stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bug bounty
הערות שוליים

↑  ארנון ארז, חלופה עברית למילה bug בתחום המחשבים, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏2015-05-20
↑  Press Release, web.archive.org, ‏1997-05-01
↑  גוגל תשלם לכם עכשיו גם אם תמצאו באגים באפליקציות שהן לא שלה, באתר גיקטיים, ‏2019-09-02
↑  אפל: מצאתם באג במוצרים שלנו? תקבלו הרבה כסף, באתר גיקטיים, ‏2019-12-22
↑  MSRC Team, Introducing the ElectionGuard Bounty program, Microsoft Security Response Center, ‏2019-10-18 (באנגלית)
↑  Facebook Paid $2.2 Million in Bug Bounty Rewards in 2019 | SecurityWeek.Com, www.securityweek.com
↑  Dan Goodin, Now there’s a bug bounty program for the whole Internet, Ars Technica, ‏2013-11-06 (באנגלית)
↑  מצאתם באג אבטחה בקוד פתוח? קבלו עשרות אלפי אירו מהאיחוד האירופאי, באתר גיקטיים, ‏2018-12-31
↑  Hack The Pentagon | Black Hat Security Testing, HackerOne (באנגלית)
המינהל הלאומי למודיעין (פרו)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  פרו 
 תאריך הקמה:  4 בינואר 2006
 מטה מרכזי:  לימה, פרו
 www.dini.gob.pe
 
המינהל הלאומי למודיעין (בספרדית: Dirección Nacional de Inteligencia, או DINI) היא סוכנות הביון של פרו. הסוכנות אחראית לאיסוף מודיעין צבאי, מודיעין משטרתי וסיכול ריגול.
היסטוריה

ב-27 בינואר 1960, שירות המודיעין הלאומי הוקם כשירות הביון והביטחון בפרו.
בעקבות השערוריות שלוו את השירות בתקופת נשיאותו של אלברטו פוג'ימורי, השירות פורק בנובמבר 2000. ב-4 בינואר 2006, הוקם המינהל הלאומי למודיעין (DINI).
הערות שוליים

↑  "Definiciones". DINI. אורכב מ-המקור ב-2018-10-20. נבדק ב-5 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "SINA". DINI. אורכב מ-המקור ב-2014-12-16. נבדק ב-5 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
רועי ינובסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1987 (בן 38 בערך)
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 עיסוק:  עיתונאי
 מעסיק:  תאגיד השידור הציבורי
 תחום סיקור:  כתב משטרה
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  https://www.facebook.com/roi.yanovsky
 טוויטר (X):  Roi_Yanovsky
 
רועי ינובסקי (נולד בשנת 1987) הוא עיתונאי ישראלי המשמש, החל מראשית 2025, כראש התחום הפלילי בתאגיד השידור הישראלי. קודם לכן, שימש כעורך התחקירים והסדרות בחדשות 13 ועוד לפני כן, כעורך הראשי של המהדורה המרכזית של תאגיד השידור.
ביוגרפיה

ינובסקי נולד ב-1987 וגדל במבשרת ציון. את שירותו הצבאי עשה כמפקד צוות וסמ"פ בסיירת גבעתי. הוא משרת מאז במילואים כמפקד צוות מילואים של סיירת גבעתי. במלחמת חרבות ברזל הוא משמש בתפקידו בדרגת רס"ן בגדוד המילואים 6261.
ינובסקי הוא בוגר אוניברסיטה העברית בכלכלה ובתקשורת.
ב-2011 החל לשמש כתב מוניציפלי בעיתון "כל העיר" בירושלים ושנה לאחר מכן עבר לשמש כתב במקומון "ידיעות ירושלים" של "ידיעות אחרונות". ב-2014 מונה לכתב המשטרה ואזור ירושלים של "ידיעות אחרונות" ואתר ynet.
ב-2017, סמוך לעלייתו לאוויר של תאגיד השידור הישראלי, עבר לשמש כתב המשטרה של התאגיד.
בספטמבר 2020 מונה לעורך הראשי של "חדשות הערב" המהדורה המרכזית של כאן 11.
בנובמבר 2021 עזב את התאגיד ועבר לחדשות 13 לתפקיד עורך התחקירים והסדרות.
בדצמבר 2024 עזב את חדשות 13 וחזר לתאגיד כאן.
ינובסקי הוא חתן הפרס ע"ש אילן רועה בגין הישגיו העיתונאיים לשנת 2018.
ינובסקי נשוי לרוני, ואב לשניים. מתגורר בתל אביב
פרסומים בולטים

