stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי החוץ של הרשות הפלסטינית

שגרירות הרשות הפלסטינית במוסקבה
יחסי החוץ של הרשות הפלסטינית התקיימו מאז הקמתו של אש"ף (הארגון לשחרור פלסטין) ב-1964. בנובמבר 1988 הכריזה המועצה הלאומית הפלסטינית של אש"ף על עצמאותה של מדינת פלסטין. ב-1994 ייסד אש"ף את הרשות הפלסטינית, ישות אוטונומית שהיא פחות ממדינה, בעקבות הסכם אוסלו א'. הוועד הפועל של אש"ף מבצע את תפקידיה של ממשלת מדינת פלסטין. כיום, אש"ף מחזיק רשת של משרדים במדינות זרות ומייצג את הרשות הפלסטינית בחו"ל.
החל משנת 2011 מתמקד המאמץ הדיפלומטי של אש"ף בקמפיין שנקרא פלסטין 194, שמטרתו להשיג חברות של מדינת פלסטין באומות המאוחדות. הקמפיין מבקש להשיג הכרה קולקטיבית יעילה למדינה פלסטינית על בסיס גבולות 1967, כאשר ירושלים המזרחית היא בירתה.
רקע

הארגון לשחרור פלסטין הוקם בשנת 1964 כארגון פארא-מיליטרי, וביקש לנהל יחסי חוץ עם מדינות וארגונים בינלאומיים מאז אותה תקופה. בתחילה כונן אש"ף קשרים עם מדינות ערביות וקומוניסטיות. בשנת 1969 הפך אש"ף לחבר בארגון לשיתוף פעולה איסלאמי. באוקטובר 1974, הליגה הערבית הגדירה את אש"ף כ"נציגה הלגיטימי הבלעדי של העם הפלסטיני". מעמדו החדש של אש"ף הוכר על ידי כל מדינות הליגה הערבית למעט ירדן (ירדן הכירה במעמד של אש"ף בשלב מאוחר יותר). ב-22 בנובמבר 1974 החלטת האו"ם 3236 הכירה בזכותו של העם הפלסטיני להגדרה עצמית, עצמאות לאומית, ועל הריבונות בפלסטין. היא גם הכירה באש"ף כנציג העם הפלסטיני באו"ם. בהחלטה 3237 באותו תאריך הוענק לאש"ף מעמד של צופה לא-מדינה באו"ם. בספטמבר 1976 הפך אש"ף לחבר שאינו ממלכתי של הליגה הערבית, ובאותה שנה הפך לחבר בארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
ב-15 בנובמבר 1988, בתמיכה של האינתיפאדה הראשונה, אש"ף הכריז על הקמתה של מדינת פלסטין, אשר הוכרה באופן נרחב על ידי ממשלות זרות רבות, אם כי לעיתים קרובות ההתבטאויות היו בעלי אופי לא חד-משמעי - בזמנים הכוונה לאש"ף או למדינת פלסטין או לאחת הפועלת מטעם זו, או על ידי "פלסטין" הגנרית. מדינות וארגונים רבים "שדרגו" את הייצוג מאש"ף למדינה החדשה, אם כי בפועל אותם משרדי אש"ף, אנשי צוות ואנשי קשר המשיכו לשמש במשלחות. בפברואר 1989 במועצת הביטחון של האו"ם, נציג אש"ף טען להכרה מצד 94 מדינות. מאז, מדינות נוספות הרחיבו את ההכרה בפומבי.
הרשות הפלסטינית הוקמה על ידי אש"ף ב-1994 בעקבות הסכמי אוסלו והסכם הביניים הישראלי-פלסטיני. הממשלה הישראלית העבירה סמכויות ותחומי אחריות מסוימות של ממשל עצמי לידי הרשות הפלסטינית, אשר הן פועלות למעשה בחלקים של הגדה המערבית, והייתה אמור להיות יעילה ברצועת עזה לפני שהחמאס השתלט עליה. שר החוץ של הרשות הלאומית הפלסטינית, אשר מאז יולי 2007 הוא ריאד אל-מאלכי, אחראי על קשרי החוץ של הרשות הפלסטינית. המדינות מקיימות יחסים רשמיים עם ה-PNA באמצעות משרדים באזור השטחים הפלסטיניים, והייצוג של ה-PNA בחו"ל מתבצע על ידי משלחות אש"ף המייצגות אותה שם.
גם אש"ף (המייצג את עצמה, את מדינת פלסטין, או את ה-PNA) וגם הרשות הפלסטינית מקיימים כיום רשת רחבה של יחסים דיפלומטיים, ומשתתפים במספר ארגונים בינלאומיים עם מעמד של מדינה חברה, משקיפה, או משלחת. הייעוד "פלסטין", שאומץ בשנת 1988 על ידי האו"ם למען אש"ף, משמש כיום גם כהפניה ל-PNA ולמדינת פלסטין על ידי מדינות וארגונים בינלאומיים, במקרים רבים ללא קשר לרמת ההכרה והיחסים יש להם עם כל אחד מהגופים האלה.
בית אמין

