stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לוחמה הררית

לוחמי יחידת האלפיניסטים באימון שלג בחרמון.
לוחמה הררית (באנגלית: Mountain warfare נקראת לעיתים גם לוחמה אלפינית או ארקטית, אולם אלו לפעמים מוגדרים בנפרד כלוחמה ארקטית) היא לוחמה בשטחים הרריים או בעלי תנאי מזג אוויר ארקטי וטופוגרפיה קשים.
אופי הלוחמה ההררית מהווה אתגרים נוספים מעבר ללחימה עצמה, בהם התמודדות עם תנאי מזג האוויר (שלג, רוחות עזות, טמפרטורות נמוכות וכדומה), תנועה במדרונות, קושי בלוגיסטיקה ואספקה, קושי בפינוי וסיוע רפואי, לחימה מול אויב בעמדות גבוהות ומחופרות וכדומה. לאזורים אלו לעיתים ישנה חשיבות צבאית רבה בתור אזורים אשר לא מאפשרים פעילות צבאית מלאה, אך עם זאת מעניקים נכס אסטרטגי חשוב.
משום החשיבות הרבה צבאות רבים בעולם פיתחו שיטות ללחימה הררית, מאמנים כוחות מיוחדים בסוג זה של לחימה ואף מחזיקים מספר יחידות המאומנות במיוחד ללחימה מסוג זה. בין היתר ניתן למנות את יחידת האלפיניסטים של צה"ל (המאומנת ללחימה בעיקר בחרמון ורמת הגולן), הדיוויזיה ההררית ה-10 של צבא ארצות הברית, חיילי ה-'אלפיני' האיטלקים, ה-'גבירגסייגר' הגרמנים והאוסטרים וה-שאסור אלפאן הצרפתים.
בחלק מהצבאות נוהגים להפריד בין יחידות בלוחמה הררית כללית לבין לוחמה ארקטית.
היסטוריה

עקרונות הלוחמה ההררית המודרנית התפתחו בעיקר במהלך מלחמת העולם הראשונה, כאשר יחידות הרריות בעיקר גרמניות, צרפתיות ואיטלקיות נלחמו בהרי האלפים ויחידות הצבא העות'מאני והצבא הרוסי נלחמו בהרי הקווקז. מערכות אלו בשטחים הרריים הראו את החשיבות הרבה לאימון נכון וציוד מתאים ליחידות הרריות. הזירה ההררית לא הייתה שולית במערכה ולעיתים הישגים בזירה זו היו בעלי חשיבות אסטרטגית גבוהה (כך למשל החזית האיטלקית במלחמה התנהלה כמעט כולה בהרי האלפים). במלחמת העולם השנייה הוקמו מספר רב של יחידות הרריות בעיקר בגרמניה הנאצית הן באס אס והן בוורמאכט לצד מדינות נוספות. במהלך המלחמה באירופה, מערכות רבות התנהלו בשטחים הרריים בהם הלחימה באזורים הצפון אירופאים בסקנדינביה ופינלנד, הלחימה באלפים, הרי הקווקז ואזורים הרריים נוספים.
בשנים שלאחר מלחמות העולם, מערכות שונות ברחבי העולם היו בעלות אופי הררי; בהן ניתן למנות את הלחימה בחבל קשמיר בין הודו לפקיסטן, מלחמת פוקלנד בין בריטניה לארגנטינה ולאחרונה גם הלחימה באזורים ההררים באפגניסטן. במהלך הכיבוש הסורי של החרמון במלחמת יום הכיפורים, כבשו כוחות הקומנדו הסורי את מוצב החרמון הישראלי על ידי הסקה של הכוחות מעבר לקו הגבול. במהלך המלחמה נעשו מספר ניסיונות לשחרר את המוצב, אך רק לאחר מספר ניסיונות כושלים הוא שוחרר לבסוף. קרבות אלו הם דוגמה לקושי הרב שבלחימה הררית עם תנועה בנתיבים צרים, לעיתים באופן חשוף לאויב ולחימה כנגד אויב מחופר בעמדה גבוהה.
יחידות הרריות עיקריות > איטליה

באיטליה, רוב הגבול הצפוני של המדינה שוכן למרגלות רכס הרי האלפים, בנוסף לחלקים הרריים רבים במדינה, כך שבצבא האיטלקי ישנה מסורת ותיקה של לוחמה הררית. הלוחמים ההרריים באיטליה נקראים 'אלפיני' (Alpini; ביחיד 'אלפינו'), יחידות ראשונות של כוחות אלו נוסדו בשנת 1872 כדי להגן על הגבול הצפוני. חיילים אלו מזוהים עם סמל 'הלהבה הירוקה' והם עונדים נוצת מצנפת בצבע שחור. מעבר לאלפיני, גם הברסליארי הוותיקים מהם מזוהים עם לוחמה הררית באיטליה וכיחידות חיל רגלים קל הם גם מאומנים בלוחמה הררית ואף לקחו חלק במערכות ההרריות לאורך ההיסטוריה.
כיום מרוכזים הכוחות האלפינים בשתי חטיבות: הבריגדה האלפינית יוליה והבריגדה האלפינית טאוריננסה, שתיהן תחת 'פיקוד הכוחות האלפינים'. בנוסף לשתי החטיבות, 'הרגימנט האלפיני המוצנח הרביעי' הוא רגימנט עצמאי הפועל לצדן ומאומן כיחידת כוחות מיוחדים בתקיפה מוטסת ולחימה בשטחים קשים (דומה ביכולותיו לריינג'רס של ארצות הברית).
יחידות הרריות עיקריות > ארצות הברית

