stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פולחן האישיות של יוסיף סטלין
סממנים נוספים של פולחן האישיות

תמונות ופסלים רבים של סטלין קישטו מקומות ציבוריים ברחבי כל ברית המועצות. ב-1955 הוקמה בפראג אנדרטה ענקית שהוקדשה לסטלין (אנ') והיא עמדה שם עד 1962. הפסל היה מתנה ליום הולדתו ה-69 של סטלין מאנשי פראג. לאחר כ-5 וחצי שנים הסתיימו העבודות עליו והוא נחשף לציבור הרחב. האנדרטה עצומה שקלה כ-17,000 טון. הפסלים בדמותו של סטלין תיארו אותו כאדם גבוה, אך מתמונות נראה כי סטלין היה בערך 165–168 ס"מ בלבד. מלבד זאת, בראשית שנות השלושים החלו אנשים רבים להקים בבתיהם "חדר סטלין", חדר המוקדש למנהיג ומלא בדיוקנאות שלו. כמו כן ועל אף שאלו לא היו המדים הרשמיים, בכירים בברית המועצות החלו לחקות את התלבושת הרגילה של סטלין.
פולחן האישיות של סטלין החל להתבטא גם בקולנוע כבר בשנות ה-30, אך נזנח בעת המלחמה: הצורך לגייס את המוני העם אילץ את שופרות המשטר ליצור סרטים שעסקו בגיבורי עבר היסטוריים או בהתמודדות האיש הפשוט. אחרי 1945, התעמולה הסטליניסטית שבה למסך בתנופה גדולה, כשראש המדינה מתואר כאחראי היחיד והבלעדי לניצחון על הנאצים. "תוך זמן קצר," כתבה דניס יאנגבלד, "נותרו רק שלושה סוגי גיבורים בקולנוע: המתים, הנכים וסטלין.". אחד מהסרטים הבולטים בז'אנר התעמולה הסובייטית היה הסרט נפילת ברלין, הסרט תוכנן כמתנה ליום ההולדת ה-70 של המנהיג מטעם מוספילם. הבמאי שנבחר, מיכאיל צ'יאורלי, יצר כבר שני אפוסים סטליניסטיים; הכוכב הראשי, מיכאיל גלובאני, היה השחקן האהוב על המזכיר הכללי לגילום עצמו. הוא הופיע כבר בתור סטלין בתשעה סרטים קודם לכן, ובמהלך הקריירה שיחק אותו בארבעה-עשר בסך הכל. הדיקטטור גם התערב בכתיבתו של התסריטאי פיוטר פבלנקו ועקב מקרוב אחרי ההפקה. אדוורד רדזינסקי טען כי אביו שמע מפבלנקו שלברנטי בריה הורה לו לעצב את סטלין בסרט כדמות משיחית ואלוהית, עם מוטיבים חזקים השאובים מדמותו של ישו.
הפולחן ו"הכת" שטיפחה אותו הובילה להתנהגות שונה של הציבור, בסוף שנות השלושים, אנשים היו קופצים וקמים בכל פעם ששמעו את שמו סטלין. הפולחן הביאה גם לשינוי מסיבי של ערים, עיירות וכפרים רבים שנקראו על שמו של סטלין, פרס המדינה על שם סטלין ופרס סטלין לשלום.
הופעתה של הכת גם הובילה לשיגעון של שינוי שם: עיירות, כפרים וערים רבים נקראו על שם המנהיג הסובייטי, בכל כיכר בעיר סובייטית הוצבו פסלים שלו לצד לנין וקרל מרקס. פרס סטלין ופרס סטלין לשלום נקראו גם לכבודו, והוא קיבל כמה תארים מפוארים (למשל, "אבי האומות", "בונה הסוציאליזם", "אדריכל הקומוניזם", "מנהיג האנושות המתקדמת" ואחרים). הפולחן הגיע לרמות חדשות במהלך מלחמת העולם השנייה, כששמו של סטלין נכלל בהמנון הלאומי הסובייטי החדש.
בדצמבר 1949 חגג סטלין את יום ההולדת ה-70 שלו לכאורה (בפועל סטלין נולד בדצמבר 1878). יום ההולדת של סטלין נחגג ברחבי ברית המועצות בחגיגיות רבה, פסלים ומוסדות שונים על שמו סטלין נחנכו באותו יום. ב-2 בדצמבר 1949 הוציאה נשיאות הסובייט העליון צו להקמת ועדת ממשלתית שתעסוק בחגיגות יום ההולדת של סטלין. 18 ימים לאחר מכן העניק הסובייט העליון לסטלין את עיטור לנין. ב-21 בדצמבר, יום לאחר הענקת הפרס התקיים בתיאטרון בולשוי מפגש חגיגי שהוקדש ליום ההולדת של סטלין. מנהיגים בולטים מהעולם נכחו באירוע, בהם המנהיג העליון של סין, מאו דזה-דונג, סגן ראש ממשלת גרמניה המזרחית, ולטר אולבריכט והמזכיר הכללי של המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה, יומג'אגין טסדנבאל. עבור מאו, החגיגות היו הביקור הממלכתי.
סממנים נוספים של פולחן האישיות > שמות ערים שנקראו על שם סטלין

