stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נבחרת האימפריה הרוסית בכדורגל

נבחרת האימפריה הרוסית בכדורגל (ברוסית: Сборная Российской империи по футболу) הייתה הנבחרת הלאומית שייצגה את האימפריה הרוסית בטורנירים בינלאומיים בכדורגל בשנים 1911–1914. אף שנערכו שני משחקים לא רשמיים בשנת 1910 מול הנבחרת הצ'כית, שניהם היו ניצחונותיה הבודדים: 5:4 ו-1:0. ב-22 באוגוסט 1911, נערך משחק מול הנבחרת הבריטית, אך פיפ"א החשיבה רק את משחקי הנבחרת באולימפיאדת סטוקהולם (1912) כמשחקים רשמיים ראשונים.
היסטוריה

ב-1911 נעשו הניסיונות הראשונים לאגד כמה נבחרות עירוניות לכדי נבחרת לאומית אחת שתייצג את המדינה בטורנירים בינלאומיים. הקבוצה התארגנה לקראת הגעת נבחרת בריטניה בכדורגל שהגיעה לרוסיה תחת השם English Wanderers, והייתה זו הנבחרת הלאומית הזרה הראשונה שהגיעה למדינה. כבסיס לנבחרת הלאומית היוו שחקני סנקט פטרבורג ומוסקבה שהיו היחידות, בעלות ניסיון בהופעות בינלאומיות.
הגעת הנבחרת הבריטית לסנקט פטרבורג סוקרה בהרחבה בעיתונות הרוסית של אותם ימים, שאף לא דנה בניצחון אפשרי אלא בעצם הכבוד לשחק מול נבחרת לאומית כלשהי. באוגוסט 1911 הרוסים הובסו בשלושה משחקים שנערכו (0:14, 0:7, 0:11).
בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת סטוקהולם (1912) רוסיה הפסידה במשחק הבכורה לפינלנד 2:1 ולאחר מכן ספגה את התבוסה הגבוה ביותר בתולדותיה - 16:0 לגרמניה. הנבחרת ערכה בשנתיים שלאחר מכן משחקים נוספים מול נבחרות הכדורגל של סקנדינביה אך לא ניצחה. ל-1915 תוכננו משחקים מול גרמניה וצרפת אך מלחמת העולם הראשונה גרמה לביטולם.
ב-1923 הוקמה נבחרת ברית המועצות שפיפ"א הכירה בה כיורשת ישירה לנבחרת הכדורגל הקיסרית.
ראו גם

נבחרת רוסיה בכדורגל
נבחרת ברית המועצות בכדורגל
התאחדות הכדורגל הרוסית
הערות שוליים

↑  הנבחרת הרוסית שיחקה אז לא בתור הנבחרת הלאומית הרוסית, אלא כנבחרת מוסקבה בכדורגל
↑  הנבחרת הצ'כית התמודדה אז בתור נבחרת בוהמיה, כחלק מאוסטרו הונגריה
↑  באותה עת פינלנד הייתה מדינת חסות של רוסיה וכנסיכות פינלנד השתמשה בדגל הרוסי, מאחר שדגלה קיבל מעמד רשמי רק עם הכרזת העצמאות ב-1918
|  כדורגל באימפריה הרוסית רוסיה |
| --- | --- | --- |
| תחרויות ליגה | אליפות האימפריה הרוסית בכדורגל • גביע טוסמן • ליגת הכדורגל המוסקבאית • ליגת הכדורגל הפטרבורגית • ליגת הכדורגל של אודסה |  |
| הנבחרת וקבוצות כדורגל בולטות | אולימפיה • זאמוסקבורצקי • סוקולניקי • OBAK אודסה • ספורט סנקט פטרבורג • קולומיאגי • מרקורי • מורזינקה • OLLS • ויקטוריה • הנבחרת הלאומית |  |
| ראשי איגוד הכדורגל הכל-רוסי | ארתור מקפרסון (1912—1914) • רוברט פולדה (1914—1915) • גאורגי דיופרון (1915—1917) |  |
סגל הנבחרת הרוסית באולימפיאדת הקיץ 1912
נובי סונץ'

נובי סונץ' (בפולנית: Nowy Sącz, בגרמנית: Neu Sandez, בהונגרית: Újszandec, ביידיש: נײ-סאנץ או צאנז) היא עיר בדרום פולין, בווייוודה פולין קטן (Małopolskie), בחבל גליציה המערבית ההיסטורי. העיר שוכנת במפגש הנהרות קמייניצה (אנ') ודונייץ (אנ'), כ-20 ק"מ מצפון לגבול סלובקיה, למרגלות הרי הקרפטים. הבסיס הגאולוגי של האזור הוא סלעי משקע של סחף אבן חול.
היסטוריה

