stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב שנברג
הערות שוליים

↑  The Jakob Schönberg Collection, the Library of the Jewish Theological Seminary.
↑  Jakob Schönberg Collection, 1920-1948, באתר Center for Jewish history. האוסף עבר דיגיטציה והוא זמין לצפייה ולהורדה בארכיון האינטרנט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597052505171  BnF: cb10416406p (data)  GND: 129859656  ISNI: 0000 0001 1954 6132  LCCN: no2011072035  MusicBrainz: 4a6ab432-aac3-4fea-9016-c26ed211fd98  NKC: zmp20231181197  NTA: 166240486  SELIBR: 170918  VIAF: 121806546   WorldCat (עם VIAF): 121806546
ירחמיאל לוקאצ'ר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1898 טשקנט, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1942 (בגיל 44 בערך) וולגוגרד, ברה"מ 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה 
 
ירחמיאל לוקאצ'ר (לוקא) (1898 – 1942?), היה מהמפקדים הבולטים של הארגון הצבאי המחתרתי "הקיבוץ".
ביוגרפיה

נולד בטשקנט שבאימפריה הרוסית, וגדל בבית מסורתי וציוני. בשנת 1913, בגיל 15, הגיע לטיול לפלשתינה, הודיע להוריו שהוא נשאר בארץ והחל ללמוד בגימנסיה הרצליה. בשנת 1917 ביקר ג'מאל פאשה בגימנסיה והציע לצעירים להתגייס לצבא הטורקי. לוקאצ'ר התנדב ושירת בצבא כמדריך טירונים ומתורגמן. בתום המלחמה שב ארצה לסיים את לימודיו. הוא התקבל לארגון "השומר", שהיה בשלבי פירוק, ובשנת 1921 הגיע לקיבוץ כפר גלעדי.
עם פירוק ארגון "השומר" ואיחודו עם "ההגנה", הקים לוקאצ'ר ביחד עם ישראל שוחט וחברים נוספים מגדוד העבודה את ארגון "הקיבוץ", שלא קיבל על עצמו את מרות 'ההגנה'. לוקאצ'ר תכנן וביצע את ההתנקשות בקצין המשטרה הערבי תאופיק ביי א-סעיד, שאותו ראו כאחראי לטבח היהודים בבית העולים ביפו במאורעות תרפ"א (בשיתוף חברו לספסל הלימודים בנימין בוכמן). בנוסף, לוקאצ'ר תכנן וביצע את פעולת ה"אכס" (קיצור המילה "אכספרופריציה" - החרמה), שבה החרימו אנשי הקיבוץ 12,000 לירות זהב ממבריחים, כשהם מתחזים לחיילים איריים מהצבא הבריטי.
בכסף שהוחרם השתמשו לבניית סליק נשק גדול בכפר גלעדי, ונרכש נשק רב ותחמושת בישראל ומחוצה לה. בשנת 1924 נשלח לוקאצ'ר לגרמניה לרכוש נשק וללמוד באקדמיה הצבאית. בשהותו בגרמניה נתפס לרעיון הקומוניזם. בשובו ארצה ארגן מספר קורסים לאימון צבאי לחברי הקיבוץ. בגלל התקרבותו לקומוניזם הוא סולק מכל תפקיד בקיבוץ, עזב עם משפחתו לתל אביב והתחבר למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פ.ק.פ). הוא קשר קשרים עם ערבים, דיבר ערבית וסייר בארצות ערב והעביר נשק לדרוזים במלחמתם בצרפתים. בשנת 1930 נלכד על ידי הבריטים בעבר הירדן, אך בהשתדלות חבריו, שזכרו לו את חסד נעוריו, הסכימו הבריטים לשחררו, בתנאי שיעזוב את הארץ עם משפחתו.
לוקאצ'ר עבר לברית המועצות ביחד עם משפחתו, ולמד שלוש שנים באקדמיה הצבאית. בשנת 1936 הואשם בבגידה, ונשלח לחמש שנות עבודת כפייה בסיביר.
בשנת 1941 שוחרר ושב למשפחתו, אך ב-1942, בהיותו בן 43, נאלץ להתגייס לצבא האדום למרות רצונו; לדברי אשתו הוא אמר לה "בשביל קומוניזם כזה לא ראוי להילחם, ובטח לא למות". הוא נשלח לחזית סטלינגרד, משם לא חזר.
בבית הקברות בכפר גלעדי יש אבן זיכרון ללוקאצ'ר, ובה מצוין כי הלך לעולמו ב-1937. מסתבר שעובדה זו נקבעה על סמך עדות מוטעית של המרגל ישראל בר, שראה, לדבריו, מטוסים גרמניים מפציצים את מכוניתו של לוקאצ'ר במלחמת האזרחים בספרד. רק לאחר שחזרה אשתו של לוקאצ'ר ארצה בשנת 1989, כשהיא מעל 90, נודעה האמת על סופו.
לקריאה נוספת

