stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טינמו מצויץ עדין
תת-מינים

E. e. elegans
E. e. intermedia
E. e. magnistriata
E. e. riojana
E. e. albida
E. e. multiguttata
E. e. devia
E. e. patagonica
E. e. numida
E. e. wetmorei
הערות שוליים

↑  טינמו מצויץ עדין באתר הרשימה האדומה של IUCN
פרסטרויקה (משחק מחשב)

| --- | --- |

מסך הפתיחה
 כללי
 תאריך הוצאה:  1990 
 סוגה:  משחק חשיבה
 הוצאה לאור:  Nikita Online 
 ארץ מקור:  רוסיה 
 שפות:  רוסית 
 דרישות תוכנה
 מצבי משחק:  משחק וידאו למשתתף יחיד 
 פלטפורמות:  Microsoft Windows, DOS 
 
המשחק עצמו
פֶרֶסטרוֹיקה (ברוסית: Перестройка - "בנייה מחדש", אנגלית: Perestroika), אשר ידוע גם בשם טופלר (Toppler), הוא משחק מחשב בסגנון משחקי ארקייד שפותח על ידי חברת התוכנה הסובייטית Locis בברית המועצות בשנת 1989. המשחק נקרא על שם מדיניות הרפורמה החברתית-פוליטית אותה הנהיג מיכאיל גורבצ'וב בברית המועצות בסוף שנות ה-80. במסך הפתיחה של המשחק ניתן לראות את גורבצ'וב והקרמלין.
משחקיות

במשחק השחקן שולט בדמות צפרדע קטנה אותה צריכים להוביל על עלי צימחי נופר אשר צפים על פני אגם. המטרה היא להגיע לעלה בקצה הימני העליון של המסך. כאשר עומדים על צימחי הנופר הם שוקעים ונעלמים בתוך המים באופן הדרגתי אך הם מופיעים מחדש במקומות אחרים במסך. הדבר מאלץ את השחקן לקבל החלטות מהירות, בעת שהצפרדע קופצת מעלה לעלה, על מנת למנוע מהצפרדע לטבוע.
כאשר השחקנים מגיעים לשלבים מתקדמים יותר במשחק המהירות בה עלי צימחי הנופר נעלמים עולה, ובעקבות כך המשחק הופך מאתגר יותר. בנוסף, בשלבים השונים השחקנים צאיכים לאסוף בונוסים שונים המונחים על עלי צימחי הנופר אשר מעניקים נקודות או חיים נוספים.
האויבים במשחק הם יצורים המכונים "ביורוקרטים" אשר מנסים לתפוס ולאכול את הצפרדע. במקרים בהם הצפרדע עומדת על עלי נופר שנעלמים לחלוטין היא טובעת ומתה. כמו כן, במקרים בהם הביורוקרטים מצליחים לתופס את הצפרדע היא גם מתה.
פיתוח

המשחק פותח על ידי חברת התוכנה הסובייטית Locis בסוף שנות ה-80. המשחק יצא לשווקים בתקופה בה תעשיית המחשבים ברוסיה עדיין הייתה בחיתוליה ורוב המפתחים ברוסיה יצרו תוכנות ומשחקים למחשבים האישיים בלבד.
ראו גם

Frogger
דרדסים: הכפר האבוד

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 מבוסס על:  הדרדסים מאת פיו
 בימוי:  קלי אסבורי
 הופק בידי:  ג'ורדן קרנר
 תסריט:  קיירי קירקפטריק, פמלה ריבון 
 מדבבים:  דמי לובאטו מנדי פטינקין ג'ק מקברייר דני פודי ג'ו מנגנלו ריין וילסון
 מוזיקה:  כריסטופר לנרץ 
 מדינה:  ארצות הבריתארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי סוני הנפשה
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, הפצה לאולמות הקולנוע 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 7 באפריל 2017 ישראל 30 במרץ 2017
 משך הקרנה:  90 דק' 
 שפת הסרט:  עברית, אנגלית
 סוגה:  סרט הנפשה
 תקציב:  $60,000,000
 הכנסות:  $197,183,546
 הכנסות באתר מוג'ו:   smurfs3
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
דרדסים: הכפר האבוד (באנגלית: Smurfs: The Lost Village) הוא סרט קולנוע אמריקאי בהנפשה ממוחשבת שיצא לאקרנים ב־7 באפריל 2017. את הסרט ביים קלי אסבורי. הסרט מבוסס על מותג הדרדסים אולם בניגוד לשני הסרטים הקודמים בזיכיון, זהו סרט אתחול והוא כולו מונפש. בסרט מככבים דמי לובאטו (דרדסית), מנדי פטינקין (דרדסאבא), ג׳ק מקברייר (ביש גדא), דני פודי (בר מוח), ג׳ו מנגנלו (בר כוח) וריין וילסון (גרגמל).
עלילה

