stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיימון וגרפונקל
היסטוריה > סיימון וגרפונקל לאחר הפירוד

האיחוד המחודש הראשון של סיימון וגרפונקל לאחר הפירוד השני התרחש ביוני 1972, בקונצרט תמיכה למען המועמד הדמוקרטי לנשיאות ג'ורג' מקגוורן במדיסון סקוור גארדן. ב-18 באוקטובר 1975, הופיע הצמד בתוכנית הפופולרית של רשת NBC סאטרדיי נייט לייב, ושרו יחד את The Boxer ו-Scarborough Fair/Canticle. כאשר במהלך ההופעה, ניתן היה לצפות בתמונות של הצמד מבקרים באזור בו גדלו כילדים בניו יורק. בתקופה הזו (סתיו 1975) הם אף הוציאו תקליטון ראשון מאז פרידתם, שנקרא My Little Town. השיר הצליח להיכנס לרשימת עשרת הגדולים במצעדים, ואף צורף לאלבומי הסולו של vmns שיצאו אותה שנה.
הצמד התאחד לסירוגין מספר פעמים מאז, זכורה במיוחד הופעת-חינם בסנטרל פארק בניו יורק ב-19 בספטמבר 1981. ההופעה משכה כחצי מיליון איש, ונצפתה על ידי רבים נוספים בעזרת הקלטת המופע שהוצא במספר פורמטים: תקליט, תקליטור, קלטת וידאו ו-DVD. הצלחתו הרבה של הקונצרט ב-1981, הובילה את הצמד לסיבוב הופעות מחודש בעולם, כולל אירופה ויפן במהלך 1982, וארצות הברית ב-1983. בסיבוב הופעות זה הם אף הופיעו בישראל באצטדיון רמת גן.
סיימון וגרפונקל אף החלו לעבוד על מה שהיה אמור להיות אלבום האולפן הראשון מקץ עשור של עשייה אינדיבידואלית. שמו הזמני של האלבום היה Think Too Much, אך חילוקי דעות אמנותיים בין השניים הובילו את סיימון למחוק את קולו של גרפונקל ממספר שירים שהוקלטו והושלמו. בסופו של דבר, האלבום, Hearts and Bones יצא כאלבום סולו של סיימון ותקופה ארוכה התנכרו השניים זה לזה.
הופעתם הפומבית הבאה של הצמד, התרחשה ב-1990, כאשר הצמד הופיע בטקס לכבוד הכנסתם להיכל התהילה של הרוקנרול. גם בשנת 1993 הופיעו סיימון וגרפונקל יחד בניו יורק ב-21 קונצרטים אשר כל הכרטיסים להם נמכרו. במחצית הראשונה של המופע הופיע סיימון עם להקה, ובמחצית שנייה הופיעו סיימון וגרפונקל כצמד. מאוחר יותר באותה שנה, הם הופיעו במספר קונצרטי צדקה, כדוגמת Bridge School Concerts.
ביולי 2002, הוציאה חברת Columbia/Legacy אלבום נוסף של הצמד שהוקלט בהופעה חיה במהלך 1967. האלבום, Live In New York City, 1967 כולל בתוכו הופעה חיה כמעט מלאה של הצמד שהוקלטה באולם הפילהרמונית במרכז לינקולן בניו יורק ב-22 בינואר 1967.
איחוד נוסף נרשם ב-23 בפברואר 2003, כאשר הצמד שב להופיע יחד בציבור לראשונה מאז 1993 וביצע את The Sound of Silence במופע הפתיחה של טקס פרסי גראמי אותה שנה. לפני ההופעה הוענק לצמד פרס על מפעל חיים (Grammy Lifetime Achievement Award), שנועד לציין את תרומתם הרבה לעולם המוזיקה במשך יותר מ-40 שנה מאז החלו את פעילותם.
הופעתם זו בטקס גראמי חוללה כנראה הפשרה מסוימת ביחסים המנוכרים ביניהם. זמן קצר לאחר מכן, השיקו סיימון וגרפונקל מופע איחוד שנמשך חודשיים ברחבי ארצות הברית (ובטורונטו, קנדה), החל מה-16 באוקטובר ועד ה-21 בדצמבר 2003. השם שניתן לסיבוב ההופעות היה Old Friends (כשם אחד משיריהם מהתקליט Bookends). סיבוב זה היה הראשון זה 20 שנה, וכלל 40 קונצרטים ב-28 ערים. בין היתר שילב הצמד בהופעותיו כאורחים את האחים אברלי, מהם הושפעו בצעירותם.
ההצלחה הגדולה של סיבוב ההופעות הובילה להדרן במהלך יוני ויולי 2004, עם יותר מ-25 קונצרטים נוספים, בארצות הברית וגם באירופה. ביולי 2004 הם סיימו את סיבוב ההופעות במופע בסמוך לקולוסיאום של רומא לפני קהל רב. לפי הדיווחים של כלי התקשורת, הקהל במופע היה גדול יותר מהופעתם המפורסמת בסנטרל פארק, וצפו בו כ-600,000 איש.
יצירתם המוזיקלית

