stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסל (נהר)

| --- | --- |

נהר הפסל, ליד איבניה.
 מידע כללי
 אורך:  717 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  55 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  22,800 קמ"ר
 מוצא:  מחוז קורסק, מחוז בלגורוד
 יובלים:  Hovtva, Bobrik, Liutenka, Vepryk, Budylka, Vilshanka, Hrun-Tashan, Pena, Savraj, Rudka, Hnylycya, Bakaj, Ilek, Legan, Ribitsya, Oleshnya, Sumka, Sudzha, חורול, Syrovatka, Vorozhba, Bagachka, Hrun, Udava, Omelnyk, Oboyanka 
 שפך:  דנייפר
 מדינות באגן הניקוז:  רוסיה רוסיה   אוקראינה אוקראינה
 
 
פְּסֶל (באוקראינית: Псел) או פְּסְיוֹל (ברוסית: Псёл) הוא נהר הזורם ברוסיה ובאוקראינה, אחד מיובליו העיקריים של הדנייפר.
גאוגרפיה

אורכו של הנהר הוא 717 קילומטרים, ואגן הניקוז שלו הוא כ-22,800 קמ"ר.
הגדה הימנית של הנהר גבוהה ותלולה, בניגוד לגדה השמאלית הנמוכה. הנהר מתחיל לקפוא מדצמבר עד סוף פברואר, ומפשיר בתחילת אפריל.
הערים המרכזיות ששוכנות לגדותיו הן סומי והדיאץ'.
אוכלוסיית בעלי החיים על גדות הנהר כוללת ארנבות, שועלים, צבאים, חזירי בר ובונים. בנהר ישנם כ-50 מיני דגים, ובנוסף ישנו מגוון גדול של ציפורים, כמו ברווזי בר, אנפה אפורה, ועוד. לאורך גדות הנהר ישנם יערות, בעיקר של עצים נשירים. ישנם גם עצי מחט באזורים החוליים של הגדה, ולעיתים כרי דשא.
הערות שוליים

↑  Псёл, Great Soviet Encyclopedia
↑  Izsák Tibor (2007). Ukrajna természeti földrajza (pdf) (בהונגרית). II. Rákóczi Ferenc Kárpátaljai Magyar Főiskola. p. 95. נבדק ב-2019-04-04.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7757973-2  VIAF: 170936391   WorldCat (עם VIAF): 170936391 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של אוקראינה ובנושא נהרות ונחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עמק הירדן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  עמק 
 מיקום
 קואורדינטות:  32°19′02″N 35°34′12″E﻿ / ﻿32.317222°N 35.57°E﻿ / 32.317222; 35.57
  (למפת צפון השומרון מוגדלת) עמק הירדן(למפת צפון השומרון רגילה) עמק הירדן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עמק הירדן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עמק הירדן
 
עמק הירדן ודרום הכנרת
עמק הירדן הוא אזור שבתחום המועצה האזורית עמק הירדן שמדרום לכנרת וצפונית לעמק בית שאן. היישובים הכלולים באזור הם, בעיקר, קיבוצים וקבוצות.
במובנו המורחב מציין השם עמק הירדן (אם כי הוא פחות רווח מהשם בקעת הירדן) גם את כל חלקו של השבר הסורי אפריקני מדרום הכנרת ועד לצפון ים המלח.
רקע היסטורי > התקופה הפרהיסטורית עד תקופת הברזל

בקרבת תל עובדיה, שנמצא סמוך לקיבוץ בית זרע, נמצא אתר פרהיסטורי הנחשב לאחד הקדומים בעולם. נמצאו בו עדויות המצביעות על כך, שגילו לפחות 2 מיליון שנה וייתכן כי הממצאים שבתל הם הקדומים ביותר בעולם. לא הרחק מהאתר, נמצא אתר נוסף הקרוי ערק אל-אחמר ובו נמצאו שרידים שגילם 1.9 מיליון שנה. תהליך המעבר של האדם הקדמון מחיי נדודים וציד לחיים של יישוב קבע, החל בתקופת האבן. התהליך התגבר בתקופת התרבות הירמוכית ואחריה בתקופה הכלקוליתית ותקופת הברונזה. לגבי תקופות אלה, אותרו יישובים רבים בשטח עמק הירדן ונמצאו כלי חרס רבים המעידים על עבודת אדמה. יישוב גדול מתקופות אלה התגלה ליד קיבוץ שער הגולן, ואתרים נוספים התגלו בשיח'-עלי ומנחתה. בתקופות הברונזה התיכונה והמאוחרת וכן בתקופת הברזל, יש ירידה בחשיבות האזור ובמספר היישובים בתוכו. היישוב הבולט בתקופת הברונזה הוא בית ירח, ויישובים נוספים התקיימו באום ג'וני ועובידייה.
רקע היסטורי > שנות שגשוג

