stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חשמונאים
מלכי חשמונאי האחרונים > בואו של פומפיוס

בעוד אלו רבים ביניהם, מעשים הרי עולם התרחשו באזור: גנאיוס פומפיוס מגנוס, אחד מהאנשים החזקים ברומא, ערך מסע מלחמה נוסף לאסיה הקטנה כנגד מיתרידטס השישי, מלך פונטוס. במסגרת מלחמה זו כבש פומפיוס את ממלכת הסלאוקים, והפכה לפרובינציה בשם סוריה. האחים הניצים, שראו צבא אדיר חונה לידם, פנו אל פומפיוס כי יכריע ביניהם.
בפני פומפיוס הופיעו שלוש משלחות. אנשי הורקנוס, אנשי אריסטובולוס, ואנשי "העם" אשר דרשו לבטל את שלטון בית חשמונאי, אשר הפך את שלטון הכוהנים לשלטון מלכים. פומפיוס שמע את המשלחות, אך נמנע מלהחליט. לבסוף, בשנת 63 לפנה"ס חדר עם חייליו אל הארץ, כבש את ירושלים, אסר את אריסטובולוס, חילל את קודש הקודשים, והכריז על הורקנוס כ"אתנרך" דהיינו "נשיא העם", תואר הפחות מן התואר "מלך". אנטיפטרוס הפך לשליט בפועל, וניהל את ענייני הממלכה. חלקים נרחבים מן הממלכה נקרעו ממנה והפכו לפוליס חופשיות, ובהן ערי שפלת החוף, שומרון ובית שאן, וערים רבות בעבר הירדן (קבוצת ערים זו נקראה דקאפוליס).
התערבות זו סימנה את סופה של ממלכת החשמונאים העצמאית. אומנם הורקנוס, ולאחריו מתתיהו אנטיגונוס, עוד ישלטו ביהודה, במידה זו או אחרת של עצמאות, אך הדרך אל השעבוד המלא לעול הרומאים נפתחה. תחת עול הרומאים מחד, ושאיפותיהם של אנטיפטרוס ובנו הורדוס מאידך, הסתמן בבירור סופה של השושלת החשמונאית, ועמו סופו של פרק זה של עצמאות ישראל בארצו.
מלכי חשמונאי האחרונים > שלטון הורקנוס

שלטונו של הורקנוס כ"אתנרך" לא היה יציב. אלכסנדר השני, בנו של אריסטובולוס ונכדו של אלכסנדר ינאי, מרד. יוספוס פלביוס טוען שהמנהיג אלכסנדר גייס צבא גדול וכבש את ירושלים. אלכסנדר לקח לעצמו את משמרת בית המקדש. שמו העברי של אלכסנדר השני היה יונתן, כשם סבו ינאי. אלכסנדר כמעט שם קץ לשלטונו של הורקנוס. הורקנוס ברח מירושלים ואלכסנדר בנה מחדש את חומתה. גביניוס הרומאי חדר לארץ, יצא למלחמה לקראת אלכסנדר ואלכסנדר הסגיר אליו את המבצרים הורקניה ומכוור ואחרי כן גביניוס השיב את הורקנוס לירושלים ונתן לו מחדש את משרת הכהונה הגדולה.
לאחר מכן, בימי מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר, ניסה קיסר להחזיר לארץ את אריסטובולוס לשלטון בראש שני לגיונות רומים, אך אריסטובולס הורעל. לאחר מותו של אריסטובולוס, הוצא להורג על ידי נאמני פומפיוס אף בנו אלכסנדר.
בתקופה זו התחזק מאוד מעמדו של אנטיפטרוס, וכן של בניו פצאל והורדוס אשר מונו למושלי מחוזות, וחיזקו את כוחם תוך כדי שהם מתמרנים בין שליטי רומא המתחלפים - יוליוס קיסר, מרקוס אנטוניוס ואוגוסטוס, ונאמנותם לשליט קונה להם מעמד ועמדות כוח על חשבון כוחו המידלדל של בית חשמונאי. בצעד שיביא אסון על בית חשמונאי השיא הורקנוס הזקן את נכדתו מרים החשמונאית להורדוס.
מלכי חשמונאי האחרונים > שלטון מתתיהו אנטיגונוס

