stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שנטל אקרמן
פילמוגרפיה

| שנה | כותרת | אורך | הערות | אנגלית |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1968 | קפיצה לעיר שלי | 13 דקות |  | Blow up My Town |
| 1971 | הילד האהוב או אני משחקת להיות אישה נשואה | 35 דקות |  | The Beloved Child, or I Play at Being a Married Woman |
| 1972 | החדר 1 | 11 דקות | אקרמן הייתה גם העורכת של הסרט | The Room 1 |
| 1972 | החדר 2 | 11 דקות | אקרמן הייתה גם העורכת של הסרט | The Room 2 |
| 1972 | מלון מונטריי | 62 דקות |  |  |
| 1973 | ה-15/8 | 42 דקות | בבימוי משותף עם סמי שלנגרבאום. אקרמן הייתה גם מצלמי הסרט, וגם ערכה אותו. |  |
| 1973 | לתלות יונקרים | 90 דקות | לא גמור |  |
| 1974 | אני, אתה, הוא, היא | 90 דקות |  |  |
| 1975 | ז'אן דילמן, רחוב דו קומרס 23, בריסל 1080 | 201 דקות |  |  |
| 1976 | חדשות מהבית | 85 דקות |  |  |
| 1978 | פגישות עם אנה | 127 דקות |  | Meetings with Anna |
| 1980 | תגידי לי | 127 דקות | סרט טלוויזיה | Tell Me |
| 1982 | כל הלילה | 89 דקות |  | All Night Long |
| 1983 | שנות ה-80 | 82 דקות |  | The Eighties |
| 1983 | יום אחד פינה שאלה אותי | 57 דקות |  | One Day Pina Asked Me |
| 1983 | האיש עם המזוודה | 60 דקות |  | The Man With the Suitcase |
| 1984 | אני רעבה, קר לי | 12 דקות | סרט קצר על פריז 20 שנים מאוחר יותר | I'm Hungry, I'm Cold |
| 1984 | ניו יורק, ניו יורק | 8 דקות | נאבד |  |
| 1984 | מכתב מיוצר סרטים | 8 דקות |  | Letter from a Filmmaker |
| 1986 | שנות ה-80 הזהובות | 96 דקות |  | Golden Eighties |
| 1986 | עצלות | 14 דקות | סרט קצר על 7 נשים ו-7 חטאים | Sloth |
| 1986 | הפטיש | 4 דקות |  | The Hammer |
| 1986 | מכתבים הביתה | 104 דקות |  |  |
| 1986 | מאלט-סטיבנס | 7 דקות |  |  |
| 1989 | סיפורים אמריקאים: אוכל, משפחה ופילוסופיה | 92 דקות | נכנס לפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-39 של ברלין  | American Stories: Food, Family, and Philosophy |
| 1989 | שלוש הסונטות האחרונות של פרנץ שוברט | 49 דקות |  | Franz Schubert's Last Three Sonatas |
| 1989 | שלושה בתים על השם סאשר | 12 דקות |  | Three Stanzas on the Name Sacher |
| 1991 | לילה ויום | 90 דקות | נכנס לפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-48 של וניס | Night and Day |
| 1992 | המהלך | 42 דקות |  | Moving In |
| 1992 | נגד שכחה | 110 דקות | אקרמן ביימה חלק אחד | Against Oblivion |
| 1993 | מהמזרח | 107 דקות |  | From the East |
| 1993 | דיוקנה של נערה צעירה בסוף שנות ה-60 בבריסל | 60 דקות |  | Portrait of a Young Girl at the End of the 1960s in Brussels |
| 1996 | ספה בניו-יורק | 108 דקות |  | A Couch in New York |
| 1997 | שנטל אקרמן על שנטל אקרמן | 64 דקות |  |  |
| 1999 | דרום | 71 דקות |  | South |
| 2000 | השבוי | 118 דקות | בשיתוף פעולה עם אריק דה קויפר | The Captive |
| 2002 | מהצד השני | 103 דקות | אקרמן הייתה גם אחת משלושת הצלמים של הסרט | From the Other Side |
| 2004 | מחר אנחנו זזים | 110 דקות | בשיתוף פעולה עם אריק דה קויפר | Tomorrow We Move |
| 2006 | שם | 78 דקות | אקרמן הייתה גם הצלמת ביחד עם רוברט פנץ. |  |
| 2007 | לילה על שאנגחאי | 60 דקות |  |  |
| 2011 | האיוולת של אלמאייר | 127 דקות |  | Almayer's Folly |
| 2015 | לא סרט משפחתי | 115 דקות | הייתה גם הצלמת של הסרט | No Home Movie |
לקריאה נוספת

