stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ארגנטינה – קוריאה הצפונית
סקירה כללית

במהלך נשיאותו של הקטור חוסה קמפורה החלו ההתקרבויות עם ממשלת קוריאה הצפונית, ובמרץ 1973, סגנית הנשיא איסבל פרון והשר חוסה לופס רגה ביקרו בפיונגיאנג, שם נפגשו עם קים איל-סונג. ביוני אותה שנה, שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים וקוריאה הצפונית פתחה את שגרירותה בבואנוס איירס.
בשנת 1975 קיבלה איסבל פרון, אז כבר כנשיאה, ועדה מילדי צפון קוריאה במשכנה קינטה דה אוליבוס (אנ'). במהלך תהליך ההתארגנות הלאומית נמלטו הדיפלומטים הצפון קוריאנים מארגנטינה בשנת 1977, כאשר חורחה רפאל וידלה במסע הצלב האנטי-קומוניסטי שלו ניסה להתנקש בהם באמצעות שריפת השגרירות, גרימת נזקים מהותיים רבים והשארת חובות משמעותיים עבור בעלי הנכס בו הייתה השגרירות. המשטר הצבאי הצטדק על ידי האשמת הצפון קוריאנים בשריפה כדי להצדיק את הידרדרות היחסים הדיפלומטיים עם המדינה האסיאתית.
לאחר מכן, היו התקרבויות מחודשות ב-1990, כמו התמיכה של ארגנטינה לצירוף קוריאה הצפונית לאו"ם, וכן תמיכה עתידית של הקוריאנים עבור הצעה לאירוח המשחקים האולימפיים בבואנוס איירס. קוריאה הצפונית אף ביקשה לפתוח משרדים מסחריים בבואנוס איירס בתקופת נשיאותו של קרלוס מנם, בקשה שמעולם לא התממשה.
ארטור דונקלבלום

| --- | --- |

 לידה:  23 באפריל 1906 קרקוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  27 בינואר 1979 (בגיל 72)
 הדרגה הגבוהה ביותר:  אמן בינלאומי משנת 1957
 מדינה:  בלגיה
 
ארטור דונקנבלום (בפלמית: Arthur Dunkelblum‏; 23 באפריל 1906 – 27 בינואר 1979) היה שחמטאי יהודי-בלגי בדרגת אמן בינלאומי.
קריירה

ארטור דונקנבלום נולד בקרקוב, אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה המשפחה עברה לבלגיה. דונקנבלום סיים במקום שלישי באליפות בלגיה בשנים 1922, 1925, 1934 ו-1937. בשנת 1935 ו-1949 הוא זכה באליפות.
הצלחתו הגדולה בתחרויות בינלאומיות הייתה בשנת 1950 כאשר הוא זכה במקום השני בתחרות בספרד.
בשנת 1957 קיבל דרגת אמן בינלאומי.
ארטור דונקלבלום במשחקי אולימפיאדת השחמט

בין השנים 1928 ל-1968 השתתף ארטור דונקלבלום ב-11 אולימפיאדות שחמט:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | מד כושר | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
| 1928 |  | בלגיה |  | 7.5 מ-16 | 3+ 9= 4- | 46.9 | 12 קבוצתי |
| 1933 | 2 | בלגיה |  | 5.5 מ-14 | 1+ 9= 4- | 39.3 | 13 קבוצתי, 11 אישי |
| 1937 | 2 | בלגיה |  | 8.5 מ-18 | 4+ 9= 5- | 47.2 | 17 קבוצתי, 12 אישי |
| 1950 | 2 | בלגיה |  | 8 מ-14 | 4+ 8= 2- | 57.1 | 6 קבוצתי, 6 אישי |
| 1954 | 2 | בלגיה |  | 9 מ-18 | 3+ 12= 3- | 50.0 | 19 קבוצתי, 14 אישי |
| 1956 | 2 | בלגיה |  | 7.5 מ-16 | 1+ 13= 2- | 46.9 | 16 קבוצתי, 16 אישי |
| 1958 | 1 | בלגיה |  | 7.5 מ-16 | 4+ 7= 5- | 46.9 | 24 קבוצתי, 23 אישי |
| 1960 | 3 | בלגיה |  | 8 מ-15 | 3+ 10= 2- | 53.3 | 33 קבוצתי, 18 אישי |
| 1962 | 2 | בלגיה |  | 7 מ-16 | 1+ 12= 3- | 43.8 | 19 קבוצתי, 24 אישי |
| 1966 | 4 | בלגיה |  | 4.5 מ-11 | 2+ 5= 4- | 40.9 | 25 קבוצתי |
| 1968 | 2 עת | בלגיה |  | 4 מ-9 | 2+ 4= 3- | 44.4 | 26 קבוצתי |
הערות שוליים

↑  Dunkelblum, Arthur - Men's Chess Olympiads, באתר אולימפבייס (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בירנברוט