אחרון מלכי חשמונאי היה מתתיהו אנטיגונוס. בנו הצעיר של אריסטובולוס השני, ראה במותם הטראגי של אביו ואחיו, ובשעבודו של דודו לרומאים ולעושי דברם אנטיפטרוס והורדוס. בשנת 40 לפנה"ס פלשו הפרתים לסוריה. הורקנוס נלקח בשבי, ונשלח לבבל, לאחר שאוזנו קוצצה, על מנת לפסול אותו מלשמש בכהונה הגדולה. פצאל, אחי הורדוס התאבד בכלאו, ואילו הורדוס נמלט לאדום. אנטיגונוס ישב עתה על כס אבותיו בירושלים, ונשא את התואר מלך.
הורדוס מצא את דרכו אל מרקוס אנטוניוס שליט החלק המזרחי של האימפריה הרומית. בהסכמה עם שותפו לשלטון אוגוסטוס, ששלט על החלק המערבי, החליטו השניים למנות את הורדוס למלך יהודה, ושלחו ביחד עם הורדוס צבא על מנת להשליטו על יהודה. לאחר מלחמה עזה נלכד אנטיגונוס והוצא להורג, בשנת 37 לפנה"ס, והורדוס היה למלך יהודה.
מלכי חשמונאי האחרונים > אלכסנדרה השלישית

אחותו של אנטיגונוס, אלכסנדרה (השלישית), קיבצה את תומכי אחיה והשתלטה על מצודת הורקניה. על אף האופי הארעי והמרדני של שלטונה והשטח הקטן שסר למרותה, הייתה אלכסנדרה המנהיגה העצמאית האחרונה מבית חשמונאי. היא הובסה על ידי הורדוס וסביר להניח שהוצאה להורג זמן קצר לפני קרב אקטיום ב-31 לפנה"ס. יוסף בן מתתיהו דיווח עליה בקיצור רב במלחמות היהודים ולא הזכירה בקדמוניות היהודים כלל, ובכך גזר את דינה לשכחה. היא לא הוכללה בכרוניקה שלו על מלכי בית חשמונאי.
הכחדת החשמונאים בימי הורדוס

