stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הגוניס
עיבוד לטלוויזיה

ב-19 בדצמבר 2021 נמסר על פיתוח סדרת טלוויזיה שתהיה מעין ריבוט לסרט, על ידי ערוץ הזרמת המדיה "דיסני פלוס". על פי הפרסום, הסדרה תעסוק במורה ותלמידים המשחזרים תמונה-אחר-תמונה את הסרט המקורי של ריצ'רד דונר.
הערות שוליים

↑  "The Goonies‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
↑  תמר גלבץ, חסמבה משופרת בחוף המערבי, כל העיר, 22 בנובמבר 1985
↑  Josh Gad To Host ‘The Goonies’ Reunion With Sean Astin And Original Cast Members, Deadline.com, Dino-Ray Ramos, April 26th 2020
↑  ‘The Goonies’ Cast Reunites With Surprise Guests; Steven Spielberg And Richard Donner Talk Sequel, Deadline.com, Dino-Ray Ramos, April 27th 2020
↑  Hilbrun, Trey III (December 19, 2021). Disney+ is Working on ‘The Goonies’ TV Series. iHorror. Retrieved December 19, 2021
| סטיבן ספילברג |
| --- | --- | --- |
| סרטים שביים | שוגרלנד אקספרס (1974) • מלתעות (1975) • מפגשים מהסוג השלישי (1977) ‏• 1941 (1979) • שודדי התיבה האבודה (1981) • אי.טי. (1982) • אזור הדמדומים: הסרט (1983) • אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור (1984) • הצבע ארגמן (1985) • אימפריית השמש (1987) • אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון (1989) • תמיד (1989) • הוק (1991) • פארק היורה (1993) • רשימת שינדלר (1993) • פארק היורה: העולם האבוד (1997) • אמיסטד (1997) • להציל את טוראי ריאן (1998) • אינטליגנציה מלאכותית (2001) • דו"ח מיוחד (2002) • תפוס אותי אם תוכל (2002) • טרמינל (2004) • מלחמת העולמות (2005) • מינכן (2005) • אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח (2008) • הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן (2011) סוס מלחמה (2011) • לינקולן (2012) • גשר המרגלים (2015) • העי"ג (2016) •‏ העיתון (2017) • שחקן מספר אחת (2018) • סיפור הפרברים (2021) • הפייבלמנים (2022) |  |
| סרטים שהפיק | פולטרגייסט (1982) • גרמלינס (1984) • בחזרה לעתיד (1985) • הגוניס (1985) • סיפור אמריקאי (1986) • זהירות הבית מתפרק (1986) • יום במלכודת (1987) • המסע לעמק החלומות (1988) • מי הפליל את רוג'ר רביט (1988) בחזרה לעתיד 2 (1989) • ארכנופוביה (1990) • בחזרה לעתיד 3 (1990) • ג'ו נגד הוולקנו (1990) • פסגת הפחד (1991) • פייבל במערב הפרוע (1991) • קספר (1996) • טוויסטר (1996) • גברים בשחור (1997) • פגיעה קטלנית (1998) • המסכה של זורו (1998) פארק היורה 3 (2001) • גברים בשחור 2 (2002) • האגדה של זורו (2005) • זכרונותיה של גיישה (2005) • גיבורי הדגל (2006) • מכתבים מאיוו ג'ימה (2006) • רובוטריקים (2007) • לכודים ברשת (2008) • רובוטריקים 2 (2009) • רובוטריקים 3: אפלת הירח (2011) • גברים בשחור 3 (2012) • מסע של מאה צעדים (2014) • עולם היורה (2015)  • העי"ג (2016) •‏ העיתון‏ (2017) • שחקן מספר אחת (2018) • עולם היורה: נפילת הממלכה (2018) • עולם היורה: עולם חדש (2022) • הפייבלמנים (2022) |  |
| סדרות שהפיק | עלילות טייני טון (1990-92) • אנימניאקס (1993-98) • פינקי והמוח (1995-98) • אחים לנשק (2001) • The Pacific (2010) • השמיים נופלים (2011-15) • עולם היורה: מחנה הקרטיקון (2020-22) • עולם היורה: תאוריית הכאוס (2024-) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 4852151002114030280004   WorldCat (עם VIAF): 4852151002114030280004
ישראל שרון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 במאי 1966 (בן 58) 
 מוקד פעילות:  אוניברסיטת תל אביב 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 אתר רשמי
 
ישראל שרון (25 במאי 1966) הוא פסנתרן, מלחין, מנצח, מעבד ישראלי ומורה בתיכון הישראלי למדעים ואומנויות
ביוגרפיה

