stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המגדל הישראלי
חשיפת האתר

המגדל הישראלי נתגלה במקרה, בעת חפירת יסודות לבית מגורים מודרני במהלך שיקום הרובע היהודי לאחר מלחמת ששת הימים. בשל מחסור בתקציב ובכוח אדם, הוחלט שלא לבצע חפירות הצלה במקום, אך הבניין נבנה באופן שלא יהרוס את הממצאים הקבורים תחתיו. רק לאחר כמה שנים גויס הכסף והתקיימה באתר חפירה ארכאולוגית מסודרת. בתחילה נחשף רק המגדל הישראלי, ומכאן שמו של האתר, אך מאוחר יותר נתגלה גם המגדל החשמונאי.
בראשית שנות ה-2000 נתגלו עקבות של גז רדון באתר, ובשל כך סגרה החברה לפיתוח הרובע את האתר לקהל. בשנת 2015 נפתח האתר מחדש לביקור קהל.
לקריאה נוספת

אייל מירון, ירושלים וכל נתיבותיה, הוצאת יד בן צבי, 1996.
נחמן אביגד, העיר העליונה של ירושלים, שקמונה, 1980, עמודים 49 - 54.
ניסיון ההפיכה הסובייטי (1991)

טנקים מסוג T-80, הנשמעים לקושרים, נעים אל הכיכר האדומה.
ניסיון ההפיכה הסובייטי, המכונה גם הפיכת ינאייב והפיכת אוגוסט, היה ניסיון הפיכה קצר שהתחולל בברית המועצות באוגוסט 1991, כאשר הקומוניסטים ניסו להפיל את שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב ולהחזיר לאחור את תהליכי הדמוקרטיזציה ופירוקה המעשי של ברית המועצות, בהם הוא החל ברחבי המדינה.
הרקע

מיכאיל גורבצ'וב החל עם עלייתו לשלטון בברית המועצות, בשנת 1985, בתהליך איטי של דמוקרטיזציה. בוועידת המפלגה הקומוניסטית ב-1986, הוא הכריז על דרך חדשה שהתבססה על שני מושגים חדשים: ה"גלאסנוסט" ("פתיחות" - יתר חופש אישי) וה"פרסטרויקה" ("בנייה מחדש" - יתר חופש כלכלי). ב-1988 הוא הכריז על ביטול "דוקטרינת ברז'נייב", שקבעה כי ברית המועצות לא תיתן למדינות מזרח אירופה לסטות מדרך הקומוניזם, דבר שהוביל לגל של שחרור ודמוקרטיזציה במדינות מזרח אירופה, שכּונה "סתיו העמים".
אחרי פירוק הגוש המזרחי גורבצ'וב ניסה להגיע לברית פדרלית חדשה, בה תהפוך ברית המועצות לקונפדרציה, שהמדינות המרכיבות אותה יהיו עצמאיות, ולברית יישארו נשיא, צבא ומדיניות חוץ משותפים. ההסכם היה אמור להיחתם ב-20 באוגוסט 1991 אולם ב-19 באוגוסט התחולל ניסיון ההפיכה של הקומוניסטים הדוקטרינרים השמרנים, מתנגדי הרפורמות, בהנהגת סגן הנשיא גנאדי ינאייב.
הדחת גורבצ'וב

