stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת פוקלנד
המערכה הדיפלומטית > ניסיונות להשגת הסדר

הפלישה מצאה את ארצות הברית במצב מביך, כאשר שתי מדינות שאמורות להיות ידידותיות כלפיה נמצאות בעימות זו עם זו. בשנים שלפני המלחמה השקיעה ארצות הברית מאמץ רב בחיזוק הקשרים עם ארגנטינה, והידידות עם בריטניה, מאידך, הייתה ארוכת שנים. ארצות הברית חששה גם שהעימות עלול לגרום להסחת דעת מול האויב העיקרי, ברית המועצות, מצב שיאפשר לאחרונה ליזום התקפת פתע. בממשל של הנשיא רונלד רייגן הייתה מחלוקת לגבי דרך ההתייחסות למלחמה; שגרירת ארצות הברית לאו"ם, ג'ין קירקפטריק, תמכה בארגנטינה וצידדה בהישארות ארצות הברית בעמדה נייטרלית; מזכיר המדינה של ארצות הברית, אלכסנדר הייג, תמך במדיניות פרו-בריטית. גם במחלקת המדינה של ארצות הברית, משרדו של הייג, היו חלוקים בשאלת ההתייחסות למשבר: היו שסברו שעדיף לשמור על הקשרים הטובים עם מדינות דרום אמריקה, ואילו אחרים (ובהם סגן מזכיר המדינה לעניינים אירופיים, לורנס איגלברגר) סברו שהמדיניות האמריקאית צריכה לתת עדיפות עליונה לאירופה, ולכן לצדד בבריטניה.
הייג החליט לצאת למסע דילוגים בין בואנוס איירס ללונדון, כדי לתווך בין הצדדים ולנסות ולהשיג הסכם שימנע מלחמה, וב-8 באפריל הגיע ללונדון. הארגנטינאים תמכו בניסיון התיווך, ואילו הבריטים חששו מ"בוגדנות אמריקאית" ודרשו שהבסיס לדיונים יהיה החלטה 502 של מועצת הביטחון. כדי להדגיש את עמדתם הכריזו הבריטים, במקביל להגעתו של הייג ללונדון, על "אזור הרחקה" (Exclusion Zone) בהיקף 200 מייל (כ-320 ק"מ) מסביב לאיים, שייכנס לתוקף ב-12 באפריל, המועד המשוער להגעתה של הצוללת הבריטית "ספארטאן" לאזור. לאחר ששמע את העמדה הבריטי, טס הייג לבואנוס איירס; הצוות האמריקאי מצא ברחובות העיר הפגנות תמיכה ענקיות בחונטה הצבאית, ואי אמון מוחלט מצד ההנהגה הארגנטינאית בנחישותה של בריטניה להילחם. הארגנטינאים דרשו את החזרתו של הצי הבריטי כתנאי מוקדם לפתיחת השיחות.
הייג הציע פתרון שהיה מבוסס על נסיגת כל הכוחות, ממשל משותף, בשיתוף צד שלישי נייטרלי, ודיונים על הריבונות בתוך פרק זמן מוסכם. הארגנטינאים התחמקו מהחלטה, ובתחילת השבוע השני למסע הדילוגים איים עליהם הייג, באמצעות שיחת טלפון שהתקיימה בין הנשיא רייגן לראש החונטה הארגנטינאית, גלטיירי, כי אם לא יקבלו את הצעותיו תתייצב ארצות הברית לצידה של בריטניה. הארגנטינאים איימו בתגובה כי ארצות הברית תאבד את תמיכתה של ארגנטינה במצב זה. לתפיסת הגנרלים הארגנטינאיים משלוח כוח המשימה הבריטי הייתה העמדת פנים בלבד, והבריטים אינם מוכנים או יכולים להילחם; אוניותיהם לא תעמודנה בקשיי הים הסוער בשיא החורף האנטיפודי, במרחק עצום מבסיסיהן. לאחר מסע דילוגים בן 12 ימים, הבין הייג ששני הצדדים אינם מעוניינים למעשה בפתרון; החונטה סירבה לסגת מעמדותיה, ובריטניה הבינה כי הצעותיו של הייג אינן זוכות להסכמת הארגנטינאים, ולפיכך חסרות משמעות. ב-18 באפריל ביקר הייג בפעם האחרונה בבואנוס איירס, ושבוע וחצי לאחר מכן, לאחר דיון של המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית, הודיע הנשיא רייגן על תמיכתה של ארצות הברית בבריטניה.
למרות הכרזה זו, ניסה הייג ליזום מהלך נוסף שימנע את המלחמה, והפעם בתיווך מזכ"ל האו"ם, חוויאר פרז דה קוויאר, ונשיא פרו, פרננדו בלאונדה. ואולם, ניסיון זה נקטע באיבו, כאשר הצוללת הבריטית "קונקרור" (אנ') הטביעה את הסיירת הארגנטינאית "גנרל בלגרנו" (אנ') ב-2 במאי (ראו להלן). האבדות הכבדות שספגו הארגנטינאים גרמו להם להשעות את מאמצי השלום עד שיהיו בעמדה נוחה יותר, מצב שלא אירע עד לכניעתם כחמישה שבועות מאוחר יותר.
