stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עזה
היסטוריה > בעת החדשה > תחת שלטון החמאס

לאחר ניצחון החמאס בבחירות שנערכו ברצועת עזה ב-2006 ועימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה בו הורחקו פעילי הפת"ח, החמיר המצב הביטחוני בעיר. ישראל הפעילה סגר על רצועת עזה ומנגד התגבר ירי הרקטות ופצצות המרגמה על יישובי עוטף עזה, שהפכו את העיר ליעד עיקרי של הפצצות חיל האוויר הישראלי. בדצמבר 2008 פתח צה"ל במבצע עופרת יצוקה שבו פעלו כוחות יבשה, אוויר וים כנגד מטרות פלסטיניות ברצועת עזה. עיקר המאמץ הישראלי היה סביב העיר עזה: בעיר ג'באליה, במחנה הפליטים שאטי ובשכונות המזרחיות והדרומיות של העיר עצמה. הכוחות הישראלים נסוגו לאחר כשלושה שבועות. במהלך המבצע נגרם הרס רב בעיר, כתוצאה מתקיפות של צה"ל ונהרגו מאות מתושבי העיר, חלקם חמושים וחלקם אזרחים.
בנובמבר 2012 פתח צה"ל במבצע עמוד ענן ברצועת עזה, בתגובה לירי המתמשך על יישובי הדרום בשבועות שקדמו לו. ביולי 2014 פתח צה"ל במבצע צוק איתן ברצועת עזה, בתגובה לירי המתמשך על יישובי הדרום בשבועות שקדמו לו, במבצע שכלל גם כוחות אוויר וים, וב-17 ביולי 2014 נכנס צה"ל קרקעית לרצועת עזה בעקבות חדירה תת-קרקעית לשטח ישראל. במהלך המבצע הושמדו אלפי רקטות מסוגים שונים, נגרם הרס רב בעיר ונהרגו 2,203 פלסטינים במהלך המבצע. מתוכם, בין 1,068 ל-1,408 פעילי טרור ובין 805–1473 אזרחים הרוגים, ומעל ל-11,000 פלסטינים פצועים, מעל ל-200 פעילי טרור נשבו בידי ישראל.
היסטוריה > בעת החדשה > מלחמת חרבות ברזל

ב-7 באוקטובר 2023, הוביל ארגון הטרור חמאס את טבח שבעה באוקטובר ביחד עם ארגוני טרור נוספים ובהם הג'יהאד האסלאמי, תקף את ישובי עוטף עזה ורצח כ-1,400 ישראלים. בעקבות כך הכריזה ישראל מלחמה על החמאס ויצאה למלחמת חרבות ברזל למיגורו. במהלך המלחמה נכבשו אזורים רבים בעיר עזה וחלקים גדולים ממנה נחרבו.
היישוב היהודי

היישוב היהודי בעזה התקיים לסירוגין מהמאה השנייה לפנה"ס ועד מאורעות תרפ"ט והקמת מדינת ישראל כעבור שני עשורים. הקהילה היהודית בעיר הוציאה מקרבה רבנים ואישים ידועי שם, אך לאורך כל ההיסטוריה הייתה קהילת מיעוט בעיר שרוב אוכלוסייתה אינה יהודי.
קיומה של קהילה יהודית בעזה נזכר לראשונה בתקופת החשמונאים, הקהילה פרחה בשלהי התקופה הביזנטית בארץ ישראל ושוב במאה ה-17. בראשית המאה ה-19 התבטל היישוב היהודי בעיר והוא הוקם שוב כהתיישבות חדשה בעיר בשנת 1886 על ידי יהודים שיצאו לשם מיפו. בשלהי התקופה העות'מאנית היחסים בין יהודים לערבים בעזה היו מספיק חיוביים עד כדי כך שהמופתי של עזה, השייך עבד אללה אלעלאמי, פנה אל הרב נסים ב. אוחנה, שהגיע לעזה מירושלים ב-1905, לסייע לו להתמודד עם הטפת המיסיון הנוצרי שבנה בעזה בית מרפא.
מראשית תקופת המנדט וככל שגברה העוינות הלאומנית הערבית נגד היהודים, הלך המצב והחמיר. קהילת יהודי עזה חרבה סופית לקראת סיום המנדט הבריטי.
בסקר הכפרים (1945) נמנו בנפת עזה 150 יהודים, מהם 80 בעיר עזה עצמה. אך מאז מלחמת העצמאות, בה נכבשה הרצועה ועזה בתוכה על ידי מצרים, אין עוד יישוב יהודי בעיר.
ראשי עירייה