בתקופות ההלניסטית הרומית והביזנטית, מתקיימים באזור יישובים רבים וערים גדולות והאזור פורח. יוחנן הורקנוס הראשון החל בכיבושים בצפון הארץ ובזמן שלטונו של אלכסנדר ינאי, הרי הגולן והגלעד נכבשו ונכללו בתחום ממלכת החשמונאים. פומפיוס הרומאי שכבש את ממלכת החשמונאים בשנת 63 הקים באזור זה מחדש את ברית עשר הערים ההלניסטיות (דקאפוליס), וניתק אותן ממדינת החסות הרומית שביהודה. אחרי חורבן בית שני ואחרי המפלה במרד בר כוכבא, עברו תושבים רבים מיהודה לצפון הארץ, וגם לעמק הירדן. היישובים החשובים בתקופה זו היו צינברי ובית ירח. בנוסף ליישובים אלה, נמצאו אתרים רבים בחלק המישורי של עמק הירדן. התפתחות האזור מצאה את ביטויה במפעלי מים גדולים לאספקת מים לערים ומפעלי מים קטנים יותר שנועדו לצורכי הנעת טחנות קמח. האזור ממשיך לפרוח גם אחרי פלישת הערבים בשנים 634–638. הרס האזור החל במאה ה-12, כאשר התחוללו בה קרבות בין פיאודלים צלבנים שנלחמו זה בזה וכן בין כוחות מוסלמים לצלבנים. בשנת 1187 מנצח צלאח א-דין הממלוכי את הצלבנים והורס את טבריה, אשר הופכת לכפר קטן עד המאה ה-18.
רקע היסטורי > שנות השפל

במאות ה-13 וה-14 התקיימו עדיין יישובי קבע רבים באזור, אולם כתוצאה מהקרבות בין הפולשים המונגולים לבין הממלוכים, היישובים נפגעו ונהרסו בחלקם עד לקרב עין ג'אלות בשנת 1260. החל מתקופה זו, חוסר ביטחון ועזובה החלו להשתלט על האזור. שבטים בדואים רבים חדרו לאזור ובמאות ה-16 וה-17 החלה נדידה גדולה נוספת של שבטים ערביים מחג'אז. שבטים אלה גרמו להרס הסופי של יישובי הקבע באזור והפכו אותו משטח חקלאי פורח לאזור הנתון לשליטתם של שבטים נודדים המנצלים אותו כשטח למרעה. בסוף המאה ה-18 ובמשך מרבית המאה ה-19, מתקיימת באזור בעיקר אוכלוסייה בדואית נודדת. בתחילת המאה ה-19 מתקיימים באזור שני יישובים קבועים בלבד: צמח ועובידייה.
רקע היסטורי > במאה ה-19

