stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ו וולש

ערך זה עוסק במוזיקאי ג'ו וולש. אם התכוונתם לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  20 בנובמבר 1947 (בן 76) ויצ'יטה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Joseph Fidler 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1964 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה קנט, תיכון ויצ'יטה איסט, תיכון מונטקלייר, ניו ג'רזי 
 סוגה:  רוק, קאנטרי, מוזיקת פופ 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה בס, פסנתר, גיטרה, מנדולינה 
 חברת תקליטים:  האחים וורנר רקורדס, אטלנטיק רקורדס, Dunhill, אסיילום רקורדס, ABC רקורדס, אפיק רקורדס 
 צאצאים:  Lucy Walsh 
 פרסים והוקרה:  פרס מרכז קנדי (2016) 
 www.joewalsh.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ו וולש (באנגלית: Joe Walsh;‏ נולד ב-20 בנובמבר 1947) הוא גיטריסט, מחלוצי הרוק המודרני וידוע בעיקר כחבר להקת הרוק-קאנטרי העיטים.
ביוגרפיה

וולש נולד בקנזס ועבר לניו ג'רזי שם למד בבית ספר תיכון.
התחיל את פעילותו כבר בסוף שנות השישים וניגן בלהקות  שונות כמו ה"ג'יימס גנג" ועוד עד שהצטרף לאיגלס ב-1975. וולש פעל גם במיזמים והופיע עם מוזיקאים חשובים כמו רינגו סטאר (הביטלס), ג'ון לורד (דיפ פרפל), ביל וויימן (האבנים המתגלגלות), ופיט טאונסנד,  גיטריסט להקת המי.
ב-1980 הופיע - למספר שניות - כאסיר שמצית מהומה בכלא בסצנת הכותרות של הסרט "האחים בלוז".
ב-2005 הופיע וולש לצד גיטריסטים רבים בערב מחווה לחברת הגיטרות "פנדר", על אף שהגיטרה המרכזית בה השתמש היא גיבסון לס פול משנת 1959 אותה נתן לגיטריסט לד זפלין ג'ימי פייג'.
ג'ו וולש פועל עד היום ומוכר כווירטואוז בעולם המוזיקה.
ג'ו וולש נודע, בין השאר, בהבעות הפנים שלו כאשר הוא מנגן ובסגנון ההופעה הייחודי לו.
ג'ו וולש
בריטיש אירוספייס הרייר ימי

בריטיש אירוספייס הרייר ימי (באנגלית: British Aerospace Sea Harrier) הוא מטוס קרב, תקיפה וסיור, בעל יכולות המראה ונחיתה אנכית וקצרה, שנועד להפעלה מסיפון נושאות מטוסים. המטוס הוא פיתוח של מטוס דומה, הוקר סידלי הרייר. ההרייר הימי נכנס לשירות בצי המלכותי הבריטי באפריל 1980. הדגם הראשון קיבל את הסימול FRS1, ובאופן לא פורמלי זכה לכינוי "Shar" (קיצור של Sea Harrier). ההרייר הימי היה יוצא דופן בין מטוסי הקרב של תקופתו, שרובם היו על קוליים ובעלי ממדים גדולים בהרבה. ההרייר הימי, שממדיו קטנים יחסית ומהירותו תת קולית, נועד בעיקר להגנה אווירית של אוניות הצי.
ההרייר הימי השתתף במלחמת פוקלנד, במלחמת המפרץ ובמלחמת המפרץ השנייה, במלחמת קרואטיה ובמלחמת בוסניה. בכל המלחמות הללו הופעל המטוס בעיקר מעל סיפון נושאות מטוסים שהיו סמוך לאזור העימות. מכל המלחמות האמורות, שירותו של המטוס במלחמת פוקלנד הוא הידוע ביותר, מכיוון שהיה זה המטוס היחיד בעל כנף קבועה שעמד לרשות הכוחות הבריטיים. מטוסי ההרייר הימי הפילו יותר מ-20 מטוסים ארגנטינאיים; רק מטוס אחד הופל, מאש נ"מ. מטוסי ההרייר נטלו חלק גם בתקיפת מטרות קרקע, יחד עם מטוסי ההרייר GR.1 של חיל האוויר המלכותי.
נעשו ניסיונות למכור את המטוס גם למדינות אחרות, ובהן אוסטרליה וארגנטינה, אך רק הודו רכשה אותו. ב-1993 יוצרה גרסה משודרגת של המטוס עבור הצי המלכותי הבריטי. גרסה זו ידועה כהרייר ימי FA2. למטוס זה הייתה יכולת לוחמה אווירית משופרת, וכן יכולת לשאת חימוש מתקדם יותר. גם מנוע המטוס היה מנוע מתקדם יותר. ייצור הגרסה המשופרת נמשך עד 1988, והמטוס הוצא משירות בצי המלכותי ב-2006, והוחלף על ידי גרסה אחרת של המטוס, הרייר GR9. החלפה זו היא זמנית בלבד, ובסופו של דבר הצי המלכותי הבריטי קלט את מטוסי לוקהיד מרטין F-35 לייטנינג II כמחליפיהם של מטוסי ההרייר הימי. הצי ההודי מפעיל עדיין את מטוסי ההרייר הימי, אך אמור לקלוט מטוסי מיג-29 K במקומם. בבריטניה נעשה עדיין שימוש במטוסי הרייר ימי, לצורך תרגול צוותי הסיפון של נושאות מטוסים.
פיתוח

