stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף יקותיאלי
קורות חיים

נולד לברוך יקותיאל זוסמנוביץ וליונה-מרים לבית קלצקי בעיירה קרטוז-ברזה (Бяро́за-Карту́зская) שבאימפריה הרוסית (כיום בדרום-מערב בלארוס). בשנת 1909, כשהיה בן 12, עלה לארץ ישראל עם משפחתו. למד ב"תחכמוני" וב"עזרה" ביפו וב"בית המדרש למורים העברי" בירושלים. חזר ליפו ועבד במשרד הארץ-ישראלי, וכן שיחק כדורגל במכבי תל אביב, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב-1914 גויס לצבא העות'מאני ונתמנה כמדריך לחינוך גופני במטה המוג'אהדין (לוחמי מלחמת הקודש), ובבית הספר הממלכתי בעיר שכם. אחר כך הועבר לתפקיד של מתורגמן (טורקית/גרמנית) של פלוגות התחבורה הגרמניות ק.ק. 502., מהן הוגלה יחד עם כל אנשי הצבא היהודים בשנת 1918 לאנטוליה.
בסוף המלחמה חזר לארץ, ועבד במשרד הארץ ישראלי, ועד הצירים והכשרת היישוב. שנתיים עבד בחברת החשמל ברכישת זכויות קרקע בקו החשמל של המתח הגבוה מנהריים לתל אביב. לאחר מכן עבד ב"חברת הנוטע" שעסקה ברכישת קרקעות.
מאז חזרתו ארצה בסוף מלחמת העולם הראשונה היה פעיל ומפעיל ב"מכבי" עד יומו האחרון. הוא היה הרוח החיה ביסוד מוסדות הספורט בארץ ישראל, ההתאחדות לכדורגל, התאחדות אגודות הספורט לחובבים והוועד האולימפי הארץ-ישראלי, וסיפוחם אל מוסדות הספורט הבינלאומיים.
ביולי 1929, בקונגרס של מכבי העולמי במהריש-אוסטרו (צ'כוסלובקיה) קרא בפני המשתתפים את הצעתו לארגן את המכביה הראשונה, "המכביאדה", באביב תרצ"ב בארץ ישראל. הדרך להגשמת הרעיון הייתה ארוכה וקשה. ב 1931 יצא בראש משלחת אופנוענים מכבים מתל אביב, דרך מדבר סיני לאירופה ולבריטניה להפיץ את רעיון המכביה ולעודד את הספורטאים להשתתף באולימפיאדה היהודית. לאופנוענים קרא יקותיאלי בשם "מבשרי המכביה" והם זכו לקבלות פנים ולהצלחה נלהבת בכל המקומות אליהם הגיעו. בכ' באדר ב' תרצ"ב (28 במרץ 1932) נפתחה המכביה הראשונה בתל אביב. המשחקים נערכו באצטדיון המכביה שהוקם במיוחד בצפון העיר. השתתפו בהם 5,000 מכבים שבאו מ-22 מדינות. מאז נערכו כל ארבע שנים מכביות נוספות, פרט לתקופת מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות. המכביה הייתה לאירוע לאומי ציוני והשפיעה על יהודים רבים לעלות לארץ ישראל.
דגל המכביה, תרומת יהודית ויוסף יקותיאלי, לזכר בנם אמנון, מ"כ בפלמ"ח, שנפל במלחמת העצמאות לרגלי מצודת נבי יושע בי"א בניסן תש"ח (20 באפריל 1948), הונף לראשונה במכביה השלישית באצטדיון רמת גן ב-1950.
עם קום המדינה נתמנה יקותיאלי כפקיד בכיר בוועדה הממשלתית לרכוש הנטוש.
לזכותו של יקותיאלי מפעלים חשובים נוספים: היה עורך עיתון הספורט הראשון בארץ, "אספקלריה של הספורט", יזם את מרוץ "איש בנימין", המרתון הישראלי, הקים את ארגון "ותיקי המכבי" את הקמתו של ישוב במודיעין ועוד.
ב-1966 פרש לגמלאות.
הוא המשיך להיות פעיל במכבי וכתב אוטוביוגרפיה בשם "יובל ומעלה חמישים +" בשלושה חלקים: מגולה לגאולה, המכביה הראשונה וההופעה הראשונה של נבחרת ישראל במשחקים האולימפיים הלסינקי 1952.
משפחתו

יקותיאלי נישא ליהודית, בתו של עקיבא אריה וייס (יוזם ומייסד אחוזת בית), ולשניים נולדו ארבעה בנים ושתי בנות.
בנו גדעון יקותיאלי היה פרופסור לפיזיקה, מראשוני הפיזיקאים הגרעיניים בישראל. בן נוסף, אמנון יקותיאלי, נהרג בקרב במלחמת העצמאות.
פרסים והוקרה

