stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סויזאי, קיסר יפן

סוּיְזָאי או סוּיְסַאי (ביפנית: 綏靖天皇 - "סויזאי טאנו" - "סויזאי קיסר יפן") היה קיסר יפן השני, לפי המסורת היפנית. קיסר זה נחשב לאחד הקיסרים האגדתיים של יפן, מאחר שאין עדויות היסטוריות לשלטונות. על פי המסורות היפניות, הקיסר שלט משנת 549 לפנה"ס.
ההיסטוריונים המודרניים מטילים ספק בקיומם ובשלטונם של תשעת הקיסרים הראשונים של יפן. ההיסטוריונים סבורים שגם שמו של סויזאי ניתן לו על ידי כותבי היסטוריה מאוחרים (בתקופות קדומות), על פי הסברה שמות אלה ניתנו בתקופת הקיסר קאמו (782 - 805 לספירה), בעת שנכתבו הכרוניקות של קיסרי יפן.
בקוג'יקי מצוינים רק שמו של הקיסר וייחוסו המשפחתי, וכן ישנו תיאור של נסיבות עלייתו לשלטון. בניהון שוקי מצוינים גם מעשיו של הקיסר, אולם אלה מעשים אגדתיים, שאינם מבוססים על תיעוד היסטורי נוסף, וישנה סברה כי תיאורים אלה הועתקו מאגדות סיניות.
על פי המשורר היפני ג'י-ין, סויזאי היה אחד מבניו של ג'ימו, אשר שלט מארמון טאקאוקה-נו-מייה, בקצוראגי (כיום פרובינציית יאמטו).
על פי הקוג'יקי, סויזאי היה בנו הצעיר של אשתו הראשית של ג'ימו, איסוקיוריהימי. קאמויאווימימי, בנם הבכור של ג'ימו ואיסוקיוריהימי היה יורש העצר ועתיד היה למלוך לאחר אביו; אולם לאחר מותו של ג'ימו, טאגישימימי, בנם של ג'ימו ואהירצושימה, רעיה נחותה יותר של ג'ימו, ניסה לתפוס את השלטון. סויזאי שכנע את קאמויאווימימי לרצוח את טאישימימי, אולם זה נכשל, וסויזאי נאלץ להרוג את אחיו החורג בעצמו. לאחר זאת קאמויאווימימי ויתר על השלטון והכריז שאחיו הצעיר סויזאי, בהיותו אמיץ יותר, צריך להיות הקיסר.
ישנה סברה לפיה סיפור אגדי זה מנסה להסביר את שינוי המנהג הקדום לפיו הבן הצעיר ביותר הוא היורש, למנהג מאוחר יותר לפיו הבן הבכור הוא היורש. האגדה מנסה להסביר מדוע דווקא הבן הצעיר ירש את אביו.
על פי המסורות סויזאי מלך 45 שנים.
באתר הקבורה המלכותי של קיסרי יפן מצוי קברו של סויזאי.
סמל איי פארו

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  איי פארו
 תאריך אימוץ:  1948
 התקנים
 מגן:  דקה כחול, אייל בצבעיו הטבעיים
סמל איי פארו באמצע המאה ה-20
סמל איי פארו הופיע לראשונה על כיסא המצוי בצִ'ירְצ'וּבֶּבוּר במאה ה-15. בסמל מתואר אָיִל. מאוחר יותר השתמשו בסמל זה בחותם ה"לגרטומן" (løgrættumenn)- חברי בתי המשפט הפארואזי העתיק - ה"לוגטינג".
השימוש בסמל הופסק עם ביטולו של הלוגטינג בשנת 1816. והסמל לא שב לשימוש לאחר הקמתו מחדש בשנת 1852, ואף לא לאחר קבלת העצמאות של האיים עם תום מלחמת העולם השנייה.
לאחר קבלת האוטונומיה של האיים בשנת 1948, חודש השימוש בסמל האיים.
ב-1 באפריל 2004 הודיע ראש ממשלת האיים כי סמל האיים ישונה לסמל חדש, המבוסס על הסמל המסורתי של האיים כפי שהופיע על הכיסאות מצ'ירצ'ובבור. הצבעים הושפעו מדגל מרקיו להם נוסף צבע הזהב.
הסמל החדש מתאר איל המוכן להתגונן, על רקע מגן כחול.
סופיקו צ'יאורלי

| --- | --- |

סופיקו צ'יאורלי ב"בלדה חבסורית". 1965
 לידה:  21 במאי 1937 טביליסי, ברה"מ 
 פטירה:  2 במרץ 2008 (בגיל 70) טביליסי, גאורגיה 
 מקום קבורה:  פנתאון דידובה 
 שם לידה:  სოფიკო ჭიაურელი 
 מדינה:  ברית המועצות, גאורגיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1956 
 מקום לימודים:  המכון לקולנוע על שם גרסימוב 
 בן זוג:  קוטה מחרדזה
 פרסים והוקרה:  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית (1979)  עיטור אות הכבוד (1964)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציליסטית של גאורגיה (1976)  פרס ברית המועצות (1980)  Honored Artist of Georgian SSR (1964)  מסדר הכבוד הגאורגי 
 פרופיל ב-IMDb
 