| --- | --- |
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  קלקיליה
 גובה:  136 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,258 (2016)
 קואורדינטות:  32°07′52″N 35°01′13″E﻿ / ﻿32.131111111111°N 35.020277777778°E﻿ / 32.131111111111; 35.020277777778 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) בית אמין(למפת גוש דן רגילה) בית אמין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית אמין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית אמין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
תצלום אוויר, פברואר 2014
בית אמין (בערבית: بيت أمين) הוא כפר פלסטיני שבמחוז קלקיליה שבמערב השומרון, מדרום לקלקיליה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה אוכלוסיית הכפר כ-1,258 תושבים. בית אמין נמצא 8.35 ק"מ דרומית מזרחית לקלקיליה וגובל בסניריא ממזרח, אל-מודאוור ועזבת אל-אשקר מצפון, אבו סלמאן ממערב, ועזון עתמה מדרום. הכפר צמוד להתנחלות שערי תקווה שמדרום, מטרים ספורים מפרידים בין היישובים שגדר ההפרדה חוצצת ביניהם.
גאוגרפיה

הכפר ממוקם בגובה של כ- 180 עד 230 מטר מעל פני הים, והוא שוכן על שלוחה צרה שכיוונה הכללי מצפון-מערב לדרום-מזרח (שלוחה אותה הוא חולק עם ההתנחלות שערי תקווה). שכבת הסלע העליונה בנויה רובה מסלע נארי, שהוא סלע קשה האופייני לאזור, ומתחתיו אבן גיר וקירטון, ואדי קנה מתחתר מצפון לשלוחה. הצומח באזור נשלט על ידי חקלאות הררית מסורתית של מטעי זיתים, מרביתם עתיקים, בני מאות שנים. מטעים אלה מקיפים את היישוב מצפון וממזרח. בחלק שמצפון לכפר, נטועים המטעים על גבי טרסות אבן הבנויות לרוחבו של מדרון תלול היורד לעבר אחד מערוצי ואדי קנה. ממערב ליישוב שטח חקלאי ובו גידולי שדה וגידולי חממה.
היסטוריה

ב-1882 צוין ב"סקר ארץ ישראל המערבית" כי במקום היו "חומות, בורות וקבר חצוב."
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, בית אמין נמצא תחת שליטה ישראלית. ישראל הפקיעה קרקעות מבית אמין, כדי לבנות את ההתנחלות שערי תקווה. הסכם אוסלו ב' סווגו כ-29.2% משטח הכפר כשטח B ו-70% הנותרים כשטח C.
בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה ישראל בהקמתה של גדר הפרדה, שתחצוץ בין השטחים שבהם מתגוררים הפלסטינים ביהודה ושומרון ובין השטחים הישראלים, באזור שערי תקווה, מאחר שההתנחלויות והיישובים הפלסטינים קרובים ואין רצף טריטוריאלי לשום צד. משולש הכפרים עזון עתמה ובית אמין וסניריא בותר על ידי הגדר, תוך איבוד חלק מהשטחים החקלאיים שלהם, והכפר עזון עתמה מנותק משאר הגדה המערבית על ידי גדר ההפרדה תוך השארת שערי תקווה בצידו הישראלי של המכשול (אך מוקפת בשלושה צדדים על ידי הגדר). הדרך היחידה המקשרת את תושבי הכפר עם שאר הגדה היא שער בגדר, שפתוח רק בשעות היום.
הערות שוליים

1 2  מפקד אוכלוסין 2016, באתר של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה
↑  גדעון לוי, אקספרס של חצות, באתר הארץ, 27 בפברואר 2007
| Flag of Senegalיישובי נפת קלקיליה |
| --- | --- | --- |
| ערים | קלקיליה |  |
| מועצות מקומיות | חבלה • כפר ת'ולת' • עזון |  |
| כפרים | אבו סלמאן • אימאתין • אל-פונדוק • באקת אל-חטב • בית אמין • ג'יוס • ג'ינסאפוט • ג'ית • עזון • חג'ה • כפר לאקף • כפר קדום • נבי אליאס • סניריא • עזון עתמה • עיזבת א-טביב • ערב א-רמאדין • פלאמה • פרעתא • ראס א-טירה • ראס עטייה |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007582163405171
טודור ז'יבקוב

