stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חלף עם הרוח (ספר)
שם הספר

תחילה העניקה מיטשל לספרה את השם הזמני "מחר יום חדש", בדומה לשורה האחרונה בספר. בהגיעה לבחור את שמו הסופי של הספר, התלבטה בין כמה שמות אפשריים נוספים ולבסוף העניקה לספר את השם "חלף עם הרוח", שם שלקוח מהשורה הראשונה בשירו של ארנסט דווסון "Non Sum Qualis Eram Bonae sub Regno Cynarae". סקארלט או'הרה משתמשת בביטוי באמצע הספר, כשהיא תוהה אם ביתה, "טארה" ,עדיין עומד על תילו או שגם הוא "חלף (נסחף) עם הרוח שנשבה בג'ורג'יה ...". על פי רוב מובן שם הספר כמטפורה להיכחדותו של סגנון החיים שהיה נהוג בג'ורג'יה ובדרום ארצות הברית לפני מלחמת האזרחים. בשירו של דווסון המונח "חלף עם הרוח" מתייחס לאובדן רומנטי.
רקע לכתיבת הספר

מרגרט מיטשל נולדה בשנת 1900 באטלנטה, ג'ורג'יה. סבתה האמריקנית-אירית נהגה לספר לה סיפורים אודות מלחמת האזרחים האמריקנית, ותקופת השיקום מהם סבלה. אמה הייתה סופרג'יסטית שנאבקה למען זכות הצבעה לנשים. בצעירותה התאהבה מיטשל בחייל שנהרג במהלך מלחמת העולם הראשונה, ונשאה את זכרו לשארית חייה.
לאחר לימודיה במכללת סמית' במשך שנה, בתקופה בה מתה אמה מהשפעת הספרדית, היא חזרה לאטלנטה. שם נישאה לגבר שעסק בהברחת משקאות, שנהג להתעלל בה. אלו היו נישואים כושלים. היא מצאה עבודה ככתבת מאמרים באטלנטה ז'ורנל, בתקופה בה נשים בגילה לא עבדו. היא נישאה שוב, הפעם לאדם שהתעניין בספרות ובכתיבה שלה.
מיטשל החלה לכתוב את חלף עם הרוח בשנת 1926, במהלך תקופת החלמה מפציעה שקרתה בעקבות תאונה עצמית. באפריל 1935, הארולד לטמן ממקמילן, עורך שחיפש אחר רומן חדש, קרא את שכתבה וחשב שיכול לצאת מזה רב-מכר. לאחר שהסכים להדפיס את הספר, עבדה מיטשל במהלך 6 חודשים כדי לבדוק את המקורות ההיסטוריים המצוינים בספר. בנוסף, כתבה מחדש את פרק הפתיחה מספר פעמים. היא ובעלה ערכו את הגרסה הסופית של הרומן. את סוף הספר היא כתבה תחילה, ורק לאחר מכן כתבה את המאורעות שהובילו אליו. הספר יצא לאור ביוני 1936.
תרגומים עבריים

חלף עם הרוח; מאנגלית: חנה בן-דב, תל אביב: מ' ניומן, תש"ז–תש"ח.
חלף עם הרוח: רומן; עברית: ג. אריוך, תל אביב: מ. מזרחי ('מועדון הספר הטוב'), 1971.
בקטלוג WorldCat רשומים 12 מהדורות הספר בתרגום לעברית ועוד אחת בגרסה מקוצרת.
ספרי המשך

אף על פי שמיטשל סירבה לכתוב ספר המשך ל"חלף עם הרוח", העיזבון שלה מכר מספר זכויות לכתיבת ספרי המשך לאלכסנדרה ריפליי, שכתבה ספר המשך בשם "סקרלט" ולדונלד מק'קייג, שכתב את ספר ההמשך "אנשיו של רט". "סקרלט" סיפר על המשך קורותיה של סקרלט או'הרה עד לאיחודה הסופי עם אהובה רט באטלר ואילו "אנשיו של רט" עסק בתיאור "חלף עם הרוח" מנקודת מבטו של רט באטלר.
מחזיקי הזכויות בעיזבונה של מיטשל ניסו למנוע את פרסומו של ספר בשם "The Wind Done Gone", שנכתב על ידי אליס רנדל ותיאר את קורות הספר המקורי "חלף עם הרוח" מנקודת מבט העבדים. תביעה שהוגשה בעניין לא צלחה שכן הוכרע שמדובר בפארודיה, ובסופו של דבר פורסם ספרה של רנדל ואף נכנס לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
ספר המשך נוסף נכתב על ידי קת'רין פינוטי ונקרא "הרוחות של טארה". עיזבונה של מיטשל לא העניק לספר זכויות המשך, ועל כן הוא נאסר לפרסום בארצות הברית אך יצא לאור באוסטרליה, תוך התחמקות מהפרת זכויות היוצרים בארצות הברית.
ספרי המשך רבים יצאו לאור בברית המועצות תחת שם העט "יוליה הילפטריק". הניו-יורק טיימס הצהיר שלרובם נוסף נופך סלאבי.
בהונגריה נכתבו עוד כמה ספרי המשך, תחת כמה שמות עט. הראשון ממשיך את עלילותיה של סקרלט מאז הפעם האחרונה בה סופר עליה, בספר "סקרלט" של ריפליי. השני מספר על בתה של סקרלט, קאט. ספרים אחדים עסקו בסבתה של סקרלט וטרילוגיה אחת אף עסקה בקורותיה של בת לא חוקית לכאורה של קארין.
הערות שוליים

