stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נימי

| --- | --- |
קובץ:Nimmi Actress.jpg
 לידה:  18 בפברואר 1933 אגרה, הראג' הבריטי 
 פטירה:  25 במרץ 2020 (בגיל 87) מומבאי, הודו 
 מדינה:  הודו 
 תקופת הפעילות:  1949–1965 (כ־16 שנים) 
 בן או בת זוג:  S. Ali Raza (?–2007) 
 פרסים והוקרה:  Kalakar Award (Living Legend Award) in 2015
 
נאואב באנו (באנגלית: Nawab Bano;‏ 18 בפברואר 1933 – 25 במרץ 2020), הידועה יותר בשם הבמה שלה נימי, הייתה שחקנית קולנוע הודית שזכתה לתהילה בשנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 בסרטים הינדיים. היא הייתה אחת השחקניות המובילות של "תור הזהב" של הקולנוע ההינדי.
היא זכתה לפופולריות רבה על ידי גילום דמויות כפריות, אך הופיעה בז'אנרים מגוונים כמו פנטזיה וסרטים חברתיים. ראג' קאפור היה זה שהמליץ לה לשנות את שמה מנאואב באנו ל"נימי".
תחילת חיים

נאואב באנו נולדה באגרה, הראג' הבריטי, למשפחה מוסלמית. אמה הייתה זמרת ושחקנית, הידועה בשם ווהידאן. היא הייתה מחוברת היטב לתעשיית הקולנוע. אביה של נימי, עבדול חכים, עבד כקבלן צבאי. שם הלידה של נימי "נואב" ניתן על ידי סבה בעוד שסבתה הוסיפה "באנו". כילדה צעירה, היו לנימי זיכרונות מביקור בבומביי, ואמה הייתה ביחסים טובים עם מהבוב ח'אן ומשפחתו, שהיו בולטים ומשפיעים בעסקי עשיית הסרטים.
כשנימי הייתה רק בת אחת-עשרה, אמה מתה לפתע. אביה התגורר במיראט שם עבד והייתה לו משפחה נוספת; בשלב זה, הקשר שלו עם אמה של נימי היה מינימלי. לכן נשלחה נימי לגור באבוטאבאד ליד רוולפינדי עם סבתה מצד אמה. חלוקת הודו התרחשה ב-1947, והעבירה את אבוטאבאד לפקיסטן. סבתה של נימי עברה למומבאי (שנודעה אז כבומבי) והתיישבה במשק ביתה של בתה האחרת, הידועה בשם ג'יוטי, בעצמה שחקנית לשעבר. ג'יוטי הייתה נשואה לג"מ דוראני, זמר פלייבק הודי פופולרי, שחקן ומנהל מוזיקלי.
קריירה

ב-1948, באמצעות הקשרים של אמה ווהידאן שעבדה איתו בשנות ה-30, הזמין הקולנוען המפורסם מהבוב ח'אן את נימי הצעירה לצפות בהפקה הנוכחית שלו אנדאז באולפני סנטרל. היא גילתה עניין בסרטים וזו הייתה הזדמנות עבורה להבין את תהליך יצירת הסרט. על הסט של "אנדאז", נימי פגשה את ראג' קאפור, שכיכב בסרט.
באותו זמן, ראג' קאפור צילם את ההפקה שלו ל"ברסאת" (1949). לאחר שכבר ליהק את השחקנית המפורסמת נרגיס לתפקיד הראשי הנשי, הוא חיפש בחורה צעירה שתגלם את התפקיד הראשי המשני. לאחר שצפה בהתנהגות הביישנית של נימי כשזו התארחה על סט הצילומים של אנדאז, הוא ליהק את נימי המתבגרת בברסאת במקביל לשחקן פרם נאת. נימי גילמה את התפקיד של רועת הרים תמימה המאוהבת באיש עירוני חסר לב. ברסאת, שיצא לאקרנים ב-1949, עשה היסטוריה בקולנוע. זו הייתה הצלחה פנומנלית ומסחרית. למרות נוכחותם של הכוכבים המבוססים והפופולריים נרגיס, ראג' קאפור ופרם נאת', לנימי היה תפקיד מאוד בולט והיא זכתה להצלחה ופופולריות בקרב הקהל.
קריירה > הפיכתה לכוכבת

אחרי "ברסאת", נימי הוצפה בהצעות סרטים. היא ליטשה את יכולות המשחק שלה ופיתחה סגנון משחק מנומס אך למעשה ייחודי. השחקנית הקטנה, עם עיניה הגדולות מלאות ההבעה, זכתה במהירות לקהל מעריצים נאמן עם הופעותיה האינטנסיביות והאקספרסיביות.
קריירה > הפיכתה לכוכבת > שנות ה-50