לאחר מלחמת העולם השנייה החל תהליך ההתפרקות של האימפריה הבריטית. אובדן כוחה של בריטניה, והיווצרות חבר העמים הבריטי, הביאו לכך שבריטניה כבר לא הייתה זקוקה לצי גדול, כמו זה שהיה לפני המלחמה. גם מבחינה כלכלית לא הייתה בריטניה יכולה לעמוד בהוצאות העצומות של אחזקת צי גדול. אוניית המערכה האחרונה של הצי הבריטי, אה"מ ואנגארד, יצאה משירות ב-1960, לאחר שירות פעיל בן פחות מחמש עשרה שנים. ב-1966 בוטלה התוכנית לבנות סדרה של נושאות מטוסים גדולות (סדרה שנקראה CVA-1), ונושאות המטוסים הקיימות החלו לצאת משירות בזו אחר זו. הסתבר שהצי אינו יכול להפעיל מטוסים בעלי כנף קבועה, והחלה להיווצר דרישה למטוסי קרב בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית או קצרה, כדי שיחליפו את מטוסי דה הבילנד ויקסן. במקביל, החלה חברת הוקר סידלי בתכנון כלי טיס בעלי יכולת המראה ונחיתה קצרה או אנכית. ב-1960 פותח מטוס נסיוני, P.1127, שהיה בעל יכולות כאלה. ב-1963 נערכו ניסיונות ראשונים בהפעלת מטוס זה מעל גבי סיפון נושאת המטוסים אה"מ ארק רויאל.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 החל הצי לגבש תפיסה חדשה, שנקראה "סיירות סיפון מלא" (through deck cruisers). הסיירות שהיו קיימות עד אז היו בעלות סיפון טיסה בחלקן האחורי בלבד, ואילו התפיסה החדשה הציעה אונייה שיהיה לה סיפון טיסה המתמשך לכל אורכה. למעשה היה מדובר על נושאת מטוסים לכל דבר, אך מסיבות פוליטיות הן הוגדרו סיירות; לו היו האוניות מוגדרות כנושאות מטוסים היה הצי נתקל בהתנגדות חריפה לתכנון ולמימון פרויקט כזה. האוניות המתוכננות היו קטנות בהרבה מסדרת CVA-1 שבוטלה. הן הוזמנו ב-1973, ונקראו סדרת "אינווינסיבל"; כיום מקובל להגדירן כנושאות מטוסים. מיד עם בנייתן הוסיפו להן הבונים "מקפצת סקי", בקצה סיפון הטיסה, כדי לאפשר להן תפעול מטוסים בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית או קצרה.
ב-1969 נכנס ההרייר GR.1 לשירות בחיל האוויר המלכותי, וחברת הוקר סידלי החלה לפתח גרסה ימית של המטוס, שנועדה לשירות על האוניות החדשות ההולכות ונבנות; גרסה זו הייתה ההרייר הימי. ב-1975 הזמין הצי המלכותי 24 מטוסי הרייר FRS.1 (ראשי תיבות של ייעודי המטוס: Fighter, Reconnaissance, Strike - קרב, סיור, תקיפה). עוד לפני המראת האבטיפוס הראשון, ב-20 באוגוסט 1978, הגדיל הצי את ההזמנה ל-34 מטוסים. המטוס הראשון נכנס לשירות ב-1978, וב-1981 הוכרזה נושאת המטוסים הראשונה בסדרה, אה"מ אינווינסיבל, כמבצעית, כשעליה מוצבים מטוסי הרייר ימי. מטוסים נוספים הוצבו על נושאת המטוסים הוותיקה אה"מ הרמס (R12), עד לכניסתן לשירות של ספינת חדשות מסדרת אינבינסבל. במהלך תקופה זו הפכה הוקר סידלי חלק מתאגיד בריטיש אירוספייס.
מטוסי הרייר ימי מילאו תפקיד מרכזי וקריטי במלחמת פוקלנד, ובעקבות המלחמה נלמדו כמה לקחים חשובים. לקחים אלה הובילו לשדרוג המטוסים לגרסה מתקדמת יותר של המטוס, שנקראה FRS.2 (או FA2). האבטיפוס הראשון של גרסה זו המריא בספטמבר 1988, ובדצמבר אותה שנה הזמין הצי שדרוג של 29 מטוסים לגרסה זו. ב-1990 הזמין הצי 18 מטוסים חדשים מגרסה FA2, בעלות של 12 מיליון ליש"ט למטוס, וארבעה מטוסים נוספים שודרגו ב-1994. המטוס הראשון ממטוסים אלה נמסר ב-2 באפריל 1993.
מאפיינים

