stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד הלבני
ספריו

מחקר תלמודי
שרידים מפירוש הר"א על תענית / יוצאים לאור בפעם הראשונה ... בצירוף מבוא והערות עם שינוי נוסחאות לפירושי רבינו חננאל ורבינו גרשום, על ידי דוד הלבני <ויס>. ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ט. יצא לאור בשלוש מהדורות
Critical note : a note on [asher lo orasah] Philadelphia : M. Jacobs, [1962].
סדרת מקורות ומסורות – ביאורים בתלמוד (לפי סדר התלמוד ולא סדר הוצאה):
מסכת שבת; ירושלים: בית המדרש לרבנים באמריקה, תשמ"ב (הספר בקטלוג ULI)
מסכתות עירובין ופסחים; ירושלים: בית המדרש לרבנים באמריקה, תשמ"ב (הספר בקטלוג ULI)
מסכתות יומא–חגיגה; ירושלים: בית המדרש לרבנים באמריקה, תשל"ה (הספר בקטלוג ULI)
סדר נשים; תל אביב (דביר) תשכ"ט, מהדורה שנייה טורונטו: אוצרנו, תשנ"ד (הספר בקטלוג ULI)
מסכת בבא קמא; ירושלים: מאגנס, תשנ"ג (הספר בקטלוג ULI)
מסכת בבא מציעא; ירושלים: מאגנס, תשס"ג (הספר בקטלוג ULI)
מסכת בבא בתרא; ירושלים: מאגנס, תשס"ח (הספר בקטלוג ULI)
מסכתות סנהדרין, שבועות, מכות, עבודה זרה, הוריות; ירושלים: מאגנס, תשע"ב (הספר בקטלוג ULI)
מסכתות זבחים, מנחות וחולין; ירושלים: מאגנס, תשפ"ג – הספר ראה אור לאחר פטירת המחבר (הספר בקטלוג ULI)
מבואות למקורות ומסורות – עיונים בהתהוות התלמוד, ירושלים: מאגנס, תשס"ט (הספר בקטלוג ULI)
מחשבת חז"ל וכתבים תאולוגיים
Midrash, Mishnah, and Gemara : the Jewish Predilection for Justified Law, Cambridge, Mass. : Harvard University Press, 1986
Peshat and derash : plain and applied meaning in Rabbinic exegesis The wings of the dove : Jewish values, science, and halachah Washington, D.C. : B’nai B’rith Books, 1987
Peshat and derash : plain and applied meaning in Rabbinic exegesis New York : Oxford University Press, 1991.
The book and the sword : a life of learning in the shadow of destruction New York : Farrar, Strauss and Giroux, 1996.
[הזכרונות תורגמו גם לגרמנית ולצרפתית]
Revelation restored : divine writ and critical responses Boulder, Colo. : Westview Press, 1997.
[הספר תורגם גם לאיטלקית]
"השואה ותפילתה", בתוך: מחזור וולפסברג, תש"ה: מחנה לעבודת כפייה, גרמניה, 1944 / עורכות - בלה גוטרמן ונעמי מורגנשטרן. ירושלים : יד ושם - רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, תשס"א 2000.
Restaurare la rivelazione : la Scrittura divina e le risposte della critica biblica / David Weiss Halivni ; prefazioni di Peter Ochs e Stanley M. Hauerwas ; traduzione di Milka Ventura. Firenze : Giuntina, 2000.
Breaking the Tablets: Jewish Theology After the Shoah ,Rowman & Littlefield Publishers, Inc. (August 28, 2007)
לקריאה נוספת

דוד הלבני, עלה לא נדף: חיים של לימוד בצל המוות, תרגם אבריאל בר-לבב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999. (ביוגרפיה)
דוד הלבני: קורות חייו, בתוך: נטיעות לדוד, עמ' ט-י.
דוד הלבני: רשימת פרסומיו, בתוך: נטיעות לדוד, עמ' יא-יד.
שמואל פאוסט וזאב שביידל, "אחרי אושוויץ יש לאחוז בפשט: פרופ' דוד הלבני מוצא קו ישיר בין מתודת לימוד התלמוד שפיתח לבין חוויית אושוויץ שעבר", מקור ראשון, כ' בניסן תשס"ח
שמואל פאוסט, ‏"ללמוד תלמוד כמו שלמדו לפני השואה, כאילו לא קרה דבר, אי אפשר", בעיתון מקור ראשון, 10 ביולי 2022
יעקב הברמן, ‏דוד הליבני: חוקר ומבקר תלמודי דגול, מהות- כתב-עת ליצירה יהודית, כב (תשס"א) 2000, עמ' 7, באתר Academia.edu
אלגעמיינער ז'ורנל גיליון י"ב בניסן תשס"ח
Preface, the Editors, ibid, p. 7.
Our Mara D'atra, Kehilat Orach Eliezer, ibid, p. 8.
Biography of David Weiss Halivni, ibid. pp. 9–13.
Weiss (Ha-Livni), David, Encyclopaedia Judaica, Vol. 16. Ur-Z, Supplementary entries, Encyclopedia Judaica Jerusalem, Jerusalem, Keter Publishing House, 1971, p. 412
A life in the Talmud, The New York Times Magazine, September 19th, 1977.
ספר על שיטתו: Irwin H. Haut, Talmud As Law or Literature: An Analysis of, David W. Halivni's Mekorot Umasorot, Sepher Hermon Pr (July 1982), New York : Bet Sha’ar Press, 1982
הערות שוליים