סעיד א-שאווה (1906–1917)
מוחמד אבו ח'דרה (1918–1924)
עומר א-סוראני (1924–1928)
פהמי אל-חוסייני (1928–1938)
רושדי א-שאווה (1939–1951; דצמבר 1956–מרץ 1957)
עבד א-רזק פילבו (1951–1952)
עומר סואן (1952–1955)
מונייר מוחמד א-רייס (1956–1965)
ראע'ב אל-עלמי (1965–1972)
רשאד א-שאווה (1971–1972; 1976–1982)
עאון א-שאווה (1994–2001)
מג'ד אבו רמאדן (2005–2008)
רפיק מַכִּי (2008–2014)
ניזאר חיג'אזי (2014–2019)
יחיא רושדי א-סראג' (2019–מכהן)
מבנה > שיקום

בעקבות הקרבות שנערכו על כיבוש עזה במלחמת העולם הראשונה, כתוצאה מהירי הארטילרי של הכוחות הבריטיים והרס פנימי של הבתים על ידי המגנים הטורקים, חרבה העיר ותושביה נטשוה. רק ביולי 1920, לאחר שנסתיים השלטון הצבאי הבריטי בעיר, החלו התושבים לחזור אל העיר. המנדט הבריטי מינה ב-1937 את הנרי קנדל (שתכנן את תוכנית האב של ירושלים ב-1944) לתכנן את תוכנית האב לעיר, הקצה כספים והחל לבנות את עזה מחדש. בבנייה התמקד קנדל בשיקום חלק קטן ממרכז העיר, כולל הפיכת רחוב עומאר אל-מוכתאר לרחוב המרכזי בעיר, ובמקביל, שם את הדגש על הקמת שכונות מתוכננות בפרברי העיר הישנה.
מבנה > מבנה מוניציפלי

בשנות שלטונו הראשונות של השלטון הישראלי בעיר חולקה עזה לשמונה שכונות:
א-תורכמאן (חלקה הדרום מערבי של שג'אעייה)
ג'דיידה (חלקה הצפון מזרחי של שג'אעייה)
א-תופאח
א-דרג'
זייתון
רימאל הצפונית
רימאל הדרומית
א-שאטי
נכון ל-2014 מחולקת עזה ל-18 רבעים:
מדינת אל-עוודה (אנ')
שיח' רדואן
א-נאצר
א-שאטי
רימאל הצפונית
רימאל הדרומית
א-דרג'
א-תופאח
סברה
העיר העתיקה
תל אל-הווא
זייתון
שיח' עג'לין
א-תורכמאן (חלקה המערבי של שג'אעייה)
תורכמאן המזרחית (חלקה הדרומי של שג'אעייה)
ג'דיידה (חלקה הצפוני של שג'אעייה)
ג'דיידה המזרחית (חלקה המזרחי של שג'אעייה)
הרחבה מוניציפלית מדרום מערב לעיר (שטח שנוסף לעיר ב-2009)
מבנה > יישובים סמוכים

במשך השנים התפתחה עזה והתפשטה לכל הכיוונים, והיא גובלת ביישובים עצמאיים אחרים הסמוכים אליה כגון:
ג'באליה – עיר מצפון לעזה
מחנה הפליטים ג'באליה – מחנה פליטים מצפון לעזה
בית לאהיא – עיר מצפון לעזה
א-נזלה – יישוב מצפון לעזה
אל קובה – ישוב מדרום מזרח לעזה
ערים תאומות

צרפת דנקרק, צרפת
איראן טבריז, איראן
איטליה טורינו, איטליה
נורווגיה טרומסה, נורווגיה
פורטוגל קשקאיש, פורטוגל
ספרד ברצלונה, ספרד
הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין לפקושה, הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין[דרוש מקור]
ישראל תל אביב-יפו, ישראל (מ־1998) – הברית הוקפאה ב-2008
לקריאה נוספת

אילן מאירי, הנשק הטורקי והבריטי בקרבות עזה, 1917, בתוך: 90 שנה למלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל; שחזור האיגוף הגדול והקרב על באר שבע, 31-27 באוקטובר 2007 והכנס השישי על מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל מבאר שבע לשפלת פלשת, מכללה אקדמית ספיר, 1–2 בנובמבר 2007. ירושלים: הוצאת אריאל, תשס"ט-2009
דרור זאבי, המאה העות'מאנית - מחוז ירושלים במאה ה-17, (תשנ"ז)
כהן ולואיס: (Cohen A. & Lewis B. Population and Revenue of Towns in Ottoman Palestine (1978
מרדכי אלקיים, 40 שנות יישוב יהודי בעזה, באר שבע והקמת חוות רוחמה, כסלו תשנ"ה - דצמבר 1994.
ברוך תאנה, ערי נחלתנו - מאמרים על . . . עזה , תשנ"ז (1997).
חגי הוברמן, הקהילה היהודית מתקופת החשמונאים ועד פרעות תרפ"ט, מדרשת ראשית ירושלים, 2020
עדו ישראלי, 'חובבי ציון בעזה', סגולה 167, מאי 2024, עמ' 44–55
החדר הסמוך