בשעה 6:00 בבוקר ב-19 באוגוסט 1991, פרסמו כלי התקשורת, הרדיו והטלוויזיה, של ברית המועצות את ההודעה הבאה:
עקב חוסר יכולתו, מטעמי בריאות, של מיכאיל סרגייביץ' גורבצ'וב למלא את תפקידו כנשיא ברית הרפובליקות הסוציאליסטיות הסובייטיות, ועקב מעבר סמכויותיו, לפי סעיף 127 לחוקת ברית-המועצות, לסגן-הנשיא גנאדי איבאנוביץ' ינאייב, במטרה למנוע את המשבר העמוק והנרחב, המאבקים הפוליטיים, הבין-עדתיים והאזרחיים, את הכאוס והאנרכיה, המאיימים על חייהם וביטחונם של תושבי ברית-המועצות, על ריבונותה, שלמותה הטריטוריאלית, חירותה ועצמאותה של המולדת. כיוצא מתוצאות משאל-העם לשמירת קיומה של ברית-המועצות ומתוקף האינטרסים החיוניים של עמי המולדת, של כל תושבי ברית-המועצות, אנו מודיעים:
בהתאם לסעיף 127 של חוקת ברית המועצות וסעיף 2 לחוק "ברית-המועצות" (אודות שלטון החוק בעת מצב חירום), ובהולכנו לקראת דרישותיהן של שכבות ציבור רחבות לחיוניות נקיטת אמצעים החלטיים ביותר למניעת הזחילה האיטית של כלל הציבור אל עבר קטסטרופה לאומית, לשם אבטחת החוק והסדר, עלינו להנהיג מצב שעת-חירום באזורים מסוימים של ברית-המועצות למשך 6 חודשים, החל מן השעה 4, שעון מוסקבה, ב-19 באוגוסט שנת 1991.
אנו קובעים כי בכל שטחי ברית-המועצות, החוק העליון היא חוקת ברית-המועצות וחוקי הפדרציה.
לצורך השלטון במדינה בשעת-החירום, אנו מקימים את הוועד הלאומי לשעת חירום (וכאן בא פירוט שמותיהם של שמונת הקושרים ובראשם גנאדי ינאייב ממלא מקום הנשיא).
אנו קובעים כי החלטות הוועד לשעת-חירום מחייבות את כל גופי השלטון, כל הפקידים וכל האזרחים בכל שטחי ברית-המועצות.
יום קודם לכן, ב-18 באוגוסט, באה משלחת של ארבעה מן הקושרים לבית הנופש של גורבצ'וב בחצי האי קרים, בו נפש גורבצ'וב מאז 4 באוגוסט, בהתכוונו לחזור למוסקבה ב-20 באוגוסט כדי לחתום על האמנה להפיכת ברית המועצות לקונפדרציה. בו בזמן נותקו כל קווי התקשורת מבית הנופש, שהיה שמור על ידי שומרים של הק.ג.ב., ולמקום הוחשה תגבורת נוספת של שומרים, שנצטוו שלא להתיר לאיש לעזוב את הבית. בכך הפך גורבצ'וב להיות נתון במעצר בית. הוא נדרש על ידי הקושרים להכריז על מצב חירום או לפרוש ולמנות את גנאדי ינאייב לנשיא במקומו. גורבצ'וב סירב להיענות לאולטימטום. הקושרים עזבו את הבית וגורבצ'וב נשאר נתון בו במעצר.
חברי הוועד הלאומי לשעת חירום:
אולג בקלנוב (1932) - הסגן הראשון של הוועדה לביטחון לאומי
ולדימיר קריוצ'קוב (1924- 2007) - ראש הק.ג.ב.
ולנטין פבלוב (1937-2003) - ראש הממשלה של ברית המועצות
בוריס פוגו (1937-1991) - שר הפנים. התאבד בסיום הפוטש
וסילי סטרודובצב (1931) - ראש איגוד האיכרים של ברית המועצות
אלכסנדר טיזיאקוב (1926) - נשיא התאגדות חברות ממשלתיות
דמיטרי יאזוב (1923-2020) - שר ההגנה של ברית המועצות
גנדי ינאייב (1937-2010) - סגן נשיא ברית המועצות, ראש הוועד
ההשתלטות על מוסקבה

בסביבות השעה 9 בבוקר ב-19 באוגוסט החלו טורי שריון של טנקים ושריוניות לנוע אל תוך העיר מוסקבה. הכיכר האדומה הוקפה בשרשרת של שריוניות וכוחות של צנחנים, ואיש לא הורשה לעבור מבעדה לכיכר ולמאוזוליאום של לנין. רחובות מוסקבה התמלאו טורי חיילים ושריון ומחסומים הוצבו בנקודות שונות בעיר.
בכוונת הקושרים היה לעצור את נשיא הפדרציה הרוסית (שהייתה למעשה המדינה הרוסית, אחת מהמדינות הלאומיות שהרכיבו את ברית המועצות) בוריס ילצין, שעמד לחזור למוסקבה מביקור בקזחסטן ב-17 באוגוסט, או כאשר יגיע לווילה שלו ("דאצ'ה" במינוח הרוסי) בסביבות מוסקבה, אך הדבר לא עלה בידם וילצין הצליח להגיע בשעה 9 בבוקר ל"בית הלבן", משכנו של ממשל הפדרציה הרוסית, שהיה בגדר מבצרו של ילצין.
בהגיעו לבית הלבן פרסם ילצין, ביחד עם ראש ממשלת הפדרציה הרוסית ועם היושב ראש בפועל של הסובייט של הפדרציה, הכרזה לפיה ההפיכה היא ראקציונית ואנטי-קונסטיטוציונית. הצבא נדרש על ידם שלא להשתתף בהפיכה וכלל הציבור נדרש לפתוח בשביתה כללית עד אשר יתאפשר לנשיא מיכאיל גורבצ'וב לשאת את דברו לאומה. ההכרזה הודפסה והכרוזים פוזרו על פני העיר.
בשעות אחר הצהריים החלו תושבי מוסקבה להתאסף סביב הבית הלבן ולהקים סביבו מתרסים. בתגובה לכך הכריז גנאדי ינאייב על מצב חירום בעיר מוסקבה החל משעה 4 אחר הצהריים. ינאייב כינס מסיבת עיתונאים בשעה 5 שבה הכריז כי גורבצ'וב "נח" והוסיף כי "במשך השנים הוא התעייף מאוד ונזקק לזמן מה כדי להשיב לעצמו את בריאותו". ינאייב המשיך ואמר כי ועדת החירום מחויבת להמשך הרפורמות. דבריו נתקבלו בחוסר אמון והצופים הבחינו בחולשת גופו, בידיו הרועדות וביציבתו הרופפת, בעת שנשא את דבריו.
הקרב על הבית הלבן

