stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הר קאסלגארד
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  לפי מקור אחר גובהו של ההר 3,090 מטרים מעל פני הים
↑  לפי מקור אחר ההר מתנשא לגובה של 498 מטרים מעל סביבתו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541406305171  LCCN: sh87001317
הר רד מן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  2,891 מ' 
 מדינה:  קנדה 
 מיקום:  קולומביה הבריטית, קנדהקנדה
 רכס הרים:  רכס בלו 
 קואורדינטות:  50°47′18″N 115°31′59″W﻿ / ﻿50.788333°N 115.533056°W﻿ / 50.788333; -115.533056
  (למפת קולומביה הבריטית מוגדלת) ויקטוריה ונקובר סארי קלונה קאמלופס פרינס ג'ורג' ארצות הברית אלברטה הטריטוריות הצפון-מערביות יוקון אלסקה האוקיינוס השקט הר רד מן(למפת קולומביה הבריטית רגילה) ויקטוריה ונקובר סארי קלונה קאמלופס פרינס ג'ורג' ארצות הברית אלברטה הטריטוריות הצפ. מע יוקון אלסקה האוקיינוס השקט הר רד מן
 
הר רד מן (באנגלית: Red Man Mountain; מילולית: הר האיש האדום) הוא הר שגובהו 2,891 מטרים מעל פני הים, הממוקם ברכס בלו בהרי הרוקי הקנדיים. ההר ממוקם על קו פרשת המים של אמריקה, על הגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו בשנת 1917 בשל הצבע האדום של סלעיו, ובניגוד להר וייט מן (ההר הלבן) הסמוך.
היסטוריה > טיפוס על ההר

הראשונים שטיפסו על ההר היו אנשי ועדת הגבולות הבינפרובינציאלית, אשר עשו זאת בשנת 1916.
הערות שוליים

1 2  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  Glen W. Boles, William Lowell Putnam, Roger W. Laurilla, Canadian Mountain Place Names: The Rockies and Columbia Mountains, עמ' 211
↑  מידע היסטורי
הר קסקייד (אלברטה)

ערך זה עוסק בהר בשטח הפארק הלאומי באנף, בפרובינציית אלברטה שבקנדה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  2,998 מ' 
 מדינה:  קנדה 
 מיקום:  אלברטה, קנדהקנדה
 רכס הרים:  רכס ורמיליון 
 קואורדינטות:  51°13′42″N 115°33′47″W﻿ / ﻿51.2283°N 115.563°W﻿ / 51.2283; -115.563
  (למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי הר קסקייד(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי הר קסקייד(למפת קולומביה הבריטית רגילה) ויקטוריה ונקובר סארי קלונה קאמלופס פרינס ג'ורג' ארצות הברית אלברטה הטריטוריות הצפ. מע יוקון אלסקה האוקיינוס השקט הר קסקייד(למפת קולומביה הבריטית מוגדלת) ויקטוריה ונקובר סארי קלונה קאמלופס פרינס ג'ורג' ארצות הברית אלברטה הטריטוריות הצפון-מערביות יוקון אלסקה האוקיינוס השקט הר קסקייד
 
הר קסקייד (באנגלית: Cascade Mountain; מילולית: הר אשד) הוא הר הממוקם בסמוך לעמק נהר בואו, בשטח הפארק הלאומי באנף, ובסמוך לעיירה באנף, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
ההר ממוקם ברכס ורמיליון.
גובהו של ההר 2,998 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא מעל סביבתו ב-938 מטרים, ובכך הוא ההר ה-47 בהתנשאותו באלברטה.
ההר ממוקם במרחק 5 קילומטרים מהעיירה באנף.
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו בשנת 1858 על ידי ג'יימס הקטור, והוא נקרא על שם מפל המים שבצלע הדרומית של ההר. לעיתים ההר מכונה בשם הר סטוני הגדול (Stoney Chief), בהתייחס להר הסמוך המכונה הר סטוני סקואו.
היסטוריה > הטיפוס על הפסגה

הראשון שטיפס על הפסגה היה טום וילסון (Tom Wilson), שטיפס עליה בשנת 1887.
הערות שוליים

1 2 3 4  מידע גאוגרפי והיסטורי באנציקלופדיית ההרים הקנדית
↑  התנשאות הרים באלברטה לפי גובהם
הרי מקסוול

| --- | --- |

תמונת מכ"ם של הרי מקסוול
 מידע כללי
 על שם:  ג'יימס קלרק מקסוול 
 מיקום:  נוגה
 אורך הרכס:  797 ק"מ
 קואורדינטות:  65°12′N 3°18′E﻿ / ﻿65.2°N 3.3°E﻿ / 65.2; 3.3
  (למפת נוגה מוגדלת) הרי מקסוול(למפת נוגה רגילה) הרי מקסוול
 
הר מקסוול (נקרא גם "הרי מקסוול") הוא ההר הגבוה ביותר על פני כוכב הלכת נוגה.
גאוגרפיה

