stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרנף ג'אווה
תיאור

קרנפי ג'אווה קטנים יותר מבני דודם הקרנפים ההודים, ודומים בגודלם לקרנפים צרי-השפה. אורך גופם (כולל הראש) עשוי להגיע ל-3.2 מטרים, וגובהם בין 1.4 ל-1.7 מטר. משקל הבוגרים מוערך בין 900 ל-2,300 קילוגרמים, אף שלא נעשו מדידות מסודרות של המין בשל נדירותו. דו-הצורתיות הזוויגית אינה משמעותית, אם כי הנקבות מעט גדולות יותר. הקרנפים בווייטנאם קטנים במידה ניכרת מאחיהם באי ג'אווה, לפי מחקרים שהסתמכו על צילומי הקרנפים ועל טביעות הרגליים שלהם.
בדומה לקרנפים ההודים, לקרנפי ג'אווה קרן אחת בלבד (לקרנפים האפריקניים ולקרנף סומטרה שתי קרניים). קרנו היא הקטנה ביותר מבין אלו של הקרנפים החיים, ואורכה בדרך-כלל אינו עולה על 20 סנטימטרים. הקרנף אינו משתמש בקרנו בזמן מאבקים עם קרנפים האחרים, ובמקום זאת הוא משתמש בה על מנת להעמיק שלוליות, למשוך צמחים מטה על מנת לאוכלם ולפלס את דרכו בין צמחייה עבותה. שיניו החותכות ארוכות וחדות, והן משמשות אותו בזמן מאבק. מאחורי השיניים החותכות נמצאות שתי שורות של שיניים טוחנות המשמשות ללעיסת צמחים קשים. בדומה לקרנפים אחרים, חושי הריח והשמיעה שלו חדים, אולם ראייתו חלשה מאוד. תוחלת חייו עומדת על 30–45 שנים.
עורו של הקרנף חסר שיער ומכוסה כתמים, וצבעו אפור או אפור-חום. קפלי עור בולטים נמצאים באזור הכתף, הגב והישבן. הקפלים הללו משווים לעור הקרנף מראה של שריון מגן. בשל הסיכונים שבהתערבות בחייו של מין כה נדיר, דרך הלמידה העיקרית את מאפייניו של הקרנף היא דרך דגימות הצואה שהוא מותיר ומצלמות המפוזרות בתחומי המחייה שלו. רק לעיתים רחוקות הם נראים או נמדדים ישירות.
תפוצה ובתי גידול

האוכלוסייה העולמית של קרנפי ג'אווה מונה לכל היותר מאה פרטים בטבע, אפילו לפי הערכות אופטימיות. הם נחשבים לנדירים ביותר מבין היונקים הגדולים, אף שאחדים טוענים כי קרנפי סומטרה נמצאים בסיכון רב יותר בשל העובדה שההגנה על תחום מחייתם חלשה יותר. בימינו חיים קרנפי ג'אווה באזור אחד בלבד: הפארק הלאומי אוג'ונג קולון שבקצה המערבי של האי ג'אווה. נכון ליוני 2024, ככל הידוע חיים באי 82 קרנפי ג'אווה בלבד.
בעבר, תפוצתם של קרנפי ג'אווה השתרעה מאסאם ובנגל (שם היא חפפה את תפוצתם של קרנף סומטרה והקרנף ההודי), מזרחה דרך מיאנמר, תאילנד, קמבודיה, לאוס, וייטנאם ודרומה לכיוון חצי האי המלאי, איי ג'אווה וסומטרה, וייתכן שאף בורנאו. הקרנפים חיים ביערות גשם צפופים, בינות עשבים גבוהים, קנים וסוף, לרוב בסמוך לנהרות, למישורי הצפה או אזורים עם שלוליות בוץ רבות. תת-המין הווייטנאמי חי באזורים גבוהים יחסית לתת-המין השני, כנראה בשל הגעת האדם וציד בלתי חוקי.
תחומי מחייתם של קרנפי ג'אווה נמצאים בתהליך הצטמצמות מזה אלפי שנים. בסביבות שנת 1000 לפנה"ס הגיעו הקרנפים עד לתוככי סין, אולם גבולה הצפוני של תפוצתם החל לנוע דרומה בקצב ממוצע של 500 מטרים בשנה, בעיקר בשל הרחבת תחומי המחייה של בני האדם באזור. הם נכחדו מהודו בעשור הראשון של המאה ה-20. בחצי האי המלאי הוא ניצוד ללא הבחנה עד שנכחד ב-1932. ציידים מקומיים וחוטבי עצים בקמבודיה טוענים כי הבחינו בקרנפי ג'אווה בהרי קרדאמום, אולם סקרים שנערכו באזור לא מצאו עדות לקיומם.
התנהגות