היא עבדה עם שחקנים מובילים כמו ראג' קאפור ודב אנאנד. היא יצרה זוגיות פופולרית מאד על המסך עם דיליפ קומאר. היא כיכבה לצידה של נרגיס והופיעה גם לצד נשים מובילות רבות וביניהן מדהובלה, גיטה באלי, סוראיה, ומינה קומארי. נימי הייתה גם זמרת ושרה את השירים שלה בסרט "בדארדי"(1951) בו גם שיחקה. עם זאת, היא מעולם לא המשיכה לשיר, והקליטה שירים רק לסרט זה.
מהבוב ח'אן היה הבא ללהק אותה בסרט "אאן" (1952). הסרט נעשה עם תקציב גדול במיוחד. נימי שיחקה את אחד התפקידים הראשיים. הפופולריות של נימי הייתה כזו בשלב זה שכאשר הוצגה עריכה ראשונה של הסרט לאנשי הכספים והמפיצים של הסרט, הם התנגדו לכך שדמותה של נימי תמות מוקדם מדי. "אאן" היה אחד הסרטים ההודיים הראשונים שיצאו לאקרנים ברחבי העולם. לסרט הייתה בכורה מפוארת ביותר בלונדון שבה נכחה נימי. הגרסה האנגלית נקראה "Savage Princess". בטיול בלונדון, נימי פגשה אנשי קולנוע מערביים רבים, כולל ארול פלין. כאשר פלין ניסה לנשק את ידה, היא משכה אותה משם, וקראה "אני ילדה הודית, אתה לא יכול לעשות את זה!" התקרית עלתה לכותרות והעיתונות כינו את נימי "הנערה הלא מנושקת של הודו" .
עוד חשפה נימי בראיון ב-2013, כי בבכורה בלונדון של "אאן", היא קיבלה ארבע הצעות רציניות מהוליווד, כולל אחת מססיל ב. דה-מיל שהעריץ מאוד את הסרט ואת ההופעה של נימי. נימי סירבה להצעות הללו, ובחרה להתמקד בקריירה הפורחת שלה בהודו. לאחר ההצלחה הקופתית הגדולה של "אאן", מהבוב ח'אן ביקש ממנה להופיע בסרטו הבא "עמר" (1954). נימי גילמה חולבת ענייה שפותתה על ידי עורך דין (דיליפ קומאר). בסרט כיכבה גם מדהובלה בתור ארוסתו של קומאר שנפגעה. נושא האונס השנוי במחלוקת בסרט הקדים בהרבה את זמנו ולמרות שהסרט לא זכה להצלחה מסחרית, ההופעה האינטנסיבית של נימי והסרט זכו לתשואות מצד המבקרים. זה נשאר הסרט האהוב על מהבוב ח'אן בין ההפקות שלו. היא שיחקה והפכה למפיקה עם הסרט הפופולרי "דנקה" (1954) שיצא לאקרנים תחת ההפקה שלה. "קונדן" (1955), בהפקת סוהראב מודי בכיכובו של הכוכב החדש סוניל דאת, שהעניק לנימי תפקיד כפול בלתי נשכח כאם ובתה. דמותה הרגישה זיכתה אותה בהכרה נוספת כשחקנית מוכשרת ונמרצת. ב"אורן קתולה" (1955), האחרון מבין חמשת סרטיה עם דיליפ קומאר, היא כיכבה באחת ההצלחות הקופתיות הגדולות בקריירה שלה.
בשנת 1957, בגיל 24, קיבלה נימי את פרס המבקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב"באי באי". סרטיה בלטו גם בשיריה שדובבו על ידי לאטה מנגשקר. בשלב זה, עם הצלחה עקבית ברובה בקופות, נימי ביססה את עצמה היטב כאחת הנשים המובילות הפופולריות ביותר בקולנוע ההינדי.
בסוף שנות ה-50, נימי עבדה עם הבמאים הנודעים צ'טאן אנאנד ("אנג'לי"), עבאס ("צ'אר דיל צ'אר ראהן") וויג'אי בהט ("אנגולימאלה"). מתוך נכונות לקחת סיכונים, נימי לקחה על עצמה אפיונים שנויים במחלוקת, כמו עובדת המין בסרט "צ'ר דיל צ'ר ראהן" (1959). בשלב זה הפכה נימי לסלקטיבית מאוד וחתרה לפרויקטים ותפקידים איכותיים יותר.
קריירה > הפיכתה לכוכבת > שנות ה-60 ואילך

