stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוון ההלניסטית
הלוחמה ביוון בתקופה ההלניסטית > לוחמת יבשה

בתקופה הארכאית ובתקופה הקלאסית התבססו הצבאות היווניים על רגלים כבדים המכונה הופליטים שנערכו במערך פלנקס הצפוף. בשלהי התקופה הקלאסית עלתה חשיבותם של רגלים קלים, הפלטסטים וגם חלה התקדמות בחיל הפרשים. הרפורמות של פיליפוס השני בצבא מוקדון הביאו לשינוי המערך של חיל הרגלים. לוחמי הפלנקס של פיליפוס היו חמושים ברומחים ארוכים המכונים סריסות ואמנות הקרבית של החילות הקלים ושל הפרשים הגיעה לשיא תחת הנהגתו של בנו, אלכסנדר הגדול.
שינויים גדולים אלה השפיעו גם על יוון. הפלנקס היווני הובס בקרב כירונאה (338 לפנה"ס) על ידי הפלנקס המוקדוני שנתמך בחיל פרשים יעיל. בנוסף, נחשפו היוונים לפלישה של הכוחות הקלטים ברבע הראשון של המאה ה-3 לפנה"ס. בתגובה לכך פיתחו היוונים מספר שינויים במבנה הצבא. מערך ההופליטים המסורתי נזנח ברובו. היוונים הלכו בשני כיוונים עיקריים: אימוץ השיטה המוקדונית ובמיוחד הפלנקס המוקדוני החמוש בסריסות ושימוש בסוגי חיילים חדשים.
התוראופורוס (thureophoros/thyreophoros ‏;θυρεοφόρος) על שם תוראוס - מגן סגלגל גדול עם חיזוקי מתכת. חיילים אלה היו חמושים בחנית דקירה חזקה, כידונים להטלה וחרב. חיילים אלה היו גמישים יותר מההופליטים והתאימו טוב יותר לצרכים של התקופה. הם היו יכולים להילחם במערך פזור ולתמוך בפלטסטים, אך גם במערך צפוף יותר אם התעורר הצורך לכך. תוראקיטס היה לוחם שהיה חמוש באופן דומה לתורופורוס (thorakites ‏; θωρακίτης), אך בנוסף לחימוש של תורופוס השתמש גם בשריון גוף. גם לוחמים אלה היו גמישים יותר מההופליטים המסורתיים והיו יכולים להילחם במערך פזור או צפוף לפי הצורך. לוחמים מסוג זה היו נפוצים לא רק ביוון היבשתית, אלא גם כשכירי חרב ברחבי העולם ההלניסטי.
חיל הפרשים נותר זרוע משנית וחלשה יחסית ביוון. הקשיים שאפיינו את גידול הסוסים בתקופות קודמות נותרו ומנעו את התפתחותו של חיל פרשים חזק.
ראו גם

התקופה ההלניסטית
התרבות ההלניסטית
לקריאה נוספת > מקורות עתיקים

אפיאנוס, רומאיקה.
דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה.
פאוסניאס, תיאור יוון.
פוליביוס, היסטוריה. כרך ראשון - ספרים א-ו. תרגם וכתב מבואות בנימין שימרון. ירושלים, מוסד ביאליק, תשנ"א (1991).
פלוטארכוס, חיי אישים, יצא בתרגומים אחדים לעברית.
פליניוס הזקן, תולדות הטבע; ספרים 33–37, על אודות הפיסול, הציור והאדריכלות, תרגם לעברית והוסיף מבוא, מפתחות ומפות רוני רייך, הוצאה עצמית, ירושלים, תשס"ט.
לקריאה נוספת > מקורות מודרניים

דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ג (מהדורה ראשונה) תשמ"ז (מהדורה שנייה).
ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ן.
Richard M. Berthold, Rhodes in the Hellenistic Age, Cornell University Press, 2009.
Paul Cartledge and Antony Spawforth, Hellenistic and Roman Sparta, Routledge, second ed, 2002.
Arthur M. Eckstein, Rome Enters the Greek East, Blackwell Publishing, 2008.
Waldemar Heckel, The Marshals of Alexander's Empire, Routledge, 1992
Graham Shipley, The Greek World After Alexander, 323-30 B.C., Routledge, 2000.
F. W. Walbank, E. A. Astin, M. W. Frederiksen, R. M. Ogilvie (ed), The Cambridge Ancient history, vol 7, Cambridge university press, 1984.
F. W. Walbank, A Historical Commentary on Polybius, 3 vols (1957, 1967, 1979).
F. W. Walbank, The Hellenistic World, Harvard University Press, 1981.
סוכת לויתן

סוכת לויתן או סוכת עורו של לויתן הוא מושג המופיע בספרות חז"ל, המתאר את הגמול שיקבלו הצדיקים לעתיד לבוא. על פי חז"ל, הקב"ה יעשה סוכה לצדיקים מעורו של הלויתן, יצור ימי מיתולוגי המוזכר בספרות חז"ל.
פרשנויות ומשמעויות