מיקומו באזור קו אורך 65 צפון וקו אורך 6 מזרח, במערב הרמה הצפונית "אישתר טרה" מזרחית למישור "לאקשמי פלאנטום".
גובהו כמעט 11 ק"מ מעל לרדיוס הממוצע של נוגה, וקוטרו נע בין 10 ל-12 ק"מ.
המדרון המערבי תלול ביותר, לעומת המדרונות המזרחיים אשר יורדים במתינות לעבר אזור פורטונה טזרה.
תצורה תלולה שכזו לא מתאפשרת על כוכבי לכת אחרים כדוגמת כדור הארץ, וזאת עקב הלחץ הרב שהדבר גורם על בסיס ההר, אולם על פני נוגה הדבר אפשרי בשל חוזק הסלעים על פני הכוכב.
תבנית ההר מעידה על כך שפני השטח באזור זה היו נתונים להשפעת לחצים גאולוגיים משמעותיים.
השתקפות הרדאר של הר מקסוול חזקה מאוד ואופיינית לאזורים הגבוהים על נוגה. על פי אחת ההשערות הדבר מעיד על המצאות המינרל פיריט בפסגת ההר.
חלק גדול משטח ההר מחזיר אור בעוצמה גבוהה, תכונה זו מאפיינת גם היא את ההרים של נוגה. הלחץ, הטמפרטורה, וההרכב הכימי של האטמומספירה בשילוב הגובה והחומר האחראי להחזרת האור, מתקיימים רק בנסיבות אטמוספיריות מסוימות ומעל גובה מסוים.
ככל הנראה בעקבות פגיעת מטאוריט, נוצר מכתש פגיעה בקוטר 105 ק"מ על פני ההר בסמוך למורדות הדרום מערביים, והוא נקרא מכתש קלאופטרה, על שם מלכת מצרים העתיקה המפורסמת קלאופטרה.
הר מקסוול הוא האזור הגאוגרפי היחיד על פני נוגה שקרוי על שם גבר (המדען ג'יימס קלארק מקסוול), כל השאר נקראים על שמות נשים.
הערות שוליים

↑  Venus: Cleopatra Crater
אחריות רשויות ציבור ועובדי מדינה

ככלל, דיני הנזיקין מסדירים את מערך היחסים בין פרטים. באופן מסורתי, המדינה נהנתה מחסינות מוחלטת כאשר פעולותיה גרמו נזק לפרט. לדוגמה, בעבר, במקרה בו רשות ציבורית לא סימנה כראוי בורות שנוצרו במסגרת שיפוצים שערכה בכביש, אדם שנפל לתוך בור ונפגע לא היה יכול לתבוע את המדינה תביעה נזיקית. אבל, עם הזמן והשינויים במציאות הכלכלית, הגישה לפיה "the king can do no wrong" השתנתה, וכיום קיימת האפשרות לתבוע בנזיקין את המדינה ואת עובדי רשויות הציבור. עם זאת, עדיין קיימות הגבלות ייחודיות לתביעות כנגד המדינה.
רקע להתפתחות הדוקטרינה

המיקום ה"קלאסי" של דיני הנזיקין הוא בענף המשפט הפרטי, במסגרתו דיני הנזיקין מסדירים מקרים בהם אדם גרם נזק לאדם אחר. למשל, כיצד יפוצה אדם שכלבו של שכנו נושך אותו ופוצע אותו. 
עולה השאלה היכן למקם מקרים בהם המדינה היא זו שגרמה את הנזק לפרט. התחום המשפטי המטפל במקרים בהם המדינה היא צד להליך הוא תחום המשפט הציבורי. אך כאן מדובר על גרימת נזק לפרט, ולכן לכאורה, התחום המתאים הוא התחום הנזיקי, שמטפל בהיווצרות נזק.
הפתרון שניתן בעבר לבעיית המיקום היה הענקת חסינות מוחלטת למדינה כאשר היא הצד המזיק בהליך. כלומר, לא נוצרו כלל סיטואציות בהן ניתן היה לתבוע את המדינה על נזק שגרמה. 
אך עם השנים, כאשר גדלה מעורבותן של הרשויות הציבוריות בחיי היום-יום של פרטים בחברה, נוצר מצב שבו היבטים רבים של חיינו מושפעים מהחלטות ומפעולות של המדינה. המדינה היא גוף מפקח ומסדיר (למשל, היא עוסקת ברישוי, מיסוי ואכיפה), וכן היא גוף שנותן שירותים, כגון ביטחון, חינוך, תשתיות ובריאות. מצב זה עורר צורך בבחינה מחודשת של החסינות שהוענקה למדינה, משתי סיבות מרכזיות. ראשית, המעורבות הגוברת של המדינה בחיי הפרטים הביאה להתעצמות השפעתה על רווחת הפרטים; שנית, התפתחות דוקטרינת זכויות האדם הביאה לצורך להטיל אחריות על המדינה מקום בו היא פוגעת בזכויות של אזרחים. 
כדי ליישם את השינוי התפיסתי, היה צורך בהתאמה חקיקתית, שתשווה את מעמד המדינה למעמד הפרט בהליך נזיקי. התאמה חקיקתית זו נקראת "השוואת מעמד". למשל, בישראל נחקק בשנת 1952 חוק הנזיקים האזרחיים (אחריות המדינה) שקובע: "דין המדינה לעניין אחריות בנזיקין כדין כל גוף מאוגד...".  הוראה דומה מצויה בספר החוקים האמריקאי, שם התקבל בשנת 1946 חוק המכונה "Federal Tort Claims Act", המשווה את מעמד המדינה למעמד הפרט בנזיקין.
התפתחות היסטורית- מבט משווה