הצלחתם של סיימון וגרפונקל נבעה משילוב בין מילות השירים, מוזיקה קליטה, עיבוד מוזיקלי מוצלח ושילוב הרמוני בין הזמרים.
על המילים והלחנים אחראי פול סיימון, שכתב על מגוון נושאים, אישיים: אהבה (Cecilia ו-Bridge Over Troubled Water), אכזבה (I Am A Rock), געגועים (Homeward Bound), זקנה (Old Friends), וחברתיים: חיפוש העצמי (America) ומחאה כנגד החברה האמריקנית (The Boxer) והאלימות ומלחמת וייטנאם (Silent Night).
מילות השירים של פול סיימון פשוטות אך קולעות. לעיתים מפגין סיימון גם הומור. בשיר Cecilia קם הגיבור מהמיטה בה תינה אהבים עם ססיליה על מנת לשטוף פנים ומגלה כשהוא חוזר למיטה שמישהו נטל את מקומו. בשירים מסוימים נוהג הקהל להגיב בתשואות על שורות מסוימות המדברות אל ליבו, כמו "באור העירום ראיתי עשרת אלפים איש, אולי יותר", מתוך The Sound of Silence. רוב השירים הם בסגנון הבלדה, ולעיתים כמו בשיר The Boxer מצליח סיימון לצמצם למספר שורות סיפור חיים שלם. ב-The Boxer עוזב גיבור השיר את ביתו ומשפחתו, עובר לניו יורק במטרה למצוא עבודה, אך ההצעות היחידות שהוא מקבל הן שידול מהזונות של השדרה השביעית בעיר. בלית ברירה הוא בוחר בקריירה של מתאגרף, מקצוע אכזרי שאותו הוא רוצה לעזוב אך אינו מסוגל:
התקופה בה התפרסמו סיימון וגרפונקל, סוף שנות השישים של המאה ה-20, הייתה תקופה סוערת: מלחמת וייטנאם וההפגנות נגדה, ילדי הפרחים ופסטיבל וודסטוק וגם בשיריו של סיימון מופיעות התייחסויות לתקופה זו. בצורה חבויה כמו בשיר America בו יוצא זוג לחפש את אמריקה והחיפוש נגמר בשבר. ובצורה גלויה כמו בשיר Silent Night, מזמור ידוע לחג המולד, שאותו שרים סיימון וגרפונקל על פי המסורת ברוך, כשעל רקע השיר מושמעות לפתע חדשות השעה שבע ובהן ברצף מוזכרים קרבות בווייטנאם, הבטחה של המפקד הצבאי לשהייה ארוכה שם, ההפגנות נגד המלחמה ומשפטו של רוצח סדרתי שאחראי למותן של שבע נזירות.
המוזיקה של פול סיימון היא לרוב בסגנון הפולק או הפולק רוק. חלק מהרפרטואר של הצמד כלל שירים של אחרים שלהם ידעו ליצור עיבוד חדש: שירים של האחים אברלי (Bye Bye Love), בלדה אנגלית (Scarborough Fair/Canticle) שלה הוסיף סיימון נעימת רקע, ועיבוד לשיר עם פרואני (El Condor Pasa).
העיבוד המוזיקלי עשה לעיתים שימוש מפתיע בכלי הקשה כמו בשיר Cecilia או בשיר America. חלק מהשירים מלווים בגיטרה אקוסטית בלבד ולחלקם יש ליווי מוזיקלי עשיר. את השיר הפרואני El Condor Pasa ליווה ההרכב לוס אינקס (אנ') המתמחה במוזיקת אנדים (אנ'). השיר The Boxer מלווה בעיקר בגיטרה אבל השיר מסתיים בקרשנדו שבו מצטרפת תזמורת בעת שהצמד חוזר על המשפט "לה-לה-לאי". גם Bridge Over Troubled Water המלווה בעיקר בפסנתר מסתיים בקרשנדו תזמורתי.
דיסקוגרפיה