בשלב זה, נימי בחרה בפרישה מוקדמת ונישואים, אך לא לפני שהשקיעה את מיטב מאמציה בהפקת סרט אחרון. הבמאי ק. אסיף התחיל את הגרסה שלו לאגדת האהבה לילא ומג'נון, אהבה ואלוהים עוד לפני שהשלים את אופוס המגנום שלו "מוגאל-א-עזאם" (1960). נימי האמינה שאהבה ואלוהים יהיו שירת הברבור המתאימה לקריירה שלה ולתביעתה לתהילה נצחית בדיוק כפי ש"מוגול-א-עזאם" הנציח את השחקנית הראשית, מדהובלה. לק. אסיף היו בעיות ללהק את התפקיד הגברי אך לבסוף בחר בגורו דאת ככוכב השותף של נימי. עם זאת, מותו הפתאומי והמוקדם של גורו דאת עצר את הצילומים של הסרט. סנג'יב קומאר לוהק כמחליפו אבל הסרט נגנז לחלוטין כשהבמאי ק. אסיף מת.
נימי פרשה מסרטים למשך יותר משני עשורים עד שאלמנתו של ק. אסיף, אחטר אסיף, הוציאה את "אהבה ואלוהים" ב-6 ביוני 1986 בצורה לא שלמה. הסרט סובל קשות מעריכה פגומה בניסיון לכסות את העובדה שכמה סצנות מפתח ושיא ברור לא צולמו לפני שאסיף מת. אבל הצילומים שנימי השלימה לפני שהסרט נגנז הראו שהיא סיפקה תיאור עדין ורגיש ונראתה יפה בטכניקולור ובתלבושות התקופתיות.
ב-2013, בראיון נדיר סיפרה נימי על קריירת הקולנוע ההינדי השלמה שלה, מתחילתה כילדה באגרה, ההפסקה הראשונה שלה בברסאת ועד היום הנוכחי, ועל חוויותיה בתקופה זו.
חיים אישיים

בראיון שלה ב-2013 נימי סיפרה שהיא ראתה לראשונה תמונה של בעלה עלי ראזה, בעצמו תסריטאי באולפני מהבוב, במהלך צילומים. הספרית שלה הראתה לה את התמונה של רזה במגזין הסרטים "פילמינדיה" ושאלה אותה מדוע היא לא רוצה להתחתן איתו. היא אהבה את הרעיון מכיוון ששמעה על עלי ראזה. עד מהרה, גם השחקן השותף שלה מוקרי הציע את אותו הדבר. הם פעלו כקופידונים,. לאחר מכן, הוריהם נפגשו, ואז הם נישאו. כך, השידוך אורגן על ידי שתי המשפחות בדרך ההודית הרגילה. בני הזוג לא התברכו בילדים, ושניהם התאכזבו מאוד מכך. לאחר מכן הם אימצו את בנה של אחותה של נימי, המתגורר כעת במנצ'סטר. בעלה עלי ראזה נפטר בשנת 2007.
פרסים והכרה

פרס קאלאקר (פרס האגדה החיה) בשנת 2015.
מחלה ומוות

ב-25 במרץ 2020, נימי נפטרה בגיל 87. לאחר מחלה ממושכת, השחקנית נלקחה לבית החולים ג'והו לאחר שהתלוננה על קוצר נשימה. באותו ערב אישרו הרופאים שהיא נפטרה. היא נכנסה ויצאה מבית החולים במהלך השנה האחרונה עקב מחלתה.
פילמוגרפיה

| Year | Film | Role |
| --- | --- | --- |
| 1949 | Barsaat | Neela |
| 1950 | Wafaa |  |
| 1950 | Raj Mukut |  |
| 1950 | Jalte Deep |  |
| 1950 | Banwra |  |
| 1951 | Sazaa | Asha |
| 1951 | Buzdil |  |
| 1951 | Deedar | Champa |
| 1951 | Bedardi |  |
| 1951 | Badi Bahu |  |
| 1951 | Sabz Baag |  |
| 1952 | Daag | Parvati "Paro" |
| 1952 | Aan | Mangala |
| 1952 | Aandhiyan | Rani |
| 1952 | Usha Kiran |  |
| 1953 | Humdard |  |
| 1953 | Aabshar |  |
| 1953 | Alif Laila |  |
| 1953 | Dard-E-Dil |  |
| 1953 | Mehmaan |  |
| 1954 | Amar |  |
| 1954 | Pyaase Nain |  |
| 1954 | Kasturi |  |
| 1954 | Danka |  |
| 1955 | Society |  |
| 1955 | Uran Khatola | Soni / Shibu |
| 1955 | Kundan | Radha |
| 1955 | Bhagwat Mahima |  |
| 1955 | Shikaar |  |
| 1956 | Rajdhani |  |
| 1956 | Bhai-Bhai | Rani |
| 1956 | Basant Bahar | Gopi |
| 1956 | Jayshri |  |
| 1957 | Anjali |  |
| 1957 | Chotte Babu |  |
| 1957 | Arpan |  |
| 1958 | Sohni Mahiwal |  |
| 1959 | Pehli Raat |  |
| 1959 | Char Dil Char Rahen | Pyari |
| 1960 | Angulimaal | Princess Maya |
| 1961 | Shamma |  |
| 1963 | Mere Mehboob | Najma, Anwar's sister |
| 1964 | Pooja Ke Phool | Gauri |
| 1964 | Daal Me Kala | Manju |
| 1965 | Akashdeep |  |
| 1986 | Love & God | Laila |
הערות שוליים

