stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גבול ארצות הברית – מקסיקו
ביטחון > ממשל טראמפ

ב-2016 הציע המועמד לנשיאות, דונלד טראמפ לבנות חומה על הגבול לשליטה בהגירה. הוא הכריז שעם היבחרו לנשיאות הוא יאלץ את מקסיקו לשלם את עלויות הבנייה. ב-25 בינואר 2017, ימים ספורים לאחר השבעתו של טראמפ ויומיים לפני פגישתו המתוכננת בוושינגטון די. סי. עם נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו, חתם הנשיא טראמפ על צו נשיאותי 13767 לבניית החומה. פניה נייטו הכחיש שמקסיקו תשלם עבור החומה וכתוצאה מכך בוטלה הפגישה. זמן קצר לאחר מכן הודיע טראמפ שבכוונתו להטיל מכס בשיעור של 20% על סחורות מקסיקניות.
ב-20 בספטמבר 2017 הגיש התובע הכללי של קליפורניה, חוויאר ביסרה תביעה בטענה שממשל טראמפ חרג מסמכותו בהרחבת הבנייה של החומה. עד סוף 2017 לא הסכימה מקסיקו לשלם סכום כלשהו לטובת בניית החומה, והקונגרס לא דן בהטלת מכסים חדשים על סחורות ממקסיקו. הקונגרס לא אישר שום הקצבה למימון החומה מעבר לבנייה שהחלה על פי התכנון שהוחלט עליו במהלך תקופת נשיאותו של ברק אובמה.
ביוני 2018 יזם ממשל טראמפ מדיניות חדשה להפרדת הורים מילדיהם על הגבול עם מקסיקו. אנשים שביקשו מקלט במעברי גבול רשמיים נדחו ונאמר להם שאין אפשרות לקבלם. ארצות הברית ומקסיקו הטילו בו-זמנית מכסים הדדיים על סחורות הייבוא.
ב-8 בנובמבר אותה שנה הודיע ממשל טראמפ על כללים חדשים לדחיית בקשות למקלט לכל מי שחוצה את הגבול באופן בלתי חוקי ללא קשר לאזרחותו. הוראה זו ניתנה על בסיס פסק הדין של בית המשפט העליון "טראמפ נגד הוואי" (Trump v. Hawaii) ועל סמך סמכות הנשיא על פי חוק ההגירה והאזרחות של 1965. למחרת היום חתם הנשיא על הכרזה על פיה הוגדר שאנשים החוצים את הגבול עם מקסיקו באופן בלתי חוקי לא יהיו זכאים לקבל מקלט. הוא הגדיר את מצעד המהגרים מאמריקה המרכזית לארצות הברית כמשבר. קבוצות פעילי זכויות אדם מתחו ביקורת קשה על הצעד, וכמה קבוצות, כולל המרכז המשפטי לדרום העני, האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות והמרכז לזכויות חוקתיות (אנ'), הגישו תביעה משפטית נגד ההכרזה בבית המשפט הפדרלי במחוז הצפוני של קליפורניה. השופט ג'ון טיגאר פסק ב-20 בנובמבר לטובת העותרים, והוציא צו מניעה נגד הממשל לעיכוב יישום הצו. הממשל עתר לבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים, שם פסק הרכב השופטים שהיה מפולג שנוהלי בקשת המקלט סתרו את החוק הקיים וביטל את הצו. ב-21 בדצמבר הודיע בית המשפט העליון על סירובו לשמוע את ערעור הממשל ומנע את יישום הצו.
במהלך 2018 עצרו אנשי משמר הגבול של ארצות הברית 107,212 אנשים שניסו להיכנס לארצות הברית כמשפחות, מספר שיא של כל הזמנים. בחודשים אוקטובר 2018 עד פברואר 2019 נשבר גם שיא זה כאשר נעצרו 136,150 איש כמשפחות. ב-31 במרץ 2019 איים הנשיא טראמפ לסגור את הגבול ולנתק את קשרי הסחר בין הארצות. ב-4 באפריל אמר טראמפ שתחת זאת הוא ייתן למקסיקו שנה לבלום את הברחת הסמים ממנה לארצות הברית ואם היא לא תעמוד ביעד זה יוטל מכס על כלי רכב והגבול ייסגר.
ביטחון > ממשל טראמפ > החומה המוצעת

