stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האוניברסיטה החופשית של בריסל (1834–1969)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אוניברסיטה 
 מדינה:  בלגיה 
 מייסדים:  פייר-תאודור ורהאכן 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 20 בנובמבר 1834
 תאריך פתיחה רשמי:  20 בנובמבר 1834 
 תאריך פירוק:  1 באוקטובר 1969 
 
בניין מרכזי של האוניברסיטה החופשית בבריסל, בקמפוס סובוס Sobosch
האוניברסיטה החופשית של בריסל (בצרפתית: Université Libre de Bruxelles) הייתה אוניברסיטה שפעלה בעיר בריסל, בירת בלגיה, בשנים 1834–1969.
בשנת 1969 היא התפצלה לשתי אוניברסיטאות: אחת דוברת צרפתית – האוניברסיטה החופשית של בריסל (ULB), והשנייה דוברת הולנדית – האוניברסיטה החופשית של בריסל (VUB). שתי האוניברסיטאות ממשיכות לשתף פעולה זו עם זו וביחד נקראות "האוניברסיטאות החופשיות של בריסל".
האוניברסיטה החופשית של בריסל הוקמה בשנת 1834 כאוניברסיטה הראשונה של העיר בריסל וכתגובה להגמוניה הקתולית בחינוך הגבוה בבלגיה. שמה מתייחס לחופש המחשבה והמחקר ולחופש ביחס לשלטון ולכנסייה.
אוגוסט ברון
פייר-תאודור ורהאכן (ורהאגן)
היסטוריה > הקמתה

כשממלכת בלגיה הוקמה בשנת 1830 על יסודות תשעה מחוזות דרומיים שנפרדו מהולנד, פעלו במדינה החדשה שלוש אוניברסיטאות: בגנט, בלייז' ובלוון. אף על פי שנבחרה לבירת הממלכה, לבריסל לא הייתה עד אז אוניברסיטה.
המחנך והעיתונאי אוגוסט פלוראל ברון והאסטרונום והסטטיסטיקאי אדולף קטלה, שני חברים בלשכה המסונית "הידידים הפילאנתרופים" (Amis philanthropes), הגו החל משנת 1831 את רעיון הקמתה של אוניברסיטה "חופשית". הממשלה הבלגית, שבקושי השיגה מימון לשלוש האוניברסיטאות הקיימות, לא גילתה התלהבות רבה כלפי היוזמה הזאת.
אולם, כשנוסדה האוניברסיטה הקתולית במכלן בשנת 1834, בלחץ הבישופים, דעת הקהל הליברלית הזדרזה להגיב. המשפטן פייר תאודור ורהאכן (Verhaegen), "המגיסטר המכובד" של לשכת "הידידים הפילאנתרופים", קרא ביוני של אותה השנה להתרמה ציבורית בקרב החוגים הליברלים והחברים בסניפים של לשכת ה"גראן אויראן דה בלז'יק" (Grand Orient de Belgique "המזרח הגדול של בלגיה"), הארגון העיקרי של הבונים החופשיים בבלגיה, על מנת להקים אוניברסיטה חופשית שתיאבק ב"אי סובלנות ובדעות הקדומות" תוך הפצת הפילוסופיה של עידן האורות.
רבים העירו לוורהאכן על האופי האוטופי כביכול של יוזמתו, כשלא היו בנמצא לא מורים, לא הבניין הזמין, ואף לא המימון הדרוש.
בסופו של דבר, מצא ראש העיר ניקולא-ז'אן רופ (Rouppe), בונה חופשי בעצמו, אכסניה למוסד החדש בארמון הישן של שארל-אלכסנדר של לורנה בככר במוזיאון. ורהאכן גייס לתוכניתו את בית הספר לרפואה ומצא מורים נוספים בסגל המוזיאון למדעים ולספרות. נמצאו מורים מתנדבים גם לסגל הפקולטה למשפטים שעמדה לקום, ביניהם אנרי דה ברוקר, גם הוא חבר בבונים החופשיים.
מיד אחר כך הסכימה העירייה לסבסד את הפרויקט, שנחנך ב-20 בנובמבר 1834. בנאומו החגיגי, הגדיר אוגוסט ברון את האידאולוגיה העשויה להיות נר לרגלי האוניברסיטה:
אנחנו נשבעים להנחיל לתלמידינו, יהיה אובייקט לימודם אשר יהיה, את האהבה הממשית לבני האדם, שהם אחים, ללא הבדל מעמד דעה או לאום; אנחנו נשבעים ללמדם להקדיש את מחשבותיהם, עבודותיהם וכשרונותיהם לאושרם ולטובתם של בני המדינה ושל האנושות כולה
.
היסטוריה > במאה ה-19