קרנף ג'אווה הוא בעל חיים סוליטרי, למעט עתות הרבייה והטיפול בצאצאים. לעיתים, קבוצות קטנות של קרנפים תתאספנה בסמוך לאתרי ליקוק מלח או שלוליות בוץ. התפלשות בבוץ היא התנהגות נפוצה אצל כלל מיני הקרנפים: היא מסייעת להם בקירור גופם, במניעת מחלות ובמניעת חדירה של טפילים לגוף. קרנפי ג'אווה מעדיפים להשתמש בשלוליות בוץ טבעיות או כאלו שחפרו בעלי חיים אחרים, ולא לחפור את השלוליות בעצמם. פעולת ליקוק המלח חשובה גם היא לקרנפים, שכן באמצעותה הם משיגים תצרוכת חשובה של חומרים מזינים.
שטחן של טריטוריות המחייה של הזכרים נע בין 12 ל-20 קילומטרים רבועים; הטריטוריות של הנקבות קטנות יותר, ושטחן בין 3 ל-14 קמ"ר בלבד. הטריטוריות של הזכרים חופפות זו את זו במידה מועטה מזו של הנקבות. לא ידוע אם הקרנפים נלחמים זה בזה בשל תחרות על שטחי מחיה. הזכרים מסמנים את הטריטוריה שלהם באמצעות ערימות גללים ושתן. כן נראה כי הקרנף מתקשר עם בעלי חיים אחרים באמצעות שפשוף האדמה בכפות רגליו ובאמצעות כיפוף עצים צעירים.
קרנפי ג'אווה שקטים באופן ניכר מהקרנפים הסומטרים, לכן קיימות רק הקלטות מעטות של הקולות שהם משמיעים. לקרנפים הבוגרים אין טורפים זולת האדם. הקרנפים, ובמיוחד אלו החיים בווייטנאם, ביישנים ונסוגים לתוך היער כל אימת שיתקרב אליהם אדם. זוהי תכונה חשובה התורמת להישרדותו, אך היא מקשה על חקירת מאפייניו והתנהגותו של הקרנף. עם זאת, הקרנף לא יהסס לתקוף באגרסיביות אדם שיתקרב אליו יתר על המידה. תקיפה שכזו עלולה לכלול דקירה עם השיניים החותכות של הלסת התחתונה ודחיפה חזקה בעזרת הראש. אם כן, באופן יחסי התנהגותו אנטי-חברתית, וייתכן כי זוהי אדפטציה ללחצים המופעלים על המין ואוכלוסייתו; ראיות מן העבר מצביעות כי בעבר היו קרנפי ג'אווה ידידותיים יותר, בדומה למיני קרנפים אחרים.
התנהגות > תזונה ורבייה

קרנפי ג'אווה הם בעלי חיים צמחוניים, ונוהגים לאכול מגוון רב של צמחים. חלקי הצמחים המועדפים עליהם הם נבטים, ענפים קטנים, עלים צעירים ופירות שנשרו. הם ניזונים בעיקר מצמחים שגדלים באזורים שטופי שמש כמו קרחות יער ואדמות ללא עצים גבוהים. מבחינת התזונה, קרנפים אלו הם הסתגלנים ביותר מבין הקרנפים החיים. לפי הערכות, הקרנף מכניס לגופו כ-50 קילוגרמים של צמחים מדי יום. בדומה לקרנף הסומטרי, הוא צריך לשלב מקורות מלח בתזונתו. מספר קרנפים נצפו שותים מים מלוחים, כנראה מכיוון שאין באזור מחייתם אתרי ליקוק מלח.
הרגליהם המיניים של קרנפי ג'אווה לא ידועים לאשורם מכיוון שעל-פי רוב החוקרים שומרים על מרחק רב מהקרנפים, וכן בשל העובדה שלא מוחזקים קרנפי ג'אווה בגני חיות. הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל שלוש עד ארבע שנים, בעוד שהזכרים מגיעים אליה בגיל שש. משך ההיריון נע בין 16 ל-19 חודשים, לאחריהם הגור ניזון מחלב אימו במשך כשנתיים. המרווח בין הלידות הוא ארבע עד חמש שנים. נהגי הרבייה של ארבעת מיני הקרנפים האחרים הם דומים מאוד, לכן משערים כי נהגיהם של קרנפי ג'אווה דומים אף הם.
שימור