בתקופת שלטונו של סטלין נקראו מקומות רבים על שמו. אלו הערים המרכזיות, עם שם המקורי או שמם לאחר מותו של סטלין
Oraşul Stalin, 1950–1960 - ברשוב, רומניה
Stalin, 1949–1956 - וארנה, בולגריה
Stalinabad, 1929–1961 - דושנבה, טג'יקיסטן
Stalingrad, 1925–1961 - וולגוגרד, רוסיה
Staliniri, 1934–1961 - צחינוואלי, גאורגיה
Stalino, 1924–1961 - דונצק, אוקראינה
Stalinogród, 1953–1956 - קטוביץ, פולין
Stalinsk, 1932–1961 - נובוקוזנצק, רוסיה
דה-סטליניזציה ושקיעת פולחן האישיות

הדה-סטליניזציה היה תהליך הרפורמה הפוליטית שהתרחש לאחר מותו של סטלין, במסגרתו גונו מרבית פעולותיו של סטלין, בפברואר 1956 התקיימה הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, שבה נשא חרושצ'וב את הנאום הסודי, שבו האשים את סטלין במדיניות של דיכוי. מדיניות זו הגיעה לשיאה בשנת 1961, כאשר גופתו של סטלין הוצאה מהמאוזוליאום של לנין והוטמנה בבית הקברות של חומת הקרמלין ושמה של העיר סטלינגרד שונה לוולגוגרד..
ברחבי ברית המועצות פורקו פסלים של סטלין שהיו מוצבים בכיכרות הערים, ושונו שמותיהם של מפעלים ורחובות רבים. המנון ברית המועצות, שמילותיו כללו אזכור של סטלין, החל להתבצע ללא מילים והושמעה מנגינה בלבד. כל המוזיאונים הרבים שהוקמו ברחבי ברית המועצות והוקדשו לסטלין נסגרו, למעט המוזיאון בעיר שבה הוא נולד, גורי.
הערות שוליים

↑  Gill, "The Soviet Leader Cult", p.167
↑  סטלין כאדם, כמנהיג וכמצביא, משה בר-צבי, 1999
↑  "Marxists Internet Archive - Reply to the Greetings of the Workers of the Chief Railway Workshops in Tiflis". www.marxists.org. נבדק ב-2019-02-03.
↑  Gill, "The Soviet Leader Cult", p.169
↑  Gill, "The Soviet Leader Cult", p.171
↑  Father of Nations at the Encyclopedic dictionary of catchy words and phrases.
↑  Kelly, "Riding the Magic Carpet", pp.206–207
↑  Bonnell, The Iconography of Power, p.165
↑  Ennker, Benno (2004) "The Stalin Cult, Bolshevik Rule and Kremlin Interactions in the 1930s", in Apor, Balázs et al. eds. The Leader Cult in Communist Dictatorship: Stalin and the Eastern Bloc. New York: Palgrave Macmillan. p.85
↑  "Monster: The Monument That Destroyed Its Creator". RadioFreeEurope/RadioLiberty. נבדק ב-2018-04-08.
↑  Kelly, "Riding the Magic Carpet", p.202
↑  Denise J. Youngblood . Russian War Films: On the Cinema Front, 1914–2005. 2007 ,University Press of Kansas. עמ' 95–101
↑  Khrushcheva, Nina L. (2006-02-19). "The day Khrushchev buried Stalin". Los Angeles Times. ISSN 0458-3035. נבדק ב-2018-04-27.(הקישור אינו פעיל, June 2021)
↑  "De-Stalinization | Soviet history". Encyclopedia Britannica. נבדק ב-2018-04-27.
אנדרטת סטלין בפראג
נערות הפעילות בהנוער הגרמני החופשי נושאות את תמונות סטלין בפסטיבל העולמי השלישי לנוער וסטודנטים במזרח ברלין
מסע תענוגות לארץ הקודש

| --- | --- |

התרגום לעברית, מהדורת 1999
 מידע כללי
 מאת:  מארק טוויין
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספרי מסע
 הוצאה
 הוצאה:  American Publishing Company
 תאריך הוצאה:  1869
 סדרה
 ספר קודם:  The Celebrated Jumping Frog of Calaveras County 
 הספר הבא:  Roughing It 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001922012, 001922003, 001882442
 
