stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האומנם
פרקי השיר ותכניו

נושא השיר הוא התקווה לפתח יכולת להתמודד בשלווה גם עם העבר וגם עם ההווה, למול תחושות של אובדן ומכאוב. הדוברת פונה אל דמות נשית כללית, ופורשת לפניה אפשרות לדרך חדשה. מסלול הדרך המטפורית המקווה כולל: "שדה" ו"תלם"; עונה בשנה: החורף שבו יורד "המטר ... בעדת טִפּוֹתיו הדופקת", המרטיבה ואת גופה המטאפורי של הנמענת, כנראה מ"הענן" שהאור נמצא בשוליו. בשדה צומחים גידולי תרבות אספסת שיבולי תבואה וגידולי פרא: "דשאים". הדמויות בשיר הם הנמענת, ודמויות לחיקוי: ה"הלך התם" ו"אחד האדם".
הדוברת מתארת את אברי גופה המטפוריים של הנמענת, מלמטה למעלה: "מחשוף" כף הרגל, כתפיים, חזה, צוואר וראש, ואחר מוזכרות פעולות הגוף החיוניות והחושים: נשימה, ראייה ונגיעה, ואחר מידות הנפש: אהבה, יושר לב, ענווה והכנעה.
אברי הגוף של הנמענת, בשאלתה המקווה של המשוררת, נענים בשלווה לסבל הנובע מהמגע הממשי עם איתני הטבע, ברוגע פנימי הנובע מרוח של אופטימיות, כך למשל הדקירה של "שלפי שבולים" אינה מכאיבה אלא נעימה למהלכת, והשקט שמתדמה לאור, נובע בפנימיותה של הנמענת, בתיאור הגשם היורד על גופה בהתהלכה ב"שדה הרָטֹב"; הוא אך מרחיב בה את השקט הפנימי, שמתדמה "לאור בשולי הענן". במקום לסבול ולרטון על הדקירות והגשם השוטף, מחליטה הנמענת לקבלן ברוגע.
מילות השיר המחורז הן שאלה ארוכה הכוללת שלושה בתים ובית רביעי המשמש כמענה לשאלה, כחזונה או תקוותה של המשוררת.
הבית הראשון פותח את שאלת השיר:
”הַאֻמְנָם עוֹד יָבוֹאוּ יָמִים בִּסְלִיחָה וּבְחֶסֶד,
 וְתֵלְכִי בַּשָּׂדֶה, וְתֵלְכִי בּוֹ כַּהֵלֶךְ הַתָּם,”
הבית השני ממשיך את השאלה, ושיאה של השאלה בסופו של הבית השלישי:
”וּפְשׁוּטִים הַדְּבָרִים, וְחַיִּים, 

וּמֻתָּר בָּם לִנְגֹּעַ,

וּמֻתָּר לֶאֱהֹב.”
הבית הרביעי משרטט את העתיד; הדמות הנמענת תוכל ללכת לבדה, ללא ליווי וללא פגע:
”... לֹא נִצְרֶבֶת

בְּלַהַט הַשְּׂרֵפוֹת, בַּדְּרָכִים,

שֶׁסָמְרוּ מֵאֵימָה וּמִדָּם.”
לחנים נוספים

לשיר חוברו לחנים רבים בהם של סשה ארגוב, נעמי שמר, דני גרנות, בועז שרעבי ועוד
ביצועים נוספים

בין האמנים שהקליטו את השיר בלחן של חיים ברקני:
אילן אשד (1978)
"שיר לי" (1985)
"הבחורים מאפיקים" (1985)
אורה זיטנר (1993)
"קולות ירדן" (2001)
רונית אופיר (2002)
"קולות השדה" (תחילת שנות האלפיים)
שלומי סרנגה (2008) במסגרת פרויקט עבודה עברית
חברת זהו זה! (2024)
בין האמנים שהקליטו את השיר בלחנים נוספים:
לוליק - (1970) - בלחן של סשה ארגוב באלבום "נסיעה מדומה" בעיבודו של דניאל שליט
דני גרנות - (1974) - בלחנו שלו באלבום "שקיעות נשים וכל השאר" בעיבודו ובהפקתו המוזיקלית של מתי כספי
מלי ברונשטיין - בלחן של נעמי שמר בעיבודו של שמעון כהן
אורה זיטנר (1979) - בלחן של סשה ארגוב
בועז שרעבי (1984) - בלחנו שלו
מיכל בת אדם ואמל מורקוס (2001) - בלחן של עמוס הדני
ניצן שחר (2006) - בלחנו שלו
ארזה קירשנבאום (2009) - בלחנה שלה
שרון רוטר (2010) - בלחנה שלה
רוחמה בן יוסף (2012) - בלחנה שלה
לוטם עזנר (2015) - בלחנה שלה
נתנאל אלינסון (2015) - בלחנו שלו
ירון דפן (2016) - בלחנו שלו
דורון שפר (2021) - בלחנו שלו
יצוגי השיר בתרבות