בשנה הראשונה לקיומה, סגל המוסד כלל 38 מורים שלימדו 96 סטודנטים. שם האוניברסיטה היה "האוניברסיטה החופשית של בלגיה" והיא כללה 4 פקולטות: פילוסופיה וספרות, משפטים, מדעים ורפואה. החל משנת 1836 שינתה את שמה ל"האוניברסיטה החופשית של בריסל" – בצרפתית l'Université Libre de Bruxelles.
עד שנת 1847 התקיימה האוניברסיטה מהתרמות יזומות על ידי ה"גראן אוראין" ולשכות בונים חופשיים אחרות, ביניהן "הידידים הפילאנתרופים".
פרט לקשיים כספיים, האוניברסיטה הצעירה התמודדה עם לחצים מצד הכנסייה ומצד השלטון.
החוק לחינוך הגבוה סגר את האוניברסיטה הממלכתית בלוון, מה שאפשר לאוניברסיטה הקתולית ממכלן לעבור לאותה עיר באזור ברבנט ולהפוך לאוניברסיטה הקתולית של לוון (1834–1968).
בנסיבות אלה נשארו רק שתי אוניברסיטאות ממלכתיות – בגנט ובלייז'. הן נאבקו באוניברסיטה החופשית על ה"מונופול" של המחשבה חופשית. הבישופים מצדם לא ראו בעין יפה אוניברסיטה אוטונומית, שחמקה לפיקוחם. מורת רוחם באה לידי ביטוי בעיתונות הקתולית. ורהאכן השיב לביקורות בנאום אקדמי מהדהד, בו הצהיר:
יצאנו לדרך באמצעות חופש החינוך ואנו מגשימים את החופש בחינוך
האוניברסיטה התגברה עם הזמן על כל המחלוקות והפכה למוסד מוכר. עם העלייה במספר הסטודנטים היא הוצרכה לעבור לבניין חדש, הארמון גראנוול (Palais Granvelle) ברחובות rue des Sols ו-rue de l'Impératrice.
ב-1873 נפתחה הפקולטה למדעיים יישומיים – בית הספר הפוליטכני של האוניברסיטה. ב-1880 הייתה האוניברסיטה החופשית של בריסל הראשונה בבלגיה שפתחה את שעריה בפני נשים – במסגרת המכון לרוקחות.
למעשה לא היה בבלגיה שום איסור חוקי על כניסת נשים למוסדות אוניברסיטאיים, אבל לפי המסורת רק הגברים למדו באוניברסיטאות והחינוך התיכון לא הכשיר את הבנות ללימודים גבוהים.
ב-7 ביולי 1886 החריבה דליקה את האגף השמאלי של הבניין ב-rue des Sols. נשרפו אולם ההרצאות, הספרייה וחלק מהאוספים המינרלוגיים. שיפוץ הבניין נמשך שש שנים.
החל משנת 1888 חגגו הסטודנטים את 20 בנובמבר – יום הקמת האוניברסיטה (שהיה גם מקודם יום פנוי) – בשם "והראגן הקדוש" (St. Verhagen) או St.V. החגיגה כוללת עד ימינו מצעד מסיכות ברחבי העיר.
בשנת 1893 צייד הכימאי ואיש העסקים ארנסט סולווה את בית הספר לרפואה במכון חדש לפיזיולוגיה שהוקם בפארק לאופולד באטרבק (Etterbeek), (בימינו שוכן בו התיכון היוקרתי "אמיל ז'אקמן"). ראול וארקה תרם להקמת מכון לאנטומיה, אלפרד סולווה ואחרים תרמו לייסוד מכון להיגיינה ולבקטריולוגיה.
יוזמות התעשיינים היו לעיתים קשורות ישירות לביקושים שנוצרו בתחום התעשייה. כך בית הספר למסחר שהוקם מיוזמתו של ארנסט סולווה, וכך גם המכון לפיזיולוגיה שהיה, בין השאר עשוי לפתח מדדים לכושרם של הפועלים ולפריונם.
ב-1899 קם גם בית ספר למדעי המדינה והחברה.
היסטוריה > הבניין בסולבוס