↑  "Guftagoo, the only uninterrupted Bollywood celebrity show on Indian television". Hindustan Times (newspaper). 20 באוגוסט 2017. נבדק ב-10 בינואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  M., Irfan (28 במאי 2013). "Guftagoo with Nimmi : Complete interview". Rajya Sabha TV via YouTube. ארכיון מ-21 בדצמבר 2021. נבדק ב-9 בינואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Bollywood actor Nimmi no more". Deccan Herald (newspaper). 26 במרץ 2020. נבדק ב-10 בינואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Yesteryear actress Nimmi passes away at 88 Filmfare.com website, Published 25 March 2020. Retrieved 10 January 2021
↑  Namrata Joshi (26 במרץ 2020). "Nimmi, doe-eyed star of the 1950s, passes away at 88". The Hindu (newspaper). נבדק ב-9 בינואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 135536464  VIAF: 51900658   WorldCat (עם VIAF): 51900658 
נימי בשנים האחרונות
סימפוניית ההפתעה

סימפוניית ההפתעה הוא שם שניתן לאחת מיצירותיו המוזיקליות הידועות של המלחין יוזף היידן, הסימפוניה מס' 94 בסול מז'ור. זוהי הסימפוניה השנייה מבין 12 (מספר 93-104) של היידן שנקראות סימפוניות לונדון, והיא נכתבה ב-1791. בשפה הגרמנית מוכרת הסימפוניה הזו בשם "mit dem Paukenschlag" ("במכת תוף דוד"). סימפוניה זו היא אחת המנוגנות ביותר על ידי תזמורות ברחבי העולם, בגרסאות שונות.
כתיבת היצירה

היידן כתב את היצירה בלונדון, בביקורו הראשון באנגליה. היצירה נוגנה לראשונה באולם הנובר ב-23 במרץ 1792. בבכורה השתתף היידן עצמו, שניגן בפורטה-פיאנו.
הכינוי "ההפתעה"

היידן היה ידוע בחוש ההומור שלו, ובשילוב בדיחות בסימפוניות שכתב. ה"ההפתעה" שהכניס בסימפוניה זו, הייתה שלוב אקורד חזק במיוחד באמצע הסימפוניה, בסיום הצגת מוטיב ב"פיאנו" - נגינה שקטה, ואז חזרה לנגינה חרישית. על פי הביוגרף של היידן, כשנשאל על כך אמר היידן כי הדבר נועד ליצור עבור הקהל גורם מפתיע ביצירתו. על פי טענה נפוצה, הדבר נועד להרדים את הקהל, ובהמשך להשכימו בבהלה. נושא הפרק מופיע גם באריה "Schon eilet froh der Ackersmann" מתוך האורטוריה "העונות".
חלקי הסימפוניה

כמו כל הסימפוניות ה"לונדוניות" של היידן, מחולקת גם סימפוניה זו לארבעה חלקים באופן הבא:
אדג'ו ויוואצ'ה - פרק הכולל מבוא לירי במקצב 3/4 שקודם לחלק עיקרי מהיר וקצבי מאוד במקצב 6/8.
אנדנטה - וריאציות במקצב 2/4 בסובדומיננטה של דו מז'ור. בחלק זה מופיעה ה"הפתעה".
מינואט - כולל מינואט וטריו בסול מז'ור.
אלגרו - פרק סיום קצבי האופייני לסיומי סימפוניות של היידן.
הערות שוליים

↑  קטלוג הובוקן ליצירות יוזף היידן, 1/94
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007428899705171  BnF: cb13913341g (data)  CANTIC: a12256122  GND: 300817274  LCCN: n81072641  MusicBrainz work: 3e1453b3-0bae-42d2-8768-fc891bde8faf  NLA: 35296523  VIAF: 184684776   WorldCat (עם VIAF): 184684776
דוד פתל

דוד פתל (16 בספטמבר 1921 – 6 באוקטובר 2019) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י והמערך.
קורות חייו

פתל נולד בבצרה שבעיראק, בוגר גימנסיה, עלה לארץ ישראל בגיל 19 (1941). השתלם בטכניון. בשנים 1944-1946 שירת כנוטר, במלחמת העצמאות שירת כקצין שלישות, לאחר שחרורו מצה"ל נישא למלכה.
פעילותו הציבורית החלה בארגון יוצאי עיראק בישראל, בראשו עמד עשרות שנים. במקביל הצטרף פתל למפא"י וכיהן מטעמה כחבר מועצת והנהלת עיריית בני ברק וחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות, נבחר כציר לקונגרס הציוני העולמי הראשון שהתכנס בירושלים (אוגוסט 1951). במהלך שנות פעילותו הציבורית והפרלמנטרית תרם לחיסול המעברות.
בשנים 1959–1969 כיהן כחבר הכנסת בכנסת הרביעית, החמישית והשישית. בכל שנות כהונתו היה חבר ועדת העבודה והרווחה וועדת השירותים הציבוריים. כמו כן היה חבר ועדת הכנסת וועדת החינוך והתרבות.
לאחר סיום פעילותו הפרלמנטרית שימש דוד פתל כיו"ר ועדת המבקר של ההסתדרות וכחבר מזכירות ויו"ר המוסד לביקורת של מפלגת העבודה.
בשנות השבעים שימש פתל כשליח מתנדב של הסוכנות היהודית באיראן ותרם תרומה מכרעת להעלאת שארית הפליטה ארצה מעיראק דרך איראן ולקליטתה בישראל.
בשנת 1982 סייע בהקמת מרכז מורשת יהדות בבל באור יהודה, ונמנה עם מקימיו ומנהליו הראשונים.
בשנת 1986 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת גן, בה התגורר עד מותו.
הערות שוליים

