stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניקנור זאבאלטה
ביוגרפיה > ילדות ומשפחה

ניקנור זאבאלטה נולד וגדל בסן סבסטיאן באזור הבסקי של ספרד, בצפונה, סמוך לגבול עם צרפת. כשהיה בן שבע וחצי לקח אותו אביו לחנות עתיקות ושם מצא נבל ישן, בעל דוושה יחידה. כיון שגילה עניין בכלי, קנה לו אביו את הנבל והוא התחיל ללמוד אצל הנבלאית ויסנטה טורמו דה קלבו, פרופסור לנבל מאוניברסיטת
מדריד, שהגיעה לסן סבסטיאן עם תזמורת סימפונית, שהוזמנה לנגן בקזינו המקומי בעונת הקיץ.
בהמשך למד אצל לואיסה מנארגס. ניקנור גדל במשפחה מוזיקלית - אביו היה מוזיקאי חובב, חלילן וזמר בריטון. אחיו הבכור ניגן בכינור להנאתו.
ביוגרפיה > לימודים

ניקנור זאבאלטה למד בבית ספר למסחר, אך המשיך לנגן בנבל בשעות הפנאי. עם סיום לימודיו בחר להניח למסחר ולהתמסר ללימודי מוזיקה ואת החלטתו זו מימש בעזרת מלגת לימודים ממשלתית, שאיפשרה לו לנסוע לפריז וללמוד שם אצל מרסל טורניה וז'קלין בורו, בין השאר. הופעת הבכורה שלו הייתה בפריז בשנת 1926.
קריירה

אחרי תקופת שירות קצרה בצבא, יצא לארצות הברית, שם הופיע לראשונה בשנת 1934. הוא נשאר באמריקה במשך עשרים השנים הבאות. בשנת 1936 החל במסעות קונצרטים בקובה ובמקסיקו, וקצר הצלחה רבה. בקונצרט בפוארטו ריקו, בשנת 1950, פגש את אשתו לעתיד, גרסיאלה, וכעבור שנתיים נישאו השניים. הם קבעו את מושבם בספרד ומשם יצא זאבאלטה למסעות קונצרטים בערים הראשיות של אירופה, פריז, אמסטרדם, לונדון, מינכן, קופנהגן וציריך. חואקין רודריגו עיבד למענו בשנת 1952 את ה"קונסיירטו דה אראנחואס" שלו וכמו כן כתב למענו קונצ'רטו שנקרא "קונסיירטו סרנאטה". אלברטו חינסטרה כתב לו קונצ'רטו לנבל בשנת 1956 וזאבאלטה ניגן אותו בביצוע בכורה עם יוג'ין אורמנדי ותזמורת פילדלפיה בשנת 1965. זאבאלטה כלל ברפרטואר שלו יצירות משל באך, הנדל, מוצרט, דביסי וראוול, אך קרוב ל-30 מלחינים בני-זמננו כתבו יצירות בשבילו. בשנת 1971 כתב עבורו יוסף טל "קונצ'רטו לנבל ומוזיקה אלקטרונית", אשר בוצע על-ידו לראשונה במינכן באותה שנה.
משנות ה-60' ואילך הרבה זאבאלטה בהקלטות, לצד הקונצרטים והרסיטלים הרבים שהופיע בהם בכל רחבי העולם.
בקונצרט האחרון שלו, ב-16 ביוני 1992, במדריד, כבר היה מצבו הבריאותי גרוע מאוד. הוא נפטר ב-31 במרץ 1993 בסן חואן, פוארטו ריקו.
הערות שוליים

↑  ההיגוי בספרדית ובבסקית סאבאלטה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007429086305171  PLWABN: 9810585561105606  BIBSYS: 4053257  BNE: XX1096938  BnF: cb13901367g (data)  CiNii: DA08028342  GND: 132588196  ICCU: RAVV102879  ISNI: 0000 0001 0902 9334  LCCN: n81053684  LNB: 000284498  MusicBrainz: 710ae454-7d6e-40da-86c5-f5c1de5e758c  NKC: mzk2006353972  NLA: 35813769  NSK: 000626226  NTA: 109658744  RERO: 02-A003993437  SNAC: w6m62jxz  SUDOC: 114720614  Trove: 1099570  VIAF: 54411541   WorldCat (עם VIAF): 54411541
סבאח אל-ח'אלד א-סבאח

סבאח אל-ח'אלד א-סבאח (בערבית: صباح الخالد الحمد الصباح; נולד ב-3 במרץ 1953) הוא פוליטיקאי ודיפלומט כוויתי, כיהן בין השנים 2019–2022 בתפקיד ראש ממשלת כווית.
ביוגרפיה