↑  ע"פ ההקדמה ל"מקורות ומסורות- מסכתות זבחים, מנחות וחולין", מאת בנו, אפרים בצלאל הלבני
↑  Daniel J. Elazar, Rela Mintz Geffen, The Conservative Movement in Judaism: Dilemmas and Opportunities, SUNY Press, 2012. עמ' 26‏; Dana Evan Kaplan, Contemporary Debates in American Reform Judaism, Routledge, 2013. עמ' 131-132.
↑  יצחק אלפסי, אנציקלופדיה לחסידות, כרך א', עמ' שס"ח, מוסד הרב קוק, תשמ"ו, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  מקבלי התואר דוקטור כבוד מאוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת חיפה
↑  David Weiss Halivni, Breaking the Tablets: Jewish Theology After the Shoah ,Rowman & Littlefield Publishers, Inc. (August 28, 2007)
↑  שם הספר מהווה תקובלת הפוכה לספר כעלה נידף העוסק באדם שאיבד את אמונתו בשונה מהלבני, ראו: יעקב לואי פונקלשטיין, אלישע בן אבויה - ארכיטיפוס של מורד, עבודת מחקר לשם קבלת תואר דוקטור, אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ז, עמ' 324 הע' 92
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262240405171  PLWABN: 9811344113805606  BIBSYS: 90951927  BnF: cb12067544c (data)  CiNii: DA05325760  GND: 119487713  ISNI: 0000 0000 8408 9428  LCCN: n82145676  NLA: 51888279  NTA: 072406232  RERO: 02-A003342061  SNAC: w6qg07x5  SUDOC: 028944585  VIAF: 111681708   WorldCat (עם VIAF): 111681708
אחמד יאסין

| --- | --- |

אחמד יאסין ב-2004
 לידה:  28 ביוני 1929 פלשתינה (א"י) אל-ג'ורה, פלשתינה (א"י) 
 נהרג:  22 במרץ 2004 (בגיל 74) הרשות הפלסטינית עזה, הרשות הפלסטינית 
 ישות מדינית:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 מקום קבורה:  שיח' רדואן 
 השכלה:  אל-אזהר 
 עיסוק:  אימאם
 מפלגה:  חמאס חמאס
 דת:  אסלאם סוני
 
אַחְמַד אִיסְמָעִיל חַסַן יַאסִין (בערבית: أحمد ياسين; 28 ביוני 1929 – 22 במרץ 2004) היה אימאם שייסד והנהיג את ארגון הטרור "חמאס", והעניק ביסוס תאולוגי וחותם דתי לטרור. כונה "השייח' יאסין" על שום מעמדו כמנהיג תנועת חמאס. חוסל על ידי צה"ל בסיכול ממוקד במהלך האינתיפאדה השנייה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אחמד יאסין נולד ב־1936 (לפי גרסאות אחרות ב-1 בינואר 1937, ולפי הדרכון הפלסטיני – בשנת 1929) בכפר אל-ג'ורה, ששכן מדרום לאשקלון של ימינו. בעקבות מלחמת העצמאות נמלט עם משפחתו לרצועת עזה וגדל במחנה הפליטים שאטי. לזמן מה נטש את לימודיו והחל לעבוד במסעדה ליד חוף הים כדי לעזור בפרנסת המשפחה, אולם בעקבות הפצרותיו של אחיו שב לספסל הלימודים. בשנת 1952 בעת שביצע עמידת ראש על חוף הים בעזה, נפל על גבו, ונפגע קשות בעמוד השדרה. לפי גרסה אחרת יאסין סדק את מפרקתו במהלך מאבק עם חבר, וזה הוביל לנכותו. מספר שנים מאוחר יותר הידרדר מצבו עד שהפך לנכה המרותק לכיסא גלגלים. מלבד נכותו סבל יאסין מבעיות רפואיות נוספות ובכללן לקות ראייה חמורה. במשך השנים ניסו תומכיו לייחס את נכותו לעינויים שעבר בכלא המצרי בשנות ה-50 בגלל הזדהותו עם האחים המוסלמים.
בשנת 1955 הצטרף לתנועת האחים המוסלמים בעזה. התנועה התחזקה מאוד בעקבות מהפכת הקצינים החופשיים בשנת 1952, וצברה פופולריות במחנות הפליטים ברצועה. אולם, בסוף 1954 בעקבות התנקשות כושלת בגמאל עבד אל נאצר התנועה הוצאה מחוץ לחוק וירדה למחתרת. כבר בשנת 1957 התמנה לחבר בוועדת הדעוה של האחים המוסלמים ברצועה. בשנת 1958 סיים יאסין את לימודיו התיכוניים. הוא לא יכול היה להמשיך את לימודיו במצרים בגלל המצוקה הכלכלית של משפחתו, ולכן פנה לעבוד. יאסין נדחה בידי מוסדות החינוך של אונר"א, ולכן פנה לחינוך הממשלתי ובמשך מספר שנים לימד ערבית ואסלאם בבית ספר יסודי בעזה. ב-1964, יצא יאסין לקהיר כדי להתחיל לימודים אקדמיים במחלקה לאנגלית באוניברסיטת עין שמס. אולם שנה לאחר מכן נעצר על ידי המודיעין המצרי עקב פעילותו בתנועת האחים המוסלמים. לימודיו של יאסין הופסקו, הוא גורש בחזרה לעזה ונאסרה יציאתו בחזרה למצרים. בשנת 1966 יאסין ישב בכלא במשך חודש במתקן כליאה מצרי בתוך עזה, כחלק מגל המעצרים של השלטונות המצריים בעקבות ניסיון ההפיכה של סייד קוטב.
ביוגרפיה > האחים המוסלמים והקמת מנגנון "הדעוה"