ז'יבקוב נואם בפני הפרלמנט המזרח גרמני, ינואר 1963
ז'יבקוב בפגישה עם אריך הונקר, 1971
פגישתו של ז'יבקוב עם ניקולאה צ'אושסקו בעת ביקור ברומניה ב-1979
ז'יבקוב (שני משמאל), בפגישת ראשי הגוש המזרחי ב-1987
טודור חריסטוב ז'יבקוב (בבולגרית: Toдор Xpиcтoв Живков;‏ 7 בספטמבר 1911, פראבץ, ממלכת בולגריה – 9 באוגוסט 1998, סופיה, בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי, מנהיג המפלגה הקומוניסטית הבולגרית, אשר כיהן כראש הממשלה ובהמשך כיושב ראש מועצת המדינה הבולגרית מראשית 1962 עד לשלהי 1989. תקופת שלטונו הארוכה הפכה את ז'יבקוב לסמל השלטון הקומוניסטי במדינה.
ראשית חייו

ז'יבקוב נולד בכפר פראבץ הסמוך לסופיה למשפחת איכרים ממעמד נמוך. ב-1928 הצטרף לארגון הנוער של מפלגת הפועלים הבולגרית (שמה הקודם של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית), וב-1932 הצטרף כחבר מן המניין למפלגה. במהלך מלחמת העולם השנייה כיהן כמזכיר בתא מקומי של המפלגה הקומוניסטית במחוז סופיה ופעל במחתרת. ז'יבקוב לחם נגד המשטר הפרו נאצי בממלכה וארגן פעילות צבאית של פרטיזנים נגד כוחות הצבא והמשטרה הבולגרים. ב-9 בספטמבר 1944, בשלהי מלחמת העולם השנייה, כבש הצבא האדום את סופיה וברחבי הממלכה התחוללה הפיכה בהנהגתה של חזית המולדת הבולגרית. קימון גאורגייב מונה לראש הממשלה ואנטון יוגוב לשר הפנים. יוגוב מינה את ז'יבקוב למפקד משטרת סופיה.
ראשית הקריירה הפוליטית

ז'יבקוב היה איש מנגנון המפלגה הקומוניסטית והחל לצבור כוח פוליטי במפלגה. ב-1951 היה לחבר הפוליטביורו של המפלגה תחת וולקו צ'רבנקוב. לאחר מותו של יוסיף סטלין נחלש מעמדו של צ'רבנקוב. בראשית 1954 הוא התפטר מתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית וב-4 במרץ נבחר ז'יבקוב לתפקיד. ב-1956 פעל ז'יבקוב להדחתו המלאה של צ'רבנקוב ולמינויו של אנטון יוגוב לראש הממשלה. אף שיוגוב ניסה ליישם מדיניות מטעמו, היה זה ז'יבקוב שהשתלט בהדרגה על כל מנגנוני המפלגה הקומוניסטית עד שהצליח להשיג שליטה מלאה במפלגה. מצב זה הוביל לסיום כהונתו של יוגוב ולהשמתו במעצר בית.
כהונת ראש הממשלה

ב-20 בנובמבר 1962 מונה ז'יבקוב לראש ממשלת בולגריה. ז'יבקוב הוביל קו פרו סובייטי נוקשה, החל בהעמקת תפקידה של בולגריה בברית ורשה וכלה בשמירה על מערכת יחסים קרובה עם ליאוניד ברז'נייב, שליט ברית המועצות. ב-1965 נכשל ניסיון להדיח אותו מראשות המפלגה ובעקבותיו החל לגלות פתיחות במדיניותו בעיקר בתחום הכלכלי. ב-1966 הכריז על רפורמה כלכלית בבולגריה והתיר חופש כלכלי מוגבל במגזרים מסוימים. ב-10 ביוני 1967 ניתקה בולגריה את יחסיה הדיפלומטיים עם מדינת ישראל כשאר חברות ברית ורשה, בעקבות מלחמת ששת הימים. באוגוסט 1968 נטל הצבא הבולגרי חלק בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. ב-7 ביולי 1971 התפטר ז'יבקוב מתפקיד ראש הממשלה ומינה את עצמו לתפקיד חדש שהוא יצר: "יושב ראש מועצת המדינה". לתפקיד ראש הממשלה מונה סטאנקו טודורוב, אך היה זה ז'יבקוב שהמשיך לשלוט אבסולוטית בבולגריה.
יושב ראש מועצת המדינה

