קריגסמרינה
הקריגסמרינה במלחמת העולם השנייה

הפעולות העיקריות של ה"קריגסמרינה" במהלך השנה הראשונה למלחמת העולם השנייה היו קרב נהר לה פלטה והטבעת אה"מ "רויאל אוק" (HMS Royal Oak). באותה שנה החל גם הקרב על האטלנטי, אם כי הצוללות הגרמניות סבלו ממחסור בנמלים טובים מהם יכלו לתקוף את הספנות של בעלות הברית.
באפריל 1940 השתתף הצי בפלישה לנורווגיה (מבצע וזריבונג, Weserübung). אבדותיו היו כבדות למדי, ובהן הסיירת הכבדה "בליכר" (Blücher), שהוטבעה באוסלו, ועוד עשר משחתות. הוא עצמו הטביע כמה אוניות בריטיות, ובהן נושאת המטוסים "גלוריוס" (HMS Glorious).
כתוצאה מן האבדות במערכה על נורווגיה, רק קומץ אוניות גדולות היו מוכנות לפלישה המתוכננת לבריטניה בקיץ 1940 (מבצע "ארי הים", Unternehmen Seelöwe), פעולה שמעולם לא בוצעה. לאחר נפילת צרפת וכיבוש נורווגיה נמצאו הצוללות הגרמניות קרובות הרבה יותר לנתיבי הספנות הבריטיים באוקיינוס האטלנטי. בתחילה חסרו לשיירות הבריטיות אוניות-ליווי המצוידות במכ"ם, ולכן היה קשה ביותר לגלות את הצוללות במהלך ההתקפות העל-מימיות הליליות שלהן. שנה זו הייתה אפוא מן המוצלחות ביותר לצוללות הגרמניות, אם מודדים את תפוסת אוניות הסוחר אותן הטביעו בהשוואה למספר הצוללות שאבדו.
איטליה נכנסה למלחמה ביוני 1940, אז גם החל הקרב על הים התיכון. מספטמבר 1941 עד מאי 1944 הועברו אליו כ-62 צוללות גרמניות, כשהן חומקות בעד הבסיס הימי הבריטי בגיברלטר. הצוללות הגרמניות שפעלו בים התיכון הטביעו 24 אוניות מלחמה של בעלות הברית (12 משחתות, 4 סיירות, 2 נושאות מטוסים ואוניית מערכה אחת) ו-94 אוניות סוחר (בתפוסה של 449,206 טון). אף אחת מהצוללות הללו לא שבה יותר לגרמניה, מאחר שכולן טבעו בקרב או הוטבעו בכוונה תחילה על ידי צוותיהן בסוף המלחמה.
ב-1941 הטביעה "ביסמרק" (Bismark), אחת מאוניות המערכה הגרמניות החדישות, את "אה"מ הוד" (HMS Hood) בשעה שהבקיעה לעצמה דרך אל האוקיינוס האטלנטי כדי לפשוט על אוניות הסוחר של בעלות הברית. גורלה לא אחר לבוא, וב - 27 במאי 1941 "ביסמרק" הותקפה על ידי כוחות עדיפים בהרבה והוטבעה.
בדצמבר 1941, בעקבות ההתקפה היפנית על פרל הארבור, הכריזה גרמניה מלחמה על ארצות הברית, מה שהוביל לשלב נוסף בקרב על האטלנטי. מספר רב של אוניות סוחר של בעלות הברית הוטבעו על ידי צוללות גרמניות בחופי אמריקה, מאחר שלא היה סיפק בידי האמריקנים להתכונן ללוחמה נגד צוללות. יכולות בניית האוניות העצומות של האמריקנים וציים המלחמתי הענק נכנסו עתה למלחמה, ועד מהרה פיצו על האבדות שגרמו להם אנשי הצוללות הגרמניות. ב-1942 נמשכה הלוחמה נגד צוללות בכל החזיתות, וכאשר הגיע הצבא הגרמני הנלחם בברית המועצות אל הים השחור, הועברו בסופו של דבר כמה צוללות גם אליו.
קרב ים ברנץ היה ניסיון של כוח ימי גרמני לתקוף שיירת אוניות של בעלות הברית באוקיינוס הארקטי. ברם, היתרון לא נוצל והוא שב לבסיסו. היו לכך השלכות חמורות: היטלר זעם על הכישלון וכמעט שהוציא לפועל החלטה לחסל לחלוטין את צי אוניות השטח. במקום זאת הופנו משאבים אל הצוללות, ולהוציא אוניית המערכה "טירפיץ" (Tirpitz) פסק צי אוניות השטח להוות איום משמעותי.
