stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויה דולורוזה
תחנות ויה דולורוזה > תחנה 12: הצליבה

במחצית השנייה של אולם הגולגותא שוכנת התחנה ה-12, המציגה את המקום בו על פי המסורת נצלב ישו ומת. אירוע זה מתואר בברית החדשה כאירוע קוסמי של ערבוב בין העולמות, רעידת אדמה עזה, פגיעה בבית המקדש ותחיית המתים:
"וַיְהִי חֹשֶׁךְ עַל כָּל הָאָרֶץ מִן הַשָׁעָה הַשִׁשִׁית עַד הַשָׁעָה הַתְּשִׁיעִית. וּבְעֵת הַשָׁעָה הַתְּשִׁיעִית וַיִּזְעַק יֵשׁוּעַ בְּקוֹל גָּדוֹל: 'אֵלִי אֵלִי, לְמָה שְׁבַקְתָּנִי?' וְהוּא 'אֵלִי אֵלִי, לָמָה עֲזַבְתָּנִי?'... וְיֵשׁוּעַ הוֹסִיף לִקְרֹא בְּקוֹל גָּדוֹל וַתֵּצֵא רוּחוֹ. וְהִנֵּה נִקְרְעָה פָּרֹכֶת הַהֵיכָל מִלְמַעְלָה לְמַטָּה לִשְׁנַיִם קְרָעִים וַתִּרְעַשׁ הָאָרֶץ וְהַסְּלָעִים הִתְבַּקָּעוּ, וְהַקְּבָרִים נִפְתָּחוּ וְרַבִּים מִן הַקְּדוֹשִׁים יְשֵׁנֵי אַדְמַת עָפָר נֵעוֹרוּ וַיֵּצְאוּ מִן הַקְּבָרִים אַחֲרֵי תְחִיָּתוֹ, וַיָּבֹאוּ אֶל הָעִיר הַקְּדוֹשָׁה וַיֵּרָאוּ לָרַבִּים. וְשַׂר הַמֵּאָה וְהָאֲנָשִׁים אֲשֶׁר אִתּוֹ הַשֹׁמְרִים עַל יֵשׁוּעַ, כִּרְאוֹתָם אֶת הָרַעַשׁ וְאֶת אֲשֶׁר נִהְיְתָה, נִבְהֲלוּ מְאֹד וַיֹּאמְרוּ: 'אָכֵן זֶה הָיָה בֶן אֱלֹהִים'."
הפרוכת בבית המקדש הפרידה בין העולם ובין קודש הקודשים. תיאור קריעתה בעת מותו של ישו מסמלת בעיני הנצרות את הסרת הקדושה מעם ישראל ופניית האל לכל העמים ולא רק אליו. הפגיעה בקודש הקודשים מסמלת את ביטול הרלוונטיות של הפולחן היהודי בבית המקדש, כולל הקורבנות שהוקרבו בו, שהרי הקורבן האולטימטיבי והמוחלט הוקרב כבר.
הכרזת החייל הרומי הפגאני (לונגינוס הקדוש) כי ישו הוא בֶן אֱלֹהִים, היא "סגירת מעגל" עם הכרזה דומה שהגיעה מהשמים לאחר הטבלת ישו בידי יוחנן המטביל: ”וַיְהִי כַּאֲשֶׁר נִטְבַּל יֵשׁוּעַ וַיְמַהֵר וַיַּעַל מִן הַמָּיִם, וְהִנֵּה הַשָׁמַיִם נִפְתְּחוּ לוֹ וַיַּרְא אֶת רוּחַ אֱלֹהִים יוֹרֶדֶת כְּיוֹנָה וְנָחָה עָלָיו. וְהִנֵּה קוֹל מִן הַשָׁמַיִם אוֹמֵר: "זֶה בְּנִי יְדִידִי אֲשֶׁר רָצִיתִי בּוֹ” (הבשורה על-פי מתי, פרק ג', 16-17). העובדה שישו זוהה דווקא על ידי חייל פגאני כבן אלוהים, מרמזת כי האמונה בו לא תמצא קרקע פורייה בקרב היהודים אלא תתקבל בעיקר על ידי הגויים.
התחנה ה-12 שייכת ליוונים-אורתודוקסים והיא שוכנת במחצית הצפונית של אולם הגולגותא. ההבדל בין שני חצאי האולם בולטים לעין: התחנה ה-11, השייכת לקתולים, כהה ומאופקת, בעוד שהתחנה ה-12, השייכת ליוונים, צבעונית וגדושה במנורות שמן, בקישוטים ובאיקונות. בתחנה זו מציגים היוונים את המקום המדויק לשיטתם שבו עמד הצלב, והקהל מוזמן להתכופף ולגעת בחור שברצפת הגולגותא דרך דיסקית כסף עגולה.
מנקודה זו יורד סדק בסלע המגיע עד קפלת אדם הראשון השוכנת בבטן הגולגותא. על פי המסורת הנוצרית, סדק זה נוצר ברעידת האדמה העזה שחולל מותו של ישו. דמו של ישו ניגר דרך הסדק עד לגולגולתו של אדם הראשון (שעל פי המסורת נקבר במערה שבתחתית), ומגע דמו של הקורבן האולטימטיבי בגולגולתו של החוטא האולטימטיבי מסמלת את טיהור האנושות מן החטא הקדמון.
תחנות ויה דולורוזה > תחנה 13: ההורדה מהצלב ומרים האם הדואבת