בצבא ארצות הברית ניתן למנות במיוחד את הדיוויזיה ההררית העשירית בתור היחידה ההררית העיקרית של הצבא, לצד 'חטיבת חיל הרגלים ה-86' של המשמר הלאומי, שתיהן ממוקמות בצפון מזרח ארצות הברית במדינת ניו יורק וניו אינגלנד בהתאמה.
לצד יחידות אלו, חלקים רבים בזרועות הכוחות המזוינים עוברים אימוני לוחמה הררית באחד מארבעה בסיסי אימונים ייעודיים; 'בית ספר לאימונים מבצעיים של כוחות מיוחדים בלוחמה הררית מתקדמת' (SFAMOS) בקולורדו, 'בית הספר ללוחמה הררית של הצבא' בורמונט, 'מרכז האימונים ללוחמה צפונית' (NWTC) באלסקה, ו-'מרכז האימונים ללוחמה הררית' של חיל הנחתים בקליפורניה.
יחידות הרריות עיקריות > גרמניה ואוסטריה

באופן היסטורי חיילי הלוחמה הררית נקראים גבירגסייגר (Gebirgsjäger; קלעים הרריים), לרוב יחידות חיל רגלים קל אשר אומנו בלוחמה הררית, לעיתים החיילים גויסו מאזורים הרריים כמו בוואריה בדרום גרמניה. כיום בצבא הגרמני (הבונדסוור), היחידות ההרריות צומצמו לכדי 'חטיבת הקלעים ההררית ה-23' (Gebirgsjägerbrigade 23) לצד מתקן אימונים צבאי ומספר יחידות סיוע קטנות.
אוסטריה חולקת הרבה מהמורשת של הלוחמה ההררית עם גרמניה, מאז שלחמו האחת לצד השנייה במלחמת העולם הראשונה. גם בצבא האוסטרי צומצמו היחידות ההרריות לכדי חטיבה אחת; 'חטיבת הקלעים ה-6' (6th Jägerbrigade) אשר יושבת באינסברוק, מערב אוסטריה.
יחידות הרריות עיקריות > הודו

מאז עצמאותה של הודו נלחמו כוחות הצבא שלה במספר מערכות באזורים ההררים של צפון וצפון-מערב הודו, בהם מלחמת הודו–סין (1962) והמלחמה הקרגילית (1999 - כיום) עם פקיסטן, זאת לצד מספר קרבות ותקריות בעיקר לאורך הגבול המתוח עם פקיסטן. כתוצאה מכך, הודו מחזיקה כיום בצבאה את אחד מכוחות הלוחמה ההררית הגדולים בעולם עם 11 דיוויזיות (8 דיוויזיות הרריות, 2 דיוויזיות תקיפה הררית ודיוויזיית חיל רגלים אחת המאומנת ללוחמה הררית) והיא אולי בעלת היכולות והניסיון הרב ביותר בתחום זה.
צבא הודו מגייס רבים מהחיילים ליחידות אלו מהאזורים ההרריים בצפון הודו בהם מאזור אוטראקהאנד ועם הגורקה הנפאלי. משום הניסיון הרב של כ-50 שנים בלוחמה הררית בהודו, צבאות שונים בעולם עושים שימוש ביכולות ושיטות האימון שם.
יחידות הרריות עיקריות > ישראל

במהלך מלחמת יום הכיפורים והקרב על החרמון, הפנימו בפיקוד צה"ל את הצורך ביחידה מאומנת ללוחמה בשטחי החרמון, על היעדים האסטרטגים הרגישים שבשטחו. כתוצאה מכך, במהלך השנים הוקמה יחידת האלפיניסטים שכיום פועלת כיחידת מילואים של יוצאי יחידות מיוחדות ומתאמנת בעיקר במהלך חודשי החורף, כשתנאי מזג האוויר קשים יותר בחרמון. מלבד יחידת האלפיניסטים, יחידות מיוחדות נוספות ואף יחידות חיל רגלים בצה"ל עוברות אימוני לוחמה באזורים הרריים ובהם גם בחרמון.
בדומה ליחידות דומות בעולם, גם האימונים ההרריים בצה"ל כוללים שיטות הישרדות, הסוואה ולחימה בתנאים קשים, לצד עבודה עם כלים וציוד מיוחדים בתנאים הייחודיים.
בשנת 2024 לאור הלקחים הראשוניים ממלחמת חרבות ברזל ובפרט בזירה הצפונית הוחלת בין היתר על הגדלת הסד"כ ועל יצירת חטיבה שתתאים לתבאי השטח באזורי ההרים של צפון ישראל ועל כן נפתח חטיבה מרחבית חדשה בשם "חטיבת ההרים" וזאת תכלול את כלל היחידות הרלוונטיות ללוחמה מסוג שכבר בשרות ולצד יחידות חדשות נוספות.
יחידות הרריות עיקריות > צרפת

