stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרויקט הפסאז'ים
נושאים

פרויקט הפסאז'ים עוסק בהיסטוריה עירונית של פריז במאה ה-19 כמקרה מבחן של הקפיטליזם האירופאי. הפסאז' הוא הציר המרכזי שלו, ממנו יוצא בנימין לתופעות אחרות של המרחב העירוני: הרחובות, הביוב, פנים הבית, חומרי בניה, מבני ציבור ופרויקט ההתחדשות העירונית של פריז בתקופת נפוליאון השלישי. הספר עוסק גם בתרבות פופולרית ותרבות גבוהה, בטכנולוגיה, בשינה וערות, בפשע, ובשגרה. את העיסוק בפסאז' יש להבין על רקע תפיסתו של בנימין את האמנות כמכשיר לשליטה בהמונים ואת ניסיונו לשחרר אותה מתפקיד זה. הפסאז' הוא צורה של האמנות האדריכלית שהשלטון הפשיסטי לא יכול לנצל למטרות דיכוי. זאת מפני שהאמנות החופשית לא מייצרת רק מוצר חדש, אלא גם דרך ייצור ודרך שימוש חדשות. הרי הפסאז'ים נוצרו באלתור של בעלי עסקים קטנים, ערערו על הקטגוריות המקובלות של פנים וחוץ, והיו המבנים הראשונים בהם זכוכית וברזל שימשו חומרי בניה. כמה נושאים המוכרים ממכלול יצירתו של בנימין נכללים גם הם בספר: ההילה, בה הוא עסק גם בספר "יצירת האמנות בעידן השעתוק הטכני", החשיש, אמנות הבארוק והיסודות הקונסטרוקטיביים של תקופות דקדנטיות בהיסטוריה. כשם שבנימין כפר בקדמה, הוא כפר גם בהיפוכה, הדקדנס. הדמויות הפרסונליות בהן דן בנימין בספר נחלקות לשניים: אמנים, בעיקר סופרים ומשוררים, שמובאות מיצירתם משמשות לאיור רעיונותיו, ופילוסופים, בורגנים וסוציאליסטים, אותם הוא מבקר. עם הקבוצה הראשונה נמנים שארל בודלר, גראנוויל, מרסל פרוסט, אונורה דה בלזק, ויקטור הוגו, המרקיז דה סאד וארתור ראמבו. עם הקבוצה השנייה נמנים קרל מרקס, שארל פורייה, אנרי סן-סימון, קרל גוסטב יונג, פרידריך ניטשה, אוגוסט בלנקי וגוטפריד וילהלם לייבניץ. היוצא מן הכלל היחיד הוא ז'ורז'-אז'ן אוסמן, מפני שלא היה אינטלקטואל. הוא היה המושל שמונה מטעם נפוליאון השלישי על פרויקט ההתחדשות העירונית. אך הדמות הראשית בפרויקט הפסאז'ים היא הארכיטיפ המודרני של המשוטט (בצרפתית: flâneur). לא מדובר באדם ספציפי אלא בטיפוס אנושי האופייני למרכזים עירוניים במערב. דמות זו מתוארת כחתרנית בשל הבטלה המופגנת שלה וכצייתנית בשל האמפתיה שלה כלפי הסחורה. בכך הכוונה כי המשוטט מאמין לאשליה הקפיטליסטית שמרקס אבחן בספרו הקפיטל, הגורמת לסחורות להיראות כאילו יש להן חיים משלהן (פטישיזם). המשוטט מרגיש כך מפני שתחת הלחצים הכלכליים של המודרנה גם בני אדם יורדים לדרגת סחורות. ידידיו של בנימין טענו שהוא עצמו היה אמפתי כלפי הסחורה במובן שתואר כאן. היבלעותו של המשוטט בהמון היא ספק הליכה עם הזרם וספק הסתתרות מעיני הרשויות. זאת בהתאם לתפיסה המרקסיסטית לפיה במדינה בורגנית קיים ניגוד אינטרסים הכרחי בין השלטון לאזרחים. בנוסף לכל אלה, בנימין מקדיש אוגדן בשם "תורת ההכרה, תורת הקדמה" להסברת המתודה של עבודתו.
מקורות השראה

בנוסף לאינטלקטואלים שביצירתם עוסק פרויקט הפסאז'ים, שימשו לו השראה גם פרנץ קפקא, פרנץ הסל, יוהאן וולפגנג פון גתה, ספרו של האמן הסוריאליסט לואי ארגון "האיכרים של פריז", ושותפיו של בנימין מאסכולת פרנקפורט, ובראשם תאודור אדורנו.
מבנה