בספטמבר 2017 פרסם בכאן 11 תחקיר שהצביע על שורה של מחדלים משטרתיים שהובילו למותו של חייל המילואים אלמוג עמרם בתאונת דרכים.
בתחקיר נחשפו הקלטות השיחות של אחיו עם מוקד 100 ובהן התחנן למשטרה לשלוח ניידת למצוא את אחיו, אך זו הגיעה באיחור ניכר. בעקבות הליקויים שהתגלו באירוע החליט מפכ"ל המשטרה רוני אלשיך להדיח את מפקד תחנת קריית גת וכן לנקוט צעדים משמעתיים נגד הקצינים המעורבים.
בנובמבר 2017 חשף מסמכים המעלים חשדות לשחיתות של בכירים בעיריית ראשון לציון בעסקה למכירת קרקע ליזם פרטי. בגין חשדות אלו נחקר ראש עיריית ראשון לציון דב צור בחשד לקבלת שוחד, במסגרת חקירת תיק 1803 בו חשוד ח"כ דוד ביטן.
בנובמבר 2018 פרסם כמה תחקירים על אודות תפקודו של ניצב בדימוס משה (צ'יקו) אדרי, שהיה אמור להתמנות למפכ"ל המשטרה. בין היתר חשף ינובסקי כי אדרי לא ביצע בדיקת פוליגרף כמו יתר המועמדים לתפקיד וכי הוא פעל לאי נקיטת הליכים משמעתיים נגד גיסו המשרת במשטרה. בעקבות הפרסומים חייבה הוועדה למינוי בכירים את אדרי לבצע בדיקת פוליגרף. ב-30 בנובמבר החליטה הוועדה בראשות השופט בדימוס אליעזר גולדברג לא לאשר את מינויו על אף החלטת הוועדה הצהיר השר לביטחון הפנים גלעד ארדן כי יפעל להעביר את המינוי לממשלה אולם כמה ימים אחר כך נחשף כי אדרי נועד עם בודקת הפוליגרף טרם הבדיקה ולא דיווח על כך, והוא נאלץ להסיר את מועמדותו.
בפברואר 2020 חשף בכאן חדשות תיעוד מזירת אירוע הירי והדריסה באום אל חיראן ומסמכים מחקירת מח"ש שמהם עולה כי יעקוב אבו אל קיעאן היה חי אחרי שנורה אך לא קיבל טיפול רפואי מהשוטרים ומהצוות הרפואי שבמקום. בדו"ח המכון לרפואה משפטית נכתב כי אבו אל קיעאן מת מאיבוד דם עשרות דקות אחרי הירי, ושאף גורם רפואי לא קבע את מותו.
ביולי 2020 חשף כי שר הבריאות יולי אדלשטיין קיים מסיבת יום הולדת לרעייתו בבית פרטי בהשתתפות עשרות אורחים, רגע אחרי שהכריז על הגבלות עתידיות שיאסרו זאת בגלל נגיף הקורונה. בעקבות זאת פורסם כי אדלשטיין מחרים את ערוץ כאן 11.
בדצמבר 2023, במסגרת שירות המילואים שלו כלוחם ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, הופיע בסרטון שהפיץ דובר צה"ל, וחשף טילים ורקטות מוחבאים תחת ארגזים של אונר"א.
הערות שוליים