| --- | --- |

 מבוסס על:  What Are You Going Through 
 בימוי:  פדרו אלמודובר 
 הופק בידי:  אוגוסטין אלמודובר 
 תסריט:  פדרו אלמודובר 
 שחקנים ראשיים:  טילדה סווינטון ג'ון טורטורו ג'וליאן מור אלסנדרו ניבולה 
 מוזיקה:  אלברטו איגלסיאס
 צילום:  אדוארד גראו 
 מדינה:  ספרד 
 חברת הפקה:  אל דסאו 
 חברה מפיצה:  InterCom, אולפני האחים וורנר, Sony Pictures Classics 
 הקרנת בכורה:  28 בנובמבר 2024 
 משך הקרנה:  107 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 הכנסות:  16 מיליון דולר 
 פרסים:  פרס אריה הזהב 
 דף הסרט ב־IMDb
 
החדר הסמוך (בספרדית: La habitación de al lado) הוא סרט דרמה ספרדי משנת 2024 שכתב וביים פדרו אלמודובר. זהו סרטו העלילתי הראשון של הבמאי באורך מלא בשפה האנגלית. התסריט מבוסס על הרומן: מה שאתה עובר (באנגלית: What Are You Going Through) מאת הסופרת האמריקאית סיגריד נונז. בתפקידים הראשיים משחקים טילדה סווינטון, ג'וליאן מור, ג'ון טורטורו ואלסנדרו ניבולה.
עלילה

העלילה עוסקת במערכת היחסים בין שתי חברות: מרת'ה, אותה מגלמת סווינטון, במקצועה כתבת צבאית, ואינגריד, סופרת במקצועה, אותה מגלמת מור. לאחר שנים בהן השתיים היו בנתק, מרת'ה שחולה בסרטן מבקשת מחברתה ללוותה בהתמודדות עם המחלה.
שחקנים

טילדה סווינטון - מרת'ה
ג'וליאן מור - אינגריד
אלווייס ריגו
אסתר רוז מקגרגור
ג'ון טורטורו
אלכס אנדרסן
אלסנדרו ניבולה
ויקי לואנגו
שרה דמיסטר
הפקה

ערב נסיעתו לפסטיבל קאן 2023, אלמודובר התבטא בראיון לגבי תוכניות לצלם סרט באנגלית המתרחש בעיר ניו יורק. בסוף שנת 2023 פורסם ששם הסרט יהיה The Room Next Door. בינואר 2024, יצאה הודעה מטעם חברת ההפקה של האחים אלמודובר אל דסאו, שג'וליאן מור וטילדה סווינטון לוהקו לתפקידים הראשיים בסרט בו ישחק גם ג'ון טורטורו.
סווינטון תיארה את הסרט כ"יורש טבעי, באופן מוזר, ל"כאב ותהילה". הסרט הוא הפקה משותפת של חברת ההפקה אל דסאו וחברת +Movistar Plus. צילומי הסרט החלו ב-3 במרץ 2024 במדריד ובניו יורק.
הפצה

לפני תחילת הפקת הסרט המפיצה הקבועה של אלמודובר בצפון אמריקה, Sony Pictures Classics, רכשה את זכויות ההפצה לסרט בצפון אמריקה, המזרח התיכון, הודו, דרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד.
הסרט אמור לצאת להקרנות מסחריות בספרד ב-18 באוקטובר 2024 על ידי אולפני האחים וורנר שרכשו גם זכויות הפצה לסרט במספר מדינות באירופה, אמריקה הלטינית וכמה מדינות באסיה כולל יפן.
הקרנת בכורה של הסרט נערכה ב-2 בספטמבר 2024 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-81 של ונציה, שם הוענק לו פרס אריה הזהב, הפרס הראשון שהוענק לסרט ספרדי. הסרט יצא לאקרנים בספרד ב-18 באוקטובר 2024 ובישראל ב-24 בדצמבר 2024. הקרנת הבכורה של הסרט בצפון אמריקה מתוכננת לפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
הסרט מתוכנן להקרנות בבתי קולנוע בניו יורק ובלוס אנג'לס ב-20 בדצמבר 2024, ולאחר מכן בערים נבחרות בארצות הברית ביום חג המולד עד היציאה הרשמית לאקרנים המתוכננת לינואר 2025.
הפצה > ביקורות

באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes אחוז הביקורות החיוביות הוא 95%, זאת על בסיס 41 ביקורות, והדירוג הממוצע שלו הוא 7.4 מתוך 10. באתר הסרטים Metacritic, קיבל הסרט ציון ממוצע משוקלל של 70 מתוך 100, בהתבסס על 22 ביקורות.
פרסים ומועמדויות

| פרס | תאריך | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס המוזיקה במדיה של הוליווד | 20 בנובמבר 2024 | פרטיטורה מקורית – סרט עצמאי | אלברטו איגלסיאס | זכייה |  |
| פרס האקדמיה האירופית לקולנוע | 7 בדצמבר 2024 | הסרט האירופאי הטוב ביותר | "החדר הסמוך" | מועמדות |  |
| פרס האקדמיה האירופית לקולנוע | 7 בדצמבר 2024 | הבמאי האירופי הטוב ביותר | פדרו אלמודובר | מועמדות |  |
| פרס האקדמיה האירופית לקולנוע | 7 בדצמבר 2024 | התסריטאי האירופי הטוב ביותר | פדרו אלמודובר | מועמדות |  |
| פרס האקדמיה האירופית לקולנוע | 7 בדצמבר 2024 | השחקנית האירופאית הטובה ביותר | טילדה סווינטון | מועמדות |  |
| פרס גלובוס הזהב | 5 בינואר 2025 | השחקנית הטובה ביותר בסרט - דרמה | טילדה סווינטון | מועמדות |  |
| פרס סטלייט | 26 בינואר 2025 | השחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע - דרמה | טילדה סווינטון | מועמדות |  |
| פרס סטלייט | 26 בינואר 2025 | התסריט המעובד הטוב ביותר | פדרו אלמודובר | מועמדות |  |
| פרס סטלייט | 26 בינואר 2025 | הפסקול המקורי הטוב ביותר | אלברטו איגלסיאס | מועמדות |  |
וילפריד לורייה

סר וילפריד לורייה ורעייתו, ליידי זואי
סר וילפריד לורייה (באנגלית וצרפתית: Wilfrid Laurier;‏ 20 בנובמבר 1841 – 17 בפברואר 1919) היה ראש ממשלת קנדה השביעי וכיהן בין 11 ביולי 1896 ל-6 באוקטובר 1911. הוא היה ראש הממשלה הראשון של קנדה ששפת אמו הייתה צרפתית, כהונתו היא הכהונה הרציפה הארוכה ביותר של ראש ממשלה קנדי ו-45 שנותיו כחבר הפרלמנט הקנדי הן שיא שטרם נשבר לחברות בפרלמנט זה. הוא חתר לאחדות בין דוברי הצרפתית והאנגלית, לגיבוש האופי הפדרלי של קנדה ולהשגת מידה גדולה יותר של אוטונומיה עבור ארצו במסגרת האימפריה הבריטית. דיוקנו מונצח על שטר של 5 דולר קנדי.
ביוגרפיה > שנים ראשונות וראשית הקריירה

לורייה נולד בקוויבק, דור שביעי במשפחתו שנולד בקנדה. אביו שימש במספר תפקידים ציבוריים בהם כראש עיר ושופט שלום.
ב-1874 נבחר לורייה לבית הנבחרים של קנדה ושירת זמן קצר כשר לסחר פנים בממשלתו של אלכסנדר מקנזי. ב-1887 נבחר ליו"ר המפלגה הליברלית של קנדה. ב-1896 זכה לראשונה בבחירות.
ביוגרפיה > ראש ממשלה

לורייה פעל להפרדת הדת מהמדינה, במיוחד בקוויבק, מרכז הכוח שלו, שלכנסייה הקתולית הייתה בה אחיזה עזה. למרות שהבישופים של קוויבק הזהירו את צאן מרעיתם לא להצביע עבורו, הוא ומפלגתו הליברלית הצליחו ליצור בקוויבק בסיס כוח יציב. במסגרת זו גם פעל במניטובה לאפשר לכל בית ספר פרטי להחליט בעצמו האם יהיה קתולי (צרפתי) או אנגליקני. הסכסוך על החינוך הקתולי במניטובה פירק את ממשלת קודמו, צ'ארלס טאפר.
ממשלתו פעלה להגדלת התיעוש וההגירה, במטרה להצעיד את קנדה למאה ה-20.
ב-1899 תבעה ממשלת האימפריה הבריטית השתתפות צבאית קנדית במלחמת הבורים השנייה. הקנדים דוברי הצרפתית ראו במלחמה זו עניין פרטי של האנגלים וגילו התנגדות למשלוח חיילים. פתרונו של לורייה היה להכריז על משלוח כוח של מתנדבים, במקום כוח מגויס.
ב-1905 חתם על כניסת הפרובינציות של אלברטה וססקצ'ואן לאיחוד הפדרלי הקנדי.
ב-1910 יצר לורייה את הצי המלכותי הקנדי, במטרה לסייע לבריטניה בשליטה באוקיינוס האטלנטי מול כוחותיה הימיים המתעצמים של הקיסרות הגרמנית.
הוא התנגד למדינות של שר הפנים שלו להקמת גושי התיישבות עם אוכלוסייה הומוגנית.
ב-1911 פרץ סכסוך בין המפלגה השמרנית לליברלית על רקע ניסיונו של לורייה להוביל מדיניות של הדדיות סחר בין קנדה וארצות הברית. לדברי השמרנים מי שתצא נשכרת ממדיניות זו היא ארצות הברית ואף היו בהם שהביעו חשש שקנדה תהפוך לחלק מארצות הברית. לורייה, בטוח בניצחונו בציבור קרא לבחירות על רקע הסוגיה, לפני תום הקדנציה. אולם המפלגה הליברלית הפסידה ורוברט בורדן, יו"ר המפלגה השמרנית הפך לראש ממשלה.
ביוגרפיה > ראש אופוזיציה

