stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גולה לבן
ארגונים וישויות של גולים לבנים

שטחי שיפוט של הכנסייה האורתודוקסית:
הכנסייה הרוסית האורתודוקסית מחוץ לרוסיה (РПЦЗ, Зарубежная Церковь)
האקסארכיה הפטריארכאלית של הקהילות האורתודוקסיות של המסורת הרוסית במערב אירופה (Парижский Экзархат)
הכנסייה האורתדוכסית באמריקה (АПЦ, Митрополия) – לא נוסדה בידי גולים לבנים אך כוללת אחוז משמעותי של קהילות של גולים לבנים.
ארגונים צבאיים וצבאיים למחצה:
האיחוד הצבאי הכולל הרוסי (РОВС)
קבוצת הקוזאקים של הדון
קבוצת הקוזאקים של קובן
קבוצת הקוזאקים של טרקן
לוחמי הקורפוס הרוסי (Союз Чинов Русского Корпуса)
אגודת הקדטים (Объединение Кадет Российских Корпусов за Рубежом)
ארגונים פוליטיים:
הברית הלאומית של בני הברית הרוסים (НТ)
הקונגרס של אמריקנים רוסים (The Congress of Russian Americans)
מסדר האיחוד הקיסרי הרוסי (РИС-О)
האיחוד המונרכיסטי הגבוה (Высший Монархический Совет)
המלאדרוסי (Союз Младороссов,)
תנועת המדינה העממית הכלל לאומית הרוסית (РОНДД))
האיחוד למערכה למען שחרור עמי רוסיה (СБОНР) – נוסדה על ידי מהגרי "הגל השני", אך כללה גולים לבנים רבים.
תנועות נוער:
ארגון הגששים הרוסים הצעירים (צופים בגלות) (ОРЮР)
הארגון הלאומי של הצופים הרוסים (צופים בגלות) (НОРС)
הארגון הלאומי של הסיירים (או "אבירים") (НОВ, Витязи)
האגודה הלאומית של מגלי ארצות רוסים (НОРР)
תנועת הסטודנטים הנוצרים רוסים (РСХД)
הארגון האורתודוקסי של הגששים הרוסים (ПОР)
הסוקול הרוסי (Русский Сокол)
ארגוני צדקה:
קרן טולסטוי
לקריאה נוספת

M.V. Nazarov, The Mission of the Russian Emigration, Moscow: Rodnik, 1994. ISBN 5-86231-172-6
דיבורית

דיבורית במכונית
דיבורית היא התקן המאפשר לדבר בטלפון סלולרי בלי שיהיה צמוד לפניו של הדובר. לדיבורית שתי וריאציות:
דיבורית המאפשרת לנהג לשוחח תוך כדי נהיגה, בלי להחזיק את הטלפון ובלי להשתמש (או כמעט בלי להשתמש) בידיו לשם הפעלת הטלפון.
דיבורית אישית, המאפשרת לדבר בטלפון כשהוא מרוחק מפניו של הדובר.
דיבורית במכונית

דיבורית במכונית מורכבת ממיקרופון הנמצא לא רחוק מראשו של הנהג, מרמקול שדרכו נשמעת שיחת הטלפון, מעריסה שבה מונח הטלפון ומחיווט ומנגנון אלקטרוני המחברים בין הטלפון ובין המיקרופון והרמקול. בדור הראשון של הדיבוריות היה החיבור בין הטלפון לדיבורית חיבור פיזי, באמצעות שקע מתאים בטלפון. כיוון שכל יצרן עיצב שקע זה בדרכו (ולעיתים בדרכים אחדות), ללא תקן מחייב, התאימה כל דיבורית רק לדגם מסוים של טלפון. בדור השני של הדיבוריות, שהתפתח בעשור הראשון של המאה ה-21 הוחלף הקשר הפיזי בקשר אלחוטי בטכנולוגיית בלוטות'. שינוי זה מאפשר לכל טלפון התומך בטכנולוגיה זו להתחבר לכל דיבורית מסוג זה.
במכשיר טלפון המצויד ביכולת של חיוג קולי, נעשה גם החיוג, ליעדים המוכרים לטלפון, ללא שימוש בידיו של הנהג. בחלק מהדיבוריות משמש מקלט הרדיו שבמכונית כתחליף לרמקול של הדיבורית, כולל מעבר אוטומטי משידור רדיו להשמעת הטלפון, כאשר נכנסת שיחה או יוצאת.
במדינות רבות, וישראל בתוכן, אוסרת החקיקה דיבור בטלפון סלולרי תוך כדי נהיגה, אלא אם הדיבור נעשה באמצעות דיבורית.
דיבורית קסדה