התחנה ה-13 מוקדשת להורדתו של ישו מהצלב ולצערה הגדול של מרים על מות בנה. התחנה כוללת מזבח קטן ופסל בדמותה של מרים שטופת דמעות שהובא מליסבון בשנת 1778. התחנה שייכת לפרנציסקנים והיא שוכנת בין תחנה 11 לתחנה 12.
מסורת תחנה זו היא רק מסוף המאה ה-18, והיא מקובלת בעיקר על הפרנציסקנים. רוב הצליינים ממשיכים את מסורת העבר שעל פיה אבן המשיחה היא התחנה ה-13 המייצגת את ההורדה מהצלב. אבן זו עשויה שיש אדום, ושוכנת למרגלות גבעת הגולגותא מול פתח הכניסה הראשי לכנסייה. על אבן זו הונחה על פי המסורת גופתו של ישו לאחר שהורדה מהצלב, ועליה הוא נמשח בשמן, טוהר וכוסה בתכריכים.
על הקיר מול אבן המשיחה מוצג פסיפס ארוך עשוי שלושה פנלים, המציגים את האירועים שאירעו לישו לאחר מותו: הורדתו מהצלב, טהרתו על אבן המשיחה וקבורתו כשהוא עטוף תכריכים בקבר.
תחנות ויה דולורוזה > תחנה 14: הקבר והתחייה