↑  >"People on the Home Front: Margaret Mitchell", Sgt. H. N. Oliphant (October 19, 1945) Yank, p. 9. Retrieved May 12, 2011.
↑  "The Making of Gone With the Wind", Gavin Lambert (February 1973) Atlantic Monthly. Retrieved May 14, 2011.
↑  Joseph M. Flora, Lucinda H. MacKethan, Todd Taylor (2002), The Companion to Southern Literature: themes, genres, places, people, movements and motifs, Louisiana State University Press, p. 308. ISBN 0-8071-2692-6
↑  מהדורות התרגומים לעברית רשימות במאגר המידע לספרות WorldCat
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007333015705171  BNE: XX2092892  BnF: cb12228416m (data)  GND: 4205951-3  LCCN: no2010147125  NDL: 001141628  VIAF: 183781200   WorldCat (עם VIAF): 183781200
הנרי קליי

הנרי קליי (באנגלית: Henry Clay;‏ 12 באפריל 1777 – 29 ביוני 1852) היה עורך דין, חקלאי, מדינאי ונואם אמריקאי שייצג את מדינת קנטקי בבית הנבחרים ובסנאט. הוא שירת כיושב ראש בית הנבחרים במשך שלוש פעמים לא רצופות, ושימש כמזכיר המדינה התשיעי של ארצות הברית מ-7 במרץ 1825 עד 3 במרץ 1829, תחת הנשיא ג'ון קווינסי אדמס. קליי ניסה להיבחר לנשיאות ב-1824, ב-1832 וב-1844, וגם ניסה להיות המועמד של המפלגה הוויגית ב-1840 וב-1848. הוא לא הצליח במרוצים הללו.
קליי היה פוליטיקאי משפיע בראשית הפוליטיקה האמריקנית. הוא שירת שתי כהונות קצרות בסנאט לפני שנבחר לבית הנבחרים כיו"ר ב-1811. הוא היה ניצי, תמך במלחמת 1812 מול בריטניה, והיווה אחד מהגורמים המשמעותיים שדחפו למלחמה. ב-1814, הוא הצליח לנסח את הסכם גנט, שסיים את המלחמה. ב-1824 הוא ניסה לרוץ לנשיאות ונכשל, כשהגיע למקום הרביעי מבין ארבעה מועמדים. כיוון שאף מועמד לא השיג רוב בחבר האלקטורים, הבחירות הוכרעו בידי בית הנבחרים. קליי שכנע את בית הנבחרים לבחור בג'ון קווינסי אדמס, שמינה אותו לתפקיד מזכיר המדינה. המועמד המפסיד, אנדרו ג'קסון, טען שמדובר ב"עסקה מושחתת", וניצח את אדמס ב-1828. קליי נבחר שוב לסנאט ב-1831, ופיתח את המערכת הכלכלית האמריקנית, שדגלה במכסים גבוהים כדי להגן על התעשייה בארצות הברית, שימוש במימון פדרלי כדי לבנות ותחזק תשתיות, ובנק לאומי חזק. אנדרו ג'קסון והדמוקרטים התנגדו למימון ממשלתי לשיפורים פנימיים ולבנק לאומי, ותמכו בכך שהמדינות יחליטו על העניינים הללו. ג'קסון הטיל וטו על הצעות חוק רבות של קליי. קליי ניסה להיבחר לנשיאות ב-1832, והפסיד לג'קסון בתור המועמד של "המפלגה הרפובליקנית הלאומית". ב-1844, קליי ניסה להיבחר שוב, הפעם כמועמדה של המפלגה הוויגית. הוא התנגד לסיפוח טקסס ולרעיון "היעוד הגלוי" שהדמוקרטים תמכו בו, מתוך חשש שהעבדות תיכנס לפוליטיקה. הוא הפסיד בבחירות בהפרש של אחוז אחד. לאחר מכן התנגד למלחמת ארצות הברית–מקסיקו, שנבעה בחלקה מסיפוח טקסס.
קליי נודע בכינויו "המפשר הגדול", ותיווך בין ג'קסון ובין קרוליינה הדרומית במהלך משבר "זכות הביטול" (Nullification). בהתאם לעיקרון זה רשאית כל מדינה בארצות הברית לבטל בתחומה חוק פדרלי הנוגד את האינטרסים שלה. הנשיא ג'קסון התנגד לכך וטען כי הזכות לביטול חוק פדרלי כמוה כזכות לפרוש מהאיחוד הפדרלי (מארצות הברית) וכי הנשיא מחויב לקיים ולשמור על שלמות האיחוד הפדרלי. בנוסף השיג קליי פשרות בנושא העבדות. יחד עם חבריו, דניאל ובסטר וג'ון קלהון, הם הצליחו להגיע לפשרת מיזורי ב-1820, לפשרה בנושא המכסים ב-1833, ולפשרת 1850 כדי להקל על המתיחות האזורית במדינה. הוא נחשב לנציג המערב בקבוצה הזאת, וכונה "הנרי מהמערב" ו"כוכב המערב". היו בבעלותו עבדים, ששחרר לאחר מותו.
אברהם לינקולן, המנהיג הוויגי באילינוי, העריץ את קליי והחשיב אותו למנהיג אידיאלי. הוא תמך בתוכניותיו הכלכליות. ב-1957, בחרה ועדת סנאטורים בקליי כאחד מחמשת הסנאטורים הגדולים ביותר, יחד עם חבריו ובסטר וקלהון, רוברט לה פולט ורוברט טאפט.
ילדותו וחינוכו > ילדות