ההרייר הימי הוא מטוס קרב, תקיפה וסיור תת-קולי. למטוס מנוע רולס-רויס פגסוס אחד, שהוא מנוע טורבו-מניפה בעל שני כונסי אוויר וארבעה נחירי פליטה מתכווננים. להרייר הימי שני כני נסע המותקנים בגופו, ושניים נוספים בקצה הכנפיים. המטוס יכול לשאת חימוש, מכלי דלק ופודים שונים בשבע נקודות תליה: שלוש על גוף המטוס ושתיים על כל כנף. "מקפצת הסקי" איפשרה למטוס להמריא מסיפון טיסה קצר עם מטען כבד, שלא היה מאפשר המראה קצרה במסלול רגיל (אם המטוס יכול להמריא לאחר ריצה ארוכה על מסלול רגיל, כמו כל מטוס אחר).
ההרייר הימי מבוסס על גרסת ההרייר לחיל האוויר, הרייר GR.3. נעשו כמה התאמות לשירותו הימי: תא הטייס הוגבה והחופה עוצבה כחופת "בועה", המאפשרת ראות טובה יותר של הטייס. חרטום המטוס הוארך, כדי שיוכל להכיל מכ"ם מדגם פראנטי "בלו פוקס" (Ferranti Blue Fox). בהרייר הימי הוחלפו חלקים שונים בחלקים שיוצרו ממסג עמיד לשיתוך, וחלקים אחרים צופו בחומרים שיסייעו במניעתו. זאת, כדי להגן על המטוס בפעילותו בסביבה ימית. לאחר מלחמת פוקלנד הותאם המטוס לנשיאת טילים נגד ספינות מדגם "סי איגל".
המכ"ם שהותקן במטוסי הדור הראשון ספג ביקורת על שהיה בעל ביצועים נמוכים יחסית למכ"מים דומים אחרים שהיו בשירות באותה עת. בדור השני של ההרייר הימי, FA2, הותקן מכ"ם מתקדם יותר מדגם "בלו ויקסן" (Blue Vixen). מכ"ם זה הוא מכ"ם דופלר, שתואר כאחד המתקדמים מסוגו בעולם. מכ"ם זה היה הבסיס לפיתוח המכ"ם של מטוס הקרב יורופייטר טייפון. שיפור נוסף בהרייר הימי מן הדור השני היה יכולתו לשאת טילים מסוג AIM-120 אמראם. זה היה המטוס הבריטי הראשון בעל יכולת זו. במטוסי הדור השני הותקן מנוע פגסוס סימן 106, המהווה שיפור לעומת הדגמים הקודמים שלו. נוספו גם אמצעים ללוחמה אלקטרונית, וכן שיפורים נוספים שכללו יכולת נשיאת חימוש אוויר-אוויר מוגדלת, מכ"ם בעל יכולת צפייה מטה (look down radar), טווח מוגדל, ותצוגות משופרות בתא הטייס.
תא הטייס של ההרייר כולל מוט היגוי (סטיק) במרכז התא, כמקובל במטוסי קרב רבים, ומצערת בצידו השמאלי. בנוסף לכך, קיימת בתא הטייס ידית ייחודית, השולטת על כיוונם של ארבעת נחירי הפליטה. לטיסה ישרה דוחף הטייס את הידית קדימה, ואז מכוונים הנחירים לאחור. להמראה או נחיתה אנכית מושך הטייס את הידית לאחור, ואז מכוונים הנחירים כלפי מטה. הטייס יכול לשלוט על זווית זו, כדי להשיג המראה קצרה. יכולתו הייחודית של ההרייר הימי הודגמה ב-6 ביוני 1983, כאשר טייס בריטי שאיבד את הקשר עם אונייתו, נושאת המטוסים אה"מ אילוסטריוס, הצליח לנחות על סיפון הקדמה (foredeck) של אוניית משא ספרדית.
ב-2005 הותקנה בהרייר הימי מערכת המאפשרת הנחתה אנכית של המטוס באופן עצמאי, לא התערבות הטייס. המערכת תוכננה כך שתתחשב בתנודות האונייה, ויעילותה הודגמה בהצלחה במאי 2005.
היסטוריה מבצעית > הצי המלכותי הבריטי > כניסה לשירות