↑  מרכז מורשת יהדות בבל | המייסדים, באתר מרכז מורשת יהדות בבל (ארכיון)
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נאוטיקה

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  דייוויד צ'ו 
 תקופת הפעילות:  1983–הווה (כ־41 שנים) 
 מיקום המטה:  ניו יורק 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הביגוד 
 מוצרים עיקריים:  ביגוד 
  
 www.nautica.com
 
נאוטיקה (באנגלית: Nautica) היא חברת אופנה אמריקאית שהוקמה ב-1983 על ידי המעצב האמריקאי יליד-טאיוואן דייוויד צ'ו.
פעילות

המותג מוכר ביגוד לגברים, נשים וילדים, אביזרי אופנה, כלי בית ובשמים. ב-2003 נרכשה החברה על ידי קבוצת האופנה האמריקאית VF(אנ'), יצרנית ג'ינס לי (Lee) וביגוד לפעילות בטבע נורת פייס (North Face) ומותגים נוספים.
נאוטיקה משתמשת בלוגו הספינקר (סוג מיוחד של מפרש) כ"סמל של הרפתקה, פעולה וקלאסיקה" במטרה לשקף את אחד ההישגים הראשונים של האנושות: חקירת העולם בעזרת הים. משמעות השם נאוטיקה הוא "של הים" מלטינית.
לחברה מאות סניפים ברחבי העולם.
פעילות בישראל

בשנת 2003 זכתה קבוצת סקאל בזיכיון לשיווק מותג "נאוטיקה" בישראל, ביוני 2003 פתחה חנות ראשונה של המותג בקניון ארנה הרצליה. 
בשנת 2007 נרכשו הזכויות על המותג בישראל על ידי חברת SBN, מיזם משותף של סקאל ספורט בע"מ ובריל תעשיות נעליים בע"מ בחלקים שווים, תמורת 8.5 מיליון שקל. עם הקמת המיזם המשותף הוכרז על הקמת 5 סניפים של המותג בישראל, בהשקעה של 5 מיליון שקל, זאת בנוסף לסניף היחיד שפעל כבר קודם קניון ארנה הרצליה.
נכון ל-2021 פועלות בישראל 22 חנויות של המותג. בנוסף, נמכר המותג ברשת החנויות "אמפוריום".
הערות שוליים

↑  הארץ, VF רכשה קבוצת האופנה נאוטיקה, באתר TheMarker‏, 8 ביולי 2003
↑  TheMarker digital, חברת ויו מרקטינג מקבוצת סקאל תשווק בישראל את המותג Nautica, באתר TheMarker‏, 27 במאי 2003
ורד שרון-ריבלין, ‏סקאל קיבל הזיכיון למותג נאוטיקה, באתר גלובס, 27 במאי 2003
↑  יובל מ., בריל תגדיל ל-50% את אחזקותיה במותגים ניין ווסט וקדס , באתר TheMarker‏, 19 ביוני 2008
↑  שירות גלובס, ‏רשת נאוטיקה פותחת 5 סניפים בהשקעה של 5 מיליון שקל, באתר גלובס, 3 בדצמבר 2007
↑  עדי דברת, חברת SBN שבשליטת קבוצת בריל רכשה את פעילות רשת חנויות אמפוריום, באתר TheMarker‏, 24 בפברואר 2019
מלחמת קרגיל

מלחמת קרגיל (בהינדית: करगिल युद्ध, באורדו: کرگل جنگ; לעיתים מכונה גם משבר קרגיל) הוא שמה של מלחמה בין הודו לפקיסטן, שהתרחשה בין מאי ליולי 1999, במחוז קרגיל שבחבל קשמיר. המלחמה החלה כאשר חמושים קשמיריים הנתמכים על ידי פקיסטן חצו את קו השליטה (LOC), המהווה גבול דה-פקטו בין הודו לפקיסטן בחבל קשמיר, והשתלטו על העמדות ההודיות בקרחון סיאצ'ן. בתגובה יצאה הודו למלחמה שנמשכה עד יולי, ובקרבות קשים הצליחו להשתלט על רוב השטחים שנתפסו על ידי הפקיסטנים. בסופו של דבר נאלצו הפקיסטנים לסגת גם משאר השטחים בלחץ אמריקאי. ההפסד הפקיסטני במלחמת קרגיל היה גורם משמעותי להפיכה הצבאית שהתרחשה בפקיסטן באוקטובר 1999, ובה תפס פרבז מושארף את השלטון.
קרחון סיאצ'ן, בו התנהלה עיקר המלחמה הוא שדה הקרב הגבוה ביותר בו התנהלו קרבות מעולם, ובהתאם לכך, מלחמת קרגיל היא המלחמה שהתנהלה במקום הגבוה ביותר מכל המלחמות, כ-5,000 מטר מעל פני הים. מלחמה זו חשובה גם בשל הממד הגרעיני שבה, זו המלחמה הראשונה שהתנהלה בין הודו לפקיסטן כאשר שתי המדינות היו חמושות בפצצות אטום. במהלך המלחמה הושמעו על ידי שני הצדדים 13 פעמים איומים לשימוש בנשק גרעיני. זו המלחמה הראשונה בהיסטוריה בה נלחמו שתי מדינות גרעיניות, שאף אחת מהן לא מעצמת על, באופן קונבנציונלי, ולפיכך הבנתה חשובה גם לתחום ההרתעה הגרעינית.
רקע