ב-1977 עוטר ז'יבקוב בתואר גיבור ברית המועצות. בשנים אלו גברה מאוד האחיזה הסובייטית בבולגריה וברית המועצות ניצלה את משאביה הכלכליים ואת תשתיותיה של המדינה בתחום נמלי הים והנהר ובתי הזיקוק כדי לגרוף רווחים לעצמה, בעוד שהכלכלה הבולגרית כמעט לא הרוויחה דבר בעקבות פעילות כלכלית נרחבת זו. ב-1984 החלה הממשלה הבולגרית בתהליך "בולגריזיציה" שכוון נגד המיעוט הטורקי במדינה וכלל הגבלת תעסוקה ואילוץ החלפת שמות פרטיים ושמות משפחה לשמות בעלי קונוטציה סלאבית. כ-300,000 אזרחים בולגרים ממוצא טורקי נאלצו או אולצו לעזוב את בולגריה ולהגר לטורקיה.
לאחר עלייתו של מיכאיל גורבצ'וב לשלטון בברית המועצות והחלת תהליך הפרסטרויקה הכריז ז'יבקוב על תהליך מצומצם יותר בבולגריה שכונה פראוסטרויסטבו. סתיו העמים לא פסח על בולגריה, צעדיו של ז'יבקוב לא הועילו והחלה במדינה תסיסה חברתית. בנובמבר 1989 פרצו בסופיה הפגנות המונים בדרישה לשינוי המשטר. הנהגת המפלגה הקומוניסטית אילצה את ז'יבקוב להתפטר ובמקומו מונה פטר מלאדנוב תוך מתן הבטחות לרפורמות שלטוניות מסוימות.
מדיניות

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: נדרשות: הגהה, ויקיזצייה והוספת מקורות.
ז'יבקוב נקט במדיניות כלכלית וחברתית שנעה בין הגישה המרקסיסטית לניניסטית לבין הגישה הרפורמיסטית, שהנטייה לגבי האחרונה הייתה חלק מגל של רפורמות פוליטיות וכלכליות במשטרים הקומוניסטים במהלך שנות ה-60, שנבלם במידה מסוימת לאחר הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה (שנבעה מחשש סובייטי שהרפורמות במדינה ישפיעו לרעה על המשטרים הקומוניסטים במזרח אירופה.
מדיניות > מדיניות חברתית

מדיניותו החברתית של ז'יבקוב הובילה לכך שבולגריה הייתה בעלת מקדם ג'יני של 18, כלומר אי השוויון בה נחשב לנמוך מאוד ביחס למדינות אחרות. עוד לפני ז'יבקוב, בולגריה עשתה התקדמות משמעותית כדי להגדיל את תוחלת החיים ואת הירידה בשיעורי התמותה. מדיניות חברתית עקבית הובילה לעלייה בתוחלת החיים ל-68.1 שנים בקרב גברים ו-74.4 שנים בקרב נשים. בשנת 1939 שיעור התמותה לילדים מתחת לשנה היה 138.9 ל-1,000; ב־1986 היה 18.2 לאלף, ובשנת 1990 הוא היה 14 ל־1,000, השיעור הנמוך ביותר במזרח אירופה. חלקם של אנשים ארוכי-ימים בבולגריה היה גדול למדי; מחקר שנערך ב-1988 ציין נתון של 52 בני אדם למיליון תושבים. אחת מתוכנות הבדיקה הראשונות לבדיקות HIV נבעה תחת ז'יובקוב, ומאוקטובר 1989, כ-2.5 מיליון בני אדם בבולגריה, כולל כ -66,000 זרים, נבדקו ל-HIV, ו-81 בולגרים אובחנו כחיוביים. הגידול בהכנסות הריאליות בחקלאות עלה ב-6.7% בשנה בשנות ה -60. באותה תקופה עלה השכר התעשייתי ב -4.9 אחוזים בשנה. הזמינות של מוצרים בני קיימא השתפרה משמעותית בשנות ה -70. לפי נתונים רשמיים, בין 1965 ל-1988 עלה מספר הטלוויזיות ל-100 משקי בית מ-8 ל-100; מכשירי רדיו עלו מ-59 ל-95; מקררים בין 5 ל-96; מכונות כביסה מ-23 עד 96; ומכוניות מ-2 ל-40. כלי רכב זמינים היו בעיקר פיאטים סובייטיים, חלקם מיוצרים בבולגריה
בעידן שלאחר המלחמה, ובמיוחד תחת ז'יבקוב, דיור בבולגריה השתפר באופן משמעותי ובתים באיכות טובה יותר נבנו. עם זאת, רבים מהם היו צפופים – הבית הממוצע בבולגריה היה בעל שלושה חדרים ששטחם היה 65 מ"ר (700 רגל רבוע). השיכון נשאר אחד החסרונות החמורים ביותר ברמת החיים הבולגרית בכל שלטונו של ז'יבקוב. יעדי הבנייה למגורים בתוכניות החומש נעלמו באופן סדיר. כתוצאה מכך, משפחות המתינו לעיתים קרובות מספר שנים לדירות.
אחריתו

