stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטו הכהן

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1929 פרניק, בולגריה
 פטירה:  13 באוגוסט 2006 (בגיל 77 בערך) ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  נגן, מעבד מוזיקלי, מורה
 סוגה:  ג'אז 
 כלי נגינה:  אקורדיון, סקסופון, קלרינט, קונטרבס
 שיתופי פעולה בולטים:  רימונה פרנסיס
 
סְטוּ הכהן (1929 - 13 באוגוסט 2006) היה מחלוצי הג'אז בישראל. נגן קונטרבס, אקורדיון, קלרינט, סקסופון ופסנתר, מעבד מוזיקלי, מלחין ומורה.
ביוגרפיה

נולד בעיר פרניק שבבולגריה.
בילדותו החל לנגן באקורדיון של אחיו הגדול. בהמשך הצטרף ללהקת צוענים בעירו, שניגנו מוזיקה בולגרית וצוענית. בנעוריו לימד את עצמו נגינה בקלרינט.
ב-1949 עלה לישראל ונקלט על ידי אריך טייך כנגן רב-כלי בתזמורת חיל האוויר. לאחר שחרורו מהצבא ניגן בבתי מלון (בין היתר עם פיסי אושרוביץ) והפך לאוטוריטה בנושאי ג'אז הודות לידע רב שצבר באופן עצמאי.
ב-1960 חיבר ועיבד את המוזיקה למופע היחיד הראשון של שמעון ישראלי "סתם יום של חול" וליווה אותו בקונטרבס. ב-1961 עיבד את המוזיקה לתוכניתה של להקת גייסות השריון, "טיפול זה טיפול" יחד עם רפי בן משה. ב-1966 עיבד את שירי דפנה אילת וניצח על התזמורת באלבום הבכורה של אריק איינשטיין, "שר בשבילך".
ב-1967 נפגש עם זמרת הג'אז רימונה פרנסיס, השניים נישאו והיו לצמד מוזיקלי פורה. ההקלטה הראשונה שלהם הייתה שירו של מתתיהו שלם "שיבולת בשדה" שעיבד הכהן עבור הקלטה בקול ישראל. פרנסיס שרה בגרסה זו ווקליזה (שימוש בקול כבכלי נגינה). הזוג הופיע יחד עם מוזיקאים כאלברט פיאמנטה, ממלו גיאטנופולוס, ירוסלב יעקובוביץ', מורטון קם, ג'ס קורן ואלי מגן ועוד (רובם היו מתלמידיו) במועדון "צוותא" ובקיבוצים, בעיקר במטרה להכיר לציבור הרחב את מוזיקת הג'אז.
ב-1969 עיבד במקביל לסיבוב ההופעות עם בת זוגו את המוזיקה של ג'ורג' ברסנס למופע "אין אהבות שמחות" של יוסי בנאי והופיע עם תזמורתו בתוכניתו של בנאי. ב-1970 עיבד את המוזיקה לתקליטה של עליזה עזיקרי "לא לוקחת ללב" וניגן בו. כן עיבד כמה משירי "חבורת בימות".
באמצע שנות השבעים עברו בני הזוג לארצות הברית, בעידודו של דיזי גילספי, שפגש אותם בביקורו בישראל. הכהן עבד במועדונים בניו יורק ולימד מוזיקה בעוד פרנסיס פיתחה קריירת זמרה בארצות הברית ובאירופה ששיאה בשנת 1977 בהפקת התקליט Rimona Francis בחברה הגרמנית MPS, שכלל חומרים מקוריים שלה ושל סטו הכהן.
בסוף שנות השמונים שבו בני הזוג לישראל. סטו הכהן השתלב בהוראה והעמיד דורות של נגני ג'אז, בהם אלי דג'יברי, סלעית להב, רועי הרצליך, ארז בר נוי ואחרים.
בארבע השנים האחרונות לחייו סבל הכהן מניוון שרירים קשה ולא הרבה לצאת מהבית. בשנה האחרונה לחייו הוא הרבה לצייר, בעיקר דיוקנאות של מוזיקאי ג'אז אייקונים. 
מנישואיו הראשונים נולד לו בן, אמיר הכהן, מלחין ומעבד מוזיקלי.
סטו הכהן נפטר בשנת 2006, בגיל 77 . נטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת.
באוגוסט 2007 נערך ג'ם סשן לזכרו במועדון "זאפה" בתל אביב בהשתתפות עמיתיו ותלמידיו.
הערות שוליים