פרויקט הפסאז'ים מורכב משלושים ושישה אוגדנים ממוספרים באותיות לטיניות שכל אחד מהם מוקדש לנושא אחר. כל אוגדן כולל ציטוטים ממקורות מגוונים ודברי פרשנות והרהור של בנימין. בחלק מהקטעים מופיעים מעין קישורים לקטעים אחרים, המעבים את הטקסט ועושים אותו לא ליניארי. אופייה המקוטע והמבוזר של העבודה היה ביטוי לתפיסתו של בנימין את המודרנה כקטסטרופה שהותירה אחריה רק עיי חורבות, ולכן רק טקסטים כאלה הולמים אותה. ייתכן וגם העובדה שהטקסט לא הושלם תורמת לאופי זה, אך מדובר בסיבה שטחית יותר. הוא כמעט ולא מספק הדרכה, אלא מניח לקורא לשוטט בין הקטעים ולהרכיב מהם את תמונת התקופה הנדונה בעצמו. מבנה זה, המבוסס על מונטאז' ודימויים, מזכיר את המשורר עזרא פאונד. חוקרים של בנימין ציינו את הדמיון בין קריאה בפרויקט הפסאז'ים לגלישה באינטרנט, וחלקם רואים בו מבשר של העידן הדיגיטלי.
המתודה

המתודה של בנימין בכתיבת פרויקט הפסאז'ים נובעת מגישתו הנאו-מרקסיסטית. באוגדן N (תורת ההכרה, תורת הקדמה) הוא מגדיר את הנאו-מרקסיזם כ"מטריאליזם היסטורי שביטל בתוכו את רעיון הקדמה". זאת משום שקדמה היא מושג אידיאליסטי שאינו הולם פילוסופיה מטריאליסטית, וגם מפני שמושג זה הוא החוליה המשותפת למרקסיזם וליריבו הליברליזם. יתר על כן, האופטימיות הגלומה בו לא הלמה את הסיטואציה ההיסטורית בה נולד הנאו-מרקסיזם, כאשר הפשיזם גאה באירופה. את הקדמה, המניחה תוכנית מסודרת של מעבר מברבריות לתרבות וחידוש גמור המבטל כל מה שקדם לו, בנימין מחליף במושג גמיש יותר, של חידושים מאולתרים המבוססים על מבנים קיימים. פרויקט הפסאז'ים עצמו הוא ביטוי למושג זה. בנימין כותב את תולדות פריז במאה התשע עשרה על סמך אנקדוטות, ציטוטים מהספרות בת הזמן, וכיוצא באלה מקורות לא מוסמכים. היוצאים מן הכלל הם עיתונים, מהם הוא מצטט בעיקר נתונים כמותיים. מטרתו בכך היא לערער על ההיסטוריה הרשמית, בה הוא רואה מכשיר אינדוקטרינציה של המשטר הקפיטליסטי. הוא מערער על צורת המחקר המקובלת גם בכך שאינו מתכנן מראש את צעדיו אלא חוקר בדרך של שיטוט, הסחת דעת והברקות פתאומיות. במובן אחר, בפרויקט הפסאז'ים בנימין מתייחס למקורותיו הכתובים כפי שפסיכואנליטיקאי מתייחס לפליטות הפה של מטופלו, על מנת לפענח מהן את התסביכים והתשוקות שהמטופל מכחיש. באופן דומה, בנימין מתאר את המאה התשע עשרה כחלום, שהוא מפרש. זה מסביר את סגנונו הדחוס, הדו משמעי, הנזיל ודמוי המיתוס של פרויקט הפסאז'ים. לשיטתו המין האנושי היה שקוע בשינה לכל אורך ההיסטוריה, והמהפכה הקומוניסטית תעיר אותו. הפסאז' מכיל בתוכו את הפוטנציאל להתעוררות.
מיסטיקה