לאחר שהודו ופקיסטן קיבלו עצמאות מבריטניה, בשנת 1947, החל סכסוך בין המדינות על חבל קשמיר, שהיה בעל רוב מוסלמי אך הנהגתו ביקשה להסתפח דווקא להודו. באותה השנה התרחשה מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה, בה השתלטה הודו על חלק מקשמיר. מלחמת הודו–פקיסטן השנייה התרחשה בשנת 1965 ובה הובסה פקיסטן. במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש, בשנת 1971, שוב נאבקו הודו ופקיסטן על חבל קשמיר, ופקיסטן כשלה שוב להשיג שליטה על החבל. לאחר מלחמה זו נחתם הסכם סימלה בין המדינות שהסדיר יחסים דיפלומטיים בין הודו ופקיסטן והוגדר "קו שליטה" (Line of Control - LOC) המהווה גבול דה-פקטו בין הודו לפקיסטן בחבל קשמיר. גם הסדרה זו של היחסים לא הצליחה למנוע עימותים נוספים, והתנגשויות צבאיות בין הודו לפקיסטן התרחשו שוב בשנת 1987 (משבר ברסטאקס), ובשנת 1990 (משבר קשמיר).
בשנת 1974 ביצעה הודו ניסוי גרעיני למטרות שלום, בו פוצצה פצצה שמטרתה המוצהרת היא אזרחית - סילוק סלעים, אך בכך הפגינה יכולת שיכולה לשמש גם לתחום הצבאי. בשנת 1985 הגיעה גם פקיסטן ליכולת גרעינית בעקבות גנבת מידע על ידי המדען עבד אלקדיר חאן. שתי המדינות שמרו על מדיניות של עמימות גרעינית, עד לשנת 1998, אז עלתה לשלטון בהודו מפלגת העם ההודית, והודו ביצעה בחודש מאי של אותה השנה חמישה ניסויים גרעיניים. בתגובה, גם פקיסטן ביצעה בתוך זמן קצר שישה ניסויים גרעיניים. הפגנת היכולת הגרעינית הביאה להידברות בין המדינות בה חתמו הצדדים על הצהרת לאהור, שכללה הסכמה לדיון על אמצעים שונים למניעת תקריות מלחמתיות ביניהן. כמה חודשים לאחר מכן החלה מלחמת קרגיל באזור קרחון סיאצ'ן.
קרחון סיאצ'ן הוא אזור ברכס קארקוראם שגובהו יותר מ-5,000 מטר מעל פני הים, וקו השליטה עובר בו. בשל התנאים האקלימיים הקשים בו (בחורף הטמפרטורות בו מגיעות ל-55–60 מעלות מתחת לאפס), הסכימו הודו ופקיסטן שאף אחת מהן לא תאייש את העמדות בו במהלך החורף - בין ה-15 בספטמבר ל-15 במאי בכל שנה. בתחילת מאי 1999 ניצלה פקיסטן את העדר הכוחות ההודיים בקרחון כדי להשתלט עליו, ובכך החלה את מלחמת קרגיל.
התערבות בין לאומית ומהלכים דיפלומטיים