בסוף שנת 1831 נכבשה ארץ ישראל על ידי מצרים בפיקודו של מוחמד עלי. תקופת השלטון המצרי הייתה קצרה ונסתיימה בשנת 1840. הממשל המצרי פעל לשיפור מצב הביטחון, יצא למסעות עונשין נגד בדואים ועשה ניסיונות ראשונים ליישב אותם. באזורים שונים נבנו מבצרים קטנים לאבטחת הדרכים וכן נעשו פעולות לעיצוב החקלאות, המלאכה והמסחר. המטרה של השלטון המצרי הייתה להושיב בארץ ישראל אוכלוסייה מצרית, ואכן פלאחים מהדלתה של הנילוס התיישבו באזורים שונים בארץ. בעמק הירדן מוקמים הכפרים: דלהמיה, בוקעה, ח'רבת כרך, א-סמרה. בסוף שנת 1840, העות'מאנים בסיוע כוחות בריטיים ואוסטריים, כבשו את ערי החוף של ארץ ישראל ואילצו את מוחמד עלי לוותר על סוריה וארץ ישראל.
בשנים הראשונות לחזרת השלטון העות'מאני, נכשל הממשל בניסיונותיו לאכיפת סמכותו של השלטון המרכזי, והסדר הציבורי התערער מאוד. בשנות ה-40 עד שנות ה-60 של המאה ה-19, נעזבו היישובים החדשים ובסוף שנות ה-60 נעזב גם הכפר צמח, שתושביו מקימים כנראה את הכפר אום ג'וני. החל מאמצע שנות ה-50, לאחר תום מלחמת קרים, ניהלו השלטונות מדיניות נמרצת יותר והצליחו לשלוט במנהיגים המקומיים, צמצמו את פגיעת הבדואים באזורים המיושבים והקימו תחנות משמר מבוצרות. גם הקמת המוסדות של המעצמות האירופיות ומתן החסות שלהן על העדות הלא-מוסלמיות, תרם לשיפור דרכי הפעולה של מוסדות השלטון. בשנות ה-70 וה-80 מתחדש יישוב האזור על יד מהגרים מצפון אפריקה אשר מקימים את א-שג'רה, מע'ר אל חדתה וסירין. חלק מהם מתיישב בצמח וכן מבסס את הכפרים אום ג'וני ועובידייה. מתיישבים נוספים באזור היו כמה מתושבי לוביה וטורעאן שרצו להיפטר משרות צבאי וכן פושעים שונים, שעונשם הוחלף בהתיישבות באזור זה.
בשנת 1876, עבד אל חמיד השני, שנחשב כליברל ופרו מערבי, התמנה לסולטאן. באותה תקופה נמלטו לטורקיה צ'רקסים רבים מהקווקז, שנכבש על ידי הרוסים. בהרי הגולן והגלעד היו שטחים רבים עזובים והתגוררו בהם בדואים שהזיקו ליישובי הפלאחים שבשכנותם. הממשלה העות'מאנית עודדה ואפשרה לצ'רקסים להתיישב באזורים אלה, כדי להגביל את שלטונם הפרוע של הבדואים. גם בשטחי ארץ ישראל הוקמו שני כפרים: כפר כמא וריחניה (הוקמו גם יישובים נוספים, אך הם ננטשו). הצ'רקסים, שהיו לוחמים קשוחים, הצליחו לדחוק את הבדואים מהמרחב ולשפר את המצב הביטחוני, ובעקבות התיישבות זו התחדש היישוב בכפרים נוספים.
עבד אל חמיד השני, העביר חוקה חדשה, אשר דאגה להשוואת זכויות המיעוטים שאינם מוסלמים. החוקה שהתקבלה באופן רשמי ב-23 בדצמבר 1876, הבטיחה כי:
• כל נתיני האימפריה, ללא יוצא מו הכלל, נקראים עות'מאנים, תהא דתם אשר תהא.
• כל העות'מאנים שווים בפני החוק. לכולם מוקנות אותן זכויות ואותן חובות כלפי המדינה, ללא פגיעה בזכויותיהם בשל דתם.
המדיניות החדשה של השלטון, אפשרה גם לבהאים לרכוש קרקעות בארץ. בתחילה נרכשו אדמות באזור עכו וחיפה, ובהמשך, האפשרות לרכישת אדמה במחירים נמוכים יחסית באזור בעל פוטנציאל חקלאי וכן שיפור המצב הביטחוני, הביאה את ראשי הבהאים לרכוש שטחי אדמה במזרח הכנרת ובעמק הירדן. שטחים אלה נועדו בעיקר כדי ליצור עורף חקלאי אשר יספק מזון לקהילה הבהאית, ועודפי התוצרת נועדו לממן את פעילות הקהילה הבהאית באזור חיפה ועכו. בין השנים 1882–1887 נרכשו האדמות של: אום ג'וני, א-סמרה ונוקייב, והן עובדו על ידי אריסים ערבים ונוהלו על ידי הבהאים. לעומת זאת, בשנת 1909 התיישבו חקלאים בהאים בכפר עדסייה, וייסדו במקום יישוב עצמאי משגשג.
רקע היסטורי > ההתיישבות היהודית במאה ה-20

יישובים ראשונים, לפני מלחמת העולם הראשונה
1901 - הקמת המושבה מנחמיה,
1908 - הקמת חוות כנרת,
1909 - הקמת מושבת כנרת,
1910 - הקמת הקבוצה הראשונה דגניה א',
1910 - הקמת אחוזת פוריה,
1913 - הקמת החווה ביתניה תחתית
המשך ההתיישבות בתקופת המנדט הבריטי
1920 - הקמת קיבוץ דגניה ב',
1920 - הקמת קבוצת הר כנרת, הקיבוץ נעזב בשנת 1925,
1921 - הקמת קיבוץ דגניה ג' - המתיישבים עזבו ב - 1922 והקימו את קיבוץ גניגר,
1927 - הקמת קיבוץ בית זרע,
1932 - הקמת קיבוץ אפיקים,
1932 - הקמת פרויקט אמת המים,
1932 - פתיחת מפעל החשמל בנהריים,
1935 - הקמת קיבוץ אשדות יעקב,
1937 - הקמת הקיבוצים מסדה, שער הגולן ועין גב, כיישובי חומה ומגדל,
1946 - הקמת קיבוץ אלומות
מלחמת העצמאות ואחריה
1948 - ערביי האזור נוטשים את היישובים שלהם: צמח, עובידייה, קדיש (יישוב בדואי משבט דלייקה, על הרכס בין המושבה כנרת לפוריה)
1949 - הקמת הקיבוצים: מעגן, תל קציר והאון
ראו גם

ארץ כינרות
בהאים בעמק הירדן
מועצה אזורית עמק הירדן
בקעת הירדן
לקריאה נוספת

אסף אגין, עמק במערכה - המערכה לבלימת הפלישה הערבית בעמק הירדן, מאי 1948, הוצאת טפר, 2021
ערן אלדר, מלחמת העמקים, התשה, צבא ואזרחים בחזית הצפון-מזרחית 1970-1967, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2022
הערות שוליים