בנוסף למחלוקת בין פרשני ולטר בנימין האם כתב את פרויקט הפסאז'ים על סמך תוכנית כוללת או כאוסף התרשמויות אקלקטי, ניתן גם לשאול האם מדובר בטקסט שכלתני או מיסטי. השיטה הדיאלקטית, שראשיתה בהגל, המשכה במרקס ועברה בירושה לנאו-מרקסיסטים, היא בפני עצמה ערעור על חוק האי-סתירה של הלוגיקה, אך גוון מיסטי מובהק יותר נוסף לטקסט דרך שני הוגים: ניטשה ויונג. היסוד בהגותו של ניטשה המעניין את בנימין הוא רעיון השיבה הנצחית (בתרגום זה, החזרה הנצחית), לפיו כל תולדות היקום כבר קרו אינסוף פעמים בעבר ויקרו אינסוף פעמים בעתיד. רעיון זה מופיע ברוב כתביו של ניטשה, אך בנימין מסתמך רק על ספרו "הרצון לעוצמה", שפרשנים בימינו סבורים כי אינו מייצג נאמנה את ההגות הניטשאנית. לדעת בנימין, רעיון השיבה הנצחית ורעיון הקדמה משקפים זה את זה. שניהם בו זמנית, אם כי כל אחד במובנים שונים, ביטויים של חשיבה מיתית ושל רציונליזם שטחי. בנימין מאבחן את השיבה הנצחית כמנגנון הגנה פסיכולוגי של הבורגנות מפני המהפכה, שהרי אם אין חידושים בעולם, אין סיבה לחשוש מחילופי משטר. אך הוא עצמו נראה כמקבל רעיון זה, בשני מובנים. ראשית, מבול החידושים שתרבות הצריכה מטיחה בפני הקונה מעורר תחושה שהכל חוזר על עצמו, מפני שהחידוש וההתיישנות נעשים בכך למאפיינים קבועים של החיים. שנית, החידוש הטכנולוגי מוטמע במערכת הסמלים של התת-מודע הקולקטיבי ונדמה בכך לשריד מימי קדם, כאילו העידן המודרני כבר התרחש בטרם הפרהיסטוריה. פרשנות זו קושרת בין ניטשה ליונג, הוגה תורת התת-מודע הקולקטיבי. אך בעוד יונג האמין בקיומם של אלים ואף ראה בתגליותיו הפסיכולוגיות הוכחה לו, בנימין מפרשו פירוש מטריאליסטי, לפיו ההתנסויות המשותפות לכל בני האדם בימי קדם נטבעו בדנ"א האנושי באמצעות ברירה טבעית, ורק חושפות את עצמן לתודעת היחיד כחזיונות דתיים. יונג עצמו טוען שבתת מודע הקולקטיבי קיימת קומה גבוהה יותר, של הזיכרונות השייכים לתרבות מסוימת. הציוויליזציה המערבית, כאמור, משולה לאדם ישן שהתפקוד השוטף של גופו, כלומר, הכלכלה והמרחב הציבורי, מתבטא בחלומו. עם זאת, ייתכן כי המיסטיקה הזו היא פתח לרציונליות לעתיד לבוא. בכתבו על הקשר בין תודעת הילד לחלום, טוען בנימין כי הילדים היו שקועים הכי עמוק בחלום של המאה שלהם, מפני שעבורם הוא לא היה נפרד מהערות. הילדים הם גם אלה הנותנים לקולקטיב סיכוי להתעורר ממנו. במקום אחר הוא מצטט את פייר מבייה, שטוען כי התת-מודע הקולקטיבי חייב לעבד את הניסיון בטרם תוכל התבונה לעסוק בו.
תרגום לעברית

בשנת 2019 התפרסם תרגום חלקי של פרויקט הפסאז'ים לעברית, מאת רוני וניר רצ'קובסקי. בביקורת נגד התרגום נטען כי הוא בררני ואינו עושה צדק עם המקור, והובעה תקווה לפרסומו של תרגום מלא. תרגום זה הוא חלק ממגמה של התעניינות בולטר בנימין ובהגותו באקדמיה הישראלית, שהחלה במאה הנוכחית במקביל להתעניינות דומה בהגותה של חנה ארנדט.
לקריאה נוספת

מידע על פרויקט הפסאז'ים בקטלוג הספרייה הלאומית
."Book Review: The Arcades Project. "Sage journals
עפרי אילני, "פרויקט הפסאז'ים" של ולטר בנימין הוא קריאת חובה להיפסטרים אינטלקטואליים, באתר הארץ, 5 במאי 2020
עילי ראונר, הנצחי הוא קמט על שמלה: על "פרויקט הפסאז'ים" של ולטר בנימין, באתר ישראל היום, 6 באוגוסט 2020
הַמּוּסָךְ - מוסף לספרות, מסה | הצורך לנחם דוחֵק בה לכזֵב, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 21 ביולי 2019
הפסאז'ים של פריז – שוטטות בין מודרניזם לפוסטמודרניזם. כתבה: ד"ר ענת חן.
משוטטות למיניאטורה: הפסאז'ים של וולטר בנימין כמפתח להכרת העיר המודרנית. כתב: אורי רוטלוי.
הלם כרך: בין ולטר בנימין למחאת האוהלים, באתר הארץ, 7 ביולי 2012
הערות שוליים

