stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מינהל המודיעין הצבאי (הממלכה המאוחדת)
מחלקות

במהלך מלחמת העולם הראשונה, חולקו השירותים החשאיים הבריטיים למחלקות ממוספרות בשם מודיעין צבאי (Military Intelligence), מחלקה מספר x, בקיצור MIx, כגון MI1 לניהול מידע. מספרי האגף, המחלקה, המדור ויחידת הסמך השתנו לאורך השנים, אולם הדוגמאות כוללות את:
| שם | מלחמת העולם הראשונה | מלחמת העולם השנייה | מצב נוכחי |
| --- | --- | --- | --- |
| MI1 | מזכירות, לרבות: MI1b: ייקור וניתוח צפנים.  MI1c: מחלקת החוץ של לשכת השירות החשאי. | אדמיניסטרציה | אורגן מחדש בשנת 1919 MI1b היא קודמתה של GCHQ |
| MI2 | מידע גאוגרפי (יבשת אמריקה, אמריקה הלטינית, הבלקן, האימפריה העותמאנית, עבר הקווקז, חצי האי ערב, אפריקה) | מידע על המזרח התיכון והמזרח הרחוק, סקנדינביה, ארצות הברית, ברית המועצות, מרכז ודרום אמריקה. | משימות אלה הועברו לידי MI3 ב-1941. |
| MI3 | מידע גאוגרפי (על שאר מדינות אירופה) | מידע על מזרח אירופה והמחוזות הבלטיים (לרבות ברית המועצות וסקנדינביה לאחר קיץ 1941). | משימות אלה הועברו לידי MI6 ב-1945 |
| MI4 | מידע טופוגרפי ומפות צבאיות | מיפוי גאוגרפי | הועבר לידי המבצעים הצבאיים באפריל 1940 |
| MI5 | סיכול ריגול ומדיניות צבאית באוכלוסייה האזרחית (לשעבר מחלקת הפנים של לשכת השירות החשאי) | קישור עם שירות הביטחון (סיכול ריגול) | פעיל |
| MI6 | מחלקה כלכלית ומשפטית העוסקת במימון ובמודיעין כלכלי ורישום סגל. ניטור סחר בכלי נשק. | קישור עם MI5 | פעיל |
| MI7 | תעמולה וצנזורה | תעמולה ועיתונות | הועבר לאחריות משרד המידע במאי 1940. |
| MI8 | צנזורת כבלים | מודיעין אותות וביטחון תקשורת. | מוזג אל תוך MI6 ב-1941 |
| MI9 | צנזורת דואר | תחקור שבויי מלחמה בריטיים עד 1941 | פעל עד 1945 |
| MI10 | נספחים צבאיים זרים | מודיעין טכני עולמי | מוזג אל תוך MI16 לאחר מלחמת העולם השנייה |
| MI11 |  | ביטחון צבאי | פורק בתום מלחמת העולם השנייה |
| MI12 |  | קישור לארגוני צנזורה במשרד המידע, צנזורה צבאית |  |
| MI13 |  | לא היה בשימוש |  |
| MI14 |  | תצלום אווירי של גרמניה ושטחים כבושים על ידה | פעל עד 1943 |
| MI15 |  | תצלום אווירי. באביב 1943, תפקיד זה הועבר לידי משרד האווירייה ו-MI15 הפך למודיעין הגנה אווירית. | פעל בתקופת מלחמת העולם השנייה. |
| MI16 |  | מודיעין מדעי (נוסד ב-1945). |  |
| MI17 |  | מזכירות מנהל המודיעין הצבאי, משנת 1943. |  |
| MI18 |  | לא היה בשימוש |  |
| MI19 |  | תחקור אסירי אויב (נוסד מתוך MI9 בדצמבר 1941). | פעל בתקופת מלחמת העולם השנייה. |
| מחלקות אחרות | MIR: מידע על רוסיה, סיביר, מרכז אסיה, פרס, אפגניסטן, סין, יפן, סיאם והודו | MI (JIS): ″צוות תכנון בעלות הברית″ היה כפוף לצוות המודיעין המשולב. |  |
|  |  | MI L: נספחים. |  |
|  |  | MI L(R): קישור רוסי. |  |
שני שמות מדורים של MI נותרו בשימוש נפוץ, MI5 ו-MI6, בעיקר בגלל השימוש בהם בספרות הריגול ובתקשורת החדשות.
"MI5" משמש כשמו המקוצר של שירות הביטחון, והוא כלול בלוגו של הסוכנות ובכתובת האינטרנט שלו. MI6 נכלל ככינוי לשירות המודיעין החשאי, אם כי הקיצור הרשמי, SIS, הוא השולט והמוכר יחסית. בעוד הכינויים נותרו בעינם, הסוכנויות כפופות כעת למחלקות ממשלתיות שונות, MI5 למשרד הפנים ו-MI6 למשרד החוץ.
מנהלי המודיעין הצבאי