כאשר התמודד טראמפ לנשיאות, הוא טען שעלות החומה תהיה בין 8 ל-12 מיליארד דולר ושיעלה בידו לאלץ את מקסיקו לשאת בעלויות. הערכות העלות האמתיות של החומה המוצעת עמדו על סכומים שונים. בראשית 2017, זמן קצר לאחר השבעת טראמפ, העריכה המחלקה לביטחון המולדת שעלות הקמת החומה תגיע ל-22 מיליארד דולר. מנגד העריך צוות המפלגה הדמוקרטית בוועדת הסנאט לביטחון המולדת ולענייני הממשל שעלות בניית החומה תגיע ל-70 מיליארד דולר ושעלות אחזקתה השנתית תגיע ל-150 מיליון דולר.
בקיץ אותה שנה תכננו ארבע חברות בנייה גדולות להגיש הצעת מחיר למיזם. סוכנות המכס והגנת הגבולות תקצבה 20 מיליון דולר לשכירת חברות אלו כדי שיבנו דגמים בעלות של חצי מיליון דולר של החומה. באותה עת אישר הקונגרס רק 341 מיליון דולר לתחזוקת החומה הקיימת ולא אושרו תקציבים לבניית קטעים חדשים של החומה. המחלקה לביטחון המולדת המליצה שגובה החומה יהיה בין 5.5 ל-9 מטרים ושעומקה בתוך האדמה יגיע ל-1.8 מטרים כדי להרתיע מבריחי סמים מלחפור מנהרות.
בינואר 2021, עם לכניסתו לתפקיד נשיא ארצות הברית, חתם ג'ו ביידן על צווים נשיאותיים המבטלים את בניית החומה ואת מדיניות ההגירה של טראמפ.
ביטחון > סיוע הומניטרי לאורך הגבול

גופים הומניטריים כמו "גבולות אנושיים" (Humane Borders), "לא עוד מוות" (No More Deaths) ו"השומרונים" (Samaritans) מספקים מים כדי להפחית את מקרי המוות בקרב המהגרים שעושים את דרכם דרך מדבר אריזונה. ב-2010 נקט שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית במדיניות להתרת הנחת חביות מים לצד הכבישים באזורים קשים.
ארגון "לא עוד מוות" הוא ארגון חוץ-ממשלתי שמטהו שוכן בטוסון ומטרתו לסייע לשים קץ למוות ולסבל של המהגרים לאורך גבול ארצות הברית–מקסיקו באמצעות אספקת צרכים אנושיים בסיסיים וביצוע שיחות טלפון לקרובי המהגרים. מאז ייסודו ב-2004, סיפק הארגון סיוע לאלפי אנשים שחצו את הגבול. עם זאת, משמר הגבול ושאר הסוכנויות הממשלתיות הפועלות ליד הגבול קראו תיגר על פעילותן של כמה גופים הומניטריים, כאשר עקבו אחר המהגרים לתחנות הטיפול הרפואיות של המתנדבים ופשטו עליהם.
שיעור התחלואה באיידס ובשחפת בערי גבול כמו אל פאסו וסיודאד חוארס הם גבוהים מעל הממוצע בשתי הארצות. ארגון "יוזמת הבית שלנו" (Nuestra Casa Initiative) ניסה לפעול נגד הפערים הבריאותיים באמצעות שימוש באסטרטגיה חוצת גבולות.
המהגרים מהווים מטרה קלה לכנופיות, בשל העובדה שאין להם את הכוח להתנגד לתוקפים והם מוצאים את עצמם חסרי כל. ביוני 2018 פסל התובע הכללי של ארצות הברית ג'ף סשנס את היותם של המהגרים קורבנות לאלימות מצד כנופיות כסיבה לבקשת מקלט.
במקסיקו, רוב הארגונים ההומניטריים מתמקדים בסיוע למגורשים. ככל ששיעור המגורשים עלה, ניכרה הבעיה שלהם יותר ויותר ברחובות הערים במקסיקו. כתוצאה מכך, הוקמו קבוצות הומניטריות רבות בערים במקסיקו, כמו נוגלס, אליהן גורשו מהגרים חסרי תיעוד. הקבוצות הללו הן ארגונים דתיים ומוסדות ללא כוונת רווח שמסייעים למגורשים, שלרבים מהם אין משאבים כמו כסף, מזון, או מידע על משפחותיהם, וללא עזרת הארגונים הם הופכים לחסרי בית וסובלים מיאוש.
ביוני 2019, הועברו 300 ילדי מהגרים ממתקן מעצר בקלינט, טקסס, לאחר שקבוצה של עורכי דין שביקרה במקום, דיווחה על התנאים הבלתי בטיחותיים ועל תנאי התברואה הגרועים שם. באותו חודש נמצאו גופותיהם של אוסקר אלברטו מרטינז ושל בתו בת השנתיים, אנג'י ולרייה, במימי הריו גראנדה. המשפחה, שמוצאה מאל סלוודור, ניסתה לחצת את הגבול ליד בראונסוויל. בעקבות תשומת הלב התקשורתית למקרה, העביר בית הנבחרים של ארצות הברית חוק להקצאת 4.5 מיליארד דולר למשאבים הומניטריים בגבול.
אזור הגבול > יוזמת הגבול הבטוח