נובי סונץ' נוסדה ב-1292 על ידי המלך הבוהמי ואצלאב השני (אנ'), באתר בו התקיים לפני כן כפר בשם קמייניצה. בהקמת היישוב תמך הבישוף של קרקוב שקמייניצה הייתה בבעלותו. לבקשת הבישוף העניק מלך בוהמיה ליישוב זכויות מגדבורג, וכך הפכה נובי סונץ' לעיר הפולנית היחידה שנוסדה על ידי מלך בוהמי. שמה, שמשמעותו "סונץ' החדשה", לקוח משמה של עיר שכנה, סטרי סונץ' ("סונץ' הישנה").
במאות ה-14 וה-15 הפכה נובי סונץ' לאחד ממרכזי הכלכלה והתרבות החשובים בממלכת פולין. המסחר שגשג גם הודות לקרבתו של היישוב להונגריה וגם הודות לזכויות מסחר שהעניקו לסוחרי היישוב חלק ממלכי פולין, בהם קז'ימייז' השלישי, בין היתר לאחר שתושבי היישוב תמכו בו במרד שהתחולל נגדו בתחילת המאה ה-14.
ב-1329 חתמה נובי סונץ' על הסכם סחר עם קרקוב, במסגרתו התחייבו סוחרי כל יישוב לשהות זה ביישובו של זה בעת יציאתם למסעות מסחר באזור היישוב המקביל. במאה ה-14 נבנתה בעיירה טירה מלכותית והיא הוקפה בחומת מגן. העיירה הפכה לנדבך מרכזי בהגנה על דרום פולין ובמקביל גדלה חשיבותה הדתית.
במאה ה-16 שגשגה נובי סונץ' כמרכז של הרפורמציה הפרוטסטנטית אך במאה ה-17 נהרסה העיירה כמעט כליל בשרפה ובפלישות השוודים.
עם חלוקת פולין הראשונה, ב-1772, עברה העיירה לשליטת אוסטריה כחלק מגליציה. במאה ה-19 הניחו בה האוסטרים מסילת ברזל שקישרה את העיירה לווינה והעיירה התפתחה מבחינה כלכלית ותחבורתית. באותה תקופה נוסדו בעיירה חסידויות צאנז וצאנז-קלויזנבורג.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה נכבשה נובי סונץ' על ידי צבא רוסיה אך צבא מעצמות המרכז כבש אותה בדצמבר 1914.
החל מ-1918, בתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה, הייתה נובי סונץ' שייכת למחוז קרקוב.
היסטוריה > במלחמת העולם השנייה

בשנת 1939 היו בנובי סונץ' כ-34,000 תושבים. עקב קרבתה לגבול סלובקיה הייתה נובי סונץ' בסיס של ארמייה קריובה. הגסטפו פעל בעיירה נגד המחתרת הפולנית, ורצח מספר טייסים פולנים שנפלו בשבי. ביוני 1940 הצילה המחתרת הפולנית את יאן קרסקי שהיה עצור בעיירה. לאחר שנה נורו למוות 32 פולנים ואחרים נשלחו למחנות ריכוז, כנקמה. מאות פולנים נרצחו עקב ניסיונם לתת מחסה ליהודים. העיירה נכבשה על ידי הצבא האדום ב-20 בינואר 1945. בעת זו היו 60% מבתי העיירה הרוסים עקב המלחמה. בשנת 1946 צוינה העיירה לשבח בצלב גרונוואלד (אנ') כחלק מתנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > תחת המשטר הקומוניסטי

בשנת 1951 הוענק לנובי סונץ' מעמד של עיר. תוכנית לפיתוח כלכלי של העיר בוצעה רק בחלקה. עם זאת, העיר הפכה למרכז חשוב של תעשיית הרכבות בפולין.
היסטוריה > כיום

מאז 1999 נובי סונץ' היא בירת מחוז נובי סונץ'. כיום מהווה העיר מרכז תעשיות הרכבת ומסילות הברזל הגדול בפולין וכן מרכז של תעשיות מזון, בעיקר פירות, ובהם בולט ענף התפוחים. הממשל המקומי מנסה לפתח בעיר תעשיית היי טק.
אתרים בעיר

בנובי סונץ' מספר אתרים היסטוריים, בהם טירה הרוסה ששוקמה באופן חלקי, מתקופתו של המלך קז'ימייז' השלישי, בזיליקה מהמאה ה-15, כנסייה פרנציסקנית בסגנון גותי, מספר כנסיות עתיקות נוספות, בית כנסת מ-1746 ובו תצוגה היסטורית, וכן מוזיאון היסטורי.
יהודים