↑  דוד אברהם‏, חדש בקיוב: מי זז השבוע?, באתר וואלה, 21 בנובמבר 2014
↑  אלכסנדר כץ, התאגיד: אמיר בר שלום כתב מדיני, רועי ינובסקי למשטרה, באתר אייס, 3 במאי 2017
↑  שרון טל, רועי ינובסקי מונה לעורך הראשי של חדשות הערב בכאן 11, באתר אייס, 1 בספטמבר 2020
↑  משה בנימין, פרס על שם אילן רועה לכתב כאן חדשות, רועי ינובסקי, באתר אייס, 2 ביולי 2018
↑  פרס מנכ"ל תאגיד השידור ע"ש אילן רועה הוענק לרועי ינובסקי, באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי
↑  שביעי, באתר www.dmag.co.il
↑  תחקיר: המחדל המשטרתי לאחר תאונת הדרכים של אלמוג עמרם, באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי
↑  יניר יגנה‏, חקירת מותו של חייל מילואים בתאונה: מפקד תחנת קריית גת הודח, באתר וואלה, 15 במרץ 2018
↑   עדויות חדשות: ביטן, ראש העיר ועסקת הנדל"ן | מתוך חדשות הערב 28.11.17, סרטון בערוץ "כאן חדשות", באתר יוטיוב (אורך: 4:51)
↑  חן מענית, ‏חקירות פרשת השחיתות בעיריית ראשל"צ: מביטן עד ראש העיר, באתר גלובס, 3 בדצמבר 2017
↑  בכירים במשטרה העידו: המועמד למפכ"ל כשל ברצח שירה בנקי במצעד הגאווה, באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי
↑  חשיפה: תכתובות וואטסאפ בין אדרי לפרקליט המתלונן נגדו, באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי
↑  ניצב בדימוס משה (צ'יקו) אדרי יהיה מפכ"ל המשטרה הבא, באתר ynet, 2 בנובמבר 2018
↑  פנייה לוועדה למינוי בכירים: אדרי לא עבר פוליגרף כנדרש, חייבו אותו לעבור את הבדיקה, באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי
↑  כך מנע המועמד לתפקיד המפכ"ל נקיטת הליכים נגד גיסו, באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי
↑  בעקבות חשיפת כאן חדשות: הוועדה למינוי בכירים דורשת פוליגרף תעסוקתי לאדרי, באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי
↑  טל שניידר, ‏דרמה: ועדת המינויים פסלה את מינוי משה (צ'יקו) אדרי למפכ"ל, באתר גלובס, 30 בנובמבר 2018
↑  השופט גולדברג: "אדרי לא ראוי להיות מפכ"ל המשטרה, חד וחלק", באתר מעריב אונליין, 2 בדצמבר 2018
↑  יהושע בריינר, ארדן: לא מקבל את החלטת ועדת גולדברג, אביא את מינוי אדרי לממשלה, באתר הארץ, 30 בנובמבר 2018
↑  אמיר אורן‏, החשד: אדרי ובוחנת הפוליגרף שיתפו פעולה לשיבוש עבודת ועדת גולדברג, באתר וואלה, 5 בדצמבר 2018
↑  מחדל אום אל חיראן – תיעוד בלעדי: כך הופקר למוות האזרח יעקוב אבו אל-קיעאן, באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏האם אדלשטיין מחרים את "כאן" בעקבות חשיפת המסיבה של אשתו?, באתר גלובס, 18 ביולי 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007382397705171  VIAF: 61150940044326601840   WorldCat (עם VIAF): 61150940044326601840
עבד אל-קאדר אל-חוסייני

| --- | --- |

 לידה:  1907 או 1910 ירושלים, האימפריה העות'מאנית
 נהרג:  8 באפריל 1948 הקסטל, פלשתינה (א"י)
 מקום קבורה:  al-Khatuniyya Madrasa 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית, פלשתינה (א"י) 
 השכלה:  האוניברסיטה האמריקנית בביירות  האוניברסיטה האמריקאית בקהיר 
 בת זוג:  וג'יהה
 צאצאים:  פייסל חוסייני, ע'אזי אל-חוסייני 
 השתייכות:  צבא מלחמת הקודש
 תקופת הפעילות:  1936–1948 (כ־12 שנים)
 פעולות ומבצעים
 המרד הערבי הגדול  מלחמת העצמאות
 
עבד אל-קאדר אל-חוסייני (במרכז), 1936
אל-חוסייני (במרכז) עם כוחותיו לפני ההתקפה על כפר עציון בינואר 1948.
הלווייתו של אל-חוסייני, 9 באפריל 1948
עבד אל-קאדר אל-חוסייני (בערבית: عبد القادر الحسيني, 1907 או 1910 – 8 באפריל 1948) היה מפקד "צבא הג'יהאד הקדוש", מנהיג הכוחות הערבים באזור ירושלים במלחמת העצמאות. נהרג במהלך קרבות הקסטל.
ביוגרפיה