ספר תולדות ההגנה, חלק א' כרך ב', הוצאת מערכות, 1975
על ירחמיאל לוקאצ'ר, ארץ וטבע, גיליון 110, 2007
אמנון לורד, פרשת לוקאצ'ב, א' אורן, 2020, 253 עמ'
יעקב אברהם קשפיצקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1915 פראשקה, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  18 באפריל 1943 (בגיל 28 בערך) גטו ורשה, גנרלגוברנמן 
 שם לידה:  Jakow Krzepicki 
 מדינה:  הממשל הכללי בוורשה 
 
יעקב אברהם קשפיצקי (בפולנית: Jakow Krzepicki; ‏1915, ורשה – 18 באפריל 1943, גטו ורשה) היה פולני ממוצא יהודי. במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרף לאי"ל והיה חבר בתנועת "הנוער הציוני" בוורשה.
קורות חייו

קשפיצקי נולד בשנת 1918 בעיר פרשקה, פולין, למשפחה יהודית בת שמונה נפשות. אביו, אברהם, התפרנס ממסחר בטקסטיל, הן בפרשקה והן בדנציג שבפולין, אליה עברה המשפחה ב-1928. בנעוריו עבד קשפיצקי עם אביו בעסק המשפחתי, וב-1938 התגייס לצבא הפולני בכדי לשמור על אזרחותו הפולנית.
קשפיצקי בפרוץ המלחמה

קשפיצקי היה חבר בתנועת "הנוער הציוני" בוורשה בראשות יעקב פרשקר. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בעת הפלישה הגרמנית לפולין, קשפיצקי נפל בשבי הגרמני, ולאחר כחצי שנה במחנה לשבויי מלחמה, הוא הועבר משם לגטו ורשה.
הבריחה מטרבלינקה

ב-25 באוגוסט 1942, באחת האקציות הראשונות בגטו ורשה, נתפס קשפיצקי והועבר בטרנספורט למחנה ההשמדה טרבלינקה, שרק הוקם. בטרבלינקה הוא הוצב ב"לובטן קומנדו", "קומנדו הסמרטוטים" - משימה שכללה את פריקת הטרנספורטים, אותן רכבות עמוסות יהודים שהגיעו מרחבי אירופה במסעות ארוכים ללא מים ומזון ממחנות הריכוז והגטאות היישר להשמדה, והיה עד לרגעים האחרונים של משפחות שלמות, לרגעים בהם הם הבינו כי בניגוד לתקוותם ולכל מה שאפשר היה לדמיין הם עומדים למות כאן באופן מחריד. בעדותו הוא מלגלג על מי שנאחזו בשאריות התקווה שהתבססו על השקרים שהפיצו הגרמנים ומזלזל בהם. אבחנותיו לעיתים קרובות שזורות בעוקצנות מרירה, למשל כשהוא מתאר נאום של איש אס-אס המבטיח ליהודים שזה עתה הגיעו למחנה שהם יעבדו בו במקצועות שלהם. "מקצת האנשים החלו להריע לגרמני. רוב היהודים שהקשיבו למתק שפתיו פשוט נרגעו והחלו להאמין שהם אכן נמצאים במחנה עבודה [...] ואנשים הסתדרו במקומותיהם, כמו ילדים בכיתה". עם זאת קשפיצקי מביע גם קורטוב של אהדה לילדים ולנשים בטרבלינקה. סיפורו של ילד אחד זעזע אותו במיוחד: "ילד בן שמונה עמד והתחנן להיפרד מאביו שהגיע אתו. הוא סירב להתפשט עד שייפרד מאביו שעמד בצד האחר של הדלת. הוא לא יכול היה להגיע אליו, האב עמד תחת משמר אחד, ובנו תחת משמר אחר. אבל קרה לו נס. קורפורל אוקראיני שניצב בצריף זז קמעה. הוא הבין את המילים הפולניות ומילא את משאלתו של הילד, הוציא אותו החוצה והביאו אל אביו. האב הרים אותו על ידיו, נשק ללחייו הרכות והוריד אותו ארצה. רגוע חזר הפושע הקטן לצריף ופשט את בגדיו בעצמו. משאלתו האחרונה התמלאה".
הוא כותב את מחשבותיו לפני הבריחה מטרבלינקה, "נהגתי לחטוף מבט אחרון לעבר ההרוג, ושבעת מעשה חשבתי, כי אם לא היום אז מחר צפוי גם לי גורל דומה… חרטה גדולה נאורה בי על כי בהיותי אדם חופשי לא חיפשתי דרך להתגנב מעבר לגבול ולברוח לעולם החופשי, לבני משפחתי. בהיבטי כך אל הקברים הפתוחים והגופות שבהם, חשבתי יותר ויותר באיזה אופן אוכל להיחלץ מכאן. בהימצאי במקומות אחרים, במחנה נעשיתי קר ואדיש. ראיתי רק את הקשיים ואת חוסר האפשרות שבבריחה, אולם בחוזרי בכל פעם לשדה המתים, הייתי מנסה להתעשת כדי לחפש דרך להימלט. מפעם לפעם נעשיתי איתן יותר בשאיפתי לברוח."
קשפיצקי שיתף במחשבותיו על בריחה את הסובבים אותו, אך הוא נתקל בפסימיות מצדם של חבריו האסירים ביחס לסיכויי המילוט. קשפיצקי ניסה בכל זאת לברוח, והיה נוטל מדי פעם חפצים כחלק מתוכנית הבריחה שלו ומטמין אותם במקומות מסתור. תוכנית הבריחה של קשפיצקי קיבלה תוקף כאשר פגש מכר מהעיר דנציג, אדם יהודי בשם ז'ליכובר, שצורף לקבוצת חוטבי העצים - קבוצת אסירים שיצאה מדי יום ליער על מנת לכרות ענפים לצורכי הסוואה, בליווי מספר אוקראינים ואיש אס אס אחד. כל יום הם דחו את מועד הבריחה יותר ויותר מפני שחששו.
לאחר 18 ימים בטריבלנקה, קשפיצקי הצליח להימלט מן המחנה.
יום לפני הבריחה של קשפיצקי התרחשה סלקציה. בזמן הסלקציה, כשכולם עומדים בשורה, יצא שבוי מן השורה ותקע סכין בגבו של המפקד שביצע את הסלקציה. נוצרה מהומה מיד, וקשפיצקי ניצל את המהומה וברח למחרת.
ב-13 בספטמבר הצליח יעקב להמלט מהמחנה. הוא ניצל את נגישותו למערך הרכבות שיצאו מהמחנה ונכנסו אליו בכל יום, כדי לברוח החוצה בהיחבא באחת מהן וקפץ החוצה כשכבר היה במרחק בטוח מטרבלינקה. תוך הסתתרות ביערות החליט קשפיצקי לחזור אל גטו ורשה על מנת להזהיר את חבריו ולספר על ממדי הזוועה. כשחזר לוורשה לאחר הבריחה, הצטרף קשפיצקי לכוח הלוחם שהוביל את המרד בגטו.
מרד גטו ורשה