מהלך המלחמה > הפלישה הארגנטינית ותחילת המלחמה > הנחיתה באיי ג'ורג'יה הדרומית

בסוף 1981 קיבל יזם ארגנטינאי פרויקט לגריטת תחנה ישנה לציד לווייתנים באיי ג'ורג'יה הדרומית. הוא ערך סקר ראשון בשטח, ללא ביקור בבסיס משלחת הסקר הבריטית לאנטארקטיקה (British Antarctic Survey, BAS) בגריטוויקן (Grytviken), כמקובל. הממשלה הבריטית הגישה בעקבות זאת מחאה דיפלומטית רשמית. היזם התקשר אישית לשגרירות בבואנוס איירס כדי להתנצל, והתחייב כי אנשיו יקיימו את הנהגים המקובלים בעתיד. בעקבות זאת אושר לו להמשיך בעבודתו. ב-1 במרץ הפליגו העובדים הארגנטינאיים אל האיים, ואולם ביניהם היו גם נחתים של הצי הארגנטינאי, שהסתננו כשהם מוסווים כמדענים.
ב-19 במרץ הגיעו העובדים ליעדם. הם לא עברו בגריטויקן אלא הפליגו ישירות ליעדם במפרץ ליית' (Leith). קבוצה של אנשי ה-BAS שנשלחה לבדוק את המתרחש גילו שארגנטינאים הקימו מחנה, הרסו תמרורים ושלטים בריטיים, פרצו לבקתה של ה-BAS ונטלו ממנה מנות חירום, צדו איילים, בניגוד לתקנות שמירת הטבע באיים (עצם הנחיתה עם כלי נשק הייתה בלתי חוקית), הניפו את דגל ארגנטינה ונעו, חלקם, במדי צבא.
מושל איי פוקלנד הבריטי, ולאחר מכן משרד החוץ הבריטי, דרשו מן הארגנטינאים להוריד את הדגל, להחתים את דרכוניהם ולעזוב את האי. במקביל, הגישה בריטניה לארגנטינה תלונה רשמית על הנחיתה. הארגנטינאים סירבו להחתמת הדרכונים (שכן בכך היו מודים בריבונות הבריטית באיים), אך הדגל הורד ורובם עזבו את האי. ב-21 במרץ נשלחה "אה"מ אנדורנס", כשעל סיפונה 22 נחתים למפרץ ליית', כדי לפנות את הארגנטינאים שנותרו שם, ואולם כאשר הגיעה האונייה הבריטית למקום ב-24 במרץ הורה לה משרד החוץ הבריטי לא להתקרב, כדי למנוע הסלמה. הנחתים הבריטיים נצטוו להימנע מעימות, ולהסתפק בתצפית על המצב. במקביל הנחיתה האונייה הארגנטינאית "באהיה פראיסו" (אנ') אספקה וחיילים מההכוחות המיוחדים (יחידת צוללנים טקטיים (אנ') – Buzos Tacticos). ב-26 במרץ הודיעה ממשלת ארגנטינה כי תגן על הארגנטינאים באיי ג'ורג'יה הדרומית. ב-28 במרץ שבה ארגנטינה והכריזה על תביעתה לריבונות על איי פוקלנד, והכריזה כי לא תסיג את אנשיה מאיי ג'ורג'יה הדרומית. החונטה הצבאית החליטה על הקדמת מבצע הנחיתה, מבצע "רוסריו", שנועד לכתחילה להתבצע בסוף מאי או בתחילת יוני, ולבצע אותו בימים הקרובים. כל החופשות בצבא ארגנטינה בוטלו, והוחל בהיערכות מהירה לקראת המבצע.
ב-26 במרץ דיווחו מקורות ביון בריטיים בבואנוס איירס כי הארגנטינאים מתכוונים לפלוש לאיי פוקלנד בתוך ימים ספורים. הבריטים התעלמו מן האזהרה; משרד ההגנה הבריטי יעץ לממשלה כנגד תגובה צבאית. למרות זאת הוחל בתכנונים לקראת משלוח כוח משימה לאיים, ולקראת סוף החודש הורתה ראשת הממשלה תאצ'ר לשלוח שלוש צוללות גרעיניות לאיים. עם זאת קיוותה בריטניה עדיין לפתרון מדיני; שר החוץ הבריטי פנה לארצות הברית בבקשה שתסייע בתיווך, וגם ראשת הממשלה פנתה לנשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, בבקשה שיתווך. מועצת הביטחון של האומות המאוחדות התכנסה לדיון, לבקשת בריטניה, וקראה לאיפוק. במקביל, החליטה החונטה הצבאית על פעולה ב-2 באפריל, והחלה בהכנות; זאת, על רקע גל של הפגנות כנגדה בכל רחבי המדינה.
מהלך המלחמה > הפלישה הארגנטינית ותחילת המלחמה > הפלישה

במהלך יום חמישי, 1 באפריל 1982, התברר כי ניסיונות התיווך של ארצות הברית ולחצה על ארגנטינה אינם עולים יפה. ממשלת בריטניה הודיעה למושל האיים, רקס האנט, כי הפלישה צפויה בכל רגע; בשעה 3:30 לפנות בוקר יום שישי, 2 באפריל, הכריז המושל על מצב חירום באיים. למעשה, הפלישה הארגנטינאית החלה כבר כמה שעות לפני כן.