על רקע הבעייתיות שתיארנו בהשוואה מוחלטת של מעמד המדינה למעמד הפרט בהליך נזיקי, נעשו התאמות שמטרתן לאפשר הליך נזיקי של פרט מול המדינה, תוך כדי שקלול המאפיינים הייחודיים של הליך כזה.
התפתחות הפסיקה האנגלית ממחישה תהליך התאמה שכזה, כאשר על-פי רוב מדובר בצמצום אחריותה של המדינה:
התפתחות היסטורית- מבט משווה > הגנה על הפעולה מכוח חוק קיים

לפי המשפט האנגלי, אם רשות ציבורית ביצעה עוולה במהלך ביצוע פעולה שלטונית, היא תזכה להגנה אם תטען שהיא מחויבת או מוסמכת בחוק לבצע פעולה זו. אולם להגנה זו קיים סייג: על הרשות לבצע את חובתה או להפעיל את סמכותה כאשר מנחה אותה עקרון הסבירות.
התפתחות היסטורית- מבט משווה > הגבלת האחריות בגין מחדל

בפסק הדין East Suffolk Rivers Catchment Board v. Kent נקבע שרשות שלטונית אחראית במחדל רק כאשר היא הפרה חובה שהחוק מטיל עליה, ולא במקרים בהם היא חדלה מלהפעיל סמכות שהחוק העניק לה. הבחנה זו מבוססת על הרציונל של "טבלת הוהפלד", לפיו המדינה חבה חובת זהירות רק לגבי מעשים שחובה עליה לבצע (duty) ולא לגבי מעשים שבכוחה לבצע (power). הלכה זו שונתה בפסק-דין Anns, בו נקבע שקיימת אחריות ברשלנות על כל המחדלים, בין אם מדובר במחדל בביצוע חובה, ובין אם מדובר במחדל בקיום סמכות רשות. הלכה זו הרחיבה במידה ניכרת את אחריות המדינה בגין מחדלים. ההלכה צומצמה שוב בשנות התשעים.
התפתחות היסטורית- מבט משווה > אחריות על חובה מוגבלת או מיוחדת, ולא על חובה כללית

כדי שתתגבש עוולת הרשלנות, נדרשת זיקה בין המזיק לניזוק. זיקה זו אינה מתקיימת כאשר הניזוק הוא קבוצה גדולה ובלתי-מוגדרת. תנאי זה מצמצם את אחריות המדינה.
התפתחות היסטורית- מבט משווה > הגבלת סוגי הנזק בר הפיצוי

המשפט האנגלי מוציא מגדר אחריותה של המדינה את האחריות על נזקים כלכליים טהורים ונזקים בלתי-כלכליים טהורים (למשל, עוגמת נפש). ה"טוהר" של נזקים כאלו נובע מכך שהם עומדים בפני עצמם, ואין לצדם נזק לגוף או לרכוש.  הגבלה זו מצמצמת מאוד את האחריות הנזיקית באופן כללי, ואת אחריות המדינה בפרט. עם זאת, יש להגבלה זו סייג, והוא המקרים בהם נגרם נזק כלכלי טהור משום שהניזוק הסתמך (relied) על מצג או הודעה רשלנית של המדינה. 

 פסק הדין בעניין Yuen kun Yeu עסק בפירוק של מוסד פיננסי בהונג קונג, אשר בעקבותיו איבדו משקיעים את כספם. נטען כי הנציב על המוסדות הפיננסיים התרשל בתפקידו. עילת התביעה הייתה מבוססת על נזק כלכלי טהור, ולכן, כדי לזכות בסעד טענו התובעים להסתמכותם על איכות הפיקוח של הנציב. עם זאת, התביעה נדחתה בנימוק שחובת הנציב היא כללית, ואין לו חובת זהירות מיוחדת כלפי קבוצת הניזוקים. החלטה זו דומה להחלטה הישראלית בעניין לוי (להלן), והדמיון אף הוזכר בפסק הדין.
התפתחות היסטורית- מבט משווה > הבחנה בין מדיניות לבין ביצוע