קשפיצקי שהה חודשים ספורים בגטו ורשה. למשך יותר משלושה חודשים, מ-28 בדצמבר 1942 עד 7 במרץ 1943, העניק קשפיצקי את עדותו לרחל אוירבך ממפעל התיעוד "עונג שבת" - ארגון מחתרתי שפעל בגטו ורשה ודאג ללקט בזמן אמת את הסיפורים של יהודי הגטו. העדות נפרשה על פני 323 עמודים, שהיה מהעדויות המפורטות והמדויקות ביותר שהיו.
עם חזרתו לוורשה הפך קשפיצקי למעוררי המרד והיה לוחם במסגרת הארגון היהודי הלוחם (אי"ל). קשפיצקי לקח חלק פעיל בקרבות בינואר 1943 ברחוב מילא שאורגנו על ידי קבוצה משותפת של "הנוער הציוני" ו"גורדוניה". בפעולה זו נהרגו שלושה אנשי אס אס ואחדים מהם נפצעו. ב-19 באפריל ערב פסח החל מרד גטו ורשה. במהלך הפגזת גרמנית על מבנה בגטו קשפיצקי נפצע קשה בקרבות והורד לבונקר ברחוב ואלובה 6. חבריו נאלצו לפנות את הבניין הבוער ולנטוש אותו יחד עם עוד פצועים נוספים שנותרו בבניין, ושם הוא מצא את מותו. יעקב נפל ב-22 באפריל 1943 בהגנה על הגטו כשהיה רק בן 25.
הערות שוליים

1 2 3 4  עורכת ראשית: איריס רוזנברג, "בכו בלוויה של עצמם", יד ושם ירושלים, גיליון 75, 2014, עמ' 12-13
↑  יעקב קשפיצקי, באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה
↑  ארכיון יד ושם ירושלים
↑  אברהם קז'פיצקי: "אדם ברח מטרבלינקה", באתר ארכיון לוחמי בית הגטאות
1 2  יוגב כרמל, ‏"ברלינר שלף סכין ותקע בגבו של הגרמני": העדות של היהודי שברח מטרבלינקה – במוזיאון שחטף פגיעה ישירה בעוטף, באתר ‏מאקו‏, 5 במאי 2024
↑  איה בן-נפתלי, פריט מספר 41 - האקציה הגדולה בגטו ורשה, מכון משואה
יחסי מונטנגרו–קנדה

| יחסי מונטנגרו–קנדה |
| --- | --- |
מונטנגרו: קנדה


מונטנגרו: קנדה
שטח (בקילומטר רבוע)
13,812: 9,984,670
אוכלוסייה
637,024: 39,838,945
תמ"ג (במיליוני דולרים)
7,405: 2,140,086
תמ"ג לנפש (בדולרים)
11,624: 53,718
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי מונטנגרו–קנדה הם יחסי החוץ בין קנדה לבין מונטנגרו.
סקירה כללית

