stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי טורקיה–ישראל
היסטוריה > 1967–1986 – מדיניות ההצמדה

בעקבות מלחמת ששת הימים שפרצה ביוני 1967, החלה "מדיניות ההצמדה" - כינוי למדיניות שבה "מוצמדים" יחסי ישראל טורקיה ליחסי ישראל והפלסטינים. במהלך המלחמה ולאחריה הפגינה טורקיה סולידריות איתנה עם העולם הערבי: אנקרה הבטיחה שלא תאפשר שימוש כלשהו בבסיסים הצבאיים שבשטחה כנגד מדינות ערביות ומיד לאחר המלחמה היא מיהרה לתמוך בעמדות הערביות בדבר הצורך בנסיגה ישראל מכל השטחים הכבושים.
מלחמת יום כיפור באוקטובר 1973 הייתה נקודת ציון נוספת בהתדרדרות היחסים שבין טורקיה וישראל וגם במהלכה תמכה טורקיה בתקיפות רבה בעולם הערבי. התמיכה הטורקית בהחלטות עצרת האו"ם ב-20 בנובמבר 1974 (בדבר הענקת מעמד משקיף לארגון לשחרור פלסטין) והחלטה 3379 מ-10 בנובמבר 1975 (בדבר הגדרת הציונות כתנועה גזענית), הבהירו בצורה חדה ביותר את העדפותיה של טורקיה בסכסוך הישראלי ערבי, ודרדרו את היחסים ביניהם.
במהלך המחצית השנייה של שנות ה-70, הופעל לחץ כבד על טורקיה לנתק את קשריה עם ישראל, לחץ אשר נבע מתלותה של טורקיה בנפט ערבי. עם זאת, העמידה התקיפה של טורקיה על זכותה לקיים את הקשר הדיפלומטי עם ישראל הבהירה למדינות ערב שהסיכוי להביא לניתוק הקשר בין אנקרה ות"א הוא קלוש ביותר – והלחצים בנושא אכן פחתו במידה רבה בין 1975–1979. ב-11 באוגוסט 1976 פתחו שני מחבלים פלסטינים באש על נוסעי אל על בנמל התעופה באיסטנבול והרגו ארבעה אנשים. בדצמבר אותה שנה, ביקרה בישראל משלחת סופרים ועיתונאים מטורקיה ונפגשה עם שר החוץ יגאל אלון.
בשבוע האחרון של יולי 1980 פרץ משבר חמור ביחסי טורקיה – ישראל על רקע הדיון בכנסת על חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל. כבר ב-25 ביולי 1980, עוד בטרם אושר החוק רשמית, פרסם ראש הממשלה דמירל הודעת גינוי חריפה על הצעת החוק. מיד לאחר אישורו הרשמי של החוק, ב-30 ביולי 1980, החזירה טורקיה את מיופה הכוח בתל אביב להתייעצויות באנקרה וב-28 באוגוסט 1980 הודיעה ממשלת טורקיה כי החליטה לסגור את הקונסוליה הכללית שלה בירושלים בתגובה למהלך הישראלי. אולם שר החוץ הטורקי ארקמן הודיע במקביל כי לסגירת הקונסוליה לא תהיה השלכה על דרג היחסים שבין טורקיה וישראל. למרות זאת, ב-26 בנובמבר 1980 הודיעה ממשלת טורקיה לממשלת ישראל על כוונתה להוריד את דרג היחסים בין המדינות. מיד לאחר מסירת ההודעה לממשלת ישראל קראה טורקיה לסגל הדיפלומטי שלה בתל אביב לשוב לאנקרה כאשר היא מחליטה להשאיר בישראל דיפלומט בדרג של מזכיר שני. במקביל נתבקש הסגל הדיפלומטי של ישראל באנקרה, למעט המזכיר השני, לעזוב את טורקיה תוך שלושה חודשים. גם קווי התעופה והים בין ישראל לטורקיה הפסיקו לפעול. מאז, במשך מספר שנים, טורקיה נקטה במדיניות אנטי-ישראלית. למשל, בינואר 1984 קרא נשיא טורקיה לבאי ועידת קזבלנקה לנקוט אסטרטגיה משותפת נגד ישראל.
היסטוריה > 1986–2000 – ברית אסטרטגית