באנגליה נקבע כי החלטות של מדיניות אינן פתוחות לביקורת שיפוטית, ולא ניתן לדון בהן במסגרת עוולת הרשלנות. בפס"ד Rigby, למשל, נקבע שההחלטה של המשטרה להשתמש בגז מתלקח לשם השתלטות על פסיכופת שהתבצר בחנות הייתה החלטה של מדיניות, בגינה אין המדינה חבה, ואילו ההחלטה לירות גז על החנות (שנשרפה עקב הירי) בלי שיהיה במקום רכב כיבוי אש, היא החלטה ביצועית שבגינה קיימת חובה. עם זאת, נפסק שהחלטות החורגות מסמכות – ultra vires – שוללות את החסינות על מדיניות.
ההבחנה בין מדיניות לבין ביצוע מדגישה קושי נוסף שקיים בהפעלה אוטומטית של עקרון השוואת המעמד. מאפיין מרכזי של המינהל הציבורי הוא הסמכת הרשות להפעיל שיקול-דעת באשר לאופן מימוש סמכויותיה והתוויית קווי מדיניות. הבעייתיות הנוצרת היא שחיוב המדינה בנזיקין במעשים המצריכים הפעלת שיקול-דעת, נתפסת כהתערבות בלתי-לגיטימית. המחוקק האמריקני היה ער לקושי זה, ולכן נקבע בחוק ה-FTCA האמריקני חריג מרכזי לעקרון השוואת המעמד, הוא חריג שיקול הדעת.  חוק זה לא מגדיר את המשמעות הפרקטית של החריג, ולכן הפסיקה בארצות הברית פיתחה סיווגים שונים, כדי לקבוע האם המקרים שעמדו בפניה נכנסים בגדר החריג, או שמא המדינה חייבת בנזיקין. פרשנות בתי המשפט למושג "שיקול דעת" הייתה מרחיבה, כך שנוצרה חסינות רחבה לרשויות הציבור ולעובדיהן.

 פרשנות מרחיבה למושג שיקול הדעת ניתנה בשנת 1953 בפס"ד Dalehite v. United States. בפסק הדין נדון נושא אחריות המדינה בגין נזקי פיצוץ שנבעו מהעמסה של דשן כימי שאוחסן בנמל טקסס. הדשן יוצר והופץ לפי הכללים ותחת ההשגחה של מדינת ארצות הברית. בית המשפט קבע שבשל העובדה שמדובר באקט בעל אופי שלטוני, לא ניתן להחיל את עקרון השוואת המעמד, ועל כן חל חריג שיקול הדעת.  
מבחן חדש להגדרת שיקול הדעת הוצג בפס"ד Indian Towing Co. v. United States. בפסק הדין נדונה טענה שמשמר החופים תחזק באופן רשלני את המגדלור, והדבר הביא לכך שאורו כבה וספינה טבעה בים עקב אובדן כיוון. בפסק הדין נעשתה הבחנה בין הרמה התכנונית לרמה הביצועית של פעולות המינהל. נקבע שעל הרמה התכנונית חל חריג שיקול הדעת, ואילו לגבי הרמה הביצועית (במקרה הנדון, תחזוקת המגדלור) החריג אינו חל.  

 בפסק הדין בעניין United States v. S.A. Empresa de Viacao Aera Rio Grandense,  דנו בשאלת אחריות בגין תקלות שאירעו במטוסים של רשות התעופה הפדרלית (FAA), המאשרת את השימוש במטוסים מסחריים. בפסק דין זה נקבע שיש להתמקד באופי הפעולה השלטונית. המבחן החדש קבע שיש לבחון האם מעשי הרשות הם בעלי אופי של מעשים שהמחוקק התכוון ליצור חסינות לגביהם,  וכן אם שיקול הדעת נגע לנושאים של מדיניות חברתית, כלכלית ופוליטית.  תשובה חיובית לשני חלקי המבחן הביאה לדחיית התביעה.

 שני פסקי דין מרכזיים נוספים הביאו לגיבוש הדוקטרינה הקיימת כיום. הראשון,Berkovitz v. U.S, דן בתביעה נגד רשות שאישרה חיסון נגד מחלת הפוליו, שגרם לילד שיתוק כמעט מלא. השני, Gaubert,  דן במעורבות הרשות הפדרלית באגודה להלוואה וחיסכון. מפסקי הדין הללו נתגבשו שלושה כללים להפעלת חריג שיקול הדעת:
המעשים הנדונים כוללים שיפוט או בחירה של מקבל ההחלטות.
הקובע הוא אופי הפעולה המנהלית ולא מבצע הפעולה.
שיקול הדעת הוא מן הסוג שהסעיף נועד להגן עליו.
לכן, הגנה תוענק לפעולות או להחלטות שלטוניות המבוססות על שיקולים ציבוריים, אשר מאזנות צרכים פוליטיים, חברתיים וכלכליים לגבי החוק אותו מעוניין מקבל ההחלטות ליישם.
אחריות עובדי ציבור