ב-2 באפריל הונחת הכוח הארגנטינאי העיקרי ליד בירת האיים, סטנלי. המבצע נקרא מבצע "רוסריו" (ספרדית: Operación Rosario, מבצע מחרוזת תפילה; שמו המקורי היה מבצע "כחול", Azul). הכוח הארגנטינאי מנה כ-600 לוחמים וקצינים, שהגיעו לאי בנחתת "קאבו סן אנטוניו". בנוסף סייעה למבצע הצוללת "סנטה פה" והמשחתת "סנטיסימה טרינידד".
המבצע החל בערב שלפני כן כאשר 84 אנשי הכוחות המיוחדים ירדו מן המשחתת לסירות גומי, בכוונה לנחות בערוץ מולט (המספרים להלן מתייחסים למפה שמשמאל). הסירות הסתבכו בקלפ שצף במים והתעכבו (1), ולפיכך הוחלט על נחיתה בנקודה סמוכה יותר, בלייק פוינט. הכוח הגיע אל החוף בשעה 23:00 (2), והתפצל לשני כוחות משנה: האחד פנה לבית המושל, והשני לקסרקטין של הנחתים הבריטיים באי, במוּדי קריק. כמה שעות לאחר מכן, בשעה 4:30, הנחיתה הצוללת קבוצה נוספת של אנשי הכוחות המיוחדים (3)  במפרץ יורק (Yorke Bay).
בשעה 5:30 הגיע הכוח הארגנטינאי למודי קריק, אך הקסרקטין היה ריק (4). בשעה 6:00 הונחת הכוח העיקרי במפרץ יורק ב-20 כלי רכב אמפיביים (5, 6). במקביל הגיעו 16 חיילים ארגנטינאיים לבית המושל, שעליו הגנו כ-40 חיילים בריטיים (7). בקרב אש שהתפתח נפצעו 3 מהחיילים הארגנטינאיים. לאחר היתקלות קלה עם חיילים בריטיים בדרך לסטנלי (8), השתלט הכוח העיקרי על העיר סטנלי, והשלים את ההשתלטות עליה בשעה 8:30 (9). כוחות אחרים השתלטו על שדה התעופה ועל המגדלור (9, 10). בשעה 9:15 הורה המושל הבריטי על כניעה. המושל הודיע ללונדון על הכניעה במברק לאקוני, בו כתב: "יש לנו חברים חדשים". הכוח הארגנטינאי הפולש עצר את המושל הבריטי ועמו פקידים וחיילים בריטיים. הם הועברו באותו יום למונטווידאו. כמושל האיים מטעם ארגנטינה מונה בריגדיר-גנרל מריו מננדס, ושמה של העיר סטנלי הוסב לפוארטו ארגנטינו.
במקביל לנחיתה ליד סטנלי, הונחת כוח ארגנטינאי ליד גריטויקן. כוח הנחתים שהפליג למקום בימים שלפני כן ניהל קרב מר עם הכוח הארגנטינאי, אך נכנע בסביבות השעה 14:30, בשל עדיפותם הרבה של הארגנטינאים. למחרת תיגבר צבא ארגנטינה את כוחו באיי ג'ורג'יה הדרומית, וביום שלאחר מכן השתלטה ארגנטינה על העיירות גוּס גרין ודרווין, באי פוקלנד המזרחי. כ-1,200 חיילים השתלטו על שני היישובים, ואסרו את התושבים המקומיים.
מהלך המלחמה > התגובה הבריטית

דעת הקהל בבריטניה סערה כאשר נודע דבר הפלישה. הפלישה הארגנטינית עוררה גל של לאומיות ומחאה על הכבוד הלאומי הבריטי שנרמס, והסערה הציבורית הייתה כה משמעותית, עד שתגובה כלשהי להשבת האיים לריבונות בריטית הפכה לכורח הישרדותי של הממשלה. הבריטים חששו מאובדן יוקרה צבאית, ומכך שאובדן איי פוקלנד עלול להוות תקדים לאבדנם של מאחזים אסטרטגיים נוספים ברחבי העולם, ובמיוחד גיברלטר. עוד ביום הפלישה הורתה בריטניה לדיפלומטים ארגנטינאיים לעזוב את המדינה, והבנק של אנגליה הקפיא נכסים של ארגנטינה. בישיבת חירום של קבינט ממשלת בריטניה הוחלט על משלוח כוח משימה לכיבוש מחדש של האיים.
מהלך המלחמה > התגובה הבריטית > כוח המשימה הבריטי

לממשלת בריטניה לא הייתה תוכנית חירום למקרה של פלישה לאיים, אך בתוך ימים ספורים הורכב כוח משימה. הכוח הבריטי הורכב משלושה מרכיבים עיקריים:
כוח ימי, שבמרכזו שתי נושאות המטוסים – "אה"מ הרמס" (אנ') ו"אה"מ אינווינסיבל" (אנ') (שתי נושאות המטוסים היחידות שהיו ברשות הבריטים באותה עת), בליווי משחתות ופריגטות.
כוח נחיתה אמפיבי, שהתרכז סביב שתי אוניות סער אמפיביות – "אה"מ פירלס" ו"אה"מ אינטרפיד", גם הן בליווי משחתות ופריגטות.