החל מ-1986 החלה התחממות מחודשת בקשרים בין ישראל לטורקיה שהתבטאה במינוי דיפלומטים בדרג בכיר לתחזוק הקשרים בין המדינות, אולם עדיין התנגדה ממשלת טורקיה לקשרים קרובים מידי. למשל, הממשלה ביקשה מחברי פרלמנט שלא לבקר בישראל. בספטמבר 1987 נפגשו שרי החוץ של המדינות בעצרת האו"ם. בפגישה סוכם על הידוק היחסים הכלכליים בין המדינות ושר החוץ של טורקיה נענה להזמנה לבקר בישראל. בעקבות הפגישה הורחב שיתוף הפעולה בין המדינות באקדמיה, במסחר ובחקלאות.
בשנים 1988 ו-1989 הועמדו שוב היחסים בצלו של הסכסוך הישראלי-ערבי. השנה הראשונה של האינתיפאדה הייתה רצופת גינויים פומביים מצד אנקרה למעשי צה"ל, לצד הודעות תמיכה חד משמעיות בזכות הפלסטינים להגדרה עצמית, "על כל המשתמע מכך". בנובמבר 1988 מיהרה טורקיה להכריז על הכרה בהכרזת העצמאות הפלסטינית שהכריזה המועצה הלאומית הפלסטינית – והדבר עורר בישראל תגובה נזעמת. טורקיה הייתה המדינה הרביעית שהכירה במדינה זו, והראשונה מבין המדינות המקיימות יחסים דיפלומטיים עם ישראל. מיופה הכוח הטורקי זומן למשרד החוץ בירושלים, שם הובעה מורת רוחה של ישראל על שטורקיה לא מצאה לנכון לשמוע את עמדתו של נציג ישראל רשמי בטרם החליטה על המהלך.
בשנת 1991, לאחר מלחמת המפרץ והצהרת ועידת השלום במדריד, השתפרו היחסים באופן דרמטי ובנובמבר אותה שנה החליפו שתי המדינות שגרירים. בינואר 1992 הועלה דרג היחסים בין ישראל לטורקיה. היחסים עם ישראל החלו להתמלא בתוכן, תחילה כלכלית ותיירותית ובהמשך גם מדינית וצבאית, למורת רוחו של העולם הערבי, אך לא במידה שיכלה עוד להשפיע על מדיניותה של אנקרה. בין יוני 1992 ונובמבר 1994 נערכה סדרה של ביקורים רמי דרג, חסרי תקדים ביחסים בין שתי המדינות שבמסגרתם ביקרו הנשיא עזר ויצמן ושר החוץ שמעון פרס בטורקיה, וראש ממשלת טורקיה טאנסו צ'ילר בישראל. טורקיה ניצבה איתנה מאחורי מסכת היחסים הענפה עם ישראל והתנערה מההתקפות הערביות בנושא.
בשנת 1996 החלה להסתמן ביחסי טורקיה–ישראל תמונה שהזכירה לרבים את הברית האסטרטגית בין שתי המדינות ב-1958. אמנם בשתי הבירות עשו מאמץ ניכר להציג את היחסים המתהווים, כולל הצבאיים, כבעלי אופי בילטראלי וכבלתי מכוונים נגד צד שלישי כלשהו, אך הפילוסופיה הפרו-מערבית והפרו-דמוקרטית של שתי המדינות יצרה תחושה אצל שאר מדינות המזרח התיכון, כי נרקמת כאן ברית שמטרותיה רחוקות יותר מהידוק הקשר הבילטראלי. במהלך ביקור בישראל של סגן שר החוץ הטורקי אונור אויימן בינואר 1996, הוא הגדיר את היחסים בין שתי המדינות כ"מצוינים בכל היבט שהוא".
במרץ 1996 הגיע הנשיא דמירל לביקור רשמי בישראל – ביקור ראשון מסוגו של נשיא טורקיה. ביקורו של דמירל העלה לשיא את היחסים הכלכליים בין שתי המדינות. במהלך הביקור נחתם הסכם סחר המסיר את מגבלות המכסים בין שתי המדינות עד שנת 2000, והוחלט על עיבוי הקשרים בתחומי החקלאות, התעשייה, התקשורת והרפואה כאשר הדגש הוא על תחומי ההיי טק. בין ישראל וטורקיה נוצרו יחסים קרובים במיוחד, שניתן אפילו להגדירם כ"יחסים מיוחדים" וישראל הפכה לאחת המדינות הקרובות ביותר לטורקיה.
היסטוריה > 1986–2000 – ברית אסטרטגית > הסברים להידוק היחסים