השיר פורסם בימי מלחמת העולם השנייה, לאחר הופעתו הראשונה בעיתון "דבר" הוא נדפס בשני מאספים - האחד, קובץ דברי הספרות בסער, בעריכת יעקב פיכמן, אשר הוכן עבור חיילי היישוב במלחמת העולם השנייה, והשני - המאסף עלי טרף, בעריכת העורך והמתרגם עזריאל אוכמני (אז - עזריאל שוורץ), שראה אור באפריל-מאי 1943.
השיר התפרסם כאשר ברקע הידיעות על התקדמות כוחות צבא גרמניה הנאצית בחזיתות באירופה ובצפון אפריקה, והמערכות הכבדות שניהלו כנגדה בעלות הברית. על אף משמעותו האוניברסלית-אישית של השיר, היו כאלה שביקשו לפרשו כביטוי לתחושת היישוב לנוכח הידיעות הקשות הראשונות שהגיעו על היקף השואה באירופה. כחלק מתגובת היישוב לשואה, הוחלט להוציא לאור קובץ ספרותי אשר ינחם ויעודד את המתגייסים לצבא הבריטי הלוחם בנאצים. הקובץ נקרא בסער, על שם התקופה הסוערת, והוקדש בתת-כותרו "לחייל ולחיילת העברים מאת סופרי ארץ-ישראל".
השיר נקשר בזמנו ללוחמת הגטו והפרטיזנית רוז'קה קורצ'אק, על אף שבראשונה נכתב ופורסם כשנתיים לפני שפגשה המשוררת בה. המילים סליחה וחסד, יכלו להתפרש באותו זמן כביטוי לזיקה אל אירועי המלחמה העולמית והשואה. הן מבטאות את התקווה ליכולת לבנות חיים חדשים של צמיחה, נועם ורוגע למרות זיכרון מוראות המלחמה. לטענת ליאור טל השיר הושפע עמוקות מהמכתבים שכתבה רוזה לוקסמבורג בבית הכלא ושגולדברג תרגמה בסמוך לכתיבת השיר.
בסדרת הטלוויזיה "הבורר", בפרק האחרון של העונה השלישית, מושמע השיר בביצועו המחודש של שלומי סרנגה, ובסדרה "פאודה", עונה 1, מתנגן השיר בסצנה, אם כי הוא לא הנושא העיקרי בו.
שיר זה מוזכר גם בשירו של מאיר אריאל "שדות גולדברג" מתוך אלבומו "...וגלוי עיניים" שנכתב כמענה לשיר.
מיצג צילום בשם "את תלכי בשדה 2023" נעשה בהשראת השיר של לאה גולדברג. הצלמת שגית זלוף נמיר מבקשת להנכיח את הגוף הנשי החשוף באדמת הארץ.
סטיב סקיי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בפברואר 1899 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  9 במרץ 1979 (בגיל 80) פאלם ספרינגס, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט (העשור של 1910) 
 תקופת הפעילות:  מ-1930 
 בן או בת זוג:  אירן אגאי  Baba Majos de Nagyzsenye 
 
אישטוואן סֵקֶיי או סטיב סֵקֶיי (בהונגרית: Székely István; באנגלית: Steve Sekely; בודפשט, 25 בפברואר 1899 – פאלם ספרינגס, קליפורניה, ארצות הברית, 11 במרץ 1979) היה במאי קולנוע יהודי-הונגרי-אמריקאי.
ביוגרפיה

אישטוואן סקיי נולד בבודפשט במשפחה יהודית בורגנית כבנם הבכור של מרצל סקיי (במקור:שטרן), אדריכל, ושל מריה וכסלר. הוא למד באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה במשך שנתיים, אך הפסיק את לימודיו והפך לעיתונאי. הוא עבד בכתב העת "השבוע" ((A Hét (folyóirat, 1890–1924), אחר כך היה העורך של כתב העת ההיתולי "אישטוק המשוגע" (Bolond Istók) שהיה דומה לכתב העת ההיתולי המפורסם הוותיק והנפוץ יותר בורשסם ינקו, כמו גם היה המחבר של כמ חלקים ממופעי "קברט אפולו". בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה הכתב בגרמניה של היומון ההונגרי "עיתון" (Újság) וישב בברלין, אך לצד זה עבד גם עם התסריטאי במאי וסופר לודוויג וולף ככותב שותף. סקיי ביים סרטי קולנוע משנת 1929. הוא חזר להונגריה בשנת 1931 וב-28 באוקטובר 1933 נשא לאישה את השחקנית היהודייה אירן אגאי (1913–1950) עמה עבר לארצות הברית (שם היא נפטרה באופן פתאומי וטראגי בגיל 38) בשנת 1938 כבריחה מהלאומיות, מהנאציזם ומרדיפת היהודים בהונגריה ובגרמניה. בשנת 1945 הקים סקיי חברת סרטים בארצות הברית בשם Star Pictures. הוא עבד במקסיקו בשנת 1950, בגרמניה המערבית בשנת 1953, באיטליה בין השנים 1954 לבין 1955, ובבריטניה ב-1962. יצירתו האחרונה הייתה הסרט ההונגרי "עץ השיטה הסגול" (Lila ákác) שהוסרט בשנת 1972, אותו ביים כבמאי וכתב כתסריטאי.
הוא עבד עם שחקנים כמו ג'ון קרדין, גייל פטריק, ננסי קלי, נאנט בורדו, ליונל אטוויל, טום ניל, ריצ'רד בייסהארט, פטרישיה רוק, ג'ון וינדהם, רודי וולי ואוטו קרוגר.
פילמוגרפיה