כוח יבשתי, שכלל את חטיבת הקומנדו מס' 3 וחטיבת חיל הרגלים מס' 5.
כלי השיט הראשון שיצא דרומה, ב-4 באפריל, הייתה הצוללת הגרעינית "אה"מ קונקרור" (אנ'). שתי נושאות המטוסים יצאו לדרכן יום לאחר מכן, בליווי אוניות סיוע רבות. ב-7 באפריל גויסה אוניית הנוסעים "קנברה" על מנת להוביל גייסות, וכן לצורך הקמת בית החולים עבור המבצע. יומיים לאחר מכן הפליגה כשעליה חטיבת הקומנדו 3 של הצבא הבריטי, בפיקוד ג'וליאן תומפסון. כשבוע לאחר מכן, ב-12 במאי, הפליגה אוניית נוסעים מגויסת נוספת, "קווין אליזבת II", ועליה חטיבת חי"ר 5. בסופו של דבר כלל כוח המשימה הבריטי 127 אוניות: 43 אוניות של הצי הבריטי, 22 אוניות עזר של הצי, ו-62 אוניות סוחר מגויסות.
הקושי העיקרי שעמד בפני הבריטים הייתה נחיתות הכוח האווירי שלהם. לבריטים היו 42 מטוסי קרב, מול 122 מטוסי קרב ארגנטינאיים שכ-50 מהם היו מטוסי קרב לעליונות אווירית והשאר למשימות תקיפה. צי ארצות הברית העריך כי פלישה בריטית היא בלתי אפשרית.
כוח המשימה הבריטי התרכז באמצע אפריל בבסיס חיל האוויר המלכותי באי אסנשן, במרכז האוקיינוס האטלנטי. הכוחות תרגלו נחיתה מן הים, ועסקו באימוני נשק ואימונים טקטיים, בהמתנה להחלטה להמשיך דרומה לנחיתה באיים. באי התמקם גם כוח אווירי של חיל האוויר המלכותי, שכלל מפציצים מדגם אוורו וולקן, מטוסי תדלוק מדגם הנדלי פייג' ויקטור, ומטוסי קרב מדגם מקדונל דאגלס F-4 פנטום.
מגעים ראשונים בין הצדדים היו כבר במהלך חודש אפריל. מטוס בואינג 707 של חיל האוויר הארגנטינאי עקב אחרי אוניות הצי הבריטי במהלך מסען דרומה, אך לא הותקף מכיוון שעדיין התנהלו מגעים דיפלומטיים בניסיון למנוע מלחמה, ובריטניה טרם החליטה סופית על כניסה למלחמה. ב-23 באפריל יורטה טיסה מסחרית של חברת ואריג הברזילאית, בדרכה לדרום אפריקה.
מהלך המלחמה > התקפת הנגד הבריטית > בריטניה משתלטת מחדש על איי ג'ורג'יה הדרומית

היעד הראשון שנכבש מחדש על ידי הבריטים היו איי ג'ורג'יה הדרומית. ב-19 באפריל הגיע אל האיים כלי השיט הבריטי הראשון, הצוללת הגרעינית Conqueror, ולמחרת חלף מעליהם מטוס סיור מדגם הנדלי פייג' ויקטור.
כוח הנחיתה, שכלל נחתים מגדוד 42 של חטיבת הקומנדו 3, עם צוותים של יחידות SAS ו-SBS ומסוקים, הגיע אל האיים על גבי המכלית "טיידספרינג". את המכלית ליוו הפריגטות "אנטרים" ו"בריליאנט", ואוניית המחקר "אנדיורנס" (אנ'). ב-21 באפריל נחתו באיים צוותים של יחידת SAS, אך בשל מזג האוויר הקשה במיוחד התרסקו שניים מן המסוקים הבריטיים. מסוק שלישי חילץ את אנשי הקומנדו ואת צוותי המסוקים, ללא אבדות לבריטים. ב-23 באפריל ניתנה לכוח התראה מפני צוללת ארגנטינאית אפשרית באזור, והאונייה הבריטית התרחקה כדי למנוע גילוי. הצוללת הארגנטינאית הייתה "סנטה פה" (אנ'), שהגיעה אל איי ג'ורג'יה הדרומית כדי להביא אספקה לחיל המצב הארגנטינאי במקום.
יום לאחר ההתראה החלה האונייה הבריטית לשוב אל האיים. ב-25 באפריל גילו הבריטים את הצוללת הארגנטינאית כשהיא מפליגה על פני השטח; מסוקים מן הפריגטות תקפו אותה בפצצות עומק, בטורפדו, בטילים ובירי תותחים. הצוללת נפגעה ולא הייתה יכולה לצלול. צוותה נאלץ לשוב לכף קינג אדוארד, באי ג'ורג'יה הדרומית, ולאחר שהצליחו לעגון במזח נטשו אותה.
אף על פי שהכוח העיקרי, על גבי המכלית "טיידספרינג", היה עדיין מרוחק מן האיים, החליטו הבריטים לתקוף עם הכוחות שכבר היו על האיים, בעיקר צוותי ה-SAS וה-SBS, וכן נחתים. לאחר הפגזה של הפריגטות תקף הכוח הבריטי (ובו כ-75 איש) את גריטויקן. המגינים הארגנטינאים, כ-140 איש כולל צוות הצוללת הפגועה, נכנעו ללא קרב. היה זה ההישג הבריטי הראשון במלחמה, וחשיבותו הפוליטית הייתה רבה.