1954 – פרס דב הוז לספורט.
1976 – עיטור כבוד של הוועד האולימפי (שהוענקו אז לראשונה).
1977 – חמש מדליות זהב של המכביה העשירית, במלאת לו 80.
1979 – פרס ישראל על מפעל חיים בעיצוב הספורט וקידום תרבות הגוף בישראל וכינון הבסיס הבינלאומי של הספורט הישראלי.
1981 – התואר יקיר העיר תל אביב.
הנצחתו

ביוני 2008, בטקס בהשתתפות ראש עיריית תל אביב רון חולדאי, ובני המשפחה, הונצח שמו של יוסף יקותיאלי ברחוב בתל אביב, באזור הנמל הצפוני, בקרבת אצטדיון המכביה הראשונה. ביישוב מכבים נקראה דרך על שמו. כמו כן נקרא ארכיון על שמו בכפר המכביה.
במודיעין נקרא רחוב ראשי על שמו ואחר כך הוחלפה ההנצחה בכיכר על שם יקותיאלי, במקום הרחוב.
ארכיון המכבי, בכפר המכביה, נקרא בשם יוסף יקותיאלי.
כתביו

יוסף יקותיאלי ודוד תדהר (עורכים), אלבום המכבי: יפו–תל אביב: תרס"ו–תשט"ז, 1906–1956, חלק א: 1905–1925, תל אביב: אגודה להתעמלות ולספורט "מכבי", תל אביב, תשי"ז.
"דרכי אל המכביה הראשונה: ציוני דרך ועובדות, זכרונות אישיים", (נס ציונה: חמו"ל, תשכ"ט). (חוברת)
יובל ומעלה +50: ... זכרונות מהמכבי, מהצבא התורכי במלחמת העולם הראשונה ומתנועת-הספורט העברית בארץ ישראל, 3 כרכים, תל אביב: י' יקותיאלי, 1971–תשל"ו. (חלק א נקרא: "מגולה לגאולה: עם התורכים במלחמת העולם ה-I")(הספר בקטלוג ULI)
לקריאה נוספת

עדנה יקותיאלי-כהן, בעל החלומות, תל אביב: ספרות עכשיו, תשנ"ו 1995.
הערות שוליים

↑  מת יוסף יקותיאלי, דבר, 26 בספטמבר 1982
↑  יוסף יקותיאלי הוגה הרעיון הדליק לפיד המכביה במודיעין, דבר, 28 ביולי 1969
↑  בעניין המכביאדה, דבר, 19 ביוני 1929
↑  הוענקו עיטורי כבוד של הוועד האולימפי, דבר, 31 בדצמבר 1976; עיטור 'עמית כבוד' – לחמישה מבכירי עסקני הספורט בישראל, דבר, 9 בינואר 1977.
↑  5 מדליות זהב של המכביה ה-10 הוענקו לי. יקותיאלי – יוזם המכביות, דבר, 20 במאי 1977.
↑  יוסף יקותיאלי וטל ברודי – חתני פרס ישראל לספורט תשל"ט, מעריב, 25 בדצמבר 1978; אלכס דורון, שני מכבים מודרניים עלו על מפת הזוכים בפרס ישראל בספורט, מעריב, 25 בדצמבר 1978.
↑  סקירה: שמעון פ., אלבום יובל המכבי, דבר, 9 בספטמבר 1957; ג. קור, ממדף הספרים | אלבום המכבי חלק א', דבר, טור 1, 4 באוקטובר 1957.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297601905171  ISNI: 0000 0000 4212 8126  LCCN: no2002024423  VIAF: 71054796   WorldCat (עם VIAF): 71054796 
יוסף יקותיאלי מדליק את לפיד המכביה בקברות המכבים, 1969, מאוספי הספרייה הלאומית.
ליאוניד ברז'נייב

ליאוניד איליץ' ברז'נייב (ברוסית: Леони́д Ильи́ч Бре́жнев ‏האזנהקובץ:Ru-Leonid Ilich Brezhnev.ogg‏Ⓘ‏;‏ 19 בדצמבר 1906 – 10 בנובמבר 1982) היה מדינאי סובייטי, יו"ר נשיאות הסובייט העליון משנת 1960 עד שנת 1964, המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית בשנים 1964–1966, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בשנים 1966–1982 ויו"ר נשיאות הסובייט העליון (נשיא המדינה) בשנים 1977–1982.
ביוגרפיה > ראשית דרכו