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מגדנאות 
 מטבח:  המטבח השווייצרי 
 מוצא:  שווייץ 
 מרכיבים עיקריים:  פרי מיובש 
 
בירנברוט (בגרמנית: Birnbrot; מילולית: "לחם אגסים" או Birnweggen; מילולית: "לחמנית אגסים") הוא מאפה מסורתי שמקורו בשווייץ במילוי אגסים מיובשים. המאפים נפוצים ברחבי שווייץ והווריאציות הפופולריות כוללות את "בינדנר בירנברוט" (Bündener Birnbrot) מקנטון גראובינדן, "גלארנר בירנברוט" (Glarner Birnbrot) מקנטון גלרוס, "טוגנבורגר בירנברוט" (Toggenburger Birnbrot) מטוגנבורג ו"לוצרנר בירנווגן" (Luzerne Birnweggen) מלוצרן.
תיאור

מלבד אגסים מיובשים מכיל המילוי גם צימוקים, אגוזי מלך ופירות יבשים אחרים כמו תפוחים או תאנים. המילוי מתובל בנוסף בפירות מסוכרים, כוסברה, קינמון, כוכב אניס, אניס, ציפורן וסוג כלשהו של אלכוהול.
ההבדל בין בירנברוט לבין בירנווגן טמון בדרך ההכנה והשכיחות הגאוגרפית: מכינים את הבירנברוט על ידי ערבוב המילוי עם בצק ומקיפים את המילוי שהוכן כך במעטפת של בצק שמרים ואילו בירנווגן מכינים על ידי פיזור המילוי על יריעת בצק שמרים ורידודו כמו רולדה. בירנווגן פופולרי במרכז שווייץ וניתן למצוא את הבירנברוט במזרח שווייץ קרוב ליד הרי האלפים.
הווריאציות של טוגנבורג וגלרוס הן שמבשלים וצורבים מעט את האגסים לפני ערבובם עם שאר המרכיבים. בגראובינדן האגסים מושרים בברנדי אגסים או מי ורדים המעניקים טעם אגסים מובחן יותר.
היסטוריה

במקור המאכל היה וריאציה של לחם לאיכרים שהאריכה והגדילה את שמירת החיטה היקרה עם פירות יבשים. בגראובינדן, ניתן למצוא וריאציות מקומיות הכוללות כמות גדולה יותר של בצק לחם ואינן עטופות בבצק שמרים.
כיום זהו מאפה פופולרי בסביבות חג המולד וערב השנה החדשה ויש כמה מנהגים סביבו. לדוגמה, באנגדין (אנ') בנות נותנות לחברת הכיתה האהובה עליהן בירנברוט ב-26 בדצמבר ובתמורה מוזמנות לטיול במזחלת.
הוא זמין לאורך כל השנה בשווייץ דוברת הגרמנית ומוגש עם חמאה וגבינה מלאת טעם ביחד עם שתיית תה או כמאכל פיקניק למטיילים או לגולשי סקי.
לקריאה נוספת

רשימת מאפים
המורשת הקולינרית של שווייץ
הערות שוליים

בירנווגן
ראש ממשלת סינגפור

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  לורנס וונג
 תאריך כניסה לתפקיד:  15 במאי 2024
 דרכי מינוי:  ממונה על ידי נשיא סינגפור
 תחום שיפוט:  סינגפור סינגפור
 מעון:  סרי טמסק
 משך כהונה קצוב:  5 שנים
 ייסוד המשרה:  3 ביוני 1959
 איוש ראשון:  לי קואן יו
 
ראש ממשלת סינגפור הוא הדמות הפוליטית החזקה ביותר במדינה. נשיא סינגפור ממנה לתפקיד ראש הממשלה את חבר הפרלמנט שלטעמו הוא בעל הסיכויים הגבוהים ביותר להשיג רוב בפרלמנט. למעשה ראש הממשלה הוא לרוב ראש המפלגה הגדולה ברשות המחוקקת.
על פי חוקת סינגפור הרשות המבצעת מקבלת את סמכויותיה מהנשיא, אך החוקה גם מעניקה לראש הממשלה ולקבינט את הסמכות לשליטה וניהול של הממשלה. הנשיא כמעט תמיד מחויב לפעול בעצתו של הקבינט או של שר המוסמך מטעמו. בשל כך למעשה רוב עבודת השלטון נעשית בידי ראש הממשלה והקבינט.
תפקיד ראש הממשלה נוצר ב-1959 כאשר סינגפור קיבלה אוטונומיה מבריטניה והוא ניתן ללי קואן יו. התואר ראש ממשלה ניתן לראשונה רק לאחר הפרידה ממלזיה ועצמאות סינגפור ב-1965.
לי קואן יו היה ראש הממשלה הראשון והוא כיהן בתפקיד מ-1959 עד 1990. את מקומו תפס גו צ'וק טונג. גו פרש מתפקידו ב-12 באוגוסט 2004 והוא הוחלף על ידי בנו של לי קואן יו, לי הסיין לונג. ב-15 במאי 2024 נכנס לתפקיד לורנס וונג.
ראשי ממשלת סינגפור