בין השנים תק"צ - תרל"ו כיהן כרב העיר רבי חיים הלברשטאם, ממנהיגי יהדות מזרח אירופה בדורו. מרבי חיים הלברשטאם יצאו מספר שושלות חסידיות. בסוף ימיו מינה את בנו רבי אהרן, לממלא מקומו, והוא כונה "דער קרייזער רב" (רב האזור). לאחר פטירתו בשנת תרס"ג כיהן ברבנות העיר בנו רבי אריה לייב. בן נוסף רבי שלום, כיהן בעיר כראב"ד. בשנת תרפ"ט מונה לרב העיר רבי מרדכי זאב, בנו של רבי אריה לייב (בחיי אביו), שכיהן ברבנות עד הרצחו בשואה. חתנו של רבי שלום, רבי ברוך קנר, מילא את מקומו כראב"ד.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בנובי סונץ' כ-10,500 יהודים, כשליש מתושביה. הגרמנים כבשו את נובי סונץ' בספטמבר 1939, אסרו יהודים, הגבילו את תנועתם, סימנו את בתי העסק שלהם במגני דוד ושדדו רכוש. בקיץ 1940 נשלחו למעלה מ-1,600 יהודים מהעיר למחנות עבודה באזור. במקביל הועברו לעיר מגורים יהודים מיישובי האזור, והגבילו את מגורי היהודים בעיר לאזור אחד, אם כי גטו בעיר הוקם רק ביולי 1941.
באוגוסט 1942 גורשו לנובי סונץ' יהודי יישובים סמוכים, ומספר היהודים בגטו הגיע לכ-20,000. בין ה-25 ל-28 באוגוסט 1942 בוצעה סלקציה ביהודי הגטו, וכמעט כולם גורשו למחנה ההשמדה בלז'ץ. בזמן הגירושים נרצחו עשרות יהודים בירי. כמה מאות יהודים שנותרו בעיר הועברו למחנות עבודה. חלק מהיהודים הצליחו לברוח מהגטו בעזרת צ'סלב ביאלק.
מקהילת נובי סונץ' שרדו את השואה כ-30 יהודים.
ילידי המקום

קרל מנגר
ערים תאומות

פולין אלבלונג, פולין
פולין טרנוב, פולין
סלובקיה פרשוב, סלובקיה
סלובקיה סטארה ליובובניה (אנ'), סלובקיה
הונגריה קישקונהלש, הונגריה
ליטא טרקאי, ליטא
גרמניה שוורטה (אנ'), גרמניה
אוקראינה סטרי, אוקראינה
נורווגיה נרוויק, נורווגיה
ישראל נתניה, ישראל
ארצות הברית מחוז קולומביה (אנ'), ג'ורג'יה, ארצות הברית
טורקיה אבסלר (אנ'), טורקיה
צרפת לייוון (אנ'), צרפת
צרפת לה בול-אסקובלק (אנ'), צרפת
בולגריה גברובו, בולגריה
ספרד גוודלחרה, ספרד
איטליה מוליזה, איטליה
הרפובליקה העממית של סין סוג'ואו, הרפובליקה העממית של סין
הרפובליקה העממית של סין ג'יאונאן (אנ'), הרפובליקה העממית של סין
בריטניה וירל (אנ'), בריטניה
סרביה וראניה, סרביה
אנדרטה לזכר יהודי נובי סונץ' שנספו בשואה, בבית העלמין קריית שאול
מרניון

| --- | --- |
המרניון זורם בעמק ליד צ'צ'פויאס בצפון פרו
המרניון זורם בעמק ליד צ'צ'פויאס בצפון פרו
 מידע כללי
 אורך:  1,600 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  16,708 מ"ק לשנייה 
 אגן ניקוז:  350,000 קמ"ר 
 מוצא:  הרי האנדים בצפון פרו
 גובה מוצא הנהר:  5,800 מטרים
 יובלים:  Chinchipe River, Llamara River, Malleta River, Mayas River, Las Yangas River, Chusgon River, Crisnegas River, Chamaya River, Nucuray River, Puchca River, Silaco River, Urituyacu River, Potro River, San Sebastián River, Rupac River, Samiria River, Yanapaga River, Campamisa River, Utcubamba River, Chambira River, Morona River, Cahuapanas River, Huallaga River, נהר פסטאסה, Tigre River, Chiriaco River, Cenepa River, Cuninico River, Yanamayo River, Santiago River, Nieva River, Actuy River, Urqumayu, Lawriqucha River, Nupe River 
 שפך:  אמזונאס
 מדינות באגן הניקוז:  פרו פרו
 אגן הניקוז של נהר מרניון, במערכת הניקוז הכללית של האמזונאס
 
רִיוֹ מָרָנְיוֹן (Rio Marañón) הוא אחד משני המקורות של נהר האמזונאס.
אורכו 1,600 ק"מ. הוא מתחיל בהרי האנדים שבפרו, כ-140 ק"מ בלבד מן האוקיינוס השקט, אולם מימיו נשפכים לאוקיינוס האטלנטי במרחק אלפי ק"מ משם. הוא זורם בתחילה צפונה, בהתאם לכיוון רכסי האנדים הגבוהים, ודרך נקיק פונגו דה מנסרוצ'ה, ואז משנה את נתיבו מזרחה אל מישורי האמזונאס. במפגשו עם נהר אוקיאלי השניים יוצרים את נהר האמזונאס.
נסיכויות הדנובה

נסיכויות הדנובה באמצע המאה ה-19. ולאכיה בירוק, ומולדובה בכתום
נסיכויות הדנובה (ברומנית: Principatele Dunărene) היה הכינוי המקובל לנסיכויות הרומניות מולדובה וולאכיה, אשר הוקמו במאה ה-14. הכינוי נטבע באימפריה ההבסבורגית לאחר חתימת הסכם קוצ'וק קאינרג'ה. הכינוי מתאר את האזור הכולל, שהכיל את שתי הנסיכויות, אשר היו במצב גאופוליטי דומה תחת שליטתה של האימפריה העות'מאנית.
המונח היה בשימוש עד לאיחודן של שתי הנסיכויות ב-1859 להקמת הנסיכויות הרומניות המאוחדות. שתי הנסיכויות, יחד עם טרנסילבניה, הן הבסיס הגאוגרפי להקמת ממלכת רומניה ובהמשך, להקמת מדינת הלאום הרומנית המודרנית.
נחלת יהודה (ראשון לציון)
לקריאה נוספת