הסיבה המרכזית להידלדלות הקריטית של אוכלוסיות קרנפי ג'אווה הייתה ציד בלתי-חוקי שנועד להשגת קרניהם היקרות. קרניהם נסחרו בסין במשך למעלה מ-2,000 שנים, שכן הרפואה הסינית מייחסת להן סגולות מרפאות. עורם של הקרנפים שימש כחומר גלם להכנת שריונות לחיילים הסיניים, וכן מספר שבטים מקומיים בווייטנאם השתמשו בו כאחד הרכיבים בנוגדן לארס של נחשים. קושי נוסף התעורר בהגברת המודעות בקרב המקומיים העניים, שהעדיפו למכור את החיה "חסרת התועלת" עבור סכום גדול של כסף. כאשר אמנת וושינגטון לחיות מוגנות (CITES) נכנסה לראשונה לתוקף ב-1975, קרנפי ג'אווה הוכנסו תחת הנספח הראשון, כלומר, נאסר הסחר בכל איבר מגופו של קרנף ג'אווה או במוצר שיוצר מאיבריו. מבדיקות שנערכו בשוק השחור עולה כי מחירו של קילוגרם אחד של קרני קרנפים אסייתיים (קרנף ג'אווה, קרנף סומטרה וקרנף הודי) עשוי להגיע עד 30,000 דולרים, פי שלושה מערכן של קרני קרנפים אפריקאיים (קרנף צר שפה וקרנף רחב שפה).
סיבה נוספת שהביאה להצטמצמות אוכלוסיות הקרנפים הייתה אובדן בתי גידול טבעיים, שהוסבו לאזורים חקלאיים. עם זאת, גורם זה אינו משמעותי בימינו מכיוון שהקרנפים כה מעטים וחיים רק בשני אזורים המוגנים על-פי תחיקה לאומית. על אף מאמצי השימור הרבים, הסיכויים להישרדותו של המין נראים נמוכים מאי-פעם: מספרם קטן מאוד, והעובדה שתחום תפוצתם מצומצם מאוד טומנת בחובה סכנות נוספות, שנובעות מאי-היכולת של האוכלוסייה לספוג "מכות" נוספות (כגון מחלות). חוקרים מעריכים כי כדי לשמור על המגוון הגנטי של המין יש צורך באוכלוסייה של כ-100 קרנפים. על פי הערכות לא נותרו למין יותר מעשורים בודדים לפני הכחדתו.
שימור > אזורי המחיה

חצי האי אוג'ונג קולון נחרב עם התפרצותו של הר הגעש קרקטואה ב-1883. קרנפי ג'אווה התיישבו מחדש באזור לאחר ההתפרצות, אולם בני האדם לא חזרו למקום במספרים גדולים, ובכך הפך המקום לאזור בטוח לקרנפים. ב-1931, כשהמין עמד על סף הכחדה בסומטרה, הכריזה ממשלת אינדונזיה על המין כמין מוגן, והוא נחשב ככזה עד ימינו. בסקר שנערך ב-1967 נאמד מספר הקרנפים באזור אוג'ונג קולון בכ-25 פרטים בלבד. עד שנת 1980 הוכפל מספר הקרנפים, ומאז נשאר יציב. באזור אוג'ונג קולון אין לקרנפים טורפים טבעיים; למרות זאת, הם נאלצים להתחרות מול בהמות אחרות על המשאבים שממילא אינם מצויים בשפע. תחרות זו היא כנראה הסיבה לכך שמספר הקרנפים בחצי האי נמוך מכושר הנשיאה של המקום.
בפארק הלאומי "קאט טיין" שבווייטנאם מצויים הקרנפים הנותרים מתת-המין R.s. annamiticus. בעבר היו הקרנפים נפוצים באזור דרום-מזרח אסיה. במלחמת וייטנאם נעשה שימוש בטקטיקות שונות, שזרעו הרס רב במערכות האקולוגיות בהן חיו הקרנפים: השימוש בנפלם, השרה מלאכותית של עלים (אייג'נט אורנג'), הפצצות אוויריות ושימוש במוקשים - כולם פגעו בקרנפים, אם באופן ישיר ואם באופן עקיף. כמו כן, כל האזור הוצף בכלי נשק זולים, והמקומיים החלו לצוד את הקרנפים באמצעות כלי נשק במקום במלכודות שיעילותן נמוכה יותר. בתחילת שנות ה-90 נמצאו עקבות של למעלה מ-15 קרנפים, אולם החוקרים חוששים כי מספרם ירד, וכעת אחדים מעריכים כי האוכלוסייה מונה שלושה עד שמונה קרנפים ממין נקבה, ואף לא זכר אחד.
שימור > בשבי

בתחילת המאה ה-19 הוצגו לפחות ארבעה קרנפים בגני חיות באדלייד, בכלכותה ובלונדון. מספר הקרנפים שהוחזקו בשבי ושתועדו הוא לפחות 22, וייתכן כי המספר גדול יותר שכן בעבר היה בלבול בין קרנף ג'אווה לקרנף ההודי. קרנפי ג'אווה מעולם לא הסתדרו היטב בחיי השבי: הקרנף המבוגר ביותר שחי בשבי הגיע לגיל 20, כמחצית מגילם של קרנפים החיים בטבע. קרנף ג'אווה האחרון שחי בשבי מת בגן החיות באדלייד שבאוסטרליה בשנת 1907. התוכניות להקמת גרעיני רבייה של קרנפים סומטרים בשנות ה-80 וה-90 נכשלו, ולכן לא סביר כי יהיו ניסיונות להקים גרעיני רבייה דומים עבור קרנפי ג'אווה.
חג מולד שחור (סרט, 2006)