בשנת 1968 התמנה לראש תנועת האחים המוסלמים ברצועת עזה. בשנים הקודמות התנועה סבלה מרדיפות מצד השלטונות במצרים ומהגירה של מנהיגיה למדינות המפרץ. אבל בגלל מלחמת ששת הימים, שבעקבותיה עברה הרצועה לשליטת ישראל, יאסין הצליח בהדרגה לשקם את הארגון. תנועת האחים המוסלמים בראשותו חברה לתאי הארגון בגדה המערבית, שגם היא הייתה עתה תחת שליטה ישראלית. כמטרה ראשונית פעל יאסין ליצור בסיס תמיכה רחב לתנועה האסלאמית בקרב השכבות הנמוכות של האוכלוסייה, באמצעות הקמות מוסדות רווחה וסיוע. בעוד אש"ף וארגוני הפדאיון האחרים היו בשיאו של המאבק הצבאי כנגד ישראל, בשנות ה-70 התנועה האסלאמית הייתה עסוקה בבנייה שקטה של כוחה וביצירת תשתית חברתית-דתית בקרב האוכלוסייה. עם קבלתו את ההנהגה יאסין חילק את הרצועה לחמישה אזורי פעילות שלכל אחד מהם מינה אחראי. את המסגדים שאף יאסין להפוך ממרכזי התכנסות לתפילה גרידא למרכזים קהילתיים שיפיצו את הידיעות על האסלאם.
לשם מיסוד תהליך האסלאמיזציה ברצועת עזה ייסד יאסין בשנת 1970 את "האגודה האסלאמית", שבראשה העמיד את יד ימינו ח'ליל אל-קוקא. האגודה נרשמה בישראל באופן רשמי לפי חוק האגודות העות'מאניות בשנת 1975. בשנת 1973 הקים בסיועו של איברהים אל-יאזורי את "המוג'מע האסלאמי", שהוכר רשמית בחוק ביוני 1979. המוג'מע ריכז את כל הפעילות החברתית של האחים המוסלמים ברצועה, תחת מעטה דתי. ארגון זה עסק בפעילות של עזרה הומניטרית ורווחה, וזכה לתמיכת הממשל הצבאי הישראלי בשטחים שנעזר בו על מנת להחליש את כוחו של אש"ף. בהדרגה הצליח יאסין ליצור לא רק תשתית לקירוב צעירים לאסלאם, אלא גם מערכת חברתית שלמה שלא הייתה תלויה במוסדות הישראלים או בהנהגת החוץ הפלסטינית של אש"ף. כך למשל הוקמו חוגי ספורט לבני נוער, מוסד הכשרה מקצועית לנשים, וכן הוקמו מרפאות שריכזו תרומות של מנות דם. המוג'מע גם היה אחראי על פעולות צדקה, ובהתאם סבסד מלגות לימוד במוסדות דת בסעודיה והקים קרן צדקה לעניים.
בשנת 1976 יצא לפנסיה מוקדמת בגין נכותו המתגברת, והקדיש מעתה את זמנו לפעילות חינוכית ולהעמקת הזהות האסלאמית בקרב הפלסטינים. עד לראשית שנות ה-80 היו למוג'מע סניפים בכל רחבי רצועת עזה. בכירי המוג'מע היוו לימים את הבכירים שבמקימי חמאס, והתשתית החברתית שהקים יאסין שירתה בהמשך את ארגון הטרור. אף שלמעשה היה המוג'מע הביטוי החוקי של פעילות האחים המוסלמים ברצועה, האגודה מעולם לא הכירה בכך ושמרה על חשאיות באשר לקשריה עם האחים המוסלמים. גם כשאימץ יאסין מדיניות אלימה כנגד ישראל, הוא דאג לשמור על המוג'מע כמוסד נקי כפיים ולכן האגודה לא נפגעה גם כשכבר החל יאסין עצמו בפעולות טרור.
ביוגרפיה > בכלא