צרפת החלה להקים יחידות לוחמה הררית מהמחצית השנייה של המאה ה-19, בעיקר כתגובה לאיחוד איטליה והרצון להגן על הגבול ההררי אל מול חיילי האלפיני האיטלקים. בשנת 1888 הוקם 'קורפוס החיילים ההרריים' אשר אימן וסיפח אליו 12 מבין 31 גדודי הרובאים הקלים (Chasseurs à Pied; "ציידים\רובאים רגליים"), חיילי היחידות ההרריות קיבלו במהלך השנים את השם 'ציידים אלפיניים' (Chasseurs alpins; שאסור אלפאן). חיילים אלו מאופיינים בין היתר בענידה של כומתה רחבה המכונה 'טארט'.
כיום מאוגדות יחידות הלוחמה ההררית הצרפתיות לכדי 'חטיבת חיל הרגלים ההררי ה-27' (Brigade d'Infanterie de Montagne), אשר כוללת בתוכה את הגדוד השביעי, הגדוד ה-13 והגדוד ה-27. לצד אלו משרתות בכוחות המזוינים של צרפת יחידות הרריות נוספות: 'רגימנט הארטילריה ההררית ה-93', 'רגימנט השריון הקל ה-4', 'רגימנט ההנדסה ה-2' (לגיון הזרים) ושתי יחידות של הז'נדרמריה המוקדשות לחילוץ והצלה ומשימות שיטור.
הערות שוליים

↑   הוקמה חטיבה מרחבית חדשה בגבול סוריה-לבנון - חטיבת 'ההרים', באתר צה"ל, 19 במרץ 2024
| אמנות המלחמה |
| --- | --- | --- |
| אמנות המלחמה | טקטיקה • אופרטיבה צבאית • אסטרטגיה • דוקטרינה צבאית • תורת לחימה • הונאה |  |
| מושגי יסוד | לחימה • קרב • מערכה • מלחמה • מלחמה כוללת • מלחמת מנע • לוחמת חלל • לוחמה אווירית • לוחמה ימית • לוחמת תמרון • לוחמת שחיקה • לוחמה אסימטרית • מלחמה בטרור • מלחמת אזרחים • צבא |  |
| הוגים וספרים | סון דזה / אמנות המלחמה • וגטיוס / מדעי הצבא • קרל פון קלאוזביץ / על המלחמה • אלפרד פון שליפן • בזיל הנרי לידל הארט / אסטרטגיה של גישה עקיפה • מרטין ון קרפלד |  |
| טקטיקה ומערכים צבאיים | טקטיקה ומערכים צבאיים |  |
| מערכים צבאיים |  מערך ריבוע • פלנקס • טסטודו • אימפי |  |
| טקטיקה | מכה מקדימה • מלחמת בזק • מתקפת נגד • אדמה חרוכה • קרב בלימה • מצור • הסגר • תנועת מלקחיים • כיתור • איגוף • איגוף אנכי • מארב • תקיפה אווירית • הפצצה טקטית • דיכוי הגנה אווירית • הפצצה אסטרטגית • לוחמה בשטח בנוי • לוחמת מנהרות • לוחמת שריון • לוחמה הררית • לוחמה מדברית • לוחמה אמפיבית • לוחמה נגד צוללות • לוחמה ביולוגית • לוחמה כימית • לוחמת רשת ("סייבר") • לוחמה אלקטרונית • לוחמה פסיכולוגית • לוחמה משפטית • לוחמה כלכלית • לוחמה לא קונבנציונלית • הפרד ומשול • מבצעים מיוחדים • גרילה • טרור • מפת מבצע |  |
| טקטיקות של | פרשים • חי"ר • שריון • ארטילריה • לחימה אווירית • לחימה ימית |  |
| אסטרטגיה לאורך ההיסטוריה | אסטרטגיה לאורך ההיסטוריה |  |
| בעת העתיקה | הטקטיקה והאסטרטגיה היוונית • הטקטיקה והאסטרטגיה ההלניסטית • הטקטיקה והאסטרטגיה הרומית |  |
| בימי הביניים | הטקטיקה והאסטרטגיה המוסלמית • הטקטיקה והאסטרטגיה האירופאית בימי הביניים • הטקטיקה והאסטרטגיה המונגולית |  |
| בעת החדשה | הטקטיקה והאסטרטגיה האמריקאית בעת החדשה • הטקטיקה והאסטרטגיה גרמנית בעת החדשה • הטקטיקה והאסטרטגיה סובייטת בעת החדשה • הטקטיקה והאסטרטגיה האירופית בעת החדשה • הטקטיקה והאסטרטגיה במאה ה-20 |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548308005171  BNE: XX5197630  BnF: cb11982841s (data)  GND: 4204693-2  LCCN: sh85087809  NKC: ph202165 
חיילי 'גבירסייגר' גרמנים בהרי הקווקז, 1942.
חיילי ה-'אלפיני' האיטלקיים עם הכובעים הייחודיים והנוצות השחורות.
חיילי הדיוויזיה ההררית ה-10 בגבול אפגניסטן ופקיסטן.
כובע ברגמיצה האפור של חיילי 'הגבירגסייגר' ועליו סמל האדלווייס.
חיילי יחידת האלפיניסטים של צה"ל באימון סקי וירי בתנועה.
הגנרל דייוויד פטראוס מבקר חיילי שאסור אלפאן צרפתים באפגניסטן, 2011. ניתן לשים לב לכומתת ה-'טארט' הרחבה והייחודית.
לאונידאס דה סילבה