| --- | --- |

 מבוסס על:  חג מולד שחור 
 בימוי:  גלן מורגן
 הופק בידי:  ג'יימס וונג אודגן גבנסקי בוב קלארק מארק קיובן גלן מורגן טוד ואגנר
 תסריט:  גלן מורגן
 שחקנים ראשיים:  קייטי קסידי   מישל טרכטנברג מרי אליזבת' וינסטד אוליבר הדסון לייסי שאברט קריסטן קלוק אנדרה מרטין
 מוזיקה:  שירלי ווקר 
 צילום:  רוברט מקלכלן 
 מדינה:  קנדה, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  2929 Entertainment 
 חברה מפיצה:  Dimension Films
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 בדצמבר 2006
 משך הקרנה:  84 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט אימה, סרט מתח, סרט חג המולד, סרט נעורים, סרט סלאשר, splatter film 
 תקציב:  $9,000,000
 הכנסות:  $21,510,851
 הכנסות באתר מוג'ו:   blackchristmas
 blackchristmas.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
חג מולד שחור (באנגלית: Black Christmas) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2006, אשר בוים ונכתב על ידי גלן מורגן, במאי הסרט יעד סופי ויעד סופי 3. הסרט הוא חידוש לסרט בעל אותו שם משנת 1974. פסקול הסרט הולחן על ידי שירלי ווקר, אשר מתה חודש לפני יציאת הסרט.
בקנדה הסרט הוגבל לילדים מתחת לגיל 18, בשל האלימות הרבה שיש בסרט, האימה הרבה שבעלילה, סקס ושימוש במילים גסות.
עלילת הסרט

עלילת הסרט מתרחשת בחג המולד ומספרת את סיפורו של בילי לנז, ילד צעיר אשר נולד עם מחלת כבד נדירה, אשר הותירה את עורו צהוב, מה שגרם לאמו לדחות אותו ולהתעלל בו. יום אחד, בערב חג המולד, אמו של בילי הורגת את אביו לנגד עיניו, יחד עם אהובה וקוברת אותו במחסן ביתם. לאחר שהרגה את אביו, היא נועלת את בילי בעליית הגג למשך כמה שנים. לילה אחד, אמו של בילי אונסת אותו מכיוון שמאהבה היה עקר, ונכנסת להיריון מבילי, ומולידה בת בשם אגנס. לאחר 15 שנה, בילי נמלט מעליית הגג, רוצח באכזריות את אמו ואת בעלה, ואוכל את בשרם. כתוצאה מכך הוא נכלא בבית משוגעים.
בהווה, תשע סטודנטיות אשר חוגגות יחד עם אם הבית שלהן, גברת מק, את חג המולד בבית משפחת לנז, מוצאות את עצמן מוטרדות על ידי מאיים מסתורי, אשר מצלצל אליהן ומטריד אותן. לאחר שאחת מהבנות נמצאת מתה, הן מתחילות להירצח באכזריות יחד עם בני זוגן. לבסוף, קלי פרסלי, גיבורת הסרט, מגלה את הרוצח שמסתבר שזאת אגנס, בתו של בילי. בו הזמן, בילי מגיע, ושלושתם מנהלים מריבה אכזרית, שנגמרת בשריפה קטלנית, שכתוצאה מכך, האחים נהרגים, וקלי נשלחת לביה"ח יחד עם לי, ניצולה נוספת, שסובלת מפציעות קלות.
בבית החולים, מתגלה שאגנס שרדה את השריפה, ורוצחת את לי על ידי שבירת צווארה. דקות ספורות לאחר מכן, קלי חוזרת לחדרה לאחר שעברה בדיקות רפואיות ומגלה את אגנס. אך לפני שזו מספיקה לרצוח אותה, קלי מצליחה להפעיל את מכשיר הדפיברילטור ומחשמלת את פניה של אגנס, ובכך מביסה אותה אחת ולתמיד.
צוות השחקנים

קייטי קסידי - קלי פרסלי
מישל טרכטנברג - מליסה קיט
מרי אליזבת' וינסטד - הת'ר פיצג'רלד
אוליבר האדסון - קייל לנגטון
לייסי שאברט - דיינה מטיס
קריסטן קלוק - לי קולבי
אנדרה מרטין - גברת ברברה מק
יאן-קאי קריסטל לואו - לורן האנון
דין פריס - אגנס לנז (גיל 22)
רוברט מן - בילי לנז (גיל 35)
ג'סיקה הארמון - מייגן הלמס
ליילה סבסטה - קלייר קרוסבי
העלייה השלישית

חלוצים בקטיף בפרדס בעין גנים, 1923
בונים בתל אביב ברחוב בלפור, 1921
העלייה השלישית היא גל עלייה גדול לארץ ישראל, עם סיום מלחמת העולם הראשונה. החל משנת תרע"ח 1918 ועד שנת תרפ"ג 1923 בסיום המשבר הכלכלי.
רוב העולים באו מאירופה ובמידה רבה ממניעים ציוניים. אומדן העולים בתקופה זו הוא כ-35,000.
גורמים ומגמות של העלייה השלישית