יאסין המשיך להטיף לפעילות טרור של חמאס גם מתוך הכלא, והזרוע הצבאית של הארגון ניסתה לכפות את שחרורו באמצעות חטיפת חיילים. לעיתים, בלחץ ישראלי, יצא יאסין באמצעות התקשורת בקריאות מפויסות. ב-13 בדצמבר 1992 נחטף שוטר משמר הגבול נסים טולדנו בידי חברי הזרוע הצבאית של חמאס, שדרשו בתמורה לשחרורו של טולדנו את שחרורו של יאסין מן הכלא. יאסין רואיין עוד באותו יום, ושודר בטלוויזיה וברדיו פעמים רבות כשהוא מורה לאנשיו לשמור על חייו של החטוף. חרף קריאות אלו טולדנו נרצח, ובדיעבד המעשה הוצדק גם בידי יאסין, שטען כי היה חייל ולכן הייתה זכות להורגו. גם בעקבות חטיפת נחשון וקסמן ב-9 באוקטובר 1994 יאסין קרא שלא להרוג את החטוף.
מצבו הבריאותי של יאסין המשיך להידרדר בכלא, וחלה הרעה בכושר הראייה שלו. במאי 1993 נותח בעינו בבית החולים אסף הרופא והתאשפז למספר שבועות. בגלל מצבו הבריאותי של יאסין היה חשש שימות בכלא והדבר יעורר מהומות, לכן הוצע לו להשתחרר במאי 1994 אך הוא סירב.
יאסין שוחרר לבסוף ב-30 בספטמבר 1997, לאחר ניסיון ההתנקשות הכושל של המוסד בח'אלד משעל בירדן. לפני שחרורו נותח בעיניו בבית החולים 'אסף הרופא' על ידי מנהל המחלקה פרופ' פנחס נמט.[דרוש מקור] המשבר המדיני החמור ביחסי ירדן–ישראל נפתר רק לאחר ששוחררו יאסין ועוד כ-70 אסירים פלסטיניים נוספים. יאסין הסכים להשתחרר רק לאחר שהובטח לו שיוכל לחזור לרצועת עזה. הוא הוטס לעמאן, שם זכה לקבלת פנים חגיגית מידי חוסיין, מלך ירדן, ולטיפול רפואי. לאחר מכן, ב-6 באוקטובר 1997 חזר לרצועת עזה לאחר היעדרות של שמונה שנים.
עם שחרורו ראיינה אותו אושרת קוטלר בתוכנית "פגוש את העיתונות", ואת הראיון ניהלה כשהיא עטויה צ'אדור איסלמי מסורתי.
ביוגרפיה > חזרה להנהגת חמאס והאינתיפאדה השנייה

חזרתו של יאסין להנהגת חמאס ברצועת עזה הביאה לאיחוי הקרעים שנוצרו בארגון בין פעילי "החוץ" שפעלו ממדינות ערב ומאירופה, לבין פעילי "הפנים" שברצועת עזה ובגדה המערבית. שובו לזירה הפוליטית גם החליש את מעמדו של אש"ף ושל העומד בראשו יאסר ערפאת. בפברואר 1998 יצא יאסין לטיפולים רפואיים במצרים ולאחר מכן בסעודיה. בתום הטיפולים יצא למסע מדיני במזרח התיכון במהלכו ביקר באיראן, בנסיכויות המפרץ הערבי, בתימן, בסוריה, בלבנון ובסודאן. לא אחת זכה יאסין לקבלת פנים רשמית שלא פחתה מזו השמורה לראש מדינה. במהלך סיורו נפגש עם ראשי מדינות ועם מנהיגי הפזורה הפלסטינית וכך הצליח להציב את חמאס כתנועה רשמית של הפלסטינים. עוד באותו סיור עמל יאסין להשיג מימון לתנועתו והצליח לגייס עשרות מיליוני דולרים לטובת פעילות חמאס. בתום ארבעה חודשים שב לרצועת עזה. ערפאת חשש ממעמדו המתחזק של יאסין, אולם לא פעל רבות בנדון. בנובמבר 1998 הטילה הרשות הפלסטינית מעצר בית על יאסין לאחר שחמאס ניסה לפוצץ אוטובוס ילדים בסמוך לכפר דרום באמצעות מכונית תופת. אולם כבר חצי שנה אחר כך יאסין השתתף באופן פעיל בדיונים של המועצה המרכזית הפלסטינית על השיקולים בעניין הכרזה חד-צדדית על מדינה פלסטינית.
לאחר חזרתו לרצועת עזה שב יאסין להטיף לאלימות ולטרור נגד אזרחי ישראל, והוביל את הקו הקיצוני בקרב הפלסטינים, בעודו נהנה מחסינות מסוימת שנבעה ממעמדו הרם בקרב חסידיו. על פי דיווחי צה"ל והשב"כ, כבר בשנת 1999 חזר לפעילות טרור, והיה שותף בתכנון פיגועים ברמה האופרטיבית. הוא נתן היתר הלכתי לחטוף חיילים לצורכי מיקוח. עם פרוץ האינתיפאדה השנייה היה מעורה בפעילות הצבאית של חמאס ברצועת עזה, בשל קרבתו לראשי הזרוע הצבאית של התנועה ברצועה, סלאח שחאדה וואאל נסאר. ביוני 2003, בעקבות פגיעות קשות כנגד הנהגת התנועה, הסכים יאסין לקיים הודנה (הפסקת אש) בין ישראל לבין הפלסטינים.
ביוגרפיה > ההתנקשות באחמד יאסין