ישראל שרון למד בצעירותו פסנתר אצל אלכסנדר וולקוב והלחנה אצל אבל ארליך. מאוחר יותר למד באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב, שם המשיך בלימודי ההלחנה שלו אצל לאון שידלובסקי. אחרי כן למד באוניברסיטת רייס ביוסטון, טקסס.
מאז 1992 הוא היה חבר-מוביל של אנסמבל "קפריזמה" הישראלי כמלחין, מנצח ופסנתרן. הוא הלחין יצירות רבות לאנסמבל שרבות מהן הוקלטו על ידי האנסמבל.
עיבד יצירות שונות, כולל את הבלט "דפניס וכלואה" של ראוול ל-16 כלים.
יצירותיו בוצעו על ידי קפריזמה כמו גם על ידי אמנים בינלאומיים מובילים, כגון: פייר שטראוך, אלן דאמיין, יוליוס ברגר, וולפגנג מאייר, סיהאט אסקין, סאווה סטויאנוב וכן על ידי חברי האגודה למוזיקה קאמרית של מרכז לינקולן. יצירותיו בוצעו בקונצרטים ובפסטיבלים במדינות רבות ובהן גרמניה, אוסטריה, רוסיה, קוריאה הדרומית, ארצות הברית, קפריסין, הונגריה וישראל.
רשימת יצירותיו > יצירות לכלי סולו

שבעה פרקים לגיטרה סולו, הולחנו עבור חנן פיינשטיין, 1994
וריאציות על שיר עם ספרדי, לוויולה או כינור סולו, 2007
מוזיקת מדבר 3 - חמישה אטיודים לגיטרה (2007)
5 בגטלות לפסנתר, 2013
רשימת יצירותיו > מוזיקה קאמרית

דואו לחצוצרה ולצ'לו (הוקלט על ידי סאווה סטויאנוב, 2007).
דואו לחצוצרה ולצ'לו
דואו לבסון ולקרן יער (1995)
דואו לכינור ולוויולה
דואו לגיטרה ולוויולה
סונטה לכינור ולפסנתר (1995)
סונטה לצ'לו ולפסנתר
דיוורטימנטו לקרן יער, ויולה וגיטרה (1996)
שלישייה לקלרינט, גיטרה ומשולש (1993)
שלישייה לחליל, קלרינט וגיטרה
מוזיקת מדבר - ארבעה קטעים לוויולה, גיטרה וכלי קשת
רביעייה לשני נגני כלי הקשה ושני קונטרבסים
סונטה לכינור, לכינור, פסנתר, צ'מבלו וצ'לסטה (נגן אחד), ולוויולה ולקרן יער אובליגטו
סונטה לוויולה, פסנתר, קלרינט, גיטרה וכלי הקשה אובליגטו
רשימת יצירותיו > מוזיקה קאמרית עם קול

ארבעה שירים של לורקה (ספרדית) לקול נשי, בסון, גיטרה, צ'לו
שלושה שירים של לורקה (ספרדית) לקול, 2 גיטרות, כלי הקשה
רשימת יצירותיו > הרכבים גדולים

ארבע בגטלות לשני צ'לו ולאנסמבל, הולחנו עבור יוליוס ברגר וקפריזמה
קנטטה כלית לחליל, אבוב, קלרינט, בסון, קרן יער, טרומבון, פסנתר, ויולה וצ'לו
הקונצרט בביצה - שני פרקים בעקבות הירונימוס בוש לקלרינט, קרן יער, גיטרה, ויולה וצ'לו
העלאה במשכורת בעקבות ג'ורג' פרץ לקלרינט, גיטרה, פסנתר וטריו כלי קשת
שלושה פרלודים ופוגות ל-2 כינורות, ויולה ו-2 צ'לי
רשימת יצירותיו > אופרה

הזמרת הקירחת, אופרה קמרית המבוססת על מחזה מאת אז'ן יונסקו, 2009
השיעור, אופרה קאמרית במערכה אחת המבוססת על מחזה מאת אז'ן יונסקו, 2010
פירמוס ותיסבי, אופרה קמרית בשתי מערכות המבוססת של המערכה הנועלת במחזה חלום ליל קיץ מאת ויליאם שייקספיר, 2016
רשימת יצירותיו > יצירות לתזמורת

פסקליה ואלגרו (2008) לתזמורת נוער של כלי קשת
וריאציות על נושא מאת אריק סאטי לפסנתר ולתזמורת קאמרית
פעילויות חינוכיות

ישראל שרון היה בעברו ראש מגמת המוזיקה בתיכון הישראלי למדעים ואמנויות בירושלים וכיום מעביר שיעורי קונטרפונט וקומפוזיציה וחבר סגל בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
מאז 2007 הוא מוביל תוכנית חלוצית של לימודי קומפוזיציה למוזיקאים צעירים במסגרת המסגרות של המרכז הישראלי למצוינות בחינוך.
פרסים