המשך לעלייה השנייה – הצלחתה היחסית של קליטת אנשי העלייה השנייה בארץ והתפתחות היישוב היהודי בערים ובמושבות. ההתפתחות הרבה כללה הקמת ארגוני התיישבות, למשל "אחוזת בית" שהפכה לשכונה ואחר העיר תל אביב, וארגוני שמירה והגנה עבריים, למשל ארגון "השומר" שחבריו הקימו את גדוד העבודה וההגנה, וכן צמיחת תנועת הפועלים הארצישראלית: המפלגות "הפועל הצעיר" ו"פועלי ציון", שהפכה בשנת 1919 ל"אחדות העבודה", וחבריהן אחזו בתפיסת עולם ציונית-הסוציאליסטית.
ניצחון בריטניה – כיבוש ארץ ישראל על ידי בריטניה מידי האימפריה העות'מאנית והצהרת בלפור עוררו תקווה, ופתחו פתח להרחבת ההתיישבות בארץ ישראל.
המשבר הכלכלי באירופה ותנועת ההגירה אל ארצות העולם החדש – המשבר הכלכלי במדינות אירופה בשנות מלחמת העולם הראשונה ואחריה, הרעב והתחלואה פגעו גם ביהודים, וחלקם עזב מתוך תקווה להתחיל חיים חדשים בארץ ישראל.
הזעזועים החברתיים והפוליטיים באירופה – בעקבות מלחמת העולם הראשונה הוקמו מדינות לאום חדשות. במדינות אלו הייתה "בעיית מיעוטים". פרצו קרבות בין קבוצות אתניות קטנות בעלות שאיפות בדלניות. פולין למשל, לא מלאה היטב את חוזי המיעוטים (לאחר שקמה) והתחוללו בה פרעות.
הרוח המהפכנית של התקופה – הצלחת המהפכה הקומוניסטית ברוסיה עוררה צעירים רבים להחזיק ברוח מהפכנית הרואה בשינויים דבר רצוי. ביניהם היו גם צעירים ששילבו רעיונות סוציאליסטים עם רעיונות לאומיים-ציוניים וביקשו להגשימם באמצעות עלייה לארץ.
מלחמת האזרחים (1919–1921) – מלחמת האזרחים ברוסיה בין מתנגדי המהפכה הקומוניסטית לבין תומכי המהפכה יצרה מצב של תוהו ובוהו והביאה גם לגל של פרעות ביהודים ברוסיה ובאוקראינה (פרעות פטליורה).
השפעת תנועות ציוניות – "החלוץ", "צעירי ציון", "השומר הצעיר" ו"המזרחי"
פועלה והישגיה

כבר בשנות עלייה השנייה נוסדה קבוצה בשם "הבלתי מפלגתיים" שמטרתה הייתה ליצור מפלגת פועלים ארץ-ישראלית לטובת פועלי הארץ; בצד, מפלגות הפועלים קיימות – "הפועל הצעיר" ו"פועלי ציון" להן היו זיקות עמוקות לתנועות האם בגולה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עלה כוחם של ה"בלתי מפלגתיים", ובשנת 1919 התאחדה הקבוצה עם מפלגת "פועלי ציון", והן יצרו יחדיו את "ההתאחדות הציונית־סוציאליסטית של פועלי ארץ ישראל – אחדות העבודה".
בעקבות מהלך זה פרשו שתי קבוצות מתוך "פועלי ציון", והקימו את "מפלגת פועלים סוציאליסטית עברית" (מפס"ע) ואת "פועלי ציון שמאל", קבוצות אלו ייצגו עמדה מרקסיסטית וקומוניסטית.
למרות רצונם העז של החלוצים לעסוק בחקלאות, הם נתקלו בסירוב מצד איכרי המושבות. אלה העדיפו עבודה ערבית זולה ובעלת ניסיון, מאשר עבודה עברית יקרה יותר וחסרת ניסיון.
ההתיישבות העובדת הייתה מצומצמת בהיקפה, כן גם העיסוק בתעשייה ובמסחר שלא ביקש עובדים חסרי ניסיון. רבים מהעולים הפכו למובטלים, בגולה אף דובר על הפסקת העלייה עקב מחסור במקומות עבודה.
מפלגות הפועלים באו לעזרת העולים בחיפוש אחר עבודות. ובין השאר, פעלו כקבלניות בפני השלטון הבריטי, ותבעו חלק מהעבודות הציבוריות שהוצעו על ידו לאוכלוסייה בארץ בשנים הראשונות לאחר מלחמת העולם הראשונה. העבודות הציבוריות כללו חציבה וסיתות, חפירת תעלות ניקוז למי ביצות ונחלים ומפעלי ייבוש ביצות במיוחד בעמק יזרעאל, הכשרת קרקעות לזריעה ולנטיעה, וסלילת כבישים קווי רכבת. סביב העבודות התפתח הווי חיים ותרבות ייחודי, שמצא את ביטויו ביצירה ספרותית במספר סוגות, אשר ראתה אור, בין השאר בכתבי העת מחיינו והסולל בשנות התקופה. שירים רבים התחברו או זכו לעיבודים מחודשים בפי החלוצים; בהם אנו נהיה הראשונים, חושו אחים חושו העבריים, ובארוד בארוד, שהושר במקור ברוסית.
דעתם של העולים בקשר לעבודות אלו הייתה חצויה, אולם הם נכחו לדעת שבעבודתם יחד, הם מתנסים בחוויית חיים משותפים, כך ראו בעבודות אלו שלב מעבר אל חיי קבע בהתיישבות חקלאית שיתופית.
פועלה והישגיה > גדוד העבודה על שם יוסף טרומפלדור