עוד באותו ערב ב-19 באוגוסט, הכריז ראש המטה של גדוד השריון שנצטווה להקיף את הבית הלבן, קצין בדרגת רב-סרן, על נאמנותו למנהיגותו של נשיא הפדרציה הרוסית בוריס ילצין. ילצין טיפס על אחד הטנקים ונשא דבריו להמון. במפתיע שודרו דבריו אלו בחדשות הערב של הטלוויזיה הרוסית, שידור שבוצע כנראה על ידי מתנגדי ההפיכה ברשות הטלוויזיה.
למחרת, ב-20 באוגוסט, הכריז המפקד הצבאי של אזור מוסקבה, קצין בדרגת גנרל, על עוצר שהוטל בעיר משעה 11 בבוקר עד לשעה 5 אחר הצהריים. תושבי העיר ראו בכך אות כי הולכת ומתקרבת התקפה צבאית על הבית הלבן.
ההמונים שהקיפו את הבית הלבן ערכו הכנות לקראת ההתקפה. רק מעטים מהם היו חמושים. טנק בפיקודו של רב-סרן שהכריז על נאמנותו להנהגה של הפדרציה הרוסית התרחק מן הבית הלבן. על המטה של מגיני הבית הלבן פיקד גנרל שהיה נציג בבית הנבחרים של הפדרציה. למרותו סרו מספר גנרלים וקצינים בכירים והם פיקדו על ציבור המתנדבים הרב שהקיף את הבניין.
בשעות אחר הצהריים ב-20 באוגוסט החליטו קריוצ'קוב, יזוב ופוגו לתקוף את הבית הלבן. קצינים הכפופים להם תכננו את המבצע שקראו לו בכינוי "מבצע רעם". במבצע אמורים היו להשתתף כוחות צבא, צנחנים וכוחות מיוחדים של הק.ג.ב. ולרשות המבצע הועמדו שלושה טנקים ומספר מסוקים. מפקדי הכוח ובהם הגנרל אלכסנדר לבד, קרבו למגינים כדי לאמוד את כוחם, ונוכחו לראות כי המבצע אינו אפשרי, מאחר שהוא יהיה כרוך בשפיכות דמים. בשלב זה ראשי חיל הצנחנים לרבות פאבל גרצ'וב ואלכסנדר לבד החלו בשיחות עם נציגי בוריס ילצין.
בשעה 1 אחר חצות ב-21 באוגוסט שיירה של שריוניות נחסמה על ידי מתרסים שהניחו מגיני הבית הלבן במנהרה שדרכה חלפה השיירה. בירי של חיילי השיירה נהרגו שלושה צעירים מן המגינים ואחרים נפצעו. שריונית אחת עלתה באש אך איש מחיילי השיירה לא נפגע. השיירה נעצרה. כשדווח על כך למרשל יזוב, הוא חשש פן שפיכות הדמים תתרחב והורה לכוחות לסגת ממוסקבה.
בשעה 4 לפנות בוקר החלו הכוחות לצאת ממוסקבה. אנשי ועדת החירום נפגשו במשרד ההגנה והחליטו לשלוח משלחת לקרים להפגש עם מיכאיל גורבצ'וב ולנהל עמו משא ומתן.
כישלון הקשר

משלחת ראשי הקושרים ובהם ראש הק.ג.ב. קריוצ'קוב ושר ההגנה יזוב הגיעה לקרים בשעות הבוקר המוקדמות של 21 באוגוסט. המשלחת הגיעה בשעה 5 בבוקר לבית הנופש של ג'ורבאצ'וב, אך גורבצ'וב סירב להפגש עמם.
גורבצ'וב, שבית הנופש שלו חובר שוב לרשת הקשר, הכריז כי החלטות ועדת החירום מבוטלות וחבריה מפוטרים ממשרותיהם הממלכתיות. הקשר נכשל ומשרד התביעה הכללית של ברית המועצות החל לחקור את הקשר.
מיכאיל גורבצ'וב המריא מקרים למוסקבה. במקביל שבה גם משלחת הקושרים למוסקבה, כאשר קריוצ'קוב, יזוב ועמם אחד הקושרים האחרים הגיעו למוסקבה בשעות הבוקר של 22 באוגוסט הם נעצרו בנמל התעופה. שר הפנים פוגו נעצר במשרדו. יתר הקושרים נעצרו במהלך היומיים הבאים.
שתי החלטות חשובות התקבלו מיד עם כישלון הקשר. ההחלטה הראשונה הייתה החלטת הסובייט העליון של רוסיה להדיח מתפקידם את ראשי החבלים והמחוזות שתמכו בקושרים. להחלטה השנייה הייתה חשיבות סמלית עצומה - הסובייט העליון של רוסיה החליט ב-22 באוגוסט, כי הדגל ההיסטורי של רוסיה, בצבעי לבן-כחול-אדום, יהיה מעתה הדגל של רוסיה במקום הדגל האדום של ברית המועצות.
אירוע בעל חשיבות היסטורית אירע בלילה שבין 22 באוגוסט לבין 23 באוגוסט, כאשר נאספו כ-1500 איש בכיכר שבחזית מטה הק.ג.ב. במוסקבה וצעקו ססמאות בגנות הארגון. לאחר מאמצים שנמשכו שעות, עלה בידי המפגינים להפיל את פסלו של מייסד המשטרה החשאית הסובייטית, פליקס דזרז'ינסקי, שניצב על ראש עמוד גבוה בחזית מטה הארגון.
הקורבנות