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא דורש תיקונים טכניים ותוכניים.
טרי סולטן (עורכת), שנטל אקרמן: לנוע בזמן ובחלל. יוסטון, טקסס: Blaffer בגלריה, במוזיאון לאמנות של אוניברסיטת יוסטון; ניו יורק, ניו יורק: מופצים על ידי ד. א. פ./מופץ אמנות מוציאים לאור, 2008.
פביאן Liptay, Margrit Tröhler (ed.): שנטל אקרמן. מינכן: מהדורה טקסט + kritik, 2017.
White, Jerry (2005). "Chantal Akerman's Revisionist Aesthetic". in Jean Petrolle & Virginia Wright Wexman. Women & Experimental Filmmaking. Urbana: University of Illinois. ISBN 0252030060.
Smith, Dinitia (26 באפריל 1998). "Chantal Akerman and the Point of Point of View". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
Rosen, Miriam (1 באפריל 2004). "In Her Own Time". Artforum International. אורכב מ-המקור ב-2016-04-10. נבדק ב-14 במאי 2015. {{cite journal}}:  (עזרה)
Searle, Adrian (15 ביולי 2008). "Smoke and mirror-images". The Guardian. London. נבדק ב-14 במאי 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
Gandert, Sean (28 באוגוסט 2009). "Salute Your Shorts: Chantal Akerman's Saute ma ville". Paste. נבדק ב-14 במאי 2015. {{cite journal}}:  (עזרה)
Schenker, Andrew (15 בינואר 2010). "Eclipse Series 19: Chantal Akerman in the Seventies". Slant Magazine. נבדק ב-23 באוגוסט 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
McGill, Hannah (4 בנובמבר 2012). "Leading the Way for the Flair Ladies". The Sunday Herald. Washington, D.C. אורכב מ-המקור ב-2016-04-09. נבדק ב-14 במאי 2015 – via HighBeam Research. {{cite news}}:  (עזרה)
הולי רוג'רס וג'רמי ברהם (ed.): את צליל ומוזיקה ניסיונית של הסרט. ניו יורק: הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2017.
הערות שוליים

↑  "Chantal Akerman, Whose Films Examined Women's Inner Lives, Dies at 65". The New York Times.
↑   נירית אנדרמן, ז'אן דילמאן, שנבחר לסרט הטוב ביותר בכל הזמנים, פשוט מתאר חיים רגילים של נשים בעולם כולו, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2022
↑  Foster, Gwendolyn Audrey, ed. (2003). Identity and Memory: The Films of Chantal Akerman. SIU Press. p. 204. ISBN 978-0809325139.
↑  Romney, Jonathan. "Chantal Akerman obituary". the Guardian. נבדק ב-2015-10-10.
↑  "Chantal Akerman: My family and other dark materials". www.thejc.com. נבדק ב-2016-02-27.
↑  Margulies, Ivone. "A Matter of Time: Jeanne Dielman, 23, quai du Commerce, 1080 Bruxelles". The Criterion Collection. נבדק ב-18 באוגוסט 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Margulies, Ivone (1996). Nothing Happens: Chantal Akerman's hyperrealist everyday. Durham: Duke University Press. p. 2. ISBN 0-8223-1723-0.
↑  Donadio, Rachel (25 במרץ 2016). "The Director's Director: Chantal Akerman". New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Akerman, Chantal; Sultan, Terrie (2008). Chantal Akerman: Moving Through Time and Space. Bluffer Gallery, Art Museum of the University of Houston: Distributed Art Publishers. p. 7.
↑  עידו רוזן, מתה יוצרת הקולנוע שנטל אקרמן, באתר ynet, 6 באוקטובר 2015
↑  "Paradise Films - Movies". Paradisefilms.be. 2014-01-30. אורכב מ-המקור ב-2014-11-05. נבדק ב-2016-02-21.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257415905171  PLWABN: 9810603741305606  BIBSYS: 90929440  BNE: XX1306981  BnF: cb11888254r (data)  CiNii: DA08906635  GND: 119302004  ICCU: SBLV180082  ISNI: 0000 0001 2279 6458  LCCN: n80071359  MusicBrainz: a765fb94-353c-4417-ad6a-059bf0280d86  NKC: jo2002104842  NLA: 36051105  NLK: KAC201228263  NSK: 000611016  NTA: 073341045  PIC: 309963  RERO: 02-A002914102  RKD: 120532  SELIBR: 394898  SNAC: w6d232jc  SUDOC: 034413545  Trove: 1202326  ULAN: 500116304  VIAF: 49220690   WorldCat (עם VIAF): 49220690
פרנק נלסון קול

| --- | --- |

 לידה:  20 בספטמבר 1861 אשלנד, ארצות הברית 
 פטירה:  26 במאי 1926 (בגיל 64) ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד 
 מנחה לדוקטורט:  פליקס קליין 
 מוסדות:  אוניברסיטת מישיגן (1888–1895)  אוניברסיטת קולומביה (1895–1926)  אוניברסיטת הרווארד (1886–1888) 
 תלמידי דוקטורט:  אריק טמפל בל, ג'ורג' אברם מילר, לואיס וייזנר 
 הערות:  על שמו נקרא פרס קול של החברה האמריקאית למתמטיקה
 