הורדוס היה למלך יהודה, אך דם החשמונאים טרם נכרת. בחצרו של הורדוס נמצאו עדיין אשתו מרים החשמונאית, סבה הורקנוס השני הזקן, אלכסנדרה בתו של הורקנוס, ולה שאיפות להשליט על הארץ את בנה אריסטובולוס השלישי. הורדוס ידע כי מלכותו, שהייתה בסופו של דבר שלטון של עבד אדומי אשר לקח את מקום מלכי בית חשמונאי בכח הזרוע, כשהוא נשען על חנופה לרומאים, לא תיכון כל עוד יש נצר לבית חשמונאי. בדרכי עורמה הביא את גיסו, אריסטובולוס השלישי, אשר מונה לכהן גדול בגיל 17, אל ארמונו ביריחו, ושם הטביעו, תוך שהוא מסווה את הפשע כתאונה שאירעה תוך כדי משחק בבריכה.
לאחר מכן הוציא הורדוס להורג את הקשיש הורקנוס בטענה שזה זמם להורגו. את מרים אשתו הוציא להורג בהתקף של קנאה, ולאחר מכן הרג אף את אמה, אלכסנדרה. מרים הייתה אחרונת החשמונאים שלא נתערב בהם דמו של הורדוס. ילדיה מהורדוס (שלושה בנים ושתי בנות), נחשבים יותר לאנשי בית הורדוס מאשר לאנשי בית חשמונאי. על מנת להכרית את בית חשמונאי כליל רדף הורדוס אף אחר צאצאי בבא, קרובי משפחה לבית חשמונאי, והרגם.
אף גורל ילדיהם המשותפים של הורדוס ומרים לא שפר עליהם. אחד הבנים מת בהיותו ילד. הבת שלומציון נישאה לפצאל, בן פצאל אחי הורדוס, והבת קיפרוס נשאה לאנטיפטרוס בן שלומית. משני הבנים הזכרים הנותרים אלכסנדר הבכור נישא לגלפירה בת מלך קפדוקיה אשר באסיה הקטנה, אך הוצא להורג על ידי הורדוס מחשש פן ימרוד בו. צאצאיו שלטו בארצות המזרח הקרוב כארמניה וקיליקיה, תוך שהם מאבדים כל זכר ליהדותם. אריסטובולוס, הצעיר, נישא לברניקי בת שלומית אחות הורדוס. אף הוא הוצא להורג בפקודת אביו. בנו הוא אגריפס הראשון, אשר היה למלך יהודה. בן אחר הוא הורדוס השני, מלך כלקיס.
המשנה מספרת כי בעת שקרא אגריפס את פרשת המלך בספר התורה, והגיע ל"לא תוכל לתת עליך איש נוכרי" זלגו עיניו דמעות, והנוכחים במקום קראו לו "אחינו אתה". נכדם זה של הורדוס ומרים נחשב לאדומי יותר מאשר ליהודי.
בתו של אגריפס הראשון ברניקי נישאה לדודה הורדוס השני וילדה לו שני ילדים בשם ברניקיון והורקנוס. בנו הוא אגריפס השני (כן היו לאגריפס הראשון שתי בנות נוספות בשם דרוסילה ומרים). שני אלו הלכו אחר טיטוס מחריב בית המקדש ואף הם אינם נחשבים לחשמונאים, ויש הסוברים כי עזבו כליל את היהדות. הטבלה הגנאלוגית המצ"ב משרטטת את הענפים העיקריים של צאצאי מרים והורדוס, וגורלם בקיצורים הכרחיים.
במורשת היהודית

הציונות רואה עצמה כממשיכת דרכם של החשמונאים במובנים רבים, ויצירות אמנות כספר "מלך בשר ודם" של משה שמיר העוסק בדמותו של אלכסנדר ינאי, מדגישות את הכוח והעוצמה שהיו בממלכה החשמונאית, כמו את הקו הטראגי שנלווה לבניה.
בדברי חז"ל החשמונאים הועמדו בשורה אחת עם מנהיגי ישראל שהחזיקו מעמד במצבים קשים ותרמו להישרדותו של העם היהודי. בתקופת הגלות הארוכה, קיומה של המדינה החשמונאית הריבונית עורר תקווה שגלגלי ההיסטוריה יחזרו על עצמן, ועם ישראל יצא שוב משעבוד מלכויות ויהיה עצמאי כמקדם. יחס חיובי לחשמונאים מופיע למשל אצל הרמב"ם והרמב"ן.
במסורת היהודית, עד קום הציונות, דווקא מתתיהו הוא זה שנתפס כדמות המרכזית של מרד החשמונאים, וכמי שהוביל את עיקר המרד. בניגוד למסורת הנוצרית בה הדמות העיקרית היא יהודה המכבי, אשר נחשב כאחד מתשעת המכובדים באירופה הנוצרית. בתפילת "על הניסים" בחנוכה מוזכר רק מתתיהו ולא יהודה, וכן בתלמוד ובמדרשים מוזכר "חשמונאי ובניו" או "מתתיהו ובניו" אך יהודה בשמו לא מוזכר. במגילת אנטיוכוס אף מוזכר שאחר מות יהודה, מתתיהו לוקח את הפיקוד על הלוחמים בעצמו ויוצא להלחם.
ראו גם