חצי שנה אחר נפילתו במאורעות תל-חי, החליטו חבריו של טרומפלדור לקיים את זכרו ולהקים גדוד עבודה, שייעודו היה הכשרת התנאים בארץ לעלייה המונית, ועליו יוטלו תפקידי ההתיישבות וההגנה. ב-1921 גובש המצע האידאולוגי של הגדוד, הוא הוגדר כארגון ארצי בעל סמכות מרכזית, שתפקידו בניין הארץ על ידי יצירת קומונה כללית של העובדים העבריים בארץ ישראל. עקרונותיו היו חלוציות: כיבוש, הגנה על היישוב העברי, קליטת העלייה, יצירת הווי חברתי חדש על בסיס שוויוני והגשמה עצמית.
בתחילת דרכו, התרכזו מירב פעולות הגדוד בהעסקת אנשיו בעבודות ציבוריות. לכשהתמעטו העבודות פנו אנשי הגדוד להקמת התיישבות חקלאית – כך הוקמו קיבוץ עין חרוד וקיבוץ תל יוסף בעמק יזרעאל, כן נבנו בעזרת הגדוד חלקים מירושלים העברית.
בקיץ 1924 התגבשו בגדוד שתי קבוצות, על רקע חילוקי הדעות בשאלת רעיון הקומונה. קבוצה אחת ראתה נושא זה כבלתי מציאותי שהגשמתו תארך זמן רב, והשנייה סירבה לוותר על אחת ממטרותיה הראשיות וגרסה שאין להגשים את המשטר הסוציאליסטי ללא מלחמת מעמדות וללא מהפכה. חילוקי הדעות גרמו לבסוף לפילוג הגדוד ב-1926 ולהתפרקותו הסופית ב-1928.
פועלה והישגיה > גדוד שומריה

"גדוד השומר הצעיר א'" המכונה גדוד שומריה הוקם על ידי אנשי השומר הצעיר, גליציה המזרחית, בספטמבר 1920.
הגדוד היה חלק ממחנה העבודה הכללי לסלילת כביש חיפה-ג'דה (לימים רמת ישי). מחנה זה חנה ארעית בקילומטר העשירי מחיפה בכיוון עמק יזרעאל, על גבעת 'חרושת גויים' – הכפר ח'רתיה לשעבר והיום קריית טבעון. מחנה גדוד שומריה התבדל מהמחנה הכללי ונטה את אוהליו בקילומטר השישי מחיפה, כך שהיו בסמוך אל חדר האוכל של קיבוץ יגור היום. שטח המחצבה בה חצבו אנשי הגדוד משמש כיום כבית הקברות של הקיבוץ.
חברי הגדוד סללו את כביש חיפה-ג'דה, פרקו מטעני פחמים בנמל חיפה, ועבדו בעבודות ניקוז וייבוש ביצות באזור מושב נהלל. בשיא פעילותו מנה הגדוד 150 חברים. במהלך אפריל 1921 הצטרפו אנשי ביתניה עילית בראשות מאיר יערי לגדוד שומריה. יערי שפעל באותם ימים לגיבוש גרעין ההתיישבות בעמק יזרעאל, עורר התנגדות אצל החברים שלו ונאלץ לעזוב את המחנה.
הגדוד סיים את תפקידו בסוף 1922, וחלק מאנשיו הקימו את קיבוץ בית אלפא בסתיו 1922.
רכישת קרקעות

בשלהי המאה ה-19 נרכשו האדמות הראשונות בעמק יזרעאל על ידי יהושע חנקין, עליהן הוקמה בשנת 1911 מרחביה. יעדם של המוסדות הציונים היה להקים רצף טריטוריאלי מגשר בין המושבות החדשות בגליל ליישובי השרון ויישובי יהודה.
רק לאחר קניית חלק ניכר מאדמות העמק על ידי הקרן הקיימת לישראל בשנת 1921, התאפשרה התיישבות בקנה מידה נרחב, בעזרת ההסתדרות הציונית וקרנותיה.
באדמות העמק היו אזורי ביצה נרחבים; ייבושן העסיק את רוב המתיישבים החדשים. מבצע זה הסתיים בהצלחה – אדמות הביצה הבלתי מוכשרות לעיבוד חקלאי, הפכו לאדמות מניבות גידולים. כך הונח הייסוד הראשון להתיישבות בעמק שהפך לגורם מכריע בהתפתחות היישוב בארץ ישראל.
צורות התיישבות חדשות: הקיבוץ והמושב