שיקולים שונים הנחו את טורקיה בהידוק יחסיה עם ישראל במהלך שנות ה-90:
חיזוק הביטחון האזורי הטורקי, תוך הסתמכות על הקשר המשמעותי ברמת הרכש, האימונים והתכנון בין שני הצבאות החזקים במזרח התיכון, והבטחת ביטחונה של טורקיה כנדבך חשוב בקביעת מעמדה באזור.
הפקת טובות הנאה מעוצמתה של השדולה היהודית בוושינגטון, הרואה עצמה חופשייה להשפיע על מדיניות החוץ של ארצות הברית.
הרצון של טורקיה להרתיע יריבים פוטנציאליים באזור, דוגמת איראן, סוריה ויוון, ולשפר את יכולתה להיאבק בטרור.
השאיפה לחיזוק אזורי של הכוחות הדמוקרטיים, החילוניים והתומכים בכלכלת שוק, או במילים אחרות: שיווק "המודל הטורקי – ישראלי" במזרח התיכון ובמדינות חבר העמים, במידה רבה כאנטיתזה למודלים אחרים, ובראשם "המודל האיראני".
הצורך של טורקיה בטכנולוגיות אזרחיות הנמצאות ברשות ישראל, בין השאר בגלל קשיים בהשגתן של טכנולוגיות אלה במקומות אחרים.
המאבק חסר הפשרות שניהל הצבא הטורקי באסלאמיזציה הגוברת.
הרצון של טורקיה בהנהגתם של טורגוט אוזאל וסולימאן דמירל, להדק את הקשר עם המערב והתסכול המתמשך של המנהיגות המדינית והצבאית, לנוכח הכתף הקרה שהפגינה אירופה לטורקיה.
התלות של טורקיה בנפט מוסלמי נעשתה בלתי משמעותית עם חלוף משבר האנרגיה. מערכת היחסים המקיפה עם המדינות המוסלמיות אמנם נותרה בעינה, אך נעשתה מאוזנת יותר. המאזן המסחרי החל נוטה לטובת טורקיה, והטורקים נעשו מעניקי אשראי לחלק מן המדינות המוסלמיות.
השיקולים הישראליים להידוק הקשר עם טורקיה בשנות ה-90:
חיזוק הלגיטימציה לישראל במזרח התיכון, על ידי יצירת שלום חם, ואף יותר מכך, עם מדינה מוסלמית גדולה וחשובה דוגמת טורקיה.
הצורך הישראלי המתמיד במציאת שווקים לתוצרת ולידע של התעשייה הצבאית והאווירית, על כל המשתמע מכך לביטחונה וכלכלתה של ישראל.
היתרון האסטרטגי מודיעיני משיתוף פעולה ביטחוני עם מדינה הגובלת באויבותיה המובהקות של ישראל – סוריה, עיראק ואיראן.
הרצון להרחיב את הסחר האזרחי עם שוק גדול ומתפתח דוגמת השוק הטורקי.
השאיפה לחזק באזור מדינה בעלת מודל שלטוני דומה למודל הישראלי בסוגיות של דמוקרטיה, חילוניות וכלכלה חופשית, בין השאר כדי להוכיח שהמודל יכול להתאים גם למדינות נוספות במזרח התיכון.
ישנם שהסבירו את הידוק הקשרים בין ישראל לטורקיה בהתקדמות תהליך השלום בין ישראל והפלסטינים וירדן. הם מציינים שדרג היחסים הועלה רק לאחר ועידת מדריד ובמקביל להחלטה להעניק דרג של שגריר גם לנציג אש"ף באנקרה. לטענתם, ההתקדמות לקראת שלום בין ישראל לחלק משכנותיה היא שאפשרה לטורקיה לחמם את יחסיה עם ישראל. על פי גישה זאת, הביקור של נשיא טורקיה בישראל, חודשים אחדים לאחר רצח יצחק רבין, נועד להדגיש את תמיכתה של טורקיה בהסדרי השלום המתגבשים בין ישראל לפלסטינים, ולחזק את ממשלתו של שמעון פרס להמשיך בדרך בה צעד רבין.[דרוש מקור]
היסטוריה > 2000–2006 – חזרה למדיניות ההצמדה

פרוץ האינתיפאדה השנייה לא הרע משמעותית את היחסים בין טורקיה לישראל, אף על פי שמדינות מוסלמיות אחרות ניתקו באותה תקופה את יחסיהן עם ישראל. טורקיה מחתה בפני ישראל על הסגר שהטילה ישראל על יאסר ערפאת במבצע חומת מגן, שלחה אליו שליחים רמי דרג, והעניקה לו סיוע כספי והומניטארי, אולם היחסים החמים עם ישראל ועם הפלסטינים בו זמנית – ואף קודמו עסקאות לשיפוץ טנקים, בניית תעלות השקיה בדרום מזרח טורקיה וייצוא מים מטורקיה לישראל.
ב-6 באפריל 2002 אמר ראש ממשלת טורקיה, בולנט אג'וויט, לחברי מפלגתו (DSP), שישראל מבצעת רצח עם בפלסטינים. ישראל דרשה מטורקיה "הבהרות" ואג'וויט השיב שדבריו לא הובנו כהלכה והם משקפים רק את דאגתו מהמתרחש באזור.
המהפך הפוליטי של 3 בנובמבר 2002 בטורקיה, דחק אל מחוץ לחיים הפוליטיים אישים מרכזיים שתחזקו את הקשרים הטובים עם ישראל, כמו ראש הממשלה היוצא בולנט אג'וויט, ראשי הממשלה בעבר מסוט ילמאז וטאנסו צ'ילר, ושר החוץ עד לא מכבר איסמעיל ג'ם. שתי המפלגות המנצחות בבחירות לא מילאו תפקיד משמעותי במדיניות החוץ ולא התנסו בקשרים עם ישראל.
ב-14 בנובמבר 2002, באיחור של עשרה ימים, שוגר מכתב של ראש הממשלה שרון, בו בירך את ארדואן על ניצחונו בבחירות. ”אנו שואפים להמשיך ולחזק את שיתוף הפעולה ... ואת הידידות האמיצה ... המבוססת על ערכים משותפים”, כתב שרון לארדואן. אולם מצד טורקיה נשמעו קולות אחרים. בראיון שהעניק סגן יו"ר מפלגת "הצדק והפיתוח", מוראט מרג'אן, לעיתון ה"ג'רוזלם פוסט", נאמרו הדברים הבאים:
”שרון הוא אחד ממקורות הטרור במזרח התיכון ... הוא לא מבין את הדינמיקה של הכוח בו הוא משתמש. הוא אינו מאפשר את קידום תהליך השלום ואינו מכבד את התהליך ... שרון יצר את האווירה שהצמיחה את הטרור”. במהלך 2004 ביקר ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, באופן ישיר את ישראל בשורת התבטאויות חריפות.
אף על פי שארדואן היווה את ראש החץ של הביקורת על ישראל, בכל זאת לא היה מדובר ב"משבר ארדואן". בכירים אחרים במערכת הפוליטית הטורקית, ובראשם שר החוץ גול, ניסו להרגיע את המתיחות.
שורשי המתיחות נגעו בראש ובראשונה לעצירת תהליך השלום בין ישראל ושכנותיה. מספר סיבות מוחשיות הביאו לכך שטורקיה הרשתה לעצמה לפגוע ביחסים עם ישראל במהלך שנת 2004, וביניהן ניתן למנות את ארבע הסיבות הבאות:
התמשכות האינתיפאדה, חיסולים של מנהיגים פלסטינים והמצור על ערפאת.
התקרבות משמעותית של טורקיה לסוריה.
הידיעות הבלתי פוסקות אודות מכירת נשק ישראלי לכורדים.
ההתקררות ביחסים בין טורקיה וארצות הברית, על רקע המלחמה בעיראק.
שיפור מסוים חל בשנת 2005, בעקבות ההתנתקות. במהלך חודש מרץ 2005 ביקר שר החוץ עבדוללה גול בישראל, ובראשית מאי אותה שנה ביקר בה לראשונה גם ראש הממשלה ארדואן. עצירת המשך תהליך ההתנתקות בעקבות מלחמת לבנון השנייה, בקיץ 2006, שבה ועוררה רחשים שליליים בצמרת הפוליטית הטורקית.
היסטוריה > 2016–2021 – ניסיונות לנרמול היחסים מחדש