מסע תענוגות לארץ הקודש (באנגלית: Pleasure Excursion to the Holy Land) הוא פרק מספר המסע "התמימים בחוץ לארץ"(אנ') שפרסם הסופר האמריקני מארק טוויין בשנת 1869. הספר, שנכתב במהלך מסע שערך המחבר שנתיים קודם לכן בארצות הים התיכון, ובכלל זה סוריה, ארץ ישראל, ירדן ומצרים, היה לאחד הספרים האהובים ביותר של טוויין. הוא מאויר ב-47 איורים פרי עטו של המאייר טרו ויליאמס, ומתובל בהומור רב.
היציאה למסע

בחודש יוני 1867 יצא מארק טוויין למסע ימי ארוך מניו יורק על הספינה 'קווייקר סיטי' (Quaker City), בחברת קבוצת צליינים ותיירים נוצרים בדרכה לארץ הקודש. הייתה זו ההפלגה המאורגנת העממית הראשונה של תיירים אמריקניים מעבר לאוקיינוס האטלנטי. המסע כלל את חציית האוקיינוס האטלנטי, ושיט ארוך בים התיכון כולל עצירות בצפון אפריקה ואירופה, במדינות מרוקו, צרפת, איטליה, יוון, טורקיה, חופי רוסיה והים השחור.
ייחודה של הפלגה זו לתקופתה הוא בהיותה 'מסע תענוגות' של אלה אשר הפרוטה מצויה בכיסם, ואף על פי שיעדה הסופי היה ארץ הקודש, עבור רוב חברי הקבוצה לא היה זה מסע דתי. האפשרות שנפתחה אז להפליג באוניות קיטור בזמן קצר יחסית ובתנאים אופטימליים, פתחה את המזרח לציבור משכיל וחילוני יותר, וחשפה את ארץ ישראל למבקרים מסוג שונה לגמרי. המסע הימי והביקורים באירופה היו למעשה עיקרו של המסע, והביקור בארץ הקודש היווה כשישית בלבד מנפח הספר כולו.
כתיבת הספר

טוויין, שהיה אז בן 31, הצטרף להפלגה כעיתונאי מטעם העיתון הקליפורני 'דיילי אלטה קליפורניה'. הוא אמנם מימן בעצמו את ההפלגה, אך הובטח לו תשלום תמורת 50 טורים של תיאורי המסע. הטורים התפרסמו בעיתון בזה אחר זה, והפכו ללהיט עקב סגנונם העוקצני וההומוריסטי. חלק מתיאורי המסע ראו אור גם בעיתונים "ניו יורק טריביון" ו"ניו יורק הראלד". הצלחתם הגדולה של הטורים הביאה להחלטה לקבצם יחד לספר, אשר נקרא בשם "התמימים בחוץ לארץ" (The Innocents Abroad).
על הגב האחורי בהוצאה החדשה תיאר המו"ל, אלי שילר, בתמציתיות את הספר:
...ביוני 1867 חוצה ספינת הקיטור 'סיטי קווייקר' את האטלנטיק, כשדגל הכוכבים והפסים מתנוסס על תורנה, ועל סיפונה חבורת נוסעים המצוידים בספרי תנ"ך, היסטוריה והמנוני תהילה. הם הועידו את טיול הקיץ לחיזוק האמונה ולאישור המוסכמות. מתלווה אליהם נער השעשועים של המערב הפרוע – מארק טוויין. בעיניים פקוחות ובחושים דרוכים מעלה הסופר הצעיר את רשמי מסעו. בצחוק סלחני, בלגלוג שנון ובשמחה כמעט שחצנית, מנפץ האמריקני החדש את הפרות הקדושות של העולם הישן.
אופי הספר

טוויין היה היחיד בחבורת הנוסעים שלא הצטרף למסע ממניעים תיירותיים או דתיים. כעיתונאי, הוא צפה במתרחש מהצד, והעלה את רשמיו על הכתב בסגנונו העוקצני. תיאוריו של טוויין רוויים אפוא בסרקזם; הם בוטים, ולעיתים אף מרושעים, אך מאידך יש בהם שנינות רבה והומור ייחודי, גם כאשר הם רצופים בדברי ביקורת על ארץ ישראל שנראתה לו עזובה, חולה, ענייה ופרימיטיבית.
הערותיו העוקצניות של טוויין נוגעות בעיקר לאמונות הדתיות בהן נתקל במהלך מסעו, אשר כאדם חילוני נראו לו אבסורדיות. הוא פקפק באמיתותן של "עובדות היסטוריות", וסירב לקבל את הדברים כמובנים מאליהם:
ואז החל מורה הדרך להעניק שם והיסטוריה לכל תל וסלע שנקרה בדרכנו... עלינו בעמק יהושפט והדקלום נמשך: 'זה הר הזיתים, זה הר המשחית, גבב הבקתות שם הוא כפר השילוח...
תיאוריו של טוויין את הכנסיות שראה בדרך, ובעיקר את כנסיית הקבר, בולטים בסגנונם הקליל והכמעט מתריס נגד התיאורים הדתיים יראי הכבוד, המאפיינים אותם בדרך כלל. בהתייחסותו לקַפֶּלת אדם הראשון, למשל, מציין טוויין כי אדם הראשון אמנם:
לא זכה לראות את הטלגרף או את הרכבת, אך גם לא נאלץ לשלם שלושה דולר עבור כביסה, ולקבל חולצות של מישהו אחר עם צווארון צר מדי.
טוויין הרבה לצטט בספרו מהתנ"ך וממדריך הטיולים שהחזיק, "מדריך הטיולים לארץ ישראל וסוריה" שראה אור בהוצאת ג'ון מאריי.
תוכן > תיאורי נוף

