stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוראוס
סמליות

האוראוס הוא סמל לאלה וואדג'ת. היא הייתה אחת מהאלוהויות המצריות המוקדמות ביותר ולעיתים קרובות צוירה כקוברה, מכיוון שהיא אלת הנחש. מרכז הפולחן שלה היה בפר-וודג'אט (אנ'), שלימים נקראה, בפי היוונים, בוטו (אנ'). היא הפכה לפטרונית של דלתת הנילוס ולמגינה של כל מצרים התחתונה. הפרעונים לבשו את האוראוס כקישוט ראש: או עם גופה של וואדג'ת על ראשם, או ככתר המקיף את הראש; זה הצביע על הגנתה של וואדג'ת וחיזק את תביעתו של פרעה על הארץ. בכל אופן שבו הוצג האוראוס על ראשו של פרעה, היה זה, למעשה, חלק מכתר פרעה. הפרעה הוכר רק על ידי לבישת האוראוס, מה שהעביר לגיטימיות לשליט. יש עדויות למסורת זו אפילו מתקופת הממלכה הקדומה במהלך האלף השלישי לפני הספירה. מספר אלות הקשורות או נחשבות להיבטים של וואדג'ת מתוארות כשהן גם לובשות את האוראוס.
בזמן איחוד מצרים, הצטרפה דמותה של נח'בת, האלה אשר מיוצגה כנשר לבן והחזיקה באותו תפקיד כמו הפטרון של מצרים העליונה, לדמותה של וואדג'ת על האוראוס שהקיפה את כתר הפרעונים ששלטו במצרים המאוחדת. החשיבות של הפולחנים הנפרדים שלהם מנעה מהם להתמזג כמו עם כל כך הרבה אלוהויות מצריות. יחד, הם נודעו בשם נבטי או שם שתי הגברות (אנ'), שהפכו למגינים ולפטרונים המשותפים של מצרים המאוחדת.
מאוחר יותר, הפרעונים נתפסו כביטוי של אל השמש רע, וכך גם האמינו שהאוראוס הגן עליהם על ידי יריקת אש על אויביהם מהעין הלוהטת של האלה. במספר יצירות מיתולוגיות, אומרים שעיניו של רע הן אוראוסים.
אוראוס הזהב של סנוסרת השני

בשנת 1919, לאחר חצי שעה בלבד של חפירה, החזיק העובד הקופטי חוסני איברהים (Hosni Ibrahim) בידיו את "האוראוס המוזהב של סנוסרת השני". הוחלט לבצע (המשך) "פינוי מלא" לחדרי הפירמידה באל-לחון (אנ') שבסקארה. תחילה בחדר המנחות החצוב, המוביל מהקבר, בדרום, חשפה מיד במחזוריות של ששת הסנטימטרים של הפסולת, את עיטור כתר האוראוס הזהוב.
לפני שנמצא קברו של תות ענח' אמון ב-1922, אוראוס הזהב היה לקישוט היחיד שנודע אי פעם שלבש פרעה קבור, וחשבו שהוא הועבר לפרעה הבא.
האוראוס המוזהב עשוי מזהב מלא, גובהו 6.7 ס"מ, עיניו שחורות עשויות גרניט, ראש נחש עשוי מלפיס לזולי אולטרה-מריני עמוק, כיסויו המתרחב משיבוצי קרנליאן כהים ושיבוצי טורקיז. כדי להרכיבו על כתר פרעה יוצרו שתי לולאות בזנבו שסיפקו את נקודות החיבור.
כהירוגליף

מלבד ייעוד האוראוס כקישוט לפסל או כקישוט על לבוש פרעה, הוא שימש גם לתכשיטים ולקמעות. עם זאת, שימוש חשוב נוסף הוא כהירוגליף.
ההירוגליף הפשוט ביותר הוא ה"קוברה" (האוראוס); אולם ישנן קטגוריות משנה, המתייחסות ל: האלה, כוהנת, האלה מנח'ית (אנ'), מקדש האלה (àter), האלה איסיס, ולבסוף האלה: (קוברה (אוראוס) בבסיס האלוהות (ntr)).
באבן רוזטה נעשה השימוש בצורת הרבים של הדוגמה האחרונה, "3 × "דגל אלוהים" עם קוברה בכל בסיס של דגל. בסיפור של אבן רוזטה השליט (כוהני השליט) מפרט את הסיבות שלו לכבוד, ובתמורה, "האלים והאלות (רבים)" מתגמלים אותו. שני השלישים האחרונים של אבן רוזטה מספרים כיצד הוא יזכה לכבוד, כולל הקמת אבן רוזטה, למען הקריאה של כולם.
דוגמה נוספת לשימוש בהירוגליף היא כקישוטים על ההירוגליף עבור "מקדש", וגם עבור "בניינים".
הכתר הכחול