אחרי 6 שנות משבר ביחסים, חתמו ממשלות ישראל וטורקיה על הסכם הפיוס. כתוצאה מההסכם ישראל פתחה משרד במטה ארגון נאט"ו בבריסל וכך תשלים את תהליך ההאמנה הרשמי לברית הצפון אטלנטית. ב-12 בדצמבר 2016 הגיש השגריר הטורקי כמאל אוקם, את כתב האמנתו לנשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין.
במאי 2017, נשיא טורקיה ארדואן יצא במתקפה קשה על ישראל בהאשימה כי "העולם מתעלם ממעשי הטבח והאכזריות - והיא (ישראל) מרגישה חסינה". בנוסף, ארדואן קרא לטורקים לעלות במאות אלפים למסגד אל-אקצא בירושלים והשמיע ביקורת על הצעת חוק המואזין. בנאומו הזהיר ארדואן גם מהעברת שגרירות ארצות הברית לירושלים. הוא האשים את ישראל באפליה ובגזענות כלפי הפלסטינים, והצהיר שלסגר הישראלי על עזה "אין מקום באנושות". גורמי משרד החוץ הישראלי פרסמו תגובה חריפה: "מי שמפר זכויות אדם באופן שיטתי בארצו, שלא יטיף מוסר לדמוקרטיה האמיתית היחידה במרחב. ישראל שומרת באדיקות על חופש פולחן מלא ליהודים, מוסלמים ונוצרים – ותמשיך לעשות זאת חרף השמצות חסרות שחר". לאחר מכן הנשיא ראובן ריבלין ניהל שיחה עם נשיא טורקיה ארדואן על נרמול היחסים, שיחה אשר תרמה לשיפור היחסים בין המדינות.
על רקע המהומות בגבול עזה במאי 2018, גירשה טורקיה את שגריר ישראל איתן נאה. השגריר עבר בדיקות ביטחוניות קפדניות בנמל התעופה באנקרה. בתגובה לגירוש השגריר, גירשה ישראל את הקונסול הטורקי מירושלים. עם זאת היחסים הדיפלומטיים בין המדינות לא נותקו לחלוטין.
ב-11 באוקטובר 2019 גינה ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו את המבצע הטורקי בצפון-מזרח סוריה נגד הכוחות הכורדים.
באוגוסט 2020 טורקיה התנגדה לחתימת הסכם נרמול היחסים בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות. משרד החוץ הטורקי הוציא מסר בו נאמר כי "ההיסטוריה לא תסלח לאיחוד האמירויות על ההסכם" וכי לפלסטינים יש זכות להגיב להסכם בעוצמה בה יחפצו. בהמשך אף הודיע המשרד כי תישקל האפשרות לסגור את השגרירות באיחוד האמירויות. בתגובה, ישראל הודיעה על תמיכתה ביוון על רקע הפלישות הטורקיות למים הטריטוריאליים שלה.
בדצמבר 2020 ארדואן אמר: "המדיניות הישראלית לא מתקבלת על הדעת, אך מעוניינים בהידוק היחסים".
היסטוריה > 2021–2023 – חידוש נרמול היחסים