שלושת המטוסים הראשונים היו מטוסי קדם-ייצור, ונועדו לניסויים לצורך רישוי ואישור המטוס. מטוס הייצור הראשון הועבר לצי הבריטי ב-1979. המטוסים הראשונים קובצו לטייסת ניסויי טיסה, שהפכה במרץ 1980 לטייסת 899 של זרוע האוויר של הצי. טייסת זו הייתה יחידת המטה היבשתית להפעלת ההרייר הימי. הטייסת המבצעית הראשונה הייתה טייסת 800, שהוקמה גם היא במרץ 1980. הטייסת הופעלה בתחילה מנושאת המטוסים אה"מ "אינווינסיבל", ומאוחר יותר הועברה לאה"מ "הרמס". בינואר 1981 הוקמה טייסת 801, שנועדה לפעול מאה"מ "אינווינסיבל" במקום טייסת 800.
היסטוריה מבצעית > הצי המלכותי הבריטי > מלחמת פוקלנד

מטוסי הרייר ימי נטלו חלק במלחמת פוקלנד ב-1982. הם הופעלו מסיפוניהן של שתי נושאות המטוסים הבריטיות, אה"מ "הרמס" ואה"מ "אינווינסיבל", ומטרתם העיקרית הייתה הגנה אווירית. מטוסי הרייר GR.3 של חיל האוויר המלכותי (שגם הם פעלו מנושאות המטוסים הללו) נשאו בעיקר נטל התקיפות הקרקעיות, אם כי גם מטוסי הרייר ימי השתתפו בתקיפות אלה. בסך הכל השתתפו במלחמה 28 מטוסי הרייר ימי ו14 מטוסי הרייר GR.3. הטייסים הבריטים הצליחו להפיל 23 מטוסים ארגנטינאיים בקרבות אוויר - כשליש מכלי הטיס הארגנטינאיים שהופלו במלחמה (השאר הופלו באש נ"מ בריטית או שאבדו בתאונות). אף מטוס בריטי לא אבד בקרב אוויר, אך ארבעה מטוסי הרייר ימי אבדו בתאונות ושניים הופלו באש נ"מ.
לעליונות הבריטית בלוחמה האווירית היו כמה סיבות. הטייסים הבריטיים היו מאומנים יותר, ולמטוסי ההרייר היה יתרון ביכולת התמרון שלהם. המטוסים הארגנטינאיים נאלצו לפעול משדות תעופה בארגנטינה עצמה, שכן מסלול הנחיתה בעיירה סטנלי, בירת איי פוקלנד, היה קצר מדי ולא נבנה עבור מטוסי קרב. כדי להגיע לזירת הלחימה היה על הטייסים הארגנטינאיים לטוס 450 ק"מ לכל כיוון, והדלק במיכליהם הספיק לדקות ספורות בלבד מעל זירת הלחימה. בנוסף, הטייסים הבריטיים השתמשו בטילי AIM-9 סיידוויינדר, שהקנו להם עליונות על החימוש הארגנטינאי.
יתרון נוסף של הבריטים היה הכוונה של המטוסים על ידי האוניות הבריטיות שעגנו במפרץ סן קרלוס, במערב האי המזרחי. האוניות הבריטיות איתרו את המטוסים הארגנטינאיים עם התקרבותם באמצעות המכ"ם, והכווינו את מטוסי ההרייר לקראתם. יכולת זו הייתה מוגבלת בשל החזרי המכ"ם מהגבעות סביב המפרץ, ואולם כיום ידוע שהבריטים קיבלו מידע על המראת המטוסים הארגנטינאיים מצ'ילה, מצוללות שהיו סמוך לחוף, ומיחידות מיוחדות שחדרו לארגנטינה וביצעו תצפיות על הבסיסים הארגנטינאיים.
מאידך, היו שמתחו ביקורת על ההבדל ברמת האימונים ובשיטות הלוחמה בין טייסות 800 ו-801, ותלו בהבדל זה את הסיבה לחלק מן האבדות הבריטיות באוניות במהלך המלחמה. ביקורת נוספת הייתה על הפעלתן של נושאות המטוסים הבריטיות. אוניות אלה הופעלו ממזרח לאיים, מחוץ לטווח טילי האקסוסט הארגנטינאיים. טילים אלה הטביעו מספר אוניות בריטיות, והפיקוד הבריטי חשש שפגיעה בנושאת מטוסים עלולה לפגוע באורח אנוש במאמץ המלחמה הבריטי, גם ובעיקר מן הבחינה המורלית. ואולם, מכיוון שנושאות המטוסים פעלו במרחק רב יחסית מן האיים, היו מטוסי ההרייר הימי צריכים לטוס זמן רב יותר כדי להגיע לאזור הקרבות, ולפיכך היו יכולים לשהות במקום פחות זמן ופעילותם הייתה יעילה פחות.
היסטוריה מבצעית > הצי המלכותי הבריטי > מבצעים בשנות ה-90 של המאה ה-20

