stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התיאטרון החי
תיאטרון פוליטי (1959–1970)

בשנות ה-60 המוקדמות, בתגובה למצב הפוליטי של ארצות הברית בזמן מלחמת וייטנאם, התיאטרון החי מעצים את הצדדים האנרכיסטיים והרדיקליים בעבודתו על מנת לקדם את השלום. ואז מגיע הגילוי ומפגש עם טקסט של אנטונין ארטו, והלהקה מחליטה לשלב עבודה גופנית ואינטלקטואלית. עם הצגת "The Brig" הם מממשים הלכה למעשה את התאוריות של ארטו. השחקנים מאמצים את עקרונות "תיאטרון האכזריות", הם מדווחים על האלימות בכלא. התיאטרון החי גורש מן התיאטרון שבו הציג עד אז, לאחר המופע של "The Brig" שעסק באלימות אמריקאית בכלא ביפן, ושחקניו נעצרו. לכן גלו מאמריקה לאירופה שם החלו לבצע סגנון אחר של תיאטרון הפנינג (Happening) ולהתמקד בצדדיו המהפכנים יותר מאשר בצורתו הדרמטית.
אחרי שנתיים של הופעות עם המופע "גן עדן עכשיו", החליטו שחקני הקבוצה להיפרד. בק ומלינה המשיכו בלהט היצירתי שלהם, במחקר רשמי על התיאטרון עד מותו של בק בשנת 1985. התיאטרון החי עבר שינויים רבים בכיוונים שונים, בהתאם להתפתחותה של הלהקה. הם עברו תהליך של מעבר מטקסט מסורתי לתיאטרון המשרת את המציאות. התיאטרון החי ידוע בעיקר בשל התקופה האחרונה בה היה בעל מעורבות פוליטית רבה ביותר.
יחסי שחקן קהל

מהות התיאטרון החי מתמקדת ביחסי שחקן קהל, ותגובתו של הקהל נלקחת בחשבון בזמן החזרות. התיאטרון נותן לקהל תפקיד מרכזי, ועליו להביא את הפתרון לדילמה שמתקיימת בהצגה. הלהקה נהגה להזיז את הקהל ממושבו, כך שקיבל לגיטימציה להיות שחקן נוסף בלהקה. לשם כך ההצגה נבנתה על מספר שלבים, ובכל שלב הוזמן הקהל אל "תיאטרון חופשי" על מנת לקחת בו חלק.
ג'וליאן בק צייר משחק של אווז, בשמונה חלקים, עבור הצגת "גן עדן עכשיו", כך שהצופה והלהקה יוכלו לעבור יחדיו את כל השלבים.
לצופה הייתה הזכות להציע נושאים לאלתורים. החלק הזה נקרא "תיאטרון חופשי" והדבר איפשר לצופים לעלות על הבמה ולאלתר בזמן ההצגה עצמה. לאור תהליכים אלה, מטרת הלהקה הייתה לעורר רגש קהילתי של אמון הדדי. בהתאם לנכתב בביקורות כפי שניתן לראות בוויקיפדיה האנגלית והצרפתית, הקהל אכן שיתף פעולה ונעשה פעיל מאוד בזמן ההצגות, גם רגשית, גם פיזית וגם אינטלקטואלית.
שילוב הגוף הפיזי במשחק

עיקרון ה"הפנינג" והאלתור מאפשר פעילות גופנית לקהל הבא להצגה. הגוף איננו נשלט עוד בידי טקסט מוכן מראש, אלא מתעמת עם הבלתי נודע והמקריות. וכך קורה שהגוף מתעמת עם חללים שונים מאלה הנהוגים על במת התיאטרון.
וכך שהגוף הפך למרכיב מרכזי בעבודת הלהקה. כמו בתיאטרון האכזריות של ארטו. וכך התפתחה תפיסה חדשנית וקולקטיבית לגוף ולקולו של השחקן. עד שהתפתחות הקול והגוף קיבלה צביון אלים, המאפשר הבנה פסיכולוגית והצגת הדברים בצורה משכנעת. סוג של סימולציה משוחקת. מבחינתה של ג'ודית מלינה, מדובר היה ב"ריפוי הרע באמצעות הרע, וכך לסלק את האלימות".
התיאטרון והחיים האנרכיסטיים