עד כה, עסקנו באחריות הרשות הציבורית בנזיקין. אך, הרשות היא גם תאגיד המורכב מעובדים. על כן, עולה השאלה מהי חבותם של עובדים אלה כאשר פעולה שהם עושים במסגרת עבודתם מסבה נזק. דוגמה שממחישה סוגיה זו היא המקרה של תביעה אישית כנגד שוטר, בטענה שמעצר שביצע היה מעצר שווא. בתשובה לשאלה מי אחראי למעשה העובד, קיימות שתי אפשרויות: המעסיק שלו, כלומר המדינה, או העובד עצמו. להחלטה אודות הטלת האחריות יש השלכות על תפקוד הרשות ועובדיה. לשם חידוד הסוגיה נציג תחילה את סוגי האחריות השונים שניתן להטיל על הרשות, בגין מעשי עובדיה:
אחריות שילוחית – מצב שבו מתרחבת אחריות העובד גם אל הרשות. אחריות כזו תוטל כאשר הרשות אישרה את המעשה, והמעשה נעשה על ידי העובד במסגרת תפקידו. ניתן לתבוע רשות בגין אחריות שילוחית למעשה של שלוח שלה, רק כאשר הוכח שאותו שלוח אכן ביצע עוולה וגרם נזק.
אחריות אישית – מצב שבו מיוחס מעשה העובד לרשות. כלומר, רואים במעשה העובד מעשה של הרשות.  לעומת ההסדר באחריות שילוחית, ניתן לתבוע רשות באחריות אישית למעשה של עובד שלה, ללא תלות בהוכחת חבות אותו עובד בנזיקין.
במציאות חוקית שבה דוקטרינת האחריות המרכזית היא שילוחית, הרשות תישא באחריות נזיקית בפחות מקרים. בעבר, הכלל במשפט הישראלי, בדומה לזה שהיה נהוג במשפט האנגלי, היה שעובדת היותו של אדם עובד ציבור אינה פוטרת אותו מאחריות בנזיקין, ועל עובדים הוטלה אחריות אישית בגין נזקים שגרמו. עם זאת, החקיקה המסדירה את הנושא השתנתה, והורחבה האחריות האישית של המדינה. נרחיב על הדין הקיים בפרק סקירת הדין.
סקירת הדין > הסדרה חקיקתית

נושא אחריות המדינה בנזיקין מוסדר בישראל בs:פקודת הנזיקין ובחוק הנזיקים האזרחיים (אחריות המדינה). 

סעיף 6 לפקודת הנזיקין עוסק במעשה לפי חיקוק. הסעיף יוצר הגנה לפיה אם מעשה שגרם נזק נעשה מכוח חיקוק, או מתוך אמונה בתום לב שקיים חיקוק רלוונטי, לא קיימת אחריות בנזיקין. 

סעיף 2 לחוק הנזיקים האזרחיים קובע כי "דין המדינה, לעניין אחריות בנזיקים, כדין כל גוף מאוגד, פרט לאמור להלן בחוק זה". הסעיף הבא מציג סייג לאחריות המדינה, לפיו "אין המדינה אחראית בנזיקין על מעשה שנעשה בתחום הרשאה חוקית, או בתום לב תוך שימוש מדומה בהרשאה חוקית; אולם אחראית היא על רשלנות שבמעשה". 
 
לצד עקרון השוואת המעמד המעוגן בחוק, קובע החוק חריגים להטלת אחריות על המדינה:
החריג העיקרי נמצא בסעיף 3 לחוק אשר קובע ש"המדינה אינה אחראית בנזיקין על מעשה שנעשה בתחום הרשאה חוקית, מתוך אמונה סבירה ובתום-לב בקיומה של הרשאה חוקית; אולם, אחראית היא על רשלנות שבמעשה".
סעיף 5 לחוק עוסק בתובענה נגד המדינה שנגרם "באזור" (יהודה, שומרון וחבל-עזה) כתוצאה ממעשה שנעשה על ידי צה"ל. הרחבה לעניין חריג זה תובא בפרק העוסק באחריות המדינה בנזיקין במסגרת פעולה לוחמתית.
מתן פטור למדינה מאחריות בנזיקין על מותו של אדם בתקופת שירותו הצבאי (סעיף 7 לחוק). פיצויים על נזקי-גוף שהתרחשו בתקופת שירות צבאי מוסדרים בחוק התגמולים.
סקירת הדין > פסיקת בית המשפט העליון בנושא

ניכר שהחוק הישראלי מטיל אחריות נזיקית רחבה יחסית על המדינה. בניגוד לחוק האמריקני למשל, החוק הישראלי אינו כולל סייגים רבים להטלת אחריות. על-כן, עם השנים הפסיקה הישראלית ייבאה סייגים כאלה משיטת המשפט האנגלו-אמריקאית.  כפי שיודגם להלן, ניתן לדמות את המגמות בפסיקה בעניין הטלת אחריות על המדינה לתנועת מטוטלת, הנעה בין אחריות רחבה לאחריות מצמצמת.  תחילה אימצה הפסיקה את הסייגים לאחריות מן המשפט האנגלו-אמריקני. לאחר מכן ניתן להבחין במגמה של הרחבת אחריות המדינה. בשנות התשעים, עת ניתן פסק דין לוי, היה נראה כי קיימת חזרה למגמה המצמצמת, אך פסקי דין שניתנו לאחרונה מעוררים שאלות אם זו אכן המגמה. נסקור להלן את פסקי הדין המרכזיים בכל תקופה.
סקירת הדין > פסיקת בית המשפט העליון בנושא > תקופת גיבוש הסייגים

