stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מצטערת, אם אני אוהבת אותך (סרט, 2008)
מוזיקה

Scusa ma ti chiamo amore (Sugarfree)
Quello che mi davi tu (Zero Assoluto)
Seduto qua (Zero Assoluto)
She's the One (Robbie Williams)
La tua ragazza sempre (Irene Grandi)
Quanti anni hai (Vasco Rossi)
Semplicemente (Zero Assoluto)
מרטין הופמן

מרטין הופמן (בגרמנית: Martin Hoffmann, נולד ב-22 במרץ 1955 בגומרן שבגרמניה המזרחית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק לאורך כל הקריירה בפ.צ. מגדבורג, עמה זכה בגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1974. להופמן 62 הופעות ו-15 שערים בנבחרת גרמניה המזרחית, עמה השתתף במונדיאל 1974, וזכה במדליית זהב באולימפיאדת מונטריאול בשנת 1976.
קריירת מועדונים

הופמן שיחק בנוער של פ.צ. מגדבורג, ובשנת 1972 החל לשחק בקבוצה הבוגרת, כאשר היה בן 17. בעונתו הראשונה במועדון זכה הופמן בגביע המזרח גרמני, ובעונתו השנייה זכה הופמן באליפות ליגת העל המזרח גרמנית, ובגביע אירופה למחזיקות גביע, לאחר ניצחון 0–2 על מילאן, במשחק בו הופמן שיחק 90 דקות. בעונת 1974/75 הוסיף הופמן למאזנו אליפות נוספת, ובהמשך זכה בעוד שלושה גביעים של מזרח גרמניה, האחרון בעונת 1982/83. בשנת 1985 פרש הופמן ממשחק פעיל, כאשר היה בן 30 בלבד.
קריירה בינלאומית

הופמן החל לשחק בנבחרת גרמניה המזרחית בשנת 1973, ובשנת 1974 השתתף במונדיאל 1974, בו הבקיע שער בתיקו 1-1 מול נבחרת צ'ילה בשלב הבתים הראשון, והיה שותף לניצחון 0–1 על נבחרת גרמניה המערבית במשחק טעון במיוחד מבחינה פוליטית. הופמן וגרמניה המזרחית הודחו בשלב הבתים השני, וגרמניה המערבית המשיכה לזכייה בתואר. בשנת 1976 הופמן היה שותף לזכייתה של גרמניה המזרחית במדליית זהב באולימפיאדת מונטריאול. הופמן הבקיע את השער השני לגרמניה המזרחית בניצחון 1–3 בגמר על נבחרת פולין. בשנת 1981 ערך הופמן את הופעתו ה-62 והאחרונה במדים הלאומיים, בניצחון 0–1 על נבחרת צ'כוסלובקיה במשחק ידידות.
קריירת אימון

לאחר פרישתו, הופמן הצטרף לצוות האימון של פ.צ. מגדבורג, ובמשך מספר שנים שימש כעוזר מאמן וכמאמן נוער. בשנת 1994 מונה למאמן הראשי של הקבוצה, תפקיד אותו מילא במשך שנתיים. לאחר מכן אימן לתקופה קצרה מועדון קטן בשם פ.צ. פרכימר, ולקח הפסקה מאימון. בשנת 2002 מונה שוב למאמנה של פ.צ. מגדבורג, ומילא את התפקיד למשך שנה אחת. בשנת 2007 החל לאמן את קבוצת הנוער עד גיל 19 של פ.צ. מגדבורג, ועסק בתפקיד זה עד לשנת 2013.
תארים

עם פ.צ. מגדבורג:
אליפות ליגת העל המזרח-גרמנית (2): 1973/74, 1974/75
הגביע המזרח-גרמני (4): 1972/73, 1977/78, 1978/79, 1982/83
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1973/74
עם נבחרת גרמניה המזרחית האולימפית:
אולימפיאדת מונטריאול (1976): מדליית זהב
מקהלת הצלב של דרזדן