בשנים 1924–1930 נבנו הבניינים החדשים של האוניברסיטה בסולבוס, לפי תוכנית האדריכל אנדרה דימונן (André Dumont).
הם נבנו מלבנים, בסגנון המזכיר את האדריכלות ההולנדית מן המאה ה-17.
בימי הכיבוש הנאצי בשנת 1941 סגרה האוניברסיטה את שעריה כדי להתחמק משיתוף פעולה עם הכובשים.
הדו-לשוניות והפיצול

עד שנת 1935 שפת ההוראה בה הייתה צרפתית. החל משנת 1935 קורסים מסוימים נלמדו בצרפתית ובפלמית כאחד.
אולם רק ב-1963 לכל הפקולטות היו קורסים בשתי השפות. זמן קצר אחרי מלחמת השפות באוניברסיטה הקתולית של לוון, באוקטובר 1969 התפצלה האוניברסיטה של בריסל לשתיים, לפי שפת ההוראה. בהתאם למסמך מ-28 במאי 1969 האוניברסיטה החופשית בצרפתית והאוניברסיטה החופשית בשפה הפלמית הפכו לישויות עצמאיות.
עם זאת הן שומרות על שיתוף פעולה בשם האידאולוגיה המקורית הליברלית והמתקדמת, המבוססת על עקרונות חופש המחשבה וההומניזם. שתי האוניברסיטאות חולקות מרכז מחשוב משותף.
בימינו באוניברסיטה החופשית שפה הפלמית VUB לומדים כ-9,000 סטודנטים, בעוד באוניברסיטה החופשית בצרפתית ULB לומדים 18,000.
אף על פי שבבלגיה דמי הלימודים הם נמוכים בהרבה לעומת רוב ארצות העולם, האוניברסיטאות החופשיות עשו מאמצים נוספים כדי לשמור על דמי לימודים מינימליים ולספק שרותי רווחה ומימון כדי שבני השכבות החברתיות העניות יוכלו להגיע לתואר אקדמי ללא אפליה.
הדו-לשוניות והפיצול > פרשת דוולסהוברס

אם בהתחלה נבנתה האוניברסיטה על בסיס אנטיקליריקלי, אבל בכל זאת קתולי, או לפחות דאיסטי או פילוסופי ספיריטואליסטי, במהלך העשורים האחרונים של המאר ה-19 התפתחו בתוכה גם זרם אתאיסטי במפורש לצד מגמה מדעית פוזיטיביסטית אליבא דאוגוסט קונט שדגלה בקדימותם של הניסוי ושל השכל.
התפתחויות אלו הביאו איתן גם מחלוקות חריפות. כך קרה בשנת 1890 כשעבודה לפילוסופיה של ז'ורז' דוולסבוברס (Dwelshauwers) עוררה פולמוס גדול בגלל הדעות האתאיסטיות של מחברה לעומת מרבית המורים בפקולטה לפילוסופיה ולספרות שהיו תמיד דאיסטים.
הדו-לשוניות והפיצול > פרשת אליזה רקלי

המחלוקות בין השמרנים ובין הפרוגרסיבים, בין הליברלים ובין סוציאליסטים באו לידי ביטוי גם בפרשת רקלי. אליזה רקלי (Élisée Reclus), גאוגרף צרפתי ואנרכיסט, הוזמן בשנת 1892 להרצות באוניברסיטה. ב-1893, בעקבות פיגוע אנרכיסטי, התנגדה מועצת המנהלים של האוניברסיטה לבואו תוך אי התחשבות ברקטור אקטור דני, שהיה הסוציאליסט הראשון שנבחר בתפקיד. הוויכוחים הסוערים גרמו לפילוג בתוך האוניברסיטה ולהקמת "אוניברסיטה חדשה" (Université nouvelle) המכונה גם "בולגרית", שהתקיימה בנפרד בשנים 1894–1914 עד למלחמת העולם הראשונה.
הדו-לשוניות והפיצול > ראשית המאה ה-20

