stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרכבת האווירית והימית הסובייטית במלחמת יום הכיפורים
מבצעי אספקת נשק למצרים וסוריה

במסגרת מבצעי אספקת הנשק נשלחו לסוריה ולמצרים 1,200 טנקים, 300 מטוסי מיג 21, מטוסי מיג 23 (שלבסוף לא השתתפו במלחמה), 600 טילי קרקע אוויר, תחמושת וציוד צבאי רב. לדברי יובל נאמן, שהיה אז עוזר שר הביטחון, הפקיעה ברית המועצות, כבר ב-7 באוקטובר, כ-2,000 טנקים ממחסני הצבא ההונגרי, כדי להעביר אותם לסוריה.
בנוסף, שימשה הרכבת הימית את הסובייטים להעביר אליהם לבחינה נשק מערבי שנפל שלל בידי צבאות מצרים וסוריה במהלך הלחימה - טנקים, חלקי מטוסים ובעיקר הציוד האלקטרוני יקר הערך שנפל שלל בידי סוריה כתוצאה מהכיבוש הסורי של החרמון.
ב-12 באוקטובר יעצו הסובייטים שוב למצרים ולסורים להסכים להפסקת אש אך אלו לא הסכימו ובכך חייבו את המשך המאמץ הסובייטי למנוע התמוטטות ערבית.
מבצעי אספקת נשק למצרים וסוריה > הרכבת האווירית

משלוחי הסיוע החלו ב-9 באוקטובר 1973 בלילה. מהלך זה יצא לפועל במהירות היות שההכנות לו התבצעו מתחילת הלחימה. נתיבי הטיסה מברית המועצות וממדינות מזרח אירופה עברו מעל טורקיה שנתנה את אישורה לכך, אולם השאה האיראני סירב לאפשר מעבר מטוסי תובלה צבאיים מעל שטח איראן (מאוחר יותר הביע הממשל האמריקאי את תודתו לשאה על עמידתו האמיצה מול הסובייטים).
ראשוני המטוסים נחתו בשדה התעופה חלב שבצפון סוריה כשבבטנם טילי קרקע אוויר שהיו דרושים בדחיפות לצבא סוריה. לצורך המבצע הקצו הסובייטים 225 מטוסי תובלה מסוג אנטונוב 12 ואנטונוב 22 שביצעו 945 גיחות ישירות מברית המועצות או ממדינות ברית ורשה למצרים ולסוריה. לצורך כך פורקו יחידות צבאיות שלמות מברית ורשה מציודן.
מבצעי אספקת נשק למצרים וסוריה > הרכבת הימית

בנוסף נשלחו אוניות מנמל אודסה לנמל לטקיה בסוריה ומנמל ספליט ביוגוסלביה לנמל אלכסנדריה במצרים. בסך הכל הגיעו למצרים ולסוריה 53 אוניות תובלה נושאות נשק בתקופה שבין ה-9 באוקטובר ל-6 בנובמבר, שהעבירו (ע"פ מקורות מערביים) מעל 50,000 טון מטען.
פעולות ישראליות לסיכול הסיוע

עם קבלת הידיעות על נחיתתם הצפויה של מטוסי המטען הסובייטיים הראשונים הוחלט בישראל להפציץ את שדה התעופה חלב בצפון סוריה שנועד לשמש את הרכבת האווירית. ההפצצה בוצעה אחר הצהריים על ידי רביעיית מטוסי פנטום. בהפצצה נפגע מטוס אנטונוב ונפגעו מספר חיילים סובייטים. כתוצאה מהפגיעה במסלולים שבו מספר מטוסים סובייטים על עקבותיהם ונחתו בבודפשט. הפעלת השדה התחדשה למחרת וטייסי חיל האוויר קיבלו הוראה להיזהר שלא לפגוע עוד במטוסים סובייטיים.
באותו היום הותקף נמל התעופה הבינלאומי של דמשק שגם בו נעשה שימוש להפעלת הרכבת האווירית לסוריה שלוש פעמים.
אניית מטען סובייטית הוטבעה על ידי ספינת טילים של חיל הים בנמל לטקיה וכן שתי אניות סוחר זרות אחרות נפגעו. ב-12 באוקטובר הפציצו מטוסים ישראלים גשרים שעליהם עמדו לעבור טנקים שסופקו לסוריה בדרכם לחזית רמת הגולן.
ב-13 באוקטובר פשט כוח מוסק של סיירת צנחנים באזור קטייפה שבעומק סוריה במטרה לפוצץ גשרים שעליהם צפוי היה לעבור ציוד לחימה שהגיע ברכבת האווירית. כתוצאה מגילוי הכוח הישראלי בוטל המבצע, והכוח חולץ באמצעות מסוק תחת אש.
ראו גם