סבאח הוא בנו של חאלד בן חאמד א-סבאח ומוזה בת אחמד א-סבאח, הבת של אחמד בן ג'אביר אלמובארק א-סבאח, שהיה שליט כווית בין השנים 1921 עד 1950. הוא אחיו של מוחמד אל-ח'אלד א-סבאח, סגן ראש הממשלה לשעבר של כווית. אח נוסף שלו הוא אחמד אל-ח'אלד א-סבאח שגם כיהן כסגן ראש ממשלה לשעבר ושר הביטחון.
בשנת 1977 קיבל א-סבאח תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת כווית.
סבאח החל את הקריירה שלו בשנת 1978, כשהצטרף למשרד החוץ של כווית. עד שנת 1995 הוא עבד במשרד בתפקידים שונים, לרבות תפקיד שגריר כווית באו"ם בין השנים 1983–1989. בין השנים 1995 ל-1993, כיהן סבאח כשגריר כווית בערב הסעודית. במהלך תקופה זו הוא כיהן כנציגה של כווית לארגון לשיתוף פעולה אסלאמי. בין השנים 1998 ל-2006 כיהן סבאח כראש השירות לביטחון לאומי.
ביולי 2006, מונה סבאח לתפקידו המיניסטריאלי הראשון, כשמונה לשר הרווחה והעבודה, תפקיד שהמשיך בו עד אוקטובר 2007 עד שמונה לשר המידע. בפברואר 2010 הוא מונה לחבר במועצת הנפט העליונה. באוקטובר 2011 מונה סבאח לסגן ראש הממשלה ושר החוץ. בדצמבר 2011 מונה סבאח גם לשר החוץ בקבינט. ב-4 באוגוסט 2013 מונה סבאח לתפקיד "סגן ראש ממשלה ראשון", בנוסף לתפקידו כסגן ראש הממשלה.
ב-19 בנובמבר 2019 מונה לראש ממשלת כווית. הוא הגיש את התפטרות ממשלתו ב-5 באפריל 2022. סיים את תפקידו ב-9 ביולי 2022.
חיים אישיים

סבאח נשוי לאיידה סלים אל-עלי א-סבאח ויש לו שני ילדים.
מתרגמים עבריים

מתרגמים עבריים יהודים ומבני דתות ואומות העולם השונות, עסקו מאז העת העתיקה בתרגום חבורים וכתבים נחשבים בתקופתם, מעברית ולעברית, משלל שפות. תרגומיהם, פרשנותם הבחירה במילים ובניסוחים, לקחו חלק בהנחלת החיבורים לציבור הרחב ולהפצתם.
העת העתיקה

תרגום חיבורים נבחרים מעברית לשפות לעז, החל בימי עזרא ונחמיה, בתקופת שיבת ציון וראשית תקופת בית שני, במאה ה-5 לפנה"ס. באותה עת, השפה המדוברת אצל חלק ניכר מהפזורה היהודית הייתה ארמית, ששימשה גם כלינגואה פרנקה של הממשל הפרסי. חלק מחז"ל לא רוו נחת מהתרגומים; וכך למשל, רבי יהודה הכריז: "המתרגם פסוק כצורתו הרי זה בדאי והמוסיף עליו הרי זה מחרף ומגדף" (קידושין מ"ט א). על פי מסורות, שונות תורגם המקרא למספר שפות שרווחו באזור הסהר הפורה: מצרית עתיקה, עילמית, מדית, ארמית ויוונית; מהם שרדו התרגומים בארמית ויוונית.
מפעל תרגום המקרא ליוונית המדוברת, הגדול והנודע בעת העתיקה הוא תרגום השבעים (הקרוי ביוונית: Μετάφραση των Εβδομήκοντα) החל באלכסנדריה במאה ה-3 לפנה"ס. ככל הידוע, המתרגמים היו יהודים שהתגוררו באלכסנדריה. "תרגום השבעים" הציל מכליה מספר חיבורים עבריים במקורם, שנשתמרו אך ורק במהדורתם המתורגמת, ולפעמים המקוצרת, כגון ספר מכבים ב'. עקילס הגר, אשר היה תלמידם של רבי אליעזר, רבי יהושע בן חנניה ורבי עקיבא, יצר תרגום מקרא ליוונית נוסף, שהתאפיין במחויבותו למסורות חז"ל; רק קטעים ממנו שרדו.
המתרגם אונקלוס תרגם את המקרא לארמית, על פי רוב ללא פרשנות; תרגום אונקלוס זכה להתקבלות אצל האמוראים בבבל. בארץ ישראל נכתבה סוגת תרגומים פרשניים אשר שילבו וציטטו מספר חיבורי תרגום. כאלו "התרגומים הירושלמים" של יונתן בן עוזיאל ותרגום ירושלמי, מהם שרדו חלקים.
כתבי יד ודפוס

עמוד מתוך כתב יד ותיקנוס - אחת הגרסאות העתיקות ביותר של תרגום השבעים, מן המאה ה-4 לספירה
דפוס ראשון של מורה נבוכים בתרגום לעברית של שמואל אבן תיבון, רומא, שנת 1480 לערך
תנ"ך גוטנברג
תורה ותרגום ארמי, עיראק המאה ה-11
תנ"ך בלטינית, כתב יד מבלגיה 1407
ראו גם