בינואר 1990 סולק ז'יבקוב מהמפלגה הקומוניסטית. חילופי השלטון לא הפסיקו את המרי העממי והתעורר חשש כבד למלחמת אזרחים, שהביא את המפלגה הקומוניסטית להכריז בפברואר 1990 שהיא מוותרת על השלטון. ביוני 1990 נערכו בבולגריה בחירות כלליות וחופשיות. לאחר הבחירות נעצר ז'יבקוב על ידי המשטרה הבולגרית בחשד לקבלת שוחד ונפוטיזם. הוא הועמד לדין, ב-1992 הורשע במעילה בכספי המדינה ונידון ל-7 שנות מאסר. מפאת גילו ומחמת מצב בריאותו הושם ז'יבקוב במעצר בית ולא נכלא. ביוני 1996 ביטל בית המשפט העליון הבולגרי את גזר הדין וזיכה אותו מכל סעיפי האישום. ב-1998 הלך ז'יבקוב לעולמו בעקבות סיבוכים של דלקת ריאות והוא בן 86 שנים.
ז'יבקוב והקהילה היהודית > האינדוקטרינציה של סיפור הצלת יהודי בולגריה

במהלך שנות שלטונו של ז'יבקוב התחולל סביבו פולחן אישיות שאחת ממטרותיו הייתה העצמת תפקידה ההיסטורי של המפלגה הקומוניסטית, וז'יבקוב בראשה, בסילוק המשטר הפרו גרמני בשלהי מלחמת העולם השנייה. במהלך השנים בוצעה גם אינדוקטרינציה לסיפור הצלת יהודי בולגריה תוך הבלטת חלקה של המפלגה הקומוניסטית והעלמת חלקם במאבק של הפוליטיקאים ושל נציגי הכנסייה בבולגריה.
המפלגה הקומוניסטית הביעה עמדה נחרצת נגד רדיפות היהודים, בביטאוניה, בכרוזים ובנאומי הרדיו של וולקו צ'רבנקוב ווסיל קולארוב, שבהם איימו על ראשי הממשל וקראו להפסקת הרדיפות. עם זאת, ראשי המפלגה שהו בגלות מחוץ לבולגריה, היא פעלה במחתרת ומידת השפעתה בפועל על מהלכי השלטון הבולגרי הייתה מצומצמת. גם ז'יבקוב, אשר במהלך המלחמה היה מזכיר המפלגה הקומוניסטית באחד מחלקי מחוז סופיה, הביע עמדות דומות ואף הפיץ כרוז בחתימתו נגד רדיפות היהודים. אך גם מידת השפעתו בפועל על האירועים הייתה מצומצמת.
לאורך שנות שלטונו של ז'יבקוב נכתבו מחקרים וספרים מטעם, אשר בחלקם הובלט חלקה של המפלגה הקומוניסטית וחלקו של ז'יבקוב באירועים ובחלקם שוכתבה ההיסטוריה לחלוטין תוך מיצובו של ז'יבקוב כאחד המובילים במאבק נגד רדיפות היהודים בבולגריה. הפעולות כללו גם זיוף סרטים שבהם הושתלה תמונתו של ז'יבקוב הצעיר כמוביל הפגנה נגד גירוש יהודי סופיה במאי 1943 וביצוע דומה של פוטומונטז' לתמונות מהפגנה זו. חברי מנגנון המפלגה הקומוניסטית העלו את שמו של ז'יבקוב כמועמד לפרס נובל לשלום בעקבות פעולותיו לכאורה נגד רדיפות היהודים.
ז'יבקוב והקהילה היהודית > לאחר השתלטות הקומוניסטים על המדינה

לאחר השתלטות הקומוניסטים על בולגריה, רדף המשטר ללא רחם את מתנגדיו ובכללם זה גם דיסידטנטים מקרב בני הקהילה היהודית. ב-1961 הוחרם מבנה בית הכנסת בסופיה. מחאותיו של הרב הראשי לבולגריה הרב ד"ר אשר חננאל הובילו למעצרו הממושך ללא משפט. למרות מחאות רבות הועמד הרב לדין ונדון לשלוש וחצי שנות מאסר. במהלך מאסרו חלה הידרדרות במצב בריאותו ולחץ כבד שהופעל על השלטונות הבולגרים, הוביל ל"משפט חוזר" ולשחרורו. הרב חננאל הלך לעולמו בסופיה ב-1964.
כאמור, בראשית שנות ה-80 רדף משטרו של ז'יבקוב את בני המיעוט הטורקי במדינה במסגרת תהליך "הבולגריזצייה של המיעוטים". באמצע שנות ה-80, הציעה המפלגה הקומוניסטית בסמוליאן להחיל את תהליך ה"בולגריזציה" גם על יהודי בולגריה והנהגת המפלגה בסופיה בהוראתו של ז'יבקוב דחתה את הצעתה על הסף.
הערות שוליים

