stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התקופה הפרה-קולומביאנית
ציר הזמן של התרבויות הפרה-קולומביאניות > אמריקה הדרומית - אזור פרו > תקופת האופק האמצעית > תרבות סיקן

תרבות סיקן (אנ') זהו כינויה של תרבות שאכלסה החוף הצפוני של אזור פרו בסביבות השנים 750–1375. תרבות זו ירשה את אזורם של תרבות המוצ'ה, וחולקת סממנים תרבותיים שונים עם תרבות המוצ'ה, וישנה מחלוקת בין ארכאולוגים ואנתרופולוגים בשאלה האם השתיים הן תרבויות נפרדות, או שסיקן היא תרבות ההמשך של המוצ'ה.
החברה הסיקנית הייתה היררכית, ומעמד צר של אליטה נהנה משפע של תכשיטים שהוכנו על ידי מתכות שונות דוגמת זהב וארד. נראה שהחברה הייתה תאוקרטית, ושמעמד האליטה שלט באופן מכריע במשאבי כוח האדם של החברה, אשר נוצלו, בין השאר, לבניית מבנים מונומנטליים עבור טקסים דתיים ועבור אנשי האליטה. התקדמות ביכולת הייצור של המזון, בזכות טכניקות חקלאות שונות, איפשרו את היווצרותו של מעמדות בעלי מלאכה ופועלים אשר עמדו לרשותם של בני האליטות.
הסיקנים הקימו רשת סחר רחבת היקף, אשר סיפקה להם סחורות ייחודיות מאזור קולומביה ואקוודור, וסייעה להם להפיץ את האמונות הדתיות שלהם והמבנה הפוליטי-חברתי שלהם. הסיקנים נעזרו בהרבעת הלמות ההמונית שבצעו המוצ'ה בימיהם באזור, כדי לארגן שיירות למות שהובילו את סחורותיהם למרחקים גדולים.
בצורת מהמאה ה-11 שנמשכה 30 שנים גרמה למהפכה פוליטית דרמטית בתרבות, מאחר שבני האליטה הבטיחו להמונים שזכות הנהגתם הדתית יובטח להם שפע, וכשזה לא קרה הוביל הדבר להתקוממות של המעמדות הנמוכים, אשר החריבו מקדשים רבים של תרבותם.
התרבות נכבשה במאה ה-14 על ידי ממלכת צ'ימור.
ציר הזמן של התרבויות הפרה-קולומביאניות > אמריקה הדרומית - אזור פרו > ימי הביניים המאוחרים

תקופת הביניים המאוחרת לרוב מתוארכת לשנים 1476-1000 לספירה. תקופה זו היא בסימן פיזור פוליטי בו שולטות מדיניות עצמאית באזורים שונים. חלק מהישויות הפוליטיות הללו יהיו אלו שיעמדו בחזית ההתנגדות להתרחבות שליטתם של בני האינקה בתקופת האופק המאוחרת.
ציר הזמן של התרבויות הפרה-קולומביאניות > אמריקה הדרומית - אזור פרו > ימי הביניים המאוחרים > צ'ימור

ממלכת צ'ימור צברה חשיבות ועוצמה באזור פרו בהדרגה. עם דעיכתה של תרבות המוצ'ה בימי הביניים המוקדמים, נבנו בהדרגה שתי ישויות פוליטיות חדשות, והן תרבות סיקן שבצפון, ותרבות צ'ימור שבדרום. בערך בשנת 850 נבנתה העיר צ'אן צ'אן שתהפוך בהמשך לבירת ממלכת צ'ימור. בשיאה השתרעה העיר על פני 20 קמ"ר, ועל פי ההערכות התגוררו בה כ-30 אלף תושבים, והיא נחשבת לעיר הטרום-קולומביאנית הגדולה ביותר באמריקה הדרומית.
בסביבות שנת 1100 השתלטה צ'ימור על שטחה של תרבות הווארי הדועכת ובמאה ה-14 גם על שטחה של תרבות סיקן. בשיאה השתרעה הממלכה לאורך כ-1000 קילומטרים של קו החוף של האוקיינוס השקט, והייתה הישות הפוליטית הגדולה ביותר של האזור בימי הביניים המאוחרים.
עם התפשטות אימפריית האינקה, נכבשה צ'ימור ורבים מבני התרבות עבדו כדי לספק מותרות לבני האינקה.
ציר הזמן של התרבויות הפרה-קולומביאניות > אמריקה הדרומית - אזור פרו > ימי הביניים המאוחרים > איימרה