| תמונה | שם | שם בשפת מקור | תחילת כהונה | סוף כהונה |  | מפלגה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | לי קואן יו | Lee Kuan Yew 李光耀 லீ குவான் இயூ | 5 ביוני 1959 | 28 בנובמבר 1990 |  | מפלגת הפעולה העממית |
|  | גו צ'וק טונג | Goh Chok Tong 吴作栋 கோ சொக் தொங் | 28 בנובמבר 1990 | 12 באוגוסט 2004 |  | מפלגת הפעולה העממית |
|  | לי הסיין לונג | Lee Hsien Loong 李显龙 லீ சியன் லூங் | 12 באוגוסט 2004 | 15 במאי 2024 |  | מפלגת הפעולה העממית |
|  | לורנס וונג | Lawrence Wong Shyun Tsai 黄循财 | 15 במאי 2024 | מכהן |  | מפלגת הפעולה העממית |
הערות שוליים

↑  Past and present leaders of Singapore | Infopedia, eresources.nlb.gov.sg
↑  Xinghui Kok, Singapore's new PM takes office pledging to lead his own way, Reuters, May 15, 2024
סרי טמסק, מעונו הרשמי של ראש ממשלת סינגפור
איטון מס

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  קינוח 
 על שם:  איטון קולג' 
 מוצא:  אנגליה
 יצרן:  מכללת איטון
 אופן הגשה:  אחרונה
 מרכיבים עיקריים:  מרנג, קצפת ופירות.
 
איטון מס (באנגלית: Eton mess; מילולית: "הבלגן של איטון") הוא קינוח מסורתי אנגלי.
הקינוח עשוי תותי שדה, מרנג וקצפת.
כיום הקינוח מורכב מפירות יער או פירות קיץ אבל הקינוח המסורתי כולל תותים.
היסטוריה

ככל הנראה מקורו של הקינוח במכללת איטון, ובאופן מסורתי הקינוח מוגש לאחר משחק הקריקט השנתי בין איטון לבין בית הספר הארו.
תיאור הקינוח מופיע לראשונה בטקסט משנת 1893 מאת ההיסטוריון ארתור ביוון, המתאר מסיבת גן שערכה המלכה ויקטוריה.
במקור כלל הקינוח תותי שדה או בננות עם קצפת. המרנג הוא תוספת מאוחרת.
המילה "בלגן" (Mess) מתארת את מראה המנה, אולם באנגלית משמעה גם "כמות של מזון" או "תערובת של מרכיבים הנאכלים יחד".
ראו גם

קראנאכאן
פבלובה
לקריאה נוספת

Darra Goldstein, The Oxford Companion to Sugar and Sweets, P 243
הערות שוליים

1 2 3 4  ראו ב"לקריאה נוספת" ספרה של דארה גולדשטין, בעמ' 243
↑  המילה "mess", במילון ובסטר
צ'ארלס פארוול

צ'ארלס בנג'מין פארוול (באנגלית: Charles Benjamin Farwell‏; 1 ביולי 1823 – 23 בספטמבר 1903) היה חבר בית הנבחרים וסנאטור מאילינוי.
ביוגרפיה > ראשית חייו

פארוול נולד בפיינטד פוסט, ניו יורק ב-1 ביולי 1823. הוא היה בנם של הנרי פארוול (1795–1873) וננסי (לבית ג'קסון) פארוול (1798–1887). אחיו הצעירים כללו את ג'ון וילייר פארוול, סיימון פארוול ולואיז פארוול (חמותה של קתרין פיליפס אדסון וסבתו של צ'ארלס פארוול אדסון הבן).
הוא למד באקדמיית אלמירה לפני שעבר לאילינוי ב-1838.
ביוגרפיה > קריירה

הוא ניסה לראשונה את כוחו במדידות ובחקלאות לפני שעבר לשיקגו ב-1844, כאשר נכנס לבנקאות. מ-1853 עד 1861, הוא שימש כפקיד של מחוז קוק. פארוול היה "אחד הבנאים העיקריים ברובע העסקים [של שיקגו]" ברבע האחרון של המאה ה-19. הוא הצליח לצבור הון לא מבוטל כפי שניתן לראות מהעובדה שהוא הבעלים של אחוזה בצפון סייד של שיקגו.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ארבע פעמים החל משנת 1870, וזכה בבחירות הראשונות שלו לבית הנבחרים על ג'ון וונטוורת' "הארוך" משיקגו בכ-5,700 קולות. פארוול המשיך לכהן בבית הנבחרים בקונגרסים ה-42, ה-43, ה-44 וה-47. ב-1876, הקונגרס הנשלט על ידי הדמוקרטים קיבל את הערעור של ג'ון ו. לה מוין על בחירתו של פארוול והדיח את פארוול מתפקידו; פארוול סירב להתמודד שוב בזמן הבחירות הכלליות מאוחר יותר ב-1876. ב-1880 הוא נבחר לכהונה נוספת בקונגרס (הקונגרס ה-47). עם מותו של ג'ון א. לוגן ב-1887, פארוול נבחר לכהן בתקופת כהונתו של לוגן בסנאט האמריקאי, אך סירב להתמודד לבחירה מחדש לכהונה מלאה.
באופן משמעותי, בקדנציה הראשונה של פארוול כסנאטור, הוא תמך בהכנסת תיקון לחוקת ארצות הברית שהיה מעניק זכות בחירה לנשים (זכות הצבעה) - בו זמנית הישג מכריע ונסיגה במאבק הארוך על זכויות ההצבעה עבור נשים שלא יתגברו עליהן עד לאימוץ התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית בשנת 1920.
ביוגרפיה > אחרית חייו