סוֹפּיקוֹ צ'יַאוּרֵלי (בגאורגית: სოფიკო ჭიაურელი;‏ 21 במאי 1937 – 2 במרץ 2008) הייתה שחקנית גאורגית.
ביוגרפיה

סופיקו צ'יאורלי נולדה בשנת 1937 בטביליסי, בירת גאורגיה; היא הייתה בתם של במאי הקולנוע מיכאיל צ'יאורלי והשחקנית וריקו אנג'פרידזה. בשנת 1960 צ'יאורלי סיימה את לימודיה במכון הכלל-סובייטי הממלכתי לאמנות הקולנוע שבמוסקבה; היא למדה לשחק מהשחקן, הבמאי ומורה המשחק בוריס ביביקוב. עם סיום לימודיה, סופיקו צ'יאורלי חזרה לטביליסי.
בשנים 1964-1960 סופיקו צ'יאורלי הייתה שחקנית בתיאטרון מרג'נישווילי. בשנת 1964 צ'יאורלי עברה לתיאטרון רוסתוולי; בשנת 1968 היא חזרה לתיאטרון מרג'נישווילי ונשארה בה כשחקנית עד מותה בשנת 2008. בשנים 2008-1997 צ'יאורלי שיחקה גם בתיאטרון להצגות יחיד ע"ש וריקו אנג'פרידזה, שנוסד בשנת 1997 על ידי בעלה השני, השחקן קוטה מחרדזה.
סופיקו צ'יאורלי הייתה נשואה פעמיים. בעלה הראשון היה במאי הקולנוע גיורגי שנגלאיה; מנישואים אלה, שהסתיימו בגירושים, נולדו שני ילדים. בעלה השני היה השחקן ושדר הספורט קוטה מחרדזה, שמת בשנת 2002.
בשנת 1965 סופיקו צ'יאורלי הוכתרה לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של לוקרנו. צ'יאורלי זכתה בשלושה פרסי משחק שונים בפסטיבלי הקולנוע הכלל-סובייטי (בשנים 1966, 1972 ו-1974), בתואר אמן העם של גאורגיה הסובייטית (1976), בתואר האמנית העממית של ארמניה הסובייטית (1979) ובפרס ברית המועצות (1980).
בשנים 1979-1974 סופיקו צ'יאורלי הייתה חברת המועצה העליונה (הפרלמנט) של ברית המועצות (במושב התשיעי של המוסד).
סופיקו צ'יאורלי מתה בשנת 2008 בטביליסי ונקברה בפנתאון דידובה שבעיר לצד בעלה השני, קוטה מחרדזה.
תפקידים על בימת תיאטרון מרג'נישווילי

חַטיַה במחזה "אני יכולה לראות את השמש" על-פי הרומן מאת נודר דומבדזה (במאי: גיגה לורתכיפאנידזה)
הנערה במחזה "הנערה עם הסרט" מאת ניקולס פריאליס (במאי: אנזור כותתלדזה)
קיצי במחזה "ימים רוגשים" מאת א' אר'לדזה (במאית: וריקו אנג'פרידזה)
יוליה במחזה "רומיאו ויוליה" מאת ויליאם שייקספיר (במאי: וחטנג טבליאשווילי)
ז'אן ד'ארק במחזה "ז'אן ד'ארק" מאת ז'אן אנוי (במאי: לוואן מירצחולווה)
יאנוֹ במחזה "בֵּריקוֹני" מאת מראב אליוזישווילי (במאי: לוואן מירצחולווה)
אנטיגונה במחזה "אנטיגונה" מאת סופוקלס (במאי: דימיטרי אלכסידזה)
אגפיה טיחונובנה במחזה "שידוכין" מאת ניקולאי גוגול (במאי: דימיטרי אלכסידזה)
יהודית במחזה "אוריאל אקוסטה" מאת קארל גוצקוב (במאית: וריקו אנג'פרידזה)
נגינה במחזה "כישרונות ומעריצים" מאת אלכסנדר אוסטרובסקי (במאי: דימיטרי אלכסידזה)
רודה במחזה "אולי הילדים דומים לציפורים" מאת וינא דלמאר (במאית: וריקו אנג'פרידזה)
מריקה מונדוקובה במחזה "עד קריאת התרנגול" מאת איוואן בוקובצ'אן (במאי: נוגזר גצ'ווה)
בטי במחזה "חיננית" מאת פול זינדל (במאית: סופיקו צ'יאורלי)
אנה קארנינה במחזה "אנה קארנינה" על-פי הרומן מאת לב טולסטוי (במאית: מדאה קוצ'וחידזה)
מקסין במחזה "ליל האיגואנה" מאת טנסי ויליאמס (במאית: מדאה קוצ'וחידזה)
מַתיקוֹ במחזה "המציאון" מאת ר' קלדיאשווילי (במאית: מדאה קוצ'וחידזה)
רג'ינה אנגסטרנד במחזה "רוחות" מאת הנריק איבסן (במאי: תמור צ'חיידזה)
ליידי מילפורד במחזה "אהבה ומזימה" מאת פרידריך שילר (במאי: תמור צ'חיידזה)
דַרֵג'אן במחזה "האם הוא אדם?" על-פי הנובלה מאת איליה צ'בצ'בדזה (במאי: תמור צ'חיידזה)
אמליה במחזה "המיליונרית מנאפולי" מאת אדוארדו דה פיליפו (במאי: גוגי תודדזה)
סֵרַה במחזה "זהירות! כלב נושך" מאת קיטה בואצ'ידזה (במאי: גוגי תודדזה)
אסתר במחזה "אוריאל אקוסטה" מאת קארל גוצקוב (במאית: סופיקו צ'יאורלי)
יאדוֹנַה במחזה "התיאטרון של יאדונה" מאת ר' קלדיאשווילי (במאי: גוגי תודדזה)
דַרֵג'אן במחזה "המלכה האחרונה של גאורגיה" מאת ג'בה יוסליאני (במאית: מדאה קוצ'וחידזה)
קלייר זאחנסיאן במחזה "ביקור המיליארדרית" מאת פרידריך דירנמאט (במאי: מיכאיל תומנישווילי)
תפקידים על בימת תיאטרון רוסתוולי