ספר המסע של טוויין מרובה בתיאורי נוף טבעי ואנושי של ארץ הקודש, אולם התרשמותו הכוללת היא של ארץ עזובה ומדוכאת. הוא אינו מהסס להצליף בלשונו דווקא בנופים, שאותם תיארו הצליינים הנוצריים לפניו כ"גן עדן". כך, למשל, הכנרת והגליל, תחומי פעילותו של ישו, מתוארים בספרו בקווים עגומים:
...המדבריות הללו ריקים מאדם, תלים דהויים אלה של שממה... טול אותו תל חרבות, כפר נחום; טול את טבריה, כפר אווילי המתנמנם בצל ששת דקליו האבלים; אותו מורד שומם שבו דהרו חזירי מעשה הנס אל תוך הים, ובלי ספק חשבו כי מוטב להם לבלוע שדים ורוחות ואף לטבוע במים, מלהוסיף לחיות במקום כזה... טול אגם חדגוני, קודר ונטול מפרש זה, הנח בתוך טבעת גבעות צהובות וגדות נמוכות ותלולות... כל הדברים האלה – אם אינם מהווים חומר מצוין לשיר ערש מרדים, הרי לא ייתכן שיר ערש בעולם.
במהלך הסיור לא פגש טוויין כמעט ביהודים. המעט שפגש, בטבריה, שעליה כתב:
כאן נתכנס הסנהדרין באחרונה, ובמשך שלוש מאות שנה הייתה טבריה עירם הראשית של היהודים. זוהי אחת מארבע הערים הקדושות לבני ישראל, והיא חשובה בעיניהם כמכה למוסלמים וירושלים לנוצרים.
לתיאור קשה יותר זכתה ירושלים, שאת ההגעה אליה תיאר כציפייה גדולה, גם מצדם של אלה בחבורה שלא היו עולי רגל דווקא:
...מצורעים, נכים, סומים ומטורפים מסתערים עליך מכל עבר, ומסתבר שאינם יודעים אלא מילה אחת בשפה אחת – 'בקשיש' נצחי. למראה המוני הנכים, בעלי המומים והחולים המתקהלים במקומות הקדושים וחוסמים את השערים, עשוי אדם לחשוב שימי קדם חזרו, וכי מלאך אלוהים עתיד לרדת בכל רגע ולהרתיח את המים בבריכת בית חסדא. ירושלים עיר קודרת, שוממה וחסרת חיים. לא אחפוץ לחיות בה.
תוכן > תיאור כנסיית הקבר

אחד הפרקים המשעשעים ביותר בספר הוא זה המתאר את ביקורו של טוויין בכנסיית הקבר. הכנסייה מטבעה הייתה אחת מתחנות המסע המרגשות ביותר, במיוחד עבור עולי הרגל. נראה שטוויין נאזר במנה גדושה של סרקזם בעת ביקורו בכנסייה, שכן תיאוריו מפליגים למחוזות רחוקים:
הקבר הקדוש וכן מקום הצליבה, ולמעשה כל מקום אחר הקשור קשר הדוק עם אותו אירוע כביר, חברו בחכמה יחד תחת קורת גג אחת – כיפתה של כנסיית הקבר הקדוש.
על העדות הפועלות בכנסייה כתב:
בכניסתך רואה אתה שומרים טורקיים, שכן נוצרים בני דתות שונות לא זו בלבד שיתקוטטו, אלא אף יתכתשו במקום קדוש זה, אם רק יניחו להם.
ובהמשך:
הוכח בעליל כי אין העדות יכולות לעבוד את עבודת קודשם יחדיו בשלום סביב קברו של גואל העולם.
על האמונות התפלות בכנסייה הוא כותב:
לא הרחק מכאן היה כוך שבו נהגו לנצור חלק מהצלב המקורי, אך עתה איננו עוד. פיסת הצלב... נגנבה בידי כוהני דת אחרת. אמנם אשמה כבדה היא זו להטיחה, אולם יודעים אנו היטב כי אמנם נגנבה, שהרי במו עינינו ראינוה בכמה קתדרלות בצרפת ובאיטליה.
הפסקה המשעשעת ביותר בפרק על כנסיית הקבר היא זו המתארת את ביקורו של טוויין בקפלת אדם הראשון:
...קבר אדם! כמה מלבב הדבר. דווקא כאן, בארץ נוכריה, הרחק מביתי וידידיי... לגלות את קברו של קרוב משפחה... מעיין הנאמנות לאבותיי נאחז ריגשה עד מעמקיו ואני נתתי פורקן לסערת רגשותיי. נסמכתי על עמוד ופרצתי בבכי. אין אני רואה זאת לבושה לבכות על קברו של קרובי העלוב שמת... אדם הראשון, איש זקן ואציל נפש, הוא לא זכה לראותני בחייו, לא זכה לראות את בנו... ואני, אוי לי כי לא זכיתי לראותו. ברוב צער ואכזבה מת האיש לפני שנולדתי, 6000 אביבים קצרים לפני שנולדתי. הבה ננסה לשאת זאת באומץ רוח. הבה נקווה שטוב לו יותר במקום שבו הוא נמצא...
תוכן > תיאור החברים למסע