פרנק נלסון קול (באנגלית: Frank Nelson Cole‏, 20 בספטמבר 1861 – 26 במאי 1926) היה מתמטיקאי אמריקני.
קורות חייו

נולד באשלנד, מסצ'וסטס ולמד באוניברסיטת הרווארד, שם הרצה על מתמטיקה משנת 1885 עד 1887.
מאוחר יותר, עבד באוניברסיטת מישיגן ואוניברסיטת קולומביה. הוא הפך למזכיר של החברה האמריקאית למתמטיקה ב-1895 ולעורך של הרבעון שלה ב-1897.
קול פרסם מספר מאמרים חשובים, ביניהם "ההשתנות היומית של הלחץ הברומטרי" (1892).
ב-1903 נתן קול את הרצאתו המפורסמת בעת כינוס של החברה האמריקנית למתמטיקה, בה זיהה את הגורמים של מספר מרסן, M67. אדואר לוקאס הוכיח כבר ב-1876 כי M67 מתפרק לגורמים, כלומר הוא אינו מספר ראשוני, אך לא הצליח למצוא את הגורמים עצמם. במהלך "ההרצאה" של קול, הוא ניגש אל הלוח וחישב, תוך שמירה על שתיקה מוחלטת, את ערכו של M67 (הוא 2 בחזקת 67, פחות 1). התשובה הייתה 147,573,952,589,676,412,927. לאחר מכן עבר קול לצידו השני של הלוח, כתב את המכפלה 193,707,721 x 761,838,257,287 וחישב אותה על הלוח במלואה. לאחר שהשלים את החישוב והדגים כי התוצאה זהה ל-M67, חזר למושב, לאחר שלא אמר אפילו מילה אחת במהלך ההרצאה, שנמשכה שעה שלמה. הקהל הגיב בתשואות. לאחר מכן הודה קול כי מציאת הגורמים ארכה "שלוש שנים של ימי ראשון" .
קול מת בניו יורק בגיל 64. על שמו ולכבודו נקרא פרס קול של החברה האמריקנית למתמטיקה.
פסיון הדם

| פסיון הדם |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פסיוניים
סוג:: Ithaginis
מין:: פסיון הדם
שם מדעי
 Ithaginis cruentus ‏הארדוויק, 1821

פסיון הדם (שם מדעי: Ithaginis cruentus) הוא מין עוף יחיד בסוגו ממשפחת הפסיוניים, הנפוץ בהרי ההימלאיה במדינות: נפאל, הודו, בהוטן וסין ולשעבר גם בטיבט. הוא מין נפוץ ומצב השימור שלו מוגדר "ללא חשש", אך לאחרונה חלה ירידה באוכלוסיותיו. מקור שמו הוא בצבע האדום העז של פניו.
לפסיון הזכר מקור חזק ושחור, פנים אדומות עם סימונים שחורים, נוצות פלומה שחורות בין המקור לעין. נוצותיו בצבע אפור-כהה והבטן ירוקה-בהירה. קצה הגוף והזנב אדומים וחומים. אורך הפסיונים עד 43 ס"מ.
הנקבה חומה ברובה, אך העיגול סביב עיניה אדום כמו אצל הזכר.
פסיון הדם הוא הציפור הלאומית של מדינת סיקים בהודו.
עד כה זוהו 12 תת-מינים של פסיון הדם. יש עוד שלושה מינים שסיווגם שנוי במחלוקת בקרב החוקרים.
הערות שוליים

↑  פסיון הדם באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282676105171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מדריכת חי"ר