בשנת 1879, פארוול ואחיו ג'ון היו חלק מקבוצה של אנשי עסקים ופוליטיקאים באילינוי האחראים על בניית בניין הקפיטול של מדינת טקסס. התמורה של משפחת פארוול על כך היה להפוך לבעלים של למעלה מ-3 מיליון דונם של קרקע בטקסס, שעליה הקימו את חוות XIT. העיר פארוול, טקסס קרויה על שם האחים פארוול.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בשנת 1852, פארוול התחתן עם מרי אוולין סמית' מניו אינגלנד שקיבלה חינוך פרטי. יחד, הם היו הורים לתשעה ילדים, שרק ארבעה מהם חיו לבגרות:
צ'ארלס פארוול (1853–1853), שמת צעיר.
מרי נ. פארוול (1854–1861), שמתה צעירה.
הנרי פארוול (1856–1861), שמת צעיר.
אדוארד פארוול (1858–1864), שמת צעיר.
אנה פארוול (1860–1953), שנישאה למלחין רג'ינלד דה קובן.
וולטר ק. פארוול (1863–1943), שנישא למילדרד מרי ויליאמס, בתו של הגנרל רוברט ויליאמס.
גרייס פארוול (1868–1949), שנישאה לדאדלי ווינסטון, בנו של השר האמריקני פרדריק המפדן וינסטון בשנת 1888. לאחר מותו, היא נישאה לרוברט גריבס מקגאן (1867–1953) בשנת 1906.
רוברט פארוול (1870–1872), שמת צעיר.
רוז פארוול (1870–1918), שנישאה לסופר הובארט צ'טפילד-טיילור. רוז הקימה את מועדון אונוונסיה, אחד האחוזה של אביה.
לאחר מחלה ממושכת, פארוול מת בלייק פורסט, אילינוי ב-23 בספטמבר 1903. הוא נקבר בבית הקברות רוזהיל בשיקגו.
בתו רוז ירשה את האחוזה שלו, Fairlawn, ב-965 E. Deerpath באגם פורסט. עם מותה ב-1918, בתו האחרת גרייס ירשה את האחוזה, וכשנשרפה האחוזה ב-1920, שכרו בני הזוג מקגאן את האדריכלים הניו יורקיים דלאנו ואולדריץ' כדי לבנות אותה מחדש בסגנון פדרלי עם לבנים נאו-פלדיות והיא הושלמה ב-1923 עם נוף מקורי. היא עוצבה על ידי פרדריק לו אולמסטד.
ביוגרפיה > צאצאים

דרך בתו אנה, הוא היה סבא של אתל לירוי דה קובן (1885–1943), שנישאה למתווך הנס קירסטדה הדסון. דרך בתו גרייס, הוא היה סבא של גרייס פארוול מקגאן (1907–1949), שנישאה לג'יימס ה. דאגלס הבן, מזכיר חיל האוויר וסגן מזכיר ההגנה (אביו עזר לייסד את חברת Quaker Oats)‏.
דרך בתו הצעירה רוז, הוא היה סבא לארבעה: אדלייד צ'טפילד-טיילור (1891–1982), שזכתה בעיטור צלב המלחמה על עבודתה בניהול קנטינה בבסטון במהלך מלחמת העולם השנייה, (סבתה של הפוליטיקאית ואשת העסקים מג ויטמן); וויין צ'טפילד-טיילור (1893–1967), שכיהן כתת-שר המסחר ועוזר שר האוצר תחת הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט; ואוטיס צ'טפילד-טיילור (1899–1948), סופר, מחזאי, עורך, מפיק תיאטרלי; ורוברט פארוול צ'טפילד-טיילור (1908–1980).
ביוגרפיה > פילנתרופיה

בשנת 1876, על פי דרישתה של אשתו, פארוול ביצע את בנייתו של קולג' הול, היכל נורת' ואולם התעמלות בלייק פורסט קולג'. בני הזוג גם תרמו קרקע נוספת למכללה שנאבקה מאז תום מלחמת האזרחים. חלק מהפילנתרופיה שלהם היה להבטיח מכללה לאמנויות ליברליות ליד הבית עבור בתם, אנה, שסיימה את לימודיה במכללת לייק פורסט ב-1880. מאוחר יותר נישאה אנה למלחין רג'ינלד דה קובן, והפכה לאשת חברה מצליחה, סופרת והיסטוריון חובב. בתו רוז הייתה נשואה להובארט צ'טפילד-טיילור.
הערות שוליים

