stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תפיסת הסנטוריני

סנטוריני הייתה סירת דיג ששימשה להברחות נשק, ונתפסה ב-6 במאי 2001 על ידי שייטת 13. זו הייתה הספינה הראשונה שנתפסה בניסיון להבריח נשק לרצועת עזה. במאי 2002 הורשעו שלושה מאנשי הצוות של סנטוריני בניסיון להבריח נשק לרצועת עזה.
מבצע

את צוות הספינה הוביל קפטן דיב ויזה, אזרח לבנוני, וכלל שניים מקרוביו, חוסין ויזה ופאהדי עוואדאז. השלושה היו מבריחים מקצועיים; חבר צוות רביעי היה בנו של ויזה. הצוות נשכר על ידי החזית העממית של אחמד ג'יבריל לשחרור פלסטין והתבקש להבריח נשק לעזה. אנשי הצוות סירבו למבצע כמסוכן מדי, אך במקום זאת הסכימו להבריח את הנשק למקום סמוך לחוף סיני המצרי, שם פגשו אותם סוכני ה-PFLP-GC. הצוות עשה שלושה ניסיונות כושלים למפגשים עם הסוכנים בסיני, ונלכדו בניסיון הרביעי שלהם.
ב-6 במאי 2001, סנטוריני הפליגה מצפון ביירות, כשבכליה חביות שבהן הוסלק, על פי החשד, נשק ואמצעי לחימה. התוכנית שלהם הייתה להוריד את החביות מחוץ לחוף, המעוגנות במקום שנקבע מראש לאיסוף מאוחר יותר על ידי סוכנים בסיני. מטוס פיקוח הבחין בספינה החשודה, וצוות קומנדו של שייטת 13 עלה על הספינה בת 40 הטונות הסמוכה לראש הנקרה, סמוך לחוף גבול צפון ישראל עם לבנון.
משלוח

על פי צה"ל, המשלוח הכיל את כלי הנשק הבאים:
50 משגרי קטיושה 107 מ"מ
ארבעה טילי סטרלה (SA-7)
120 רימוני נ"ט RKG
20 מטולי RPG
שתי מרגמות בקוטר 60 מ"מ
98 פצצות מרגמה תואמות, בקליבר 60 מ"מ
62 מוקשי יבשה TMA-5
שמונה מוקשים נגד טנקים TMA-3
24 רימוני יד
30 רובי קלצ'ניקוב
116 מחסניות לרובים
13,000 כדורי קלצ'ניקוב בקליבר 7.62x39 מ"מ
תגובות למבצע

החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית: ה-PFLP-GC אישר שהמשלוח היה שלהם, כאשר ג'יבריל צוטט ברדיו של צבא ישראל באומרו "זה לא היה המשלוח הראשון ולא יהיה זה האחרון."
ישראל: ראש הממשלה אריאל שרון אמר כי האירוע היה "התפתחות מסוכנת מאוד" אשר "מדגישה את כוונות הרשות [הפלסטינית]." הוא תיאר זאת כהפרה חמורה ביותר של כל ההסכמים שערפאת חתם עם ישראל.
הרשות הפלסטינית - שר ההסברה הפלסטיני יאסר עבד רבו הכחיש כל קשר לניסיון ההברחה, ודובר הרשות, נביל אבו רודיינה, צוטט ואמר "בוודאות אין לנו שום קשר עם המשלוח".
משפט

במאי 2002 הורשעו שלושה מבני הצוות של סנטוריני, על ידי בית משפט צבאי, בניסיון להבריח נשק לעזה. הסוגיות המשפטיות העיקריות היו האם כלי הנשק יועדו לעזה (עליה הייתה סמכות בית המשפט, כפי שהיא נכבשה אז על ידי ישראל), והאם הצוות ידע שעזה תהיה היעד הסופי של המשלוח. איש הצוות הרביעי, בנו של ויזה, זוכה כאשר בית המשפט קבע כי לא השתתף בשלושת הניסיונות הקודמים וכי לא הוכח שהוא יודע את יעד הספינה.
ראו גם

הברחת אמצעי לחימה לרצועת עזה
קארין איי
מבצע ארבעת המינים – מבצע צבאי בו נתפסה האונייה האיראנית "פרנקופ" בה הוברחו אמצעי לחימה לחזבאללה בלבנון.
הערות שוליים