ב-1902 הוקם המכון לסוציולוגיה וכעבור שנה נוסד בית הספר למסחר על שם סולווה. אחרי הפסקת פעילות האוניברסיטה בימי מלחמת העולם הראשונה, שנת 1919 עדה להישג בינלאומי חשוב עם הענקת פרס נובל לרפואה ופיזיולוגיה לז'ול בורדה, פרופסור של האוניברסיטה החופשית.
באותה תקופה הריסת ה"פאלה גראנוול" בגלל עבודות הבנייה של הצומת צפון-דרום, אוניברסיטה עוברת למקום חדש על רמת סולבוס (Solbosch) קרוב לפרברי העיר. עבודות הבנייה התחילו ב-1921 והבניין החדש U נחנך בשנת 1924. הבניין A נבנה הודות בשנים 1924–1928 במימון אמריקני – של הקרן האמריקנית-בלגית לחינוך, יורשת של "ועדת הסיוע לבלגיה" בראשות הרברט הובר, שהתגייסה לעזור לשיקום החינוך הגבוה בבלגיה אחרי ההרס של המלחמה.
קרן זאת מימנה יחד עם משפחת טורנה-סולווה גם את הקריה אז'ה (Heger) שנחנכה בשנת 1933. בשנת 1939 נוסף לנכסי האוניברסיטה המכון לאונקולוגיה על שם בורדה בשדרות וטרלו.
הדו-לשוניות והפיצול > השפה ההולנדית ("פלמית") והקמת האוניברסיטה החופשית – Vrije Universiteit Brussel VUB

החל משנת 1890 הונהגו באוניברסיטה גם קורסים בהולנדית בפקולטה למשפטים. משנת 1963 הפכה הולנדית לשפת הוראה בכל הפקולטות במקביל לצרפתית. באוקטובר 1969 התפצלה האוניברסיטה החופשית לשתי אוניברסיטאות – אחת פרנקופונית, בשם המקורי בצרפתית ULB Université libre de Bruxelles והאוניברסיטה החופשית בשפה ההולנדית VUB Vrije Universiteit Brussel. הפיצול אושר בחוק בשנת 1970.
תלמידים מפורסמים

אנרי לה פונטן – חתן פרס נובל לשלום ב-1913
ז'ול בורדה – חתן פרס נובל לרפואה ב-1919
אלבר קלוד – חתן פרס נובל לרפואה ב-1974
איליה פריגוז'ין – פיזיקאי וכימאי, חתן פרס נובל לכימיה ב-1977
פייר דלין – מתמטיקאי, זוכה מדליית פילדס ב-1978
ז'אק טיץ – מתמטיקאי, חתן פרס וולף (1993) ופרס אבל (2008)
אמיר עבאס חוביידה – ראש ממשלת איראן (1965–1977)
אמיל ונדרוולדה – מנהיג סוציאל-דמוקרט, שר החוץ של בלגיה
פול-אנרי ספאק – שר החוץ של בלגיה
אמלי נותומב – סופרת
חיים פרלמן – משפטן, פילוסוף ורטוריקן
מורים מפורסמים

ז'ול בורדה – רפואה
פול היימנס – משפטים, שר החוץ של בלגיה, יושב ראש הראשון של חבר הלאומים
אמיל ונדרוולדה – משפטים
אוגוסט פיקאר – פיזיקאי וממציא שווייצרי
הישגים בספורט

קבוצת הכדורגל של האוניברסיטה זכתה במדליית הארד באולימיפיאדת הקיץ בפריז בשנת 1900.
ארמון גראנוול בבריסל בשנת 1912 . בניין בסגנון רנסאנס שנבנה ב-1550, איכסן את האוניברסיטה בשנים 1842–1928
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
ז'ול בורדה
הנרי סולט (אגיפטולוג)

| --- | --- |

 לידה:  14 ביוני 1780 ליצ'פילד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  30 באוקטובר 1827 (בגיל 47) Desouk, מצרים 
 ענף מדעי:  בוטניקה 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית 
 
הנרי סולט (באנגלית: Henry Salt;‏ 14 ביוני 1780 – 30 באוקטובר 1827) היה אמן אנגלי, נוסע, אספן עתיקות, דיפלומט ואגיפטולוג.
ראשית חייו

סולט, בנו של תומאס סולט שהיה רופא ואליס לבית באט, נולד בליצ'פילד ב-14 ביוני 1780. הוא היה הצעיר מבין שמונה ילדים ולמד בבית הספר בליצ'פילד, ולאחר מכן בברמינגהם, שם אחיו ג'ון באט סולט לימד. הוא גילה עניין מוקדם בציור פורטרטים. בהיותו בליצ'פילד למד אצל אמן צבעי מים, ג'ון גלובר, ובשנת 1789 נסע ללונדון שם למד לראשונה אצל ג'וזף פארינגטון ואחר כך אצל ג'ון הופנר. לאחר זמן מה, הוא ויתר על ציור פורטרטים, לאחר שלא הצליח לבנות מוניטין.
נסיעות מוקדמות

