stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אקלקטיזם באדריכלות
היסטוריה > אירופה

אדריכלות אקלקטית הופיעה לראשונה ברחבי יבשת אירופה במדינות שונות כמו צרפת (אדריכלות האמנויות היפות), אנגליה (אדריכלות ויקטוריאנית) וגרמניה (תקופת היסוד Gründerzeit), בתגובה לרצון המתגבר בקרב אדריכלים לקבל חופש אקספרסיבי יותר בעבודתם.
בית הספר לאמנויות יפות בפריס, שנחשב לאחד מבתי הספר האדריכליים המקצועיים הראשונים, הכשיר את התלמידים בצורה אקדמית קפדנית, וצייד אותם בכישורים וביוקרה מקצועית. המורים בבית ספר זה היו מהאדריכלים המובילים בצרפת, ושיטת ההוראה החדשה הזו כל כך הצליחה עד שהיא משכה אליה תלמידים מכל רחבי העולם. רבים מהבוגרים המשיכו להיות חלוצי התנועה, והשתמשו בהכשרה שקיבלו בבית הספר לאמנויות יפות כבסיס לעיצובים אקלקטיים חדשים.
בעוד שהפרקטיקה בסגנון ארכיטקטורה זה הייתה נפוצה (וניתן היה לראותה ברבים מבתי העירייה שהוקמו באותה תקופה), האקלקטיות באירופה לא זכתה לאותה התלהבות לה היא זכתה באמריקה. ככל הנראה, עצם העובדה שנוכחותה של ארכיטקטורה עתיקה ואותנטית הייתה נרחבת באירופה, צמצמה את המשיכה לחיקוי ההיסטורי בבניינים חדשים.
היסטוריה > צפון אמריקה

בסוף המאה ה־19 חל שינוי עמוק בארכיטקטורה האמריקאית. אדריכלים שהתחנכו בבית הספר לאמנויות יפות בפריז, כמו ריצ'רד מוריס האנט וצ'ארלס פולן מק'ים, היו אחראים להחזרת גישת האמנויות היפות האירופית, שנחשבה כאבן הפינה של האדריכלות האקלקטית באמריקה. בתקופה של גידול, שגשוג וגאווה מסחרית הוזמנו מבנים אקלקטיים רבים בערים גדולות ברחבי ארצות הברית. הסגנון שגשג, שכן הציג מאפיינים היסטוריים, שנראו בעבר רק בארכיטקטורה האריסטוקרטית של מדינות אירופה כמו בריטניה וצרפת, ותרם לתחושה עשירה יותר של תרבות והיסטוריה באמריקה. במקרה של האנט ואדריכלים אקלקטיים רבים אחרים, 'נקודת המבט האקלקטית שלו בדרך כלל' אפשרה לו לבחור בחירות סגנוניות על בסיס כל מה שמתאים לפרויקט המסוים או ללקוח. גמישות זו לאקלום ומיזוג חופשי של סגנונות העניקה למעצבים האקלקטיים עניין רב יותר בקרב הלקוחות.
יצירת גורדי שחקים ומרחבים ציבוריים גדולים אחרים כמו כנסיות, בתי משפט, בתי עירייה, ספריות ציבוריות ובתי קולנוע, הביא לכך שעיצוב אקלקטי כבר לא נועד רק לבני החברה הגבוהה, אלא היה נגיש גם לקהל הרחב. בעוד שחלק מהבניינים הללו נהרסו מאז (כולל תחנת פנסילבניה המקורית והגן הראשון של כיכר מדיסון – שניהם בעיר ניו יורק), הפרויקטים שנותרו מתקופה זו עדיין נחשבים כחלק מהמבנים החשובים ביותר באמריקה.
היסטוריה > התפשטות

כמה מהדוגמאות הקיצוניות ביותר לעיצוב אקלקטי ניתן היה לראות על ספינות הנוסעים (שהיו אז הצורה העיקרית של תחבורה מעבר לים). חללי הפנים המפוארים עוצבו בשילוב של סגנונות מסורתיים – בניסיון להקל על אי הנוחות של שהות בת חודשים בספינה, וליצור אשליה של פאר מבוסס.
באותה תקופה שימשו ספינות כאלה להובלת מתיישבים לאזורים לא מפותחים בעולם. הקולוניזציה של אזורים כאלה הרחיבה עוד יותר את האדריכלות האקלקטית של העולם המערבי, שכן מתיישבים שזה עתה התיישבו במקומם החדש, בנו מבנים המציגים בדרך כלל קלאסיקה רומאית ומוטיבים גותיים.
במידה פחותה יותר, האקלקטיות הופיעה ברחבי אסיה, שכן אדריכלים יפניים וסיניים שהוכשרו בבתי ספר האמריקאים לאמנויות יפות, השפיעו על בתי ספר, וחזרו לייצר עיצובים אקלקטיים ברחבי אסיה כמו בנק יפן (1895) שעוצב על ידי קינגו טאצונו. מה שמכונה אדריכלות התחייה ההודית–סארסית, שהוסיפה פרטים מהארכיטקטורה ההודית המסורתית, ובעיקר אדריכלות מוגולית, לצורות מערביות של מבנים וארמונות ציבוריים במהותה, הייתה סגנון אקלקטי מטבעו. רוב האדריכלים שעסקו בכך היו בריטים.[דרוש מקור]
היסטוריה > קבלת פנים קריטית