רבים מפרשני התלמוד והמדרשים התייחסו לאגדה זו ונתנו לה פרשנויות שונות:
פרשנויות ומשמעויות > משמעות סמלית

חלק מהפרשנים ראו בסוכת עורו של לויתן משל לשכר הרוחני שיקבלו הצדיקים לעתיד לבוא. הרמב"ם, למשל, פירש את האגדות הללו באופן אלגורי, וראה בהן רמזים לעניינים רוחניים ופילוסופיים.
פרשנויות ומשמעויות > פירוש פשטני

לעומת זאת, היו שפירשו את האגדה כפשוטה. הרמב"ן, למשל, נטה לקבל את הדברים כפשוטם, אם כי הדגיש שאין לנו הבנה מלאה בטבעם של דברים אלו.
יש מהאחרונים שהבינו שסוכה זו תשמש לקיום מצוות סוכה לעתיד לבוא. ויש שתמהו, האיך ניתן ליישב בסוכת עורו של לויתן, והרי אין מסככים אלא בדבר שאינו מקבל טומאה, ואם כן עור לויתן אינו כשר לסיכוך.
יש שכתבו שסוכה זו היא אותה סוכת שלום שנזכרת בתפילת ערבית של שבת ויום טוב:
הפרוס סוכת שלום עלינו ועל כל עמו ישראל ועל ירושלים
ליטורגיה

בעת שיוצאים מהסוכה ביום האחרון של סוכות, נהוגים לבקש לזכות לישב בסוכת עורו של לויתן:
יהי רצון מלפניך... כשם שקיימתי וישבתי בסוכה זו כן אזכה לשנה הבאה לישב בסוכת עורו של לויתן.
מנהג זה כתבו בכלבו והביאו ברמ"א בשולחן ערוך, אך הנוסח שם 'בסוכת לויתן', ולא בעורו.
בתרבות

רעיון סוכת עורו של לויתן השפיע על המחשבה והיצירה היהודית לדורותיה, והוא מופיע בציורים ובקישוטי סוכה רבים, וכן בחפצי אומנות עתיקים.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ע"ד, עמוד ב'
↑  משנה תורה, הלכות תשובה, פרק ח
↑  פירוש הרמב"ן לספר איוב
↑  ראו בפירוש המהרש"א בבא בתרא שם.
↑  אתר מכון התורה והארץ בשם המהרש"ל.
השר המקשר בין הממשלה לכנסת

השר המקשר בין הממשלה לכנסת הוא תפקיד שר בממשלת ישראל. התפקיד ניתן לעיתים לשר העומד בראש משרד ממשלתי או לסגן שר, ופעמים אחרות ניתן לשר בלי תיק. במסגרת תפקידו, השר המקשר עונה בכנסת לשאילתות שהופנו לשרים, כאשר אלה אינם עונים לשאילתות אלה בעצמם, כמו בעת שהייה שלהם מחוץ לישראל, עקב מחלה או התפטרות. בנוסף, משיב השר המקשר על הצעות אי-אמון והצעות לסדר היום ומציג הצעות חוק מטעם הממשלה.
רשימת השרים

| ממשלה | שם | תמונה | סיעה | תחילת כהונה | סיום כהונה | תפקיד | ראש הממשלה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| הממשלה ה-28 | חיים רמון |  | ישראל אחת, העבודה-מימד | 6 ביולי 1999 | 7 במרץ 2001 | השר לענייני ירושלים | אהוד ברק |
| הממשלה ה-29 | דני נוה |  | הליכוד | 7 במרץ 2001 | 18 בפברואר 2002 | שר בלי תיק | אריאל שרון |
| הממשלה ה-30 | גדעון עזרא |  | הליכוד | 4 ביולי 2004 | 6 בספטמבר 2004 | שר התיירות | אריאל שרון |
| הממשלה ה-30 | מאיר שטרית |  | הליכוד, קדימה | 6 בספטמבר 2004 | 4 במאי 2006 | שר התחבורה | אריאל שרון |
| הממשלה ה-31 | יעקב אדרי |  | קדימה | 4 במאי 2006 | 4 ביולי 2007 | שר בלי תיק | אהוד אולמרט |
| הממשלה ה-31 | רוחמה אברהם |  | קדימה | 4 ביולי 2007 | 31 במרץ 2009 | שרה בלי תיק | אהוד אולמרט |
| הממשלה ה-32 | גלעד ארדן |  | הליכוד | 31 במרץ 2009 | 18 במרץ 2013 | שר להגנת הסביבה | בנימין נתניהו |
| הממשלה ה-33 | אופיר אקוניס |  | הליכוד | 18 במרץ 2013 | 2 בספטמבר 2015 | סגן שר במשרד ראש הממשלה | בנימין נתניהו |
| הממשלה ה-34 | יריב לוין |  | הליכוד | 14 במאי 2015 | 17 במאי 2020 | שר התיירות | בנימין נתניהו |
| הממשלה ה-35 | דודי אמסלם |  | הליכוד | 17 במאי 2020 | 13 ביוני 2021 | שר הדיגיטל הלאומי | בנימין נתניהו |
| הממשלה ה-36 | זאב אלקין |  | תקווה חדשה | 13 ביוני 2021 | 29 בדצמבר 2022 | שר הבינוי והשיכון, שר ירושלים ומורשת | נפתלי בנט |
| הממשלה ה-36 | זאב אלקין |  | תקווה חדשה | 13 ביוני 2021 | 29 בדצמבר 2022 | שר הבינוי והשיכון, שר ירושלים ומורשת | יאיר לפיד |
| הממשלה ה-37 | יואב קיש |  | הליכוד | 29 בדצמבר 2022 | 26 במרץ 2023 | שר החינוך | בנימין נתניהו |
| הממשלה ה-37 | דודי אמסלם |  | הליכוד | 28 במרץ 2023 | מכהן | השר לשיתוף פעולה אזורי, שר במשרד המשפטים | בנימין נתניהו |
הערות שוליים