הנרי קליי נולד ב-12 באפריל 1777, בחווה בהנובר שבווירג'יניה. מעמדו הכלכלי היה מעל הממוצע. אביו של קליי היה בעליהם של יותר מ-22 עבדים בעת מותו, והיה חלק ממעמד בעלי המטעים העשיר. קליי היה ממוצא בריטי, ואבותיו גרו בווירג'יניה מאז 1612, כשג'ון קליי, שחי שישה דורות לפניו, הגיע לשם מאנגליה.
הנרי היה השביעי מתוך תשעה ילדים של הכומר ג'ון קליי ואליזבת' (לשעבר הודסון) קליי. אביו היה כומר בפטיסטי, ומת כשקליי היה בן ארבע. הנרי ואחיו קיבלו שני עבדים לכל אחד, ואמם נותרה עם 18. בנוסף הוריש להם שטח אדמה. הנרי קליי היה בן דודו של קסיוס קליי, פוליטיקאי שהיה חבר בתנועה לביטול העבדות בקנטקי.
האלמנה אליזבת' קליי התחתנה עם קפטן הנרי ווטקינס, שהעביר את המשפחה לריצ'מונד. אליזבת' הולידה עוד שבעה ילדים עם ווטקינס, וכך לקליי היו שישה עשר אחים.
ילדותו וחינוכו > חינוכו

אביו החורג של קליי סידר לו עבודה בבית המשפט לערעורים בווירג'יניה. קליי הפך למזכיר של ג'ורג' ווית', שלא יכול היה לכתוב בגלל ידו הפגועה. קליי עבד כמזכיר ארבע שנים, ולאחר מכן ווית' ארגן לו עבודה תחת התובע הכללי של מדינת וירג'יניה. קליי למד משפטים באותה התקופה, והתחיל את לימודיו ב-1797.
ילדותו וחינוכו > נישואין ומשפחה

לאחר תחילת עבודתו כעורך דין, קליי התחתן עם לוקרישיה הארט. יחד נולדו להם אחד עשר ילדים (שש בנות וחמישה בנים) במשך עשרים ואחת שנים.
שבעה מהילדים מתו לפני קליי. עד 1835, כל שש הבנות מתו, שתיים מהן צעירות מאוד, שתיים כילדות, והשתיים האחרונות כנשים צעירות. בנו, הנרי קליי הבן, נהרג במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
לוקרישיה עצמה מתה ב-1864, אחרי בעלה. היא קבורה יחד עם בעלה למרגלות האנדרטה לזכר קליי בבית הקברות בלקסינגטון.
תחילת הדרך במשפטים ובפוליטיקה > קריירה כעורך דין

בנובמבר 1797, עבר קליי ללקסינגטון, קרוב להוריו ואחיו. הוא ביסס את עצמו כעורך דין מבריק ונואם מחונן בבית המשפט. חלק מלקוחותיו שילמו לו בסוסים ואחרים באדמות, שהעשירו את קליי.
ב-1812, לקליי היו מטעים רבים, ועבדים רבים שיעבדו אותם. היו לו 60 עבדים בשיאו, שעזרו בייצור טבק וקנבוס, שהיו הגידולים המרכזיים של האזור.
אחד מלקוחותיו של קליי היה קולונל תומאס הארט, חותנו, שהיה איש עסקים בולט בקנטקי. הלקוח הבולט ביותר של קליי היה ארון בר ב-1806, לאחר שהתובע הכללי האשים אותו בניסיון לכונן מדינה חדשה ממערב לנהר המיסיסיפי. קליי הצליח להשיג את זיכויו של בר במשפט. כעבור כמה שנים, תומאס ג'פרסון שכנע את קליי בכך שהתביעה צדקה. קליי כעס כל כך עד שסירב ללחוץ את ידו של בר כשפגש אותו שוב כעבור שנים רבות.
תחילת הדרך במשפטים ובפוליטיקה > מחוקק