↑  Weapon ship sent to the Palestinian Authority and caught, 8.05.2001
↑  Weapons Found on 'Karine-A' and 'Santorini'
1 2 3  Harel, Amos (12 בדצמבר 2002). "Military tribunal convicts three 'Santorini' crew members". Haaretz. נבדק ב-28 במרץ 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Navy captures boat full of weapons bound for Gaza. Cache includes Katyushas, anti-aircraft missiles". Jerusalem Post. 8 במאי 2001. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Boat containing weapons found off Israel". CNN. 7 במאי 2001. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Zaki Chehab (2007). Inside Hamas: the untold story of militants, martyrs and spies. I.B. Tauris. p. 169. ISBN 1-84511-389-6.
↑    Alan Philps, ‏Violent threat to US for backing 'monster Israel', The Telegraph, 10 May 2001
↑    Ohad Gozani, ‏Israel blames Arafat after arms seizure, The Telegraph, 9 May 2001
↑  "Ahmad Jebril says weapons shipment was his group's business". נבדק ב-7 באפריל 2011. Sharon added that this was a dangerous development and severe violation to the accords on the part of the PNA. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Gaza-bound weapons arsenal seized by Israeli Navy
סורת א-צ'חא

| --- | --- |

שם ומספר הסורה בערבית
 שם מתורגם:  סורת אור יום
 מספר הסורה:  93
 מספר פסוקים:  11
 מיקום:  מכה
 ויקיטקסט:  א-צ'חא (תרגום רקנדורף)
 → סורת א-לילסורת א-שרח ←
סורת א־צֻּ֗חַא (בערבית: الضحى; "אור היום" או "שעות הבוקר"; נהגה: א-דֻּ֗חַא) היא הסורה ה־93 של הקוראן, המכילה 11 אַיַא֫ת.
על אף שיש ויכוח מסוים בין החוקרים, מקובל לומר שסורה זו היא השנייה שהורדה למוחמד. אחרי רדתה של הסורה הראשונה, סורת אל־עלק, הייתה תקופה של שקט שבמהלכה לא ירדו מסרים. בזמן זה תהה הנביא החדש על מעשיו, שמא עשה דבר מה שאכזב את אללה, כיוון שנראה שזה אינו שולח את מסריו שוב. סורה זו שברה את השתיקה, והבטיחה למוחמד שהכל יובן בזמן המתאים. הדימוי של אור היום הוא המילה הראשונה בסורה, וניתן להבינה כדימוי ל"יומו החדש" של מוחמד כשליח האל, וכן כמו "השחר" שתביא דרך החיים החדשה של האסלאם. לאחר ירידת סורה זו, הפכו ביקוריו של המלאך גבריאל עם מילות הקוראן לסדירות עד מותו של מוחמד.
בשל הנושא, האורך, הסגנון והמיקום בקוראן, לרוב מצמידים סורה זו לסורת אל־אנשראח. מאמינים לרוב[דרוש מקור: מי?] כי הן ירדו בערך באותו הזמן.
مرگ بر اسرائیل
תמצית התוכן

הסורה מתחילה בציון היום והלילה, בכוונה שרצון האל פועל גם במהלך היום (כשאור האלוהים הוא ברור) ובמהלך הלילה (כשאור האלוהים נראה כנעלם). הקוראן מנחם את הנביא החדש עם מסר שלפיו אלוהים אינו כועס עליו וגם לא נטש אותו; אכן אלוהים מרוצה ממנו. הוא ממשיך ואומר כי "תהא אחריתך טובה מראשיתך" – דברים יהיו טובים משהם עכשיו, והכוונה היא גם לניצחונות מוחמד בעולם וגם לחיים שאחרי. כדי להוכיח את הנקודה הזו, הקוראן שואל את מוחמד האם אלוהים אי פעם אכזב אותו:
הלא מצאך יתום ואספך?

ומצאך תועה והדריכך?

ומצאך נזדקק והעשירך?
זוהי שאלה רטורית, שכן מוחמד היה בכל אחד ממצבים אלו ואלוהים הרימו מהם – כשהיה יתום היה מוגן; כשחיפש תשובות הוא קיבל; כשהיה עני, דאג לו אלוהים. הקוראן אחר כך ממיר שאלות אלו לשלוש פקודות, ברומזו שכפי שהאל עשה לנביאו, נביאו חייב לעשות לכל האנשים:
לכן את היתום אל תעשוק;

ואת הקבצן אל תסלק;

אשר לחסד ריבונך, עליו סַפֵּר
קיפודניים

| קיפודניים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: יונקי הביב
תת־סדרה:: Tachyglossa
משפחה:: קיפודניים
שם מדעי
 Tachyglossidae ‏גיל, 1873
תחום תפוצה
   קיפודן נמלים אוסטרלי   קיפודן חרטומני מערבי   קיפודן חרטומני מזרחי    קיפודן חרטומני

קיפודניים (שם מדעי: Tachyglossidae) היא משפחה של יונקים השייכים לסדרת יונקי הביב. כיום סדרה זו מורכבת משני סוגים ומארבעה מינים בלבד הנמצאים ביבשת אוסטרליה ובגינאה החדשה. יתר המינים שהיו בסדרה נכחדו. נקבות משפחה זו מטילות ביצים במקום להמליט גורים, בשונה מכל יתר היונקים למעט הברווזן. טמפרטורת הגוף של יונקים אלו נמוכה בהרבה משאר היונקים. הסדרה "יונקי הביב" נקראת כך משום שקיים פתח אחד המשמש למספר מטרות: הטלת הביצים, מתן השתן והטלת הצואה. פתח זה נקרא "פתח הביב" (Cloaca).
אנטומיה ומראה