↑  דף התקליט, באתר חברת התקליטים
↑  בן שלו, באה מנוחה ליגע, באתר הארץ, 7 באוגוסט 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312535605171  PLWABN: 9811462049205606  ISNI: 0000 0003 6965 2392  MusicBrainz: 6b46a231-226a-43cb-b5d0-f793248b12a2  VIAF: 243923161   WorldCat (עם VIAF): 243923161
רכבת העמק (סרט, 1989)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  סיפור של יונתן פז
 בימוי:  יונתן פז
 הופק בידי:  יונתן פז
 תסריט:  נסים זוהר, יעקב לזר, חנן זס
 עריכה:  תמר ירון
 שחקנים ראשיים:  דן תורג'מן נטע מורן עמי אושפיז תומי יואל
 מוזיקה:  קובי הס
 צילום:  עופר ינוב
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  1989
 משך הקרנה:  85 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 דף הסרט ב־IMDb
רכבת העמק הוא סרט ישראלי משנת 1989 בהפקתו ובבימויו של יונתן פז, עם דן תורג'מן, נטע מורן, עמי אושפיץ ותומי יואל בתפקידים הראשיים.
יונתן פז הקדיש את הסרט לאביו חנוך פז במאי תיאטרון, מורה, מחנך ואיש רוח. התסריט מבוסס על סיפור של יונתן פז בהשראת חייו כילד נער ובחור בקיבוץ מזרע הסמוך למסילת רכבת העמק. הוא הפיק את הסרט באופן עצמאי לאחר שחזר מלימודי קולנוע באוניברסיטת NYU. גם שני ילדיו דורון ויואב ובתו אפרת משתתפים בסרט.
בסרט יש שלוש סצנות ארוטיות של ארבעת השחקנים הראשיים, כן מתאר הסרט את ההויי של הילדים בלינה משותפת.
ב-2015 יצר פז את הסרט התיעודי "רכבת העמק חוזרת" לרגל הקמת קו המסילה החדש של רכבת העמק ובו קטעים מהסרט ושיחות עם אנשי המשקים שזכרו את רכבת העמק ההיסטורית ומודאגים מההשפעה של קו הרכבת החדש על איכות חייהם.
תקציר העלילה

אפריל 1948, חברת ילדי קיבוץ מבלים ושרים בעמק כשברקע נוסעת רכבת העמק עם הקטר הפולט עשן. בקיבוץ נערכת לווייה של רן בר שנפל במלחמת העצמאות המתחוללת בארץ.
בחבורת הילדים נמצא גדי שמעריץ את יואב חסון (עמי אושפיץ). יואב הוא סמל הגבריות, חסון, אליל הבנות ושחקן כדורסל מצטיין. עמי סונט בו מדי פעם ומכנה אותו "אוקס" (טמבל). כשקבוצת הכדורסל של המשק מפסידה למשמר העמק, גונב גדי את פסלון האליפות ומסתיר אותו בצריף תחנת הרכבת במשך שנים.
הקיבוץ מקבל בכאב ובאבל את מותו של סטלין. יואב מקיים יחסים אינטימיים עם המטפלת רותי (נטע מורן) וגדי מציץ מהחלון.
יואב מתגייס לצנחנים ומספר לחברי המשק איך השתתף בפעולת קיביה ופיצץ שם בתים על יושביהם לאחר הרצח ביהודיה. לבסוף הוא מתאהב בפקידת המח"ט, מביא אותה למשק והם נישאים למורת רוחה של רותי שעוזבת את הקיבוץ.
גדי נמצא בקבוצת "רקפת" אך יש המתנגדים להעניק לו סמל בוגר בגלל התנהגותו והיצמדותו ליואב שלא מוצא חן בעיניהם. בהצבעה מוחלט לא להעניק לו את הסמל. גדי מאוכזב וחברתו חווה (תומי יואל) מנחמת אותו והם מקיימים יחסים בצריף התחנה. הוא בתגובה מתגייס גיוס מוקדם לשריון לזעמו של המנטור שלו יואב שחושב שרק הצנחנים הם בראש.
לאחר השחרור חוזר גדי לקיבוץ ויואב לוקח אותו לעבוד אתו בשלחין. הם לא מסתדרים ורבים כל הזמנים. לגדי יש חלום להקים מחדש את רכבת העמק על חלק מהמסילה שעדיין נותר. הוא רואה בכך חלק מהשלום העתידי שבו יגיעו לדמשק. יואב מתנגד לכך ואומר כי לדמשק יגיע רק על שרשראות.
גדי משפץ טרקטור ישן, בונה עליו צורת קטר עם ארובה ומאחוריו שני קרונות ומתכונן להפתיע את חברי הקיבוץ.
חג העומר תשכ"ז (1967), על הבמה רוקדים לצליל "שיבולת בשדה" ונערכת תחרות קצירת החיטה בה משתתף גם יואב. לפתע מופנים כל המבטים ל"רכבת העמק" שבנה גדי והוא נוהג ב"קטר" וכולם רצים לעברו.
יואב כועס ולמחרת מתחיל להרוס את המסילה. גדי מתאבק אתו ושניהם נפצעים עד שחברי הקיבוץ מפרידים ביניהם.
תקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים - רוב הצעירים מתגייסים ורק יואב לא קיבל צו. לאחר מאמץ הוא מגויס למפקדה, מקבל תפקיד של נהג אספקה ונהרג כשמשאיתו מתהפכת.
גדי ורותי מתאבלים עליו וגדי מוביל אותה לצריף ושולף את פסלון האליפות שהחביא בעבר. הם מקיימים יחסים ואחר כך מניח גדי את הפסל על קברו של יואב, נפרד מרותי ועוזב את הקיבוץ.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| דן תורג'מן | גדי ענבר |  |
| נטע מורן | רותי | מטפלת |
| עמי אושפיץ | יואב חסון |  |
| תומי יואל | חווה | חברה של גדי |
אדוארד מורו