לפני תקופת הממלכה החדשה, גופו של האוראוס התפתל במעגלים מאחורי ראשו המורם על הכתר הכחול (אנ'). השליט מתואר לרוב כשהוא עונד את הכתר הכחול בקרב ובסצנות לחימה. בנוסף, השליט בקנה מידה קטן יותר חבש בדרך כלל את הכתר הכחול כאשר הוא מתואר בקבוצה מגוננת של אלים. פסלים ענקיים של השליט חובש כתר כחול הם נדירים ביותר; גם הפסל המלכותי הטיפוסי אינו כולל כתר כחול. כמו כן, תיאורי הכתר הכחול עם האוראוס שלו אינם מקשטים קברים מלכותיים עד לתקופה מאוחרת יחסית הנקראת ראמסייד (שושלות 19 ו-20). המצרים האמינו שהשליט הוא האלוהות על פני האדמה הדורש הגנה נוספת בצורת התמותה שלו, תוך שימת דגש על תכונות ההגנה של האוראוס. האוראוס נוצר בדרך כלל ממתכות יקרות, לרוב זהב ולעיתים כסף, ועוטר באבני חן.
שרף

השרפים המלאכיים, המצויים בתנ"ך העברי ומאוחר יותר במסורות היהודיות, הנוצריות והאסלאמיות, קשורים לעיתים קרובות לנחשים ונחשבים כנובעים מהמושג אוראוס. קמיעות אוראיים מרובי כנפיים מיוצגים היטב בארץ ישראל.
הערות שוליים

↑  "Uraeus". Dictionary.com. 2012. Retrieved July 13, 2012.
1 2  Egyptian-Gods
↑  Herodotus, Historia, B:152; 155; 156
↑  Dunand and Zivie-Coche
↑  Reeves (1920) pg. 157.
↑  Hagen, pg. 202.
↑  Budge
↑  Hardwick
↑  Alchin
↑  Mettinger, Tryggve N. D., "Seraphim", in Becking, Bob & van der P. W, Horst & van der toorn, Karel. (1999). Dictionary of Deities and Demons in the Bible. Journal of Biblical Literature. 115. 10.2307/3266385. p. 743
ביבליוגרפיה

Alchin, Linda. "The Uraeus Symbol". Egyptian Gods. Siteseen Ltd, n.d. Web.
Budge, Sir E. A. Wallis. An Egyptian Hieroglyphic Dictionary, in Two Volumes (Dover Publications, Inc, New York), c 1920, Dover Edition, c 1978. Large categorized listings of Hieroglyphs, Vol. 1, pp. xcvii–cxlvii (97–147, 50 pgs.).
Dunand, Françoise, and Christiane Zivie-Coche. "Cosmonogies, Creation, and Time: Order and Disorder in Creation". Gods and Men in Egypt: 3000 BCE to 395 CE. Ithaca: Cornell U, 2004. 347. Print.
"Egyptian Symbols: Uraeus". Egyptian Gods and Goddesses. Egyptian-Gods.org, n.d. Web.
Hagen, Rose-Marie & Rainer Hagen. Egypt; People, Gods, Pharaohs (Barnes and Noble Books, New York), c 2003 (originally: Taschen, GmbH, Koln), c 2003, 1999, p. 202.
Hardwick, Tom. "The Iconography of the Blue Crown in the New Kingdom". The Journal of Egyptian Archaeology, vol. 89, 2003, pp. 117–141. JSTOR 3822494.
Johnson, Sally J. (1990). The Cobra Goddess of Ancient Egypt: Predynastic, Early Dynastic, and Old Kingdom Periods. Kegan Paul International. ISBN 0-7103-0212-6.
Reeves, Nicholas. Ancient Egypt: The Great Discoveries, a Year-by-Year Chronicle (Thames and Hudson Ltd, London), c. 2000. See "1920, The Golden Uraeus of Sesostris II from el-Lahun", p. 157.
ארבע דמויות קוברה מוזהבות מסוג אוראוס, הנושאות דיסקות שמש על ראשן, בצדו האחורי של כס המלכות של פרעה תותנקאמון (1346–1337 לפנה"ס). עמק המלכים, תבאי, הממלכה החדשה (השושלת ה-18)
מוזיאון הציירים הגדולים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אמנות
 כתובת:  Theaterplatz 1, Theaterplatz 1, 01067 Dresden 
 מיקום:  דרזדן 
 מדינה:  גרמניה 
 מייסדים:  אוגוסט השני, מלך פולין, אוגוסט השלישי, מלך פולין 
 מבקרים בשנה:  500,000
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1855
 תאריך פתיחה רשמי:  1855 
 אדריכל:  גוטפריד זמפר 
 
 קואורדינטות:  51°03′12″N 13°44′05″E﻿ / ﻿51.05338°N 13.73466°E﻿ / 51.05338; 13.73466
 אתר רשמי
 he
 
המדונה הסיסטינית - רפאל 1512
מוזיאון הציירים הגדולים (בגרמנית: Gemäldegalerie Alte Meister) הוא מוזיאון לאמנות בעיר דרזדן, גרמניה. המוזיאון מציג כ-750 ציורים מן המאה ה-15 ועד המאה ה-18.
היסטוריה