התחנה האחרונה בדרך ייסוריו של ישו היא קברו, אשר על פי הכתוב בברית החדשה היה בחלקת הקבר הפרטית של יוסף הרמתי:
"וַיְהִי בָעֶרֶב וַיָּבֹא אִישׁ עָשִׁיר מִן הָרָמָתַיִם וּשְׁמוֹ יוֹסֵף, וְגַם הוּא מִתַּלְמִידֵי יֵשׁוּעַ. וַיִּגַּשׁ אֶל פִּילָטוֹס לִשְׁאֹל אֶת גְּוִיַּת יֵשׁוּעַ וַיְצַו פִּילָטוֹס וַתִּנָּתֶן לוֹ. וַיִּקַּח יוֹסֵף אֶת הַגְּוִיָּה וַיִּכְרֹךְ אוֹתָהּ בְּסָדִין טָהוֹר וַיְשִׂימֶהָ בַּקֶּבֶר הֶחָדָשׁ אֲשֶׁר חָצַב לוֹ בַּסָּלַע, וַיָּגֶל אֶבֶן גְּדוֹלָה עַל פֶּתַח הַקֶּבֶר וַיֵּלֶךְ לוֹ."
במרחק כמה מטרים מקפלת הקבורה, בתחום הקפלה של הסיריאנים, מצויה מערת קבורה יהודית מתקופת הבית השני. מערה זו מהווה עדות מוצקה לכך שאזור זה היה מחוץ לגבולות ירושלים באותה עת, ומחזקת את הטענה כי ישו נקבר במקום זה, ששימש אז כבית קברות יהודי.
הלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס, שבנתה לראשונה את כנסיית הקבר במאה הרביעית, הורתה לבנות על קבר ישו אדיקולה (הֵיכַלִית) - מבנה הנצחה מפואר עשוי שיש. סביב ההיכלית נבנתה בהמשך רוטונדה (אולם עגול), ששימשה את הצליינים להתכנסות ולהמתנה בתור לקראת הכניסה אל הקבר שבהיכלית. ההיכלית הקיימת היום אינה המקורית, אלא נבנתה ב-1810 לאחר שקודמתה נהרסה ב-1808 בשריפה שפרצה בכנסייה. היכלית זו נבנתה על ידי היוונים-אורתודוקסים בתרומתו של הצאר הרוסי, ובשל כך כיפתה עשויה חרוט גדול, המסמל את הכתר הרוסי.
הקבר נחלק לשניים: חדר מבוא, הנקרא 'קפלת המלאך', וחדר פנימי בו שוכן הקבר עצמו. המעבר בין הקפלות הוא דרך פתח נמוך וצר. בקפלת המלאך נראה חלק מאבן הגולל שסגרה על הקבר. בדפנות קפלה זו מצויים פתחים עגולים המשמשים להוצאת 'האש הקדושה' לקהל בשבת האור של חג הפסחא. בחדר הקבר דולקות 43 מנורות אש תמיד: 13 של הלטינים, 13 של היוונים, 13 של הארמנים וארבעה של הקופטים. הקבר מכוסה בלוח שיש ומעליו שלושה תבליטים המציגים את תחייתו של ישו. הקבר ריק, שכן על פי המסורת ישו קם לתחייה לאחר שלושה ימים, כפי שראו נשים שפקדו את קברו:
"בָּרִאשׁוֹן בַּשָּׁבוּעַ, לִפְנֵי עֲלוֹת הַשַּׁחַר, נָשְׂאוּ אֶת הַבְּשָׂמִים אֲשֶׁר הֵכִינוּ וּבָאוּ אֶל הַקֶּבֶר. הֵן רָאוּ שֶׁהָאֶבֶן כְּבָר נָגֹלָּה מִן הַקֶּבֶר וְנִכְנְסוּ לְתוֹכוֹ, אַךְ לֹא מָצְאוּ אֶת גּוּפַת הָאָדוֹן יֵשׁוּעַ. עוֹדָן נְבוֹכוֹת עַל הַדָּבָר הַזֶּה וְהִנֵּה שְׁנֵי אֲנָשִׁים בִּבְגָדִים מַבְרִיקִים נִצְּבוּ עַל־יָדָן. הֵן נִתְמַלְּאוּ פַּחַד וְהִרְכִּינוּ פְּנֵיהֶן אַרְצָה. "לָמָּה אַתֶּן מְחַפְּשׂוֹת אֶת הַחַי בֵּין הַמֵּתִים?" שָׁאֲלוּ הַשְּׁנַיִם. "הוּא אֵינֶנּוּ פֹּה, הוּא קָם לִתְחִיָּה. זְכֹרְנָה מַה שֶּׁאָמַר לָכֶן עוֹד בִּהְיוֹתוֹ בַּגָּלִיל. הוּא אָמַר כִּי 'בֶּן־הָאָדָם צָרִיךְ לְהִמָּסֵר לִידֵי אֲנָשִׁים חוֹטְאִים וּלְהִצָּלֵב, וּבַיּוֹם הַשְּׁלִישִׁי לָקוּם'."
כדי להעניק לוויה דולורוזה סיום חיובי, מציינים חלק מן הנוצרים את התחנה ה-14 כזו המוקדשת לקבורתו של ישו אך גם לתחייתו. תפיסה זו מקורה בשוני תאולוגי-היסטורי בין הזרמים בנצרות: בעוד שהקתולים שמו דגש על מותו של ישו וכינו את המקום 'כנסיית הקבר', האורתודוקסים הדגישו את תחייתו וקראו לו בשם 'כנסיית התחייה'. בשנים האחרונות ניכרת השפעה של התפיסה האורתודוקסית על הקתולים, ורבים מהם מאמצים את ההשקפה שעל פיה התחנה ה-14 אינה רק סתימת הגולל על ישו, אלא גם סמל לתחייתו. יש הרואים בכך שתי תחנות נפרדות במקום אחד: תחנה 14 המסמלת את הקבורה, ותחנה 15 המסמלת את התחייה.
אתרים בתוואי דרך הייסורים הקשורים בה

קשת אקה הומו: מצויה בין התחנה השנייה והתחנה השלישית, במנזר האחיות ציון. קשת זו היא שריד לשער ניצחון רומי, שנבנה בידי אדריאנוס במאה השנייה לספירה במבואות המזרחיים של איליה קפיטולינה. למרות זאת מזהה המסורת הנוצרית את הקשת עם המקום בו הצביע פונטיוס פילטוס על ישו וקרא לעברו: "זה האיש!" (בלטינית: Ecce Homo). בשל חשיבותו הדתית של השער, שולבה הקשת הצפונית מבין שלוש קשתותיו בקפלת התפילה של מנזר האחיות ציון הסמוך. הקשת הדרומית חרבה לפני שנים רבות.
הכנסייה היוונית של מאסר ישו: כנסייה יוונית אורתודוקסית שנבנתה ב-1906 במקום בו היוונים מאמינים שישו נשפט (הפרטוריום). בכנסייה חדרים וגומחות חצובים בסלע. באחד מהם מצוי סד המזוהה על ידי הנזירים היווניים כתא המאסר של ישו. הנזירים גם מציגים בחדר אחר את מקום מאסרו של בר אבא. מבחינה היסטורית נראה כי אין שחר לזיהויים אלה.
ויה דולורוזה באמנות

ויה דולורוזה והפסיון תופסים מקום נכבד באמנות הפיגורטיבית הנוצרית, החל מהפרסקו של ג'וטו (Giotto) בקפלת ארנה בפדובה וכלה במאסטה (Maestà) של דוצ'ו.
בקולנוע הוצגה ויה דולורוזה במספר סרטים על חיי ישו, כאשר הנודע והשערורייתי שבהם הוא הפסיון של ישו, סרטו של הבמאי האמריקני מל גיבסון משנת 2004. הסרט מתאר בפירוט את 12 השעות האחרונות בחייו של ישו, ומציג את כל אירועי ויה דולורוזה באופן גרפי.
בשנת 2016 הנפיקה החברה הישראלית למדליות ולמטבעות סט מדליות בכסף טהור וסט מדליות ארד עם איורים בצבע מלא של 14 תחנות "ויה דולורוזה" המתארות את דרכו האחרונה של ישו.
גלריית תמונות