צוערת בקורס מדריכות חי"ר של ביסלמ"ח בצה"ל.
מדריכת חי"ר הוא תפקיד בצה"ל לבנות. התפקיד כולל הדרכה מקצועית של לוחמי חיל הרגלים בחטיבות השונות: גולני, גבעתי, נח"ל, צנחנים וכפיר במקצועות החי"ר השונים, כגון בתפעול וירי בכלי נשק שונים. תפקיד זה מוצע במסגרת תפקידי תומכי לחימה תחת זרוע היבשה.
תפקיד מדריכת החי"ר הוא להעביר ללוחמים בחיל הרגלים הכשרות מקצועיות אודות אמצעי לחימה ורכבים קרביים משוריינים. החיילות מעבירות את תכנים אלו בבסיסי אימון חטיבתיים, בבסיסי אימון פיקודיים וכן בבסיס המרכז הלאומי לאימונים ביבשה בצאלים. ההדרכה משלבת מגוון נושאים כדוגמת: אמצעי תצפית, מרגמות, רקטות וטילים נגד טנקים, נשקים אישיים (רובה סער), נגמ"שים, הדרכות עיוניות ועוד.
קמ"ד
ההכשרות המקצועיות נעשות במגוון רחב של מגמות:
שו״ב (שליטה ובקרה) - רגלי, רכוב.
מאמן לחימה(סימולטור)
כלי רתק - מק"כ, מקל"ר, מרגמה 60 ומקל"רון.
נמ"ח -  מטול M203‏, M72 לאו, מטול M320,  מטאדור (רקטה), יתד, חולית
נהיגת נגמ"ש (M-113), נהיגה באכזרית, נהיגה בנמ"ר לאוכו'.
טיל גיל ממשפחת ה ספייק אמצעי תצפית משוכללים כמו עמית ועמית איכון
שיבוץ לתפקיד זה נקבע על ידי יחידת מיטב ומתבצע על ידי זרוע היבשה. על מנת לקבל מיונים לתפקיד זה יש לוודא שהוא אכן מופיע במנילה של המתגייסת. ובמידה והתפקיד לא מופיע, יש להגיש בקשה לשיבוץ בזרוע יבשה או מקצין מיון במיטב. ישנה חשיבות רבה לשרת בתפקיד זה. מדריכות החי"ר אינן משרתות כלוחמות בפועל, אך הן אלו שיכשירו את דור העתיד של הלוחמים בחטיבות השונות של חיל הרגלים.  לאחר תהליך החיול בבקו"ם, מתחיל תהליך ההכשרה בתפקיד. טירונות שאורכת כשבועיים וחצי ולאחריה קורס ההדרכה המעשי. משך הטירונות והקורס ביחד הוא כחודשיים וחצי. לאחר מכן מתקיים שיבוץ של בוגרות הקורס להמשך הכשרות מקצועיות. כמו כן יש אפשרות להשתבץ להיות במגמת קליעה ובמגמת צלפים המתקיימות בבסיס אחר באזור ירושלים.
השיבוץ הסופי הוא בבא"חים - בסיסי אימון חטיבתיים ובבא"פ - בסיס אימון פיקודי או בביסלח 17.
גרגוריוס מטור

| --- | --- |

פסלו של גרגוריוס מטור המוצג במוזיאון הלובר
 לידה:  30 בנובמבר 538 קלרמון-פראן, צרפת 
 פטירה:  נובמבר 594 (בגיל 55) טור, האימפריה הפרנקית 
 שם לידה:  Georgius Florentius Gregorius 
 תפקיד:  בישוף (573) 
 השקפה דתית:  נצרות, הכנסייה הקתולית 
 
גרגוריוס מטור (בערך 30 בנובמבר 538 - 17 בנובמבר 594) היה היסטוריון גאלו-רומי ובישוף טור.
נחשב לראשון ההיסטוריונים הפרנקים.
ביוגרפיה

גרגוריוס נולד בעיר קלרמון (כיום קלרמון-פראן בחבל אוברן בצרפת) לפלורנטיוס, שהיה סנאטור של קלרמון, ולארמנטריה השנייה, שהייתה בת למשפחת בישופים ענפה. הוא למד אצל דודו, גאל הראשון בישוף קלרמון שמת ב-551. ב-563 נשלח אל ניזייה, בישוף ליון (שהיה דודו מצד אמו) כדי להשלים את לימודיו. חינוכו הנוצרי לא כלל ספרות קלאסית עתיקה, ופעמים רבות הוא התלונן על חוסר שליטה בדקדוק לטיני. אם כי הכיר את שירת ורגיליוס, גרגוריוס שהיה איש דת קתולי, הסתייג ממנה וכתב: "אל לנו להתייחס לסיפורי אגדה שקריים אלה, מפחד שניפול קורבן למוות הנצחי".
ביצירתו החשובה "עשרת ספרי ההיסטוריה" ציטט קטעים מן הוולגטה (אחד מן החשובים שבתרגומי המקרא ללטינית). יש סבורים כי קרא תרגום זה באופן יסודי.
ב-573 נבחר לבישוף העיר טור, כנראה בהשפעתם של סיגברט הראשון מלך אוסטרזיה ושל המלכה ברונהילדה מאוסטרזיה. הוא בילה את רוב שנותיו בעיר זו, אם כי לעיתים ביקר בפריז. הוא הכיר באופן אישי את רוב המנהיגים הפרנקים, ובהם ארבעה מלכים מן השושלת המרובינגית: סיגברט הראשון, מלך אוסטרזיה, כילפריך הראשון, מלך נויסטריה, גונתרם, מלך בורגונדיה וכילדברט השני, מלך אוסטרזיה. הוא לא חדל מלגנות את מעשי התככים של מנהיגי הפרנקים, ובמיוחד של המלך כילפריך הראשון ושל המלכה פרדגונד, שאותה האשים ברצח פרטקסטאטוס, בישוף רואן (25 בפברואר 586). גרגוריוס מת בעיר טור שבה שימש כבישוף במשך 21 שנה.
יצירתו