בשנת 1560 ייסד אוגוסט הראשון בדרזדן את "לשכת האומנות" של הנסיכים הבוחרים מסקסוניה. בתקופה זו, אספנות של ציורים הייתה חלק מאוספים כללים של אמנות, מדע ותחומי עניין אחרים של בעליהם. רק בתחילת המאה ה-18 החלו אוגוסט השני ובנו אוגוסט השלישי שהיה גם מלך פולין, באיסוף שיטתי של ציורים, ובמשך תקופה של כ-60 שנה הורחב האוסף באופן משמעותי.
בשנת 1745 נרכשו 100 מן הציורים הטובים ביותר שהיו בבעלותו של דוכס מודנה וצורפו לאוסף.
בשנת 1747 הועבר האוסף מטירת דרזדן שבו אוחסן עד אז לבניין אורוות הנסיכים שהיה גדול מספיק על מנת לאפשר את אחסונן והצגתן של היצירות.
בתקופה זו התפרסם אוסף הציורים ברחבי אירופה והמשיך להתרחב באמצעות רכישת עבודות מרחבי היבשת כאשר המפורסמת מכולן הייתה הרכישה בשנת 1754, של המדונה הסיסטינית, יצירתו של רפאל משנת 1512.
בשנת 1838 הזמין פרידריך אוגוסט השני מסכסוניה את האדריכל גוטפריד סמפר, לתכנן משכן חדש וראוי לאוסף. האגף החדש של המוזיאון בארמון צווינגר נבנה בשנים 1847 ועד 1854 ובשנת 1855 נפתח "המוזיאון המלכותי החדש" בגלריית סמפר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה המוזיאון סגור. יצירות האומנות נשמרו במקום בטוח אך המבנה עצמו ניזוק באופן קשה כתוצאה מההפצצה המאסיבית על העיר. לאחר המלחמה הוחרמו הציורים על ידי יחידות התגמול של הצבא האדום ונמצאו ציורים שהוחבאו על ידי הנאצים במכרות והם שוחזרו והועברו למוסקבה ולקייב ואוכסנו במוזיאון פושקין. בשנת 1955 הוחזרו 1,240 ציורים לדרזדן והוצגו בקומת הקרקע ההרוסה למחצה של גלריית סמפר.
תהליך הבנייה מחדש של המוזיאון הסתיים בשנת 1960 וגלריית הציירים הגדולים נפתחה מחדש. למרות ניסיונות השימור, התברר כי 206 ציורים נהרסו ו-507 ציורים אחרים נעלמו. במשך השנים אותרו חלק קטן מן הציורים האבודים אך כיום חסרים עדיין 450 מן האוסף המקורי.
האוסף

כיום מוצגים במוזיאון 750 ציורים המהווים כ-40% מהאוסף. בין המוצגים יצירות מופת מתקופת הרנסאנס והבארוק פרי עבודתם של רפאל, טיציאן, רובנס, רמברנדט, ורמיר ואחרים. במוזיאון מוצג האוסף הגדול ביותר מעבודותיהם של לוקאס קראנאך האב ולוקאס קארנך הבן.
קירות אולמות התצוגה של האוספים במוזיאון מובחנים ביניהם בצבעי רקע שונים עבור כל סגנון. אמנות איטלקית מוצגת על רקע ארגמני, אומנות הולנדית ופלמית על רקע ירוק ואומנות ספרדית וצרפתית על קירות ברקע אפור.
במוזיאון הציירים הגדולים מבקרים כ-500,000 איש מדי שנה. בסמוך אליו קיים "מוזיאון הציירים החדשים" (אנ') המציג אמנות מן המאה ה-19 וה-20.
לקריאה נוספת

(בגרמנית) Harald Marx: Gemäldegalerie Dresden – Führer Alte Meister. E. A. Seemann, Leipzig, 3. Aufl., 2006, ISBN 978-3-86502-021-5
(בגרמנית) Fritz Löffler: Das alte Dresden – Geschichte seiner Bauten. 16th ed. Leipzig: Seemann, 2006, ISBN 978-3-86502-000-0
קולוסיאום

ערך זה עוסק באמפיתיאטרון עתיק ברומא. אם התכוונתם לדיסקוטק ישראלי, ראו .
| --- | --- |

 מידות
 אורך:  187 מ' 
 רוחב:  155 מ' 
 שטח:  5,000 מ"ר (נכון ל־2018) 
 היסטוריה
 תרבויות:  רומא העתיקה 
 עשוי מ:  Roman travertine, טוף, בטון 
 נבנה:  82 
 מאורעות:  Inaugural games of the Flavian Amphitheatre 
 אתר ארכאולוגי
 אתר אינטרנט:  https://colosseo.it/area/colosseo/ 
 מיקום
 מדינה:  איטליה 
 קואורדינטות:  41°53′25″N 12°29′32″E﻿ / ﻿41.890277777778°N 12.492222222222°E﻿ / 41.890277777778; 12.492222222222
 he
 