ב-1803, אף על פי שלא היה מבוגר מספיק כדי להיבחר, מונה קליי להיות נציג מחוזו באספה הכללית של קנטקי. הוא קידם חקיקה ליברלית במסגרת החוקה וניסה לשחרר עבדים. המציאות הפוליטית הכריחה אותו לוותר על כך, שכן בעלי העבדים היו האליטה הכלכלית. קליי תמך בהעברת הבירה מפרנקפורט ללקסינגטון. הוא הגן על תאגיד הביטוח של קנטקי, ושמר על מעמדו כמונופול.
תחילת הדרך במשפטים ובפוליטיקה > מינוי ראשון לסנאט וגילו

השפעתו של קליי בפוליטיקה של קנטקי הייתה כה רבה עד שנבחר בידי המועצה המחוקקת לסנאט ב-1806, לאחר שג'ון ברקנרידג', הנציג הקודם, מונה לתפקיד התובע הכללי. קליי הושבע לסנאטור ב-29 בדצמבר 1806, ושירת בתפקידו מעט יותר מחודשיים.
כשנבחר, קליי היה בן פחות משלושים, הגיל המינימלי לצורך שירות בסנאט. הסנאטורים האחרים לא שמו לב לכך, ותקופת כהונתו הסתיימה לפני יום הולדתו השלושים. דבר זה לא חזר על עצמו מאז.
תחילת הדרך במשפטים ובפוליטיקה > יו"ר בית הנבחרים ודו-קרב מול המפרי מרשל

כשקליי חזר לקנטקי, הוא נבחר לשרת כיו"ר בית הנבחרים של קנטקי. ב-3 בינואר 1809, העביר קליי החלטה שהכריחה את חברי הבית לבוא לבושים בחליפות אמריקניות ולא בריטיות. אחד משני הנציגים שהתנגדו לכך היה המפרי מרשל, עורך דין אריסטוקרט וחד לשון, ששנא את קליי מאז משפטו של בר.
ב-4 בינואר 1809, קליי ומרשל כמעט התקוטטו מחוץ לבית הנבחרים, וקליי אתגר את מרשל לדו-קרב, שעדיין היה שיטה ליישוב סכסוכי כבוד באותה התקופה. הקרב התרחש ב-19 בינואר. כדי למנוע שפיכות דמים במדינתם, הם נלחמו באינדיאנה, קרוב לקנטקי.
לכל אחד היו שלוש תורות לירות. קליי שפשף את מרשל פעם אחת, מתחת לחזה שלו. מרשל פגע בקליי בירך. שניהם שרדו.
תחילת הדרך במשפטים ובפוליטיקה > מינוי שני לסנאט

ב-1810, לאחר התפטרותו של הסנאטור באקנר ת'רסטון, כדי שיוכל לשרת כשופט, נבחר קליי שוב בידי המועצה המחוקקת לייצג את קנטקי בסנאט.
יושב ראש בית הנבחרים > שנים ראשונות

בקיץ 1811, קליי נבחר לבית הנבחרים, ונבחר ליושב ראש בית הנבחרים ביום עבודתו הראשון, מאורע ייחודי. במשך 14 שנים מיום בחירתו הראשון, נבחר חמש פעמים לבית הנבחרים וליו"ר הבית. כמו דרומיים רבים אחרים, קליי הביא את עבדיו לוושינגטון הבירה.
יושב ראש בית הנבחרים > שנים ראשונות > רפורמות כיושב ראש

לפני היבחרו של קליי כיושב ראש בית הנבחרים, התפקיד היה עמדה של אוכף חוקים ומתווך. קליי הפך את התפקיד לתפקיד יוקרתי, ושני בכוחו רק לנשיא ארצות הברית. הוא מינה חברים מהפלגים הניציים ותומכי המלחמה מול בריטניה לכל הוועדות החשובות, וכך השתלט על בית הנבחרים, הישג משמעותי עבור הטירון בן ה-34. במהלך תחילת כהונתו, קליי התנגד ליצירת הבנק הראשון של ארצות הברית, מפני שהשקיע בבעלות במספר בנקים קטנים. מאוחר יותר שינה את עמדתו- כשרץ לנשיאות, הוא תמך בבנק השני.
יושב ראש בית הנבחרים > שנים ראשונות > תמיכה במלחמה

הפלגים הניציים, שהיו מהדרום ומהמערב, תמכו בהכרזת מלחמה כנגד בריטניה הגדולה, שהפרה את זכויותיה הימיות של ארצות הברית ואסרה מלחים אמריקניים, מתוך חשש שהבריטים ינסו להרחיב את שליטתם ביבשת. בתור המנהיג של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בקונגרס, קליי טיפל בנושא. מאוחר יותר, כחבר בצוות המשא ומתן, קליי עזר לנסח את הסכם גנט, וחתם עליו ב-24 בדצמבר 1814. ב-1815, כשהיה באירופה, חתם על הסכם סחר עם בריטניה.
יושב ראש בית הנבחרים > שנים ראשונות > עבודתו בליבריה

