מערכת הגנה אקטיבית לטנקים
היסטוריה

במהלך מלחמת העולם השנייה עשו שני הצדדים - בעלות הברית ומדינות הציר, שימוש ברקטות נגד טנקים. הבריטים והאמריקאים השתמשו בעיקר במטולי הפיאט והבזוקה (בהתאמה), בעוד גרמניה בפאנצרפאוסט ובפנצרשרק (בשכיחות נמוכה יותר). כתגובה להופעתם של כלי נשק אלו החל בשנות ה-40 של המאה ה-20 פיתוח מערכות ההגנה האקטיביות עבור טנקים. המערכות שפותחו בשנים אלו נקראו מערכות "צמודות דופן", זאת כי יירוט האיום היה במרחק קצר מאוד מהטנק.
החלוצים בפיתוח מערכות אלו היו הסובייטים שהחלו בפיתוח מערכת הגנה אקטיבית עבור טנקים בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20. הסובייטים התמקדו בפיתוח של מערכת שמסוגלת ליירט בעיקר פגזים, אך גם רקטות, וביצעו ניסויים במערכת כזו. המערכת הייתה בנויה מתאי רסס, מוליך חשמלי ורשת/לוח מקצר. המערכת פעלה כך, שהמוליך החשמלי הזרים כל העת חשמל אל תאי הרסס, מה שמנע את התפוצצותם. ברגע שהלוח המקצר היה נפגע, דבר שהיה גורם לקצר ולהפסקה של הולכת החשמל אל תא הרסס, הוא היה מתפוצץ במטרה להשמיד את האיום. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, הציבו הסובייטים מדגים טכנולוגי של מערכת הגנה אקטיבית ליירוט פגזים על גבי טנק, שנבנה על סמך הידע שנצבר במהלך המחקר והפיתוח שבוצע בעבר, וזאת במטרה להאיץ את פיתוח המערכת, אך הדבר לא מומש.
הרעיון של יירוט באמצעות רסיסים היה ממשי, ומערכות הגנה אקטיבית מתוצרת רוסיה, כמו הארנה עשו שימוש ברעיון זה. עם זאת, המערכת שהוצגה בשנות ה-40 ובשנות ה-60 סבלה מאי בשלות טכנולוגית. תאי הרסס לא הצליחו להשמיד את הפגזים, אלא רק לפגוע בהם, דבר שלא הצליח להסיט אותם ממסלולם, והרעיון של לוח מקצר לא היה ריאלי. הלוח המקצר אינו מתאים למזג האוויר ברוסיה, והיה פגיע ורגיש למגע. לא היה ביכולתו להבדיל בין אבן, כדורים הנורים מנשק קל של חיילי חי"ר או רקטות ופגזים נגד טנקים, שאותם היה אמור למעשה ליירט.
בה בעת, גם האמריקאים חתרו לפיתוח של מערכת הגנה אקטיבית עבור הטנקים שלהם. ב-1952 החל פרויקט מסווג שנקרא "Dash-Dot". בדומה לפרויקט הסובייטי, גם הוא התמקד בהגנה מפני פגזים ופחות מפני רקטות נגד טנקים. הרעיון האמריקאי כלל חיישנים לגילוי האיום, וככל הנראה גם הוא השתמש בתאי חימוש הנושאים מטען רסס במטרה להשמיד את האיום. בדומה לפרויקט הסובייטי, גם הפרויקט האמריקאי נעצר בשל חוסר בשלות טכנולוגית בשנת 1959.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 הוכנסו לשימוש מבצעי כלי נשק נגד טנקים מתוצרת סובייטים. הראשון שבהם היה רקטה נגד טנקים מדגם RPG-7, שהיה טיל פשוט וזול לייצור המוני, אך בה בעת קטלני ומסוכן. השני היה טיל הסאגר, טיל נגד טנקים מונחה תיל, בעל טווח שיגור מקסימלי של 3 ק"מ. שני כלי הנשק האלו, גרמו לחשש רב במערב, בשל העובדה כי כלי נשק אלו מסוגלים לחדור את השריון של טנקי המערכה המערביים ועשויים להיות איום ממשי עליהם.
במהלך מלחמת יום הכיפורים, נעשה שימוש מסיבי בכלי נשק אלו, ובעיקר בטיל הסאגר, כנגד חיל השריון. חוליות חי"ר בנות שלושה חיילים החמושות בטיל הסאגר הוצבו במארבים רבים לאורך צירי ההתקדמות הצפויים של צה"ל. חוליות אלו פגעו ביעילות בכוחות המשוריינים המסתערים. חיל השריון הופתע מצורת ההפעלה המאסיבית, ולא הייתה לו תורת לחימה להתמודדות עם טילים מונחים נגד טנקים. תורת ההפעלה המצרית והפיתוחים הסובייטים גרמו לאבדות כבדות והוכיחו את יעילותם, דבר אשר האיץ את הפיתוח של מערכות הגנה אקטיביות עבור טנקים בעולם ובישראל. לאחר מלחמה זו, הותנע והואץ הפיתוח של מערכות הגנה אקטיביות עבור טנקים בעולם ובישראל, ובמהלך עשור זה פותחו רעיונות וקונספטים עבור מערכות הגנה אקטיביות, אך לא הגיעו לאב טיפוס של מערכת ממשית.