מטוסי הרייר הימי השתתפו שוב בפעילות מבצעית במהלך מלחמת בוסניה, בין השנים 1992–1995. המטוסים תקפו כוחות סרביים וסייעו ליחידות הכוח הרב לאומי שפעלו נגד יחידות צבא רפובליקה סרפסקה. ב-16 באפריל 1994 הופל מטוס הרייר ימי של טייסת 801 באש נ"מ, במהלך תקיפת טנקים סרביים. הטייס נטש את מטוסו, צנח ונאסף על ידי מוסלמים בוסניים ידידותיים.
ב-1999 השתתף המטוס במבצע כוח מאוחד, חלק ממלחמת קוסובו. במבצע זה תקפו כוחות נאט"ו את צבא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, כדי להביא לסיום המלחמה. מטוסי הרייר ימי מנושאת המטוסים "אינווינסיבל" מנעו ממטוסי מיג יוגוסלביים להמריא, כדי לשמור על עליונות אווירית. בשנת 2000 השתתפו מטוסי הרייר מנושאת המטוסים "אילוסטריוס" בפעילות מבצעית בסיירה לאון, כחלק מכוח המשימה הבריטי שניסה לשים קץ למלחמת האזרחים במדינה.
היסטוריה מבצעית > הצי המלכותי הבריטי > הוצאה משירות

שתי הגרסאות המתקדמות של ההרייר, GR.7 וההרייר הימי FA2, סבלו מביצועי מנוע נמוכים בטמפרטורות הגבוהות של המזרח התיכון. בשל כך, משקל המטען הייעודי אותו היו יכולים לשאת בעת נחיתה אנכית היה קטן יותר. התקנת מנוע משופר הייתה מסובכת, וההערכה הייתה שתהליך כזה יהיה איטי ויקר. שחיקתם של מטוסי ההרייר הימי הייתה גבוהה יותר, בשל הסביבה הימית שבה פעלו, שגרמה לשיתוך מהיר יותר של חלקי המטוס בשל המגע עם מי ים.
ב-2002 הכריז משרד ההגנה של בריטניה על התוכניות להוציא את מטוסי ההרייר משירות ב-2006. בריטניה נערכה לקלוט מטוסי F-35 לייטנינג II‏B ב-2012 ומשרד ההגנה סבר שההשקעה הנדרשת כדי לשמור את מטוסי ההרייר בשירות פעיל למשך שש השנים הנותרות היא רבה מדי. בפועל הסתבר לבריטים ב-2010 שהמטוסים החדשים ייכנסו לשירות לכל המוקדם ב-2016, ושמחירם הוכפל. קצינים בכירים מתחו ביקורת על החלטה זו.
לאחר הוצאת ההרייר הימי משירות, הועברו לשירות הצבאי מספר מטוסי הרייר GR.7 ו-GR.9, אך גם אלה הוצאו משירות בתוך כמה שנים, עקב קיצוצים תקציביים. מספר מצומצם של מטוסי הרייר נותר בשירות לצורך אימון מפעילי סיפון נושאת מטוסים.
היסטוריה מבצעית > הצי ההודי

במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 שקלה הודו מספר תוכניות לרכישת מטוסים בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית או קצרה, בין השאר של המטוס יאקובלב יאק 36, שהיה בעל תכונות אלה. ב-1977 הודיעה ממשלת הודו על כוונתה לרכוש את ההרייר הימי. ב-1979 הוזמנו 6 מטוסים מחברת בריטיש ארוספייס. הראשונים הגיעו להודו ב-16 בדצמבר 1983. בנובמבר 1985 נחתמה עסקה שנייה, לרכישת עשרה מטוסים נוספים. בסופו של דבר נרכשו 30 מטוסי הרייר, 25 מטוסי קרב ועוד 5 מטוסים דו מושביים לאימון טייסים. עד 1990 התאמנו הטייסים ההודיים בעיקר בבריטניה, בשל זמינותם הנמוכה של מטוסי האימון.
עם כניסתם לשירות בצי ההודי החליפו מטוסי ההרייר הימי את מטוסי הקרב הקודמים של הצי, מטוסי הוקר סידלי הוק ימי. נושאת המטוסים הוותיקה ויקרנט עברה מודרניזציה נרחבת בין השנים 1987 ל-1989, שכללו הגבהה של קצה הסיפון ליצירת "מקפצת סקי". ב-1989 רכשו ההודים את נושאת המטוסים הבריטית אה"מ הרמס (R12), שהפעילה מטוסי הרייר ימי במלחמת פוקלנד, והכניסו אותה לשירות כויראט. הכנסתם של מטוסי ההרייר הימי לשירות בצי ההודי איפשרה הכנסת אמצעי לחימה חדשים, ובהם טילים נגד ספינות "סי איגל" מתוצרת בריטניה, וטילי אוויר אוויר "מטרה מג'יק" מתוצרת צרפת. חימוש נוסף שנשאו המטוסים היו רקטות לתקיפת מטרות קרקע בקוטר 68 מ"מ, פצצות לפיצוח מסלולים, פצצות מצרר, ותותחים 30 מ"מ בפודים.
מטוסי ההרייר הימי בצי ההודי היו מעורבים בתאונות רבות. על פי ההערכה כחצי מהמטוסים אבדו ב-17 תאונות שהתרחשו בצי, רובן במהלך טיסות שגרתיות, ורק 11 מטוסים נותרו בשירות. לאחר התרסקות באוגוסט 2009 קורקעו זמנית כל המטוסים לצורך בדיקות. שבעה טייסים נהרגו בתאונות אלה. ב-2006 הביע הצי ההודי עניין ברכישת שמונה מטוסי סי הרייר שהוצאו באותה עת מן השירות בבריטניה, כדי להשלים את האבדות. העסקה לא הייתה אמורה לכלול את המכ"ם המתקדם של המטוסים ואת יכולתם לשאת טילי AIM-120 אמראם, וחלק מן התוכנות של המטוס, מתוצרת ארצות הברית, היו אמורות להיות מוסרות ממנו. ואולם, באוקטובר 2006 דווח כי העסקה לא תתממש בשל עלות שנדרשה לשיפוץ המטוסים. במקום זאת שדרגו ההודים 15 מטוסי הרייר ימי שלהם, בשיתוף פעולה עם ישראל. במטוסים הותקן מכ"ם EL/M-2032 מתוצרת אלתא מערכות, והם הותאמו לנשיאת טילי אוויר-אוויר מדגם דרבי מתוצרת רפאל. שדרוג המטוסים איפשר את הארכת שירותם לפחות עד 2014. הודו החלה להכניס לשירות מטוסי מיג 29K מתוצרת רוסיה, שיחליפו את מטוסי ההרייר הימי.
גרסאות