הסרט פותח בכך שלדרדסית אין משהו שמייחד אותה. בניגוד לשאר הדרדסים היא בכלל גוש חמר שהונפש בכישוף. בר מוח מנסה למצוא את תמצית התכונות שלה (כפי שהצליח לעשות עם בר-כח) אך דרדסית שואבת את אנרגיית המכשיר.
היא נתקלת בטעות בדרדס לא מזוהה ומנסה למצוא אותו, אך מה שהיא מוצאת זה רק כובע דרדסים שונה משלהם. גרגמל המרושע מצליח לתפוס את דרדסית אשר מחזיקה בכובע המוזר. גרגמל מכין שיקוי למציאת מקור הכובע ומגלה כי יש עוד כפר של דרדסים. השיקוי נותן רמז למקום של הכפר וזה נראה כמעין שלושה עצים. גרגמל מוצא 3 עצים במפה ומתכנן ללכת לכפר ולחטוף את כל הדרדסים. דרדסית שמרגישה אשמה על שגרגמל גילה את הכפר בגללה מחליטה להתגנב בלילה וללכת אל הכפר ולהזהיר אותם מפני גרגמל המרושע. חבריה הטובים בר-מוח, בר-כוח וביש-גדא מצטרפים אליה. למרוץ מסעיר ומותח לעמקי היער האסור אשר מלא ביצורים קסומים, על מנת למצוא את היער האבוד המסתורי לפני המכשף הרשע גרגמל. הם יוצאים למסע מטלטל, מלא בהרפתקאות וסכנה, על מנת לגלות את הסוד הגדול ביותר בתולדות הדרדסים. הכפר מתגלה ככפר של רק דרדסיות בהנהגת דרדסבתא. גרגמל מגיע לכפר הדרדסיות ולוכד את כל הדרדסים והדרדסיות בשביל האנרגיה שלהם (כזכור מהסרט השני), אך מתעלם מדרדסית כי היא "לא דרדס אמיתי".
דרדסית מקבלת רעיון מהמשפט הזה ועוקבת אחרי גרגמל בחזרה לטירה, שם גרגמל שואב את אנרגיות הדרדסים והדרדסיות כדי להשיג עושר. דרדסית מציעה לו להפוך אותה בחזרה למרושעת בתמורה למיקום הכפר (שם יש כזכור עוד 96 דרדסים). בר-מוח מבין את הטריק ויחד עם בר-כח הם מסיחים את דעת חתחתול והציפור הצרחנית כדי שדרדסית תצליח. גרגמל מטיל על דרדסית כישוף שאיבת אנרגיה- אך כפי שדרדסית ובר-מח חזו דרדסית דווקא שאבה את האנרגיה ממנו והעיפה אותו מהטירה. הדרדסים והדרדסיות שוחררו- אך דרדסית חזרה להיות גוש חמר כחול דומם. כולם בוכים עליה, וזה מחזיר אותה לחיים.
מדבבים

דמי לובאטו – דרדסית
מנדי פטינקין – דרדסאבא
ג׳ק מקברייר – ביש גדא
דני פודי – בר מוח
ג׳ו מנגנלו – בר כוח
ריין וילסון– גרגמל
גורדון רמזי – דרדס אופה
ג׳ייק ג'ונסון – רגזני
טיטוס בורגאס – גנדרני
גבריאל איגלסיאס – קונדסון
ג׳ף דנהאם – איכרי
קלי אסבורי – סקרני
ג׳וליה רוברטס – דרדסית ערבה
מישל רודריגז – דרדסית סערה
אלי קמפר – דרדסית בלוסום
אריאל וינטר – דרדסית לילי
מייגן טריינור – דרדסית מלודי
דיבוב עברי

עינת אזולאי – דרדסית
פז פרל – בר מוח
נדב לאור – ביש גדא
שמעון סמיט – בר כוח
קובי מימון – גרגמל
דב רייזר – דרדסאבא
אליעזר וייס – רגזני
דודי גזית – קונדסון
שחר פולאק – נודניק
הילה זיתון – ערבה
עדי ביטי – שושנית
שירלי לילו – דרדסופית
נועה לפידות – ליבלובית
בטריילר שמחה ברבירו דיבב את גרגמל
זוז

זוּז (מכונה גם דינר) הוא מטבע עתיק ששימש בארץ ישראל ובסביבתה מהתקופה ההלניסטית ועד שלהי העת העתיקה.
מקור המילה

מקור המילה באכדית, zuzu. הוא נזכר במכתבי יב, במגילות מדבר יהודה, במשנה ובתלמודים.
ערכו

יש עדות כי ״זוז״ היה שם כללי לכמה סוגים של מטבעות, הן של כסף והן של זהב. אולם ערכו של הזוז בתקופת המשנה היה רבע השקל המקראי (הסלע מזמן המשנה) כאשר פועל היה משתכר בין 3 ל4 זוז ביום (תלמוד בבלי בבא מציעא עו.). הזוז מופיע לעיתים קרובות במשנה. למשל במסכת כתובות נקבע ש"המשיא את בתו לא יפחות לה מחמישים זוז", ובמסכת פאה נקבע "מי שיש לו מאתיים זוז לא יטול לקט, שכחה, ופיאה, ומעשר עני". הוא היה עשוי כסף טהור. על שמו המעה נקראת בארמית "דנקא" - שישית, של הדינר.
בתלמוד הבבלי משמש הזוז לציון הדרכמה הסאסאנית. צורת הריבוי "זוזֵי" משמשת גם עבור כסף באופן כללי, לדוגמה: "רב כהנא יהב זוזי אכיתנא" (רב כהנא השקיע כסף בפשתן; בבא קמא קג ע"א).
"תרֵי זוּזֵי" - שני זוזים - הם המחיר ששילם האב עבור הגדי בפיוט הפסח הידוע חד גדיא.
הערות שוליים