התיאטרון החי הושפע מאוד מרעיונות אנרכיסטיים למען השלום, של בק ומלינה.
הם מדברים בין השאר על "אי-אלימות", "אנטי-מיליטריזם", נגד המדינה, נגד כל צורה של שליטה באחר, וכן תפיסות דומות בתחום הכלכלי.
מתוך תפיסת עולם שכזו, בלי ממשל ובלי ממשלה, יצרו קבוצת תיאטרון המבוססת על שוויון בין חבריה, כאשר לשניהם רק הזכות להביא רעיונותיהם כמי שהקימו את התיאטרון. בנוסף לכך, העמידו בשאלה את המבנה הארכיטקטוני הסגור של התיאטרונים. ולכן יצאו והתערבבו עם ההמונים ברחובות. זהו תיאטרון מהפכני למען אמנציפציה. הרצון לשיווין בכול הוביל אותם להסיר כל קבלת כספים ממוסדות, והוביל אותם לקבל רק כסף מהצופים, שהתאם ליכולתם ולרצונם של כל אחת ואחד. האידאולוגיה האנרכיסטית באה לידי ביטוי גם על הבמה באמצעות התהו ובהו הבימתי. בהצגה "גן עדן עכשיו" השחקנים מקיימים יחסים מיניים על הבמה, ומזמינים את הקהל להצטרף אליהם.
המבקרים מתארים את האירועים של הלהקה על הבמה, בזמן הצגת "גן עדן עכשיו", הכוללים בתוכים שירי רחוב מאת ג'קסון מק-לאו (Jackson Mac Low) במסטריות שכתב. הלהקה הסירה צורך בכסף, בדרכונים, שמה דגש על עירום מלא, הזכות לעשן מריחואנה ובאחת ההופעות עלתה צעירה מהקהל, הסירה בגדיה והצהירה: "הנה, אני עירומה, יש לי זכות לעשות זאת!" זו הייתה דרכה של להקה לעודד את הקהל להשתחרר מכבליו.
התיאטרון החי פיתח שיטת חיים קולקטיבית, אינטנסיבית מאוד. הרעיונות הפוליטיים באו לידי ביטוי באמצעות הפעולה התיאטרונית, אך גם בצורת חייהם היומיומית. לדברי בק: "אני לא בוחר לעבוד בתיאטרון, אלא בעולם. התיאטרון החי הוא חיי, הוא תיאטרון חי". המשפט הזה מלמד על כל עבודתם. המעורבות האישית הזו יצרה עימותים עם הממסד והמשטרה ואילו הלהקה לא נסוגה ונשארה יציבה בדעותיה. הגירוש של הקבוצה על ידי הממסד האמריקאי בעקבות הצגת "הגשר", לא עצר בעדם מלהמשיך. המשפט של בק ומלינה בשנת 1964 עשה מהם גיבורים מרטירים במלחמתם נגד החברה הקפיטליסטית.
השפעתם על אחרים

אנשי התיאטרון החי הגיעו לראשונה לאירופה בתחילת שנות ה-60, בהזמנה שקיבלו מדניאל זרקי (Daniel Zerki), במאי צרפתי. אך רק בשנת 1967 מתחילה השפעתם לגעת בתיאטרוני אירופה. בצרפת השפעתם רבה במיוחד עם השתתפותם בפסטיבל אביניון בשנת 1968. הם הביאו עימם אסתטיקה חדשה במיוחד בתחום המשחק, השתתפות הקהל ושינויי החללים. לפי חוקר התיאטרון הצרפתי פרופסור ג'ורג' באנו, התיאטרון החי הביא לאירופה שיטות משחק חדשות של התיאטרון האמריקאי, הפנינג, יוגה, תרגילים של ג'וזף צ'ייקין. זהו תיאטרון שעובר מהצגה להשתתפות, מטקסט כתוב לאלתור קולקטיבי וחופשי.
מאז שהגיעו לצרפת, המונח "התפתחות השחקן" מקבלת משמעות מקצועית וחברתית. המומחים חיברו אותם לאנטונין ארטו, המסוגל להעניק חיים לכל תנועה, צעקה שהמילים הסירו. בהצגה "אנטיגונה" הגוף היה חופשי, השחקנים שחררו זעקותיהם, והשחקן השתחרר מכל כבליו האישיים והחברתיים. היה זה אוונגרד בחיפוש אחר קשר גופני ישיר. וגם בניו יורק זכתה השפעתם לתוצרים. אצל התיאטרון הפתוח שנוסד בשנת 1963 בידי ג'וזף צ'ייקין שהיה בעצמו חבר להקת התיאטרון החי. וגם אצל להקתו של ריצ'רד שכנר שנוסדה בשנת 1967. התיאטרון החי שם דגש על השחקן וזהותו. תיאטרון המסוגל ליישם בחייו את תפיסתו בשוויון ובחיי קהילה משותפים.
באירופה כולה הושפעו מהם, ומושג הקבוצה התחזק, שחקנים הקימו להקות קולקטיביות, וקאופרטיבים אמנותיים. לשחקן ניתן תפקיד כפול, מצד אחד מקצועי כשחקן על במה, ומצד שני חברתי בתוך קהילה קולקטיבית.
מושג הצופה השתנה גם הוא. הצופה היה לשחקן פאסיבי או אקטיבי לבחירתו החופשית. וכך שקהל שקיבל שינוי כזה בברכה, הפך לקהל שונה בשנות ה-70 וחל שינוי בתפיסת הבמה והאולם, הם לא נבנו איתו ולא רק בעבורו. הקהל שוחרר וחש בחירותו בזמן המופע ונוצר קשר מסוג אחר בין קהל ושחקנים. בהצגה "גן עדן עכשיו" הקהל מוזמן לקחת חלק או להתנגד למה שקורה בעולם.
בזמן פסטיבל אביניון ה-22 ג'וליאן בק החליט לצאת מהכלא של התיאטרון אל הרחוב והקהל הולך עמו וצועק "התיאטרון ברחוב!". למחרת ראש העיר, בעקבות תלונות של אזרחים, מבקש מהתיאטרון החי להסיר את ההצגה "גן עדן עכשיו" ולהחליפה באחת אחרת שהוכנה לפסטיבל. אך הקהל חש הזדהות עם ההצגה ולא ויתר. והאירוע הפך למעשה לפעולה פוליטית, הנובעת מתפיסת העולם של התיאטרון החי. תיאטרון זה מזמין את הקהל לעבור שינוי בדמיונו, שינוי חברתי הנוגע לצעירים במיוחד. בעקבות אירוע זה נוצר דור שלם של אנשים הנאבקים למען חירותם, למען שחרור מעול הקונבנציות של חיי הבורגנות.
מהצגותיהם הידועות