הרייר ימי FRS.1
הרייר ימי FRS.51
הרייר ימי FA2
מפעילים

בריטניה בריטניה
הצי המלכותי הבריטי
הודו הודו
הצי ההודי
לקריאה נוספת

Bull, Stephen (2004). Encyclopedia of military technology and innovation. Greenwood Publishing.
Eden, Paul (ed.). The Encyclopedia of Modern Military Aircraft. London, UK: Amber Books, 2004.
Grove, Eric J (1987). Vanguard to Trident; British Naval Policy since World War II. The Bodley Head.
Gunston, Bill and Mike Spick (1983). Modern Air Combat: The Aircraft, Tactics and Weapons Employed in Aerial Warfare Today. New York: Crescent Books.
Hiranandani, G.M. (2000). Transition to Triumph: History of the Indian Navy, 1965–1975. Lancer Publishers.
Hiranandani, G.M. (2012). Transition to Guardianship: Indian Navy 1991–2000. Lancer Publishers.
Hunter, Jamie (2005). Sea harrier: the last all-British fighter. Midland.
Jenkins, Dennis R (1998). Boeing/BAe Harrier. Minnesota: Specialty Press.
Markman, Steve; Bill Holder (2000). "MAC-DAC/BAe AV-8 Harrier Vectored Thrust VTOL". Straight Up: A History of Vertical Flight. Schiffer Publishing.
Moore, Captain John E. (1981). Warships of the Royal Navy. Jane's Publishing.
Nordeen, Lon O. (2006). Harrier II: validating V/STOL. Naval Institute Press.
Smith, Chris (1994). India's Ad Hoc Arsenal: Direction Or Drift in Defence Policy? Oxford University Press.
Spick, Mike, ed. (2000). The Great Book of Modern Warplanes. MBI Publishing.
Ward, Commander 'Sharkey' (2003). Sea Harrier over the Falklands: A Maverick at War. Orion Publishing.
Wilson, Stewart. Combat Aircraft since 1945. London: Aerospace Publications, 2000.
The Illustrated Encyclopedia of Aircraft (Part Work 1982–1985). Orbis Publishing. 1985.
הערות שוליים

↑  (הצי המלכותי הבריטי)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535091805171  LCCN: sh2006006912 
נחירי הפליטה המתכווננים של ההרייר
אה"מ "אינווינסיבל" ב-1990. ניתן לראות את הגבהת הסיפון בחלק הקדמי, "מקפצת סקי"
מטוסי הרייר ימי בבסיס יאווילטון (Yeovilton), לקראת העברה לנושאות מטוסים לפני מלחמת פוקלנד. הצבע המבריק הוחלף במהלך ההפלגה לאיים
נושאת המטוסים ויקראנט של הצי ההודי, כשעל סיפונה מטוסי הרייר ימי וכלי טיס נוספים
בראנון בראגה

| --- | --- |

בראנון בראגה, בכנס קומיקקון הבינלאומי, סן דייגו, יולי 2011
 לידה:  14 באוגוסט 1965 (בן 59) בוזמן, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 ידוע בשל:  עבודותיו במסגרת זיכיון "מסע בין כוכבים"
 השכלה:  אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז  Canton McKinley High School  אוניברסיטת קנט סטייט בסטראק 
 מקצוע:  מפיק טלוויזיה תסריטאי טלוויזיה
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 פרסים והוקרה:  פרס הוגו להצגה הדרמטית (1995) 
 