ברז'נייב נולד בקאמנסקויה (היום דניפרודזרז'ינסק) שבאוקראינה, קיבל הכשרה מקצועית של מהנדס-מטאלורג והחל לעבוד בתעשיות הפלדה של מזרח אוקראינה. למרות היותו ממוצא אתני רוסי, שמר ברז'נייב על מבטאו האוקראיני כל חייו.
בשנת 1923 הצטרף לקומסומול, וב-1931 החל להיות פעיל במפלגה הקומוניסטית עצמה ולעלות בשורות מנגנונה. בשנים 1935–1936 שירת בצבא האדום כקומיסר ביחידת שריון.
ברז'נייב היה מדור המנהיגים הסובייטיים הראשון שלא חווה על בשרו את רוסיה שלפני המהפכה הקומוניסטית והיה צעיר מכדי להשתתף במאבקי השליטה לאחר מותו של לנין ב-1924.
ברז'נייב הצטרף למפלגה כשסטלין היה מנהיגה הבלתי מעורער, והוא בגר בצלו כסטאליניסט נאמן. כאחרים ששרדו את הטיהורים הגדולים, אף הוא קודם במהירות במפלגה, שכן תפקידים בכירים רבים בשורותיה התרוקנו בתקופת טיהורים אלה.
ב-1939 היה למזכיר המפלגה בדניפרופטרובסק, תפקיד בעל אחריות רבה על המפעלים הביטחוניים שבעיר. במהלך מלחמת העולם השנייה כיהן כראש המחלקה הפוליטית של חזית הדרום והתיידד עם חרושצ'וב, שפרש עליו חסותו. בהיותו בדניפרופטרובסק הוא התיידד עם ניקולאי שצ'ולוקוב שהיה שר הפנים הסובייטי במשך 16 שנים החל משנת 1966. בסוף המלחמה הוא היה הקומיסר הפוליטי של החזית האוקראינית הרביעית שהשתתפה בקרב על פראג.
ב-1946 פרש מהצבא האדום בדרגת גנרל מיור וחזר לדניפרופטרובסק המשתקמת. בשנת 1957 הפך לחבר בנשיאות הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, בשנת 1960 נבחר ליו"ר נשיאות הסובייט העליון (נשיא המדינה), ומשנת 1964 שימש כסגנו למעשה של חרושצ'וב, וסומן כיורשו.
ביוגרפיה > מנהיג ברית המועצות > מדיניות פנים

באוקטובר 1964 כאשר המזכ"ל חרושצ'וב היה בחופשה, התאספה אליטת המפלגה והוחלט להדיח את חרושצ'וב. הקושרים העיקריים היו מיכאיל סוסלוב, אנדריי גרומיקו, אלכסיי קוסיגין, ניקולאי פודגורני ובראשם – ליאוניד ברז'נייב. לאחר שהודח חרושצ'וב חולק השלטון בין שלושה אנשים: ברז'נייב שמונה למזכ"ל, פודגורני, שמונה ליו"ר נשיאות הסובייט העליון (דהיינו נשיא המדינה) ואלכסיי קוסיגין שמונה לראש הממשלה. ברז'נייב החזיר לק.ג.ב. את מירב הכוח שהיה לו בתקופת סטלין. במאי 1967 הוא הדיח מתפקידיו את אלכסנדר שלפין שהיה סגן ראש הממשלה ואת יו"ר הק.ג.ב., ולדימיר סמיצ'סטני, ומינה במקומו את יורי אנדרופוב. דיסידנטים שהתנגדו דוכאו בכוח ומספר האנשים שנשלחו למחנות העבודה, גולאג, גדל. עם זאת המשיכה העלייה ברמת החיים של התושבים. בתחום הצבאי פתח ברז'נייב בתוכנית כוללת לחיזוק כוחו של הצבא הסובייטי ובכך הגיע לשוויון צבאי עם צבא ארצות הברית ואף עלה עליו [דרוש מקור]. בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 עלה מעמדו של ברז'נייב והיה ברור שהוא "ראשון בין שווים". לאחר שהרפורמה הכלכלית בברית המועצות שהחלה בשנת 1965 נעצרה הגיעה הכלכלה הסובייטית לאורך שנות ה-70 למבוי סתום. זאת, עקב השיטה הכלכלית שלא השאירה מקום ליזמות, לא נתנה תמריצים לחדשנות ולהכנסת טכנולוגיות חדשות ופעלה בדרך של תכנון כלכלי ריכוזי מדי, ששם דגש על תפוקה במקום על יעילות היצור, התאמה לדרישות השוק, איכות. נוספו על-כך שחיתות גוברת והשקעות גדולות בצבא, שבאו על חשבון הכלכלה.
ביוגרפיה > מנהיג ברית המועצות > מדיניות חוץ

שני אלמנטים עיקריים ניכרו במדיניות החוץ של ברז'נייב: האחד דו-קיום עם ארצות הברית (דטאנט) והשני המשך הגברת ההשפעה הסובייטית בעולם. למדינות הגוש הקומוניסטי של מזרח אירופה ניתן יותר חופש, אך עם זאת ברז'נייב לא התיר להן לפרוש מהגוש המזרחי או לבצע רפורמות שייסטו מהסוציאליזם. אחת המדינות שסטתה מהסוציאליזם הסובייטי הייתה צ'כוסלובקיה וברז'נייב הגיב בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה בשנת 1968 וניסוח "דוקטרינת העצמאות המוגבלת" – או בשמה הנפוץ "דוקטרינת ברז'נייב". גישתו של ברז'נייב הייתה הימנעות מסכסוכים ישירים עם ארצות הברית ובהגברת היחסים בין השתיים, אך עם זאת התערב רבות בנעשה בעולם השלישי ושלח את כוחותיו בלא היסוס במקביל להרגעת היחסים עם ארצות הברית. אחת התוצאות של מדיניות זו היא שבאמצע שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 הגיעה ברית המועצות לשיא השפעתה ויוקרתה בעולם. כחלק מה"דטאנט" עם ארצות הברית נחתמו הסכמים לפיקוח והגבלת נשק (למשל סאל"ט). פלישת הצבא הסובייטי לאפגניסטן בינואר 1979 שמה קץ למדיניות ה"דטאנט" והגבירה את המתיחות בין ברית המועצות וארצות הברית. פן נוסף של מדיניות החוץ של ברז'נייב היה החמרת ניתוק היחסים עם סין, על רקע הסכסוך המתמשך בין שתי הענקיות הקומוניסטיות.
ביוגרפיה > מותו ומורשתו