תרבות איימרה התפתחה באזור בו החקלאות קשה, ובבסיס התרבות כלכלה של רעיית עדרי למה מצויה ואלפקה בכרי דשא גס, לצד דיג וגידולים בסיסיים של תפוחי אדמה, תירס, קינואה ועוד. בני איימרה התנהלו מבחינה פוליטית במתכונת של מספר מדינות שונות לעמים שונים שהשתייכו לתרבות זו, כשהמשמעותיות שבהן הן ממלכת קויה וממלכת לופאקה.
בשיאה שלטה התרבות על שטחים נרחבים בתפר שבין פרו, בוליביה, צ'ילה וארגנטינה, מסביבות שנת 1200. בסביבות שנת 1430 החלו בני האינקה בניסיונות השתלטות על שטחיהם של האיימרה, עד אשר בסביבות שנת 1500 הצליחה אימפריית האינקה לכבוש שטחיהם. תחת שלטון האינקה, ביצעו בני האיימרה ניסיונות מרד שונים כנגד האינקה.
ציר הזמן של התרבויות הפרה-קולומביאניות > אמריקה הדרומית - אזור פרו > תקופת האופק המאוחרת

זוהי התקופה הפרה-קולומביאנית האחרונה, שנהוג להתייחס אליה בטווח השנים 1534-1476. תקופה זו מאופיינת בעיקר בהופעתה של אימפריית האינקה, ומתחילה עם הרחבת שליטתם מחוץ לאזור קוסקו, ועד בואם של האירופים שמסיים את התקופה הפרה-קולומביאנית.
ציר הזמן של התרבויות הפרה-קולומביאניות > אמריקה הדרומית - אזור פרו > תקופת האופק המאוחרת > אינקה

בני האינקה התיישבו באזור קוסקו שבפרו בסביבות שנת 1200, ובמשך כ-200 שנים היו עסוקים בסכסוכים מקומיים עם עמים נוספים שגרו באותו האזור. בשנת 1438 עלה לשלטונם אינקה פאצ'אקוטי, שהחל מסע כיבושים, שבנו טופאק אינקה יופאנקי המשיך לאחר מותו. בתוך פחות מ-60 שנה הושלם מסע הכיבושים של תרבות האיימרה הסמוכה, ממלכת צ'ימור מצפון ושטחים רבים נוספים.
לתקופה קצרה בהיסטוריה שלטה אימפריית האינקה על שטח גדול באמריקה הדרומית, שכלל חלקים מהמדינות המודרניות פרו, בוליביה, אקוודור, צ'ילה וארגנטינה. באימפריה זו חיו כ-10 מיליון איש בני עמים שונים, שדיברו ביותר מ-700 שפות. בירתה של האימפריה הייתה העיר קוסקו הנמצאת בשטחה של פרו.
האימפריה התקיימה עד כיבושה על ידי הספרדים בשנת 1533. שנה לאחר מכן הוצא להורג קיסר האינקה האחרון בידי הקונקיסטאדורים הספרדים.
ציר הזמן של התרבויות הפרה-קולומביאניות > אמריקה הדרומית - אזורים נוספים

מעבר לאזור פרו ולכמה אזורים סמוכים, במרבית החלקים הנוספים של אמריקה הדרומית התקיימו תרבויות אשר לא יצרו חברות פוליטיות מורכבות כמו באזור פרו.
על פי ממצאים שונים בערך משנת 500 החלה תקופת ההתעצבות שתי תרבויות ארוכות ימים: הגוארני - אשר חיו באזור פרגוואי בעשרות שבטים נפרדים, בכפרים קטנים כציידים-לקטים נוודים למחצה, בעלי חקלאות, והטופי - שהיו קבוצת השבטים הגדולה ביותר בברזיל, וכללה בימי השיא שלה כ-250 שבטים, והתמחו בחקלאות חיתוך ושריפה.
בסביבות שנת 800 שגשגו תרבויות נוספות וביניהן: התרבות המרז'וארית (אנ') שחיו במרז'ו שבצפון ברזיל ונודעת בסגנון הקדרות העשיר שלה ; באזור קולומביה החלה תקופתה של תרבות מואיסקה (אנ'), שהספרדים החשיבו אותן בתור אחת מארבע הציוויליזציות העיקריות של אמריקה, בזכות עבודות הזהב שלהן דוגמת רפסודת מואיסקה (אנ') ; ממלכת טאירוֹנָה (אנ') שהתפתחה אף היא בקולומביה, אשר בני תרבותה בנו את "העיר האבודה" בתחילת המילניום השני, העיר הגדולה בהיסטוריה העתיקה של קולומביה ואחת הגדולות שבערים העתיקות בדרום אמריקה.
בסביבות שנת 900 החלה צמיחתם של כמה מהתרבויות הקרביות הגדולות של התקופה הפרה-קולומביאנית, קאריבּ (אנ') ואראוואק (אנ'), אשר מעבר לאיים הקריביים ניהלו חיי יבשה באזור ונצואלה, סורינאם וצפון ברזיל של היום. בני האראוואק נודעים כמפותחים יחסית, אולם בני הקאריב נודעו כקניבלים שהרגו ואכלו את בני השבט המקביל ולקחו את נשותיהם.
עדויות שונות מצביעות על סביבות שנת 1300 כתחילת גיבושן של כמה מהתרבויות ששלטו בחלקים הדרומיים של ארגנטינה וצ'ילה, ביניהן תרבות המפוצ'ה, בני הפאואנצ'ה (אנ') ובני הטוולצ'ה (אנ'). בסביבות שנת 1400 מצטרפות אל מפת הממצאים כמה תרבויות נוספות, ביניהן תרבות הויצ'י (אנ') שחיים בתפר שבין ארגנטינה לבוליביה.
מרבית התרבויות האלו שרדו וחיו באופן חופשי עד הגעתם של הספרדים והפורטוגזים.
ראו גם