↑  זוזין אלו האמורים כאן הן הדינרין .. - פירוש המשנה לרמב"ם בבא בתרא י ב (מהדורת קאפח), שלא בכל מקום הזוז שווה לדינר
↑  דינר זהב הוא עשרים וחמשה דינרי כסף - פירוש המשנה להרמב״ם, מסכת קדושין פרק ד משנה א (בהערות ר״י קאפח מצוין למסכת  כתובות (י ג)
| מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה |
| --- | --- | --- |
| מידות אורך | אצבע • סיט • טפח • זרת • אמה • ריס • מיל • פרסה |  |
| מידות נפח | כור • לתך • איפה • סאה • הין • עשרון • קב • לוג • מלוא לוגמיו • רביעית • כביצה • ככותבת • כגרוגרת • כזית • משורה • קורטוב • כעדשה |  |
| מידות מטבעות | כיכר של קודש • כיכר של חול • מנה • דינר זהב • סלע • שקל • זוז (דינר כסף) • סלע מדינה (טרפעיק) • מעה • פונדיון • איסר • מסמס • קונטרק • פרוטה |  |
| מידות שטח | בית כור • בית לתך • בית סאה • בית קב • בית רובע |  |
| מידות זמן | חלק • שיתין נשמין • תוך כדי דיבור • כדי אכילת פרס • כדי הילוך • שעה זמנית • מעת לעת |  |
()
בומבה

ערך זה עוסק במכונה ייעודית. אם התכוונתם לשיר, ראו .
הבומבה הייתה מכונה ייעודית שתוכננה ב-1938 על ידי המפענח מריאן רייבסקי מהביורו שיפרוב (מטה ההצפנה הפולני בורשה), במטרה לפצח את צופן האניגמה הגרמני.
האניגמה עשתה שימוש במפתח על מנת לשלוט בתפעול המכונה: סדר הרוטורים, הרוטורים שנבחרו ותצורת התקעים על גבי לוח התקעים. תצורת הרוטורים נקבעה בשלשות על מנת לציין את האופן שבו היה צריך המפעיל לאתחל את המכונה. מפעילי האניגמה הגרמניים קיבלו לידיהם רשימות של מפתחות, מפתח ליום. כדי לאפשר תקשורת בטוחה אפילו יותר, כל הודעה הוצפנה באמצעות שינוי קוד מזערי נוסף. המפעיל בחר באופן אקראי תצורת שלושה רוטורים עבור כל הודעה (למשל "PDN"). המפתח הזה היה מוקלד פעמיים ("PDNPDN") ואז מוצפן באמצעות המפתח היומי. בנקודה זו, כל מפעיל היה מאתחל את המכונה שלו למפתח ההודעה, ששימש ליתרת ההודעה. מאחר שהתצורה של אוסף הרוטורים של האניגמה השתנתה בכל לחיצה של מקש, החזרות על אותיות לא באו לידי ביטוי בטקסט המוצפן שכן אותיות זהות מטקסט המקור קודדו לאותיות שונות בטקט המוצפן. (למשל "PDNPDN" בטקסט המקור עשוי היה להפוך ל "ZRSJVL" בטקסט המוצפן).
הגרמנים סברו כי נוהלי התפעול הנוקשים בהם נקטו הבטיחו רמת תקשורת בטוחה אולם הם טעו. המתמטיקאי מריאן רייבסקי מהביורו שיפרוב  מצא שיטה להתגבר על נוהלי הגרמנים. הוא עשה שימוש בידע ששלוש האותיות הראשונות של ההודעה היו זהות לשלוש האותיות הבאות אחריהן. כך, עלה בידי ריבסקי לקבוע מהם החיווטים הפנימיים של האניגמה ולשחזר את המבנה הלוגי של ההתקן. השיטה צלחה עבור מכונות שהיו בשימוש הדיפלומטיה הגרמנית אולם לא עבור מכונות שהיו בשימוש הצבא הגרמני. המכונות שהיו ברשות הצבא הציגו אתגר שונה לחלוטין. פריצת הדרך של ריבסקי הייתה רק ההתחלה בדרך לפענוח האניגמה שכן עדיין היה צורך לבדוק כל אחד מהמפתחות היומיים הפוטנציאליים על מנת לפענח הודעה מוצפנת. מאחר שהיו אלפים רבים של צירופי מפתחות, ומאחר שהמורכבות של האניגמה ונוהלי תפעולה רק גדלו עם הזמן, אתגר הפענוח הפך להיות אימתני.
על מנת למכן ולהאיץ את התהליך, המציא מריאן רייבסקי, את מכונת ה"בומבה" באוקטובר 1938. הייתה זו מכונה אלקטרו-מכנית שהיוותה דבוקה חשמלית של שש אניגמות. הבומבה התבססה על העובדה שחיבורי התקעים לא שינו את כל האותיות, בדומה לשיטת ה"גריל". אך בעוד ששיטת ה"גריל" הצריכה זוגות של אותיות שלא עברו שינוי, השיטה של ה"בומבה" הסתפקה אפילו באותיות בודדות שלא עברו שינוי. ההשלכה הייתה שניתן היה להפעיל את השיטה למרות שמספר חיבורי התקעים היה בין 5 ל-8. באמצע נובמבר 1938 היו מכונות ה"בומבה" מוכנות, ושחזור המפתחות היומיים של הגרמנים ארך כשעתיים.
עד 25 ביולי 1939 פעלו הפולנים בקדחתנות כדי לפענח הודעות אניגמה. הם עשו זאת לאורך תקופה של שש וחצי שנים מבלי ליידע את בעלות בריתן, צרפת והממלכה המאוחדת. ב-15 בדצמבר 1938, הוכנסו שני רוטורים חדשים, IV וכן V. בעת הפעלת האניגמה נבחרו שלושה מחמשת הרוטורים. משמעות הדבר, כפי שהעיד רייבסקי, הייתה עלויות פענוח גדולות יותר במשאבי כוח אדם ובציוד פיענוח.
לפי סברות אחדות הפולנים החליטו בשנת 1939 לשתף את הבריטים ואת הצרפתים בטכניקות הפיענוח שלהם ולחשוף בפניהם את הציוד משום שהם נתקלו בקשיים טכניים משמעותיים. רייבסקי דחה זאת. לטענתו: "לא היו אלה קשיי פענוח שהובילו אותנו לשתף פעולה עם הבריטים ועם הצרפתים אלא היה זה רק המצב המדיני שהתדרדר. אילו לא היו לנו כלל קשיים, עדיין היינו חולקים את הישגנו עם בעלות בריתנו כחלק מהמאבק נגד גרמניה."
ראו גם