↑    איתמר אייכנר, המשיב הלאומי, באתר "ידיעות אחרונות", 24 בדצמבר 2015
תקנון הכנסת, החלטות בענייני נוהל כללי האתיקה והחלטות ועדת האתיקה, באתר הכנסת, 30 באפריל 2019
פר שטיינבריק

פֶּר שְטַיְינְבְּרִיק (בגרמנית: Peer Steinbrück; נולד ב-10 בינואר 1947) הוא פוליטיקאי גרמני, חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD). בשנים 2005–2009 שימש כשר האוצר בקבינט של קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל.
קריירה פוליטית מוקדמת

לאחר שהוכשר כקצין בכוחות המילואים של הבונדסוור למד כלכלה בקיל. ב-1974 סיים את התואר הראשון.
לאחר סיום לימודיו עבד במספר משרדי ממשלה גרמניים ולאחר מכן, בין השנים 1978 ל-1981, עבד במשרדו של הקאנצלר דאז הלמוט שמידט. בשנות ה-80 כיהן כראש המטה של ראש ממשלת מדינת נורדריין-וסטפאליה, יוהאנס ראו.
ב-1993 התמנה כשר הכלכלה והתשתיות במדינת שלזוויג-הולשטיין ואחר כך חזר לנורדריין-וסטפאליה שם מונה לשר הכלכלה והתשתיות ב-1998 וב-2000 לשר האוצר.
בשנים 2002–2005 כיהן כראש ממשלת נורדריין-וסטפאליה. הוא עמד בראש הקואליציה בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לבין הירוקים.
בבחירות שהתקיימו במדינת נורדריין-וסטפאליה ב-22 במאי 2005 הפסידה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית למפלגת האופוזיציה, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU). להפסד זה היו גם השלכות על הפוליטיקה הפדרלית; קנצלר גרמניה דאז, גרהרד שרדר, שסבל בלאו הכי ממעמד מוחלש עקב סקרי דעת קהל גרועים וביקורת ממפלגתו פנימה, הודיע על הקדמת הבחירות הפדרליות לבונדסטאג.
שר האוצר הגרמני

לאחר בחירות 2005 הוקמה קואליציה רחבה בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית למפלגה הנוצרית דמוקרטית בראשותה של אנגלה מרקל. שטיינבריק התמנה לשר האוצר של גרמניה וב-2005 התמנה גם לסגן יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. הוא נחשב לחבר באגף השמרני יותר של המפלגה.
בדצמבר 2008, בריאיון לניוזוויק, יצא שטיינבריק במתקפה שנויה במחלוקת כנגד הגישה הכלכלית הקיינסיאנית שמאפיינת את המדיניות הבריטית. הוא הביע ספקות לגבי היעילות של חבילות תמריצים גדולות ומתח ביקורת על הגידול בחוב הציבורי הנובע מהן. שטיינבריק גם ביקר בחריפות את הסודיות הבנקאית המאפיינת את הבנקאות בשווייץ.
בריאיון לטלוויזיה הגרמנית ב-2010 נראה היה כי השר לשעבר, אשר אימץ עמדה ביקורתית מאוד כלפי מערכת בנקאות הצללים, ייחס לקרנות גידור מאפיינים של תעשיית הפרייבט אקויטי.
חבר פרלמנט ומחליף אפשרי לאנגלה מרקל