חיפוש המסגרות של חיי שיתוף, הוביל את אנשי העלייה השנייה והשלישית להקמת צורות חדשות של התיישבות חקלאית. אחת מצורות אלה הייתה "הקבוצה הגדולה". תקדים ראשוני של קבוצה גדולה אך ארעית, נוצר בשנים 1919–1920 על ידי אנשי קבוצת כנרת, והיה לאחת ההצעות לצורתו של הקיבוץ. ההבדל בין "הקבוצה" ל"קבוצה הגדולה" הייתה בנכונותה לקבל חברים חדשים (עולים) כל הזמן, כדבר המאפשר את גדילתה ופיתוחה הכלכלי, כל אימת שעזרה לדבר זה מתבקשת.
לאחר שהועלה הרעיון להקים קבוצות גדולות רבות בארץ, קמה ביקורת בציבור שלא האמין שיש בנמצא מספיק אנשים המתאימים לחיי קבוצה, ובנימוק שבשל גודלה ומורכבותה אין היא יכולה לספק לחבריה את האינטימיות המשפחתית שאפשרית בקבוצה הקטנה, כן גם בלתי אפשריים הוויתורים ההדדיים שתדירותם בקבוצה הקטנה גבוהה.
שלמה לביא, מחבריה הפעילים של קבוצת כנרת, הציג את יתרונות הקבוצה הגדולה – דווקא שם אפשריים יחסים חברתיים תקינים, שכן האינטימיות הנוצרת בקבוצה הקטנה עלולה לפגוע בה. שמחת החיים והפעילות החברתית הענפה תנצח, לדבריו, את כל חסרונות הקבוצה הגדולה. שלמה לביא, במאמריו האוהדים את הקבוצה הגדולה, הביא לידיעת הציבור את צורת התיישבות זו. גדוד העבודה אף תמך ברעיון זה ושאף להגשמתו.
במקביל להקמת הקבוצה הגדולה, נולד רעיון מושב עובדים כבסיס עיקרי להתיישבות פועלים עצמאית. רעיון זה תפס תאוצה רק בתום מלחמת העולם הראשונה, וכבר אז נכחו פועלים חקלאים בארץ, שציפו לעבור להתיישבות על בסיס חקלאי במושב. את רעיון ותכנון המושב הגה אליעזר יפה בחוברת שפרסם בשנת 1919, בשם: ייסוד מושבי עובדים, תואר חזון היישוב החדש. צורת העבודה היא במשקים פרטיים, רק כך החקלאי מראה את הפוטנציאל הגלום בו. אולם המושב עצמו הוא שיתופי ובעל מוסדות ציבוריים, בהם נערכת הקנייה והמכירה של מרכולות המשקים, כן גם חיוניים המוסדות למען עזרה הדדית שהיו ערבים לצד התושבים במקרים של מצוקות אישיות.
הגרעין הראשון של מתיישבים במסגרת של מושב עובדים, התמקם בעמק יזרעאל זמן מועט אחר הכשרתו לחקלאות. הגרעין הקים בספטמבר את נהלל. חודשיים לאחר כך הוקם מושב כפר יחזקאל. בעקבותיהם עלו על הקרקע מושבים בשאר חלקי הארץ.
הקמת הסתדרות העובדים

המפלגות "אחדות העבודה" ו"הפועל הצעיר" קיימו מסגרות ארגוניות ומקצועיות נפרדות, הם הקימו בנפרד תשתיות חקלאיות ומשרדים לטיפול במציאת עבודה, וניהלו ביניהם תחרות קשה על לב הפועלים. יוסף טרומפלדור שחזר לארץ ישראל בסתיו 1919 מרוסיה, מחה על הפילוג במחנה הפועלים. הוא פרסם בעיתונות העברית קריאה לאיחודן במסגרת אחת, בלתי מפלגתית. שאיפתו הייתה שהפועלים באשר הם יתאחדו לדרך משותפת. הוא הציע להקים הסתדרות פועלים כללית אחת, שחבריה יבחרו את נציגיהם למועצה בבחירות כלליות, ועם זאת ישמרו נאמנות למפלגה ממנה באו. תפקידי המועצה לדבריו, יהיו קיום מוסדות משותפים לכלל הפועלים.
קריאתו וסיבות נוספות הביאו לבסוף להקמת "ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל", בחיפה ב-5 עד 12 בדצמבר 1920. שתי מפלגות הפועלים הגדולות: הפועל הצעיר ואחדות העבודה הסכימו מראש לא לביטול המפלגות או לאיחודן, וכך שמרו על צביון המפלגות בתוך ההסתדרות. באותו כינוס נחתמה חוקת ההסתדרות, הובהר שגוף זה חזק מצבור האיגודים המקצועיים הכפופים לו וסמכויות רבות לו, כמו כן הקיפה ההסתדרות תחומים מספר:
ההתאגדות הביאה לשיתוף פעולה בין שתי מפלגות פוליטיות.
מטרתו כמו זו של איגוד מקצועי – להגן על הפועלים ולשפר את תנאי העסקתם.
ההסתדרות היא בגדר מוסד קונסטרוקטיבי, שייעודו בניית חברה חדשה.
ההסתדרות הכללית הקיפה את כל ענפי היצירה בארץ, מבחינה זו לא דמה לה אף גוף ארגוני בארץ. היא גיבתה ועמדה מאחורי מגוון פעולות התיישבות בשנות ה-20 וה-30, הקימה מפעלים קואופרטיביים, העניקה שירותי רווחה רבים, הקימה זרם חינוך משלה – בשם זרם העובדים, ולקחה תחת חסותה את ארגון ההגנה, ובכך מלאה תפקידים חברתיים ולאומיים כאחד.
הקמת הפועל המזרחי