Wednesday Morning, 3 A.M.‏ (1964)
Sounds of Silence‏ (1966)
Parsley, Sage, Rosemary and Thyme‏ (1966)
Bookends‏ (1968)
Bridge over Troubled Water‏ (1970)
The Concert in Central Park‏ (1982)
Live from New York City, 1967‏ (2002)
Old Friends: Live on Stage‏ (2004)
Live 1969‏ (2008)
בסקיאט (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  ג'וליאן שנאבל 
 הופק בידי:  לך מייברסקי, Peter M. Brant, Joseph Allen 
 תסריט:  ג'וליאן שנאבל, לך מייברסקי 
 עריכה:  מיכאל ברנבאום 
 שחקנים ראשיים:  דייוויד בואי (אנדי וורהול) וילם דפו ג'פרי רייט פול בארטל טייטום אוניל וינסנט לרסקה כריסטופר ווקן פארקר פוזי קלייר פורלני קורטני לאב בניסיו דל טורו סם רוקוול דניס הופר מייקל וינקוט גארי אולדמן וינסנט גאלו 
 מוזיקה:  ג'ון קייל 
 צילום:  Ron Fortunato 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  מירמקס 
 חברה מפיצה:  מירמקס, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 בדצמבר 1996 
 משך הקרנה:  102 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, ספרדית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט עצמאי, סרט דרמה, סרט להט"בי 
 הכנסות באתר מוג'ו:   basquiat
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
בסקיאט (Basquiat, בצרפתית יש לבטא "בסקייה", אך השם הנפוץ לסרט הוא "בסקיאט") הוא סרט ביוגרפי אמין למחצה ובדיוני למחצה משנת 1996, המגולל את חייו של הצייר ז'אן-מישל בסקיה שנפטר ב-1988. במאי ותסריטאי הסרט היה ידידו של בסקיה ג'וליאן שנאבל. לדברי מבקרת האמנות מיטל רז, סייע הסרט לבניית "המיתוס על ילד הרחוב חסר הפרוטה שהתנכר למשפחתו, ברח מהבית והפך כמעט בן לילה ליקיר סצנת האמנות ולעשיר כקורח."
את דמותו של בסקיה גילם השחקן ג'פרי רייט, שאף זכה על תפקידו במועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט בעבור הופעת הבכורה הטובה ביותר. עוד מופיעים בסרט דייוויד בואי המגלם את אנדי וורהול, גארי אולדמן בתפקיד אלברט מילו (בן-דמותו של שנאבל הצעיר) ודניס הופר בתפקיד סוחר האמנות ברונו בישופברגר.
תקציר העלילה

הסרט נפתח בדמותו של אמן גרפיטי אפרו-אמריקאי חסר בית המגיח כמו ונוס מקופסת קרטון שמשמשת לו בית בפארק טומפקינס סקוור באיסט וילג' במנהטן תחתית. זהו "סאמו" (SAMO), הכינוי בו חותם בסקייה על ציוריו הנפרשים ברחבי ניו יורק של ראשית שנות השמונים. הסרט מגולל את סיפור גילויו ואימוצו של האמן הצעיר על ידי אושיות כמו האמן אנדי וורהול (המגולם בסרט על ידי הזמן דייוויד בואי, שאף הכיר את וורהול אישית), המצרף את בסקיאט ל"מפעל" (factory) שלו, אמנים עמיתים, בעלי גלריות וסוחרי אמנות התופסים אותו ומשווקים אותו כ"הדבר החם הבא". במקביל להתפתחותו כאמן ולהתעשרותו ממכירת ציוריו נפרסת גם מסכת חייו הרומנטיים עם חברתו הלבנה הצעירה ג'ני (קלייר פורלני) בה הוא בוגד עם פאם פאטאל בגילומה של קורטני לאב והתמכרותו להרואין עד מותו בגיל 27.
הסרט מציג את חיי האמנות של ניו יורק בשנות השמונים כגן עדן שהוא בד-בבד גם גיהנום לאמנים יוצרים. מקום שבו סוחרי אמנות ובעלי גלריות מנצלים כישרונות צעירים להתעשרות מהירה, המלווה בהרבה סקס וסמים, ללא תמיכה רגשית וחברית מספקת. התמיכה של החברה הלבנה בבסקיאט האפרו-אמריקאי מוצגת אף היא כדו-פרצופית, מצד אחד התעלות מעל גזענות ומאידך שימוש בדעות קדומות. עם זאת, שנאבל ביקש להציג את אנדי וורהול כחבר שתמך בבסקיה ולגאול אותו מן התדמית שצטיירה לו לאחר מותו של בסקיה, של "ערפד" שהשתמש בבסקיה והשליך אותו. לדברי שנאבל הסרט הוא רקוויאם הן לבסקיה והן לוורהול.
מוזיקה