שטיינבריק חבר פרלמנט מאז 2009. הוא היה הדובר הבולט של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, בעיקר בנושאים כלכליים. הוא נחשב למועמד הסביר ביותר של האופוזיציה לתפקיד קנצלר גרמניה בבחירות 2013.
על פי סקרי דעת קהל נחשב שטיינבריק, נכון לאוגוסט 2011, לפוליטיקאי האהוד ביותר בגרמניה, לפני אנגלה מרקל.
בבחירות שהתקיימו לבונדסטאג ה-18 ב-2013 הוצב שטיינבריק כמועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית למשרת הקנצלר. המפלגה בהובלתו הפסידה בבחירות הכלליות לבונדסטאג למפלגה הנוצרית-דמוקרטית בראשות הקנצלרית אנגלה מרקל. באותם בחירות ספג ביקורת על שהפנה אצבע משולשת לבוחרים.
הערות שוליים

↑  רויטרס‏, היריב המר של מרקל מפנה אצבע משולשת לבוחרים, באתר וואלה, 13 בספטמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811296706605606  GND: 12162840X  ISNI: 0000 0000 7865 9340  LCCN: nb2008007070  LNB: 000229537  SUDOC: 167420054  VIAF: 67327907   WorldCat (עם VIAF): 67327907
משנה לראש הממשלה

| --- | --- |
 תחום שיפוט:  ישראל ישראל
 ייסוד המשרה:  10 בינואר 2005
 איוש ראשון:  שמעון פרס
 איוש אחרון:  אריה דרעי
 
משנה לראש הממשלה הוא תואר כבוד. תפקיד זה אינו מוגדר בחוקי מדינת ישראל והוא חסר משמעות סטטוטורית. מטרתו להוות תואר נכבד יותר מסגן ראש ממשלת ישראל.
עד היום נשאו בתואר שישה אישים. שניים מהם החזיקו גם בתפקיד השר האחראי על פיתוח הנגב והגליל (שמעון פרס, סילבן שלום) ושלושה אחרים החזיקו בתפקידים מדיניים (חיים רמון, משה יעלון, אריה דרעי). נשא בו לראשונה שמעון פרס בימי כהונתו כשר בממשלה ה-30 (10 בינואר-23 בנובמבר 2005).
היסטוריה

כאשר נכנסה מפלגת העבודה לממשלתו השנייה של אריאל שרון בראשית שנת 2005, דרשו אנשי המפלגה תיק בכיר, אך דרישתם לא נענתה. פרס דרש לקבל מינוי כממלא מקום ראש הממשלה אולם הנושא בתפקיד זה, אהוד אולמרט, סירב לוותר עליו. בצר להם בקשו אנשי מפלגת העבודה לשנות את חוק יסוד: הממשלה ולקבוע כי יהיו לאריאל שרון שני ממלאי מקום. משנוכחו לדעת כי לא יהיה רוב להצעתם, הציע חבר הכנסת חיים רמון הצעת פשרה לפיה ימונה פרס למשנה לראש הממשלה. בהסכם הקואליציוני הוגדרו סמכויותיו של פרס, אולם מבחינה פורמלית, המשנה לראש הממשלה הוא שר מן המניין ותו לא.
פרס נשא בתפקיד המשנה לראש הממשלה גם בממשלה ה-31 בראשות אהוד אולמרט החל מיום כינונה, 4 במאי 2006, ועד ליום בחירתו לנשיאה התשיעי של מדינת ישראל, ב-13 ביוני 2007. ב-4 ביולי 2007 מונה חיים רמון למשנה לראש הממשלה, תואר בו החזיק עד סוף כהונת הממשלה.
בממשלה ה-32, בראשות בנימין נתניהו, ניתן התואר לשלושה שרים במקביל - משה יעלון, סילבן שלום ושאול מופז. שלום הופקד על פיתוח הנגב והגליל, כמו מי שהחזיק בתואר המשנה לראש הממשלה - שמעון פרס, יעלון הופקד על התיק לעניינים אסטרטגיים ונושאים מדיניים אחרים, ומופז (אשר צורף לממשלה בחודש מאי 2012) הוגדר כ"שר במשרד ראש הממשלה" ומכנס את ישיבות הממשלה בעת נסיעותיו של ראש הממשלה נתניהו לחוץ לארץ. בממשלת ישראל ה-34 מונה סילבן שלום, שר הפנים, לתפקיד.
ב-27 בדצמבר 2015 פרש סילבן שלום מהחיים הפוליטיים, מאז ועד 2022 לא מונה חבר כנסת או שר לתפקיד.
ב-29 בדצמבר 2022 מונה אריה דרעי, יו"ר מפלגת ש"ס לתפקיד, אך מינוי זה נפסל על ידי בג"ץ בינואר 2023, ודרעי פוטר בהתאם לפסק הדין.
שרים שכיהנו כמשנה לראש הממשלה