מסעות מוקדמים ליבשת אמריקה
פלאו-אינדיאנים
ימבול

השכונה היהודית בימבול
המבנה בו שכן בית הכנסת בימבול בין השנים 1896–1948
משמאל: המבנה בו שכן בית הספר היסודי היהודי בימבול. ב-1948, עם העלייה ההמונית לשראל נמכר לעיריית ימבול. המבנה הורחב ושופץ ומשמש בית ספר יסודי בולגרי
ימבול (בבולגרית: Ямбол), עיר בדרום מזרחה של בולגריה, בירת מחוז ימבול הממוקמת 262 ק"מ מהבירה סופיה, 92 ק"מ מבורגס ו-185 ק"מ מרוסה. ימבול ממוקמת על שתי גדותיו של הנהר טונדז'ה ומרוחקת 77 קילומטרים בקו אווירי מהים השחור.
היסטוריה

עדויות להתיישבות אנושית באזור מתוארכות לתקופת האבן החדשה.
ימבול ממוקמת על שרידיו של יישוב מתקופת פיליפוס השני מלך מוקדון. בהמשך נכבש האזור על ידי האימפריה הרומית. ב-293, תקופת הקיסר דיוקלטיאנוס נבנה במקום יישוב בשם דיוספוליס. ב-583 הוחרבה העיר על ידי שבטי האווארים ובהמשך הוקמה מחדש ויושבה על ידי שבטי סלאבים שהגרו לאזור בראשית המאה ה-7. עדות כתובה ליישוב במקום מצויה גם בתעודות ביזנטיות מ-המאה ה-6 בהן מכונה העיר ימפוליס. בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה היה האזור זירת עימותים מול האימפריה הביזנטית והבולגרים הקימו חומה באורך 130 קילומטרים כדי להגן על הממלכה מהצבא הביזנטי החזק ושרידיה מצוים עדיין באזור העיר.
ב-1373 לאחר מצור ממושך שהטיל הסולטאן מוראט הראשון, נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה העות'מאנית. העות'מאנים הגלו רבים מתושביה הנוצרים והיהודים של העיר וישבו תחתם טטרים וטורקים. שמה של העיר שונה לימבולו וממנו נגזר שמה המודרני של העיר. בעידן הרפורמות של הסולטאנים אבדילאזיז ועבדול חמיד השני נבנו באזור מסילות רכבת כחלק מדרכי המסחר לעיר הנמל בורגס ולעיר אדירנה. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבשה העיר על יד צבא האימפריה הרוסית ומתוקף סיכומי קונגרס ברלין נכללה ימבול בשטח המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית. ב-1885 אוחד המחוז ובכלל זה העיר ימבול עם נסיכות בולגריה ובראשית המאה ה-20 מנתה אוכלוסיית העיר כ-15,000 נפשות.
אקלים

בימבול שורר אקלים ממוזג יבשתי. הטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 12oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-0.2oc בינואר ועד 23.2oc ביולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 541 מילימטרים ונמוכה מהממוצע הארצי העומד על 650 מילימטרים.
דמוגרפיה וכלכלה

בשלהי המאה ה-20 וראשית המאה ה-21 מצויה הייתה אוכלוסיית ימבול במגמת קיטון (תמותה לעומת ילודה) ובמגמת הגירה שלילית, בעיקר הגירת עבודה למערב אירופה. בין 1998–2004 קטנה אוכלוסיית העיר ב-9.67%. התאוששות מסוימת בכלכלה הבולגרית מחד והמשבר הכלכלי באירופה מאידך, הביא לשינוי במאזן ההגירה ובין 2004 - 2010 גדלה אוכלוסיית העיר ב-2.5%. עיקר התוצר המקומי הגולמי מגיע מתעשייה. בימבול מפעלי מזון, טקסטיל, עיבוד טבק ומכונות חקלאיות. בשטח הרשות המקומית ישנה חקלאות מפותחת ומגדלים חיטה, שעורה, שיפון וחמניות להפקת שמן. בראשית המאה ה-21 הייתה ימבול לעיר הראשונה בבולגריה אשר בתי תושביה חוברו לתשתית גז טבעי.
ספורט