הפיכת ינאייב הסתיימה כמעט ללא שפיכות דמים, למעט שלושה גברים שנהרגו ברחובות מוסקבה:
איליה קריצ'בסקי, אדריכל יהודי, בן 28 במותו.
דימיטרי קומר, נהג, חייל משוחרר ממלחמת אפגניסטן, בן 23 במותו.
ולדימיר יוסוב, כלכלן, בן 37 במותו.
השלושה נהרגו בבוקר 21 באוגוסט כאשר איליה קריצ'בסקי ניסה לחסום שיירה של שריוניות ברחוב מרכזי במוסקבה על ידי הצתת אחת השריונית ונורה מאש השריונית. שני חבריו נורו כאשר ניסו לחלץ את גופתו.
ביום שבת, 24 באוגוסט, שלושה ימים לאחר כישלון ההפיכה, הובאו השלושה לקבורה במוסקבה בהלוויה המונית ומתוקשרת שבה צעדו אלפים מתושבי מוסקבה.
באותו מועד הוענק לשלושה, על פי צו של נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, התואר "גיבור ברית המועצות".
בראשית שנת 1992, בטקס שנערך בקרמלין, העניק סגן נשיא רוסיה אלכסנדר רוצקוי (ששנה לאחר מכן יחולל אף הוא הפיכה במוסקבה) את "אות לנין" לבני משפחותיהם של השלושה.
הדואר של ברית המועצות הוציא עוד ב-1991, לפני פירוק ברית המועצות, בול דואר לזכרו של כל אחד מהם.
בנוסף להם, שר הפנים של ברית המועצות, בוריס פוגו שלח יד בנפשו. פוגו, שהיה אחד מראשי הקושרים, התאבד בירייה ב-23 באוגוסט בעודו במעצר. בטרם התאבד נטל את חיי אשתו, שבה ירה למוות.
התוצאות

הכישלון הביא לפירוקו של הק.ג.ב.; עם מעצרו של ולדימיר קריוצ'קוב מונה במקומו הגנרל ואדים בקטין, ב-23 באוגוסט 1991, לעמוד בראש הארגון וניתנה לו הסמכות לפרק את הארגון. ב-6 בנובמבר 1991 חדל הארגון מלהתקיים באופן רשמי. לאחר פירוק ברית המועצות התפצל הארגון למספר ארגונים נפרדים שהראשיים מביניהם הם שירות הביטחון הפדרלי (פ.ס.ב.) - האחראי על ענייני פנים, ו-סו"ר האחראי לביון חוץ.
כישלון הקשר הוכיח גם כי לא ניתן לעצור את מהלך הרפורמות בברית המועצות, אך הכוח להמשך ביצוען עבר לידיו של בוריס ילצין.
התהליך שהוביל לפירוקה של ברית המועצות ולחיסולה של המפלגה הקומוניסטית נמשך, לאחר כישלון הקשר, ביתר שאת, והביא תוך פרק זמן של ארבעה חודשים, ב-25 בדצמבר 1991, לפירוקה של ברית המועצות ולהקמתו של חבר המדינות שבראשו בוריס ילצין.
טנקים מסוג T-80, הנשמעים לקושרים, על רקע הכיכר האדומה
Command & Conquer: Generals

| --- | --- |
עטיפת המשחק Command & Conquer: Generals
עטיפת המשחק Command & Conquer: Generals
 כללי
 תאריך הוצאה:  10 בפברואר 2003
 סוגה:  אסטרטגיה בזמן אמת
 פיתוח:  Electronic Arts ‏ (Windows)   Aspyr ‏ (Mac OS)
 הוצאה לאור:  Electronic Arts 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 הפצה:  Electronic Arts ‏ (Windows)   MacSoft ‏ (Mac OS)
 סדרה:  Command & Conquer
 דרישות תוכנה
 מנוע משחק:  SAGE
 מצבי משחק:  שחקן יחיד, מרובה־משתתפים
 פלטפורמות:  Microsoft Windows, מקינטוש
 