לורייה שירת כראש האופוזיציה בתקופת מלחמת העולם הראשונה. הוא התנגד בנחרצות לגיוס חובה, בניגוד לדעת רוב חברי מפלגתו דוברי האנגלית, דבר שפיצל ב-1917 את המפלגה הליברלית בין דוברי האנגלית שהצטרפו לממשלת אחדות ולליברלים דוברי הצרפתית בהנהגתו שנותרו מחוצה לה (ראו פולמוס גיוס החובה של 1917). בשל כך, מאז 1917 ועד 1984 (פרט לבחירות של 1958) הצביעו תמיד תושבי קוויבק בעד המפלגה הליברלית.
ב-17 בפברואר 1919 נפטר לורייה כתוצאה משבץ מוחי ונקבר באוטווה.
ביוגרפיה > הכרה בפועלו והנצחה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מוסדות ואתרים רבים נקראו על שמו. כך, למשל, ב-1 בנובמבר 1973, החליטה האוניברסיטה הלותרנית של ווטרלו, אחת מהאוניברסיטאות הציבוריות של אונטריו, לשנות את שמה לאוניברסיטת וילפריד לורייה.
בתי ספר תיכוניים רבים בקנדה נקראים על שמו.
לקריאה נוספת

Elizabeth H. Armstrong, The Crisis of Quebec, 1914–1918 (1937; reprinted 1973)
H. Blair Neatby. Laurier and a Liberal Quebec: A Study in Political Management (1973)
Craig Brown and Ramsay Cook, Canada: 1896–1921 A Nation Transformed (1983), standard history
Laurier LaPierre Sir Wilfrid Laurier and the Romance of Canada, (1996). ISBN 0-7737-2979-8
Joseph Schull, Laurier. The First Canadian (1965)
Grace Stewart, Heather. Sir Wilfrid Laurier: the weakling who stood his ground (2006) ISBN 0-9736406-3-4
קריקטורה מ-1911 נגד מדיניות הדדיות הסחר על ארצות הברית, המציגה את ארצות הברית כזוללת את משאבי הטבע של קנדה
כלת ההר

| --- | --- |

 בימוי:  מאורה דלפרו
 תסריט:  מאורה דלפרו
 שחקנים ראשיים:  Tommaso Ragno רוברטה רובלי שרה סראיוצ'ו 
 צילום:  מיכאיל קריצ'מן 
 מדינה:  איטליה איטליה צרפת צרפת בלגיה בלגיה
 הקרנת בכורה:  איטליה 2 בספטמבר 2024 (ונציה)
 משך הקרנה:  119 דק' 
 שפת הסרט:  לדינית, איטלקית
 סוגה:  דרמה
 הכנסות:  2.9 מיליון דולר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
כלת ההר (באיטלקית: Vermiglio) הוא סרט דרמה איטלקי משנת 2024, שנכתב, הופק ובוים על ידי מאורה דלפרו. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-81, שם זכה בפרס חבר השופטים הגדול, ונבחר לייצג את איטליה בקטגוריית הסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-97.
תקציר העלילה

עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1944 בכפר ורמיליו, כפר מבודד ומיוחד בהרי צפון איטליה. פייטרו, עריק מצבא איטליה, מוצא מקלט בביתו של מורה הכפר ומתאהב בבִתו הבכורה, אהבה המשנה את מסלול חייהם של כל בני המשפחה. הדינמיקה בין הדמויות מתעצמת על רקע הנוף ההררי והתקופה הקשה של מלחמת העולם השנייה, כאשר דילמות מוסריות ומשפחתיות ניצבות במרכז העלילה. הסיפור חושף את הקשרים המורכבים בין בני המשפחה ואת השפעת האהבה, הפחד והאומץ על חייהם.
צוות השחקנים

פייטרו (ג'וזפה דה דומניקו) – עריק נרגש המחפש מקלט ומשמעות.
קסארה (תומאסו רגנו)
לוסיה (מרטינה סקרינצי) – בתו הבכורה של המורה, דמות מרכזית בסיפור.
אדל (רוברטה רובלי)
וירגיניה (קרלוטה גמבה)
זיה ססירה (אורייטה נוטארי)
שרה סראיוקו
הפקה