ממלכת החשמונאים
מרד החשמונאים
חנוכה
ספר מקבים א
ספר מקבים ב
דם המכבים
לקריאה נוספת > מקורות עתיקים

ספר חשמונאים א', ספר החשמונאים ב', מתוך "הספרים החיצוניים" בעריכת א.ש. הרטום, ת"א 1958 - 1966.
יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, (תרגום ד"ר יעקב נפתלי שמחוני), הוצאת מסדה, 1968.
יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, (תרגום ד"ר אברהם שליט), הוצאת מסדה.
לקריאה נוספת > מקורות מודרניים

מיכאל אבי יונה, שמואל ספראי (עורכים), אטלס כרטא לתקופת בית שני, המשנה והתלמוד, ירושלים, 1966.
מיכאל אבי יונה, "הקרבות שבספרי החשמונאים", מסות ומחקרים בידיעת הארץ, תשכ"ד, עמ' 57–68.
יוסף קלוזנר, היסטוריה של הבית השני, כרך שלישי: תולדות בית חשמונאי, ירושלים, 1952.
בצלאל בר כוכבא, מלחמות החשמונאים, משרד הביטחון, ירושלים, תשמ"ח
אוריאל רפפורט, תולדות ישראל בתקופת הבית השני, הוצאת עמיחי, 1984.
אוריאל רפפורט וישראל רונן, מדינת החשמונאים, לתולדותיה על רקע התקופה ההלניסטי, יד יצחק בן צבי והאוניברסיטה הפתוחה, תשנ"ד - 1993
צבי גרץ, דברי ימי ישראל, (תרגום - ש.ל. ציטרון), הוצאת יזרעאל, 1955.
מ. וורמברנד, ב.ס. רות, עם ישראל - תולדות 4,000 שנה, הוצאת מסדה, 1966.
בן ציון לוריא, מלכי בית חשמונאי, הוצאת דביר, 1985.
היסטוריה של ארץ ישראל, ירושלים: כתר הוצאה לאור והוצאת יד יצחק בן-צבי, כרך ג: מנחם שטרן (עורך), התקופה ההלניסטית ומדינת החשמונאים (322-37 לפני הספירה), 1981. (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
דוד עמית וד"ר חנן אשל, ימי בית חשמונאי : מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר. סדרת עידן, הוצאת יד יצחק בן צבי, המחלקה לחינוך והדרכה, ירושלים תשנ"ו (1995). גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
יחיעם שורק, בין שעבוד לחירות, תולדות עם ישראל בתקופת בית שני, א', הוצאת עמיחי, 1997
אהוד נצר, ארמונות החשמונאים והורדוס הגדול, יד יצחק בן צבי, ירושלים, 1999 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  מקבים א, פרק ב, פסוק א.
1 2 3 4  מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, מקבים, ספרי מקבים, עמ' 347.
↑  Flavius Josephus, Antiquities of the Jews, Book 12, Whiston chapter 6, Whiston section 1, www.perseus.tufts.edu.
↑  קדמוניות היהודים, ספר י"ב, ו', א', 265. ביוונית: Ἀσαμωναίος, "אסמונאיוס" (Asamoneus);‏ לעומת זאת, בספר תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ספר א, פרק א, פסקה ג, סעיף 36: "מתתיהו בן חשמונאי" בלבד.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ספר א, פתח דבר, פסקה ז, סעיף 19; חיי יוסף, פרק ראשון, סעיפים 2, 4 (תרגום דניאל שוורץ). לדברי אוריאל רפפורט, ספר מקבים א, פרק ב, סעיף 1, עמ' 123: הכוונה היא ככל הנראה "משפחת החשמונאים".