כסגנון שהציע כל כך הרבה חופש יצירתי וללא כללים מנחים, הסיכון ביצירת עיצוב בלתי מוצלח היה ברור לכל. פרויקטים שלא הצליחו למזג בין הסגנונות השונים באופן הרמוני היו נתונים לביקורת מצד אנשי מקצוע (במיוחד אלה שהתנגדו לתנועה).
היסטוריה > התדרדרות

ההתלהבות לחיקוי היסטורי החלה לדעוך בשנות השלושים והאקלקטיות התאדתה בתוכניות הלימודים של בתי הספר לעיצוב, לטובת סגנון חדש. המעבר למודרניזם היה משמעותי מכיוון שהוא נראה בעיני רבים כאוונגרד והטכנולוגיה והחומרים החדשים שיוצרו בזמנו אפשרו חדשנות רבה יותר. למרות ההתרחקות מאקלקטיות, העידן עדיין נותר משמעותי מבחינה היסטורית שכן הוא "פתח מחדש את הדלתות לחדשנות וצורות חדשות" לאדריכלות בשנים הבאות.
עיצוב פנים

הגידול בארכיטקטורה האקלקטית יצר צורך במומחי עיצוב פנים בעלי מיומנות והבנה וידע של סגנונות היסטוריים מהעבר, על מנת לייצר חללי פנים נלווים מתאימים. זה הביא לצמיחתו של עיצוב פנים כמקצוע נחשב. מעצבי פנים בולטים בעידן זה (בין סוף המאה ה-19 לתחילת המאה ה-20) כוללים את אלזי דה וולף, רוז קאמינג, ננסי מק'קלנד, אלזי קוב וילסון, פרנסיס אלקינס, סורי מוהם ודורותי דרייפר. בעוד קהל הלקוחות של המעצבים המוקדמים הללו היה מורכב אך ורק ממשפחות עשירות ועסקים, עבודותיהם של מעצבים אלה הוצגו באופן קבוע בפרסומים פופולריים כמו "בית וגן" (House and Garden) "בית יפה" (Beautiful House) ו"ז'ורנל בית הנשים" (Ladies Home Journal). פרסום חללי הפנים המפוארים של בתים מפוארים אלה סייע להפצת הסגנון האקלקטי בקרב מעמד הביניים, וחיקויים פחות אקסטרווגנטיים או שילוב של אלמנטים דקורטיביים דומים הפכו למאפיין רצוי בעיטור הבית. העדפות אסתטיות שונות מאזור לאזור ברחבי אמריקה, עם סגנונות ספרדיים המועדפים בקליפורניה, ואלמנטים של אדריכלות קולוניאלית אמריקאית שהיו פופולריים בניו אינגלנד.
הקשר עכשווי

בחברה העכשווית, סגנונות השואבים מסגנונות תרבותיים והיסטוריים רבים ושונים מתוארים באופן רופף כ"אקלקטיים" אם כי התייחסויות לאדריכלות אקלקטית בספרות ובמדיה נוגעות בדרך כלל למבנים שנבנו בתוך התנועה האקלקטית של סוף המאה ה־19 עד תחילת המאה ה־20.
הסגנון האקלקטי בארץ ישראל

בתחילת המאה ה-20 נבנו בארץ מבנים רבים בסגנון האקלקטי. מבנים רבים בתל אביב-יפו שרדו והוגדרו כמבנים לשימור, אך גם בערים ומושבות אחרות נשתמרו מבנים בסגנון זה.
אדריכלים אקלקטיים

דניאל ברנהם
אלכסנדר ג'קסון דייוויס
אנטוניו גאודי
ג'וסף הלבקה
ריצארד מוריס האנט
צ'ארלס פולן מק'קים
ויליאם רתרפורד מיד
ריצ'רד נורמן שו
סטנפורד ווייט
ראו גם