1 2  סטפנוב, פבל, בולגרים ויהודים לאורך ההיסטוריה, באתר georgefox.edu, (באנגלית) .
↑  הדחתו של טודור ז'יבקוב, באתר ספריית הקונגרס (באנגלית).
↑  בר זוהר, מיכאל, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999, עמוד 11.
↑  קשלס, חיים, קורות יהודי בולגריה, כרך ג' - תקופת השואה, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמוד 76.
↑  בר זוהר, מיכאל, הרכבות יצאו ריקות, עמוד 176.
↑  בר זוהר, מיכאל, הרכבות יצאו ריקות, עמודים 221-222.
↑  נח זבולוני, פעולה בישראל למען הצלת הרב חננאל מבית הכלא בבולגריה, פורסם בעיתון חרות, 29 בדצמבר 1961.
↑  נח זבולוני, הרעה בבריאות הרב חננאל אסיר בולגריה, פורסם בעיתון חרות, 27 באפריל 1962.
↑  נפטר הרב אשר חננאל רבה האחרון של סופיה, דבר, 16 בנובמבר 1964.
| ראשי ממשלת בולגריה |
| --- | --- | --- |
| נסיכות וממלכת בולגריה (1878-1946) | טודור בורמוב • קלמנט טרנובסקי • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • יוהאן קזימיר ארנרוט • אלכסנדר באטנברג • לאוניד סובולב • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • קלמנט טרנובסקי • פטקו קרבלוב • וסיל רדוסלאבוב • קונסטנטין סטואילוב • סטפן סטאמבולוב •  קונסטנטין סטואילוב • דימיטר גרקוב • טודור איבנצ'וב • ראצ'ו פטרוב • פטקו קרבלוב • סטויאן דאנב • ראצ'ו פטרוב • דימיטר פטקוב • דימיטר סטאנצ'וב • פטר גודב • אלכסנדר מלינוב • איוון גשוב • סטויאן דאנב • וסיל רדוסלאבוב • אלכסנדר מלינוב •  תאודור תאודורוב • אלכסנדר סטמבוליסקי • אלכסנדר צאנקוב • אנדריי ליאפצ'ב • אלכסנדר מלינוב • ניקולה מושאנוב • קימון גאורגייב • פנצ'ו זלאטב • אנדריי טושב • גאורגי קיוסאיבנוב • בוגדאן פילוב • דוברי בוז'ילוב • איוון בגריאנוב • קונסטנטין מוראבייב • קימון גאורגייב |          |
| הרפובליקה העממית הבולגרית | קימון גאורגייב • גאורגי דימיטרוב • וסיל קולארוב • וולקו צ'רבנקוב • אנטון יוגוב • טודור ז'יבקוב • סטאנקו טודורוב • גרישה פיליפוב • גאורגי אטנסוב • אנדריי לוקאנוב |          |
| בולגריה (מאז 1990) | אנדריי לוקאנוב • דימיטר פופוב • פיליפ דימיטרוב • ליובן ברוב • רנטה אינג'ובה • ז'אן וידנוב • סטפן סופיאנסקי • איוואן קוסטוב • סימאון סקסקובורגותסקי • סרגיי סטאנישב • בויקו בוריסוב • מארין רייקוב • פלמן אורשרסקי • גאורגי בליזנאשקי • בויקו בוריסוב • אוגניאן גרג'יקוב • בויקו בוריסוב • סטפן יאנב • קיריל פטקוב • גלב דונב • ניקולאי דנקוב • דימיטר גלבצ'ב |          |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אנטון יוגוב | ראש ממשלת הרפובליקה העממית הבולגרית  20 בנובמבר 1962 - 9 ביולי 1971 | הבא: סטאנקו טודורוב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007287206505171  PLWABN: 9810557913005606  BNE: XX986953  BnF: cb119088527 (data)  CiNii: DA0069395X  GND: 118637134  ISNI: 0000 0001 1023 6525  LCCN: n80126215  LNB: 000349873  NARA: 10568719  NDL: 00461825  NKC: jn19990210673  NLA: 35626947  NLG: 86224  NSK: 000266993  NTA: 069352747  RERO: 02-A025660095  SELIBR: 106251  SNAC: w610998v  SUDOC: 026938553  Trove: 1020552  VcBA: 495/271950  VIAF: 31998095   WorldCat (עם VIAF): 31998095
אליצור גבעת שמואל

אליצור עירוני גבעת שמואל או בקיצור אליצור גבעת שמואל (בעבר: מכבי גבעת שמואל, מועדון כדורסל הבקעה) היא קבוצת כדורסל ישראלית מגבעת שמואל, שהשתתפה בעבר בליגת העל וכיום משתתפת בליגה ארצית צפון.
הקבוצה בעבר היוותה איחוד של מכבי גבעת שמואל, אליצור קריית אונו ומכבי גני תקווה.
מהקמת הקבוצה עד האיחוד הראשון