לפי מדינת ההפקה (באנגלית), ביניהם כמה סרטים בלתי נשכחים כמו "היפוליט, רב השרתים" משנת 1931.
Next, Please! (1930) Germany
The Great Longing (1930) Germany
Hyppolit, the Butler (1931) Hungary
Flying Gold (1932) Hungary
A Tremendously Rich Man (1932) Germany
Scandal in Budapest (1933)
The Rakoczi March (1933) Austria/Germany/Hungary
Emmy (1934) Hungary
Romance of Ida (1934) Hungary
Ball at the Savoy (1935) Austria/Hungary
Half-Rate Honeymoon (1936) Hungary
Cafe Moscow (1936) Hungary
Number 111 (1938) Hungary
Miracle on Main Street (1939) first US film
Behind Prison Walls (1943) US
Revenge of the Zombies (1943) US
Women in Bondage (1943) US
Lady in the Death House (1944) US
Waterfront (1944) US
My Buddy (1944) US
Lake Placid Serenade (1944) US
The Fabulous Suzanne (1946) US
Blonde Savage (1947) US
Hollow Triumph (1948) US
Amazon Quest (1949) US
Stronghold (1951) US
The Empress of China (1953) West Germany
The Missing Scientists (1955) UK
Cartouche (1955) Italy/France
Desert Desperadoes (1959) Italy
The Day of the Triffids (1962) UK
Kenner (1969) US
The Girl Who Liked Purple Flowers (1973) Hungary
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X לקסיקון ביוגרפי הונגרי
הערות שוליים

↑  A házasságkötés bejegyezve a Bp. VI. ker. polgári házassági akv. 1570/1933. folyószáma alatt.
↑  Székely István
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303991205171  PLWABN: 9810681794705606  BIBSYS: 2105127  BNE: XX1125122  BnF: cb14699759c (data)  GND: 172737915  ISNI: 0000 0001 1672 7261  LCCN: n79023660  NKC: xx0179710  NTA: 070654654  SNAC: w6h74b0j  SUDOC: 150534078  VIAF: 74115538   WorldCat (עם VIAF): 74115538
עזרא ציון מלמד

| --- | --- |

 לידה:  1903 חנוכה, תרס"ד שיראז, איראן 
 פטירה:  1994  (בגיל 91 בערך) כ"ו באדר ה'תשנ"ד ירושלים 
 ענף מדעי:  בלשנות, חקר המקרא, חקר התלמוד, פילוסופיה
 מקום מגורים:  פרס, ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 תלמידי דוקטורט:  יעקב שפיגל
 פרסים והוקרה:  חתן פרס ישראל ל"פרשנות המקורות וספרות תורנית", פרס טשרניחובסקי, יקיר ירושלים.
 תרומות עיקריות
 הוצאת כתבי פרופ' י"נ אפשטיין, חיבור מבואות לספרות חז"ל ומילונים לעברית
 
הרב פרופ' עזרא ציון מלמד-כהן (ב' בכסלו ה'תרס"ד, 20 בנובמבר 1903 - כ"ו באדר ה'תשנ"ד, 9 במרץ 1994) היה פילולוג וחוקר מקרא והתלמוד, ספרדי ירושלמי ממוצא פרסי. חתן פרס ישראל ל"פרשנות המקורות וספרות תורנית" (לשנת תשמ"ז 1987), ופרס הרב קוק (לשנת תשל"ג 1973). נחשב לאחד ממעצבי האסכולה האקדמית ירושלמית למחקר היהדות, וכן לתלמידו המובהק של פרופ' ר' יעקב נחום הלוי אפשטיין.
קורות חיים