| --- | --- |

 לידה:  25 באפריל 1908 גרינסבורו, ארצות הברית 
 פטירה:  27 באפריל 1965 (בגיל 57) פאולינג, ארצות הברית 
 שם לידה:  Egbert Roscoe Murrow 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת מדינת וושינגטון  Burlington-Edison High School  Aiglon College 
 בן או בת זוג:  ג'אנט האנטינגטון ברוסטר (1935–1965) 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  Trustees Award (1966)  היכל התהילה של הטלוויזיה (1984)  פרס ג'ורג' פולק (1951)  פרס ג'ורג' פולק (1952)  מדליית החירות הנשיאותית (1964)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית  פרס פיבודי 
 קישורים חיצוניים
 חתימה:   
 
אדוארד מורו, 1956
אדוארד ר' (רוסקו) מורו (באנגלית: Edward R. Murrow,‏ 25 באפריל 1908 – 27 באפריל 1965) היה עיתונאי אמריקני, מחלוצי העיתונאות ברדיו ובטלוויזיה. נודע במיוחד בשל שידורי הרדיו שלו מבריטניה ומאירופה בעת מלחמת העולם השנייה, ובשל חלקו בנפילתו של הסנטור ג'וזף מקארתי.
ביוגרפיה > נעוריו ותחילת דרכו

מורו נולד ב-1908 בשם אגברט רוסקו מורו, באזור כפרי סמוך לגרינסבורו בצפון קרוליינה. הוא היה הבן הצעיר של משפחה קווייקרית. בגיל חמש עברה משפחתו לצפון מדינת וושינגטון. בתיכון הוא הצטיין הן בנבחרת הוויכוחים של בית הספר, והן בנבחרת הכדורסל ונבחר לנשיא מועצת התלמידים. באותה תקופה קיצר את שמו מ"אגברט" ל"אד".
ב-1926 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של וושינגטון בפולמן, והתמחה בלימודי הנאום. הוא היה מעורב בפוליטיקה הסטודנטיאלית, וב-1929, בעקבות נאום אותו נשא בוועידה של התאחדות הסטודנטים האמריקנית הלאומית ובו קרא לסטודנטים לגלות יותר מעורבות בענייני המדינה והעולם, נבחר לנשיא ההתאחדות, ועבר לניו יורק. בשנים 1932–1935 היה עוזר למנהל המכון לחינוך בינלאומי (IIE) ב-1934 נישא לג'אנט הנטינגטון ברוסטר.
ביוגרפיה > ברדיו