גם הסובייטים למדו על בשרם את היעילות של כלי הנשק שפיתחו, ובעיקר את היעילות ההרסנית של ה-RPG-7 במהלך השנים הראשונות של מלחמת אפגניסטן. מספר רב של טנקים ונגמ"שי לחימה סובייטים, בעיקר מדגם BMP-1 נפגעו מרקטות RPG שירו כוחות המוג'אהדין. הרוסים גם הם הבינו, כי רקטה זו אשר הייתה מהפשוטות בארסנל שלהם, הצליחה לגרום קטסטרופה בכוחות חיל הרגלים המשוריין. הם הגיעו למסקנה כי שריון מרוכב, מתקדם ככל שיהיה, לא ישים קץ לאיום שנשקף על הטנקים. בשל כך, הסובייטים פיתחו מספר מערכות הגנה אקטיביות בשנים אלו: Drozd ליירוט באמצעות מטען רסס ושטורה לשיבוש טילים נגד טנקים מדור שני, בעיקר רוכבי קרן לייזר ומתבייתי כתם לייזר. מספר שנים לאחר מכן, רוסיה פיתחה גם את מערכת הארנה שגם היא מיועדת ליירוט באמצעות מטען רסס.
מאורע נוסף שגרם להאצה משמעותית נוספת של מערכות הגנה אקטיביות היה מבצע שלום הגליל שמאוחר יותר הפך למלחמת לבנון הראשונה. זמן קצר לפני המלחמה צייד צה"ל את חטיבות השריון במיגון ריאקטיבי מתוצרת רפא"ל הנקראת "בלטן". ערכות אלו הורכבו על טנקי מגח 3 שלחמו בקרב סולטאן יעקוב, ובמהלכו נפלו שלל בידי הצבא הסורי טנקים המצוידים בערכת "בלטן". הסורים העבירו את הטנקים לבחינה של מומחים סובייטים, ואלו פיענחו את טכנולוגיית המיגון הריאקטיבי ופיתחו פתרון להתמודדות כנגדה: פתרון זה היה ראש קרב כפול "טנדם" שבו צוידו רקטות וטילים מונחים כנגד טנקים. הופעתם של ראשי קרב חדישים אלו והצלחתם המבצעית האיצה משמעותית את הפיתוח של מערכות הגנה אקטיביות עבור טנקים, הנמשך שנים רבות, ושיאו היה בשירות מבצעי של מערכות הגנה אקטיביות "קשות" מבצעיות, כמו "מעיל רוח" שפותחה ומיוצרת על ידי חברת רפא"ל הישראלית.
בתחילת המאה ה-21 נטלה ישראל את ההובלה בפיתוח מערכות הגנה אקטיביות. עוד לפני כן, ניסיונות ראשונים לפיתוח מערכות הגנה בוצעו על ידי יחידת יפת"ח (ראו יחידת יפת"ח#מיגון אקטיבי לטנקים ורכב קרבי משוריין) אך הם לא הבשילו לפיתוח סדרתי ושירות מבצעי. בעקבות מלחמת לבנון השנייה ב-2006 בה כ-50 טנקים, בהם טנקי מרכבה סימן 4 המתקדמים ביותר, נפגעו ונחדרו על ידי טילי נ"ט האיצה ישראל את הפיתוח. שתי חברות נטלו את ההובלה: רפאל - מערכות לחימה מתקדמות, שפיתחה את "מעיל רוח" והתעשייה הצבאית (תעש מערכות) שפיתחה את "חץ דורבן". שתי המערכות הגיעו לבשלות מבצעית אך צה"ל בחר להצטייד ב"מעיל רוח" של רפאל, בעוד שהטכנולוגיה של "חץ דורבן" תשולב בדור הבא של מערכת הגנה אקטיבית.
נכון לעשור השני של המאה ה-21 מערכת ההגנה האקטיבית ה-"קשה" המבצעית היחידה היא "מעיל רוח" הישראלית המותקנת על טנקי המרכבה סימן 4מ של צה"ל וחלק מנגמ"שי מרכבה (בעתיד תותקן על כלים נוספים, בהם האיתן). מערכת "מעיל רוח" רשמה יירוט בכורה מבצעי ב-2011 והוכיחה את עצמה בקרב במבצע צוק איתן שבו יירטה הן רקטות נ"ט מדגמי RPG-7 ו-RPG-29 המתקדמת יותר, והן טילי נ"ט מתקדמים מתוצרת רוסית, "מטיס-M" ו"קורנט".