הרמיה במחזה "חלום ליל קיץ" מאת ויליאם שייקספיר (במאי: מיכאיל תומנישווילי)
אנאיס במחזה "כובע הקש" מאת א' לביש (במאי: רוברט סטורואה)
שן טה/שואי טה במחזה "הנפש הטובה מסצ'ואן" מאת ברטולט ברכט (במאי: רוברט סטורואה)
ילנה ניקולאייבנה במחזה "הבורגנים" מאת מקסים גורקי (במאי: גאורגי טובסטונוגוב)
אנטיגונה במחזה "אנטיגונה" מאת סופוקלס על-פי גרסתו של ז'אן אנוי (במאי: מיכאיל תומנישווילי)
תפקידים על בימת התיאטרון להצגות יחיד ע"ש וריקו אנג'פרידזה

רג'ינה במחזה "המלכה האם" מאת מנליו סנטנלי (במאי: ת' קושקדזה)
אֵקַה במחזה "שוכנת הבדידות" מאת ר' קלדיאשווילי (במאית: ננה מצ'דלידזה)
ליצנית במחזה "לידתם של כוכבי לכת" מאת אינגה גרוצ'ווה ופטרה חוטיאנובסקי
תפקידים בולטים בקולנוע ובטלוויזיה

ציצינוֹ בסרט "החצר שלנו" (יצא להקרנה כלל-ארצית סובייטית בשנת 1957, במאי: רוואז צ'חיידזה)
לַלי בסרט "סיפורה של עלמה אחת" (1961, במאי: מיכאיל צ'יאורלי)
תמר בסרט "על גדות האנגורי" (1961, במאי: דווית רונדלי)
זוסיה בסרט "הגנרל והחינניוֹת" (1964, במאי: מיכאיל צ'יארולי)
טסיה בסרט "מה שראית, חלף לבלי שוב" (1966, במאי: מיכאיל צ'יאורלי)
מזֵכַּלַה בסרט "בלדה חֵבסוּרית" (1965, במאי: שותא מנגדזה)
אֵלֵנֵה בסרט "מישהי מאחרת לאוטובוס" (1967, במאית: ננה מצ'דלידזה)
סוֹפּיקוֹ בסרט "דמדומים" (1968, במאית: לנה ר'ור'וברידזה)
המשורר סאיאת נוֹבַה בנעוריו/אהובתו של המשורר/המוזה של המשורר/פנטומימאית/נזירה/מלאכית (שישה תפקידים) בסרט הארמני "צבע הרימון" (1968, במאי: סרגיי פרג'נוב)
סוֹפּיקוֹ בסרט הגאורגי-רוסי "אל דאגה!" (1969, במאי: גיורגי דנליה)
סידוֹניַה בסרט "החיים כהרף עין" (1972, במאים: שותא מנגדזה ונודר מנגדזה)
וַרדוֹ בסרט "המנגינות של שכונת וֵרַה" (1973, במאי: גיורגי שנגלאיה)
תַמרוֹ בסרט "מהומה בעיר השמחות" (1975, במאית: לנה ר'ור'וברדיזה)
פּוּפַּלַה בסרט "עץ המשאלות" (1976, במאי: תנגיז אבולדזה)
אַרֵוויק בסרט הטלוויזיה הארמני "ארוויק" (1978, במאים: ארנולד אגבבוב וארקדי היירפטיאן)
סוֹפּיקוֹ בסרט "מספר ראיונות בשאלות אישיות" (1978, במאית: לנה ר'ור'וברידזה)
נַנוֹ בסדרת הטלוויזיה הגאורגית "דַתא תוּתַשחיַה" על-פי הרומן מאת צ'בואה אמירג'יבי (1978, במאים: גיגה לורתכיפאנידזה וגיזו גבסקיריה)
האם בסרט "אשוּר'-קַריבּי" (1988, במאים: דודו אבשידזה וסרגיי פרג'נוב)
סכר הרואיפה