לאחר 1943, השנה בה הוטבעה סיירת המערכה שרנהורסט (Scharnhorst) בקרב כף הצפון, רוב אוניות השטח הגרמניות היו מסוגרות בנמליהן או בסמוך להם מחשש פן יאבדו, אך למרות זאת הוסיפו להעסיק את הצי הבריטי בהטלת הסגר ימי עליהן. הגדולה שבאוניות אלה, אוניית המערכה "טירפיץ", הוצבה בנורווגיה כאיום על הספנות של בעלות הברית וכן להגנה מפני פלישה אפשרית של בעלות הברית. לאחר שהוטבעה על ידי מפציצים בריטיים בסוף 1944 (מבצע קטכיזם), ניתן היה להעביר כמה מהאוניות הראשיות הבריטיות אל האוקיינוס השקט.
משלהי 1944 ועד סוף המלחמה עסקו אוניות השטח של ה"קריגסמרינה" בעיקר בהענקת סיוע ארטילרי לצבא הגרמני הנסוג לאורך החוף הבלטי ובהעברת פליטים אל חלקיה המערביים של גרמניה. במהלך אותה פעילות הוטבעו כמה אוניות נוסעים גרמניות גדולות: "וילהלם גוסטלוף" (Wilhelm Gustloff) ו-"גויאה" (Goya) הוטבעו על ידי צוללות סובייטיות, בעוד אוניית הקיטור "קאפ ארקונה" (Cap Arcona) הוטבעה על ידי מפציצים בריטיים. בכל אחת מהאוניות הללו קיפחו את חייהם אלפי אזרחים.
במהלך 1943 ו-1944 החלו הצוללות הגרמניות לסבול אבדות כבדות בשל השתכללות הטקטיקות נגד צוללות והציוד המשופר של בעלות הברית. מכ"ם, הגנה אווירית, טקטיקות משופרות וכלי נשק חדשים כולם תרמו לכך. הפיתוחים הטכניים הגרמניים, כגון צינור השינור (שנורקל), נועדו להוות משקל נגד להם. דגמים חדשים של צוללות גרמניות, ה"אלקטרובוטה" (Elektroboote) נמצאו בפיתוח, ולו נעשו מבצעיים והיו מיוצרים בכמות מספקת, יתרון בעלות הברית היה מתכרסם.
בין השנים 1943–1945 פעלה יחידת הצוללות "מונסון גרופה" (Monsun Gruppe) באוקיינוס ההודי מבסיסים יפניים באינדונזיה הכבושה. מאחר שאוניות הסוחר של בעלות הברית באזור זה לא אורגנו בשיירות, רבות מהן הוטבעו בתחילה על ידי הצוללות הגרמניות, אך לא לאורך ימים. בשנות המלחמה האחרונות שימשו צוללות גרמניות כאמצעי להעברת ציוד מלחמתי חיוני בין יפן וגרמניה.
לאחר המלחמה חולקו בין המנצחים אוניות השטח הגרמניות ששרדו (רק שתי אוניות מלחמה גדולות היו מבצעיות). אחדות (כמו נושאת המטוסים הבלתי גמורה "גרף צפלין") שימשו כמטרות לאימוני ירי, בעוד אחרות (מרביתן משחתות וספינות טורפדו) הוכנסו לשירות בציי בעלות הברית שחסרו אוניות שטח לאחר המלחמה. הצי הצרפתי והצי הסובייטי קיבלו את המשחתות, וכמה ספינות טורפדו הועברו אל הצי הדני והצי הנורווגי. לקראת סוף שנות החמישים הוצאו משירות כל המשחתות, אך כמה מספינות הטורפדו הוחזרו לגרמניה המערבית בשנות השישים.
ב-1956, עם הצטרפותה של גרמניה המערבית לנאט"ו, הוקם צי מלחמתי חדש בשם "בונדסמרינה" (Bundesmarine, "הצי הפדרלי"). כמה ממפקדי ה"קריגסמרינה", כמו אריך טופ (Erich Topp) ואוטו קרצ'מר (Otto Kretshmer), המשיכו לשרת ב"בונדסמרינה". זמן מה לאחר המלחמה הוקם בגרמניה המזרחית ה"פולקסמרינה" (Volksmarine, "צי העם"). עם איחודה של גרמניה ב-1990 הוחלט להשתמש בשם "דויטשה מרינה" (Deutsche Marine, "הצי הגרמני").