| --- | --- |

 פרסים והוקרה:  מדליית ברהמס (17 בספטמבר 2005) 
 www.kreuzchor.de
 
מקהלת הצלב של דרזדן (בגרמנית: Dresdner Kreuzchor) היא מקהלת הנערים של כנסיית הצלב בדרזדן ומאחוריה שבע-מאות שנות היסטוריה. כיום מונה המקהלה כ-150 חברים בגיל 9 עד 19 מדרזדן וסביבתה. הנערים לומדים ב"קרויצשולה", בית הספר של הכנסייה ומכונים "קרוציאנר".
מנצחה הנוכחי של המקהלה הוא רודריך קריילה, מנצח המקהלה ה-28 במספר מאז הרפורמציה. משנת 1971 עד 1991 היה מרטין פלמינג מנצח המקהלה.
רפרטואר המקהלה כולל יצירות מתקופת הבארוק המוקדמת, היינריך שיץ, יוהאן סבסטיאן באך, ראשית המאה ה-19 ומוזיקה מודרנית. הקלטות אחדות מצויות לרכישה מן החברות ברלין קלאסיקס, דויטשה גרמופון וקפריצ'ו. המקהלה מופיעה לעיתים קרובות עם התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן ועם הפילהרמונית של דרזדן.
המקהלה שרה תפילות ערבית כמעט בכל שבת בשעה 6:00 בקיץ ובשעה 5:00 בחורף ובימי ראשון בשעה 9:30 בבוקר בטקס התפילה בכנסייה. מדי שנה יוצאת המקהלה לכמה סיורי קונצרטים בגרמניה, אך גם באירופה, יפן, קוריאה הדרומית, ישראל, קנדה, אמריקה הלאטינית וארצות הברית. בסך הכל מופיעה המקהלה כמאה פעמים בכל שנה, 50 מהן בטקסי הקודש בכנסייה,  10 בקונצרטים בכנסייתם (הכוללים תמיד את אורטוריה לחג המולד ומתאוס פסיון של באך ואת הרקוויאם הגרמני של יוהנס ברהמס) ו-40 קונצרטים בסיורים. בסך הכל מונה קהל המאזינים למקהלה כ-150,000 איש מדי שנה.
מקהלת הצלב של דרזדן הופיעה פעמים אחדות בפסטיבל המוזיקה של ריינגאו, הנודעת בהן בעונה הראשונה ב-1988 - כשהגבול הגרמני הפנימי היה עדיין בתוקף - קונצרט בכנסיית השוק בויסבאדן. הם סיימו תוכנית של מוטטים מתקופת הרנסאנס עד באך, ברהמס וברוקנר במילים לשלום, O Herr, mache mich zum Werkzeug deines Friedens (תפילת פרנציסקוס הקדוש), בנוכחות המלחין קורט הסנברג.
בתי אופרה נודעים כמו הזמפר-אופרה בדרזדן, האופרה הקומית ברלין או דויטשה אופר ברלין הזמינו חברים ממקהלת הצלב של דרזדן כסולנים, למשל שלושה הילדים בחליל הקסם של מוצרט או נער הרועים בטוסקה של פוצ'יני.
חברים לשעבר במקהלה

תאו אדם, זמר אופרה, (בס-בריטון)
אולף בר, זמר אופרה (בריטון)
מתיאס אייזנברג, נגן עוגב
הרטמוט הנכן, מנצח
רנה פאפ, זמר אופרה (בס)
אקארט פראו, מנצח התזמורת הסימפונית של סטנפורד והתזמורת הסימפונית של ספוקיין
פטר שרייר, זמר אופרה (טנור)
קרל ריכטר, מנצח, נגן עוגב, צ'מבליסט
אקהרד שטיר, מנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של אוקלנד
הנס תאם, מייסד מקהלת הנערים וינדסבאכר
אודו צימרמן, מלחין, מנצח
לקריאה נוספת

Karlheinz Blaschke: Dresden, Kreuzkirche, Kreuzschule, Kreuzchor, Kruzianer - musikalische und humanistische Tradition in 775 Jahren. Gütersloh/München 1991, ISBN 3-570-06664-9
Dieter Härtwig, Matthias Herrmann: Der Dresdner Kreuzchor – Geschichte und Gegenwart, Wirkungsstätten und Schule. Evangelische Verlagsanstalt, Leipzig 2006, ISBN 3-374-02402-5
Jürgen Helfricht: Dresdner Kreuzchor und Kreuzkirche. Eine Chronik von 1206 bis heute. Husum 2004, ISBN 3-89876-180-0
Hans John: Der Dresdner Kreuzchor und seine Kantoren. Berlin 1987, ISBN 3-374-00177-7
מרכז אל-מיזאן לזכויות האדם

מרכז אל-מיזאן לזכויות האדם (ميزان) הוא ארגון חוץ-ממשלתי הפועל בעיקר במחנה ג'באליה שברצועת עזה. מטרות הארגון הן קידום והגנה על זכויות האדם בשטחים הפלסטיניים ובפרט ברצועת עזה, עם דגש על "כלכליות, חברתיות ותרבותיות" (ESCR); קידום זכותם של הפלסטינים להגדרה עצמית במסלולי המשפט הבינלאומי; שיפור הדמוקרטיה בחברה הפלסטינית; קידום שותפות אזרחית והפעלת לחץ כלפי הממשל על מנת לכבד את זכויות האדם. לארגון מעמד של יועץ מיוחד בארגון האומות המאוחדות.
פעילות המרכז