מכבי גבעת שמואל הוקמה בתחילת שנות ה-90 ובעונת 1995/96 עלתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגת העל. לאחר 3 עונות ירדה לליגה השנייה, אך לאחר עונה אחת עלתה בחזרה לליגת העל.
בעונת 2002/2003 העפילה הקבוצה לגמר גביע המדינה אך הפסידה למכבי תל אביב 96-83. באותה עונה אף הגיעה לחצי גמר הפלייאוף.
האיחוד הראשון

בעונת 2003–2004 התאחדה הקבוצה עם קבוצת מכבי פתח תקווה, לאחר שפ"ת ויתרה על העלייה לליגת העל. בתמורה לאיחוד עברה הקבוצה לשחק בפתח תקווה וקיבלה אליה את שני שחקניה הצעירים של פ"ת - אילון זגורי ומיכה ברגיג. בסיום העונה פורק האיחוד בגלל מספר סיבות - הראשונה שבהן הייתה עלייתה של פ"ת לליגת העל, והשנייה הייתה ההבנה בשתי הקבוצות שהאיחוד לא שינה את חוזקן בליגה או את מספר האוהדים.
הירידה ללאומית והחזרה לליגת העל

הקבוצה עברה לשחק ב"היכל הספורט" בעיר אור יהודה. בשנת 2007 ירדה לליגה הלאומית לאחר 9 שנים בליגת העל. בעונת 2008/2009 שבה הקבוצה לליגת העל ושיחקה בה למשך עונה אחת בלבד, שבסיומה ירדה הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית.
האיחוד השני

לאחר מספר שנים של תנודות בין הליגות, החליטה הנהלת הקבוצה לאחד את מכבי גבעת שמואל, מכבי גני תקווה ועירוני קריית אונו לקבוצה אחת שתשחק החל מעונת 2009–2010 תחת השם מועדון כדורסל הבקעה.
בעונה זו העפילה הקבוצה לליגת העל לאחר 1:3 בסדרת חצי הגמר מול מכבי אשדוד, ואף זכתה באליפות הליגה הלאומית לאחר ניצחון בגמר נגד הפועל יקנעם/מגידו. בעקבות קשיי תקציב החליטה הקבוצה לא לממש את העלייה ונשארה לעוד עונה בליגה הלאומית.
בסיום עונת 2010/11 העפילה הקבוצה לליגת העל לאחר שגברה 0:3 בסדרת הגמר על קבוצת הפועל תל אביב.
לאחר שהשתתפה במשך עונת 2011/12 בליגת העל, פורק האיחוד בחודש יולי 2012 בגלל בעיות כלכליות עם מעבר הבעלים דורון הרציקוביץ' לקבוצת הפועל אילת. הקבוצה עברה לשחק תחת השם אליצור גבעת שמואל ונרשמה בליגה ב', ליגת הכדורסל החמישית והנמוכה ביותר בליגות הכדורסל בישראל.
הקבוצה הצליחה לעלות עד לליגה הארצית, עד שבתום עונת 2015/2016 ירדה לליגה א'.
בסיום עונת 2016/2017 העפילה הקבוצה לליגה הארצית.
שחקני עבר בולטים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  ישראל אורי שלף  ישראל אורן אהרוני  ישראל נדב פוגל  ארצות הברית אנדרה מק'קולום  ישראל אנטון שוטבין  ישראל יוני ניר  ארצות הברית ג'יי סטרייט  ארצות הברית ישראל דיון תומאס  ארצות הברית ויין ואלאס |    ישראל דרור כהן  ישראל דרור דוידי  ניגריה טונג'י אווג'ובי  ארצות הברית טימי באוורס  ישראל יואב בר  ישראל יובל נעימי  ישראל יריב רוקני  ישראל ניצן חנוכי |  ארצות הברית ישראל כריס ווטסון  ישראל ליאור ליפשיץ  ישראל משה ברנר  ארצות הברית נוריס קולמן  ישראל עמית תמיר  ישראל פפי תורג'מן  קמרון קנדה צ'ארלס מינלנד  ארצות הברית ישראל קורי קאר |  ארצות הברית רוסיה קלי מקארתי  ישראל רועי ברקוביץ'  ישראל רותם ארליך  ישראל שחר גורדון  ישראל שמעון אמסלם  ישראל תומר שטיינהאור  ארצות הברית פול דילייני  ישראל דרור חג'ג' |  ארצות הברית ישראל גרג קורנליוס  ארצות הברית ישראל בובי ואלאס  ארצות הברית ישראל תמיר גודמן  ארצות הברית ישראל קווין בראדשו |
הקלעים הבולטים במדי המועדון

קלעי הקבוצה הבולטים בכל הזמנים:
| שם | נקודות |
| --- | --- |
משה ברנר: 2247
צ'ארלס מינלנד: 1896
אורן אהרוני: 1528
דרור כהן: 1240
קלי מקארתי: 920
ג'ייסון סטרייט: 708
תומר שטיינהאור: 690
טימי באוורס: 643
אנדריי מק'קולום: 578
קורי קאר: 562
מאמני עבר בולטים