ב-1935 הצטרף מורו לרשת CBS, שבה עבד במשך כל הקריירה העיתונאית שלו. באותה תקופה לא הייתה ל-CBS מערכת חדשות, ומורו היה אחראי על תוכניות האומר והחינוך. ב-1937 הוצב מורו בלונדון ומונה לראש משרד הרשת באירופה. שם הוא פגש את ויליאם שיירר וגייס אותו לעבודה ברשת. עם הזמן השניים הפכו למייסדי העיתונות המשודרת. בשנים הבאות מורו המשיך לגייס עיתונאים, חסרי ניסיון רדיופוני אבל עם ידע נרחב, שכונו "נערי מורו", ובכך בנה את מערכת החדשות של CBS.
ב-13 במרץ 1938, בעת האנשלוס של אוסטריה, מורו ושיירר ארגננו לראשונה משדר שכלל דיווחים (באמצעות שימוש במשדרים של גלים קצרים) של כתבים מרחבי אירופה, כאשר מורו עצמו שידר מווינה. בעת המשבר סביב חבל הסודטים בצ'כוסלובקיה, מורו שידר מפראג.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה שיירר בברלין, שם שהה עד דצמבר 1940, אז חזר לארצות הברית, שימש כפרשן של CBS, וכתב את ספרו "יומן ברלין". לעומתו מורו הוצב שוב בלונדון ממנה דיווח בשידורים ישירים בשיאו של הבליץ, כששידוריו נפתחו במילים "This is London". הוא דיווח גם (בשידור מוקלט) ממטוסי בעלות הברית שטסו מעל אירופה.
השידורים חשמלו את קהל המאזינים שהורגל לדיווחי מלחמה רק בעיתונות הכתובה, ולחדשות ברדיו שהוקראו על ידי קריין באולפן. יכולותיו לאלתר תיאורים מילוליים חיים של תמונות חזותיות, שהתבססו בין השאר על לימודי הנאום שלו באוניברסיטה, תרמו לאפקטיביות של שידורי הרדיו שלו.
הדיווח של מורו משחרור מחנה הריכוז בוכנוואלד מדגים את סגנונו העיתונאי הבלתי מתפשר, שהיה שנוי במחלוקת והביא לו מבקרים ואויבים לא מעטים. הוא תיאר את התשישות של האסירים ששרדו, הזכיר "שורות של גופות המוטלות כמו בולי עץ", וסירב להתנצל על הטון הקשה של דבריו:
"אני מתפלל שתאמינו למה שאני אומר על בוכנוואלד. דיווחתי על מה שראיתי ושמעתי, אך רק באופן חלקי. לרוב אין לי מילים. אם נפגעתם מתיאור מתון למדי זה של בוכנוואלד, איני מצטער כהוא זה"
שידוריו בימי המלחמה הפכו אותו לכוכב בארצות הברית, ועם חזרתו לשם, מונה ב-1946 לסגן נשיא CBS על ידי בעלי החברה, ויליאם ס. פיילי, אותו הכיר בשירותו הצבאי. תחת אחריותו היו תוכניות החדשות והאקטואליה. תפקיד זה עלה לו ביחסיו עם שיירר. הסכסוך ביניהם התחיל כאשר בעל חברת קצף גילוח ביטל את החסות שלו על תוכנית החדשות של שיירר. CBS לא מצאה נותן חסות חליפי והתוכנית שודרה ללא חסות, מה שהוביל לירידה בשכרו של המגיש. שיירר טען שהרשת לא תמכה בו בשל הערותיו כנגד דוקטרינת טרומן, ועזב את הרשת. הפרשה גרמה למורו להתפטר מתפקידו הניהולי ולחזור לשדר.
מורו שידר תוכנית חדשות יומית, ובמקביל עבד יחד עם המפיק פרד פרנדלי על סדרת תקליטים דוקומנטריים שנקראה "I Can Hear It Now", שבה שולבו הקלטות של נאומים, כתבות ותיאורי אירועים היסטוריים מהשנים 1933–1945, בצירוף קריינות של מורו. סדרת התקליטים שיצאה לאור בשנת 1948 זכתה להצלחה מסחרית גדולה, והשניים החליטו להשתמש בפורמט ליצירת תוכנית רדיו שבועית דוקמנטרית חדשה שנקראה "Hear It Now" ששילבה הקלטות ופרשנות.
ביוגרפיה > בטלוויזיה > תחילת הדרך

בתחילה היה מורו חשדני כלפי המדיום החדש של הטלוויזיה. הוא חשש מהדגש שהמדיום נותן לתמונות על חשבון רעיונות, ואף נשמע אומר ש"הלוואי שהטלוויזיה הארורה מעולם לא הייתה מומצאת". אולם פרנדלי היה נלהב לבחון את אפשרויות המדיום החדש, והם החליטו להעביר את הפורמט של "Hear It Now" לטלוויזיה. לתוכנית החדשה, שהייתה חלוצת תוכניות הטלוויזיה הדוקומנטרית בארצות הברית הם קראו "See It Now". התוכנית הראשונה שודרה ב-18 בנובמבר 1951. מורו פתח את התוכנית כשאמר "זהו צוות ותיק שלומד עיסוק חדש".
את התוכנית, בת חצי שעה בדרך כלל, הגיש מורו מהאולפן בניו יורק. בתחילה היא שודרה בשעות אחר הצהרים של יום ראשון (זמן שנחשב כ"גטו האינטלקטואלי" של הטלוויזיה), אולם בעונה השלישית שלה היא כבר עברה ליום שלישי ב-22:30 – מועד שידור שהבטיח קהל רב יותר.
התוכנית כללה כתבות שטח שצולמו במיוחד לתוכנית, במקום הסתמכות על חומר מצולם שנקנה מחברות הפקת יומנים – חידוש באותם ימים. חידושים נוספים שהם הנהיגו היו ביטול הנוהג של חזרות לפני ראיונות, ואי שימוש במוזיקת רקע לליווי הכתבות. הייתה זו גם פעם ראשונה שתוכנית חדשות יצרה לה מערכת אוטונומית.
ב-28 בדצמבר 1952 צוות התוכנית שידר מקוריאה ספיישל מיוחד בן שעה בשם "חג המולד בקוריאה", שבו ניתן תיאור מהשטח של חיי היום יום של החיילים האמריקנים במלחמת קוריאה. התוכנית, כמו גם כתבות דומות במהלך התוכניות הרגילות של "See It Now", השפיעה רבות על צורת סיקור המלחמות בטלוויזיה.
בד בבד היה מורו חלוץ של פורמט טלוויזיוני נוסף – תוכנית הראיונות האישית עם סלבריטאים – בתוכנית "Person to Person", ששידורה החל ב-1953, ובה הוא ראיין מהאולפן אישים שונים שצולמו בביתם. תוכנית זו תרמה לפופולריות של מורו בציבור הרחב, אך עוררה ביקורת נגדו הן מצד מבקרי טלוויזיה רציניים שהתלוננו על העיסוק בנושאים לא רציניים מספיק לטעמם, והן בקרב עמיתיו של מורו בתוכניות החדשות הרציניות שלו, שראו בתוכנית בזבוז זמן מצידו.
ביוגרפיה > בטלוויזיה > העימות עם מקארתי