שם הארגון נגזר מהמילה "מיזאן" בערבית, שמשמעותה הוא איזון או צדק.
על פי אתר האינטרנט של הארגון, אל-מיזאן "שואף לחברה פלסטינית חופשית וריבונית שבה כל הנשים, הגברים והילדים נהנים באופן שווה  מצדק חברתי, זכויות אדם, שלטון החוק וממשל תקין".
המרכז מתעד בעיקר הפרת זכויות אדם הנעשות, לטענתו, על ידי צבא הגנה לישראל. בין השאר תיעד המרכז מקרים בהם נטען שהותקפו אזורים אזרחיים במהלך מבצעים צבאיים, ומקרים של מאסר ללא משפט, רציחות פוליטיות, אלימות ועינויים.
המרכז מספק סיוע משפטי ושירותי הסברה וחינוך שמטרתם העלאת המודעות בקהילה המקומית לנושאי זכויות האדם, דמוקרטיה וסיוע הומניטרי. הוא חבר ברשת של ארגונים חוץ-ממשלתיים שונים, בהם הקואליציה להפסקת השימוש הצבאי בילדים חיילים.
בשנת 2009 המרכז, יחד עם אל-חאק ועדאלה, ניסו לגרום להוצאת צו מעצר בבריטניה נגד שר הביטחון הישראלי, אהוד ברק בגין פשעי מלחמה שהתרחשו לכאורה במהלך מבצע עופרת יצוקה.
מימון

התורמים העיקריים למרכז אל-מיזאן הם:
משרד החוץ של הולנד
הסוכנות השווייצרית לפיתוח ושיתוף פעולה (SDC)
ארגון נוצרי הולנדי בשם Kerkinactie
סניף הארגון "נציבות המשפטנים הבינלאומית" (אנ') בשוודיה
במספר פרויקטים של הארגון נתרמו כספים על ידי קרן מרץ גילמור, הקונסוליה הצרפתית וקרן פורד.
מרקורי-רדסטון

המרקורי-רדסטון (באנגלית: Mercury-Redstone) היה משגר שתוכנן על ידי נאס"א לשימוש בתוכנית מרקורי - תוכנית החלל המאוישת הראשונה של ארצות הברית. המשגר שימש לשיגור 6 משימות תת-מסלוליות בין 1960 ל-1961, מתוכן שתיים מאוישות.
המשגר, שהיה מסדרת טילי הרדסטון, פותח מטיל הרדסטון שפותח על ידי ABMA בשנות ה-50, ומשלבו הראשון של טיל היופיטר C שפותח גם הוא על ידי ABMA. מכיוון שיועד לשיגור בני אדם לחלל, עבר המשגר שיפורים רבים כדי להגביר את בטיחותו ואמינותו.
ב-5 במאי 1961 שיגר המרקורי-רדסטון את החללית "פרידום 7" כשבתוכה האסטרונאוט האמריקאי הראשון - אלן שפרד - לטיסה תת-מסלולית שנמשכה 15 דקות, טיסה שהפכה אותו לאמריקאי הראשון ולאדם השני בחלל. ב-21 ביולי שימש המשגר לשיגור החללית "ליברטי בל 7", גם כן לטיסה תת-מסלולית, כשבתוכה האסטרונאוט וירג'יל גריסום. 4 משימות נוספות בתוכנית מרקורי השתמשו במשגר האטלס העוצמתי יותר מהרדסטון, ששיגר אותן לטיסות מסלוליות.
משה (מיני-סדרה)

| --- | --- |

כרזת ה-DVD של הסדרה
 סוגה:  דרמה
 כותבים:  אנתוני ברג'ס ויטוריו בוניצ'לי ברנארדינו זאפוני
 בימוי:  ג'אנפרנקו דה בוזיו
 שחקנים:  ברט לנקסטר אנתוני קווייל אינגריד טולין איירין פאפאס שמואל רודנסקי
 משתתפים:  ראו רשימה בגוף הערך
 פסקול:  אניו מוריקונה
 ארץ מקור:  בריטניה/איטליה
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  6
 הפקה
 מפיק:  וינצ'נזו לאבלה ברנארד ג'יי קינגהאם
 חברת הפקה:  ITC/RAI
 הפצה:  ITC Entertainment 
 עורכים:  אלברטו גליטי
 אתר צילומים:  מרוקו, תוניסיה, ישראל, איטליה
 צלמים:  מרצ'לו גאטי
 מוזיקה:  אניו מוריקונה
 אורך פרק:  60 דקות (כל הסדרה המקורית:360 דק')
 שידור
 רשת שידור:  ITC/RAI
 רשת שידור בישראל:  הערוץ הראשון
 תקופת שידור מקורית:  22 בדצמבר 1974 (איטליה) – 2 בפברואר 1975 
 תקופת שידור בישראל:  1986 – 1986
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
משה (באנגלית: Moses the Lawgiver) היא מיני-סדרת דרמה בריטית-איטלקית בת 6 פרקים משנת 1974. היא נכתבה על ידי אנתוני ברג'ס, ויטוריו בוניצ'לי וברנארדינו זאפוני ובוימה על ידי ג'יאנפרנקו דה בוזיו. הסדרה מתארת את סיפורו של משה, שליח האלוהים המוציא את בני ישראל מחיי עבדות במצרים לארץ המובטחת.
את הפסקול לסדרה כתב המלחין האיטלקי אניו מוריקונה. הסדרה צולמה באיטליה, במרוקו, בתוניסיה ובישראל בין השנים 1973–1974.
השחקנים