"התוכנית האסטרטגית הלאומית משמר הגבול" (National Border Patrol Strategic Plan) הוכנה לראשונה ב-1994 ועודכנה ב-2004 וב-2012. העדכון של 2004 התמקד במבנה הפיקודי, המודיעין, הפיקוח, האכיפה והצבת הכוחות של משמר הגבול לצורך תגובה מהירה יותר לאיומים על הגבול. התכנון האסטרטגי הוביל לפיתוח מדיניות רחבה יותר של המחלקה לביטחון המולדת שהוביל ל"יוזמת הגבול הבטוח" (Secure Border Initiative) ב-2005 כדי לשמור על הביטחון בגבולות ארצות הברית ולהפחית את היקף ההגירה הבלתי חוקית. המרכיבים העיקריים של יוזמת הגבול הבטוח עסקו בכוח אדם, ביכולת הקיבול, הפיקוח, התשתית הטקטית והתגבור הפנימי. מרכיב נוסף ביוזמה היה "אכיפה עם תוצאות", שלא היה סעיף במסמך המדיניות שפורסם. במשך שנים נהגו מהגרים בלתי חוקיים שנעצרו על ידי סוכני משמר הגבול לשוב מרצונם ולנסות לחצות את הגבול שוב. לאחר יוזמת הגבול הבטוח של 2005 הוגבלו חזרות אלו לשלושה גורמים.
אחד הגורמים היה שלילת הזכות של מי שנלכד בניסיון החצייה של הגבול לקבל אשרה במשך חמש שנים והוא היה חשוף להעמדה לדין פלילי אם ינסה שוב לחצות את הגבול באופן בלתי חוקי. חוק ההגירה והאזרחית של 1952 התיר להטיל מגבלה כזאת בהליך משפטי מזורז. בשנים 2002–2006 הרחיבה המחלקת לביטחון המולדת את הטלת המגבלות הללו לזרים שנכנסו לארצות הברית פעם נוספת תוך שבועיים ונלכדו במרחק של 100 מילים (160 ק"מ) מהגבול.
תוצאה נוספת של היוזמה היא ההרשעות הפליליות. המחלקה לביטחון המולדת גם פעלה בשיתוף פעולה עם מחלקת המשפטים להגדיל את מספרם של אלו שחוצים את הגבול באופן בלתי חוקי והורשעו בעבירה פלילית. התוצאה השלישית של היוזמה היא ההרחקה מהגבול, כלומר, החזרתם של המקסיקנים שעברו את הגבול באופן בלתי חוקי לאזורים רחוקים מהגבול ולא למעבר הגבול הקרוב.
אזור הגבול > אזור הגבול של 100 המילים

ארצות הברית קבעה אזור גבול ברוחב של 100 מילים (160 ק"מ) לאורך כל גבולותיה היבשתיים וחופיה, ולמעשה הוא מכסה כשני שלישים מאוכלוסיית ארצות הברית, כולל רוב הערים הגדולות ובחלק מהמדינית, את כל שטחן. אזור הגבול נוצר על ידי מחלקת המשפטים במסגרת הפירוש שלה לחוק ההגירה והאזרחות של 1952 (אנ'). לסוכני סוכנות המכס והגנת הגבולות יש את הסמכות לעצור ולחפש בתחומי אזור זה והם מורשים להיכנס לתוך רכוש פרטי ללא צו במרחק של 25 מילים (40 ק"מ) מהגבול וכן להציב נקודות ביקורת.
התיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית מגן על אנשים מפני חיפוש ותפיסה ללא צורך סביר. עם זאת, במסגרת המקרה החריג של חיפוש באזור הגבול או במעברי הגבול הגנה חוקתית זו לא תקפה במלואה. משמעות הדבר הוא שרוב אוכלוסיית ארצות הברית נתונה לתקנות של סוכנות המכס והגנת הגבולות, כולל חיפוש ותפיסה. ישנן מגבלות מסוימות ליכולות של סוכני המכס והגנת הגבולות להפעיל את סמכותם זו. לדוגמה, הם לא רשאים להוציא אדם מכלי רכב ללא חשד סביר להפרת חוקי ההגירה או ביצוע פשע, או לערוך ברכב חיפוש ללא צו או סיבה מוצדקת. האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות גילה שסוכני המכס והגנת הגבולות מתעלמים כדבר שבשגרה ממגבלות הסמכות שלהם או לא מבינים אותן, כתוצאה מהדרכה לקויה, חוסר בפיקוח ואי מיצוי הדין במקרים של שימוש לרעה בסמכות, מקרים שהם שכיחים יחסית.
אזור הגבול > מבצע התייעלות