בשנת 2002 זכה ישראל שרון בפרס ראש ממשלת ישראל להלחנה.
הקלטות

רבות מיצירותיו של ישראל שרון הוקלטו על ידי אנסמבל קפריזמה וזמינים בחינם להאזנה ולהורדה באתר האינטרנט של ההרכב.
קונסטנטין רוקוסובסקי

| --- | --- |

קונסטנטין רוקוסובסקי, 1945
 לידה:  21 בדצמבר 1896 ורשה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  3 באוגוסט 1968 (בגיל 71) מוסקבה, ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית הקברות של חומת הקרמלין 
 מדינה:  ברית המועצות, הרפובליקה העממית הפולנית 
 השכלה:  אקדמיית פרונזה 
 השתייכות:  האימפריה הרוסית צבא האימפריה הרוסית   ברית המועצות הצבא הסובייטי   פולין הצבא הפולני
 תקופת הפעילות:  1914–1962 (כ־48 שנים)
 דרגה:    מרשל ברית המועצות    מרשל פולין
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הפרשים ה-7 (1930–1932)  מפקד דיוויזיית הפרשים ה-15 (1932–1936)  מפקד קורפוס הפרשים ה-5 (1936–1937)  מפקד הקורפוס הממוכן ה-9 (נובמבר 1940 - יולי 1941)  מפקד הארמייה הרביעית (11 - 17 ביולי 1941  מפקד הארמייה ה-16 (יולי 1941 - יולי 1942)  מפקד חזית וורונז' (יולי - ספטמבר 1942)  מפקד חזית הדון (אוקטובר 1942 - פברואר 1943)  מפקד החזית המרכזית (פברואר - אוקטובר 1943)  מפקד החזית הבלארוסית הראשונה (אוקטובר 1943 - אוקטובר 1944)  מפקד החזית הבלארוסית השנייה (נובמבר 1944 - מאי 1945)  מפקד קבוצת הכוחות הצפונית (1945–1949)  סגן שר ההגנה של ברית המועצות ומפקד המחוז הצבאי הטרנס-קווקזי (1957–1958)  מפקח כללי של משרד ההגנה הסובייטי (1958–1962)
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת האזרחים ברוסיה  מלחמת העולם השנייה  קרב מוסקבה  קרב סטלינגרד  קרב קורסק  מבצע בגרטיון  הקרב על ברלין
 עיטורים
  גיבור ברית המועצות פעמיים    עיטור הניצחון    עיטור לנין 7 פעמים   עיטור מהפכת אוקטובר    הדגל האדום 6 פעמים    סובורוב דרגה 1    קוטוזוב דרגה 1    מסדר האמבט    אות לגיון הכבוד    לגיון ההצטיינות    צלב המלחמה
 תפקידים אזרחיים
 שר ההגנה וסגן ראש הממשלה של פולין (1949–1956)
 
קונסטנטין קונסטנטינוביץ' רוקוסובסקי (ברוסית: Константин Константинович Рокоссовский;‏ 21 בדצמבר 1896 – 3 באוגוסט 1968) היה אחד המפקדים המוכשרים ביותר של הצבא הסובייטי בתקופת מלחמת העולם השנייה, מרשל ברית המועצות, מרשל פולין ושר ההגנה של פולין בשנים 1949–1956.
ביוגרפיה > ילדותו

רוקוסובסקי נולד בוורשה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, מאז תום מלחמת העולם הראשונה בפולין), לאב פולני ולאם רוסייה. אביו היה פקח בחברת הרכבות ואמו מורה. משפחתו של רוקוסובסקי עברה לוורשה לאחר שאביו קודם בתפקידו. ב-1905 נפטר אביו והשאיר את המשפחה ללא אמצעים כלכליים, וב-1911 נפטרה גם אימו של רוקוסובסקי והשאירה אותו ואת אחותו לבד. במשך כשנתיים שהו הילדים אצל סבתם ולאחר מכן החל רוקוסובסקי לעבוד במפעל על מנת לפרנס את עצמו ואת אחותו.
ביוגרפיה > הצעדים הראשונים – מלחמת העולם הראשונה ומלחמת אזרחים

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא האימפריה הרוסית והוצב כלוחם ברגימנט פרשים. במהלך שירותו הוכיח את עצמו כחייל מוכשר בעל כושר מנהיגות. על אומץ ליבו בקרבות הוענק לו עיטור גאורגי הקדוש מדרגה רביעית. במהלך שלוש שנותיו הראשונות בצבא, הגיע לדרגה של סמל. לאחר המהפכה הבולשביקית התגייס לגווארדיה האדומה, לימים הצבא האדום, וב-1919 הצטרף למפלגה הקומוניסטית. במהלך מלחמת האזרחים, פיקד על פלוגה ולאחר מכן על גדוד פרשים ונלחם כנגד הצבא הלבן בהרי אורל ובמערב סיביר. על אומץ ליבו בקרבות אלו הוענק לו עיטור הדגל האדום.
ביוגרפיה > בין המלחמות