לאורך כל הספר מצייר טוויין את דמויות חבריו למסע באופן סרקסטי, ולעיתים אף מתנשא. הוא מתלונן על כך שרובם מבוגרים ממנו בהרבה, ומתייחסים למסע ברצינות תהומית מדי. בסוף ספרו הביא טוויין ציטוט ממאמר שפרסם בעיתון 'ניו יורק הראלד', ובו תיאור מסכם של חבריו למסע:
שלושת רבעי הנוסעים בקוויקר-סיטי היו בני ארבעים עד שבעים. הרי לך קהל נאה לפיקניק!... השאר היו רווקים זקנים ותשושים ונער בן שש... המטיילים הנכבדים לא עלזו ולא השתובבו. הם לא שיחקו בפרה עיוורת, ולא בקלפים... הם לא התהוללו, המעיטו לדבר, ולא זימרו אלא רק בכנס התפילה הלילי. ספינת התענוגות הייתה בית כנסת לכל דבר, ומסע התענוגות היה לוויה ללא מת.
למרות כל זאת, סיכם טוויין את המסע ברוח טובה, וכתב:
איני נוטר טינה לאיש מהאנשים שהשתתפו במסע... הנה מרגע שחזרתי, טובים בעיניי הדברים אשר היו לי לזרא רק אתמול... המסע הגשים את כל מה שהובטח בתוכניתו, וכולנו ראוי לנו להיות מרוצים מניהולו המושלם.
התרגום לעברית

"התמימים בחוץ לארץ" תורגם בחלקו לעברית על ידי ארנון בן-נחום וביוזמתו של אברהם לבינסון בשנת 1972, תוך השמטת תיאורי מסעה של ה'קווייקר-סיטי' עד הגיעה לארץ ישראל. הנוסח המקוצר נקרא בשם 'מסע תענוגות לארץ הקודש', כציטוט ישיר מדבריו של טוויין. לבינסון הוסיף הקדמה ובה הוא מציג את הפער בין תיאוריו של טוויין את הנוף העלוב של ארץ ישראל במאה ה-19: "אינך יכול שלא לכאוב, לכאוב ולהתרעם על כינויי הגנאי שהמחבר הכתיר בהם את ארץ הקודש – ארץ שוממה ומכוערת... והארץ ארצך והדברים אמת", ובין מצב הארץ בזמן הוצאת הספר לראשונה בעברית: "והנה העמקים פוריים ומשובצים במטעים ושדות, הרי הגליל לובשים עיירות ויערות, ג'יב יוסף החרבה הוקפה בבוסתני עמיעד. נבנה עולם חדש".
בסוף הספר הביא לבינסון רשימה מאוחרת של טוויין משנת 1899 בשם "בנוגע ליהודים". ברשימה זו, שאין לה כל קשר למסע התענוגות, פורס טוויין את משנתו האוהדת כלפי היהודים, ודן באופיים הטוב, בכישרונותיהם, במקומם בעולם וביחס הלא ראוי לו זכו במהלך הדורות. על פי תובנתו של טווין, הסיבה העיקרית לנגע האנטישמיות היא הקנאה בהצלחותיהם הכלכליות. נראה כי לבינסון צירף את הרשימה לספר, מתוך הנחה כי היא תעניין את הקורא העברי.
בשנת 1999 יצא הספר שוב בעברית במהדורה מצולמת בהוצאת אריאל, בתוספת הקדמה חדשה ותוכן עניינים.
בשנת 2009 יצא הספר בתרגומו של עודד פלד בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, בתוספת אפילוג מאת המתרגם. שמו של הספר בהוצאה זו: "מסע תענוגות בארץ הקודש".
מארק טוויין, מסע תענוגות לארץ הקודש, הוצאת בית א' לבינסון, תל אביב, ה'תשל"ב – 1972.
מארק טוויין, מסע תענוגות לארץ הקודש, הוצאת אריאל, ירושלים 1999.
מארק טוויין, מסע תענוגות בארץ הקודש, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2009.
הערות שוליים