ביורו שיפרוב - לשכת הצופן הפולנית
בומב - מכונה, שספגה את ההשראה מה"בומבה" של ריבסקי ושימשה את המפענחים הבריטים והאמריקנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
פיצוח האניגמה.
ניירות זיגלסקי: הומצאו באוקטובר 1938 על ידי הנריק זיגלסקי ונקראו "ניירות מחוררים" על ידי הפולנים. הם אפשרו את השחזור של מפתח האניגמה בשלמותו.
הערות שוליים

1 2  Rejewski, in Kozaczuk's Enigma 1984, pp. 242, 290.
אגלט

שלושה סוגים שונים של אגלטים: נחושת מנוקבת כפולה, נדן פלסטיק, פליז מקופל פנימה
אַגְלֶט (באנגלית: Aglet)‏ הוא פיסת פלסטיק קטנה או נדן מתכת הנמצאים בדרך כלל בקצה של חוט, כבל או שרוך. האגלט שומר על הסיבים של החומר מחשיפה, קריעה ופרימה. הודות לאגלט, קל יותר להחזיק את השרוכים, לקשור אותם וליצור לולאות.
מקור השם

המילה aglet או aiglet באה מהמילה הצרפתית העתיקה aiguillette, הנגזרת מהמילה aiguille שמשמעותה "מחט".
היסטוריה

אגלטים היו במקורם עשויים מתכת, זכוכית או אבן, ורבים היו מקושטים מאוד. לאנשים עשירים בתקופה הרומית היו אגלטים שעשויים ממתכות יקרות כמו פליז או כסף.
לפני המצאת הכפתורים נעשה בהם שימוש בקצוות הסרטים ששימשו להידוק ביגוד ביחד. לפעמים הם נוצרו לדמויות קטנות. שייקספיר מכנה דמות מסוג זה "תינוק נמרץ" במחזה "אילוף הסוררת".
לדברי עורך ההפינגטון פוסט, ג'יימס קייב, "ההיסטוריה של האבולוציה של האגלט מעט מסובכת - מקורות רבים מעריכים כי הוא הפך פופולרי על ידי ממציא אנגלי בשם הארווי קנדי, שלדבריו הרוויח 2.5 מיליון דולר מהשרוך המודרני בשנות ה־90 של המאה ה־18."
שימוש כיום