יצירתו העיקרית "עשרת ספרי ההיסטוריה", אותם החל לכתוב בהיותו בן 38, עוסקת בעיקר בהיסטוריה של הפרנקים. בארבעת הספרים הראשונים הוא מתאר את ההיסטוריה העולמית. הוא מתחיל בבריאה, אך עובר במהרה להתנצרותה של גאליה. הוא מתאר את חייו ואת תקופתו של מרטין מטור, את התנצרותם של הפרנקים ואת כיבוש גאליה בהנהגתו של כלוביס הראשון. הוא ממשיך בתיאור מפורט יותר של התקופה שעד מותו של סיגברט הראשון ב-575.
הספרים החמישי והשישי מסתיימים עם מותו של כילפריך הראשון ב-584. במשך התקופה שבה כילפריך שלט בטור, יחסיו עם גרגוריוס היו בכל רע. אחרי שנפוצו שמועות כי גרגוריוס חילל את כבודה של המלכה, כלא אותו כילפריך והעמידו לדין באשמת בגידה, מה שסיכן את מעמדו כבישוף וכמעט שעלה לו בחייו. החלק המעניין ביותר נמצא בסוף הפרק השישי, שבו גרגוריוס מתייחס לאופיו המרושע של כילפריך ומגנה אותו כאיש תככים. ארבעת הספרים האחרונים מתייחסים בעיקר לענייניו הפרטיים של גרגוריוס עד 591.
היות שהיה בישוף קתולי הוא התייחס גם לתופעת האריאניות ששררה עדיין בקרב הוויזיגותים. במבוא ליצירתו "היסטוריה של הפרנקים" הוא מביע את תמיכתו  בהשקפה הקתולית באשר לטבעו של ישו. הוא מתייחס בלעג ובוז אל היהודים ומציין כי חייו של כלוביס הראשון שקיבל על עצמו את הנצרות היו יפים בהרבה מאלה של עובד אלילים.
יצירתו זו היא בעלת חשיבות היסטורית ניכרת היות שהיא מתארת את תקופת המעבר מן העולם של האימפריה הרומית לזה של ימי הביניים, ואת ייסודה של ממלכת צרפת שנשארה גדולה באופן יחסי לארצות אחרות באירופה במונחים של אוכלוסייה ושל טריטוריה. במשך מאות השנים הבאות יצירה זו הורחבה בידי מחברים לא ידועים תחת השמות "פרדגאר" ו"פרדגאר המזויף". יצירתו המקורית של גרגוריוס ראתה אור לראשונה בפריז ב-1561.
ספרו "חיי אבות" כולל הגיוגרפיה של עשרים מן המפורסמים שבאנשי הדת הנוצריים בגאליה של ימי הביניים המוקדמים, ובהם כמרים, בישופים, נזירים, אבות מנזר, פרושים ומתבודדים. ההגיוגרפיות שלו מהוות מקור שאין לו ערוך לסיפורי מעשיות המעשירים אותנו בהבנת דרך חייה ואמונתה הדתית של גאליה המרובינגית.
הערות שוליים

↑  יצחק חן, ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ג, יחידה 7, עמ' 180.
↑  אורה לימור, "התנצרותו של כלוביס", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ב, יחידה 3, פרק א, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ג 2003, עמ 22.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262057605171  PLWABN: 9810649118205606  BIBSYS: 90131410  BnF: cb11905825m (data)  CANTIC: a10095792  CiNii: DA00364288  GND: 118697439  HDS: 010304  ICCU: RAVV055355  ISNI: 0000 0001 2144 2316  LCCN: n80128596  LNB: 000074054  NDL: 00441670  NKC: jn19981001355  NLA: 35149546  NLG: 141133  NSK: 000192234  NTA: 070516855  RERO: 02-A000074328  SELIBR: 187796  SNAC: w6nw354p  SUDOC: 026902133  Trove: 842785  VcBA: 495/22836  VIAF: 95289837   WorldCat (עם VIAF): 95289837
המשלחת השוודית לאנטארקטיקה

האי סנואו היל, ינואר 1999
המשלחת השוודית לאנטארקטיקה (1901–1904) הייתה משלחת מדעית אל חצי האי האנטארקטי בפיקודם של אוטו נורדנשלד וקארל אנטון לרסן.
רקע