בעקבות הפיגוע בקו 2 בירושלים ב-19 באוגוסט 2003 קרסה סופית ההודנה עם חמאס, וישראל החליטה כי יש לפגוע במנהיגיו. ב-6 בספטמבר 2003 במבצע קטיף כלניות נכשל הניסיון הישראלי הראשון להתנקש ביאסין. מטוס F-16 של חיל האוויר הישראלי הטיל פצצה במשקל רבע טון על בניין שבו התכנסו יאסין ואסמאעיל הנייה ביחד עם ראשי הזרוע הצבאית של הארגון ביניהם גם מוחמד דף, אולם כולם שרדו את ההפצצה כיוון ששהו בקומה התחתונה של הבניין. בניסיון השני שצלח, ב-22 במרץ 2004, נורו לעבר יאסין שלושה טילי הלפייר ממסוקי קרב של חיל האוויר בעת שיצא ממסגד. מעוצמת הירי נהרגו במקום יאסין, שניים משומריו ושישה נוספים, וכן נפצעו שניים מבניו.
ההתנקשות ביאסין ספגה גינוי נרחב בעולם, אך גם לתמיכה מסויגת של ארצות הברית ואוסטרליה. למועצת הביטחון של האו"ם הוגשה הצעת החלטה לגנות את ישראל על פעולה זו. הצעה זו זכתה לתמיכתן של 11 מחברות מועצת הביטחון, אך וטו של ארצות הברית מנע את אישורה. ועדת המעקב של ערביי ישראל הכריזה על יום אבל, וערכה בנצרת הפגנת אבל ומחאה, שבה השתתפו למעלה מ־2,000 איש.
עמדותיו > כלפי מדינת ישראל

כמנהיג חמאס הוביל יאסין קו תקיף כנגד ישראל כשהוא קורא להשמדתה המוחלטת והחלפתה במדינה פלסטינית מוסלמית שתבוא במקומה. במדינה המוסלמית העתידית יוכלו לחיות גם נוצרים ויהודים במעמד של בני חסות. יאסין קרא לפלסטינים "להילחם באויב הציוני בכל הצורות האפשריות, עד טיפת דמם האחרונה, על פי צו הקוראן שקורא להרוג ולהיהרג",[דרוש מקור] והוציא פתוות המתירות פיגועי התאבדות במטרה לסלק את היהודים מכל שטחי ארץ ישראל "מהים עד הנהר". הוא תמך בחטיפת חיילים, ובינואר 2004 אף נתן הכשר הלכתי לביצוע פיגועי התאבדות בידי נשים.
יאסין הדגיש לפעמים שאת אופי המאבק נגד ישראל ניתן לקבוע גם לפי שיקולים פרגמטיים כמו היחסים הפלסטיניים הפנימיים או מידת הלגיטימציה שהציבור הפלסטיני ייתן למאבק. בהתאם לכך, הצהיר יאסין כי הוא מוכן להודנה בת עשר או עשרים שנה בתמורה לנסיגה ישראלית חד-צדדית לקווי 67', פינוי כל ההתנחלות ושחרור כל האסירים הפלסטינים מבתי-הכלא. במצב כזה, אמר יאסין, תוקם מדינה פלסטינית שבירתה ירושלים, ולאחר תום ההודנה יתחדש המאבק מול ישראל עד להכרעתה הסופית. תפיסה זו מושתתת על העיקרון המוסלמי, שהתפתח בהשראת הסכם חודייביה, לפיו ניתן ליזום שביתת נשק במהלך הג'יהאד, כאשר יש צורך בהפוגה כדי לצבור כוחות. הפרגמטיות שהציג יאסין הייתה טקטית ביסודה אך לא באה לידי ביטוי בחזון האסטרטגי הכולל שלו, לאמור הפלתה של מדינת ישראל והקמת מדינה מוסלמית.
חוקרים מסוימים[דרוש מקור] של חמאס מציינים כי ביחס לזרמים אחרים בתנועתו יאסין היה גורם מתון יחסית, אשר טען באופן מסורתי כי על התנועה להגמיש את ביצוע הפיגועים שלה בהתאם ליחסי ישראל עם הרשות הפלסטינית. כמה מהם מייחסים את הירידה היחסית בכמות הפיגועים בין 1998 ל-2000 ואת קבלת ההודנה ב-2003 למדיניות מכוונת שיאסין הוביל מאז שחרורו מהכלא. ההסבר העיקרי לכך היה שהמדיניות נועדה לשמור על הלגיטימציה הציבורית של התנועה בתקופה שבה רוב הציבור הפלסטיני התנגד לביצוע פיגועים בישראל.
עמדותיו > כלפי אש"ף