מבצע ניקל גראס
הרכבת הימית לישראל במלחמת יום הכיפורים
לקריאה נוספת

אטלס כרטא לתולדות מדינת ישראל, עשור שלישי, ההוצאה לאור משרד הביטחון, ירושלים, 1983, עמ' 96
פסח מלובני, "מלחמת השחרור" של אוקטובר 1973 בחזית הסורית, 2021, עמ' 382 - 389
הערות שוליים

↑  פסח מלובני, "מלחמת השחרור" של אוקטובר 1973 בחזית הסורית, 2021, עמ' 388
↑  חנוך ברטוב, דדו - 48 שנה ועוד 20 יום, ספרית מעריב, (1978, 2004), עמ' 151,167
סימון מקלן

| --- | --- |

 לידה:  1450 בורגוס, ספרד 
 פטירה:  1511 (בגיל 61 בערך) בורגוס, ספרד 
 תחום יצירה:  אדריכלות, פיסול 
 יצירות ידועות:  קתדרלת בורגוס 
 
קמרון הכוכב המתומן של קפלת קונדסטייבל בקתדרלת בורגוס, אותה בנה סימון מקלן.
סימון מקלן (1450–1511) היה אדריכל ופסל גותי, בנו של יוהאן מקלן ויורשו כרב-הבנאים (מאסטר) של קתדרלת בורגוס. סימון היה אביו של פרנציסקוס מקלן, שירש אותו בעבודות על הקתדרלה.
אחרי מות אביו תפס סימון את מקומו כאדריכל הראשי של קתדרלת בורגוס. עבודתו המפורסמת ביותר היא קפלת קונדסטייבל המתומנת שלה 8 צריחונים ומזכירה את מגדל המצלב המתומן של הקתדרלה.
יוג'ין גודמן

יוג'ין גודמן (באנגלית: Eugene Goodman; נולד בסביבות 1980) הוא קצין אכיפת החוק אמריקאי, שכיהן בפועל כסגן קצינת משמר הסנאט של ארצות הברית מ-20 בינואר עד ראשית מרץ 2021. התפרסם לאור פעילותו כקצין במשטרת הקפיטול של ארצות הברית במהלך ההסתערות על הקפיטול, במהלכה הסיט את הפורעים מחדירה אל מליאת הסנאט של ארצות הברית. ב-12 בפברואר 2021, הסנאט האמריקאי אימץ החלטה לעטרו במדליית הזהב של הקונגרס, אך בית הנבחרים של ארצות הברית לא קידם את המהלך. ביוני 2023 עוטר במדליית האזרחים הנשיאותית בידי הנשיא ג'ו ביידן.
ביוגרפיה

גודמן נולד בסביבות 1980 וגדל בחלקה הדרום-מזרחי של וושינגטון הבירה. בין השנים 2002–2006 שירת בדיוויזיה המוטסת ה-101 של צבא ארצות הברית ולחם במלחמת עיראק. בימים שלאחר ההסתערות על הקפיטול, היחידה לשעבר של גודמן, הקורפוס המוטס ה-18, פרסמה הצהרה בה חלקה הערכה על גבורתו, ואמרה כי ”הוא היה גיבור הרבה לפני יום רביעי האחרון.” בדצמבר 2006 עזב גודמן את הצבא האמריקאי והשתחרר בדרגת סרג'נט, ובמהלך 2009 הצטרף למשטרת הקפיטול של ארצות הברית.
ב-6 בינואר 2021, כאשר פורעים הסתערו על מתחם הקפיטול, גודמן — ללא ליווי מעמיתיו השוטרים — התעמת עמם. יוחסו לו מעשי גבורה על שהערים על ההמון הזועם והסיט אותו הרחק ממליאת הסנאט במהלך הדקות בהן פונו חברי הסנאט של ארצות הברית אל מקום מבטחים. כאשר ההמון הגיע אל מצב שבו הדרך למליאת הסנאט הייתה פנויה, גודמן הדף את האדם הראשון בקהל הפורע ואז נסוג מהחדר. באחד מהדיווחים על אודות פעילותו, תוארו מעשיו כדלקמן:
בקיצור, הוא הערים עליהם והפך ברצון לארנב עבור חבורת הזאבים הללו, הסיט אותם מהחדרים בהם המתינו שוטרים חמושים, מנע טרגדיה והציל חיים. חיים הכוללים את שלהם עצמם.
הנוכחים בזמן האירוע, בהם פוליטיקאים רפובליקנים ודמוקרטים לצד עיתונאים, שיבחו את גודמן על התושייה שהפגין ופעולותיו הנועזות. הסנאטור הרפובליקני בן סאס מנברסקה הילל את גודמן בכך ש"מנע באופן יחיד שפיכות דמים".
פעולותיו של גודמן תועדו בצילומי וידאו קליפ בידי איגור בוביק, כתב הפינגטון פוסט. צילומיו של בוביק את גודמן הפכו ויראליים וזכו ליותר מ-10 מיליון צפיות. סרטון שני של העימות בין גודמן להמון הזועם פורסם ב-15 בינואר בידי פרופבליקה.
בסרטון שפורסם ב-10 בפברואר 2021, בעיצומו של משפט ההדחה השני של דונלד טראמפ, נראה גודמן מוביל את הסנאטור מיט רומני הרחק מההמון הזועם במהלך ההסתערות על הקפיטול.
ביוגרפיה > הוקרה