1 2 3  ולטר בנימין, תרגום: רוני וניר רצ'קובסקי, פרוייקט הפסאז'ים, תל אביב, 2019, עמ' 9-10
1 2 3 4 5 6  Heather Krickenberger, The Structure of Awakening, Blog Spot, ‏3.8.2011
1 2 3 4  JM Coetzee, The Man Who Went Shopping for Truth, The Guardian, ‏20.1.2001
↑  The Arcades Project, Stanford Encyclopedia of Philosophy, ‏14.10.2020
↑  ולטר בנימין, תרגום: רוני וניר רצ'קובסקי, פרוייקט הפסאז'ים, תל אביב: רסלינג, 2019, עמ' 201. 203-204
↑  ולטר בנימין, תרגום: רוני וניר רצ'קובסקי, פרוייקט הפסאז'ים, תל אביב: רסלינג, 2019, עמ' 293-306
↑  Apoorva Tadepalli, The Arcades Project, Real Life, ‏23.12.2019
1 2  אביגדור פלדמן, אביגדור פלדמן חוזר אל ולטר בנימין, באתר "הַמּוּסָךְ - מוסף לספרות" של הספרייה הלאומית, 5 באפריל 2020
↑  ולטר בנימין, תרגום: רוני וניר רצ'קובסקי, פרוייקט הפסאז'ים, תל אביב: רסלינג, 2019, עמ' 206
↑  ולטר בנימין, תרגום: רוני וניר רצ'קובסקי, פרוייקט הפסאז'ים, תל אביב: רסלינג, 2019, עמ' 199-226
↑  המידע אינו לקוח מעמוד מסוים בפרויקט הפסאז'ים, אלא מהווה תמצות של דברים השזורים בו לכל אורכו.
↑  ולטר בנימין, תרגום: רוני וניר רצ'קובסקי, פרוייקט הפסאז'ים, תל אביב: רסלינג, 2019, עמ' 55-68
↑  ולטר בנימין, תרגום: רוני וניר רצ'קובסקי, פרוייקט הפסאז'ים, תל אביב: רסלינג, 2019, עמ' 153-168
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4099134-9
ג'ו ורשבה

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1920 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  14 במאי 2011 (בגיל 90) לונג איילנד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Pinelawn Memorial Park 
 השכלה:  ברוקלין קולג' 
 
יוסף (ג'ו) ורשבה (באנגלית: Joseph Wershba; ‏19 באוגוסט 1920 - 14 במאי 2011) היה עיתונאי ומפיק טלוויזיה יהודי אמריקאי. עבד במשך 50 שנים ברשת הטלוויזיה האמריקאית CBS וזכה בשני פרסי אמי.
קורות חיים

ורשבה נולד בניו יורק למהגרים יהודים מפולין. דודו, יהודה ורשבה, עלה ארצה עם משפחתו ונמנה עם מייסדי בית הכנסת הגדול ברחוב דיזנגוף בתל אביב.
בשנת 1944 החל ורשבה לעבוד ברשת CBS. לאורך שנות עבודתו הוא שימש תסריטאי, עורך וכתב שטח. שנים רבות הוא עבד לצידם של העיתונאים אדוארד מורו ווולטר קרונקייט. בין השנים 1968–1988 הפיק את תוכנית הטלוויזיה "60 דקות".
בכפוף לנוהלי הרשת שמרו ורשבה ורעייתו, שירלי, את נישואיהם בסוד. שירלי ורשבה עבדה עמו בתוכניתו של אדוארד מורו, בה היו יחד כתבי השטח בחשיפת עלילות השווא של המקארתיזם. פרק זה בחייהם המקצועיים והאישיים נראה בסרט "לילה טוב ובהצלחה" (2005), בו גילם רוברט דאוני ג'וניור את דמותו.
ורשבה זכה על מפעל חייו בפרס סילוריאן. פרסים נוספים בהם זכה: פרס אמי, פרס הילמן ואחרים. על תוכניתו בנושא לי הרווי אוסוולד בשנת 1963 היה מועמד לפרס פוליצר.
ראו גם

העימות עם מקארתי
הערות שוליים

↑  Joseph Wershba, Renowned CBS News Producer, Passes, emmys.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3421 9095  LCCN: n97049375  SNAC: w6b889k2  VIAF: 68213759   WorldCat (עם VIAF): 68213759
פרידריך ראצל

| --- | --- |

 לידה:  30 באוגוסט 1844 קרלסרוהה, הדוכסות הגדולה של באדן 
 פטירה:  9 באוגוסט 1904 (בגיל 59) Ammerland (Münsing), הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 ענף מדעי:  גאוגרפיה, אתנוגרפיה
 מקום מגורים:  גרמניה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת היידלברג 
 מנחה לדוקטורט:  Alexander Pagenstecher 
 מוסדות:  האוניברסיטה הטכנית של מינכן  אוניברסיטת לייפציג 
 תלמידי דוקטורט:  Anastas Ishirkov, Friedrich Wilhelm Putzger, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  Marie Ratzel 
 צאצאים:  Hedwig Ratzel, Lila Riezler 
 תרומות עיקריות
 טביעת המונח "מרחב מחיה" (Lebensraum)
 חתימה:   
 
פרידריך ראצל (בגרמנית: Friedrich Ratzel;‏ 30 באוגוסט 1844 – 9 באוגוסט 1904) היה גאוגרף ואתנוגרף גרמני בן המאה ה-19. ידוע בעיקר בשל טביעת המונח "מרחב מחיה" (Lebensraum), והשימוש הראשוני בו, בהקשר ששימש מאוחר יותר את התנועה הנאצית בגרמניה.
חייו