לאחר מלחמת האזרחים נשאר רוקוסובסקי בצבא האדום. שירת כמפקד רגימנט פרשים במזרח הרחוק של רוסיה. בשנים 1926–1928 היה יועץ צבאי בכיר לצבא מונגוליה. בשנים 1929–1930 למד באקדמיה צבאית במוסקבה, ולאחר מכן מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-7. בשנים 1931–1936 היה מפקד הכוחות הסובייטים שאבטחו את מסילת הברזל האסטרטגית בין העיר צ'יטה שבסיביר לבין נמל פורט ארתור שבצפון מזרח סין, תוך שבמקביל מונה בשנת 1932 למפקד דיוויזיית הפרשים ה-15. בשנת 1936 הועבר למערב רוסיה ומונה למפקד קורפוס הפרשים ה-5 בעיר פסקוב.
ביוגרפיה > המעצר

בשנת 1937 נאסר רוקוסובסקי במסגרת גל הטיהורים שביצע סטלין בצמרת הפיקוד של הצבא האדום (1937–1938). הוא הואשם בקשרים עם שירותי המודיעין היפניים ובהעברת מידע מסווג למדינות זרות, ולאחר עינויים קשים, שבמהלכם נעקרו תשע משיניו - שהוחלפו לאחר מכן בשיני פלדה - נשלח לבית הכלא "קרסטי" הידוע לשימצה בלנינגרד. במרץ 1940 הופסקו ההליכים הפליליים נגדו והוא שוחרר מן הכלא. לאחר תקופת החלמה קצרה בבית הבראה של הצבא, מונה רוקוסובסקי לתפקיד מפקד הקורפוס הממוכן ה-9 במערב אוקראינה, שמפקדתו מוקמה בעיר נובוהרד-וולינסקי.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

בשנים 1945–1949 פיקד רוקוסובסקי על קבוצת הכוחות הצפונית, שהוצבה בשטח פולין. ב-1949 הוא מונה על ידי סטלין לשמש כשר ההגנה של פולין (החל מ-1952 שימש גם כסגן ראש הממשלה של פולין), על מנת לארגן את הצבא הפולני לפי המודל הסובייטי, ולהדק את השליטה הסובייטית בפולין. רוקוסובסקי נבחר לתפקיד בשל מוצאו הפולני, אך הפולנים ראו בו נציג של שלטון הכיבוש הסובייטי. הוא לא נרתע מהפעלת כוחות צבא לצורך דיכוי מהומות והפגנות נגד ממשלת פולין הקומוניסטית, ושליטת ברית המועצות בפולין.
בשנת 1956, לאחר מהומות בפולין הוא הוצא מחברות בגוף העליון של המפלגה הפולנית השולטת ובהתאם לבקשת הממשל הפולני הוחזר רוקוסובסקי לברית המועצות ומונה לתפקיד סגן שר ההגנה של ברית המועצות, אך ב-1962 הודח מתפקידו על ידי מנהיג ברית המועצות דאז ניקיטה חרושצ'וב, בגלל סכסוך אישי שפרץ ביניהם על רקע סירוב של רוקוסובסקי לגנות את יוסיף סטלין.
לאחר ההדחה התגורר במוסקבה ועסק בכתיבת ספר זיכרונות. הספר, שנקרא "חובת החייל", פורסם בשנת 1968, זמן קצר לפני מותו של רוקוסובסקי.
ב-3 באוגוסט 1968, נפטר קונסטנטין רוקוסובסקי ונקבר בבית הקברות של חומת הקרמלין במוסקבה.
גלריה

אנדרטה לקונסטנטין רוקוסובסקי בוולגוגרד
אנדרטה לרוקוסובסקי בבלאגובשצ'נסק
אנדרטה לרוקוסובסקי באולן-אודה
אנדרטה לרוקוסובסקי בקורסק
פריז