1 2  Steffes, Patrick (31 בדצמבר 2011). "Bertrand Goldberg in Tower Town Part 1: Bertrand Goldberg's Commune". forgottenchicago.com/. Forgotten Chicago. נבדק ב-16 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Nominating Conventions.; Charles B. Farwell and Sidney Smith Nominated for Congress in Chicago". The New York Times. 21 באוקטובר 1874. נבדק ב-12 ביוני 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Pedley, John G. (2012). The Life and Work of Francis Willey Kelsey: Archaeology, Antiquity, and the Arts (באנגלית). University of Michigan Press. ISBN 978-0-472-11802-1. נבדק ב-12 ביוני 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "History - Onwentsia Club". www.onwentsiaclub.org. נבדק ב-2021-04-19.
↑  "James H. Douglas Jr. Dead at 88; Served Presidents and the Military". The New York Times. 28 בפברואר 1988. נבדק ב-2021-11-28. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Bluff's Edge Estate (אורכב 06.06.2010 בארכיון Wayback Machine)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2004010515  SNAC: w65m79fs  US Congress: F000037  VIAF: 29235838   WorldCat (עם VIAF): 29235838 
קברו של פארוול בבית הקברות רוזהיל
ג'ו פלניגן

| --- | --- |

ג'ו פלניגן, 2007
 לידה:  5 בינואר 1967 (בן 57) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 שם לידה:  Joseph Dunnigan III 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1994 
 מקום לימודים:  סורבון  אוניברסיטת קולורדו  בית הספר לתאטרון נייברהוד פלייהאוס 
 http://www.joeflanigan.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ו פלינגן (באנגלית: Joe Flanigan; נולד ב-5 בינואר 1967) הוא שחקן טלוויזיה אמריקאי הידוע בעיקר בדמות ג'ון שפרד בסדרה סטארגייט אטלנטיס.
ביוגרפיה

פלניגן נולד בשם גוזף דניגן השלישי בלוס אנג'לס, קליפורניה. שמו שונה לג'ו פלניגן כאשר אומץ על ידי אביו החורג, ג'ון פלניגן. כאשר היה בן 6, עברה משפחתו לעיירה קטנה ליד רינו, נבדה. בגיל 14 הוא החל ללמוד בפנימייה בקליפורניה. מאוחר יותר למד היסטוריה באוניברסיטת קולורדו. 
בעצתו של חבר, החל פלניגן לקחת שיעורי משחק כדי לגבור על ביישנותו וללא תכנון לפצוח בקריירת משחק.
כחלק מתוכנית חילופין של האוניברסיטה בה למד, עבר פלניגן ללמוד שנה באוניברסיטת סורבון אשר בצרפת.
לאחר שסיים את לימודיו החל בקריירת כתיבה. הוא עבד ב"קפיטון היל" ולאחר מכן במספר הוצאות לאור בניו יורק.
בעצת חבריו הוא החל ללמוד בבית ספר למשחק "Neighborhood Playhouse" וב-1994 עבר ללוס אנג'לס כדי לפתח קריירת משחק. ב-1999 שיחק בסרט "יותר מאהבה" בבימויו של גארי מרשל.
פלניגן ביצע מספר הופעות אורח בסדרות: פרופיילר, אחיות ו"First Monday", ולבסוף ב-2004, הוא קיבל תפקיד קבוע בסדרה סטארגייט אטלנטיס. הוא כתב לסדרה שני פרקים והופיע בתפקיד אורח בפרק העונה העשירית של סטארגייט SG-1.
חייו האישיים

פלניגן גר בוונקובר, קנדה, היכן שמצולמת במשך השבוע "סטארגייט אטלנטיס", ובסופי שבוע הוא טס חזרה למשפחתו אשר גרה במאליבו.
פלניגן היה נשוי לשחקנית והציירת קתרין קאוזי מאז 1996, השניים נפרדו בינואר 2014. לזוג שלושה ילדים. פלניגן חובב סקי, גלישה וטיפוס הרים.
רנה מאייר

רנה מאייר (בצרפתית: René Mayer,‏ 4 במאי 1895 - 13 בדצמבר 1972) היה ראש ממשלת צרפת במשך כחצי שנה ב-1953, בתקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית שלאחר מלחמת העולם השנייה. מאייר היה היהודי השלישי, אחרי אלכסנדר מילראן ולאון בלום, שכיהן בתפקיד זה (מתוך שבעה ראשי ממשלה צרפתים יהודים או ממוצא יהודי). הוא כיהן לפני כן בשורת תפקידים רמי דרג בממשלת צרפת: שר התחבורה והעבודות הציבוריות, שר האוצר והכלכלה, שר ההגנה, שר המשפטים וסגן ראש הממשלה. כשנתיים לאחר סיום כהונתו כראש ממשלה הוא מונה לנשיא הגוף שקדם לאיחוד האירופאי. בתפקיד זה הוא כיהן במשך כשנתיים וחצי.
קורות חיים