↑  יהושע בן אריה, עמק-הירדן התיכון, עמודים 120–132, הוצאת הקיבוץ המאוחד, מרחביה, 1965
↑  יהושע בן אריה, עמק-הירדן התיכון, עמודים 133–137, הוצאת הקיבוץ המאוחד, מרחביה, 1965
↑  יהושע בן אריה, עמק הירדן התיכון, עמודים 133–149, הוצאת הקיבוץ המאוחד, מרחביה, 1965
↑  יהושע בן אריה, עמק-הירדן התיכון, עמוד 143, הוצאת הקיבוץ המאוחד, מרחביה, 1965
↑  בן אריה וישראל ברטל, ההיסטוריה של ארץ ישראל, שלהי התקופה העות'מאנית (1917-1799), כרך שמיני, עמודים 28–30, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 1983
↑  יהושע בן אריה, עמק-הירדן התיכון, עמודים 148–150, הוצאת הקיבוץ המאוחד, מרחביה, 1965
↑  זאב וילנאי, המעוטים בישראל, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 1959, עמודים 68–71
↑  יהושע בן אריה, עמק-הירדן התיכון, עמוד 186, הוצאת הקיבוץ המאוחד, מרחביה, 1965
↑  מוקי צור, לא בעבים מעל, מאה ראשונה לדגניה, עמוד 262, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ירושלים, 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4389567-0  LNB: 000320442  NKC: ge601747  SUDOC: 158896521  VIAF: 106144648522920957599   WorldCat (עם VIAF): 106144648522920957599 
תל עובדיה
מראה כללי של תל בית-ירח, ברקע הכנרת
עמק הירדן בשנת 1915
אמת המים מהירדן לשדות הקיבוצים
עמק הירדן מדרום לכנרת, תצפית מהמצפור בכביש 767 היורד מצומת אלומות למושבה כנרת. במרכז התמונה קבוצת כנרת, מעליה דגניה א, משמאל התמונה חוות כנרת
פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה

פרדיננד הראשון (Ferdinand I, ‏19 באפריל 1793 - 29 ביוני 1875) היה קיסר אוסטריה, נשיא הקונפדרציה הגרמנית, מלך הונגריה ובוהמיה בין השנים 1835–1848.
ביוגרפיה

פרדיננד נולד בווינה ב-19 באפריל 1793, לפרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה. בשל היות הוריו בני דודים כפולים, היה פרדיננד רפה שכל ובעל פגמים נוירולוגים, אפילפסיה ופגמים בדיבור, למרות כל זאת הוא ישב בבגרותו בישיבות מועצת המדינה כדי להכינו לתפקידו העתידי כקיסר. בשנת 1830 התחתן פרדיננד עם מריה אנה מסבויה, בתם של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה ומריה תרזה מאוסטריה-אסטה, מלכת סרדיניה, אולם רופא החצר טען כי אין זה סביר שפרדיננד יוכל לממש את הנישואים, עקב בעיותיו הרבות.
בשנת 1835 מת אביו פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה, ופרדיננד עלה במקומו לשלטון. למרות שפרדיננד לא הוכרז כנכה או כשוטה במהלך כהונתו המדינה נשלטה בעיקר על ידי ראש ממשלת אוסטריה דאז, הנסיך מטרניך.
בשנת 1848 ויתר פרדיננד על תאריו המלכותיים במהלך אביב העמים, ואחיינו פרנץ יוזף עלה לשלטון במקומו, ושלט במהלך 68 השנים הבאות. ב-29 ביוני 1875 מת פרדיננד בפראג, ונקבר בקריפטה המלכותית בווינה.
פאנהארד AML

| --- | --- |
שריונית AML 90 במוזיאון יד לשריון
שריונית AML 90 במוזיאון יד לשריון
 מידע כללי
 סוג:  שריונית
 מדינה מייצרת:  צרפתצרפת
 יצרן:  פאנהארד 
 שנת ייצור:  1960
 מערכה מרכזית:  מלחמת המושבות הפורטוגזית, מלחמת העצמאות של זימבאבווה, מלחמת ששת הימים, מלחמת העצמאות של מוזמביק, המלחמה בסהרה המערבית, מלחמת פוקלנד, מלחמת האזרחים בלבנון, סיורי גבול בצפון אירלנד במהלך הצרות
 יחידות שיוצרו:  4,812 
 מידע טכני
 אורך:  4.15 מטרים
 רוחב:  1.97 מטרים
 גובה:  2.07 מטר
 משקל:  5.5 טון
 מהירות:  90 קמ"ש
 טווח פעולה:  600 קילומטר
 מנוע:  מנוע בנזין בעל 4 צילינדרים קירור אוויר
 צוות:  3
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  AML 20‏:תותח 20 מ"מ AML 60‏:מרגמה 60 מ"מ AML 90‏:תותח 90 מ"מ
 חימוש משני:  2 מקלעי מאג 7.62 מ"מ
 
פאנהארד AML (בצרפתית: Panhard L’automitrailleuse légère; שריונית קלה) הוא שמה של שריונית קלה מתוצרת חברת פאנהארד. השריונית יכולה לשאת חימוש עיקרי מסוגים שונים - תותח בקוטר 90 מ"מ מהיר ירי, מרגמה נטענת לוע בקוטר 60 מ"מ, או תותח קל בקוטר 20 מ"מ. לרכב הנעה 4X4 קבועה, המשפרת את עבירותו.
פיתוח ומאפיינים

במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 השתמש צבא צרפת בשריונית מדגם דיימלר פֶרֶט (אנגלית: Daimler Ferret) מתוצרת בריטניה. עם יציאתן של שריוניות אלה מן השירות החליט הצבא הצרפתי להזמין את השריוניות הבאות מיצרן צרפתי, וחברת פאנהארד נבחרה למשימה. בסך הכל נבנו מאז כ-4,000 שריוניות AML בגרסאות שונות, שיוצאו ליותר מ-30 מדינות. כ-1,600 שריוניות יוצרו ברישיון בדרום אפריקה, בשם אֵלנד 60 או 90.
בנוסף לדגמי השריוניות פותח גם נגמ"ש המבוסס על השריונית, שכינויו פאנהארד M3. מערכות ההפעלה של דגם M3 ודגמי AML כמעט זהות, וכך ניתן להפעיל את הרכבים השונים תוך חיסכון רב בעלויות ההפעלה.
לשריוניות AML מתלה קפיצי ובלמי תוף. לשריונית אין היגוי או בלמים הידראוליים, ורק שני הגלגלים הקדמיים הם בעלי יכולת היגוי. הצמיגים הם בעלי פנימית ממולאת בחנקן, המאפשרת המשך נסיעה גם במקרה של תקר. מנוע השריונית הוא מנוע בנזין, אם כי השריוניות של צבא אירלנד שודרגו למנועי דיזל.
תת דגמים

לAML כמה תת-דגמים, אך לכולם אותה תצורה: נהג היושב בתובת השריונית, וצריח ובו שני אנשי צוות. בכל צד של השריונית יש דלת, והמנוע נמצא מאחור.
AML 60 - נושאת מרגמה בקוטר 60 מ"מ, נטענת לוע
AML 60 HE 60-7 - נושאת מרגמה בקוטר 60 מ"מ, נטענת לוע ושני מקלעים 7.62 מ"מ
AML 60 HE 60-12 - נושאת מרגמה בקוטר 60 מ"מ, נטענת לוע ומקלע 7.62 מ"מ
AML 60 HE 60-20 - נושאת מרגמה בקוטר 60 מ"מ, נטענת לוע ותותח 20 מ"מ
AML 60 S530 - תותח נ"מ מתנייע נושא שני תותחים בקוטר 20 מ"מ, בשימוש צבא ונצואלה
AML 90 - נושאת תותח בקוטר 90 מ"מ
AML 90 לינקס - נושא צריח מתוצרת היספנו סוויזה ובו תותח GIAT F1 בקוטר 90 מ"מ, מערכות לראיית לילה ומד טווח לייזר
אֵלנד 60 - גרסה שיוצרה ברישיון בדרום אפריקה של תת-הדגם AML 60 HE 60-7
אֵלנד 90 - גרסה שיוצרה ברישיון בדרום אפריקה של תת-הדגם AML 90
AML 20 - גרסה עבור צבא אירלנד, נושאת תותח 20 מ"מ
פאנהארד M3 - נגמ"ש המבוסס על שריוניות AML
שירות מבצעי

לפחות 52 שריוניות AML 90 סופקו לצבא לבנון בין השנים 1970–1972. שריוניות אלו היו בשימוש נרחב במהלך מלחמת האזרחים בלבנון.
במהלך מלחמת פוקלנד ב-1982 הפעיל צבא ארגנטינה 12 שריוניות AML 90 של אסקדרון הסיור ה-181 של חיל הפרשים המשוריין, ומספר לא ידוע של שריוניות דומות של האסקדרון ה-10. השריוניות הופעלו ליד פורט סטנלי, והשתתפו בקרב היחיד בין רכבים קרביים משוריינים (רק"ם) במהלך המלחמה, מול רק"ם סיור קל של הצבא הבריטי מדגמי FV101 סקורפיון וFV101 סימיטר מתוצרת בריטניה.
צבא אל סלוודור עשה שימוש בשריוניות AML 90 נגד מורדים קומוניסטים בשנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20.
שירות מבצעי > שירות בצה"ל