"פאוסט", 1951
"הערב אימפרוביזציה", פירנדלו, 1959
"הקשר", 1959
"אהבות רבות" מאת ויליאם קרלוס ויליאמס, 1959
"אדם הוא אדם" מאת ברטולט ברכט, 1962
"The Brig" מאת קנט בראון, 1963
"מטריות וחתיכות קטנות", 1964
"פרנקנשטיין", 1965
"אנטיגונה" על פי ברכט, 1967
"גן עדן עכשיו" מאת ג'וליאן בק וג'ודית מלינה, 1968
ביבליוגרפיה

Neff, Renfrew (1970). The Living Theatre: U.S.A
Rostagno, Aldo, with Judith Malina and Julian Beck (1970) We, the Living Theatre. New York: Ballantine Books
The Living Theatre (1971). Paradise Now. New York: Random House
Malina, Judith (1972). 'The Enormous Despair, New York: Random House
Malina, Judith (1984), The Diaries of Judith Malina, 1947-1957. New York: Grove Press, Inc
Mystic Fire Video (1989) Signals Through the Flames Documentary. Originally released by The Living Theatre in 1983 as a motion picture, produced and directed by Sheldon Rochlin and Maxine Harris
הערות שוליים

↑  Julian Beck, The Life of the Theatre. Traduction française de Fanette et Albert Vander, La Vie du théâtre, Gallimard, NRF, 1978.
↑  Georges BANU Les voies de la création théâtrale, éd. CNRS, Paris 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264642905171  BIBSYS: 7004698  BnF: cb12422910t (data)  CANTIC: a10289380  CiNii: DA03361821  GND: 10121307-4  ISNI: 0000 0001 2364 1757  LCCN: n50051175  NKC: jam2010503134  SUDOC: 034253025  VIAF: 131174768   WorldCat (עם VIAF): 131174768
מוטגנזה מכוונת למיקום מדויק