| --- | --- |

שיטפון בסכר הרואיפה
 מיקום:  צפון חצי האי סיני, מצרים
 סוג:  סכר 
 סוכר את:  נחל אל עריש
 אורך:  130 מטרים
 רוחב בבסיס:  8 מטרים
 גובה:  12 מטרים
 נפח אגם:  0.03 קמ"ק
 קואורדינטות:  30°49′40″N 34°08′23″E﻿ / ﻿30.827777777778°N 34.139722222222°E﻿ / 30.827777777778; 34.139722222222
  (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףסכר הרואיפה(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףסכר הרואיפה
 
סכר הרואיפה (בערבית: سد الروافعة, בתעתיק לעברית: סד אל-רוַאפֿעה) הוא סכר על נחל אל עריש, כשלושה ק"מ דרומית־מזרחית לצומת אבו עגילה וכעשרה ק"מ מערבית לצומת אום כתף, בגובה 120 מ' מעל פני הים.
היסטוריה

הסכר נבנה כחלק ממפעלי המים בסיני, כדי לאגור מים לפיתוח חקלאות וליישובם של בדואים נודדים. ראשיתו ביוזמתו של קלוד ג'רוויס, מושל סיני בשנים 1923–1936.
כמו כן נועד הסכר לצמצם את נזקי השיטפונות באל עריש.
בסמוך לסכר בנה ג'רוויס בית קטן לעצמו.
לאחר גשמים ושיטפונות יוצר הסכר אגם עונתי.
אחרי סיום שירותו של ג'רוויס בסיני נעזב הסכר וכוסה בחלקו בסחף.
הסכר עמד במוקד קרבות בין הפלמ"ח ובהמשך בין צה"ל, לבין הצבא המצרי, במבצע חורב במלחמת העצמאות, במהלך מבצע סיני וכן במלחמת ששת הימים.
בתקופה שבין מלחמת ששת הימים ועד פינוי סיני במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, שימש האגם העונתי את צה"ל לאימוני צליחה.
הערות שוליים

1 2 3  זאב וילנאי, הערך "רַוּפָעָה"' ,סיני - עבר והווה, הוצאת אחיעבר, ירושלים, 1969, עמוד 279
↑  זאב וילנאי, הערך "רָוַפְעָה", אנציקלופדיה אריאל, עם עובד, תל אביב 1980, עמודה 7404
↑  ElSayed Hermas and Mohammed El Bastawesy, FLASH FLOOD FROM THE SPACE: A CASE STUDY FROM WADI EL-ARISH CATCHMENT, SINAI PENINSULA, EGYPT, In: Horizons in Earth Science Research. Volume 5 ISBN 978-1-61209-923-1 Editor: Benjamin Veress and Jozsi Szigethy, pp. © 2011 Nova Science Publishers, Inc.
↑   תרגיל עוז 1972, סרט בערוץ YouTube של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון כולל צליחת מכשול מים רחב (סכר הרואיפה שדימה את תעלת סואץ מדקה 13:23)
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של מצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סכר הרואיפה בשנת 1948 ומעליו גשר אבו עגילה
סטפה סטפנוביץ'

| --- | --- |

הוויווד סטפה סטפנוביץ'
 לידה:  11 במרץ 1856 קומודראז', בלגרד, נסיכות סרביה, האימפריה העות'מאניתהאימפריה העות'מאנית
 פטירה:  29 באפריל 1929 (בגיל 73) צ'אצ'אק, ממלכת יוגוסלביה ממלכת יוגוסלביה
 מדינה:  ממלכת סרביה, ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, נסיכות סרביה, ממלכת יוגוסלביה 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של בלגרד  הגימנסיה הראשונה של בלגרד 
 השתייכות:   צבא סרביה
 תקופת הפעילות:  1874–1919 (כ־45 שנים)
 דרגה:  מרשל
 תפקידים בשירות
 מפקד הארמייה השנייה במערכה על סרביה ובחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה
 פעולות ומבצעים
 המלחמה הסרבית–עות'מאנית (1876–1878)  מלחמת הבלקן השנייה  מלחמת הבלקן הראשונה  מלחמת בולגריה-סרביה  מלחמת העולם הראשונה 
 עיטורים
 תואר וויווד.  אות מסדר כוכב בית קראג'ורג'ביץ'.  אות מסדר צלב טאקובו.  אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
 הנצחה
 העיר סטפה בחבל וויבודינה.
 