נולד בשיראז שבאיראן ועלה לארץ ישראל עם אמו בשנת ה'תרס"ז (1907). זאת, כשנה לאחר עליית אביו, הרב רחמים מלמד כהן, רב עדת יהודי פרס בירושלים.
בוגר כמה מסגרות ירושלמיות ללימוד תורה, ביניהן בית המדרש "דורש ציון", ישיבת "אפיריון" וישיבת "ציון". עמד בראש בית הכנסת אגודת צעירי פרס ביחד עם אברהם (עזרא) ניסן.
בשנת ה'תרפ"ו (1926), נישא לשושנה רוטמן, בתו של מנחם-מנדל רוטמן, חסיד חב"ד הידוע כמתיישב הראשון של קבוצת "בית וגן" (לימים העיר בת-ים). השניים הכירו כשנפגשו בשיעורי אספרנטו בהם השתתפו הנישואין הבין-עדתיים, אשר נחשבו לתקדימיים בתקופה זו, נערכו בידי הראי"ה קוק, אשר כיהן כרב הראשי לארץ ישראל.
נמנה עם ראשוני התלמידים במכון למדעי היהדות - שקדם לפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית, בה קיבל בשנת 1933 תואר מוסמך למדעי הרוח (מקרא, תלמוד, ידיעת ארץ ישראל, שפה וספרות יוונית והיסטוריה של יוון ורומא).
בעל תואר ד"ר לפילוסופיה על מחקרו "מדרשי הלכה של התנאים בתלמוד הבבלי" (ה'תש"א 1941).
לימד בבית הספר העממי "דורש ציון", ב"סמינר למורות של המזרחי" (כיום "מכללת אפרתה") וב"בית המדרש למורים העברי" (כיום המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין).
היה המזרחי הראשון שמונה לדרגת פרופסור במדינת ישראל, עם מינויו לפרופ' חבר בחוג למקרא של האוניברסיטה העברית בשנת 1964. בשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
לאחר יציאתו לגמלאות בשנת 1972, לימד בנוסף גם בחוגים לתלמוד באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן, ממנה קיבל בשנת 1987 תואר דוקטור לשם כבוד.
נפטר ביום כ"ו באדר ה'תשנ"ד, 1994.
מחקריו

מחקריו מקיפים תחומים רבים במדעי היהדות: חקר המקרא, התלמוד, ארץ ישראל והספרות היוונית-יהודית.
בין קרוב למאה ספריו ומאמריו, בולטים ספריו רחבי ההיקף אודות "מפרשי המקרא, דרכיהם ושיטותיהם"; "פרקי מבוא לספרות התלמוד"; תרגומיו לעברית ספרים מיוונית עתיקה ומפרסית; מילונים שכתב: ארמי - עברי, לתרגומי המקרא ולתלמוד הבבלי, אספרנטו - עברי (תרפ"ח, 1927, "בצירוף מבנה השפה ודקדוקיה").
רבים ממחקריו מרוכזים בשני הספרים: "מחקרים במקרא" ו"עיונים בספרות התלמוד". על תרגומו לעברית של מסכת בבא קמא זכה בפרס טשרניחובסקי (1954). בעד ספרו "מדרשי הלכה של התנאים בתלמוד הבבלי" זכה בפרס ע"ש דוד ילין (1944).
במהלך חייו הוציא לאור שלושה עשר ספרים של חוקרים אחרים. בתוך כך, ערך והוציא לאור רבים מכתבי רבו - פרופ' ר' יעקב נחום הלוי אפשטיין, וכן, ספרי מחקר של חבריו: החוקר גדליה אלון והפרופ' בנימין דה-פריס. בנוסף, הוציא לאור כתבי-יד עתיקים משפות שונות.
מאז פטירתו, ממשיכים בניו להוציא לאור ספרים נוספים מכתבי ידו.
פעילות ציבורית

בפברואר 1932 נבחר לוועד הקהילה של ירושלים מטעם רשימה של יהודי המזרח, ולאחר מכן אף נבחר מטעמה לחבר המועצה הדתית של ירושלים.
לאחר פטירת הראשון לציון הרב עוזיאל, פנו בכירים מחוגי המזרחי בבקשה להעמידו כרב הראשי הספרדי למדינת ישראל. עם זאת, לאחר שהתברר כי מועמדותו עלולה לעורר מחלוקת, ביקש שלא יגישו את מועמדותו.
כיהן כחבר ועדת השופטים של פרס ירושלים לספרות תורנית.
לאחר מות אביו, מילא את מקומו ושימש כרבה של קהילת יהודי פרס בשכונת נחלת ציון, בירושלים. וכן, כראש הישיבה הקהילתית שהקים אביו "שערי רחמים".
החל משנת 1956, כיהן כחבר האקדמיה ללשון העברית עד לפטירתו כזקן חברי האקדמיה.
יחסו לארץ ישראל ולמדינה

התעקש לעשות את כל מחקריו בארץ ישראל. כך, סירב להזמנות מאוניברסיטאות בחו"ל, אף בשנות השבתון.
סבר כי להקמת מדינת ישראל חייבת להיות ביטוי בתפילה. בהתאם לכך, היה הראשון שתיקן תפילות למען המדינה וחיילי צה"ל, וכן חיבר תפילת "על הניסים" מיוחדת ליום העצמאות. את התפילות הדפיס בספריו השונים, וכן שילבם בתפילות שבבית הכנסת שייסד אביו.
מספריו