קנדה הכירה רשמית במונטנגרו ב-13 ביוני 2006, והיחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-5 בספטמבר 2006. ב-29 ביוני 2010, מונטנגרו פתחה קונסוליה ומינתה קונסול כבוד בוונקובר, קולומביה הבריטית. ב-3 במאי 2011, הסמיכה מונטנגרו את שגרירה בוושינגטון, ארצות הברית גם עבור קנדה.
שיתוף פעולה כלכלי

המשקיע הקנדי החשוב ביותר במונטנגרו הוא פיטר מונק, שחברתו בונה בטיווט את מרינת היאכטות היוקרתית הגדולה ביותר בחוף הים האדריאטי המזרחי - פורטו מונטנגרו. החלק הראשון של המרינה נפתח ב-17 ביוני 2009. עם קיבולת של 85 מקומות ליכטות בין 12 ל-100 מטר, ובאמצע אוגוסט 2010 נפתח בניין המגורים-מסחר הראשון Teuta, כחלק ממרינה חדשה.
באפריל 2012 הפכה חברת "מולסון קורס" הקנדית לבעלים החדש של מבשלת הבירה Niksic" Trebjesa".
ב-8 בדצמבר 2008, כחלק מתהליך ההצטרפות לארגון הסחר העולמי, חתמה מונטנגרו על הסכם סחר דו-צדדי עם קנדה.
חילופי סחורות

בשנת 2012 הסתכם הסחר בין המדינות ב-1,391,327 אירו (1,153,292 אירו יבוא למונטנגרו, ויצוא לקנדה 238,035 אירו).
השקעות ישירות מקנדה בשנת 2012 הסתכמו ב-950,929.23 אירו.
מונטנגרו מייבאת בעיקר מקנדה: ספינות, סירות; דוודים; מוצרי תרופות, ירקות, שורשים, פקעות. מונטנגרו מייצאת בעיקר לקנדה: מגוון מוצרים לתזונה, ירקות; חפצי אמנות, פריטי אספנות ועתיקות; מכונות וציוד חשמל.
שיתוף פעולה צבאי וביטחוני

מונטנגרו משתתפת גם בתוכנית ההכשרה והשיתוף הצבאית של משרד ההגנה הלאומי (MTCP). ה-MTCP מנוהל על ידי משרד ההגנה הלאומי להכשרת קצינים מהמדינות המשתתפות בתחומי בקיאות השפה (אנגלית וצרפתית), פעולות תומכות שלום, תפקידי צוות ופיתוח מקצועי. מאז 2007 הוכשרו 40 מועמדים מונטנגרים באמצעות MTCP. בשנים 2014–2015 הוצעו ארבעה מקומות אימון למונטנגרו.
שיתוף פעולה מדעי ותרבותי

קיים שיתוף פעולה בין בית הספר מונק לעניינים גלובליים שבאוניברסיטת טורונטו לבין אוניברסיטת דוניה גוריצה, בצורה של חילופי סטודנטים, טיולי לימוד וכדומה.
בתחום שיתוף הפעולה המדעי והטכנולוגי מונטנגרו מעוניינת במיוחד להשתמש במספר מלגות קנדיות, במיוחד מועצת המחקר הלאומית של קנדה, שפיתחה שיתופי פעולה ברחבי העולם. זה קיים דרך המשרדים שקנדה פתחה במדינות שהרכיבו בעבר את יוגוסלביה.
סטודנטים ללימודי תואר ראשון, סטודנטים לתואר שני ופרופסורים של הפקולטה לניהול תיירות ומלונאות מקוטור זכו להחלפה עם עמיתים מאוניברסיטת ריירסון בטורונטו.
ההסכם על שיתוף פעולה בין אוניברסיטת מונטנגרו לאוניברסיטת אוטווה נחתם ב-13 באפריל 2006.
נציגויות דיפלומטיות

קנדה מיוצגת במונטנגרו באמצעות שגרירותה בבלגרד שבסרביה.
מונטנגרו מיוצגת בקנדה באמצעות שגרירותה בוושינגטון די. סי. שבארצות הברית, ובנוסף מחזיקה קונסוליה בוונקובר.
ירחמיאל ישראל יצחק דומב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1915 יבלונה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  11 במרץ 2013 (בגיל 98 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ? – 11 במרץ 2013 
 
הרב ירחמיאל ישראל יצחק דומב (דאמב, תרע"ה, 1915 - כ"ט באדר תשע"ג, 11 במרץ 2013) היה ממנהיגי נטורי קרתא, תושב לונדון. הוא היה מעורב בפרשת חטיפת הילד יוסל'ה שוחמכר. בצעירותו היה הרב העיירה יבלונה שבפולין.
ביוגרפיה