הקולוסיאום
הקולוסיאום בלילה. מצד שמאל ניתן לראות את הקטע שנשאר שלם מהקיר החיצוני המקורי.
הקולוסיאום מבפנים
מבט מקרוב
תרשים המבנה, 1877
הקולוסיאום באיור של ג'ובאני בטיסטה פיראנזי, 1756
הקוֹלוֹסֵיאוּם (מלטינית: Colosseum; באיטלקית: Colosseo) הוא אמפיתיאטרון עגלגל, הבנוי מבטון ומאבן, שנמצא במרכז רומא, שבאיטליה. הקולוסיאום הוא האמפיתיאטרון הגדול ביותר שנבנה אי פעם, ונחשב בימיו וגם כיום לאחת מהיצירות הגדולות של ההנדסה והאדריכלות הרומית. כמו כן לסמל מובהק של האימפריה הרומית.
הקולוסיאום שוכן ממזרח לפורום הרומאי. בנייתו החלה על ידי הקיסר אספסיאנוס בשנת 70 לספירה והושלמה בשנת 80 לספירה בידי בנו הקיסר טיטוס. שיפוצים נוספים נעשו בידי הקיסר דומיטיאנוס – כולם קיסרי השושלת הפלאבית, ששלטה ברומא במאה ה-1 לספירה. לפיכך שמו הרשמי של הקולוסיאום הוא "האמפיתיאטרון הפלאבי" (Amphitheatrum Flavium).
על פי הערכות, מספר הצופים המרבי בקולוסיאום היה בין 40,000 ל-70,000, והוא שימש לתחרויות גלדיאטורים ותצוגות קרב כגון קרבות ימיים, מסעות ציד, הוצאות להורג, שחזורי קרב היסטוריים ודרמות מיתולוגיות. המבנה חדל לשמש כמוקד בידור בראשית ימי הביניים ונעשו בו שימושים שונים כגון: דיור, סדנאות, מסדרים דתיים, מבצר ומחצבה.
אף שבמהלך השנים נהרס חלק גדול מהקולוסיאום בשל רעידות אדמה הרסניות ושוד עתיקות, הקולוסיאום מהווה סמל בלתי רשמי של העיר רומא ושל קיסרות רומא. זהו אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר בעיר רומא ובעל קשרים הדוקים עם הכנסייה הקתולית והאפיפיור.
בשנת 1980 נרשם כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו, וב-7 ביולי 2007 נבחר כאחד משבעת פלאי תבל החדשים.
ביוני 2021, לאחר עבודות שיפוץ ושחזור נרחבות, נפתח לראשונה למבקרים אזור המעברים התת-קרקעיים, ההיפוגאום, שממנו פרצו הגלדיאטורים אל הזירה.
שמו של המבנה

מקור השם הוא בשפה הלטינית, שדוברה ברומא העתיקה. סיומת eum- נפוצה במילים לטיניות אחרות (כמו museum), שמתארות מבנה או מקום.
אלא שהשם המקורי של המבנה היה "האמפיתיאטרון הפלאבי" (Amphitheatrum Flavium) על שם השושלת הפלאבית שעסקה בבנייתו לאחר שלטון הקיסר נירון ושנת ארבעת הקיסרים. שם זה עדיין בשימוש באנגלית המודרנית אולם בדרך כלל המבנה ידוע היום בשם "הקולוסיאום". בעת העתיקה הוא נקרא לעיתים בידי אנשי רומא בשם הלא רשמי Amphitheatrum Caesareum (האמפיתיאטרון הקיסרי) אך השם לא היה בלעדי למבנה זה.
בסמוך לאמפיתיאטרון הפלאבי ניצב פסל ענק שהיה לאחד הפסלים הגדולים ביותר ברומא (נישא לגובה של כ-40 מטרים), שהיווה כשלעצמו אחד משבעת פלאי תבל של האימפריה הרומית. תחילה היה קרוי הפסל "קולוסוס נרוניס" (אנ') על שם נירון קיסר, ולאחר שהאחרון נרצח הפסל שופץ (הוסיפו לו כתר עם קרני שמש) ושמו שונה ל"קולוסוס סוליס" על שם סול אינוויקטוס, אל השמש הרומי.
הפסל כונה בשם זה בהשראת פסל הקולוסוס מרודוס המפורסם, והועבר מארמון נירון למיקום בסמוך לקולוסיאום בידי הקיסר אדריאנוס. הפסל נבזז עם השנים אולם זכרו נחקק בשם העממי של המבנה.
מעריכים כי הפסל נפל עוד בתקופת האימפריה הרומית, והקולוסיאום של היום קיבל את שמו בגלל הסמיכות בעבר לפסל זה.
אין להתבלבל בין המילים "coliseum" ו-"Colosseum". המילה coliseum הוא שם עצם לאצטדיון, אמפיתיאטרון או מקום התכנסות גדול עבור זירות ומשחקים, ואילו Colosseum הוא השם הספציפי למבנה האמפיתיאטרון הפלאבי שברומא. ה-Colosseum הוא למעשה coliseum, אך לא להפך.
היסטוריה > העת העתיקה