סולט מצא תפקיד אצל האציל האנגלי ג'ורג' אנסלי, (George Annesley) ויסקונט ולנטיה (אנ') והיה מזכירו ובן לווייתו בנסיעותיו. הם התחילו בסיור במזרח ביוני 1802 בהפלגה על הספינה של חברת הודו המזרחית הבריטית "Minerva" להודו דרך מושבת הכף. סולט חקר את כף התקווה הטובה, הודו ואת אזור הים האדום. במהלך המסעות הללו סולט גם שרטט את האתרים והמחזות שבהם נתקלו. ציוריו של סולט מהנסיעה שימשו לספר המסעות של אנסלי להודו שפורסם ב-1809. הרישומים המקוריים נשמרו אצל אנסלי, כמו גם לוחות הנחושת לאחר מותו של סולט. הפורמט והסגנון של הלוחות דומים לעבודתם של תומאס דניאל ואחיינו ויליאם דניאל, "נוף המזרח" (1795–1808).
בשנת 1805 אנסלי שלח את סולט למסע לתוך אתיופיה כדי לפתוח קשרי מסחר בשם האנגלים. בשובו לאנגליה בסתיו 1806 עבר דרך מצרים שם פגש את שליט מצרים מוחמד עלי).
סולט חזר לאתיופיה ב-1809 בשליחות ממשלתית לפיתוח קשרים מסחריים ויחסים דיפלומטיים עם הקיסר האתיופי אגוואלה ציון. עם הגעתו לא הצליח להיפגש עם המלך עקב אי שקט במדינה, ולכן במקום זאת הוא התארח אצל חבר. במהלך מיזם זה סולט לקח על עצמו את המשימה הנוספת של אימות ותיקון המידע על האזור שדווח על ידי הנוסע הסקוטי ג'יימס ברוס שנים רבות קודם לכן. סולט חזר לאנגליה בשנת 1811 עם דגימות רבות של צמחים ובעלי חיים. הבולט ביותר היה זן של דיק-דיק שלא היה ידוע בעבר לתושבי אנגליה. הוא המשיך בכתיבה ופרסם ב-1814 את "מסע לחבש בשנים 1809 ו-1810 בהוטראת ממשלת בריטניה" שעסק בתרבות, גאוגרפיה, מנהגים וטופוגרפיה של אתיופיה. סולט גם פרסם אוסף של רישומים מסנט הלנה, הכף, הודו, ציילון, חבש ומצרים.
הקונסול הכללי במצרים

בזכות ספרו ופרטי מסעי התגלית שלו, סולט קנה לעצמו שם. כאשר נפתחה קונסוליה במצרים ב-1815, הוא מונה ב-1816 לתפקיד הקונסול הכללי של בריטניה בהמלצת מעבידו לשעבר, ג'ורג' אנסלי. לאחר שהתמקם בקהיר, החל למלא את משימתו לאסוף ולרכוש עתיקות וחפצים עבור המוזיאון הבריטי. הוא שכר לשם כך את המהנדס ג'ובאני בלזוני שביצע את עבודות השינוע של העתיקות כבדות המשקל, בהן פסל רעמסס השני שנלקח מהרעמסאום בתבאי ושבמעלה הנילוס והובל ללונדון. יחסיו הטובים עם שליט מצרים, מוחמד עלי, הקלו עליו במיזמי גילוי עתיקות ותפיסתן. סולט הצליח לטפח יחסים טובים בין הממשל הבריטי למוחמד עלי, וכאיש ביניים ניהל משא ומתן על עסקאות הנוגעות לסחר וזכויות טריטוריאליות וקנה לו את חיבתו של השליט.
סולט גם מימן את החפירות של תבאי ואבו סימבל, וביצע מחקר ארכאולוגי משמעותי בפירמידות של גיזה והספינקס הגדול. ז'אן-פרנסואה שמפוליון שיבח אותו על יכולתו לפענח הירוגליפים. ב-1825 פרסם סולט, על חשבונו, חיבור על מערכת ההירוגליפים של יאנג ושמפוליון; עם כמה תגליות נוספות, שבאמצעותן ניתן ליישם אותה כדי לפענח את שמות המלכים הקדומים של מצרים ואתיופיה.
מותו

הנרי סולט מת במצרים ב-30 באוקטובר 1827 והוא בן 47. הוא נקבר באלכסנדריה שם הוצב כקונסול כללי. ציוריו, ניירותיו וחפצים שאסף נותרו ברשות המוזיאון הבריטי.
בשנת 1849, כשני עשורים לאחר מותו, נקרא הצמח סלטיה (Saltia), מין יחיד בסוגו השייך למשפחת הירבוזיים ונפוץ בחצי האי ערב, לכבודו של הנרי סולט.
הערות שוליים