כמייצג של הזרם האיסלאמיסטי, יאסין חלק על הנהגת אש"ף החילונית ומתח עליה ביקורת פעמים רבות. הוא גרס כי יהיה אפשר לפעול בשיתוף פעולה עם התנועות הלאומיות רק אם ינטשו את החילוניות ויחזרו לחיק האסלאם. מתוך הכלא יצא בקריאת התנגדות להסכמי אוסלו, וקרא להמשך פעולות הטרור גם לאחר הקמת הרשות הפלסטינית. עם זאת, יאסין לא ערער באופן יסודי על מעמדו של אש"ף כמייצג העם הפלסטיני ועל מנהיגותו של יאסר ערפאת.
עמדותיו > כלפי הלאומיות הפלסטינית

עמדתו של יאסין לגבי הלאומיות הפלסטינית שנויה במחלוקת. באופן עקרוני תנועת האחים המוסלמים היא תנועה פן-אסלאמית שלא מכירה ביסודות לאומיים כלל, וזו התפיסה שעליה התחנך יאסין מהאבות המייסדים של התנועה במצרים. אולם חלק מן החוקרים טוענים שבעקבות פרוץ האינתיפאדה הראשונה, שנתפסה כמרי פלסטיני על רקע לאומי, יאסין ומנהיגי חמאס אימצו גם הם במידה מסוימת את התפיסות הלאומיות. לאחר שאימץ את הלאומיות הפלסטינית, מובן שיאסין רצה להדגיש את השורשים האסלאמיים של הפלסטינים ולהתרחק מהתפיסות החילוניות של הלאומיות המערבית, אולם היסוד הלאומי שבתורתו לא נעלם והמשיך להתקיים בתפיסה הרעיונית של חמאס. חוקרים אחרים אף מרחיקים לכת עוד יותר, וטוענים כי האידאולוגיה של ארגון חמאס היא ביסודה אידאולוגיה לאומית ולא מוסלמית. לפי שיטה זו, שאיפתו של יאסין הייתה פעילות חברתית ופוליטית למען הפלסטינים בלבד, אלא שבניגוד לתפיסות החילוניות של אש"ף, יאסין רצה לחזק את היסוד הדתי בתוך החברה הפלסטינית לצד היסוד הלאומי (אך בוודאי שלא להחליף אותו).
לעומת זאת, יש הטוענים שיאסין נותר נאמן לאידאולוגיה של האחים המוסלמים, ובהתאם שלל לגמרי את רעיון הלאומיות, ובפרט את רעיון הלאומיות הפלסטינית. לפי תפיסה זו, הלאומיות נתפסה אצל יאסין כנטע מערבי חילוני סורר, ובמקום זאת שאף יאסין אך ורק למאבק של הפלסטינים במסגרת הג'יהאד של האומה המוסלמית כולה. מבחינה זאת, המאבק בישראל היה רק קצהו של ג'יהאד כללי נגד העולם המערבי, והשאיפה הסופית של יאסין הייתה הקמת ח'ליפות מוסלמית אחת ללא גבולות לאומיים. הרטוריקה הלאומית של חמאס, לפי המצדדים בגישה זו, נועדה לרכוש את הלבבות שנהו אחר לאומיות בעיצומה של האינתיפאדה, אולם בסופו של דבר הרטוריקה הזו באה לשרת את האסלאם. בהתאם לתפיסה פן-אסלאמית זו, הצהיר יאסין בינואר 1989 כי הוא מוכן לכונן מסגרת קונפדרטיבית עם ירדן לכשתקום המדינה הפלסטינית, כדי לקדם את חזון הח'ליפות האסלאמית הגדולה.
השפעתו