נולד ביבלונה שבפולין לרב יעקב שכנא דומב, רב העיר וחסיד סטריקוב. נקרא על שם האדמו"ר מחסידות אלכסנדר, הרב ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר. למד בישיבת חכמי לובלין אצל הרב מאיר שפירא. היה תלמיד מובהק של משגיח הישיבה, הרב שמעון מזליחוב, הוא סולק מהישיבה במסגרת המאבק בין תומכי ר' שימעל'ה ומתנגדיו. לאחר מכן למד בישיבת כנסת בית יצחק של הרב ברוך בר ליבוביץ', גם משם הוא סולק לאחר שדיבר דברי קנאות[דרוש מקור]. לאחר פטירת אביו מונה לממלא מקומו ברבנות יבלונה.
לאחר מלחמת העולם השנייה היגר ללונדון, שם התעשר ממסחר בתכשיטים. היה מעורב שם בפרשת יוסל'ה שוחמכר.
היה אחד ממורי דרכם של נטורי קרתא. נהג לתקוף את רבני אגודת ישראל וטען שאינם מבטאים את דעת התורה, עם זאת, שמר על קשרים חמים עם רבי אברהם לנדא, האדמו"ר מסטריקוב, החסידות אליה השתייך לפני המלחמה. תקף גם את ראשי העדה החרדית ורבניה (מלבד רבי יואל מסאטמר, שאותו העריץ על אף שהתנגד לחלק מדעותיו, כגון אי הוראת איסור על השתתפות בבחירות מקומיות). הוא טען כי קנאותם מזויפת. בשל התקפותיו נגד רבני העדה, הוחרם על ידה. טען שתנועת החסידות אינה רלוונטית לאחר שרוב האדמו"רים והחסידים פנו לאגודת ישראל, ולעומת זאת קנאי ירושלים, משתייכים לעדת הפרושים. נהג לבקר בישראל, בפרט לקראת בחירות, ומסר דרשות נגד השתתפות בבחירות ושיתוף פעולה עם מוסדות המדינה.
התנגד בתוקף לפגישות עם אויבי מדינת ישראל, בטענה שבעוד הוא מתנגד לרעיון הציוני, הם מתנגדים לקיומם של היהודים. קהילת נטורי קרתא בירושלים התפלגה לשניים - פלג "תורה ויראה" שבראשותו, ופלג "אוהל שרה" שחלקו מצדד במפגשים עם ערבים.
מסר מדי שבוע שיעור בחומש עם רש"י. השיעור נמשך שעות והקיף גם ענייני קנאות. עסק רבות גם בתורת המהר"ל והרמח"ל.
הוא עסק רבות בלימוד סדר קדשים וסדר טהרות. בפירוש "סייעתא דשמיא" על משניות זבחים מובאים מחידושיו.
הוציא לאור את ספרו של רבו, הרב שמעון מזליחוב, נהרי אש.
לרב דומב שני בנים ושתי בנות. בניו, הרב שמעון והרב יעקב דוד מכהנים במשרות רבניות בלונדון.
ספריו

פירוש על שיר השירים
קונטרס שב דנחמתא - מאמרים על שבע דנחמתא
עת ניסיון - השקפה וקנאות
העתקות - השקפה וקנאות
בנוסף פרסם מאמרים בכתבי עת ובעלונים של נטורי קרתא (כגון ב"החומה").
מודעת אבל על פטירת הרב ירחמיאל ישראל יצחק דומב
כאיח'וסרו, הוואלי של כארתלי