אמנות אקלקטית
היסטוריציזם
הערות שוליים

1 2 3  Whittick, A, 1974. European Architecture in the Twentieth Century. 1st ed. New York: Leonard Hill Books. pp. 17–27.
1 2  Hamlin, T, 1952. "The Rise of Eclecticism in New York." Journal of the Society of Architectural Historians, 11 (2), pp. 3–8.
1 2 3 4 5 6 7  Piles, J, 2005. A History of Interior Design. 3rd ed. London: Laurence King Publishing. pp. 305–327.
↑  Cruickshank, D, 1996. Sir Banister Fletcher's A History of Architecture. 20th ed. London: Architectural Press. pp. 1483–1484.
↑  Meeks, C, 1953. "Creative Eclecticism." Journal of the Society of Architectural Historians, 12 (4), pp. 15–18.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531367405171  BNE: XX558786  BnF: cb12312725x (data)  LCCN: sh85040731 
כנסיית סנט קלייר, הורודקיבקה, אוקראינה, נבנתה בין השנים 1910–1913, ומשלבת אלמנטים של אדריכלות נאו-גותית ומודרנית מהמאה ה-20
אחוזת קרסון, יוריקה, קליפורניה בסגנון אמריקאי המכונה אדריכלות התחייה של המלכה אן.
ארמון התעשיות (פאלסיו דאס אינדוסטריאס) סאו פאולו, ברזיל
אדריכלות התחייה ההודית - סראקנית: תחנת הרכבת קואלה לומפור, מלזיה, מאת ארתור בניסון הובאק 1910
בית בסגנון מאר דל פלאטה, במאר דל פלאטה, ארגנטינה, שמציג כמה מאפיינים של הקוטג', אדריכלות נורמנית וארכיטקטורה קולוניאלית ספרדית.
באד שולברג

| --- | --- |

באד שולברג ב-2007
 לידה:  27 במרץ 1914 מנהטן, ארצות הברית 
 פטירה:  5 באוגוסט 2009 (בגיל 95) Westhampton Beach, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Westhampton Cemetery 
 מקום לימודים:  דארטמות' קולג', אקדמיית דירפילד, תיכון לוס אנג'לס 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  ג'רלדין ברוקס (12 ביולי 1964–19 ביוני 1977)  ג'יגי' וירטל (31 בדצמבר 1936–1943)  אגנס ויקטוריה אנדרסון (1943–1964) 
 פרסים והוקרה:  פרס לורל לתסריטאות (2008)  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (1953) 
 
סימור וילסון "באד" שולברג (באנגלית: Seymour Wilson Schulberg‏; 27 במרץ 1914, ניו יורק - 5 באוגוסט 2009, לונג איילנד) היה סופר ותסריטאי יהודי-אמריקאי. התפרסם בעיקר בזכות הרומן "מה מריץ את סמי?" משנת 1947, והתסריטים שכתב לסרטיו של איליה קאזאן, "חופי הכרך" ו"פנים בקהל".
קורות חייו > שנותיו הראשונות

שולברג נולד למשפחת "אצולה" הוליוודית; בנו של המפיק פרסיבל שולברג, שהפיק סרטים עם לואי ב. מאייר ועמד בראש אולפני סרטי פרמאונט, ושל אדלין יפה, סוכנת שחקנים ואחותו של המפיק סם יפה. למד בדארטמות' קולג' בניו המפשייר, ובסוף שנות ה-30 נטש את עולמו של אביו והחל לעסוק בכתיבה.
במלחמת העולם השנייה צורף ליחידת מודיעין של המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS), שעבד יחד עם יחידת התיעוד של ג'ון פורד. שולברג היה בין החיילים האמריקנים הראשונים ששחררו את מחנות הריכוז מידי הנאצים, ובמהלך משפטי נירנברג פיקח יחד עם אחיו סטיוארט על איסוף קטעי ארכיון מצולמים שהכילו ראיות נגד פושעי מלחמה והוקרנו בבית המשפט. במסגרת תפקידו זה, יזם את מעצרה של לני ריפנשטאהל בביתה בקיצביהל שבאוסטריה, בטענה שביכולתה לזהות את פניהם של נאצים בחומר המצולם שנתפס בידי כוחות בעלות הברית. באד ואחיו יצרו שני סרטים שהוצגו בבית המשפט, "תוכניות הנאצים" ו"מחנות הריכוז", ועל בסיס שני הסרטים הללו יצרו השנים סרט בשם "נירנברג והלקח שלו" (Nürnberg und seine Lehre) שהוקרן ברחבי גרמניה בסוף שנות ה-40. כדי לא לפגוע בתוכנית מרשל נגנז הסרט ולא הוקרן בארצות הברית עד לשנת 2009, אז הוקרנה לראשונה בארצות הברית ובישראל גרסה אנגלית משוחזרת של הסרט בשם "נירנברג: שעור להיום".
קורות חייו > קריירה