סְטֶפָּה סְטֶפָּנוֹבִיץ' (בסרבית קירילית: Степа Степановић; ‏11 במרץ 1856, קומודראז', נסיכות סרביה, האימפריה העות'מאנית – 29 באפריל 1929, צ'אצ'אק ממלכת יוגוסלביה), היה מרשל סרבי, מפקד הארמייה הסרבית השנייה במערכה על סרביה ובחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ואחד מהמפקדים הבולטים שהובילו להכרעת החזית לטובת מדינות ההסכמה.
תחילת הקריירה

ב-1874 הצטרף סטפנוביץ' כצוער לבית הספר לארטילריה. הוא הצטיין במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ולאחריה עוטר על ידי מפקד הצבא הסרבי הגנרל קוסטה פרוטיץ' באות מסדר צלב טאקובו. סטפנוביץ' לחם גם במלחמת בולגריה–סרביה (1885) כמפקד חטיבה. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה פיקד על הכוחות הסרבים במצור הממושך על העיר אדירנה, שהוביל לכיבושה בידי כוחות הליגה הבלקנית. במלחמת הבלקן השנייה הוצבו כוחותיו בגזרת הערים ניש ופירוט.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התמנה סטפנוביץ' למפקד הארמייה השנייה וב-16 באוגוסט 1914 השתתף בקרב צר בו הוכה הצבא האוסטרו-הונגרי. ב-1915 עם הצטרפות הבולגרים והגרמנים למערכה לא הצליחו הסרבים המותשים לעמוד מול היקף ועוצמת הכוחות שעמדו מולם והצבא הסרבי נסוג באופן מסודר יחסית דרך אלבניה לאי קורפו ומשם הועבר לגזרת סלוניקי להתארגנות מחודשת. בזירה שכונתה בהמשך החזית המקדונית, אורגנו מחדש חיילי הארמייה ה-2 וסטפנוביץ מונה למפקדה.
ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה במתקפה לאורך עמק הוארדאר על כוחות מעצמות המרכז בפיקודו של פרידריך פון שולץ. המתקפה החלה בהפגזה ארטילרית כבדה מ-580 תותחים מגזרת ביטולה ועד נהר הוארדאר. הגנרל פון שולץ סבר שהמתקפה תתנהל באזור ביטולה וריכז את מרבית כוחותיו שם. הארמייה הסרבית ה-2 בגיבוי 2 אוגדות צרפתיות שהיו תחת פיקודו של סטפנוביץ', תקפו חזיתית את "קבוצת שולץ" שהורכבה מהארמייה ה-11 הגרמנית בפיקודו של קונו פון שטויבן והארמייה הראשונה של צבא בולגריה בפיקודו של סטפן נרזוב. כפועל יוצא מהנחת העבודה השגויה הופתעו כוחות "קבוצת שולץ" והחלו בנסיגה רחבה לאורך כל החזית המקדונית במטרה לייצב קו חדש, אך הכוחות הבולגרים קרסו, עניין שהוביל לקריסת החזית כולה ולבסוף לכניעת ממלכת בולגריה.
ב-1919 מונה למפקד צבא ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים ובשלהי אותה שנה, פרש משירות פעיל. סטפנוביץ' הלך לעולמו ב-1929 והוא בן 73 שנים.
ראו גם

החזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה
הערות שוליים

↑  המרשל סטפה סטפנוביץ', באתר firstworldwar.com (באנגלית).
↑  פרסיליה, רוברטס מארי, "מלחמת העולם הראשונה-מתקפת הוארדאר" באתר הגוגל ספרים (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810703015905606  BnF: cb133382664 (data)  GND: 119414937  ISNI: 0000 0000 8050 281X  LCCN: n85140298  SUDOC: 198486421  VIAF: 59893667   WorldCat (עם VIAF): 59893667
סלאמה אליאס

| --- | --- |

 לידה:  27 בפברואר 1911 קהיר, ח'דיוות מצרים 
 פטירה:  19 באוקטובר 1994 (בגיל 83) קהיר, מצרים 
 מדינה:  מצרים מצרים
 תקופת הפעילות:  1952–1992 (כ־40 שנה)
 מספר צאצאים:  4 
 פרופיל ב-IMDb
 
סלאמה אליאס (בערבית: سلامة إلياس; 27 בפברואר 1911, קהיר - 19 באוקטובר 1994, קהיר היה שחקן יהודי-מצרי וזכור במצרים כאחד היהודים הבודדים שסירבו לעזוב את מצרים ולעלות לישראל אחרי מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952, כאשר הצהיר יותר מפעם אחת כי הוא ימות ויקבר במצרים, מה שאכן קרה בפועל.
קורות חייו

נולד ב-1911 בקהיר למשפחה יהודית. למד במכון למשחק ולאחר מכן עבד בכמה קבוצות תיאטרון, ביניהן נגיב אל-ריחאני ופאטימה רושדי. את הקריירה האומנותית שלו החל בשנות החמישים כאשר השתתף בסרט "גביע הייסורים" (ער'), שהוקרן ב-1952. לאחר מכן השתתף בסרט "המזל שלך השבוע" בשנת 1953, ולמרות שהשתתף ביותר מיצירה אחת במהלך תקופה זו הוא התפרסם בעיקר במהלך שנות השישים והשבעים כאשר שיחק בתפקידים שונים עם הכוכבים הגדולים של אותה תקופה ובראשם השחקן פואד אל-מוהנדס.
נישא מחוץ לקהילה היהודית ונולדו לו 4 ילדים. נפטר במצרים מולדתו ב-1994 והותיר אחריו 150 יצירות בקולנוע, תיאטרון וטלוויזיה.
הערות שוליים