ראש אגף המודיעין
1873–1878 פטריק לאונרד מקדוגל
1878–1882 ארצ'יבלד אליסון
1882–1886 איילמר קמרון
1886–1888 הנרי ברקנברי
מנהל המודיעין הצבאי
1888–1891 הנרי ברקנברי
1891–1896 אדוארד פרנסיס צ'פמן
1896–1901 ג'ון צ'ארלס ארדה
מנכ"ל הגיוס והמודיעין הצבאי
1901–1904 ויליאם ניקולסון
מנהל המבצעים הצבאיים
1904–1906 ג'יימס גרירסון
1906–1910 ספנסר יוארט
1910–1914 הנרי וילסון
1914–1915 צ'ארלס קאלוול
מנהל המודיעין הצבאי
1915–1916 צ'ארלס קאלוול
1916–1918 ג'ורג' מארק ווטסון מקדונוג
1918–1922 ויליאם תווייטס
מנהל הפעולות הצבאיות והמודיעין
1922–1923 ויליאם תווייטס
1923–1926 ג'ון ברנט-סטיוארט
1926–1931 רונלד צ'ארלס
1931–1934 ויליאם הנרי ברתולומיאו
1934–1936 ג'ון גריר דיל
1936–1938 רוברט האדן היינינג
1938–1939 הנרי רוידס פאונול
מנהל המודיעין הצבאי
1939–1940 פרדריק ביומונט-נסביט
1940–1944 פרנסיס הנרי נורמן דוידסון
1944–1945 ג'ון אלכסנדר סינקלייר
1945–1946 פרדי דה גינגנד
1946–1948 ג'רלד טמפלר
1948–1949 דגלאס פקרד
1949–1953 ארתור שורט
1953–1956 שובר האהבה
1956–1959 סדריק רייס פרייס
1959–1962 ריצ'רד אייר לויד
1962–1965 מרשל סנט ג'ון אוסוולד
ראו גם

מודיעין ההגנה
מינהל הביון הצבאי, המקבילה הצרפתית
לקריאה נוספת

Dylan, Huw (2014). Defence Intelligence and the Cold War: Britain's Joint Intelligence Bureau 1945–1964. Oxford University Press. ISBN 978-0199657025.
הערות שוליים

↑  "History of the Ministry of Defence". Mod.uk. נבדק ב-2009-06-19.
↑  The Puppet Masters, John Hughes-Wilson, Cassell, London, 2004
↑  Wade, Stephen (2007). Spies in the Empire: Victorian Military Intelligence. Anthem Press. p. 87. ISBN 9780857287014. נבדק ב-28 במאי 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Dylan, p. 184
↑  "SIS Records — War Office Military Intelligence (MI) Sections in the First World War". Sis.gov.uk. אורכב מ-המקור ב-20 אוגוסט 2006.
↑  "SIS Records — War Office Military Intelligence (MI)Sections in the Second World War". Sis.gov.uk. אורכב מ-המקור ב-26 אוגוסט 2008. נבדק ב-19 יוני 2009.
↑  Clayton, Anthony (1993). Forearmed, A History of the Intelligence Corps. Brassey's. ISBN 0-08-037701-7.
↑  ישנה 'MI13' ביקום של מארוול קומיקס שתפקידו 'להגן על בריטניה מאיומים מיסטיים ועל-אנושיים'. https://marvel.fandom.com/wiki/MI13_(Earth-616)
↑  Aldrich, Richard James (1998). Espionage, security, and intelligence in Britain, 1945–1970. Manchester University Press. p. 66. ISBN 978-0-7190-4956-9.
↑  "Army senior appointments" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-4 במרץ 2016. נבדק ב-7 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1041611129  VIAF: 305179453   WorldCat (עם VIAF): 305179453
אקופמיניזם