"מבצע התייעלות" (Operation Streamline) מתייחס באופן כללי למדיניות של אפס סובלנות שמיושמת על גבול ארצות הברית-מקסיקו שמטרתה להרחיק מהגרים בלתי חוקיים בהליך מזורז במקרה שהם נכנסים לארצות הברית ללא מסמכים מתאימים או עם מסמכים מזויפים או שהם בעלי הרשעות קודמות בעבירות בתחום ההגירה. צעדים אלו יושמו לראשונה בדל ריו, טקסס ב-2005. התוכנית הורחבה מאז לארבעה מתוך חמשת המחוזות השיפוטיים הפדרליים של אזור הגבול.
קודם לכן, ניתנה למהגרים בלתי חוקיים שנתפשו האפשרות לשוב לארץ מוצאם או לפתוח בהליכים לקבלת זכות שהייה. לאחר תחילת יישום מבצע ההתייעלות, כמעט כל אלו שנלכדו על הגבול בחשד לחצייה בלתי חוקית הועמדו לדין. הם נשפטו בהמוניהם ונמצאו אשמים. פרקליטי ההגנה מייצגים לעיתים קרובות עד 40 מהגרים בעת ובעונה אחת. כ-99% מהמקרים במסגרת זו מסתיימים בהרשעה וככל שעברת חציית הגבול באופן בלתי חוקי חוזרת על עצמה, הנאשם בעבירה מואשם בסעיף חמור יותר על פי החוק.
בדצמבר 2009 נפסק בפסק הדין "ארצות הברית נגד רובלרו-סוליס" (United States v. Roblero-Solis) שההליכים המשפטיים ההמוניים כמו אלו של מבצע ההתייעלות מנוגדים לסעיף 11 בכללי ההליכים הפליליים הפדרליים. בסעיף זה נקבע שפסק דין בו נמצא הנאשם אשם חייב להתקבל באמצעות פנייה ישירה אל הנאשם. במקרה של רובלרו-סילס נקבע ש"פנייה ישירה" משמעותה שהשופט חייב לפנות לנאשם באופן אישי. אף על פי שבתי משפט רבים שינו את ההליכים כדי להתאים את עצמם לפסיקה זו, עדיין קיימות צורות של משפטים המוניים שמיושמות באזור הגבול.
תומכי מבצע ההתייעלות טוענים שהרשעות באופן חמור יותר הם גורם חשוב במניעת חציות בלתי חוקיות של הגבול. מקרי הלכידה של המהגרים הבלתי חוקיים פחתו לאחר 2005, כך שהם רואים בכך הצלחה של התהליך. לדוגמה, באזור דל ריו, הייתה ירידה במספר מקרי לכידת המהגרים בשיעור של 75% בין השנים 2005 ו-2009 (מ-68,510 ל-17,082). באופן דמה ירד מספר התפיסות באזור יומה ב-95% (מ-138,438 ל-6,951) בין השנים 2006 ו-2009.
מבקריו של מבצע ההתייעלות רואים את השימוש בבתי המשפט הפדרליים ובכוחות אכיפת החוק כהיבט שלילי. בנוסף, העמדתם לדין של חוצי הגבול מסיטה את תשומת הלב מהעמדה לדין על עבירות חמורות יותר. הם טוענים התועלת במבצע זה נמוכה בהשוואה למשאבים הנדרשים לביצועה. בתגובה לטענה שהמבצע מצליח למנוע הגירה בלתי חוקית, טועני מבקרי התוכנית שהתמריץ לחצות את הגבול כדי להשיג מקום עבודה או להתאחד עם בני משפחה חזק יותר.
טריטוריית הוואי

הטריטוריה של הוואי או טריטוריית הוואי (באנגלית: Territory of Hawaii; בהוואית: Panalāʻau o Hawaiʻi) הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שהתקיימה מ-30 באפריל 1900, עד 21 באוגוסט 1959, אז רוב שטחה, למעט אטול פאלמירה, התקבל לארצות הברית כמדינה ה-50 של ארצות הברית, מדינת הוואי. חוק הקבלה של הוואי קבע שמדינת הוואי לא תכלול את אטול פאלמירה, איי מידוויי, שונית קינגמן ואטול אטול ג'ונסטון, הכוללים את האי ג'ונסטון (או קלמה) ואת האי סנד.
ב-4 ביולי 1898, הקונגרס של ארצות הברית העביר את החלטת ניולנדס המאשרת את סיפוחה של הרפובליקה של הוואי בידי ארצות הברית, וחמישה שבועות לאחר מכן, ב-12 באוגוסט, הוואי הפכה לטריטוריה של ארצות הברית. באפריל 1900 אישר הקונגרס את חוק הוואי האורגני שארגן את הטריטוריה. החוק הציבורי של ארצות הברית 103-150 שאומץ בשנת 1993, (הידוע באופן לא רשמי בשם החלטת ההתנצלות), הודה כי "הפלתה של ממלכת הוואי התרחשה בהשתתפות פעילה של סוכנים ואזרחים של ארצות הברית" וגם "שהילידים אנשי הוואי מעולם לא ויתרו ישירות לארצות הברית על תביעותיהם לריבונות הטבועה שלהם כעם על אדמותיהם הלאומיות, בין אם באמצעות ממלכת הוואי או באמצעות משאל עם או בחירות עממיות".
ההיסטוריה הטריטוריאלית של הוואי כוללת תקופה מ-1941 עד 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר האיים הושמו תחת חוק צבאי. הממשלה האזרחית פוזרה ומושל צבאי מונה.
החוק האורגני