פסקול הסרט מורכב מקטעים ושירים, שהשפיעו והושפעו מסצנת האמנות האוונגרדית בניו יורק של שנות השמונים. בהם "Fairytale of New York" ו-"Summer in Siam" של להקת הפוגס,‏ "Lust for Life" של איגי פופ, "Waiting on a Friend" ו-"Beast of Burden" של האבנים המתגלגלות, "Flamenco Sketches" מתוך Kind of Blue של מיילס דייוויס, "Who Are You This Time" ו-"Tom Traubert's Blues" של טום וייטס, "A Small Plot of Land" של דייוויד בואי, "Ko-Ko" ו-"April in Paris" של צ'רלי פארקר ועוד.
הערות שוליים

↑  מיטל רז,הסרט שמנפץ את האגדה על ההומלס שהפך בן לילה לכוכב, טיים אאוט תל אביב, 20 במרץ 2019
↑  Schnabel Becomes a Director To Film the Life of Basquiat, ניו יורק טיימס, 11 באוגוסט 1996
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7668211-0
יונה אלון

| --- | --- |

יונה אלון קורא משיריו - וידאו (עזרה להפעלת הקובץ)
 לידה:  5 בינואר 1935 עין שמר, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  29 ביוני 2013 (בגיל 78) 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים 
 תחומי עניין:  פילוסופיה של המוסר 
 עיסוק:  משורר 
 מדינה:  ישראל 
 
יונה אלון (5 בינואר 1935 - 29 ביוני 2013) היה סופר, פילוסוף ומשורר ישראלי.
ביוגרפיה

אלון נולד בקיבוץ עין שמר עם אחיו התאום עלי אלון.
בשנת 1958 עבר לירושלים, שם התגורר עד מותו. למד באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בירושלים והשתלם בפילוסופיה אצל פרופ' ישעיהו ליבוביץ ופרופ' מרסל דיבואה. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 פיתח תאוריה מוסרית חדשה (ראו להלן), אותה הציג בשני ספריו הראשונים. לאחר מכן, כתב בעיקר שירה. חלק משיריו תורגמו לאנגלית בידי ד"ר בן שפירו.
תמצית התאוריה: אין רשעים בעולם

הרשע הוא אדם העושה רע בזדון. עושה רע בשגגה לא התכוון לעשות רע, או לא ידע שמעשהו הוא מעשה רע. לכן אינו רשע (לדוגמה: מי שמפיל אבן תוך כדי טיפוס על הר, והאבן פוגעת באחר). לכן רק מי שיודע שמעשהו רע, ומתכוון לעשותו, הוא הרשע. טענתו המרכזית של אלון היא: אדם העושה רע ויודע שהוא עושה רע, אינו קיים במציאות. מנגנון האבולוציה יצר במוחנו מבנה המכוון לטוב. שיקול הדעת האנושי מכוון תמיד אל הטוב, ולא ייתכן אחרת. כי אילו היה שיקול הדעת מכוון אל הרע, היה מין האדם נשמד במהרה. ומכיוון שכך, לא קיים אדם שעושה רע, ויודע שהוא עושה רע. כי האדם עושה תמיד מה שתודעתו רואה כטוב.
בתגובה לטענה כי יש אדם שעושה את הטוב לעצמו ואת הרע לאחרים, וכך הוא מתקיים – הרי אלון טוען שהטוב לעצמו נחשב בעיניו הטוב העליון, האמיתי. ומשום כך הוכיחו מחקרים שלפושעים יש סולם ערכים המעמיד בראשו את טובת עצמם.
החברה חייבת לקיים להגנתה סולם ערכים קבוע הכולל טוב ורע, ומדרג את האנשים מבחינה מוסרית. לפי סולם ערכים זה מי שעושה מעשה רע בניגוד לצדק וליושר, ועושה אותו בזדון – הוא רשע. לפי סולם ערכים זה קל מאוד להגדיר את הצדיק ואת הרשע. מספיק להראות שאדם התנגד לחוקים ולמוסר ופעל בניגוד לאמות המידה היסודיות של החברה – ועשה זאת בזדון – וכבר קבעת והוכחת שהוא רשע.
אלא שהחוק והמוסר החברתי הם מבנים מלאכותיים ומוסכמים. הם מציגים מוסר טהור, בנוי על יסודות התבונה הטהורה, ומייצגים אדם כללי, טהור, סכמטי, שאינו קיים במציאות. לכן גם מושג הרוע במוסר הוא תוצר של התבונה הטהורה. הוא נוח מאוד לחברה למימוש מטרותיה וקיום הסדר החברתי, אבל אינו מתאר נכונה את האדם החי, הרלוונטי, הקונקרטי. האדם הקונקרטי לעולם עושה את מה שתודעתו משיגה כטוב, כאשר הוא פועל בהכרה ובידיעה.
יוצא מכאן, שמושג הרוע הוא מושג טהור, מלאכותי, ללא תוכן קונקרטי. אדם העושה בהכרה וידיעה מעשה שהחברה רואה בו רע מוחלט – כולל סאדיזם, מזוכיזם, וכו'... – בתודעתו ייראה מעשהו שונה לגמרי מבתודעת החברה. גם אדם המשוכנע שעשה רע בכוונה וידיעה, והוא מגדיר את עצמו רשע – קיבל מושג זה בהשאלה מתודעת החברה. כמובן – כל אדם יכול לשנות את דעתו לאחר מעשה, להתחרט ולשים עצמו רשע. אבל ברגע הפעולה, תמיד הוא עושה את מה שתודעתו מורה לו כטוב.
ספריו