תרגומי התנ"ך
תרגום השבעים
הקספלה
תרגומי המקרא ללטינית
תרגומי המקרא לערבית
המפעל לתרגום ספרות מופת
לקריאה נוספת

נאסר בסל, על תרגום הקוראן לעברית: תרגום יעקב בן ישראל מן האיטלקית (ויניציאה 1636), בתוך: מטוב יוסף, ספר היובל לכבוד יוסף טובי. (ערכו אילת אטינגר ודני בר-מעוז), כרך א: מקרא, ספרות ימי הביניים, ספרות חדשה; כרך ב: יהודי תימן - תולדותיהם וארחות חייהם; כרך ג: הערבית-היהודית וספרותה בימי הביניים ובזמן החדש, קהילות ישראל במזרח), חיפה: המרכז לחקר התרבות היהודית בספרד ובארצות האסלאם, חיפה: אוניברסיטת חיפה, תשע"א-2011.
יוסף קאפח, דברים אחדים, במבוא למורה הנבוכים, ירושלים: הוצאת מוסד הרב קוק, תשל"ז-1977, עמ' 17–30.
יעקב קלצקין, אוצר המונחים הפילוספיים, א-ד, ברלין: הוצאת אשכול, תרפ"ח-1928.
נח עמינח, יוסף ניצן, בשבילי היצירה התורנית, ירושלים: ההסתדרות הציונית העולמית, תשמ"ב-1982.
הערות שוליים

↑  נח עמינח, יוסף ניצן, בשבילי היצירה התורנית, ירושלים: ההסתדרות הציונית העולמית, תשמ"ב-1982, עמ' 17.
↑  ישעיהו גפני, הספרות היהודית בימי בית שני, המאה השלישית לפנה"ס/המאה הראשונה לסה"נ, בתוך: תולדות עם ישראל מימי האבות עד ימינו, (עורך: אלי בר-נביא), תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 1994, עמ' 38.
↑  יש תרגום קדום לפרק חלק מתוך פירוש המשנה, המיוחס ברוב כתבי היד לרבי יהודה אלחריזי, ובאחד מכתבי היד לרבי שמואל אבן תיבון, אך ראו ב'הקדמות הרמב"ם למשנה' מהדורת שילת עמ' קכז שמפקפק בייחוסים הנ"ל
נקודת מילר

|  נתונים גאוגרפיים |
| --- | --- |
 קואורדינטות:  68°56′00″S 63°23′00″W﻿ / ﻿68.9333°S 63.3833°W﻿ / -68.9333; -63.3833
 נתונים מדיניים
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהנקודת מילר(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהנקודת מילר(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומינקודת מילר(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומינקודת מילר
 
נקודת מילר (באנגלית: Miller Point) היא לשון יבשה סלעית שחורה, בחוף המזרחי של אזור ארץ פאלמר, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
נקודת מילר מהווה את הצד הצפוני של פתחו של מפרצון קייסי.
שיא גובהה של נקודת מילר - 250 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > גילוי ומיפוי לשון היבשה

לשון היבשה, וכן מפרצון קייסי התגלו מהאוויר ב-20 בדצמבר 1928, בטיסה שבוצעה על ידי סר יוברט וילקינס.
מחקרים על הקרקע וסקרים בוצעו באזור בשנת 1940 על ידי חברי הבסיס המזרחי של השירות האנטארקטי של ארצות הברית. סקר נוסף נעשה בשנת 1947 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
טיסות צילום ומיפוי נוספות בוצעו בשנת 1935 על ידי לינקולן אלזוורת' - בעקבותיהם בוצע מיפוי יותר מדויק של האזור.
היסטוריה > מקור השם

שמה של לשון היבשה ניתן לה על ידי סר יוברט וילקינס (מגלה הלשון).
וילקינס קרא ללשון היבשה על שם ג'ורג' אי. מילר (George E. Miller), מהעיר דטרויט, במדינת מישינגן שבארצות הברית.
נווה ירושלים

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1970–הווה (כ־54 שנים) 
 www.nevey.org
 קואורדינטות:  31°47′21″N 35°10′27″E﻿ / ﻿31.78903210243°N 35.17428584867°E﻿ / 31.78903210243; 35.17428584867
 he
 
מכללת נווה ירושלים בהר נוף בירושלים
נווה ירושלים היא רשת חרדית של מדרשות המיועדות במקור לנשים. הסניף הראשי נמצא בשכונת הר נוף בירושלים.
היסטוריה