| תמונה | שם (תקופת חיים) | ראש הממשלה | סיעה | סיעה | תחילת כהונה | סוף כהונה | מספר הממשלה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | שמעון פרס (1923–2016) | אריאל שרון |  | העבודה | 10 בינואר 2005 | 23 בנובמבר 2005 | ממשלת ישראל השלושים |
|  | שמעון פרס (1923–2016) | אהוד אולמרט |  | קדימה | 4 במאי 2006 | 13 ביוני 2007 | ממשלת ישראל השלושים ואחת |
|  | חיים רמון (1950–) | אהוד אולמרט |  | קדימה | 4 ביולי 2007 | 31 במרץ 2009 | ממשלת ישראל השלושים ואחת |
|  | שאול מופז (1948–) | בנימין נתניהו |  | קדימה | 9 במאי 2012 | 19 ביולי 2012 | ממשלת ישראל השלושים ושתיים |
|  | משה יעלון (1950–) | בנימין נתניהו |  | הליכוד | 31 במרץ 2009 | 18 במרץ 2013 | ממשלת ישראל השלושים ושתיים |
|  | סילבן שלום (1958–) | בנימין נתניהו |  | הליכוד | 31 במרץ 2009 | 18 במרץ 2013 | ממשלת ישראל השלושים ושתיים |
|  | סילבן שלום (1958–) | בנימין נתניהו |  | הליכוד | 31 במרץ 2009 | 18 במרץ 2013 | ממשלת ישראל השלושים ושתיים |
|  | סילבן שלום (1958–) | בנימין נתניהו |  | הליכוד | 14 במאי 2015 | 27 בדצמבר 2015 | ממשלת ישראל השלושים וארבע |
|  | אריה דרעי (1959–) | בנימין נתניהו |  | ש"ס | 29 בדצמבר 2022 | 24 בינואר 2023 | ממשלת ישראל השלושים ושבע |
ראו גם

ממשלת ישראל
ראש ממשלת ישראל
ממלא מקום ראש הממשלה
סגן ראש הממשלה
ראש ממשלת ישראל החלופי
ארץ קטנה עם שפם

"ארץ קטנה עם שפם" הוא שיר עברי שחיבר הפזמונאי מאיר גולדברג והלחינה וביצעה קורין אלאל. השיר נכלל באלבום אנטארקטיקה (1989), בהפקתה של יהודית רביץ, שנאמר עליו ש"הקפיץ את קורין אלאל ללב המיינסטרים". השיר היה לאחד מלהיטיה הגדולים של אלאל, ולשיר המזוהה עם הפוליטיקה הישראלית ועם החברה הישראלית.
השיר עוסק בישראל – שהיא כ"חצי סיכה על מפת העולם", "חצי סיכה בין סעודיה לים", "קליפת בננה על מפת העולם" – בסיטואציה הפוליטית ובדמותה של המדינה. ה"שפם" שבשיר הוא שפמו של ראש הממשלה יצחק שמיר (בכהונתו השנייה); פירושים נוספים לשפם: סמל הרומז לכוחניות ולרשע של זמנים אפלים בהיסטוריה היהודית הקרובה, או סמל לפחד הישראלי מפני הסביבה הערבית ה"משופמת" במזרח התיכון. המילים "שחקן קולנוע דופק על שולחן / אנחנו תכף נרגיש את זה כאן" מתייחסות לרונלד רייגן, נשיא ארצות הברית עד ינואר 1989 (שבצעירותו היה שחקן קולנוע הוליוודי מצליח); הכוונה היא שכל הצהרה פוליטית של הנשיא בוושינגטון מורגשת מיד בירושלים. לצד דימויים אקטואליים שהיו נכונים לשעתם, בשיר יש מגוון אמירות המשקפות את הסיטואציה הישראלית, התפיסה העצמית הישראלית והתלונות הישראליות גם מפרספקטיבה רחבה יותר: "אנחנו פקק בפתחו של בקבוק" – כאילו הישראלים עומדים בפתח הגיהנום (אנ'), צריכים לעצור מבעד לחצים גדולים מלהתפרץ (ביטוי קרוב ל"וילה בג'ונגל"); "הכול מוכן כאן למכירת החיסול" – החשש שגורלו של הפרויקט הציוני, שהצליח להתגשם בצורת מדינה לעם היהודי, תלוי על בלימה (קרוב לאמירה הישראלית ההיסטורית "האחרון שיצא מלוד, שיכבה את האור"); "הכל גלוי דרך חור המנעול"; "כל השחקנים זרים"; ו"כל המקומות קדושים [בעוד יש] סיכויים קלושים לתפוס מקום".
בקליפ, ששודר בתוכנית "זהו זה", מוצגת קורין אלאל כמורה בכיתה שתלמידיה הם חברי הלהקה המלווה אותה.
הערות שוליים