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ספר ה, פרק ד, פסקה א, סעיף 139.
↑  משנה, מסכת מדות, פרק א', משנה ו'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף כ"א, עמוד ב'.
↑  "ארץ יהודה" עמ' 247–248
↑  ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוק כ"ו.
↑  י' אברהמס טורי ישורון, תשל"ג
↑  שערי תפלה, סימן קיד. בשערי תפלה כתב "כ"כ האבודרהם", אבל באבודרהם לא נמצא.
↑  שערי תפלה, סימן קיד
↑  א. ש. הרטום, חשמונאים א, מבוא כללי לספרי החשמונאים.
↑  אוריאל רפפורט, ספר מקבים א, מבוא, שמו המקורי של מקבים א, עמ' 12.
↑  שמואל ספראי, חז"ל וחג החנוכה, אתר "דעת" https://www.daat.ac.il/daat/kitveyet/mahanaim/hasal.htm
↑  אוריאל רפפורט, ספר מקבים א, עמ' 125.
↑  Kenneth Atkinson, The Hasmoneans and Their Neighbors: New Historical Reconstructions from the Dead Sea Scrolls and Classical Sources. Bloomsbury, 2018. עמ' 154.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות מגילה וחנוכה, פרק ג', הלכה א'
↑  פירוש רמב"ן על התורה, בראשית מט, י
↑  מנחם שטרן, המדינה החשמונאית מתוך: התקופה ההלניסטית ומדינת החשמונאים, ירושלים: כתר, 1981, עמ' 273-272
↑  רחל אליאור, זיכרון ונשייה, מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד 2009, עמ' 48-49.
↑  מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 464.
↑  בצלאל בר כוכבא, מחקר תקופת הבית השני: הכשרה, אמצעים, שיטות ויעדים, קתדרה 100, עמ' 156–159
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות מגילה וחנוכה, פרק ג', הלכה א'
↑  פירוש רמב"ן על התורה, בראשית מט, י
↑  מגילת אנטיוכוס א
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541162205171 
"מות הקדושים של שבעה האחים ואמם תחת מלך אנטיוכוס הרביעי" (פרנץ יוזף הרמן) - ציור המתאר את סיפור חנה ושבעת בניה.
ציור של המכבים, נירנברג
יהודה בתקופת יהונתן  מצב בשנת 160 לפנה"ס  שטחים שנכבשו בזמן יהונתן
שושלת בית חשמונאי. השליטים במלבן מעוגל קצוות
מטבע של יוחנן הורקנוס הראשון
ממלכת החשמונאים בשיאה
זיהוי אפשרי של קברות המכבים. ע"פ חוקרים הקברים מזוהים עם גבעת שיח' ערבווי שמצפון לאל מידיה. בר כוכבא מסכים שהדבר ייתכן, אך סובר שהזיהוי אינו חד משמעי. המקום קובור אל יהוד הוא אתר מהתקופה הביזנטית
היסטוריה של עם ישראל
ישראל זנגוויל