קיפודן הנמלים הוא בעל חיים לא גדול מכוסה בזיפים וקוצים (הקיפודן דומה לקיפוד המצוי וגם הוא מתכדר בשעת סכנה). יש לו חוטם צר וארוך המשמש גם כאף וגם כפה. לשונו ארוכה ודביקה, ואין לו שיניים כלל. הלסת התחתונה קצרה מהעליונה. גפיו קצרות אך חזקות, ומסתיימות בטפרים העוזרים לו בהתחפרות. השלד של הקיפודן חזק וכבד, כנראה כדי לתמוך בשרירים חזקים שמשמשים לו בחפירה.
מיון

משפחה קיפודניים (Tachyglossidae)
סוג ומין יחיד קיפודן נמלים אוסטרלי (Tachyglossus aculeatus)
סוג קיפודן חרטומני (Zaglossus )
מין קיפודן חרטומני אטנבורו (Zaglossus attenboroughi)
מין קיפודן חרטומני מערבי (Zaglossus bruijni)
מין קיפודן חרטומני מזרחי (Zaglossus bartoni)
מין קיפודן חרטומני האקטי (Zaglossus hacketti) - נכחד
מין Zaglossus robustus - נכחד
סוג מגליבגוויליה (Megalibgwilia) - נכחד
פירושקה אנדאי

| --- | --- |

 לידה:  22 בדצמבר 1899 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  18 בספטמבר 1977 (בגיל 77) פרסבאום, אוסטריה 
 שם לידה:  Andauer Priska 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 השכלה:  האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט (1920)  אוניברסיטת אטווש לוראנד (העשור של 1910) 
 פרסים והוקרה:  אות כבוד מוזהב על שירות הרפובליקה האוסטרית (1955) 
 
פירושקה אנדאי (במקור פרישקה אנדאואר הייתה מוכרת מחוץ להונגריה בשם רוזטה אנדאי, בהונגרית: Anday Piroska;‏ 22 בדצמבר 1903, בודפשט – 18 בספטמבר 1977, פרסבאום, אוסטריה) הייתה זמרת אופרה יהודייה-הונגרייה (אלט, מצו-סופרן). היא הייתה מתלמידיו של גזה לאסלו.
קורות חיים