בנייתו של המבנה קשורה בנפילת משטרו של הקיסר נירון בשנת 68. נירון היה שנוא על האצולה הרומאית ועל העם כאחד (ואף נאשם בשריפתה של העיר רומא), ואלה מיהרו להכחיד את זכרו עם התבססות השלטון הקיסרי באימפריה. המקום בו עמדה הבריכה המלכותית הגדולה שלו בקומפלקס "ארמון הזהב" שנהרס נבחר על ידי הקיסר אספסיאנוס כמקום המתאים לבניית אמפיתיאטרון להנאתם של האזרחים. האזור היה מיושב בעבר בצפיפות אולם השרפה הגדולה שפקדה את רומא בשנת 64 לספירה פינתה את השטח לטובת הבנייה המלכותית של הקיסר נירון.
בנייתו של הקולוסיאום החלה בשנת 72 בערך, ומומנה, על פי הדעה הרווחת, על ידי השלל שנבזז מפרובינקיית יהודה ומבית המקדש היהודי לאחר חורבנו בשנת 70. לאחר תבוסת המרד הגדול, יהודים רבים שועבדו ונשלחו לרומא, וככל הנראה הם אולצו להשתתף במלאכה הפיזית של בניית הקולוסיאום, בהתאם למנהג הרומאי להשפיל את האסירים שנשבו.
מלבד האמפיתיאטרון נבנו באזור גם בתי ספר לגלדיאטורים ומבנים רלוונטיים אחרים. לזכותו של הקיסר אספסיאנוס מיוחסת בניית שלושת היציעים הראשונים. בנו, הקיסר טיטוס, שירש את אביו בשנת 79, המשיך בבנייה והוסיף על המבנה שני יציעים נוספים. ההיסטוריון הרומי קסיוס דיו מצהיר כי בשנת 80 נטבחו למעלה מ-9,000 חיות בר במהלך 100 ימי קרבות מפוארים במסגרת משחקי החניכה של האמפיתיאטרון. שיפוץ נוסף עבר המבנה בתקופת כהונתו של דומיטיאנוס (81–96) שהוסיף למבנה סדרה של מנהרות תת-קרקעיות ששימשו לעבדים ובעלי חיים, וכן הרחיב את חלקו העליון של המבנה לצורך קיבולת צופים גדולה יותר. שיפוצים נוספים במבנה בוצעו על ידי הקיסרים נרווה, טראיאנוס ואנטונינוס פיוס.
בשנת 217 נפגע המבנה בשל מכת ברק, ושרפה פרצה במקום. שרפה זו הרסה את חלקו העליון של המבנה והוא עבר בשל כך מספר סדרות שיפוצים במהלך השנים 250–320. בשנת 443 נגרם נזק נוסף למבנה בשל רעידת אדמה ונדרשו שיפוצים נוספים. קרב הגלדיאטורים האחרון בקולוסיאום התקיים בשנת 435 בערך. מופעים של ציד בעלי חיים בוצעו עד שנת 523 עת דרשה הנצרות את הפסקת הפעילות הראוותנית במקום.
היסטוריה > ימי הביניים

הקולוסיאום עבר כמה שינויים קיצוניים גם בתקופת ימי הביניים. בסוף המאה ה-6 נבנתה בתוך המבנה כנסייה קטנה אולם ככל הנראה ללא משמעות דתית למבנה כולו. הזירה עצמה הוסבה לבית קברות, ובחללים שמתחת למקומות הישיבה הוקמו מקומות לדיור ולסדנאות – כל זאת עד סוף המאה ה-12. בשנת 1200 השתלטה משפחת פרנגיפני על המתחם והוסיפה לו ביצורים – לצורך שימוש כטירה פרטית.
בשנת 1349 התרחשה רעידת אדמה נוספת, שגרמה נזק רב לצדו הדרומי של המבנה, שנשען על קרקע פחות יציבה. באבני החלק שקרס נעשה שימוש לבנייה של מבנים אחרים בעיר – חלקן זוהו בארמונות, כנסיות, בתי חולים ועוד. מאמצע המאה ה-14 ועד המאה ה-19 פעל במקום מסדר דתי. חלק גדול מהאבנים של חלקו הפנימי נעקר ונעשה בו שימוש חוזר – דבר שהותיר "צלקות" רבות במבנה שניתן לראותן עד היום.
במהלך המאה ה-16 וה-17 ביקשה הכנסייה להפוך את המתחם לפרודוקטיבי יותר. האפיפיור סיקסטוס החמישי (1585–1590) תכנן להפוך את המקום למפעל לצמר, על מנת לספק תעסוקה לזונות של רומא. אולם הצעה זו נפלה עם מותו. בשנת 1671 הועלתה הצעה להכשיר את המתחם כזירת מלחמת שוורים, אולם הצעה זו נפלה בשל מחאה ציבורית.
היסטוריה > העת החדשה