לאחר ההסתערות על הקפיטול, קראו ג'יימי הריסון (אנ') ואחרים לעטר את גודמן במדליית הזהב של הקונגרס. החלטה דו-מפלגתית להענקת מדליית הזהב של הקונגרס הוצגה ב-13 בינואר 2021 בבית הנבחרים של ארצות הברית על ידי חברי בית הנבחרים עמנואל קליוור, ננסי מייס וצ'ארלי כריסט. חבר הקונגרס קליוור, נותן החסות המקורי להצעת החוק, כתב כי ”אלמלא הפעולות המהירות, הנחרצות וההרואיות של השוטר גודמן, הטרגדיה של ההתקוממות בשבוע שעבר עלולה הייתה להכפיל עצמה אל רמות שמעולם לא נראו בהיסטוריה של ארצות הברית. עם פרס זה, אנו יכולים להכיר את תודתנו לשוטר גודמן על שהציל אינספור חיים והגן על הדמוקרטיה שלנו.” נוסף על כך, גודמן עוטר במדליית השירות הציבורי הנכבד של הצבא (Army Distinguished Public Service Medal) בידי ראש מטה צבא ארצות הברית ומזכיר הצבא.
בנוסף, עצומות מקוונות באתרי האינטרנט "Change.org" ו-"Care2" שקראו להעניק לגודמן את מדליית החירות הנשיאותית זכו ללמעלה מ-83,500 חתימות החל מ-21 בינואר 2021. גודמן, מצדו, אמר כי אינו מחפש שום הכרת תודה והביע דאגה מכך שהוא עלול להיות מטרה עבור חוגים קיצוניים, אך התעקש על כך שלו היה יכול היה עושה אותו הדבר בשנית.
ב-20 בינואר 2021, במהלך ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית, ליווה גודמן את קמלה האריס לטקס השבעתה כסגנית נשיא ארצות הברית. באותו היום הוכרז כממלא המקום של סגן קצינת משמר הסנאט.
ב-12 בפברואר 2021, הסנאט של ארצות הברית החליט פה אחד להעניק את מדליית הזהב של הקונגרס לגודמן. גודמן נכח בעת ההצבעה במליאת הסנאט, וזכה לתשואות מצד הסנאטורים והנוכחים. על מנת להעניק את הפרס דרושה גם הצבעה בבית הנבחרים.
בני קטה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ישראל
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2005
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד שמשון   מפקד בא"ח כפיר   סגן מפקד אוגדת איו"ש   מפקד עוצבת הגולן
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
בני קטה הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המכהן כמפקד עוצבת הגולן. קודם לכן שימש כסגן מפקד אוגדת איו"ש, מפקד בא"ח כפיר ומפקד גדוד שמשון.
קטה התגייס לצה"ל באוגוסט 2005 ושובץ לגדוד דוכיפת בחטיבת כפיר, עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בהמשך מונה למפקד פלוגה בגדוד נחשון. בין השנים 2018–2020 כיהן כמפקד גדוד שמשון, ובין השנים 2021–2023 שימש מפקד בא"ח כפיר.
ב-21 באפריל 2024 מונה למפקד עוצבת הגולן.
הערות שוליים

↑   אל"ם בני קטה נכנס לתפקיד מפקד עוצבת 'הגולן', באתר צה"ל, 22 באפריל 2024
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נסיכות האליץ'-וולין

נסיכות האליץ'-וולין (ברוסית: Галицко-Волынское княжество, בלטינית: Regnum Galiciae et Lodomeriae, Regnum Rusiae) הנסיכות הרוסית שלאחר התפרקות רוס של קייב הייתה הנסיכות החזקה בדרום רוסיה במהלך המאה ה-13 ועד לסוף של המאה ה-14.
הנסיכות הייתה הנסיכות הגדולה בין הנסיכויות הרוסיות. הייתה לה מדיניות אקטיבית במרכז אירופה בהתייחס לפולין, הונגריה, הקומנים ובתקופה מאוחרת יותר לאורדת הזהב וליטא.
היסטוריה