בתחילת 1900 העביר הקונגרס חוק לספק ממשלה לטריטוריית הוואי, אשר נחתם לחוק על ידי הנשיא ויליאם מקינלי ב-30 באפריל 1900. חוק אורגני זה הקים את משרד מושל הוואי. מושלים טריטוריאליים מונו על ידי נשיא ארצות הברית בעצה ובהסכמת הסנאט האמריקני. הם כיהנו במשך ארבע שנים, אלא אם כן הודחו מוקדם יותר על ידי הנשיא.
החוק האורגני > מושלים טריטוריאליים

סנפורד דול, רפובליקני (1900–1903)
ג'ורג' קרטר, רפובליקני (1903–1907)
וולטר פריר, רפובליקני (1907–1913)
לושיוס פינקהאם, דמוקרטי (1913–1918)
צ'ארלס מק'ארתי, דמוקרטי (1918–1921)
וולאס פרינגטון, רפובליקני (1921–1929)
לורנס ג'אד, רפובליקני (1929–1934)
ג'וזף פוינדקסטר, דמוקרטי (1934–1942)
אינגרם סטיינבק, דמוקרטי (1942–1951)
אורן לונג, דמוקרטי (1951–1953)
סמואל וילדר קינג, רפובליקני (1953–1957)
ויליאם קווין, רפובליקני (1957–1959)
החוק האורגני > בית מחוקקים

החוק האורגני יצר גם בית מחוקקים טריטוריאלי של הוואי דו-ביתי. הוא הורכב מבית תחתון, בית הנבחרים, ומבית עליון, הסנאט. חבריו נבחרו בהצבעה עממית.
החוק האורגני > מערכת משפטית

החוק יצר את בית המשפט העליון הטריטוריאלי ובתי משפט נוספים לערעורים. כל השופטים של בתי המשפט הללו מונו על ידי הנשיא בעצה ובהסכמת הסנאט.
החוק האורגני > נציג הקונגרס

החוק גם קבע שלהוואי, כמו לטריטוריות אחרות של ארצות הברית, יהיה נציג ללא הצבעה לקונגרס של ארצות הברית.
החוק האורגני > נציגי הקונגרס

הייצוג בבית הנבחרים של ארצות הברית הוגבל לנציג יחיד ללא הצבעה:
רוברט ויליאם וילקוקס (1900–1903)
ג'ונה קוהיו קאלאניאנאולה (1903–1922)
הנרי אלכסנדר בולדווין (1922)
ויליאם פול ג'ארט (1923–1927)
ויקטור סטיוארט קלאואלוהה יוסטון (1927–1933)
לינקולן לוי מק'קנדלס (1933–1935)
סמואל וילדר קינג (1935–1943)
ג'וזף ריידר פרינגטון (1943–1954)
מרי אליזבת פרוט פרינגטון (1954–1957)
ג'ון אנתוני בארנס (1957–1959)
תיירות

תעשיית התיירות של הוואי החלה בשנת 1882 כאשר Matson Navigation Company, שהוקמה על ידי ויליאם מטסון, החלה להפליג בספינות בין סן פרנסיסקו להוואי עם סחורות. ההובלות שלו עודדו אותו לרכוש ספינות קיטור שיובילו תיירים לנפוש בהוואי מארצות הברית היבשתית.
הצי של מטסון כלל את ה-SS Wilhelmina, שהתחרתה במיטב ספינות הנוסעים המשרתות את הנתיבים האטלנטיים המסורתיים. עם פריחת העניין של חופשות בהוואי על ידי המשפחות העשירות ביותר באמריקה בסוף שנות ה-20, מטסון הוסיף את ה-SS Mariposa‏, SS Monterey ו-SS Lurline לצי.
חברת הניווט מטסון הפעילה שני מלונות נופש בהונולולו ליד השטחים המלכותיים. המלון הראשון (ולמשך זמן מה היחיד) בוואיקיקי היה מלון מואנה שנפתח ב-1901. כמלון הראשון בוואיקיקי, מלון מואנה זכה לכינוי "הגברת הראשונה של ואיקיקי". המלון זכה לתשומת לב בינלאומית בשנת 1920 כאשר אדוארד, נסיך ויילס ולעתיד אדוארד השמיני, מלך בריטניה, נשאר כאורח.
בשנת 1927, מלון רויאל הוואי המפואר, שנקרא באופן לא רשמי "הארמון הוורוד של האוקיינוס השקט", נפתח לעסקים. זה היה מקום המגורים המועדף בהוואי של הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט כאשר ביקר בהוואי במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם הסיפוח, ארצות הברית ראתה בהוואי את הנכס הצבאי האסטרטגי ביותר שלה. מקינלי ויורשו נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט הרחיבו את הנוכחות הצבאית בהוואי והקימו כמה בסיסים מרכזיים, חלקם עדיין בשימוש היום. עד 1906, כל האי אואהו התבצר בקווי החוף עם בניית "טבעת פלדה", סדרה של סוללות תותחים הממוגנות עם קירות פלדה של החוף. אחת הסוללות הבודדות ששרדו שהושלמה בשנת 1911, סוללת רנדולף, היא היום האתר של מוזיאון הצבא האמריקאי של הוואי.
כטריטוריה של ארצות הברית, מטעי קני הסוכר זכו להשקעות חדשות. על ידי היפטרות מהמכסים שהוטלו על קני סוכר שנשלחו לארצות הברית היבשתית, למגדלים היה יותר כסף להוציא על ציוד, קרקע ועבודה. הון מוגדל הביא להגדלת הייצור. חמישה תאגידים מתקופת הממלכה נהנו מהסיפוח, והפכו לקונגלומרציות של מיליוני דולרים: Castle & Cooke, Alexander & Baldwin, C. Brewer & Co., American Factors (לימים Amfac), Theo H. Davies & Co. ביחד, חמש החברות שלטו בכלכלת הוואי בתור "חמשת הגדולים".
אננס והוואי