ככלל, הדין הישראלי טרם פרשת גרובנר הלך אחרי הדין האנגלי והשתמש בהבחנות רבות על מנת לצמצם את אחריות רשויות הציבור ועובדיהן.
בפרשת סרג עדין נדון מקרה של הצפת מחסן, לאחר שהעירייה התעלמה מבעיות תשתית במקום ונמנעה מהסדרת הניקוז. התביעה נדחתה, תוך-כדי קביעת מספר סייגים:
כמו במשפט האנגלי, נקבע שמקום שסמכות הרשות הציבורית היא סמכות שברשות, ואין עליה חובה לפעול, אין לחייב את הרשות לפצות את הניזוק בגין מחדלה.
אחריות המדינה כלפי פרט בנזיקין אינה שווה לאחריות הפרט כלפי זולתו. לצד החובה המוטלת על רשות מוענק לה גם שיקול דעת באשר לאופן, לזמן ולמקום של ביצוע החובה, תוך שקלול טובת כלל הציבור וקביעת סדרי-עדיפויות בהתאם למגבלות תקציב.
בפרשת שחאדה התובע, שנפגע ממשאיתו של הנתבע, תבע את המדינה בנזיקין בגין  הפרת חובה חקוקה ורשלנות, שכן פקיד משרד הרישוי לא בדק את דבר קיומה של תעודת ביטוח כאשר העביר בעלות על המשאית לנתבע, ולכן התובע לא יכול היה לזכות בפיצוי מחברת הביטוח. השופטים דחו את התביעה, תוך אימוץ סייג נוסף, העוסק בהבחנה בין חובה כללית לחובה ספציפית. הבחנה זו היא הבחנה כללית, המיושמת בעת קביעת אחריות ברשלנות בדיני הנזיקין, והוכרה בפסיקה הישראלית בפסק-דין פריצקר נגד פרידמן.  פסק-דין שחאדה מיישם הלכה זו על יחסי פרט-מדינה.
בעניין חואטי, אדם נפגע בעת נסיעתו באוטובוס מכיוון שהאוטובוס נכנס לשקע בכביש. התברר שהשקע נוצר לפני זמן רב והמדינה לא תיקנה אותו (ובכך יצרה מחדל). בית המשפט הטיל אחריות נזיקית על המדינה.  לכאורה, בית המשפט סטה מדרך הפסיקה הרגילה ומההלכה האנגלית בהטילו אחריות נזיקית על המדינה בגין מחדל, אבל בפועל ניתן לפרש את ההלכה כמקרה מיוחד:
הסיכון שיצרה המדינה הוא בעצם במעשה, משום שהיא יצרה מצג שווא של דרכים תקינות.
שיקול מדיניות: הנזק שיכול להיגרם מסיכון כזה הוא נזק גוף ואף מוות, ולכן יש אינטרס מוגבר למנוע אותו.
על אף הסייגים שהונחו, הרעיון הבסיסי של עקרון השוואת המעמד נותר בעינו: כאשר פעולת הרשות הציבורית היא בעלת אופי פרטי או פרטי למחצה, בית-המשפט הטיל אחריות על הרשות. למשל, פסק-דין מדינת ישראל נגד אייגר עסק בנזק שנגרם לילדים בעת ששיחקו בטילי לאו שגנב שכנם מבסיס צבאי. במקרה זה נפסק שהמדינה חבה בנזיקין בגין התרשלותה בשמירה על דבר מסוכן שהיה בבעלותה, מכיוון שנוהלי השמירה ביחידה ממנה נגנבו הטילים, היו לקויים.
סקירת הדין > פסיקת בית המשפט העליון בנושא > תקופת הרחבת האחריות

בפסק-דין גרובנר נגד עיריית חיפה הונחו לראשונה היסודות להרחבת בסיס האחריות של המדינה בנזיקין. בפרשה זו תבעה עוברת-אורח בגן ציבורי, שנפגעה מרוכב אופניים בגן, את עיריית חיפה בגין התרשלותה באכיפת חוק-העזר האוסר על רכיבת אופניים בתחום הגן. אף על פי שהתביעה נדחתה, אמר השופט שמגר בהערת אגב שייתכן כי הפעלתה של סמכות, הלכה למעשה, תיצור פיקוח, ואותו פיקוח מוליד חובה.  בנוסף, הטיל בית המשפט ספק בצורך בסייג השולל הטלת אחריות בגין חובות בעלות תחולה כללית (להבדיל מחובות לציבור מסוים). 
 