אין רשעים בעולם, 1968
המוסר החברתי מול המוסר הקיומי, 1975
אור, 1976
בטהובן - מכתבים לאהובה בת האלמוות, 1990
אין רשעים בעולם (כל הכתבים) הוצאת כרמל, 1995
מות הקיץ, 1998
יומן שנה, 1999
בדרך, 2000
מסע ערב אל הנפש, 2004
כך להישאר לעולם, הוצאת תשע נשמות, 2018
היום בו יתחילו שירי לדבר, הוצאת תשע נשמות, 2022
רבי יהושע בן כפוסאי

| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  דור שלישי לתנאים – דור רביעי לתנאים
 רבותיו:  רבן גמליאל דיבנה
 בני דורו:  רבי חנינא בן אנטיגנוס; רבן שמעון בן גמליאל; רבי יהודה הנשיא
 בת זוג:  בת רבי עקיבא
 
רבי יהושע בן כפוסאי היה תנא בדור השלישי וחתנו של רבי עקיבא.
שמו

שמו של רבי יהושע מופיע בוורסיות שונות בספרות חז"ל: בן קבוסאי; בן קפוסאי; בן קופסהי; בן קביסאי; בן קפוצאי; בן כפוסאי; בן קבסוי; בן קבסיו.
זמנו ורבותיו

העיד על עצמו שנמנה עם חכמי בית הוועד ביבנה: "אמר ר' יהושע בן קביסאי כל ימיי הייתי קורא המקרא הזה (במדבר יט) וְהִזָּה הַטָּהֹר עַל הַטָּמֵא ולא מצאתיו אלא באוצר של יבנה, ומאוצרה של יבנה למדתי שטהור אחד מזה אפילו על מאה טמאים". מהתוספתא עולה שהיה נוכח בבית המדרש כשחלקו חכמים עם רבי אליעזר בן הורקנוס בהלכה מהלכות מעשרות: "אמר (לו) ר' יהושע בן קבוסיי, מימי לא גס לבי לומר לאדם צא ולקט תמרות של חרדל וכבוש, והוי פטור מן המעשרות", ממשמעות ההלכה עולה כי "ר' יהושע בן קבוסיי סובר כחכמים ופוטר, אבל מ"מ לא גס לבו להורות כן למעשה", אולי משום שהיה צעיר לימים. העיד על מעשיהם של רבן גמליאל דיבנה ואונקלוס כמעשה-רב: "מעשה ברבן גמליאל ואונקלוס הגר שהיו באשקלון וטבל רבן גמליאל במרחץ ואונקלוס בים, אמר ר' יהושע בן קופסהי, עמהן הייתי ולא טבל רבן גמליאל אלא בים". במקור אחר מצטט רבן שמעון בן גמליאל הלכה בשמו: "רשב"ג אומר משום ר' יהושע בן קפוסיי".
אזכורים

בספרות חז"ל בשמו כמה הלכות בכור. בתוספתא: "רבי יהושע בן קפוסאי אומר אין שוחטין את הבכור אלא על פי שניים"; במקור אחר חלק על רבי חנינא בן אנטיגנוס בפרטי שחיטת בכור.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | אמר רבי יהושע בן קבסוי: כל ימי הייתי בורח מן השררה, עכשיו שנכנסתי כל מי שהוא בא ומוציאני, בקומקום הזה אני יורד לו, מה הקומקום הזה כווה ומפציעו מפחם בו, כך אני יורד לו  | “ |

|  – תלמוד ירושלמי, מסכת פסחים,  פרק ו', הלכה א'  |  – תלמוד ירושלמי, מסכת פסחים,  פרק ו', הלכה א'  |  |
משפחתו וקורותיו

