מסע אל תום האלף
עלילת הרומן

עלילת הספר מתרחשת בעשור האחרון של האלף הראשון לספירת הנוצרים. בן־עטר הוא סוחר יהודי בן 41, המתגורר בטנג'יר שבצפון אפריקה ולו שתי נשים (לכל אורך הרומן הן אינן מוצגות בשמן, אלא רק בתיאור "האישה הראשונה" ו"האישה השנייה"). בן־עטר מקפיד שלא להפלות בין נשותיו:
שותפיו של בן־עטר למסחר הם המוסלמי אבו לוטפי המתגורר בגרנדה ואבולעפיה, אחיינו של בן־עטר, המתגורר בארץ הפרנקים. אבו לוטפי אוסף סחורה (בשמים, תבלינים, אריגים ועוד) בצפון אפריקה, והוא ובן־עטר מובילים את הסחורה בסירות מפרש לספרד, שם אוסף אותה אבולעפיה לשם מכירתה ברחבי ארץ הפרנקים. אבולעפיה התגורר אף הוא בטנג'יר, אך לאחר שנולדה לו ילדה בעלת מום ("מכושפת" בלשון הרומן) התאבדה אשתו בטביעה, ומחמת הבושה הוא היגר מארצו ועבר לטולוז. שלושת השותפים נפגשים מדי קיץ, בתחילת חודש אב, במארקה דה אספניה, לשם חלוקת רווחי השנה החולפת ומסירת סחורה חדשה לאבולעפיה.
לאחר שנים אחדות של אלמנות התאהב אבולעפיה באסתר־מינה, אלמנה מבוגרת ממנו, אשכנזייה שמוצאה מוורמייזא, שאותה פגש באורליאן. אסתר־מינה הזדעזעה לשמוע שבן־עטר, שותפו של אבולעפיה, נשוי לשתי נשים, וכאשר אבולעפיה מציע לשאתה, היא ואחיה, מר יחיאל לווינאס, סוחר באבני חן, מתנים אתו שהנישואים יתקיימו רק אם ינתק את קשרי המסחר עם בן־עטר. אבולעפיה מקבל תנאי זה, ועובר לגור עם אסתר־מינה ועם בתו בפריז, בביתו של מר לווינאס.
בן־עטר, הרוצה בהמשך קיום השותפות, יוצא למסע ימי מטנג'יר לפריז, עיר מגוריהם של אבולעפיה ואסתר־מינה, על מנת לשכנעם שאין כל רע בהיותו נשוי לשתי נשים. בדרכו הוא לוקח בראיה את שתי נשותיו, וכמסייע הוא לוקח את הרב אלבז מסביליה, וזה לוקח אתו למסע את בנו בן העשר, שמואל.
ב"ראשית חודש ספטמבר, שלהי שנת תשע מאות תשעים ותשע להולדת הנוצרי, הם ימי אלול האחרונים של שנת ארבעת אלפים שבע מאות חמישים ותשע לבריאת העולם לפי היהודים", לאחר שספינתם הגיעה לפריז, בן־עטר לוקח אתו את בן הרב אלבז כמלווה, והם הולכים לביתם של אבולעפיה ואסתר־מינה, שהוא בית אחיה של אסתר־מינה, מר לווינאס. בהמשך למפגש ראשון זה מגיעים גם הרב אלבז ושתי נשותיו של בן־עטר להתארח בביתם של אבולעפיה ואסתר־מינה. כיוון שנשותיו של בן־עטר אינן דוברות עברית, אין להן ולאסתר־מינה שפה משותפת.
למחרת יוצאת חבורה, הכוללת את אסתר־מינה, אבולעפיה בעלה ואחיה מר לווינאס, יחד עם בן־עטר ושתי נשותיו, הרב אלבז ובנו, אל וילה לה ז'וּיִף, שם כינס מר לווינאס בית דין שידון דין תורה בינו ובין בן־עטר. בדרכם עצרו לארוחת צהריים, שבסיומה מבחין מר לווינאס שהוא משתמש בסידור של רב עמרם גאון, ואילו בן־עטר משתמש בסידור של רב סעדיה גאון (הבדל זה ניכר גם בתפילות המוזכרות בהמשך הרומן).