לאונידאס דה סילבה (פורטוגזית: Leônidas da Silva (מבטאים: 'לאונידאש', כאשר ההברה השנייה מוטעמת)‏; 6 בנובמבר 1913 – 24 בינואר 2004) שנודע בכינויו היהלום השחור או איש הגומי היה כדורגלן ברזילאי.
ביוגרפיה

לאונידאס החל את קריירת המשחק שלו במועדון הכדורגל סאו קריסטובאו (São Cristóvão). אחרי שכבש צמד שערים בהופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל הצטרף בשנת 1933 לקבוצת פניארול באורוגוואי. אחרי שנה שב לברזיל כדי לשחק עבור ואסקו דה גאמה וסייע לה לזכות באליפות ריו דה ז'ניירו (קמפאונטו קריוקה). אחרי ששיחק בגביע העולם בשנת 1934 הצטרף לקבוצת בוטפוגו וזכה עמה באליפות נוספת של ריו בשנת 1935. שנה מאוחר יותר הצטרף למועדון פלמנגו ובו שיחק עד שנת 1941 עם מועדון זה זכה לאונידאס פעם נוספת באליפות ריו בשנת 1939.
בשנת 1938 שיחק לאונידאס בגביע העולמי וזכה בו בתואר המבקיע המצטיין, על אף שברזיל הודחה על ידי איטליה בשלב חצי הגמר. לאונידאס הצטיין במיוחד בניצחון 6–5 על פני פולין בו היה השחקן הראשון בתולדות הגביע שכבש ארבעה שערים במשחק אחד. השחקן השני שזכה בכבוד היה ארנסט וילימובסקי מפולין, ששיחק מולו והגיע לרביעיית שערים חמש דקות אחריו. לפי מקורות פולניים, עם זאת, ליאונידס כבש רק שלושה שערים באותו משחק. בעקבות המשחק, החליט מאמן נבחרת ברזיל, אדמר פימנטל, לתת לכוכבו לנוח בחצי הגמר, החלטה שהתבררה אחר כך כמקח טעות, משום שהנבחרת האיטלקית ניצחה במשחק זה 2–1.
בשנת 1942 עזב ליאונידס את פלמנגו והצטרף למועדון סאו פאולו, שם שיחק עד פרישתו בשנת 1950. שלוש שנים מאוחר יותר הצטרף לסאו פאולו כמנהל ואחר כך עבר לשמש כשדר רדיו ובעל חנות רהיטים בעיר סאו פאולו.
רבים ייחסו לליאונידס את המצאת בעיטת המספרת. ליאונידס עצמו ייחס את ההמצאה לשחקן פטרוניליו דה בריטו וטען שהוא רק שכלל אותה.
תארים

אליפות ריו דה ז'ניירו (3): 1934, 1935, 1939
אליפות סאו פאולו (5): 1943, 1945, 1946, 1948, 1949
מקום שלישי בגביע העולם: 1938
כדור הזהב בגביע העולם: 1938
נעל הזהב בגביע העולם: 1938 (7 שערים)
הנבחרת המצטיינת בגביע העולם: 1938
הכדורגלן הברזילאי ה-8 הטוב ביותר במאה ה-20.
הערות שוליים

↑  אתר "futbol", הדף Leônidas da Silva
| זוכי נעל הזהב של גביע העולם |
| --- | --- | --- |
| מלך השערים | 1930: סטאבילה • 1934: ניידלי • 1938: לאונידאס • 1950: אדמיר • 1954: קוצ'יש • 1958: פונטיין • 1962: גארינצ'ה, ואוה, סאנצ'ס, ירקוביץ', איוואנוב ואלברט • 1966: אאוזביו • 1970: מילר • 1974: לאטו • 1978: קמפס |  |
| נעל הזהב | 1982: רוסי • 1986: ליניקר • 1990: סקילאצ'י • 1994: סלנקו וסטויצ'קוב • 1998: שוקר • 2002: רונאלדו • 2006: קלוזה • 2010: מילר • 2014: רודריגס • 2018: קיין • 2022: אמבפה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 129656755  LCCN: n99900226  VIAF: 47847760   WorldCat (עם VIAF): 47847760
לא ישבו בארצך

איסור לֹא יֵשְׁבוּ בְּאַרְצְךָ הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה אסור לתת לגוי שלא קיבל עליו שבע מצוות בני נח לשבת בארץ ישראל.
אסור זה נוהג רק בזמן שיד ישראל תקיפה על אומות העולם.
מקור המצווה

"לֹא יֵשְׁבוּ בְּאַרְצְךָ פֶּן יַחֲטִיאוּ אֹתְךָ לִי כִּי תַעֲבֹד אֶת אֱלֹהֵיהֶם כִּי יִהְיֶה לְךָ לְמוֹקֵשׁ". (ספר שמות, פרק כ"ג, פסוק ל"ג)
טעם המצווה