ג'יימס דול, הידוע גם בתור מלך האננס, הגיע להוואי ב-1899. הוא רכש קרקע בוואחיאווה והקים את מטע האננס הראשון בהוואי. בהיותו בטוח שאננס משומר יכול להפוך לייצוא מזון פופולרי, דול בנה מפעל שימורים ליד המטע הראשון שלו ב-1901. חברת הוואיאן אננס, שנקראה מאוחר יותר בשם Dole Food Company, קמה. כשהרווחים שלו עלו, דול התרחב ובנה מפעל שימורים גדול יותר באיוויליי ליד נמל הונולולו ב-1907. המיקום של איוויליי הפך את הפעולות העיקריות שלו לנגישות יותר לעבודה. מפעל השימורים באיוויליי פעל עד 1991. דול מצא את עצמו בעיצומה של תעשיית פריחה כלכלית. בתגובה לביקוש הגובר לאננס בשנת 1922, דול רכש את כל האי לאנאי והפך את אזורי השיחים הטרופיים הנמוכים בהוואי למטע האננס הגדול בעולם. במשך תקופה ארוכה, האי לאנאי ייצר 75% מהאננס בעולם ויהפוך להיות מונצח כ"אי האננס".
בשנות ה-30, הוואי הפכה לבירת האננס של העולם וייצור האננס הפך לתעשייה השנייה בגודלה. לאחר מלחמת העולם השנייה, היו בסך הכל שמונה חברות אננס בהוואי. כיום האננס מיובאים מתאילנד וממקומות אחרים; מעטים גדלים באופן מסחרי בהוואי.
יחסי גזע

אחד האתגרים הבולטים ביותר שהוואי הטריטוריאלית נאלצה להתמודד היה יחסי הגזע. נישואי תערובת היו נסבלים ואף מבוקשים. נשים ילידות רבות נישאו לגברים מהגרים והצטרפו לקהילתן. עד 1898, רוב אוכלוסיית הוואי הייתה מורכבת מעובדי מטעים מסין, יפן, הפיליפינים ופורטוגל. חוויות המטעים שלהם הפכו את הוואי לתרבות מטעים. שפת הפידג'ין הוואי פותחה במטעים כדי שכולם יוכלו להבין אחד את השני. הבודהיזם והשינטואיזם התרחבו והפכו לדתות גדולות. הקתוליות הפכה לכת הנוצרית הגדולה ביותר בהוואי.
יחסי גזע > משפט מאסי

יחסי הגזע בהוואי עלו לאור הזרקורים הלאומי ב-12 בספטמבר 1931, כאשר תאליה מאסי, אשתו של קצין בצי האמריקני, השתכרה וטענה שהיא הוכתה ונאנסה. באותו לילה עצרה משטרת הונולולו מכונית ועצרה חמישה גברים, כולם עובדי מטעים. השוטרים לקחו את הגברים לחדר השינה של מאסי בבית החולים שם היא זיהתה אותם. למרות שלא היו ראיות שיכלו להוכיח שהגברים היו מעורבים ישירות, עיתונים לאומיים פרסמו במהירות סיפורים על המקומיים האכזריים בחיפוש אחר נשים לבנות בהוואי. חבר המושבעים במשפט הראשוני לא הצליח להגיע לפסק דין. אחד הנאשמים הוכה לאחר מכן קשות, בעוד שאחר, ג'וזף קאההוואי, נרצח. המשטרה תפסה את רוצחי קאההוואי: בעלה של מאסי תומאס, אמה גרייס פורטסקיו ושני מלחים. עורך הדין הפלילי המפורסם קלרנס דארו הגן עליהם. חבר מושבעים של מקומיים מצא אותם אשמים והם נידונו לעבודות פרך למשך עשר שנים. בזעמם על עונשו של בית המשפט, מנהיגי הטריטוריה הלבנים וכן 103 חברי קונגרס חתמו על מכתב המאיים להטיל חוק צבאי על השטח. זה הפעיל לחץ על המושל לורנס מ. ג'אד להקל בעונשים שהוטלו. תושבי הוואי היו המומים וכל ארצות הברית שקלה מחדש את מה שהם חושבים על המגוון הגזעי של הוואי. המונח "מקומי" (האוכלוסייה הלא לבנה של הוואי) הופץ באמצעות משפט מאסי.
משטר צבאי