 אתר רשמי
 
Command & Conquer: Generals הוא משחק מחשב מסוג אסטרטגיה בזמן אמת (RTS), והוא השביעי בסדרת Command & Conquer. הוא הופץ עבור Microsoft Windows ב־10 בפברואר 2003, ובהמשך גם למערכת ההפעלה Mac OS. בעוד גרסת ה־Windows של Generals פותחה על ידי EA פסיפיק ופורסמה על ידי EA Games, גרסת Mac OS פותחה על ידי Aspyr ופורסמה על ידי MacSoft. במשחק, השחקן יכול לבחור מתוך שלושה צבאות שונים: ארצות הברית, סין וצבא השחרור העולמי (GLA).
Generals משתמש במנוע SAGE ‏(Strategy Action Game Engine, "מנוע משחק אסטרטגיה־פעולה"), גרסה מורחבת של מנוע התלת־ממד של Command & Conquer: Renegade. חבילת הרחבה, Command & Conquer: Generals – Zero Hour, יצאה למחשב האישי בשנת 2003, ול־Mac OS בשנת 2005. שני המשחקים זכו לביקורות טובות. משחק המשך, Command & Conquer: Generals 2, היה בפיתוח, עד שהוחלט לשנות את ייעודו למשחק חינמי, ושמו שונה ל-Command & Conquer Frostbite 2. משחק זה בוטל ב־29 באוקטובר 2013 על ידי EA, בעקבות ביקורות שליליות בבדיקות גרסת אלפא.
משחקיות

Generals, כמו גם משחקי אסטרטגיה בזמן אמת אחרים, דורש מהשחקן לבנות בסיס, לאסוף משאבים, ליצור יחידות לחימה שונות, ולתקוף את היריב. ניתן לבנות סוגי יחידות שונים, כגון חיילים, כלי רכב ויחידות אוויר. בנוסף לכך, לכל אחד משלושת הצבאות במשחק מאפיינים ייחודיים, אם כי כולם מאמנים יחידות רגלים בצריפים, מייצרים כלי רכב משוריינים במפעל, ובעלי בנייני טכנולוגיות הדרושים לייצור יחידות מתקדמות יותר. כל הצבאות בעלי אמצעים לרכישת משאבים נוספים ונשק־על ייחודי.
ממשק המשחק דומה לזה של משחקי אסטרטגיה בזמן אמת כמו Age of Empires או StarCraft. השחקן בוחר מבנים כדי לייצר יחידות או לרכוש שדרוגים, והוא יכול לבחור יחידות בודדות על מנת לתקוף עמם או להפעיל יכולות כלשהן. מבנים יכולים להבנות בכל מקום על המפה. ליחידות השונות יתרונות וחסרונות נגד יחידות אחרות, עובדה שמעודדת את השחקן לייצר מגוון של כלי רכב וחיילים על מנת לנצח.
ככל שהמשחק מתקדם והשחקן מביס את יחידות אויב בשדה הקרב, השחקן מרוויח נקודות ניסיון, המשמשות לרכישת "יכולות גנרלים". יכולות ייחודיות אלה נעות בין שיפור יחידות קיימות, יחידות חדשות, תקיפות אוויר חזקות, או זימון יחידות בכל מקום על פני שדה הקרב.
עלילה

עלילת המשחק מתרחשת בעתיד הקרוב. השחקן יכול לבחור לשחק אחד מ־3 צבאות, ארצות הברית, סין, וצבא השחרור העולמי (GLA). ארצות הברית וסין הן שתי המעצמות החזקות בעולם, והן מהוות מטרה לצבא השחרור העולמי (GLA), ארגון טרור חסר טריטוריה, אשר נלחם ככוח סדיר בקנאות. ארצות הברית וסין מוצגים כבעלי ברית במשחק, אשר מדי פעם משתפות פעולה נגד ה־GLA, שמטרותיו הוא חיסול כוחותיהם הצבאיים.
עלילת המשחק מתחילה בהתקפה גרעינית של ה־GLA על בייג'ינג, ועל סכר שלושת הערוצים. השחקן מגלם את תפקידו של גנרל סיני שתוקף מנגד עם הכוחות הסינים הנותרים. בסופו של דבר מצליח הגנרל להרוס את כל התאים של ה־GLA באזור האוקיינוס השקט.
השחקן מגלם גם גנרל מה־GLA שנלחם במרכז אסיה שעליו לאסוף כספים ונשק ביולוגי. בו בזמן, עליו להתמודד עם שני צבאות אמריקאים וסיניים. המלחמה מגיעה לשיאה בהשתלטות על הקוסמודרום בייקונור וירי של רקטת סויוז הנושאת טיל מרובה ראשי נפץ ביולוגי.
בנקודה זו מתחיל החלק האמריקאי, בו ארצות הברית תוקפת את ה־GLA ברחבי המזרח התיכון ובמרכז אסיה. מבצע אמריקאי־סיני משותף הורס לבסוף את בסיס המפקדה של ה־GLA באסטנה, קזחסטן.
ביקורות

לאחר השקתו, Command & Conquer: Generals קיבל בעיקר ביקורות חיוביות. האתר Metacritic נתן לו ציון של 8.4, בהתבסס על 34 חוות דעת. המשחק זכה גם בפרס משחק האסטרטגיה הטוב ביותר ב־E3, בשנת 2002.
ביקורות > החרם בסין