ערך זה עוסק בעיר הבירה של צרפת. אם התכוונתם לערכים אחרים בשמות "פריז", "פריס" או "פאריס", ראו .
פריז או פריס (בצרפתית: Paris, ‏האזנהקובץ:Fr-Paris.oga‏Ⓘ‏, "פַּארִי") היא בירת צרפת ובירת חבל איל־דה־פראנס. היא שוכנת בעיקול נהר סן, במרכזו של האגן הפריזאי, בין מפגש הנהרות מארן וסן במעלה הזרם, ובין הנהרות אואז וסן במורד הזרם.
פריז היא העיר הגדולה בצרפת, וכבר מהמאה העשירית היא אחד ממוקדי ההשכלה, הדת והכוח הראשיים של אירופה. כיום היא מרכז הכלכלה והפיננסים של צרפת, והמרכז הפיננסי השני בגודלו באירופה (אחרי לונדון). פריז נחשבת כסמל התרבות של צרפת, ומהווה מוקד משיכה לשלושים ושניים מיליון תיירים בקירוב מדי שנה (פריז רבתי). היא משמשת נקודת התכנסות תחבורתית בין-לאומית הודות לרשת הרכבות, הכבישים המהירים ומערכת שדות התעופה שלה. מעמדה המרכזי של פריז בצרפת הוא תוצאה של התפתחות לאורך ההיסטוריה הצרפתית, ושורשיו בעיקר בתקופת השלטון האבסולוטי, ואחריו השלטון היעקוביני המהפכני. התפיסה בבסיס צורת ארגון זו היא צנטרליזם מונרכיסטי ולאחריו רפובליקני, שהעניק לבירה תפקיד מרכזי בהתנהלות המדינה, ונטה לרכז בה את מרבית עוצמתו.
בשנת 2007 עמדה אוכלוסיית פריז על 2,193,030 תושבים על פי אומדן של המכון הלאומי לסטטיסטיקה של צרפת, ובאזור המטרופולין של פריז רבתי התגוררו 12,067,000 תושבים. ב-1 בינואר 2023 הייתה אוכלוסיית העיר המוערכת רשמית 12,271,794 תושבים, כ-19% מאוכלוסיית צרפת. זהו האזור המטרופוליני ה-20 בגודלו בעולם. פריז היא גם אחת משלוש הערים בעלות צפיפות האוכלוסין הגדולה ביותר באירופה, לצד לונדון ומוסקבה. שטח העיר, ללא יער בולון ויער ונסן, הוא 86.93 קילומטר רבוע.
בעיר שוכנים מטות הארגונים אונסק"ו, ה-OECD ועוד ארגונים בין-לאומיים רבים.
ב-2008 נוצרה לפריז סיומת האינטרנט .paris, והיא הפכה נגישה לציבור הרחב בשנת 2014.
שמות העיר ומקורותיהם

פריז מבוטאת בצרפתית פארי (במלרע). מקור השם בשבט הגאלי של הפריזיאים (Parisii) שהתגורר במקום לפני הכיבוש הרומי. תחת הכיבוש הרומי נקראה העיר לוטטיה, או בשמה המלא לוטסטיה פאריסיורום (Lutetia Parisiorum), אך בשלהי העידן הרומי קיבלה את שמה הנוכחי. בסלנג הפריזאי מכונה העיר מאז ראשית המאה ה-20 פנאם (Paname). כינוי נוסף לו זכתה פריז הוא "עיר האורות" (la Ville Lumière), בין השאר בשל השימוש המוקדם שנעשה בה בתאורת־רחוב. בעברית ספרותית העיר נקראת פַּרִישׂ או פַּארִישׂ.
סמל העיר

על סמל העיר של פריז מופיעה ספינה בים סוער ותחתיה המוטו של העיר הכתוב בלטינית, FLVCTVAT NEC MERGITVR, שפירושו: "מיטלטלת אך אינה טובעת". מקור הסמל והמוטו באיגוד הספנים של נהר הסן, והוא משמש סמלה של העיר מאז ימי הביניים.
היסטוריה > פרהיסטוריה והעת העתיקה