עם כניסתו של יצחק הרצוג לתפקיד נשיא מדינת ישראל, התקשר ארדואן לברך אותו.
ב-9 בנובמבר 2021 נעצרו בטורקיה בני הזוג אוקנין, תיירים ישראלים, לאחר שצילמו את מעונו של נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן. בעקבות זאת המטה לביטחון לאומי הוציא אזהרת מסע לטורקיה. ב-18 בנובמבר 2021 הזוג שוחרר ושב לישראל. באותו יום שוחח ראש ממשלת ישראל, נפתלי בנט, עם נשיא טורקיה ארדואן. זו הייתה השיחה הראשונה בין מנהיגי ישראל וטורקיה, מאז שנת 2013.
עם הפשרת היחסים בין המדינות, ב-9 במרץ 2022 ביקר נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג באנקרה ונפגש עם נשיא טורקיה ארדואן. זהו הביקור הרשמי הראשון של נשיא מדינת ישראל בטורקיה מזה 15 שנים.
במאי 2022, הגיע לישראל שר החוץ של טורקיה, מבלוט צ'בושולו, בפעם הראשונה מזה 15 שנה, ונפגש עם שר החוץ יאיר לפיד, ועם שר התיירות יואל רזבוזוב. ב-17 באוגוסט, הודיעו שתי המדינות על החזרת השגרירים וחידוש היחסים הדיפלומטיים במלואם. ב-27 באוקטובר, ביקר שר הביטחון, בני גנץ, בטורקיה ונפגש עם נשיא טורקיה ארדואן. לאחר ארבע שנים של הקפאת היחסים הדיפלומטיים מסרה אירית ליליאן את כתב ההאמנה לנשיא טורקיה ארדואן, והחלה ממלאת באופן רשמי את תפקיד שגרירת ישראל בטורקיה. חודשים ספורים לאחר מכן, בינואר 2023, שאקיר אוזקן טורונלר מסר את כתב האמנה שלו לנשיא יצחק הרצוג, ומינויו כשגריר טורקיה בישראל נכנס לתוקף רשמית.
ביוני 2022 החלה שרשרת של ניסיונות פיגועי טרור כנגד שוהים ישראלים בטורקיה שסוכלו על ידי גופי המודיעין הישראליים והטורקיים. באפריל 2023 נחשף בתחקיר עובדה שמחבלים מאיראן ניסו לפגוע בתיירים ישראלים שטיילו באיסטנבול וזאת הסיבה שמדינת ישראל קראה לאזרחיה לצאת בדחיפות מהמדינה.
בפברואר 2023 פקדה רעידת אדמה קשה את אזור דרום טורקיה. ישראל שלחה משלחת של מאות אנשים שעסקו בחילוץ והצלה ובסיוע רפואי והומניטרי במסגרת "מבצע ענפי זית", והנשיא ארדואן, שהודה למשלחת הישראלית, אף אמר שישראל ואזרבייג'ן היו שתי המדינות הראשונות שהגישו עזרה.
היסטוריה > מלחמת חרבות ברזל: שפל חדש ביחסים > מבצע חץ הבשן

בתחילת ינואר 2025 לאחר שהיאת תחריר א-שאם שבישראל הוגדר כשלוחה של טורקיה הפיל את משטר אסד וכבש את סוריה, דו"ח ועדת נגל קבע כי טורקיה הפכה למדינת אויב שמהווה סכנה יותר גדולה מאיראן.
במהלך מבצע חץ הבשן כוחות שנתמכו על ידי טורקיה נלחמו בצה"ל, בנוסף ב-16 בינואר 2025 חיל האוויר הישראלי הרג 3 טורקים שעזרו להיאת תחריר א-שאם.
יחסים צבאיים

בין ישראל וטורקיה התקיימו קשרים צבאיים הדוקים שבאו לידי ביטוי בין היתר בתמרונים ימיים משותפים לחיל הים הישראלי והטורקי ואימונים אוויריים משותפים לחיל האוויר הישראלי והטורקי בתרגיל האנטוליאן איגל. בנוסף, תעשיות הנשק הישראליות ייצאו אמצעי לחימה שונים לטורקיה והשביחו אמצעי לחימה קיימים שלה. חיל האוויר הישראלי נהג לבצע חלק מאימוני הטייסות שלו בטורקיה עקב הצורך במרחקים גדולים. במהלך שנת 2009 התערערו היחסים הצבאיים של טורקיה וישראל, כאשר ביטלה טורקיה את האימון המשותף עם חיל האוויר הישראלי.
טענה ישראלית נוספת הייתה שטורקיה מבקשת להוות את חלק הארי בכוח הרב-לאומי בלבנון, משום שאין היא בוטחת במדינות מוסלמיות אחרות, דוגמת בנגלדש ומלזיה.
באפריל 2010 דווח שישראל הקפיאה עסקה למכירת מערכות נשק מתקדמות לטורקיה, לטענתה, עקב היחס העוין של ראש ממשלת טורקיה כלפי ישראל.
חרף המתיחות בין המדינות, בין השנים 2017–2019 העבירו גורמי ביון ישראלים לעמיתיהם הטורקים מידע מודיעיני שמנע 12 פיגועים שתוכננו להתבצע על אדמת טורקיה.
ב-21 באוקטובר 2021 טענה טורקיה כי נתפסו 15 מרגלים של המוסד.
בספטמבר 2022 עגנה המשחתת הטורקית TCG Kemalreis (F-247) בנמל חיפה לראשונה זה 12 שנה.
כלכלה ותיירות