פרישקה אנדאואר נולדה במשפחה יהודית בבודפשט. היא למדה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בשיעורים אצל יוז'ף בלוך, ינה הובאי (כינור) וגיאורג אנתס (שירה). בינתיים למדה גם בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
אנדאי זכתה להצלחתה הגדולה הראשונה בשנת 1920 ב"תיאטרון העירוני" (שמו היום תיאטרון ארקל) בבודפשט בתפקיד הראשי של כרמן. בשנים 1920–1922 הייתה בעלת מלגה של בית האופרה של בודפשט. ב-23 בספטמבר 1921 חתמה על חוזהו באופרה של וינה (Wiener Staatsoper), שם הופיעה כנער השלישי (מוצרט: חליל הקסם), אך עד מהרה קיבלה את כרמן גם שם. היא הודחה מהאופרה במרץ 1938 בגלל האנשלוס והחוקים האנטי יהודים. שרדה את השואה ואחרי מלחמת העולם השנייה חזרה לראשונה לקריירה שלה בתיאטר אן דר וין (Theater an der Wien) ורק מאוחר יותר חזרה לאופרה של וינה. אחרי ארבעה עשורים, בשנת 1961, נפרדה מהקהל הווינאי בתפקיד קליטאימנסטרה (שטראוס: אלקטרה).
היא שרה כמעט כל תפקיד ברפרטואר המצו-סופרן הדרמטי במשך זמן רב. היא נהנתה לשחק ביצירות שמספקות אפשרות נגינת כינור על הבמה ולעיתים אף נתן קונצרטים ככנרית סולו. אנדאי הופיעה בבתי אופרה רבים ברחבי העולם, כולל פריז, ברלין, מילאנו ולונדון, אך שרה גם בארגנטינה ובארצות הברית. לעיתים קרובות הופיעה כאורחת גם בהונגריה. היא גם צברה מוניטין כזמרת אורטוריה וכזמרת שירים.
אמנותה הונצחה במספר הקלטות רדיו ותקליטים; בין האחרונים הונצחה בחברות התקליטים הגדולות בעולם, כולל His Master's Voice, דקה (Decca) וקולומביה (Columbia). רובם זמינים גם בתקליטורים.
בבית מגוריה האחרון, בפרסבאום שליד וינה, רחוב רוזטה אנדאי (Rosette Anday-Straße) שומר על זכרה וברובע פנצינג בווינה, ה"אנדאיווג" (Andayweg).
תפקידיה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  |  ז'ורז' ביזה: כרמן – כרמן  Cornelius: הספר מבגדד – Bostana  צ'ייקובסקי: פיק דאם – הרוזנת; Polina/Daphnis  Csajkovszkij: יבגני אונייגין (אופרה) – אולגה  D'Albert: A holt szemek – Maria Magdala  Delibes: Lakmé – Mallika  Flotow: Márta – Nancy  Giordano: André Chénier – Madeleine de Coigny; Bersi  כריסטוף ויליבלד גלוק: אורפיאו ואאורידיצ'ה – אורפיאו  Gounod: Faust – Márta  Honegger: Jeanne d'Arc a máglyán – Szent Katalin  Humperdinck: הנזל וגרטל – הנזל  Korngold: Heliane csodája – Hirnöknő  Korngold: Violanta – Barbara  פרנץ להאר: Luxemburg grófja – Kokozov grófnő  Lortzing: A vadorzó – A grófnő  Mascagni: Parasztbecsület – Lucia  Mascagni: Fritz barátunk – Beppo  Massenet: Manon – címszerep  Menotti: A médium – Madame Flora  Menotti: A konzul – Az anya  Millöcker: A koldusdiák – Palmatica  וולפגאנג אמדיאוס מוצארט: כך עושות כולן – Dorabella  וולפגאנג אמדיאוס מוצארט: נישואי פיגרו – Cherubino; Marcellina  וולפגאנג אמדיאוס מוצארט: חליל הקסם – Harmadik fiú  Muszorgszkij: A szorocsinci vásár – Hivrja  Nicolai: A windsori víg nők – Dúsné  Offenbach: Eljegyzés lámpafénynél – Katarina  Offenbach: Hoffmann meséi – Miklós; Antónia anyjának hangja  Hans Pfitzner: Palestrina – Silla; Lukrécia szelleme  Poldini Ede: Farsangi lakodalom – A grófnő  Ponchielli: La Gioconda – Laura  Poulenc: A karmeliták beszélgetései – Johanna nővér |  Puccini: Pillangókisasszony – Szuzuki  Puccini: Tosca – Pásztorfiú  Puccini: Angelica nővér – A hercegnő  Puccini: Gianni Schicchi – Zita  Purcell: Dido és Æneas – Varázslónő  Respighi: A láng – Eudossia  Camille Saint-Saëns: Sámson és Delila – Delila  Smetana: Az eladott menyasszony – Háta; Ludmila  Johann Strauss d. S.: A denevér – Orlovsky herceg  Richard Strauss: Tűzínség – Wigelis  Richard Strauss: Salome – Heródiás apródja  ריכרד שטראוס: Elektra - Klütaimnésztra; Szolgáló  ריכרד שטראוס: אביר הוורד – Annina  Stravinsky: Œdipus Rex – Jocasta  Suppé: Boccaccio – Peronella  Thomas: Mignon – címszerep  Verdi: A trubadúr – Azucena  Verdi: Rigoletto – Maddalena  Verdi: Álarcosbál – Ulrica  Verdi: Aida – Amneris  Verdi: Don Carlos – Eboli hercegnő  ג'זפה ורדי: Falstaff – Mrs. Quickly  Wagner: Cola Rienzi, az utolsó tribunus – Adriano  Wagner: A bolygó hollandy – Mary  ריכרד ואגנר: טריסטן ואיזולדה – Brangäne  Wagner: A nürnbergi mesterdalnokok – Magdalena  Wagner: A walkür – Fricka; Erda; Roßweiße  Wagner: Siegfried – Erda  Wagner: Istenek alkonya – Waltraute  Wagner: Parsifal – Viráglány; Második lovag  Weber: Oberon, a tündérek királya – Fatime  Hugo Wolf: A kormányzó – Frasquita  Wolf-Ferrari: A négy házsártos – Margarita |
פרסים והוקרה

1955: Golden medal for services to the Republic of Austria
In 1980, the Andayweg was named after her in Vienna Penzing (14th district).
לקריאה נוספת