↑  Salama Elias(1911 - 1994), באתר elcinema.com
1 2  اليهودي الذي رفض الخروج من مصر.. من هو سلامة إلياس؟
1 2  أسرار لا تعرفها في حياة الفنان سلامة إلياس .. اليهودي الذي رفض الخروج من مصر ؟, news-alarab.net
↑  نجل سلامة إلياس: أبي رفض الهجرة لإسرائيل وعبد الناصر لم يضطهد اليهود, مصراوي.كوم (בערבית)
↑  من هو الفنان اليهودى الذى رفض الخروج من مصر ؟, الحكاية, ‏2023-01-10 (באנגלית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סלאמה אליאס".
סיטרואן סוג B15

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  סיטרואן
 שנות ייצור:  1926–1928
 הרכבה:  צרפת צרפת
 חברת אם:  Citroën
 סיווג:  משאית קלה
 רוחב:  1,410 מ"מ
 משקל:  1,100 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,870 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 1,539 סמ"ק, המפיק 22 כ"ס, 1,628 סמ"ק
 מהירות מרבית:  80 קמ"ש
 צריכת דלק:  8.5 ליטר ל-100 ק"מ
 
סיטרואן סוג B15 היא משאית קלה, אשר יוצרה על ידי חברת סיטרואן הצרפתית בין השנים 1926–1928.
יוצרו 12,566 יחידות. הדגם נגזר מדגם Citroën Type B14.
הבלמים היו מסוג תוף.
גרסאות

משאית פתוחה
משאית סגורה
תמונות

סיטרואן סוג B15, שנת 1927
ראו גם

סיטרואן
סיטרואן סוג B2
סיטרואן B14
סיטרואן סוג 23
סיטרואן סוג 29
סיטרואן C15
לקריאה נוספת

סיטרואן  סוג B15 (לקוח מ- citroenet)
סכר דייוויס

| --- | --- |

 מיקום:  עמק נהר הקולורדו התחתון בין מחוז מוהאבי באריזונה, למחוז קלארק בנבדה בארצות הברית
 סוג:  סוללת עפר ומברץ מבטון
 סוכר את:  נהר הקולורדו
 יוצר את:  אגם מוהאבי
 אורך:  490 מטרים
 רוחב בראש:  15 מטרים
 גובה:  60 מטרים
 נפח סכר:  2,784,509 מ"ק
 ייצור חשמל:  255 מגה-ואט
 תקופת הבנייה:  ?–1951
 שטח אגם:  107 קמ"ר
 נפח אגם:  0.24 קמ"ק
 קואורדינטות:  35°11′56″N 114°34′10″W﻿ / ﻿35.19876°N 114.56949°W﻿ / 35.19876; -114.56949
  (למפת מערב ארצות הברית מוגדלת) קולורדו יוטה נבדה ניו מקסיקו אריזונה קליפורניה ויומינג איידהו מונטנה אורגון וושינגטון קנדה מקסיקו האוקיינוס השקט סכר דייוויס(למפת מערב ארצות הברית רגילה) קולורדו יוטה נבדה ניו מקסיקו אריזונה קליפורניה ויומינג איידהו מונטנה אורגון וושינגטון קנדה מקסיקו האוקיינוס השקט סכר דייוויס(למפת אריזונה רגילה) פיניקס טוסון מסה סקוטסדייל סופרייז יומה פלגסטף גרנד קניון ק ל י פ ו ר נ י ה  נבדה יוטה קו. נ י ו מ ק ס י ק ו  מקסיקוסכר דייוויס(למפת אריזונה מוגדלת) פיניקס טוסון מסה סקוטסדייל סופרייז יומה פלגסטף גרנד קניון ק ל י פ ו ר נ י ה  נבדה יוטה קו. נ י ו מ ק ס י ק ו  מקסיקוסכר דייוויס
סכר דייוויס (באנגלית: Davis Dam) הוא סכר עפר על נהר הקולורדו, בגבול בין מחוז מוהאבי באריזונה, למחוז קלארק בנבדה בארצות הברית, כ-110 קילומטרים במורד הזרם מסכר הובר. הסכר נבנה ומופעל על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית והושלם ב-1951. הסכר נועד לווסת את מי הקולורדו ולייצר חשמל. המים נאגרים באגם מוהאבי, מאגר מים מאחורי הסכר. שמו המקורי של הסכר היה "סכר בולסהד" (Bullshead Dam) על שם "סלע ראש השור" ("Bull's Head Rock"), אי סלעי בנהר הקולורדו. השם שונה לסכר דייוויס לכבודו של ארתור פאוול דייוויס (Arthur Powell Davis‏; 1933-1861) שהיה המנהל של לשכת הטיוב בשנים 1923-1914.
תיאור