בעיר קיימת קבוצת כדורסל הנקראת "טונדז'ה ימבול", שמתמודדת בליגת העל הבולגרית בכדורסל ואף זכתה בתארים בעבר.
הקהילה היהודית

בעיר ימפוליס התגוררה קהילה יהודית רומניוטית, אשר הוגלתה לאנטוליה לאחר הכיבוש העות'מאני. באיסטנבול התקיים בית כנסת ובו קהל מתפללים שנקרא קהל יאמבולו אשר שימש את יהודי העיר שהוגלו והפכו לעובדי כפייה, וכונו בטורקית עות'מאנית סוּרְגוּן. בהמשך התירו העות'מאנים ליהודים לחזור ולהתיישב בעיר ובני הקהילה היו ברובם סוחרים זעירים בתחום המזון והסדקית.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נמלטו יהודי העיר ימבול מחמת הקרבות ורדיפות החיילים הרוסים ומצאו מקלט זמני בעיר קירקלארלי(אנ'). בראשית המאה ה-20 נכללה קהילת ימבול ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה כ-1,000 נפשות. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מנתה הקהילה 1,600 נפשות שהיוו כ-10% מתושבי העיר.
ב-1881 נפתח בעיר בית ספר יסודי יהודי ובו למדו 117 תלמידים. בהמשך כלל בית הספר גם חטיבת ביניים ("טרום גמנסיה"). ב-1896 נחנך בית הכנסת בימבול אשר שכן על שרידי בית כנסת קדום. מנתוני מערכת החינוך עולה כי ב-1920 למדו 96 תלמידים במערכת החינוך היהודית בעיר, ב-1924 למדו 86 תלמידים וב-1925 ירד מספרם ל-65, כאשר הממשלה הבולגרית מימנה 6% מתקציבה. בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 חלה ירידה הדרגתית נוספת בכמות התלמידים, אשר חפפה למגמת ההגירה השלילית של בני הקהילה היהודית בעיר מחד ולעלייה בשיעור ההתבוללות מאידך.
ב-29 באוגוסט 1920 יוצגה קהילת ימבול בכנס הקהילות היהודיות המאורגנות בממלכת בולגריה שהתקיים בסופיה, על ידי ראשי הקהילה שלמה סידי, חיים ודוד קריספין. באפריל 1926 התקיימו בחירות לוועדי הקהילות בבולגריה ובימבול ניגשה לבחירות רק רשימה אחת, ציונית מאוחדת ללא מתנגדים. בבחירות שנערכו ב-1932 זכתה רשימת סוציאליסטים וקומוניסטים ברוב דחוק על פני הרשימה הציונית.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 1,193 נפשות, בהמשך הוחל עליהם החוק להגנת האומה והגברים בגילאי 20–40 נלקחו לעבודות כפייה. לאחר המלחמה נמנו בימבול כ-1,000 יהודים ומבין ראשיה של הקהילה טרום העלייה ניתן למנות את ד"ר בכור קרישפין, ברוך אברהם אשכנזי, יעקב ולוי ביז'רנו. בימבול נולדו הסופר והעיתונאי מרדכי אבישי, המשפטן ברוך ברכה, הארכיונאי וההיסטוריון משה מוסק והבמאי ניסים מוסק.
לאחר גל העלייה למדינת ישראל בין 1948–1950 נותרו בעיר 333 יהודים ובראשית המאה ה-21 מנתה הקהילה 90 נפשות.
ערים תאומות

רומניה טרגו ז'יו, רומניה
צרפת וילג'ואיף, פריז, צרפת
פולין סיראדז, פולין
אוזבקיסטן אנדיז'ן, אוזבקיסטן
רוסיה איז'בסק, רוסיה
אוקראינה ברדינסק, אוקראינה
טורקיה אדירנה, טורקיה
גרמניה האלה, גרמניה
לקריאה נוספת

מרדכי אבישי, שיבה לנופים גנוזים, הוצאת ירון גולן, תל אביב-יפו, 2001.
הערות שוליים