מ-1941 עד 1944, בעקבות ההתקפה על פרל הארבור וכניסתה של אמריקה למלחמת העולם השנייה, המושלים הטריטוריאליים ג'וזף פוינדקסטר ואינגרם סטיינבק שללו מעצמם את סמכויותיהם המנהליות על ידי הכרזת חוק צבאי. עם השעיית החוקה הטריטוריאלית, פוזרו גם בית המחוקקים ובית המשפט העליון ללא הגבלת זמן. החוק הצבאי נאכף על כל תושבי הוואי. הקמת הממשל הצבאי נעשתה ברובה על ידי חיל הפרקליטות הכללית של השופטים של צבא ארצות הברית, שהפך לתובע הכללי הצבאי. הגנרל וולטר שורט מינה את עצמו למושל צבאי ב-7 בדצמבר 1941. הוא קיבל את השליטה בהוואי ושלט מארמון איולני, שהוגן במהירות והוקף בשוחות. הוא שוחרר ב-17 בדצמבר והואשם במעילה בתפקידו, וכן הואשם בביצוע הכנות לקויות למקרה של תקיפה לפני המתקפה על פרל הארבור.
לפי החוק הצבאי, כל פן בחיי הוואי היה בשליטת המושל הצבאי. ממשלתו הטביעה טביעות אצבע לכל התושבים מעל גיל שש, הטילה הפסקות עוצר, קיצצו מזון ובנזין, צנזרה את החדשות והתקשורת, צנזרה את כל הדואר, אסרה אלכוהול, הקצתה שעות עבודה וניהלה תנועה ואיסוף אשפה מיוחד. חוקי המושל הצבאי נקראו פקודות כלליות. המשמעות של הפרות הייתה ענישה ללא ערעור על ידי בתי דין צבאיים.
אנתוני, התובע הכללי באותה התקופה, מספק מידע שונה. "המבוגר והחלש" פוינדקסטר, דמוקרטי ממונה, הוטעה באופן שונה לוויתור על סמכויותיו. אנתוני אינו מזכיר טביעת אצבע; מאשש קיצוב בנזין אך לא מזון (האחרון בניגוד ליבשת); ומפריך איסור אלכוהול בכך שהוא מראה כיצד הצבא השיג רווחים נאים על ידי היתרים ואגרות אלכוהול.
הממשל הצבאי הנהיג קיפאון תעסוקתי בהוראה כללית מס' 91 (אין להשאיר מעסיק ללא מכתב מעמד תקין); ואיסור על בתי משפט שדרשו עדים ומושבעים. נאמר כי עבירות תנועה גרמו לתקופות מאסר ובתי המשפט הצבאיים הוכיחו הטיה כלפי אזרחים. התפתחו קרבות סמכויות בין משרדי המלחמה, המשפטים והפנים הפדרליים, שבו משרד המשפטים מילא תפקיד מתווך או שעבר מצד לצד בכל פעם. יתרה מכך, נראה היה שמשרד המלחמה ואולי פיקוד האוקיינוס השקט קיבלו החלטות בכוחות עצמם בלי לתאם עם המשרדים האחרים.
תיקי גלוקנר וסייפרט, למעשה שני עצורים, גרמנים שהתאזרחו, בדקו את ההשעיה על ידי הצבא של הביאס קורפוס. בשנה השנייה לחוק הצבאי, אוגוסט 1943, זימן השופט המחוזי האמריקני מצגר את הגנרל ריצ'רדסון לברר מדוע שני אלו הוחזקו ללא אישומים. הגנרל, לפי פקודה כללית מס' 31, יכול היה לעצור את השופט בגין הגשת כתב אישום נגד איש צבא, אך במקום זאת הדף בגסות את המרשל כדי להתחמק מזימון. האסירים שוחררו מחוץ להוואי, תוך הימנעות מהיחלשות המשטר הצבאי.
המהפכה הדמוקרטית של 1954

המהפכה הדמוקרטית של 1954 הייתה מהפכה לא אלימה שהורכבה משביתות כלליות, הפגנות ופעולות אחרות של אי ציות אזרחי. המהפכה הגיעה לשיאה בבחירות הטריטוריאליות של 1954, בהן שלטונה של המפלגה הרפובליקנית של הוואי בבית המחוקקים הגיע לסיומו בפתאומיות, שכן הם הוחלפו בבחירות על ידי חברי המפלגה הדמוקרטית של הוואי.
הוואי 7