בדומה לדיבורית במכונית, דיבורית קסדה נועדה לשימושו של רוכב אופנוע או קטנוע, כך שיוכל לדבר בטלפון סלולרי בלי להסיר את ידיו מכלי הרכב. הדיבורית מחוברת לקסדה שלראשו של הרוכב.
דיבורית אישית

שימוש שגרתי בטלפון סלולרי מצריך את החזקתו ביד והצמדתו לפניו של הדובר. כאשר הדובר מעוניין בשתי ידיים חופשיות גם בעת שיחה בטלפון, וכן כאשר הוא מעוניין להרחיק את הטלפון מפניו כדי לצמצם את סכנת הקרינה, עומדת לרשותו דיבורית אישית, שאותה הוא מצמיד לאזנו. הדיבורית הסטנדרטית מחוברת באמצעות חוט חשמל אל מכשיר הטלפון, ומאפשרת להרחיקו כ-50 ס"מ מהראש. ככל שמקור השידור רחוק יותר מהגוף, עוצמת השידור המגיעה אל הגוף קטנה ביחס ריבועי למרחק, כלומר - החזקת המכשיר במרחק 50 ס"מ מהראש במקום 5 ס"מ, מגדילה את המרחק פי 10 ומקטינה את עוצמת הקרינה (כלומר, שטף האנרגיה) פי 100.
בדיבורית בטכנולוגיית בלוטות' (Bluetooth) מוחלף החוט המחבר את הטלפון לדיבורית בקשר אלחוטי. דיבורית זו מאפשרת להרחיק את המכשיר הסלולרי מהראש, אולם מצמידה אליו משדר אחר. מבחינת עוצמות השידור, השידור הסלולרי חזק עשרות מונים מהשידור של הדיבורית (שידור לקילומטר חזק פי 10,000 משידור ל-10 מטרים), לכן דיבורית זו יעילה בהפחתת הקרינה כמו הדיבורית הרגילה.
דיבורית בטכנולוגיית בלוטות'
גדעון שלח

| --- | --- |

 לידה:  10 בספטמבר 1959 (בן 65) משמר העמק
 ענף מדעי:  היסטוריה של סין, ארכאולוגיה, אנתרופולוגיה
 עיסוק:  ארכאולוג, היסטוריון, מרצה
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 מוסדות:  אוניברסיטת פיטסבורג, אוניברסיטת בייג'ינג
 
מחקר השטח בפו-סין, מרץ 2013
גדעון שלח בחפירות באזור צ'ה-פנג, מונוגוליה הפנימית, 2002
גדעון (גידי) שלח-לביא (נולד ב-10 בספטמבר 1959) הוא ארכאולוג ישראלי המתמחה בסין, פרופסור מן המניין בחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

גדעון שלח-לביא נולד וגדל בקיבוץ משמר העמק. סבו מצד אמו היה מנהיג מפ"ם יעקב חזן ואמו, ד"ר יהודית אכמון פסיכולוגית קלינית. אביו, פרופסור מנחם שלח, נולד ביוגוסלביה וכילד בשואה ברח מקרואטיה דרך איטליה לארץ-ישראל; היה חבר קיבוץ משמר העמק ופרופסור להיסטוריה של השואה באוניברסיטת חיפה. גדעון שלח-לביא התעניין בארכאולוגיה מילדותו. למד לתואר ראשון בחוגים לארכאולוגיה ולימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בשנים 1989-1986. השתתף במשלחת הראשונה של חילופי סטודנטים בין סין לישראל בשנים 1990–1991, אז למד סינית באוניברסיטת דרום-מערב סין, בסה-צ'ואן. למד לדוקטורט במחלקות לאנתרופולוגיה וללימודי מזרח אסיה באוניברסיטת פיטסבורג, ארצות הברית, בשנים 1991–1996. מחקר הדוקטורט שלו התמקד בנושא "התפתחות החברה המורכבת בצפון-מזרח סין מהאלף הרביעי לאלף הראשון לפני הספירה", בהדרכת פרופסור קתרין לינדוף. במהלך הדוקטורט היה סטודנט באוניברסיטת בייג'ינג וערך מחקר שטח ארכאולוגי באזור צ'ה-פנג, מונגוליה הפנימית.
עשה בתר-דוקטורט בחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בשנת 1996–1997. מונה למרצה בחוג ללימודי מזרח אסיה בשנת 1997, מונה למרצה בכיר בשנת 2002 ולפרופסור חבר בשנת 2007 ופרופסור מן המניין בשנת 2013.
עמד בראש החוג ללימודי מזרח אסיה בשנים 2004-2002 ובשנים 2006-2005. ב-2006 הקים את מרכז פריברג ללימודי מזרח אסיה ועמד בראשו בשנים 2006–2012. הוא מופקד על הקתדרה ללימודי מזרח אסיה על שם לואיס פריברג. כיהן כסגן דיקן של הפקולטה למדעי הרוח בנושאי מחקר בשנים 2006–2010.
עמית בקבוצת המחקר בסכוליון "ארכאולוגיה של הזיכרון: ייסוד, שקיעה וחורבן" בשנים 2010–2013.
שהה כעמית במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון בשנת 2004–2005.
היה סגן נשיא החברה הבינלאומית לארכאולוגיה של מזרח אסיה בשנים 1997–2004.
חבר במערכת כתב העת היסטוריה ובוועדה המייעצת של כתב העת Journal of East Asian Archaeology.
התמנה לפרופסור אורח באוניברסיטת ג'י-לין בסין (Kuang Yaming Visiting Professor, Department of Archaeology, Jilin University, China).
שלח-לביא פרסם 2 ספרים והיה שותף בכתיבתם ועריכתם של 5 ספרים נוספים. בין השאר הוא כותב, ביחד עם פרופ' יורי פינס, את ספר המבוא לתולדות סין המסורתית, "כל אשר מתחת לשמיים: סין הקיסרית" (פרופ' יצחק שיחור העורך ראשי). הספר מציג את התפתחות ההיסטוריה, התרבות וההגות הסינית מהתקופות הקדומות ביותר ועד לסוף העידן הקיסרי ב-1911. הספר יוצא לאור במסגרת האוניברסיטה הפתוחה בשלושה כרכים: 1. התגבשות הקיסרות, עד לשנת 291 לספירה. 2. הקיסרות המוקדמת, עד המאה ה-10. 3. הקיסרות המאוחרת.
בשנת 2022 זכה בפרס א.מ.ת בתחום מדעי הרוח, על היותו הארכאולוג הישראלי הראשון שפיתח קריירה כחוקר מוביל בארכאולוגיה שמחוץ לארץ ישראל ולמזרח הקרוב.
נשוי ליעל שלח-לביא, פסיכולוגית קלינית, ואבא לדרור.
מחקריו