↑  ימבול-סקירה היסטורית, באתר הרשות המקומית ימבול (בבולגרית).
1 2 3  צבי קרן, ימבול-סקירה היסטורית, באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהדות בולגריה.
↑  האקלים בימבול, באתר הרשות המקומית ימבול (בבולגרית).
↑  ימבול-נתונים דמוגרפיים, באתר הרשות המקומית ימבול (בבולגרית).
↑  חיים קשלס, דורות הראשונים, בתוך:אנצקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 53, בהתייחס לשמה הקודם של העיר-לוזנגראד.
↑  חיים קשלס, דורות הראשונים, עמוד 65.
↑  לוחות סטאטיסטיים, בתוך: אנצקילופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 645-662.
↑  אלברט רומנו, תקנון הקהילות והקונסיסטוריון, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 439.
↑  אלברט רומנו, תקופת המשבר והפילוג 1930-1940, בתוך אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1968, עמודים 583-588.
↑  אלברט רומנו, אישים, בתוך אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוים 637-638.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה - כרך ד', מאחורי מסך הברזל, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמוד 296.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548027805171  GND: 4357055-0  LCCN: n81011179  MusicBrainz: bb309efa-7bb9-407a-9dd7-b056e3eb9eec  NKC: ge923279  VIAF: 129010551   WorldCat (עם VIAF): 129010551
יענקל'ה סגל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ירושלים, ישראל
 עיסוק:  מוזיקאי
 סוגה:  עולם • ג'אז
 כלי נגינה:  ג'ומבוש • בוזוקי • טאר • עוד • גיטרה בס • כלי מיתר
 שיתופי פעולה בולטים:  הפרויקט של עידן רייכל, טורה-רייכל קולקטיב, רן דנקר, עילי בוטנר, עידן עמדי, עידן רפאל חביב
 https://yankalesegal.com
יעקב (יענקל'ה) סגל הוא מוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה

סגל נולד בירושלים. בוגר בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה במחלקה לג'אז וגיטרה בס.
בשנת 2001 השתתף כנגן גיטרה באלבומו של יוסי בנאי, "לאט", שיצא חמש שנים לפני מותו של בנאי. בשנת 2007 השתתף סגל בעיבוד המוזיקלי של אלבומם של עילי בוטנר ורן דנקר, "שווים". ב-2008, שנה לאחר מכן, הצטרף להרכב המוזיקלי "הפרויקט של עידן רייכל", כנגן טאר, בוזוקי ועוד באלבום הפלטינה "בין קירות ביתי". בין הלהיטים הבולטים בהם ניגן מתוך האלבום ניתן למנות את "מי נהר" ו-"Todas las Palabras". ב-2009 השתתף בסיבוב ההופעות הנלווה של האלבום הנושא את שמו, שזכה להצלחה רבה, במסגרתו הופיע הפרויקט בישראל, ניו יורק, לוס אנג'לס, דרום אמריקה ואפריקה. עוד באותה השנה, השתתף בניגון השירים "דג זהב" ו"עיניים צבע שקט", מתוך האלבום של שרית חדד, "מרוץ החיים". ב-2011 יצא האלבום "הביתה, הלוך חזור" של הפרויקט של עידן רייכל, בו נכללו קטעים מתוך סיבוב ההופעות "בין קירות ביתי".
בשנת 2012 השתתף בהקלטת האלבום "The Tel Aviv Session" של ההרכב "טורה-רייכל קולקטיב", המורכב מעידן רייכל ומוזיקאי המאלי ויו פארקה טורה, תוך שניגן בטאר בשיר "Kfar". ב-2013 ניגן גיטרה בס באלבום "רבע לשש" של הפרויקט של עידן רייכל, שזכה בתואר פלטינה מרובעת. עוד באותה השנה, ניגן גם באלבומו של ויו פארקה טורה, Mon Pays, ובאלבומו של עידן עמדי, "בזמן האחרון", ובאלבומו עידן רפאל חביב, "לאבד עניין בזמן". באותה השנה השתתף בהופעתה של הזמרת האמריקאית אלישה קיז בישראל כנגן כלי מיתר יחד עם עידן רייכל ואייל סלע. ב-2015 ניגן גיטרה בס גם באלבום "היד החמה" של עידן רייכל.
הערות שוליים

↑  יונתן בר גיורא‏, מכתבים ברוח: הסיפורים מאחורי אלבומו האחרון של יוסי בנאי, באתר וואלה, 11 במאי 2016
↑  יענקל'ה סגל, באתר "פזמונט"
↑  עידן רייכל והפרויקט מגיעים לקיסריה, באתר ‏מאקו‏, 15 ביוני 2009
↑  בין קירות ביתי, ההופעה, באתר יוסמיוסיק, ‏2009-01-31
↑  אש להבה: אלישיה קיז הלהיטה את היכל נוקיה, באתר ‏מאקו‏, 4 ביולי 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299636305171  MusicBrainz: 21beba5c-9c27-4710-b904-cda01311fdc5 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחסי אוקראינה–ארגנטינה

| יחסי אוקראינה–ארגנטינה |
| --- | --- |
אוקראינה: ארגנטינה


אוקראינה: ארגנטינה
שטח (בקילומטר רבוע)
603,550: 2,780,400
אוכלוסייה
38,139,491: 45,735,233
תמ"ג (במיליוני דולרים)
178,757: 640,591
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,687: 14,007
משטר
רפובליקה: רפובליקה נשיאותית