ויה דולורוזה, 1925 לערך
סימון התחנה השנייה - קפלת כפיית הצלב
פסל ישו האסור בקפלת כפיית הצלב - התחנה השנייה
סימון התחנה השלישית - ישו נופל בפעם הראשונה
סימון התחנה השישית - ורוניקה מנגבת את פני ישו
איקונה של ורוניקה עם הממחטה, בחנות המזכרות בתחנה השישית
העמוד בתחנה התשיעית (מימין - נזיר קופטי)
כנסיית הלנה הקופטית בתחנה התשיעית
לקריאה נוספת

אלי שילר, דרך הייסורים, קרדום 9, 1980.
אפי זיו, הצופן הנוצרי באמנות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015, עמ' 168–170, מסת"ב 978-965-566-137-8
אנסטסיה קשמן, "כשישוע פגש את אמו אצל חלפן הכספים: על ׳דרך הייסורים׳ במאה ה־21", עת-מול 259 נובמבר 2018
Anastasia Keshman, "Walking in the Footsteps of Christ in Latin, Greek or Russian.
Sarah Kochav, Via Dolorosa, Yad Ben Zvi, 2000
John Kenneth Campbell, The Stations of the Cross in Jerusalem, 1986
הערות שוליים

↑  רוני אלנבלום, "מים לירושלים, הרובע המוסלמי ויצירת הוויה דולורוזה בירושלים בשנות ה-30 של המאה ה-14", הרצאה בכנס השנתי ה-33 של המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה, אוניברסיטת בר-אילן, מאי 2013
↑  Niccolo da Poggibonsi, "A voyage beyond the seas (1346-1350)", Franciscan Printing Press, ירושלים 1945, עמ' 49, פרק XCIII
↑  כך בספרו של ז'אן זואלארט (Zuallardo) משנת 1587
↑  זיהוי זה מקובל על רוב החוקרים, אך יש מהם המציעים כי הנציב הרומי התגורר במגדל דוד, סמוך לארמונו של המלך הורדוס
↑  הבשורה על-פי מרקוס פרק ט"ו 21
↑  הבשורה על-פי מתי כ"ז 32, והבשורה על-פי מרקוס ט"ו 21
↑  כתבי האישום של הנידונים הודבקו על השער, ומכאן שמו
↑  ההלכה היהודית אוסרת קבורה בתוך העיר
↑  הבשורה על-פי יוחנן פרק י"ט, 4-5
| אתרי הרובע המוסלמי |
| --- | --- | --- |
| שכונות | באב אל חוטה |  |
| רחובות ושערים | שער האריות • שער הפרחים • שער שכם • הקארדו (ירושלים) • רחוב השלשלת • ויה דולורוזה (רחוב) • רחוב הגיא • רחוב שער האריות • שער השלשלת • שער הכותנה • שער הברזל |  |
| אתרים ארכיאולגיים | מערת צדקיהו • בריכת הסטרותיון • קשת וילסון • מנהרות הכותל • שער וורן • בריכות הצאן |  |
| אתרים מוסלמיים | רבאט אל-מנצורי • מסגד הצריח האדום • רבאט אל-בציר • ספריית ח'אלדיה • ספריית אל-בודיירי • אל-מדרסה א-תנכיזיה |  |
| אתרים נוצריים | ויה דולורוזה • קפלת ההלקאה • קפלת ההרשעה וכפיית הצלב • מנזר האחיות ציון (העיר העתיקה) • כנסיית סנטה אנה • האכסניה האוסטרית • אכסניית סנט פאולוס • כנסיית גבירתנו הדואבת |  |
| אתרים יהודיים | הכותל הקטן • ישיבת עטרת ירושלים • בית המערבים • ישיבת אדרת אליהו • ישיבת שובו בנים • בית הכנסת ע"ש הרב גץ • בית הכנסת אוהל יצחק • ישיבת חיי עולם • ישיבת תורת חיים • בית הכנסת ציון המצוינת |  |
| מבני מגורים יהודיים | חצר רייסין • חצר גליציה • בית המערבים • מתחם שער הפרחים • בית ויטנברג • בית הצלם • חצר ראנד • בית חזון • בית דנון • חצר דיסקין |  |
| שונות | מוזיאון הכיכר הרומית • שוק הכותנה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538795805171  GND: 4641280-3  LCCN: sh85143091  VIAF: 316741994   WorldCat (עם VIAF): 316741994 
מסלול ויה דולורוזה
התחנה הראשונה, היא הפְּרֵטוֹריוּם (בית ספר עומריה)
האפסיס בקפלת כפיית הצלב
חזית כנסיית ההלקאה - התחנה השנייה
ישו נופל בפעם הראשונה - קפלת התחנה השלישית
החדרון בו הוצגה התחנה הרביעית עד 2009 - ישו פוגש את אמו
פסל מעל הפסיפס בתחנה הרביעית בכנסיית גבירתנו הדואבת
תבליט בתחנה החמישית - שמעון מקירנה מסייע לישו
התחנה השישית - ורוניקה מנגבת את פניו של ישו
התחנה השביעית - ישו נופל בפעם השנייה
בצד ימין התחנה השביעית, צילומו של פליקס בונפיס מ-1885
חזית התחנה השמינית
סימון התחנה התשיעית - ישו נופל בפעם השלישית
קפלת חלוקת הבגדים, 1925
אבן המשיחה, עליה הונחה גופתו של ישו לאחר הצליבה. יש המייחסים לאבן סגולות ריפוי ומשתטחים עליה
קשת אקה הומו
המטפחת של ורוניקה עם פני ישו המוטבעים עליה, תחריט מ-1513
כריסטיאן קלמנס