את מחקריו של גדעון שלח-לביא ניתן לחלק לשני חלקים:
1. מחקרי השטח
2. מחקרים המבוססים על ניתוח פרסומים ארכאולוגיים מסין ואינטגרציה של הנתונים הארכאולוגיים עם נתונים היסטוריים.
מחקריו > תחילת החקלאות

המעבר של בני האדם, לאחר מאות-אלפי שנים כציידים-לקטים, לחקלאות ולחיים ביישובי קבע הוא אחד התהליכים החשובים ביותר בהיסטוריה של המין האנושי. מעבר זה אפשר את התפתחותן של חברות מורכבות ושל תרבות מפותחת אך גם גרם לבעיות בריאותיות וחברתיות קשות שעליהן היו צריכים להתגבר. על פי הידוע לנו התהליך מתרחש במספר מוקדים עצמאיים שהחשובים ביניהם הם אזור הלבנט (המזרח התיכון ואזור הסהר הפורה), סין (כנראה בשני מוקדים: בצפון ובאזור נהר היאנג-דזה), ומרכז אמריקה. השאלה היא האם בכל המקומות המעבר התחולל באופן דומה ומאותן סיבות, או שהיו מאפיינים שונים לכל מקום. בעוד שראשית החקלאות נחקרה באופן מאוד אינטנסיבי במזרח התיכון, בסין הנושא נחקר הרבה פחות ואנו לא בטוחים עדיין בתיארוך של ראשית החקלאות ובתהליך התפתחותה. רוב המחקר עד כה נערך באזור הנהר הצהוב ובעשרים השנים האחרונות גם באזור היאנג-דזה (מוקד ביות האורז). המחקרים של שלח-לביא וכן מספר מועט של חפירות סיניות שהתקיימו בצפון מזרח סין מצביעים על האפשרות שהמעבר לחקלאות באזור זה, המצוי על הגבול שבין הערבה לבין האזורים הגשומים יותר, התרחש במקביל לראשית החקלאות באזור הנהר הצהוב. שלח-לביא מנסה להבין את התהליך: חשיבות תנאי האקלים ושינויי האקלים, הצמחים ובעלי החיים שעליהם התבססה החקלאות הקדומה באזור, חשיבותה הכלכלית בראשית התהליך והמשמעות החברתית של המעבר לחקלאות.