פעילותו של השיח' יאסין סייעה לתהליך האסלאמיזציה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני. המסגד בהשקפתו של יאסין היה גם מוקד פוליטי ולא רק מקום התאספות דתי. תהליך זה החל עוד עם הקמת המוג'מע האסלאמי בשנות ה-70, ששאף להקים בהדרגה מנגנון אוטונומי ומנותק מאש"ף החילונית. יאסין גם ניסה לחזק את התמיכה במוג'מע בקרב בעלי מקצועות חופשיים וסטודנטים, מקומות בהם כוחו של אש"ף היה איתן במיוחד. ההשתלטות של המוג'מע על האוניברסיטה האסלאמית בשנת 1983 סימנה את התגברות ההשפעה האסלאמית באוכלוסייה. ההישג המשמעותי ביותר של המוג'מע היה בניית תשתית ציבורית-חברתית אוטונומית ונפרדת מאש"ף, שיכלה להוות לו אלטרנטיבה. התשתית הזו היא שאפשרה את צמיחתו המהירה של חמאס. בהציבו את תנועת חמאס כמנהיגת המאבק של העם הפלסטיני, יאסין ערער על הדומיננטיות של אש"ף כמייצגת בלעדית של מאבק זה. באופן זה, אש"ף, שהייתה תנועה לאומית חילונית ביסודה, נדחקה בהדרגה בידי כוחות אסלאמיים שתפסו את הבכורה בדעת הקהל הפלסטינית.
יאסין השפיע לא רק על האסלאמיזציה, אלא גם על האופי של האידאולוגיה האסלאמית שהתגבשה בקרב הפלסטינים. המוג'מע האסלאמי נוסד לשם מטרות של פעולות רווחה וצדקה, ובאופן עקרוני התנועה העדיפה את התיקון החברתי הפנימי על פני מאבק חיצוני. בהתאם למשנת האחים המוסלמים במצרים, יאסין סבר שרק לאחר תיקון דתי של החברה וחזרתה לאסלאם, בד בבד עם מיגור השפעות החילון וההתמערבות, יהיה טעם לצאת למאבק כנגד ישראל. על כן העדיף בשלב ראשוני "ג'יהאד פנימי" על פני "ג'יהאד חיצוני". אולם, החל מאמצע שנות ה-80 יאסין אימץ תפיסה לוחמנית יותר. הקמת תנועת חמאס ביטאה את המעבר מפעילות שהתרכזה בתחום החברתי ובמנגנוני צדקה אסלאמיים, לפעילות טרור אקטיבית כנגד ישראל בהתבסס על התשתית האידאולוגית של הג'יהאד. חמאס העמיד בראש סדר העדיפויות את המאבק המזוין כנגד ישראל, תוך התייחסות פחותה לנושאים החברתיים. בשינוי זה התנתק יאסין מהשורשים האידאולוגיים של האחים המוסלמים שהתמקדו במישור החברתי, לטובת התפיסה המיליטנטית של הג'יהאד העולמי. תפיסה זו של ג'יהאד היא שמנחה עד היום את תנועת חמאס.
חיים אישיים

אביו של יאסין היה מעשירי הכפר אל-ג'ורה שבסמוך לאשקלון ובבעלותו היו כ-90 דונם של שטחים חקלאיים שעובדו בידי עשרות עובדים. לאב היו ארבע נשים ותשעה ילדים. סעאדה, אחת מארבע נשותיו של האב, הייתה אמו של יאסין ושל שבעה ילדים נוספים. כשהיה בן שלוש התייתם יאסין מאביו, ואחיו הבכור שחאדה איסמעיל נעשה לראש המשפחה.
בשנת 1963 נשא יאסין לאישה את קרובת משפחתו חלימה חסן יאסין, ולזוג נולדו אחד-עשר בנים. שני בניו הגדולים מתו בצעירותם, והשאר היו לעובדי כפיים. בנו הרביעי נקרא מוחמד, ועל שמו כונה יאסין לעיתים בשם "אבו מוחמד".
ראו גם

חמאס
אמנת חמאס
מבצע קטיף כלניות
לקריאה נוספת

גיא אביעד, לקסיקון חמאס, הוצאת מערכות, 2008, עמודים 116–120
שאול ברטל, דרך ג'האד בפלסטין, הוצאת כרמל, 2012
שלומי אלדר, להכיר את חמאס, כתר הוצאה לאור, 2012
דוד חכם, ותימלא הארץ חמאס: השיח' אחמד יאסין ומלחמתו בישראל, קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה, אוניברסיטת חיפה, 2006
שאול משעל ואברהם סלע, זמן חמאס – אלימות ופשרה, הוצאת ידיעות אחרונות, 1999
אביבה שאבי ורוני שקד, חמאס: מאמונה באללה לדרך הטרור, כתר הוצאה לאור, 1994
דייר סטרייטס

ערך זה עוסק בלהקה. אם התכוונתם לאלבומה הראשון הנושא את אותו שם, ראו .
| --- | --- |