קליי עזר להקמת חברת ההתיישבות האמריקנית, ולאחר מכן שירת כנשיאה. הקבוצה רצתה ליצור קולוניה לעבדים משוחררים באפריקה; היא הקימה את מונרוביה, במקום שהפך לליבריה, בשביל מטרה זו. הקבוצה הכילה מתנגדי עבדות מהצפון, שרצו לסיים את העבדות, ובעלי עבדים, שרצו לסלק מהיבשת את העבדים המשוחררים כדי להפחית את האיומים מול משטר העבדות. בנוגע לעירוב גזעי, קליי טען שאלוהים התנגד לעירוב גזעי ולכן נתן לכל גזע צבע ומאפיינים שונים. קליי ניהל את פגישת היסוד של חברת ההתיישבות ב-1816, במלון בוושינגטון די. סי.. בין המשתתפים היו דניאל ובסטר, ג'יימס מונרו ואנדרו ג'קסון.
יושב ראש בית הנבחרים > ה"מערכת האמריקנית"

הנרי קליי וג'ון קלהון עזרו בהעברת חוק המכס של 1816, כחלק מתוכנית כלכלית אותה כינה קליי "המערכת האמריקנית", ששורשיה בתוכניותיו של אלכסנדר המילטון. המערכת עוצבה כדי לעזור למגזר התעשייתי הצעיר של ארצות הברית, שהיה במזרח המדינה, להתחרות מול תוצרת בריטית בעזרת מכסים.
לאחר סיום מלחמת 1812, המפעלים הבריטים הציפו את הנמלים האמריקנים בסחורות זולות. כדי לשכנע מצביעים במדינות המערביות לתמוך במכס, קליי תמך במימון פדרלי לשיפורים פנימיים לתשתיות, בעיקר לתעלות וכבישים. השיפורים הפנימיים מומנו בידי מכסי המגן ומכירת אדמות ממשלתיות, שמחיריהן יהיו גבוהים כדי לאפשר הכנסה גבוהה. לבסוף, בנק לאומי היה אמור לייצב את המערכת וליצור מערכת פיננסית לאומית.
יושב ראש בית הנבחרים > מדיניות חוץ

במדיניות חוץ, קליי תמך בתנועות העצמאות שקמו באמריקה הלטינית לאחר 1817. בין 1821 ו-1826, ארצות הברית הכירה בכל המדינות החדשות, מלבד באורוגוואי (שעצמאותה הייתה מוטלת בספק והוכרה רק אחר כך). כשארצות הברית הוזמנה ב-1826 לקונגרס פנמה, שיאחד בין המדינות החדשות, עלתה התנגדות, והמשלחת האמריקנית לא הגיעה לשם. קליי תמך במרד היווני ב-1824 שביקש עצמאות מהאימפריה העות'מאנית, אף על פי שהיה מדובר בהתערבות בעניינים אירופאיים.
קליי חשק במשרת מזכיר המדינה של ארצות הברית בממשלו של ג'יימס מונרו, שנבחר לנשיא ב-1816. כשמונרו, בניסיון לרצות את הפדרליסטים מניו אינגלנד, נתן את המשרה לג'ון קווינסי אדמס במקומו, סירב קליי לשרת כמזכיר המלחמה, סירב לתת לטקס השבעתו של מונרו להתרחש בבית הנבחרים, ולא נכח בהשבעתו של מונרו.
יושב ראש בית הנבחרים > פשרת מיזורי ושנות העשרים

ב-1820, עלה סכסוך בנוגע להרחבת העבדות אל טריטוריית מיזורי. קליי ניסה לפתור את הסכסוך כשהשיג את אישור הקונגרס לתוכנית שנקראה פשרת מיזורי. הפשרה הכניסה את מיין לאיחוד כמדינה חופשית ואת מיזורי כמדינת עבדות (וכך שמרה על איזון בסנאט, שכלל 11 מדינות חופשיות ו-11 מדינות עבדות), ואסרה על העבדות מצפון לקו הרוחב '36°30, (הגבול הצפוני של ארקנסו ושל קו הרוחב) מלבד במיזורי.
הבחירות הנשיאותיות של 1824 ומזכיר המדינה

ב-1824, הצלחתה של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית חיסלה את כל שאר המפלגות. ארבעה מועמדים מרכזיים- אדמס, אנדרו ג'קסון, ויליאם קרופורד וקליי- רצו להיבחר לנשיאות. בגלל מספר המועמדים הגדול שקיבלו אלקטורים, אף מועמד לא קיבל רוב בחבר האלקטורים. לפי התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית, שלושת המועמדים שהשיגו את המספר הרב ביותר של קולות בחבר האלקטורים יתחרו ביניהם בהצבעה בבית הנבחרים. בתור המועמד שהגיע במקום האחרון, קליי הודח מהתחרות; שלושת המועמדים הראשיים היו ג'קסון, אדמס וקרופורד. קליי, שהיה יושב ראש בית הנבחרים, תמך באדמס, ותמיכתו עזרה לאדמס לנצח בבית הנבחרים.
קליי השתמש בכישוריו הפוליטיים כדי להבטיח את ניצחונו של אדמס, שנראה היה לו כמועמד קרוב יותר לדעותיו, שימנה אותו לתפקיד חשוב בקבינט. כשקליי מונה לתפקיד מזכיר המדינה, העניין נקרא "העסקה המושחתת" בידי תומכי ג'קסון, ופגע במוניטין של קליי. כך התחילה יריבות אישית מרה בין קליי וג'קסון.
הבחירות הנשיאותיות של 1824 ומזכיר המדינה > תביעת החירות