עדויות מצביעות על קיומו של מקום יישוב קבוע באזור פריז בתקופה הנאוליתית התיכונה, בין השנים 4,000 ל-3,800 לפני הספירה הנוצרית. שרידי תרבות זו, המכונה שסאן (בצרפתית: Chasséen), נמצאו בגדה השמאלית, בסביבות הרובע השנים-עשר של העיר כיום. נראה שנוכחות אנושית נותרה במקום לאורך כל התקופה הנאוליתית.
ערפל סמיך מכסה את תולדות האזור מאותה תקופה ועד לעידן הגאלי־רומאי. ידוע בוודאות כי שבט קלטי־גרמאני בשם פריזי ישב במקום בעת הגעת צבאו של יוליוס קיסר לשם, בשנת 52 לפנה"ס. פריז הייתה אז כפר דייגים ששכן על אי באמצע נהר הסן, אך מיקומו היה על צומת דרכים חשוב בגאליה. קיסר הקים על האי ובאזור גבעת סנט ז'נבייב שבגדה השמאלית את העיר הרומית לוטטיה (בלטינית: Lutetia, בצרפתית: Lutèce). העיר הוכפפה לשליטת לוגדונום (כיום אזור ליון). אין ודאות באשר למיקומה המדויק של העיר הגאלית; האם הייתה על האיל דה לה סיטה ("אי העיר"), על איל סן לואי, על אי אחר שמחובר כיום לגדה השמאלית, או באזור נאנטר (Nanterre)‏. העיר הגאלו־רומית התרחבה במאות הבאות והפכה למרכז משגשג בו ארמונות, פורום, מקדשים, מרחצאות, תיאטראות ואמפיתיאטרון. בתקופה הרומאית אוכלוסיית העיר מנתה 8,000 תושבים ובתיה נבנו מאבן שמקורה במחצבות גיר סמוכות.
בדומה לערים רומיות אחרות, לוטטיה הקדומה נבנתה בצורת שריג בעל ציר אנכי (Cardo Maximus) שמקביל בערך לרחוב סן ז'אק כיום, וציר אופקי (Decumani) המקביל בקרוב לרחובות סן ז'רמן ורחוב דז־אקול של ימינו. "נקודת האפס", ה"גרומה" (Groma), של השריג העירוני מוקמה ככל הנראה בנקודה הדרום-מערבית של הפורום, במקום בו נמצאים כיום בתים מספר 172 ו-174 ברחוב סן ז'אק; הנקודה הגבוהה ביותר בגבעת סנט־ז'נבייב.
על פי המסורת קידש הבישוף סן דני, שהפך למרטיר בשנת 250 לספירה, את העיר לנצרות. נפילת האימפריה הרומית והפלישות הגרמאניות במאה השלישית לספירה הביאו על העיר תקופת שפל: בתחילת המאה החמישית ננטשה לוטטיה מתושביה, והעיר, שהייתה גדולה אך במעט מעיר חיל־מצב מבוצרת, נסוגה חזרה אל האיל דה לה סיטה. בתקופה זו חזרה העיר להיקרא פריז, על שם בני שבט הפריזי שהקימו אותה.
במאה החמישית סבלה גליה מפלישות, ובמיוחד זו של אטילה ההוני, שהרס את הארץ אך לא כבש את אגן פריז (שהייתה מדינה גאלית־רומאית עצמאית). לפי האגדה, פריז ניצלה בזכות רועת כבשים בשם ז'נבייב, שהפכה לקדושה המגינה של העיר. אף על פי שניצלה מידי ההונים, העיר נפלה קרבן לפלישה הפרנקית.
היסטוריה > מהרנסאנס ועד למאה השמונה-עשרה

עידן הרנסאנס, שזכה לציון בידי המלך וחצרו באזור עמק הלואר, לא השפיע לפיכך רבות על פריז. למרות ריחוקה, המונרכיה לא הוטרדה מהוצאותיה הלא מסודרות של העיר. רגולציה אורבנית ראשונה נכנסה לתוקף בצו משנת 1500, אגב בניית גשר נוטרדאם, שהורה לקרות את הבתים בצורה אחידה בלבנים ואבנים בסגנון לואי השנים עשר.
בשנת 1528, פרנסואה הראשון קבע רשמית את מגוריו באזור פריז. המהלך השפיע על הצמיחה האינטלקטואלית: ללימודים האוניברסיטאיים (תאולוגיה והאמנויות החופשיות) נוספו לימודים מודרניים, שעסקו במדעי הרוח ובמדעים המדויקים ורוכזו בקולז' דה פראנס, וזכו לתמיכת המלך. תחת מלכותו של פרנסואה הגיעה אוכלוסיית פריז ל-280,000 איש והפכה לעיר הגדולה ביותר במערב אירופה ובעולם הנוצרי.
ב-28 באוגוסט 1572, תחת מלכותו של שארל התשיעי, התחולל טבח ליל ברתולומאוס הקדוש. מספר הקורבנות נאמד בין אלפיים לעשרת אלפים. הליגה הקתולית, שעוצמתה בבירה הייתה רבה ביותר, התקוממה נגד אנרי השלישי ב"יום המתרסים" (Journée des Barricades) בשנת 1588. המלך נמלט לפני כיתור העיר. לאחר הירצחו של אנרי השלישי הפך אנרי דה נווארה, יורש העצר החוקי, למלך אנרי הרביעי. למרות ההתרוששות והרעב, פתחה לו העיר את דלתותיה רק בשנת 1594, לאחר שהמיר את דתו.
"יום המתרסים" בשנת 1648 מציין את תחילת הפרונד שעורר משבר כלכלי גדול ומשבר אמון במלך בעיר הבירה. על אף ששיעור התמותה בעת הלידה היה גדול, מנתה אוכלוסיית העיר 400,000 איש, הודות להגירה אליה מהכפרים. פריז הייתה עיר עלובה בה שלט חוסר ביטחון רב, עד הקמתו של כוח השיטור תחת גבריאל ניקולא דה לה רייני (Gabriel Nicolas de La Reynie), מפקד המשטרה הראשון של פריז.
בשנת 1677 בחר המלך לואי הארבעה עשר את ורסאי כמקום משכנו של הכתר, ולשם העביר מאוחר יותר, ב-1682, גם את מושב הממשלה. ז'אן־בטיסט קולבר לקח לידיו את ניהול פריז ונע על ציר פריז–ורסאי. בזמן שלטונו, מלך השמש הגיע לפריז עשרים וארבע פעמים בלבד, בעיקר לטקסים רשמיים, והפגין בכך את עוינותו לעיר ולתושביה.
מעבר הכס המלכותי לוורסאי במאה ה-18 לא הוביל לנישול פריז ממעמדה האינטלקטואלי; להפך, הוא תרם באופן אירוני לפתיחות גדולה כלפי רעיונות עידן האורות. הייתה זו התקופה של הסלונים הספרותיים, כזה של מאדאם ז'ופרן (Madame Geoffrin). המאה ה-18 הייתה גם עידן של צמיחה כלכלית שאפשרה גם גידול דמוגרפי. בעיר התגוררו 640,000 תושבים בזמן המהפכה הצרפתית.
בשנת 1715 עזב העוצר פיליפ השני, דוכס אורליאן את ורסאי לטובת הפאלה רויאל שבפריז. לואי החמישה עשר הצעיר עבר להתגורר בארמון טווילרי והעביר את בית המלוכה לזמן מה אל פריז. לאחר 1722 חזר לואי החמישה-עשר לארמון ורסאי וקלקל את הפיוס השביר ששרר בינו לבין הפריזאים.
העיר התרחבה מעט מעבר לגבולותיה, שמצוינים כיום כששת הרבעים הראשונים של העיר, כשגני לוקסמבורג מהווים את גבולה המערבי. לואי החמישה-עשר גילה עניין אישי בעיר, והתערב בהחלטה על הקמת כיכר על שמו (כיום, כיכר הקונקורד), בייסוד האקדמיה הצבאית (אקול מיליטר) ב-1752 ובעיקר, בהקמת כנסייה שתוקדש לז'נבייב הקדושה ב-1754, ומוכרת כיום כפנתאון של פריז.
היסטוריה > המהפכה הצרפתית והקיסרות