אוטו נורדנשלד, גאולוג וגאוגרף שוודי, ארגן משלחת מדעית אל חצי האי האנטארקטי ועמד בראשה. הפיקוד נמסר לחוקר אנטארקטיקה מנוסה, קארל אנטון לרסן, שמילא את תפקיד רב החובל של האונייה אנטארקטיק. בעברו פיקד על משימת איתור לווייתנים בשנים 1893-1892. למסע יצאו גם שבעה מדענים נוספים ו-16 קצינים ומלחים. ב-16 באוקטובר 1901, הפליגה "אנטארקטיק" בפיקודו של קארל אנטון לרסן מנמל גטבורג ועליה משלחתו של נורדנשלד ליבשת אנטארקטיקה.
על אף סופה והתלאות הקשות שהתנסתה בהן, תוכר המשלחת כהצלחה מדעית, שאנשיה חקרו חלק גדול מן החוף המזרחי של ארץ גרהאם, לרבות כף הגעגועים, האי רוס, קבוצת איי ג'וינוויל וארכיפלג פאלמר. המשלחת, שגילתה והביאה עמה ממצאים גאולוגיים ודגימות של בעלי חיים ימיים, הקנתה לנורדנשלד תהילה רבת-שנים בארצו, אבל עלותה העצומה הותירה אותו שקוע בחוב כבד.
שני איים אנטארקטיים חשובים קשורים במשלחת זו. הראשון הוא סנואו היל, שם עשו אוטו נורדנשלד וחמישה מעמיתיו שני חורפים (האחד מתוכנן והשני כפוי, עקב טביעתה של אוניית החילוץ "אנטארקטיק"). האי השני הוא האי פולט, שם נתקע צוות ה"אנטארקטיק" מפברואר 1903 עד נובמבר 1903.
האי סנואו היל

בדרכו אל האי סנואו היל בשנת 1901, עבר נורדנשלד דרך בואנוס איירס, שם סיפקה לו ממשלת ארגנטינה צידה וסיוע אחר בתנאי, שיצרף לקבוצה החורפת שלו קצין צי ארגנטינאי צעיר, סגן חוסה סובראל. גם הצייר האמריקאי פרנק וילברט סטוקס הצטרף למשלחת ועשה שנתיים עם נורדנשלד באי סנואו היל. ב-1903 ארגנה ממשלת ארגנטינה שליחות הצלה עם הקורבטה "ארא אורוגוואי", שהחזירה בהצלחה את כל חברי משלחת נורדנשלד ששרדו בחיים.
האי פולט

אחרי טביעת אונייתם, שנמחצה בקרח במרחק כ-40 ק"מ מן האי, הגיעו עשרים האנשים שהיו על ה"אנטארקטיק" אל האי בסירת הצלה ובנו שם מבנה אבן איתן, כפול-קירות, ששרידיו עודם נראים לעין גם היום. מלבד הצידה הזעומה שהביאו עמם מן האונייה, התקיימו האנשים על כאלף הפינגווינים שקטלו, כמו גם על ביציהם.
לקריאה נוספת

Antarctica. Sydney: Reader's Digest, 1985, pp. 152–159.
Child, Jack. Antarctica and South American Geopolitics: Frozen Lebensraum. New York: Praeger Publishers, 1988, pp. 69, 72.
Lonely Planet, Antarctica: a Lonely Planet Travel Survival Kit, Oakland, CA: Lonely Planet Publications, 1996, p. 302.
Stewart, Andrew, Antarctica: An Encyclopedia. London: McFarland and Co., 1990 (2 volumes).
U.S. National Science Foundation, Geographic Names of the Antarctic, Fred G. Alberts, ed. Washington: NSF, 1980.
Nordenskiöld, Otto Antarctica: or, Two years amongst the ice of the South Pole (Macmillan. 1905)
האי פולט 2004
הגביע האיסלנדי

| --- | --- |


 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1960
 ארגון מפעיל:  התאחדות הכדורגל האיסלנדית
 מספר מתמודדים:  72
 מדינות משתתפות:  איסלנד איסלנד
 יבשת:  אירופה
 זוכה:  קו.אר. אקוריירי  (2024)
 הכי הרבה זכיות:  קו. אר. רייקיאוויק  (14 זכיות)
 מפעל מקביל:  ליגת העל האיסלנדית
 https://www.ksi.is/
 
הגביע האיסלנדי (באיסלנדית: Bikarkeppni karla í knattspyrnu - Mjólkurbikarinn, בתרגום לעברית: "תחרות הגביע בכדורגל גברים - גביע החלב") הוא טורניר בשיטת "נוקאאוט" המתקיים מדי שנה מאז 1960, והוא נחשב לתחרות השנייה בחשיבותה בכדורגל האיסלנדי, אחרי ליגת העל האיסלנדית. משחק הגמר משוחק באופן מסורתי באמצע ספטמבר, באצטדיון הלאומי - אצטדיון לוגארדאלסוודלור. הזוכות בגביע מהמדינה, מעפילות למוקדמות הליגה האירופית.
תוצאות לפי קבוצה