בהמשך קיבלה הערתו של השופט שמגר תוקף פסיקתי בפסק-דין אייל נ' פוקסמן. בית-המשפט חייב רשות בנזיקין בגין אי-הפעלת סמכות פיקוח, על אף שסמכות זו לא הייתה סמכות חובה, ולמרות שמדובר במחדל מצידה של הרשות, ולא ביצירת סיכון אקטיבית. 
 
בפרשת ועקנין, שעניינה נזק שנגרם לנער בבריכה ציבורית, נטען שאי-הצבת שלטי אזהרה כפי שמורה החוק, הביאה לכך שהנער קפץ למים רדודים. בית-המשפט התנער מהסייג, לפיו על התובע להוכיח שהחוק הנידון בא להגן על פרט ספציפי (התובע),  ופסק שיש לבחון את רוח החוק – אם מטרתו להגן על האינטרסים של היחיד "בתור שכזה", ניתן להסתמך עליו לצורך תביעה נזיקית.  קביעה זו היא קביעה כללית לגבי עוולת הפרת חובה חקוקה, אך יישומה על יחסי פרט-מדינה מרחיבה מאוד את אחריות המדינה בנזיקין, שכן מעטים החוקים המיועדים להגן על פרט ספציפי. 
 
פסק-דין זוהר, בו נדון נזק שנגרם למכונית עקב התמוטטות סככה, נתבעה העירייה על אי-אכיפת חוקי-העזר בנושאי תכנון ובנייה. בפסק-הדין שלל השופט ברק את טיעוני העבר נגד הטלת אחריות נזיקית על רשויות.  בנוסף, העיר ברק שהוא מוכן לנקוט בצעד ממנו נמנע בית-המשפט בעבר, והוא בחינת תקינות שיקול-הדעת של הרשות בעת הפעלת סמכותה.  צעד זה נחשב מרחיק לכת לאור התפיסה שבית-המשפט אינו נוטה להתערב בשיקולי מדיניות. 
 
פסק דין נוסף שהרחיב את אחריות המדינה הוא פסק-דין עיריית ירושלים נגד גורדון.  באותו מקרה נעצר גורדון בגין אי-תשלום דו"חות חניה, אף על פי שהתריע בפני העירייה שהדו"חות שנשלחו לו מקורם בטעות. גורדון תבע את העירייה בגין נזק בלתי-ממוני טהור, בשל עוגמת הנפש שנגרמה לו מהמעצר. בניגוד לכלל המצמצם של הפסיקה האנגלית, נקבע בישראל שניתן לתבוע את המדינה בנזיקין, גם בגין נזק בלתי-ממוני טהור.  הלכה זו קיבלה חיזוק נוסף בפסק-דין אבנעל, בה חייב בית-המשפט את המדינה בגין נזק בלתי-ממוני טהור שגרמה לחברת נעליים.
סקירת הדין > פסיקת בית המשפט העליון בנושא > פסק דין לוי והפסיקה שלאחריו

בפרשת לוי  תבעה אשתו של מנוח, שנהרג מרכב פוגע בתאונה, את המפקח על הביטוח. עילת התביעה הייתה רשלנות, שכן אף על פי שהמפקח ידע שחברת הביטוח של הפוגע נמצאת על סף התמוטטות כלכלית, הוא לא התריע כראוי על מצב החברה. בפסק הדין התייחס השופט שמגר לנושא חריג שיקול הדעת. השופט אימץ את התנאים להחלת חריג שיקול הדעת מן המשפט האמריקני, וקבע כי כאשר מדובר בעניינים בעלי אופי חברתי, פוליטי או כלכלי, יש לרשות שיקול דעת רחב, אשר בית המשפט לא ייטה להתערב בו. במקרה הנדון, היה חשש ממשי של המפקח כי פרסום מצב החברה עלול להביא לפגיעה קשה בענף הביטוח, ועל כן נקבע שהחלטתו נמצאת במתחם שיקול הדעת, שבית המשפט לא מתערב בו. כמו כן נקבע כי מידת הקרבה בין המפקח למשפחת המנוח אינה מספיקה כדי להקים חובת זהירות. לאור הפסיקה המוקדמת ללוי, פסק דין זה נתפס שמרני, שכן הוא מצמצם את אחריות המדינה.
בפסקי דין שניתנו לאחר פסק דין לוי, המגמה אינה חד משמעית. בעניין ציפורה,  שבמרכזו תביעה כנגד עיריית תל אביב בגין עיכוב מתמשך של אישורי בנייה, בית המשפט אמנם חזר וביסס את חריג שיקול הדעת, אך תחם אותו: העיכוב המתמשך הצדיק התערבות בהחלטות הרשות. פסק דין נוסף שעסק בחריג שיקול הדעת הוא פנחסי נ' וייס,  במסגרתו נתבעה המשטרה על שלא נענתה לתלונות חוזרות ונשנות של התובע. לעניין זה נקבע, מחד, כי למשטרה אכן יש שיקול דעת נרחב באשר לאופן הטיפול בתלונות, אך מאידך, אין לה כל שיקול דעת בשאלה האם להיענות לתלונות. זאת ועוד, נקבע כי עצם הגשת התלונה יוצרת יחסי קרבה בין המתלונן למשטרה, ועל כן מתקיימת חובת זהירות.
סקירת הדין > פסיקת בתי משפט מחוזיים