שיא התהילה וההשפעה של מורו בא מההתעמתות שלו במסגרת "See It Now" עם הסנטור ג'וזף מקארתי. ההתעמתות החלה עם המקרה של מילו רדולוביץ', קצין מטאורולוגיה במילואים בחיל האוויר האמריקני, שהודח מהשירות משום שאחותו ואביו, מהגר מסרביה, נחשדו באהדה לקומוניזם, על סמך עיתונים בסרבית שאותם האב נהג לקרוא. בפני רדולוביץ' הועמדה האפשרות להתכחש להם פומבית, אך הוא סירב, ויצא למאבק משפטי. כאשר מורו וצוותו שמעו על המקרה, הם כבר חיפשו דרך לטפל בתופעת המקרתיזם, והחליטו להשתמש בו לצורך זה. מורו והכתב ג'ו ורשבה הכינו כתבה, בה רואיינו רדולוביץ' ומשפחתו, ששודרה ב-20 באוקטובר 1953. את הפרסום המוקדם לתוכנית זו מורו ופרנדלי מימנו בעצמם. בעקבות השידור הוחזר רדולוביץ' לשירות.
העימות החזיתי עם הסנטור מקארתי הגיע ב-8 במרץ 1954. מורו ואנשי צוותו הקדישו את כל חצי השעה ל"דו"ח על הסנטור ג'וזף ר' מקארתי" שבו חשפו את שיטותיו של מקארתי בעיקר בעזרת הקלטות שלו עצמו. רק בסוף התוכנית פנה מורו לצופים ישירות לצאת נגד מקארתי ושיטותיו:
"אנו לא נפחד אחד מהשני. אנו לא ניגרר על ידי פחד לעידן של אי היגיון, אם נחפור עמוק בהיסטוריה שלנו ובדוקטרינות שלנו, וניזכר שאיננו צאצאים של פחדנים, של אנשים שפחדו לכתוב, לדבר, לחבור, ולהגן על מטרות שנראו, באותו רגע, לא פופולריות"
בתחילת התוכנית הוא הזמין את הסנטור מקארתי להגיב, ואכן ניתנה לו תוכנית שלמה, שבועות ספורים אחר כך, לשם כך. חוסר הניסיון הטלוויזיוני של מקארתי גרם לכך שהתגובה המתלהמת שלו, שבה תקף את מורו כ"מנהיג עדת תנים", רק העצימה את הנזק שנגרם למעמדו הציבורי, והיוותה את אחד השלבים בנפילתו האישית ובסוף המקרתיזם.
התוכנית על מקארתי הפכה לנקודת ציון בהיסטוריה של הטלוויזיה, ומבקר הטלוויזיה של הניו יורק טיימס אף כתב עליה: "השבוע שעבר עשוי להיזכר כשבוע שבו השידור מצא מחדש את נשמתו". גם הציבור הגיב בחיוב, ומערכת התוכנית הוצפה במכתבים, רובם הגדול מכתבי תמיכה.
ביוגרפיה > בטלוויזיה > סוף הקריירה ב-CBS