כַּאיח'וֹסרוֹ (בגאורגית: ქაიხოსრო‏ 1 בינואר 1674 - 27 באוקטובר 1711), מבית בגרטיוני, היה הוואלי (والي) של כארתלי במזרח גאורגיה, שמונה על ידי האימפריה הספווית, בין השנים 1709-1711. בפועל מעולם לא שלט בכארתלי עקב היעדרותו הקבועה בשירות הצבא הפרסי.
כאיח'וסרו היה בנו של הנסיך לוואן (אנ'). הוא ליווה את אביו בתקופת שירותו בצבא האימפריה הספווית וכעוצר כארתלי בתקופת היעדרותו של דודו גיאורגי האחת עשרה (גורגין חאן) (אנ'). משנת 1703 כיהן כאיח'וסרו עצמו בכהונות רמות במנהלה הפרסית, בכללם: מושל הבירה הפרסית - אספהאן ומשנה (نائب) לראש הרשות השופטת. במות דודו, גיאורגי, בהתנקשות בשנת 1709, הוא מונה לוואלי של כארתלי, וסיאפ-סאלאר (המפקד העליון) של הצבאות הפרסיים באפגניסטן, והוענקו לו הערים תבריז וברדה (אנ') שבאזרבייג'ן, כנכסים. הוא בילה את כל חייו בשדה הקרב, וכארתלי נוהלה למעשה על ידי אחיו וחטנג השישי.
בנובמבר 1709, הוא נשלח להוביל את צבא פרסי-גאורגי למסע נקמה על רצח גיאורגי האחת עשרה, בידי מירוואיס חאן הוּתאכּ (אנ'), מורד אפגני, מהשושלת ההותכית, שתפס את השליטה על קנדהאר. אולם מאמציו לכבוש את קנדהאר עלו בתוהו. ניסיונותיו של כאיח'וסרו למצוא מימון למשלחת נוספת נתקלו בהתנגדות בחצר המלכות שנבעה מהרצון להגביל את השליטה הגאורגית "המופרזת". רק שנה מאוחר יותר הגיעו חיילים לפראה. 360 ק"מ מקנדהאר. לאחר מכן, הוכרה מסיבה לא ברורה, הפסקת אש שברירית לזמן קצר. בקיץ 1711 התחדשה העוינות. כאיח'וסרו הצליח לכלוא את המורדים בין כותלי קנדהאר, ושם על העיר מצור. חודשיים לאחר מכן היה מירוואיס חאן מוכן לדון בתנאים להפסקת אש. אולם כאיח'וסרו התעקש על כניעה ללא תנאי. התעקשות שהתבררה כטעות גורלית. ההותכים בחרו להמשיך ולהילחם וביקשו את תמיכתם של הבלוצ'ים (אנ'), שבט איראני אחר, שכבר היה לו חשבון ליישב מול החיילים הגאורגים עוד מתקופתו של גיאורגי האחת עשרה. הבלוצ'ים תקפו את קווי העורף וחתכו את קווי האספקה לצבא הצר. תוך זמן קצר התערערה יציבות הצבא הפרסי-גאורגי, וב-26 באוקטובר של אותה שנה, הורה לכאיח'וסרו על נסיגה מהעיר. ההותכים תקפו את הצבא הנסוג, וניצחו ניצחון מוחץ. באותו היום נהרג גם כאיח'וסרו בקרב יחד עם כ-25,000 מלוחמיו. קנדהאר הפכה לעצמאית לחלוטין מפני הספווים.
הערות שוליים

↑  השם מאוית גם כ-"כֶּאִי חוּסרווֶה" ("ქეი ხუსრვე")
1 2  ואלי (والي) - היה תוארו של מושל על מחוז גדול באימפריה העות'מאנית הנקרא "ויאלית" כגון מחוז סוריה (הכולל גם את ארץ ישראל, ירדן ולבנון של ימינו) או מחוז מצרים, מושלים אלו היו תחת פיקוחו הישיר של "השער הנשגב"- הממשל המרכזי שבאיסטנבול.  לרוב היו הוואלים קצינים צבאיים בדרגת פאשה (פחה)
יז'י ניימן

| --- | --- |

 לידה:  16 באפריל 1894 טיגינה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  5 באוגוסט 1981 (בגיל 87) אוקלנד, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  סטטיסטיקה מתמטית, סטטיסטיקה, מתמטיקה, health statistics 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חרקוב (1919)  אוניברסיטת ורשה (1924)  יוניברסיטי קולג' לונדון (1926)  סורבון (1927) 
 מנחה לדוקטורט:  ואצלב שרפינסקי 
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1938–1981)  יוניברסיטי קולג' לונדון (1934–1938)  מכון ננצקי לביולוגיה ניסויית (1928–1934) 
 תלמידי דוקטורט:  ג'ורג' דנציג, Satya Prakash Agarwal, Mandakini Janardan Sane, Robert Richard Read, Shobh Nath Singh, Mark Wrede Eudey, Joseph Putter, Arthur Shapiro, Terry Allen Jeeves, William Francis Taylor, Leon Emry Borgman, Robert Braithwaite Davies, Richard Franklin Green, Avinash Chandra Singh, Harold Stanley Javitz, Shridhar Ramarao Kulkarni, Malcolm Greig, John Oyedokun Oyelese, Rose Marie Ray, Myra Jordan Samuels, Thomas Appleton Darden, Harry Meachum Hughes, William Robert Gaffey, Peter Clifford, אסתר זיידן, Dennis Aigner, Chin Long Chiang, Wolfgang Bühler, אריק לאו להמן, Joseph Lawson Hodges, Jr., Lucien Le Cam, Way Ming Chen, אוולין פיקס, Douglas George Chapman, Frank Jones Massey, Jr., Robert F. Tate, Pandurang Vasudeo Sukhatme, Allan Harvey Marcus, Anastasios Tsiatis, John Gurland, Pao-Lu Hsu, Kamal H. Abeywickrama 
 פרסים והוקרה:  עמית המכון לסטטיסטיקה מתמטית (1936)  מדליית גיא מזהב (1966)  חבר זר של החברה המלכותית (26 באפריל 1979)  עמית החברה האקונומטרית (1950)  פרס הזיכרון וילקס (1968)  המדליה הלאומית למדעים (1968)  עמית האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה  מלגת גוגנהיים 
 