אקופמיניזם (Ecofeminism; נכתב לעיתים גם אקו-פמיניזם) הוא דוקטרינה פילוסופית, חברתית, כלכלית, רוחנית, פמיניסטית וסביבתית המצביעה על קשר בין פמיניזם לצדק סביבתי. לפי תפיסה זו, הביקורת והפרקטיקה הפמיניסטית מתחילות מהקשר שבין המגדר הנשי ליחס אל כדור הארץ. הוגות אקופמיניסטיות משתמשות במושג מגדר כדי לנתח את מערכות היחסים בין המין האנושי לבין עולם הטבע. בכך הן משלבות בתוך הפוליטיקה הסביבתנית תפיסות פמיניסטיות שבמוקדן חברה שוויונית, שיתופית, שאין בה קבוצה הגמונית אחת.
התיאוריה האקופמיניסטית בוחנת את הקשרים בין נשים וטבע בתרבות, בכלכלה, בדת, בפוליטיקה, בספרות ובאיקונוגרפיה, וכתוצאה מכך על הדמיון שבין דיכוי הטבע לדיכויין של נשים. בין הדוגמאות לקווי דמיון אלה ניתן למנות תפיסות שרואות הן בנשים והן בטבע רכוש, ותפיסות שמייחסות לגברים את התרבות ולנשים את הטבע. האנלוגיות הללו בין הנשים לטבע יוצרות הקבלה בין השליטה של גברים בנשים לבין שליטתם בטבע. תפיסות אקופמיניסטיות מדגישות כי יש לכבד גם את הנשים וגם את הטבע..
התפתחות התיאוריה

את המונח "אקופמיניזם" טבעה החוקרת הצרפתית פרנסואז דובון בספרה "פמיניזם או מוות" (Le féminisme ou la mort) משנת 1974. זרם האקופמיניזם התפתח מתוך זרמים אנרכו-פמיניסטים שעוסקים במיגור כל צורות השליטה בחברות אנושיות, אך בשונה מזרמים אלה, הוא מתמקד לא ביחסים בין בני אדם אלא בעיקר באופי הדכאני של היחסים בין האנושות לבין עולם הטבע. עם זאת, על פי דובון, אקופמיניזם עוסק במאבק בדיכוי כל הקבוצות המוחלשות (נשים, מיעוטים אתניים וגזעיים, ילדים, עניים) וכנגד היררכיית השליטה בהם, לצד מאבק בכל צורות השליטה בטבע ודיכויו (ביחס לבעלי החיים, לאדמה, למים, לאוויר וכיוצא בזה). בספר זה, הכותבת טוענת שהדיכוי, השליטה, הניצול והכיבושים הקולוניאליים שביצעה החברה המערבית הפטריארכלית, גרמו לנזק סביבתי בלתי הפיך. דובון הייתה פעילה ומנהיגה. כתיבתה קראה למיגור כל אי צדק חברתי, ולא רק להתנגדות לאי צדק שפוגע בנשים ובסביבה..
אקופמיניזם היא תנועה גלובלית לה שותפות אקטיביסטיות והוגות מכל רחבי העולם, אך הכתיבה האקדמית בנושא זה התפתחה בעיקר בקמפוסים בצפון אמריקה. בין הספרים פורצי הדרך בזרם זה ניתן למנות את: "אישה וטבע" (Woman and Nature: The Roaring Inside Her) מאת סוזן גריפין (1978), "מותו של הטבע" (The Death of Nature) מאת קרולין מרצ'נט (אנ') (1980) ו"גינ/אקולוגיה" (Gyn/Ecology) מאת מארי דיילי (אנ') (1978). ספרים אלה עזרו לבסס את הקשר שבין שליטת הגברים בנשים לבין שלטון התרבות על הטבע.
בשנת 1993, במאמר בשם "אקופמיניזם: לקראת צדק גלובלי ובריאות פלנטרית", שרטטו הכותבות גרטה גארד (אנ') ולורי גרואן (אנ') את קווי המתאר ל"תשתית האקופמיניסטית", שמפרטת את היסודות התאורטיים לחשיבה האקופמיניסטית. התשתית המתוארת נועדה לנתח את המצב הגלובלי בן זמננו על מנת להסביר איך האנושות הגיעה למצב זה ומה ניתן לעשות כדי לשקם את חולייו. גארד וגרואן התבססו על עבודתן של החוקרות הצפון אמריקאיות רוזמרי רוית'ר וקרולין מרצ'נט, וטענו כי לתשתית זאת ארבעה מרכיבים:
המודל המטריאליסטי-מכניסטי של היקום, כלומר התפיסה שהיקום פועל כמו מכונה משוכללת, שהוא תוצר של המהפיכה המדעית. תוצריה של גישה זו הם רידוד של כל הדברים בעולם - דוממים, חיים ובני אדם, לכדי משאבים שאפשר למקסם, או חומר דומם שניתן להשתמש בו.
עליית הדתות הפטריארכליות שייצרו היררכיות מגדריות לצד דחיית אלוהויות אימננטיות.
התפיסה הדואליסטית של העצמי למול האחר, ואתיקת יחסי הכוח והשליטה שטבועה בה.
קפיטליזם והצורך המובנה בו ליצירת הון תוך ניצול, והרס של עולם הטבע ושל בני האדם, ועל ידי הפיכת בעלי החיים למכשיר לרווח בלבד.
ארבעת הגורמים הללו הובילו לתוצר שהאקופמיניסטיות רואות כ"הפרדה בין הטבע לתרבות" שהיא לדעתן שורש כל חוליי כדור הארץ.
בעזרת ספרים אלה פיתח האקטיביזם האקופמיניסטי של שנות ה-80 במאה ה-20 רעיונות הנוגעים לאקולוגיה ולסביבה. תנועות כגון "האמהות של מזרח לוס אנג'לס " (MELA), "ילידים אמריקאיים למען סביבה נקייה" (NACE) ו-"המאבק הלאומי נגד רעלנים", הונהגו בידי נשים והוקדשו למאבק למען בריאות אנושית וצדק סביבתי. מאמרים שנכתבו במעגלים אלה שאבו רעיונות אקופמיניסטיים מתוך הפוליטיקה של המפלגות הירוקות, תנועות השלום, וקבוצות פעולה ישירה.
קיימים מספר תתי-זרמים המשתייכים לאקופמיניזם, במגוון גישות ותפיסות, וביניהן אקופמיניזם ליברלי, אקופמיניזם רוחני/תרבותי, לצד פמיניזם סוציאליסטי (שנקרא גם אקופמיניזם מטריאליסטי). רעיונות השאובים מזרם זה ויישומים שלו מופיעים בתחומים מגוונים, ובכללם: אמנות אקופמיניסטית, צדק חברתי ופילוסופיה פוליטית, דתות, פמיניזם בן זמננו, ושירה.
מקורות היסטוריים