↑  הספר העברי מסע תענוגות לארץ הקודש", שתורגם בשנת 1972, ומאז הודפס במהדורות נוספות, הוא קטע מתוך ספר מסעות עב כרס של המחבר, ששמו "התמימים בחוץ לארץ" (The Innocents Abroad). הספר מתאר את מסעו של טוויין לאירופה ולמזרח התיכון, והביקור בארץ הקודש תופס בו עשרה פרקים מתוך שישים. לעברית תורגמו פרקים אלה כספר בפני עצמו.
↑  אליעזר ויצטום, משה קליאן, ירושלים של קדושה ושגעון, הוצאת אריה ניר, 2013 עמ' 48
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007595158105171  GND: 4591828-4  LCCN: n83131503  VIAF: 315947516   WorldCat (עם VIAF): 315947516 
מארק טוויין
הספר השלם באנגלית
כנסיית הקבר בשלהי המאה ה-19
פרדריק ג'ון קיסלר

| --- | --- |

צילום משנת 1924 בתערוכה בווינה
 לידה:  22 בספטמבר 1890 צ'רנוביץ,  דוכסות בוקובינה, נחלת כתר אוסטריה,  האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  27 בדצמבר 1965 (בגיל 75) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות בווינה  האוניברסיטה הטכנית של וינה 
 תקופת הפעילות:  1920–1945 (כ־25 שנים) 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 הושפע על ידי:  דה סטייל 
 בן או בת זוג:  שטפי קיזלר 
 
פרדריק ג'ון קיסלר (באנגלית: Frederick John Kiesler;‏ 22 בספטמבר 1890 – 27 בדצמבר 1965) היה אדריכל, אמן ומעצב תפאורות יהודי אוסטרי-אמריקאי, יליד בוקובינה. קיסלר ידוע בעיקר בשל עיצובו האוונגרדי של היכל הספר במוזיאון ישראל בירושלים (1965), עיצוב שעורר בזמנו מחלוקת, אך כיום נחשב לאחת מן היצירות האדריכליות החשובות בירושלים.
קורות חיים > ילדות וצעירות

קיסלר נולד בצ'רנוביץ, ב-1890 במשפחה יהודית.  צ'רנוביץ הייתה עיר קוסמופוליטית, בירת דוכסות בוקובינה, נחלת כתר אוסטרי בציסלייטניה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית, וכיום  נמצאת באוקראינה. אביו של קיסלר, יוליוס, כיהן כמה עשורים כיועץ של עיריית העיר והיה בנוסף מזכיר הקהילה היהודית. אמו, רוזה לבית מייסלר, מתה ב-1891, כך שמינקות נמצא קיסלר בהשגחת אחיו אמיל, שהיה ב-9 שנים גדול ממנו ובייחוד אחותו מארי שהייתה ב־17 שנה גדולה ממנו.
אחרי שסיים עם בגרות את התיכון הנוצרי אורתודוקסי בצ'רנוביץ נסע קיסלר לווינה כדי להמשיך בלימודים. לא התקבל לאקדמיה לאמנויות ואז ב-1908–1909 התחיל ללמוד אדריכלות באוניברסיטה הקיסרית-ממלכתית לטכנולוגיה, כיום האוניברסיטה הטכנית של וינה. בשנה הבאה התקבל לאקדמיה לאמנויות ולמד בה למשך 3 שנים, מתוכן שני סמסטרים ציור אצל רודולף באכר וארבעה סמסטרים חריטה בנחושת אצל פרדיננד שמוצר. ביולי 1913 עזב קיסלר את האקדמיה מבלי לקבל דיפלומה.
אחרי פריצת מלחמת העולם הראשונה ב-1914 גוייס לצבא האוסטרו-הונגרי קודם כטירון, ואחר כך כלוחם ברגימנט רגלים 95. ב-1917 הועבר לשרת בלשכת העיתונות הצבאית בקבוצת אמנים
ביחידת התעמולה הזאת פעלו בצעירותם אישים  כו אגון ארווין קיש, פליקס זאלטן, אוסקר קוקושקה, פרנץ מולנר ואחרים.
באוגוסט 1920 התחתן קיסלר בבית כנסת בווינה עם סטפני פרישר, ילידת  סקוצ'וב  בשלזיה.
קורות חיים > התחלת הקריירה באוסטריה וגרמניה