מהלך המלחמה > התקפת הנגד הבריטית > תקיפות בריטיות ראשונות על איי פוקלנד

המתקפה הבריטית הראשונה על האיים עצמם אירעה ב-1 במאי: מפציץ אוורו וולקן בודד שהמריא מהאי אסנשן הפציץ את מסלול ההמראה בסטנלי. הייתה זו גיחת ההפצצה הארוכה ביותר בהיסטוריה הצבאית (עד למלחמת המפרץ); אורכה הכולל של הטיסה, מהמראה לנחיתה, היה 15,000 ק"מ, ומשך הטיסה היה 16 שעות. במהלכה נדרשו מספר רב של תדלוקים אוויריים, כולל מספר תדלוקים של מטוסי התדלוק עצמם.
ערכן של ההפצצות אינו ברור. מסלול הנחיתה נפגע, ובכך נמנע תגבור האיים במטוסי קרב ארגנטינאיים. הימצאותם של מטוסים מסוג זה באיים הייתה עלולה ליצור קושי חמור לכוח המשימה הבריטי. מאידך, צוותי קרקע ארגנטינאיים השמישו את המסלול לנחיתת מטוסי תובלה ומטוסי תקיפה מדגם פוקרה, ובכך נכשלו הבריטים במשימת ניתוק האיים מאספקה.
הבריטים ביצעו חמש גיחות כאלה, שנקראו מבצעי "אייל שחור" (Black Buck). שלוש הראשונות כוונו כנגד שדה התעופה בסטנלי, ושתי האחרונות כנגד מתקני מכ"ם באיים. בגיחות אלה נעשה שימוש בטילי שרייק.
מהלך המלחמה > הלחימה בים > כוח המשימה הימי הבריטי מגיע לאיי פוקלנד

ב-30 באפריל הכריזה בריטניה על "אזור הרחקה" (Exclusion Zone) ברדיוס של 200 מייל (כ-320 ק"מ) סביב האיים. הבריטים הזהירו כי אוניות אויב בתוך אזור זה יוטבעו. יום למחרת, ב-1 במאי, נכנס לאזור ההרחקה כוח המשימה הימי, ובו שתי נושאות המטוסים. כבר באותו יום הפציצו מטוסי "הרייר" את שדה התעופה בסטנלי ומתקנים נוספים ליד העיירה, ומטוסים נוספים תקפו את חיל המצב הארגנטינאי בגוז גרין. ספינות הליווי של הכוח הפגיזו מן הים מטרות בחופי האיים.
הארגנטינאים העריכו כי מדובר בניסיון בריטי לנחות באיים, והפעילו מספר רב של גיחות מטוסי קרב והפצצה כנגד כלי השיט הבריטים. המטוסים הארגנטינאיים נאלצו לפעול בתנאים קשים: היה עליהם לטוס כ-480 ק"מ מבסיסיהם ביבשת עד שיגיעו אל אזור הקרב, ולפיכך נותרו להם דקות ספורות בלבד לפעול כנגד הבריטים. כמות הדלק הקטנה שנותרה בתום הטיסה עד היעד הגבילה גם את יכולתם של המטוסים להפעיל מבערים אחוריים, ובכך פגע מאוד ביכולתם לנהל קרב אוויר. ואולם, למרות קשיים אלה השיגו הארגנטינאיים מספר פגיעות בכלי שיט בריטיים, במחיר של ארבעה מטוסים שהופלו על ידי מטוסי הרייר בריטיים בקרבות אוויר.
במקביל למתקפה האווירית, החל הצי הארגנטינאי לנוע לכיוון האיים בשני כוחות משימה, מצפון ומדרום. כוח המשימה מצפון התרכז סביב נושאת המטוסים "ויינטיסינקו דה מאז'ו" (אנ'). מדרום, התקרבה אל האיים הסיירת "גנרל בלגרנו" (אנ'), שליוותה שתי משחתות נושאות טילי אקסוסט. הצוללות הגרעיניות הבריטיות שהיו באזור עקבו אחרי הכוחות הימיים הללו.
מהלך המלחמה > הלחימה בים > הטבעות ראשונות: "גנרל בלגרנו" ו"אה"מ שפילד"

אף על פי ש"גנרל בלגרנו" עדיין לא נכנסה לתחום ההסגר הימי שהכריזו הבריטים, העריכו אלה כי היא מהווה סיכון חמור לנושאות המטוסים, והצוללת הבריטית "אה"מ קונקרור" (אנ'), שעקבה אחרי הכוח הארגנטינאי, נצטוותה לפגוע בה. ב-2 במאי אחר הצהריים שיגרה הצוללת הבריטית שני טורפדות לעבר האונייה הארגנטינאית והטביעה אותה. אבדות הארגנטינאים היו כבדות: 323 מאנשי הצוות נספו, כ-50% מכלל ההרוגים הארגנטינאים במלחמה כולה. 772 מלחים וקצינים חולצו על ידי אוניות אחרות. הייתה זו ההטבעה הראשונה של כלי שיט על ידי צוללת בריטית מאז מלחמת העולם השנייה. כתוצאה מההטבעה נסוג הצי הארגנטינאי לבסיסיו, לא היווה גורם משמעותי בהמשך המלחמה ופעל כ"צי בעצם היותו", והבריטים השיגו עליונות ימית בזירה; ב-7 במאי הרחיבה בריטניה את אזור ההרחקה והזהירה את ארגנטינה כי כל כלי שיט שיימצא במרחק העולה על 12 מייל (כ-19 ק"מ) מחופי היבשת יוטבע ללא אזהרה.