נווה ירושלים הוקמה בשנת 1970 על ידי הרב דוד רפסון כאחד המוסדות הראשונים לנשים חוזרות בתשובה. המוסד שכן בתחילה בשכונת בית וגן בירושלים. עם הזמן התפתח המוסד לרשת חינוך בינלאומית וכיום ישנם קמפוסים של נווה ירושלים גם בצפון אמריקה ובבריטניה. המרכז בירושלים מציע תוכניות נפרדות באנגלית (נוה ירושלים) ובעברית (נווה חיים). מלבד לימודי יהדות ברמות שונות, כוללים המסלולים סמינר למורים וכן מרכז לייעוץ משפחתי ולקידום מקצועי. בקמפוס בירושלים לומדות מדי שנה כ-1000 תלמידות.
המכללה מציעה גם לימודי עיצוב גרפי וארכיטקטורה[דרוש מקור]. כיום לומדות במכללה כ-1,500 תלמידות.
סניפים לנשים קיימים בבולטימור, דטרויט לוס אנג'לס, מונטריאול, מנצ'סטר וברוקלין. סניפים לגברים קיימים בבית ישראל ובבית וגן בירושלים, במונסי, ניו יורק, ובוויטפילד שבאנגליה. ישיבת מעלות נמצאת בניוארק בניו ג'רזי והרשת מפעילה גם מכון להכשרת מורים בהר נוף.
בוגרות ידועות

אהובה גריי - סופרת וגרה
לורי פלטניק - מקימת "Jewish Women’s Renaissance Project"
הערות שוליים

↑  אודות נווה ירושלים, באתר נווה ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265924505171  VIAF: 128383570   WorldCat (עם VIAF): 128383570 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נווה ימין

| --- | --- |
הכניסה למושב נווה ימין מהשער הראשי
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: המרכז
מועצה אזורית: דרום השרון
גובה ממוצע: ‎37 מטר
תאריך ייסוד: 1950
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 1,037 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎-2.6% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת נתניה מוגדלת) נווה ימין(למפת נתניה רגילה) נווה ימין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נווה ימין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נווה ימין32°10′17″N 34°56′23″E﻿ / ﻿32.1713248336374°N 34.9398066666815°E﻿ / 32.1713248336374; 34.9398066666815  heמפת היישובים של מועצה אזורית דרום השרון (in English: Drom HaSharon Regional Council) באדום - נווה ימין בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

שדות נווה ימין
לזכר הנופלים
נווה ימין (נְוֵה יָמִין) הוא מושב במחוז המרכז, בנפת פתח תקווה, אזור דרום השרון, ממזרח לכפר סבא.
מקור שמו באתר נבי ימין המצוי בשולי המושב בסמוך לאזור התעשייה המזרחי של העיר כפר סבא, ויש הרואים בו את מקום קבורתו של בנימין, צעיר בניו של יעקב. נווה ימין הוקם באוגוסט 1949 ומשתייך לתנועת המושבים. המושב נוסד על ידי עולים מיוון, לוב, עיראק, פרס וצפון אפריקה.
המושב משתרע על פני כ-3,300 דונם. ענפי המשק העיקריים במושב היו גידולי שדה, פרדס, אבוקדו, ירקות, לול, אווזים ודיר. בשל המשבר בחקלאות, התפתחו ביישוב עיסוקים נוספים וכיום מעטים העוסקים בחקלאות במושב, כאשר הפרדסים ומטעי האבוקדו המשותפים נעקרו, ולולי האווזים נסגרו לאחר החוק שאסר על פיטום אווזים בישראל.
היסטוריה