בשנותיו האחרונות של ברז'נייב הידרדרה בריאותו בעיקר כתוצאה מעישון. הוא עבר מספר אירועי שבץ מוחי שהקשו עליו יותר לתפקד מבחינה פיזית ומנטלית גם יחד, ב-1975 עבר ברז'נייב אירוע מוחי ראשון, שאחריו באו אירועים נוספים ב-1978 ו-1979. בעקבות זאת איבד חלק מיכולת הריכוז, דבר שהקשה עליו להמשיך לתפקד באופן נורמלי. הליכתו נעשתה רעועה יותר ודיבורו לא ברור, והיה לו קושי להתרכז בנושאים חשובים שדרשו תשומת לב רבה כמו הבעיות ההולכות וגוברות של הכלכלה הסובייטית.
הוא גם החל מעודד פולחן אישיות סביבו, שהתגבר סביב יום הולדתו ה-70 ב-1976: ברז'נייב עיטר את עצמו בשפע עיטורים ואותות (42 סה"כ), וביניהם אף עיטור הניצחון הגבוה והנדיר ביותר, בניגוד גמור לתקנות הענקת העיטור. ליאוניד ברזנייב הוא האדם שזכה למספר העיטורים הרב ביותר בתולדות ברית המועצות. לאחר קבלת עיטור הניצחון, הוטחה בו ביקורת קשה מצד גורמי צבא, בטענה כי העיטורים הוענקו לו בניגוד לתקנון. הענקה זו אכן בוטלה בשנת 1989. בנוסף, באותה שנה (1976) הוענקה לו הדרגה הצבאית הגבוהה ביותר בברית המועצות, מרשל ברית המועצות, בדומה לסטלין, דבר שעורר התנגדות בקרב בכירי הצבא הסובייטי.
הפעם האחרונה שהופיע בציבור הייתה ב-7 בנובמבר 1982, שלושה ימים לפני מותו. בבוקר 10 בנובמבר 1982 לקה בהתקף לב, ומותו נקבע ב-8:30. ביום שלמחרת השתנה לפתע לוח השידורים ברדיו ובטלוויזיה, ושודרו תוכניות על היסטוריה. שמועות החלו להתרוצץ ברחבי המדינה שאחד מבכירי השלטון מת. הועלו השערות שונות והוזכרו שמותיהם של זקן חברי הפוליטביורו ארביד פלשה, ראש הממשלה ניקולאי טיחונוב ושר ההגנה דימיטרי אוסטינוב. בסופו של דבר, 26 שעות לאחר מותו, הגיעה ההודעה הרשמית ובה נאמר כי "הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, נשיאות הסובייט העליון ומועצת השרים של ברית המועצות מודיעים בצער על מותו של המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ויו"ר נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות, ליאוניד איליץ' ברז'נייב, ב-10 בנובמבר 1982". הוכרזו חמישה ימי אבל. ברז'נייב זכה לאחת הלוויות המפוארות ביותר שזכה להן אדם אי פעם: רחובות שלמים בבירה מוסקבה נסגרו והתפרסו בהם כוחות גדולים של משטרה, צבא וק.ג.ב., על מנת לאבטח את המקום ולאפשר לנוכחים להסתובב בחופשיות. גופתו הונחה בתוך ארון פתוח שמסביבו הונחו זרים של פרחים באולם ב"בית האיגודים המקצועיים" ואנשים הורשו לעבור ולצפות בו. בנוסף, מספר עצום של נציגים מרוב מדינות העולם נכחו בהלווייתו: 32 ראשי מדינות, 15 ראשי ממשלה, 14 שרי חוץ וארבעה נסיכים. ב-15 בנובמבר, חמישה ימים לאחר מותו, הוצא ארונו מ"בית האיגודים המקצועיים" והונח על עגלה מפוארת שנקשרה לנגמ"ש. כך הובלה העגלה ברחובות מוסקבה עד שהגיעה לכיכר האדומה, שהייתה מלאה באנשים. הארון נעצר באמצע הכיכר האדומה מול המאוזוליאום של לנין, והמנהיגים הסובייטים עלו לגג המאוזוליאום. יורי אנדרופוב נשא הספד ולאחר מכן נלקח ארונו של ברז'נייב לבית הקברות של חומת הקרמלין, שם הוטמן, ובמקביל נוגן ההמנון ונערכה עמידת דום כללית ברחבי ברית המועצות למשך חמש דקות. לאחר טקס הקבורה נערך מצעד כבוד שחתם את טקס ההלוויה.
תדמית