בתורה נאמר שטעם המצווה כדי שהגויים לא יחטיאו אותנו.
בפשטות הכוונה שלא יחטיאו אותנו בעבודה זרה, ומצווה זו היא בכלל איסורי הרחקת עבודה זרה. לכן היה מקום לדון להתיר גוי שאינו עובד עבודה זרה.
אמנם יש המבינים שכל חטא כלול בזה ולכן גם גוי שאינו עובד ע"ז אסור להכניסו לארץ.
דיני המצווה > הישיבה האסורה

לדעת הרמב"ם כל גוי שלא קיבל עליו שבע מצוות בני נח, אסור לו להיכנס לארץ ישראל אפילו עובר בה רק לסחורה לזמן קצר. לעומת זאת הראב"ד סובר שכל האיסור רק שרוצה לשבת בארץ ישיבת קבע אבל ישיבת עראי אין בזה איסור.
דיני המצווה > האנשים שישיבתם אסורה

לדעת הרמב"ם כל הגוים בזמננו בכלל האיסור, היות שגם אם יקבל עליו שבע מצוות בני נח היות שאין מקבלים גר תושב בזמן שהיובל אינו נוהג אין לו דין גר תושב, וממילא הוא בכלל האיסור.
לדעת הראב"ד גוי שקיבל עליו לקיים שבע מצוות בני נח, אפילו שלא קיבל אותם בבית דין, אינו בכלל האיסור. וכן סוברים רוב הראשונים.
יש המקילים אף יותר וסוברים שאפילו שלא קיבל עליו בפועל שבע מצוות בני נח, אם הוא מקיים אותם מצד מנהג מדינתו נחשב הוא גר תושב לעניין איסור זה. ולכן רצו הם להקל שאין במוסלמים איסור זה.
הרב הרצוג במאמר שחיבר בערב קום המדינה תחת השם: ״זכויות מיעוטים לפי ההלכה״ במדינה יהודית בארץ ישראל. סמך על דעה מקילה זו בגלל הצורך שלא לסכן את סיכויינו ואת קיומנו כבר בתחילה על ידי הפליות קשות. הרב הרצוג בגלל צורך השעה לדעתו והאיבה הגדולה שיכולה להיווצר אף הרחיב את ההיתר לנוצרים שמאמינים באחדות השם.
לעומת זאת החזון איש סבר שכל שאינו מכיר באמונת ישראל שהתורה היא האמת והיא מחייבת את עם ישראל בתרי"ג מצוות ואת בני נח בז' מצוות אין לו דין גר תושב ואסור להניחו בארץ.
האיסור בזמן הזה

לדעת רוב הפוסקים איסור זה נוהג אף היום, שאף שאיננו יכולים לסלק מהארץ את כל הגויים, יש להשתדל שלא להביא גויים חדשים. לכן אסור להביא לארץ עובדים זרים, אם לא במקום פיקוח נפש.
לדעת הרב ישראלי היות שלא ניתן לקיים מצווה זו היום בכל פרטיה, שאין לנו אפשרות לסלק את כל הגויים מארצנו, לכן מצווה זו כלל לא נוהגת בזמן הזה.
אף לגבי הגויים שכבר בארץ יש הסוברים שאף שאין בידינו לקיים את המצווה בפועל בכל פרטיה, עלינו להשתדל לקיימה ככל האפשר, לכן מצווה עלינו לעודד את הגירתם של הגוים בדרכים המקובלות בעולם.
ראו גם

לא תחנם
מצוות ירושת הארץ
גר תושב
הערות שוליים

↑  משמעות דברי הרמב"ן (דברים כ י) וכן גם בשו"ת הרשב"א (ח"א סימן ח).
↑  משמעות דעת הרמב"ם לקמן, וכן כתב הכתב והקבלה שמות כג לג.
↑  (משנה תורה לרמב"ם, הלכות עבודה זרה וחוקות הגויים, פרק י', הלכה ו')
↑  רמב"ן (שמות כ, ט) ריטב"א מכות ט., מאירי ע"ז סד:, רלב"ג סוף משפטים התועלת השלישי. ועוד רבים ראה בספר שמיטה כמצוותה שער א' פרק א.
↑  דעת הרב קוק בשו"ת משפט כהן סימן סא.
↑  הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג בספרו "תחוקה לישראל על פי התורה" (עמודים 21-12)
↑  החזון איש (יו"ד סה, ג).
↑  ראה במאמרו של הרב יהודה גרשוני (תחומין ב', "המיעוטים וזכויותיהם במדינת ישראל לאור ההלכה").
↑  הרב יצחק זילברשטיין חשוקי חמד מסכת עירובין דף סב עמוד א
↑  ספר התורה והמדינה עמוד ק"ה
↑  הרב אליעזר מלמד, פניני הלכה, העם והארץ » ה - שמירת הארץ » ה – המדיניות הראויה למצבנו
לואיש מפורטוגל, דוכס בז'ה

| --- | --- |

 לידה:  3 במרץ 1506 אברנטש, ממלכת פורטוגל פורטוגל (1521) 
 פטירה:  27 בנובמבר 1555 (בגיל 49) ליסבון, ממלכת פורטוגל פורטוגל (1521) 
 מדינה:  ממלכת פורטוגל 
 