בראנון בראגה (באנגלית: Brannon Braga; נולד ב-14 באוגוסט 1965) הוא תסריטאי ומפיק טלוויזיה אמריקאי. בראגה כנראה ידוע בעיקר בזכות עבודתו עם זיכיון "מסע בין כוכבים", לאחר שעבד בשלוש מתוך ארבע הסדרות המודרניות של "מסע בין כוכבים" בטלוויזיה מאז 1990, וכן בשניים מסרטי הקולנוע העלילתיים של "מסע בין כוכבים"; כמו כן, היה אחד מן היוצרים ומהמפיקים של "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז". למעשה, בראגה הוא התסריטאי שכתב יותר מכל אחד אחר עבור הזיכיון "מסע בין כוכבים". כמו כן, הוא היה היוצר והמפיק של "על הסף", דרמה אודות פלישת חייזרים אשר לא האריכה ימים. ב-2014 ביים בראגה את "קוסמוס: מסע לחלל" שהיוותה הפקה מחודשת לסדרת המדע המיתולוגית "קוסמוס".
קריירה > מסע בין כוכבים: הדור הבא

בשנת 1990, בראגה התקבל להתמחות במשך שמונה שבועות מטעם "Academy of Television Arts & Sciences", והצטרף לצוות הכתיבה של "מסע בין כוכבים: הדור הבא". המשימה הראשונה שלו הייתה שיכתוב תסריט בשם "Reunion" עם התסריטאי רונלד ד. מור, ולאחר מכן לשכתב לבד תסריט שכותרתו "Identity Crisis". זה הוביל למשרת תסריטאי בצוות הכותבים בשנת 1991, וכתוצאה מכך לעבודה על מספר פרקים פופולריים כגון "Cause and Effect", "Frame of Mind" ו-"Parallels".
בתחילת העונה האחרונה של "הדור הבא", בראגה (כיום מפיק-שותף) ומור (אשר עבד איתו מספר פעמים יחד בארבע השנים שחלפו) נבחרו על מנת לכתוב את התסריט להופעתם הקולנועית הראשונה של צוות שחקני "הדור הבא", "מסע בין כוכבים: דורות", אותו הם פיתחו בשנה האחרונה. כמו כן, הם נבחרו על מנת לכתוב את התסריט לפרק סיום הסדרה "...‏All Good Things", שעבורו הם זכו בפרס הוגו עבור ההצגה הדרמטית הטובה ביותר.
קריירה > מסע בין כוכבים: וויאג'ר

לאחר שסדרת "מסע בין כוכבים: הדור הבא" הגיעה אל סיומה, בשנת 1994, בראגה הצטרף לצוות היצירתי של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר" כמפיק. בשנת 1996, בראגה ומור שיתפו פעולה שוב, בסרט הקולנוע השני של הדור הבא, "מסע בין כוכבים: המפגש", אשר היה לסרט השני ברווחיותו מבין כל סרטי זיכיון מסע בין כוכבים. לאחר עזיבתו של ג'רי טיילור בסוף העונה הרביעית של "וויאג'ר" בשנת 1998, בראגה הפך למפיק הסדרה, ולמעשה מי שניהל בה את העניינים. קייט מאלגרו, השחקנית הראשית בסדרה, הגיבה באופן חיובי לשינוי, במיוחד בנוגע לכיוון החדש שאליה הדמות שהיא מגלמת הולכת:
"התסריטים, אני חושבת, הם נהדרים בעונה זו; בראנון הוא חכם מאוד, וחשוך ויצירתי ומצחיק בדרך שאני אוהבת ... זה די שובב, שזה פשוט כל כך פרובוקטיבי ומרתק. הוא יודע את קולה של ג'יינווי ואת קולה של מאלגרו, והוא חיבר ביניהם בצורה יפה מאוד. ... ג'יינווי בעונות 1–3 היתה קצת יותר מדי 'ילד טוב ירושלים' לטעם שלי, לא ממש מי שמאלגרו היא כג'יינווי. בראנון הביט בי מקרוב כשחקנית בארבע השנים האחרונות, כך שהוא יודע לאן אני יכולה להתקדם, ומה הן נקודות החוזק שלי".
בראגה ומור שוב שיתפו פעולה בשנת 1999, בכתיבת סרט הקולנוע "משימה בלתי אפשרית 2". אף על פי שהטיוטה שלהם לא הייתה הטיוטה הסופית שבה נעשה שימוש בהפקת הסרט, השניים קיבלו קרדיט ככותבי הסיפור (ולא התסריט). פנו אליהם כדי לעשות סרט שלישי של "מסע בין כוכבים" בכיכובם של צוות "הדור הבא", אולם השניים סירבו.
כאשר "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" הסתיימה בשנת 1999, מור הועבר לצוות היצירתי של "וויאג'ר" כמפיק-שותף-בכיר, אך עזב במהירות כשהוא מעלה טענות כלפי בראגה, שותפו הוותיק לכתיבה:
"בראנון פגע ברגשותיי. מה שקרה בינו ולביני הוא רק בינו לביני. זה היה משבר אמון. הייתי חייב לעזוב כל תוכנית שבה לא הורשה לי לקחת חלק בתהליך. לא הורשה לי להשתתף בתהליך, ולא הייתי חלק מהתוכנית. הרגשתי כמו פרילנסר בתוכנית שלי. ... הייתי מאוד מאוכזב מכך שהידיד הוותיק שלי והשותף שלי לכתיבה פעל באופן שכזה, שחצה קווים עד לנקודה שבה הרגשתי שאני צריך להתרחק מ-"מסע בין כוכבים", שהיה משהו שהיה מאוד חשוב לי במשך תקופה ארוכה, מהילדות שלי דרך כל הקריירה המקצועית שלי".
שנים לאחר מכך, השניים אמרו כי תיקנו את ידידותם.
קריירה > מסע בין כוכבים: אנטרפרייז