כינוס בית הדין נערך באולם היקב, ונכחו בו עובדי היקב ותושבי המקום, גברים ונשים. בעל היקב בחר שלושה סופרי סת"ם כדיינים, אך לאור מחאתו של הרב אלבז על בחירה זו הוחלט לבחור באקראי שבעה מהנוכחים במקום, שלושה גברים וארבע נשים, על מנת שישבו בדין.
על מנת שהכל יבינו את הנאמר, מתקיים הדיון בשלוש שפות: בן־עטר הציג את טיעוניו בישמעאלית ואבולעפיה תרגמם לפראנסית, ואסתר־מינה הציגה את טיעוניה בפראנסית ואבולעפיה תרגמם לישמעאלית. במידת הצורך תורגמו חלק מהדברים גם לעברית. לאחריהם דיבר הרב אלבז, תחילה בישמעאלית ואחר כך בעברית, וביקש לחדש את השותפות כקדם. בית הדין קיבל את טיעוניו של הרב אלבז, ופסק שיש לחדש את השותפות, כפי שרצה בן־עטר.
אסתר־מינה, שאינה מרוצה מפסק הדין, מכריזה על עצמה כמורדת, ודורשת מאבולעפיה שיגרשנה. בן־עטר תומך בתוכנית זו, אך אבולעפיה אומר לו: "אם אין בכוחך, דודי, להמית אותי, שחרר אותי, כי לעולם לא אוותר על האישה הזאת." הרב אלבז הציע פתרון ליציאה מהסבך: יצאו כולם לעיר הולדתה של אסתר־מינה, ושם יעמדו לדין מחדש בפני דיינים צדיקים ונבונים.
החבורה יוצאת למסע יבשתי מפריז לוורמייזא, שם בוחר הרב אלבז את שליח הציבור, ר' יוסף בן קלונימוס, לבורר יחיד. הבוררות מתקיימת בבית הכנסת במוצאי ראש השנה, בנוכחות כל קהילת ורמייזא, שרק פרגוד מפריד בינה ובין המתדיינים. הבורר שומע את טיעוניו של בן־עטר ואת טיעוניה של אסתר־מינה, ומחליט לחקור את שתי נשותיו של בן־עטר. שתיהן שלמות עם היותן נשואות לבעל אחד, והאישה השנייה מוסיפה שמפריעה לה רק היחידות, ויש לה עניין בבעל שני. הבורר השומע זאת מבין ש"אין כפילות בלא ריבוי, ואין ריבוי שיש לו גבול". הוא נותן את פסק הבוררות שלו, לפיו יש להטיל חרם ונידוי על בן־עטר.
האישה השנייה אינה מרוצה מהתוצאה, והיא פוגשת את הבורר בבית הכנסת על מנת להסביר לו את דבריה. בעימות ביניהם היא נשרטת ברגליה, ופצעיה מזדהמים.
בעקבות פסק הבוררות בן־עטר ושתי נשותיו והרב אלבז ובנו יוצאים לדרך חזרה לפריז. בערב יום הכיפורים האישה השנייה חשה ברע, ולכן בן־עטר מביא אותה לרופא, יהודי מומר, בוורדן. הרופא מטפל בה בתרופותיו, אך בזמן תפילת נעילה יוצאת נשמתה בנוכחות האישה הראשונה.
בן־עטר מסרב לקבור את האישה השנייה במקום פטירתה, ולוקח את גופתה לקבורה בפריז, סמוך לביתם של אבולעפיה ואסתר־מינה. בנו של הרב אלבז חלה, ולכן מוסכם שהוא יישאר בפריז, לטיפולה של אסתר־מינה, ובן־עטר ייקח אתו את בתו של אבולעפיה, ובמפגשם בקיץ הקרוב יוחזר כל ילד לאביו.
עם הסרת אבן הנגף של הביגמיה אין מניעה לחידוש השותפות, ובכך הוגשמה לכאורה מטרתו של בן־עטר במסע, אך הוא יודע "כמה גדולה ועמוקה התבוסה שנחל, כי לעולם לא תוכל השותפות שהתחדשה בין צפון לדרום לכפר ולנחם על מה שאבד לו עולמית במסע זה."
לקראת המסע הקשה המצפה להם מפריז לטנג'יר, מול "גלי אוקיינוס סוער, ורוחות צפון קשות" מתחיל הרב אלבז לחבר שיר קינה, המתחיל במילים ”הֲיָם בֵינִי וּבֵינֶךָ / וְלא אֶטֶה לְחַלוֹתְךָ”.