במהלך השנים שקדמו להדחה של המפלגה הרפובליקנית, נוצרו חששות מהמלחמה הקרה וארצות הברית הייתה באמצע הפחד האדום השני. ה-FBI הפעיל את חוק סמית' כלפי ה-ILWU והמפלגה הקומוניסטית של הוואי, עצר את אלה שנודעו בשם הוואי 7 ב-28 באוגוסט 1951, בפשיטות מסונכרנות בשעה 6:30 באותו בוקר. הם הורשעו במשפט שנמשך שנתיים. חברי הוואי 7 שוחררו בסופו של דבר בשנת 1958.
כניסה לאיחוד

הצעת החוק הראשונה של הקונגרס להקמת מדינה בהוואי הוצעה בשנת 1919 על ידי קוהיו קאלאניאנאולה, והתבססה על הטיעון שמלחמת העולם הראשונה הוכיחה את נאמנותה של הוואי. היא זכתה להתעלמות, וההצעות להקמת מדינה בהוואי נשכחו במהלך שנות ה-20 של המאה הקודמת, משום ששליטי הארכיפלג האמינו שהאינטרסים של מגדלי הסוכר יקודמו טוב יותר אם הוואי תישאר טריטוריה. בעקבות תיקון ג'ונס-קוסטיגן, הצעת חוק נוספת למדינה הוגשה לבית הנבחרים במאי 1935 על ידי סמואל ויילדר קינג, אך היא לא הגיעה להצבעה, בעיקר בגלל שפרנקלין רוזוולט עצמו התנגד נחרצות למדינה בהוואי, בעוד שהדמוקרטים חברי "הדרום איתן" שלא יכלו לקבל חברי קונגרס שאינם לבנים שלטו בכל הוועדות.
הוואי כוננה לתחייה את הקמפיין ב-1940 על ידי הצבת שאלת המדינה בקלפי. שני שלישים מציבור הבוחרים בשטח הצביעו בעד הצטרפות לאיחוד. לאחר מלחמת העולם השנייה, הקריאה להקמת מדינה חזרה על עצמה עם תמיכה גדולה עוד יותר, אפילו מכמה מדינות ביבשת. הסיבות לתמיכה במדינה היו ברורות:
הוואי רצתה את היכולת לבחור את המושל שלה
הוואי רצתה את היכולת לבחור את הנשיא
הוואי רצתה להפסיק את המיסוי ללא ייצוג הצבעה בקונגרס
הוואי ספגה את המכה הראשונה של המלחמה
האוכלוסיות האתניות הלא-לבנות של הוואי, במיוחד היפנים, הוכיחו את נאמנותן בכך ששירתו בחזית האירופית
הוואי כללה 90% מאזרחי ארצות הברית, רובם ילידי ארצות הברית
קצין לשעבר של משטרת הונולולו, ג'ון א. ברנס, נבחר לנציגה של הוואי לקונגרס ב-1956. ברנס, דמוקרטי, ניצח ללא ההצבעה הלבנה אלא עם התמיכה הגורפת של היפנים והפיליפינים בהוואי. בחירתו התבררה כמרכזית לתנועת המדינה. עם הגעתו לוושינגטון הבירה, החל ברנס לבצע תמרונים פוליטיים מרכזיים על ידי ניצחון על בעלי ברית בין מנהיגי הקונגרס ומושלי מדינות. ההישג החשוב ביותר של ברנס היה לשכנע את מנהיג הרוב בסנאט לינדון ב. ג'ונסון (D-טקסס) שהוואי מוכנה להפוך למדינה, למרות ההתנגדות המתמשכת של תושבי הדרום העמוק כמו ג'יימס איסטלנד וג'ון ספרקמן.
במרץ 1959, שני בתי הקונגרס העבירו את חוק הקבלה של הוואי ונשיא ארצות הברית דווייט ד' אייזנהאואר חתם עליו בחוק. ב-27 ביוני 1959, התקיים משאל עם המבקש מתושבי הוואי להצביע על קבלת הצעת חוק המדינה. משאל העם עבר ברוב מוחץ, כאשר 94.3% הצביעו בעד. ב-21 באוגוסט, פעמוני הכנסייה ברחבי הונולולו נשמעו בעקבות ההכרזה שהוואי היא סוף סוף מדינה בארצות הברית.
בוטן מתוק בקרקס

| --- | --- |

בוטן מתוק בקרקס בהופעה ב"עיר הבירה" אוגוסט 2003
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 סוגה:  רוק
בוטן מתוק בקרקס היא להקת רוק אלטרנטיבית ישראלית שהחלה את דרכה בעולם המוזיקה בשנת 1999.