על פי הניתוח של שלח-לביא הכפרים שאפיינו את צפון-מזרח סין בתקופת המעבר לחקלאות היו הרבה פחות צפופים מאלו של אזור הנהר הצהוב והתאפיינו בעצמאות רבה של כל משפחה ומשפחה. אף שאין לכך עדיין מספיק ראיות ישירות ייתכן שבצפון מזרח סין, היוותה הדת גורם מאחד חשוב יותר מאשר בשאר חלקי סין.
אף שהמחקר נמצא רק בתחילתו, אחת המסקנות החשובות, לדעת שלח-לביא, היא מחד גיסא שהחברה והכלכלה בצפון-מזרח סין התפתחה בעיקר כתוצאה מתהליך מקומי, ולא בעקבות השפעה או הגירה מאזור הנהר הצהוב. מאידך גיסא, הולכות ומצטברות עדויות לכך שכבר בשלב מוקדם זה עמדו החברות בחלקים השונים של סין בקשרים, עקיפים ברובם, אחת עם השנייה ושרעיונות וטכנולוגיות חלחלו בתהליך איטי מאזור לאזור. ייצור הקרמיקה הוא לדוגמה אחת ההמצאות החשובות שהתרחשה בסין עד לפני המעבר לחקלאות ואפיינה חברות הן באזור נהר היאנג-דזה ודרומה לו והן באזור הנהר הצהוב וצפונה ממנו. לאחרונה פרסם פרופסור שלח-לביא מאמר על נושא הקרמיקה הקדומה בסין, המזוהה כקדומה ביותר בעולם, בכתב העת היוקרתי Science.
מחקריו > שושלת צ'ין: תחילת העידן הקיסרי והתמוטטות שושלת צ'ין

שושלת צ'ין איחדה לראשונה את העולם הסיני בשנת 221 לפני הספירה, אך למרות עוצמתה האדירה היא לא החזיקה מעמד זמן רב והתמוטטה לאחר מות הקיסר הראשון של צ'ין (צ'ין-שה חואנג-די) בשנת 210 לפנה"ס. באחד ממחקריו האחרונים, שהוצג בכנס על שושלת צ'ין אותו ארגן יחד עם פרופסור יורי פינס ואשר אמור להתפרסם בספר שהם עורכים, בודק שלח-לביא את הסיבות לכך ששושלת צ'ין, שאיחדה את סין תחת שלטונה והגיעה להישגים אדירים בגיוס מאות אלפי חיילים לצבא ובבניית החומה הסינית באמצעות מאות אלפי עובדים, התמוטטה אחרי זמן קצר. שלח-לביא מתבסס במחקריו על שילוב מסמכים היסטוריים וממצאים ארכאולוגיים, ועושה ניסיון לפרש אותם לאור מודלים סוציולוגיים ואנתרופולוגיים. מטרת המחקר היא לבדוק את הפרשנויות הסיניות המסורתיות והמודרניות, אך גם לאתגר מודלים מערביים, המבוססים באופן בלעדי על ההיסטוריה המערבית, ומתארים תהליכים של התמוטטות פוליטית וחברתית.
מסקנתו היא שכדי להבין תהליך מורכב כמו התמוטטות פוליטית, צריך לבדוק את המערכת הפוליטית-חברתית כולה: כיצד פעלה ומה היו היתרונות והחולשות שלה. לדעת שלח-לביא המערכת של צ'ין הייתה יעילה באופן יוצא מן הכלל בגיוס כוח אדם ומשאבים. היא פעלה באופן מדויק ואינטגרטיבי המזכיר מאוד מדינה מודרנית. יתרונות אלו אפשרו לה לגייס ולקיים צבא של מיליון חיילים וחצי ולהקים מפעלי בנייה ענקיים בהם עבדו מאות אלפי פועלים. מאידך, זו הייתה מערכת ריכוזית מאוד: הדרגים הנמוכים היו תחת פיקוח הדוק של הקיסר והיו תלויים לגמרי בהוראותיו. מערכת זו לא השאירה מרווחי ביטחון או בלמים סופגי זעזועים ולכן כאשר חל ערעור בחלק אחד שלה, אפילו אם הוא היה שולי באופן יחסי, המערכת כולה התערערה וההתמוטטות הייתה מהירה. באופן מסורתי נפילת השושלת יוחסה לחוסר מוסריותה, אכזריותה, לחוקיה הנוקשים ולעול הכבד שהטילה על האיכרים. נראה שחלק מהאשמות אלו אכן תרם לנפילה אך לדעת שלח-לביא ללא הקונטקסט המערכתי לא ניתן להבין לעומק את תהליך ההתמוטטות.
נראה שקיסרי סין למדו את הלקח של צ'ין. בניגוד לדימוי המערבי שלהם, קיסרי סין מאז שושלת חאן שירשה את צ'ין ועד לסוף העידן הקיסרי לא היו שליטים כל יכולים. המערכת הקיסרית הסינית התבססה על אוטונומיה רבה שהוענקה לכפרים ולעיירות ועל שכבת משכילים שתיווכה בין השלטון לבין העם. מערכת זו לא הייתה יעילה כמו המערכת של צ'ין – כפי שלמדו קיסרים רבים שניסו לערוך רפורמות אך נכשלו – אבל היא הייתה יציבה הרבה יותר.
מחקריו > מחקרים נוספים