תדמיתו של ברז'נייב בעולם המערבי היא שלילית. שלטונו מכונה "עידן הסטגנציה" והוא נחשב כמי שהניח לשחיתות לחדור לגופים השונים במדינה בלא לעשות דבר. עם זאת, מצטייר שבראשית המאה ה-21 קיימים יותר ויותר נוסטלגיה וגעגועים לתקופת ברז'נייב עקב התהפוכות הכלכליות שקרו ברוסיה לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991. רבים זוכרים את תקופתו כתקופה של יציבות כללית במדינה. ב-2013, 56% מהרוסים ציינו אותו כמנהיג המועדף עליהם.
חיים אישיים

ברז'נייב היה נשוי לוויקטוריה פטרובנה (1912–1995) והיו לו שני ילדים: גלינה (1929–1998) ויורי (1933–2013).
גלינה ניהלה אורך חיים בוהמי, הייתה מעורבת בלא מעט שערוריות (כולל פרשייה פלילית של גניבת תכשיטים יקרי ערך), מהן יצאה בזכות ייחוסה המשפחתי. אך לאחר מותו של אביה, התהפך מזלה. בתקופת שלטונו של יורי אנדרופוב הוחזקה למעשה במעצר בית. בתקופת שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב הוחרמו מרבית נכסיה. היא מתה חסרת כל בבית חולים פסיכיאטרי בשנת 1998.
יורי ברז'נב מילא תפקידים בכירים במשרד לסחר חוץ. הוא ניהל אורך חיים צנוע (יחסית לאחותו). שלוש שנים לאחר מות אביו, הוא פוטר מתפקידו והוצא לפנסיה מוקדמת. בנו של יורי, אנדריי (1961–2018), הנהיג בשנים 2014–2016 את המפלגה הקומוניסטית הרוסית לצדק חברתי.
קרול פייג'

קרול סמולי פייג' (באנגלית: Carroll Smalley Page;‏ 10 בינואר 1843 –  3 בדצמבר 1925) היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1869–1872, כחבר הסנאט של ורמונט בשנים 1874 -1876, כמושל ורמונט ה-43 בשנים 1890–1892, וכסנאטור מטעם ורמונט בשנים 1908–1923.
ראשית חייו

קרול פייג' נולד בעיירה וסטפילד שבוורמונט, כבנם של ראסל סמית' פייג' ושל מרתה מלווינה סמולי פייג'. אביו היה חוואי, בנקאי, איש עסקים ואיש ציבור, ששירת בכמה משרות ממשל מקומיות, היה חבר בית הנבחרים של ורמונט, ושימש בכמה משרות במחוז, כמו שריף, עוזר שופט ושופט שלום. קרול פייג' התחנך בבתי ספר מקומיים, באקדמיה העממית במוריסוויל, ובאקדמיית לומוייל המרכזית בהייד פארק. ב-1865 הוא נשא לאישה את אלן פרנסס פץ', ולשניים נולדו שלושה ילדים.
מלחמת האזרחים

פייג' נכנס לעסק של קנייה ומכירה של עורות בעלי חיים לייצור מוצרי עור. העסק שלו, שבסיסו היה בהייד פארק, התרחב עד שהיה לסוחר עורות העגלים הגדול בעולם.
במלחמת האזרחים האמריקאית, ביצעו כוחות הקונפדרציה מתקפה על ורמונט, במה שהיה הפלישה על סנט אלבנס (אנ'). כחלק מתגובת המדינה לאירוע זה שהתרחש באוקטובר 1864, הורחבו תפקידי המיליציה המדינתית. פייג', שכבר קודם לכן היה רשום לגיוס, פעל במהלך נובמבר ודצמבר לגייס פלוגה לרגימנט הרביעי של המיליציה של ורמונט. הוא נבחר לפקד על הפלוגה וקיבל דרגת קפטן. בהמשך הוא קודם לדרגת מייג'ור במטה של הרגימנט.
קריירה פוליטית