כמזכיר המדינה, קליי גר עם משפחתו ועבדיו ברובע לאפייט, בבית שהוקצה למזכיר המדינה. כשהתכונן לחזור אל לקסינגטון ב-1829, אחת מהשפחות שלו, שארלוט דופוואה, תבעה מקליי את חירותה ואת חירות שני ילדיה, בגלל הבטחה שבעלים קודם הבטיח לה. האתגר המשפטי שלה הקדים את פרשת דרד סקוט ב-27 שנים. תביעת החירות זכתה לתשומת לב תקשורתית רבה. עורך דינה של דופוואה הצליח להשיג צו בבית המשפט שאישר לה להישאר בבירה עד שהעניין יוסדר, והיא עבדה בשכר במשך שנה וחצי עבור מרטין ואן ביורן, שהחליף את קליי כמזכיר המדינה וגר בביתו. קליי חזר לביתו עם בעלה וילדיה.
חבר המושבעים פסק לטובת קליי, וטען שההסכם עם הבעלים הקודם לא תקף לגבי קליי. דופוואה סירבה לחזור לקנטקי, וקליי שלח את שליחו לעצור אותה. היא נעצרה בווירג'יניה, לפני שקליי העביר אותה לניו אורלינס כדי לעבוד בעבור בתו ובעלה. בתה של שארלוט נשלחה להצטרף אל אמה, והן עבדו עבור בתו של קליי במשך עשור.
ב-1840, הנרי קליי החליט לתת לשארלוט ולבתה, מרי אן, את חירותן. את בנה של שארלוט, צ'ארלס, שמר כמשרת אישי, והקפיד להציג אותו כדוגמה ליחס הטוב שנתן לעבדיו. צ'ארלס זכה לחירותו ב-1844. בעלה של שארלוט, אהרון, לא הצליח להשתחרר, אולם ב-1860 הוא ושארלוט חיו ביחד כעבדים משוחררים בקנטקי. אהרון כנראה שוחרר בידי אחד מבניו של קליי, והמשיך לעבוד בשכר עבור המשפחה.
הבית שבו התגורר קליי הוא מוזיאון לאומי, שמציג ממצאים לגבי העבדות ותביעת החירות.
קריירה בסנאט > משבר זכות הביטול

לאחר העברת מכס המגן של 1828, שהעלה מכסים באופן חד כדי להגן על המפעלים הצעירים שנבנו, קרוליינה הדרומית הכריזה על זכותה לבטל חוקי מכס פדרליים והפסיקה לגבות מכס על יבוא. היא איימה לפרוש מארצות הברית אם הממשלה תנסה לאכוף את החוק. הנשיא ג'קסון הזועם איים להוביל את הצבא לקרוליינה הדרומית ולתלות כל אדם שיסרב לציית לחוק.
המשבר החמיר ב-1833. קליי היה שוב סנאטור באותה התקופה, לאחר שקנטקי בחרה בו ב-1831. חזרתו לסנאט, לאחר עשרים שנים, שמונה חודשים ושבוע מאז הפעם האחרונה ששהה שם, נחשבת לתקופה הרביעית בגודלה בין כהונות בסנאט.
ב-1833, קליי הצליח להשיג הסכמה מצד הקונגרס להפחית את המכס באופן הדרגתי. הפשרה עזרה לשמור על עליונות הממשל הפדרלי על המדינות, אולם היה ברור שהמשבר מבשר את העימות בין הצפון והדרום בנוגע לכלכלה ולעבדות.
קריירה בסנאט > התנגדות לג'קסון ויצירת המפלגה הוויגית

לאחר היבחרו של אנדרו ג'קסון, קליי הוביל את ההתנגדות למדיניותו של ג'קסון. תומכיו כללו את ה"רפובליקנים הלאומיים", שהחלו לקרוא לעצמם "וויגים" לכבוד אבותיהם במהלך המלחמה המהפכנית. הם התנגדו ל"עריצותו" של ג'קסון, כפי שאבותיהם התנגדו לעריצותו של המלך ג'ורג' השלישי. קליי התנגד לסירובו של ג'קסון להאריך את תקופת הזיכיון של הבנק השני של ארצות הברית, ותמך בהעברת החלטה שתגנה את ג'קסון על פעולותיו.
המערכת הכלכלית של קליי זכתה להתנגדות ממשל ג'קסון. עימות חשוב היה לגבי מימון פדרלי לסלילת דרך מלקסינגטון לנהר אוהיו, דרך קנטקי. ג'קסון הטיל וטו כי הרגיש שהחוק לא יעזור למסחר בין המדינות, וחשש שיגרום לשחיתות. ג'קסון התנגד לשימוש בממשל הפדרלי כדי לקדם מודרניזציה כלכלית, וכך משך את החקלאים, שתמכו בהתרחבות חקלאית אולם התנגדו לערים.
קריירה בסנאט > מרוצים לנשיאות