נווה ימין היה היישוב החדש הראשון שהוקם באזור לאחר מלחמת העצמאות, בין רמת הכובש בצפון לראש העין בדרום.
בעת הקמתו, בשנת 1949, שוכנו המתיישבים בבתי כפר סבא הערבית, עד הקמת בתי המושב. באמצע שנת 1950 עברו רוב התושבים לבתים שהוקמו במושב נווה ימין, אך בכפר סבא הערבית נותרו 19 משפחות, מעולי עיראק ואיראן, שנדחו מהצטרפות למושב בטענה של אי התאמה חברתית. בני משפחות אלו טענו שסיבת הרחקתן מהמושב הייתה אי הסכמתם להצטרף למפא"י והם פתחו בתחילת מאי 1950 בשביתת רעב. לעומת זאת, בדבר טענו שאין לעניין כל קשר לפוליטיקה ושמדובר בסכסוך עדתי. לאחר מספר ימים הסכימו המוסדות להקים ועדה שתבחן את החלטת ההרחקה מחדש. הוועדה קבעה שחמש משפחות תוכלנה להישאר במושב, רוב המשפחות האחרות קיבלו מרצונן שיכון אחר, ולגבי מספר משפחות קבעה הוועדה שהן לא תוכלנה להישאר במושב מטעמים מוצדקים.
בעת הקמתו השתייך מושב נווה ימין למועצה האזורית השרון התיכון שהוקמה גם היא בשנת 1950. בשנותיו הראשונות, סבל המושב מקשיים רבים מבחינה כלכלית, חברתית וביטחונית.
מהבחינה הביטחונית, מיקומו וקרבתו לערי המשולש, הביאו לכך שהתושבים שמעו לעיתים קרובות הדי פיצוצים שהשפיעו על איכות חייהם. התקשורת בין התושבים עצמם הייתה משובשת, מכיוון שרובם לא ידעו עברית וניסו לתקשר אחד עם השני בשפות שונות. כמו כן, המרחק היחסי מיישובים שכנים, חוסר בידע חקלאי, תנאי אקלים קשים ואדמה בלתי נוחה לעיבוד הקשו גם הם על החיים במקום, אך למרות הקשיים הכלכליים והאחרים, נאחזו מייסדי המושב בקרקע ופעלו להמשך התפתחות היישוב.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל פרויקט הרחבת היישוב והמושב קלט כמאה משפחות צעירות, שחיפשו מגורים צמודי קרקע בסמוך לכפר סבא, אשר שינו את הדמוגרפיה של הישוב: היישוב עבר הצערה ניכרת, ותחומי העיסוק של התושבים השתנו כך שמספר העוסקים בחקלאות במושב התמעט מאוד, ושכירים ובעלי מקצועות חופשיים מהווים את רובו. הקמת מרכז ג'י במזרח כפר סבא על גבולו המערבי של נווה ימין, והרחבת אזור התעשייה עתיר ידע כפר סבא המיועד לכלול מספר קומפלקסים קולנועים על גבולו הדרומי של המושב, קרבו את המושב משמעותית אל החוויה העירונית תוך שהוא שומר על אופי כפרי וקהילתי.
עם בני נווה ימין נמנים: מוטי דלג'ו (לשעבר ראש המועצה אזורית דרום השרון), אושרת גני גונן (ראש המועצה האזורית דרום השרון) תא"ל הרצל גדז', תא"ל סוזי יוגב (קצינת ח"ן ראשית), ונדב גדג'.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  או בספטמבר - ראו: שנה לנוה ימין, דבר, 24 בספטמבר 1950
↑  בכפרים הנטושים בשרון, דבר, 24 באוקטובר 1949
↑  אגודה צרכנית בכפר ימין, דבר, 23 בנובמבר 1949
↑  הודעת תנועת המושבים על השביתה, דבר, 4 במאי 1950
↑  אברהם רגלסון, הפלגה אל נוה ימין, על המשמר, 12 במאי 1950
↑  מתיישבי נווה־ימין שובתים שביתת־רעב, קול העם, 5 במאי 1950
↑  דבר היום, דבר, 7 במאי 1950
↑  שובתי־הרעב מנווה־ימין השיגו ביטול גזירת הגירוש המפא"יית, קול העם, 7 במאי 1950
↑  יושב הסכסוך בנוה־ימין, דבר, 14 במאי 1950
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588156405171
נבחרת אירלנד המאוחדת בכדורגל

נבחרת אירלנד המאוחדת בכדורגל הייתה נבחרת הכדורגל הלאומית של האי אירלנד בין השנים 1882 ו-1950. הנבחרת הוקמה על ידי התאחדות הכדורגל האירית, שהוקמה בבלפסט בשנת 1880 במטרה להסדיר את ענייני הכדורגל באי האירי כולו. נבחרת זו, בנוסף לנבחרות אנגליה, סקוטלנד וויילס, השתתפה באליפות הבית הבריטית ואף זכתה בה בשנת 1914 ובשנת 1950 השתתפה במוקדמות מונדיאל 1950, הטורניר הבינלאומי הראשון בו השתתפה מחוץ לאי הבריטי.
אחרי שנת 1921, השליטה של התאחדות הכדורגל האירית על הכדורגל באי האירי התערערה בשל הקמת התאחדות הכדורגל של אירלנד בדבלין שהקימה נבחרת משלה. במשך מספר שנים, היו באי האירי בעצם שתי נבחרות לאומיות שנשאו את השם אירלנד כאשר כל אחד מהצדדים דרש בלעדיות על השליטה בכדורגל באי האירי. סוגיה זו נמשכה להיות בלתי-פתירה עד לשנת 1950, כאשר שתי הנבחרות השתתפו במוקדמות מונדיאל 1950, הפעם הראשונה בה שתי הנבחרות השתתפו בטורניר מוקדמות זה. כתוצאה מכך, מספר שחקנים שונים מצאו עצמם משחקים בשתי נבחרות שונות במהלך משחקי המוקדמות בעיקר בשל העובדה שלשתי הנבחרות לא היו גבולות גאוגרפיים מהם הורשו לקחת שחקנים ושתי הנבחרות לקחו שחקנים מכל רחבי האי האירי. פיפ"א התערבה בעניין והחליטה כי מאז אותו המקרה, נבחרת מדינת אירלנד תוכר כנבחרת הרפובליקה האירית ואילו נבחרת החלק הצפוני של האי תוכר כנבחרת צפון אירלנד אך צפון אירלנד הורשתה להמשיך להשתמש בשם "אירלנד המאוחדת", או בקיצור "אירלנד" במשחקי אליפות הבית הבריטית.
היסטוריה > השנים הראשונות