צילומי הסרט החלו באוגוסט 2023 והסתיימו בדצמבר של אותה שנה. הסרט צולם באתרים בכפרים ורמיליו, קרצ'יאטו וקומאסינה שבאזור טרנטינו-אלטו אדיג'ה בצפון איטליה. מאורה דלפרו, אשר יצרה את הסרט בעקבות מותו של אביה, רצתה לשמר את המסורות בהן גדל אביה. היא הקדישה חודשים רבים לראיונות עם תושבי האזור במטרה ליצור יצירה אותנטית ועמוקה, המשקפת את חייהם ואת האווירה הייחודית של המקום.
הסרט הופק בשיתוף פעולה בין חברות הפקה מובילות מאיטליה, צרפת ובלגיה, כולל Rai Cinema, Cinedora ו-Charades. שיתוף הפעולה הבינלאומי איפשר להעניק לסרט איכות הפקה גבוהה ותשומת לב לפרטים הקטנים.
הוצאה

הסרט הוקרן לראשונה בתחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים של ונציה בשנת 2024, שם זכה למחיאות כפיים נלהבות ולפרס חבר השופטים הגדול. ההצלחה בוונציה הובילה להזמנת הסרט לפסטיבלים נוספים, בהם פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו, שם התקבל באהדה רבה. בנוסף, הסרט זכה לחשיפה בינלאומית משמעותית והוקרן במגוון פסטיבלים ברחבי העולם, כולל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה.
ביקורות > תגובות המבקרים

הסרט זכה לשבחי המבקרים על סגנונו הייחודי, התסריט העמוק ותוכן הסיפור המרגש. באתר Rotten Tomatoes זכה הסרט לציון של 90% עם דירוג ממוצע של 8.1/10. ב-Metacritic קיבל הסרט ציון ממוצע של 81 מתוך 100, המעיד על "שבח אוניברסלי". המבקרים ציינו במיוחד את הצילום, המשחק, והדרך שבה הסרט מצליח לחבר בין נושאים היסטוריים לאישיים.
ג'סיקה קיאנג ממגזין וראייטי תיארה את הסרט כ"חסכוני אך פורמלי להפליא", ושיבחה את הבימוי, העריכה, עיצוב התלבושות והמוזיקה. לדבריה, העלילה פועלת כמו "סוד משפחתי עתידי המשחק בזמן הווה", ומשלבת רגש ואסתטיקה בצורה מושלמת.
ביקורות > תגובות המבקרים האיטלקיים

מבקרים איטלקיים הדגישו את העומק הנרטיבי והוויזואלי של הסרט. מטיה פסקויני מ-Ciak כתב כי כמו סרטה הקודם של דלפרו, "Maternal", הסרט עוסק בקשר בין אם לילד במסגרת נרטיבית וסגנונית מרהיבה. פדריקו פונטיגיה מ-Cinematografo שיבח את כישרונה של דלפרו כבמאית וציין כי הסרט משלב בין ניסיון דוקומנטרי קודם לאמביציה אמנותית מרשימה. המבקרים הדגישו את הקפדנות שבה עוצב כל פריים, ואת התחושה שהסרט מצליח להעביר חוויה היסטורית אותנטית.
פרסים ומועמדויות

| פרס | שנה | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס גות'הם | 2 בדצמבר 2024 | הסרט הבינלאומי הטוב ביותר | "כלת ההר" | מועמדות |  |
| פרס האקדמיה האירופית לקולנוע | 7 בדצמבר 2024 | הסרט האירופאי הטוב ביותר | "כלת ההר" | מועמדות |  |
| פרס האקדמיה האירופית לקולנוע | 7 בדצמבר 2024 | הבמאי האירופאי הטוב ביותר | מאורה דלפרו | מועמדות |  |
| פרס גלובוס הזהב | 5 בינואר 2025 | הסרט הזר הטוב ביותר | "כלת ההר" | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  Vermiglio, Box Office Mojo
↑  כלת ההר, באתר פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-40חיפה
↑  Hilary Lewis,Kirsten Chuba, 2024 Gotham Awards: ‘A Different Man’ Wins Best Feature as ‘Nickel Boys,’ ‘Sing Sing’ Each Take Two, The Hollywood Reporter, ‏2024-12-03 (באנגלית אמריקאית)
↑  Harrison Richlin, ‘Emilia Pérez’ Wins Big at 2024 European Film Awards — Winners List, IndieWire, ‏2024-12-07 (באנגלית אמריקאית)
↑  Matthew Barnard, NOMINATIONS ANNOUNCED FOR 82nd ANNUAL GOLDEN GLOBES®, Golden Globes, ‏2024-12-09 (באנגלית אמריקאית)
ויליאם ליון מקנזי קינג