בשנת 1749 תמך האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר (1740–1758) בדעה שיש להכריז על הקולוסיאום כאתר קדוש מכיוון שבראשית הנצרות שימש להוצאתם להורג של נוצרים. האפיפיור אסר על שימוש במקום כמחצבה והכריז עליו כקדוש בשל דמם של המרטירים. עם זאת, אין עדות היסטורית התומכת בהשערה כי היו הוצאות להורג של מרטירים במקום ואין אזכור לדעה זו לפני המאה ה-16.
אפיפיורים מאוחרים יותר יזמו מספר פרויקטים של ייצוב ושיקום המבנה – כמו הסרתה של צמחיית פרא שגדלה במקום, ייצוב החזית בין השנים 1807–1827. אזור הזירה נחפר בחלקו בשנים 1810–1814 ונחשף באופן מלא בתקופת שלטונו של בניטו מוסוליני בשנת 1930.
כיום הקולוסיאום הוא אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר ברומא, ונאספים אליו מיליוני מבקרים בשנה. בשל השפעות של זיהום והידרדרות כללית של המבנה בוצעה תוכנית שיקום גדולה בין השנים 1993–2000 בעלות של כ-40 מיליון לירטות איטלקיות (כ-20 מיליון דולר לפי השער בשנת 2000, שהם כמעט 30 מיליון דולר כיום).
בשנים האחרונות הפך הקולוסיאום גם לסמל של הפעילות הבינלאומית נגד עונש מוות שבוטל באיטליה בשנת 1948. מספר הפגנות נגד עונש המוות התקיימו מול הקולוסיאום בשנת 2000, ועיריית רומא, כמחווה, החליטה לשנות את הצבע של התאורה על הקולוסיאום מלבן לזהב בכל פעם שהומתק עונשו של נידון למוות למאסר או שהוא משתחרר וגם כאשר מדינה כלשהי מבטלת את עונש המוות בחקיקה. לאחרונה הואר הקולוסיאום בזהב כאשר בוטל עונש המוות במדינת ניו מקסיקו בארצות הברית באפריל 2009.
בשל מצבו הרעוע של הקולוסיאום, אין זה אפשרי לקיים במתחם מופעים והכניסה מותרת רק ל-3,000 מבקרים בו זמנית. עם זאת הופעות גדולות בוצעו מחוץ למבנה, כאשר הוא משמש כתפאורה כמו ריי צ'ארלס (מאי 2002), פול מקרטני (מאי 2003), אלטון ג'ון (ספטמבר 2005) ובילי ג'ואל (יולי 2006).
בשנת 2021 הוחלט לשפץ את האתר. בנוסף, לראשונה בהיסטוריה, הוחלט שהמתחם התת-קרקעי בקולוסיאום ייפתח לקהל הרחב. מדובר במתחם בו הוחזקו הגלדיאטורים והחיות לפני שהועלו לזירה.
היסטוריה > כתובת הבנייה של אספסיאנוס

כתובת לטינית שנמצאה בקולוסיאום מתייחסת לתיקונים שנעשו בזמן שלטונם של הקיסרים תאודוסיוס השני וולנטיניאנוס השלישי בשנת 443 או 444. בין אותיות הכתובת חורים קטנים רבים בעומק של מילימטר עד סנטימטר. על פי החורים היה ברור שבעבר הוצמדה לגוש האבן כתובת מאותיות מתכת. בשנת 1995 פרסם פרופסור גזה אלפולדי (אנ') שחזור לכתובת בהסתמך על החורים הללו. אף על פי שרוב החורים לא נשתמרו, הוא הצליח לשחזר את הכתובת משום שלכתובות אימפריאליות רומאיות היה מבנה קבוע. הכתובת הייתה עשויה מאותיות נפרדות עשויות ארד, שנשדדו במהלך הזמן.
כתובות בנייה רומאיות מתחילות עם שם הקיסר שבנה אותן, לאחר מכן מופיע שם המבנה והמקור למימון, ולאלה מצטרפים פרטים נוספים. אלדולפי שחזר בשורה הראשונה את שם הקיסר: "הקיסר והאימפרטור אספסיאנוס האוגוסטוס". בשורה השנייה מופיעה מילה ארוכה, מכיוון שאין נקודה שמפרידה בין מילים. כאן הוא שחזר את המילה "אמפיתיאטרון", ולאחר מכן שוחזרה המילה "החדש". בשורה השלישית והאחרונה, שוחזרה נוסחת הסיום – במקרה זה המקור שמימן את הבנייה – "משלל המלחמה (הוא) הורה לעשות זאת". ההשלמה המלאה של הכתובת קוראת:
.
האימפרטור (טיטוס) קיסר אספסיאנוס אוגוסטוס, הורה להקים את האמפיתיאטרון החדש משלל המלחמה
.
אלפולדי שם לב כי בשורה הראשונה, האות T לא הייתה בכתובת המקורית, אלא נוספה בשנת 80 עם עליית טיטוס לשלטון, לאחר שטיטוס הוסיף שתי שורות של יציעים לקולוסאום, ובכך ניכס לעצמו את הקמת המבנה ואת הניצחון במרד הגדול. אספסיאנוס פיקד על לגיון בגרמניה ולחם למעלה מ-30 קרבות בבריטניה, אך באף אחד מהם הוא לא השיג מספיק שלל לבנות את הקולוסיאום. אספסיאנוס שלח את פטיליוס קרליס לדכא את המרד בגרמניה, ואת בנו דומיטיאנוס לדכא את המרד בגאליה, אולם גם שם לא השיג שלל מספיק כדי לכסות את בניית הקולוסיאום. מאידך, טיטוס שירת כמפקד צבאי רק בדיכוי המרד הגדול ביהודה, ובזמן כיבוש ירושלים ובית המקדש בשנת 70, לקחו הרומאים שלל רב שממנו בנו את הקולוסיאום. לכן כתובת הבנייה שמציינת את "שלל המלחמה" מכוונת לניצחון ביהודה ודיכוי המרד הגדול.
בניית הקולוסיאום כדי לחגוג את דיכוי המרד הגדול הייתה חלק מניסיון השושלת הפלאבית לבסס את מעמדה הפוליטי ברומא. הקיסר אספסיאנוס שלא היה בן למשפחה מיוחסת, ובניו טיטוס ודומיטיאנוס, ביקשו להצדיק את שלטונם על האימפריה הרומית. לכן הפריז אספסיאנוס בכוחם של המורדים היהודים ופיאר את בנו שפיקד על הלחימה בירושלים. השושלת הפלאבית הטביעה את מטבעות "יהודה השבויה" ומימנה את כתיבת דברי ימי המלחמה בספרו של יוספוס פלאביוס – מלחמת היהודים. אספסיאנוס עצמו הקים את הקולוסאום בעזרת השלל שנלקח מבית המקדש; טיטוס הקים את שער טיטוס בקירקוס מקסימוס לכבוד ניצחונו וכיבוש ירושלים, ודומיטיאנוס הקים את שער טיטוס בוויה סקרה, ובכך שייך את עצמו לניצחון ודיכוי המרד הגדול, אף על פי שלא השתתף בלחימה.
היסטוריה > המופעים