ואולם, לבריטים לא הייתה עדיין עליונות אווירית, ובמשך השבועות הקרובים הייתה הזירה האווירית הזירה העיקרית בין שני הצדדים. הבריטים היו מודעים לטילי ה"אקסוסט" שבידי ארגנטינה ולאיום שהיוו, ולפיכך פרשו את הצי – שכעת היה ממזרח לאיי פוקלנד – במערך שנועד לגלות מראש מטוסים ארגנטינאיים בדרך למתקפה. ואולם, ב-4 במאי הצליחו שני מטוסי סופר אטנדר, למרות היערכות זו, לשגר שני טילים ממרחק כ-40 ק"מ. טיל אחד פגע ללא אזהרה מוקדמת במשחתת הבריטית "אה"מ שפילד". ראש הנפץ לא התפוצץ, אך הדלק שנותר בטיל ועוצמת הפגיעה גרמו לדליקה בלתי נשלטת, שהביאה לנטישת האונייה. 20 מאנשיה נהרגו, ושאר 260 אנשי הצוות חולצו והועברו לאוניות אחרות. נעשה ניסיון לגרור את האונייה הפגועה, אך היא טבעה למחרת.
הטבעתה של "שפילד" הביאה לחששות כבדים בצי הבריטי מפני פגיעה דומה באחת מנושאות המטוסים. פגיעה כזו הייתה עלולה להביא לאסון כבד ולכישלון של המערכה כולה. בשל כך, החליט מפקד כוח המשימה הבריטי להסיג את נושאות המטוסים למרחק 200 מייל (כ-320 ק"מ) ממזרח לאיים. מיקום זה הוציא את נושאות המטוסים מן הטווח היעיל של הטילים הארגנטינאיים, אך הגדיל את זמן הטיסה של מטוסי ההרייר עד לאיים וצמצם את הזמן שבו היו יכולים לספק חיפוי אווירי.
מהלך המלחמה > הלחימה בים > המשך הלחימה בים והפשיטה על האי פֶּבֶּל (Pebble)

כלי השיט הבריטיים ומטוסי ההרייר מנושאות המטוסים המשיכו להפגיז ולהפציץ את האיים, במטרה למשוך את מטוסי חיל הים וחיל האוויר הארגנטינאיים לקרב, להעריך את יכולתם ולהשיג עליונות אווירית. מטרה נוספת הייתה להטעות את הארגנטינאים לגבי מיקום הנחיתה המיועד, דבר שנעשה על ידי הפגזת חופים שונים באזור העיירה סטנלי. במקביל החלו מסוקים בריטיים להנחית צוותים של יחידות העילית SAS ו-SBS בחשאי באיים. צוותים אלה ביצעו תצפיות שנועדו לסייע בנחיתה המתוכננת, וכן להעריך את כוחו של הצבא הארגנטינאי, מיקומו והיערכותו. צוותים אחרים הונחתו בארגנטינה עצמה; ב-17 במאי נמצאו בצ'ילה שרידי מסוק וסטלנד סי קינג ולידו אנשי צוותו, שהסגירו עצמם לשלטונות. רק כעשר שנים מאוחר יותר הסתבר שהמסוק נשא עליו לוחמי SAS, שהתמקמו ליד שדות התעופה בארגנטינה ומשם דיווחו על המראות המטוסים לתקיפות באיי פוקלנד. לוחמי ה-SAS עצמם חולצו על ידי צוללות.
בלילה שבין 10 ל-11 במאי עברה הפריגטה "אה"מ אלאקריטי" (אנ') במצרי פוקלנד, מדרום לצפון, במטרה לגלות האם המצרים ממוקשים. בדרכה נתקלה הפריגטה הבריטית באוניית אספקה ארגנטינאית, והטביעה אותה. היה זה העימות היחיד בין אוניות שטח במלחמה כולה.
תקיפות האוויר הארגנטינאיות נמשכו, וב-12 במאי הפילה הפריגטה הבריטית "אה"מ בריליאנט" שלושה מתוך ארבעה מטוסי A-4 סקייהוק שתקפו אותה; דקות ספורות לאחר מכן תקפה רביעייה נוספת את המשחתת "גלאזגו" (אנ'). פצצה אחת פגעה במשחתת ולא התפוצצה, אך הנזק היה כזה שהמשחתת נאלצה לשוב לבריטניה לתיקונים. אחד מן המטוסים התוקפים הופל בטעות על ידי תותחי נ"מ ארגנטינאיים בדרכם חזרה.