ברט לנקסטר בתפקיד משה
אנתוני קווייל בתפקיד אהרן
אינגריד טולין בתפקיד מרים
שמואל רודנסקי בתפקיד יתרו
איירין פאפאס בתפקיד ציפורה
יוסף שילוח בתפקיד דתן
מריאנג'לה מלאטו בתפקיד הנסיכה בתיה
לורן טרזיף בתפקיד פרעה מרנפתח
אהרן איפלה בתפקיד יהושע בן נון
מרינה ברטי בתפקיד אלישבע
אנטוניו פיובאנלי בתפקיד קורח
חיים בנאי בתפקיד בן עדת אבירם
יוסי וירז'נסקי בתפקיד אלעזר הכהן
מיקלה פלאסידו בתפקיד כלב בן יפונה
ריצ'רד ג'ונסון קריינות
מרגלית צנעני בתפקיד אחת מבנות ישראל
ג'אקוב הרלין אחד המכשפים של פרעה
אומברטו ראג'ו בתפקיד אחד משרי פרעה
חוזה קאגליו בתפקיד אחד משרי פרעה
ויליאם לנקסטר בתפקיד משה הצעיר
גליה כהן בתפקיד מרים הצעירה
מוסקו אלקלעי בתפקיד עמרם
דינה דורון בתפקיד יוכבד
יעקב בן-סירא אחד מהעבדים העבריים
משה איש כסית
העיבוד לסרט

מיני הסדרה, שאורכה כ-360 דקות בשישה פרקים, נערכה לכדי סרט טלוויזיה שלם של 141 דקות, שיצא לשידור בשנת 1976.
מלחמת האזרחים בגואטמלה
רקע

| --- | --- |
 :  ראו גם – חברת הפירות המאוחדת
בשנת 1871 עברה גואטמלה הצעירה מהפכה כללית בה עלה לשלטון חוּסטוֹ רוּפינוֹ באריוֹס (אנ'), שעם כניסתו לתפקיד הנשיא החליט על הרחבת תעשיית הקפה והקקאו במדינה כך שתהיה התעשייה המרכזית. אכן, גואטמלה ניחנת בתנאים נוחים לגידול הקפה ואקלים מתאים, אך עם זאת הקמת מטעי קפה דורשת כוח אדם רב ואדמות נרחבות לגידול, ובמדינה קטנה כמו גואטמלה זה לא דבר של מה בכך. על כן, באריוס חיבר את 'ספר הכללים של ההתיישבות', שנכנס לתוקפו כחוק רשמי ואילץ הלכה למעשה את אוכלוסיית הילידים, יש שיאמרו בגזענות גלויה, לעבוד אצל בעלי הקרקעות הספרדים והגרמנים ברובם בעבור שכר נמוך ותנאים קשים. צעד נוסף שביצע באריוס כנגד הילידים היה להלאים כמעט את כל האדמות שהיו בבעלותם ולאחר מכן הפריט אותם כך שעברו לידיהם של חבריו האירופאים למפלגה הליברלית.
בשנות ה-90 של המאה-19 החלה ארצות הברית ליישם את תוכנית דוקטרינת מונרו, ודחקה את המעצמות הקולוניאליות האירופיות מאמריקה הלטינית. על כן, ארצות הברית ביססו הגמוניות במדינות אמריקה רבות שיפעלו על פי האינטרס הכלכלי-חברתי שלה. הדיקטטורה ששלטה בגואטמלה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התאימה מאוד לאותם אינטרסים עסקיים ופוליטיים שארצות הברית ביקשה לקדם במדינות אמריקה. שלא כמו במדינות מרכז-אמריקאיות נוספות כגון האיטי, ניקרגואה וקובה, ארצות הברית לא הייתה צריכה להשתמש בכוח צבאי גלוי כדי לשמור על השליטה בגואטמלה. הצבא ומשטרה של המדינה פעלו בשיתוף פעולה הדוק עם הצבא האמריקאי. כחלק מכך, ממשלת גואטמלה פטרה מספר תאגידים אמריקאיים מתשלום מיסים, כשהגדולה והבולטת שבהן היא חברת הפירות המאוחדת. מעט אחרי שהתמקמה החברה בגואטמלה היא הופרטה ושטחים רבים מהמדינה עברו כעת לבעלות של ידיים פרטיות, שפעלו על פי אינטרס כלכלי-אישי ולא על פי הסכמים בין ממשלת גואטמלה וארצות הברית. עם זאת, הממשלה המקומית לא נאבקה בתאגיד אלא להפך - היא טיפחה את הנוכחות של החברה במדינה והעבירה לבעלותה שטחי ציבור.
רקע > עליית השמאל ונפילתו