מאיר חובב (עורך), ספר נחלת יהודה, בהוצאת המועצה המקומית נחלת-יהודה, 1965.
נאוה גורן ועמנואל (מנו) שטיין (עורכים), פעם היה כאן מושב: נחלת יהודה בת 100, בהוצאת עיריית ראשון לציון, 2013.
הערות שוליים

↑  מפת ארץ ישראל בהוצאת הקרן הקימת, 1927 עם סימון 'מחנה יהודה' מצפון לראשון לציון, באתר הספרייה הלאומית, אוסף אמיר כהנוביץ
↑  מתיישבי נחלת יהודה, באתר "אלבום המשפחות"
↑  ש. ויליניץ, התרגזותם של בני נחלת יהודה, דואר היום, 14 ביוני 1925
אורי שפר, ‏מושב-עובדים בנחלת-יהודה (תרע"ג – 1913), קתדרה 53, ספטמבר 1989, עמ' 85–106 (חסר: עמ' 98–99)
↑  ספר קאליש חלק שני, עמ' 226
↑  כיצד מתחסלת המעברה בנחלת יהודה, על המשמר, 25 באוקטובר 1954
1 2  מתכוונים לחסל את מעברת נחלת יהודה, על המשמר, 18 בפברואר 1954
↑  יהושע ביצור, המעברה בלעה את נחלת יהודה, מעריב, 7 ביוני 1953
↑  על הרב צאלח קיראו ב-https://www.hamichlol.org.il/רבי_משה_צאלח וב - https://www.mytzadik.com/tzadik.aspx?id=2409.
↑  מתחסלת מעברת נחלת יהודה, דבר, 6 במרץ 1956
↑  בעיית המיזוג של נחלת יהודה עס ראשל"צ, הצופה, 2 בדצמבר 1963
↑  סלאח שבתי לא רוצה שיכון, על המשמר, 6 בספטמבר 1964
↑  התנחלות אוהלים בנחלת יהודה, דבר, 23 ביוני 1980
↑  אהרון דולב, מתנחלי "נחלת" רוצים דירות בלי טרמפיסטים פוליטיים, מעריב, 27 ביוני 1980
↑  א. שלמון, תביעה לאיחוד נחלת יהודה עם ראשון לציון, דבר, 21 במאי 1956
↑  ע. גרא, סיפוח נחלת יהודה לראשל"צ גורם לבעיות וסערת רוחות, מעריב, 21 בנובמבר 1963
יצחק יעקבי, נחלת יהודה בת 50, דבר, 24 במרץ 1967
ועדה תבדוק ההצעה למזג את נחלת יהודה עם ראל"צ, מעריב, 22 בינואר 1969
↑  עדינה חכם, 5 דקות מהקניון: ביקור בנחלת יהודה בראשל"צ, באתר ynet, 25 במאי 2012
↑  היה נכדו של "אבי האסירים", הרב אריה לוין. נקבר בהר הזיתים.
↑   גילי מלניקצי, פינוי בינוי בראשון לציון: 800 דירות ייבנו במקום אצטדיון כדורגל, באתר TheMarker‏, 25 באפריל 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007399687705171  VIAF: 27153237747329210603   WorldCat (עם VIAF): 27153237747329210603
נבוויה מוסא

| --- | --- |

 לידה:  17 בדצמבר 1886 זקאזיק, מצרים 
 פטירה:  1951 (בגיל 64 בערך) אלכסנדריה, מצרים 
 שם לידה:  نبوية موسى 
 מדינה:  מצרים 
 שפות היצירה:  ערבית 
 
נבוויה מוסא (ערבית: نبوية موسى, ב-17 בדצמבר 1886–1951, קהיר) הייתה פמיניסטית, סופרת, משוררת הוגה ומחנכת. נחשבת לחלוצת החינוך לבנות במצרים במחצית הראשונה של המאה ה-20. כמו כן עסקה בכתיבה פובליציסטית וביוגרפית.
ילדותה ונעוריה