בשנים 1866–1872 היה פייג' גזבר מחוז לומייל. הוא גם היה מעורב בעסקי תעשיית העץ, ושימש כנשיא בנק החסכונות של מחוז לומייל ושל הבנק הלאומי של מחוז לומייל, שניהם בהייד פארק. בנוסף, הוא היה חבר במועצת המנהלים של חברת הרכבות סנט ג'ונסברי ואגם שמפליין.
בשנים 1869–1872 היה פייג' חבר בית הנבחרים של ורמונט, ובשנים 1874–1876 הוא היה חבר הסנאט של ורמונט. בשנים 1880–1891 הוא היה רשם בית משפט השלום של מחוז לומייל. בשנים 1884 -1888 הוא היה המבקר של בנק החסכונות של המדינה.
ב-1890 נבחר פייג' כמושל ורמונט מטעם המפלגה הרפובליקנית, וכיהן בתפקיד עד 1892. במהלך תקופת כהונתו, ניתנה לו הסמכות למנות את שופטי בתי המשפט העירוניים, ועברה חקיקה לקיום בחירות חשאיות.
ב-1908 נבחר פייג' מטעם הרפובליקנים לסנאט של ארצות הברית כמחליפו של רדפילד פרוקטור שנפטר, לאחר שהמושב אויש באופן זמני על ידי ג'ון וולקוט סטיוארט. פייג' ניצח בבחירות בקלות את מועמד הדמוקרטים ורנון א. בולארד. הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות בסנאט ב-1910 וב-1916, וכיהן בו עד מרץ 1923, לאחר שב-1922 לא התמודד על תקופת כהונה נוספות. בעת כהונתו בסנאט, היה פייג' יושב ראש ועדת התקנים, המידות והמשקלות (בשנים 1921-1919), חבר הוועדה ליחסים עם קובה (בשנים 1913-1911), חבר הוועדה למסמכים בלתי שימושיים (בשנים 1915-1913), חבר בוועדה להעברה ומכירה של מוצרי בשר (בשנים 1919-1915), וחבר הוועדה לענייני הצי (בשנים 1923-1919).
מותו

קרול פייג' נפטר בהייד פארק ב-3 בדצמבר 1925. הוא נטמן בבית הקברות המקומי.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1592-1593
הערות שוליים

↑  "The St. Albans Raid". Lamoille Newsdealer. Hyde Park, VT. November 2, 1864. p. 2.
↑  "Hyde Park Militia". Lamoille Newsdealer. Hyde Park, VT. November 2, 1864. p. 2.
↑  "The Hyde Park and Wolcott Company". Lamoille Newsdealer. Hyde Park, VT. January 4, 1865. p. 2.
↑  Vermont Adjutant General (1865). Annual Report. Montpelier, VT: Walton's Steam Printing Establishment. p. 7.
| מושלי ורמונט ורמונט |
| --- | --- | --- |
| מושלי רפובליקת ורמונט | תומאס צ'יטנדן • מוזס רובינסון • תומאס צ'יטנדן |  |
| מושלי ורמונט | תומאס צ'יטנדן • פול בריגהאם • אייזק טיצ'נור • ישראל סמית' • אייזק טיצ'נור • ג'ונאס גלושה • מרטין צ'יטנדן • ג'ונאס גלושה • ריצ'רד סקינר • קורנליוס פ. ואן נס • עזרא בטלר • סמואל קרפטס • ויליאם פאלמר • סילאס ג'ניסון • צ'ארלס פיין • ג'ון מטוקס • ויליאם סלייד • הוראס איטון • קרלוס קולידג' • צ'ארלס ויליאמס • ארסטוס פיירבנקס • ג'ון רובינסון • סטיבן רויס • ריילנד פלטשר • הילנד הול • ארסטוס פיירבנקס • פרדריק הולברוק • ג'. גרגורי סמית' • פול דילינגהאם • ג'ון פייג' • פיטר וושבורן • ג'ורג' וייטמן הנדי • ג'ון וולקוט סטיוארט • ג'וליוס קונברס • עשהאל פק • הוראס פיירבנקס • רדפילד פרוקטור • רוזוול פרנהאם • ג'ון ברסטו • סמואל פינגרי • אבנעזר אורמסבי • ויליאם דילינגהאם • קרול פייג' • לוי פולר • אורבן וודברי • ג'וזאיה גראוט • אדוארד קרטיס סמית' • ויליאם סטיקני • ג'ון מקאלה • צ'ארלס בל • פלטשר פרוקטור • ג'ורג' פראוטי • ג'ון מיד • אלן פלטשר • צ'ארלס גייטס • הוראס גרהאם • פרסיבל קלמנט • ג'יימס הארטנס • רדפילד פרוקטור הבן • פרנקלין בילינגס • ג'ון ויקס • סטנלי וילסון • צ'ארלס מנלי סמית' • ג'ורג' אייקן • ויליאם הנרי וילס • מורטימר פרוקטור • ארנסט ויליאם גיבסון הבן • הרולד ארתור • לי אמרסון • ג'וזף ג'ונסון • רוברט סטאפורד • פ. ריי קייזר הבן • פיליפ הוף • דין דייוויס • תומאס סלמון • ריצ'רד סנלינג • מדלן קונין • ריצ'רד סנלינג • הווארד דין • ג'ים דאגלס • פיטר שמלין • פיל סקוט |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n98000180  SNAC: w6c5462v  US Congress: P000014  VIAF: 73162585   WorldCat (עם VIAF): 73162585
אספלקמפ

אספלקמפ (בגרמנית: ‏Espelkampקובץ:Espelkamp.ogg‏Ⓘ‏) היא עיר בצפון-מזרח מדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה. היא משתייכת למחוז מינדן-ליבקה שבמחוז השלטוני דטמולד.
היסטוריה