|  | קבוצה | מספר זכיות | מספר סגנויות | עונות זכייה | עונות סגנות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | קו. אר. רייקיאוויק | 14 | 5 | 1960, 1961, 1962, 1963, 1964, 1966, 1967, 1994, 1995, 1999, 2008, 2011, 2012, 2014 | 1989, 1990, 2006, 2010, 2015 |
| 2 | ואלור רייקיאוויק | 11 | 3 | 1965, 1974, 1976, 1977, 1988, 1990, 1991, 1992, 2005, 2015, 2016 | 1966, 1978, 1979 |
| 3 | IA אקרנס | 9 | 10 | 1978, 1982, 1983, 1984, 1986, 1993, 1996, 2000, 2003 | 1961, 1963, 1964, 1965, 1969, 1974, 1975, 1976, 1999, 2021 |
| 4 | פראם רייקיאוויק | 8 | 10 | 1970, 1973, 1979, 1980, 1985, 1987, 1989, 2013 | 1960, 1962, 1977, 1981, 1984, 1986, 1995, 2002, 2005, 2009 |
| 5 | איי. בי. וי. | 5 | 7 | 1968, 1972, 1981, 1998, 2017 | 1970, 1980, 1983, 1996, 1997, 2000, 2016 |
| 6 | ויקינגור רייקיאוויק | 5 | 2 | 1971, 2019, 2021, 2022, 2023 | 1967, 2023 |
| 7 | קפלוויק | 4 | 6 | 1975, 1997, 2004, 2006 | 1973, 1982, 1985, 1988, 1993, 2014 |
| 8 | הפנרפיירדיר | 2 | 6 | 2007, 2010 | 1972, 1991, 2003, 2017, 2019, 2022 |
| 9 | פישקיר | 2 | – | 2001, 2002 | – |
| 10 | קיי. אי. אקוריירי | 1 | 4 | 2024 | 1992, 2001, 2004, 2023 |
| 11 | פרייד'פליק | 1 | 2 | 2009 | 1971, 2018 |
| 12 | UMF שטיארנן | 1 | 2 | 2018 | 2012, 2013 |
| 13 | IBA אקוריירי | 1 | – | 1969 | – |
| 14 | פיולניר | – | 2 | – | 2007, 2008 |
| 15 | UMF גרינדוויק | – | 1 | – | 1994 |
| 16 | קו. אר. רייקיאוויק ב' | – | 1 | – | 1968 |
| 17 | KF לייפטור | – | 1 | – | 1998 |
| 18 | מ.כ. וידיר | – | 1 | – | 1987 |
| 19 | ת'ור אקוריירי | – | 1 | – | 2011 |
הערות שוליים

| טורנירי גביע לאומיים בכדורגל (אופ"א) |
| --- | --- | --- |
| מפעלי הווה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • איי פארו • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנגליה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בוסניה והרצגובינה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גיברלטר • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • ויילס • טורקיה • יוון • ישראל • לוקסמבורג • ליכטנשטיין • לטביה • ליטא •  מולדובה • מונטנגרו • מלטה • צפון מקדוניה • נורווגיה • סן מרינו • סלובניה • סלובקיה • ספרד • סקוטלנד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צפון אירלנד • צרפת • קוסובו • קזחסטן • קפריסין • קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| מפעלי עבר | ברית המועצות • הגביע היוגוסלבי  • מזרח גרמניה • סרביה ומונטנגרו • צ'כוסלובקיה |  |
משה שם טוב

| --- | --- |

 לידה:  30 באפריל 1924 כ"ו בניסן ה'תרפ"ד 
 פטירה:  25 בדצמבר 2005 (בגיל 81) כ"ד בכסלו ה'תשס"ו 
 מדינה:  ישראל 
 
מימין לשמאל: משה שם טוב, רוני מילוא ושרה לנסמן, באמפיתיאטרון וואהל בפארק הירקון, 1994
משה שם טוב (כ"ו בניסן ה'תרפ"ד, 30 באפריל 1924 – כ"ד בכסלו ה'תשס"ו, 25 בדצמבר 2005) היה יושב ראש הוועד המרכזי של אגודת החרשים בישראל (אח"א) במשך 17 שנים רצופות, מ-1972 עד 1989.
חייו האישיים

שם טוב נולד בבולגריה באפריל 1924 ועלה לישראל בגיל 24 ב-31 ביולי 1948.
הוא נישא לפינה ונולדו להם שני ילדים שומעים.
שם טוב התגורר בבת ים וניהל עם אחיו השומע עסק ביפו לייצור והרכבת תריסים וחלונות. שם טוב ידע גם את שפת הסימנים של יהודי אלג'יריה.
שם טוב וקהילת החירשים בישראל ומחוצה לה