בשנות ה- 1920  היה קיסלר פעיל בעולם התיאטרון ותערוכות האמנות בווינה ובברלין. ב-1920 שיתף פעולה לזמן קצר עם האדריכל אדולף לוס. ב-1923  הצטרף לקבוצת "דה סטייל" (De Stijl). קיסלר התידד עם רבות מהדמויות החשובות של האוונגרד האמנותי האירופי שהשפיעו את מסלולו הנונקונפורמיסטי לעומת התאוריות והפרקטיקות האמנותיות.  
כבר ב-1922 יצר קיסלר בברלין עיצוב במתי מולטימדיה עבור העלאת המחזה 
"הרובוטים האוניברסליים של רוסום"  R.U.R  של קרל צ'אפק. הוא השתמש באמצעים קינטיים , שכללו מסכים צדדיים ואישון ענק. המחזה התמקד באנדרואידים שנבנו ונמכרו  למפעלים ככוח עבודה זול, לפני שהפכו לאוטונומיים, מרדניים וגרמו להשמדת המין האנושי וכמעט להשמדתם של עצמם, לפני שהאהבה באה להציל את המצב.  הוקרנו קטעי סרטים על מפל מים וזאת הייתה ההפקה הראשונה ששילבה הקרנות מדיה ומפל מים. 

הבכורה בתרגום גרמני תחת הכותרת (W.U.R. (Werstands Universal Robots התקיימה ב-29 במרץ 1923 בתיאטרון בקורפירסטנדאם Theater am Kurfürstendamm. האמצעים האלקטרומכניים והקרנות הקולנוע התקבלו בהתלהבות על ידי אמנים אוונגרדים שבאו לראות את המופע.  בהזדמנות זו הכיר קיסלר את תאו פאן דסבורג , האנס ריכטר ולודוויג מיס ון דר רוהה..
בחילופי השנים 1924/1923 התכונן קיסלר לעבוד על עיצוב בימתי נוסף עבור המחזה 
"הקיסר ג'ונס" מאת יוג'ין או'ניל בלוסטשפילהאוס של ברלין, בבימויו של ברתולד פירטל.
ב-1965 הושלמה בנייתו של היכל הספר שתכנן קיזלר יחד עם האדריכל ארמן פיליפ בארטוס, לאחר כ-11 שנות עבודה. מלכתחילה, הייתה הבחירה בבארטוס ובקיזלר מעוררת מחלוקת: בארטוס היה חתנו של הנדבן העיקרי להקמת היכל הספר, דוד שמואל גוטסמן בעוד שקיזלר לא סיים את לימודי האדריכלות (אם כי החזיק ברישיון אדריכלות מטעם מדינת ניו יורק). היו בין האדריכלים הישראליים שטענו כי היה נאות להטיל את התכנון על אדריכל ישראלי.
קיסלר נפטר בשנת 1965 בעיר ניו יורק.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Frederick Kiesler Foundation, Kiesler
↑  Dixon, Steve, 1956- (2007). Digital performance : a history of new media in theater, dance, performance art, and installation. Cambridge, Massachusetts. p. 75. ISBN 978-0-262-04235-2. OCLC 70199937.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273759205171  PLWABN: 9810561392505606  BIBSYS: 90318983  BNE: XX1247771  BnF: cb122155713 (data)  CANTIC: a11394870  CiNii: DA0793794X  GND: 118970364  ISNI: 0000 0001 0778 6649  LCCN: n82004203  LNB: 000219555  NDL: 00620932  NKC: xx0087940  NLA: 35264801  NLK: KAC202122091  NSK: 000198450  NTA: 069626138  PIC: 30949  RERO: 02-A003453310  RKD: 87393  SNAC: w6201wfd  SUDOC: 030816505  Trove: 888628  ULAN: 500031038  VcBA: 495/45503  VIAF: 24651477   WorldCat (עם VIAF): 24651477
Beautiful People (שיר של דייוויד גטה וסיה)

"Beautiful People" הוא שיר שהוקלט על ידי הדי ג'יי הצרפתי ומפיק מוזיקה דייוויד גטה ביחד עם הזמרת-יוצרת האוסטרלית סיה. השיר יצא לאור ב-7 במרץ 2025, בהוצאת חברות התקליטים What a Music.
רקע והכרזה

דייוויד גטה שיתף פעולה בעבר עם סיה בסינגלים "Titanium",‏ "She Wolf (Falling to Pieces)",‏ "Bang My Head",‏ "Helium",‏ "Flames",‏ "Let's Love"‏ ו-"Floating Through Space". השיר הודלף במקור ב-2013 וגטה הציג בבכורה את ההדגמה שהודלפה של השיר בהופעה בבנגקוק.
כשנשאלה ב-2017 אם גואטה הפיק את השיר, סיה צייצה:
אנשים יפים זה לא דייוויד גטה, זה היה רק הדגמה שכתבתי לאמן פופ. עכשיו זה הפך לבזבוז של יום עבודה, מכיוון שהוא דלף!
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2025)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2025)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2025)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2025)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 73 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 76 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעדי סינגלי ואלבומי הדאנס הבריטיים | 17 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 1 |  |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 7 |  |
איטליה במשחקים האולימפיים