ב-1988 מחתה ממשלת טורקיה על מה שבעיניה נראה כניצול פועלים טורקים שעבדו בישראל.
החל בשנות ה-90 התקיימו מגעים בין טורקיה לישראל, כמו גם עם ירדן וערב הסעודית, בדבר ייצוא מים מטורקיה למדינות אלה. מטרת הפרויקט הייתה להזרים את מי הג'ייהאן והסייהאן בצינור או באמצעות מיכליות אל מדינות אלה, זכה לשם "נהר השלום" או "מי השלום" (Barış Suyu), אך לא יצא לבסוף אל הפועל, בין היתר בשל עלותם הגבוהה של המים.
בשנת 1997 חתמו ישראל וטורקיה על הסכם לאזור סחר חופשי. הסכם זה מהווה את התשתית החוקתית לסחר בין המדינות. ההסכם מכסה תוצרת תעשייתית אך כמעט ולא תוצרת חקלאית. בין השנים 1997 ל-2007 גדל היקף הסחר בין המדינות מכ-300 מיליון דולר לכ-3 מיליארד דולר. טורקיה מייצאת לישראל: כלי רכב (כ-5% מסך יבוא הרכב לישראל), טקסטיל, חומרי גלם לבנייה ופירות יבשים. ישראל מייצאת לטורקיה אמצעי לחימה, כימיקלים, מערכות השקיה ובקרת מים, ציוד תקשורת וציוד רפואי. טורקיה היא המדינה השביעית מבחינת היקף היצוא הישראלי אליה.[דרושה הבהרה] ענפי היצוא העיקריים: תזקיקי נפט, כימיקלים, ציוד חקלאי, זרעים, מכונות ופלסטיק. ענפי היבוא העיקריים: כלי רכב, טקסטיל, מינרלים, מכונות ומכשירים, פלסטיק ומוצריו. מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית באיסטנבול. בין השאר נרקמה תוכנית להקמת צינור שיספק חשמל, גז ונפט מטורקיה לישראל, שכונתה מסדרון התשתיות. במהלך שנת 2010, לאחר פרשת המשט לעזה, הוקפא המיזם על ידי ממשלת טורקיה.
טורקיה נחשבה כיעד פופולרי ביותר בקרב תיירים ישראלים, ומדי שבוע יצאו עשרות טיסות מנמל התעופה בן-גוריון לאיסטנבול ולאנטליה, ועל בסיס עונתי גם לשדות התעופה הסמוכים למרמריס ובודרום, ולעיתים גם לטרבזון. בימי ראשון וחמישי בתקופת הקיץ והחגים עשוי היה מספר הטיסות היומי לעמוד על עשרות. מספר התיירים הישראלים היוצאים לטורקיה עמד בשנת 2007 על כ-400,000, שהיוו כ-2% מסך התיירים הפוקדים את המדינה. התיירות הישראלית לטורקיה תלויה באופן כזה או אחר בטוב היחסים בין המדינות. כך שהסלמה ביחסים מביאה עמה לירידה חדה בתיירות הישראלית אליה.
טורקיה היא שותפת הסחר החמישית בגודלה של ישראל בכל האמור בייבוא, אולם היקף היבוא הישראלי ממנה ירד מ-8.1% בשנת 2018 עד ל-5.7% בשנת 2023. בשנת 2024 כ-14% מסך צריכת הברזל והפלדה לבניין בישראל מקורם בטורקיה, וכן כ-66% משמן הזית
בעקבות מלחמת חרבות ברזל, פסקו לחלוטין הטיסות מטורקיה לישראל, וזאת לאחר שטורקיה הייתה המדינה אליה יש הכי הרבה טיסות לישראל. במאי 2024 ארדואן הודיע על הקפאת המסחר עם ישראל עד שתושג הפסקת אש קבועה ברצועת עזה. בין השאר הביא צעד זה להפסקת יצוא מכוניות מטורקיה לישראל.
נושאים פוליטיים במחלוקת בנוסף לסכסוך הישראלי-פלסטיני > היחס לרצח העם הארמני

מדינת ישראל לא הכריזה על הכרה ברצח העם הארמני, כדי שלא לפגוע ביחסים עם טורקיה. אהוד טולידאנו, פרופסור לתולדות האימפריה העות'מאנית, מונה ב-1997 לשגריר ישראל בטורקיה. בסוף אוגוסט של אותה שנה, סוכנות הידיעות הטורקית הממלכתית פרסמה שב-1981 האשים טולידאנו את טורקיה בביצוע טבח בזמן מלחמת העולם הראשונה. טולידאנו טען שהראיון איתו תורגם שלא כהלכה, אולם לבסוף מונה אורי בר-נר לשגריר בטורקיה בפברואר 1998.
בשנת 2000 נערך באוניברסיטת תל אביב (3–6 באפריל) ובאיסטנבול (9–12 באפריל) כינוס בין-לאומי ישראלי–טורקי, תחת הכותרת "מלחמת העולם הראשונה – היבטים מזרח תיכוניים". רצח העם הארמני לא עלה כלל בסדר היום של הכינוס.
בשנת 2007 הסירה הכנסת מסדר היום הצעה של ח"כ חיים אורון (מרצ) לדון בוועדת החינוך והתרבות של הכנסת ברצח העם הארמני. ההחלטה התקבלה בעקבות הוראה של ראש הממשלה אהוד אולמרט ושרת החוץ ציפי לבני, בשל החשש ממשבר ביחסים עם טורקיה. כעבור שנה החליטה הכנסת לאפשר דיון בנושא, למרות לחץ שהפעיל משרד החוץ.
באוקטובר 2007 התפרסם כי טורקיה תבעה מישראל להפעיל לחץ על הקונגרס האמריקני לבל יכיר ברצח העם הארמני. טורקיה איימה כי היחסים בין טורקיה לישראל יפגעו במידה שתהיה הכרה אמריקנית בעניין.
נושאים פוליטיים במחלוקת בנוסף לסכסוך הישראלי-פלסטיני > יחסי טורקיה–כורדים