ראצל נולד בעיר קרלסרוהה למנהל המשק של הנסיך מבאדן. לאחר סיום לימודיו בתיכון הועסק כשוליית רוקח. עד שנת 1868 סיים לימודים גבוהים קלאסיים וכן לימודי זואולוגיה באוניברסיטאות של היידלברג, יינה וברלין. לאחר סיום לימודיו ובעקבות טיולים שערך החל להתמחות בגאוגרפיה בעיקר באזור הים התיכון. לפרנסתו הועסק כעיתונאי לענייני טיולים בעיתון בעיר קלן.
בשנים 1874–1875 השתתף ראצל במשלחת מטיילים לצפון אמריקה, מקסיקו וקובה. עבור ראצל היה טיול זה נקודת מפנה משמעותית בקריירה, והוא החל לחקור את השפעת התושבים ממוצא גרמני ומקבוצות אתניות נוספות על צפון אמריקה, בעיקר באזור המערב התיכון של ארצות הברית.

עבודת הסיכום שלו משנת 1876 יצרה תחום מחקרי חדש, שזכה לכינוי "גאוגרפיה תרבותית". לטענת ראצל, הערים הגדולות הן המקום הטוב ביותר לחקר תרבויות, מכיוון שהן משלבות בתוכן אורח חיים אינטנסיבי המאפשר להחצין במהירות וביעילות את אופיים וטבעם של בני האדם.
בשנים שלאחר מכן, לאחר שובו לגרמניה, שימש ראצל כמרצה בכיר לגאוגרפיה בבית הספר הטכני הגבוה במינכן, והגיע לדרגת פרופסור תוך שהוא מפרסם מחקרים ומנהל קריירה אקדמית בלבד. בשנת 1886 הצטרף לאוניברסיטת לייפציג, והרצאותיו נחשבו למבוקשות מאוד.
ראצל המשיך ופיתח את יסודות המחקר של "גאוגרפיה הומנית", המצביעה על הקשר בין בני האדם לבין סביבתם. עבודתו זו זכתה לפרשנויות שגויות של תלמידיו, אשר הדגישו בעיקר את ההיבטים הסביבתיים על פני ההיבטים החברתיים שעמדו בבסיס הרעיון המקורי.

בעבודתו משנת 1897 בנושא "גאוגרפיה פוליטית" השתמש ראצל לראשונה במושג "מרחב מחיה", והרחיב את הרעיון של דרוויניזם חברתי.
ראצל, שהיה מלומד חוקר רב-תחומי ובעל תחומי עניין נרחבים, ראה עצמו כגרמני נאמן, וככזה נטל חלק במלחמת צרפת–פרוסיה, שבהּ אף נפצע פעמיים במהלך הקרבות.
ראצל היה תומך נלהב של הקולוניאליזם הגרמני באפריקה ובפסיפיק.
כתביו

ראצל הושפע מאוד מעבודותיהם של צ'ארלס דרווין וארנסט הקל. בשנת 1901 פרסם את המאמר "מרחב מחיה" בהקשר של ביוגאוגרפיה, ובכך הניח את היסודות לרעיון הגרמני של המונח "גאופוליטיקה".
כתביו של ראצל השתלבו היטב בתהליך הפיתוח התעשייתי של גרמניה לאחר הניצחון על צרפת. החיפוש אחר מקורות לחומרי הגלם, כמו גם אחר שווקים חדשים למכירות התוצרת התעשייתית, נראו כהצדקה להתרחבות והתפשטות גאוגרפית.
ראצל תרם תרומה משמעותית ליצירת הקשר בין היבטים ביולוגיים להיבטים של גאופוליטיקה בהקשר הגאוגרפי שלהם תוך התעלמות מן הגבולות המדיניים ההיסטוריים. ראצל ראה בהרחבת גבולותיה של מדינה את הביטוי לבריאותה של האומה עצמה, בדיוק בדומה לגוף החי.
מרחב המחיה על פי ראצל לא היה ביטוי פוליטי או כלכלי, אלא ביטוי להתפשטות והתרחבות רוחנית–לאומית. הצורך במרחב מחיה הוא גורם מדרבן ומניע של עמים בעלי רמה תרבותית גבוהה. ראצל ראה בגרמנים את בעלי הזכויות על המרחב, בהיותם בעלי התרבות הנעלה מכולם. על פי רעיון זה, על העמים החלשים והנחותים יותר מוטלת המשימה לתמוך ולשרת כלכלית את העם הגרמני, ואילו בתמורה יזכו מן הגרמנים להפריה ולהתפתחות תרבותית.
בניגוד לביטוי האלים הרצחני שקיבל הרעיון בשנים הבאות בידיהם של הנאצים, הרי שראצל ראה אותו כחלק מתהליך טבעי ובלתי אלים לחלוטין שבו משתלטות מדינות חזקות על מדינות חלשות מהן.
לקריאה נוספת