שלטון הבובה של פונסה לא החזיק זמן רב. באוקטובר 1944 התרחשה הפיכה פוליטית במדינה ו"מהפכני אוקטובר" עלו לשלטון. מהפכנים אלו היו החוג הפוליטי הקרוב ביותר לייצוג העם: עם עלייתם לשלטון, הם הנהיגו רפורמה כלכלית ליברלית וחיזקו חוקתית את זכויות האזרח והאדם תוך העלאת מעמדם החברתי של השכבות החלשות. במקביל, בצד אחר של גואטמלה, תפסה תאוצה תנועה שמאלנית-סוציאליסטית שהורכבה מסטודנטים, אנשי מקצוע וארגונים פרו-דמוקרטים, בראשות חואן חוסה ארבלו (אנ') וחקובו ארבנס גוסמן. צו 900, שהתקבל בשנת 1952 על ידי הממשלה המהפכנית, היה הראשון מזה עשרות שנים שהעלה את מעמדם של האיכרים הפשוטים והפועלים והגביל את זכויותיהם ומותרותיהם של חברת הפירות המאוחדת.
בזמן התהוות המלחמה הקרה, התפנית הסוציאליסטית שקיבלה גואטמלה שימשה תירוץ עבור חברת הפירות המאוחדת להפעיל את קשריה בממשל דווייט אייזנהאואר. היא שכנעה, יש שיאמרו בתנאים לא קבילים ומושחתים, מספר חברי ממשלה כמו ג'ון פוסטר דאלס ואלן דאלס, וכמו כן גם בכירים בסוכנות הביון CIA לפתוח במבצע PBFortune (אנ') שמטרתו הייתה לעצור מיידית את "המרד הקומוניסטי" שהתחולל לטענת החברה וסוכנות הביון בגואטמלה. ה-CIA בחר באלוף-המשנה של צבא גואטמלה, קרלוס קסטילו ארמאס, להוביל "התקוממות" כנגד המשטר החדש. ארמאס ביצע את עבודתו היטב, הנהיג מרד צבאי והפיל את ממשלת השמאל. לאחר שסולק ארבנץ גוזמן, מנהיג הסוציאליסטים, מתפקידו כנשיא, עלה לשלטון ארמאס ובמשך העשור הבא הנהיג רפורמות חברתיות רבות המבטלות את ניסיונות הממשלה הסוציאליסטית קצרת המועד לערער את מצב המעמדות בגואטמלה, אסר על הקמת איגודי עובדים ומפלגות פוליטיות מלבד מפלגתו שלו, ביטל את זכויותיהם של גואטמלים בעלי זיקה כלכלית-שמאלנית ואף אסר אנשים שהתנגדו למשטרו החדש. בנוסף, הוא העביר מחדש חלק גדול מהאדמות אל חברת הפירות המאוחדת וביטל את הזכויות שרכשו העובדים במהלך שלטון השמאל.
בעקבות השינוי הפתאומי בשלטון, התרחשה סדרה של מהפכות צבאיות ופוליטיות שהתאפיינו בחוסר יציבות ובמשברים, ובמהלכן התקיימו מספר רב של בחירות מזויפות בהן בכל פעם ניצח ראש הצבא הנוכחי. העוני והמשבר הכלכלי החמירו בעקבות חוסר היציבות, ופגעו בעם שהיה כבר ממילא מוחלש ומדוכא. כתגובה לדיכוי המתמשך ולעוני המחפיר בהם חיו, קבוצות מחתריות של פועלים סוציאליסטים קמו במטרה להילחם בשלטונות ובתאגידים המדכאים, והחלו להניע את בואה של מלחמת האזרחים. בנוסף, האפליה הכלכלית החברתית לצד הגזענות השכיחה כלפי העמים הילידים בגואטמלה גרמו לייסוד איגודים סודיים של ילידים, אשר בהמשך ייצאו להילחם לצד הסוציאליסטים.
בשלב זה, מצבם של הילידים היה גרוע ביותר, ותנאי חייהם היו נמוכים אפילו מאלו של הפועלים הפשוטים, וזאת אף על פי שהם מהווים למעלה ממחצית האוכלוסייה. כמעט כל בני אוכלוסיית הילידים היו חסרי קרקע, תוצאה של עיקול האדמות על ידי חוסטו רופינו באריוס לפני כמעט שבעים שנים.
פרוץ המלחמה ושלביה הראשונים: 1960–1970 > סיוע מודיעיני ומבצעי אמריקאי לשלטונו של פואנטס