בסופו של דבר, העימות עם מקארתי תרם לא רק לנפילתו של מקארתי, אלא פגע גם במורו עצמו. הוא הפך לדמות יותר מדי שנויה במחלוקת עבור הרשת, ומנהליה חששו שהוא מהווה עבורה נטל. מגמה זו רק הוחרפה כאשר הטלוויזיה החלה לגלות את הצד היותר קל שלה (דבר שבא לידי ביטוי בעליית גל החידונים הטלוויזיוניים). ב-1955, אחרי עוד כמה תוכניות על נושאים רגישים, החליטה נותנת החסות של התוכנית להסיר את חסותה, והרשת החליטה להפוך את התוכנית משבועית, לסדרה של ספיישלים ששודרו מדי פעם עד 1958.
הסכסוכים בין מורו להנהלת CBS, ובראשה ויליאם ס. פיילי, החריפו. ההנהלה כעסה על המחלוקות הציבוריות ש"See It Now" הכניסה אותה אליהן, ואילו מורו התרעם על כך שהרשת העניקה זכות תגובה נדיבה לנשואי כתבות בלי להתייעץ עם מערכת התוכנית. לבסוף התוכנית בוטלה לחלוטין ב-1958.
זמן קצר אחר כך, חשף מורו את חילוקי הדעות בפומבי, בנאום שנשא בוועידת "איגוד מנהלי החדשות ברדיו ובטלוויזיה" (RTNDA‏) 
, שבו תקף בחריפות את הרשתות המסחריות על כך שהן נותנות לשיקולים מסחריים לרדד את שידוריהן, המסכים נשטפים בתוכניות בידור אסקפיסטיות ואילו תוכניות החדשות הרציניות נדחקות לשוליים:
"המכשיר הזה יכול ללמד, יכול להאיר עיניים; כן, אפילו לעורר השראה. אבל הוא יכול לעשות זאת רק אם בני אדם נחושים להשתמש בו למטרות אלה. אחרת זה רק חוטים ואורות בקופסה. אנו נמצאים בקרב גדול ואולי מכריע כנגד בורות, אי סבלנות, ואדישות. הטלוויזיה יכולה להיות נשק יעיל בקרב זה. 
סטונוול ג'קסון, שידע משהו על השימוש בכלי נשק, מצוטט כמי שאמר ש"בזמן מלחמה, יש לשלוף את החרב, ולזרוק את הנדן". הבעיה עם הטלוויזיה היא שהיא מחלידה בנדנה בעת מלחמת קיום"
הנאום דירדר עוד יותר את היחסים בין מורו לפיילי, שהרגיש שמורו נושך את היד שמאכילה אותו.
באותה שנה החל מורו להנחות תוכנית דיונים חדשה עם פוליטיקאים בשם "עולם קטן" ("Small World"), והמשיך בהנחיית "Person to Person" ותוכניות ספיישל תיעודיות. אולם הרשת הפרידה בינו לבין פרנדלי, ומורו מצא בה פחות ופחות את מקומו. התוכנית החשובה האחרונה שלו ברשת הייתה תוכנית תעודה בשם "קציר הבושה" ("Harvest of Shame"), על תנאי המחיה הקשים של עובדים חקלאיים נודדים בפלורידה, וניצולם. התוכנית שודרה במתכוון מיד אחרי חג ההודיה ב-1960, וזעזעה את הציבור האמריקני .
ביוגרפיה > אחרית דבר

ב-1961, עם כניסתו של ג'ון קנדי לכהונתו כנשיא, הוא מינה את מורו לתפקיד ראש "סוכנות המידע של ארצות הברית" (שהייתה אחראית בין השאר על קול אמריקה). למרבה האירוניה, בתפקיד זה מורו ניסה למנוע את שידור תוכניתו "קציר הבושה" על ידי ה-BBC בבריטניה, אחרי שברית המועצות השתמשה בה כדי לנגח את "עוולות הקפיטליזם".
ב-1965 זכה במדליית החירות הנשיאותית מידי הנשיא לינדון ג'ונסון.
מורו היה מעשן כבד, והופיע בדרך כלל בשידור עם סיגריה בפיו. הוא אף הקדיש פרק ב"See It Now" לבחינת הקשר שבין העישון לסרטן. ואכן הוא חלה בסרטן הריאה, שגרם לפרישתו מתפקידו בסוכנות המידע ב-1964, ולבסוף למותו בגיל 57 ב-1965.
אדוארד מורו נחשב למי שלא רק הניח את היסודות של העיתונות המשודרת, אלא גם הציב את הסטנדרטים המקצועיים לה. אף על פי שהוא עצמו נדחק החוצה מ-CBS, הוא גידל דור שלם של אנשי חדשות שהמשיכו את דרכו, והפך לדמות מופת לעיתונאים.
ביוגרפיה > "זוהי ישראל"