ב-18 בפברואר 1882 ערכה הנבחרת את משחקה הרשמי הראשון, שנתיים אחרי הקמת ההתאחדות המקומית. המשחק, שנערך נגד אנגליה בבלומפילד פארק בבלפסט נסתיים בתבוסה של האירים 0–13. משחק זה, הוא גם כיום הניצחון הגדול ביותר בתולדות נבחרת אנגליה, כמו גם ההפסד הגדול ביותר בתולדות הצפון-אירים. במשחק שיחק גם השחקן הצעיר סמואל ג'ונסטון שהיה בן 15 ו-153 ימים, השחקן הצעיר ביותר ששיחק משחק בינלאומי במאה ה-19. מספר ימים אחר כך, ב-25 בפברואר נפגשה הנבחרת האירית מול ויילס למשחק ברקסהאם במשחק שנגמר בתיקו 1-1. את השער היחיד לטובת האירים כבש אותו ג'ונסטון כשבכך הוא מבקיע את השער הראשון בתולדות הנבחרת וגם מוכתר כשחקן הצעיר ביותר במאה ה-19 להבקיע שער במשחק בינלאומי.
בשנת 1884, השתתפה הקבוצה בטורניר הראשון של אליפות הבית הבריטית והפסידה את כל שלושת משחקיה בתוצאות 0–5, 6-0 ו-1–8. הנבחרת האירית ניצחה את משחקה הראשון אי-פעם ב-19 בפברואר 1887 בניצחון 1–4 על ויילס בבלפסט. בין המשחק הזה למשחקם הראשון, הפסידה הנבחרת האירית 14 משחקים וסיימה אחד בתיקו, הרצף הארוך ביותר ללא ניצחונות במאה ה-19. למרות סיומה של תקופת ההפסדים הארוכה, הנבחרת לא התאוששה גם לאחר הניצחון הבודד על ויילס, כאשר כבר ב-3 במרץ 1888 הובסה על ידי אותה ויילס 0–11 ושלושה שבועות לאחר מכן, ב-24 במרץ, הובסה 2–10 על ידי סקוטלנד. ההפסדים הגדולים, בתוצאות כגון 2–13, 11-0 ו-1–9 המסיכה עד תחילת המאה ה-20.
למרות התבוסות הקשות, היו לנבחרת האירית גם רגעים טובים, כאשר ב-7 בפברואר 1891, ניצחה הנבחרת האירית, עם ג'ק ריינולדס ואולפרט סטאנפילד עם רביעייה ניצחו את ויילס 2–7, ובכך זיכו את הנבחרת האירית בניצחון השני בתולדותיה. ההופעה של ריינולדס במדי הנבחרת האירית עוררה א עניינה של קבוצת וסט ברומיץ' אלביון שהחתימה אותו במרץ, 1891. רק אז התגלתה העובדה כי ריינולדס בעצם היה אנגלי. ב-3 במרץ 1894 הצליחה הנבחרת לראשונה לא להפסידה לנבחרת האנגלית החזקה, שהכילה שחקנים כגון פרד ספיקסלי וריינולדס, שעבר לנבחרת האנגלית, וחזרה מפיגור 0–2 בבלפסט לתיקו 2-2 משערים של סטנפילד וגיבסון.
הנבחרת האירית, בשונה משכונתיה באנגליה וסקוטלנד, הייתה בעלת קאדר רחב של שחקנים, הן צעירים והן בוגרים ולכן שתי הנבחרות, הצעירה והבוגרת, היו בעלות מספר רב של שחקנים, בשונה מאנגליה וסקוטלנד. ג'ונסטון בן ה-15 וחצי היה רק דוגמה אחת לכך. שו גילספי היה לשוער הצעיר ביותר במאה ה-19 כאשר הפך לשוער הנבחרת האירית כשהוא בן 18 בלבד. אולפרט סטנפילד וויליאם קנדי גיבסון הגיעו לנבחרת האירית כשהם בני 17 בלבד. שחקן נוסף שערך את הועפת הבכורה שלו בגיל 17 היה ג'ורג' גאוקרודגר שהפך מאוחר יותר לשחקן נבחרת אנגליה בקריקט. הנבחרת האירית גם הוציאה מתוכה שלושה מתוך ארבעת המבקיעים המובילים במאה ה-19. סטנפילד, שזכה ל-30 הופעות בינלאומיות במדי הנבחרת האירית, היה לשחקן בעל מספר ההופעות הרב ביותר בנבחרת כלשהי במאה ה-19.
היסטוריה > ההשתתפות באליפות הבית הבריטית