ויליאם ליון מקנזי קינג (באנגלית: William Lyon Mackenzie King;‏ 17 בדצמבר 1874 – 22 ביולי 1950) היה איש ציבור ומלומד קנדי ששימש כראש ממשלת קנדה במשך שלוש תקופות כהונה לא רצופות שנמשכו בין 1921 ל-1948. בסך הכל שימש קינג בתפקיד למעלה מ-21 שנה והיה בכך לראש הממשלה שתקופת כהונתו היא הארוכה ביותר בחבר העמים הבריטי מאז ומעולם. קינג מוכר הן בשמו המלא והן כ"מקנזי קינג". 
מקנזי קינג נחשב בקנדה לדמות חשובה ואהודה בהיסטוריה הקנדית, וזכרו מונצח באמצעים רבים, לרבות הנצחת דיוקנו על שטר של 50 דולרים קנדיים וקריאת אי על שמו. עם זאת, ממצאים שהתגלו לאחר מותו באשר למוזרויות שפיתח בחייו הפרטיים, כגון פנייה אל רוחות והתייעצות עמן, מעיבים מעט על זכרו.
ביוגרפיה > ילדות, נעורים והשכלה

קינג נולד בעיר ברלין שבאונטריו (הקרויה כיום קיצ'נר) לג'ון קינג ואיזבל גרייס מקנזי. סבו מצד אמו, ויליאם ליון מקנזי, היה ראש העיר הראשון של טורונטו, ועמד בראש מרידה כושלת כנגד השלטון הבריטי ב-1837. אביו של קינג היה עורך דין ולאחר מכן מרצה למשפטים. קינג למד בבתי ספר בעיר מגוריו, ולאחר מכן החל בלימודים גבוהים. הוא למד משפטים באוניברסיטת טורונטו ובבית הספר למשפטים אוזגוד הול בטורונטו, שם סיים את לימודי התואר השני בשנת 1896. בתקופה זו עבד כעיתונאי עבור העיתון "טורונטו גלוב". לאחר מכן למד באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת הרווארד לתואר שני בכלכלה ובמדעי המדינה, אותו סיים ב-1898. ב-1909 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד, על תזה אותה כתב כתשע שנים קודם לכן. זמן מה לימד כלכלה בהרווארד, בטרם שב לטורונטו.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה הפוליטית

ב-1900 נענה קינג לפנייתו של שר הדואר בממשלת קנדה, שהיה אחראי אף על נושא יחסי העבודה, לערוך פרסום ממשלתי בשם "ביטאון העבודה" (The Labour Gazette). קינג קיבל על עצמו את המשרה, והפך עד מהרה לדמות מפתח ביחסי העבודה בקנדה, ולסגנו של השר, שהיה איש המפלגה הליברלית. תפקיד זה לא נחשב תפקיד פוליטי, אלא תפקידו של עובד ציבור. ב-1908 החליט להתמסר לפוליטיקה, ולהעמיד עצמו לבחירה לבית הנבחרים של קנדה מטעם המפלגה הליברלית הקנדית. בתחילה נבחר בבחירות משנה, ובשנת 1909 נבחר מחדש ומונה לראשונה לממשלת קנדה בתפקיד שר העבודה. בתפקיד זה הצליח בחקיקת חוקי עבודה ששיפרו משמעותית את מצבם הכלכלי של העובדים בקנדה, אך בשנת 1911 נפלה ממשלתו הליברלית של וילפריד לורייה, ובבחירות שהתקיימו בסמוך לאחר מכן, נכשל קינג, ולא הצליח להיבחר מטעם מחוזו. בחירות אלו היוו תבוסה אף למפלגתו של קינג, שהפסידה בבחירות למפלגה השמרנית.
ביוגרפיה > שנותיו מחוץ לפוליטיקה