מלון אספרנטי-עברי, הוצאת התקוה, ירושלים, ה'תרפ"ח.
ספר האונומסטיקון לאֶוסביוס. תֻרגם [מיוונית] (בצירוף הערות) בידי ע"צ מלמד. ירושלים, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תש"י. (פורסם לראשונה ב"תרביץ" שנה י"ט ושנה כ"א; הדפסה מחודשת על ידי החברה העברית לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, ירושלים, תשל"ח.)
מדרשי הלכה של התנאים בתלמוד בבלי, הוצאת מוסד הרב קוק, ה'תש"ג, מהדורה שנייה הוצאת מאגנס, ה'תשמ"ח. (מהדורה ראשונה באתר Hebrewbooks)
פרקי מנהג והלכה, הוצאת קריית ספר, ירושלים, ה'תשי"ד.
אשנב התלמוד, הוצאת קריית ספר, ירושלים, ה'תשי"ח.
היחס שבין מדרשי הלכה למשנה ולתוספתא, ירושלים, ה'תשכ"ז.
מלון ארמי-עברי לתלמוד בבלי למתחילים, הוצאת ישיבת "שערי רחמים", ה'תשכ"ח.
מלון ארמי-עברי לתרגום אונקלוס, הוצאת ישיבת "שערי רחמים", ה'תשל"א.
פרקי מבוא לספרות התלמוד, ירושלים, ה'תשל"ג.
מלון ארמי-עברי לתרגומים ולארמית שבמקרא, הוצאת ישיבת "שערי רחמים", ה'תשל"ה.
מפרשי המקרא, דרכיהם ושיטותיהם, הוצאת מאגנס, ה'תשל"ה, מהדורה שנייה ה'תשל"ח.
מחקרים במקרא בתרגומיו ובמפרשיו, הוצאת מאגנס, ה'תשמ"ד. ISBN 9652235156
עיונים בספרות התלמוד, הוצאת מאגנס, ה'תשמ"ו.
מלון ארמי-עברי לתלמוד בבלי, הוצאת המוסד ע"ש שמואל ואודט לוי, ה'תשנ"ב. תורגם גם (תלת-לשוני) לצרפתית, ה'תשנ"ו, ואנגלית, ה'תשס"ה, באותה הוצאה.
לאחר פטירתו:
מדרשי הלכה של התנאים בתלמוד ירושלמי, הוצאת מאגנס ואוניברסיטת בר-אילן, ה'תשס"א.
מדרשי הלכה של האמוראים בתלמוד ירושלמי, הוצאת מאגנס ואוניברסיטת בר-אילן, ה'תשס"ד.
מדרשי הלכה של האמוראים בתלמוד בבלי, הוצאת מאגנס ואוניברסיטת בר-אילן, ה'תשע"א.
לקריאה נוספת

עיונים בספרות חז"ל במקרא ובתולדות ישראל, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, ה'תשמ"ב (הוקדש לכבודו במלאת לו שבעים וחמש. כולל רשימת פרסומים עד אותה שנה).
חכמיהם של יהודי פרס ואפגניסטן, הוצאת מחלקת הפרסומים של משרד החינוך, מינהל החינוך הדתי, ה'תשנ"ו.
איראן, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ה'תשס"ו
נח עמינח, איש התורה והמדע: מפעלו המדעי של עזרא ציון מלמד, מדעי היהדות 35, (תשנ"ה), עמ' 103-117 (מידע בקטלוג רמב"י)‏, JSTOR 23381593
הערות שוליים

↑  ראו "מאיר בר-אילן", מועד טז, תשס"ו, עמ' 114-130.
↑  הרב פרופסור עזרא ציון מלמד הכהן באינדקס הציונות הדתית באתר מעלה המרכז לציונות דתית
↑  מינויים חדשים באוניברסיטה העברית, דבר, 29 באוגוסט 1971
↑  מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת בר-אילן
↑  תוצאות הבחירות לועד הקהלה, דואר היום, 3 בפברואר 1932
↑  המועצה הדתית השלישית בירושלים, הצופה, 1 בינואר 1939
↑  ברכת פרופ' שמואל ספראי לרגל קבלת פרס ישראל.
↑  אודות פרופסור מלמד באתר האקדמיה ללשון העברית.
↑  ראו ספרו פרקי מנהג והלכה, עמ' 191-192. וכן, אודות זכות הראשונים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265388105171  BnF: cb12546542w (data)  CiNii: DA10494133  GND: 1023185059  ISNI: 0000 0000 8153 9745  LCCN: n82215376  NKC: xx0018982  NTA: 07301558X  SUDOC: 034743308  VIAF: 73965953   WorldCat (עם VIAF): 73965953 
המילון הארמי עברי במהדורה הראשונה בכתב ידו
חוקת רומא

| --- | --- |

 מקום יצירה:  רומא 
 תאריך יצירה:  17 ביולי 1998 
 שפות:  צרפתית, רוסית, ערבית, ספרדית, אנגלית, מנדרינית תקנית 
 