כריסטיאן קלמנס (בגרמנית: Christian Clemens; נולד ב-4 באוגוסט 1991 בקלן שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק כקשר כנף בקבוצת לכיה גדנסק.
קריירת מועדונים > פ.צ. קלן

קלמנס נולד בקלן שבגרמניה. בגיל 6 החל לשחק במועדון המקומי קלן ויילר-פולקהובן, ובגיל 10 עבר לשחקן במועדון הבכיר של העיר, פ.צ. קלן. בעונת 2009/2010 החל קלמנס לשחק בפ.צ. קלן II, קבוצת המילואים של פ.צ. קלן. ב-12 בספטמבר 2010 ערך קלמנס את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה, כששיחק 76 דקות בניצחון 0–1 על פ.צ. סנט פאולי במסגרת המחזור השלישי בליגה. ב-11 בדצמבר 2010 הבקיע קלמנס את שער הבכורה שלו בקבוצה, שער ניצחון בדקה ה-56 בניצחון 0–1 על איינטרכט פרנקפורט במסגרת המחזור ה-16 בליגה. בשלוש העונות בהן שיחק קלמנס בפ.צ. קלן, הוא ערך 89 הופעות והבקיע 13 שערים.
קריירת מועדונים > שאלקה 04

ב-17 ביוני 2013 נודע כי קלמנס חתם על חוזה ל-4 שנים בשאלקה 04 מהבונדסליגה, ששילמה עבורו 3 מיליון אירו. ב-11 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בתיקו 3-3 נגד המבורג במסגרת המחזור הראשון בליגה. בעונתו הראשונה במועדון ערך קלמנס 11 הופעות ליגה, ובחצי הראשון של עונתו השנייה ערך 8 הופעות נוספות.
קריירת מועדונים > ההשאלה למיינץ 05

בחלון ההעברות של חודש ינואר 2015 הושאל קלמנס למיינץ 05 מהבונדסליגה למשך עונה וחצי. ב-31 בינואר 2015 ערך קלמנס את הופעת הבכור שלו בליגה במדי מיינץ 05, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–5 על פאדרבורן 07 במסגרת המחזור ה-18. ב-21 בפברואר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-38 בניצחון 1–3 על איינטרכט פרנקפורט במסגרת המחזור ה-22 בליגה. בחצי העונה הראשונה שלו במועדון ערך קלמנס 9 הופעות ליגה, בהן הבקיע שער אחד.
קריירת מועדונים > פ.צ. קלן

ב-21 בדצמבר 2016 עבר לפ.צ. קלן, אך הוא יכול ליטול חלק במשחקי הקבוצה החל מתחילת חלון ההעברות ב-1 בינואר.
קריירת מועדונים > דרמשטאדט 98

ב-15 בינואר 2020 עבר לדרמשטאדט 98 מהבונדסליגה השנייה.
אוטודידקטיות

אוטודידקטיות (בעברית: למידה עצמית) היא רכישת ידע באופן עצמאי או באופן עצמאי למחצה. לאורך ההיסטוריה, חלק מהאוטודידקטים לא רכשו כל השכלה פורמלית או רכשו השכלה תיכונית בלבד.
עם התפתחותה של האקדמיה, למידה אוטודידקטית בצורתה הקלאסית, הפכה לבעייתית בשיח המדעי, בחברה, ובחוק.
מקורות היסטוריים של מושג האוטודידקטיות