משפחת חוסייני הייתה אחת המשפחות העשירות בירושלים, ורבים מבניה שימשו בתפקידי ציבור והנהגה במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. אביו, מוסא כאזם אל-חוסייני, היה מנהיג פוליטי בולט בציבור הערבי הפלסטיני, כיהן כראש עיריית ירושלים בראשית ימי המנדט הבריטי והיה מנהיג התנועה הלאומית הפלסטינית מ-1922 ועד מותו. בן דודו מדרגה שנייה היה המופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני.
בנובמבר 1935 רצחה כנופייתו של עז א-דין אל-קסאם שוטרים יהודים באזור עין חרוד. פעולה זו עשתה על אל-חוסייני רושם עז, והוא מיד ארגן נערים מתנועת הצופים לארגון גרילה בשם "היד הירוקה". לאל-חוסייני חלק צבאי פעיל במרד הערבי בשנים 1936–1939.
ב-7 במאי 1936 הוא עזב את ירושלים בסתר, וממקום מסתורו בהרים שסביב לה, החל לתקוף עם אנשיו בארגון צבא הג'יהאד הקדוש כלי רכב שנסעו בכביש ירושלים–יפו. למרות היותו בן למשפחה עשירה, הוא היה אחד המעטים מבני המשפחות המכובדות שהצטרפו לכנופיות. בהיותו בן למשפחה מיוחסת, "אבו מוסה" (כינויו בפי העם) בלט במעורבותו האישית, זאת על רקע המצב שבו חלק גדול מהפעילים במרד היו כפריים או שכירי חרב מארצות זרות. עם זאת הכנופיה בראשותו לא הייתה מהבולטות במרד.
החל מסתיו 1937, לאחר פיזור הוועד הערבי העליון וגירוש חבריו, ועד סוף המרד, היה למורדים מטה עורפי בדמשק, שכונה "הוועדה המרכזית של הג'יהאד". בשלב מוקדם השתתף בה גם עבד אל-קאדר, עד ששב באביב 1938 אל המורדים באזור ירושלים.
כמו מפקדים חשובים אחרים במרד, גם עבד אל-קאדר לבש מדים וענד על עצמו דרגות, שלושה כוכבים, וזאת למרות שפעל במסגרת מחתרתית.
המעורבות במרד חייבה את עבד אל-קאדר אל-חוסייני לעזוב את ארץ ישראל, והוא נמלט לעיראק. לדברי אמין אל-חוסייני, ששהה איתו בעיראק, בקרבות עם הבריטים בסוף מאי 1941, שבהם הובסו מורדי רשיד עאלי, לחמה גם יחידה פלסטינית בפיקודו של עבד אל-קאדר, במקום ששמו סדר אבו ג'ריב. בעיראק הוא הואשם ב-1941 ברצח פח'רי נשאשיבי, מנהיג מתנגדי המופתי בארץ שהגיע לביקור. במהלך המשפט חזרו בהם העדים מעדותם, ואל-חוסייני שוחרר וגורש לערב הסעודית, ומשם עבר ב-1946 למצרים. לדברי יואב גלבר, טענתם של ברוך קימרלינג ויואל מגדל כאילו רכש אל-חוסייני לאחר המרד הערבי ניסיון צבאי בצבא גרמניה הנאצית, אינה נכונה.
בדצמבר 1947 הגיע ממצרים לארץ ישראל כדי לעמוד בראש אל-ג'יהאד אל-מוקדס, מיליציה של תומכי המופתי. עיקר השפעתו הייתה באזורי ירושלים וחברון. את מפקדותיו ובסיסי האימונים שלו קבע בכפרים צוריף, ביר זית ועין סיניה. לרשותו עמדו כ-400 לוחמים.
ב-25 במרץ 1948, בתגובה להצעה לשביתת נשק אמר: "רק בכוח החרב תיפתר שאלת ארץ ישראל. אנו דורשים שכל היהודים, עד האחרון שבהם, יצאו מארץ ישראל. ולאן ילכו? אין זה נוגע לנו. העולם גדול למדי לקלוט 600 אלף יהודים".
באפריל 1948 נסע לדמשק ודרש מאסמאעיל ספואת, ראש הוועדה הצבאית של הליגה הערבית, תחמושת ונשק ארטילרי לצורך כיבוש הקסטל ושליטה על הכביש לירושלים. בקשתו נדחתה. באותו לילה כתב שיר לבנו, פייסל חוסייני, לימים שר לענייני ירושלים של אש"ף:
ביוגרפיה > מותו

עבד אל-קאדר אל-חוסייני נהרג בקרב הקסטל, באזור מצודת הקסטל, בזמן ניסיון כיבוש המקום במסגרת הניסיונות להסרת המצור מעל ירושלים במבצע נחשון. בתום התקפת הכוחות הערביים, בלילה שבין 7 ל-8 באפריל 1948, עם שחר, התקרב עבד על-קאדר אל-חוסייני עם שניים מלוחמיו, שנשאו מטעני חבלה, לעבר עמדת הפיקוד של חטיבת עציוני. הרס"פ שהיה בעמדה הבחין בדמויות וירה לעברן. חיפוש בגופות, שערך סמג"ד הגדוד הרביעי של חטיבת עציוני עוזי נרקיס, העלה כי אחת מהגופות היא של עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
את מקומו של חוסייני בראש אל-ג'יהאד אל מוקדס תפס אבראהים אבו דיה. מותו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני המריץ בתחילה את הכוחות הערביים, אשר כבשו במהירות את המצודה. אולם זו חזרה לידי הפלמ"ח כאשר יחידה שנשלחה לכבוש את המצודה מצאה אותה ריקה; הכוחות הערביים היו עסוקים באותה עת בהלווייתו של אל-חוסייני.
גופתו הוצגה לראווה בארון מתים בבית אחיו בירושלים, כשהיא עטופה בפרחים ובדגל של התנועה הלאומית הפלסטינית. עם יציאת מסע הלוויה מבית אחיו, נורו ברחבי העיר הערבית מטחי יריות באוויר, שניתקו חוטי חשמל וטלפון והרגו שני אנשים מן הקהל. התהלוכה עברה בשער שכם והגיעה אל רחבת הר הבית. בשל ההערצה הרבה שזכה לה, נקבר אל-חוסייני על הר הבית, באחוזת קבר בדאר אל-ח'טיב, מאחורי החומה המערבית של הר הבית (מצפון לרחבת התפילה של הכותל המערבי). הלווייתו הייתה גדולה והשתתפו בה עשרות אלפי מתאבלים. מותו נחשב מכה מוראלית קשה לכוחות הערביים הבלתי סדירים.
לקריאה נוספת