סוזאן א' מאן, אקופמיניסטית ופרופסור לסוציולוגיה ותיאוריה פמיניסטית, גורסת כי ניתן לייחס את התפתחות זרם זה להשתתפות של נשים בתנועות הסביבתיות, והתפקידים המרכזיים שנשים נטלו בהם, כמה עשרות שנים לפני הופעת הזרם האקופמיניסטי בשם זה. מאן מזהה את מקורות האקופמיניזם לא בתנועה הפמיניסטית אלא בנשים ממגוון זהויות גזעיות ומעמדיות שחיברו בין סוגיות הנוגעות למגדר, גזע, מעמד וסביבה. היא שואבת טענות אלה מתוך העיקרון הגורס כי בחוגים אקטיביסטיים ותאורטיים יש להכליל גם קבוצות מוחלשות, זאת בניגוד לתנועות הסביבתיות והפמיניסטיות המוקדמות, בהן נושאים של גזע ומעמד נתפסו לרוב כמנותקים זה מזה.
נשים פעלו על מנת להגן על חיות הבר, ועל מקורות מזון, אוויר ומים החל מהעשורים האחרונים של המאה ה-20. מאבקים אלה התבססו במידה רבה על ההתפתחויות בתנועות הסביבתיות, בעקבות כתביהם של הנרי דייוויד ת'ורו, אלדו לאופולד, ג'ון מיור ורייצ'ל קרסון. ניתן לקרוא על המאבקים והפעילוֹת הללו אלה בספרים "אביב דומם" מאת רייצ'ל קרסון, ו-"מקלט" (Refuge) מאת טרי טמפסט ויליאמס.
הסופרת האקופמיניסטית קארן וורן מציינת את המאמר "אתיקת האדמה" (אנ') (1949) מאת אלדו לאופולד (אנ') כעבודה ממנה שואבות התיאוריות האקופמיניסטיות, מכיוון שלאופולד היה הראשון לנסח אתיקה לפיה כל חלקיה הלא אנושיים של קהילה (בעלי חיים, צמחים, אדמה, אויר, מים) הם שווים לבני האדם, ונמצאים במערכת יחסים עימם. הבנה מכלילה זו של הסביבה הייתה ראשיתה של תנועת הגנת הסביבה המודרנית, והדגימה כיצד ניתן לבחון בעיות חברתיות מזווית הראייה של דאגה וטיפול.
נשים השתתפו בתנועות סביבתיות, ובפרט בתנועות לשימור הסביבה כבר החל מסוף המאה ה-19 והמשיכו לקחת בכך חלק לאורך המאה ה-20.
מגדור הטבע