Andauer, Piroska Studenten der Franz Liszt-Musikakademie, Budapest 1875–1920
Anday Piroska Datenbank der Ungarischen Staatsoper
David Cummings: Anday, Rosette. In: Grove Music Online (englisch; Abonnement erforderlich).
Anday Pirsoka bei der Liszt Akademie
Kammersängerin Rosette Anday† Arbeiter Zeitung 20 September 1977. S. 12
Aufstellung aller durch den Bundespräsidenten verliehenen Ehrenzeichen für Verdienste um die Republik Österreich ab 1952 (PDF; 6,9 MB)
הלקסיקון המקוון של מוזיקאים יהודים נרדפים
ביוגרפיה של פירושקה אנדאי באתר האקדמיה למוזיקה על שם פרנץ ליסט
נקודת שם
Wiener Staatsoper
אליעזר קשאני

| --- | --- |

 לידה:  18 במרץ 1923 פתח תקווה
 הוצאה להורג:  16 באפריל 1947 (בגיל 24) כלא עכו, ארץ ישראל
 השתייכות:   אצ"ל
אליעזר קשאני (18 במרץ 1923 – 16 באפריל 1947), מעולי הגרדום, היה לוחם מחתרת האצ"ל שנתפס על ידי הבריטים, נידון למוות והוצא להורג בתלייה.
ילדותו ונערותו

קשאני נולד ב-א' בניסן תרפ"ג, 18 במרץ 1923 בפתח תקווה למלכה ובן-ציון. הוא היה בן למשפחה מרובת ילדים, חמישה בנים ושלוש בנות, אשר מוצאה מפרס. אביו היה סייד ועבד קשה לפרנסת ביתו. בשל המצוקה הכלכלית במשפחה עזב אליעזר בגיל מוקדם את לימודיו ועבד כלוטש יהלומים.
בצעירותו היה חבר בתנועת "המכבי הצעיר". רבים מחבריו החזיקו בשאיפות לאומיות, אך הוא עצמו לא ביטא דעות בנושא וסירב להצטרף לשורות המחתרת משום שלא הרגיש כי הוא מכיר מספיק את רעיונותיה[דרוש מקור]. אותם זמנים היו ימי הסזון, בהם בהנחיית בן-גוריון ננקטו פעולות נגד אנשי אצ"ל. גם בסניף "מכבי" בפתח תקווה הכריזו ראשי הסניף כי חברי אצ"ל צריכים לצאת מתוכו. קשאני קם נגדם ואמר כי זהו מעשה מלשינות. בעקבות המעשה נחשד כחבר במחתרת וסולק עם אחרים מהסניף. מעשה ההדחה השפיע על קשאני מאוד[דרוש מקור]. בקיץ 1944 נחשד על ידי הבריטים בהשתייכות לאצ"ל, נאסר, והובא למחנה המעצר בלטרון. משם הוגלה לאריתריאה שבאפריקה עם עצורי המחתרות. בהיותו באפריקה התעקש קשאני להצטרף למחתרת, על אף שסירבו לקבלו בתחילה בשל היותו במעצר. באריתריאה עסק בספורט וניסה להשלים את החסך בלימודיו שהטריד אותו, למד עברית על בוריה ואנגלית וקרא ספרים. הוא אף כתב אל אחיו וביקש כי ישלח לו מילונים מארץ ישראל.
פעילותו במחתרת

בפברואר 1945 שוחרר עם עוד שבעה-עשר אחרים מן המעצר. לאחר השחרור חזר לארץ ישראל וחיפש את דרכו אל שורות האצ"ל, אך בתחילה ללא הצלחה. בזמן הקמת "תנועת המרי העברי" החל הצבא הבריטי לערוך חיפושים אחר נשק ביישוב, ויחד עם אנשי "ההגנה" הגיע קשאני לעזרת שפיים ורשפון. הוא נאסר על פעולה זו ונשלח בשנית ללטרון. לאחר שבוע בלבד התמזל מזלו ושוחרר. לאחר שחרורו הצליח להיכנס לשורות האצ"ל. במחתרת עסק בענייני מודיעין, נשק ופעולות צבאיות. הוא אף התחיל הכשרת קורס מפקדים, אך לא הספיק לסיימו לפני מותו.
ב-29 בדצמבר 1946 יצא קשאני עם ארבעה לוחמי אצ"ל נוספים, מרדכי אלקחי, יחיאל דרזנר, חיים גולובסקי (גלעד), ואברהם מזרחי, לפעולה כחלק מ"ליל ההלקאות", שבה היו אמורים להלקות קצינים בריטיים כנקמה על הלקאתו והשפלתו של לוחם אצ"ל. ליד צומת הטייסים, סמוך לכפר וילהלמה, נתקלה מכוניתם של החמישה במחסום משטרתי, ממנו נפתחה עליהם אש. הנהג, אברהם מזרחי, מת מפצעיו. אליעזר קשאני ושלושת הלוחמים הנותרים נתפסו והועברו למחנה צבאי סמוך, שם עברו מסכת התעללות. במשך 20 שעות רצופות הוכו מכות קשות. לאחר חמישה ימים שבהם הושפלו והולקו, הועברו הלוחמים אל בית הסוהר בירושלים.
המשפט