| --- | --- |

 לידה:  21 בינואר 1864 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  1 באוגוסט 1926 (בגיל 62) מידהרסט, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  Liberal Jewish Cemetery, Willesden 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת יורק, JFS, אוניברסיטת לונדון 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 זרם ספרותי:  ציונות רוחנית 
 יצירות בולטות:  כור ההיתוך 
 בן או בת זוג:  אדית איירטון 
 צאצאים:  אוליבר זנגוויל 
 חתימה:   
 
כריכת התוכנייה למחזה כור ההיתוך, 1916
חברי מועדון חובבי ציון באנגליה, בעת ביקורם בירושלים, פסח, תרנ"ז (1897)
ישראל זַנְגְוִויל (באנגלית: Israel Zangwill;‏ 21 בינואר 1864 – 1 באוגוסט 1926) היה סופר יהודי-בריטי ופעיל ציוני. מייסד התנועה הטריטוריאליסטית היהודית.
קורות חייו

ישראל זנגוויל נולד למשה ואלן (חנה) לבית מרקס בשכונת וייטצ'אפל בלונדון למשפחת מהגרים ענייה.
אביו היגר מהעיירה ריבנישקי שבלטביה, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית. 
אמו היגרה מפולין. 
בילדותו גדל בערים פלימות' ובריסטול. הוריו שבו ללונדון כשהיה בן שמונה והשתקעו באזור איסט אנד. שם התחנך בבית הספר היהודי JFS (Jews' Free School), בו היו הלימודים חינם. 
בית הספר העניק לתלמידיו חינוך כללי ודתי, ביגוד, מזון וכן שירותי בריאות.
בתום לימודיו המשיך בלימודים אקדמיים באוניברסיטת לונדון וסיים ב-1884 תואר ראשון במדעי הרוח, אנגלית וצרפתית בהצטיינות. במקביל, שימש כמורה במשרה חלקית ב-JFS.
לאורך תקופה זו נהג לרשום את אירועי היהודים ברובע וייטצ'פל, שישמש לו מאוחר יותר כחומר רקע ליצירותיו.
בסוף שנות ה-80 הגיע נפתלי הרץ אימבר מהודו ללונדון והתיישב בה. שם התיידד עם זנגוויל. בעוד  זנגוויל לימד את אימבר אנגלית, הוא למד ממנו עברית. בנוסף, תוך כחצי שנה הספיק  זנגוויל לתרגם את שיריו של אימבר "התקווה" ו"משמר הירדן" לאנגלית.
אשתו אדית איירטון (אנ') הייתה סופרת ופעילה סופרג'יסטית, שהייתה בתם של הפיזיקאי ומהנדס החשמל ויליאם אדוארד איירטון (אנ') ואשתו הראשונה הרופאה והפעילה הסופרג'יסטית מתילדה צ'פלין (אנ'). אמה מתה ב-1883, והיא גדלה עם אמה החורגת, המתמטיקאית ומהנדסת האלקטרוניקה היהודייה, הרטה איירטון. נפטרה ב-1945, בגיל 70.
כמו אשתו, גם זנגוויל היה פעיל למען המאבק לשחרור האישה וכן למען השאיפה להנהגת שלום עולמי. בנם, אוליבר זנגוויל (אנ') היה פסיכולוג בריטי נודע.
אחיו הצעיר של זנגוויל, לואי זנגוויל (אנ') (1869–1938), היה סופר אנגלי.
מבין חבריו היו ג'רום ק. ג'רום וה. ג'. וולס.
זנגוויל נפטר ב-1 באוגוסט 1926 בבית אבות סיעודי במידהרסט שבמערב סאסקס, שם אושפז בחודשיים האחרונים של חייו בשל דלקת ריאות בה חלה.
נקבר בבית הקברות היהודי בשכונת גולדרס גרין
קורות חייו > פעילותו הציונית