סכר דייוויס הוא סכר עפר מחולק על ידי ליבה מוטית של חומרים אטומים יחסית (zoned earth-fill dam) ומברצי גלישה מבטון. אורכו 490 מטרים וגובהו 60 מטרים. סכר העפר מתחיל בצד של נבדה, אבל לא מתמשך לצד אריזונה במזרח. במקום זאת יש מפרץ שנוצר על ידי עפר ובטון, הכולל את המברצים. תחנת כוח הידרואלקטרית שוכנת בצמוד למפרץ. מטרת הסכר לווסת מחדש את המים הזורמים מסכר הובר במעלה הזרם, ולאפשר בכך את חלוקת מי הקולורדו למקסיקו על פי הסכם נהר הקולורדו כפי שהושלם ב-1944.
הערים בולהד סיטי באריזונה ולאפלין בנבדה, שוכנים במרחק קצר מהסכר במורד הנהר. בולהד סיטי הוקמה במקור כמחנה עבודה לפועלים שבנו את הסכר.
כביש עובר על קודקוד סכר העפר וגשר עובר מעל למפרץ הקטן של המברץ. בעבר היה זה כביש מדינתי 68 של אריזונה לנבדה. באפריל 2004 נסגר הכביש לתעבורת כלי רכב, אך עדיין מותר לעבור את הסכר רגלית או באופניים. הכביש הישן הוא מאז הרחבה של מערכת שבילי המורשת. מחסומים הוצבו בשני הצדדים של סכר העפר. כוחות הביטחון מסיירים בתדירות גבוהה במתקן ומקפידים לאכוף את תקנות החניה.
תחנת הכוח של סכר דייוויס היא תחנת כוח הידרואלקטרית השוכנת בצד של אריזונה, ליד המפרץ. התחנה מייצרת בין 1,000 ל-2,000 מגה-ואט שעה בשנה. כושר היצור של חמש הטורבינות של התחנה, שראשן בולט מחוץ לתחנה, הוא 255 מגה-ואט. גובה העומד ההידראולי הוא 41 מטרים.
הערות שוליים

↑  Davis Dam
↑  Parker-Davis Project
↑  Davis Powerplant
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532700005171  LCCN: sh2006006549  NARA: 10039829 
מבט מהאוויר על סכר דייוויס ואגם מוהאבי
סכר גרנד קולי

| --- | --- |

 מיקום:  וושינגטון, ארצות הברית
 סוג:  סכר כבידה
 סוכר את:  נהר קולומביה
 יוצר את:  אגם רוזוולט
 אורך:  1,592 מטרים
 רוחב בבסיס:  152 מטרים
 רוחב בראש:  9 מטרים
 גובה:  168 מטרים
 נפח סכר:  9,155,942 מ"ק
 ייצור חשמל:  4 תחנות כוח, 33 גנרטורים 6,809 מגה-ואט
 תקופת הבנייה:  1933–1941 (כ־8 שנים)
 שטח אגם:  340 קמ"ר
 נפח אגם:  11.582 קמ"ק
 ציון מיוחד:  מבנה הבטון הגדול ביותר בארצות הברית
 קואורדינטות:  47°57.4′N 118°59′W﻿ / ﻿47.9567°N 118.983°W﻿ / 47.9567; -118.983
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה סכר גרנד קולי(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה סכר גרנד קולי(למפת וושינגטון רגילה) אולימפיה סיאטל ספוקיין טקומה ונקובר אוורט יאקימה בלינגהאם קנוויק ונאטצ'י קנדה א י י ד ה ו  אורגון האוק. השקט סכר גרנד קולי(למפת וושינגטון מוגדלת) אולימפיה סיאטל ספוקיין טקומה ונקובר אוורט יאקימה בלינגהאם קנוויק ונאטצ'י קנדה א י י ד ה ו  אורגון האוק. השקט סכר גרנד קולי
סכר גרנד קולי או סכר קולי הגדול (באנגלית: Grand Coulee Dam), הוא סכר הידרואלקטרי על הנהר קולומביה במדינת וושינגטון שבארצות הברית. זהו סכר הבטון הגדול ביותר בצפון אמריקה ומבנה הבטון הגדול ביותר בארצות הברית. הבנייה החלה בדצמבר 1933 והסתיימה רשמית בשנת 1942, כאשר תחנת הכוח של הסכר החלה לפעול כבר משנת 1941.
עם סיום הבנייה היה הסכר הגדול ביותר בעולם באותה עת.
בהדרגה הפך הסכר לחלק מפרויקט אגן קולומביה (אנ'), הכולל ארבעה סכרים נוספים, שלושה אגמי אחסון, ו-2,300 קילומטרים של תעלות תשתית, שמתפתלות על שטח של חצי מיליון דונם של מדבר.
נכון לשנת 2005 גרנד קולי הוא הסכר שמספק הכי הרבה חשמל בארצות הברית.
השלכות בניית הסכר על הסביבה