הכפר אספלקמפ מוזכר לראשונה בספרי הימים של בישופות מינדן ב-1229. בשנת 1938/39 הוקמו ביערות שסביב לכפר מפעלי תחמושת גדולים כחלק מהכנותיה של גרמניה למלחמת העולם השנייה. ה"מונה", מפעל התחמושת הגדול באספלקמפ ייצר בעיקר רימוני יד. ההכנות לייצור רימוני יד ממולאים גז עצבים במפעלי התחמושת באספלקמפ סוכלו עם כניעתה של גרמניה וכשחרורה של העיר על ידי כוחות הצבא הבריטי. לאחר המלחמה שוכנו בשטח המפעלים הגדולים שסביב לכפר אספלקמפ מגורשים גרמנים מהשטחים שנכבשו על ידי כוחות ברית המועצות. בשנת 1950 הוחלט על הקמתה של עיר מתוכננת למגורשים ופליטים.
שקע ברומטרי

שקע ברומטרי מעל איסלנד
במטאורולוגיה, שקע ברומטרי או מערכת לחץ נמוך, הוא אזור בו הלחץ האטמוספירי (לחץ אוויר, בכדור הארץ) הוא נמוך יחסית לאזור שסביבו. לצד שקע ברומטרי תימצא, בדרך כלל, רמה ברומטרית. לעיתים מתייחסים גם לאפיק לחץ נמוך כשקע, כיוון שמאפייניהם והשפעתם דומה, פרט לעובדה שהראשון סגור והשני לא.
במפות מטאורולוגיות, מרכז שקע ברומטרי מסומן בדרך כלל באות L האות הראשונה במילה Low, כלומר נמוך, כיוון ששם לחץ האוויר מגיע למינימום מקומי.
השקעים הברומטריים נחלקים לשלושה סוגים:
שקע חזיתי - נוצר בגבול בין אזור חם לאזור קר. לדוגמה: שקע קפריסאי.
שקע תרמי - נוצר מעל אזור חם מסביבתו. לדוגמה: אפיק ים סוף לא פעיל, שקע שרבי.
שקע טופוגרפי - נוצר במורד אזור הררי. לדוגמה: שקע קפריסאי (שילוב).
סוגי שקעים שכיחים באזור ישראל > שקע שרבי

שקע שרבי הוא קודם כל מערכת קרקעית. כלומר, השפעתו ניכרת בגובה פני הים ומעט למעלה מכך. זהו אזור לחץ אוויר נמוך באטמוספירה המאופיין בשרב, בעיקר באביב.
שקע זה מסוכן לטיסה בגלל השינויים הפתאומיים.
השקע נוצר עקב הפרשי טמפרטורה בין הים ליבשה (הים התיכון עדיין קר, לעומת צפון יבשת אפריקה שהספיקה להתחמם) והוא נע בעיקר ממערב למזרח. ככל שהשקע עמוק וגדול יותר תופעות מזג האוויר יהיו קיצוניות ומשמעותיות יותר.
לשקע שרבי יש שני מסלולים עיקריים שבהם ישפיע על מזג האוויר בישראל.
יעלה לקפריסין ויהפוך לשקע חורפי. מצב זה מאפיין את השקעים השרביים של תחילת האביב, אז קיים סיכוי גדול יחסית למפגש השקע השרבי עם אפיק רום מצפון.
יטייל לאורך חופי צפון אפריקה ויביא שרב. זהו מצב שכיח יותר, מכיוון שבדרך כלל השקע השרבי לא מלווה במערכת רום משמעותית. מצב הרום מעל השקע השרבי יהיה בדרך כלל נייטרלי, לכל היותר זרם סילון.
במפה המצורפת נראה שקע שרבי הנמצא בגבול בין מצרים ללוב, כשהוא בדרכו לישראל.
זהו שקע עמוק מאוד ולחץ האוויר במרכזו הוא מתחת ל-1000 מ"ב.
שקע זה גורם לטמפרטורות של מעל 30 מעלות בשעות הלילה במספר מקומות בארץ.
ניתן להבחין כי מעל השקע לא נמצא אפיק רום, אלא רום נייטרלי על סף רכסי.
תנועת האוויר ומשטר הרוחות

רוח - באופן כללי, בהשפעת הפרשי הלחצים, האוויר ינוע מאזור הלחץ הגבוה אל אזור הלחץ הנמוך. בשקע ברומטרי תנועת האוויר משולי השקע אל מרכזו (אזור הלחץ הנמוך) הנגרמת מהפרש הלחצים, מושפעת בנוסף גם מכוח קוריוליס שמקורו בתנועת כדור הארץ סביב צירו, כוח קוריוליס מטה את הרוח באופן שבחצי הכדור הצפוני האוויר נע בתנועה היקפית סביב מרכז השקע נגד כיוון השעון, ובחצי הכדור הדרומי - עם כיוון השעון.
עליית האוויר, ואי יציבות אטמוספירית - כתוצאה מהשפעות החיכוך והפרשי הלחץ - האוויר המסתחרר סביב מרכז השקע מתכנס אל מרכזו. כתוצאה מכך עולה צפיפות האוויר במרכז השקע, ועלייה זו גורמת לעליית גושי אוויר כלפי מעלה (תנועה אנכית). עליית האוויר מלווה בשינויים תרמיים של גושי האוויר העולים, עלייה בלחות, התעבות ויצירת עננים, אי-יציבות וגשם.
חזיתות - בשקע דינמי ייווצרו בהתאם לנסיבות התרמיות שלוש חזיתות: חזית נייחת, חזית חמה וחזית קרה. לפעמים החזית הקרה "מדביקה" את התקדמות החזית החמה ונוצרת חזית מלוכדת (אוקלוזיה).
ראו גם