נושאים נוספים בהם עסק שלח-לביא כוללים בין השאר מחקר על ההיסטוריה של קורבנות האדם בסין,

על התפתחות סמל הדרקון הסיני

וכן דיונים על התפתחות המחקר הארכאולוגי בסין ועל הפרדיגמה השולטת במחקר כיום.
ספריו

forthcoming Pines Yuri, Gideon Shelach, Lothar von Falkenhausen, and Robin D.S. Yates (eds.), The Birth of Empire: The State of Qin Revisited. University of California Press /American Council of Learned Societies, New Perspectives on Chinese Culture and Civilization.
The Archaeology of Early China - From Prehistory to the Han Dynasty, Cambridge University Press, January 2015.
2011 Settlement Patterns in the Chifeng Region, (as on of the PIs of the Chifeng International Collaborative Archaeological Research Project). Center for Comparative Archaeology, University of Pittsburgh.
2009 Prehistoric Societies on the Northern Frontiers of China: Archaeological Perspectives on Identity Formation and Economic Change during the First Millennium BCE. London, Approaches to Anthropological Archaeology Series, Equinox.
2009 יורי פינס ושלח גדעון (יצחק שיחור עורך ראשי), כל אשר מתחת לשמיים. סין הקיסרית. כרך 1: מקורות הקיסרות הסינית. תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה.
2013 יורי פינס ושלח גדעון (יצחק שיחור עורך ראשי), כל אשר מתחת לשמיים. סין הקיסרית. כרך 2: מקורות הקיסרות הסינית; כרך 2: הקיסרות המוקדמת. תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה.
2004 Regional Archaeology in Eastern Inner Mongolia: A Methodological Exploration (as on of the PIs of the Chifeng International Collaborative Archaeological Research Project), Kexue chubanshe, Beijing.
1999 Leadership Strategies, Economic Activity, and Interregional Interaction: Social Complexity in Northeast China. New York, Kluwer Academic/Plenum Press.
הערות שוליים

↑  "פרס א.מ.ת הוענק לשלושה חוקרים מהאוניברסיטה" מתוך אתר האוניברסיטה העברית, כפי שנצפה ב-20.03.2022
↑  Shelach, Gideon 2008. “He Who Eats the Horse, She Who Rides It? Symbols of Gender Identity on the Eastern Edges of the Eurasian Steppe”. In Katheryn M. Linduff & Karen S. Rubinson (eds), Are All Warriors Male? Gender Roles on the Ancient Eurasian Steppe. Lanham, Altmira, pp. 93-109.
↑  Shelach, Gideon. Forthcoming. “Steppe Land Interactions and their Effects on Chinese Cultures during the Second and Early First Millennia BCE”, in Nomads as Agents of Cultural Change. R. Amitai and M. Biran, (eds.), Hawaii University Press.
↑  Shelach Gideon, Kate Raphael, and Yitzhak Jaffe. Forthcoming. “Sanzuodian: The Structure, Function and Social Significance of the Earliest Stone Fortified Sites in China.” Antiquity.
↑  Shelach, Gideon. 2009. “Violence on the Frontiers? Sources of power and socio-political change at the easternmost parts of the Eurasian steppes during the early first millennium BCE”. In Bryan Hanks and Kathryn Linduff (eds) Social Complexity in Prehistoric Eurasia. Cambridge University Press, pp. 241-271
↑  Economic Adaptation, Community Structure, and Sharing Strategies of Households at Early Sedentary Sites in Northeast China, Journal of Anthropological Archaeology. 25(3): 318-345. (2006)
↑  Shelach, Gideon. 2012. On the Invention of Pottery. Science 336:1644-1645.
↑  לגבי הטענה האחרונה, על החולשה היחסית של קיסרי סין, ניתן להביא כדוגמה את הספר:
Huang, Ray. 1981. 1587: A year of no Significance. Yale University Press.
וכן ספר של אותו מחבר המקיף באופן יותר כללי את ההיסטוריה הסינית:
Huang, Ray. 1997. China: A Macro History. M.E. Sharpe.
↑  Gideon Shelach, Forthcoming. “Collapse or Transformation? Anthropological and Archaeological Perspectives on the Fall of the Qin”, In The Birth of Empire: The State of Qin Revisited. Y. Pines, G. Shelach, L. von Falkenhausen, and R. D.S. Yates (eds.), University of California Press /American Council of Learned Societies, New Perspectives on Chinese Culture and Civilization.
↑  עוד על צ'ין:
Shelach Gideon and Yuri Pines, 2005. “Power, Identity and Ideology: Reflections on the Formation of the State of Qin (770-221 BCE)”, in M.T. Stark, ed. An Archaeology of Asia. Blackwell Publishers, Oxford, pp. 202-230.
↑  Shelach, Gideon. 1996. The Qiang and the Question of Human Sacrifice in the Late Shang Period, Asian Perspectives. 35(1): 1-26.
↑  Shelach, Gideon. 2001. The Dragon Ascends to Heaven, the Dragon Dives into the Abyss: Creation of the Chinese Dragon Symbol, Oriental Art, 47(3): 29-40
↑  שלח, גדעון. 2004. "אידאולוגיה, פוליטיקה, והתפתחות המחקר הארכאולוגי בסין", זמנים. 85: 54-65.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267931805171  GND: 121365433  ISNI: 0000 0000 6157 4631  LCCN: n99033232  NKC: xx0222836  NTA: 192721534  ORCID: 0000-0002-1576-1844  SUDOC: 200420925  S2AuthorId: 7928401  VIAF: 3325827   WorldCat (עם VIAF): 3325827 
מפת אזור צ'ה-פנג, סימון לאזור שבו שלח עורך כיום (2013) את מחקר השטח
אתר חפירות באזור צ'ה פנג
דוכסות נסאו