בשנת 1966 רכשה ישראל 20 שריוניות מדגם AML 90. השריוניות נועדו להיות חלק מחטיבה 35, חטיבת הצנחנים הסדירה; המטרה הייתה לחזק את יכולת הנ"ט של הצנחנים, על ידי ציודים ברק"ם שניתן להטיסו בקלות לאתר הצניחה שלהם. על פי המידע שנמסר על ידי יצרנית השריונית ניתן להטיס AML 90 במסוק סופר פרלון ("צרעה"), שהיה אז בשירות חיל האוויר הישראלי וכך להביאו במהירות לשדה הקרב, במקביל להנחתת הצנחנים במסוקים או הצנחתם. הכלים שנרכשו אורגנו כסיירת דוכיפת, שהייתה למעשה פלוגת נ"ט שכללה גם ג'יפים נושאי תול"ר (תותחים ללא רתע). מפקד היחידה היה סרן אהוד שני.
לאחר שהשריוניות הגיעו לארץ הסתבר כי הייעוד שניתן להן אינו מעשי; בניגוד לתיאור היצרנים, משקלה היה גדול יותר וניתן היה להטיסה רק כשהיא ריקה, ללא דלק, תחמושת וזיווד. עובדה זו הפכה את ההטסה הקרבית ללא מעשית. הניסיון הקרבי שהצטבר בהמשך הראה שגם יכולתן של השריוניות להתמודד עם טנקים של האויב מוגבלת מאד.
במלחמת ששת הימים צורפה סיירת דוכיפת לחטיבת הראל, והשתתפה בקרב על ירושלים. השריוניות סבלו אבדות כבדות בקרב מול טנקים ירדניים בתל אל פול, ומפקד היחידה נהרג בקרב.
מחלקה של שריוניות AML צורפה לסיירת חרוב, אז בפיקודו של אריה צידון ("צימל"). המחלקה פעלה ככוח החוד של הסיירת בפריצתו המהירה בכביש הצר והתלול מלטרון, דרך בית חורון ועד גבעון של היום, תוך לחימה נגד יחידות של הקומנדו המצרי והצבא הירדני. שריוניות ה-AML פעלו ביעילות רבה, הודות לכושר התמרון ועוצמת האש שלהן.
לאחר המלחמה הוחזרה היחידה לחטיבת הצנחנים. מפקדה החדש היה סרן אמנון ליפקין-שחק, לימים הרמטכ"ל ה-15. היחידה השתתפה עם שאר חטיבת הצנחנים במבצעי מלחמת ההתשה. במבצע תופת, הפשיטה על כראמה, בו היו השריוניות חלק מניסיונות חילוץ הכוחות הישראליים שנלכדו בשטח הירדני. גם בפעולה זו סבלו השריוניות מאבדות, ולאחר מכן הוחלט להוציאן משירות.
מפעילות ומפעילות בעבר

| --- | --- |
 איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות - 49 שריוניות AML 90  אירלנד אירלנד - 52 שריוניות  אלג'יריה אלג'יריה - 44 או 55 שריוניות AML 60  אל סלוודור אל סלוודור - 10 שריוניות AML 90  אקוודור אקוודור - 24 שריוניות  ארגנטינה ארגנטינה - 48 שריוניות AML 90  אתיופיה אתיופיה - 56 שריוניות AML 60  בוסניה והרצגובינה בוסניה והרצגובינה - 12 שריוניות  בורונדי בורונדי - 18 שריוניות  בורקינה פאסו בורקינה פאסו - 15 שריוניות  בחריין בחריין - 26 שריוניות AML 60, ‏22 שריוניות AML 90  בנין בנין - 22 שריוניות  גבון גבון - 24 שריוניות  ג'יבוטי ג'יבוטי - 24 שריוניות  דרום אפריקה דרום אפריקה - 118 שריוניות  ונצואלה ונצואלה - 22 שריוניות  זימבבואה זימבבואה - 20 שריוניות AML 90  חוף השנהב חוף השנהב - 6 שריוניות AML 60‏, 8 שריוניות AML 90  החזית הלאומית של אנגולה (FNLA)‏ - 2 שריוניות  טוגו טוגו - 10 שריוניות  ישראל ישראל - 20 שריוניות AML 90  לבנון לבנון - כ-60 שריוניות AML 90  לסוטו לסוטו - 10 שריוניות  מאוריטניה מאוריטניה - 20 שריוניות AML 60, 39 שריוניות AML 90:  מלאווי מלאווי - 13 שריוניות  מלזיה מלזיה - 140 שריוניות ML 60  מצרים מצרים  מקסיקו מקסיקו - 45 שריוניות  מרוקו מרוקו - 38 שריוניות AML 60, 140 שריוניות AML 90  ניגריה ניגריה - 60 שריוניות AML 60, 120 שריוניות AML 90  ניז'ר ניז'ר - 125 שריוניות  סודאן סודאן - 6 שריוניות AML 90  סומלילנד סומלילנד  סנגל סנגל - 24 שריוניות AML 60‏, 28 שריוניות AML 90  עיראק עיראק - 10 שריוניות  ערב הסעודית ערב הסעודית - בין 235 ל-300 שריוניות  פורטוגל פורטוגל - 32 שריוניות AML 60, 15 שריוניות AML 90  צ'אד צ'אד - 50 שריוניות  צרפת צרפת - 905 שריוניות  קולומביה קולומביה - 40 שריוניות בשירות המשטרה הלאומית  קמרון קמרון - 100 שריוניות  קמבודיה קמבודיה  קניה קניה - 72 שריוניות  רואנדה רואנדה - 12 שריוניות AML 60  רודזיה 1968 רודזיה - 34 שריוניות אלנד 60 ואלנד 90  הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו - למעלה מ40 שריוניות  תוניסיה תוניסיה - 10 שריוניות AML 60,‏ 20 שריוניות AML 90  תימן תימן - 185 שריוניות
הערות שוליים