בשנת 1941 פרסם את הרומן "מה מריץ את סמי?", המתאר את עלייתו ונפילתו של הנער היהודי סמי גליק. הספר תיאר את אילי הקולנוע בהוליווד כאישים חסרי מעצורים, מה שגרר ניסיונות רבים כולל מצד אביו של שולברג לעצור את פרסום הספר, אך הוא זכה להצלחה רבה ואף הוסרט לסרט טלוויזיה. בשנת 1950 פרסם את הרומן "דור האכזבה", שנסוב אודות תסריטאי צעיר הכותב תסריט במשותף עם סופר מפורסם שנמצא בשפל הקריירה. הסופר, שלפי הערכת המבקרים מהווה דיוקן מוסווה של סקוט פיצג'רלד שמת עשר שנים קודם לכן, מתואר כדמות טרגית ומלאת חסרונות, שהתסריטאי הצעיר מתאכזב ממנו. הרומן נכלל במקום העשירי ברשימת רבי המכר בארצות הברית באותה שנה, ועובד למחזה בברודוויי בשנת 1958, בכיכובו של ג'ייסון רוברטס (שזכה בפרס טוני על הופעתו) וג'ורג' גריזארד. בשנת 1958 כתב והפיק עם אחיו הצעיר סטיוארט את הסרט "רוח מעבר לאוורגליידס", שבויים על ידי ניקולאס ריי.
בשנת 1951 נקלע למסע האנטי קומוניסטי בארצות הברית, ואף זומן להעיד בפני הוועדה לפעילות אנטי אמריקאית לאחר שהתסריטאי ריצ'רד קולינס העיד שהיה חבר במפלגה הקומוניסטית. שולברג העיד שחברי המפלגה ניסו להשפיע על תוכן ספרו "מה מריץ את סמי?", וציין שמות של עמיתים, שצורפו לאחר מכן ל"רשימה השחורה של הוליווד". שנים אחדות מאוחר יותר החל לעבוד עם הבמאי איליה קאזאן, ששמו עלה אף הוא ב'רשימה השחורה' כעד, וכתב את התסריט זוכה פרס האוסקר עבור חופי הכרך שביים קאזאן. בשנת 1957 כתב סרט נוסף עבור קאזאן, "פנים בקהל".
תחומי כתיבתו של שולברג היו מגוונים, ובהם התאגרפות, ארכאולוגיה מקסיקנית, תנועת האומנות השחורה, דברי ימיה של הוליווד ומאמרי ביקורת. הוא שימש ככתב ראשי לאיגרוף במגזין ספורטס אילוסטרייטד, ובשנת 2002 הוכנס ל"היכל התהילה הבינלאומי של האיגרוף" עבור תרומתו בתחום. בנוסף חיבר סיפורים קצרים, כתבות ומאמרים שהתפרסמו בין הית בעיתונים כגון האסקוויר, סאטרדיי רוויו, הניו יורקר ופלייבוי.
קורות חייו > חיים אישיים

בשנת 1978 נישא לבטסי לאנגמן ממנה נולדו לו שני ילדים. לשולברג שלשה ילדים נוספים מ-3 נישואיו הקודמים; בשנת 1964 נישא לשחקנית ג'רלדין ברוקס עמה חי עד מותה בשנת 1977. לאורך חייו התגורר חליפות בלוס אנג'לס ומקסיקו סיטי. שולברג מת בביתו בניו יורק, בגיל 95.
מחיבוריו

מה מריץ את סמי?
דור האכזבה
חופי הכרך, (תסריט, ומאוחר יותר גם ספר שזכה בפרס כריסטופר)
גם גיבורים נופלים (עובד לסרט ב-1956 בכיכובו של המפרי בוגרט)
מקלט V
לקריאה נוספת

Beck, Nicholas. Budd Schulberg: A Bio-Bibliography Lanham, Md.: Scarecrow Press, 2001.
הערות שוליים

↑  Lost Weekend: F. Scott and Budd Go to Dartmouth Tanz, Jason (7 Feb 2003). The New York Times.
↑  Cullum, Paul (6 ביולי 2006). "A Face in the In Crowd". LA Weekly. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  מבט שני - משדר מיוחד לרגל יום השואה הבינלאומי
↑  Art of Justice: The Filmmakers At Nuremberg
↑  Nürnberg und seine Lehre, באתר IMDb
↑  אתר הסרט
↑  Joyce, Gare (ביוני 2004). "Unrepentant". The Walrus. אורכב מ-המקור ב-2013-02-05. נבדק ב-2011-10-05. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Trussell, C. P. (24 במאי 1951). "Schulberg Tells of Red Dictation: Move To Control His Writing Cause Him to Leave Party" (PDF). The New York Times, Gordon Kahn,. {{cite news}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: extra punctuation (link)(הקישור אינו פעיל)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308139805171  PLWABN: 9810652361905606  BIBSYS: 90157220  BNE: XX1399647  BnF: cb12012967w (data)  CANTIC: a11235305  CiNii: DA03289054  GND: 117160121  ISNI: 0000 0001 2098 4367  LCCN: n79045099  NARA: 10581162  NDL: 00455797  NKC: jn20040102015  NLA: 36521325  NLG: 67091  NTA: 069371377  RERO: 02-A003808653  SNAC: w6dj6dnt  SUDOC: 028256530  VIAF: 2481031   WorldCat (עם VIAF): 2481031
בוצ'צ'אה