כשבוע לפני הנחיתה האמפיבית פשט כוח של SAS על האי פֶּבֶּל (Pebble Island), במטרה להשמיד את מטוסי התקיפה הארגנטינאיים מדגם FMA IA 58 פוקרה. מטוסים אלה היו עלולים לסכן מאוד את הנחיתה מן הים, במיוחד בשל זריזותם ויכולת התמרון הרבה שלהם. כוח התקיפה שהונחת במסוקים הצליח להשמיד שישה מטוסי פוקרה, ארבעה מטוסי אימון מדגם T-34 מנטור, ומטוס תובלה אחד. בנוסף, הוצא מסלול הנחיתה מכלל שימוש לזמן מה. לבריטים היו שני פצועים בלבד במבצע.
מהלך המלחמה > הנחיתה הבריטית באיים

הבריטים בחרו להנחית את הכוח היבשתי במפרץ סאן קרלוס, בצד המערבי של האי המזרחי, מתוך הנחה שזהו המפרץ הנוח ביותר לכניסת אוניות הנחיתה, והנוח ביותר להגנה מפני אויב ביבשה ובים. חסרונו של החוף היה המרחק ממנו לסטנלי, אך מאידך היה בכך גם יתרון: ההגנה הארגנטינאית התמקמה סביב סטנלי, והיה יסוד סביר להניח שלא תהיה התקפת נגד מידית על הכוח הנוחת. בפועל, הפתיעו הבריטים את הארגנטינאים בבחירה זו.
לנחיתה קדמו שתי פשיטות של כוחות מיוחדים: כוח אחד של SBS נחת בכף פאנינג, השולטת מצפון על הכניסה למצר סן קרלוס. בנקודה זו היה ממוקם כוח ארגנטינאי, שהיה יכול לחסום בקלות את דרכו של כוח הנחיתה. הכוח הבריטי הונחת בשני מסוקים מן הפריגטה "אנטרים". החיילים הבריטים התקרבו לחיילים הארגנטינאים וקראו להם להיכנע; אלה סירבו, והתפתח קרב אש שהסתיים בנסיגת הארגנטינאים תוך כדי שהם סופגים כמה הרוגים. במקביל הונחת כוח של SAS מדרום לאזור הנחיתה. כוח זה חסם באש כבדה ניסיונות אפשריים של הכוחות הארגנטינאיים בגוס גרין לנוע צפונה ולשבש את הנחיתה. כוח זה הסתייע בפריגטה "ארדנט" (אנ').
בלילה שבין 21 ל-22 במאי נחת כוח המשימה האמפיבי בחוף המיועד. הספינות התקרבו לחוף תחת מעטה של ערפל ומזג אוויר גרוע, שמנע מן המטוסים הארגנטינאיים לזהות מבעוד מועד את התקרבותן. למרות בלבולים וטעויות, נחתו עד הבוקר כ-4,000 אנשי חטיבת הקומנדו 3, בצירוף שני גדודי הצנחנים המסופחים. יחידות החי"ר התקדמו מיד לתפיסת שטחים שולטים על שטח הנחיתה, ומסוקים החלו בהעברת יחידות ארטילריה, רפואה ונ"מ לחוף, במקביל להעברת אספקה ותחמושת. זאת, כדי לאפשר לאוניות התובלה הפגיעות להתפנות מן המפרץ מהר ככל האפשר, לפני שיתחילו תקיפות האוויר הארגנטינאיות הצפויות. עדיפות עליונה ניתנה להצבת סוללות טילי הנ"מ מדגם "רייפייר" (Rapier), על ציודן. בנוסף, הוצבה אחת הפריגטות בכניסה למפרץ, בתפקיד שהוגדר "שוער" (Goalkeeper) – למניעת תקיפות אוויריות בעזרת טילי הנ"מ שעליהן. מטוסי הוקר סידלי הרייר מנושאות המטוסים חיפו על אזור הנחיתה מן האוויר.
מהלך המלחמה > הלוחמה היבשתית באיים > הצדדים הלוחמים

כשהסתבר לארגנטינה כי בריטניה מתכוונת להגיב בכוח על הפלישה לאיים הוחל בתגבור הכוח הקטן שהונחת בהם. כאשר נחתו הבריטים באי המזרחי ב-21 במאי, היו באי כ-12,000 חיילים ארגנטינאים – פי 3 ממספרם של החיילים הבריטיים מחטיבת הקומנדו 3 הבריטית שהונחתה ראשונה. גם לאחר שהונחתה באיים חטיבת חי"ר 5 ב-1 ביוני, עדיין הייתה לארגנטינאים עדיפות מספרית משמעותית על הבריטים. יתרון נוסף שהיה לארגנטינאים היה יתרון לוגיסטי: הבריטים נאלצו לנהל מלחמה במרחק 13,000 ק"מ מבסיסיהם, לעומת מרחק של כ-480 ק"מ בלבד מן הבסיסים בארגנטינה: הבריטים לא הצליחו, עד תום המערכה, למנוע טיסות אספקה קבועות של חיל האוויר הארגנטינאי לאיים מדי יום.
