תופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים
הערות שוליים

↑  במקרה וימות החייב ויורשיו שאינם מחויבים לא יפרעו את החוב.
↑  כתובות פד, ב - פה, א. מקרה זה מקביל במדויק לאמור בכלל.
↑  בבא מציעא י, א.
↑  פאה ד, ט.
↑  גיטין יא, ב.
↑  הגמרא דוחה את ההשוואה הזו בטענה שייתכן שרבי אליעזר אינו חולק על הכלל, אלא סבור שכאן יש דין מיוחד: "מיגו דאי בעי מפקר להו לנכסיה והוי עני וחזי ליה ומיגו דזכי ליה לנפשיה זכי לחבריה".
↑  גיטין יא, ב - יב, א.
↑  תוספות בבא מציעא י, א ד"ה 'תופס'; גיטין יא, ב ד"ה 'התופס'; כתובות פד, ב ד"ה 'את'. כך גם כתבו הריטב"א גיטין יא, ב ד"ה 'ש"מ'; חידושי הר"ן כתובות פד, ב ד"ה 'אמרו'; הרא"ש גיטין א, יג; בבא מציעא א, כז.
↑  רש"י בבא מציעא י, א: "הוי תופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים – כאדם הבא מאליו ותופס ממון חבירו בשביל חוב שיש לאחר עליו, ובא לקדם עד שלא יתפסנו בעל חוב אחר, ונמצא תופס זה חב בתפיסתו זאת את הנושים האחרים...לא קנה - כדאמר בכתובות, דלאו כל כמיניה להיות קופץ מאליו וחב לאלו, מאחר שלא עשאו אותו הנושה שליח לתפוס". כך בגיטין יא, ב ד"ה התופס ל'ב"ח'.
↑  קצות החושן קה, א. ראו גם קובץ שיעורים כתובות אות שד. לפתרון הקושיה הראשונה ראו שיטה מקובצת כתובות פד, ב ד"ה 'ובמהדורא'; עיינו בפני יהושע בבא מציעא י, א על תוספות ד"ה 'תופס'; מחנה אפרים, הלכות שלוחין סימן כז. בשו"ת מהרשד"ם אה"ע, קסב, צידד בשיטת רש"י ואף כתב שהיה ראוי לפסוק כמותו אלא שאין מי "שיסכים לדעתו בשום אחד מן הפוסקים המובהקים". למקורות נוספים: מתיבתא, בבא מציעא א, עמ' קסא - קסב.
↑  גיטין א, יג.
↑  בבא מציעא א, כז.
↑  גישה זו מוצעת על ידי ה'פני יהושע', כתובות פד, ב. אולם היא נדחית על ידו. אולם רבי עקיבא אייגר, הגהות על שו"ע, חו"מ קה, א מציג הסבר זה משמו של רבי מאיר פוזנר בעל ה'בית מאיר'.
↑  חידושי הר"ן, בבא מציעא יא, ב ד"ה 'האי'.
↑  כך הסביר רבי יעקב קנייבסקי, 'קהלות יעקב', גיטין סימן י, ד"ה 'ועיקר'. יש לציין שלפי הסבר זה המניעה קיימת גם כאשר אין חוב לאחרים. ה'קהלות יעקב' שם, ד"ה 'ולפ"ז', מתמודד עם שאלה זו ומסביר שכאשר אין חוב לאחרים, למרות שפעולת הזכייה לטובת הנושה אינה תקפה, סוף סוף אחיזתו בנכס לטובת הנושה שרירה ואין אפשרות להוציא מידו.
↑  מחנה אפרים הלכות שלוחין ושותפין, סימן כז. דומה שיש לחזק הסבר זה על פי המאירי כתובות שם. בדף פד, ב ד"ה 'מה', נראה מדבריו שרק הנושים אחרים זכאים להוציא מידי התופס. ובהמשך בדף פה, א ד"ה 'יראה' כתב שהתפיסה אינה מצריכה קנין. שילוב שני נונים אלו מלמד לכאורה שאף הוא הבין שאין כאן זכייה של הנושה בממון אלא רק תפיסה בלבד.
↑  כך מובא בחידושי הרשב"א, בבא מציעא י, א: "ולעניין התופס לבע"ח במקום שלא חב לאחרים דקני איכא למידק ולימא ליה לאו בעל דברים דידי את, וכתב הרי"ף ז"ל בתשובה דדוקא במקום דאיכא פסידא לבע"ח כגון בגוסס דאי לא תפיס לה מפסיד מלוה לגמרי משום דהוו להו מטלטלי דיתמי דלא משתעבדי לבע"ח לדינא דגמ', וא"נ בגברא דמפסיד נכסיה א"נ עני וירד מנכסיו ונראה לב"ד שיתפסדו הנכסים עד שלא יבא בע"ח ויפסיד לגמרי, בכי הא אמרו דקנה חברו ותקנה הוא שהתקינו, הא אלו היה בע"ח אמיד ויכול לפרוע לבע"ח מה שיש לו אצלו לא אלא הרי זה אומר לאו בעל דברים דידי את ושומעין לו". ובתשובת הרי"ף סימן רע"ה בלשון פחות ברורה. הרא"ש, גיטין א, יט, מביא גישה זו בשם הרב משה מאיבר"א, שתירץ כך סתירה לכלל שלנו מהגמרא גיטין יד, א.
↑  רמב"ם, מלוה ולוה כ, ב. כך גם סבור הרא"ש, בבא מציעא א, כז. הרא"ש שם מוכיח מסוגיית כתובות נגד הרי"ף, ואף דוחה את הטענה שיכול הלווה לומר לתופס לאו בעל דברים דידי את.
↑  שו"ע, חו"מ קה, ד; הגר"א שם סק"י.
↑  למקורות ראה ויגודה, שליחות, עמ' 21 הערה 90.
↑  תוספות כתובות פד, ב ד"ה 'ואמר'; תוספות גיטין יא, ב ד"ה 'התופס'.
↑  חידושי הר"ן, בבא מציעא י, א ד"ה 'אמר'.
↑  טור ושו"ע, חו"מ קה, ב.
↑  ב"י שם אות ב; ב"ח שם, וכל נושאי הכלים על השו"ע.