בוורסאי החלה המהפכה הצרפתית בעת כינוס אספת המעמדות (États Généraux) ומאוחר יותר, בשבועת מגרש הטניס, ב-20 ביוני 1789. ואולם, הפריזאים שנפגעו מהמשבר הכלכלי (שבא לידי ביטוי במחירי הלחם), קישרו בין הבעיה הפוליטית לבין פילוסופיית הנאורות. הם הונעו גם מתוך שטנה לכוח המלכותי, שנטש את העיר למעלה ממאה קודם לכן, וכך נתנו כיוון חדש למהלך הדברים. כיבוש הבסטיליה ב-14 ביולי 1789, היה השלב הראשון. ב-15 ביולי קיבל האסטרונום ז'אן סילוואן באיי את הפיקוד על העירייה הראשית של פריז, באוטל דה ויל. בערב 5 באוקטובר הגיעו ההפגנות שפרצו על ידי נשות השווקים של פריז, לוורסאי. בבוקר המחרת, פרצו המורדים לארמון והמלך חויב להגיע ולהתגורר בפריז, בארמון טווילרי, ולכנס שם את האספה המכוננת הלאומית, שיצאה אל הפועל ב-19 באוקטובר, באקדמיה המלכותית לרכיבה (le Manège) של הטווילרי.
בליל 9 באוגוסט 1792, השתלטה הקומונה הפריזאית המהפכנית על בניין העירייה. בזמן אירועי 10 באוגוסט 1792, כיתר ההמון את ארמון טווילרי בתמיכת הממשל העירוני החדש. המלך לואי השישה עשר והמשפחה המלכותית נכלאו במצודה "טור די טמפל". המונרכיה הצרפתית (שהושבה על כנה ב-1814) התבטלה. לאחר הבחירות של שנת 1792 התייצבו נציגי הקומונה הרדיקליים באספה הלאומית נגד הז'ירונדינים (שייצגו את הדעה המתונה יותר של בורגנות הפרובינציה), שנדחקו לשוליים ב-1793.
הפריזאים חוו שנתיים של מהומות. שלטון הטרור שלט בתקופת הוועדה לשלום הציבור. שוטרי פריז, תחת סמכות העירייה, הקדישו את כל מרצם לכליאת כל אלו שנתפסו בעיר כאצילים, בורגנים עשירים, כמרים או אינטלקטואלים. מסיבה זו, ראש עיריית פריז, גם כיום, הוא היחיד בצרפת שאינו אוחז בסמכות על המשטרה. מפקד המשטרה בפריז כפוף למדינה, בשונה מיתר ערי צרפת שבה הוא כפוף לראש העיר. ב-21 בינואר 1793 הועלה לגיליוטינה לואי השישה עשר וראשו נערף בכיכר לואי החמישה-עשר, ששמה שונה ל"כיכר המהפכה" (place de la Révolution).תוך שבועות ספורים בלבד הועלו לגרדום 1,119 איש, בהם מארי אנטואנט, דנטון, לבואזייה, ולבסוף גם רובספייר ותומכיו, לאחר הפיכת התשעה בתרמידור (ב-27 ביולי 1794).
בזמן המהפכה לא התפתחה העיר רבות, ומעט אנדרטאות נבנו בה. בשנת 1800 התגוררו בפריז כ-548,000 תושבים. מנזרים וכנסיות רבים הוחרבו ופינו מקום לפיתוחים שנעשו ללא תכנון־על, דבר שהוביל לצמצום האזורים הירוקים בעיר ולציפוף מרכזה. בזמן שלטון הדירקטורט (1795-1799) נבנו בתי מגורים בסגנון נאו־קלאסי.
בשנת 1806, זכתה פריז לאיזון ופיצוי על שנות האובדן בזמן המהפכה, ואוכלוסייתה מנתה כ-650,000 איש. צמיחה זו התרחשה הודות להגירה מאזורי הפרובינציה, שכן שיעור הילודה נותר נמוך כבעבר. מאז אמצע המאה ה-18, העיר נותרה מאחור בהשוואה לתפוצה הכלכלית והדמוגרפית של לונדון, בה התגוררו 1,096,784 איש.
נפוליאון בונפרטה, שתפס את השלטון בשנת 1799, הוכתר כקיסר ב-2 בדצמבר 1804, בידי האפיפיור פיוס השביעי בקתדרלת נוטרדאם. הוא החליט להפוך את פריז לבירת קיסרותו.
היסטוריה > מתקופת הרסטורציה ועד הקומונה הפריזאית