דוכסות נסאו הייתה מדינה שהוקמה על ידי נפוליאון בשנת 1806, על ידי צירופן של נסיכות נסאו-ויילבורג ונסיכות נסאו-אוזינגן לדוכסות אחת. בקונגרס וינה צורפה אף נסיכות אורנז'-נסאו לדוכסות.
הדוכסות התקיימה כחלק מהקונפדרציה הגרמנית עד 1866, שאז סופחה לממלכת פרוסיה, בעקבות תבוסת האימפריה האוסטרית ובעלות בריתה  (שהדוכסות הייתה חלק מהם) במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
היסטוריה

ב-17 ביולי 1806 הצטרפו נסיכות נסאו-ויילבורג ונסיכות נסאו-אוזינגן לקונפדרציה של הריין, וב-30 באוגוסט 1806 התאחדו הנסיכויות לישות אחת - דוכסות נסאו. בראש הדוכסות הועמד פרידריך אוגוסט, נסיך נסאו-אוזינגן שהיה המבוגר מבין שני השליטים, ומכיוון שלא היו לו בנים נקבע שפרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג יירש אותו לאחר מותו.
לאחר תבוסת נפוליאון, הוחלט בקונגרס וינה לצרף לדוכסות גם את נסיכות אורנז'-נסאו, ובכך לאחד את כל נחלות בית נסאו תחת שליט יחיד. הדוכסות הצטרפה לקונפדרציה הגרמנית, ובשנת 1816 הועברה בירת הדוכסות לעיר ויסבאדן.
ב-9 בינואר 1816 מת פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג מנפילה במדרגות, ובשל כך לאחר מות פרידריך אוגוסט, דוכס נסאו ב-24 במרץ 1816 ירש אותו וילהלם, דוכס נסאו בנו של פרידריך וילהלם. בשנת 1839 מת וילהלם, דוכס נסאו, ובמקומו עלה לשלטון בנו אדולף, דוכס נסאו.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, וב-20 ביולי נכבשה ויסבאדן על ידי הכוחות הפרוסים. בשלום פראג שנערך בסוף המלחמה, סופחה הדוכסות לממלכת פרוסיה, ונכללה בפרובינציית הסן-נסאו.
בשנת 1890 ירש אדולף את הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, לאחר שלא היה יורש זכר מבית אורנז'-נסאו.
גיירמו מרטינס

ערך זה עוסק באתלט קובני. אם התכוונתם לסופר ארגנטינאי, ראו .
גיירמו מרטינס לופז (בספרדית: Guillermo Martínez López; נולד ב-28 ביוני 1981) הוא אתלט קובני. הוא בעל מדליית כסף ומדליית ארד באליפות העולם באתלטיקה ובשתי מדליות זהב במשחקים הפאן-אמריקאיים.
ביוגרפיה

מרטינס השתתף לראשונה באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005, וסיים במקום עשירי בהטלת כידון בתוצאה של 72.68 מטר. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 סיים במקום תשיעי בהטלת כידון בתוצאה של 82.03 מטר.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בשנת 2007 זכה מרטינס במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 77.66 מטר, ובמשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו שנת 2011 קבע את שיאו האישי והשיא הקובני וזכה במדליית הזהב עם תוצאה של 87.20 מטר.
ביוגרפיה > סגן אלוף העולם

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכה מרטינס במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 86.41 מטר, אחרי אנדריאס תורקילדסן מנורווגיה (89.59 מטר) ולפני יוקיפומי מורקאמי מיפן (82.97 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכה מרטינס במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 84.30 מטר, אחרי מתיאס דה צורדו מגרמניה (86.27 מטר) ואנדריאס ת'ורקילדסן (84.78 מטר).
שיאים אישיים