דני רובינשטיין, "זה אנחנו או הם – הקסטל וירושלים, אפריל 1948: 24 השעות שהכריעו את המלחמה", הוצאת ידיעות ספרים, 2017.
הערות שוליים

1 2  דני רובינשטיין, זה אנחנו או הם, עמ' 63: "לפי רוב הרישומים, עבד אל-קאדר נולד ב־1910, כאשר אביו מוסא כאזם היה קרוב לגיל 60".
↑  דומיניק לאפייר, לארי קולינס, ירושלים, ירושלים, עמ' 214.
↑  אילן פפה, אצולת הארץ: משפחת אל-חוסייני, עמ' 296.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1939-1929, עמ' 213.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ-ישראל, עמ' 301.
1 2  יואב גלבר, קוממיות ונכבה: ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב, 1948, אור יהודה, 2004, עמ' 41.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 288.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 316-315.
1 2  יעקב שמעוני, ערבי ארץ-ישראל, עמ' 316, הערה 34.
↑  צבי אל-פלג, המופתי הגדול, עמ' 64.
↑  ברוך קימרלינג ויואל שמואל מגדל, פלסטינים: עם בהיווצרותו, חלק שני, פרק 5, עמ' 132.
↑  יואב גלבר, קוממיות ונכבה, עמ' 46, 108-107.
↑  רבקה שפק ליסק, המיתוס על משבר הפליטים הפלסטינים, (סקירה על מחקרו של אפרים קארש מתוך הספר "Palestine Betrayed"). 
 הערבים דוחים את הצעת טרומן, דבר, 26 במרץ 1948
↑  דומיניק לאפייר, לארי קולינס, ירושלים, ירושלים, עמ' 214–215; בני מוריס, 1948 : תולדות המלחמה הערבית-ישראלית הראשונה; עם עובד וספריית ספיר, 2010, עמ' 145-144.
↑  אביחי ברג, נחום אבניאל (ע), 13, ודרך אין אחרת, תל אביב: סלע מאיר, 2021, עמ' 172. (בעברית)
↑  דומיניק לאפייר, לארי קולינס, ירושלים, ירושלים, עמ' 216, 218.
↑  דומיניק לאפייר, לארי קולינס, ירושלים, ירושלים, עמ' 228–229.
↑  אילן פפה, אצולת הארץ: משפחת אל-חוסייני, עמ' 280.
↑   ניר חסון, 24 השעות הגרועות ביותר בהיסטוריה הפלסטינית, באתר הארץ, 3 בינואר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298596705171  PLWABN: 9811536885405606  BnF: cb17783621b (data)  GND: 1175999210  ISNI: 0000 0001 1461 1943  LCCN: n87106035  SUDOC: 223646296  VIAF: 53196095   WorldCat (עם VIAF): 53196095
איוואן פוטילין

| --- | --- |

 לידה:  1830 Novy Oskol, רוסיה 
 פטירה:  18 בנובמבר 1893 (בגיל 63 בערך) Novoladozhsky Uyezd, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 עיטורים
 עיטור  ולדימיר הקדוש, דרגה 3  מסדר סנטה אנה, דרגה 2  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3  מסדר ולדימיר הקדוש  מסדר סטניסלב הקדוש  עיטור  אנה הקדושה,  דרגה ראשונה  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 1  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 3  עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 4  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 2  מסדר פרנץ יוזף 
 