נפילת האימפריה בשנים 1814–1815 הביאה לפריז את הצבאות האנגלים והקוזאקים, שהתמקמו בשאנז אליזה. לואי השמונה עשר, שחזר מהגלות, שב לפריז, הכתיר עצמו למלך והתיישב בארמון טווילרי.
בתקופת הרסטורציה - בזמנם של לואי השמונה עשר, שארל העשירי - ובתקופת המונרכיה של יולי שאחריה, לא הרבו השליטים לעסוק בפיתוח האורבני של פריז. מעמד הפועלים, שנוצר בצרפת באותה תקופה בעקבות המהפכה התעשייתית, הצטופף בעליבות ברבעים המרכזיים של העיר. צפיפות האוכלוסין הרבה, שהגיעה ל-100,000 תושבים לקמ"ר, היוותה גורם מרכזי בהתפרצותן של מגפות: מגפות כולרה בשנים 1832 ו-1849 השפיעו על אוכלוסיית פריז – המגפה של שנת 1832 גבתה לבדה 32,000 קורבנות מאוכלוסיית העיר, שמנתה 650,000 איש. ההתרוששות ההמונית של העם הפשוט, המופקר והזועם, הצמיחה מרידות חוזרות ונשנות שאותן לא חזה השלטון: הבריקאדות של מהפכת יולי הפילו את שלטונו של שארל העשירי וב-1848 גם את שלטונו של לואי פיליפ. החברה של אותה תקופה תוארה בהרחבה בידי בלזק, הוגו ואז'ן סי.
המהפכה התעשייתית, הקיסרות השנייה ומאוחר יותר, העידן היפה, הביאו לפיתוח הגדול ביותר בהיסטוריה של פריז. מאז שנות הארבעים של המאה התשע-עשרה מסילות הרכבת אפשרו לשטף של מהגרים להגיע לעיר, בחיפוש אחר מקומות העבודה באזורי התעשייה החדשים שהוקמו באזורי הפרוורים. העיר עברה שיפוצים נרחבים במסגרת תוכנית אוסמן להתחדשות פריז בתקופת שלטונו של נפוליאון השלישי, תחת הנהגתו של מושל מחוז הסן, הברון אוסמן, שמחק מהעיר אזורים שלמים של בנייה ימי־ביניימית צפופה ורחובות צרים כדי לבנות תחתיהם רשת שדרות רחבות ובתים בעלי חזיתות ניאו־קלאסיות מפוארות, שהפכו לסימן ההיכר של פריז המודרנית.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870, מצור הוטל על פריז במשך מספר חודשים, אך למרות הקשיים לא נכנעה העיר ולא נפלה בידי הצבא הפרוסי. הפריזאים, שהתנגדו לחתימת הסכם שביתת הנשק הפרנקו־צרפתי מ-26 בינואר 1871, וכן לתוצאות הבחירות שבאו בעקבותיו וחזקו את האגף המלוכני, ששאף לשים קץ למלחמה, התמרדו ב-18 במרץ 1871, באירוע שסימן את תחילת שלטון הקומונה הפריזאית. האספה המונרכיסטית התמקמה זמנית בוורסאי, בזמן קרבות הרחוב של 22 ו-28 במאי, שכונו השבוע העקוב מדם. אלפים נהרגו, ומרכזים אדמיניסטרטיביים רבים (כולל הארכיבים העירוניים) הועלו באש. הייתה זו מלחמת האזרחים האחרונה שידעה פריז עד ימינו.