מימין לשמאל: דוד בן-גוריון, משה פרלמן, יצחק נבון ואדוארד מורו, בעת ביקורו של מורו בשדה בוקר, 1956
אחת מהתוכניות המיוחדות של מורו צולמה בישראל בחודש פברואר בשנת 1956, בתקופת המתיחות הצבאית בחודשים שלפני מלחמת סיני. התוכנית נקראה "זוהי ישראל", ועסקה בעימות הישראלי-מצרי. לצורך צילום התוכנית הגיע מורו עצמו לארץ. בואו עורר התרגשות רבה. בכתבה במעריב (2 בפברואר 56') תוארה הגעתו דרך 'שער מנדלבאום' בירושלים בהתרגשות ובהערכה. הצילומים החלו מיד עם חציית מעבר הגבול, והכתב, ד. אבידור ציין שעלות ההפקה תגיע לכרבע מיליון דולר, וכי עומדים לצפות בו 40 מיליון צופים בארצות הברית בלבד. על מורו הוא כתב כי הוא נולד למשפחה ענייה וכי היום הוא משתכר כרבע מיליון דולר לשנה. "עבודתו הביאה לו חמישים פרסים" והוא איננו הולך לישון "לפני שתיים בלילה", ישן ביממה לכל היותר שש שעות ו"מעשן 60 סיגריות ליום". "בדרך כלל הוא לובש מעיל מרופט על בגדיו המהודרים".
מורו ראיין בארץ את אנשי השלטון ובהם דוד בן-גוריון וגולדה מאיר, את גיבור מלחמת השחרור ולעת הזאת חבר הכנסת יגאל אלון, ואת מפקדי צה"ל ובהם הרמטכ"ל משה דיין ואל"ם עזר ויצמן מפקד בסיס חיל האוויר ברמת דוד. כן צילם מורו קטעים מחיי הקיבוץ (הצילומים נעשו בגנוסר ובעין גב) והעיר בישראל. כמו כן צולמו לסרט מנהיגים מצריים ביניהם נאצר. במכתב ששיגר מארצות הברית לאשתו רות, שם היה בזמן שהסרט שודר לראשונה (מרץ 56'), היצר אלון על כי מנהיגי מצרים בחרו ב"תוקפנות" כהגדרתו. אלון שיבח את הופעתו בסרט של עזר ויצמן ושל דוד בן-גוריון, הגם שדיבר באופן "פילוסופי" מדי כהגדרתו.
מאחר שהתוכנית נגעה הן לישראל והן למצב הביטחוני האקטואלי באותה עת, היא הוצגה בארץ בבתי הקולנוע כסרט קולנוע לכל דבר, שניתן לו השם "בן-גוריון נגד עבדול נאצר". הסרט התקבל בארץ בהתלהבות רבה והיה לשובר קופות במשך תקופה ארוכה. בין היתר זכה עזר ויצמן בסרט זה לחשיפתו הפומבית הראשונה, ודמותו הגבוהה כשהוא צועד יחד עם המראיין ליד שורת מטוסי קרב ונותן הסבר ביטחוני באנגלית רהוטה, הייתה אחת מנקודות השיא של הסרט.
ביוגרפיה > אזכורים בתרבות הפופולרית

מורו מופיע בפרק הסיום של הסדרה מרפי בראון, שבו היא פוגשת אותו בגן עדן. דמותו הוכנסה לתוכנית בעריכת מחשב.
פליטווד מק כללו בתקליטם "Say You Will" שיצא ב-2003 שיר בשם "מורו מתהפך בקברו".
ב-2005 יצא לאקרנים הסרט "לילה טוב ובהצלחה" ("Good Night, and Good Luck") שביים ג'ורג' קלוני, שהוקדש לעימות בין מורו לסנטור מקארתי. שם הסרט לקוח מהשורה בה סיים מורו תמיד את שידוריו, והפכה לסמלו. בסרט, דייוויד סטראתיירן משחק את מורו, קלוני מגלם את דמותו של פרד פרנדלי, ואילו מקארתי מוצג רק בעזרת קטעי ארכיון שלו עצמו, ששולבו בסרט (שצולם בשחור לבן). הסרט זכה בפרס השחקן הטוב ביותר והתסריט הטוב ביותר בפסטיבל ונציה בשנת 2005, והיה מועמד לשישה פרסי אוסקר. הסרט הוצג בישראל החל ממרץ 2006.
הערות שוליים

↑  Edward R. Murrow: A Report on Senator Joseph R. McCarthy - See it Now (CBS-TV, March 9, 1954)‎, באתר אוניברסיטת קליפורניה בברקלי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278357405171  PLWABN: 9810545314005606  BIBSYS: 90959048  BnF: cb14035060d (data)  CiNii: DA07739607  GND: 117187720  ICCU: DDSV004293  ISNI: 0000 0000 8159 2052  LCCN: n50026550  MusicBrainz: 8bf73b5e-a5fa-482f-b301-ffe1c9fd25ea  NARA: 10581633  NDL: 00621189  NKC: xx0061500  NLA: 54412555  NTA: 071622020  SNAC: w6mt4gs9  SUDOC: 032044798  Trove: 1541485  VIAF: 79173503   WorldCat (עם VIAF): 79173503 
תקליט של מורו באולפני קול ישראל, 2016
בועז מואב

בועז מואב (פוקס) (3 באפריל 1938 – 16 בינואר 2002) היה חבר הכנסת ופעיל לזכויות האזרח.
קורות חייו > שנותיו הראשונות, לימודיו ועבודתו

נולד בכפר יונה למתתיהו ומינה פוקס, יוצאי פולין ועולי העלייה החמישית. הוריו היו ממקימי היישוב, ושם למד בבית הספר המקומי "עמל". לאחר מכן, למד בבית-ספר תיכון ע”ש טשרניחובסקי בנתניה.
בצעירותו היה חבר בתנועת הנוער העובד.
לאחר שירותו הצבאי, סיים תואר ראשון ושני במדעי הטבע באוניברסיטת תל אביב ב-1963, ולאחר מכן, ב-1969 סיים לימודי דוקטורט במיקרוביולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה.
ב-1970 מונה מואב למרצה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
החלטה על תוכנית בניין עיר של שנת 1916