בשלבים הראשונים של המלחמה התקיימו מגעים ישירים בין הודו לפקיסטן שכללו שיחות טלפון בין מנהיגים פקיסטניים להודיים בדרגים הבכירים ביותר. ב-12 ביוני ביקר שר החוץ של פקיסטן בדלהי במטרה להביא לפתרון המשבר, אך ביקורו לא נשא פרי. דרך תקשורת נוספת בין המדינות הייתה באמצעות שר החוץ לשעבר של פקיסטן, ניאז מאליכ, שדילג בין בירות שתי המדינות וניסה להשיג פתרון לסכסוך. בפקיסטן תיווכו של מאליכ הוסתר מן הצבא, וב-29 ביוני התנערה פקיסטן משליחותו. לאחר כישלון המגעים הישירים בין המדינות גדלה המעורבות הבינלאומית במשבר, ובמיוחד מעורבותה של ארצות הברית.
פעילותה של פקיסטן ספגה גינויים בין לאומיים מקיר לקיר. אף שפקיסטן טענה שהחדירה על מעבר לקו השליטה לא נעשתה על ידי כוחותיה, אלא על ידי כוחות של לוחמי חופש מקומיים, טענתה לא התקבלה בזירה הבינלאומית והוצבה לה דרישה לסגת אל קו השליטה. נטען כי ללא תמיכה מדינתית, כוחות מקומיים לא יכולים לפעול ביעילות בזירה ההררית הקשה, ולכן המעורבות הפקיסטנית במשבר ברורה. גם דרישתה של פקיסטן לכרוך את פתרון המשבר בדיון רחב יותר על גורל חבל קשמיר כולו לא זכתה לאוזן קשבת במסדרונות הבינלאומיים. בפגישת מנהיגי ארגון המדינות המתועשות (G8) שהתקיימה בקלן במחצית השנייה של יוני גינו המעצמות את התוקפנות הפקיסטנית ודרשו נסיגה מידית של כל הכוחות הפקיסטניים אל מעבר לקו השליטה. גם סין, בעלת בריתה של פקיסטן, בחרה לא לתמוך בה ודרשה נסיגה לקו השליטה ללא תנאים, ורק לאחר מכן, ולא בכפוף לכך, דיון על גורל חבל קשמיר.
מעורבותה של ארצות הברית בסכסוך הייתה חשובה ביותר. ב-15 ביוני שוחח נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, עם ראש ממשלת הודו ואג'פאי ועם נשיא פקיסטן שריף. הוא דרש מפקיסטן נסיגה מידית אל קו השליטה, ומהודו ביקש למתן את תגובתה. היועץ לביטחון לאומי של הודו הגיע אל פגישת ה-G8 והודיע לארצות הברית כי סבלנותה של הודו עומדת לפקוע, והיא שוקלת לחצות את קו השליטה ולהרחיב את היקף המלחמה. ב-22 ביוני שלח קלינטון את הגנרל אנתוני זיני, כשליח מיוחד להודו ולפקיסטן במטרה לתווך במשבר. זיני דרש משריף נסיגה מלאה אל קו השליטה, אך לא הצליח לגרום לפתרון הסכסוך, שכן שריף עדיין חשב שהוא יוכל לגייס תמיכה מסין.
נקודת המפנה בזירה הדיפלומטית הייתה לאחר נסיעתו של שריף לסין ב-28 ביוני. שריף סבר כי סין תסייע לו להשיג אפשרות יציאה בכבוד מן המשבר - לכל הפחות הבטחה לפתיחת דיונים על גורל חבל קשמיר בתמורה לנסיגה פקיסטנית. העמדה הסינית שדרשה נסיגה פקיסטנית בלי התחייבות לדבר הביאה את שריף לקצר את ביקורו בסין. במקביל לכך הצבא ההודי החל להשיג הצלחות משמעותיות בלחימה, והלחץ על פקיסטן גבר.
ב-2 ביולי התקשר שריף לקלינטון וביקש לקבלו לפגישה דחופה. קלינטון סירב להיפגש אתו, אלא אם כן שריף יתחייב מראש לנסיגה מלאה ובלתי מותנית של כוחותיו אל קו השליטה. שריף לא היה מוכן להתחייב לכך, ולכן נסע לארצות הברית כאזרח פרטי ביחד עם משפחתו. ביום העצמאות האמריקאי, ה-4 ביולי, נפגש שריף עם קליטון בפגישה לא רשמית. בפגישה, קלינטון נקט בעמדה קשוחה. הוא האשים את שריף שהוא חימש את הטילים הגרעיניים שברשותו, ושהוא לא שולט בצבא שלו. הוא האשים את שריף בסחיטה גרעינית ודרש נסיגה ללא תנאי. לאור העמדה הקשוחה של ארצות הברית לא נותרה לשריף בררה, וב-12 ביולי הוא נשא נאום ובו קרא ל"לוחמי החופש הקשמיריים" (פקיסטן עדיין לא הודתה כי מדובר בחיילים של צבאה), לסגת אל קו השליטה. עד ל-26 ביולי הושלמה הנסיגה והצבא ההודי השתלט מחדש על עמדותיו.
תוצאות המלחמה

המלחמה הסתיימה ללא שינויים טריטוריאליים בחבל קשמיר, וגם ללא הבטחה לדיון על גורל חבל קשמיר כולו. הניצחון ההודי היה שלם, שכן פקיסטן נסוגה לקו השליטה בלא שהיה צורך להסתכן במלחמה רחבת היקף. עם זאת, הצבא ההודי לא הצליח להשיג את היעד בעצמו, ועד סוף המלחמה הוא לא כבש את כל העמדות עליהן השתלטה פקיסטן.
אף שהודו רואה במלחמת קרגיל ניצחון, במהלך המלחמה הצבא ההודי התקשה לפעול, והתגלו מגבלות שונות ביכולתו. הצבא ההודי לא הותאם למלחמה הררית משמעותית, וחילות היבשה והאוויר שלו ספגו אבדות במהלך המלחמה ולא הצליחו לסלק את הכוחות הפקיסטניים במהירות וביעילות, על אף היתרון המספרי שלהם. דבר זה הביא לרפורמות בצבא ההודי לאחר המלחמה, במטרה להכין אותו למלחמה הבאה. בנוסף, הודו הבינה כי יכולתה הגרעינית לא מבטיחה לה חסינות מפני מלחמה קונבנציונלית, והיא צריכה להתכונן גם להילחם מלחמות מוגבלות מתחת לסף הגרעיני.
בפקיסטן מלחמת קרגיל נתפסה ככישלון. הצבא והממשלה האשימו זה את זה באחריות על הכישלון. הנשיא, שריף, טען כי הצבא התנהג בחוסר אחריות וסיבך, ללא ידיעתו, את פקיסטן במלחמה שהיא לא הייתה יכולה לנצח בה. לעומת זאת, משארף, הרמטכ"ל, האשים את ההנהגה המדינית בחוסר יכולת לנצל את ההצלחות הצבאיות להישגים דיפלומטיים. בסופו של דבר כמה חודשים אחרי המלחמה, ב-12 באוקטובר 1999, הדיח מושארף את שריף בהפיכה צבאית והתמנה בעצמו לנשיא פקיסטן.
הממד הגרעיני במלחמה