כחלק מזרם העלייה החלוצית, עלו גם כ-3,000 חלוצים דתיים בוגרי תנועת 'צעירי המזרחי' מפולין, בלארוס, ליטא ואוקראינה. חלוצים אלה סבלו מבעיות קליטה במסגרות תנועת המזרחי שחבריה נמנו על מעמד הביניים הבורגני, והשקיעו את מרצם בנושאי חינוך ושירותי דת בערים, וכמעט ולא עסקו בענייני התיישבות, דבר שלא התאים לשאיפתם של החלוצים הדתיים. מצד שני, נמשכו צעירים אלה להסתדרות הכללית בשל דאגתה לענייני הפועלים ולהתיישבות החקלאית, אך גם בה הם לא נקלטו. המטבחים, שהיוו את מוקד החיים החברתיים, לא היו כשרים, והזלזול בחיי הדת אילצו את הפועל הדתי, במיוחד בקבוצות העבודה, להתפלל בחשאי ולהצניע את דתיותו. דבר זה אילץ את החלוצים הדתיים להקים מסגרת עצמאית בה יוכלו לשלב חיי תורה עם חיי עבודה ובניין הארץ.
בתחילה הוקמו מסגרות של 'הפועל המזרחי' בארבע ערים: ירושלים, פתח תקווה, יפו וראשון לציון, וכל אחת פעלה בנפרד. בחול המועד פסח שנת תרפ"ב (1922) התכנסה בירושלים ועידה ארצית, שהכריזה על הקמת 'ההסתדרות הארצית של הפועל המזרחי'.
בין פעולותיה הראשונות של הסתדרות הפועל המזרחי ניתן למנות הקמתם של: מטבחים כשרים לפועלים, קופת חולים, קבוצות חקלאיות במושבות, לשכות עבודה ועוד.
כינון מוסדות פוליטיים של היישוב

עם כניסת הצבא הבריטי לארץ ישראל בשלהי 1917 החלה התארגנות המוסדות העצמיים של היישוב.
התארגנות זו כללה את הבנית המוסדות והארגונים הפוליטיים, ובהם "כנסת ישראל" שאליה השתייכו למעשה רוב היהודים בארץ, מלבד חלק מן הציבור החרדי. הבחירות הראשונות לאספת הנבחרים נערכו באפריל 1920, וכן, נבחר הוועד הלאומי. ושניהם שמשו עד תש"ח 1948 במדה לא מבוטלת רשות מחוקקת ורשות מבצעת של היישוב היהודי תחת שלטון המנדט הבריטי. במסגרת "כנסת ישראל" הוקמה גם הרבנות הראשית, אשר פיקחה על חיי הדת, וניהלה בתי דין בעניינים שונים.
ראו גם

קטגוריה:אנשי העלייה השלישית
לקריאה נוספת > מחקרים

ימימה רוזנטל, כרונולוגיה לתולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל, תרע"ח–תרצ"ו / 1917–1935, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשל"ט 1979. (הספר בקטלוג ULI)
ברוך בן-אברם, הנרי ניר, עיונים בעלייה השלישית, דימוי ומציאות, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשנ"ה–1995.
גור אלרואי, ארץ מקלט: ההגירה לארץ ישראל, 1919–1927, קריית שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2021.
יעל ויילר ישראל, תיקון העולם של השומר הצעיר, ישראל, 1, אביב תשס"ב, עמ' 33–64.
דוד גפן, ‏'ביקור ארץ-האבות' – יומנו של ויליאם טופקיס, 1923, קתדרה 13, תשרי תש"ם
יגאל דרורי, ‏ ראשיתם של ארגונים כלכליים בארץ-ישראל בשנות העשרים, קתדרה 25, ספטמבר 1982, עמ' 99–112 ; המשך: יגאל דרורי, ‏ ראשית התארגנותם של בעלי המלאכה בארץ (עד 1925), קתדרה 34, ינואר 1985, עמ' 145–174
דב גנחובסקי, ‏מתי התחילה התארגנות בעלי המלאכה בירושלים, קתדרה 39, אפריל 1986, עמ' 191–196
יגאל דרורי, ‏התארגנות המעמד הבינוני בארץ-ישראל – נסיונות להתארגנות פוליטית בשנות העשרים, קתדרה 44, יוני 1987, עמ' 116–125
יעל ויילר, ‏הקסם של "השומר הצעיר", קתדרה 88, תמוז תשנ"ח, עמ' 72–94
גור אלרואי, ‏חלוצות שאינן פועלות: הגירת נשים לארץ-ישראל בראשית המאה העשרים, קתדרה 118, ינואר 2006, עמ' 67–88
מאיר מרגלית, ‏המשתוקקים לרדת: על יהודים שלא הצליחו לממש את רצונם לרדת מהארץ בשנות העשרים, קתדרה 125, תשרי תשס"ח, עמ' 79–89