המשחק Generals נאסר בסין. לאורך עלילת המשחק, השחקן מבצע מספר פעולות קשות בתור הצבא הסיני, כגון הפצצת סכר שלושת הערוצים על מנת להטביע את כוחות ה־GLA. נוסף על כך, הכוחות הסיניים משתמשים במשחק בנשק גרעיני במידה רבה. יתר על כן, בהקדמה למשחק, כיכר טיאננמן והאזורים הסובבים אותה בבייג'ינג הושמדו על ידי נשק גרעיני.
ביקורות > החרם בגרמניה

בתחילה, המשחק יצא לאור בגרמניה תחת הכותרת הבינלאומית שלה "Command & Conquer: Generals". עם זאת, המשחק הוחרם בגרמניה ואיננו זמין להורדה עוד מסיבותיהם.
הערות שוליים

1 2  Command & Conquer: Generals, באתר Gamespot.
↑  Command & Conquer Generals - PC, באתר IGN.
↑  Command & Conquer Generals Zero Hour - PC, באתר IGN.
↑  EA Makes Command & Conquer: Generals 2 Free, באתר IGN, ‏15.8.2012.
↑  Command & Conquer Generals 2 launching as part of free-to-play C&C service, באתר joystiq, ‏15.8.2012.
↑  Command & Conquer: Generals for PC , באתר Metacritic.
↑  Game Critics Awards - 2002 Winners.
↑  Banned in Beijing: China cracks down on games, באתר CNET, ‏26.1.2005.
↑  Command & Conquer: Generäle, הגרסה הגרמנית למשחק.
| Command & Conquer |
| --- | --- | --- |
| משחקי וידאו | משחקי וידאו |  |
| סדרת טיביראן |  Command & Conquer •  Tiberian Sun •  Renegade •  Tiberium Wars (Kane's Wrath) •  Tiberian Twilight •  Tiberium Alliances |  |
| סדרת Red Alert |  Red Alert •  Red Alert 2 (Yuri's Revenge) •  Red Alert 3 (Uprising) |  |
| סדרת Generals |  Generals ( Zero Hour) • Command & Conquer Frostbite 2 |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16609509p (data)
משה אבוגזיר

משה אבוגזיר (נולד ב-6 בינואר 1955) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעיקר בעמדת הקשר האחורי, הבלם והמגן.
ביוגרפיה

אבוגזיר נולד ב-6 בינואר 1955 בבאר שבע כרביעי מתוך שמונה ילדים לאדמון וסוזן (שושנה) אבוגזיר, שעלו ממצרים ב-1950, וגדל בשכונה א'. אחיו הגדול, אפרים אביגדור, שיחק גם הוא במדי הפועל באר שבע.
בטרום עונת 1972/1973 הוזכר כמי שיעבור מקבוצת הנוער של הפועל באר שבע לבית"ר באר שבע במסגרת הסכם העברתו של שלום אביטן להפועל,, אך העברתו לא יצאה אל הפועל מסיבות טכניות. בעונה שלאחר מכן זכה עם קבוצת הנוער של הפועל באר שבע באליפות הנוער, לצד שחקנים כמו עובדיה צבי ויעקב כהן. באותה עונה החל לשחק גם במדי הקבוצה הבוגרת תחת המאמן אלי פוקס, ורשם בה 15 הופעות בליגה כקשר אחורי.
בעונת 1974/1975 תחת המאמן אמציה לבקוביץ' הפך אבוגזיר לשחקן הרכב קבוע בעמדת הקשר האחורי, ורשם 23 הופעות בליגה עם 2 שערים לזכותו, כשאת שער הבכורה שלו הבקיע במחזור הראשון בניצחון 2-0 על בית"ר תל אביב.
בעונת 1975/1976 רשם 24 הופעות ליגה, אך רק ב-13 מהן פתח בהרכב, והבקיע שני שערים.
בעונת 1976/1977 היה אבוגזיר שוב לשחקן הרכב קבוע, רשם 25 הופעות, מתוכן 23 בהרכב.
בעונת 1977/1978 תופקד בעיקר בעמדת הבלם. הקבוצה סיימה במקום החמישי בטבלה.
בעונה שלאחר מכן, עונת 1978/1979, תופקד בעיקר בעמדת המגן השמאלי, רשם 27 הופעות, והבקיע שלושה שערים. הקבוצה סיימה במקום התשיעי בטבלה.
בעונת 1979/1980, תחת אמציה לבקוביץ' שחזר לאמן את הקבוצה, מיעט אבוגזיר לשחק ורשם רק 3 הופעות, כשהקבוצה מסיימת במקום העשירי בטבלה.
בעונה שלאחר מכן, עונת 1980/1981, תחת אליהו עופר, שיחק בכל משחקי הליגה, בעיקר בעמדת המגן השמאלי, כשהוא מבקיע שני שערים, וקבוצתו מסיימת במקום ה-11 בטבלה.
בעונת 1981/1982, תחת שמעון שנהר, רשם 26 הופעות, בעיקר בעמדת הקשר האחורי, במהלכן הבקיע שער אחד. באר שבע סיימה את העונה במקום הרביעי בטבלה, שהקנה לה כרטיס לגביע ליליאן.
בעונת 1982/1983 דרש להשתחרר מהפועל באר שבע בעקבות מעמדו הרעוע בקבוצה, והועבר בהשאלה לעונה אחת לעולה החדשה מכבי יבנה. ביבנה, תחת המאמן לופא קדוש, רשם 19 הופעות בליגה, בעיקר בעמדת הקשר, ואף הבקיע שער אחד, כשקבוצתו מסיימת במקום העשירי בטבלה.
בעונת 1983/1984 הועבר לעולה החדשה הכח מכבי רמת גן, בה שב לשתף פעולה עם הבאר שבעי יעקב כהן, תחת המאמן יהודה שהרבני. אבוגזיר הרבה לשחק, בעיקר בעמדת הקשר, והבקיע שלושה שערים. הקבוצה סיימה במקום ה-11 בטבלה.
בעונת 1984/1985 שב לקבוצת נעוריו, ושיחק בשורותיה שתי עונות, לפני שפרש ממשחק פעיל.
ב-2010 נבחר להיכל התהילה של הפועל באר שבע.
חיים אישיים