ממשלת ישראל נמנעה מלבקר את טורקיה על מלחמתה נגד הבדלנים הכורדים, המובלת על ידי מפלגת הפועלים של כורדיסטן. עם זאת, גורמים ישראליים פרטיים ביקרו את הממשל הטורקי על יחסו למיעוט כורדי ועל התנהלות הצבאית הברוטלית נגד מורדים ונגד האוכלוסייה הכורדית באזורי המרד במזרח טורקיה ובצפון עיראק. באופן היסטורי שלושה גורמים מרכזיים עיכבו את פיתוח יחסי ישראל עם הכורדים בטורקיה: ההתחשבות ברגישויותיה של טורקיה, התחשבות בעמדת ארצות הברית באשר לסוגיה הכורדית וחששות הכורדים עצמם. בתחילת המאה ה-21 היה שטורקיה עצמה פיתחה יחסים הדוקים ביותר עם הכורדים בעיראק ופתחה אף בתהליך שלום עם מפלגת הפועלים של כורדיסטן.
נושאים פוליטיים במחלוקת בנוסף לסכסוך הישראלי-פלסטיני > הסכסוך הטורקי–קפריסאי

ישראל נמנעה מלהתערב בסכסוך הקפריסאי, לאור היחסים החמים שהיו לה עם טורקיה בסוף המאה ה-20 מחד, ולאור העמדה הפרו-פלסטינית המסורתית של קפריסין היוונית מאידך. בכל אלה חל שינוי עם אסלאמיזציה של טורקיה והתרת קשריה הדיפלומטיים והצבאיים עם ישראל. לאור פרישת טורקיה מהסכמי שיתוף הפעולה הצבאיים עם ישראל, היה צורך דחוף למציאת שותף אסטרטגי אזורי עבור ישראל על מנת לאפשר כושר תמרון לחילות הים והאוויר שלה. זאת מצאה ישראל במהרה בדמות קפריסין ויוון – אויבותיה המסורתיות של טורקיה שחיפשו לשפר את מצבן האסטרטגי אל מול העליונות הדמוגרפית והצבאית הטורקית.
נציגויות

טורקיה מחזיקה בשגרירות בתל אביב, והחזיקה עד 1980 בקונסוליה בירושלים.
ישראל מחזיקה בשגרירות באנקרה ובקונסוליה באיסטנבול.
ראו גם

היהודים באימפריה העות'מאנית
התקופה העות'מאנית בארץ ישראל
ירושלים בתקופה העות'מאנית
נאו-עות'מאניות
המשט לעזה (2010)
שגרירות ישראל באנקרה
יחסי ארמניה–ישראל
לקריאה נוספת

יוסי אלפר, מדינה בודדה: החיפוש החשאי של ישראל אחרי בעלות ברית באזור, הוצאת מטר
משה יגר, ראשיתו של שירות החוץ 1948–1967, הוצאת כרמל, 2021, עמ' 158–160.
ולדיווסטוק

העיר במבט מהאוויר
נמל ולדיווסטוק
תחנת הרכבת של ולדיווסטוק
נמל התעופה הבין-לאומי ולדיווסטוק
ולדיווסטוק (ברוסית: Владивосток – ‏האזנהקובץ:Ru-Владивосток.oga‏Ⓘ‏ – שליטה במזרח) היא עיר גדולה במזרח הרחוק הרוסי ברוסיה על חופו של הים היפני. נמל וולדיווסטוק חופשי מקרח במשך כל השנה, ומשמש כנמל הבית של צי האוקיינוס השקט של רוסיה. העיר היא בירת מחוז פרימורסק, בירת המזרח הרחוק הרוסי והיא התחנה הסופית לרכבת הטרנס סיבירית.
בעיר מתגוררים כ-600 אלף תושבים, ובספטמבר 2012 היא אירחה את פסגת APEC, הפורום לשיתוף פעולה כלכלי בין מדינות אסיה והאוקיינוס השקט.
העיר מהווה בסיס לצי האוקיינוס השקט, מרכז ההשכלה והמדע הגדול ביותר באזור המזרח הרחוק הרוסי ובה שוכנת האוניברסיטה הפדרלית של המזרח הרחוק ומחלקת המזרח הרחוק של האקדמיה הרוסית למדעים.
העיר הוקמה כנמל צבאי בקיץ 1860 ובשנת 1880 הפכה לעיר. החל משנת 1888 מהווה מרכז אדמיניסטרטיבי של מחוז פרימורסקי ומשנת 1938, בירת מחוז פרימוריה. מאוקטובר 2015 נמל העיר חופשי מביקורות מכס ומס.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
וולדיווסטוק נוסדה ב-20 ביוני 1860 כאשר ספינת אספקה של הצי הרוסי הביאה למקום צוות של 31 חיילים רוסיים שהקימו את המבנים הראשונים במקום, אז גם ניתן למקום השם וולדיווסטוק שפירוש המילולי הוא "שליט המזרח".
בעקבות התוצאות של מלחמת רוסיה–יפן חשיבות העיר לצי הרוסי גדלה והחלה הקמת מצודת ולדיווסטוק.
בדצמבר 2018 הועברה עיר הבירה של המזרח הרחוק הרוסי מחברובסק לוולדיווסטוק.
גאוגרפיה