באצטדיון פתוח
הטלת כידון: 87.20 מטר
קפיצה לגובה: 2.18 מטר
דגל בחריין

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי, דגל הצי האזרחי
 יחס אורך/גובה:  3:5
 הונף לראשונה:  1783
 קבלת מעמד רשמי:  2002
 מוטיבים עיצוביים:  שדה, flanche 
 גרסאות נוספות
 דגל בית ח'ליפה
 
 גרסאות היסטוריות
 דגל בחריין
 
 
דגל בחריין הוא דגלה הלאומי של ממלכת בחריין. הדגל מורכב מרצועה לבנה בצד שמאל המופרדת מאזור אדום בצד ימין על ידי חמישה משולשים היוצרים קו משונן.
היסטוריה

בחריין, כיתר האמירויות השונות שלחוף המפרץ הפרסי במאה-18, החזיקה בדגל אדום כדגלה החל מ-1783.
ב-1820, כפתה בריטניה על האמירויות את ההסכם הימי הכללי (אנ'), שיצר את חוף שביתת הנשק, ומנע מהאמירויות את העיסוק בשוד ימי. במסגרת ההסכם, הוסיפו האמירויות מסגרת לבנה סביב הדגל האדום, שתייצג שלום. רוב האמירויות צמצמו את החלק הלבן, ובחריין הותירה אותו כקו לבן בצד שמאל.
ב-1932 הפכה בחריין את הקו הישר בין שני חלקי הדגל לקו משונן, בעל עשרים ושמונה ראשים, כדי להבדיל את דגל בחריין מדגלי שכנותיה.
לאחר עצמאות בחריין ב-1972, צומצם מספר הראשים לשמונה ראשים לבנים.
ב-2002 צומצמו מספר הראשים פעם נוספת, ונותרו בו רק חמישה משולשים, המסמלים את חמשת עמודי האסלאם.
עיצוב

הצבע האדום מסמל ככל הנראה את הפלג הח'ארג'י של האסלאם, והדגלים העתיקים ביותר של בחריין היו פשוט בצבע אדום.
יש נטייה מסוימת לבלבל בין דגל בחריין לדגל קטר, שכנתה מדרום. ההבדלים המרכזיים הם שהצבע של הרצועה הגדולה של דגל קטר הוא בצבע ערמון ולא אדום עם תשעה קצוות משוננים (ולא חמישה כמו בדגל בחריין).
הדגל המלכותי של בית ח'ליפה כולל את הדגל, אשר מוצבים שני קווים לבנים מעליו ומתחתיו, ומוטבע כתר צהוב בפינתו, שעליו שתי נקודות, המסמלות את 'ממלכת שני הימים' - משמעות בחריין בערבית.
גלריה

דגל כוחות הביטחון של בחריין
דגל בחריין הראשון (1783-1820)
דגל בחריין (1820-1932)
דגל בחריין (1932-1972)
ראו גם

סמל בחריין
המנון בחריין
דוכסות מקלנבורג-גיסטרו

דוכסות מקלנבורג-גיסטרו הייתה מדינה של האימפריה הרומית הקדושה בצפון גרמניה, שהתקיימה שלוש פעמים נפרדות, ונשלטה על ידי בית מקלנבורג בגיסטרו.
היסטוריה