שם טוב היה יושב ראש אח"א בשנים שבהן אפשרויות התקשורת היו מצומצמות, ולא היה תרגום בשידורי הטלוויזיה בעברית, גם לא כתוביות. שם טוב היה בקשר שוטף עם ארגוני חירשים יהודיים ובינלאומיים, וייצג את אח"א כחברה מן המניין בפדרציה העולמית של החירשים (אנ').
בין 19 ל-23 במרץ 1973 התקיים במלון "פאן אמריקן" בבת-ים הכינוס הבינלאומי הרביעי על בעיות חירשות, שאורגן על ידי אח"א בחסות הפדרציה העולמית של החירשים.
ב-1974 פנתה עמותת "שמע" אל אח"א וביקשה להסיר את המילה אילמים משם האגודה. שם טוב נענה לבקשת "שמע", ושם האגודה נקבע כ"אגודת החרשים בישראל" במקום "אגודת החרשים-אילמים בישראל". כיום היא נקראת "אגודת החירשים בישראל".
להקת קול ודממה

שם טוב, כבעל רקע תיאטרלי[דרושה הבהרה], קידם[דרושה הבהרה] את להקת "קול ודממה".[דרוש מקור][מפני ש...]
הפגנת החירשים הראשונה

ב-16 בפברואר 1984 ארגן שם טוב את הפגנת החירשים הראשונה מול משכן הכנסת בירושלים. המפגינים דרשו הכרה בחירשים כנכים לכל דבר.
הערות שוליים

↑  תמונת שם טוב במשרדי אח"א עם תקופת כהונתו, בעמוד הפייסבוק של אגודת החירשים בישראל, 22 בינואר 2019
↑  ביטאון "דממה שלנו", ביטאון אגודת החירשים בישראל – המרכז (הוועד המרכזי), גיליון 103, אגודת החרשים בישראל, מרץ–אפריל 1973
↑  פורסם בביטאון אח"א "מבט שלנו", גיליון יוני 1987, עמוד 22, על ידי עורך הביטאון והמוציא לאור, העיתונאי יורם בר יוסף
↑  יעקב בר־און, משה אפרתי: יחוד וייצוג, מעריב, 15 באוקטובר 1980
↑  נאוה כהן, "אנחנו זועקים בדממה", מעריב, 16 בפברואר 1984
משה שם טוב לוחץ את ידו של ד"ר דרגולוב ווקוטיץ', נשיא הפדרציה העולמית של החירשים (אנ') בכנס הבינלאומי הרביעי לחירשות בבת ים, 1973.
טקס חנוכת בית הלן קלר המחודש בתל אביב 1987, אחרי מימון שיפוצים על ידי הנדבן ליאון מוו. משמאל לימין: חיים אפטר, יו"ר אח"א לשעבר ומזכיר ארגון עולמי של חרשים יהודים; ראש עיריית תל אביב שלמה להט; משה שם טוב; חוה סביר מנכ"ל אח"א; ליאון מוו; יהודה זינו, מנהל בית הלן קלר באח"א סניף תל אביב.
Oom-Pah-Pah

Oom-Pah-Pah (בעברית: אום פה פה) הוא שיר תוסס ונועז מהמחזמר "אוליבר!" מאת ליונל בארט. במחזמר, את השיר מבצעת ננסי, יחד עם קהל הלקוחות של בית המרזח "שלושת הנכים". המילה "Oom-Pah-Pah" משמשת כתחליף בלשון נקיה עבור שיכרון וניאוף; עם זאת, כפי שמציין השיר, המשמעות של המילה היא מלוכלכת רק על פי האופן שבו המאזין מפרש אותה. אמנם זה לא שיר מיוזיק הול מקורי, השיר מתייחס לז'אנר זה, ובעל מספר מאפיינים (למשל: קצב) זהים למספר שירי שלהי המאה ה-19, כמו למשל "Ta-ra-ra Boom-de-ay".
במחזמר, השיר פותח את המערכה השנייה, ולא תורם דבר לקידום העלילה. בגרסת סרט הקולנוע משנת 1968, השיר עבר לקראת סוף המערכה השנייה, וקיבל מטרה דרמטית: ביל סייקס מסרב לתת לננסי לקחת את אוליבר מתוך הפאב, כשהוא לא מודע לכך שהיא מנסה להעבירו לידיו של מר בראונלו, על מנת להציל אותו מידיהם של ביל, פייגין ועמיתיהם הכייסים. סייקס מורה לכלבו הנאמן בולסאי לשמור על אוליבר, בזמן שהוא שוקע בדיון עם פייגין. בשלב זה, ננסי מתחילה לשיר את השיר, ובהדרגה מצרפת עוד ועוד מיושבי הפאב לשירה קולנית בציבור, בתקווה שהרעש שלהם יפריע לסייקס לשמוע את נביחותיו של בולסאי, בזמן שהיא מגניבה את אוליבר החוצה.