מאייר נולד למשפחה יהודית עשירה ברובע השמיני של פריז, ב-1895. סבו מצד אביו היה סגן הרב הראשי של פריס. אביו ז'סטין מאייר היה מנהל בכיר בחברת "דופונט". מצד אמו הוא היה קרוב של משפחת רוטשילד. אביו נפטר כשהוא היה בן שנתיים והוא גדל אצל אמו וסבתו מצד האם. למד וסיים תואר ראשון במשפטים. התגייס לצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה בדצמבר 1914 ולחם במסגרת חיל תותחנים ואף נפצע בקרב ב-1918, פעמיים. ב-1920 הוא מונה למועצת המדינה של צרפת.
ב-29 בנובמבר 1921 נישא מאייר לסופרת דניס (לבית בלוך) מאייר. נולדו להם שני ילדים: ליס, ואנטואן, שנהרג ב-16 בספטמבר 1944.
בשנים 1921–1932 שימש מאייר כמרצה ואחר כך פרופסור ב-l'Ecole libre des Sciences politiques ובמקביל היה גם פקיד ממשלתי גבוה במספר משרדים ממשלתיים, מנהל נמל שטרסבורג (1924–1928) ואיש עסקים. בין השאר הוא כיהן בתפקידים בכירים שונים, לרבות דירקטור והחל מ-1932 סגן נשיא בחברת הרכבות הלאומית של צרפת (אדוארד דה רוטשילד, בן דודו היה הנשיא שלה). ב-7 באוקטובר 1933 היה ממייסדי חברת התעופה הלאומית הצרפתית אייר פראנס, מאיחוד של כמה חברות תעופה קטנות שקדמו לה ולאחר מכן ניהל את אייר פראנס עד 1940, עת הודח מתפקידו על פי חוקי הגזע של וישי, בשל יהדותו.
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס מאייר שוב לצבא הצרפתי ועמד בראש משלחת משרד החימוש בלונדון. משם הוא חזר במאי 1940 לדרום צרפת, אזור שלטון ממשלת וישי. לקראת סוף שנת 1941 החליטה ממשלת וישי בלחץ הגרמנים על הקמת גוף יהודי אחד שיאגד את כל יהודי צרפת תחת מסגרת אחת שתקל על ה"טיפול" בהם. ב-29 בנובמבר 1941 הוקם ה-(L'Union générale des israélites de France (UGIF - "האיחוד הכללי של יהודי צרפת". בין מייסדיו היה גם מאייר, אף כי הוא הצליח אחר כך להימנע מליטול חלק בארגון עצמו. בינואר 1943 הוא ברח מדרום צרפת לברצלונה ולאלג'יריה, שם הצטרף לכוחותיו של אנרי ז'ירו, שעמד אז בראשות צרפת החופשית.
שר