האינפנטה לואיש מפורטוגל, דוכס בז'ה (3 במרץ 1506 – 27 בנובמבר 1555) היה בנו של מנואל הראשון, מלך פורטוגל ואביו של אנטוניו, אב המנזר של קראטו. הוא השתתף בכיבוש תוניס.
ביוגרפיה

לואיש נולד ב-3 במרץ 1506 באברנטש, והיה בנם השני של מנואל הראשון, מלך פורטוגל ואשתו השנייה מריה מאראגון (בתם השלישית של המלכים הקתוליים). הוא ירש את אביו כדוכס בז'ה וגם מונה לקונסטבל הממלכה (בפורטוגזית: Condestável do Reino) ולראש המסדר של מסדר יוחנן הקדוש מירושלים, עם המפקדה הפורטוגלית שלו בעיירה קראטו.
בכיבוש תוניס (1535) פיקד לואיש, גיסו של קרל החמישי, על הצבא הפורטוגזי. הגליאון הפורטוגזי São João Baptista, הידוע גם בשם Botafogo התבקש במיוחד על ידי קרל החמישי, וזו הייתה הספינה החזקה ביותר בעולם באותה תקופה, עם 366 תותחי ברונזה. איל ניגוח ימי בוטפוגו הוא ששבר את השלשלאות בלה גולט, שהגן על פתח הנמל של תוניס, ואיפשר לצי בעלות הברית הנוצריות להגיע ולכבוש את העיר.  לואיש מת במרווילה, ליסבון ב-27 בנובמבר 1555.
משפחתו

לואיש לא התחתן. הוא נחשב כבן זוג פוטנציאלי של אחייניתו מריה מנואלה, נסיכת פורטוגל בתקופה שבה בריאותו של בנו של ז'ואאו השלישי ז'ואאו מנואל הייתה שברירית. למרות שכאשר הוצע למלך, הוא סירב לאפשרות זו ומריה מנואלה נישאה במקומו לבן דודה פליפה, מלך ספרד ופורטוגל לעתיד.
בין 1537 ל-1540, הוא נחשב גם כבן זוג אפשרי של בתם של הנרי השמיני וקתרין מאראגון, מרי, לעתיד מרי הראשונה, מלכת אנגליה, אך הרעיון נזנח מאוחר יותר בגלל בעיות עם הירושה של אנגליה.
נולד לו בן טבעי מאת ויולטה גומס, פליקנה (שקנאי), נוצרית חדשה, שנאמר כי מתה כנזירה באלמוסטר, סנטרה, ב-16 ביולי 1568, בתו של פדרו גומס, מאבורה. יש אומרים שהם בסופו של דבר התחתנו אולי באבורה, ובכך העניקו לגיטימציה לילדים שלהם לכל מטרה.
בנם אנטוניו, אב המנזר של קראטו, יהיה אחד הטוענים לכס המלכות לאחר מותו של סבשטיאו, מלך פורטוגל בקרב אל-קסר אל-כביר מוכה האסון ובמשבר השושלתי שבא בעקבותיו, ולפי כמה היסטוריונים, היה מלך פורטוגל במשך כחודש בשנת 1580.
הערות שוליים

↑  Panorama (1841) Vol.5, pp.384.
לואיס בטריפטיכון התינוקות; מאת המאסטר של לוריניה, 1516.
ישראל משקלוב

| --- | --- |
 לידה:  1770 ה'תק"ל
 פטירה:  22 במאי 1839 (בגיל 69 בערך) ט' בסיוון ה'תקצ"ט טבריה
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי העתיק בטבריה 
 מקום פעילות:  וילנה, צפת
 תקופת הפעילות:  ? – 22 במאי 1839 
 השתייכות:  מתנגדים, פרושים
 תחומי עיסוק:  הלכה, תלמוד ירושלמי, ארץ ישראל
 תפקידים נוספים:  ממנהיגי עליית תלמידי הגר"א, שד"ר
 רבותיו:  הגר"א
 חיבוריו:  תקלין חדתין, פְּאַת הַשֻּׁלְחָן
 
רבי ישראל בן שמואל אשכנזי משְקְלוֹב (שקלוב, תק"ל, 1770 – טבריה,  ט' בסיוון תקצ"ט, 22 במאי 1839) היה רב, שד"ר, ממנהיגי עליית תלמידי הגר"א, מחבר הספר פאת השולחן.
חייו

רבי ישראל נולד בשקלוב למשפחת רבנים מפורסמת. סבו, רבי עזריאל משקלוב, עלה לארץ ישראל בשנת תקל"ב (1772) ולאחר תקופה יצא ונפטר באיזמיר. רבי ישראל התגורר בשקלוב ובה למד, והגיע ללמוד אצל הגר"א מווילנה סביב שנת 1796, ביחד עם חברו רבי מנחם מנדל משקלוב. רבי ישראל ורבי מנחם מנדל התבלטו מיד בין תלמידי הגר"א ועסקו בהעתקת כתביו ובהפצתם. לאחר פטירת הגר"א ב-1797 רבי ישראל עסק בהבאתו לדפוס של ביאור הגר"א לשולחן ערוך חלק אורח חיים.
חייו > עלייתו לארץ ישראל