משה נשוי לזהבה לבית סוויסה, ולהם שני ילדים. מתגורר מזה כ-26 שנה בנייפלס שבפלורידה ועובד כנהג לימוזינה.
תארים

ליגת ראשונה :
אליפות: 1974/1975, 1975/1976
אלוף האלופים :
זכייה: 1974/1975
הערות שוליים

↑  אביטן עבר מבית"ר להפועל באר-שבע, מעריב, 30 באוגוסט 1972.
↑  ההר הוליד עכבר, דבר, 5 באוגוסט 1973.
↑  ר. אריה, "השלושה" - גאוותם של אלפי כדורגלנים, מעריב, 25 ביולי 1974.
↑  א. בינדר, התוצאה נקבעה תוך שתי דקות, דבר, 6 באוקטובר 1974.
↑  אריה רפפורט, אבוגזיר ובן-שאנן מבקשים שחרור, דבר, 18 באוקטובר 1982; אריה רפפורט, אבוגזיר: איני מוכן לשבת על הספסל, דבר, 20 באוקטובר 1982; אריה רפפורט, העברת אבוגזיר ליבנה לצמיתות תעלה מיליון שקל, דבר, 2 בדצמבר 1982.
↑  יגאל ברמן, ‏ב"ש עושה כבוד: 20 הגדולים נכנסו להיכל התהילה, באתר ONE‏, 7 בינואר 2010.
אלסנדרו וולטה

| --- | --- |

 לידה:  18 בפברואר 1745 קומו, דוכסות מילאנו, ממלכת הבסבורג 
 פטירה:  5 במרץ 1827 (בגיל 82) קומו, ממלכת לומברדיה-ונציה, האימפריה האוסטרית 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  איטליה
 מקום קבורה:  קבר אלסנדרו וולטה 
 מוסדות:  אוניברסיטת פאביה 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (1805)  מדליית קופלי (1794)  עמית החברה המלכותית  מסדר כתר הברזל 
 בן או בת זוג:  תרזה פרגריני 
 צאצאים:  זנינו וולטה 
 הערות:  יחידת המידה של המתח החשמלי, נקראת על שמו
 תרומות עיקריות
 ממציא הסוללה החשמלית.
 
סוללה חשמלית של וולטה
הסוללה החשמלית הראשונה
אלסנדרו וולטה (באיטלקית: Alessandro Volta;‏ 18 בפברואר 1745 – 5 במרץ 1827) היה פיזיקאי איטלקי. וולטה ידוע בעיקר כממציא הסוללה החשמלית. הוולט, יחידת המידה של המתח החשמלי, נקראת על שמו מאז 1881.
ביוגרפיה