יחסי אוקראינה–ארגנטינה הם היחסים הדיפלומטיים בין ארגנטינה לאוקראינה. שתי המדינות נהנות מיחסי ידידות, שחשיבותם מתמקדת בהיסטוריה של הגירה אוקראינית לארגנטינה. האוקראינים בארגנטינה הם הקהילה האוקראינית השנייה בגודלה באמריקה הלטינית (אחרי ברזיל) המונה כ-250,000 אוקראינים וצאצאיהם. שתי המדינות חברות בארגון הסחר העולמי.
היסטוריה

בין השנים 1897–1914, גל האוקראינים הראשון הגיע לארגנטינה עם כ-10,000 אוקראינים שהיגרו לארגנטינה. זמן קצר לאחר מלחמת העולם הראשונה היגרו לארגנטינה כ-70,000 אוקראינים. בפברואר 1921 הפכה ארגנטינה למדינה הראשונה והיחידה באמריקה הלטינית שהכירה וביססה יחסים דיפלומטיים עם אוקראינה. בשנת 1922 איבדה אוקראינה את עצמאותה והפכה לחלק מברית המועצות. זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה היגרו 6,000 אוקראינים נוספים לארגנטינה.
ב-5 בדצמבר 1991 הכירה ארגנטינה בעצמאות אוקראינה לאחר התפרקות ברית המועצות. ב-6 בינואר 1992, ארגנטינה ואוקראינה כוננו יחסים דיפלומטיים. בשנת 1993, שתי המדינות פתחו שגרירויות בבירות זו של זו. בשנת 1995 הגיע נשיא אוקראינה ליאוניד קוצ'מה לביקור רשמי בארגנטינה. בשנת 1998 הגיע נשיא ארגנטינה קרלוס מנם לביקור רשמי באוקראינה.
במהלך סיפוח חצי האי קרים על ידי הפדרציה הרוסית בפברואר – מרץ 2014, ארגנטינה כחברה לא קבועה במועצת הביטחון של האו"ם, הציעה על הצעת החלטה בגנות משאל העם בחצי האי קרים. במרץ 2014 ארגנטינה נמנעה מההצבעה בהחלטה 68/262 של העצרת הכללית של האו"ם שכותרתה "שלמותה הטריטוריאלית של אוקראינה". ממשלתה של נשיאת ארגנטינה לשעבר כריסטינה פרננדס דה קירשנר הצהירה כי יש "סטנדרטים כפולים" לבריטניה וארצות הברית המגנות את משאל העם בחצי האי קרים, אך תומכות במשאל העם באיי פוקלנד. ארגנטינה קראה ל"שלמות אוקראינה "ומאמינה שיש להחזיר את חצי האי קרים לאוקראינה.
בספטמבר 2016 נפגשו נשיא ארגנטינה מאוריסיו מאקרי ונשיא אוקראינה פטרו פורושנקו במהלך העצרת הכללית של האומות המאוחדות בעיר ניו יורק. בשנת 2016, שתי המדינות חגגו 25 שנה מאז כינון היחסים הדיפלומטיים.
ביקורים רמי דרג

ביקורים רשמיים מארגנטינה באוקראינה
נשיא ארגנטינה קרלוס מנם (1998)
ביקורים רשמיים מאוקראינה בארגנטינה
נשיא אוקראינה ליאוניד קוצ'מה (1995)
הסכמים דו-צדדיים

שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים כגון הסכם הגנת השקעות (1995); הסכם על סחר ושיתוף פעולה כלכלי (1996); אמנה ליחסי ידידות ושיתוף פעולה (2000); הסכם ביטול אשרות (2011) והסכם להכרה הדדית בתארים להשכלה גבוהה משתי המדינות (2015).
יחסי סחר

בשנת 2016 הסתכם המסחר בין ארגנטינה לאוקראינה ב-60.5 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של ארגנטינה לאוקראינה כולל: דגים וסרטנים; פירות ואגוזים; זרעים ופירות משמנים; טבק ותחליפיו. הייצוא העיקרי של אוקראינה לארגנטינה כולל: דשנים, מתכות ברזליות ומכונות. החברה הרב לאומית הארגנטינאית Molinos Río de la Plata פועלת באוקראינה.
נציגויות דיפלומטיות