האגלטים שיוצרו בעבר מזהב וממתכות יקרות, הוחלפו באגלטים מודרניים, העשויים בעיקר מפלסטיק, אלומיניום וכסף. ניתן ליצור אגלטים תוצרת עצמית מחומרים שרובם נמצאים כמעט בכל בית: נייר דבק (סלוטייפ), שרף, שעווה, דבק, חוט ומתכת.
אגלט מפלסטיק מחובר לקצות השרוך על ידי מכונה העוטפת סרט פלסטי סביב קצות השרוך, ובאמצעות חום או כימיקלים מתיכה את הפלסטיק סביב השרוך. אגלט ממתכת מחובר באמצעות הלחמה. ניתן להלחים גם את קצות סיבי החוט של השרוך.
חברות נעליים מייצרות לעיתים קרובות שרוכי נעליים עם אגלטים משלהן, עם עדיפות לאגלטים מתכתיים. חלק מהחברות מוסיפות לוגו על גבי האגלט.
בתרבות

המונח זכה לפופולריות בעקבות אזכורו בסדרת הטלוויזיה האמריקאית לילדים "פיניאס ופרב", בפרק ה-28 "קצה היום", שבו הוחלט להעלות את המודעות הציבורית לאותו חלק בנעל, ולהקדיש לו שיר.
הערות שוליים

↑  אגלט (קצה השרוך) בעברית, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏28 במאי 2017
↑  "Aglet". Merriam-webster.com. נבדק ב-20 בספטמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "What Is an Aglet?". Wonderopolis.org (באנגלית). נבדק ב-2017-07-28.
↑  Cave, James (2016-06-22). "Behold, The Aglet: That Thing On The End Of Your Shoelace". Huffington Post (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2017-07-28.
↑  Disney Channel Israel (2013-07-18), פיניאס ופרב | אגלט, נבדק ב-2024-08-25
תרזה שנאבל

| --- | --- |

 לידה:  14 בספטמבר 1876 שטוטגרט, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  30 בינואר 1959 (בגיל 82) לוגאנו, שווייץ 
 שם לידה:  Therese Behr 
 מקום קבורה:  Cemetery of Schwyz 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 סוג קול:  קונטרה אלט 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 בן או בת זוג:  ארתור שנאבל 
 צאצאים:  סטפן שנאבל, קרל אולריך שנאבל 
 
תֶרזֶה שְנאבֶּל (בגרמנית: Therese Schnabel לבית בֶּהר (Behr);‏ 14 בספטמבר 1876 – 30 בינואר 1959) הייתה זמרת קונטראלטו גרמנייה, שנודעה בעיקר בפרשנויותיה ללידר. אשתו של הפסנתרן ארתור שנאבל.
חייה

תרזה בהר נולדה בשטוטגרט שבגרמניה, בתם של לינה וקרל בהר, מעצב פנים. בשנת 1881 עקרה המשפחה למיינץ. אחיה, המנצח והכנר הרמן בהר, דאג לה לשיעורי מוזיקה בפרנקפורט הסמוכה, אצל יוליוס שטוקהאוזן; היא למדה אצל שטוקהאוזן בשנים 1893–1895 ואחר המשיכה ללמוד בקלן אצל פרנץ וילנר.
בהר עברה לברלין בשנת 1898 ללמוד אצל אטלקה גרסטלר. ב-1900 נשכר הפסנתרן ארתור שנאבל, שעוד לא עשה לו שם בימים ההם, ללוות את בהר, שכבר הייתה לה קריירה בינלאומית מצליחה, בסיור קונצרטים במזרח פרוסיה. השניים נישאו בשנת 1905. הם הרבו להופיע יחד, והייתה זו תהילתה של בהר כזמרת לידר - ועמידתה על כך שיהיה זה בעלה שילווה אותה - שהסבו את תשומת לב הקהל אל כישרונו של שנאבל כפסנתרן. דירת שנים-עשר החדרים של הזוג שאנבל בוילנדשטראסה ברובע שרלוטנבורג הייתה עד מהרה לבית-ועד לחוגי המוזיקה של ברלין. בהר אף לימדה פיתוח קול בביתם.
אחרי עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, עזבו בהר ושנאבל את ברלין, כיוון ששנאבל חזה בבהירות רבה את הרעות הפוליטיות הצפויות לבוא. במשך השנים הבאות, עשו את עונות הקיץ בטרמצו שעל אגם קומו ואת עונות החורף בלונדון. חודשי הקיץ בטרמצו, בשנים האלה, גם היוו הזדמנות לבהר, שנאבל ובנם קרל אולריך שנאבל ללמד בקורסי קיץ. המשפחה היגרה בשנת 1939 לניו יורק, שם המשיכה בהר ללמד.
בהר שבה לאירופה בפעם הראשונה בשנת 1946, אחרי המלחמה. מכאן ואילך עשתה את עונות הקיץ בשווייץ ובאיטליה. אחרי מות שנאבל ב-1951, חזרה להתגורר בטרמצו בקביעות, ושם נשארה עד מותה בלוגאנו ב-30 בינואר 1959. מסמכיה של תרזה בהר שמורים בארכיון המוזיקה של האוניברסיטה לאמנויות בברלין.
משפחה