בשנים 1964 ו-1965 החלו הכוחות הצבאיים של גואטמלה במבצע נרחב למיגור ההתקפות של MR-13 במזרח המדינה. בחודש פברואר ומרץ 1964 פתח חיל האוויר של גוואטמלה במסע הפצצות סלקטיבי נגד בסיסי MR-13 בעיר פוארטו באריוס. כתגובה התעוררה התנגדות גדולה שהתבטאה במחאה ואלימות אזרחית כנגד הצבא, בעיקר בעיר זאקפה.
בשלב זה של הסכסוך שלחה ארצות הברית סיוע של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית וסוכנות הביון המרכזית האמריקאית כדי להכין את הצבא הגווטמאלי ללחימה מול ארגוני טרור (מלחמת גרילה). בנוסף, יועצי "ביטחון הציבור" נשלחו מטעם המשטרה האמריקאית כדי לעזור ולתמוך במשטרה. ביוני 1965, בתגובה למחאות ההולכות וגוברות בבירה, אורגנה על ידי המשטרה והמסייעים האמריקאים יחידה מובחרת שנקראה "קומנדו סיס" ('קומנדו שש') שמטרתה הייתה להילחם ב'קבוצות הגרילה'. היחידה קיבלה הכשרה מיוחדת מטעם "התוכנית לביטחון הציבור של ארצות הברית" וחומשה על ידי המשטרה האמריקאית.
בנובמבר 1965 הגיע היועץ האמריקאי לבטיחות הציבור ג'ון לונגן לגואטמלה בגיחה זמנית מתפקידו בוונצואלה כדי לסייע לבכירי הצבא והמשטרה בהקמת תוכנית התמודדות עם כוחות צבא בלתי-סדירים. בסיועו של לונגן, הצבא הגואטמלי השיק את מבצע "לימפיזה" ("טיהור" או "ניקוי") שמטרתה להתמודד עם התקוממות עירונית בפיקודו של אלוף-משנה רפאל אריאגה בוסקה. המבצע בוצע בתיאום בין כל הרשויות (המשטרה, הצבא והכוחות האמריקאיים), ופעל בדרכים גלויות וסמויות, שחלקן מוגדרות כפשעי מלחמה. בהנחיית אריאגה, כוחות הביטחון החלו לחטוף, לענות ולהרוג בכירים במפלגת הפועלים.
פרוץ המלחמה ושלביה הראשונים: 1960–1970 > המאבק הצבאי נגד ההתקוממות בזאקפה

הודות לסיוע כלכלי נרחב מארצות הברית, צבא גואטמלה, בעל כוח אדם של 5,000 איש בלבד, פתח במערכה כוללת כנגד המורדים באוקטובר 1966 במה שכונה "מבצע גואטמלה". קולונל אראנה אוסוריו הוסמך כממונה על אזור זאקפה-איזבל ולקח על עצמו את התוכנית ללוחמה בטרור בגיבוי של 1,000 לוחמים בעלי הכשרה מצבא ארצות הברית. תחת הנהגתו של קולונל אוסוריו, תקפו חוליות משטרה באופן חשאי פעילי FAR רבים, בעיקר במהלך הלילות. גם המיליציות החמושות הצטרפו למאבק, כאשר הממשלה התירה להרוג אזרחים שנחשבים למורדים או למשתפי פעולה עם מפלגות השמאל. עד 1967, טען צבא גוואטמלה כי פועלים בשורותיו כ-1,800 אזרחים המתנדבים, חלקם כחלק מהמיליציות וחלקם כחלק מגופי הצבא השונים.
הצבא הרכיב 'רשימות שחורות' רבות של מתנגדי המשטר ואנשים הקשורים לארגוני שמאל, כאשר חיילים ושוטרים עצרו מאות אנשים במחוז זאקפה; העצורים נורו או "נעלמו" לאחר שנלקחו למחנות מעצר חשאיים לצורכי חקירה. בדו"ח משנת 1976, ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל פרסם הערכות כי בין 3,000 ל-8,000 איכרים נרצחו על ידי הצבא וארגונים צבאיים בלתי פורמליים ברחבי מחוזות זאקפה ואיזבל בין אוקטובר 1966 למרץ 1968. אומדנים אחרים הציבו את מספר ההרוגים בסביבות 15,000 רק במחוז זאקפה. כתוצאה מכך, הקולונל אראנה אוסוריו זכה לאחר מכן בכינוי המפוקפק "הקצב של זקאפה".
פרוץ המלחמה ושלביה הראשונים: 1960–1970 > מדינת המצור