לא היה מיזם ציבורי אחר בעל השפעה גדולה יותר על פיתוח אזור הפסיפיק נורת' וסט.
עם זאת, המיזם גרם להשלכות חברתיות וסביבתיות חמורות כל כך, שעל פי מחקר שפורסם בשנת 2000, לו סכר גרנד קולי היה מתוכנן בזמן המחקר, לא יכול היה לקבל את האישור הנדרש כדי להיבנות.
חלק מההשלכות החברתיות של בניית הסכר כלל את היחס של הממשל להצפות. כ-400 חוות ו-10 קהילות קטנות, שאוכלוסייתן מונה בין 3,000 ל-4,000 איש, נאלצו לעבור ממקומות שהוצפו על ידי הסכר. מרבית המפונים החשיבו את הפיצוי הממשלתי שניתן להם כלא-מספק. מעבר לכך, פגעו ההצפות באתרי עתיקות, אתרי דיג ובתי קברות.
מאחר שהסכר נבנה ללא מעבר המיועד לנדידתם של דגים, בניית הסכר חיסלה את אוכלוסיית הסלמון בחלק מאזורי נהר קולומביה. אובדן הדגים גרר אחריו את אובדן אורח החיים המסורתי ששימרו קהילות אינדיאניות מקומיות במשך אלפי שנים. 2 קהילות אינדיאניות שמונות כ-2,500 איש נאלצו לנטוש את ביתם בעקבות בניית הסכר.
השלכות אלו גרמו לכך שלאורך הרחבת פרויקט אגן קולומביה במשך המאה ה-20, השתנתה דעת הקהל בנושא היחס למי הנהר, והתוכניות ליצור סכרים ב-50 הקילומטרים האחרונים של הנהר לא יצאו אל הפועל מאחר שהגישה החדשה נסובה בעיקר סביב שמירה על הנהר, ופחות סביב ניצולו כמשאב.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Grand Coulee Dam, History Link
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536002005171  LCCN: sh85056384  NARA: 10038425  VIAF: 236985459   WorldCat (עם VIAF): 236985459 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סכר גרנד קולי
סמארה (עיר)

| --- | --- |

סמארה
 טריטוריה:  סהרה המערבית סהרה המערבית
 נפה:  אלש'מארה
 שפה רשמית:  ערבית
 תאריך ייסוד:  1869
 גובה:  518 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  57,035 (2014)
 קואורדינטות:  26°44′22″N 11°40′13″W﻿ / ﻿26.739444444444°N 11.670277777778°W﻿ / 26.739444444444; -11.670277777778 
 אזור זמן:  UTC
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סהרה המערבית מוגדלת) לעיון בוז'דור דאחלה ביר גנדוז מרוקו א. מאוריטניה האוקיינוס האטלנטי  האיים הקנרייםסמארה(למפת סהרה המערבית רגילה) לעיון בוז'דור דאחלה ביר גנדוז מרוקו א. מאוריטניה האוקיינוס האטלנטי  האיים הקנרייםסמארה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
סמארה (בערבית: السمارة) היא עיר בסהרה המערבית השוכנת בחלק של הטריטוריה הנשלט על ידי מרוקו. אוכלוסיית העיר מנתה 40,347 תושבים נכון לשנת 2004. בעיר פועל שדה תעופה.
היסטוריה

סמארה הוקמה כנווה מדבר ב-1869. זוהי העיר הראשית היחידה בטריטוריה שלא הוקמה על ידי הספרדים. במרכז העיר ניצבים חורבות מבצר שבתחומו ניצב מסגד. מיקומה של העיר נקבע עקב היותה שוכנת על נתיבי שיירות. ב-1902 הגיע לעיר שייח' מא אל-עיניאן (محمد مصطفى بن محمد فاضل ماء العينين الشنكيطي) שקבע את העיר כבירתו וכמרכז דתי. השיח' בנה בעיר ספרייה אסלאמית והעיר הפכה להיות מרכז ללימודי האסלאם.
ב-1904 הכריז השיח' אל עיניאן מלחמת קודש – ג'יהאד כנגד הכיבוש הצרפתי. במהלך המלחמה נגדו נבזזה העיר כמעט לחלוטין על ידי הצבא הצרפתי ב-1913 והספרייה שבה נהרסה. לאחר מכן הועברה העיר לשליטת ספרד. ב-1934 נהרסה העיר בשנית על ידי הצבא הספרדי לאחר מרד נגד שלטון ספרד.
ב-1975, לאחר פינוי סהרה המערבית על ידי ספרד, השתלטה מרוקו על הטריטוריה וב-1976 כבש צבא מרוקו את העיר מידי חזית הפוליסריו. עד היום קיים ליד טינדוף שבאלג'יריה מחנה פליטים בשם סמארה בו שוהים פליטים מהאזור.
הערות שוליים

↑  www.citypopulation.de