מוטגנזה מכוונת למיקום מדויק (Site directed mutagenesis) היא שיטה בביולוגיה המולקולרית שמשמשת ליצור שינויים (מוטציות) מכוונים ברצף ה-DNA. הטכניקה הזו מאפשרת לחקור את המבנה והפונקציה של גנים וחלבונים באמצעות שינוי מדויק וספציפי של הקוד הגנטי שלהם. כך ניתן לחקור את ההשפעה של שינוי חומצות אמינו ספציפיות על הפעילות של חלבונים. שינוי מכוון ביותר מגן אחד יכול לשמש להנדסה גנטית של תאים בתרבית, ובכך לאפשר מחקרים יישומיים וביוטכנולוגים.
תהליך המוטגנזה המכוונת מתחיל בעיצוב מקטע DNA קצר הנקרא אוליגונוקלאוטיד (אנ'), אשר מתאים לרצף המטרה אבל מכיל בתוכו את המוטציה הרצויה. אוליגונוקלאוטיד זה מתחבר ל-DNA חד-גדילי של הגן המיועד על פי עיקרון התאמת הבסיסים (A ל-T, G ל-C), ונוצרת מולקולה דו-גדילית, שאחד מגדיליה מכיל את הרצף המקורי, ואילו הגדיל השני שלה מכיל את האוליגונוקלאוטיד עם המוטציה. לאחר שהאוליגונוקלאוטיד מתחבר ל-DNA פולימראז שמאריך אותו, מסונתז גדיל DNA חדש המכיל את המוטציה. זה מוליך ליצירת מולקולת DNA דו-גדילית שבה גדיל אחד הוא המקורי והגדיל השני הוא המוטנטי. לדוגמה, אם המוטציה נעשתה באופן מכוון ברצף חיידקי, ה-DNA המוטנטי מוחדר לתוך תאי חיידקים שמתקיימים בתוכו תהליכי שכפול DNA. במהלך השכפול, אם המוטציה אינה מתוקנת, היא תשמש כתבנית, ותשתכפל שוב ושוב עד למצב בו שני גדילים מכילים את המוטציה הרצויה. כך ניתן לבודד מושבות חיידקים עם DNA מוטנטי בלבד (שיבוט) ולרצף את ה-DNA כדי לוודא את קיום המוטציה (איור 1). אם המוטציה המתוכננת אמורה לגרום לשינוי פנוטיפי בחיידק – ניתן יהיה לבדוק אותו בניסוי.
איור מס' 1: תהליך המוטגנזה המכוונת. שינוי גנטי מוחדר לרצף DNA פלסמידי באמצעות אוליגונוקלאוטיד המכיל את המוטציה הרצויה. לאחר מכן נעשה שימוש בשכפול וביצירה של רצף ה-DNA המוטנטי בחיידקים, ולאחר מכן מתקיים אימות באמצעות שיבוט (Cloning) בחיידקים וריצוף של הפלסמיד.
באיאוקריוטיים, התהליך של יצירת המוטציות מתקיים במהלך חלוקה תאית. אחרי הכנסת ה-DNA המוטנטי לתא, התא יכול לעבור תהליכי תיקון DNA ולאחר מכן רקומבינציה הומולוגית, שבמהלכה הגדיל המקורי מוחלף בגדיל המכיל את המוטציה. כתוצאה מרקומבינציה הומולוגית, נוצרות כרומטידות אחיות, שכל אחת מהן מכילה את המוטציה. במהלך שלב המיטוזה, הכרומטידות האחיות נפרדות, וכל אחת מהן עוברת לתא-בת. אם שני תאי-הבת מקבלים את הכרומטידות המוטנטיות, שניהם יכילו רצף מוטנטי. כדי להגיע למצב הומוזיגוטי צריך לקרות תהליך של המרת גן (אנ') (Gene conversion). בתהליך זה, מקטע DNA מכרומטידה של אחד מהכרומוזומים ההומולוגיים "פולש" אל הסליל הכפול של הכרומוזום ההומולוגי, והרצף של הכרומוזום ההומולוגי מתוקן על פי הרצף ה"פולש". תהליך זה גורם לרצף השני להכיל את המוטציה באופן זהה לרצף שפלש. כתוצאה מכך, אם התאים שבהם התרחש תהליך המרת הגן (Gene conversion) ימשיכו להתחלק, תיווצר אוכלוסייה של תאים הומוזיגוטים למוטציה.
ההיסטוריה של מוטגנזה מכוונת למיקום מדויק

מוטגנזה מכוונת למיקום מדויק תוארה לראשונה על ידי מייקל סמית' בשיתוף פעולה עם קלייד האצ'יסון בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, מתוך כוונה ליצור מוטציות ספציפיות ברצף ה-DNA. בשנת 1978, הם פרסמו מאמר שמתאר את השיטה שלהם על הכנסת מוטציות נקודתיות ל-DNA פלסמידי באמצעות אוליגונוקלאוטיד (oligonucleotide): החוקרים ביצעו מוטציה בגן E בפאג' -φX174. החוקרים החליפו את הנוקלאוטיד גואנין (G) בעמדה 587 לאדנין (A) כדי ליצור את המוטנט am3 בגן E. אחת מהבעיות העיקריות של הטכניקה הייתה היעילות הנמוכה של הכנסת המוטציות הרצויות. בנוסף, היה קושי בזיהוי של גדילים מוטנטיים אחרי תהליך השכפול.
בשנת 1985, תומאס א. קונקל הציג טכניקה חדשה למוטגנזה מכוונת למיקום מדויק ששיפרה את יעילות הכנסת המוטציות. שיטה זו כוללת הכנסת מקטע DNA מוטנטי, ואחר כך העברתו לזן של חיידק E. coli, שחסרים לו שני אנזימים: dUTPase ו-uracil deglycosidase, שהם חלק במסלול תיקון ובקרה של ה-DNA, שתפקידו הגנה על הכרומוזום הבקטריאלי מפני מוטציות. חוסר באנזימים הללו גרם לייצור רמות גבוהות של dUTP ב־E. coli, וזה הוביל, בתורו, לשילוב האורציל ב־DNA חד גדילי. מקטע זה שימש כתבנית למוטגנזה בעזרת אוליגונוקלאוטיד-oligonucleotide שמכיל את המוטציה הרצויה. לאחר מכן נוצר גדיל אחד ללא מוטציה, שהכיל dUTP, והגדיל השני התקיים עם מוטציה והכיל dTTP. שיפורים אלה הפכו את המוטאגנזה המכוונת לשיטה מדויקת ויעילה ביותר ליצירת מוטציות ספציפיות ברצף DNA לפי בחירה.
מאז פיתוח המוטגנזה המכוונת בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, פותחו ושוכללו שיטות רבות בתחום זה. הטכניקות המודרניות מתבססות על עקרונות הניסויים הראשונים, אך שופרו והותאמו לצרכים השונים ולשיפור היעילות והדיוק. בשנת 2014, פותחה גם השיטה CRISPR/Cas9 להחדרת מוטציות מדויקות, ואפילו שיטה ל-Knock out של גנים.
שיטות מבוססות על מוטגנזה מכוונת למיקום מדויק > מוטגנזה מכוונת מבוססת על PCR

