אוסקר רומרו
ביוגרפיה

אוסקר רומרו נולד ב-15 באוגוסט 1917 בעיר Ciudad Barrios, במחוז סן מיגל (אל סלוודור), למשפחה ממעמד הביניים. היו לו שבעה אחים ואחיות, אחת מאחיותיו מתה זמן קצר לאחר לידתה. בנעוריו למד נגרות ומסחר במקביל ללימודיו בבית הספר.
בגיל 13, לאחר שגילה עניין רב בעולם הכמורה, החל ללמוד בפנימייה ללימודי נצרות בסן מיגל.
בשנת 1937 נסע ללמוד תאולוגיה ברומא, באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית, שם זועזע למראה צמיחת הפשיזם האיטלקי ותחילתה של מלחמת העולם השנייה.
ב-4 באפריל 1942 הוסמך ככומר ולאחר שנה שב לאל סלוודור. בתחילה שימש ככומר בעיירה קטנה, אך לאחר מכן עבר לסן סלוודור, שם עסק רבות בענייני הקהילה. הוא ייסד קבוצה של אלכוהוליסטים אנונימיים, סייע בבניית הקתדרלה של סן מיגל, הקים קבוצות לימוד וערך את ביטאון הכנסייה. רומרו זיהה את כוחו של הרדיו ככלי תקשורת להמונים, והצליח לשכנע חמש תחנות רדיו לשדר את דרשותיו בימי ראשון. בדרך זו דבריו הגיעו לחקלאים ואיכרים רבים, שלא הורשו להיכנס לכנסיות.
בשנת 1966 נבחר להיות מזכיר ועידת הבישופים של אל סלוודור. ב-21 ביוני 1970 מונה לתפקיד המשנה לבישוף של סן סלוודור, וב-15 באוקטובר 1974 מונה לבישוף של סנטיאגו דה מריה, מחוז כפרי ועני.
בשנות כהונתו הראשונות ככומר נקט רומרו בקו דתי שמרני, שאינו חורג מהמסורת הנוצרית. הוא תמך בהיררכיה ובקונפורמיזם, והתנגד לפעילות חברתית המתעמתת עם ההנהגה הפוליטית. אולם לאחר מינויו לבישוף של סנטיאגו דה מריה, הוא נחרד לגלות כי ילדים מתו כי להוריהם לא היה כסף לתרופות פשוטות. הוא החל לתרום מכספו ולהשתמש במשאבי הכנסייה כדי לעזור לעניים, אבל הבין שצדקה פשוטה איננה מספיקה כדי לשנות את המצב. הוא כתב ביומנו: ”אנשים עניים לא צריכים להסתפק בנדבות מהכנסייה או מהממשלה, אלא להיות שותפים לשינוי חייהם בעתיד.”
ב-3 בפברואר 1977 מונה לארכיבישוף של סן סלוודור, עיר הבירה של אל סלוודור. המינוי התקבל בברכה על ידי הממשלה, אך כמרים רבים התאכזבו, במיוחד אלה שתמכו במרקסיזם, שחששו מסתירה בין המלחמה בעוני לבין גישתו התאולוגית השמרנית.
באותה תקופה החלה מלחמת האזרחים באל סלוודור. אזרחים רבים נהרגו בידי כוחות הצבא, בהם מורים, נזירות וכמרים רבים, שפעלו למען העניים. אלפי בני אדם נעלמו. רומרו דרש מנשיא אל סלוודור לחקור את מקרי ההרג וההיעלמויות, אבל לא נענה. במרץ 1977 נרצח חברו הטוב של רומרו, Rutilio Grande, יחד עם שני איכרים. תקרית זו השפיעה עליו עמוקות, וגרמה לו להגביר את פעילותו למען העניים. הוא נודע בכינוי "קולו של חסרי הקול", וגינה את החונטה הצבאית במדינה, שתקפה פעילי זכויות אדם. כמו כן סירב להשתתף באירועים רשמיים של הממשל כל עוד הרצח לא מפוענח.
רומרו דבק באידאולוגיה של אי-אלימות, ולמד את כתביהם של מהטמה גנדי ומרטין לותר קינג. בדרשותיו בימי ראשון הוא נהג לגנות הפרות של זכויות אדם באל סלוודור ולהביע הזדהות עם קורבנות האלימות הפוליטית של מלחמת האזרחים (אנ'). הוא מתח ביקורת על כך שארצות הברית סיפקה סיוע צבאי לממשלת אל סלוודור, ובפברואר 1980 שלח מכתב לנשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, בו הזהיר: ”הסיוע הצבאי האמריקאי יגביר ללא ספק את הדיכוי הפוליטי ויפגע בזכויות האדם הבסיסיות ביותר של אזרחי אל סלוובדור.” הממשל האמריקאי התעלם מהפנייה והסיוע הצבאי לממשלת אל סלוודור נמשך.
מאמציו ההומניטריים של רומרו העניקו לו תוארי כבוד בעולם. בשנת 1978 היה מועמד לפרס נובל לשלום. בפברואר 1980 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד באוניברסיטה הקתולית של ולוניה. בביקורו באירופה לקבלת התואר, הוא נפגש עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני, והביע דאגה מהמצב בארצו. הוא הציג בפני האפיפיור שבעה דוחות מפורטים על מעשי רצח, עינויים וחטיפות ברחבי המדינה, וטען כי ממשלת אל סלוודור מעניקה לגיטימציה לטרור ולחיסולים.
מבחינה דתית, רומרו הושפע מחברו יון סוברינו (אנ'), אחד ההוגים של תאולוגיית השחרור, פרשנות של האמונה הנוצרית הנובעת מחיי עוני, וניסיון לקרוא את כתבי התאולוגיה הנוצרית דרך עיני העניים. גישה זו מנוגדת לגישה המרקסיסטית, בה נקטו כמרים רבים באל סלוודור באותה תקופה. אולם רומרו התנגד לתאולוגיית השחרור כפי שנוסחה על ידי סוברינו, והזדהה יותר עם דרכו של הארגון אופוס דאי.