בבבלי מתואר מפגש שאירע בינו לבין רבי יהודה הנשיא:
פעם אחת יצא רבי לשדה והיו שני צידי טליתו מונחין על כתיפו. אמר לפניו יהושע בן זירוז בן חמיו של רבי מאיר: בזו לא חייב רבי מאיר חטאת? אמר ליה: דקדק רבי מאיר עד כאן? שלשל רבי טליתו. כי אתא רבין אמר: לא יהושע בן זירוז הוה – אלא יהושע בן כפוסאי היה, חתנו של רבי עקיבא. אמר: בזו לא חייב רבי עקיבא חטאת? אמר לו: דקדק רבי עקיבא עד כאן? שלשל רבי טליתו
ממקור זה עולה שהיה חתנו של רבי עקיבא וכי האריך ימים עד דורו של רבי. בירושלמי מעיד ר' יהושע על עצמו שקיבל תפקיד של שררה בעולמם של חכמים.
לקריאה נוספת

הרב מאיר שפירא, שו"ת אור המאיר, פיעטרקוב תרפ"ו, עמ' [3-2], באתר hebrewbooks
הודו החופשית

הממשלה הזמנית של הודו החופשית (בהינדי: आर्ज़ी हुकूमत-ए-आज़ाद हिन्द) שהייתה ידועה גם כקיצור כ"הודו החופשית" או כ"אזאד הינד" הייתה ממשלת בובות הודית של האימפריה היפנית שהוקמה במהלך מלחמת העולם השנייה.
לממשלת הודו החופשית היה מטבע משלה, בית משפט משלה, ובעיני מספר הודים, קיומה הייתה בעלת חשיבות רבה לפעילי תנועת העצמאות ההודית שפעלו נגד הבריטים. יפן מסרה לממשלה את השליטה על איי אנדמן וניקובר שנכבשו על ידי היפנים ב-1943, אך גם שם היו זקוקים אנשי הודו החופשית לסיוע מהיפנים.
הממשלה פורקה באוגוסט 1945 לאחר כניעת האימפריה היפנית.
במהלך פעולתה קיבלה הכרה מתשע ממשלות נוספות - גרמניה הנאצית, האימפריה היפנית, איטליה הפשיסטית, קרואטיה, מנצ'וקוו, ממשלת ואנג ג'ינג-ויי, תאילנד, מדינת בורמה תחת משטרו משתף הפעולה של בא מאו והפיליפינים תחת משטרו משתף הפעולה של חוזה לורל.
היסטוריה

ממשלת הודו החופשית הייתה חלק מתנועה הפוליטית שהחלה בשנות ה-40 של המאה ה-20 אצל פעילי מחתרת מחוץ להודו הבריטית, ושמה לעצמה מטרה לנהל יחסים עם מדינות הציר על מנת להביא לקיצו את השלטון הבריטי בתת-היבשת ההודית. הממשלה הוקמה על ידי לאומנים הודים גולים במהלך מלחמת העולם השנייה, ופעלה מסינגפור בסיוע כספי, צבאי ופוליטי מהאימפריה היפנית. הממשלה, שהוקמה ב-1 בספטמבר 1942, קיבלה השראה מרעיונותו של סובהאז צ'נדרה בוסה שהיה גם ראש הממשלה של הודו החופשית. הממשלה טענה לסמכות על האזרחים והחיילים ההודים במושבות הבריטיות בדרום מזרח אסיה, ולסמכות עתידית על שטחים הודים העתידים ליפול לידי הכוחות היפנים והצבא הלאומי ההודי במהלך המערכה על בורמה.
היפנים פלשו לאיי אנדמן במרץ 1942 ולכדו את חיל המצב הבריטי הקטן. בית הסוהר סלולר התמלא בתומכי בריטניה, אנשים שנחשדו בקשר להודו הבריטית חשודים, ולאחר מכן גם בחברי ליגת העצמאות ההודית (אנ'), שרבים מהם עונו ומתו שם. פורמלית, במהלך תקופה זו השליטה באיים הועברה לידי צ'נדרה בוסה, שהניף לראשונה את הדגל הלאומי של הודו באיים, בפורט בלייר, מונה לאחר מכן למושל האיים והודיע כי ממשלת הודו החופשית אינה רק ממשלה בגולה, וטען כי הוא שחרר את השטח מידי הבריטים.
מיד לאחר הקמת הממשלה, הודו החופשית הכריזה מלחמה נגד בעלות הברית בחזית הודו-בורמה. צבאה, הצבא ההודי הלאומי, פעל רבות נגד צבא הודו הבריטית לצד הצבא היפני הקיסרי. הצבא ההודי הלאומי ביצע את הפעולות הראשונות שלו בקרב על אימפאל. שם, תחת פיקודה של הארמייה ה-15 היפנית, הם פרצו את קווי ההגנה הבריטים בקוהימה, אך לבסוף נאלצו לסגת משטחי הודו הבריטית עקב אבדות קשות.
הממשלה פורקה באוגוסט 1945 לאחר כניעת האימפריה היפנית.
היסטוריה > שיתוף פעולה עם כוחות הציר