הגל הראשון של העולים היה קבוצה בראשותו של הרב מנחם מנדל משקלוב. הקבוצה הגיעה לחיפה בקיץ תקס"ח (1808). משך כחודשיים התגוררו בטבריה, ומשם עברו להשתקע בצפת, בעקבות מחלוקות עם החסידים שהגיעו לארץ ישראל כ-30 שנה קודם לכן בעליית תלמידי הבעש"ט והתגוררו בטבריה.
הגל השני היה קבוצה בראשותו של הרב סעדיה משקלוב. הקבוצה הגיעה בתחילת הקיץ של שנת תקס"ט (1809).
רבי ישראל עמד בראש הקבוצה השלישית ביחד הרב חיים כ"ץ הרב מפאקראי. הקבוצה הגיעה לצפת בתשרי ה'תק"ע (1809), שם הצטרפה כקודמתה לקהילה החדשה. ביחד מנו כ-150 נפש. ר' חיים כיהן בפועל כרב הקהילה, ורבי ישראל הפך לאחד ממנהיגיה הבולטים.
חייו > יציאתו לחו"ל

הקהילה סבלה ממצב חומרי בלתי נסבל והיה ברור שללא עזרה מבחוץ לא תוכל להתקיים. ראשי העדה החליטו שיש צורך לשלוח לחו"ל אישיות חשובה ובעלת השפעה, שתצליח לקבוע "מעמד" מסוים ומתמיד בשביל העדה. בצפת התכנסו: "כל הגדולים והזקנים בבית הכהן הגדול הר"ח פאקראיימר מ"ץ מק"ק ווילנא" והחליטו לשלוח את רבי ישראל לחו"ל לאסוף כספים עבור יהודי צפת.
וכך, בשלהי חורף תק"ע, חודשים ספורים לאחר שהגיע לארץ ישראל, יצא רבי ישראל דרך קושטא בדרכו לליטא. הוא הגיע לוולוזין, שם קבל עזרה והמלצה לפעולתיו בעיקר מרבי חיים מוולוז'ין ויצא עמה למסע איסוף הכספים. הוא נפגש עם שליח האשכנזים מצפת וסיכם עמו על פעילות משותפת. הוא הצליח ושלח את התרומות לצפת. מסעו עבר בין היתר בווילנה, בוורשה ובמינסק שם הדפיס את ספרו "תקלין חדתין" על התלמוד הירושלמי מסכת שקלים, שמופיע בדפוסי המסכת שבתלמוד הבבלי.
בשנת 1812 פלשה צרפת לרוסיה ולא נותר לו אלא לשוב לארץ ישראל. במסע ארוך דרך היבשה במהלך חורף ה'תקע"ג הגיע לקושטא ומשם לארץ ישראל - כתום שלוש שנות נדודים.
חייו > חזרתו לארץ ישראל

בחזרתו לארץ ישראל סבל רבי ישראל מאוד. מיד בחזרתו לצפת בקיץ ה'תקע"ג פרצה שם מחלת הדבר, רבים ברחו מן העיר ורבי ישראל ובני ביתו עמהם בדרכם לירושלים. בדרך מתה אשתו העניא ונקברה בשפרעם. בהגיעם לירושלים פרצה גם שם מגפה ובזה אחר זה נספו כל בני משפחתו. בתחילה מת חתנו יואל, לאחר מכן מתה בתו לאה (השאירה תינוק יונק שרבי ישראל גדלו וגם הוא מת בקיץ ה'תקצ"ד בן עשרים) שני בניו נחמן וזאב ובתו אסתר מתו אף הם. בתוך כך גם נודע לו על מות אביו רבי שמואל ואמו מלכה. רבי ישראל נשאר עם בתו הקטנה שיינדל.
בתחילת שנת ה'תקע"ד חזר לצפת. שם עמד בראש העדה - ביחד עם ידידו הגדול מנחם מנדל משקלוב - ועמל לשקם את הקהילה. רבי ישראל נישא בשנית עם יוטא בילא בת הרב דוד סגל רבה של מיאמפולי ונולדו לו ממנה שני בנים ובנות.
ערב המגפה מנתה קהילת הפרושים בצפת 461 נפשות (רבי ישראל כתב בפנקס הכולל: "והעולים מכוללנו פה רבו עדי עלו למניין תס"א נפשות, כמנין וברך אתכ"ם"), אבל בעקבות המגפה, בתחילת קיץ תקע"ו מנתה הקהילה 188 נפשות בלבד.
כמנהיג העדה וממונה על חלוקת כספי החלוקה לקהילת הפרושים היה עליו להתנהל בפיקחות רבה על מנת לרצות את כולם. הכספים נשלחו מאירופה הספיקו בדוחק רב, במשך כשנתיים לא הגיעו ליעדם והיה עליו ללוות על מנת שאנשים לא ימותו ברעב.
בחשוון ה'תקע"ו נסע רבי מנחם מנדל משקלוב וכל בני ביתו לירושלים ורבי ישראל נשאר כמעט לבדו בהנהגת העדה.
גם בשלב זה לא בא אל המנוחה. במהלך שנים אלו מתו שני בניו מאשתו השנייה, וחורף ה'תקפ"ה שהיה גשום וסוער גרם למפולת בתים בצפת. גם ביתו של רבי ישראל קרס עליו ועל בני ביתו אך הם נצלו.
רצח חיים פרחי (בערב ראש חודש אלול ה'תק"פ) הביא לשינוי דרסטי ביחס השלטון. הוטלו מיסים על היהודים ומצבם הורע. הוא אף השלך לכלא בדרישה לכופר. אז הגיע לארץ ישראל "שר גדול מניסטרי דקיסר רוסיה יר"ה". המינסטר גער בקונסול רוסיה בעכו ודרש ממנו להגן על היהודים. וכך התקבלה תעודה שהמושל הטורקי חייב בהגנת היהודים.
חייו > הביזה הגדולה