מצב קבלת האמנה במדינות השונות. בירוק: מדינות שאשררו את האמנה, בצהוב, מדינות החתומות, אך לא אשררו את האמנה.
חוקת רומא של בית הדין הפלילי הבין-לאומי (ICC) היא אמנה בין-לאומית הכוללת את עקרונות היסוד לפיהם פועל בית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג. החוקה אומצה בוועידה דיפלומטית שנערכה ברומא, איטליה, ב-17 ביולי 1998, ונכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2002. נכון לנובמבר 2024, בחוקה חברות 124 מדינות, בנוסף לרשות הפלסטינית. היא קובעת, בין היתר, את תפקיד בית הדין, את הפשעים שבסמכותו, את התנאים להפעלת סמכות השיפוט שלו, ואת המבנה הארגוני שלו.
חוקת רומא מקנה לבית הדין סמכות שיפוט בארבע קטגוריות של פשעים בין-לאומיים: רצח עם, פשע נגד האנושות, פשע מלחמה ופשע נגד השלום. על פשעים אלה לא חלה התיישנות. סמכותו של בית הדין משלימה את סמכויות השיפוט של בתי המשפט המדינתיים. הוא יכול לחקור ולהעמיד לדין נאשמים בפשעים אלה רק אם המדינות בעלות הסמכות המדינתית לגביהן נמנעות מחקירה או מהעמדה לדין, בגלל חוסר רצון או חוסר יכולת. סמכות השיפוט של בית הדין חלה רק לגבי פשעים שבוצעו בשטחה של מדינה שהסכימה לסמכות בית הדין, או על ידי אזרח של מדינה כזו, או במצבים שבהם מועצת הביטחון של האומות המאוחדות מפנה את העניין לבית הדין במסגרת סמכותה על פי פרק VII למגילת האו"ם.
הפשעים שבסמכותו של בית הדין, על פי החוקה

בחוקת רומא נקבעה סמכותו של בית הדין לשפוט בארבע קטגוריות של פשעים בין-לאומיים:
רצח עם
פשעים נגד האנושות
פשעי מלחמה
פשע נגד השלום.
החוקה נכתבה במהלך משא ומתן שארך מספר שנים, ומטרתה היא הקמת בית דין בין-לאומי קבוע שבו עומדים לדין יחידים המואשמים באחד מפשעי הליבה.
היסטוריה > רקע

החל מסוף המאה ה-19 נעשו מספר ניסיונות להקים בית דין בין-לאומי קבוע. הנושא נדון בכלליות בוועידות השלום בהאג בשנים 1899 ו-1907, בהן נכרתו אמנות האג. המונח "פשע נגד האנושות" נטבע לאחר מלחמת העולם הראשונה. הצעות להקמת בית דין קבוע עלו בוועידת השלום בפריז (1919) ובדיוני חבר הלאומים בז'נבה בשנת 1937, אך אלה לא נשאו פרי.
בדצמבר 1948 נחתמה באו"ם האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם. ההחלטה קראה, בין השאר, לייסד בית דין פלילי בין-לאומי קבוע, בעל סמכות שיפוט על פשעים מסוג זה. הניסיון להגדיר חוקה לבית דין פלילי בין-לאומי התעכב במשך שנים ארוכות, בין השאר בגלל המלחמה הקרה שהקשתה על הצדדים להגיע להסכמות.
בדצמבר 1989 ביקשה טרינידד וטובגו מהעצרת הכללית של האומות המאוחדות לחדש את השיחות להקמת בית דין פלילי בין-לאומי, ובשנת 1994 הציגה טיוטת חוקה. האספה הכללית של האו"ם הקימה בשנת 1996 ועדה אד-הוק לניסוח חוקה לבית הדין הפלילי הבין-לאומי, וזו הגישה טיוטה ראשונה בשנת 1998.
בהיעדר בית דין בין-לאומי קבוע, הקים האו"ם מוסדות אד הוק לשיפוט נאשמים בפשעי הליבה: בית הדין הפלילי הבין-לאומי ליוגוסלביה לשעבר (1993) ובית הדין הפלילי הבין-לאומי לרואנדה (1994).
היסטוריה > אימוץ החוקה והקמת בית הדין הפלילי הבין-לאומי

בית הדין הפלילי הבין-לאומי הוקם בוועידה שכינס האו"ם ברומא, איטליה, בתאריכים 15 ביוני 1998 עד 17 ביולי 1998. השתתפו בה נציגים מ-161 מדינות חברות, וכן משקיפים מארגונים שונים, בהם ארגוני זכויות אדם רבים.
בהצבעה על חוקת רומא תמכו בנוסח שהוצע 120 מדינות, 7 מדינות התנגדו ו-21 מדינות נמנעו. הוסכם כי לא יהיה תיעוד רשמי של ההצבעות של כל משלחת בנוגע לקבלת חוקת רומא, לכן אין בהירות לגבי לזהותן של שבע המדינות שהצביעו נגד החוקה. ארצות הברית, ישראל וסין הצהירו בפומבי כי הצביעו נגד החוקה. על פי משקיפים ופרשנים שונים, המדינות הנוספות שהצביעו נגד החוקה היו לוב, עיראק, קטר ותימן.
החוקה אומצה ב-11 באפריל 2002 בטקס שנערך במטה האומות המאוחדות בניו יורק, בו השתתפו נציגים מעשר מדינות. החוקה נכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2002, לאחר שאושררה על ידי 60 מדינות (בהתאם לסעיף 126 בחוקת האו"ם). בית הדין רשאי להעמיד לדין נאשמים רק בפשעים שבוצעו בתאריך זה או אחריו.
בשנת 2010 נערכה ועידת ביקורת לחוקת רומא (אנ') בקמפלה, אוגנדה. בוועידה זו נוספו לחוקה הגדרת פשע תוקפנות, וכן תיקונים והרחבות נוספים.
כל תיקון לחוקת רומא מחייב תמיכת רוב של שני שלישים מהמדינות החתומות על החוקה, ותיקונים לחוקה (למעט תיקונים המשנים את רשימת הפשעים) נכנסים לתוקף רק לאחר שהם מאושררים על ידי שבע שמיניות מהמדינות החברות.
היסטוריה > מדינות החברות בחוקת רומא