מכיוון שהתיישר עם עמדותיהם של האימפריה היפנית ומדינות הציר (ביניהן גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית), היה סובהאז צ'נדרה בוסה לדמות שנויה במחלוקת. בריטניה גם ערערה על עמדתו הרשמית נגד האימפריאליזם, בעוד שלא התנגד לאימפריאליזם היפני שהגיע לשיאו במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא גם הואשם בפשיזם, ונטען כי שלטון היחיד שהנהיג בממשלתו מצביע על כוונתו לייסד בהודו מדינה טוטליטרית. בוסה עצמו טען כי הוא מתנגד לכל מיני שיטות קולוניאליות, ואילו בריטניה היא הנוהגת בצביעות, בכך שהיא לכאורה נלחמת למען ערכי הדמוקרטיה כשבפועל היא מתנגדת לכינון דמוקרטיה שוויונית בהודו. בוסה גם התנגד למדיניות הגזע הבריטית והצהיר שהוא פועל לביטול האפליה הגזעית מול בורמים, יפנים ואסיאתים אחרים.
לאורך כל קיומה של מדינת הודו החופשית ניסה בוסה להתרחק משיתוף פעולה יפני הדוק, וחתר להיות עצמאי אולם התקשה לעשות זאת, מאחר שקיומה של הודו החופשית כישות ממשלתית נבע מתמיכת היפנים ושרידות שלטונה וצבאה של הממשלה הייתה תלויה בהם לחלוטין. על אף רצונו לשמור על עצמאות וניתוק מהיפנים, בוסה תמך בפשיזם ובנאציזם לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ובנאום שנשא בכלכותה ב-1930 הצהיר כי הודו צריכה "סינתזה של מה שאירופה המודרנית מכנה סוציאליזם ופשיזם".
כשהמצור על אימפאל נכשל בשנת 1944, החלו היפנים לתעדף את הקצאת המשאבים מחזית דרום אסיה לחזית האוקיינוס השקט, שם לחמו בצבא ארצות הברית המתקדם מאי לאי. בעקבות המפלה באימפאל, ולאור הסתמכותו הבלעדית של בוסה על האספקה היפנית, שכשלה מלהגיע מספר פעמים בדרך ליעדה, התברר כי תוכניותיו להתקדם מגבולות בורמה לעבר דלהי אינן ריאליות עוד, ולא תוכלנה להתגשם.
אזורים הודיים תחת הנהלת הודו החופשית

מרבית שטחה של הממשלה הזמנית הוגבל לאיי אנדמן וניקובר, אף שהיא קיבלה גם סמכות מסוימת על מובלעות הודיות בשטחים שנכבשו על ידי היפנים. הסמכות במובלעות אלו התחלקה בין הצבא היפני לאנשי הודו החופשית, אולם מעולם לא הייתה לסמכות אזרחית ממשלתית עם תוקף חוקי בשטח.
ראו גם

הקיסרות הווייטנאמית
מדינת בורמה
הרפובליקה הפיליפינית השנייה
הערות שוליים

↑  Ghose, Sankar (1975). Political ideas and movements in India. Allied Publishers; Original from: University of Michigan Press. p. 136.
↑  Rudolph, Lloyd I.; Hoeber Rudolph, Susanne (2008). Explaining Indian Democracy: The realm of institutions : state formation and institutional change. Oxford University Press; Original from: University of California Press. p. 58. ISBN 978-0-19-569365-2.
↑  Sarkar, S. (1983), Modern India: 1885–1947, Delhi: Macmillan India, p. 412, ISBN 978-0-333-90425-1
↑  Toye, Hugh (1959). The Springing Tiger: A Study of the Indian National Army and of Netaji Subhas Chandra Bose. Allied Publishers. p. 187. ISBN 978-8184243925.
↑  N. Iqbal Singh The Andaman Story (Delhi: Vikas Publ.) 1978 p. 249
↑  Abraham, Bobins (2017-12-30). "This Day In 1943 Netaji Subhash Chandra Bose Hoisted First Independent Indian Flag In Andaman & Nicobar". The Times of India. Times of India. ארכיון מ-2018-09-12. נבדק ב-2018-09-11.
↑  Pandit, HN. (1988) Netaji Subhas Chandra Bose, Sterling Publishers, New Delhi. p. 331
↑  Das S. "Indian National Army in South East Asia". The Hindustan Times. Special Edition. "Hindustan Times – Archive News". אורכב מ-המקור ב-30 בספטמבר 2007. נבדק ב-28 בנובמבר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pasricha, Ashu (2008), "The Political Thought of Subhas Chandra Bose", Encyclopaedia Eminent Thinkers, 16, Concept Publishing Company
| מדינות הציר במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| מדינות הציר | גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית • האימפריה היפנית האימפריה היפנית • איטליה הפשיסטית איטליה הפשיסטית •  ממלכת הונגריה • ממלכת רומניה ממלכת רומניה • ממלכת בולגריה ממלכת בולגריה |  |
| מדינות בובה יפניות |  הודו החופשית • הפיליפינים הרפובליקה הפיליפינית השנייה •  הקיסרות הווייטנאמית •  מדינת בורמה • מנצ'וקוו מנצ'וקוו •  מנגג'יאנג •  ממשלת ואנג ג'ינג-ויי •  ממלכת קמפוצ'יאה •  ממלכת לואנג פרבאנג |  |
| מדינות בובה גרמניות |  הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית •  המדינה הסלובקית • נורווגיה הממשלה הלאומית •  המדינה ההלנית •  המדינה העצמאית של קרואטיה • הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה •  ממלכת אלבניה •  ממשלת ההצלה הלאומית •  מקדוניה העצמאית •  צרפת של וישי |  |
| מדינות בובה איטלקיות |  ממלכת אלבניה •  המדינה ההלנית •  המדינה העצמאית של קרואטיה •  מונטנגרו האיטלקית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2006068712   WorldCat (עם LCCN): n2006-068712 
שטר שהונפק על ידי בנק אזאד הינד
שלמה אליעזר אלפנדרי