ערך זה עוסק בעיירה רומנית בחבל מולדוב. אם התכוונתם לעיירה אוקראינית, בגליציה ההיסטורית, ראו .
| --- | --- |
סמל בוצ'צ'אהסמל בוצ'צ'אה

 מדינה:  רומניה רומניה
 מחוז:  בוטושאן
 מושל:  Angel Gheorghiu
 בירת העיירה:  בוצ'צ'אה 
 שטח:  46.85 קמ"ר
 גובה:  266 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  4,171 (1 בדצמבר 2021)
 קואורדינטות:  47°46′00″N 26°26′00″E﻿ / ﻿47.766666666667°N 26.433333333333°E﻿ / 47.766666666667; 26.433333333333 
 אזור זמן:  UTC +2
 www.bucecea.ro
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור בוצ'צ'אה(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור בוצ'צ'אה(למפת מחוז בוטושאן רגילה) בוטושאן דורוחוי דאראבאןבוצ'צ'אה(למפת מחוז בוטושאן מוגדלת) בוטושאן דורוחוי דאראבאןבוצ'צ'אה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בוצ'צ'אה (ברומנית: Bucecea; ביידיש: בוטשעטשה) היא עיירה במחוז בוטושאן בצפון-מזרח רומניה. שם המקום נגזר משמו של נחל מקומי קטן.
היסטוריה

העיירה נוסדה ב-16 בינואר 1828 (תקפ"ח) באישורו של נסיך מולדובה יוניצה סנדו סטורדזה Ioniță Sandu Sturdza, על ידי אציל מקומי בשם דימיטריה ראלט Dimitrie Ralet. לצורך ביסוסה והקמתה של העיירה חפץ המייסד ברב בעל שיעור קומה, שיבוא להתגורר בה יחד עם חסידיו, והזמין את רבי אליעזר זאב מבוטשעטש שיקבע בה יתד ויכהן בה כרב וכמנהיג חסידי. רבי אליעזר זאב בא יחד עם חסידיו ועם נערים רבים שאימץ בתקופת "גזירת הקנטוניסטים". מפקד האוכלוסין של העיירה בשנת 1931 (תקצ"א) מראה על אוכלוסייה של 85.97% יהודים מתוך כלל תושבי העיירה.
יהודים

יהודים התפרנסו כמגדלי בקר, קצבים, אופים, חנוונים ורוכלים. במשך כמאה ועשר שנים מאז הקמתה, עד שנת 1940, היו היהודים חלק עיקרי מתושבי העיירה. בשנת 1851 היו 523 תושבים ומתוכם 61% יהודים. בשנת 1891 היו בעיירה 1281 תושבים ומתוכם 72% יהודים. בספטמבר 1894, מאות מתוך יהודי העיירה היו צפויים לגירוש אך שליט האזור ביטל את צו הגירוש בשל הנזק שגירוש היהודים יגרום לכלכלת העיר. עד תחילת מלחמת העולם השנייה התנהלו בעיירה חיים יהודיים תקינים, בשנת 1937 היו חמישה בתי כנסת בעיירה, תלמוד תורה, ומקווה כשר. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן המצב השתנה במהירות, ובשנת 1941 נתפסו כל יהודי העיירה ונשלחו למחנה ריכוז. אחדים מהניצולים חזרו אחרי השואה. שתי המצבות האחרונות בבית הקברות הן משנת 1956 ומשנת 1975.
בעיירה כיהנו ברבנות ובאדמו"רות האדמו"רים של שושלת חסידות בוטשעטש, אשר סמכותם הקיפה גם את יהודי האזור, באמצעות כוחה של תנועת החסידות, שהייתה חזקה בבוטשעטש. האדמו"רים נטמנו בה לאחר פטירתם, ואוהל קיים על קברם.
עד מלחמת העולם השנייה המוני יהודים מרומניה וגם מחוצה לה, היו פוקדים את העיירה בימי ההילולא של צדיקי שושלת בוטשעטש בוטושאן, להתפלל על קברי הצדיקים הטמונים באוהל האדמו"רים בעיירה, בו טמונים רבי אליעזר זאב מבוטשעטש, בנו רבי יוסף אהרן מבוטשעטש, ובנו רבי אליעזר זאב מרילוס מבוטשעטש. כיום רבים עורכים נסיעה מיוחדת לרומניה על מנת לפקוד את המקום.
ארתור בוקה