נכון לשנת 2023, 123 מדינות חברות בחוקת רומא, בהן כל מדינות אמריקה הדרומית, רוב מדינות אירופה, רוב מדינות אוקיאניה וכמחצית ממדינות אפריקה. מבין מדינות המזרח התיכון רק ירדן חברה בחוקה, ומרבית מדינות אסיה המרכזית אינן חברות בה. בורונדי והפיליפינים חתמו על החוקה אך פרשו ממנה בשנים 2017 ו-2019 בהתאמה. 31 מדינות נוספות חתמו על חוקת רומא אך לא אשררו אותה. דיני האמנות מחייבים מדינות אלה להימנע ממעשים הנוגדים את מטרת החוקה, אלא אם כן יודיעו למזכ"ל האו"ם על כוונתן לפרוש ממנה. ארבע מדינות שחתמו על החוקה הודיעו כי בכוונתן לפרוש ממנה: ישראל (2002), סודאן (2002), ארצות הברית (2008) ורוסיה (2016).
41 מדינות לא חתמו ולא הצטרפו לחוקת רומא. חלק מהן, בהן הודו והרפובליקה העממית של סין, הביעו ביקורת על הקמת בית הדין הבין-לאומי. אוקראינה, שחתמה על החוקה אך לא אשררה אותה, נתנה הסכמה אד-הוק להחלת סמכות השיפוט של בית הדין על פשעים שבוצעו בשטחה החל מ-21 בנובמבר 2013.
הרשות הפלסטינית, בפועלה כמדינה פלסטינית, הצטרפה לחוקת רומא ב-2 בינואר 2015, על פי נוהל של מזכ"ל האו"ם המכיר בישות כמדינה אם גוף של האו"ם הכיר בה ככזו. "פלסטין" הוכרה כמדינה על ידי העצרת הכללית ב-29 בנובמבר 2012 בהחלטה 67/19, ועוד קודם לכן על ידי אונסק"ו בהחלטה מ-2010. על כן, בתחילת 2021 קבעו שופטי בית הדין שסמכות בית הדין חלה בגדה המערבית, ברצועת עזה ובמזרח ירושלים, ותובעת בית הדין פתחה בחקירת בית הדין הפלילי הבין-לאומי בעניין פלסטין.
סמכויות שיפוט, מבנה ותיקון

חוקת רומא קובעת את המבנה הארגוני של בית הדין ואת סמכויות השיפוט. בית הדין יכול להעמיד לדין בגין הפשעים המפורטים בחוקה כל אדם מעל גיל 18. בית הדין לא מוסמך להעמיד לדין מדינות או ארגונים.
תנאי מקדמי להפעלת סמכותו של בית הדין היא שהפשע בוצע בשטחה של מדינה החתומה על חוקת רומא, או על ידי אזרח של מדינה החתומה על חוקת רומא, או אם הפשעים הועברו לתובע בית הדין על ידי מועצת הביטחון של האו"ם. במקרים מסוימים בית הדין רשאי להתחיל בחקירה לפני הוצאת צו.
בבית דין זה אין חסינות משפטית (אנ') מפני העמדה לדין, גם לא לראשי מדינות הנהנים מחסינות בפני בתי משפט מדינתיים.
חוקת רומא מקימה, נוסף על בית הדין עצמו, את אספת המדינות החברות (ASP) וקרן הנאמנות לקורבנות. בהתאם לחוקה, בית הדין מורכב מנשיאות (בעלת סמכות מנהלית), מחלקות משפטיות, משרד התובע ורשם.
ישראל וחוקת רומא > חתימת ישראל על החוקה והפרישה ממנה

ישראל תמכה במקור ברעיון של הקמת בית דין פלילי בין-לאומי והייתה שותפה פעילה בדיונים לגיבוש חוקת רומא. עם זאת היא הייתה בין המדינות שהצביעו נגד החוקה בשנת 1998, בין היתר בגלל סעיף המגדיר את מדיניות ההתנחלויות כפשע מלחמה. סעיף 8 (2) (b) (viii) בחוקה מגדיר "עבירה של העברת אזרחים של המדינה הכובשת לשטח הכבוש".
ב-31 בדצמבר 2000 הודיעה ישראל כי תחתום על חוקת רומא, כחודשיים לאחר שארצות הברית חתמה עליה, מתוך הזדהות עם הערכים שבחוקה. אך ישראל לא אשררה את החוקה, ובאוגוסט 2002 הודיעה כי בכוונתה לפרוש ממנה, על רקע החשש מסתירה בין החוקה לבין פעילותה נגד הפלסטינים במהלך האינתיפאדה השנייה.
במהלך השנים תמכו גופים שונים בהצטרפותה מחדש של ישראל לחוקת רומא. בשנת 2013 פורסם מאמר של סיגל הורוביץ ממרכז מינרבה לזכויות האדם ובו מספר נימוקים מעשיים להצטרפות זו.
בשנת 2016 הגישו מספר חברי כנסת ממפלגות שמאל הצעת חוק לאשרור חוקת רומא. ההצעה הוסרה מסדר היום. ניסיון דומה נעשה בשנת 2020.
ישראל וחוקת רומא > המשט לעזה