ההישג הגדול ביותר של הנבחרת האירית היה באליפות הבית הבריטית, עונת 1914, טורניר בו זכתה בסופו של דבר. אולם, ההצלחה לא התחילה אז אלא בשל מוקדם יותר, כאשר הנבחרת האירית הייתה לנבחרת הראשונה בתבל שלה היה מאמן. המשחק הראשון אותו שיחקה הנבחרת האירית עם מאמן על הקווים, בפעם הראשונה בעולם כולו, הייתה ב-20 בפברואר 1897 כשמונה לתפקיד בילי קרואן, שחק בו הפסידו האירים לאנגליה 6-0. בניצחונות על ויילס ב-19 בפברואר 1898 ו-4 במרץ 1899, היה על הקווים המאמן הוג מקאטיר. בשנת 1914 חזר מקאטיר לאמן את הנבחרת האירית והוביל אותה לזכייה באליפות הבית הבריטית.
שינוי נוסף אותו הנהיגה ההתאחדות האירית נגעה לשחקנים ששיחקו בנבחרת האירית. תחילה, זימנו מאמני הנבחרות באירלנד רק שחקנים ששיחקו באי האירי, כאשר לרוב היו אלה משלוש הקבוצות הראשון בעיר בלפסט - לינפילד, קליפטונביל ודיסטילרי. ב-4 במרץ 1899, במשחק נגד ויילס, מקאטיר הוסיף לסגל הנבחרת גם שחקנים ששיחקו מחוץ לאירלנד, באנגליה. השינוי התגלה כטוב לנבחרת שכן זו ניצחה במשחק בתוצאה 0–1. שלושה שבועות מאוחר יותר, ב-25 במרץ, אחד מהשחקנים הללו מהליגה האנגלית, ארצ'י גודאל, בהיותו בן 34 ו-279 ימים, הבקיע את אחד השערים בניצחון 1–9 על סקוטלנד ובכך הפך לכובש המבוגר ביותר במאה ה-19.
גודאל המשיך לשחק באופן קבוע בנבחרת האירית, עד הגיעו לסביבות גיל 40. ב-28 במרץ 1903 כבש גודאל, בגיל 38 ו-283 ימים, את אחד מהשערים בניצחון 0–2 על ויילס ובכך הפך לכובש המבוגר ביותר במשחק בינלאומי בהיסטוריה האירית. ניצחון זה, בין השאר, עזר לנבחרת האירית, שכללה גם שחקנים כגון ג'ק קירואן, בילי סקוט, בילי מק'קראקן ורוברט מילן, לזכות בתואר המשותף עם אנגליה וסקוטלנד של זכייה באליפות הבית הבריטית. עד אז, התואר נחלק בין זכיות של אנגליה ושל סקוטלנד. למרות זאת, ב-1903, כאשר לא הונהגה שיטת הפרש השערים, זכתה הנבחרת האירית, ביחד עם האנגלים והסקוטים בתואר המשותף בשל אותו מספר ניצחונות, הפסדים ותוצאות תיקו (שלוש הנבחרת ניצחו בשני משחקים, הפסידו אחד ולא סיימו אף משחק בתיקו). למרות העובדה שהטורניר נפתח רע מבחינת האירים שהפסידו 0–4 לאנגליה, האירים חזרו לתמונה עם ניצחון ראשון על סקוטלנד 2-0 בסלטיק פארק וניצחון על ויילס 2-0.
היסטוריה > שתי נבחרות איריות