אטיין ארתור בוקה (בצרפתית: Etienne Arthur Boka; נולד ב-2 באפריל 1983 באביג'אן שבחוף השנהב) הוא כדורגלן עבר מחוף השנהב ששיחק בעמדת המגן שמאלי. ארתור בוקה העביר את רוב הקריירה שלו בשטוטגרט ואף זכה עמה באליפות הבונדסליגה בעונת 2006/07, ונחשב לאחד משיאני ההופעות בנבחרת חוף השנהב. בוקה נודע בכינוי "רוברטו קרלוס האפריקאי".
קריירה

בוקה החל את הקריירה שלו במימוסס מהעיר אביג'אן שבחוף השנהב. בשנת 2002 חתם בבוורן מליגת העל הבלגית, שם ערך את בכורתו באירופה, ושיחק 59 משחקי ליגה, בהם הבקיע ארבעה שערים, לאורך שתי עונות. בעונת 2003/04 הגיע עם בוורן לגמר הגביע הבלגי, שם הפסידה בוורן 4-2 לקלאב ברוז'. בקיץ 2004 חתם בוקה בשטרסבורג מליגת העל הצרפתית, שם שיחק שתי עונות מלאות. בעונת 2004/05 סיים בוקה עם שטרסבורג במקום ה-11 בליגה, וזכה עמה בגביע הליגה הצרפתית בשנת 2005, כאשר ניצח עם שטרסבורג את קן 2-1, בגמר בו בוקה שיחק 86 דקות. בעונת 2005/06 נשר בוקה עם שטרסבורג לליגת המשנה הצרפתית. את עונת 2006/07 החל בוקה בשטרסבורג, אך לקראת סיום חלון ההעברות חתם בשטוטגרט, שם העביר שמונה עונות רצופות.
כבר בעונת הבכורה שלו בשטוטגרט, זכה בוקה עם הקבוצה באליפות הבונדסליגה, כאשר הוא היווה חלק מחוליית הגנה איכותית שספגה 37 שערים בלבד, וכללה את מתייה דלפייר, ריקרדו אוסוריו וסרדר טשצ'י. שטוטגרט אף החמיצה הזדמנות לזכות בדאבל באותה עונה, כאשר הפסידה 3-2 בגמר הגביע הגרמני לנירנברג, במשחק בו בוקה החליף את אוסוריו בדקה ה-68. בעקבות הזכייה באליפות הבונדסליגה, זכה בוקה להשתתף בעונה העוקבת, 2007/08, בליגת האלופות, אך הופעה זו הסתיימה במפח נפש ובהדחה בשלב הבתים. באותה עונה, סיימה שטוטגרט שישית בליגה, וזכתה בכרטיס למפעל הליגה האירופית בעונת 2008/09. בוקה ושטוטגרט צלחו במפעל זה את שלב הבתים, אך הודחו בשלב הבא על ידי זניט סנט פטרסבורג. באותה עונה, סיימו בוקה ושטוטגרט במקום השלישי בבונדסליגה, והעפילו שוב לליגת האלופות בעונת 2009/10, כאשר הודחו הפעם בשמינית הגמר על ידי ברצלונה. בעונת 2012/13 עבר בוקה לשחק בתפקיד הקשר ההגנתי. באותה עונה, הגיעו בוקה ושטוטגרט לגמר הגביע הגרמני, שם הפסידו 3-2 לבאיירן מינכן, שזכתה באותה עונה בטרבל. עונת 2013/14 הייתה האחרונה של בוקה בשטוטגרט. בעונה זו, נאבקה הקבוצה במאבקי התחתית, וניצלה במחזורים האחרונים.
בקיץ 2014 עזב בוקה את שטוטגרט לאחר שמונה עונות, בהן הבקיע שבעה שערים ב-207 הופעות בכל המפעלים, וחתם במאלגה הספרדית. במשחק הבכורה שלו בקבוצה, הפסידה מלאגה 3-0 לולנסיה. בוקה ומלאגה סיימו את עונת 2014/15 במקום התשיעי בליגה. ביולי 2016 הצטרף בוקה לפ.צ. סיון השווייצרית, אך בפברואר 2017 עזב את המועדון לאחר שערך במדיו שלוש הופעות.
קריירה בינלאומית