↑  אין סוסים שמוכרים זהב תוך שבועיים: חוזרים ל"אנטארקטיקה" של קורין אלאל, באתר ‏מאקו‏, 26 באוקטובר 2010
↑  לאון פלדמן, לשיר כל הדרך לקלפי: מיקסטייפ שירי בחירות, באתר nrg‏, 11 באוקטובר 2012.
↑  מירה חובב, זמר לשבת | פרשת קדושים: ארץ קטנה עם שפם, באתר התנועה ליהדות מתקדמת בישראל.
↑   דייוויד סטברו, השבדים לא נגדנו, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2014.
| קורין אלאל |
| --- | --- | --- |
דיסקוגרפיה
| אלבומי אולפן | "קורין אלאל" • "פירות אסורים" • "אנטארקטיקה" • "שפת אימי" • "זן נדיר" • "כשזה עמוק" • "תנינענק" • "הכחול של השמיים" • "פשוט כל כך" • "ארנבות משוקולד" • "קהלת" • "כאחד האדם" |  |
| אלבומי אוסף | "האוסף" • "המיטב" |  |
| אלבומי הופעה | "לתמונה נוספו המון צבעים" • "אקווריום: הופעות במפעל הפיס" |  |
| אלבומי משותפים | "ארץ טרופית יפה" • "לו באת – נשים שרות שם טוב לוי" |  |
| אלבומי מחווה | "חברים שרים קורין" |  |
| מארזי תקליטורים | "קורין אלאל / פירות אסורים" • "האלבומים המקוריים" |  |
| סינגלים | "הכול בינינו רגיל" • "סמבה אבן גבירול" • "תן לי קצת ממך" • "שיר בכיף" • "כבשים" • "פירות אסורים" • "שישי בלילה" • "הטבעת נפלה" • "ארץ קטנה עם שפם" • "אנטארקטיקה" • "שיר לשירה" • "שפת אימי" • "זן נדיר" • "תאונה" • "יוצאת אל החיים" • "ימי הפרח והאהבה" • "מעיין" • "הוא כאן" • "לחיות" • "פירמידות" • "כשזה עמוק" • "תנינענק" |  |
| שירים אחרים | "רוצים שלום" • "אמסטרדם" • "אין לי ארץ אחרת" • "התעשייה האבירית" • "שלושת הפעמונים" • "המנון לאהבה" • "ספק גדול" • "החיים בוורוד" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 6440d4d7-7811-4903-8051-e8e58584d9ec
פלוריאנה (כדורגל)

מועדון הכדורגל פלוריאנה (במלטית: Floriana Football Club) הוא מועדון כדורגל מלטזי מהעיר פלוריאנה שבמלטה, המשחק בליגת העל המלטזית.
המועדון נוסד בשנת 1894, נחשב לאחד מהמועדונים שהקימו את הליגה המלטזית בכדורגל, והוא אחד ממועדוני הכדורגל המובילים במדינת מלטה ובליגה הבכירה, עם 26 אליפויות הליגה, 21 תוארי גביע FA של מלטה ו-2 תוארי סופר-קאפ מקומיים.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

הכדורגל הגיע לראשונה למלטה בסוף המאה ה-19 על ידי החיילים הבריטים שהוצבו באי. באותה תקופה מלטה היוותה חלק מהאימפריה הבריטית, והאי היה הבסיס של הכוחות הבריטיים בלב הים התיכון. צריפים של הכוחות, שהיו ממוקמים אסטרטגית מסביב לאי מלטה, נהנו משטחים נרחבים ששימשו כמתחמי מצעדים, אזורי אימונים ולפעילות ספורטיבית.
ענפי הספורט שעסקו על ידי החיילים היו בעיקר קריקט, הוקי וגם כדורגל. הכוחות הבריטיים במלטה הוצבו בעיקר בפלוריאנה, קוספיקואה, מטרפה, מרסה וסלימה. המקומיים שהושפעו מהחיילים שהוצבו באזור, והחלו להיות מעורבים בעצמם בספורט תחרותי מהענפים הללו. הספורט הפופולרי ביותר בקרב תושבי פלוריאנה היה כדורגל, אולם חלקם גם התאמנו קריקט והוקי. לפלוריאנה עדיין יש את מועדון ההוקי שלה, הנושא את השם "Floriana Young Stars Hockey Club".
היסטוריה > מועדון הכדורגל פלוריאנה