ארגנטינה מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב.
אוקראינה מחזיקה בארגנטינה שגרירות בבואנוס איירס.
יחסי קומורו–שווייץ

| יחסי קומורו–שווייץ |
| --- | --- |
קומורו: שווייץ


קומורו: שווייץ
שטח (בקילומטר רבוע)
2,235: 41,277
אוכלוסייה
870,688: 8,933,409
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,352: 884,940
תמ"ג לנפש (בדולרים)
1,553: 99,060
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה קונפדרטיבית

יחסי קומורו–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין האיחוד של איי קומורו לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה

בין הקונפדרציה השווייצרית לבין האיחוד של איי קומורו מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים שבין שתי המדינות הם יחסים רגועים ולא אינטנסיביים, אך עלו מספר דרכים לגרום לשיתופי הפעולה שבין שתי המדינות להניב פירות. בעיקר בתחום המלגות והתמיכה בארגונים בלתי-ממשלתיים.
שנתיים לאחר עצמאותה של קומורו מצרפת ב-1975, כוננה שווייץ יחסים דיפלומטיים רשמיים עם המדינה הצעירה. משנת 1977 עד שנת 2007 השגרירות השווייצרית בטנזניה הייתה אחראית על היחסים עם קומורו. מאז 2007 השגרירות השווייצרית באנטננריבו, בירת מדגסקר הסמוכה, אמונה על קומורו. באפריל 2012 שוחחו השגריר השווייצרי ובעלי תפקידים שונים מקומורו תוך מטרה למנף ולהעמיק את שיתופי הפעולה שבין שתי המדינות.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, שנים עשר אזרחים שווייצרים התגוררו בקומורו בסוף שנת 2015. עם זאת, קיימת נוכחות מתמדת של שווייצרים באיים למטרות תיירות.
נציגויות דיפלומטיות

שווייץ אינה מיוצגת בקומורו בדרג השגרירות. שווייץ מיוצגת בקומורו בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה במורוני, בירת המדינה. שווייץ האמינה את שגרירותה שבאנטננריבו, בירת מדגסקר הסמוכה, על קומורו.
קומורו אינה מיוצגת בשווייץ, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי פקיסטן–קובה

| יחסי פקיסטן–קובה |
| --- | --- |
פקיסטן: קובה


פקיסטן: קובה
שטח (בקילומטר רבוע)
796,095: 110,860
אוכלוסייה
252,259,078: 10,969,035
תמ"ג (במיליוני דולרים)
338,368: 107,352
תמ"ג לנפש (בדולרים)
1,341: 9,787
משטר
רפובליקה אסלאמית פדרלית ודמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה סוציאליסטית

יחסי פקיסטן–קובה הם היחסים הבילטרליים שבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן לבין הרפובליקה של קובה. לפקיסטן שגרירות בהוואנה ולקובה שגרירות באסלאמבאד. היחסים בין שתי המדינות התחזקו והפכו לחמים אחרי שקובה העניקה סיוע הומניטרי לתושבי חבל קשמיר אחרי רעידת האדמה שחוו ב-2005.
היסטוריה

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-28 באוקטובר 1955. ב-1963 פקיסטן פתחה שגרירות בהוואנה, אולם היא נסגרה ב-1968 ונפתחה מחדש רק ב-1980, כדי להיסגר מחדש ב-1990, מסיבות כספיות. בין 1990 ל-2005 לא היו בין המדינות יחסים רשמיים של ממש. רעידת האדמה בקשמיר ב-2005 הביאה לשינוי כיוון, ושני הצדדים בחנו מחדש את היחסים הדיפלומטיים. ב-24 במאי 2006 נפגשו נשיא פקיסטן פרבז מושארף ושר החוץ הקובני ברונו רודריגז פרילה. ב-1 בנובמבר 2006, שגריר קובה בפקיסטן הכריז ששתי המדינות ניהלו יחסים דיפלומטיים בששת החודשים שקדמו לכך, וכי בכוונתן "לחזק את היחסים בכל התחומים".
היסטוריה > הסיוע הקובני ברעידת האדמה בקשמיר

לאחר רעידת האדמה בקשמיר ב-2005, קובה שלחה למעלה מ-2,400 רופאים ואנשי צוות פרא-רפואי והקימה 32 בתי חולים שדה וכן שני מחנות התאוששות. בסך הכל בוצעו 36 טיסות תובלה מקובה לפקיסטן. בנוסף, שתי הטיסות הראשונות כללו רק רופאים שעברו הכשרה צבאית. מעבר לכך, 30 חולים הוטסו לקובה כדי לקבל טיפול רפואי. נשיא פקיסטן מושארף הביע את שביעות רצונו מהסיוע הקובני, והביע הערכה לשירותי הצוותים הרפואיים של קובה. בין אוקטובר 2005 ל-24 בינואר 2006 ביצעו הצוותים למעלה מ-600 אלף התייעצויות, 5,925 ניתוחים ושירתו ב-44 במקומות שונים שהושפעו מהרעידה.
חינוך