עוד במאה ה-6 וה-7 השטח היה מאוכלס על ידי העמים הסלאבים. קיימת הערכה שבמהלך שנות ה-60 של המאה ה-10 השטח סופח לרוס של קייב על ידי סוויאטוסלב, נסיך קייב, אך לאחר מותו בשנת 972 הועבר לשליטת פולין. במהלך השנים 981–992 השטח חזר לרוס של קייב לאחר מערכות צבאיות בראשות ולדימיר הראשון, נסיך קייב. בשנת 1012 בולסלאב הראשון, דוכס פולין כבש חלק גדול של השטח. במהלך השנים 1030–1031 יארוסלאב הראשון, נסיך קייב החזיר את השליטה לידיו ועם פולין נחתם חוזה שלום. במהלך המאה ה-11 התפתחו באזור וולין ערים חדשות ודרכם רוס של קייב ניהלה את המסחר עם אירופה. עיר הבירה של האזור הייתה עיר לודמיר. עם הזמן גם באזור גליציה התפתחו ערים ובהם בתי המלאכה ובתי מסחר. במהלך המאה ה-12 התפתחו שתי נסיכויות (וולין והאליץ') שהיו חלק של רוס של קייב והיו בשליטת נסיכים משושלת רוריק.
בשנת 1199 הנסיכויות התאחדו לנסיכות חזקה אחד תחת נסיך רומן בן מסטיסלאב. בשנת 1204 הוא אף כבש את קייב וקיבל על עצמו תואר נסיך קייב. בשנים 1202 ו-1204 הוא ניהל מערכה מוצלחת נגד הקומנים. הוא נפטר במהלך הקרב נגד הפולנים בשנת 1205. לאחר מותו הנסיכות נכנסה לתקופת בעיות שלטוניות. באזור גליציה היה מאבק בין הנסיכים השונים ומלך הונגריה שניסה להשתלט על השטח. אזור וולין התפרק למספר נסיכויות קטנות שהיו תחת השפעה פולנית חזקה. רק בשנת 1238 נסיך דנייל, בן של רומן הצליח לאחד מחדש את הנסיכות הגדולה. הוא שיתף בשלטון את האח הצעיר שישב בלודמיר והוא בעצמו בחר את האליץ' כבירתו.
בשנת 1240 כוחות של האימפריה המונגולית כבשו את קייב ובהמשך פלשו לשטחי ליבה של הנסיכות. הכוחות בהנהגת הנסיך דנייל התקשו לעמוד מול המונגולים. יתרה מכך, פולין והונגריה ניצלו את חולשתו ופלשו לשטח הנסיכות. לקראת שנת 1245 דנייל הצליח לייצב את השלטון מחדש, אך נאלץ להכיר בעליונות של חאן האימפריה המונגולית. במטרה להשתחרר מתלות זו, ארגן קואליציה עם פולין, הונגריה והמסדר הטבטוני. בשנת 1254 בעיר דרוהיצ'ין הוא הוכתר למלך גליציה מטעם האפיפיור ואף היו סיכומים על ארגון מסע צלב נגד המונגולים. בסופו של דבר מסע הצלב לא התחיל ומלך דנייל היה צריך להתמודד עם המונגולים בכוחות עצמו. מערכה בשנים 1254–1257 הייתה מוצלחת אך בסופו של דבר כוחות המונגולים בשנת 1258 נחלו מספר הצלחות ואף הכריחו את דנייל להרוס מספר מבצרי גבול. בשנת 1264 הוא נפטר ללא סיום שחרור הנסיכות מהתלות במונגולים.
לאחר מותו הנסיכות נשארה מאוחדת אך תוך ניהול מאבקים אין-סופיים עם פולין, הונגריה, ליטא ואורדת הזהב. בשנת 1323 הנסיכים אחרונים משושלת רוריק נהרגו בקרב. הנסיך החדש, יורי השני סיים את המאבק נגד אורדת הזהב ואף השתתף בפשיטה משותפת נגד פולין. במדיניות החוץ הוא התבסס על היחסים הטובים עם ליטא והמסדר הטבטוני וניהל מערכות צבאיות נגד פולין והונגריה. במדיניות פנים הוא תמך בפיתוח הערים ומסחר תוך הגבלת זכויות האצולה. ייתכן וזה הייתה הסיבה לכך שהוא הורעל בשנת 1340. לאחר מותו, הנסיכות חולקה למספר נחלות. ליטא ופולין ניהלו מאבקים צבאיים לצורך השתלטות על השטח. בסופו של דבר, לקראת שנת 1392 גליציה הועברה לפולין, וולין הועברה לליטא והנסיכות המאוחדת הפסיקה את קיומה.
עיר אובות

| --- | --- |
עיר אובות
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
מועצה אזורית: הערבה התיכונה
גובה ממוצע: ‎-123 מטר
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת צפון הנגב מוגדלת) עיר אובות(למפת צפון הנגב רגילה) עיר אובות(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עיר אובות(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עיר אובות30°48′18″N 35°14′28″E﻿ / ﻿30.8050625675661°N 35.2411216239329°E﻿ / 30.8050625675661; 35.2411216239329  heמפת היישובים של מועצה אזורית הערבה התיכונה (in English: Central Arava Regional Council) באדום - עיר אובות בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;