איוון דמיטרייביץ' פוטילין (ברוסית: Иван Дмитриевич Путилин; מאי 1830, נובי אוסקול, פלך קורסק — 18 בנובמבר 1893, לדוגה, פלך סנט פטרבורג) היה איש משטרה ובלש רוסי נודע שכיהן בתור המפקד הראשון של משטרת הבילוש בסנקט פטרבורג והיה מחלוצי תחום הבילוש באימפריה הרוסית.
ב-31 בדצמבר 1866 בצו מפקד משטרת סנקט פטרבורג מונה לממלא מקום ראש משטרת הבילוש (Сыскная полиция), שהפך למינוי קבוע ב-1 באוגוסט 1867 ועמד בראש משטרת הבילוש עד לפרישתו משירות המשטרה ב-1889. פוטילין נודע כבלש נודע ופיתח מאוד את יכולות הבילוש במחלקת המשטרה של האימפריה הרוסית.
דמותו הופיעה בספרים רבים. את פרסומה הגדול קיבלה הדמות כשהופיעה כדמות מרכזית בסדרת ספריו של לאוניד יוזפוביץ' אודות פוטילין: "חליפת ארלקינו" (Костюм Арлекина), בית הנשפים (Дом свиданий) ונסיך הרוח (Князь ветра). ספרים אלה עובדו לקולנוע ולטלוויזיה: סרט הקולנוע "בלש המשטרה הפטרבורגית" (Сыщик петербургской полиции) משנת 1991 בכיכובו של פיוטר שצ'רבאקוב וסדרת הטלוויזיה "הבלש פוטילין" משנת 2009 בכיכובו של ולדימיר אילין.
ראו גם

סרגיי זובאטוב
ארקדי קושקו
לקריאה נוספת

איוואן פוטילין, ארבעים שנה בין שודדים ורוצחים, Сорок лет среди грабителей и убийц‏, 1889
הערות שוליים

↑  Detective Ivan Dmitrievich Putilin
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810684761505606  BnF: cb16176711n (data)  GND: 119158442  ISNI: 0000 0001 1436 8322  LCCN: no97023475  LNB: 000211149  VIAF: 3274548   WorldCat (עם VIAF): 3274548 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים

הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים כללה מסורות שונות שהופיעו במצרים העתיקה לאורך תקופת הבית השני, והמשותף ביניהן הוא שבניגוד לסיפור יציאת מצרים המקראי, היהודים גורשו ממצרים ולא יצאו ממנה מרצונם.
לאחר חורבן בית ראשון והיווצרותה של קהילה יהודית במצרים, בקרב האוכלוסייה המצרית החלו להתפתח מסורות על מוצא היהודים, כתגובת-נגד למסורת היהודית על יציאת מצרים. מסורות אלו חלחלו לאוכלוסייה היוונית שהתיישבה במצרים לאחר כיבושה על ידי אלכסנדר הגדול ועם העלאתן על הכתב ביוונית בתקופה ההלניסטית התגבשו לגרסה אלטרנטיבית שהתפשטה לעולם היווני שמחוץ למצרים, ולאחר מכן גם לספרות הלטינית ולחוגים הגבוהים באימפריה הרומית.
הגרסה צוטטה בהרחבה על ידי ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו בחיבורו האפולוגטי "נגד אפיון", בו הזם באופן שיטתי את דבריהם של כמה מהסופרים המצרים-יוונים שהפיצו אותה.
הקטאיוס איש אבדרה

התיאור העתיק ביותר של מוצא היהודים בספרות היוונית הופיע ככל הנראה ב"אגיפטיאקה" של הקטאיוס איש אבדרה סביב שנת 300 לפנה"ס. תיאור זה הוא הגרסה הקדומה ביותר הידועה לנו של הסיפור המצרי-יווני האלטרנטיבי על מוצא היהודים ומסורת יציאת מצרים:
”כאשר בימי־קדם התרגשה ובאה מגפה קטלנית על מצרים, ייחסו פשוטי העם את צרותיהם ליד אלוהית; שהרי עם שלל זרים מכל סוג ומין שחיו בקרבם וקיימו פולחנים שונים של דת והעלאת קרבנות, יצאו הטקסים המסורתיים שלהם עצמם לכבוד האלים מכלל שימוש. ילידי הארץ הניחו לפיכך שאלא אם כן יסלקו את הזרים, צרותיהם לעולם לא תבואנה על פתרונן. לפיכך, גורשו הזרים באחת מן הארץ, והבולטים והפעילים שביניהם חברו יחד, ולגרסת אחדים נחתו בחופי יוון...לעומתם, הקבוצה הגדולה יותר גורשה לחבל ארץ הקרוי כיום יהודה, שאינו רחוק ממצרים והיה בזמנו ריק מאדם. בראש המושבה הזאת עמד איש בשם משה, שהיה משכמו ומעלה הן בחכמתו והן בעוז רוחו.”
לסקירתו האתנוגרפית של היהודים השתמש הקטאיוס גם במקור יהודי, ככל הנראה מקור בעל פה, ומעידה על כך ההערכה הגדולה למשה וגם שימושו בהתייחסות כמעט ישירה בתנ"ך.
יחד עם זאת, הקטאיוס מוסיף לגביו כי "כתוצאה מגירושם הם ממצרים הוא הנהיג אורח חיים שהיה במידת־מה בלתי חברותי ועוין כלפי זרים".
אמנם ייתכן שהנטייה האנטי-יהודית הקלה שייכת למקור המצרי שקדם להקטאיוס אבל הוא היה הראשון שכרך יחדיו את מוטיב שנאת הזרים עם מסורת יציאת מצרים.
מנתון