↑  על פי המידע בפורום פרש צבא וביטחון, במיוחד הערות 34 ו-39.
עץ הלחם

ערך זה עוסק במין צמח שפירותיו משמשים להכנת מזון. אם התכוונתם לסוג צמח שגזעו משמש להכנת מזון עמילני, ראו .
| עץ הלחם |
| --- | --- |
 פרי עץ הלחם
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ורדנאים
משפחה:: תותיים
סוג:: לחמן
מין:: עץ הלחם
שם מדעי
 Artocarpus altilis ‏פוסברג, 1941
עצי לחם בהוואי
פרי עץ הלחם: שלם, חתוך לרוחב וחתוך לאורך
עץ הלחם (שם מדעי: Artocarpus altilis) הוא עץ פרי הנפוץ באזורים בעלי אקלים טרופי. טעמו של הפרי לאחר בישול דומה מאוד לזה של לחם (ומכאן נובע שמו). במקור גדל העץ רק בחצי האי המלאי ובאיי האוקיינוס השקט עד שבמאה ה-18 הוא יובא למדינות נוספות על ידי סגן ויליאם בליי מהצי המלכותי הבריטי שחיפש מקורות מזון זולים ועשירים באנרגיה עבור העבדים שהחזיקו הבריטים באיים הקאריביים.
תכונות

עצי הלחם גדלים עד לגובה של כעשרים מטרים והם מתאפיינים בעלים גדולים ועבים בעלי מבנה נוצתי.
עצי הלחם הם צמחים בעלי תפוקה גבוהה מאוד של מזון - עץ בודד מסוגל להפיק עד 200 פירות בעונה - לפי הלחות בסביבתו (לדוגמה, בדרום הודו עצים מפיקים בין 150 ל-200 פירות בעוד שבאיים הקאריבים הממוצע לעץ עומד על 25).
פרחי עצי הלחם מתחלקים לזכר ונקבה, כאשר שני המינים צומחים מאותו עץ. הפרחים הזכריים צומחים ראשונים, והנקבות שצומחות זמן קצר מאוחר יותר מוכנות להאבקה תוך שלושה ימים. ההאבקה מתבצעת לרוב על ידי עטלפי פרי. בניגוד לרוב הפירות בטבע, פירות עצי הלחם לא מתפתחים משחלות הפרח כי אם מהעטיף הנפוח שלו. פירות עץ הלחם דומים בגודלם לאשכוליות וקליפתם קשה. הפרי עמילני וכיום ניתן למצוא פירות עצי לחם ללא גרעינים.
כמו שאר מיני משפחת התותיים עצי הלחם מיצרים מיץ דמוי חלב המשמש לאיטום סירות.
שימושים > כפרי מאכל

פירות עץ הלחם מהווים מרכיב מזון עיקרי באזורים טרופיים רבים. הצמח, שכיום נפוץ גם מחוץ לאזור גידולו המקורי, עשה דרכו מאי לאי תודות למטיילים פולינזים שלקחו איתם שורשים וגבעולים חיים של הצמח בסירותיהם. פרי עץ הלחם עשיר בעמילן, בוויטמין B1 ובוויטמין C.
ניתן לאכול את פרי עץ הלחם לאחר בישול או להשתמש בו כמרכיב במתכונים מורכבים. טעמו של הפרי לאחר בישול דומה מאוד לזה של לחם (ומכאן נובע שמו). נהוג לאכול את הפירות המבושלים יחד עם חלב קוקוס ועלי בננה אפויים, או לחלופין צלויים מעל אש וממולאים בחלב קוקוס, סוכר, חמאה, בשר או פירות אחרים.
שימושים > כפרי מאכל > שימור הפרי

כיוון שפרי עץ הלחם עונתי, התפתחו שיטות לשימורו וכך הפך למרכיב מזון מרכזי במקומות שונים. טכניקה לשימור הפרי שהתפתחה במהלך השנים היא קבירת פירות מקולפים בבור עטוף בעלים למשך מספר שבועות, עד שלבסוף הם תוססים והופכים לעיסה המשתמרת למשך יותר משנה (קיימים דיווחים על בורות בהם הצליחו לשמור פירות למשך שלושים שנים). גם ללא שימור, מפיקים רוב סוגי עצי הלחם מספר מצומצם של פירות שלא בעונה הסדירה, כך שתמיד ניתן למצוא על העץ פירות טריים.
שימושים > כחומר גלם - עץ

מלבד פרי למאכל, לעץ הלחם שימושים נוספים: כעץ גולמי בבנייה ובבניית סירות בשל עמידותו בפני טרמיטים ותולעים. קליפת העץ משמשת להכנת נייר. לעץ אף שימושים רפואיים מסורתיים, החל מטיפול בדלקות עיניים וכלה בטיפול בכאבים בגב התחתון.
שימושים עתידיים