עיר אובות (עִיר אֹבֹת) הוא יישוב קהילתי בצפון הערבה ודרומית לים המלח. המקום מכונה גם "עין חצבה החדשה", והוא נחשב ליישוב הישראלי בעל המספר הקטן ביותר של תושבים: שמונה בלבד[דרושה הבהרה].
היסטוריה

המקום החל את דרכו בשנת 1967 כמעין קיבוץ של יהודים שעלו ממיאמי שבארצות הברית, ובראשם שמחה פרלמוטר. בשנותיו הראשונות התקיים במקום אורח חיים דתי, במקביל לאמונתם בישו. בהמשך התקרבו פרלמוטר והקיבוץ לרוחה של העדה החרדית בירושלים[דרושה הבהרה], אולם הבד"צ של גוף זה עצמו הכריז בשנת 1983 כי פרלמוטר הוא מיסיונר. מעט קודם, בשנת 1982 עזבו רוב חברי הקיבוץ את המקום, כולל אחת מנשותיו של פרלמוטר.
בעשור השלישי של המאה ה-21 מתגוררות במקום רק שלוש משפחות, עופר ושיר בן-חיים, המתגוררים במקום עם ששת ילדיהם, משפחת טורנר, ואברהם אייזנר. ביוני 2018 אושרה בנייה של 250 יחידות דיור במקום והפיכתו ליישוב קהילתי-תיירותי.
ביישוב קיים אתר החפירות הארכאולוגי מצד חצבה, שבו התגלו שרידים מימי שלמה המלך, הנבטים, האדומים והרומאים. ליד עיר אובות נמצאת חוות התנינאים קרוקולוקו.
הערות שוליים

↑  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  נח זבולוני, בית-דין צדק של העדה החרדית: שמחה פרלמוטר, מזכיר הקיבוץ החרדי עיר אובות - מיסיונר
↑  תמר רותם, החוליה החלשה, באתר הארץ, 12 ביוני 2002
↑  עיר אובות - ישוב חדש בערבה התיכונה, באתר הפורטל הישראלי לחקלאות טבע וסביבה, 22 במאי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588266605171
בית יעקב (שכונה)

| --- | --- |

שכונת בית יעקב ירושלים, מבט מרחוב יפו
 מידע
 עיר:  ירושלים 
 תאריך ייסוד:  1875 
 קואורדינטות:  31°47′07″N 35°12′41″E﻿ / ﻿31.785288°N 35.211436°E﻿ / 31.785288; 35.211436
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית יעקב(למפת ירושלים רגילה) בית יעקב(למפת הרי ירושלים רגילה) בית יעקב(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית יעקב
 
שכונת בית יעקב ירושלים. מבט לרחוב אבישר
שכונת בית יעקב היא שכונה קטנה בירושלים, שנוסדה בשנת 1877, והיא התשיעית במניין השכונות היהודיות מחוץ לחומות העיר העתיקה. השכונה נושקת לרחוב יפו, לרחוב אבישר, ולשוק מחנה יהודה.
רקע היסטורי

שכונת בית יעקב היא השכונה התשיעית שהוקמה מחוץ לחומות, בירושלים המערבית, והאחרונה שנוסדה בירושלים לפני העלייה הראשונה. מיקום היסטורי זה, על התפר שבין "היישוב הישן" לתחילת ה"יישוב החדש" וההתעוררות הציונית לא נעשה במכוון אבל מחדד את ההבדלים וקווי הדמיון בין זרמים אלו בתולדות יישוב ארץ ישראל בכלל וירושלים בפרט.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19 הרחיב היישוב הישן את גבולותיו מעבר לחומות העיר העתיקה - עד אז גבול המחיה המסורתי של תושבי ירושלים. כך נוסדו שכונות חדשות, וירושלים שמחוץ לחומות קרמה עור וגידים. תנופת בנייה והתפשטות זו מאופיינת בייסוד מוסדות ציבוריים ותרבותיים חדשים, פעילות אינטנסיבית זו צומחת על רקע הנחיצות הכלכלית, הצפיפות והמחסור בתחומי המחיה המסורתיים. לתנופה זו משמעות דתית משיחית ברוח חזון יישוב ארץ-ישראל כפי שבא לידי ביטוי בספרי התקנות של השכונות החדשות מחוץ לחומה, אך גם בחזון זה מוטמע ומוטבע רצון להקים מסגרת חיים על בסיס ההלכה.
מפעל הקמת השכונות מחוץ לחומות העיר העתיקה בסוף המאה ה-19 התמקד והתאפיין בהרחבת תחומי "הישן" כלומר תהליך הדומה יותר לאבולוציה של גוף חי, ולא רק סוג חדש של אורגניזם עירוני. דוגמה בולטת להשקפה זו ניתן לראות  ביוסף ריבלין, מפעילי פלג "הפרושים" האשכנזי. בכתביו הוא מציין במפורש כי ייסוד השכונות מחוץ לחומות ירושלים הוא כחלק מתהליך גאולה.
שנות השבעים של המאה ה-19 רואות את המפגש בין היישוב הישן עם העולים החדשים של העלייה הראשונה. קווי הדמיון בין שתי התנועות שעיקרן רצון ליישב את ארץ ישראל עומדים בצל הגורם הרעיוני המפריד -  היסודות הלאומיים הרדיקליים ומשנתחזקה אידאולוגיה זו והתבגרה לכלל תנועה לאומית מודרנית בשנות התשעים של המאה ה-19 נפערה תהום בין היישוב הישן הדתי-אורתודוקסי ליישוב החדש הלאומי-ציוני.
ייסוד השכונה

