ'ייקובסקי במחקריו, ובסופו של דבר נתן לו השראה לכתיבת "סימפוניית מאנפרד" שלו (צ'ייקובסקי הכיר בכך בהקדישו את היצירה לבאלאקירב).
השנים המאוחרות

לבית הספר החופשי הייתה השפעה, אך הוא סבל מבעיות כספים כרוניות, שדחפו את באלאקירב להתמוטטות עצבים
בשנת 1872. בעקבותיה פרש זמנית מעולם המוזיקה ועזב את בית הספר כדי לעבוד כפקיד של מסילת הרכבת בין סנקט פטרבורג לוורשה. כמו כן הוא עבד במספר משרות, כמו מפקח בית ספר, עד שנת 1883, השנה בה התמנה למנהל הקאפלה הצארית ולמנצח האגודה המוזיקלית הצארית. במשרה זו החזיק עד 1895, אז פרש סופית.
באלאקירב מת ב-29 במאי 1910 ונקבר בבית הקברות של מנזר אלכסנדר נייבסקי בסנקט פטרבורג.
יצירות נבחרות > יצירות בעלות מספר אופוס

קונצ'רטו לפסנתר מס' 1, אופוס 1 (1855-6)
שמינייה אופוס 3
פנטזיה גדולה על שירי עם רוסיים, אפוס 4, לפסנתר ותזמורת
סונאטה לפסנתר מס' 1 בסי במול מינור, אופוס 5
פתיחה על נושא שיר לכת ספרדי, אופוס 6
אסלאמי, פנטזיה אוריינטלית לפסנתר, אופוס 18 (1869, עובדה ב-1902)
סונאטה לפסנתר מס' 2 בסי במול מינור, אופוס 102 (1905)
קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 במי במול מז'ור, אופוס פוסטהומוס (1861)
הנצחה

קרחון באלאקירב באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של מילי באלאקירב.
ראו גם

רשימת יצירות מלאה בוויקיפדיה באנגלית
הערות שוליים

↑  קרחון באלאקירב באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274265705171  PLWABN: 9810568615705606  BIBSYS: 90804371  BNE: XX1592870  BnF: cb13891081w (data)  CANTIC: a19158488  CiNii: DA07473113  GND: 118652036  ISNI: 0000 0001 1065 759X  LCCN: n50041167  LNB: 000035665  MusicBrainz: 482dc0a4-0c39-40dc-9d6d-ca250a5ef833  NDL: 01068436  NKC: jn19981000189  NLA: 35397988  NLG: 217944  NLK: KAC200810621  NSK: 000426197  NTA: 070308047  RERO: 02-A005490721  RSL: 000033162  SELIBR: 206437  SNAC: w6dg02r2  SUDOC: 103829156  Trove: 938691  VIAF: 61730949   WorldCat (עם VIAF): 61730949 
קבר באלאקירב
מכבי צ'רנוביץ

שחקני הקבוצה
מכבי צ'רנוביץ (בגרמנית: Makkabi Czernowitz וברומנית: Maccabi Cernăuți אוקראינית: Маккабі Чернівці) היה מועדון כדורגל יהודי שפעל בעיר צ'רנוביץ החל מ-1909 ועד 1940.
עם הקמתו ב-1909 המועדון נקרא Wanderbund Blau-Weiß Czernowitz (עוברי דרך כחול-לבן צ'רנוביץ), וב-1910 שונה השם ל"הכח צ'רנוביץ". ב-1914 שינה המועדון את שמו פעם נוספת ל"מכבי צ'רנוביץ".
ב-1923 שיחק בקבוצה במשך עונה אחת הכדורגלן האוסטרו-הונגרי איזידור גנסל, ששיחק בעבר בהכח וינה. גנסל היה הכדורגלן היחיד של מכבי צ'רנוביץ שהגיע לנבחרת רומניה בכדורגל.
ב-25 בפברואר 1932 מועדון הכח צ'רנוביץ התאחד עם מכבי צ'רנוביץ. בשנים 1920, 1922, 1927, 1931 ו-1932 מכבי צרנוביץ הייתה אלופת בוקובינה וב-1932 הגיעה לחצי גמר אליפות רומניה. זכיית הקבוצה בשנת 1932 הובילה להתנפלות של קהל הקבוצה היריבה על אוהדי ושחקני מכבי.
ב-1940, לאחר פלישת ברית המועצות לבוקובינה, פורק המועדון.
ביאורים