ב-10 בפברואר 1947 נערך משפטם הצבאי של הארבעה. אלקחי, קשאני, דרזנר וגולובסקי לבשו מכנסי וגרבי חאקי, נעליים שחורות ומעיל אפור, לראשיהם חבשו כיפות כחולות-לבנות. הארבעה כפרו בסמכות בית המשפט לשפוט אותם, לא השיבו לשאלות או הגיבו להאשמות ולמעשה לא לקחו חלק במהלכו. בשלב ההגנה קשאני נשא דברים כנגד השלטון הבריטי: "קם בארץ זו דור עברי חדש, שלא יסבול השפלה, שלא ישלים עם שעבוד, שיילחם על כבודו בכל מחיר". בשעה 19:00, לאחר דיון קצר ביניהם הודיעו השופטים כי הארבעה נמצאו אשמים בגין נשיאת נשק. עונשם של אלקחי, קשאני ודרזנר הוא עונש מוות שיבוצע בתלייה, ואילו גולובסקי שהיה בן 17, נידון למאסר עולם בשל גילו הצעיר.
מיד לאחר השמעת פסק הדין קמו הארבעה ושרו בקול את "התקווה". הנידונים הובלו מתא הנאשמים החוצה ולא הורשו להיפרד מבני משפחותיהם. קשאני נלקח מזרועות אמו, וקרא אל העיתונאים: "ראו וספרו זאת לעולם!". הוא הועבר עם חבריו, דרזנר ואלקחי, אל בית הסוהר המרכזי בירושלים שבו הצטרפו אל לוחם האצ"ל דב גרונר (אשר נידון כמותם למוות). המפקד הצבאי העליון לארץ ישראל, גנרל אוולין יו בארקר, נקט צעד שהפתיע וזעזע את היישוב העברי. הגנרל היה אמור לעזוב את תפקידו יומיים לאחר מכן, ולכן ביקש כי ימהרו להעביר אליו את תיק המשפט עוד למחרת קיומו על מנת שיחתום עליו ויאשרו, בניגוד לנהוג כי לפחות מספר ימים חולפים בטרם עובר התיק ממחלקת היועץ המשפטי הצבאי אל המפקד. בכך מנע אפשרות כי מחליפו בתפקיד יגלה רחמים כלפי הנידונים.
ביישוב שררה תקווה להצלת השלושה אשר לא הואשמו בשפיכות דמים כי אם בהחזקת נשק. בכלא ירושלים חלה קשאני, אך סירב לבקש טיפול רפואי כל עוד הוא כבול בתאו. גם להפצרות משפחתו לבקש חנינה לא נענה. פרקליטו, ד"ר להרפרוינד שטיפל גם בהחזרתו מאריתריאה, הפציר בו כי יחתום על בקשת חנינה. קשאני ענה לו כי אינו מכיר בשלטון האנגלי ולכן לא יעביר את חתימתו אליהם. בנוגע לאמו ואביו ענה כי יש לחשוב פחות על עצמנו ויותר על האומה והמולדת. כשיצא הפרקליט אמר לו אחד הקצינים האנגלים שנכח במקום: "הנער לא יחתום לעולם. הם החליטו לחיות כבני חורין או למות, וגם הצעיר הזה ימות. אל תצפה לתשובתו"[דרוש מקור]. בקשות לחנינת השלושה הועברו אל הנציב העליון מטעם מוסדות ואישים, ועיריית פתח תקווה ארגנה עצומה להצלת בניה. אלקחי, קשאני, דרזנר וגולובסקי פנו אל העיתונות ובקשו להפסיק את גינויי ההוצאה להורג המתוכננת ואת בקשות החנינה, אותם ראו כ"מורשת הגלות", המשפילים את כבוד העם.
ההוצאה להורג