חיבורו הפילוסופי "חי אבן יקט'אן" של אבן-טופייל הוא הביטוי הפילוסופי השיטתי הראשון לרעיון של לימוד עצמי. החיבור מספר על ילד בשם חי אבן יקט'אן שנוצר בדרך פלא על אי בודד ללא הורים, מורים, ספרים ושפה, והצליח רק באמצעות ניסוי וטעייה לגלות לבד את חוקי הפיזיקה, האסטרונומיה ועקרונות המטאפיזיקה האריסטוטלית. החיבור שתורגם ללטינית בנאורות תחת הכותרת "הפילוסוף האוטודידקט" או באנגלית "על שיפור התבונה האנושית" עורר השראה וויכוחים בנוגע לאפשרות וללגיטימיות של אוטודידקטיות. בספרו על ההתגלגלות הבין-תרבותית של האוטודידקטיות, אבנר בן-זקן עקב אחר ההתגלגלות של הטקסט מימי הביניים ועד לנאורות והראה כיצד מושג האוטודידקטיות היה לכלי בידי אבן-טופייל במאבק נגד מיסטיקנים באנדלוסיה של המאה ה-12; כיצד במהלך וויכוחים על פדגוגיה חינוכית בפרובנס במאה ה-14 השתמש משה נרבוני בחיבור כדי להעלות את הטענה בעד לימוד עצמי; מדוע האוטודידקטיות הפכה למושג מרכזי במאבק של פיקו דלה מירנדולה כנגד האסטרולוגיה ברנסאנס של פירנצה במאה ה-15; ולבסוף, כיצד לימוד-עצמי היה למושג פילוסופי/פרקטי מרכזי שאיפשר את עליית המדע האקספרימנטליסטי באוקספורד של המאה ה-17.
קריאות וטענות הדוגלות באוטודידקטיות לא הדהדו רק בקרב חוג סגור של פילוסופים. מאבקים על יחסי-כוח בין אינדיבידואלים חדשניים לבין ממסדים מסורתיים היו לאדמה שממנה קריאות לאוטודידקטיות צמחו והשדות שבתוכם הן הוצגו לציבור הרחב. מאבקים אלה הסיטו את השליטה החברתית מהמוסדות לאינדיבידואלים עצמם, תוך שהם יוצרים את "האדם המודרני", כאדם מדעי, מבודד הנמצא בשליטה עצמית, ואשר משתמש בתבונתו על-מנת לצפות את ההשלכות של מעשיו. האוטודידקטיות אמנם דחתה מוסדות מסורתיים, אך לא קראה לכאוס, אנרכיזם או חופש מושלם. ללא כוונה תחילה, התהליך שבו אומץ המושג באירופה של תחילת העת החדשה הוביל למעשה להעתקת השליטה המוסדית הישנה לאינדיבידואל עצמו. במקום איבוד שליטה, אוטודידקטיות הדגישה את הצורך בשליטה עצמית, ובחשיבה רציונלית.
דיון פילוסופי בהשלכות האוטודידקטיקה

בעידן הנוכחי, בו רוב בני האדם אוריינים, ומידע רב נגיש בשפע ממקורות שונים, מסגרת למידה אוטודידקטית לא-פורמלית כרוכה לעיתים בלמידה לא מבוססת ולא מאורגנת, ומוטה לקריאה סלקטיבית, שטחית ואף פסאודו-מדעית. היא עלולה לפתוח צוהר לשרלטנות מצד פרטים שונים, ולכן בעייתית בהשוואה ללמידה פורמלית, במוסד לימודים מסודר. זוהי אחת הסיבות בשלה קמו אוניברסיטאות הפתוחות המאפשרות לאדם הרואה עצמו אוטודידקט ללמוד באופן עצמאי, ולהוכיח ידע שיזכה אותו בתעודה המעידה מצד גוף השכלה גבוהה מוכר, עדות אובייקטיבית, שאכן הפרט למד את אשר הוא טוען שלמד, והוא בעל בקיאות מספקת בתחום ידע זה.
בתחומי עיסוק רבים, החוק אוסר על אדם להסמיך את עצמו לעיסוק מסוים באופן אוטודידקטי עצמאי ולא פורמלי, ומחייב אותו להיסמך מקצועית במוסד אקדמי מוכר או בהסמכה המוכרת על ידי ממשרד ממשלתי תוך שהיא מעוגנת בחוק. אדם שאינו בעל הסמכה כזו, ועוסק במקצוע שהוסדר בחקיקה ללא הסמכה מתאימה, נחשב לשרלטן, כמו גם לעבריין.
גם בממסד הדתי התקיימו מחלוקות על סמיכתם לרבנות של אישים שהם עצמם או קהלם הגדירו אותם כ"רבנים" או בעלי תארים רבניים אחרים, וזאת מבלי שאושרו על ידו.[דרוש מקור]
ראו גם