ב-1832, בחרו הרפובליקנים הלאומיים פה אחד בקליי כמועמדם לנשיאות, ואילו הדמוקרטים תמכו בנשיא ג'קסון. הנושא המרכזי היה המשך תקופת הזיכיון של הבנק השני של ארצות הברית. קליי הפסיד בהפרש גדול לג'קסון האהוד (55% לעומת 37%).
ב-1840, ניסה קליי להיות המועמד הוויגי, אולם נוצח בוועידה המפלגתית בידי תומכי הגנרל לשעבר, ויליאם הנרי הריסון. הריסון נבחר בגלל עברו הצבאי, והוחלט שהגנרל האהוד ימשוך אהדה מול התנהגותו האצילית והאריסטוקרטית של הנשיא הדמוקרטי, מרטין ואן ביורן, לעומת קליי, שכמו ואן ביורן, היה פוליטיקאי כל חייו. הוויגים האשימו את המדיניות של ואן ביורן במשבר הכלכלי של 1837, והריסון ניצח בבחירות.
ב-1844, נבחר קליי כמועמד הוויגי מול ג'יימס פולק, המועמד הדמוקרטי. פולק השיג 170 אלקטורים לעומת 105 לקליי, וזכה ב-15 מתוך 26 מדינות. תמיכתו של פולק בהתרחבות טריטוריאלית הובלטה- בעיקר דעתו על השליטה באורגון ותמיכתו בסיפוח טקסס. קליי התנגד לסיפוח מתוך חשש שנושא העבדות שוב יעלה על הפרק, ומתוך חשש מתגובתה של מקסיקו, שטקסס מרדה בה ב-1836. למרות האהדה כלפי פולק, הבחירות היו צמודות: 36 האלקטורים של ניו יורק עשו את ההבדל, ופולק זכה בהם בהפרש של 5,000 קולות. מועמד מפלגת החירות, ג'יימס בירני, זכה בכ-15,000 קולות בניו יורק ומשך תומכי קליי. אזהרותיו של קליי לגבי טקסס היו נכונות. סיפוח טקסס הוביל למלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846-1848) (שבמהלכה מת בנו). הצפון והדרום התווכחו לגבי הרחבת העבדות אל טקסס ומעבר לה.
חזרה לסנאט

לאחר שהפסיד את מועמדות המפלגה הוויגית לגנרל זאכרי טיילור ב-1848, החליט קליי לפרוש לביתו קנטקי, אולם לאחר פחות משנה נבחר שוב לסנאט מטעם קנטקי. במהלך כהונתו עלה הסכסוך בנוגע להרחבת העבדות אל הטריטוריות החדשות ממקסיקו, שהתווספו אל ארצות הברית לאחר חתימת הסכם גואדלופה אידלגו בסוף מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. ב-1846, דייוויד וילמוט, חבר קונגרס מפנסילבניה, הציע למנוע את הרחבת העבדות לטריטוריות החדשות במסגרת "הצעת וילמוט", אולם נכשל בכך.
חזרה לסנאט > פשרת 1850