נבוויה מוסא נולדה ב-1886 בכפר "אל-חכמה בנדר אל-זקאזיק" (بكفر الحكما بندر الزقازيق) במחוז א-שרקיה.
אביה היה קצין בצבא המצרי שהגיע לדרגה הבכירה "יוזבאשי" (اليوزباشي). חודשיים קודם לידתה נסע אביה לסודאן ושם נפטר. לפני שהחלה ללמוד בבית הספר למדה מוסא את עקרונות הקריאה והכתיבה בביתה כמו בנות מינה ממעמד הביניים. ב-1901, בהיותה בת 15, עברה להתגורר בקהיר עם אמה ואחיה היחיד מוחמד, שהיה מבוגר ממנה בעשר שנים, ומאוחר יותר הפך לנציג הפרקליטות בעיר פיום. בעידודו של אחיה, למדה לדקלם את השירה הערבית בעל פה. אחיה לימד אותה את האלף-בית של השפה האנגלית ואילו את הכתיבה באנגלית היא למדה בעצמה על ידי חיקוי של טקסטים כתובים. היא לא הסתפקה בהיקף זה של ידע והחליטה להצטרף ללימודים בבית ספר יסודי.
משפחתה לא תמכה בהחלטה זו. אימה ראתה בהחלטתה סטייה מכללי הנימוס והצניעות ומרד בחינוך ובדת. גם דודיה ואחיה התנגדו להחלטתה. התנגדות זו משקפת את התפיסה הרווחת של החברה במצרית באותה תקופה, שסרבה ליציאת הנערות לבתי הספר כדי לרכוש ידע. למרות התנגדות משפחתה החלה מוסא בגיל 14 ללכת בסתר לבית הספר. כדי להתקבל לבית הספר היא גנבה את החותם של אימה שהייתה האפוטרופוסית שלה, וכדי לממן את הוצאות שכר הלימוד מכרה צמיד זהב.
ראשית דרכה של מוסא כתלמידה מצביעה על האינטליגנציה שלה, שאפשרה לה ללמד את עצמה, ועל כוחה ונחישותה להגשים את המטרות שלה מבלי להיות כפופה לחברה שמאמינה שהחינוך של ילדה מהווה סטייה מהמוסר הציבורי.
השכלתה

בשנת 1901, בהיותה בת 15 החלה מוסא ללמוד בבית ספר אל-סניה לבנות (المدرسة السنية للبنات) בקהיר, ובשנת 1903 קיבלה את תעודת בית הספר היסודי. לאחר מכן החלה ללמוד במחלקת המורות בבית ספר אל-סניה, וסיימה את לימודיה בשנה 1906, שם קיבלה את תעודת ההוראה.
היא מונתה להיות מורה בבית הספר היסודי עבאס לבנות בקהיר. באותה עת השכר של המורה בעלת תעודת הוראה היה שש לירות מצריות (ג'ניה |جنيه) בעוד שבוגר בית הספר הגבוה למורים קיבל שכר של שתים עשרה לירות מצריות. מוסא ראתה בחומרה את האפליה הזו ומחתה בפני משרד החינוך. התשובה שקיבלה היא שהסיבה לאפליה היא שהבוגרים של בית הספר הגבוה למורים הם בעלי תעודת בגרות (בקלוריה |بكالوريا). לפיכך הייתה נחושה לזכות בתעודה זו. היא השקיעה מאמצים רבים שכן באותה עת לא היו במצרים בתי ספר תיכוניים לנערות. היא ניגשה לבחינה ועוררה סערה במשרד החינוך בהיותה הנערה הראשונה במצרים שהעזה לגשת לבחינה שמזכה בתעודה שבעליה נהנים ממעמד חברתי יוקרתי. מוסא ניגשה ואף הצליחה בבחינה וקיבלה תעודת בגרות בשנת 1907. כך הפכה להיות הנערה המצרית הראשונה שקיבלה את תעודת הבגרות (האשה המצרייה האחרונה שקבלה בגרות עד שנת 1928). הצלחתה הכתה גלים במצרים ומוסא זכתה לתהילה רחבה בכל החוגים החברתיים במיוחד המדעיים והתרבותיים. היא העירה על כך באומרה: ”אם הייתי כובשת את צרפת לא היה לשמי הד יותר חזק, ממה שזה היה בעקבות קבלת תעודת הבקלוריה ” בתקופה זו החלה לכתוב מאמרים שהתפרסמו בעיתונים כגון מצרים הצעירה (مصر الفتاة) שהיה עיתון לנשים, והעיתון אל-ג'רידה (الجريدة) שיועד לכלל הציבור, שני העיתונים עסקו בסוגיות של חינוך, חברה וספרות.
השכלתה > הקריירה בחינוך הממשלתי