| --- | --- |

רבי שלמה אליעזר אלפנדרי
 לידה:  1826 ה'תקע"ה או ה'תקפ"ו או ה'תק"ץ בקירוב קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  20 במאי 1930  (בגיל 104 בערך) כ"ב באייר ה'תר"ץ ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 כינוי:  סבא קדישא, מירקאדו אלפנדרי
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 מקום פעילות:  דמשק, וירושלים
 תקופת הפעילות:  ?–1930 
 תחומי עיסוק:  קבלה, הלכה
 תפקידים נוספים:  החכם באשי של דמשק, ורבה של צפת
 תלמידיו:  הרב חיים שאול הכהן דוויק, הרב יעקב חיים סופר, הרב מנחם מנשה
 חיבוריו:  שו"ת הסבא קדישא, אדעתא דרבנן
 
הבית בו התגורר הרב אלפנדרי בשכונת מקור ברוך בירושלים.
שלט רחוב בתחילת הרחוב שבו גר הרב בירושלים ונקרא על שמו לאחר פטירתו
הרב שלמה אליעזר אלפנדַרי, ידוע בכינוי "הסבא קדישא", ה'תקע"ה או ה'תקפ"ו או ה'תק"ץ בקירוב – כ"ב באייר תר"ץ, 20 במאי 1930) היה פוסק ומקובל, החכם באשי של דמשק ולאחר מכן של צפת.
תולדותיו

נולד באיסטנבול, אז בירת האימפריה העות'מאנית, לרבי יעקב אלפנדרי ולחוה צונצין (אחות הרב מנחם צונצין, אב בית דין בקושטא), כנצר למשפחת רבנים המיוחסת עד לבצלאל בן אורי משבט יהודה. מספר שנים לאחר נישואיו החל רבי שלמה אליעזר לאסוף אל ביתו יתומים צעירים ושימש להם כאומן.
בשנת ה'תרי"ב לערך, החל לשמש כר"מ בישיבת הנגיד אברהם פואה בקושטא, אך הוא סירב לקבל משכורת גבוהה יותר מהמלגה שניתנה לאברכי הישיבה. בשנת ה'תרנ"ה נבחר על ידי קהילת דמשק ובהסכמת הפחה כחכם באשי של דמשק, משרה שבה נשא במשך עשרים שנה, עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת ה'תרס"ח ביקר בארץ ישראל ובמקביל חכמי ורבני העיר צפת פנו אליו בבקשה שיכהן כרב עיר ושישכין שלום עקב מחלוקת שפרצה בקהילה היהודית בצפת. לאחר הסדר עם השלטון הטורקי על סמכויות רבנותו בצפת באופן שיכלול גם את עכו וחיפה (ולמעשה את הגליל כולו), בא הרב אלפנדרי לכהן בצפת בשנת תר"ע. לאחר שעלה לארץ ישראל החליט שלא לצאת יותר מגבולותיה. בתפקיד זה של רב בצפת שימש במשך שנים ספורות ובתחילת שנות ה-20 עלה להתיישב בירושלים, שם ישב בביתו בעיר החדשה ברחוב הקרוי כיום על שמו בשכונת מקור ברוך, עד לפטירתו.