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ב-2 בנובמבר 1966 הוכרז על מצב חירום בגוואטמלה, מה שהפך אותה ל"מדינת מצור" - כמעט כל הסמכויות רוכזו בידיי שר הביטחון, אל"ם רפאל אריאגה בוסקה, כולל הצבא, המשטרה וגופים מיליטריסטיים אחרים. זכויות האזרח הושעו והוטלה צנזורה על העיתונות כך שלא היה ניתן לפרסם ולתעד דבר על מה שקורה באזורי זאקפה-איזבל. הצנזורה והמשטר הצבאי הקשה שהונהג במחוזות אלה גרם למסתורין רב סביב ההתרחשויות בהם. הצנזורה הובילה לכך שכמעט כל דיווח על המתרחש באזורים אלה הגיע או מהצבא או ממוסדות המדינה, ונאסר על עיתונאים לפרסם רשימות של עצורים עד לאישור הממשלה או הצבא.
בזמן קמפיין זאקאפה השיקה הממשלה תוכנית מקבילה נגד טרור בערים. חלק מיוזמה חדשה זו הייתה המיליטריזציה המוגברת של כוחות המשטרה והפעלת מספר יחידות חדשות ללוחמה בטרור של הצבא והמשטרה הלאומית לביצוע פעולות עירוניות נגד טרור, במיוחד פעילות חוץ-חוקית נגד מתנגדי המדינה. המשטרה הלאומית הפכה לאחר מכן לצירוף של הצבא והפכה לכוח חזית בתוכנית השקטה העירונית של הממשלה נגד השמאל. [90]
בינואר 1967 הקים צבא גואטמלה את "יחידת הקומנדו המיוחדת של צבא גואטמלה"-SCUGA-יחידת קומנדו של שלושים וחמש איש המורכבת מקציני צבא אנטי-קומוניסטיים ואזרחים ימניים, שהועמדה לפיקודו של אלוף מקסימו. זפדה. ה- SCUGA-שאותו כינתה ה- CIA כ"ארגון טרור בחסות הממשלה ... המשמש בעיקר להתנקשויות וחטיפות פוליטיות "[91]-ביצע חטיפות, פיגועים, חיסולים ברחובות, עינויים," היעלמויות "והוצאות להורג קצרות של שניהם קומוניסטים אמיתיים וחשודים. ה- SCUGA עבד גם עם מנו בלנקה במשך תקופה לפני שהיריבות בין הסוכנויות השתלטה. [92] במרץ 1967, לאחר שסגן שר ההגנה ורכזת ההתקפות נגדו, אל"ם פרנסיסקו סוסה אבילה, מונה למנכ"ל המשטרה הלאומית, נוצרה יחידה מיוחדת למשטרה נגד המשטרה הלאומית הידועה בשם החיל הרביעי לביצוע פעולות חוץ-משפטיות לצד ה- SCUGA . [93] החיל הרביעי היה כיתת חיסול בלתי חוקית של חמישים איש, שפעלה בחשאיות מחברי המשטרה הלאומית, וקיבלה פקודות של אל"ם סוסה ואל"ם אריאגה [94].
מקהלת הגברים סימוול ורי

| --- | --- |

מקהלת הגברים הרוסית סימוול וורי בקונצרט בכנסייה היוונית אורתודוקסית בחיפה, אוקטובר 2017
 תאריך ייסוד:  2 בספטמבר 2008 
 dubanov.ru//
 
מקהלת הגברים סימְווֹל וֶרי (ברוסית: Символ веры) היא מקהלת גברים רוסית, שנוסדה בשנת 2008 על ידי סראפים דובאנוב, במטרה להופיע בחגים בכנסיית השילוש הקדוש בוורונז'.
היסטוריה

המקהלה נוסדה ב-2 בספטמבר 2008 בקתדרלת הבשורה, וורונז' (אנ'). חברי הלהקה הראשונים היו תלמידי מכללת וורונז' למוזיקה. רפרטואר הלהקה כלל מוזיקה דתית בעיקרה במטרה להמשיך את מסורת הלהקה של לאוורת השילוש-סרגייב (המנזר הגדול ביותר ברוסיה). ב-1 ביוני 2010  קיבלה הלהקה באופן רשמי את שמה סימוול ורי ("סמל האמונה" - Символ веры) שהוא בעל משמעות דתית. בדצמבר 2013 הוכרה כלהקה גברים המטרופוליטנית של וורנז'.
מנצח המקהלה והמנהל המוזיקלי שלה הוא הדיאקון סראפים דובאנוב (Серафим Дубанов). המקהלה מרבה להופיע ברחבי רוסיה ובאירופה. באפריל 2015 הופיעה המקהלה במוזיאון ההיסטורי בקרמלין ובכנסייה העתיקה ביותר במוסקבה, במסגרת הקונגרס הבינלאומי השמיני לשירת מקהלה (איט'), שהוקדש ל-70 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה. בתחרות שהתקיימה בקונגרס זה זכתה למחמאות על ביצועיה ומנצחה זכה בתואר "עמית כבוד של איגוד המקהלות הבינלאומי". המקהלה השתתפה בפסטיבלים שונים והופיעה בין היתר בטורקיה, סלובניה, סין וישראל (בפסטיבל אבו גוש).
המקהלה הציבה לה שתי מטרות - שימור השירה האמנותית, הכנסייתית והחילונית, והפצת המוזיקה הווקאלית-כוראלית של רוסיה לקהל הרחב. רפרטואר המקהלה כולל שירים רוסיים עממיים, מהם בעיבוד עכשווי, להיטים סובייטיים.
פרסים ואותות הוקרה

מאי 2015 - פולין, מקום ראשון בתחרות הבינלאומית למוזיקה אורתודוקסית (פסטיבל היינווקה).
הערות שוליים