מלחמת קרגיל הייתה המלחמה הראשונה בין הודו לפקיסטן לאחר ששתי המדינות הוכיחו את היכולת הגרעינית שלהן בניסויים גרעיניים. בשל כך, לכל אורך המלחמה היה חשש כי הסלמה משמעותית של הלחימה תביא בסופו של דבר למלחמה גרעינית. לאף אחת משתי המדינות לא היה די פצצות גרעיניות כדי להשמיד את יריבתה, דבר שהגדיל את הסיכון למלחמה - ההרתעה הייתה פחות משמעותית.
ב-31 במאי הצהיר שר החוץ הפקיסטני, שמשאד אמאד, כי במקרה של הסלמת הסכסוך פקיסטן עלולה להשתמש בכל נשק בארסנל שלה, אמירה שהתפרשה כנכונות להשתמש בנשק גרעיני. בהמשך הושמעו איומים נוספים, משני הצדדים, כי הנשק הגרעיני עלול למלא תפקיד במלחמה אם היא תסלים. בסך הכל, שני הצדדים איימו זה על זה 13 פעמים בשימוש בנשק גרעיני בתוך זמן של פחות מחודשיים. פקיסטן סברה כי היכולות הגרעיניות שלה מבטיחות לה שהיא תוכל לקבוע עובדות בשטח ולא להסתבך במלחמה קונבנציונלית משמעותית. ההערכה כי פקיסטן יכולה לפעול מתחת לסף הגרעיני בלא לספוג תגובה התבדו כאשר קלינטון הציב עמדה קשיחה אל מול פקיסטן והיה מוכן להסתכן במלחמה גרעינית.
הסכנה למלחמה גרעינית הייתה מוחשית במיוחד בתחילת יולי, כאשר צבא פקיסטן קרב טילים עם ראשי נפץ גרעיניים אל קרבת הגבול. מהלך זה נעשה ללא התייעצות עם שריף, וכאשר קלינטון עימת אותו עם פעילות זו בפגישתם ב-4 ביולי, שריף היה מופתע. קלינטון הטיח בתגובה האשמות בשריף על כך שהוא לא שולט בצבאו ושפקיסטן מתנהלת בצורה לא אחראית. הוא אף אמר שפקיסטן מנסה לסחוט את ארצות הברית על ידי שימוש בנשק גרעיני, ושארצות הברית לא תקבל זאת.
מלחמת קרגיל, שהתנהלה תוך איום גרעיני הדדי משמעותי מראה כי נוכחותו של נשק גרעיני לא מונעת בהכרח מלחמה קונבנציונלית בין מדינות, ושמדינה החמושה בנשק גרעיני לא בהכרח תנקוט מדיניות אחראית ושקולה. קיומו של הנשק הגרעיני הביא את פקיסטן דווקא לבחור לנסות ולשנות את הסטטוס קוו, מתוך הנחה כי יכולתה הגרעינית תאפשר לה להכריח את הקהילה הבינלאומית להכיר בעובדות שקבעה בשטח. רק המדיניות האמריקאית של "הליכה על הסף", ביחד עם הכתף הקרה הסינית, כפתה על פקיסטן נסיגה בסופו של דבר, בלא שנעשה שימוש בנשק גרעיני.
לקריאה נוספת

מיכה בר, ‏השפעות ההרתעה הגרעינית על מרחב הפעולה הצבאי: משבר קרגיל בין הודו לפקיסטן - 1999, מערכות 414, ספטמבר 2007
הערות שוליים

↑  יגאל צור, המלחמה שמעולם לא הסתיימה, באתר ynet, 2 ביוני 2002
↑  PTI, Nawaz blames Musharraf for Kargil, The Times of India, ‏28 May 2006
↑  מיכה בר, השפעות ההרתעה הגרעינית על מרחב הפעולה הצבאי, מערכות, עמ' 7
↑  מיכה בר, השפעות ההרתעה הגרעינית על מרחב הפעולה הצבאי, מערכות, עמ' 9
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564054905171  LCCN: sh2006004407  NKC: ph774884 
תחילת המלחמה בקרגיל
אנדרטה הודית לזכר מלחמת קרגיל