ג'רזי ספלאבה ניימן (באנגלית: Jerzy Spława-Neyman, בפולנית מבטאים את השם יז'י ספואבה ניימן ‏; 16 באפריל 1894 - 5 באוגוסט 1981) היה מתמטיקאי וסטטיסטיקאי פולני-אמריקאי, יליד בסרביה. הוא עבד באוניברסיטאות בוורשה ואחרי זה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. המחצית השנייה של הקריירה שלו הייתה באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
ניימן היה הראשון שהכניס לשימוש את התפיסה המודרנית של רווחי סמך לבדיקת השערות ואת האופן שבו בודקים את השערת האפס. הבדיקה של השערת האפס על פי השיטה שהציע ביחד עם אגון פירסון נקראת "הלמה של ניימן ופירסון".
ביוגרפיה

ניימן נולד למשפחה ממוצא פולני בעיר טיגינה שבחבל בסרביה, בימי האימפריה הרוסית. הוא היה הילד הרביעי מתוך ארבעה ילדים במשפחה. הוריו היו קתולים ובילדותו שימש בתפקיד נער מזבח בכנסייה. בגיל מאוחר יותר הפך לאגנוסטי. משפחתו של ניימן הייתה משפחת אצולה שחלק מבניה היו גיבורי מלחמה. הוא סיים את התיכון הפולני לבנים של קמניץ-פודולסקי בשנת 1909. בזמן לימודיו שם נקרא: יורי צ'סלבוביץ ניימן.
בשנת 1912 התחיל ללמוד באוניברסיטת חרקוב. אחד ממוריו באוניברסיטה היה סרגיי נתנוביץ ברנשטיין. ברנשטיין היה סטטיסטיקאי רוסי, ממוצא יהודי, שהתמחה בהסתברות. ניימן התרשם מספרו של המתמטיקאי הצרפתי אנרי לבג, שעסק באנליזה נומרית והתמקד באינטגרלים.
בשנת 1921 חזר לפולין במסגרת תוכנית של שיבה למולדת שיועדה לאסירי מלחמה מהמלחמה הפולנית-סובייטית. בשנת 1924 סיים דוקטורט באוניברסיטת ורשה. נושא התזה שלו: "על יישום תורת ההסתברות לניסויים בחקלאות". לאחר שסיים את הדוקטורט קיבל מלגה לשנתיים בהן ביצע מחקרים בסטטיסטיקה בלונדון ובפריז בהדרכת קרל פירסון ואמיל בורל.
לאחר שחזר לפולין ייסד את המעבדה הביומטרית במכון ננצקי לביולוגיה ניסויית בוורשה. ניימן פרסם מספר רב של ספרים על סטטיסטיקה וביצוע ניסויים מדעיים.
הוא זה שהגדיר את האופן בו מתבצעות בדיקות רפואיות של ה-FDA עד היום.
בשנת 1938 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. 39 סטודנטים עשו דוקטורט בהדרכתו. בשנת 1966 קיבל Guy Medal מטעם החברה הסטטיטיסטית המלכותית ושלוש שנים מאוחר יותר קיבל את המדליה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
תרומות עיקריות שלו בסטטיטיסטיקה

הלמה של ניימן ופירסון: הלמה מראה כיצד ניתן לבנות כלל החלטה אופטימלי. זהו המשפט השימושי ביותר בסטטיטיסטיקה.
הלמה של ניימן ואגון פירסון דחקה את מתודולגית בדיקת ההשערות של קרל פירסון (אביו של אגון פירסון), שהייתה מקובלת לפניה. בתחילת דרכו האקדמית ניימן עבד עם פירסון האב.
רווח סמך: שיטה לאמידת פרמטרים הנמצאים בתחום מסוים ברמת ביטחון מסוימת. שיטה זו עדיפה על השיטה של גבולות מהימנים שוצעה על ידי רונלד פישר, משום ששיטתו של ניימן מגובה על ידי הלמה של ניימן ופירסון. פישר לא היה מוכן לקבל זאת וכעס על ניימן שלטענתו גנב ממנו את הרעיון.
דגימה רנדומלית לניסויים ובחירת מדגמים מייצגים: את שיטתו הציג ניימן במאמר שפרסם בשנת 1923 בהקשר של ניסויים בחקלאות.
המאמר שלו: "On the Two Different Aspects of the Representative Method: The Method of Stratified Sampling and the Method of Purposive Selection", שהוצג בשנת 1934 בפני החברה הסטטיטיסטית המלכותית היה אירוע מכונן שממנו צמחה שיטת הדגימה המדעית המודרנית.
ראו גם