בשיטה הקלאסית, משתמשים באוליגונוקלאוטיד (פריימר) מוטנטי ובשני פריימרים אוניברסליים. בשלב ראשון מתבצע PCR תוך שימוש בפריימר המוטנטי ובאחד מהפריימרים האוניברסליים. ביחד הם יוצרים מגה-פריימר (megaprimer) שבו משתמשים לראקציית PCR שנייה יחד עם פריימר אוניברסלי נוסף. ניתן להשתמש בתוצר שמכיל את המוטציה כדי להכניס אותה באמצעות שימוש באנזימי רסטרקציה, אם כי ביעילות נמוכה. ב-1997, חוקרים הצליחו לשפר את היעילות ורמת הדיוק של התהליך הקודם, באמצעות שימוש באנזים בשם Pfu DNA polymerase, אשר מגביר את רמת הדיוק של ריאקציית ה-PCR. הם השתמשו גם באנזים DpnI על מנת לעכל ("digestion") את המקטע שאינו מוטאנטי אחרי הליגציה (ראו בהמשך), ומהלך זה מנע יצירה של תוצרים חלקיים של תבנית הרצף ("Template") המקורית, והגביר את רמת היעילות. השיטה הייתה יעילה, אבל ריבוי השלבים הכלולים בה הגביל את מספר המוטציות שניתן להחדיר באמצעותה. בשנת 2000, התפרסמה שיטה משופרת, תוך שימוש במערכת QuikChange. החוקרים השתמשו באנזים Pfu DNA polymerase עם פריימרים משלימים לשני גדילי ה-DNA. אחרי ריאקציית ה-PCR הם השתמשו באנזים DpnI כדי לבצע עיכול סלקטיבי ל-DNA שעבר מתילציה. כתוצאה מהמתילציה, רק ה-DNA בתבנית המקורית נחתך – זאת לעומת הרצף המוטאנטי שהקנה עמידות לעיכול הזה. היתרון בשיטה הזאת הוא האפשרות להכניס מוטציות מרובות בו זמנית. שיטה זו מהירה יותר, יעילה יותר ומדויקת יותר מקודמתה, והיא הפחיתה משמעותית את הזמן והמאמצים הנדרשים ליצירת מוטציות רבות בתבניות DNA ארוכות.
שיטות מבוססות על מוטגנזה מכוונת למיקום מדויק > מוטגנזה באמצעות קסטת גנים (Cassette Mutagenesis)

זו שיטה שפותחה לצורך הנדסה גנטית של גנים מקודדי חלבון עם אפשרות להחדיר מספר רב של מוטציות באתרים ספציפיים ב-DNA. בשיטה זו מכניסים מקטעי DNA המכילים את המוטציות הרצויות לתוך מקטע DNA גנומי. חוקרים השתמשו באנזימי רסטריקציה כדי לחתוך קרוב למקטעי המטרה של ה-DNA. תהליך זה גורם ליצירת חסר של רצף המטרה, שבמקומו מוחדר רצף DNA המכיל את המוטציות הרצויות עם קצוות משלימים לקצוות החיתוך התוחמים את שני צדדיו של הרצף שהוסר ברקומבינאציה הומולוגית. בסופו של דבר, המקטע המתקבל עובר ריצוף כדי לבדוק אם הוא מכיל את המוטציות שתוכננו. במחקר שנעשה ב־1985, הצלחת השיטה הייתה מוגבלת, בשל יעילות נמוכה של הכנסת מוטציות חדשות לרצף נתון ברקומבינאציה הומולוגית, ובשל יצירת מוטציות נוספות לא רצויות. בשנת 1988 הוכנסו מספר שיפורים לשיטה. החוקרים שיפרו את רמת הדיוק והיעילות על ידי שימוש באוליגונוקלאוטידים נקיים יותר ללא מלח, מה שהפחית את מספר המוטציות הלא רצויות ושיפר את רמת הדיוק. הם גם שינו את אתרי החיתוך המוכרים על ידי אנזימי רסטריקציה מדויקים יותר. השיפורים הללו הפכו את התהליך למהיר, יעיל ומדויק יותר.
בהמשך הוכנסו עוד שיפורים לשיטת המוטגנזה באמצעות קסטת רצפים. בשנת 2020 החוקרים פיתחו את שיטת ה-RedEx: זו שיטה למוטגנזה מכוונת שמאפשרת הכנסה, מחיקה או החלפה של נוקלאוטידים, מקטעי DNA וגנים שלמים בתוך אתר-המטרה, ללא שינויים לא רצויים. השיטה כוללת הכנסה של קסטת RedEx המכילה מקטעים הומולוגיים משני צידי אתר המטרה, וכן של המוטציה הרצויה, גן עמידות לאמפיצילין וגן הרעלן ccdB לסלקציה, המאפשרים הכנסה מדויקת של שינויים בגנום באמצעות רקומבינציה הומולוגית. אחרי סלקציה לטובת תאים בעלי עמידות לאמפיצילין, מסירים את הסמנים באמצעות אנזימי רסטריקציה כדי לקבל DNA ליניארי. לאחר מכן נעשה שימוש באקסונוקלאז וליגציה (איחוי) כדי להפוך את ה-DNA הליניארי למעגלי. התהליך מסתיים בבדיקה אם המוטציה הרצויה נמצאת ברצף ה-DNA על ידי ביצוע PCR וריצוף. השיפורים כוללים גם שימוש בקסטת RedEx עם רצפים הומולוגיים ייחודיים באורך 20 בסיסים הממוקמים בקצוות ה-DNA, מה שמונע רקומבינציה לא רצויה, ואף משפר את רמת הדיוק והיעילות של הכנסת המוטציות ללא השארת רצפים זרים.
שימושים במדע