↑  Manley, Deborah; Rée, Peta (2001). Henry Salt: Artist, Traveller, Diplomat, Egyptologist. London: Libri. ISBN 978-1-901965-04-9. OCLC 48506350.
↑  Goldschmidt, Arthur (2000). Biographical Dictionary of Modern Egypt. Boulder, CO: Lynne Rienner Publishers. p. 180
↑  Wroth, Warwick William (1897). "Salt, Henry". In Lee, Sidney (ed.). Dictionary of National Biography. Vol. 50. London: Smith, Elder & Co.
↑  Manlee, Deborah (23 September 2004). "Henry Salt". Oxford Dictionary of National Biography (online ed.). Oxford University Press.
↑  Halls, J (1834). Life and Correspondence of Henry Salt. New Burlington Street, London: Richard Bentley.
1 2  Bosworth, C. E. (1974). "Henry Salt, Consul in Egypt 1816-1827 and Pioneer Egyptologist" (PDF). Bulletin of the John Rylands Library. 57: 69–91.
↑  Bierbrier, Morris L. (2012). Who was Who in Egyptology. London: Egypt Exploration Society. p. 484
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281980105171  PLWABN: 9810668244405606  BIBSYS: 2000866  BNE: XX1656382  BnF: cb133285762 (data)  Botanist: Salt  CiNii: DA10406260  DSI: 4369  GND: 117618179  ICCU: IEIV033794  ISNI: 0000 0001 1556 5192  LCCN: no97054561  NLG: 239672  NTA: 146063171  RERO: 02-A003781738  RKD: 69434  SNAC: w65j1q0z  SUDOC: 035673877  ULAN: 500025553  VcBA: 495/255134  VIAF: 29677783   WorldCat (עם VIAF): 29677783 
אגיפטולוגיה
המועצה המייצגת של הארגונים השחורים בצרפת

המועצה המייצגת של הארגונים השחורים בצרפת (צרפתית: Conseil représentatif des associations noires de France או בקיצור CRAN) הוא ארגון גג של השחורים בצרפת. הארגון הוקם בשנת 2005 ומטרתו היא להילחם כנגד אפליה אתנית וגזענית של שחורים בצרפת.
המועצה הוקמה בשנת בנובמבר 2005 באספה הלאומית בצרפת. מייסדה ונשיאה הראשון של המועצה הוא פטריק לוזה (Lozès) ולואי-ז'ורז' טן שימש כדוברה. בשנת 2011 הכריז לוזה על מועמדותו לנשיאות צרפת, ובעקבות זאת פרש מתפקידו וטן נבחר לתפקיד במקומו. לוזה הסביר שהמודל של המועצה הוא "ההתאחדות הלאומית למען קידום אנשים צבעוניים" (NAACP), ארגון אמריקאי ותיק הפועל לקידום השחורים בארצות הברית. המועצה מורכבת מ-130 ארגונים אזרחיים שונים. לפי המועצה בצרפת בין 2.5 ל-5 מיליון שחורים.
הקמתו של הארגון היא במידה מסוימת שבירה של מוסכמה רבת שנים בצרפת אודות אידיאל הרפובליקאיות, שבה אין אזרח צרפתי נמדד במדדים שונים פרט לאזרחותו ואין מן הראוי לצרפתים להתאגד על בסיס אתני או גזעי. (בין השאר הלשכה הסטטיסטית בצרפת אינה אוספת מידע אודות הרקע האתני של תושבי המדינה).
הערות שוליים

↑  Louis-Georges Tin est le nouveau président du CRAN (בצרפתית)
הדמוקרטיה הנוצרית הבלארוסית

| --- | --- |

 מדינה:  בלארוס 
 שם רשמי:  הדמוקרטיה הנוצרית הבלארוסית
 מנהיגים:  Paval Sieviaryniec 
 תקופת הפעילות:  2005–הווה (כ־19 שנים) 
 אידאולוגיות:  דמוקרטיה נוצרית  קונסרבטיזם ליברלי  שמרנות  תמיכה באיחוד האירופי
 מטה:  מינסק 
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין 
 צבעים רשמיים:             כחול ולבן
 bchd.info
 
הדמוקרטיה הנוצרית הבלארוסית (בבלארוסית: Беларуская хрысьціянская дэмакратыя) היא מפלגה פוליטית נוצרית-דמוקרטית בבלארוס, שהוקמה בשנת 2005, הטוענת כהמשך לתנועה קצרת מועד עם אותו שם, שהייתה קיימת בראשית המאה ה-20.
ארגונים נוצרים דמוקרטיים בבלארוס לפני מלחמת העולם השנייה