אברהם ולד
רונלד פישר
הערות שוליים

↑  יוסי לוי, בין שתי טעויות, באתר "נסיכת המדעים"
↑  צ'סלבוביץ פירושו הבן של צ'סלב. שמו של אביו היה: צ'סלב ספלאבה-ניימן
1 2  יוסי לוי, 15 הסטטיסטיקאים הגדולים, באתר "נסיכת המדעים"
↑  Neyman, J. (1990) [1923]. "On the Application of Probability Theory to Agricultural Experiments. Essay on Principles. Section 9". Statistical Science. 5 (4): 465–472., Tanslated by Dorota M. Dabrowska and Terence P. Speed
↑  Neyman, J. (1934), On the two different aspects of the representative method: The method of stratified sampling and the method of purposive selection, Journal of the Royal Statistical Society, 97 (4), pp. 557–625, in JSTOR
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592540205171  PLWABN: 9810595720305606  BIBSYS: 90163906  BnF: cb122994614 (data)  CiNii: DA00244537  GND: 118587560  ISNI: 0000 0000 8103 224X  LCCN: n50066374  MGP: 12694  NDL: 00451259  NKC: jn20020102066  NLA: 35385993  NTA: 068676840  RERO: 02-A003638173  SELIBR: 302386  SNAC: w6bk1hmf  SUDOC: 031858031  Trove: 934192  VIAF: 24666861   WorldCat (עם VIAF): 24666861
ירחמיאל דורי

| --- | --- |

 לידה:  1931 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  14 בספטמבר 2019 (בגיל 88 בערך) 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מדינה:  ישראל ישראל
 כינוי:  "מיאל"
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1947–1972 (כ־25 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 קצין הנדסה של פיקוד המרכז  קצין הנדסה ראשי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה
 תפקידים אזרחיים
 מהנדס העיר תל אביב-יפו
 
ירחמיאל "מיאל" דורי (9 באפריל 1931 – 14 בספטמבר 2019) היה קצין הנדסה ראשי במלחמת ההתשה, ומהנדס העיר תל אביב-יפו.
ביוגרפיה

דורי, בנם של בדנה ויעקב דורי, הרמטכ"ל הראשון של צה"ל, נולד בחיפה למשפחה בת שלושה ילדים. למד בתיכון חדש בתל אביב. במהלך לימודיו התגייס לצה"ל ולחם במסגרת חטיבת קרייתי במלחמת העצמאות. לקראת סוף המלחמה החל בקורס טיס אך הוא הופסק עם החזרת בני מחזורו ללימודים בתיכון.
התגייס לצה"ל שוב ב-1953, שירת בגדוד 12 של חטיבת גולני כמדריך טירונים ויצא לקורס קצינים. יצא ללימודי הנדסה בטכניון במסגרת הצבא, אותם סיים בנובמבר 1955. בתום הלימודים הצטרף לחיל ההנדסה ב-1956, עבר קורס קציני הנדסה ונשלח לפיקוד הצפון, שם עבד תחת פיקודו של דוד לסקוב.
במלחמת סיני שירת ביחידת סיור של החיל. לאחר המלחמה מונה למפקד יחידת הנדסה קרבית של גייסות השריון.
ב-1962 סיים קורס מתקדם לקציני הנדסה של צבא ארצות הברית, עם שובו שימש מדריך ראשי בבית הספר להנדסה צבאית.
ב-1964 מונה לקצין הנדסה של פיקוד המרכז ושימש בתפקיד במהלך מלחמת ששת הימים. במסגרת זו השתתף בכיבוש מזרח ירושלים כשהוא אחראי על סילוק המחסומים והמוקשים שהפרידו בין חלקי העיר, ולאחר מכן על פינוי רחבת הכותל המערבי. לאחר המלחמה יצא ללימודי תואר שני בארצות הברית בהנדסת ייצור ומנהל עסקים.
ב-1 במרץ 1969 מונה לקצין הנדסה ראשי במקום אלחנן קליין והועלה לדרגת אלוף-משנה. בתקופת כהונתו התמודד צה"ל במלחמת ההתשה בחזית תעלת סואץ, וחיל ההנדסה נדרש להקים ולתחזק את קו בר-לב, החיל זכה על פועלו בפרס ביטחון ישראל. עם שינוי תקן הדרגה לראש חיל, הועלה בדצמבר 1970 לדרגת תת-אלוף.
בדצמבר 1972 השתחרר מצה"ל הוא מונה למהנדס העיר תל אביב-יפו, ושימש בתפקיד עד מאי 1974. בהמשך הקריירה האזרחית שלו היה יזם ואיש עסקים. בין השאר היה מנכ"ל של חברה ביטחונית בשם "הגנה (איי.אמ.טי)", שעסקה בהשקעה בפרויקטים חדשניים בתעשיות הנשק והאופטיקה. ב-1984 הונפקו מניות החברה בבורסה האמריקאית. אחר כך היה מנכ״ל חברת "צפון אמריקה חיפושי נפט". בשנת 1993 עמד בראש מיזם להפקת חשמל מהאשפה במזבלת חיריה.
במלחמת יום כיפור הציע את הרעיון, שמומש, לבנות גשר יבשתי בתעלת סואץ על מנת להקשות על השמדת גשרי התעלה על ידי המצרים[דרוש מקור].
התגורר בתל אביב והיה נשוי למאירה שעבדה כאדריכלית (1933–2006). 
נטמן בבית העלמין ירקון והותיר אחריו 2 בנים ונכדים.
לקריאה נוספת

זאב שיף ואיתן הבר, לקסיקון לביטחון ישראל, זמורה-ביתן, 1976, עמ' 132.