וולטה נולד והתחנך בקומו שבאיטליה. כבר בשלב מוקדם בחייו החל להתעניין בתורת החשמל, כפי שעולה גם משיר בלטינית שכתב בהיותו תלמיד צעיר, שנושאו הוא תגלית חדשה זו (דאז). ב-1774 קיבל את תואר הפרופסורה שלו, והחל לעבוד בבית הספר המלכותי בקומו כפרופסור לפיזיקה. פרסומו המדעי הראשון היה המאמר "De vi attractiva ignis electrici phaenomenis inde pendentibus". ב-1775 תכנן ויצר את האלקטרופור, מכשיר שהפיק מטען חשמל סטטי. בין 1776 ל-1777 למד וחקר את המבנה הכימי של גזים, גילה את הגז מתאן, ותכנן וביצע מספר ניסויים מדעיים מתוחכמים, כגון הצתה של גזים על ידי ניצוץ חשמלי בתוך כלי קיבול סגור.
ב-1779 התמנה כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת פאביה, משרה שבה החזיק ב-25 השנים הבאות. ב-1782 פיתח את קבל הלוחות, שהיה שדרוג של האלקטרופור.
ב-1794 התחתן וולטה עם תרזה, בתו של הברון פרגריני, ובמשך השנים נולדו לזוג שלושה בנים.
ב-1794 זכה במדליית קופלי.
ב-1800, כתוצאה מאי הסכמה מקצועית עם הפיזיקאי לואיג'י גלווני, בקשר לתאוריית "החשמל החייתי" שלו, יצר את עמוד וולטה, המכשיר הראשון שהיה מסוגל לייצר זרם חשמלי קבוע שאינו מבוסס על פעילויות מגנטיות (למעשה - הסוללה החשמלית הראשונה). עמוד וולטה היה הוכחה מדעית לכך שמגע בין כימיקלים מסוימים ומתכות יוצר זרם חשמלי. במקרה הזה, מתקן שיוצר מגע בין דסקיות אבץ, דסקיות נחושת, ובין מי מלח, שגורמים ליצירת זרם חשמלי. וולטה דחה את מושג "החשמל החייתי" וקבע שמקור החשמל שגילה גלווני הוא במגע בין שתי המתכות השונות. ב-1801 פרסם את "שורת המתחים", שבה פרסם לראשונה את התאוריה שפיתח, על מגע המוליכים כמקור למתח החשמלי.
וולטה היה מקורב לשלטון הצרפתי באיטליה הצפונית. הוא מונה לסנאטור, ונפוליאון הפך אותו לברון ב-1810. ב-1815 מונה על ידי הקיסר האוסטרי פרנץ השני לפרופסור באוניברסיטת פדובה.
ב-1816 יצאו כתביו לאור לראשונה (מהדורה שנייה יצאה בשבעה כרכים בין השנים 1918 - 1929)
וולטה מת ב-1827, ונקבר בעיר קומו. מוזיאון "טאמפיו וולטיאנו" ליד אגם קומו, מוקדש לו ולעבודתו המדעית, ומציג את כל עבודותיו ומכשיריו המדעיים המקוריים.
ראו גם

יחידות מידה על שם אישים
לקריאה נוספת

דייוויד בודאניס, היקום החשמלי סיפורו האמיתי והמהמם של החשמל, כתר ספרים 2006. תרגום מאנגלית איריס רילוב.
טקס פרסי אוסקר ה-96

| --- | --- |

 תאריך:  10 במרץ 2024
 מיקום:  תיאטרון דולבי הוליווד, לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 מנחים:  ג'ימי קימל
 מפיק:  ראג' קאפור קייטי מולן
 במאי:  האמיש המילטון
 רשת שידור:  ABC
 מספר המועמדויות הרב:  אופנהיימר (13)
 אתר רשמי
 →95 97← פרס אוסקר
טקס פרסי האוסקר ה-96 הוא טקס, המוגש על ידי האקדמיה האמריקאית לקולנוע (AMPAS). הוא נערך לכבוד הסרטים הטובים ביותר של 2023, והתקיים בתיאטרון דולבי בהוליווד, לוס אנג'לס, קליפורניה. טקס זה כלל כללים חדשים ל"שיפור הגיוון וההכלה". הטקס, המשודר בטלוויזיה בארצות הברית על ידי ABC, הופק על ידי ראג' קאפור וקייטי מולן, כשהאמיש המילטון שימש כבמאי. הקומיקאי ג'ימי קימל הנחה את הטקס בפעם הרביעית, לאחר הטקס ה-89 ב-2017, הטקס ה-90 ב-2018 והטקס ה-95 ב-2023.
מידע על הטקס > כללי הגיוון וההכללה

זו הייתה השנה הראשונה שבה כללי הגיוון בקטגוריית הסרט הטוב ביותר הופכים לחובה. ביוני 2020, במסגרת יוזמת אקדמי אפרטור 2025 (אנ'), האקדמיה קבעה סט של "סטנדרטים של ייצוג והכלה" שסרט יידרש לעמוד בהם כדי להתחרות בקטגוריה. עם זאת, עבור פרסי האוסקר ה-94 וה-95 (סרטים שיצאו בשנים 2021 ו-2022), יוצרי סרטים לא נדרשו לעמוד בסטנדרטים ורק היו צריכים להגיש טופס סודי של תקני האקדמיה למטרות נתונים בלבד. ישנם ארבעה תנאים כלליים, מתוכם סרט חייב לעמוד בשניים כדי לקבל מועמדות לסרט הטוב ביותר:
"ייצוג, נושאים ונרטיבים על המסך"
"מנהיגות יצירתית וצוות פרויקטים"
"גישה לתעשייה והזדמנויות "
"פיתוח קהל"
כפי שהוסבר על ידי אתר "Vox", התנאים "מתחלקים בעצם לשני סוגים: תנאים המקדמים ייצוג כולל יותר ותנאים המקדמים תעסוקה מכילה יותר". התנאים נועדו לספק הזדמנויות גדולות יותר לתעסוקה, בקאסט שחקנים, צוות הפקה, התלמדות והתמחויות באולפנים, ותפקידי ניהול בתחומי פיתוח, שיווק, פרסום והפצה, בקרב קבוצות אתניות "חסרות ייצוג", נשים, להט"ב ואנשים עם מוגבלויות קוגניטיביות או פיזיות, חירשים או כבדי שמיעה.