אבולוציה מבוקרת והנדסת חלבונים: שימוש במוטגנזה המכוונת למיקום ספציפי, כדי לייצר שינויים ברצפי ה-DNA, במטרה לחקור את תהליכי הברירה הטבעית וגם להאיץ את האבולוציה של חלבונים נבחרים ליצירת תכונות חדשות או לשיפור פעילותם. החוקרים מחדירים מוטציות ספציפיות לגנים מקודדי-חלבון, ולאחר מכן הם בוחנים את תכונות החלבונים המוטנטים בהשוואה לחלבון המקורי. ניסוי כזה מאפשר לברר את השינויים הדרושים לשיפור פעילות חלבון נחקר.
הנדסת נוגדנים: המוטגנזה המכוונת למיקום מדויק מאפשרת לחוקרים לשפר את האפיניות והספציפיות של נוגדנים לאנטיגנים על ידי שינויים ממוקדים ומדויקים ברצף ה-DNA. בשיטת מוטגנזה מכוונת על ידי אוליגונוקלאוטידים ניתן גם להקטין את הרגישות. בנוסף, ניתן לייצר ספריות מנוהלות של נוגדנים, ולזהות וריאנטים בעלי אפיניות משופרת לאנטיגנים ספציפיים.
מוטגנזה מכוונת בצמחים: שיטה זו מאפשרת יצירת שינויים ספציפיים ברצפי ה-DNA המקודדים לגנים נבחרים בצמחים, במטרה לשפר את התכונות הרצויות כמו עמידות למזיקים, או שיפור של תכונות תזונתיות ויכולת ההסתגלות לתנאי סביבה קשים. חוקרים יכולים לגרום למוטציות שמובילות לשינויים גנטיים תורשתיים בצמחים כמו תירס, חיטה ועגבנייה. התהליך כולל זיהוי רצף המטרה ב-DNA צמחי, וחיתוך ברצף ה-DNA בנקודות ספציפיות על ידי אנזימים. כך ניתן להכניס מוטציות שמעניקות לצמח תכונות משופרות, כמו עמידות למחלות והגדלה של היבול.
מחוזות טאיוואן

הרשויות המקומיות של טאיוואן
מבחינה מנהלית טאיוואן כוללת 13 מחוזות, 6 רשויות מקומיות ו-3 ערים. בעבר הייתה חלוקה ל"פרובינציות" כפי שהיה נהוג לפני שנת 1945. בשנת 2018 מוסדות שלטון בפרובינציות בוטלו וחלוקה זו נותרה רק בחוקה, אך לא בעלת סמכויות שלטוניות.
| מיקום יחסי> מחוזות | שם> מחוזות | בירה> מחוזות | שם בשפת המקור> מחוזות | אוכלוסייה  נכון לשנת 2020> מחוזות | שטח בקמ"ר> מחוזות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | ג'אנגחווה | ג'אנגחווה | 彰化縣 | 1,271,015 | 1,074.396 |
|  | מחוז ג'יאיי | טאיבאו | 嘉義縣 | 502,007 | 1,901.67 |
|  | מחוז שינג'ו | זוביי | 新竹縣 | 565,272 | 1,427.59 |
|  | חוואליין | חוואליין | 花蓮縣 | 325,706 | 4,628.57 |
|  | ג'ינמן | יינצ'נג | 金門縣 | 127,723 | 153.011 |
|  | ליינצ'נג | ננגאן | 連江縣 | 12,716 | 29.6 |
|  | מיאולי | מיאולי | 苗栗縣 | 544,762 | 1,820.31 |
|  | נאנטואו | נאנטואו | 南投縣 | 493,403 | 4,106.44 |
|  | פנגחו | מגונג | 澎湖縣 | 105,117 | 141.05 |
|  | פינגדונג | פינגדונג | 屏東縣 | 817,193 | 2,775 |
|  | טאידונג | טאידונג | 臺東縣 | 216,308 | 3,515 |
|  | יילאן | יילאן | 宜蘭縣 | 453,951 | 2,143 |
|  | יו'נלין | דואוליו | 雲林縣 | 680,050 | 1,290 |
רשויות מיוחדות
|  | גָאושְׂיוֹנְג |  | 高雄市 | 2,773,984 | 2,951 |
|  | טאיפיי |  | 臺北市 | 271.7 | 2,635,286 |
|  | ניו טאיפיי |  | 新北市 | 4,023,620 | 2,052 |
|  | טאינאן |  | 臺南市 | 1,879,115 | 2,191.6 |
|  | טאוֹיוּאן |  | 桃園市 | 2,254,363 | 1,220.9 |
|  | טאיג'ונג |  | 臺中市 | 2,816,667 | 2,214.8 |