התנועה הדמוקרטית הנוצרית הבלארוסית נוצרה במאה ה-20 בעיקר על ידי סטודנטים בלארוסים לתאולוגיה מסמינר לכמורה. החוג הדמוקרטי הנוצרי בווילנה פרסם את העיתון "ביארוס". בשנת 1917 הקימו פעילים פוליטיים מבלארוס בפטרבורג את הארגון הפוליטי הדמוקרטי הנוצרי בבלארוס - האיחוד הדמוקרטי הנוצרי. הדמוקרטים הנוצרים השתתפו בקונגרס הראשון של בלארוס בדצמבר 1917 ולקחו חלק פעיל לקראת הקמת הרפובליקה הדמוקרטית העצמאית של בלארוס בשנת 1918.
ב-6 בנובמבר 1927 נוצרה בווילנה מפלגה פוליטית חדשה תחת השם "הדמוקרטיה הנוצרית הבלארוסית". מאז הייתה המפלגה פעילה במערב בלארוס. בעוד שרוב המפלגות הפוליטיות המערביות האחרות היו שמאלניות או אפילו פרו-סובייטיות, הדמוקרטיה הנוצרית הייתה תנועת מרכז-ימין. לאחר איחוד מערב בלארוס עם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית, מנהיגים רבים וחברי התנועה הפכו לקורבנות לדיכוי סובייטי או נהרגו על ידי הנאצים במהלך הכיבוש המאוחר של בלארוס על ידי גרמניה הנאצית. מעשית, המפלגה הפסיקה את כל הפעילויות בשנת 1939. בתקופת ברית המועצות, מידע על התנועה כמו גם על כל שאר הארגונים הפוליטיים הלא-קומוניסטיים הוחזק בסתר, כשרק היסטוריונים שאושרו על ידי המדינה קיבלו גישה לארכיונים רלוונטיים.
הקמה בבלארוס המודרנית

הניסיון הראשון להקים מחדש את התנועה התרחש בשנת 1991. הוכנו כל המסמכים הרלוונטיים להקמה מחדש, אך התנועה לא נרשמה אז.
בשנת 2005 קבוצה של פעילים דמוקרטיים הקימה קבוצת יוזמה להחיות את המפלגה הדמוקרטית הנוצרית ומאז הם פעילים תחת המותג הדמוקרטיה הנוצרית הבלארוסית. התנועה המודרנית רואה בקידום הערכים הנוצריים ופטריוטיזם בלארוסי במדינה כמטרתה העיקרית. המפלגה שטרם רשומה במשרד הפנים מתנגדת לנשיא אלכסנדר לוקשנקו ומהווה תנועה אופוזיציה. לתנועה קשרים פעילים עם קבוצות דתיות. שלא כמו קודמתה הקתולית בעיקר בראשית המאה העשרים, התנועה הנוכחית ממצבת עצמה כמפלגה המאחדת גם נוצרים אורתודוקסים ופרוטסטנטים.
החל משנת 2007 משרד המשפטים של בלארוס סירב לרשום את המפלגה כתנועה פוליטית, בעקבות הצהרות מנהיגי המפלגה לפיהן חוקי הדת נעלים יותר מחוקי המדינה. המפלגה עודדה לשלול מהשפה הרוסית את מעמד שפת המדינה השנייה בבלארוס. מעמד חשוב זה של השפה הרוסית שהושג על פי משאל עם לאומי בשנת 1995, כאשר לשם הפיכת השפה הרוסית למעמד המדינה הצביעו 83.3% מהאוכלוסייה שהשתתפה במשאל העם. המפלגה גם מגיבה באופן מאוד נוקשה בנוגע לנושאים מגדריים וסוגיות להט"בים. ב-4 ביוני 2016, מנהיג המפלגה פאוול סיביאריניץ הצהיר בריאיון לרדיו Free Europe, כי הומוסקסואליות כנורמה חברתית תשמיד את האומה הבלארוסית, עצם הרעיון של מגדר מסוכן באותה מידה כמו תעמולה גזענית או מעורר לוחמה מעמדית וכי בלארוסים הומואים מבזים את זכרם של המתים הלוחמים נגד ברית המועצות וגרמניה הנאצית.
ראו גם