קליי שיחק תפקיד מרכזי בניסוח פשרה ב-1850 בין הצפון והדרום כדי לפתור את עניין העבדות. הוא נעזר בסנאטור סטיבן דאגלס מאילינוי, דמוקרט שהייתה זו תקופת כהונתו הראשונה, כדי להעביר את החוק בקונגרס ולמנוע מלחמת אזרחים.
ב-29 בינואר 1850, קליי הציע סדרת החלטות, שטען שיפשרו בין האינטרסים הצפוניים והדרומיים, ונקראו פשרת 1850. קליי רצה שכל מדינה תצביע על ההחלטות בנפרד, אולם בלחץ הדרום הסכים ליצירת ועדה של שלושה-עשר סנאטורים שתשקול אותה. הוועדה נוצרה ב-18 באפריל. ב-8 במאי, כיו"ר הוועדה, קליי הציג חוק שכלל בתוכו את כל הפשרות. הפשרות כללו:
הוספת קליפורניה כמדינה חופשית, וכך סיום האיזון בין מדינות חופשיות ומדינות עבדות בסנאט.
ארגון טריטוריות יוטה וניו מקסיקו בלי עבדות, ומתן הזכות להכרעה בנושא העבדות לאוכלוסייה המקומית.
איסור על סחר עבדים, ולא על בעלות, בתוך מחוז קולומביה.
חוק עבדים נמלטים מחמיר יותר.
הסדרת גבולות בעבור טקסס בתמורה לתשלום פדרלי של עשרה מיליון דולר מהחוב של טקסס.
הכרזה שהקונגרס לא יוכל להתערב בנושא סחר העבדים הפנים-מדינתי.
קיצוניים משני הצדדים התנגדו לחוק מתוך כמה סיבות. הסנאטור ג'ון קלהון, שהיה בן בריתו של קליי, התנגד לפשרה והזהיר מפילוג. קלהון עצמו היה חולה מדי כדי לנאום, וסנאטור אחר קרא זאת במקומו. סנאטורים אחרים שהתנגדו לעבדות, כמו ויליאם סיוארד מניו יורק, התנגדו גם הם לפשרה. אולם ב-7 במרץ, דניאל ובסטר נאם לטובת הפשרה.
החוק, למרות מאמציו של קליי, נכשל בהצבעה המכריעה ב-31 ביולי, כשרוב המפלגה הוויגית ודמוקרטים דרומיים רבים מתנגדים אליו. קליי הכריז למחרת היום שבכוונתו להעביר את החוקים בנפרד. קליי היה מותש: מחלת השחפת החלה להשפיע עליו. קליי עזב את הסנאט כדי להחלים בניופורט, רוד איילנד. דאגלס הפריד את החוקים והעביר אותם בסנאט. החוקים הבודדים הצליחו לעבור, כיוון שזכו לא רק לתמיכת המתונים, אלא גם לתמיכת הסנאטורים שתמכו או התנגדו לעבדות, בהתחשב במי שהחוק נועד להטיב עמו. ביחד, כל שתי קבוצות הצליחו לנטרל את השלישית. הנשיא מילרד פילמור, הנשיא הוויגי שמונה לתפקיד לאחר מותו של טיילור, ולא תמך בפשרה, חתם על החוקים.
לקליי ניתן קרדיט על הצלחת הפשרה. המחלוקת בין הצפון והדרום בנוגע להרחבת העבדות צומצמה, והפרישה מהאיחוד נדחתה לעוד עשור. רבים טענו שאם קליי היה חי בין 1860 ל-1861, לא הייתה מלחמת אזרחים.
מותו ואחוזתו

קליי המשיך לשרת את האיחוד ואת מדינתו, קנטקי. ב-28 ביולי 1852, מת משחפת בוושינגטון די. סי. בגיל 75.
תיאודור פרלינגהויסן, סגנו של קליי בבחירות 1844, הספיד אותו בלווייתו. הוא נקבר בבית הקברות של לקסינגטון. על מצבתו של קליי חקוקה האמרה: "איני מכיר לא צפון, לא דרום, לא מזרח, לא מערב". בצוואתו, שחרר קליי את כל עבדיו.
אחוזתו של קליי הייתה המטע והאחוזה שלו שנים רבות. היו לו 60 עבדים בשיא הצלחתו. שם הציג את בקר ההרפורד לארצות הברית.
במותו, ילדיו היחידים שנשארו בחיים היו תיאודור, תומאס, ג'יימס בראון וג'ון מוריסון, שירשו את אחוזתו. ג'ון קליי הפך את אחוזתו למכון להרבעת סוסים.
כיום, האחוזה פתוחה לציבור.
משרדו של קליי
דיוקן של הנרי קליי
דיוקן של הנרי קליי
אחוזתו של קליי בלקסינגטון, קנטקי
אהרן דותן

| --- | --- |

אהרן דותן, 2010
 לידה:  12 בינואר 1928 שטוטגרט, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  27 במאי 2022 (בגיל 94) תל אביב-יפו, ישראל
 שם לידה:  Aron Deutscher 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  תיכון דתי יבנה 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2005)  פרס ביאליק (1998) 
 
אהרן דותן (12 בינואר 1928, י"ט בטבת התרפ"ח – 27 במאי 2022, כ"ו באייר התשפ"ב) היה פרופסור לבלשנות עברית וחקר המסורה באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (1998) ופרס ישראל לבלשנות (ה'תשס"ה).
ביוגרפיה

דותן נולד בי"ט בטבת ה'תרפ"ח בעיר שטוטגרט שבגרמניה לניסן אריה ולחיה טויבה דויטשר. בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה עם הוריו לארץ ישראל, והתיישב בחיפה. בנעוריו היה חבר "בני עקיבא", ובין השנים 1945–1946 היה מרכז סניף קריית שמואל. בתום לימודיו בבית הספר "יבנה" בחיפה התגייס לשנת שירות כעובד חקלאי בכפר נוער דתי ושירת כנוטר, לאחר שהיה קודם לכן חבר ארגון "ההגנה". בשנת 1947 החל בלימודי לשון עברית, מקרא וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים ולמד גם ערבית, בלשנות שמית ופדגוגיה. במלחמת העצמאות הפסיק את לימודיו והתגייס לחילות השדה. במסגרת גדוד "מוריה" השתתף בהגנת ירושלים, ומאוחר יותר הוכשר ומונה למפקד סוללת תותחי נ"ט שליד מפקדת חטיבת ירושלים. ב-1949 חזר ללימודיו, שאותם סיים בהצטיינות בשנת 1951. בשנת 1963 סיים בהצטיינות יתרה דוקטורט בנושא "ספר דקדוקי הטעמים לר' אהרן בן משה בן אשר", בהנחיית נפתלי הרץ טור-סיני וזאב בן-חיים.