מיכל פרי
אמנות

ציורים מסדרת "שדה שושנים" אלו ציורים גדולים, אקספרסיביים ומופשטים, כתמי צבע אדום מצוירים במקצב שחוזר על עצמו, מזכירים בצורתם שושנים. מרקם הצבע הוא בשרי ונותן תחושה של עור פצוע ומדמם. הציורים במגוון האלמנטים המנוגדים שבהם מאפשרים ביטוי למצבי תודעה וקיום שונים, שבהם עונג וכאב, יופי וכיעור, חרדה ושלווה, צמיחה וקמילה, חיים ומוות באים כולם לידי ביטוי.
כמו כן מוצגים בתערוכה טקסטים שמיכל מכנה "סקיצות של מחשבות מידיות" – כל מה שעובר בראשי ברגע נתון – ללא צנזורה – והתוצאה היא בדים ארוכים כתובים בכתב ידה בצפיפות, בצבע שמן שחור, מזכירים בצורתם מגילות וכמה ציורי כתב קטנים ואינטימיים בשמן או דיו על ניר. ציורי הכתב בדומה לציורי השדות המופשטים מעוררים ברקמתם הפלאסטית והתכנית את תחושת הפצע המדמם. הכתיבה מקפלת בתוכה רבדים של משמעות ומודעות עצמית שבה גולשת מיכל צדקה פרי בקלילות למצבי תודעה שונים כמו המעבר ממציאות פנימית למציאות חיצונית.
"אני יושבת על הרצפה המכחול ביד, יום סגרירי וגשום, רוח חזקה. יום שישי היום – סוגר שבוע נוסף. בעולמי הפנימי הזמן הוא אחד". (מתוך "מגילות של כלום" מ. פרי)
במאמר "ללא עור", על ציוריה וסדרת העבודות "מגילות של כלום", כתב ההיסטוריון ומבקר האמנות גדעון עפרת:
"...וכשהיא יוצרת ב־2000 את "מגילות של כלום", אותן יריעות טקסטואליות ארוכות – "קירותיה" היו למין חומות הפרדה שגרפיטי בלתי מפוקח משורבט עליהן. היא, זו שבנתה את החומה, היא שמסמנת עליה את כתב פריצתה, קריסת החומה. בה המכחול חורש, חורט, עורם, ובה הצבע גם נמרח ביד ובורא מיני טופוגרפיות של עור מצולק ושבע-קרבות.
המקרים בהם מומר העור הגופני ב"עור מילולי": "ה'אני-עור' איבד את הישענותו הביולוגית על העור. במקומה, באמצעות השיחה, הדיבור הפנימי וההסמלה הנובעת מכך,
ואומנם, עריכה ראשונית של ה"דיבור" האינסופי די בה כדי לחלץ את הדואליות של חרדת מוות ושל קריאה נואשת לאהבה: "...כשהייתי בכיתה ב' כתבתי ביומן שלי, ילדים תחכו עד סוף היומן. ...אני עצובה [...] את מי זה מעניין שאת עצובה או שמחה ועוד בכיתה ב'? [....] מוזר, הכול ייפסק פתאום כשאמות, כל השטויות, הכול ייפסק בשנייה [...] מדמיינת את עצמי מתה – זה מפחיד [...] מה יותר חזק מלהעביר דקה של מחשבות לא מבוקרות, כמו אדם – דקה לפני המוות [....] אין לי הרבה במה להיאחז...אנו מציינים לעצמנו: מיכל פרי יוצרת אנלוגיה בלתי מודעת בין ה"יומן" העכשווי שלה, כאישה בשלה, לבין יומנה מכיתה ב', גיל 7.
זרם-התודעה של ה"מגילות" רחוק להיות אפוא "מגילות של כלום": זהו זרם רגרסיבי המאחד את אוקיינוס הדם עם אוקיינוס האהבה ותולה הָא בהָא. "זה כמו להיות בחדר סגור ורק השריטות על הקיר", היא כותבת ומאחדת את מושג הקיר הכולא של ציוריה עם העור השרוט במונחיו של אנזייה. שבדידותה וחרדותיה של האמנית מסגירות גירוש מגן-העדן של מגע העור הראשוני (זה של האם והתינוקת), חיפוש נואש אחר תחליף לאהבת האם הנעדרת, ויותר מכל, המרת העור הגופני הפגוע – ובעצם, ציוריה של מיכל פרי כחיסול עצמי של עורה – ב"עור מילולי" של הטקסטים האינסופיים. אין היא "כותבת בעור", כי אם כותבת את העור."
"זהו מאמר על ייסורים ועל גאולה של מי שמוכיחה בבדיה "כי הדם הוא הנפש"
("דברים", י"ב, 23). במסורת העינויים המדממים של תומרקין, גרשוני ואביבה אורי, אך בגרסה מופשטת אקספרסיוניסטית. וכאן סוד "הנשגב" בציוריה של מיכל פרי: שבגודלם הרב, בתעצומות הרגש המבוטאים בהם ובסערות הצבע המתגעשים, "נופיה" עולים מדרגת ה"יפה" לדרגת "הנשגב" במובנו הרומנטי-גרמני העמוק: במקור הקאנטי, נזכיר, עסקינן בחוויית אובדנה של ההכרה העצמית הסופית מול אינסופיותו הכובשת של הטבע, אך גם אישושו העצמי המוגדל של האני בזכות איתור האינסופיות בתוככי תבונת האני. מבחינתו של קאנט, זוהי חוויית ההשתחררות מתלותו של האני בטבע וגילוי חירותו היוצרת הרוחנית של האני הבורא עולם."