בעקבות תבוסת מפלגתו ואובדן המושב בפרלמנט, החל קינג לעבוד כיועץ לעניין מחקר תעשייתי עבור ג'ון ד. רוקפלר, הבן בארצות הברית. המשרה הייתה בשכר גבוה, וקינג ביסס יחסים טובים עם רוקפלר, שהיה אז דמות מפתח בכלכלת ארצות הברית. קינג סייע לרוקפלר לעבור את המשבר של שנת 1914, שכלל שביתת כורים, שדוכאה בכוח הזרוע על ידי אנשי "המשמר הלאומי של קולורדו", באירוע המכונה "טבח לודלאו", בו איבדו את חייהם 20 אנשים, 11 מהם ילדים. קינג סייע לרוקפלר לפתח רפורמות במכרות שבבעלותו ובעיירות הכורים הסמוכות, שכללו סלילת כבישים ומתקני נופש, כמו גם מתן ייצוג לעובדים בוועדות הקשורות בתנאי עבודתם, דאגה לבטיחות העבודה ולרווחת העובדים, אי נקיטת צעדים כנגד עובדים שהשתייכו לאיגודים מקצועיים, ואף ייזום איגוד מקצועי לחברות שבבעלותו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה המשיך קינג לעבוד עבור רוקפלר, ולא שירת בצבא, על אף שקנדה, כדומיניון בריטי, הכריזה מלחמה על גרמניה עוד בשנת 1914, ואילו ארצות הברית נותרה נייטרלית למשך שלוש שנים לאחר מכן. על כך נמתחה עליו ביקורת, לה השיבו תומכיו כי קינג, בן ה-40, לא היה מביא תועלת כחייל, בעוד שבעמדה בה החזיק סייע לפעולתן השוטפת של תעשיות מפתח בקנדה שהיו חיוניות למלחמה.
בשנת 1917 שב לקנדה על מנת להתמודד שוב בבחירות. הנושא המרכזי בתקופת הבחירות היה גיוס החובה, בו תמכו רוב הקנדים, ואילו קינג התנגד לו. כתוצאה מכך לא הצליח לשוב ולקבל את המושב בבית הנבחרים.
ב-1918 פרסם קינג, בעזרת ידידו פ.א. מקגרגור, ספר בשם "תעשייה ואנושיות: מחקר בעקרונות הבנייה מחדש התעשייתית" (Industry and Humanity: A Study in the Principles Underlying Industrial Reconstruction). על אף שהספר לא התקבל בהתלהבות גדולה בזמן בו פורסם, היה זה הספר בו פרש קינג את העקרונות שינחו אותו בקריירה הפוליטית שלו לאחר מכן, ואת המצע שיש בכוונתו ליישם.
בשנת 1919, עם מותו של וילפריד לורייה, התמודד קינג על ראשות המפלגה הליברלית וניצח. בסמוך לאחר מכן שב ונבחר לפרלמנט בבחירות משנה. הוא עתיד היה לעמוד בראש המפלגה הליברלית עד לפרישתו בשנת 1948.
ביוגרפיה > ראש ממשלת קנדה > תקופת הכהונה הראשונה והשנייה

בבחירות שהתקיימו בשנת 1921 זכתה מפלגתו של קינג ברוב, והביסה את יריבו ארתור מיין שעמד בראש המפלגה השמרנית. קינג מונה לראשות הממשלה, שנתמכה על ידי 115 מתוך 223 מושבים בפרלמנט הקנדי, כאשר לשון המאזניים, המפלגה הפרוגרסיבית, שזכתה ב-50 מושבים, לא תמכה בממשלתו אך גם לא הצטרפה באופן רשמי לאופוזיציה. אולם, עם הזמן ערקו מהקואליציה צירים עד שממשלתו הייתה לממשלת מיעוט לראשונה בהיסטוריה של קנדה.
במצב פוליטי זה פעל קינג באיזון עדין בין דרישות הגורמים השונים בפרלמנט. המפלגה הפרוגרסיבית, שבתמיכתה הפאסיבית היה תלוי, הייתה מבוססת על החוואים מערבות קנדה, ואילו מפלגתו הליברלית הייתה בעיקר מפלגה שייצגה את אינטרס התעשיינים והעירונים. על הפרק עמדו שאלות הנוגעות למדיניות המכס, בהם היו דעות הפרוגרסיבים והליברלים חלוקות. קינג ומפלגתו הליברלית התנגדו למכסים, הפרוגרסיבים תמכו במכסים מתונים והשמרנים תמכו במכסים גבוהים. ככל שנמשכה תקופת כהונתו הראשונה של קינג, נחלשו הפרוגרסיבים. חילופים בהנהגתם הביאו לעליית הנהגה שהייתה נוחה יותר למדיניותו של קינג. כמו כן עלה כוחו של ג'. ס. וודסוורת', רפורמיסט סוציאליסטי, שעמו ראה קינג עין בעין בנוגע לרבות מבעיות השעה.
בבחירות הכלליות באוקטובר 1925 היו השמרנים למפלגה הגדולה ביותר, אך קינג הצליח להקים קואליציה שנסמכה על תמיכת הפרוגרסיבים. אך בסמוך לאחר הבחירות פרצה שערוריית שוחד במחלקת המכס, שערערה את מעמדו של קינג. קינג ביקש מהמושל הכללי של קנדה, ג'וליאן בינג כי זה ישתמש בכוחו, יפזר את הפרלמנט, ויורה על בחירות חדשות, אך בינג סירב לכך. הייתה זו הפעם היחידה בהיסטוריה של קנדה שהמושל הכללי השתמש בכוחותיו באופן זה. קינג נאלץ לפרוש, וארתור מיין, השמרני, תפס את מקומו. ממשלתו של מיין לא החזיקה מעמד זמן רב, ובספטמבר 1926 נערכו בחירות חדשות, שלאחריהן הצליח קינג להקים ממשלה בתמיכת הליברלים והפרוגרסיבים.