↑  אין לבלבל עם קבוצה ששיחקה תחת שם זהה בשנים 1932-1920.
↑  שיחק כחלוץ במשחק מול טורקיה, שהסתיים בתוצאה 2 - 2. גנסל הבקיע את שני השערים לטובת רומניה.
הערות שוליים

↑  מוכים בכדור מכים באגרוף, דבר, 29 במאי 1932
שמואל בנצור

שמואל בנצור (15 ביולי 1906, קלוז', האימפריה האוסטרו-הונגרית – 29 באפריל 1973, ירושלים, ישראל) היה דיפלומט ישראלי אשר כיהן כנציג הדיפלומטי הרשמי הראשון של ישראל בבולגריה והונגריה, ונמנה עם מייסדי שירות החוץ הישראלי.
ביוגרפיה

שמואל בנצור נולד ב-1906 בקלוז' כשמואל פטרפי, למשה ולציפורה. הוא רכש השכלה אקדמית בעירו. כיהן כמזכיר כללי של ההסתדרות הציונית בטרנסילבניה. ב-1934 במהלך העלייה החמישית עלה לארץ ישראל. בין השנים 1945–1948 כיהן כיושב ראש "התאחדות עולי הונגריה". בנובמבר 1948 הצטרף לשירות החוץ הישראלי. בין השנים 1948–1952 כיהן כמזכיר ראשון ובהמשך ציר דיפלומטי בצירות ישראל בבודפשט, הונגריה, ובמקביל כיהן כמיופה כח לא תושב בצירות ישראל בסופיה, בולגריה. בנצור היה הנציג הדיפלומטי הרשמי הראשון בהונגריה ובבולגריה.
בין השנים 1952–1955 כיהן כסגן מנהל ובהמשך מנהל מחלקת מזרח אירופה במשרד החוץ, ובין השנים 1955–1958 כיהן כקונסול ובהמשך ציר ישראל בווינה אוסטריה. בהמשך, בין השנים 1958–1962 כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ לענייני מינהל, בין השנים 1962–1967 כיהן כשגריר ישראל בשווייץ, ובין השנים 1967–1973 כיהן כמפקח הכללי על שירות החוץ.
ב-1930 נישא שמואל בנצור לרחל לבית ויינשטיין. בנו הוא איתן בנצור שכיהן כמנכ"ל משרד החוץ. שמואל בנצור הלך לעולמו לאחר מחלה ב-1973 והוא בן 66, והובא לקבורה בהר המנוחות.
הערות שוליים

↑  שמואל בנצור, באתר משרד החוץ.
↑  דוד תדהר (עורך), "שמואל בנצור", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יד (1965), עמ' 4444
↑  שמואל בנצור באתר GRAVEZ.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1266002839  VIAF: 5972166172283090800003   WorldCat (עם VIAF): 5972166172283090800003
פארק בגין

ערך זה עוסק בפארק בהרי ירושלים. אם התכוונתם לפארק בדרום תל אביב, "פארק דרום", ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  מנחם בגין 
 נתונים ומידות
 שטח:  8,000 דונם
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  מועצה אזורית מטה יהודה 
 קואורדינטות:  31°44′04″N 35°05′44″E﻿ / ﻿31.73438611°N 35.09554444°E﻿ / 31.73438611; 35.09554444
 אתר רשמי
  (למפת הרי ירושלים מוגדלת) פארק בגין(למפת הרי ירושלים רגילה) פארק בגין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום פארק בגין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום פארק בגין
 
פארק בגין הוא פארק לאומי בהרי ירושלים, ממוקם במבואות הדרומיים-מערביים של ירושלים, מצפון לכביש 375, קרוב למושבים מבוא ביתר ובר גיורא. נקרא על שם מנחם בגין.
הפארק חולש על הציר הדרומי העתיק לירושלים, מאשקלון דרך עמק האלה לכיוון בית לחם ודרום ירושלים. בפארק בגין תצפיות נוף לעבר ירושלים ונחל שורק, גבעות רמות עם עצי חורש ים תיכוני. במקום מספר מעיינות של חקלאות הררית מסורתית הזורמים לבריכות אגירה, לבוסתני פרי ולחורשות ירוקות.
אתרים בפארק:
שמורת הר גיורא וקברו של שיח' מרזוק
מעיין "עין יואל"
מעיין עין קובי וחורבות הכפר אל קאבו
נחל רפאים ומסילת הרכבת יפו–ירושלים
אנדרטה לזכר הנספים במגדלי התאומים