לתרזה בהר ולארתור שנאבל היו שני בנים, הפסנתרן קרל אולריך שנאבל (1909–2001) והשחקן סטיבן שנאבל (1912–1999). בתו של קארל אולריך שנאבל, אן שנאבל מוטייה, מנהלת את קרן שנאבל למוזיקה עם בעלה, פרנסואה מוטייה.
תרז שנאבל נקברה ליד בעלה בקברו בבית הקברות של שווייץ, בירת הקנטון ההומוני. בנם קרל אולריך, אשתו הלן, לבית פוגל (1911–1974), פסנתרן מארצות הברית, ונינה של תרז קלוד אלן מוטייה (1972–2002), שהיה גם פסנתרן, מצאו את מקום מנוחתם האחרון ב- גם קבר. בשנת 2006 הכריזה עיריית שווייץ על מקום הקבר כאנדרטה מוגנת ולכן הוא פטור מתקנות הקובעות פינוי השרידים לאחר תקופה מסוימת.
קריירה

בהר החלה את קריירת השירה שלה כסטודנטית של יולוס שטוקהאוזן בפרנקפורט, והשתלמה במוזיקה אצל פרנץ וילנר בקלן. ב-1898, בגיל 22, עברה לברלין ללמוד אצל אטלקה גרסטלר. הופעתה הראשונה, הנסיונית, הייתה בשנת 1897 ואחריה באה הופעה שנייה ב-21 בינואר 1899 באקדמיה לשירה של ברלין, בליווי תלמיד של ליסט, אלפרד רייזנאואר. הופעה זו, שבה ביצעה מוזיקה של שוברט וברהמס, זכתה לתגובות אוהדות מאוד: ה"אלגמיינה מוזיקלישה צייטונג" הצהיר, כי "כוהנת אמיתית של האמנות הנה קמה ועלתה שוב". בשנים הבאות שרה לידר בלונדון, פריז, סנקט פטרבורג, מוסקבה, בודפשט, בריסל ועוד.
בשנת 1903 הייתה בהר שותפה לייסוד "הרביעייה הקולית ברלין, (Berliner Vokalquartett) עם זמרת הסופרן ז'אנט גרומבאכר-דה יונג, הטנור לודוויג הס והבס ארתור ואן אוויק. הרביעייה נודעה בביצועים עם תזמורת של יצירות כגון משיח של הנדל והסימפוניה התשיעית של בטהובן.
מבקר המוזיקה וילהלם קינצל כתב על ההרכב:
מאפייניהם של ארבעת הקולות היפים תואמים זה לזה במידה יוצאת דופן, כאילו נבחרו באהבה ובהבנה מבין מאות זמרים, על ידי מישהו המצטיין בשמיעתו המעולה. כמובן, גם לאינטליגנציה האמנותית של הזמרים עצמם ולחוש הסגנון שלהם יש יד בדבר. לפנינו כאן התוצאה של עבודה ממושכת, שהשיגה מיזוג מופלא כל כך של צליל, שהשומע כמעט איננו קולט, שארבעה אנשים הם השרים. ואף על פי כן, על אף הצנעת תרומתו של הפרט לכלל הקבוצה, אפשר לעמוד על ייחודו של כל אחד מן האמנים כפרט. הטכניקה של ההרכב (דיוק רתמי, דינמיקה, סימולטניות של עיצורים ראשונים ואחרונים) עונה על כל ציפייה אפשרית.
רק תלונה אחת הייתה לו לקינצל: "מה צר שהרביעייה המצוינת הזאת איננה מבצעת שירים בארבעה קולות א'קפלה, כגון מדריגלים ומוטטים עתיקים. אלה היו מגוונים במידת מה - ולו בזכות הצליל לבדו - את התוכנית."
פגישתם הראשונה של בהר ושנאבל בשנת 1900 הייתה גם ראשיתו של שיתוף-פעולה מוזיקלי לאורך כל חייהם. השניים נודעו בפרשנויותיהם ללידר של שוברט, שומאן וברהמס. הקונצרטים שלהם תוארו כמפגינים את "הטעם המשובח, המעודן ביותר"; בהם, כתב מבקר המוזיקה וילהלם קלפלד, "משולב רצון אמיתי עם היכולת המושלמת ביותר. ערבים אלה של שוברט, שומאן וברהמס הגישו לכל המאזינים שעות של חדווה צרופה, מרוכזת של צליל."
בחורף 1909–1910, ביצעו בהר ושנאבל את מחזור השירים מסע החורף. הביוגרף של שנאבל, זרכינגר, ציין, כי "היה זה סיכון לא קטן לאישה לשיר את מחזור השירים הזה, הרומנטי עד תוך-תוכו, שנכתב לפואמות שגלוי וברור כי הנן השתפכות רגשותיו של נער חולה-אהבה, והן מחייבות, מנקודת ראותו של קהל ריאליסטי, קול גברי." אף על פי כן, הביצוע התקבל בשבחים כאלה, שהצמד המשיך לבצע את כל מחזורי השירים של שוברט בשנים הבאות. הם חזרו על מעלל זה בשנת המאה למות שוברט, 1928, בקונצרטים שהמבקר אלפרד איינשטיין תיאר כ"מיזוג הנשגב ביותר האפשרי של כוחות פרשנות המוצאים ביטוי ברגש עמוק וכן."
הצמד לא הסתפק בביצוע יצירות של גדולי המלחינים הגרמנים, אלא הוסיף להן שירים של שנאבל עצמו לקול ופסנתר, שרבים מהם הוקדשו לאשתו.
אחרי הולדת בניה, צמצמה בהר את תדירות הופעותיה לפני קהל, וכאשר הופיעה, היה זה כמעט תמיד בליווי בעלה ובהמשך בנה, קרל אולריך שנאבל.
בהר לימדה לאורך כל חייה. בין תלמידיה היו טילדה דורייה, אווה לסמן, הילדה אלגר, גרטרוד הינדמיט, סבין קלטר, לוטה לאונרד, פיטר פירס ואחרים.
מוניטין

