היצע וביקוש
ביקורת על המודל

מודל הביקוש וההיצע ספג לאורך השנים ביקורת חריפה מכמה עברים. ביקורת חריפה על המודל הוטחה על ידי מרקסיסטים וסוציאליסטים. קרל מרקס, הוגה התורה המרקסיסטית, אימץ את תורת הערך של העבודה של סמית וריקרדו, הגורסת כי לכל מוצר יש מחיר מובנה, המבוסס על כמות העבודה הממוצעת שהושקעה בייצורו. הפער בין מחיר אינטרינזי זה ומחיר השוק של המוצרים, טען מרקס, מייצג את שיעור הניצול של היצרן את עובדיו. מודל הביקוש וההיצע מניח כי למוצר אין מחיר ידוע מראש, והמחיר בפועל נקבע כתוצאה מאינטראקציה בין ביקוש צרכני והיצע יצרני, ולכן עומד בסתירה לרעיון זה של מרקס.
עם הופעת תורת הערך השולי בתחילת שנות השבעים של המאה ה-19 נדחקו הצידה רעיונותיו הכלכליים של מרקס בתחום זה, אך הדים להם ניתן למצוא בביקורת מודרנית של נאו-מרקסיסטים ואחרים, ובמיוחד כזו המדגישה את כוחו של היצרן להכתיב את הביקוש למוצריו.
ביקורת מכיוון אחר הוטחה במודל על ידי קיינס והקיינסיאנים. קיינס כפר באפשרות קיומו של שוק חופשי תחרותי או של אינטראקציה בין היצע וביקוש, וטען כי הגורם המשפיע המרכזי בשוק הוא כמות הכסף העומדת לרשות הצרכן, וכי הגדלתה, ולו גם באופן אשלייתי, תוביל לגידול בביקוש. נוסף על־כך, גרסו הקיינסיאנים, לעיתים אין המחירים יורדים בהתאם לשינוי בביקוש, או שירידתם איטית ומוגבלת ולכן, בהתייחס למודל, מתקיים מצב של כשל שוק מתמיד.
ביקורת אחרת, מכיוון ליברלי, הועלתה כנגד האופן שבו שימש מודל ההיצע והביקוש בתחומי הכלכלה. כלכלנים ליברטריאנים ואוסטרים גרסו כי הגורם המשמעותי ביותר בשוק הוא העדפותיו של הצרכן ואלו משתנות מצרכן לצרכן, מזמן לזמן וממקום למקום. הנחות היסוד של המודל קבילות, אך רק כאשר מכירים בכך שהאדם הכלכלי הדמיוני הפועל בשוק זה אינו מייצג באופן כלשהו את המצב בשוק, שבו הייצור מוכתב על ידי העדפותיהם של הצרכנים, שהיצרנים מנסים לנבאן ולהיענות להן.
הכלכלן האוסטרלי סטיב קין מציג מספר ביקורות על מודל ההיצע והביקוש בספרו "הפרכת הכלכלה", תוך שימוש בהפרכות לוגיות וחישובים מתמטיים. קין מניח הנחות שונות שקיימות במודל הנאו-קלאסי ומגיע לכך שהנחות אלו סותרות הנחות אחרות של המודל. לדוגמה, שתי הנחות נפוצות הן שההיצע והביקוש אינם תלויים אחד בשני, וכי בטווח הקצר לפחות גורם ייצור אחד הוא קבוע ואינו ניתן לשינוי. קין טוען כי ההנחה הראשונה סבירה כשמדובר בשוק מצומצם יחסית – לדוגמה שוק החיטה, שכן עלייה בביקוש לחיטה תעלה את השכר רק לחלק קטן מהעובדים. אבל במקרה זה, ההנחה שלא ניתן לשנות גורמי ייצור במהירות היא לא מציאותית. ההנחה כי קשה להגדיל גורמי ייצור במהירות נכונה יותר עבור שווקים גדולים יותר – לדוגמה מגזר החקלאות במדינה מסוימת, אולם אז ההנחה כי ההיצע והביקוש אינם תלויים זה בזה פחות מציאותית, שכן אם יש גידול בביקוש לכלל מוצרי החקלאות, הצפי הוא לעלייה בשכר עובדי החקלאות, ומכיוון שזה סקטור גדול, העלייה בשכר צפויה להיתרגם גם לעלייה בביקושים. ביקורת אחרת של קין מתייחסת לנטייה של מודלים נאו-קלאסיים להתמקד בסלי מוצרים שמכילים מספר קטן של מוצרים (נניח צרכן שמתלבט בין סלים שונים המכילים בננות או תפוחים). קין טוען כי הדבר מציג מצג שווא של מודל אנליטי, שכן הסיבוכיות החישובית עולה במהירות עם הגידול במספר המוצרים. מספר סלי המוצרים האפשריים שצרכן נדרש להשוות ביניהם הוא לפחות 2 בחזקת מספר סוגי המוצרים (אם ווקטור שמציג סל מוצרים יכיל רק 0 לסימול של אי קניית המוצר ו-1 לקניית מוצר בודד). השוואה בין 100 סוגי מוצרים תדרוש השוואה בין 2 בחזקת 100 סלי-מוצרים. אם נניח שהצרכן מקדיש שנייה אחת לשם מתן ניקוד לכל סל, הדבר ידרוש 10 בחזקת 30 שניות, שהם כמה מיליארדי שנים. סופרמרקט מודרני מכיל כמה עשרות אלפי מוצרים ולכן ברור שהצרכן אינו יכול להשוות בין כל סוגי המוצרים בסופר, אלא עושה קיצורי דרך חישוביים שונים לדוגמה העדפה לקסיקוגרפית של מוצרים (איזה מוצר הכי חשוב לקנות), או השוואה רק בין סלים של מוצרים דומים.