בנובמבר 1943, בעוד צרפת עדיין נתונה תחת הכיבוש הנאצי התפטר אנרי ז'ירו מכל תפקידיו ב"ועד לשחרור לאומי" של צרפת החופשית והגנרל שרל דה גול היה למנהיגה הבלעדי של התנועה. ב-9 בנובמבר 1943 הוא מינה את מאייר לתפקיד שר התחבורה במעין ממשלה שלו, שפעלה בצפון אפריקה בלבד, באותו שלב. ממשלת דה גול הפכה מ"ועד" לממשלה גולה ואחר כך, עם שחרור צרפת, לממשלה ממש, המכונה הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית ומאייר המשיך עימה באותו תפקיד, כאשר ב-10 בספטמבר 1944 הוא גם קיבל תוספת סמכויות, של שר לעבודות ציבוריות. הוא כיהן בתפקיד זה בממשלת דה גול קצת יותר משנתיים סך הכל, עד 21 בנובמבר 1945, כאשר דה גול עצמו התפטר כעבור כחודשיים.
מאייר הצטרף כעת, לראשונה, למערכת הפוליטית, אל המפלגה הרדיקלית. מפלגה זו נוסדה ב-1901 כמפלגת שמאל, אך הייתה בתקופתו ובמהלך כל הרפובליקה הצרפתית השלישית והרביעית, מפלגת שמאל - מרכז מתונה. מאייר ניסה להיבחר מטעם מחוז ז'ירונד שבדרום מערב צרפת, לאספה המכוננת הצרפתית, מיד לאחר גמר המלחמה, נכשל ונבחר בסופו של דבר ביוני 1946, כנציג מחוז קונסטנטין (אלג'יריה). הוא המשיך לכהן בפרלמנט הצרפתי גם במהלך תשע השנים הבאות, עד 1955, תוך שהוא מייצג נאמנה את האינטרסים של המתנחלים הצרפתים באלג'יריה.
הרפובליקה הרביעית הוקמה בינואר 1947 וממשלות צרפת של הרפובליקה הרביעית התחלפו תדיר, בין קואליציית ימין - מרכז, בדרך כלל בראשות המפלגה השמרנית, אף כי היו גם ממשלות ימין - מרכז בראשות מפלגות אחרות, לבין קואליציית שמאל - מרכז, בדרך כלל בראשות המפלגה הרדיקלית, אף כי שוב, לעיתים גם בראשות מפלגות אחרות. סך הכל כיהנו בצרפת בתקופת הרפובליקה הרביעית 24 ממשלות שונות.
מאייר לא נכלל בממשלות המתחלפות הללו עד הקמת ממשלת רובר שומאן הימנית יותר, ב-24 בנובמבר 1947, עת מונה לראשונה לשר האוצר והכלכלה למשך כשמונה חודשים. ב-26 ביולי 1948, משהוחלפה הקואליציה בממשלת שמאל - מרכז בראשות אנדרה מארי איש מפלגתו הרדיקלית של מאייר, הוא החליף משרד, משר האוצר לשר ההגנה, אולם הספיק לכהן בתפקידו החדש הזה, פחות מחודשיים, עד 11 בספטמבר 1948. לאחר הפסקה של כשנה כיהן מאייר במשך כשנתיים (29 באוקטובר 1949 - 11 באוגוסט 1951), תחת מספר ראשי ממשלות ממפלגות שונות, כשר המשפטים, ומ-11 באוגוסט 1951 עד 20 בינואר 1952 היה סגנו של ראש הממשלה רנה פלבן איש השמאל, וכן, פעם שנייה, שר האוצר והכלכלה. הוא לא כיהן בממשלתו קצרת הימים של אדגר פורה איש מפלגתו וגם לא בממשלת קואליציית הימין - מרכז בראשות אנטואן פיניי מהמפלגה השמרנית, ששלטה במשך כמעט שנה.
כל אותה תקופה לא זנח מאייר את זהותו היהודית. הוא כיהן במקביל לפעילותו הפוליטית גם כסגן נשיא "אליאנס" - "כל ישראל חברים". עם זאת, אחת מפעולותיו הראשונות של מאייר כשר משפטים ב-1949 הייתה מתן חנינה (חלקית) לקסאבייה ולה. ולה היה השר האנטישמי שהיה אחראי בממשלת וישי על הטיפול ביהודים ונחשב לזה ששלח את רובם למחנות ההשמדה הנאצים. הוא נידון לאחר המלחמה לעשר שנות מאסר בלבד, וגם הן קוצרו כאמור, בצורה משמעותית ביותר, על ידי מאייר.
ראש הממשלה

ב-8 בינואר 1953 התחלפה הממשלה שוב, לשמאל - מרכז והפעם, מאייר נבחר מטעם מפלגתו לראשות ממשלת צרפת. הוא כיהן במשך כחצי שנה כראש הממשלה, עד 28 ביוני 1953 ואז, עם חילופי הקואליציה, הוחלף על ידי נציג המפלגה השמרנית - ג'וזף לניאל. לניאל עצמו הוחלף שוב, כעבור כשנה, ביוני 1954 בנציג חדש מטעם המפלגה הרדיקלית - פייר מנדס פראנס, שהיה בכך לראש הממשלה היהודי הרביעי של צרפת וכיהן כראש ממשלה עד פברואר 1955. שלושת ראשי הממשלה הנוספים שהיו יהודים או ממוצא יהודי: מישל דברה (1959–1962), לורן פביוס (1984–1986) ואליזבת בורן (מכהנת החל ממאי 2022).
מאייר לא הספיק לעשות הרבה בחצי שנת כהונתו כראש ממשלה. עם זאת, בתקופתו החלה תבוסתה של צרפת בהודו-סין דאז, וייטנאם דהיום, תבוסה שהגיעה לשיאה בקרב דיין ביין פו המפורסם, שהסתיים במאי 1954, בתקופת כהונתו של ג'וזף לניאל, יורשו של מאייר בראשות הממשלה. תהליך התבוסה לא היה כמובן תוצאה של משהו שמאייר עצמו עשה, אלא חוסר יכולתו לשנות מצב אותו קיבל מראשי הממשלה שקדמו לו, של העדר אופק מדיני ברור ומטרות מלחמה מוגדרות. כשבמאי 1953 התמנה הגנרל נאוואר למפקד העליון של כוח המשלוח הצרפתי בהודו-סין, כל מה שידע ראש הממשלה רנה מאייר לומר לו היה כי "הממשלה מחפשת מוצא של כבוד", מבלי לפרט מעבר לכך. אפוף בעמימות שכזאת יצא נאוואר להודו-סין והחל בקרב למול הוייטמין בראשות הגנרל וו נגויין גיאפ והובס כאמור בתוך כשנה.
נשיא קהילת הפחם והפלדה האירופית