ביום ראשון ח' סיון ה'תקצ"ד (15 ביוני 1834) נחת על העיר אסון. במהלך מרד הפלאחים ערכו כפריים ערבים ומוסלמים מקומיים סדרת פרעות בקהילה היהודית והגיעו גם לצפת. בפרעות נבזז כמעט כל רכוש הקהילה, והפורעים רצחו ופצעו כל מי שנקרה בדרכם. בית הדפוס של ישראל ב"ק נהרס והספרים שנמצאו בו הושחתו. רוב יהודי צפת ברחו מהעיר לכפר הסמוך, עין זיתים, ולהרים שסביב.
הפורעים העמידו שומרים בדרכים כדי שיהודי העיר לא יוכלו להודיע על מצבם, אך רבי ישראל הצליח להודיע על הפרעות על ידי רץ ששלח לשלטונות המצריים. הפרעות נמשכו שלושים ושלושה ימים, ורק ביום חמישי י' בתמוז (17 ביולי), הגיעו לצפת כוחות חמושים של חמש מאות איש בפקודת איברהים פאשה. הפורעים שתכננו להילחם לכדו חלק מהיהודים שהסתתרו בגבעות מחוץ לעיר ואילצו אותם לסחוב תותחים אל המגדלים, אולם לאחר שתוגברו הכוחות באלף לוחמים נכנעו וברחו.
שוב היה על רבי ישראל לאחות את השברים לגייס כספים ולשקם את הקהילה.
חייו > ספרו פאת השולחן

במשך כל השנים רצה להביא לדפוס את ספרו הגדול "פאת השולחן" על הלכות ארץ ישראל לפי שיטת רבו הגר"א, אך רק בשנת ה'תקצ"ו הצליח בזה והספר הודפס בצפת בדפוס רבי ישראל ב"ק ששוקם לאחר הפרעות.
בהקדמתו לספר ניכרת גדלות רוחו, הערצתו הגדולה לגר"א, ומסירות נפשו למען יישוב ארץ ישראל. הקדמה זו היא אחד המקורות החשובים על הגר"א, לצד הקדמתו של רבי חיים מוולוז'ין לביאור הגר"א על ספרא דצניעותא.
בשנת ה'תרע"ב הוציא הרידב"ז ספר זה מחדש, בתוספת פירוש שלו בית רידב"ז ושו"ע שבת.
חייו > רעידת האדמה

בעת רעידת האדמה בצפת (בכ"ד טבת ה'תקצ"ז) שהה רבי ישראל בירושלים. העיר צפת נחרבה כולה ורבים נותרו תחת ההריסות. רבי ישראל קיבל את הידיעה על החורבן על ידי רץ ששלחה רעייתו רק בד' בשבט. הוא ארגן מיד משלחת הצלה בת כעשרים איש בראשות רבי אריה מרכוס (נאמן) וחתנו רבי ישעיה ברדקי, ביד המשלחת נתן 12 אלף גרוש - אותם לווה מקהילת הספרדים - לשכור פועלים לפנות את ההריסות, לטפל בפצועים ולקבור את המתים. המשלחת הגיעה לצפת בט"ז בשבט (כשלושה שבועות לאחר הרעש), והחלה בפעולתה. אנשי המשלחת העבירו לירושלים חלק ניכר ממשפחות הניצולים.
רבי ישראל ורבי אריה מרכוס (נאמן) שיגרו מכתבי אזעקה לר' צבי הירש להרן, ראש ארגון הפקידים והאמרכלים באמסטרדם, ובהם תיאור ראשון של הרעש הכבד ותוצאותיו ושל פעולות ההצלה, וכן בקשה נמרצת לסיוע כספי. מכתבים אלו הם המקור הכמעט יחידי על הרעש בצפת.
בהספדו המר על הרוגי צפת נשא רבי ישראל קינה, ובדבריו אמד את ההרוגים מיהודי צפת ב"שני אלפים ויותר" (אולם מדיווחים אחרים עולה כי מספרם עמד על כארבעת אלפים).
אשתו ובני ביתו ניצלו, אך הוא החליט להישאר בירושלים יחד עם רבים מזקני העיר וחכמיה, בעצם בשלב זה רוב קהילת הפרושים מעליית תלמידי הגר"א עברו לירושלים.
עדת האשכנזים הפקידו אותו לרב ומנהיג, רבי ישראל שכבר היה זקן ושׂבע ימים לקח את חתנו רבי ישעיה ברדקי - לימים רבה של הקהילה האשכנזית בירושלים - לעזור לו בכל ענייני העדה.
גם בירושלים ניהל את הסדרת קבלת התרומות מחו"ל וחלוקתם.