תחילתה של השכונה בשנת תרל"ה (1875), אז קנו חברי "הרחבת הבונים" את האדמה ותכננו להקים בה שבעים בתים. אולם קשיים כספיים מנעו מהם מלהתחיל בבנייה, ורק שנתיים מאוחר יותר, בשנת תרל"ז (1877), נמצא הפתרון. ארבעה אנשים תרמו מכספם ומזמנם: רבי משה גראף, רבי יוסף ריבלין, רבי שמואל הומינר ור' יעקב בלומנטל אשר בנה בשכונה כמה ממוסדות הציבור: מקוואות, בורות מים ותנורים. בית יעקב נוסדה על ידי חברת משתכנים בהנהלת רבי משה גראף, אחד מהממונים ועסקני כולל הורדנא של עדת הפרושים האשכנזית וחבר הוועד של מאה שערים. בין המייסדים היה גם יחיאל צבי צימרינסקי. השכונה נקראה בית יעקב על שם 70 הבתים שרצו המייסדים לבנות בה. על פי הפסוק
כל הנפש לבית יעקב ... שבעים
(בראשית מו, כז).
פנחס גרייבסקי מציין בספרו  ספר היישוב מחוץ לחומת העיר תולדות השכונות ומייסדיהן מראשית היווסדן משנת הכת"ר עד היום (תרצ"ט), כי חלקת הקרקע עליה הוקמה השכונה היא בת 44,000 אמות מרובעות, ונרכשה במחיר 500 נפולאונים זהב. את האדמה גאל מידי ערביי ליפתא ר' בן ציון ליאון, והוא מכר את השטח בתרל"ה ל"הרחבת הבונים", שהחלו לבנות את השכונה שנתיים מאוחר יותר.
תוכנית הבנייה אופיינית לשכונות חצר ירושלמיות של אותם זמנים. חצר רחבת ידיים, ובמרכזה בור מים תת-קרקעי ששימש לאספקת מים לתושבים. בשכונה מוסדות ציבוריים כגון בית מרחץ, מחסן לקמח, מאפיה, בית כנסת ותלמוד תורה. מסביב לחצר הוקמו בתים, בדרך כלל בני קומה אחת שכניסותיהם פונות לחצר המרכזית.
הרב משה נחמיה כהניו בספרו מספר:
... בערך מהלך ששה ריס מאבן ישראל ישר על רחוב יפו שם החבורה בית יעקב במורד ההר, נתייסדה גם כן בשנת 1875 משבעים איש, על כן שם העיר והחבורה בית יעקב ככל הנפש ליעקב. עד כעת נבנו שם עשרים בתים בור גדול בית המדרש גדול ומהודר ומפואר. החבורה הזאת אם כי ראשיה נכבדים וזריזים. על כל זה מתנהגת בכבדות. בני החבורה רובם ככולם עניים מרודים ואין בכוחם וביכולתם לשלם ככפי העולה על כל אחד ואחד.
גרייבסקי בספרו מוסיף:
... השכונה הזאת הייתה בשנת הווסדה שנת תרל"ז רחוקה יותר מדי מן העיר. הסביבה מדבר שממה, סלעי מגור ושיני סלעים. הבאים מיפו עברו בה רכובים על חמור סוס ופרד. .. ודווקא במקום זה אמרו הבונים לסלול דרך לכל עובר ושב ולהנות בו שכונת יהודים ויקראו לה בית יעקב.
בית יעקב הייתה מתחילתה השכונה היהודית המרוחקת ביותר מן העיר העתיקה וכך הפכה למעין "נושאת דגל" של ירושלים היהודית החדשה.
כאמור, הקמת השכונה נתקלה בקשיים רבים, שבעים בתי אב קיבלו על עצמם להקים להם בית במקום וכשנתיים לאחר שנתגבשה הקבוצה, הונחו היסודות לבתים הראשונים, אך בשנת הייסוד נבנו רק 15 בתים ושאר החברים באגודת המתיישבים רכשו מגרשים בלבד.  ועד שנת 1881  עמדו בשכונה כעשרים בתים.
בשנותיה הראשונות של השכונה, בגלל בידודה, נאלצו הגברים המעטים בה לארגן שמירה בלילות, על מנת להדוף התנפלות ערבים תושבי הסביבה.
בספרו מספר ישעיהו פרס:
... גרי שכונת בית יעקב אשר היו הרחוקים ביותר מהעיר העתיקה עמדו על המשמר מפני גנבים ביום ומפני שודדים בלילה. באחד הלילות התנפלו אנשי ליפתא על השכונה, הצעקות והקריאות לעזרה הגיעו ונשמעו בשכונת מזכרת משה הקרובה ביותר אליה. שמע רבי שלום, סופר במזכרת משה את הצעקות, ניגש לארונו, הוציא שופרו ותקע בו תקיעה, תרועה ותקיעה גדולה. שמעו הערבים את הקולות המוזרים שלא שמעום מעודם, נדהמו וברחו על נפשם.
מבחינה טופוגרפית הייתה זו השכונה הגבוהה ביותר מבין שכונות העיר בראשית המאה ה-20, עובדה שהייתה בעלת חשיבות לקביעת מועדי היום ההלכתיים. למשל עבור חייא דוד הלוי שפיצר, שמדד משם את זמני זריחת השמש ושקיעתה לשם קביעת המועדים ההלכתיים בירושלים.
התמזגות בתוך מחנה יהודה