בשנת 1909 היא קיבלה לידיה את הנהלת בית הספר היסודי לבנות אל-מוחמדייה  (المحمدية الابتدائية) בפיום. בית ספר זה הוקם על ידי הרשות המקומית של פיום. היא הייתה המנהלת הראשונה של בית ספר יסודי במצרים. מוסא הצליחה בהרחבת חינוך לבנות בפיום בהפצת חינוך הבנות בפיום: תוך ארבעה חודשים מספר התלמידות הכפיל את עצמו. והיא דאגה להנגיש את החינוך לבנות. כמו כן ובמהלך אותה תקופה היא חיברה ספר לימוד שכותרתו פרות של החיים בחינוך הנערה (ثمرة الحياة في تعليم الفتاة), שנבחר ידי משרד החינוך כספר לימוד הקריאה בערבית לנערות בכיתה השלישית והרביעית 1909.
אולם במהלך שמונת חודשי עבודתה, היא נאלצה לסבול מהטרדות וקשיים, שהציבו בפניה מתנגדיה הגברים, שחשבו שאישה משכילה היא נחותה מגברים משכילים..בעקבות הטרדות אלו מינה אותה בשנת 1910 שר החינוך דאז אחמד לוטפי אל-סייד, למנהלת בית הספר למורות של אל-מנצורה (المنصورة). באותה תקופה קיבל בית ספר זה את המקום הראשון בבחינת המעבר הראשונית למורות. למרות הצלחתה, מתנגדי מוסא הצליחו לשכנע את האנגליים שהיא לאומנית ועוסקת בפוליטיקה. לכן היא הועברה לקהיר ובדצמבר 1914 חודש מינויה במשרד החינוך במשרה מלאה כמפקחת על המורות של בית הספר למורות בבולאק (بولاق).
בשנת 1916 קודמה לתפקיד של מנהלת בית הספר למורות אל-ורדיאן (الورديان) באלכסנדריה. היא נשארה בתפקיד זה עד שנת 1920. ד"ר מוחמד אבו אל-אסעד כתב בספרו "נבוויה מוסא ותפקידה בחיים המצריים" ” הבריטים ראו מסיבות פוליטיות להעלות אותה לתפקיד מפקחת על הלימוד היסודי במשרד החינוך, אבל משום שלא הייתה עבודה בפועל עבור מוסא במשרד, היא החלה לכתוב לעיתונים, לפרסם מאמרים שפורסמו בעיתון אל-אהראם, שבהם מתחה ביקורת על מערכות החינוך במשרד החינוך. מאמריה הביקורתיים הכעיסו את היועץ האנגלי לחינוך, לכן נתן לה חופשה בתשלום. מוסא ניצלה את החופשה והצליחה בשותפות עם החברות בעמותה לקידום הנערה (جمعية ترقية الفتاة) בהקמת בית ספר יסודי חופשי לנערות באלכסנדריה שניהלה אותו והוכיחה הצלחה ויעילות רבות”
השכלתה > סיום הקריירה בחינוך הממשלתי

במהלך עבודתה מוסא מתחה ביקורת חריפה על משרד החינוך ושר החינוך: היא דרשה שיערך תיקון תוכניות הלימוד, שהפיקוח בבתי הספר לבנות יעשה על ידי נשים בלבד ולא על ידי הגברים, וגם לא על ידי נשים זרות (מערביות). את ביקורתה היא הביעה באמצעות שליחת תזכירים ותלונות האל שר החינוך שבהם בנוסף התלוננה על רדיפתה על ידי בעלי תפקידים בכירים במשרד, גזילת סמכויותיה והעדפת הגבר עליה.
שתי פרשיות בהן הייתה מעורבת הובילו להתנגשות בינה לבין משרד החינוך. הראשונה קשורה למכתב שהגישה מוסא לשר החינוך שבו התלוננה על העבירות המוסריות שבהן מעורבים מספר פקידים בכירים במשרד. הואיל והתלונה לשר החינוך לא הועילה, היא החליטה להסלים את מאבקה נגד הפקידים המושחתים באמצעות פנייה לדעת הקהל המצרית באמצעות פרסום הפרשה על דפי העיתונים. כך ביום שלישי 8 בדצמבר 1925 בעיתון ה"פוליטיקה היומית (السياسة اليومية), (שהוציאה לאור מפלגת החופשיים החוקתיים), פרסם מאמר פרי עטה תחת הכותרת מערכת חינוך הבנות באנגליה ובמצרים (نظام تعليم البنات في إنجلتراومصر). בתגובה למאמר עלי מאהר שר החינוך דאז הפנה ב-9 בפברואר 1925 אזהרה למוסא משום שהביעה הערות אישיות על חינוך הבנות בעיתון ובכך היא עברה על החוק האוסר על עובדי הממשלה להעיר הערות ולמתוח בקורת באמצעות העיתונים.
כמו כן משרד החינוך הטיל עליה את האחריות למרד של המורות המצריות נגד המנהלות הזרות. הסיפור של מרד המורות קרה במקרה, כאשר קבוצה של מורות מצריות התארגנה סביב הדרישה להחליף את מנהלות בתי הספר הזרות במנהלות מצריות. זאת מאחר שהמנהלות המצריות הוכיחו את יעילותן בעבודה וכדי שיהיה לעצמאות שקבלה המדינה באותו זמן תוכן אמיתי וביטוי בתחום החינוך. בעקבות זאת היועץ האנגלי של משרד החינוך העניק למוסא חופשה פתוחה בתשלום, שכן האנגליים האשימו אותה בעיסוק בפוליטיקה והתקפת אנשי השלטון, בגלל עמדתה סירובה להימצאות מפקחים גברים בבתי הספר של הבנות. 
ששר החינוך עלי מאהר הוציא החלטה על הפסקת השירות של מוסא, והיא פוטרה בשנת 1926 מעבודתה בבתי הספר הממשלתיים. הרשות השופטת החליטה שמשרד החינוך ישלם לה כפיצוי סך של 5,500 לירות מצריות כפיצוי על החלטתו לפטר אותה מהשירות.
השכלתה > הקריירה בחינוך הפרטי של מוסא