ערים בעלות מעמד מיוחד
|  | ג'יאיי |  | 嘉義市 | 270,254 | 28.80 |
|  | ג'ילונג |  | 基隆市 | 371,878 | 60.03 |
|  | שינג'ו |  | 新竹市 | 448,207 | 151.66 |
מחטי קלאופטרה

| --- | --- |

מחט קלאופטרה בלונדון
 מידע כללי
 סוג:  קבוצה 
 על שם:  קלאופטרה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 חומרי בנייה:  גרניט 
 
מחט קלאופטרה בסנטרל פארק בניו יורק
מחטי קלאופטרה (באנגלית: Cleopatra's Needles) הוא שם עממי לשני אובליסקים ממצרים העתיקה שהוצבו בלונדון ובניו יורק במהלך המאה ה-19. יש הכוללים בקבוצה זו אובליסק נוסף שנמצא בפריז.
תיאור מחטי קלאופטרה

האובליסקים נבנו במצרים העתיקה, והוצבו בזוגות בכניסה למקדשים. מקורם במחצבות הגרניט שבמעלה הנילוס ליד אסואן, לאחר חציבתם היו העמודים מועברים בשיט ובאמצעים אחרים אל המקדשים. כיום שרדו רק 27 אובליסקים חלקם נלקחו ממצרים לקשט כיכרות רבות בעולם מפריז ועד איסטנבול. מחטי קלאופטרה הם בעצם שני עמודים מתוך שבעה שנבנו על יד תחותמס השלישי באון (הליופוליס) ובכרנך, בערך בשנת 1468 לפנה"ס. שניהם הוצבו זה מול זה במקדש לאל השמש רע בעיר און. על פני העמודים בכל אחד מצדיהם, חרוטה כתובת של תחותמס השלישי שמספרת את הסיבות להקמת האובליסק. מימין ומשמאל לה, כתובות של רעמסס השני, שנוספו 200 שנה מאוחר יותר וכוללות את שמו, תאריו וניצחונותיו הצבאיים. בראש האובליסק נמצא פירמידיון, על כל אחד מצדדיו מצויר תחותמס כספינקס שמגיש מנחה לאלים של און. בין השנים  23 – 14 לפנה"ס העביר אוגוסטוס קיסר את שני האובליסקים מהליופוליס לאלכסנדריה והשתמש בהם לקישוט החזית של המקדש הקיסרי בעיר, אירוע שהתרחש למעשה 20 שנה לאחר מותה של קלאופטרה. שמה שורבב כנראה מאוחר יותר בשל אפנה רומנטית של המאה ה-19 . בשנת 1303, קרתה באזור רעידת אדמה ואחד משני האובליסקים נפל לים. מאוחר יותר הועבר אובליסק זה ללונדון, והוא מוצב ברציף ויקטוריה בסיטי של וסטמינסטר. גובהו 20.87 מטר, משקלו בערך 187 טון. זה של ניו יורק נמצא בסנטרל פארק גובהו 21.6 מטר משקלו בערך 193 טון בסיס האובליסק משקלו בערך 50 טון ורוחבו כשני מטרים.
האובליסק בלונדון

תהליך הבאתו של האובליסק מאלכסנדריה ללונדון נמשך קרוב לשמונים שנה. תחילתו ברצון להנציח את הניצחון הבריטי בקרב הנילוס. מוחמד עלי אישר את העברתו ללונדון כמתנה למלכה ויקטוריה, אולם מחסור במזומנים גרם לעיכוב הפרויקט. בשנות ה-70 של המאה ה-19, תרם המליונר סר ג'יימס ארסמוס וילסון את הסכום הנדרש והתהליך הארוך החל. כדי להכיל להעביר את האובליסק, תכנן האחראי על המבצע, גון דיקסון, ספינה מיוחדת שנקראה "קלאופטרה". זו הייתה למעשה מכולה סגורה שעליה התנוססו כמה תרנים. ספינה זו נקשרה בכבל אל אניית הקיטור "אולגה". במפרץ ביסקאיה ניתק גל גדול את הכבל בין שתי הספינות. שישה מלחים טבעו וקלאופטרה עמדה גם היא על סף טביעה. בסופו של דבר, אניית הקיטור "גלאזגו" הביאה את קלאופטרה לשפך התמזה ב-21 בינואר 1878. מסעו של האובליסק ללונדון. נמשך שמונה חודשים. דיקסון תכנן להציבו בחצר המוזיאון הבריטי, אולם התברר שאי אפשר להעבירו לשם דרך הרחובות הצרים, גם האפשרות להציבו ממול לכנסית וסמינסטר התבררה כבלתי אפשרית, לבסוף נבחר רציף ויקטוריה בבסיסו של העמוד ארבעה לוחות זיכרון שכוללים תיאור קצר של השתלשלות המסע ושמות האנשים שנספו במהלך ההעברה. בתוך הבסיס יש אוסף מוזר של חפצים ביניהם, תמונה של המלכה ויקטוריה, אוסף מטבעות בריטיות, עותק התנ"ך בכמה שפות ועוד.
האובליסק בניו יורק