ההיסטוריון והכהן המצרי-הלני מנתון, כתב את הגרסה שלו לסיפור יציאת מצרים במאה ה-3 לפנה"ס, זמן קצר אחרי הקטאיוס איש אבדרה.
מסורות אנטי יהודיות לגבי סיפור יציאת מצרים רווחו במצרים עוד לפני מנתון, אולם הן היו מסורות בעל פה והועלו על הכתב בצורה שיטתית ומסודרת רק בתקופה התלמיית על ידי מנתון.
מנתון > החיקסוס

בספר השני של החיבור "דברי ימי מצרים", סוקר מנתון את רשימת המלכים ששלטו במצרים ומספר שבתקופת שלטונו של מלך בשם טימַיוס אירעה פלישה גדולה של זרים למצרים:
”ופתאום באו מארצות המזרח אנשים בני-בלי-שם, וגברו חילים, ועלו על ארצנו למלחמה וכבשו אותה באפס יד ותפשו את נשיאי הארץ ואחרי זאת שרפו את הערים באכזריות חמה ואת מקדשי האלים החריבו עד היסוד, ובכל יושבי הארץ התעמרו בשנאה את אלה הכו נפש ואת אלה כבשו לעבדים עם טפם ונשיהם.”
מנתון מגלה כי לעם הפולש קראו "חִקסוס", הלחם המילים "חִק" (Hyk, "מלך" בכתב החרטומים העתיק הקדוש) ו"סוֹס" (רועה), כלומר "המלכים הרועים". יוסף בן מתתיהו מעיר שבספר אחר של מנתון מופיע פירוש הפוך לשם "חיקסוס", אמין יותר בעיניו: "רועים-עבדים". המילה "חִק" כתובה שם אחרת, בהדגשה גרונית, ומשמעותה "עבדים שבויי מלחמה".
מנתון טוען כי ששת מלכי החיקסוס הראשונים ישבו בעיר ממפיס ושלטו ממנה על כל מצרים כשהם מנסים ללא הרף "לעקור את המצרים מהשורש". הוא מספר שלאחר 510 שנות שלטון של שושלות מלכי החיקסוס, התקוממו מלכי תבאי ושאר חלקי מצרים ופתחו נגדם במלחמה ארוכה, עד שהחיקסוס גורשו ממצרים, ברחו לעיר אווריס והתבצרו בה. בנו של מלך מצרים צר על העיר, אך לא הצליח לכבוש אותה ולכן הגיע עם יושביה להסכם לפיו יוכלו לעזוב את העיר ואת מצרים ללא פגע. רק בשלב זה חושף מנתון את זהותם של 240 אלף בני החיקסוס שגורשו ממצרים בסיפורו:
”והם יצאו מארץ מצרים...למשפּחותיהם עם כל רכושם...ופנו ללכת דרך המדבר אל סוריה...בנוּ להם עיר בארץ הנקראה בזמננו בשם יהודה...וקראו לה בשם ירושלים.”
מנתון > המצורעים