למרות עדיפות זו, רמתם הצבאית של הארגנטינאים הייתה נמוכה בהרבה מזו של הבריטים. רוב החיילים הארגנטינאיים היו מגויסי חובה, שגויסו לשנה אחת בלבד. רובם לא ידעו כלל היכן הם נמצאים ומה מטרתם. רובם היו ברמת הכשרה צבאית נמוכה, אם כי היו גם יחידות בעלות רמה גבוהה, כמו הנחתים. כדי לתגבר את הכוחות הושלם סדר הכוחות של היחידות על ידי חיילים מיחידות אחרות; כך נוצר מצב שקציני היחידות לא הכירו את כל החיילים שתחת פיקודם.
המספר הרב של החיילים שהוצבו באיים הכביד על ההתנהלות הלוגיסטית. אספקה רבה זרמה לאיים, אך זו לא הועברה ליחידות שבקווים הקדמיים, והחיילים הפשוטים סבלו ממחסור ומקור. לארגנטינאיים לא היו די מסוקים להוביל את הכוחות בעת הצורך. מפקד הכוחות הארגנטינאיים באיים, גנרל מריו בנחמינו מננדס, נשלח לסטנלי כדי להיות מושל צבאי, ולא הייתה לו את ההכשרה המתאימה כדי לנהל קרב מול צבא אויב – ניסיונו היה בעיקר במאבק בלוחמי גרילה ובהדרכה. גם שאלת ההיערכות לא הייתה פשוטה: היה על הארגנטינאיים להגן על מספר חופי נחיתה אפשריים, ולא ניתן היה להגן על כולם באותה עת. בסופו של דבר החליט הפיקוד הארגנטינאי לרכז את כל כוחותיו סביב סטנלי.
לעומת מגויסי החובה הארגנטינאיים, הצבא הבריטי היה צבא מקצועי, ובו מתנדבים בלבד. חטיבת הקומנדו 3 הייתה (ועודנה) יחידת עילית, שנועדה – בתרחישי לחימה אפשריים באירופה – להילחם בנורווגיה. בשל כך אומנו החיילים בלוחמת חורף בתנאים קשים, יכולת שסייעה להם מאוד בלחימה בתנאי מזג האוויר הגשום והקר בפוקלנד. גם ההתארגנות הלוגיסטית הבריטית הייתה מעולה; מעבר להזרמת הציוד הנדרש, חייבה מסורת הצבא הבריטי את הקצינים לעשות הכל לרווחת חייליהם.
מהלך המלחמה > הלוחמה היבשתית באיים > הקרב על גוס גרין

הלחץ המתמשך על אוניות הנחיתה והסערה הציבורית בעקבותיו הביאו את הממשלה בלונדון לדרוש פעולה מיידית של הכוח היבשתי. חטיבת הקומנדו 3 הייתה זקוקה לכמה ימים כדי להתבסס בחוף הנחיתה: היה צורך להעביר מן האוניות את האספקה הרבה שהייתה חיונית לתחילתה של הפעולה היבשתית. פריקת האספקה הייתה איטית, וזאת, מכיוון שלא ניתן היה לעשותה באור יום, בשל החשש מתקיפה אווירית. אוניות האספקה היו נכנסות למפרץ סן קרלוס לאחר חשיכה, פורקות את מטענן, ויוצאות לפני עלות השחר חזרה לים הפתוח. במהלך היום העבירו מסוקים את האספקה שנפרקה לגדודים הפרושים סביב המפרץ, אך טיסות אלה נעשו תחת הסיכון של יירוט על ידי מטוסי אויב.
למרות כל הקשיים האלה, הנחה הפיקוד הבריטי העליון את מפקד חטיבת קומנדו 3 לתקוף את גוס גרין, במרחק של מספר קילומטרים לדרומו. מפקד החטיבה, בריגדיר גנרל ג'וליאן תומפסון, התכוון בתחילה לרכז את כל הכוח למתקפה על סטנלי ולהשאיר רק כוח קטן שיחסום לכיוון גוס גרין. ואולם, עם קבלת הפקודה הטיל תומפסון את המשימה על גדוד הצנחנים 2. ב-27 במאי החלו הצנחנים, עם כוחות ארטילריה, לנוע דרומה. בשעה 2:30 לפנות בוקר 28 במאי החל הקרב, שנמשך בשארית הלילה ובמהלך היום. הצנחנים הבריטיים נעזרו בסיוע ארטילרי מתותחים ומרגמות, ובמהלך הלילה באש תותחי הפריגטה "אה"מ ארואו" (אנ'). רגימנט החי"ר ה-12 של צבא ארגנטינה שהגן על שני היישובים הקטנים נלחם באומץ ובעקשנות, ואף תוגבר במהלך היום על ידי פלוגות מרגימנטים 12 ו-25 הארגנטינאים, שהיו ערוכים סביב סטנלי.
בסופו של היום הצליחו הבריטים לכתר את הכוח הארגנטינאי ומפקדיו החליטו להיכנע. בסך הכל נהרגו בקרב 17 חיילים בריטיים, בהם מפקד הגדוד (שזכה לאחר מותו בצלב ויקטוריה על אומץ ליבו בקרב). 47 חיילים ארגנטינאיים נהרגו, ו-961 אחרים נכנעו; מספרם הרב של הארגנטינאים הפתיע את הבריטים, שהעריכו את כוחם במחצית ממספר זה בלבד. הבריטים הופתעו גם מנכונותם של הארגנטינאים להיכנע, למרות עדיפותם המספרית.