בבסיס המופעים של הקולוסיאום עמדה גישת ה"לחם ושעשועים" של האצולה הרומאית. לפי גישה זו על השלטון לספק לתושבים כמות בסיסית של לחם כדי שלא ירעבו ושעשועים בחינם. לכל אזרחי רומא היה כרטיס כניסה חינם למופעים. מקום הישיבה של האזרחים היה בהתאם למעמדם: במושבים התחתונים ישבו הסנאטורים, מעליהם ישבו הלוחמים, מעליהם המורים ולבסוף האזרחים הרגילים. את הנשים הושיבו במושבי העץ שהיו ממוקמים במעלה המבנה, מעל כל מושבי השיש של הגברים. לקיסר היה מעבר מיוחד וכיסא מיוחד ביציע הנמוך ביותר.
כשגלדיאטור הפסיד בקרב יכול היה לבקש את רחמי הקהל. אם הקהל הניף את מטפחותיו כלפי מעלה הוא בעצם אומר למנצח תרים את הנשק ותרצח אותו הרי שהגלדיאטור המובס הפסיד את חייו, אולם אם הקהל סימן באגודלו כלפי מטה, היה על הגלדיאטור המנצח להוריד את הנשק ולא לפגוע ביריבו.
מספר היסטוריונים נוצרים דתיים טוענים כי הקיסרים הרומאים היו משליכים נוצרים לתוך הזירה כדי להוציאם להורג על ידי חיות הטרף שהוצגו שם, אולם אין עדות ממשית לכך שנוצרים נטרפו שם במיוחד בשל נצרותם.
לקריאה נוספת

אתר הבית של הקולוסיאום (באנגלית)
מידע על הקולוסיאום (באנגלית)
G. Alföldy, "Eine Bauinschrift aus dem Colosseum", Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik'109, 1995, pp. 195–226
הערות שוליים