ולדיווסטוק שוכנת במזרח רוסיה, לחופו של ים יפן, בקצה הדרומי של חצי האי מוראביוב אמורסקי, שאורכו 30 קילומטר ורוחבו 12 קילומטר. העיר קרובה לגבולה של רוסיה עם הרפובליקה העממית של סין ועם קוריאה הצפונית. שטח העיר הכולל הוא 600 קמ"ר.
הנקודה הגבוהה בעיר היא הר חולודילניק ("הר מקרר") שפסגתו בגובה 257 מטר מעל פני הים. הנקודה הגבוהה ביותר במרכז העיר היא על "הר קן הנשר" שגובהו 199 מטר.
המרחק מוולדיווסטוק למוסקבה בקו אווירי הוא 6,430 ק"מ, והמרחק בנסיעה ברכבת הוא 9,302 ק"מ. המרחק ממנה לסן פרנסיסקו הוא 8,400 ק"מ, לבנגקוק 5,600 ק"מ ולטוקיו – 1,050 ק"מ.
אקלים

הטמפרטורה הממוצעת לאורך השנה: 4.3 מעלות צלזיוס
הטמפרטורה הממוצעת בינואר: 13.7- מעלות צלזיוס
הטמפרטורה הממוצעת באוגוסט: 20.2 מעלות צלזיוס
כמות המשקעים השנתית: 722 מילימטר
דמוגרפיה

אוכלוסיית העיר מונה קצת יותר מ-600 אלף תושבים, כאשר בשנת 1991 היא מנתה כ-645 אלף.
בתחילת המאה ה-20 הייתה בעיר אוכלוסייה סינית וקוריאנית גדולה, אך בעקבות מדיניות ממשלתית קהילות אלו למעשה הפסיקו להתקיים לקראת שנת 1939.
מ-1958 עד 1991 הוגדרה העיר כעיר סגורה. בתקופה זו לא הורשה מי שלא היה אזרח סובייטי לחיות בעיר או אפילו לבקר בה, ואפילו אזרחים סובייטים נזקקו לאישור רשמי כדי לבקר בעיר.
בוולדיווסטוק קיימת אחת הקהילות הארמניות הגדולות ביותר במזרח רוסיה, ויש בעיר מספר מאפיות ומסעדות ארמניות.
בעיר קיימת גם קהילה יהודית מפותחת בת כמה אלפי אנשים. לקהילה יש ספרייה, מועדון, סניפי חסד וסניף הסוכנות היהודית. משנת 2012 פועל בעיר שליח חב״ד והוא משמש כרב העיר מטעם איגוד הקהילות היהודיות ברוסיה.
ב-18 בדצמבר 2015 נחנך במרכז העיר בית כנסת, בנין גדול ומרשים. באירוע נכחו ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב, הרב הראשי לרוסיה הרב בערל לאזאר ועוד אורחים חשובים, ביניהם אנשי הממשל המקומי כראש העיר ומושל המחוז. בית הכנסת הוקם ביוזמת רב העיר ואיגוד הקהילות היהודיות ברוסיה.
כלכלה

התעשיות העיקריות של העיר הן שינוע בספינות, דיג מסחרי ובסיס גדול של הצי הרוסי. מעל 80% מהתוצר המסחרי של ולדיווסטוק מקורו בדיג, וייצור מזון אחר אחראי ל-11% נוספים.
ב-1995 היה סחר החוץ הכולל של העיר 725 מיליון דולר אמריקאי, מתוכם 206 מיליון מייצוא סחורות ו-519 מיליון מייבוא. מוצרי הייצוא העיקריים הם דגים, תוצרי עץ, מתכות וספינות. מוצרי הייבוא העיקריים הם מזון, תרופות, ביגוד, הנעלה, מכוניות, ציוד לבית וספינות.
מאז התפרקות ברית המועצות נפתחו בוולדיווסטוק משרדים של חברות רבות שרצו לנצל את מיקומה. לרוע המזל שיעור הפשע ויוקר המחיה האמירו אף הם, ומאמינים שהעיר הפכה לכר פעילות של המאפיה הרוסית ולשחיתות בממשל האזורי והעירוני.
בעיר שוכן בסיס של הצי הרוסי ומטה צי האוקיינוס השקט. בשנת 2015 נמל העיר קיבל מעמד נמל חופשי. בנוסף, פועל בעיר הפסטיבל לקולנוע של מדינות אסיה והאוקיינוס השקט, "Pacific Meridian".