כאשר "וויאג'ר" הסתיימה בשנת 2001, פיתח בראגה, ביחד עם ריק ברמן, את "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז". מאז הבכורה הטלוויזיונית של הסדרה, ועד לסוף העונה השלישית במאי 2004, בראגה היה המפיק האחראי על ההפעלה השוטפת של התוכנית, לאחר שהעביר את המושכות של ראשות צוות הכתיבה למני קוטו, בעונה הרביעית. עם זאת, בשל ירידה בנתוני הצפייה, "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז" בוטלה על ידי UPN בסיומה של העונה הרביעית.
קריירה > על הסף

עוד בטרם בוטלה הסדרה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", בראגה החל לפתח סדרת מדע בדיוני חדשה של CBS בשם "על הסף" (במקור: "Threshold"), אשר שודרה לראשונה בספטמבר 2005. בראגה הקים חברת הפקות משלו, "בראגה הפקות", כדי להקל על פרויקט זה. עלילת הסדרה מתרחשת בימינו אנו, ומתמקדת בקבוצה של מומחים אשר חוקרים ספינת חלל זרה שהתגלתה באוקיינוס האטלנטי. הסדרה שובצה, בתחילה, בימי שישי, אבל עברה ליום שלישי בניסיון לשפר את הרייטינג שלה. מאמץ זה לא הצליח, ו-CBS ביטלה את הסדרה בנובמבר 2005.
The concept of Threshold was created by David S. Goyer (co-writer of Batman Begins, writer or co-writer of the Blade films, director of Blade: Trinity) and David Heyman (producer of the Harry Potter films). Threshold did earn some good reviews during its run, including four out of four stars from 'USA Today'.[5]
את הרעיון של "על הסף יצרו דייוויד ס. גויר (מכותבי "באטמן מתחיל"; מכותבי סדרת סרטי "בלייד"; אשר ביים את "בלייד: טריניטי". ) ודייוויד היימן (מפיק סרטי "הארי פוטר"). "על הסף" זכתה במספר ביקורות חיוביות במהלך התקופה בה שודרה, לרבות ארבעה מתוך ארבעה כוכבים מ-"USA Today".‏
קריירה > 24 (עונות 7–8)

בראנון בראגה שימש כמפיק בפועל בסדרה הפעולה של רשת פוקס, "24", וכתב מספר פרקים עבור עונות 7–8.
קריירה > פלאש פורוורד

בראנון בראגה, יחד עם דייוויד ס. גויר, יצרו את סדרת המדע בדיוני "פלאש פורוורד" בהפקת רשת "ABC", בה שימשו גם כמפיקים בפועל. הסדרה הותאמה לטלוויזיה על פי רומן מאת רוברט סוייר באותו השם, ועלתה לשידור לראשונה ב-24 בספטמבר 2009. בראגה וגויר כתבו יחד את פרק הפיילוט, ששמו "No More Good Days", כאשר בראגה, גויר וסוייר חלקו יחד מועמדות לפרס הוגו עבור ההצגה הדרמטית הטובה ביותר. בראגה נותר מחויב בחוזה לסדרה "24", ולפיכך לא היה זמין לעבוד כראש צוות הכותבים עבור "פלאש פורוורד", כאשר הפיילוט הוזמן כסדרה. ב-13 במאי 2010 דווח כי "פלאש פורוורד" לא תחודש לעונה שנייה. התוכנית בוטלה עקב קשיים רבים.
קריירה > סיילם

ב-24 באפריל 2014 עלתה סדרת הטלוויזיה "סיילם", אותה יצר, הפיק וכתב למשך 3 עונות ברשת הטלוויזיה WGN America, בעוד העונה השנייה עלתה לשידור ב-5 באפריל 2015 והעונה השלישית והאחרונה עלתה לשידור ב-2 בנובמבר 2016 כאשר הפרק האחרון שודר ב-25 בינואר 2017 וכלל 10 פרקים.