לאחר פיטוריה ממשרד החינוך הקימה מוסא בשנת 1926 את בית-הספר העצמאי לבנות, בשם מדרסת בנאת אל-אשראף, שהיו לו סניפים בקאהיר ובאלכסנדריה. היא הוציאה את כספי הפיצויים שקבלה ממשרד החינוך כדי לקדם אותו, והוא הפך לאחד מבתי הספר הטובים ביותר מבחינת המבנה, הציוד, ורמת הניהול והחינוך. במהלך השנים המשיכה מוסא בפיתוחו והרחבתו. בשנת 1946 היא נתנה את בניין בית הספר לבנות באלכסנדריה, כוואקף (צדקה) למשרד החינוך.
התקופה שבין 1937- 1943, הייתה אחת התקופות המשגשגות ביותר של מוסא, האנרגטית ביותר. לצד ניהול בתי הספר, שצברו מוניטין, היא הקימה בית דפוס וכתב-עת שמיועד לנשים בשם עיתון הנערה (مجلة الفتاة) (מערכת העיתון שכנה המבנה של בית הספר). הגיליון הראשון של "עיתון הנערה" ראה אור בשנת 1937 והוא המשיך לראות אור בחמש השנים הבאות שבמהלכן יצאו לאור 229 גיליונות. למוסא גם תרומה ניכרת להתפתחות מחשבת החינוך במצרים. תרומתה באה לידי ביטוי בהשתתפותה בכנסים חינוכיים רבים, שנערכו במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, כדי לדון בסוגיות חינוכיות. כמו כן היא כתבה מספר יצירות ספרותיות שהתקבלו על ידי משרד החינוך כספרי לימוד. כמו כן כתבה אז רומן היסטורי בשם טופ חטפ' (توب حتب), בחזרה לעידן של אחמס הראשון (أحمس الأول), ופרסמה ספר שירים פרי עטה.
תמיכתה של מוסא, בין השנים 1937 ו-1942, בארמון ובמפלגת הליברלים החוקתיים (الأحرار الدستوريين) גרר עוינות גדולה מצדה של מפלגת אל-וופד (حزب الوفد). כאשר הגיעה מפלגת אל-וופד אל השלטון בפברואר 1942, מיהרה לנקום במוסא וסגרה את בתי הספר והעיתון שהקימה.
האוטוביוגרפיה של מוסא: תאריח'י בקלמי (تاريخي بقلمي, "ההיסטוריה שלי פרי עטי")

בין השנים 1938-1942 פרסמה מוסא את מסותיה האוטוביוגרפיות בטור שכותרתו זיכריאתי (ذكرياتي, "הזיכרונות שלי"), במגזין "אל-פתאה א-סאע'ירה" (الفتاة الصغيرة, [המגזין של] "האישה הצעירה") באופן סדיר. רשימות אלו היוו את הבסיס לספרה האוטוביוגרפי. בהקדמה לספר כותבת מוסא:”: אני מספרת את סיפור חיי, על פי סדר כרונולוגי, ובכך הסיפור הפך להיות תיעוד של היסטוריה, היסטוריה של קושי ולפעמים היסטוריה של סיפוק עצמי וניצחון ” כאשר מוסא החליטה לאסוף מסות אלה כספר, היא בחרה לפרסם אותם תחת הכותרת תאריח'י בקלמי (ההיסטוריה שלי בעטי). כותרת זו מבטאת את עמדתה לגבי יכולתה ויכולתן של נשים בכלל להניף ולהשתמש בכוחו של העט. נושא זה הוא משמעותי מאוד בספר הזיכרונות. הכותרת משקפת גם סוג מסוים של התנגדות ומרד: התנגדות להתעלמות של ההיסטוריה מסיפור חייהן של נשים בכלל ובפרט להתעלמות מחייה הקשים ודרכי ההתמודדות שלה עם המציאות כמו גם התנגדות לסילוף של קורות חייה. לפיכך היא רצתה לתעד את סיפור חייה בעצמה בעט שלה, ללא תיווכם של גברים ששלטו בתיעוד וכתיבת ההיסטוריה עד כה.
מרגוט בדראן (Margot Badran) היסטריונית של המזרח התיכון. מתארת את ספר האוטוביוגרפיה של מוסא כ: ”המסמך החשוב ביותר בהיסטוריה של הפמיניזם המצריים, גם תורם להרחבה וזיקוק התיאוריה הפמיניסטית באופן כללי” בדראן ומונה מיכאיל (1979) מצביעות על כך שאף על פי שמוסא אינה משתמשת במפורש במושג פמיניזם, היא מביעה עמדה פמיניסטית ביחס למאבקים שניהלה בחייה, פעולותיה והחלטותיה. כמו כן טוענת בדראן שעל אף שמספר מחקרים על זיכרונותיה של מוסא מספקים תובנות חשובות בטקסט, רובם התמקדו בהיבטים הפמיניסטיים, הלאומיים, והאנטי-קולוניאליים, מבלי לקחת בחשבון את התייחסותה לסוגיית הקריאה והכתיבה לנשים כפריבילגיה שהוחזקה עד לתקופתה בעיקר בידיהם של גברים. בדראן (1992) מזהה את הנושאים החוזרים ונשנים של ידיעת קרוא וכתוב ו "יצירה עצמית" כמוטיבים מרכזיים בזיכרונותיה של מוסא; עם זאת, מוסא אינה מתייחסת לקשרים בין האוריינות וסוגיות של מגדר וכוח חברתי ופוליטי. 
מאוחר יותר, נערכו מחקרים המספקים את הניתוח הספרותי הראשון והסמליות של האוריינות, שמשחקת תפקיד חשוב בהגדרה העצמית של מוסא כאישה אינטלקטואלית, בתקופת החסות הבריטית והלאום המצרי המתהווה.
ספר האוטוביוגרפיה שלה לא היה זמין בספריות האקדמיות, מלבד (במוזיאון החינוך במכון למחקרים ולימודים חינוכיים-متحف التعليم في معهد البحوث والدراسات التربوية).
מוסא היא דמות מפתח בשתי ההיסטוריות של הפמיניזם הערבי והז'אנר בספרות הערבית האוטוביוגרפית. דרך הישגיה החינוכיים, הקריירה שלה כמורה, מנהלת ומייסדת של בתי הספר של בנות, פרסומיה. היא תרמה באופן ישיר לגישתן של נשים לחינוך, עבודה ותנאי עבודה הוגנים. לפיכך האוטוביוגרפיה שלה תורמת להעצמת נשים שרוצות ללכת בדרכה ובנוסף מאפשרת לנו ללמוד הרבה על איך ידעו הנשים קרוא וכתוב בימיה של מוסא, וכיצד הם ניהלו משא ומתן בינן לסביבה ובינן לבין העט על זכותן להשתתף בחיים האינטלקטואליים.
תרומתה לתנועה הפמיניסטית במצרים