ב-2005 וב-2006 נשלחו מפקיסטן 354 סטודנטים ללימודי רפואה וכירורגיה במלגות שהוצעו על ידי ממשלת קובה. זו הייתה הפעם הראשונה שסטודנטים מוסלמים הגיעו ללמוד בקובה, והם נהנו מחופש דת ותרבות מלא.
יחסים ספורטיביים

בייסבול הוא ענף הספורט הפופולרי ביותר בקובה. במאה ה-21 עלתה הפופולריות שלו גם בפקיסטן, וקובה הציעה לפקיסטן סיוע באימון בייסבול. מן העבר השני, הוקי שדה הוא הספורט הלאומי של פקיסטן, וזו הציעה לקובה עזרה בקידום וסיוע באימון ההוקי במדינה.
יחסי קוסובו–קפריסין

| יחסי קוסובו–קפריסין |
| --- | --- |
קוסובו: קפריסין


קוסובו: קפריסין
שטח (בקילומטר רבוע)
10,887: 9,251
אוכלוסייה
1,682,095: 1,361,415
תמ"ג (במיליוני דולרים)
10,438: 32,230
תמ"ג לנפש (בדולרים)
6,206: 23,674
משטר
רפובליקה

יחסי קוסובו–קפריסין הם יחסי החוץ בין רפובליקת קוסובו לבין רפובליקת קפריסין.
היסטוריה

קפריסין היא אחת מחמש מדינות האיחוד האירופי שאינן מכירות בעצמאותה של קוסובו. גם במהלך הנשיאות הזמנית של קפריסין באיחוד האירופי, קפריסין לא שינתה את מדיניותה כלפי קוסובו וממשיכה לתמוך בסרביה במהלך האינטגרציה האירופית שלה. שר המסחר הקפריסאי העריך כי יש לתת לסרביה יותר זמן למלא את תנאי המועצה האירופית והוועדה שנקבעו לתחילת משא ומתן ההצטרפות. אם התנאים האלה יתקיימו, קפריסין תמשיך לתמוך בסרביה.
ב-11 בפברואר 2008 הצהירה שרת החוץ הקפריסאית אראטו קזאקו-מרקוליס כי "קפריסין לעולם לא תכיר בהכרזת עצמאות חד-צדדית מחוץ למסגרת האו"ם, ובמיוחד תוך כדי התעלמות מהתפקיד מועצת הביטחון". נשיא קפריסין דימיטריס כריסטופיאס אישר במרץ 2008 כי קפריסין לא תכיר בקוסובו כמדינה עצמאית, מתוך כבוד לשלמותה הטריטוריאלית ולריבונותה של סרביה. כריסטופיאס חזר על התנגדותו להכרה בראיון לעיתון רוסי ואמר: "הדבר המשותף לקוסובו וקפריסין, בכל הנוגע למצב באזורים אלה, הוא שבשני המקרים, העקרונות הבסיסיים של הבינלאומי חוק וחוקיות, כמו גם החלטות האו"ם, מופרות ללא הרף". הנשיא הקפריסאי טען כי השלמות הטריטוריאלית, הריבונות והעצמאות של סרביה וקפריסין נפגעו.
ב-23 בפברואר 2009, בפגישה עם נשיא סרביה בוריס טאדיץ', אמר כריסטופיאס כי "קפריסין לא הכירה בעצמאותה המוכרזת חד צדדית של קוסובו ולא נזהה אותה בעתיד. אנחנו בצד שלכם, לא רק בגלל שהמקרה שלכם דומה לענייננו, אלא בגלל שזה עניין של עקרונות". ב-16 ביוני 2009 אמר שר ההגנה של קפריסין קוסטאס פפקוסטס כי קפריסין לעולם לא תכיר בעצמאותה של קוסובו. באוקטובר 2009 חזרה עמדה זו על ידי כריסטופיאס שאמר שקפריסין לא תכיר בקוסובו, גם אם כל שאר מדינות האיחוד האירופי יעשו זאת.
ב-28 ביוני 2012, משרד החוץ הקפריסאי מסר כי למרות שהם לא הכירו בעצמאותה של קוסובו, הם היו מחויבים במלואם לקידום ההשקפה האירופית של האזור. הם התחייבו כי במהלך נשיאותם במועצת האיחוד האירופי, קפריסין תממש את תפקידיה בצורה נייטרלית ואמינה, תוך התחשבות בעמדותיהן של כל המדינות החברות באיחוד האירופי, אך אין לפרש בשום אופן כל פעולה שנעשה במהלך הנשיאות כמרמזת. כל שינוי בעמדתם ביחס לאי הכרה ולמעמדה של קוסובו על פי החוק הבינלאומי.
ראו גם

יחסי סרביה–קפריסין