ליד שכונת בית יעקב נוסדה בשנת 1887 שכונת מחנה יהודה, וזו נתנה את שמה לשוק שפעל ממולה. שוק זה בלע את שכונת בית יעקב הקטנה.
תחילת השוק במגרש ריק אליו הביאו הפלאחים מהסביבה, בעיקר מהכפר ליפתא, את פרי שדותיהם לשדה הריק ולהציעה למכירה למתיישבים. ההסדר היה נוח לכול: תושבי בית יעקב ומחנה יהודה שמחו שנחסכה להם ההליכה לעיר העתיקה והפלאחים העניים מצאו מקור פרנסה במכירת פֵּרות, ירקות ומוצרים שונים.
משהתמסדה פעילות השוק הקימו מייסדי השכונה צריפים ואוהלים בשביל המוכרים ובהמשך התרכזו גם הרבה קצבים מוכרי בשר.  משהתרחבה פעילות השוק הוקמה בשכונה התחנה האחרונה של עגלות הנוסעים משער יפו וכן תחנה לעגלות נוסעים מירושלים ליפו.
במרוצת השנים נהפכו הסככות הארעיות למבני פח ועץ קבועים והשוק, שקיבל את הכינויים שוק מחנה יהודה או שוק חיים ולירו, היה לחלק מנופה של ירושלים ובדרך אגב בלע והשכיח את שם שכונת בית יעקב.
ב 1917 כאשר עמד הצבא האנגלי במבואות ירושלים העמיד הצבא הטורקי סוללה בת שישה עשר תותחים במגרש השוק . הדו-קרב הארטילרי החריד את התושבים המעטים שנשארו בשכונת בית יעקב, מחנה יהודה ושאר השכונות לאורך רחוב יפו. לקראת בוקר נסוג הצבא הטורקי והחל שלטון המנדט הבריטי.
בית הכנסת בית יהודה

ברחוב אבישר שוכן בית הכנסת של השכונה בשם בית יהודה, בו מתנהלת תפילה בנוסח אשכנזי.
בית הכנסת הוקם בשנת 1877, עם ייסודה של השכונה עצמה. שמו הוא 'בית יהודה', על שם הנדבן שתרם את הכסף להקמתו, נדבן המונצח אף על אבני ההקדשה הקבועות מעל הכניסה לעזרת הגברים.
כרבו של בית הכנסת וכרב השכונה שימש הרב אברהם אדלר במשך כארבעים שנה (תר"צ-תש"ל).
בבית הכנסת תלויים ארבעה ציורים  שצוירו על ידי האמן הירושלמי יצחק בק, לפני כמאה שנים ובהם מופיעים ארבעה אתרים מקודשים ליהדות בארץ ישראל.
על פי סיפורים בצד ארון הקודש נבנה סליק ששימש להסתרת נשק בתקופת המנדט.
בית הכנסת פעיל עד היום, ומתקיימות בו תפילות ולימוד תורה במשך השנה.
גלריה

שכונת בית יעקב ירושלים
מבט על בית הכנסת בית יהודה. שכונת בית יעקב ירושלים.
רחוב יפו פינת רחוב בית יעקב. שוק מחנה יהודה
שכונת בית יעקב רחוב הדקל. שוק מחנה יהודה
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
לקריאה נוספת