בוקה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב בשנת 2004. בוקה השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2006, שם הגיע עם הנבחרת עד הגמר, בו הפסידה חוף השנהב בבעיטות הכרעה לנבחרת מצרים, לאחר 0-0 בתום 120 דקות. באותה שנה, בוקה היה חלק מהופעת הבכורה של חוף השנהב בטורניר המונדיאל, וסיים עם הנבחרת את שלב הבתים של מונדיאל 2006 בהדחה, בבית קשה שכלל את נבחרות ארגנטינה והולנד, להן הפסידה חוף השנהב, ונבחרת סרביה, אותה חוף השנהב ניצחה בתוצאה 3-2. בוקה פתח בשלושת המשחקים. בגביע אפריקה לאומות 2008 סיימו בוקה וחוף השנהב במקום הרביעי, לאחר שספגו רביעיות נבחרת מצרים בחצי הגמר, ומנבחרת גאנה במשחק על המקום השלישי. בגביע אפריקה לאומות 2010 הודחו בוקה וחוף השנהב לאחר הפסד 3-2 לנבחרת אלג'יריה ברבע הגמר. באותה שנה, השתתפו בוקה וחוף השנהב במונדיאל 2010, וקיבלו שוב בית קשה מאוד, בו סיימו מתחת לנבחרות ברזיל ופורטוגל, אך ניצחו את נבחרת קוריאה הצפונית בתוצאה 3-0, במשחק בו בוקה בישל שני שערים. בוקה השתתף עם הנבחרת גם בגביע אפריקה לאומות 2012, בו הפסידה חוף השנהב בגמר לנבחרת זמביה בבעיטות הכרעה לאחר 0-0 במהלך 120 דקות. בוקה לא שותף בגמר זה. בגביע אפריקה לאומות 2013, הודחו בוקה וחוף השנהב על ידי נבחרת ניגריה לאחר הפסד 2-1 ברבע הגמר. מונדיאל 2014 היה הטורניר הגדול האחרון בו בוקה השתתף. להבדיל משני המונדיאלים הקודמים, קיבלה חוף השנהב בית נוח יחסית, שכלל את נבחרות קולומביה, יוון ויפן. על אף הבית הנוח, שוב כשלו חוף השנהב ובוקה להעפיל לשמינית הגמר, והדחתם מהטורניר הייתה אכזרית, כאשר ספגו שער בדקה ה-93 מול יוון, שהעלה את היוונים במקומם. לאחר טורניר זה, בוקה לא שיחק עוד בנבחרת, ולא זומן לגביע אפריקה לאומות 2015. נכון למרץ 2016, לבוקה 81 הופעות ושער אחד במדים הלאומיים.
תארים

עם שטרסבורג:
גביע הליגה הצרפתית: 2005
עם שטוטגרט:
אליפות הבונדסליגה: 2006/2007
ארתור אש

| --- | --- |

ארתור אש, 1975
 לידה:  10 ביולי 1943 ריצ'מונד, וירג'יניה בארצות הברית
 פטירה:  6 בפברואר 1993 (בגיל 49) ניו יורק
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום מגורים:  פיטרסבורג, וירג'יניה
 בן או בת זוג:  Jeanne Moutoussamy-Ashe (20 בפברואר 1977–?) Jeanne Moutoussamy-Ashe 
 גובה:  1.85 מטר
 יד חובטת:  ימין
 פעילות כמקצוען:  1969–1980 (כ־11 שנים)
 סה"כ פרסים שצבר:  1,584,909 דולר אמריקאי 
 יחידים
 מאזן קריירה:  699–228 
 דירוג שיא:  1 (1969)
 זכיות בטורנירים:  33
 זוגות
 מאזן קריירה:  315–173 
 דירוג שיא:  15 (30 באוגוסט 1977)
 זכיות בטורנירים:  18
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות 3 ביחידים (2 בזוגות)
 אליפות אוסטרליה הפתוחה:  זכייה (1970)
 אליפות צרפת הפתוחה:  רבע גמר (1970, 1971)
 וימבלדון:  זכייה (1975)
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  זכייה (1968)
 
ארתור רוברט אש ג'וניור (באנגלית: .Arthur Robert Ashe, Jr; 10 ביולי 1943 –  6 בפברואר 1993) היה טניסאי אמריקאי שזכה בשלושה טורנירי גראנד סלאם ודורג במקום ראשון בעולם. הוא היה לספורטאי האפרו אמריקאי היחידי עד כה שזכה בשלושה טורנירי גראנד סלאם ביחידים. הטניסאי הגבר כהה העור הנוסף שזכה בטורניר גראנד סלאם כלשהו הוא יאניק נואה מצרפת שזכה באליפות צרפת הפתוחה בשנת 1983.
ביוגרפיה