Gilman, D. C.; Peck, H. T.; Colby, F. M., eds. (1905). "Ratzel, Friedrich" . New International Encyclopedia (1st ed)
Dorpalen, Andreas. The World of General Haushofer. Farrar & Rinehart, Inc., New York: 1984
Mattern, Johannes. Geopolitik: Doctrine of National Self-Sufficiency and Empire. The Johns Hopkins Press, Baltimore: 1942
Wanklyn, Harriet. Friedrich Ratzel, a Biographical Memoir and Bibliography. Cambridge, Cambridge University Press: 1961
סקווש

מחבט סקווש וכדור
כדור סקווש
משחק סקווש במגרש סקווש
סקווש (אנגלית: Squash) הוא משחק כדור הנערך בין שני שחקנים (משחק יחידים) או לעיתים שני זוגות (משחק זוגות), באמצעות מחבט וכדור. המשחק נערך במגרש בן ארבעה קירות, בשימוש במחבטים הדומים למחבטי טניס אך קטנים מהם במעט, ובכדור גומי חלול.
אחד הבניינים הראשונים של סקווש בישראל נמצא כיום ברחוב הצפירה סמוך לעמק רפאים. בניין זה משמש כיום כמרכז פעילות של אלו"ט (אגודה לילדים אוטיסטים).
חוקי המשחק

כל מהלך בסקווש מתחיל בהגשה של אחד השחקנים לכיוון הקיר. מכת ההגשה צריכה להיות כזו שתגרום לכדור לפגוע בתחום שבין הקו האדום העליון והקו האדום האמצעי על הקיר, ולאחר מכן לחזור וליפול בתחום המלבן של היריב. במהלך הראשון נבחר המגיש באקראי, ובמהלכים הבאים המגיש בכל מהלך הוא זה שניצח במהלך הקודם.
כל שחקן חייב לחבוט בכדור לפני שיפגע ברצפה בפעם השנייה, והחבטה צריכה להיות כזו שתעיף את הכדור כך שיפגע בקיר הקדמי, בין הקו האדום התחתון והקו האדום העליון. הכדור יכול לפגוע בדרכו בקירות הצדדיים וגם בקיר האחורי. מהלך מסתיים כאשר אחד השחקנים לא מצליח לענות לכדור של היריב. המשחק מסתיים כאשר השחקן הראשון מגיע ל-11 נקודות.
שיטת הניקוד

בסקווש משחקים בשיטת ה"טוב מ-5 משחקונים" כלומר, השחקן הראשון שניצח 3 משחקונים. כל משחקון הוא עד 11 נקודות.
כאשר המגיש זוכה בנקודת זכות, עליו להגיש את מכת הפתיחה הבאה מהצד השני. לעומת זאת, כאשר המגיש מפסיד נקודה, על יריבו לבחור מאיזה צד הוא מעוניין להגיש (כדור עובר).
במקרה של שוויון 10, על השחקנים לשחק עד להפרש של 2 נקודות לצורך הכרעה.
הסקווש כענף לא-אולימפי

הסקווש לא מוכר כספורט אולימפי, דבר הגורם לענף הספורט להיות מצומצם יחסית בתפוצתו. הניסיונות לשלבו כענף ספורט אולימפי נתקלו בהתנגדות עזה דווקא בקרב גורמים מתוך הענף שחששו לשחיקה במידת האקסקלוסיביות של הענף. לשיאם הגיעו מאמצי שילובו של הענף במהלך שנות השבעים והענף אף התמודד על הזכות להשתלב באולימפיאדה באופן קבוע במהלך אולימפיאדת מונטריאול בשנת 1976. כיום נפוץ המשחק בעיקר בבריטניה, במדינות חבר העמים הבריטי (כגון הודו, פקיסטן, בנגלדש, קפריסין, ניו זילנד) ובמדינות שבהן שלטה בעבר בריטניה (כגון מצרים ודרום-אפריקה). בחמש-עשרה השנים האחרונות התרחב הענף באופן משמעותי גם בארצות הברית ובצרפת.
ב-16 באוקטובר 2023 אושרה המלצת הוועד האולימפי לכלול את ענף הסקווש במשחקים האולימפיים, לראשונה, במשחקי לוס אנג'לס 2028.
הסקווש בישראל