התיאוריה האקופמיניסטית תוקפת את הקפיטליזם, אשר לטענתה משקף ערכים פטרנליסטיים ופטריארכליים. עוד נטען כי שיטה זו הובילה לחלוקה המזיקה בין הטבע לתרבות, אשר משעבדת את הטבע לתרבות, כלומר לצורכי יצירת ההון ולשליטה הגברית. בשנות ה-70 של המאה ה-20, טענו חלוצות האקופמיניזם כי הפרדה זו יכולה להירפא רק בעזרת אינסטינקטים נשיים של טיפול וטיפוח ועל ידי קידום ידע הוליסטי על התהליכים בטבע.
מאז, מספר הוגות אקופמיניסטיות הבהירו שנשים מחוברות לטבע לא משום שהן "נשיות", אלא שהן נתפסות כקשורות לטבע מכיוון שגם הנשים וגם עולם הטבע מדוכאים על ידי כוחות זהים של דומיננטיות גברית. ניתן לראות זאת באמצעות השפה הממוגדרת בה נעשה שימוש כדי לתאר את עולם הטבע, כדוגמת "אמא אדמה" או "אמא טבע", והשפה החייתית בה נעשה שימוש כדי לתאר נשים. קיימים שיחים (discourses) שמקשרים נשים לטבע באופן מיוחד בגלל תפקידם החברתי המסורתי כמטפלות ומטפחות (caregivers). אקופמיניסטיות שדוגלות בגישה זו מאמינות כי קשרים אלה נוצרים דרך התיוג החברתי התואם של ערכים המשויכים ל'נשיות' כגון טיפול ודאגה, אשר באים לידי ביטוי גם בקרב נשים וגם בטבע.
לעומת זאת, האקטיביסטית האקופמיניסטית ההודית ונדנה שיווה (אנ') כתבה שלנשים קשר מיוחד עם הסביבה בגלל האינטראקציות היומיומיות שלהן איתה, וכי לרוב המעיטו בחשיבותו של קשר זה. לטענתה של שיווה, נשים בכלכלות מסורתיות מבוססות תוצר, המייצרות "הון בשיתוף פעולה עם הטבע, היו תמיד מומחיות המחזיקות בידע אקולוגי והוליסטי על עולם הטבע". היא מוסיפה וטוענת כי "אופני ידיעה אלטרנטיביים אלה, אשר מוכוונים כלפי תועלות חברתיים וצורכי הקיום אינם מוכרים על ידי הפרדיגמה הקפיטליסטית הרדוקציוניסטית, מכיוון שזו כושלת להבין את התלות ההדדית של הטבע ובני האדם, או את הזיקה שבין חייהן של נשים, עבודה וידע בנוגע ליצירת הון". שיווה מאשימה את התפיסות הפטריארכליות המערביות לגבי פיתוח וקידמה בכישלון זה. היא טוענת עוד כי הפטריארכיה תייגה את הנשים, את הטבע, וקבוצות אחרות שלכאורה אינן תורמות לכלכלה כ-"לא יצרניות". באופן דומה, האקופמיניסטית האוסטרלית אריאל סאלה מרחיבה תפיסה אקופמיניסטית-מטריאליסטית זו תוך דיאלוג עם פוליטיקה סביבתנית, אקו-סוציאליזם, הנדסה גנטית ומדיניות אקלים.
ראו גם

קוטג'קור
אקולוגיה עמוקה
הצטלביות
אקולוגיה חברתית
הלן אילון
מרטי קיל
קרול אדמס
לקריאה נוספת

גורני, עדנה. 2011. בין ניצול להצלה: תיאוריה אקופמיניסטית של יחסי טבע, תרבות וחברה בישראל. פרדס הוצאה לאור
הערות שוליים

↑  MacGregor, Sherilyn (2006) Beyond mothering earth: ecological citizenship and the politics of care. Vancouver: UBC Press. p. 286. ISBN 978-0-7748-1201-6
↑  Merchant, Carolyn (1992) "Chapter 8." In Radical ecology: the search for a livable world. New York: Routledge. 184
1 2 3  Merchant, Carolyn, Radical Ecology: The Search for a Livable World, New York: Routledge, 2005
↑  Warren, Karen (September 2002). "Karen Warren's Ecofeminism". Ethics & the Environment. 7 (2): 12–26. doi:10.2979/ETE.2002.7.2.12
↑  Tuana, Nancy; Tong, Rosemarie, eds. (2018). "Anarcha Feminist and Ecological Feminist Perspectives". Feminism And Philosophy: Essential Readings In Theory, Reinterpretation, And Application. Routledge. pp. 327–9. ISBN 978-0-8133-2212-4.
1 2 3 4  Warren, Karen J. (2000). Ecofeminist Philosophy: A Western Perspective on What It Is and Why It Matters. Lanham, Maryland: Rowman & Littlefield Publishers
↑  Gaard, Greta and, Gruen, Lori (1993). "Ecofeminism: Toward Global Justice and Planetary Health". Society and Nature. 2: 1–35
↑  Lamar, Stephanie (1991). "Ecofeminist Theory and Grassroots Politics". Hypatia. 6 (1): 28–45. doi:10.1111/j.1527-2001.1991.tb00207.x
1 2  Mann, Susan A. (2011). "Pioneers of U.S. Ecofeminism and Environmental Justice". Feminist Formations. 23 (2): 1–25. doi:10.1353/ff.2011.0028. JSTOR 41301654. S2CID 146349456.
↑  Oksala, Johanna (Spring 2018). "Feminism, Capitalism, and Ecology". Hypatia. 33 (2): 216–234. doi:10.1111/hypa.12395. S2CID 149338235
↑  Seager, Joni (Spring 2003). "Rachel Carson Died of Breast Cancer: The Coming of Age of Feminist Environmentalism". Signs: Journal of Women in Culture and Society. 28 (3): 945–973. doi:10.1086/345456. S2CID 146687251.
↑  Ortner, Sherry B., Is Female to Male as Nature Is To Culture?, Feminist Studies 1(2), 1972
↑  Shiva, Vandana (1988). Staying alive: women, ecology and development. London: Zed Books. ISBN 978-0-86232-823-8
↑  Shiva, Vandana. "Development as a New Project of Western Patriarchy." Reweaving the World: The Emergence of Feminism, edited by Irene Diamond and Gloria Ornstein, Sierra Club Books, 1990, pp. 189-200.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553723905171  BnF: cb12560461v (data)  LCCN: sh91001601  NKC: ph854456  SUDOC: 034901523 
פרנסואז דובון
רייצ'ל קרסון
ד"ר ונדנה שיווה, 2014
אברהרד הראשון, דוכס וירטמברג