אש נולד בריצ'מונד וירג'יניה. משפחת אביו, שגם שמו היה ארתור אש, מוצאה מאישה מערב אפריקאית בשם עמר, שנלכדה והובאה לעבדות באמריקה בספינה בשנת 1735, שם הייתה משיפחותיו של משפחתו של מי שיהיה מושל צפון קרולינה סמואל אש(אנ').
הוא התאמן בהדרכת רונלד צ'ריטי ואחר כך על ידי רוברט וולטר ג'ונסון. בשנת 1963 קיבל מלגת טניס באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). באותה שנה נבחר לייצג את ארצות הברית בגביע דייוויס ובכך היה לספורטאי כהה העור הראשון בנבחרת ארצות הברית. בזמן לימודיו התאמן מול הטניסאי הנערץ עליו פאנצ'ו גונזלס(אנ'), שחי בסמוך, וסייע לשפר את משחקו של אש. בשנת 1965 הוא זכה בתואר אליפות המכללות של ארצות הברית בטניס (NCAA).
בשנים 1966 - 1968 שירת אש בצבא ארצות הברית והגיע לדרגת סגן.
בשנת 1968 זכה באליפות ארצות הברית לחובבים ואחר כך באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס ובכך היה לטניסאי היחידי עד כה שזכה בשני טורנירים אלו. בהמשך אותה שנה זכה גם בגביע דייוויס. לאחר מכן, דרום אפריקה סרבה לתת לו אשרת כניסה על מנת להשתתף באליפות דרום אפריקה הפתוחה. אירוע זה העלה לדיון ציבורי את מדיניות האפרטהייד בדרום אפריקה. הוא קרא לבטל את הטורניר כחלק מהסבב המקצועני.
בשנת 1970 זכה אש באליפות אוסטרליה הפתוחה בטניס. בשנת 1971 הוא זכה באליפות צרפת הפתוחה בטניס בטורניר הזוגות. בשנת 1975 הוא זכה בטורניר היוקרתי ביותר, בווימבלדון לאחר ניצחון בגמר על ג'ימי קונורס ובשנת 1977 זכה אש באליפות אוסטרליה הפתוחה בטורניר הזוגות.
ב-20 בפברואר 1977 התחתן אש עם גיין מוטוסמי, צלמת שהכיר 4 חודשים לפני כן. בשנת 1986 הם אימצו בת.
בשנת 1979 עבר אש התקף לב ובעקבותיו ניתוח מעקפים. לאחר שפרש מטניס מקצועני בשנת 1980 עסק אש במספר תחומים, בהם כתיבה בטיים מגזין, פרשן ספורט של ABC, הקים את ליגת הנערים בטניס של ארצות הברית וכן שימש כקפטן נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית. בשנת 1983 הוא עבר פעם נוספת ניתוח לב.
בשנת 1988 התברר שנדבק באיידס דרך עירוי דם שקיבל במהלך ניתוח הלב. דבר מחלתו נשמר בסוד עד שפורסמה בשנת 1992 לאחר שעיתונאי מהעיתון USA Today פנה אליו ואמר שבכוונתו לפרסם ידיעה בנושא זה. לאחר הפרסום פנו מאות קוראים לעיתון והביעו מחאה על כך שאילצו את אש לפרסם את מחלתו.
הוא הקים קרן למלחמה באיידס, ופעל להעלאת המודעות למחלה, לחינוך מיני ולהסברה על המחלה. בין השאר לחם נגד התפישה שמחלת האיידס פוגעת רק בגברים הומוסקסואליים.
ארתור אש נפטר בשנת 1993 מדלקת ריאות שנבעה ממחלת האיידס בה לקה. בין שאר הסיבוכים הוא סבל גם מטוקסופלזמוזיס.
מספר חודשים לאחר מותו העניק לו הנשיא ביל קלינטון את מדליית החירות הנשיאותית, האות האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית. בשנת 1997 נקרא על שמו של אש אצטדיון הטניס החדש במרכז הטניס הלאומי בניו יורק. זהו אצטדיון הטניס הגדול בעולם ובו 23,771 מקומות ישיבה לצופים.
תארים והשגים

בשנת 1985 זכה אש להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של הטניס.
הנצחה

האצטדיון המרכזי, באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכת במרכז הטניס הלאומי בפארק פלאשינג מדוז, הנמצא ברובע קווינס בעיר ניו יורק בארצות הברית נושא את שמו של ארתור אש. אצטדיון זה, שנבנה ב-1997, מכיל 23,771 מקומות ישיבה והוא אצטדיון הטניס הגדול בעולם.
בטקס הפרסים של espn לשנת 2019, חולק פרס על שמו של ארתור אש. בפרס זכה הכדורסלן האגדי ביל ראסל על מלחמתו בגזענות כלפי האפרו-אמריקאים בשנות ה-60
הערות שוליים

↑  כתבה אודות מותו של ארתור אש באתר העיתון הניו יורק טיימס, מתאריך 8/2/1993.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007320780705171  BIBSYS: 90876621  BnF: cb120390038 (data)  CiNii: DA03820146  GND: 119115123  ISNI: 0000 0000 8775 9773  LCCN: n50002399  LNB: 000019817  NARA: 10581609  NDL: 00431816  NKC: jo2016917392  NSK: 000419411  NTA: 074706713  RERO: 02-A002942418  SNAC: w6f29nzc  SUDOC: 028583191  VIAF: 242022657   WorldCat (עם VIAF): 242022657