ישראל אפי בירנבוים
ישראל צבי צוקה ירדן
ישראל אריאל בית הלחמי
ישראל אלי קנטי
ישראל מוטי ארואסטי
ישראל גדי קידר
ישראל רוני בוסאני
ישראל אילן קובלסקי
ישראל עדני דגן
ישראל זיו ארז
ישראל רן אשר
ישראל עופר ברקוביץ'
דניאל הייסטינגס

דניאל אורן הייסטינגס (באנגלית: Daniel Oren Hastings‏; 5 במרץ 1874 – 9 במאי 1966) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווילמינגטון שבמחוז ניו קאסל, דלאוור. הוא היה חבר במפלגה הרפובליקנית וכיהן שתי קדנציות כסנאטור אמריקאי מדלאוור.
ביוגרפיה > ראשית חייו ומשפחתו

הייסטינגס נולד ב-5 במרץ 1874 במחוז סומרסט, מרילנד, ליד פרינסס אן, מרילנד. הוא למד משפטים באוניברסיטת קולומביה, כיום אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, והתקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור ב-1902. הוא חי ועסק בעריכת דין בווילמינגטון, דלאוור.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

הייסטינגס שימש כסגן התובע הכללי של דלאוור מ-1904 עד 1909, מזכיר המדינה של דלאוור מינואר 1909 עד יוני 1909. הוא התפטר כדי לקבל מינוי כשופט של בית המשפט העליון של דלאוור, וכיהן שם עד להתפטרותו בינואר 1911. הוא היה יועץ מיוחד לאספה הכללית של דלאוור ב-1911, עורך דין עירוני של וילמינגטון מ-1911 עד 1917, ושופט של בית המשפט העירוני של וילמינגטון מ-1920 עד 1929.
הייסטינגס מונה לסנאט האמריקני עם התפטרותו של הסנאטור האמריקני ט. קולמן דו פונט, ב-10 בדצמבר 1928 וכיהן את שארית כהונתו. במהלך קדנציה זו כיהן עם הרוב הרפובליקני בקונגרס ה-70 וה-71. הוא נבחר בזכות עצמו לתקופת כהונה מלאה כסנאטור אמריקאי, ב-1930, כשהוא מביס את הדמוקרט תומאס פ. בייארד הבן, לשעבר סנאטור אמריקאי.
במהלך קדנציה זו כיהן עם הרוב הרפובליקני בקונגרס ה-72, אך היה במיעוט במהלך הקונגרס ה-73 וה-74. הייסטינגס הפסיד בניסיונו להיבחר לכהונה מלאה שנייה ב-1936 לדמוקרט ג'יימס ה. יוז, עורך דין מדובר, דלאוור. בסך הכל כיהן מ-10 בדצמבר 1928 עד 2 בינואר 1937, בתקופת הממשל של נשיאי ארצות הברית הרברט הובר ופרנקלין דלאנו רוזוולט. לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין ב וילמינגטון.
ביוגרפיה > מוות ומורשת

הייסטינגס מת ב-9 במאי 1966 בווילמינגטון, דלאוור, ונקבר בבית הקברות התחתון ברנדיווין, ליד סנטרוויל, דלאוור.
אפקט מרנגוני

הדגמה של אפקט מרנגוני: גרגרי פלפל שחור מפוזרים על פני מים בצלחת השמאלית, כאשר מוסיפים טיפה של תמיסת סבון למרכז הצלחת, נעים גרגרי הפלפל במהירות לשפת הצלחת.
אפקט מרנגוני (באנגלית: Marangoni effect; קרוי גם אפקט מרנגוני גיבס, באנגלית: Gibbs–Marangoni effect), דן בזרימה של חומר הנובעת מגרדיאנט (מדרון) במתח הפנים. במקרה שבו הגרדיאנט במתח הפנים נובע מגרדיאנט בטמפרטורה, האפקט נקרא גם האפקט "התרמו-קפילרי" או "אפקט בנרד מרנגוני".
היסטוריה

הפיזיקאי ג'יימס תומסון (אחיו של לורד קלווין) חקר בשנת 1855 את התופעה הנקראת "דמעות יין", ראה תמונה בתחתית הערך, בה ניתן להבחין בטיפות שנוצרות באופן ספונטאני על דופן הכוס וזולגות כדמעות למפלס היין. דמעות יין הוא מקרה פרטי של אפקט מרנגוני שנחקר על ידי הפיזיקאי האיטלקי קרלו מרנגוני (Carlo Marangoni) בעבודת הדוקטורט שלו שפורסמה בשנת 1865. מודל תאורטי מורחב פורסם על ידי גיבס ב-1878.