בשנת 1976 היו בישראל רק שבעה מגרשים, אך כיום קיימים מגרשים רבים בארץ. מרכזי הסקווש הגדולים בארץ נמצאים ברעננה ובהרצליה ויש בכל אחד מהם שמונה מגרשים. ישנם מועדוני סקווש נוספים בתל אביב, בראשון לציון וירושלים. לאחרונה נבנה מגרש סקווש בקיבוץ מצובה באמצעות גיוס חברתי ותרומה של הקהילה.
בעקבות הגידול במספר המגרשים, אוכלוסיית שחקני הסקווש בישראל גדלה במהירות.
מקורו של הספורט בישראל הוא מקומץ אנשים שמוצאם בארצות האנגלו-סקסיות ועוד מספר קטן של ישראלים שאהבו את המשחק. כיום קיימת בארץ קהילה של אלפי שחקנים ומאמנים.
ב-1975 הוקמה התאחדות הסקווש בישראל. בשנים 1986, 1988, 1995 וב-2006 התקיימה בישראל אליפות אירופה לנוער. אליפויות אלה קידמו את הסקווש בישראל והיוו פריצת דרך משמעותית לסקווש בישראל. ראובן מטרני זכה באליפות חמש פעמים.
בשנים האחרונות מתקיימות מדי שנה אליפויות הארץ למבוגרים ולנוער, שבהן משתתפים ספורטאים שמשחקים ברמות הגבוהות באירופה. ב-2017 הוחלט להפוך את גמר אליפויות ישראל לאירוע ראווה פתוח לציבור הרחב ועבורם נרכש מגרש סקווש שקוף שהוצב במיקומים מרכזיים. ב-2017 הוצב המגרש במתחם נמל תל אביב ואירח גם משחקי סקווש בחסות המכביה ה-20. ב-2018 הוצב ברחבת שער יפו בירושלים, וב-2019 הוצב בכיכר התרבות בת"א לצד תיאטרון הבימה.
אליפות ישראל ב-2019 הפכה גם לתחרות מוכרת בסבב העולמי של טורנירי הסקווש (PSA World Tour) לגברים בהשתתפות 24 שחקנים מרחבי העולם.
דניאל פולשצ'וק זכה באליפות ישראל שבע פעמים.
הערות שוליים

↑  IOC Session approves LA28’s proposal for five additional sports
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529421005171  BnF: cb11978282z (data)  GND: 4056608-0  LCCN: sh85127097  NDL: 00575652  NKC: ph125987
המכון הבין-אוניברסיטאי למדעי הים באילת

| --- | --- |


המכון הבין-אוניברסיטאי למדעי הים באילת, 2016
 מכון מחקר
 תקופת הפעילות:  1985–הווה (כ־40 שנה) 
 בעלי תפקידים
 יו"ר:  שמוליק מרקו
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  29°30′06″N 34°55′00″E﻿ / ﻿29.50166667°N 34.91666667°E﻿ / 29.50166667; 34.91666667
 iui-eilat.huji.ac.il
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת אילת מוגדלת) הר יהושפט הר צפחות אילות חבל אילות מצרים ירדןהמכון הבין־אוניבסיטאי למדעי הים באילת (למפת אילת רגילה) הר יהושפט הר צפחות א. חבל אילות מצרים ירדןהמכון הבין־אוניבסיטאי למדעי הים באילת   he המכון הבין-אוניברסיטאי למדעי הים באילתhe המכון הבין-אוניברסיטאי למדעי הים באילתמפת  __ אילת [‌למפה דינמית של דרום הנגב‌]מצפון: __ מועצה אזורית חבל אילות ממזרח: עקבה מדרום: מפרץ אילת ממערב: חצי האי סיני tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
המכון הבין-אוניברסיטאי למדעי הים באילת הוא מכון מחקר רב-תחומי בחוף אלמוג בעיר אילת, המופעל על ידי האוניברסיטאות בישראל.
המכון הוקם על בסיס המעבדה לביולוגיה ימית על שם ד"ר היינץ שטייניץ שנוסדה על ידי האוניברסיטה העברית בשנת 1968. בשנת 1985 החליטה המועצה להשכלה גבוהה להפוך את המעבדה למכון כלל-אוניברסיטאי, ובכך היה למוסד האקדמי היחיד בישראל בו שותפות כל האוניברסיטאות. תקציבו וניהולו נקבעים ישירות על ידי הוועדה לתכנון ותקצוב של המועצה להשכלה גבוהה, אולם האוניברסיטה העברית ממשיכה להחזיק בבעלות על נכסי המכון.
במכון מתקיימת הוראה ונעשים מחקרים במגוון תחומים הקשורים למדעי הים. בין השאר באקולוגיה וביולוגיה ימית, אוקיינוגרפיה כימית, פיזיקלית וביולוגית, איכתיולוגיה, ביולוגיה של בעלי וחסרי חוליות, נוירוביולוגיה, ביולוגיה מולקולרית וטוקסיקולוגיה. המכון מפעיל קורסי העשרה למוסדות חינוך בעיר אילת ובסביבה. במכון מעבדות שונות, בריכות, מכלי מי ים, מרכז צלילה מתקדם וסירות.
במכון כ-63 חוקרים מהמוסדות השותפים, מתוכם כ-9 חוקרים מקומיים ו-54 חוקרים שותפים. כ-100 תלמידים לומדים במכון למתקדמים. מדי שנה מקיים המכון בין 17 ל-20 קורסי הוראה בין-אוניברסיטאיים מרוכזים לכ־350 סטודנטים.
מחקר