מועדון הכדורגל פלוריאנה נוסד בשנת 1894, עם חנוכת מגרש הכדורגל בניהולה של המלכה אלכסנדרה. האתר היה מגרש קריקט משנת 1890 ועד לפרויקט הפיכתו למגרש כדורגל. יחד עם מועדון הכדורגל סנט ג'ורג' הוא אחד משני המועדונים הוותיקים ביותר במלטה.
המועדון מסונף להתאחדות הכדורגל של מלטה אשר חברה באופ"א ובפיפ"א. צבעי הקבוצה היו במקור ירוק ואדום אך לאחר משחק ידידות מול Royal Dublin Fusiliers שמשחקת בירוק ולבן, פלוריאנה שינתה את צבעיה לירוק ולבן. הכינויים של הקבוצה הם: "האיריים" ו"הירוקים".
ב-1909/1910 התחרתה פלוריאנה בעונתה הראשונה של הליגה הבכירה בכדורגל המלטזי בו היא זכתה, והיא זכתה גם ב-2 העונות שנערכו בשלוש שנים שלאחר מכן. שנות ה-20 היו גם מאוד מוצלחות עבור המועדון שגרף 6 תוארי אליפות באמתחתו. בשנות ה-30 המועדון זכה בעוד שלושה תוארי אליפות והוסיף, לראשונה גם תואר גביע ה-FA המלטזי בו הוא זכה לראשונה ב-1937/1938.
בהמשך ועד לאמצע שנות ה-70, הקבוצה שלטה בליגה המלטזית כאשר זכתה בסך הכל ב-24 אליפויות הליגה, וב-15 גביעי FA בהם היא שלטה עונה אחרי עונה בשנות ה-40, ה-50 וה-60 שבהם הייתה קבוצת גביע טיפוסית. בשנות ה-80 וה-90 חל שינוי במעמדה של הקבוצה, שהייתה רגילה להתמודד על כל התארים בכל עונה, כך שב-20 השנים שבין 1980 ועד שנת 2000, הצליחה לזכות רק באליפות אחת וב-3 גביעים, אולם הצליח להתמודד לעיתים תכופות על תארים אלו.
שנות ה-2000 ועד 2010 היו שנים שחונות עבור המועדון המלטזי שלא הצליח לזכות אפילו בתואר אחד בשנים הללו, ועבר תהפוכות כאשר חלה ירידה נוספת במעמדו.
פריצת הדרך הגיעה בעונת 2010/2011 אז החזיר המועדון את תואר גביע ה-FA, לראשונה אחרי 16 שנים, ואף הצליח להתמודד בליגה על אליפות לראשונה מזה זמן זהה, אולם כשל במשימתו וסיים כסגן האלופה - ולטה. אולם בשנים לאחר מכן שוב לא הצליח להוות יריב על התואר.
ב-2016/2017 הצליח שוב המועדון לזכות בגביע.
ב-25 במאי 2020 הוכתרה פלוריאנה לאלופת הליגה, וגרפה את תואר האליפות ה-26 בתולדותיה והראשון מזה 27 שנים, לאחר עונה מקוצרת על ידי הודעה משפטית מרשות הבריאות במלטה להפסיק את כל ענפי הספורט המגע באי, וזאת מפאת מגפת הקורונה העולמית שהכתה גם במדינה. ביוני 2020 נערכה הצבעה בוועידת ההתאחדות לכדורגל, שהכריזה שהעונה תיפסק מיידית, וכל הקבוצות שנמצאות כרגע בראש הטבלה בכל הליגות והחטיבות האזוריות - יוכרזו כאלופות.
לאחר הודעה זו נערכו חגיגות בפוסוס בפלוריאנה, שם אספה המונית של אוהדים הפרו את כללי הריחוק החברתי שהונהג באי ובנוסף הפרו עוד מספר חוקים מלטזים בכך שלא נשארו בקבוצות של שישה או פחות. האירוע עורר זעם לאומי בקרב הציבור במלטה והוצג כמעט בכל העיתונים הלאומיים של מלטה, מה שגרם לזעם רב על הקבוצה ואוהדיה.
בעונת 2021/2022 לאחר סיום מגפת הקורונה, הצליחה לזכות הקבוצה בגביע FA נוסף, ושברה את השיא שהחזיקה בו קבוצת סלימה וונדררס והגיעה ל-21 תוארי גביע מקומי.
תארים

אליפות מלטה: 26 (שיא משותף)
1909/1910, 1911/1912, 1912/1913, 1920/1921, 1921/1922, 1924/1925, 1926/1927, 1927/1928, 1928/1929, 1930/1931, 1934/1935, 1936/1937, 1949/1950, 1950/1951, 1951/1952, 1952/1953, 1954/1955, 1957/1958, 1961/1962, 1967/1968, 1969/1970, 1972/1973, 1974/1975, 1976/1977, 1992/1993, 2019/2020
הגביע המלטזי: 21 (שיא משותף)
1937/1938, 1944/1945, 1946/1947, 1948/1949, 1949/1950, 1952/1953, 1953/1954, 1954/1955, 1956/1957, 1957/1958, 1960/1961, 1965/1966, 1966/1967, 1971/1972, 1975/1976, 1980/1981, 1992/1993, 1993/1994, 2010/2011, 2016/2017, 2021/2022
הסופר קאפ המלטזי' : 2'
1993, 2017
הקונגרס הציוני העולמי העשירי

| --- | --- |

אולם ישיבת הקונגרס
 מיקום:  בזל 
 עיר:  בזל
 מדינה:  שווייץ שווייץ
 תאריכים:  9 באוגוסט 1911 – 15 באוגוסט 1911 (7 ימים)
 תוצאה:  הקמת הציונות הסינתטית
 נשיא:  דוד וולפסון
 משתתפים
 → הקונגרס הציוני העולמי התשיעיהקונגרס הציוני העולמי ה-11 ←
 