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1445 באד אוראך, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  24 בפברואר 1496 (בגיל 50) טיבינגן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  St. George's Collegiate Church 
 בן או בת זוג:   NN Ottilie von Gochsheim 
 פרסים והוקרה
 אביר במסדר גיזת הזהב  הוורד המוזהב  אביר מסדר כנסיית הקבר הקדוש 
 
אנדרטת אברהרד הראשון ב-Altes Schloss בשטוטגרט
ברברה גונזגה
סמל שאומץ על ידי אברהרד הראשון בשנת 1495 לרגל העלאת וירטמברג לדוכסות
אברהרד הראשון, דוכס וירטמברג (11 בדצמבר 1445 – 24 בפברואר 1496) היה ידוע בתור הרוזן אברהרד החמישי מ-1459 עד 1495, ומיולי 1495 הוא קיבל את תואר הדוכס הראשון מוירטמברג. הוא ידוע גם בשם אברהרד המזוקן.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אברהרד נולד ב-11 בדצמבר 1445 באוראך, והיה בנם של לודוויג הראשון, רוזן וירטמברג-אוראך ואשתו מכטהילד מפפאלץ. אברהרד החמישי קיבל רשמית את השלטון בווירטמברג-אוראך כשהיה עדיין קטין; וירטמברג הייתה מחולקת מאז 1442. בתחילה היה לו אפוטרופוס חוקי, אציל מכובד שהדריך את אביו בצעירותו, רודולף פון אהינגן מקילכברג. עם זאת, בשנת 1459, בסיוע פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ, הוא גירש את האפוטרופוס, וקיבל על עצמו את השלטון בתור הרוזן אברהרד החמישי. הוא הזניח את חובותיו כשליט וחי חיים פזיזים עד 1468. במהלך תקופה זו, מדריך גידור נוצר עבור אברהרד בשנת 1467 על ידי הנס טלהופר. כתב היד מוחזק כיום על ידי הספרייה הממלכתית של בוואריה.
בשנת 1468 נסע לירושלים והפך לאביר מסדר הקבר. כדי להנציח זאת הוא בחר בכף היד כסמל שלו. הוא ביקר באיטליה והתוודע לכמה חוקרים מפורסמים. לאחר חזרתו לאוראך ב-12 באפריל (או 4 ביולי) 1474, הוא התחתן עם ברברה, בתו של לודוביקו השלישי גונזגה, מרקיז מנטובה. הילדה היחידה מנישואים אלה, ברברה, נולדה באוראך ב-2 באוגוסט 1475 ומתה ב-15 באוקטובר של אותה שנה.
בשנת 1477, אברהרד, שהמוטו שלו היה attempto ("אני מעז"), ייסד את אוניברסיטת טיבינגן. הוא הורה לגרש את כל היהודים החיים בווירטמברג. הוא הזמין את האחים של החיים המשותפים ואת קהילת הדבקות המודרנית לארצו והקים כנסיות קולגיאליות באוראך, דטינגן אן דר ארמס, הרנברג, איינסידל ליד טיבינגן וטכנהאוזן. הוא גם התעניין ברפורמות בכנסייה ובמנזרים. למרות שלא היה מסוגל לדבר לטינית הוא זכה להערכה רבה בחינוך והביא לתרגום מספר רב של טקסטים לטיניים לגרמנית. חלקים מספרייתו הגדולה נשתמרו.
לבסוף ב-14 בדצמבר 1482 איחד אברהרד את שני החצאים של וירטמברג, וירטמברג-אוראך ווירטמברג-שטוטגרט, בחוזה מינסינגן, עם בן דודו אברהרד השישי, רוזן וירטמברג-שטוטגרט, לימים הדוכס השני. הוא העביר את הבירה לשטוטגרט. באותה שנה העניק לו האפיפיור סיקסטוס הרביעי את ורד הזהב. אברהרד, למרות שדגל בשלום, היה ממייסדי הליגה השוואבית ב-1488, וסייע לשחרר את מקסימיליאן הראשון מכלאו בברוז' באותה שנה. בשנת 1492 הוענק לו מסדר גיזת הזהב על ידי מקסימיליאן, אז מלך גרמניה. באותה שנה אושר סופית האמנה על ידי האצולה.
ביוגרפיה > העלאה לדוכסות