סינופטיקה
מטאורולוגיה - מונחים
מודלים לחיזוי מזג אוויר
שקע שרבי (הקווים הלבנים מראים את הלחץ בקרקע) בגבול מצרים-לוב, בדרכו לישראל. האוויר מסתובב סביבו נגד כיוון השעון, האיור מראה בבירור כי הוא מזרים אוויר חם ומדברי צפונה (מפת 500 מ"ב + קרקע)
כשהעולם מסתובב

| --- | --- |

 סוגה:  אופרת סבון
 יוצרים:  אירנה פיליפס 
 פרסים:  פרס אמי לבידור בשעות היום לדרמה הטובה ביותר 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  54 
 מספר פרקים:  13,858 
 הפקה
 אורך פרק:  60 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  CBS
 תקופת שידור מקורית:  2 באפריל 1956 – 17 בספטמבר 2010 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
כשהעולם מסתובב (באנגלית: As the World Turns) הייתה אופרת סבון אמריקאית ששודרה ברשת CBS במשך 54 שנים, מ-2 באפריל 1956 ועד 17 בספטמבר 2010. הסדרה, אשר נוצרה על ידי אירנה פיליפס, היא סדרת הטלוויזיה ששודרה במשך הזמן הרב ביותר בתולדות הטלוויזיה (בסך הכול 13,763 שעות של תוכן). הסדרה הייתה אופרת הסבון הנצפית ביותר בארצות הברית בשעות היום בין השנים 1958 עד 1978, כאשר בשיא בסביבות עשרה מיליון אנשים צפו בסדרה בכל יום.
לפני שהסדרה עלתה לשידור הפרקים כל אופרות הסבון היו באופן 15 דקות. הסדרה הייתה אופרת הסבון הראשונה שהפרקים שלה היו באורך חצי שעה.
הסדרה עברה משחור-לבן לצבע באמצע שנות ה-60, כאשר הפרק האחרון בשחור-לבן שודר ב-10 בפברואר 1967. ב-1 בדצמבר 1975 אורך הפרקים של הסדרה גדל מחצי שעה לשעה. כמו כן, החל מ-1975 פרקי הסדרה לא הוקלטו יותר בשידור חי - באופן זה היה ניתן להקליט יותר מפרק אחד ביום, והשחקנים לא היו חייבים לעבוד כל יום.
עלילת הסדרה התרחשה בעיירה הבדיונית אוקדייל שבמדינת אילינוי, והיא התמקדה בחייהם של במגוון רחב של דמויות מורכבות אשר שזורות זו בזו, במערכות היחסים שלהם ובמאבקים שלהם, ובמיוחד במשפחות מסוימות בעיירה. המשפחות המרכזיות בסדרה כללו בין היתר את משפחת יוז, משפחת סניידר ומשפחת ריאן. הסדרה הכילה קווי עלילה מורכבים רבים, וכמו טוויסטים דרמטיים רבים.
הסדרה זכתה בפרס אמי בקטגוריית סדרת הדרמה בשעות היום הטובה ביותר ארבע פעמים בשנים 1987, 1991, 2001 ו-2003.
הערות שוליים

↑  "About As the World Turns". CBS. אורכב מ-המקור ב-2009-02-11. נבדק ב-2009-09-07.
סנטרפייר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  סדרת נשק פונקציונלי (נשק מרובה אופני שימוש) 
 
אנימציה המדגימה דרכי פעולה של כדור "רימפייר" מול כדור "סנטרפייר בעל כיפת הצתה מסוג בוקסר וכדור סנטרפייר בעל כיפת הצתה מסוג ברדן
חתך בתרמילים בתצורת סנטרפייר. משמאל כיפת הצתה ברדן ומימין כיפת הצתה בוקסר
סנטרפייר (באנגלית: centrefire) הוא סוג של תחמושת המשמשת בכלי נשק, כאשר כיפת ההצתה הקרויה גם "פיקה" (באנגלית: primer) ממוקמת במרכז בסיס התרמיל של הכדור. שלא כמו בתחמושת רימפייר כיפת ההצתה היא בדרך כלל רכיב נפרד המורכב לתוך חלל שקוע בכרכוב התרמיל וניתן להחלפה על מנת למחזר את התרמיל לשימוש חוזר. מחסניות סנטרפייר החליפו את תחמושת הרימפייר ותחמושת פינפייר למעט כמה קליברים קטנים. רוב האקדחים, הרובים ורובי הציד של ימינו משתמשים בתחמושת סנטרפייר.