בפעם הראשונה התקיימה הדוכסות לזמן קצר לאחר מותו של היינריך הרביעי, דוכס מקלנבורג בשנת 1477, וחלוקת אדמותיו לאחר מכן בין בניו בשנת 1480. אלברכט השישי קיבל את האחוזות של לורדות ורל לשעבר סביב גיסטרו. עם זאת, אלברכט נפטר ללא יורשים בשנת 1483, ואדמותיו עברו בירושה לאחיו הצעיר מגנוס השני, דוכס מקלנבורג-שוורין.
כאשר נפטר מגנוס בשנת 1503, בניו היינריך החמישי ואלברט השביעי שלטו תחילה במשותף על כל דוכסות מקלנבורג, עד לחלוקה מחודשת באמנת נוברנדנבורג משנת 1520. אלברט, שהיה מתנגד נוקב לרפורמציה הפרוטסטנטית, התעקש על החלוקה והפך לדוכס מקלנבורג-גיסטרוב, ואילו אחיו היינריך שמר על מקלנבורג-שוורין. עם זאת דה יורה, מקלנבורג נותרה בלתי מחולקת; שני האחים החזיקו בתואר דוכס מקלנבורג, וכיוון שהיינריך הותיר רק בן אחד לא שפוי כשנפטר בשנת 1552, אדמות שוורין נפלו לבניו של אלברכט, אולריך השלישי ויוהאן אלברכט הראשון.
באותה תקופה שלטו יוהאן אלברכט ואולריך במשותף על אדמות גיסטרו, אך כעת נקלעו לסכסוך סביב החלק של שוורין בירושה. המחלוקת הוחלט לבסוף בשנת 1556 על ידי תכתיב רופין של יואכים השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג: יוהאן אלברכט הראשון קיבל את שוורין, בעוד אולריך נשאר דוכס מקלנבורג-גיסטרו. אולריך נפטר ללא יורשים בשנת 1603, וגיסטרו נפלה חזרה לנכדיו של יוהאן אלברט אדולף פרידריך הראשון ויוהאן אלברכט השני, שליטים משותפים של מקלנבורג-שוורין משנת 1610 ואילך.
מקלנבורג-גיסטרו הוקמה בפעם השלישית והאחרונה בחלוקה של 1621, כאשר יוהאן אלברכט השני קיבל את אזור גיסטרו. בשנת 1628 הורחקו הוא ואחיו בשוורין מדוכסויותיהם בהוראת הקיסר פרדיננד השני לטובת הגנרליסימו אלברכט פון ולנשטיין. באופן רשמי הודחו הדוכסים על כך שצדדו בסתר בכריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, בעוד שלמעשה ניתנה מקלנבורג כפיצוי על ההוצאות האדירות ששילם ולנשטיין בבניית הצבא הקיסרי. הוא התגורר בגיסטרו, אך הודח על ידי הקיסר כעבור שלוש שנים בלחץ של הנסיכים הבוחרים, ואילו הדוכסים בתמיכת הכוחות השוודים הוחזרו לשלטונם.
בית מקלנבורג-גיסטרו קיבל על עצמו את ניהול הנסיכות-בישופות הקתולי לשעבר של רצבורג לאחר המרתו ללותרניזם בשנת 1554. עד שלום וסטפאליה ב-1648, החלוקה הושלמה לבסוף ולמנהלה האחרון מונה הדוכס גוסטב אדולף.
מותו של גוסטב אדולף בשנת 1695 הוביל למחלוקת ירושה בין חתנו אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, בנו הצעיר של אדולף פרידריך הראשון, ואחיינו פרידריך וילהלם, דוכס מקלנבורג-שוורין, מה שיוביל ליצירת מקלנבורג-שטריץ ב-1701.
דוכסי מקלנבורג-גיסטרו

אלברכט השישי 1480–1483
גיסטרו התאחדה עם מקלנבורג [-שוורין] 1483–1520
אלברכט השביעי 1520–1547
יוהאן אלברכט הראשון 1547–1556
אולריך השלישי 1556–1603
קרל הראשון 1603–1610
יוהאן אלברכט השני 1610–1628
אדולף פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין 1610–1621
אלברכט פון ולנשטיין (לא שושלתי) 1628–1631
יוהאן אלברכט השני 1631–1636
גוסטב אדולף 1636–1695
הדוכסות סופחה למקלנבורג-שוורין
טירת גיסטרו
דוכסות מקלנבורג-שוורין

דוכסות מקלנבורג-שוורין (מגרמנית: Herzogtum Mecklenburg-Schwerin) הייתה דוכסות היסטורית בצפון גרמניה לחופי הים הבלטי, כיום חלק ממדינת מקלנבורג-מערב פומרניה. בירתה של הדוכסות הייתה העיר נוישטרליץ.
רקע

בשנת 1160 השתתף פריביסלב ממקלנבורג במסע הצלב הוונדי יחד עם היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה, ובשנת 1167 הקים את לורדות מקלנבורג.
לאחר מספר חלוקות בקרב צאצאי פריביסלב, ירש היינריך השני, הלורד של מקלנבורג עד לשנת 1312 את שטארגארד ורוסטוק, והוריש לאחר מותו בשנת 1329 את אדמות מקלנבורג המאוחדת - למעט שוורין וורלה - לבניו, אלברכט השני ויוהאן הראשון. בשנת 1347 קיבלו שני האחים את התואר דוכס, ובעוד יוהאן החזיק בדוכסות מקלנבורג-שטארגארד, אלברכט החזיק את החלק המערבי הגדול יותר של מקלנבורג, ולאחר שירש את רוזנות שוורין בשנת 1358, הוא הפך את שוורין לבירתו.
בשנת 1363 הוזמן בנו של אלברכט, אלברכט השלישי, דוכס מקלנבורג לשוודיה, ובשנת 1364 הוכתר שם למלך שוודיה. בשנת 1436 מת וילהלם מוורלה ללא יורש זכר, ומכיוון שלחתנו של וילהלם, אולריק השני, דוכס מקלנבורג-שטארגארד לא היו ילדים, הפך היינריך הרביעי, דוכס מקלנבורג בשנת 1471 לשליט על כל מקלנבורג.
בשנת 1520 חילקו הנכדים של היינריך הרביעי, היינריך החמישי ואלברכט השביעי את הדוכסות, והקימו את דוכסות מקלנבורג-גיסטרוב.