בשנת 1920, לאחר מלחמת העולם הראשונה, חולקה אירלנד לצפון אירלנד ולדרום אירלנד. בשנת 1922 זכתה דרום אירלנד לעצמאות, שהפכה אותה לרפובליקה של אירלנד. בשנת 1921, במהלך תהליך העצמאות של החלק הדרומי של האי, הוקמה התאחדות הכדורגל של אירלנד שהוקמה בדבלין והקימה תחת חסותה ליגה חדשה ונבחרת חדשה. בשנת 1923 הוכרה התאחדות הכדורגל של אירלנד על ידי פיפ"א כנבחרת אירלנד בכדורגל, דבר שגרם לכך שהיו שתי נבחרות לאומיות שענו לשם "נבחרת אירלנד בכדורגל". במשך אותו הזמן, המשיכה התאחדות בכדורגל האירית (שישבה בבלפסט) לזמן שחקנים לנבחרת מכל רחבי האי האירי. באותה התקופה, לפחות שחקן אחד מצפון אירלנד, הארי צ'אטון, השתתף גם בנבחרת של דרום אירלנד ומשנת 1936 הפכה רשמית הנבחרת האירית לנבחרת עצמאית בפני עצמה. משלב זה, התחרו שתי הנבחרות באופן נפרד תחת השם "אירלנד" כאשר לפחות 38 שחקנים שונים שיחקו תחת שתי הנבחרות. בתקופה זו, בה לא התקיימו משחקים בינלאומיים רבים במהלך השנה, שחקנים רבים לא היו יכולים לסרב לאפשרות לשחק בנבחרת לאומית כלשהי, גם אם מדובר בלשחק בשתי נבחרות שונות ויריבות.
בין 1928 ו-1946, לא הייתה התאחדות הכדורגל האירית (מבלפסט) חלק מפיפ"א ולכן שתי הנבחרות, שנשאו את השם" אירלנד" לא שיחקו שתיהן באותו הטורניר במהלך השנים הללו. לאורך השנים הללו, לא נחלה הנבחרת האירית מבלפסט הצלחה רבה מדי. בין נקודות האור של התקופה הזו היו ניצחון 1–2 על אנגליה ב-10 באוקטובר 1923 בוינדזור פארק, עם נבחרת שכללה שחקנים כגון ביל גילספי, טום פראקוהארסון, סאם אירבינג ובובי אירבין. בעונת 1927/28 ניצחה הנבחרת האירית הן את אנגליה והן את סקוטלנד. ב-10 באוקטובר 1927, ניצחה הנבחרת האירית, בחיזוקו של אלישה סקוט, את אנגליה 0–2. בשל יכולתו הטובה של סקוט בשער, ניצחה הנבחרת האירית גם את סקוטלנד 0–1 ב-25 בפברואר 1928 ניצחון ראשון על הסקוטים מזה 18 שנה. למרות ההצלחה בשני המשחקים הללו לא הצליחה הנבחרת האירית לזכות באליפות הבית הבריטית שבין המשחקים הללו, כשהפסידה את התואר בהפסד לויילס. ב-2 בפברואר 1930 ניצחה הנבחרת האירית 0–7 את ויילס עם שישייה של ג'ו במבריק, הניצחון הגדול ביותר בתולדות הנבחרת הזאת.
היסטוריה > סוף תקופה

ב-27 בנובמבר 1947 חזרה הנבחרת האירית לשחק משחקים רשמיים אחרי סיומה של מלחמת העולם השנייה כאשר במשחק הראשון, שנגמר בתיקו 0-0 מול סקוטלנד, הרכב השחקנים כלל שבעה שחקנים שנולדו ברפובליקה של אירלנד, ביניהם פטר פארל, קון מרטין וג'וני קארי. תיקו זה, סייע לנבחרת לסיים כסגנית זוכה אליפות הבית הבריטית בעונת 1947. מאז ועד ענות 1949/50, זימנה הנבחרת האירית (מבלפסט) בין חמישה לשבעה שחקנים שנולדו ברפובליקה של אירלנד, כולל בניצחון 0–2 על סקוטלנד ב-4 באוקטובר 1947 ובתיקו 2-2 מול אנגליה ב-5 בנובמבר 1947 בגודיסון פארק.
למרות זאת, ב-8 במרץ 1950 במשחק מול ויילס בעיר רקסהאם, ויילס, הציגה בפעם האחרונה בתולדותיה הנבחרת האירית נבחרת שכללה שחקנים מכל רחבי האי האירי. הנבחרת כללה את השחקנים רג ריאן, דייבי וולש, טום אהרן והקפטן קון מרטין, כולם ילידי הרפובליקה של אירלנד. למעט העובדה שהמשך נערך במסגרת אליפות הבית הבריטית של שנת 1950, שימשה האליפות הזאת גם כבית מוקדם למונדיאל 1950 ומכאן שזהו טורניר המוקדמות הראשון והיחיד בו שיחקה הנבחרת הזאת במסגרת בינלאומיות מחוץ לבריטניה. המעשה היה נחשב לפשוט, אלא שבטורני מוקדמות זה השתתפה גם נבחרת אירלנד בכדורגל (מדבלין) שבשורותיה שיחקו גם כן ארבעת השחקנים הנ"ל ומכאן ששיחקו בשתי נבחרות שונות באותו הטורניר.
מקרה זה גרם לפיפ"א בצעד מעט חריג, לאחר תלונה של התאחדות הכדורגל של אירלנד (מדבלין). מאז אותו המקרה, הוחלט בפיפ"א כי השחקנים בשתי הנבחרת הנ"ל יחולקו לפי גבולות גאוגרפיים ושתי הנבחרות לא יוכלו לרשום למשחק שחקן שנולד בצידו השני של הגבול. כמו כן, מאז שנת 1953 נקראת נבחרת החלק הדרומי של האי נבחרת הרפובליקה של אירלנד בכדורגל בעוד שנבחרת החלק הצפוני של האי נקראת נבחרת צפון אירלנד בכדורגל. למרות זאת, זכתה נבחרת צפון אירלנד להמשיך להשתמש בשם "נבחרת אירלנד" במשחקי אליפות הבית הבריטית, החלטה שאושרה כבר לפני הטורניר של שנת 1954 ולכן השתתפה הנבחרת בשם זה עד לשנות ה-70.
תארים

לפני 1950
אליפות הבית הבריטית
אלופה 1914: 1
תואר מחולק 1903: 1
סגנית 1926, 1928, 1938, 1947 : 4