↑  על סראפים דובאנוב (ברוסית)
↑  מקהלת הגברים המטרופוליטנית "סימוול ורי" מוורונז' הפכה לחתן פרס מקהלה במוסקבה (ברוסית)
↑  התעודה שקיבלו מטעם מנהלי התחרות
↑  דיפלומת הזכייה
↑  המקהלה המטרופוליטנית מ וורונז' הופיעה בפסטיבל המוזיקה של הכנסייה בפולין (ברוסית)
↑  המקהלה המטרופוליטנית  מוורונז' זכתה בפסטיבל המוזיקה של הכנסייה בפולין (ברוסית)
↑  המקהלה המטרופוליטנית מוורונז' זכתה בפסטיבל המוזיקה של הכנסייה בפולין (ברוסית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מקהלת הגברים סימוול ורי".
מרקורי (קומיקס)

| --- | --- |

מרקורי, כפי שהיא מופיעה על עטיפת החוברת New X-Men: Hellions #3 מספטמבר 2005, אמנות מאת קלייטון הנרי ומארק מוראלס.
 סוג:  גיבור-על
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  New Mutants Vol.2 #2 (אוגוסט 2003)
 יוצרים:  נונזיו דה פיליפיס, כריסטינה וייר (כותבים) קרון גראנט (מאייר)
 מידע
 שם אמיתי:  ססילי קינקייד
 סטטוס:  פעיל
 כוחות:  הגוף מורכב מצורה לא-רעילה של כספית, אותה היא יכולה לעצב ולמתוח כרצונה.
 חברה לשעבר בקבוצה:  אקס-מן, אקס-מן החדשים, יחידת הליונס
 דמויות קשורות
 משפחה:  אליס וג'יל קינקייד (הורים)
מרקורי (באנגלית: Mercury, בתרגום לעברית: "כספית") היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת New Mutants Vol.2 #2 מאוגוסט 2003 ונוצרה על ידי צמד הכותבים נונזיו דה פיליפיס וכריסטינה וייר והמאייר קרון גראנט.
מרקורי היא האלטר אגו של ססילי קינקייד, נערה אמריקנית ממוצא אירי אשר גדלה בפורטלנד, אורגון. כאשר כוחותיה התפתחו לראשונה, הוריה נגעלו ממנה ואילצו אותה להישאר נעולה בבית כדי להסתיר את המוטציה שלה. בהמשך היא הצטרפה לסגל התלמידים של מכון אקסבייר והתחברה במהירות לחבריה ללימודים ג'וליאן קלר וסאנטו ואקארו. כאשר בית הספר נבנה מחדש, היא נבחרה בידי אמה פרוסט ליחידת הליונס החדשה. לאחר אירועי ה"השמדה", שגרמו להפשטת כוחותיהם של מאות מיליוני מוטאנטים, מרקורי הייתה בין היחידים ששמרו על כוחותיהם.
מציאות וירטואלית

ערך זה עוסק ברעיון טכנולוגי-פילוסופי. אם התכוונתם לסוג תוכנות מחשב, ראו .
מציאות וירטואלית היא תאוריה, הטוענת כי ייתכן שהמציאות הנוכחית היא וירטואלית, סוג של הדמיית מחשב עד לדרגה שבה בלתי ניתן להבחין בין המציאות האמיתית והמדומה. על פי התאוריה יכולה המציאות להכיל מוחות אשר יודעים או לא יודעים שהם נמצאים במציאות וירטואלית.
בצורה חזקה יותר, טוענת התאוריה שאולי אנחנו נמצאים ברגע זה ממש בהדמיה. מציאות וירטואלית שונה ממציאות מדומה אשר ניתנת להשגה בטכנולוגיה של זמננו, בכך שניתן להבחין בקלות בין העולם האמיתי והעולם המוצג במכשיר מציאות מדומה.
אדם אשר משתמש במכשיר מציאות מדומה בת זמננו תמיד יוכל להבחין בין המציאות האמיתית ובין המציאות המדומה.
רעיון המציאות הווירטואלית מעלה מספר שאלות:
האם אפשרי לדעת, האם אנו חיים במציאות וירטואלית?
האם יש הבדל בין מציאות וירטואלית לבין מציאות אמיתית?
איך אנו אמורים להתנהג אם יתגלה לנו שאנו חיים במציאות וירטואלית?
סוגי הדמיות > אנשים מדומים

בהדמיית זו כל ישות נוצרה בתוך ההדמיה והיא לא קיימת בעולם האמיתי. כל ישות מיוצגת על ידי חלק ממכונה, או מכונה עצמאית. כך כל המידע המקיים אדם מסוים, מאוחסן במכונה, והוא יכול להיות מועבר ממכונה למכונה, או אפילו להיות מאוחסן בנפרד לשימוש עתידי. אפשרי שהגוף אשר קיים בהדמיה יועבר אל העולם האמיתי, על ידי העברת המידע המקיים אותו למוח סינתטי בגוף סינתטי.
סוגי הדמיות > אנשים קיימים ועולם מדומה

בסוג הדמיה זה, כדוגמת המטריקס, כל האנשים הם אמיתיים, אך העולם מסביבנו הוא אשליית מחשב.
בתרבות הפופולרית

בסרט מטריקס, מכונות בעלות בינה מלאכותית משתלטות על העולם, ומשתמשות במוחות של בני אדם בתור ספקי כוח תוך כדי שמירה על מוחותיהם מחוברים ל"מטריקס", הדמיה הנראית להם מציאותית. ההדמיה מראה את העולם כפי שהיה אילולא השתלטו המכונות על כדור הארץ.
ראו גם

סייבר-פסיכולוגיה
מטריקס