מידטאון מנהטן בשנת 1932, מציגה את התוצאות של ההחלטה: גורדי שחקים עם נסיגות.
גרף המתאר את מערכת הנסיגות שהוגדררה בהחלטה על תוכנית בניין העיר ניו יורק משנת 1916, עם דוגמה של רחוב ברוחב 24.384 מטרים (80 רגל) הנמצא ברובע המאפשר בנייה לגובה ביחס של עד פי 2.5 מרוחב הרחוב.
החלטה על תוכנית בניין עיר של שנת 1916 בניו יורק הייתה תוכנית בניין עיר שהתפתחה במטרה לעצור את בנייתם של גורדי שחקים מסיביים, כדוגמת בניין אקוויטבל, המונעים את חדירת האוויר ואור השמש לרחובות שמתחתיהם. היא התרכזה במתן הגבלות נפח הבניין ודרשה את צמצום שטח הקומות החל מגובה מסוים. כך נוצרה מערכת נסיגות והגבלת גובה, שכונתה על ידי האמריקאים "זיגוראת".
האדריכל יו פריס (Hugh Ferriss) החל לחקור בשנת 1922 את האפשרויות הצורניות של התוכנית החדשה ויצר מודל המגדיל, ככל שניתן (תחת הגבלות התוכנית החדשה), את נפח הבניין ושטח הקומות. "החל מסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 החל להתפתח סגנון אדריכלי לתכנון גורדי שחקים ברחבי העולם בתגובה לתוכנית מהפכנית זו". גורדי השחקים שנבנו בעיר בסגנון האר דקו הם תוצאה ישירה של מהפכה זו.
עד אמצע המאה העשרים רוב המבנים שתוכננו בסגנון הבינלאומי אימצו את התוכנית. גישה זו ספגה ביקורת על עוינותה, ובין יתר, הביאה למהפכת תוכנית בניין עיר בשנת 1961.
השפעה

להחלטה על תוכנית בניין עיר משנת 1916 הייתה השפעה גדולה על הפיתוח העירוני הן בארצות הברית והן בעולם. האדריכל יו פריס (אנ') הפך את התקנות החדשות הללו לפופולריות בשנת 1922 באמצעות סדרת מחקרים, המתארים בבירור את הצורות האפשריות וכיצד ניתן למקסם את נפחי הבניין. "עד סוף שנות ה-20, גורדי השחקים הנסוגים, שנבנו במקור בתגובה לקוד האזורי בניו יורק, הפכו לסגנון שתפס משיקגו לשנגחאי", ציינו אריק פיטר נאש (Eric Peter Nash) ונורמן מקגראת' (Norman McGrath), בדיון על בניין בנק החיסכון בוויליאמסבורג (אנ'). שנבנה בברוקלין, לפני כניסת ההחלטה לתוקף ועקב כך לא הוכתבה בו צורה כזו. גורדי השחקים הנסוגים בסגנון אר דקו של שנות ה-20 וה-30 הם תוצאה ישירה של החלטה זו.
מורשת

עד אמצע המאה ה-20 רוב הבניינים החדשים בסגנון הבינלאומי נבנו לפי דרישות מערכת הנסיגות, על ידי אימוץ השימוש בכיכרות או בניינים נמוכים המקיפים מגדל מונוליטי במרכזו. גישה זו ספגה ביקורת לעיתים קרובות.
המחלקה לתכנון ערים של עיריית ניו יורק (אנ') העבירה את ההחלטה על תוכנית בניין עיר של שנת 1961 באוקטובר 1960, וכללי הייעוד החדשים נכנסו לתוקף בדצמבר 1961, והחליפו את ההחלטה מ-1916. ההחלטה החדשה השתמשה בתקנת יחס שטח הרצפה (אנ') (FAR) במקום כללי נסיגה. שטח הרצפה המרבי של בניין מוסדר לפי היחס שהוטל למקום בו נמצא הבניין. מאפיין נוסף של ההחלטה החדשה היה שטח ציבורי פתוח צמוד. אם יזמים יבנו שטח ציבורי פתוח סמוך לבניינים שלהם, הם יוכלו לקבל שטח נוסף לבניין שלהם כהטבה. כלל הטבה תמריצית זה נוצר בזכות ההשפעה החזקה של שני גורדי שחקים מייצגים. בניין סיגראם מאת לודוויג מיס ון דר רוהה ופיליפ ג'ונסון, ובית ליבר (אנ') מאת סקידמור, אווינגס ומריל (אנ') שהציגו את הרעיונות החדשים לבניין משרדים עם שטח פתוח. מבנים אלה שינו את קו הרקיע של ניו יורק עם הופעתו של עיצוב קופסאות זכוכית פשוטות והן עם הטיפול שלהם בשטחים פתוחים סמוכים. ההחלטה החדשה עודדה בניית שטח ציבורי בבעלות פרטית כדי להקל על צפיפות העיר.
ראו גם

גורדי שחקים בניו יורק
גורדי שחקים מוקדמים
לקריאה נוספת

Ferriss, Hugh. The Metropolis of Tomorrow, with essay by Carol Willis. New York: Princeton Architectural Press, 1986. Reprint of 1929 edition. ISBN 0-910413-11-8.