ב-15 באפריל הועברו ארבעת הנידונים בחשאי מכלא ירושלים אל כלא עכו. למחרת, ביום כ"ו בניסן תש"ז, 16 באפריל 1947, החל מהשעה 4 בבוקר, הועלו הארבעה לגרדום, ללא התרעה מוקדמת, ללא וידוי, ובלי שנפרדו ממשפחותיהם. באותם ימים פיזרו השלטונות רמיזות כי הוצאתם להורג אינה קרובה, ואף מספר שעות לפני כן נמסר לעו"ד מקס זליגמן אשר טיפל בבקשות החנינה, כי אין הכנות לקראת ביצוע גזר דינם. בלילה לפני התלייה תוקן חוק החירום בארץ, ובוטלה כל אפשרות לערער על בתי דין צבאיים, בוטלה הקצבת המקסימום של שלוש תליות ביום אחד, ובוטל הנוהל של תליות ביום שלישי בשבוע. הארבעה ביקשו כי רב יגיע אליהם לפני מותם, אך הם לא נענו, ולמעשה לא היה אף יהודי שידע על התלייה. כל אחד מהנידונים עלה לגרדום כששירת "התקווה" בפיו ואליו הצטרפו חבריו הממתינים לתורם. כששמעו אסירי הכלא האחרים מתאיהם את קול השירה העמומה, עמדו על רגליהם והצטרפו אל שירת ההמנון בקול. קשאני נתלה אחרון.
את גופות הארבעה הובילה שיירה של טנקים ומכוניות משוריינות אל העיר צפת, ללא שהודיעו לחברא קדישא, ללא בני משפחה, והן הונחו עירומות למחצה במשטרת הר כנען. בכך גם לא כובדה בקשתם האחרונה להיקבר בראש פינה, יחד עם עולה הגרדום שלמה בן-יוסף. בשבע בבוקר הודיע הרדיו על ההוצאות להורג, ועוצר הוטל בארץ. בבוקר ביקשו אנשי צפת להשתתף בקבורה אך גם עיר זו הייתה נתונה בעוצר. בכל זאת הגיעו מאות יהודים בגשם השוטף אל בית הקברות, שם נקברו עולי הגרדום ליד קורבנות מאורעות תרפ"ט ומאורעות תרצ"ט. זעזוע גדול היה ביישוב עקב אירועי התליות, וגינויים יצאו מצד קהילות יהודיות רבות בעולם. באמריקה אף ארגנו כמרים אמריקאיים אספות לזכרם.
חודשים אחר כך עדיין הוטלה שמירה בריטית על הקברים כדי שלא יוציאו לוחמי האצ"ל את הגופות ויעבירו אותן לראש פינה כפי שביקשו ארבעת החברים. אליעזר קשאני היה בן 24 במותו. כתגובה על ההוצאות להורג נעשה ניסיון של האצ"ל לחטוף אזרח בריטי ולתלותו. הניסיון נכשל לאחר שברגע האחרון התברר שהחטוף אומנם בריטי אך ממוצא יהודי.
הנצחה

על שמו נקראו רחובות  בערי ישראל הבאות: תל אביב - יפו, באר שבע, פתח תקווה וירושלים.
בבית הקברות היהודי העתיק בצפת הוקמה אנדרטה לשבעה עולי הגרדום.
בתאריך 22 בדצמבר 1982 הנפיק דואר ישראל גיליון מזכרת  של 20 בולי דאר שכותרתו "הרוגי מלכות בדור התקומה". אחד מהבולים האלה הוקדש  להנצחת זכרו של קשאני שדיוקנו מופיע עליו. האמנית רות בקמן מלכא עיצבה את  הדיוקן והאמן אריה גלזר עיצב את הגיליון.
לקריאה נוספת

חיה ברנס (עורכת), עולי הגרדום, הוצאת המדרשה הלאומית ע"ש רנה מור.
אריה אשל (עורך), ארבעה צעדים למוות, הוצאת ספרית מעריב, ת"א תשל"ט.
הערות שוליים

↑  אריה אשל, שבירת הגרדומים, זמורה ביתן, 1990, עמ' 310–311
↑  יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח -  תשס"ב,  קטלוג מס' 14, רשות הדאר - השירות הבולאי, כתר הוצאה לאור, 2008, עמ' 227
בול ישראלי לזכרו
אליעזר קשאני בצעירותו, בטיול בתל חי
שלט הסבר על ליל ההלקאות בגן עולי הגרדום בפתח תקווה
יהודית אמבר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 במאי 1935 אבאדסלוק, הונגריה 
 פטירה:  17 בנובמבר 2007 (בגיל 72) בודפשט, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1959)  האוניברסיטה לתאטרון ולקולנוע (1968) 
 פרסים והוקרה:  פרס בלה באלאז' (1989) 
 
יהודית אמבר (במקור אלזנר עד 1950, בהונגרית: Ember Judit; אבאדסלוק, 16 במאי 1935 – בודפשט, 17 בנובמבר 2007) הייתה במאית קולנוע יהודייה-הונגרייה זוכת פרס בלה באלאז', זוכת פרס האמן הדגול ואחותה של מריה אמבר.
קורות חיים