כאות הוקרה על עזרת ארצות הברית, בבניין תעלת סואץ, הציע השליט המצרי מוחמד עלי להעניק לאומה האמריקאית אובליסק במתנה. הממשל האמריקני, שבתחילה היה אדיש למחווה זה, החל להראות עניין בנושא לאחר שהוברר שאנגליה מתכוננת להעביר לשטחה אובליסק אחר. Henry H. Gorringe רב-סרן בצי האמריקני, נתמנה לאחראי על ההעברה וההקמה של האובליסק בניו יורק. העמוד ובסיסו הוטענו על אניית קיטור, שבצידה הימני נקדח חור, כדי לאפשר את אחסונו של האובליסק. בהגיעה למחוז חפצה, עגנה האנייה מחוץ לסטטן איילנד ומשם הורדו הבסיס והעמוד והועברו לחוף דרך נהר ההדסון. משם, בעזרת כרכרות רבות וכוח אדם רב. התהליך נמשך חמישה חודשים ובסופו הגיעו האובליסק ובסיסו למקומם בסנטרל פארק. בטקס הפתיחה שנערך ב-22 בפברואר 1881 השתתפו אלפים.
מתחת לאובליסק טמונה קפסולת זמן בתוכה: מפקד אוכלוסין של ארצות הברית משנת 1870, התנ"ך, מילון וובסטר, כלל יצירות ויליאם שייקספיר, מדריך למצרים ומהדורת פקסימיליה של הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
האובליסק בפריז

האובליסק עשוי גוש גרניט אדומה. הוא מוצב בכיכר הקונקורד בפריז ונבנה בתקופתו של רעמסס השני. גובהו 22.83 מטרים (32 מטרים כולל הבסיס) ומשקלו 227 טון. בן זוגו נמצא עדיין במקומו המקורי בחזית המקדש בלוקסור. הפירמידיון של האובליסק שבפריז כנראה נגנב במאה ה-6 לפנה"ס על ידי פולשים אשורים או פרסים. בחלק העליון של העמוד נראה רעמסס מגיש מנחה לאל אמון-רע. מתחת, שלושה טורים של כתב חרטומים המשבחים את גבורתו וגדולתו של רעמסס השני. האובליסק של פריז כונה ה"מחט של קלאופטרה", כבר בשנת 1887, אולם כיום הוא מוכר יותר כ"אובליסק של לוקסור".
בחודש מאי שנת 1830 החליט מוחמד עלי לתת את האובליסק במתנה לשארל העשירי, מלך צרפת. המבצע כולו נוהל על ידי מהנדס ימי בשם ז'אן-בטיסט אפולינר לאבה, והסתיים ב-25 באוקטובר שנת 1836 כאשר האובליסק הוצב במקומו הנוכחי. בטקס שנערך בנוכחות לואי פיליפ מלך צרפת הוענקו למתכנן המבצע מדליה וסכום כסף נכבד. כמו כן העניק המלך למוחמד עלי שעון גדול שנמצא עד היום במסגד מוחמד עלי בקהיר. מאז הצבתו של האובליסק בפריז הייתה שאיפה להשלים את הקצה החסר, אולם דבר זה בא לידי ביצוע רק לאחר החלטתו של נשיא צרפת ז'אק שיראק לממן את הפרויקט. הפירמידיון שבראש האובליסק נבנה במאי 1998. הוא עשוי מברונזה ועלי זהב. גובהו 3.6 מטר.
הערות שוליים

↑  "The Obelisk of Egypt" by Labib Habachi, 1977 Charles Scribner's
↑  Cleopatra's Needle
↑  Cleopatra's Needle
1 2  History of the Egyptian Obelisks
↑  לוחות הזיכרון בבסיס
↑  Henry Honychurch Gorringe
↑  צילום ההטענה
↑  Obelisk
↑  New Guide to Modern French Conversation, Or The Student's and Tourist's French Vade-mecum: Containing a Comprehensive Vocabulary and Phrases and Dialogues on a Variety of Useful Or Interesting Topics, p. 148, by Alain Auguste Victor de Fivas, 28th edition, Published by C. Lockwood & Co., 1877
↑  The chronology of the travel to Paris
↑  האובליסק בכיכר קונקורד
הכנות למשלוח מחט קלאופטרה ללונדון, צילום משנת 1877 לערך