שמה של בהר נודע ברבים הודות לקולה העשיר ו"החוש האינסטינקטיבי שלה לפיסוק ודגש". וילהלם קינצל כתב שהיא "נהגה בקול המצו-סופרן [כך במקור] הרך והמאוזן להפליא שלה בעידון אמנותי". קולה נתן לריכרד שטראוס השראה לחיבור השיר "Traum durch die Dämmerung" ("חלום אל תוך הדמדומים") (1895) למענה.
בהר נודעה בעיקר כזמרת לידר, אבל זכתה לתהילה גם כסולנית עם תזמורת; בראשית הקריירה שלה הופיעה עם המנצחים ארתור ניקיש, פליקס ויינגרטנר וריכרד שטראוס. הסופר וידיד המשפחה הבריטי אדוארד קרנקשו כתב, "אין אנשים רבים שיש להם שמץ מושג על המוזיקליות המופלאה של תרזה בהר שנאבל [...] או על החוב שבעלה חב לה. היא הייתה מבוגרת ממנו בשנים אחדות, והייתה זו היא שכפתה אותו, אחרי ימיו כילד פלא, על הקהל הגרמני, כשעמדה על כך שילווה אותה בהופעותיה. היא הצטיינה בדקות רגש ובהבחנה מוזיקלית שאינה טועה, יותר מכל אדם שהכרתי מעודי, ואלה באו לביטוי בשירתה גם כשלא נותר לה עוד קול."
רשימת הקלטות

ההקלטה היחידה של בהר משיא הקריירה שלה היא הקלטה אקוסטית פרטית משנת 1904:
חברת סימפוזיום, תקליטור 1356
קיימות עוד כמה הקלטות משנות ה-30 של המאה ה-20; הקלטות אלה נעשו הרבה אחרי שיא הקריירה של בהר:
הזוג שנאבל - מורשת מוזיקלית, הקלטות היסטוריות אבודות שלא התפרסמו, מוצרט, שומאן, שוברט, קארל פיליפ עמנואל באך, יוהאן סבסטיאן באך, מנדלסון, פאראדיזי, (תקליטור: תקליטי טאונהול THCD 74A-B)
שוברט ושנאבל - הקלטה היסטורית, כרך IV. (ניו יורק: תקליטי ערבסק, 1987)
הערות שוליים

↑  תרזה בהר בלקסיקון למוזיקאים ומוזיקאיות של זמננו, אוניברסיטת המבורג.
↑  קרן שנאבל למוזיקה
↑  קרן שנאבל למוזיקה, המייסדים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012651254605171  PLWABN: 9810549295805606  BnF: cb13891300w (data)  GND: 116110317  ISNI: 0000 0000 4414 6387  LCCN: no95004624  MusicBrainz: 6043882e-390f-4d9b-bb68-eae31515bab4  NTA: 100964206  VIAF: 51874434   WorldCat (עם VIAF): 51874434 
קבר המשפחה בינואר 2024.
אן לואיס המילטון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מדינה:  ארצות הברית 
 פרסים והוקרה:  פרס גילדת הכותבים של אמריקה 
 פרופיל ב-IMDb
 
אן לואיס המילטון (באנגלית: Ann Lewis Hamilton) היא מפיקת קולנוע וטלוויזיה ותסריטאית אמריקאית. היא הפיקה וכתבה את "שלושים ומשהו", ואף הועמדה ב-1991 לשני פרסי אמי על עבודתה בסדרה. לאחר מכן המשיכה לעבוד ב"שולחן לחמישה" וב"מגרש ביתי". כמו כן, הייתה המפיקה-שותפה בעונה הראשונה של "האנטומיה של גריי".
קרדיטים