ההפגנות בבלארוס (2020)
הערות שוליים

↑  "Об отказе в государственной регистрации Социального общественного объединения "БХД"". אורכב מ-המקור ב-2010-11-29. נבדק ב-2009-07-21.
↑  "БХД: "Палітычная дзейнасьць – адно з пакліканьняў, якое Бог дае чалавеку"". Svaboda.org. נבדק ב-17 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Павал Севярынец: Вельмі шкада людзей, якія хварэюць на гомасэксуалізм, займаюцца фэмінізмам". Svaboda.org. נבדק ב-17 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2013047234  VIAF: 300700315   WorldCat (עם VIAF): 300700315
העורק הסותם

| --- | --- |
 שיוך:  subdivision of anterior division of internal iliac artery, ישות אנטומית מסוימת 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (616) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  arteria obturatoria 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A12.2.15.008 
 TA2 (2019):  4323 
 FMA:  18865 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0226369 
 
ענפי עורק הכסל הפנימי, ובכללם העורק הסותם
העורק הסותם (בתחתית התמונה) במהלכו באגן טרם הכניסה לתעלה הסותמת
הָעוֹרֵק הַסּוֹתֵם (TA: arteria obturatoria) הוא עורק באגן היוצא מעורק הכסל הפנימי ומספק דם לשריר הסותם החיצון, למדור התיכון של הירך ולעצם הירך.
מהלך

העורק מסתעף מעורק הכסל הפנימי והולך קדימה ומטה על הגבי הדופן הצדית של האגן, לעבר החלק העליון של הנקב הסתום, שם הוא יוצא מחלל האגן דרך התעלה הסותמת ומתפצל לענפים קדמי ואחורי.
במהלכו בחלל האגן נמצאת מצדו של העורק החיתולית הסותמת, ותיכונים לו השופכן, צינור הזרע (בזכר) והצפק. מעט מתחתיו עובר העצב הסותם. באגן מסתעפים ממנו ענפים לגומץ הכסל, שמספקים דם לעצם הכסל ולשריר הכסל ומשיקים עם עורק הכסל והמותניים, ענף לשלפוחית השתן אשר הולך לאחור וענף החיק, המסתעף טרם יציאתו מחלל האגן עולה על גב עצם החיק ומשיק עם ענף בעל אותו שם שמקורו בעורק רום הבטן התחתון.
לאחר מעברו בתעלה הסותמת ומחוץ לאגן, העורק מתפצל בשוליים העליונים של הנקב הסתום לענף קדמי ולענף אחורי, המקיפים את הנקב תחת מעטה השריר הסותם החיצון.
הענף הקדמי הוא ענף עורקי קטן, שהולך לפנים על גבי צדו החיצון של הקרום הסותם, ולאחר מכן מתעקל מטה לאורך השוליים הקדמיים של הנקב הסתום. יוצאים ממנו סעיפים לשריר הסותם החיצון, לשריר המסרק, לשרירים המתוויכים ולשריר העדין. לבסוף, הענף משיק עם הענף האחורי ועם העורק כותר הירך התיכון.
הענף האחורי הוא גם ענף עורקי קטן, שהולך לאורך השוליים האחוריים של הנקב הסתום ופונה קדימה על גבי הענף התחתון של עצם השת, שם הוא משיק עם הענף הקדמי. מן הענף יוצאים סעיפים לשרירים האחוזים בגבשוש השת והוא משיק לעורק העכוז התחתון. הענף מספק דם גם לענף המרחשת שנכנס למפרק הירך דרך חרק המרחשת ומתפצל לענפים קטנים בתחתית המרחשת שמספקים את ראש עצם הירך. ענף המרחשת פתוח לרוב עד גיל 15, ובמבוגרים הוא אינו מספק מספיק דם כדי למנוע את נמק העצם בשברים של הירך העליונה.
מהלך > שונות אנטומית

העורק הסותם יוצא מגזעו הראשי או מהחטיבה האחורית של עורק הכסל הפנימי, אך הוא עשוי לצאת מעורק העכוז העליון, מעורק הכסל החיצון או מעורק רום הבטן התחתון בכ-20% מהמקרים. כאשר הוא יוצא מעורק רום הבטן התחתון, הוא יכול לצאת בנוסף לעורק המקורי או במקומו, ואז הוא ממשיך בתוואי של ענף החיק. לשונות אנטומית זאת חשיבות בניתוחים לתיקון בקע, בפרט בקע ירכי.
הערות שוליים

↑  Moore, Keith L.,, Clinically oriented anatomy, Seventh edition, Philadelphia: Lippincott, Williams & Wilkins, 2014, עמ' 351
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TA98: A12.2.15.008