בית הדין הפלילי הבין-לאומי דן לראשונה בנושא הקשור לישראל בתביעה שהגישה קומורו בפרשת המשט לעזה (2010), והתביעה נדחתה לאחר שנקבע שחומרת הפשעים אינה עולה כדי עמידה בדרישות הסף של חוקת רומא.
ישראל וחוקת רומא > חקירת בית המשפט הבין-לאומי הפלילי בעניין פלסטין

בשנת 2021 נפתחה חקירת בית הדין הפלילי הבין-לאומי בעניין פלסטין, עקב פניית הרשות הפלסטינית. בתביעה נטען, בין השאר, כי יש בסיס סביר להאמין כי בוצעו על ידי ישראל פשעי מלחמה שנאסרו בחוקת רומא, בהם התקפות מכוונות כלפי אזרחים ואובייקטים אזרחיים, שימוש באזרחים כמגן אנושי, מניעה מכוונת מאנשים מוגנים את זכותם למשפט הוגן, הריגה מכוונת, עינויים ויחס לא-אנושי, ופגיעה פושעת בכבוד האדם.
לפני פתיחת החקירה נדונה התביעה בערכאת קדם המשפט, בה ביקשה התובעת חוות הדעת של בית הדין לגבי סמכות בית הדין לדון בתביעה, בגלל הספקות המשפטיים לגבי מעמדה ושטחה של המדינה הפלסטינית שבשמה הוגשה התביעה.
ישראל פרסמה מזכר משפטי ובו עמדתה, לפיה הישות הפלסטינית באופן מובהק אינה עומדת בתנאים לקיומה של מדינה לפי המשפט הבין-לאומי, בפרט בהיעדר שליטה אפקטיבית על השטח, וכי אף הרשות הפלסטינית מודה בכך למעשה כאשר היא טוענת כי השטח כבוש על ידי ישראל. גישה זו נתמכה על ידי אוגנדה, אוסטריה, אוסטרליה, ברזיל, גרמניה, הונגריה וצ'כיה, וכן על ידי מספר מומחי משפט בין-לאומי.
ב-5 בפברואר 2021 קבעה ערכאת קדם המשפט ברוב דעות כי ניתן לראות ב"פלסטין" מדינה ששטחה משתרע על כלל שטחי הכיבוש הישראלי, בהם יהודה ושומרון, מזרח ירושלים ורצועת עזה, ובהתאם לכך אפשר לפתוח בחקירה בבית הדין בגין פשעים שבוצעו בשטחים אלה.
ישראל וחוקת רומא > סוגיית ההתנחלויות

אחת מהסיבות המרכזיות לאי-הצטרפותה של ישראל לחוקת רומא היא הכללתו של סעיף האוסר העברת אוכלוסייה לשטח שנכבש, ותכליתו היא למנוע שינוי דרסטי של הרכב האוכלוסייה בשטח הכבוש. החוקה מגדירה מעשה מסוג זה כפשע מלחמה. איסור על העברת אוכלוסייה לשטח כבוש נכלל כבר באמנת ז'נבה הרביעית, אשר ישראל היא צד לה.
במאמר של יובל שני הוא מנתח את משמעויות הסעיף והקשיים ביכולתו של בית הדין לפעול לפיו. לאור ניתוח פסקי דין של בית הדין הפלילי הבין-לאומי, שני מעריך שלא יועמדו לדין ישראלים בגין הקמת התנחלויות או מגורים בהתנחלות. עם זאת, להערכתו בית הדין עשוי לפעול נגד ישראל אם זו תנקוט צעדים שיובילו לשינוי דרסטי בהרכב האוכלוסייה ביהודה ושומרון, בהם הקמת התנחלויות חדשות או קביעת מדיניות ממשלתית חדשה שתעודד אכלוס מסיבי של התנחלויות קיימות.
ישראל וחוקת רומא > רמת הגולן

בדצמבר 2021 קיבלה ממשלת ישראל בראשות נפתלי בנט את החלטה 864, שמטרתה עידוד צמיחה דמוגרפית בת קיימא ביישובי המועצה האזורית גולן ובקצרין.
בהתבסס על מחויבותה של חוקת רומא למנוע שינוי דרסטי של הרכב האוכלוסייה בשטח הכבוש, הארגונים עדאלה ומרכז אלמרסד (המרכז הערבי לזכויות האדם ברמת הגולן) פנו ליועץ המשפטי לממשלה ולראש הממשלה בדרישה לבטל החלטה זו.