יהודית אמבר נולדה במשפחה יהודית. ביד המקרה ניצלה במהלך השואה מגירוש למחנה ההשמדה אושוויץ בשנת 1944, לאחר שאת קרון הרכבת בו גורשה, עקב טעות, לא הוצב על המסילה שהובילה לאושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה היא סיימה את לימודיה בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד בשנת 1959, שם התמחתה בהיסטוריה של הונגריה. לאחר מכן, בשנים 1964 עד 1968, הייתה סטודנטית באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע והתמחתה בקולנוע ובטלוויזיה. מתוך 800 מועמדים התקבלה לכיתת 32 סטודנטים להתמחות בבמאות טלוויזיה וקולנוע בה המורה הראשי היה יאנוש הרשקו. היא סיימה את לימודיה בבימוי קולנוע בשנת 1968. כבוגרת טרייה הצטרפה לאולפן הקולנוע הפופולרי, המדעי והחינוכי של מפילם (Mafilm), ומאז שנות ה-70 של המאה ה-20 עשתה את סרטיה "שוברי הטאבו" בטלוויזיה ההונגרית ובאולפן בלה באלאז'. בשנת 1978 עשתה סרט דוקומנטרי "פניני עץ". אנושיותה, ידיעותיה, עמדותיה הפדגוגיות וסקרנותה לגבי דברים בעולם לא קשרו אותה לז'אנרים אלא לנושאים. כמעט כל עבודותיה הן למעשה מחקר אמנותי למקרה כלשהו מדעי החברה. היא יצרה סגנון מיוחד ושיטה אישית. עבודותיה הדגישו הן חקירה מרגשת והן מערכת יחסים אינטימית וחמלה לגבי האנשים הפשוטים בסרטיה. היא הייתה יוצרת עצמאית במובן הקלאסי. כל יצירותיה עוסקות בנושאים שעוררו את מחאתם של מקבלי ההחלטות הפוליטיות והכוחניות משנות השבעים ועד היום. אין במאי אחר בהיסטוריה של הקולנוע ההונגרי שכה הרבה מסרטיו נאסרו כמו יהודית אמבר (למשל במה - 1968, ההחלטה - 1972, תורת ההיסטוריה - 1976, פוצ'פטרי - 1982, תנו לקורוץ לדבר! - 1985 ועוד). היא הייתה בין החברים המייסדים של כתב העת האנטי ממסדי "הקופסה השחורה" בשנת 1987. רשימת הדיאלוגים של סרטה "פוצ'פטרי" ו"זכויות פליט" התפרסמו גם כספר. ספר על חייה ופועלה יצא לאור תחת השם סולם אדם. סרטה "הרזולוציה" זכה לאחד ממאה הסרטים הדוקומנטריים הטובים ביותר בכל הזמנים על ידי מכון הסרטים האמריקאי בלוס אנג'לס. מאז 2008, הפרס המרכזי בקטגוריה התיעודית של פסטיבל הקולנוע ההונגרי הוא "פרס גחלת יהודית". בשנת 2010, פרס יהודית אמבר הוקם במסגרת פסטיבל הסרטים התיעודיים ההונגריים בלוס אנג'לס.
סרטיה

בשפת המקור:
Húsz év múltán (1964)
Látogatóban (1965)
Nyáron nyaralok, télen telelek (1966)
Színpad I–II. (1968)
Tisztavatás, 1969 (1969)
Vitaklub (1971)
A határozat (1972)
Az emlékezet tartóssága (1974)
Az olcsóját és a jóját (1974)
Kavaró-Erdőháton (1974)
Tantörténet (1976)
„…ijent sose láttam, de nem is csináltam…” (1976)
Fagyöngyök (1978)
Pócspetri (1982)
Pipás Pista és társai (1983)
„Hagyd beszélni a Kutruczot!” (1985)
Menedékjog I-V. (1988)
Újmagyar siralom (1989)
A per (1989)
Dessewffy Gyula tanúvallomása (1989)
Szellemidézés (1990)
Civil kurázsi (1990)
Enyém a vár… (1991)
Diákparlament (1991)
Hit-vita (1992)
„És ne vígy minket a kísértésbe…” (1993)
A snagovi gyerekek (1986-1997)
A misszió (1999)
Angyalföld – Kertváros (2003)
Hangoskönyv (2006)
בתרגום לעברית:
אחרי עשרים שנה (1964)
בביקור (1965)
בקיץ נופשת, בחורף חורפת (1966)
במה 1–2 (1968)
חנוכת הקצינים, 1969 (1969)
מועדון הוויכוח (1971)
ההחלטה (1972)
עמידות הזיכרון (1974)
את הזול ואת הטוב (1974)
עירבול-על גה היער (1974)
תורת ההיסטוריה (1976)
"כזה מעולם לא ראיתי וגם לא עשיתי" (1976)
חרוזי עץ (1978)
פוצ'פטרי (1982)
פישטה פיפאש וחבריו (1983)
"תן לקורוץ לדבר!" (1985)
זכויות פליט 1–5. (1988)
אבל הונגרי חדש (1989)
התביעה (1989)
עדותו של דיולה דזפי (1989)
זימון רוחות (1990)
אומץ אזרחי (1990)
הטירה היא שלי ... (1991)
פרלמנט הסטודנטים (1991)
ויכול אמונה (1992)
"ואל תוביל אותנו אל הפיתוי" (1993)
ילדי הכפר סנגוב (1986-1997)
המיסיון (1999)
אנדיילפלד - עיר גנים (2003)
ספר קולות (2006)
ספרייה

זכויות פליט, 1956. חטיפת קבוצת אימרה נוג'; 1989
פוצ'פטרי. הספר מבוסס על רשימת הדיאלוגים התיעודיים; הצלם לורנד מרץ; עמיקוס, 1989