אלואיזיוס ברטראן
לאחר מותו

דוד ד'אנז'ה נרתם למלאכת הוצאתו לאור של "גספאר של הלילה", והספר התפרסם לבסוף בנובמבר 1842 בשיתופו של סנט-בב, שחיבר לו הקדמה. ב-15 בינואר 1843 התפרסם בכתב העת "ירחון שני העולמות" (Revue des deux Mondes) מאמר ביקורת מאת איש הספרות פול דה מולן (Paul de Molènes). בביקורתו הצביע על קסם מסוים ועל חדשנות, אם כי מדבריו נשקפה גם נימה של ספקנות, בשונה מאמיל דשאן, שהפגין התלהבות כלפי היצירה בסקירתו שהתפרסמה באנציקלופדיה הביוגרפית La France littéraire. מהדורת הביכורים של "גספאר" הייתה, עם זאת, רצופת שגיאות, אולי משום שהתבססה על עותק משובש במידה כזו או אחרת של כתב היד המקורי, שברטראן הפקיד אצל רנדואל, ואשר הפיקה רעייתו של ד'אנז'ה. בשנת 1925 נדפסה מהדורה חדשה ומתוקנת בעריכתו של ברטראן גֶגָן (Bertrand Guégan); מהדורה זו התבססה על עותק שהתקין מכתב יד מקורי - לא מן הנמנע שמדובר בכתב היד שמכרה אליזבת ברטראן לסופר וההיסטוריון ז'ול קלרטי (Jules Claretie). בשנת 1980 הרחיב מקס מילנר את המהדורה של גגן בהוסיפו "קטעים נפרדים", נספחים והערות הסבר מקיפות. רק בשנת 1992, עת רכשה הספרייה הלאומית כתב יד שהפיק המחבר בכתיבה תמה, הותר לפרסם כרך שענה על דרישותיו של המשורר, הן מבחינת עימוד הטקסט, והן מבחינת האיורים הנלווים לו. או אז אפשר היה לעמוד על טיבה האמיתי של יצירתו, על דרך ההשוואה למהדורותיה הקודמות והשינויים שנערכו בהן. "בטבעה הצורני החדשני, באסתטיות יוצאת הדופן שלה ובאיכותה הספרותית הכבירה ראוי ספר זה להיחשב ליצירת אמנות במלוא מובן המילה, המושפעת ממוטיבים דתיים ומיסטיים של ימי הביניים".
בשנת 1862 פתח שארל בודלר את יצירתו "פואמות קטנות בפרוזה" בהקדשה לאיש הספרות ארסן אוּסֶה (Arsène Houssaye):
"וידוי קטן לי אליך. אגב עלעוליי בפעם העשרים לפחות ב'גספאר של הלילה' הנודע של אלואיזיוס ברטראן (ספר המוכר לך ולי, ולכמה מידידינו, ואם כך האין זה ראוי לכנותו 'נודע'?), חלפה במוחי המחשבה לנסות דבר מה דומה; לאמץ לשם תיאורם של החיים המודרניים, או למעשה של חיים מודרניים ומופשטים יותר, את השיטה שיישם הוא לשירטוטם של חיי העבר, הציוריים כל כך."
בשורות אלה עשה בודלר לביסוסו של ברטראן כאבי השירה בפרוזה, בעוד שסופרים אחרים מייחסים תואר זה לסופר והמשורר מוריס דה גֶרַן (Maurice de Guérin) דווקא. זאת ועוד, בשנת 1868 שכנע ברטראן את איש הספרות והסופר שארל אסלינו (Charles Asselineau) לחבור לביוגרף והמו"ל אוגוסט פּוּלֶה-מלסיס (Auguste Poulet-Malassis), ולהדפיס מהדורה חדשה של "גספאר".
בתוך כך רוממו הסימבוליסטים את ברטראן מדרגת "רומנטיקאי זוטא" למעמד של סופר-פולחן: משנת 1867 ואילך פרסם הסופר אוגוסט דה וילייה דה ל'איל אדם (Auguste de Villiers de L'Isle Adam) קטעים שונים מ"גספאר" בעיתונו "כתב העת לספרות ולאמנויות" (Revue des lettres et des arts); סטפן מלרמה גילה הערכה רבה למשורר, לאחר שהתוודע אליו בהיותו בן 20; המשורר הסימבוליסטי ממוצא יווני ז'אן מוֹרֶאַס (Jean Moréas) רחש הערצה כה רבה למשורר, עד כי הצטער שוורלן לא כללו ביצירתו משנת 1884 "המשוררים המקוללים" (Les Poètes maudits). דמות נוספת מעולם השירה הצרפתית של המחצית השנייה של המאה ה-19, תאודור דה באנוויל, הזכיר את ברטראן ובודלר בהקדמה לספרו "פנס הקסם" (La Lanterne magique), וראה בהם מודל לכתיבתו.
עם זאת זכתה יצירתו להכרה רק במאה ה-20. לאחר בודלר היה זה מקס ז'אקוב שפעל במידה המשמעותית ביותר למיקוד תשומת הלב הציבורית בברטראן, והציגו כאבי השירה בפרוזה. מאוחר יותר עשו הסוריאליסטים רבות למען הפופולריזציה של ברטראן, שתואר בפיהם כ"משורר קבליסטי". הסופר והמשורר אנדרה ברטון כינהו במניפסט שלו על הסוריאליזם משנת 1924 "סוריאליסט של העבר".
בשנת 1908 הלחין מוריס ראוול שלוש פואמות מתוך "גספאר של הלילה": "אונדין" (Ondine), "הגרדום" (Le gibet) ו"סקרבו" (Scarbo), קטע המתאפיין בווירטואוזיות מסחררת.
בשנת 1922 נקרא בדיז'ון רחוב על שמו של אלואיזיוס ברטראן.