פעילות המחקר מתבצעת על ידי שבעה מדענים תושבים (צמודים אליהם כשלושים תלמידי מחקר, בתר-דוקטור וטכנאים) וכשבעים מדענים אורחים על תלמידיהם, המבצעים מחקרים תוך שימוש במתקני המעבדה. לשירות החוקרים עומדים כשלושים אנשי מנהל וטכנאים. מימונם של מחקרים ספציפיים נעשה כבכל מוסד אקדמי על ידי התבססות על קרנות מחקר חיצוניות, בעיקר, הקרן הלאומית למדע, הקרן הדו-לאומית למדע ארצות הברית-ישראל וקרן גרמניה-ישראל למחקר ולפיתוח מדעי.
הוראה

פרט להוראה לתארים מתקדמים, המכון הבינאוניברסיטאי אמון על שורה של קורסים במדעי הים המיועדים לתלמידי בוגר, מוסמך וד"ר. הקורסים מתקיימים באורח רצוף במשך שבוע - שבועיים כשהלימודים מתמשכים על פני כל היום ולעיתים קרובות גם אל תוך הערב והלילה. לצורך זה קיימים בשטח המכון מעונות (חדרי מנוחה) מיוחדים. לרשות הקורסים עומדות מעבדות ומכשור מגוון, חדר צלילה על מתקניו, סירות וספינת מחקר וספריה. תוכנית הלימודים פרושה על פני כלל מדעי הים והיא מבוססת על שני סוגי קורסים: כ-20 קורסים בין-אוניברסיטאיים וכ-10 קורסים אוניברסיטאיים. הראשונים מתנהלים מטעם המכון והם פתוחים, על בסיס תחרותי, לכלל תלמידי האוניברסיטאות בישראל. הקורסים האוניברסיטאיים מתנהלים במכון מטעם אוניברסיטה ספציפית והם פתוחים רק לתלמידיו של אותו מוסד. בסה"כ לומדים במכון כ-500 תלמידים מדי שנה.
תשתיות

תשתיות המחקר וההוראה במכון כוללות, מעבדות "רטובות" ו"יבשות" על מגוון מכשור ומחשוב, בריכות ומיכלים הניזונים על ידי הזרמת מי ים, מרכז צלילה וסירות. לרשות המכון עמדה במהלך השנים ספינה שכורה (כ-25 מ') שהוסבה לצורכי מחקר אוקיינוגרפי. בשנת 2009 רכש המכון ספינה ייעודית - Sam Rothberg RV - למחקר, הוראה וניטור בשטח מפרץ אילת.
אקולוגיה

בעשור הראשון של המאה ה-21 עברה תשומת הלב לתופעות אקולוגיות חמורות בצפון מפרץ אילת. נתונים שנאספו על ידי חוקרי המכון גילו נסיגה חמורה בדרגת הכסוי והשונות של אלמוגים, דגים ויצורים ימיים אחרים לאורך חופי אילת. הסיבות לתופעה ואומדנה המדויק קשורים ככל הנראה לתהליכי העיור באזור, הכוללים מלונאות, תיירות, טיפול בשפכים, ספנות בנמלים (העמסת פוספט ואשלג) ובמרינות וחקלאות ימית בצד הישראלי. לתופעות עלולות להיות השלכות מרחיקות לכת באשר לשרידות של שוניות האלמוגים באזור כה צפוני של כדור הארץ, על ההשלכות הקשות לגבי התיירות המתפתחת בקצב מהיר באילת, עקבה וחופי סיני המצריים. על רקע זה החליטו ממשלות ישראל וירדן למסד תוכניות ניטור לאומיות למפרץ אילת שמטרתן לעקוב באופן מתמיד אחר התהליכים האקולוגיים בצפון המפרץ ולנתחם על מנת לעצור את ההידרדרות ובמידת האפשר לשקם את המערכות שנפגעו. התוכנית מבוצעת על ידי המכון מטעמו של המשרד להגנת הסביבה כוללת איסוף וניתוח נתונים אוקיינוגרפיים, ביולוגים, כימיים ופיזיקליים.
הערות שוליים

↑  מדענים תושבים, באתר המכון הבינאוניברסיטאי למדעי הים באילת
↑  חוקרים שאינם תושבים, באתר המכון הבינאוניברסיטאי למדעי הים באילת (באנגלית)