דייר סטרייטס בהופעה, 1985
 מקום הקמה:  דפטפורד 
 מוקד פעילות:  ניוקאסל, אנגליה
 תקופת הפעילות:  1977–1988   1991 – 1995
 סוגה:  רוק, רוק אנד רול, רוק אלטרנטיבי, רוק מתקדם, הארד רוק.
 חברת תקליטים:  פונוגרם, ורטיגו, האחים וורנר
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2018) 
 direstraits.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 מארק נופלר גיא פלטשר Terry Williams פיק ויתרס John Illsley Jack Sonni בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 חברים לשעבר
 מרק נופלר ג'ון אילסלי פיק ויתרס דייוויד נופלר אלן קלארק האל לינדס טרי ויליאמס גאי פלטשר ג'ק סוני כריס וויט
 
דייר סטרייטס (באנגלית: Dire Straits – צרות צרורות) הייתה להקת רוק בריטית שהוקמה בשנת 1977 על ידי מרק נופלר (שירה וגיטרה מובילה), אחיו הצעיר דייוויד נופלר (קולות רקע וגיטרה), ג'ון אילסלי (באס וקולות רקע) ופיק ויטרס (תופים). הסאונד של דייר סטרייטס הורכב מהשפעות של סגנונות ומגוונים כגון ג'אז, פולק, סווינג ובלוז.
במהלך הקריירה שלה, הוציאה הלהקה שישה אלבומי אולפן, שלושה אלבומי הופעה חיה ושלושה אוספים. האלבום המצליח ביותר של דייר סטרייטס, "Brothers in Arms", יצא ב-1985, נמכר ביותר מ-30 מיליון עותקים ברחבי העולם והיה האלבום הראשון שנמכר ביותר ממיליון עותקים בפורמט ה-CD. הלהקה נחשבת לאחת מהמצליחות בעולם, עם מכירות כוללות של למעלה מ-120 מיליון עותקים מאלבומיהם. בנוסף למכירות, זכתה הלהקה גם בארבעה פרסי גראמי, שלושה פרסי בריט, שני פרסי MTV ופרסים נוספים. בין שיריהם המוכרים: "Money for Nothing"‏, "Sultans of Swing", ‏"So Far Away"‏, "Walk of Life", ‏"Brothers in Arms", ‏"Private Investigations", ‏"Romeo and Juliet"‏, "Tunnel of Love" ו-"Telegraph Road". לפי ספר השיאים של גינס, הלהקה צעדה 1,100 שבועות בסך הכל במצעד מכירות האלבומים בבריטניה, המקום החמישי בכל הזמנים.
הלהקה פעלה 15 שנים. היא התפרקה לראשונה ב-1988 אולם חזרה לפעול ב-1991 ולאחר מכן התפרקה סופית ב-1995, עם החלטתו של מרק נופלר להתמקד בקריירת הסולו שלו באופן מלא. למעט מרק נופלר וג'ון אליסלי, אשר נותרו חברים קבועים, השתנה הרכב חברי הלהקה במהלך תקופת פעילותה.
בשנת 2018 נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
חברי הלהקה

במהלך השנים התחלפו חלק מחברי הלהקה, כשהרוח החיה מאחוריה היא תמיד מארק נופלר, שאחראי גם לרוב הלחנים והמילים של הלהקה. בוב דילן אמר שהוא אוהב את דייר סטרייטס כי זוהי להקה שנשמעת כמו איש אחד – האיש הזה למעשה היה מארק נופלר.
חברי הלהקה > רשימת חברי הלהקה

מארק נופלר – גיטרה, שירה.
ג'ון אילסלי – באס, קולות רקע.
אלן קלארק – קלידים (הצטרף ב-1980).
גאי פלטשר – קלידים, קולות רקע (הצטרף ב-1984).
דייוויד נופלר – גיטרה, קלידים, קולות רקע (פרש ב-1980).
פיק ויתרס – תופים (פרש ב-1982).
האל לינדס – גיטרה, קולות רקע (1980–1985).
טרי ויליאמס – תופים (1982–1988).
ג'ק סוני – גיטרה (1985–1987).
כריס וויט – סקסופון (הצטרף ב-1985)
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

1978 Dire Straits
1979 Communiqué
1980 Making Movies (כולל Romeo and Juliet)
1982 Love Over Gold
1983 ExtendedancEPlay (אי פי)
1985 Brothers in Arms
1991 On Every Street
דיסקוגרפיה > אלבומי הופעות

Roterdam 1978 (הופעה חיה ברוטרדם)
1984 Alchemy (הופעה חיה בלונדון)
1993 On The Night
1995 Live at the BBC
דיסקוגרפיה > אוספים

1988 Money for Nothing
1998 Sultans of Swing: The Very Best of Dire Straits
2005 The Best of Dire Straits & Mark Knopfler: Private Investigations