סיעת יהודי גליציה
קבוצת צירים, אורחים וסדרנים ובתוכם נשיא ההסתדרות הציונית, דוד וולפסון
קבוצת צירים אורחים שהגיעו מאנגליה
קבוצת רופאים מצירי הקונגרס, ביניהם נמצא חיים ויצמן
קבוצת צירים מאוסטריה
הקונגרס הציוני העשירי התקיים ב-9-15 באוגוסט 1911, בעיר בזל שבשווייץ. לעיתים, קונגרס זה כונה כ"קונגרס השלום" על כך שנסתיים בו הוויכוח האידאולוגי בין תומכי הציונות המעשית והציונות המדינית.
בקונגרס השתתפו 429 צירים מ-28 ארצות.
הקונגרס עסק בתוכניות ההתיישבותית בארץ-ישראל ובתרבות העברית כשהדעות ביחס לנושא התחלקו: בעוד שלגבי חיזוק התודעה הלאומית בתפוצות הייתה הסכמה בדבר שמירת סמכות אוטונומית לכל גוף ציוני בתפוצות בפעולותיו לחיזוק הציונות, לגבי פיתוח תרבות עברית בארץ ישראל הייתה מתיחות בין הצירים הדתיים לצירים הלא-דתיים.
באשר למחלוקת בין האסכולות השונות אודות דרכי הפעולה של התנועה הציונית, הושג גישור למאבק בין הציונות המדינית לציונות מעשית, בהחלטה לאחד את שתי הגישות לציונות סינתטית.
שלמה קפלנסקי איש פועלי ציון, העלה את שאלת יחסי הציונות עם ערביי ארץ ישראל ולראשונה התקיים קונגרס דיון בעברית.
רקע

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הרכב הקונגרס

לוועד הפועל המצומצם נבחרו 5 אנשים במקום החלטה של הנשיא בלבד.
אוטו ורבורג נבחר לתפקיד נשיא ההסתדרות הציונית העולמית לאחר התפטרותו של הנשיא הקודם, דוד וולפסון.
סגן הנשיא - ויקטור יעקבסון
ארתור האנטקה
שמריהו לוין
נחום סוקולוב
לוועד הפועל החדש נבחרו 25 אנשים (צמצום מספר הנבחרים שהיו עד אז) והורחבה תדירות התכנסותם לכל שלושה חודשים.
החלטות הקונגרס

ההסתדרות הציונית העולמית תעבור מקלן לברלין (עם זאת המוסדות הכספיים, בהם הקרן הקיימת, נשארו בקלן).
מהקונגרס העשירי ואילך נקבע עקרונית שיש לקיים דיונים בעברית במהלכם של כל הקונגרסים הבאים (בפועל הדבר בוצע חלקית).
הציונות הסינתטית הפכה לדרך הפעולה הרשמית של הקונגרס.
בעקבות ההחלטות בסוגיית התרבות העברית, שוקלת תנועת המזרחי לפרוש מההסתדרות הציונית. בסופו של דבר מתקבלת החלטה לא לפרוש, אך מיעוט פורש הן מתנועת המזרחי והן מהתנועה הציונית ומצטרף לתנועת אגודת ישראל המוקמת מספר חודשים לאחר מכן.
מבין האישים שהשתתפו בקונגרס

דוד וולפסון - נשיאו השני של הקונגרס מאז הקונגרס השביעי ועד פרישתו ב-1911.
שמריהו לוין - מנהיג ציוני וסופר, מראשי הדוברים בקונגרסים הציוניים.
חיים ויצמן - מנהיג זרם הציונות הסינתטית. לימים נשיא הקונגרס ונשיא מדינת ישראל.
יצחק יעקב ריינס - מגדולי התורה ביהדות ליטא, מייסד תנועת "המזרחי" וממייסדי הציונות הדתית.
הרמן שטרוק - מחשובי האמנים היהודים בגרמניה ומראשי תנועת "המזרחי".
יצחק ליב גולדברג - ממייסדי חברת "הכשרת היישוב", כרמל מזרחי ו"הבונה". המו"ל של "העולם" ו"הארץ", וממוציאי "העם", "הדור" וה"היום".
דוב גולדברג - אחיו של יצחק גולדברג, פעיל ציוני ותעשיין.
נתן בירנבוים - היה הוגה דעות יהודי. בין היתר, התפרסם כמי שטבע את המונחים ציונות ואוסטיודן.
אמיל מרגוליס - עו"ד הקונגרס.
יצחק גרינבוים - מראשי התנועה הציונית של יהדות פולין ולימים שר הפנים הראשון של מדינת ישראל.
ניסן כצנלסון - ממנהיגיה של הציונות באימפריה הרוסית.
אריה לייב יפה.
שמואל דייכס - בנו של ישראל חיים דייכס.
ראו גם

העלייה השנייה