↑  לראשונה בהיסטוריה: האזור התת-קרקעי בקולוסיאום, שממנו פרצו הגלדיאטורים אל הזירה, נפתח לציבור, באתר ynet, 27 ביוני 2021.
↑  ראו למשל את כתביו של ההיסטוריון Géza Alföldy (אנ') בנושא זה
↑   הניו יורק טיימס, שיפוץ רצפת הקולוסיאום יאפשר למבקרים נקודת מבט של גלדיאטורים, באתר הארץ, 6 במאי 2021
↑  לראשונה בהיסטוריה: המתחם התת-קרקעי בקולוסיאום ברומא ייפתח לקהל, באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי
תמונה פנורמית של הקולוסיאום – מבחוץ
תמונה פנורמית של הקולוסאום – מבפנים
|  רומא |
| --- | --- | --- |
| רובעי רומא | אסקווילינו • בורגו • צ'ליו • טסטאצ'יו • טרסטוורה • טרווי • לודוויזי • מונטי • רגולה • ריפה • סאלוסטיאנו • סן סבא • פראטי • סנט'אאוסטאקיו • סנטאנג'לו • פאריונה • פונטה • פיניה • קאסטרו פרטוריו • קולונה • קמפו מרציו • קמפיטלי |  |
| אתרים מרכזיים | קולוסיאום • מזרקת טרווי • כיכר ונציה • פיאצה דל פופולו • פיאצה נאבונה • פורום רומאנום • המדרגות הספרדיות • הפנתאון |  |
| כנסיות | הבזיליקות הפטריארכליות • בזיליקת סנטה מריה מג'ורה • בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו • סנטה מריה דל פופולו • סנטה מריה סופרה מינרווה • בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות • סנטה מריה דיי מיראקולי וסנטה מריה אין מונטסאנטו |  |
| מוזיאונים | ארמון ברבריני • גלריה בורגזה • הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית • הגלריה העירונית לאמנות מודרנית • המוזיאון היהודי של רומא • המוזיאון לתרבות הרומית • מוזיאוני הוותיקן • מוזיאון השואה • המוזיאונים הקפיטוליניים • קיוסטרו דל ברמנטה • MAXXI |  |
| הוותיקן | בזיליקת פטרוס הקדוש • הקפלה הסיסטינית • טירת סנטאנג'לו |  |
| שבע גבעות רומא | גבעת האוונטין • גבעת אסקווילינו • גבעת וימינאליס • גבעת הפאלאטיום • גבעת הקווירינאליס • גבעת הקפיטולין • גבעת קאיליוס |  |
| אחר | נהר הטיבר • יהדות רומא • אי הטיבר • כביש הטבעת של רומא • ספיינצה – אוניברסיטת רומא |  |
פורטל רומא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007287923905171  GND: 4258895-9  LCCN: sh87004621  MusicBrainz: 124e7d58-1a8f-4f22-8db0-57add502c756  NKC: mzk2004237516  VIAF: 134678625   WorldCat (עם VIAF): 134678625 
כתובת הקדשה שהציב הקיסר אספסיאנוס לכבוד הקמת הקולוסיאום משלל המלחמה
נוצרים וחיות טרף בזירת הקולוסיאום; ציור של ז'אן-לאון ז'רום, סביבות 1870
ציור חזיתות

ציור חזית מפותח בעיירה מיטנוואלד המפורסמת במסורת ציורי הקיר על חזיתות מבניה. ניתן לראות כי הציור משלב את מכלול האלמנטים של ציור הקיר האלפיני וכולל מוטיבים מקראיים, מוטיבים חקלאיים-עממיים ומוטיבים המשפיעים על פרספקטיבת המבנה עצמו
ציור חזיתות (בגרמנית: Lüftelmalerei) היא סוג של אמנות מקומית הנפוצה בעיקר בכפרים ובעיירות האלפינים בדרום גרמניה ואוסטריה ובעיקר בבוואריה-עילית וטירול, אולם ניתן למצוא אותם בכל המרחב הכפרי וההררי במדינות מרכז אירופה.
מקורו של השם שנוי במחלוקת אך הוא נובע ככל הנראה מהכינוי "Zum Lüftl", לביתו של צייר החזיתות פרנץ זרף צווינק (Franz Seraph Zwinck) שחי בשנים 1748–1792 בכפר אובראמרגאו שלמרגלות הצוגשפיצה.
ציורי החזיתות בסגנון זה מהווים גרסה מקומית של ציורי קיר המכונים בצרפתית "תעתועי ראייה" ( trompe l'oeil) שהתפתחו בתקופת הבארוק, ואשר יחודם הוא ברישום מדומה של תמונה בשלושה ממדים, באמצעות יצירת פרספקטיבה וחיקוי של אלמנטים אדריכליים במבנה. הללו יוצרים באמצעות שילובם במבנה הפיזי, אשליה של אדריכלות עילית, השתקפויות וחללים סגורים בזוויות ישרות.
נושאי הציור על חזיתות הבתים מייצגים בדרך כלל את תחום עיסוקו או מקצועו של בעל הבית, סמלים משפחתיים, מוטיבים קלאסיים מספרי הקודש ותחומי פעילות עממית של האזורים הכפריים בהרי האלפים כגון חקלאות וציד. בחלק מן הציורים מופיעים דגלים בעלי מוטו רלוונטי לקהילה ספציפית ולעיתים משולבים בהם גם שעוני שמש.
ציורי הקיר מבוצעים בטכניקה של פרסקו על מצע של טיח על בסיס סיד. הצבעים נקשרים למצע באמצעות תגובה כימית ומקנים לציור כושר הישרדות לאורך ימים גם בתנאי מזג האוויר הקשה האופייני לאזור.
לקריאה נוספת

Herbert Meider, Franz Stoltefaut: Lüftlmalerei an Isar, Partnach, Loisach und Ammer. Medien-Verlag Schubert, 2003, ISBN 3929229927
Paul Ernst Rattelmüller: Lüftlmalerei in Oberbayern. Süddeutscher Verlag, München 1981