בשנת 1922 הקימה מוסא את ההתאחדות הנשית המוסרית (אל-אתחאד אל-נסאאי אל-תהד'יבי) ובשנת 1923 הייתה בין המייסדות של האיגוד הפמיניסטי המצרי (אל-אתחאד אל-נסאאי אל- מצרי) . באותה שנה 1923 מוסא הייתה חברה במשלחת המצרית הראשונה שהשתתפה בפורום פמיניסטי בינלאומי, כאשר נסעה לצדן של הודא שעראווי (هدى شعراوي) וסאיזה נבראוי (سيزا نبراوي) לוועידה של הברית הבינלאומית למען זכות הצבעה לנשים(international women suffrage alliance) ברומא. בכנסים הבינ-לאומיים אלו הפיצה מוסא את דעותיה הפמיניסטיות בכנות מלאה בנוסף לייסוד כתב-עת נשי מג'לת אל-פתאה ("הנערה") היא גם ערכה את מדור הנשים בכתב העת אל-בלאע' אל-אסבועי. כמו כן למוסא עצמה היה טור קבוע בעיתון - "טור הנשים" (צפחת אל-סידאת) - והיא הרבתה לעסוק בו בעניינים הקשורים לזכויות הנשים במצרים, אך גם בסוגיות לאומיות ותרבותיות כלליות.
בשנת 1920 פרסמה את ספרה הראשון שעוסק במישרין במעמדן ותפקידן של נשים בחברה המצרית שכותרתו "האשה והעבודה" (المرأة والعمل). בחיבור זה הביעה מוסא את עמדתה בדבר חשיבות קידום החינוך ועבודת הנשים ונתנה את דעתה לתחומים בהן נשים יכולות לעבוד מבלי שיגרע דבר מכבודן או תיגרם להן מבוכה בשל מגעיהם עם גברים זרים. היא הייתה האישה המצרית הראשונה שלקחה את חינוך הבנות כסוגיה לאומית. כמו כן האוניברסיטה הלאומית המצרית, אחרי פתיחתה בשנת 1908, בחרה את נבוויה מוסא יחד עם מלק חפני נאסף (ملك حفني ناصيف) ולביבה האשם (لبيبة هاشم), להרצות באוניברסיטה בנושא ההשכלה בפני קהל של נשים מהמעמד הגבוה. 
מוסא בחרה שלא להינשא- בחירה אמיצה ויוצאת-דופן בתקופה ובחברה השמרנית בה היא חיה. זאת ככל הנראה מתוך הרצון להקדיש את חייה להוראה, לניהול בתי-ספר ולכתיבה.
פטירתה

מוסא התגברה על התנאים של נחשלות, הכפיפה את החיים לרצונה וחרטה את שמה באותיות של אור, בהיסטוריה של החינוך המצרי והחיים הציבוריים במצרים.
והלכה לעולמה בשנת 1951 בקהיר.
יצירותיה

תאריח'י בקלמי, מוסא נבוייה (ההיסטוריה שלי בעטי, מוסא נבוויה; تاريخي بقلمي, نبوية موسى) - אוטוביוגרפיה (יצאה לאור בין השנים 1938 -1942)
הקריאה בערבית לבתי ספר של הבנות (المطالعة العربية لمدارس البنات) - ספר שיצא לאור בשנת 1911
האישה והעבודה (كتاب المرأة والعمل) - ספר שיצא לאור בשנת 1920
הפירות של החיים בחינוך הנערה (ثمرة الحياة في تعليم الفتاة) - ספר שיצא לאור בשנת 1911
כתב העת "הנערה" (مجلة الفتاة) - כתב-עת שיצא לאור בשנת 1937
טופ חטפ -הטוב הרדוף (توب حتب -الفضيلة المضطهدة) - רומן שיצא לאור בשנת 1937