איטליה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת אתונה (1896), ומאז נעדרה מהם פעם אחת בלבד (אולימפיאדת סנט לואיס (1904)). כן השתתפה איטליה בכל אולימפיאדות החורף.
במהלך השנים צברו הספורטאים האיטלקים במשחקי הקיץ 616 מדליות, מהן 215 מדליות זהב, והיא מדורגת במקום השישי בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי ארצות הברית, ברית המועצות, בריטניה, צרפת וסין. הענפים בהם הושגו המספר הרב ביותר של מדליות הם סיף (131 מדליות, מהן 49 מדליות זהב; איטליה מדורגת במקום הראשון בטבלת המדליות המצטברת של ענף זה), רכיבת אופניים (63 מדליות, מהן 35 מדליות זהב; איטליה מדורגת במקום השני בטבלת המדליות המצטברת של ענף זה, אחרי צרפת) ואתלטיקה (62 מדליות, מהן 21 מדליות זהב). בקליעה מדורגת איטליה במקום הרביעי בטבלת המדליות עם 42 מדליות, אחרי ארצות הברית, סין וברית המועצות.
באולימפיאדות החורף צברו הספורטאים האיטלקים 124 מדליות, מהן 40 מדליות זהב, ואיטליה מדורגת במקום ה-12 בטבלת המדליות של כל הזמנים. הענפים הבולטים הם סקי אלפיני (32 מדליות, מהן 14 מדליות זהב; איטליה מדורגת במקום החמישי בענף, אחרי אוסטריה, שווייץ, ארצות הברית וצרפת), סקי למרחקים (35 מדליות, מהן 9 מדליות זהב) ולוג' (17 מדליות, מהן 7 מדליות זהב; בענף זה מדורגת איטליה במקום השלישי, אחרי גרמניה וגרמניה המזרחית).
בספירה מצטברת של אולימפיאדות קיץ וחורף, צברו הספורטאים האיטלקים 701 מדליות, מהן 246 מדליות זהב, ואיטליה מדורגת במקום החמישי, אחרי ארצות הברית, ברית המועצות, גרמניה ובריטניה.
אירוח המשחקים > משחקי קיץ

איטליה אירחה את משחקי הקיץ פעם אחת, באולימפיאדת רומא (1960). רומא הועדפה אז על פני לוזאן, דטרויט, בודפשט, בריסל, מקסיקו סיטי וטוקיו. רומא הייתה אמורה לארח את המשחקים כבר ב-1908, אך התפרצות הר הגעש וזוב ב-1906 שגרמה לנזקים כבדים בעיר נאפולי, הביאה את שלטונות איטליה להעדיף להקצות משאבים לשיקום העיר ולא לאירוח המשחקים, והם נערכו בסופו של דבר בלונדון.
רומא הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים 3 פעמים נוספות: ב-1924, אז נבחרה פריז; ב-1944, אז נבחרה לונדון, אך המשחקים בוטלו במילא בשל מלחמת העולם השנייה; ב-2004, אז דורגה במקום השני, אחרי אתונה. היא גם אחת המועמדות הסופיות לאירוח המשחקים ב-2024
אירוח המשחקים > משחקי חורף

אולימפיאדות החורף נערכו פעמיים על אדמת איטליה: אולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956) (קורטינה ד'אמפצו הועדפה על פניהן של מונטריאול, קולורדו ספרינגס ולייק פלאסיד) ואולימפיאדת טורינו (2006) (טורינו הועדפה על פני סיון).
קורטינה ד'אמפצו הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים מספר פעמים נוספות. היא הייתה אמורה לארח את אולימפיאדת החורף כבר ב-1944, אך זו בוטלה בשל מלחמת העולם השנייה. היא הגישה את מועמדותה פעם נוספת, לאירוח המשחקים של 1952, אך אוסלו הועדפה על פניה. 32 שנה לאחר שאירחה את המשחקים, הגישה קורטינה ד'אמפצו את מועמדותה ברביעית, לאירוח המשחקים של 1988, אך דורגה במקום השלישי והאחרון, אחרי קלגרי ופאלון. ארבע שנים מאוחר יותר דורגה במקום הרביעי, אחרי אלברוויל, סופיה, פאלון ולילהאמר.
ב-1998 ניסתה את מזלה אאוסטה, אך היא דורגה במקום החמישי והאחרון, אחרי נאגנו, סולט לייק סיטי, אסטרסונד וחאקה.