ב-21 ביולי 1495, בדיאט של וורמס, הועלתה מחוז וירטמברג לדוכסות. לאחר שחבר המועצה של מקסימיליאן הראשון, Veit von Wolkenstein, נשא נאום בשבח בית וירטמברג, אברהרד היה לבוש כמו הרצוג והוענק לו חרב על ידי מקסימיליאן, שאישר את ההסכם. פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה והמרשל הקיסרי, הוביל אז את אברהרד הראשון למושב וירטמברג ברייכסטאג, בין הדוכס מיוליך לרוזן הסן. כדי לאשר את עלייתו של וירטמברג לדוכסות, אירח הקיסר משתה בהשתתפותם של אנשי חצרו, הנסיכים הבוחרים ושאר נסיכי הדיאט. בהיררכיה של האימפריה הרומית הקדושה, זה העמיד את מעמדה של וירטמברג מעל כל המרקיזים והרוזנים, אך מאחורי כל הדוכסיות הקיימות.
אברהרד מת בטיבינגן ב-1496, והירושה עברה לבן דודו, שהפך לדוכס אברהרד השני. הוא נקבר תחילה בכנסיית המכללה Saint Peter auf dem Einsiedel, ולאחר מכן בכנסייה המכללה של טיבינגן.
הערות שוליים

↑  Internally dated on folio 16v.
↑  Fechtbuch von 1467 .
↑  Marek, Miroslav. "gonzaga/gonzaga2.html#BL3". Genealogy.EU.
↑  Marek, Miroslav. "wurttemb/wurtt2.html". Genealogy.EU.
↑  "Genealogical database by Herbert Stoyan". אורכב מ-המקור ב-2013-11-12. נבדק ב-2012-11-15.
↑  Mertens, Dieter: Eberhard im Bart und der Humanismus
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260652705171  PLWABN: 9810699663905606  BnF: cb13505943d (data)  GND: 11852853X  ISNI: 0000 0000 8039 7749  LCCN: n85249780  NTA: 119605767  SELIBR: 253009  SUDOC: 236214438  Trove: 881018  VcBA: 495/57830  VIAF: 4903806   WorldCat (עם VIAF): 4903806
איניניה נה הרין

איניניה נה הרין (באירית: Inghinidhe na hÉireann; בתרגום: "בנות אירלנד") היה ארגון נשים לאומני אירי שנוסד על ידי מוד גון, שגם עמדה בראשו מ-1900 ועד 1914, כאשר התמזג עם קומן נה מאן שקם באותה השנה.
הקמת הארגון

מוד גאן הקימה את איניניה נה הרין בעקבות סירוב של אגודות תרבות ופוליטיקה אירים-רפובליקנים לקבל נשים לשורותיהן. לדבריה, היא הפיצה קריאה לחברי הארגונים הסימפתיים "שילחו לי את אחיותיכם ואהובותיכם", וכשאלו באו הן היוו את גרעין הארגון. בחג הפסחא בשנת 1900, כינסה גון את הנשים, כ-15 במספרן, באתר החברה הספרותית הקלטית בדבלין. המטרה המקורית של הפגישה הייתה להכין מתנה עבור ארתור גריפית' על כך שהגן על גון כשהואשמה על ידי עורך העיתון Figaro כמרגלת בריטית, אך הפגישה הפכה עד מהרה לתכנון אירוע ילדים פטריוטי. הרקע לדבר היה ביקור של המלכה ויקטוריה בדבלין, במסגרתו תוכננו אירועים רבים בתמיכה למלכה ולממלכה. הנשים הלאומניות התאגדו מתחילה כדי לשמר את התרבות האירית אל מול ניסיונות של הבריטים להכחידה, ובאופן ספציפי, להיאבק במאמצים של הבריטים לזכות בלבם של ילדים ובני נוער, כפי שנעשה בעת הביקור. אחת ממטרות הביקור המלכותי הייתה לעודד אירים להתגייס לצבא הבריטי כדי להילחם במלחמת הבורים, בעוד גריפית', גון ואחרים אהדו את הבורים. הנשים החליטו "לפנק" את כל הילדים אשר ידירו רגליהם מן האירוע המלכותי באירוע המוני פטריוטי. יותר מחמישים נשים הצטרפו לוועדה המארגנת של אירוע הילדים, שהתקיים בחודש יולי אחרי האירועים לזכר המהפכן האירי וולף טון. כ-30,000 ילדים השתתפו באירוע, אשר כלל מצעד, ולאחריו פיקניק עם נאומים נגד הגיוס. הכספים שנשארו לאחר אירוע הילדים שומשו למען הקמת איניניה נה הרין כארגון קבוע.
חברות הארגון