בפרשת נעים עזרא נ' סקאי קלאב בע"מ נשקלו שיקולי מדיניות במסגרת ההחלטה האם להטיל אחריות על המדינה. התובע נפצע בתאונת צניחה ותבע, בנוסף למועדון הצניחה, את המדינה על שהעניקה רישיון למועדון. נקבע כי המדינה אינה אחראית לתאונה שכן, בהתאם לפסק דין לוי, לא כל אחריות ציבורית מטילה אחריות ברשלנות על המדינה. נקבע שלא הוכחה צפיות או קרבה משפטית כדי להטיל אחריות על המדינה. בנוסף נפסק כי ספורט הצניחה החופשית אינו מוסדר על ידי המדינה, ואין מדובר במעשה שלטוני שהביא לתאונה. בפסק הדין נשקלו גם שיקולי מדיניות: המדינה לא יכולה להיות "מבטח-על", והסיכון באספקת השירות צריך להיות מוטל על מעניק השירות. זאת ועוד: הצונח היה יכול לבטח את עצמו. אין סיבה לפזר את הסיכון על כלל הציבור, בייחוד כאשר מדובר בשירות לא חיוני.
יישום הרחבת בסיס האחריות לנזק בלתי ממוני-טהור נדון בעניין יצחק גולדשטיין נ' מדינת ישראל,  בו התובע אושפז בגיל 10 במחלקה פסיכיאטרית בבית חולים. לטענתו לא הייתה הצדקה לאשפוז. בנוסף הוא טען כי אילו העירייה הייתה דואגת להעבירו לפנימייה או משפחת אומנה, האשפוז היה נמנע. לטענתו נגרמו לו נזקים בלתי ממוניים של כאב וסבל, עליהם העירייה חייבת לפצותו. נפסק כי העירייה חייבת בחובת זהירות כלפי התובע. בנוסף יושם נושא חיוב הרשות בגין מחדלה, כאשר לא התקבלה טענת העירייה לפיה משום שמדובר במחדל, אין לחייבה ברשלנות. הנימוק היה  שרשות תחוב כלפי ניזוק גם בשל אי-שימוש רשלני בסמכויותיה: אילו פעלה העירייה כנדרש, סביר להניח שהייתה מצליחה למנוע את אשפוז התובע.
נושא חובת הזהירות נדון בעניין עזבון המנוח מריח אפכאר ז"ל נ' תנועת הצופים הערבים והדרוזים.  במקרה הנדון המנוח, אשתו ובתו טבעו למוות בכנרת בעת שבאו לבקר את בנם במחנה קיץ של תנועת הצופים הערבים והדרוזים. בין היתר נתבעה המדינה (משרד החינוך ומשטרת ישראל). נקבע שלמדינה אמנם יש חובת זהירות מושגית כלפי הנתבעים, אך אין לה חובת זהירות קונקרטית. המדינה לא הייתה מודעת לכוונת מארגני מחנה הקיץ לקיים את יום המשפחות, ולא הייתה מודעת כי המנוח ייכנס לרחוץ בחוף אסור לרחצה במהלך ביקורו במחנה הקיץ.
חובת הזהירות נדונה גם בפרשת סירקוס,  שעסקה בתביעת הורים מאמצים נגד המדינה על שנמסר להם לאימוץ ילד פגוע מוחין, חרף התנגדותם לקבל ילד בעל פגיעה כזו. בדיקה מוקדמת הייתה מביאה לאיתור הפגיעה. נפסק שחלה על המדינה חובת זהירות מושגית, בשל יחסי הקרבה שבין פקיד הסעד להורים המאמצים. מכוח קרבה זו היה על הפקיד לצפות את הנזק שייגרם להורים, ולפיכך להורות על ביצוע בדיקות רפואיות לילד, טרם השלמת הליך האימוץ. בנוסף, השופטת קבעה כי היה על פקיד הסעד לצפות שההורים יסתמכו על בדיקות המערכת, ולא יערכו בדיקות באופן עצמאי, ולפיכך מתעצמת חובת הזהירות. 
 
פסק הדין התייחס גם לחריג שיקול הדעת. השופטת העירה כי אף על פי שהכלל הוא שאין מתערבים בהחלטות המערבות שיקול דעת, כגון זו של פקיד הסעד, במקרה זה עלות הבדיקה הרפואית הנדרשת אינה גבוהה, במיוחד לאור גודל הנזק שנגרם. על כן החליטה השופטת כי היה מקום לקיים את הבדיקה.