מנתון מספר שלאחר כ-500 שנים נוספות, אחד ממלכי מצרים בשם אמנופיס רצה "לראות את האלים" וסיפר זאת לנביא שגם שמו אמנופיס (בן פפיאס). הנביא אמר למלך כי יוכל לראות את האלים רק "אם יטהר את כל ארץ מצרים מן המצורעים ומיתר האנשים הטמאים". המלך ציווה לאסוף את כל המצורעים במצרים וגירש אותם (80 אלף נפש) לעבודה במחצבות ממזרח לנילוס, כדי להפרידם משאר האוכלוסייה. אמנופיס הנביא חשש מזעם האלים על סבל המצורעים, חזה שאלה ישתלטו על מצרים, והחליט להשאיר למלך את נבואתו בכתב והתאבד. לאחר זמן רב, נעתר המלך לבקשת המצורעים והרשה להם לבנות מחדש את העיר אווריס ולהתגורר בה. אולם המצורעים מרדו במלך, בהנהגת כהן מהליופוליס בשם אוסרסיף, שנתן להם תורה חדשה וציווה אותם שלא לעבוד את אלוהי המצרים, אלא להקריב את החיות הקדושות שלהם ולהתנכר לכל מי שלא מצטרף לדתם החדשה. הוא הורה לבצר מחדש את העיר ושלח שליחים אל החיקסוס בירושלים עם הצעה לחבור למצורעים במלחמה במצרים ולשוב לעירם המקורית, אווריס. 200 אלף לוחמים הגיעו מירושלים לאווריס ואמנופיס נבהל וברח עם צבאו לממלכת כוש. שתי האוכלוסיות, החיקסוס מירושלים והמצורעים, השתלטו יחד על מצרים, שרפו ערים וכפרים, חיללו מקדשים, טימאו את פסלי האלים ואילצו את הכהנים והנביאים לזבוח את החיות הקדושות ולשחוט אותן.
רק בשלב זה, לאחר תיאור ה"תועבות" שנעשו על ידי החיקסוס והטמאים, חושף מנתון את זהותו של מנהיגם: כשחבר אוסרסיף לחיקסוס, שינה את שמו ל"משה".
כעבור 13 שנות גלות באתיופיה, חזרו אמנופיס ובנו רעמסס למצרים, גרשו ממנה את הרועים והמצורעים "ורדפו אחריהם עד הרי סוריה".
סיפור יציאת מצרים ועלילת המצורעים של מנתון היו בבחינת תגובה לסיפור יציאת מצרים המקראי. ייתכן מאוד שתרגום התורה ליוונית ("תרגום השבעים") במאה ה-3 לפנה"ס היה הגורם שעורר במנתון את החרדה לתדמית מצרים.
מנתון בחר שלא לנקוט בעמדת התגוננות על ידי כתיבת דברי הזמה בלבד, שיכולים להתפרש כאפולוגטיקה וכסימן של חולשה, אלא בחר במתקפה תעמולתית כוללת נגד היהדות והיהודים, כשלצורך המשימה אימץ את השיטה הספרותית של כתיבת "היסטוריה נגדית". התעמולה נועדה להציג את אופיו ההרסני של העם היהודי כחבורה של פראיים המתנכלים להישגי החברה האנושית, במטרה להוכיח שעם ישראל בתקופתו נושא איתו את המורשת הרעה של אבותיו. בכך מנתון אינו שונה מסופרים אתנוגרפיים אחרים בעת העתיקה, שחקרו את תולדותיהם של עמים שונים כדי לחשוף את דמותם בהווה.
עלילת המצורעים של מנתון שימשה תשתית עלילתית לכל מסורות השטנה המאוחרות יותר.
יש לציין שבספר שמות מסופר שידו של משה הפכה "מצורעת כשלג" אך מיד חזרה לאיתנה, אולם עניין הצרעת הועלם בתרגום השבעים וגם על ידי פילון האלכסנדרוני ויוסף בן מתתיהו, שהסתפקו בכך שהפכה ללבנה. ייתכן והדבר נבע מאי נוחות בגלל עלילת המצורעים.
דיודורוס סיקולוס

ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס) מציין את הקטאיוס איש אבדרה כמקור העיקרי שלו למוצא היהודים. על פי דיודורוס, המצרים מספרים שמושבות מצריות רבות הוקמו ברחבי העולם המיושב על ידי מהגרים מארצם ובהן גם "זו של היהודים, השוכנת בין ערב לסוריה", וזו הסיבה לכך שמנהג המילה של בניהם הזכרים משותף לשני העמים, מאחר שהוא הובא עמם בזמנו ממצרים.
דיודורוס מונה את משה (Moyses) כאחרון המחוקקים שטענו כי קבלו את חוקיהם מאלוהות, כאשר משה ייחס את חוקיו לאל הנקרא "יהו" (Iao).
זאת הפעם הראשונה בספרות היוונית שהשם "יהו" מציין את האל של היהודים. זה לא קורה בתרגום השבעים, מאחר שהשם הפך לביטוי שאין לבטאו, אולם הוא נמצא בשימוש בקרב יהודי מצרים בתקופה הפרסית, כפי שמתועד בפפירוסים של יב.
בתיאורו את המצור של אנטיוכוס השביעי (סידטס) על ירושלים, מספר דיודורוס שחבריו של אנטיוכוס סיפרו לו "שאבות אבותיהם של היהודים גורשו מכל שטח מצרים בתור כופרים שנואי־האלים. שכן במטרה לטהר את הארץ, כל אלה שנשאו על גופם סימנים לבנים וסימני צרעת קובצו יחדיו וגורשו אל מעבר לגבול, כמי שמארה רובצת על ראשם; הפליטים כבשו את סביבות ירושלים, ומשארגנו את עם היהודים הפכו את שנאתם לאנושות למסורת".