מוד גון נבחרה לתפקיד נשיאת האגודה; סגניותיה היו אליס פורלונג, ג'ני וייז פאוור, אנני איגן, ואנה ג'ונסטון (אתנה קרברי). בין המייסדות היו הלנה מולוני, שנייד פלנגן (שהייתה אחר כך אשתו של איימון דה ואלירה), השחקניות מיירה קווין ומולי ושרה אולגוד, הרופאה קתלין לין, מארי פרולז, ומרי מקאן, חברה מובילה בליגה הקתולית למען זכות הבחירה לנשים. חברות שהצטרפו אחר כך כללו את מרי מקסווייני, מיירה ניק שובלה, קונסטנס מרקייביץ', מרגרט באקלי, אלה יאנג, מיירה גיל, הסופרת רוזמונד ג'ייקוב, האנה שיהי-סקפינגטון, אליס מיליגן, ומרסלה קוסגרייב.
כשהוקמה מפלגת שין פיין ב-1905, היא הייתה המפלגה הראשונה שכללה נשים כחברות מן השורה. חברות איניניה נבחרו לוועד המנהל של המפלגה, ביניהן וייז-פאוור שנבחרה כסגנית נשיא במפלגה. מפלגת שין פיין קידמה אג'נדה חברתית שמרנית, אך הנשים קידמו מטרות משלהן, דוגמת הלנה מולוני, שהייתה פעילה באיגודי עובדים ובארגונים רפובליקנים מיליטנטיים.
פעילות

הארגון נועד לנשים בלבד, והיה קתולי ביסודו. האג'נדה הייתה פוליטית, חברתית ופמיניסטית: התנגדות למפלגה הפרלמנטרית האירית ושלטון בית, ותמיכה בעצמאות מלאה מבריטניה; תמיכה בעקרונות הסתמכות עצמית (כפי שדגלה אחר כך מפלגת שין פיין), ארוחות חינם בבתי ספר, וזכות בחירה לנשים.
המטרות המוצהרות של איניניה היו:
הקמתה מחדש של עצמאותה המלאה של אירלנד.
עידוד לימוד השפה הגאלית, ספרות, היסטוריה, מוזיקה ואמנות אירית, במיוחד בקרב צעירים, והצעת שיעורים לצורך זה.
תמיכה במוצרים איריים.
התנגדות להשפעה תרבותית אנגלית, ורצון למנוע השתתפות בבידור אנגלי, קריאת ספרות אנגלית "נמוכה" ושירת שירים אנגליים, שכן אלה גורמים לנזק לטעם התרבותי של העם האירי.
הקמת קרן לתמיכה כספית במטרות אלו.
ברוח מטרות אלה, כל חברת איניניה בחרה לעצמה שם בשפה האירית, ונודעה בו במסגרת פעילות הארגון.
הארגון מימן שיעורים ובידור לילדים ולמבוגרים באירית, במיוחד כהשלמה ללימודי בית ספר, שם אסור היה על פי החוק הבריטי ללמד או אף לדבר באירית. הן ארגנו מחאות נגד גיוס לצבא הבריטי מול מרכז הגיוס ברחוב או'קונל. חברות הארגון הפיקו והופיעו במחזות איריים, כאשר את התפקידים הגבריים שיחקו חברים בארגונים לאומנים אחרים.
בנוסף לכל הקשור לשפה ולתרבות האירית, פעלה איניניה נגד כל מופע של שיתוף פעולה עם הבריטים. הארגון היה חלק מהתעוררות לאומנית כללית, ואם בביקורה של ויקטוריה ארגנה עיריית דבלין בעצמה את קבלת הפנים ונציגיה נאמו בקבלת פניה, כשהגיע בנה, המלך אדוארד השביעי, לביקור ב-1903, לא היו אירועים דומים, בין היתר בשל שכנוע ישיר מצד חברות איניניה של חברי מועצת העיר.