י' בן אריה, עיר בראי תקופה, א-ב, יד בן צבי, ירושלים תשל"ז-תשל"ט.
י' בן אריה, ירושלים במאה הי"ט, אוניברסיטה משודרת, תל אביב 1980.
ד' קרויאנקר, אדריכלות בירושלים – תקופות וסגנונות 1860-1914, מכון ירושלים לחקר ישראל, ירושלים 1983
י' גליס, שכונות בירושלים – פרשת בניינה והתפתחותה של ירושלים מחוץ לחומות ספרים ראשונים, ירושלים תשל"ג.
א"ב ריבלין, ירושלים – תולדות היישוב העברי במאה הי"ט, הוצאת אלף, תשכ"ו
שבתי זכריה, השכונה הוותיקה בית יעקב, תשנ"ח-1998. יצא לאור שוב במהדורה נרחבת ב-2004
הערות שוליים

↑  מפה בהוצאת מחלקת המדידות של ממשלת המנדט, 1938 (באנגלית) עם ציון שם השכונה 'בית יעקב', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑
אלעזר הורביץ (עורך), מוסד היסוד - תולדות ועד הכללי כנסת ישראל, ירושלים תשי"ח (1958)
↑  שאלו שלום ירושלים ירושלים תשכ"ט
↑  מאה שנה לירושלים מזכרונות ארץ ישראל- ירושלים 1964
↑  שפיצר, חיא דוד בן יוסף, הלוי, נברשת לנץ החמה בציון, השמטות לנברשת עמ' כ', באתר היברובוקס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007493937305171 
בית הכנסת בית יהודה, שכונת בית יעקב, ירושלים
שירים מלילה גוב

שירים מלילה גוב הוא אלבום כפול של גרסאות כיסוי של גידי גוב, שיצא לאור ביולי 1995.
הגרסאות הוקלטו במהלך תוכנית האירוח "לילה גוב" שהנחה גידי גוב. 
גוב היה מזמין אליו אורחים ובסוף כל תוכנית היה מארח אמן מוזיקה ושר איתו בדואט גרסת כיסוי. להקת הליווי של התוכנית כונתה "התנינים" והיא זו שעיבדה את השירים וניגנה אותם בגרסאות אלו.
נגנים

חברי להקת "התנינים":
אלון הלל - תופים וכלי הקשה
יוראי אורון - בס
אלכס פולק - גיטרות
עדי רנרט - קלידים
קרדיטים

הוקלט בהופעה חיה בתוכנית "לילה גוב" של ערוץ 2, טלעד, נ.נ. אולפני ישראל - 1993–1995
ניהול הקלטות התוכנית - לבנה אלון
טכנאי הקלטה ושידור - ליאור טבת
טכנאי מיקס - עמי איילי
מיקס - אולפני גל-קול 1995, פרט ל"ילדה קטנה" ו"איך כש-" - מיקס - יזהר אשדות אולפני D.B. "שיר של אחרי מלחמה" ו"אצלי הכל בסדר" מיקס - ליאור טבת
עריכה דיגיטלית: טלי כץ
עיצוב - פיליפ בולקיה / דני גולדברג
צילום - גלעד קוריסקי
יחסי ציבור - מירי בן-יוסף
הפקה בפועל - לימור אל-עד
עריכה - גידי גוב ואתי אנטה
הפקת האלבום - "המון הפקות" אתי אנטה, מיכאל תפוח
CAP theorem

דיאגרמה של CAP Theorem
בתאוריה של מדעי המחשב, CAP theorem (נקראת גם התאוריה של ברואר על שמו של המדען אריק ברואר) קובעת כי עבור מאגר נתונים מבוזר אי אפשר להבטיח יותר משתיים מבין שלוש התכונות הבאות:
עקביות (Consistency) – בכל קריאה ממסד הנתונים מתקבל המידע העדכני ביותר שנכתב או שגיאה.
זמינות (Availability) – בכל קריאה ממסד הנתונים מתקבלת תשובה (אך לא בהכרח של המידע העדכני ביותר).
יכולת חלוקה (Partition tolerance) – המערכת ממשיכה לתפקד גם במקרים בהם אובדות או מתעכבות מספר הודעות בין מאגרי הנתונים בגלל בעיות תקשורת.
כאשר יש בעיה בהעברת הנתונים בין מאגרי המידע ישנן שתי אופציות כיצד להגיב לקריאה מהמערכת:
אישור הבקשה מה שמבטיח זמינות אבל פוגע בעקביות.
דחיית הבקשה על מנת לשמור על עקביות אך גורם לפגיעה בזמינות.
התאוריה קובעת שבעת שימוש במאגר מידע מבוזר יש לבחור בין עקביות וזמינות ואי אפשר להבטיח את שניהם.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי המחשב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.