יוּטָגוֹגְיָה – לימוד מכוון-עצמית עם הנחיה וסיוע חיצוניים
הערות שוליים

↑  Ben-Zaken, Avner., Reading Hayy Ibn-Yaqzan: a Cross-Cultural History of Autodidacticism., Johns Hopkins University Press, 2011, ISBN 978-0-8018-9972-0
↑  אוטודידקטיות, באתר openDemocracy
↑  Cathal J. Nolan,‏ The Greenwood Encyclopedia of International Relations: M-R, עמ' 1434
↑  מייקל פאראדיי, באתר euchems.org
↑  וולט ויטמן, באתר About.com(הקישור אינו פעיל, 2.04.2018)
↑  Walter Frisch, ‏Schoenberg and his world, עמ' 210
↑  Hermann Kurzke, ‏Thomas Mann, עמ' 25
↑  Ehrhard Behrends, ‏Five-minute mathematics, עמ' 118
↑  ביוגרפיה של הווארד פיליפס לאבקראפט
↑  Hsiao-yun Chu & Roberto G. Trujillo,‏ New views on R. Buckminster Fuller, עמ' 147
↑  צבי ינאי,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'צבי ינאי: קורות חיים, באתר ynet, 24 בפברואר 2004
↑  רשימת אוטודידקטים מפורסמים, באתר Serving History
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529407805171  BnF: cb13324470r (data)  LCCN: sh85119722
ז'אן לה רון ד'אלמבר

| --- | --- |

 לידה:  16 בנובמבר 1717 לוח שנה לא ידוע, גרגוריאני משוער פריז, ממלכת צרפת 
 פטירה:  29 באוקטובר 1783 לוח שנה לא ידוע, גרגוריאני משוער פריז, ממלכת צרפת 
 שם לידה:  Jean Baptiste Louis d’Aremberg 
 ענף מדעי:  מתמטיקה, מכניקה 
 מקום מגורים:  צרפת
 מקום קבורה:  הקטקומבות של פריז 
 מקום לימודים:  קולג' "ארבע האומות" (1735)  סורבון (1738) 
 מנחה לדוקטורט:  Léonor Caron 
 תלמידי דוקטורט:  פייר סימון לפלס 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 בן או בת זוג:  Jeanne Julie Éléonore de Lespinasse 
 תרומות עיקריות
 תרומות בתחומים שונים של פיזיקה ומתמטיקה. אחד מעורכי "האנציקלופדיה הגדולה"
 חתימה:   
 
ז'אן לה רון ד'אלמבר (בצרפתית: Jean le Rond d'Alembert‏; 16 בנובמבר 1717 – 29 באוקטובר 1783) היה מתמטיקאי, מהנדס, פיזיקאי ופילוסוף צרפתי. הוא היה אחד מהעורכים של "האנציקלופדיה הגדולה" (Encyclopédie), אנציקלופדיה צרפתית שנכתבה במאה ה-18 והייתה אחת מהאנציקלופדיות המודרניות הראשונות. פתרון ד'אלמבר למשוואת הגלים קרוי על שמו, כך גם מבחן המנה של ד'אלמבר להתכנסות טורים, אופרטור הד'אלמברטיאן, כוחות ד'אלמבר ועקרון ד'אלמבר.
ביוגרפיה

ד'אלמבר נולד בפריז כבן מחוץ לנישואין של הסופרת קלודין גרן דה טאנסן (Claudine Guérin de Tencin) וקצין התותחנים לואי-קאמי דטוש (Louis-Camus Destouches). דטוש לא היה בצרפת בעת לידתו של ד'אלמבר, וימים אחדים לאחר שנולד השאירה אותו אמו על מדרגות הכנסייה "סן-ז'אן-לה-רון דה פארי". לפי הנוהג, הוא נקרא על שם הקדוש של הכנסייה שבה נמצא. ד'אלמבר הושם בבית יתומים ואומץ על ידי אשתו של זגג. דטוש מימן בחשאי את לימודיו של ז'אן לה רון, אך לא רצה שאבהותו תוכר באופן רשמי.
ד'אלמבר למד בתחילה בבית ספר פרטי. במותו של דטוש ב-1726, הוא הותיר אחריו קרן שנתנה לד'אלמבר הכנסה של 1,200 ליברות לשנה. בהשפעתה של משפחת דטוש, החל ד'אלמבר ללמוד בגיל 12 בקולג' הז'נסניסטי "ארבע-אומות" (המוסד היה ידוע גם בשם "מאזארן"). שם למד פילוסופיה, משפטים ואמנות, וסיים את לימודיו עם תואר "בוגר" ב-1735. לימים, לעג ד'אלמבר לעקרונות הקרטזיאנים שלמד אצל הז'נסניסטים.
הז'נסניסטים כיוונו את ד'אלמבר לקריירה כנסייתית, וניסו למנוע ממנו לעסוק בשירה ובמתמטיקה. אך תאולוגיה הייתה "מזון לא מספק" עבור ד'אלמבר. הוא למד בבית ספר למשפטים למשך שנתיים, והוכר כעורך דין ב-1738.
ד'אלמבר התעניין גם ברפואה ובמתמטיקה. ביולי 1739 תרם את תרומתו הראשונה למתמטיקה, כשבמכתב לאקדמיה הצרפתית למדעים הצביע על טעויות שגילה בספר מתמטיקה מאת שארל רנה ריינו. באותה עת נחשב הספר לחיבור תקני, וד'אלמבר עצמו השתמש בו על מנת ללמוד מתמטיקה בסיסית.
ב-1740 פרסם את חיבורו המדעי השני בתחום של מכניקת הזורמים, Mémoire sur la réfraction des corps solides ("על שבירה של גופים מוצקים בנוזל"). בחיבור זה הסביר ד'אלמבר את ההשתברות באופן תאורטי. הוא כתב גם על מה שמוכר כיום כ"פרדוקס ד'אלמבר": שהכוח המופעל על גוף ששקוע בנוזל צמיג שווה לאפס בכל הגוף.
בצד תרומותיו החשובות למתמטיקה ולמדע, התפרסם ד'אלמבר גם בשל טענתו המוטעית כי ההסתברות שמטבע יפול על צדו האחד גדלה ככל שנפל יותר פעמים על הצד השני. בהימורים, האסטרטגיה של הפחתת ההימור ככל שאתה מנצח יותר והגברת ההימור ככל שאתה מפסיד, הקרויה בדרך כלל "כשל המהמר", ידועה גם בשם "שיטת ד'אלמבר".
ד'אלמבר מת בפריז ממחלה בגיל 66. כאתאיסט מושבע, נקבר ללא טקס דתי בקבר אחים לא מסומן.
בצרפת, המשפט היסודי של האלגברה ידוע כ"משפט ד'אלמבר-גאוס".
האנציקלופדיה