זמן קצר לאחר נפילת ממשלת פייר מנדס פראנס ובעוד מפלגתו הרדיקלית גורם מרכזי עדיין בשלטון עבר מאייר מפעילות פוליטית בתוך צרפת פנימה, לפעילות כלל אירופית. ב-3 ביוני 1955 הוא נבחר לראשות קהילת הפחם והפלדה האירופית, הגוף שממנו נוצר בסופו של דבר האיחוד האירופי של היום. גוף זה כלל בתוכו שש מדינות אירופאיות: מערב גרמניה, צרפת ואיטליה, הגדולות ובלגיה, לוקסמבורג והולנד הקטנות. הגוף הביצועי של הקהילה הזו, מועצה, מעין ממשלה, כלל שני נציגים מכל אחת מהמדינות הגדולות ונציג אחד של כל אחת מהקטנות והם שבחרו את נשיא המועצה. מאייר היה הנשיא השני שלה והוא כיהן בתפקיד זה במשך כשנתיים וחצי עד 13 בינואר 1958 ואז עזב את הפוליטיקה.
מאייר חזר לשוק הפרטי לאחר מכן, כאיש עסקים, תוך שהוא נעזר רבות בקשריו עם משפחת רוטשילד. במקביל, הוא כיהן גם כיו"ר מועצת המנהלים של הקונסרבטוריום הלאומי לאמנויות.
מאייר הספיק לכהן במהלך הקריירה הפוליטית הארוכה שלו, בין השאר גם כיועץ המשפטי של מחוז אורה שבנורמנדיה, בצפון מערב צרפת, וראש עיריית גיברני, שבמחוז זה (1945–1953), שהייתה מקום מושבו של הצייר קלוד מונה. בנוסף, היה יועץ משפטי לעיריית סטיף, השנייה בגודלה באלג'יריה ומושל מחוז קונסטנטין באלג'יריה.
הוא כתב את הספר "ברית נאט"ו, שלום או מלחמה?" - ?Le Pacte de l'Atlantique, Paix ou guerre, שיצא לאור ב-1949 בהוצאת PUF.
קיבל מספר עיטורי כבוד, לרבות דרגת מפקד (השלישית מתוך חמש) בלגיון הכבוד הצרפתי.
נפטר ב-13 בדצמבר 1972 בפריס ונקבר בבית הקברות מונפרנאס, ברובע ה-14.
ראו גם

יהדות צרפת
לקריאה נוספת

Denise Mayer (prés.), René Mayer. Études, témoignages, documents, Paris, PUF, 1983.
הערות שוליים

↑  האחרים היו: פייר מנדס פראנס (1954-1955), מישל דברה (1959–1962), לורן פביוס (1984–1986) ואליזבת בורן - ראש ממשלת צרפת המכהנת החל ממאי-2022.
↑  אורי דרומי, בוקר טוב, וייטנאם, באתר הארץ, 5 במאי 2004
| ראשי ממשלת צרפת |
| --- | --- | --- |
| צרפת של וישי | אנרי פיליפ פטן • פייר לאוואל • פרנאן דה ברינון | דגל צרפת |
| הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית | שארל דה גול • פליקס גואן • ז'ורז' בידו • לאון בלום | דגל צרפת |
| הרפובליקה הצרפתית הרביעית | פול רמדיה • רובר שומאן • אנדרה מארי • רובר שומאן • אנרי קווה • ז'ורז' בידו • אנרי קווה • רנה פלוון • אנרי קווה • רנה פלוון • אדגר פור • אנטואן פינה • רנה מאייר • ז'וזף לניאל • פייר מנדס פראנס • אדגר פור • גי מולה • מוריס בורז'ס-מונורי • פליקס גאיאר • פייר פלימלי • שארל דה גול | דגל צרפת |
| הרפובליקה הצרפתית החמישית | שארל דה גול • מישל דברה • ז'ורז' פומפידו • מוריס קוב דה מירוויל • ז'אק שבאן-דלמאס • פייר מסמר • ז'אק שיראק • ריימון באר • פייר מורואה • לורן פביוס • ז'אק שיראק • מישל רוקאר • אדית קרסון • פייר ברגואה • אדואר בלדור • אלן ז'ופה • ליונל ז'וספן • ז'אן-פייר רפרן • דומיניק דה וילפן • פרנסואה פיון • ז'אן-מארק ארו • מנואל ואלס  • ברנאר קזנב • אדואר פיליפ • ז'אן קסטקס • אליזבת בורן • גבריאל אטאל • מישל ברנייה | דגל צרפת |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276712905171  BnF: cb11958862k (data)  GND: 117547697  ISNI: 0000 0000 7829 2796  LCCN: n83215371  Léonore: 256730  NARA: 10597702  NKC: jx20130222003  SUDOC: 027578585  Trove: 1523801  VIAF: 3251452   WorldCat (עם VIAF): 3251452 
קברו של מאייר