מיכאיל סדוביאנו
בצל השלטון הקומוניסטי

אחרי כיבוש רומניה על ידי הצבא הסובייטי ותפיסת השלטון על ידי הקומוניסטים, סדוביאנו, בדומה לאקדמאים רבים, התיישר עם הקו המדיני והתרבותי של ההנהגה החדשה של המדינה.
בסוף שנת 1944 כשעדיין שלט ברומניה משטר דמוקרטי שביר, ארח סדוביאנו בביתו את השליחים הסובייטים אנדריי וישינסקי וולדימיר קמנוב שהשגיחו אחר התהליך של הפיכת הארץ ללוויין של ברית המועצות.
סאדוביאנו התחיל להיות פעיל בחברה הרומנית לידידות עם ברית המועצות - הידועה בראשי התבות של שמה - "ארלוס" (ARLUS), שבראשה עמד הרופא והמדען קונסטנטין יון פארחון. במהרה נבחר הוא עצמו לראש המחלקה לספרות ופילוסופיה של אגודה זו, כשסגניו
היו מיכאי ראליה וד. פרפסיצ'וס. בפברואר 1945 מחה יחד עם המלחין ג'ורג'ה אנסקו, הבלשן אלכסנדרו רוסטי, הביולוג טריאן סבולסקו והמתמטיקאי דימיטריה פומפיו, נגד המדיניות התרבותית הימנית של ראש הממשלה, הגנרל רדסקו, שניסה נואשות להתחמק מלחצי הסובייטים. יחד עם נ.ד. קוצ'ה ואחרים סדוביאנו ערך את הביטאון של "ארלוס", כתב-העת "ויאק נואו" Veac Nou ("מאה חדשה"). התגייסותו לטובת הקו הפרו-סובייטי נודעה לקהל הרחב במיוחד כאשר במרץ 1945 התבקש להרצות באולם הרצאות על סטלין. הרצאה זו הייתה אחר כך בסיס לספר שפורסם בהוצאת ארלוס, תחת הכותרת "האור בא מהמזרח" Lumina vine de la Răsărit.
סדוביאנו נשלח במשלחת של אנשי רוח ומדע לחגיגות מלאת 220 שנה לאקדמיה הרוסית למדעים. בהזדמנות זאת סדוביאנו, פארחון, סבולסקו, הסוציולוג דימיטריה גוסטי, הבלשן יורגו יורדאן ואחרים ביקרו ברחבי ברית המועצות - במכוני מחקר, קולחוזים, מרכזי יום.
בשובו מהטיול כתב רשמים חיוביים על מה שראה והמשיך לתת הרצאות מלאות שבחים ל"מדינת הפועלים והאיכרים".
באותה שנה תרגם בשביל הוצאת "קרטיה רוסה" (הספר הרוסי) של "ארלוס" את "סיפורי הציד" של טורגנייב.
בעת הבחירות המזויפות משנת 1946 סדוביאנו היה מועמד של "גוש המפלגות הדמוקרטיות" BPD, קואליציה של סיעות שהתארגנה בחסות המפלגה הקומוניסטית, ונבחר כנציג מטעם הבירה בוקרשט בפרלמנט החדש. בדצמבר 1946 נבחר כיושב ראש של הפרלמנט. השלטונות העניקו לו את הווילה בכפר צ'ורוגרלה Ciorogârla שהייתה שייכת קודם לכן לעיתונאי הימני-לאומני פמפיל שייקארו שברח מהמדינה. האופוזיציה מהמפלגה הלאומית של האיכרים שחיה אז את ימיה האחרונים גינתה את המענק כדוגמה לשחיתות ועיתוניה כינו את סדוביאנו בצחוק "הרוזן מצ'ורוגרלה".
ב-30 בדצמבר 1947 כשהמלך מיכאי הודח מהשלטון ורומניה הוכרזה רפובליקה עממית סדוביאנו היה לאחד מחמשת חברי הנשיאות של הפרלמנט (יחד עם פארחון, ווֹיטק, גאורגה סטרה ויון ניקולי) שמילאה באופן יצוגי את תפקיד ראש המדינה עד אפריל 1948. הוא נבחר גם לנשיאות האקדמיה החדשה של רומניה ש"טוהרה" מחלק גדול מחבריה הישנים. בשנת 1949 נבחר ליושב ראש איחוד הסופרים. אחרי 1948 נבחר לסגן יושב ראש הנשיאות של האספה הלאומית הגדולה (הפרלמנט). מתוקף תפקיד זה, אחרי מותו של פטרו גרוזה בשנת 1958 היה ראש מדינה זמני למשך מספר ימים עד לבחירתו של יון גאורגה מאורר. בתוקף מילוי תפקידים רמי מעלה בזירה הממלכתית היצוגית ובחיי התרבות נהנה עד סוף חייו ממנעמי השלטון החדש. בשנת 1950 הוא נכלל בוועדת השופטים של "פרס השלום" על שם סטלין.
ברוח הריאליזם הסוציאליסטי כתב ספרים בעלי ערך מפוקפק כמו הרומן "מיטריה קוקור" Mitrea Cocor שהעלה על נס את מדיניות הקולקטיביזציה שנכפתה על האיכרים על ידי המשטר, והיה לרב מכר שמכר מעל 80,000 עותקים, תורגם למספר שפות אירופאיות ועובד לסרט קולנוע. סדוביאנו כתב בתקופה זו תוך זהירות מרובה ואימוץ צנזורה עצמית. הוא המשיך את מלאכת הכתיבה עד יום מותו. בשנת 1948 פרסם למשל את הרומן "פאונה הקטנה" Păuna Mică ובשנת 1952 את הרומן ההיסטורי "ניקוארה פוטקואבה" מוקדש גם הוא לפרק מתולדות נסיכות מולדובה שבו שולבו דמויות מהעבר המשותף של הרומנים ושל הקוזקים מאוקראינה השכנה, בעיקר דמותו של איוואן ניקוארה פוטקואבה, שהיה לזמן קצר מאוד שליט נסיכות מולדובה. בשנת 1954 פרסם את הקובץ "הרפתקה על גדות הדנובה".
מיכאיל סדוביאנו נפטר ב-19 באוקטובר 1961 ביישוב ונטור-ניאמץ והובא לקבורה בבית העלמין בלו על יד מיכאי אמינסקו ויון לוקה קאראג'אלה.