ב-1745 הופקד ד'אלמבר על תרגום לצרפתית של העבודה האנגלית "סייקלופדיה" (Cyclopaedia). מתרגום פשוט, התפתחה היצירה לכלל מיזם מקורי חסר תקדים בהיקפו - "ל'אנסיקלופדי" (l'Encyclopédie) - "האנציקלופדיה הגדולה". יחד עם דני דידרו ערך ד'אלמבר את הראשונה באנציקלופדיות תבל, שנכתבה במאה ה-18 בצרפת וביקשה לבטא את רוח עידן האורות (או "הנאורות").
באחד הכרכים ד'אלמבר מתאר את ההיסטוריה של המחשבה האנושית.
ד'אלמבר נותר בתפקידו כעורך האנציקלופדיה הגדולה עד התפטרותו הפתאומית (תאריך מדויק אינו ידוע). הוא החליט להתפטר בעקבות המהומה שקמה על הערך "ז'אנבה" שכתב.
ראו גם

עקרון ד'אלמבר
לקריאה נוספת

הפילוסופית מאת: פטר פרנגה, תרגום מגרמנית: יוסיפיה סימון, הוצאת ידיעות אחרונות, 2009
הערות שוליים

↑  Kors, Alan Charles, ed., Encyclopedia of the Enlightenment (Oxford, Oxford University Press, 4vols., 2003)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257513805171  PLWABN: 9810663673805606  BIBSYS: 90145098  BNC: 000078033  BNE: XX1152802  BnF: cb118883708 (data)  CANTIC: a10487335  CiNii: DA01892113  GND: 11850178X  HDS: 032402  ICCU: CFIV081930  ISNI: 0000 0001 2130 8926  KulturNav: bb0528b1-7bf6-4522-8923-37adad40700f  LCCN: n50059010  LNB: 000245432  MGP: 108266  NDL: 00431196  NKC: jn19981000545  NLA: 35002898  NLG: 205557  NSK: 000079186  NTA: 068929005  RERO: 02-A000005546  RSL: 000079677  SELIBR: 205308  SNAC: w66q27dz  SUDOC: 02668120X  Trove: 785548  ULAN: 500220299  VcBA: 495/4884  VIAF: 46756283   WorldCat (עם VIAF): 46756283 
דיוקן של ד'אלמבר מאת הציירת הצרפתייה קתרין לוסייר (אנ')
יואב קרן

| --- | --- |

יואב קרן, 2021
 לידה:  6 ביולי 1972 (בן 52) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 שפות היצירה:  עברית
 יצירות בולטות:  "נערת השער"
 תקופת הפעילות:  מ-2000
 
יואב קרן (נולד ב-6 ביולי 1972) הוא עיתונאי, עורך, משורר וסופר ישראלי.
ביוגרפיה

קרן נולד בחיפה ב-6 ביולי 1972 לאורי, מנהל חברות ולחווה, גננת. הוא למד בבית הספר הריאלי ובפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה. התגייס לצה"ל בשנת 1990, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר ולקח חלק בפעילות המבצעית בדרום לבנון. בהמשך עבר קורס קצינים ושירת כקצין בתפקידי מטה והדרכה. בשיורת המילואים הגיע לדרגת רס"ן. לקרן תואר ראשון במדעי הרוח מאוניברסיטת בר-אילן.
קרן נשוי לטלי ואב לשתי בנות. הוא מתגורר בחולון עם משפחתו.