באוגוסט 2022 דווח על מחקר מאוניברסיטת נורת'ווסטרן, שהתפרסם בכתב העת PLOS Climate, שפרי עץ הלחם יוכל לצמוח למרות השינויים האקלימיים הצפויים, ויוכל להיות פתרון חלקי למשבר התזונה בעולם בעקבות המשבר האקלימי.
במיתולוגיה

על פי המיתולוגיה ההוואיית עץ הלחם נוצר בעקבות הקרבתו של אל המלחמה קוו. קוו, שהתחזה לאיכר התאהב בבת תמותה, נישא לה והקים עמה משפחה. כעבור מספר שנים פקד את הכפר רעב כבד, והאל, שלא יכול היה עוד לראות את משפחתו סובלת, אמר לאשתו שהוא מסוגל להצילם אולם הוא יאלץ לעזוב אותה לנצח. אשתו סירבה בתחילה, אולם משילדיה החלו מתים מרעב, היא הסכימה. קוו יצא אל גינת ביתו, שם הוא נפרד מאשתו וצלל אל תוך האדמה עד שרק ראשו נותר מבצבץ מהחול. אשתו התאבלה במקום בו נעלם ימים ולילות ודמעותיה השקו את הקרקע. לאחר זמן מה, גדל במקום שתיל קטן, שעד מהרה הפך לעץ ענק ממנו גדלו פירות שהספיקו עבור הכפר כולו. היה זה עץ הלחם הראשון.
בתרבויות מסוימות, נוהגים לשתול את עץ פרי הלחם כשילד נולד, כדי להבטיח שלילד יהיה אוכל לשארית חייו.
הערות שוליים

1 2 3  יוגב ישראלי, מחקר: לנוכח משבר האקלים, פירות עץ הלחם יכולים להיות מזון העתיד, באתר ynet, 21 באוגוסט 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282646105171  GND: 4492010-6
פסל אלינור ריגבי

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  טומי סטיל 
 תאריך יצירה:  3 בדצמבר 1982 
 טכניקה וחומרים:  ארד 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  120 ס״מ 
 גובה:  128 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  ליברפול
 קואורדינטות:  53°24′25″N 2°59′11″W﻿ / ﻿53.40686°N 2.98647°W﻿ / 53.40686; -2.98647
 
פסל אלינור ריגבי הוא פסל הניצב ברחוב סטנלי שבעיר ליברפול שבאנגליה. הפסל עוצב ונוצר על ידי הזמר והפסל טומי סטיל והוא מבוסס על הדמות המתוארת בשירה של להקת הביטלס, אלינור ריגבי, שנכתב על ידי לנון-מקרטני.
היסטוריה

בשנת 1981, כאשר קיים טומי סטיל הופעה בליברפול, הוא הציע למועצת העיר ליברפול ליצור פסל כהוקרה ללהקת הביטלס. הסכום שאותו דרש עבור הפסל היה 3 פני, כרמז לשם המופע שלו "Half a Sixpence". המועצה קיבלה את ההצעה, מתוך כוונה שהפסל ימשוך אליו תיירים, והקצתה 4,000 ליש"ט למימון העלות. עבודת הפיסול ארכה תשעה חודשים וב-3 בדצמבר 1982 הוסר הלוט מעל הפסל על ידי סטיל.
תיאור

הפסל כולל דמות עשויה ארד הישובה על ספסל מאבן. גובהו של הפסל הוא 128 ס"מ, רוחבו 120 ס"מ ועומקו 96 ס"מ. הפסל מתאר אישה היושבת עם תיק יד על ברכיה, שקית קניות מפלסטיק מימינה ועותק של העיתון "ליברפול אקו" (Liverpool Echo) משמאלה. משקית הקניות מבצבץ בקבוק חלב ועל גבי העיתון ציפור דרור ופיסת לחם. האישה מביטה על הציפור.
על גבי הקיר שמאחורי הדמות קבועה טבלה ועליה הכיתוב:
אלינור ריגבי 
 מוקדש ל"כל האנשים הבודדים..." 
 פסל זה נוצר ונתרם לעיר ליברפול 
 על ידי טומי סטיל כהוקרה ללהקת הביטלס. 
 עבודת היציקה מומנה על ידי העיתון ליברפול אקו. 
 דצמבר 1982
פרעות חמה (1964)

פרעות חמה התרחשו באפריל 1964 בעיר חמה שבסוריה והיו הראשונות בין שלטון מפלגת הבעת' לתנועת האחים המוסלמים, כשנה לאחר עליית הבעת' לשלטון בהפיכה. המהומות דוכאו באמצעות כוח צבאי רב, שהוביל לכ-70 עד 100 הרוגים בקרב האחים המוסלמים, והרס חלקי של שכונות העיר חמה. חמה המשיכה להיות מרכז אסלאמיסטי גם בשנים שלאחר מכן במרד האיסלאמי.