Saved (מפיקה ראשית – 12 פרקים)
"שלושים ומשהו"
"החצי האפל"
"פרובידנס" (מפיקה ראשית)
"מגרש ביתי" (מפיקה ראשית)
C-16: FBI (מפיקה שותפה)
"שולחן לחמישה" (מפיקה שותפה – 22 פרקים)
"הייבן"
"האנטומיה של גריי"
LA Firefighters
The Equalizer
Hard Copy
פרסים ומועמדויות

| שנה | ארגון | קטגוריה | תוצאה | עבודה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2006 | פרס WGA | סדרת הדרמה הטובה ביותר | מועמדות | "האנטומיה של גריי" |
| 2006 | פרס WGA | הסדרה החדשה הטובה ביותר | זכייה | "האנטומיה של גריי" |
| 1991 | פרס אמי | סדרת הדרמה הטובה ביותר | מועמדות | "שלושים ומשהו" |
| 1991 | פרס אמי | כתיבה יוצאת דופן לסדרת דרמה | מועמדות | "שלושים ומשהו": פרק "מבט שני" |
| 1991 | פרס הומניטאס | קטגוריית 60 דקות | זכייה | "שלושים ומשהו": פרק "מבט שני" |
הערות שוליים

↑  Corell, Cindy (12 ביולי 1991). "Staunton Native Captures Prestigious TV Writing Award". The Daily News Leader (Staunton, Virginia). נבדק ב-12 במאי 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
אבי כצמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1952 (בן 72 בערך) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מעסיק:  כותרת ראשית, קול ישראל, האוניברסיטה העברית בירושלים, הארץ, מכון מנדל למנהיגות 
 
אבי כצמן (נולד ב-1952) הוא עורך, עיתונאי ומרצה ישראלי. היה בין מייסדי ועורכי השבועון "כותרת ראשית" (בעריכת נחום ברנע).
ביוגרפיה

כצמן גדל והתחנך בחולון. בסוף שנות ה-70 למד באוניברסיטה העברית בירושלים וכתב בעיתון הסטודנטים "פי האתון".
כצמן שימש כמבקר תרבות בעיתון "הארץ" וחיבר את החידה השבועית "מי היה האיש שהיה" במוסף. בשנת 1982 ערך מגזין בשם "מדע בדיוני" שהופיע פעם אחת, באותה שנה היה בין מייסדי השבועון "כותרת ראשית" שיצא בשנים 1982–1988. ב"כותרת ראשית" שימש כמבקר תרבות (בעיקר כתב ביקורת ספרות) וככתב תחקירים. אחר כך חזר לכתוב ב"הארץ", ובמקביל למד בחוג לתקשורת של האוניברסיטה העברית בירושלים.
כצמן חיבר וערך ספרים רבים העוסקים בנושאים של היסטוריה ותרבות יהודית וישראלית. היה תלמידו של ישעיהו ליבוביץ והיה שותף לעריכת כמה מספריו.
לימד באוניברסיטה העברית בירושלים וכיום חבר סגל במכון מנדל למנהיגות.
בנוסף הוא בוגר קורס שדרים של קול ישראל. מנחה תוכניות אירוח ברשת א'- "שישה מאזינים ואורח". ב-2019 ראה אור ספרו "בשיחה הגדולה" (הוצאת מאגנס).
כצמן גרוש פעמיים ואב לבת.
מספריו

עיונים בחינוך היהודי כרך ד, בעריכת: ג'נט אביעד, אבי כצמן, הוצאת מאגנס, 1989
מי האיש שהיה?, הוצאת כתר, 2002
במחלוקת - 60 עימותים שהסעירו את העיתונים, עורך: אבי כצמן, הוצאת עם עובד, 2008.
בשיחה הגדולה, הוצאת מאגנס, 2019.
הערות שוליים

↑  צבי זינגר, בריאיון ב"פי האתון" מחר- נציג אש"ף: לא נסכים לפשרה עם הציונים, מעריב, 27 בדצמבר 1978
↑  מתן ברניר, ‏נפלאות המדע, באתר גלובס, 10 בפברואר 2009
↑  תודה, כצמן, חדשות, 29 בינואר 1989
↑  גיא בן פורת, חיים יבין לא תצאו משם, חדשות, 15 ביוני 1993
↑  בועז כהן, ‏רצח ארלוזרוב, משפט קסטנר, יוס'לה שומכר, הפנתרים השחורים, "מלכת אמבטיה" וההתנחלות בחברון נפגשים בספר חדש, באתר גלובס, 26 בנובמבר 2008
אורי אבנרי, כיתתו חרבותם לעטים, באתר הארץ, 14 ביולי 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309506805171  VIAF: 32178487   WorldCat (עם VIAF): 32178487
גביע נייסמית' (פרס)

ערך זה עוסק בגביע העולם בכדורסל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

הגביע מוצג בג'קרטה, אינדונזיה, לקראת גביע העולם בכדורסל 2023
 תיאור:  הנבחרת הזוכה בגביע העולם בכדורסל
 הגוף המעניק:  פיב"א 
 תקופת הפרס:  1967 – הווה
 נקרא על שם:  ג'יימס נייסמית' 
 www.fiba.com
 
גביע נייסמית' הוא גביע המוענק לנבחרת הזוכה בגביע העולם בכדורסל של פיב"א, ונקרא על שם ממציא הכדורסל ג'יימס נייסמית'. הגביע הוענק לראשונה לברית המועצות, הזוכה באליפות העולם בכדורסל 1967. הגרסה הנוכחית של הגביע הוענקה לראשונה בגביע העולם בכדורסל 2019.