בספטמבר 1895 יצר בנימין זאב הרצל קשר עם זנגוויל (באמצעות נורדאו - חברם המשותף) וביקש את עזרתו בהעלאת המודעות לבניין בית לאומי-יהודי בקרב הקהילה היהודית בבריטניה. זנגוויל סייע להרצל בארגון פגישות אישיות עם אישים ממנהיגי הקהילה היהודית, כמו קולונל גולדסמית, סיר שמואל מונטגיו והרב אדלר - הרב הראשי של בריטניה, וכן בארגון אספה גדולה, בה נאם הרצל ב-24 בנובמבר 1895.
באביב 1897 היה חבר במשלחת של האגודה הספרותית "המכבים", שבקרה בארץ ישראל. ובהמשך, יחד עם מכס נורדאו כתב מאמרים ב"הצבי" - עיתונו של בן יהודה.
במהלך 1903 סייע זנגוויל להרצל להיפגש עם אישים ופקידי ממשל בריטיים וייעץ לו, בנוגע לתוכנית אל עריש.
"באחד הקונגרסים לקח זנגוויל חלק בוויכוח, אף-על-פי שלא היה ציר. כשערער מישהו על מעמדו החוקי, הכריז הרצל, שישב אז בראש: ‘אם יש בתוכנו גאון, לא ננהג בו מנהגים פורמליים רגילים’"
לאחר שהקונגרס הציוני השביעי דחה את תוכנית אוגנדה, עזב זנגוויל את האולם, יחד עם עוד שלושים ותשעה צירי הקונגרס שהצביעו בעד קבלת תוכנית אוגנדה. הם ביטלו חברותם בהסתדרות הציונית ובספטמבר 1905 ייסדו את הארגון הטריטוריאלי - The Jewish Teritorial Organization (בקיצור JTO, אי"טא, יט"א, יט"ו), שחיפש אוטונומיה - בית לאומי לעם היהודי בכל ארץ שתהיה זמינה ולאו דווקא בארץ ישראל. בעיני רובם, הדבר החשוב ביותר היה להוציא את היהודים מאירופה שבה הם נרדפים. חלקם חשבו שממילא אין סיכוי שהעותמאנים יתנו ליהודים את הצ'ארטר לבנות מדינה יהודית בפלשתינה. זנגוויל שהיה מראשי הציונים באנגליה, הצליח לסחוף מנהיגים ציוניים אנגלים נוספים שתמכו ברעיון וכן גם הפעיל הציוני הצרפתי, המשורר אנדרה ספיר (שהעריץ את זנגוויל וכתב אודותיו ספר).
הנצחה

על אף שזנגוויל עזב את התנועה הציונית, הוא לא הפסיק לתמוך ברעיונה הבסיסי: מאבק על המשך קיומו של העם היהודי. כך סבר גם עורך עיתון הארץ - משה גליקסון, שעם מותו של זנגוויל כתב לכבודו מאמר תחת הכותרת: "שריד האש המשולשת שפרצה ממערב, כבה", ובגוף הדברים כתב כי "הרצל, נורדאו וזנגוויל – זאת היא שלשלת היוחסין מתקופת הזוהר, לפני הכרזת בלפור, לפני תקופת הוויתורים. עכשיו נותקה החוליה האחרונה מן השלשלת. אבל שמו של זנגוויל יהיה משולב תמיד בשלשלת הממלכתיות הישראלית".
במכתבו של ביאליק לפיכמן מיום 14 אוגוסט 1931 (א' אלול תרצ"א), עולה כי לאחר מותו של זנגוויל הוקמה בלונדון "קרן ספרותית לזכר זנגוויל", לתמיכה בסופרים נזקקים. כך למשל יוכבד בת מרים ו-יעקב קופליביץ פרסמו את ספרי שיריהם בהוצאת קרן זנגוויל.
לאחר מותו, נקרא על שמו, אחד מארבעת הבניינים של בית הספר בו למד ואחר כך - לימד.
על שמו של זנגוויל נקראו רחובות בישראל.
במלאת 100 שנים להולדתו (1964) קיים הנשיא שז"ר אירוע רשמי לזכרו.
יצירתו הספרותית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
יצירותיו, אשר תיעדו חיי היהודים בגטו שבלונדון, התאפיינו באמירה סימבולית על חיי היהודים בגולה, ששולבה בה מחאה על מצבו הקיומי של העם היהודי ודחף עז לתקן ולשנות אותם. הן נעשו מקובלות בקרב יהודים אוהבי ספרות יפה ושוחרי התנועה הציונית, גם לאחר שזנגוויל פרש ממנה.
ספרו "ילדי הגטו" (ראה אור ב-1892) מספר על יהודי הגר בגטו המטיל ספק בדתו אך למרות זאת ממשיך בערכי היהדות מתוך סיפוק רוחני. ספר זה זכה להצלחה בינלאומית. בספרו "חולמי הגטו" מתאר ישראל זנגוויל דמויות היסטוריות של יהודים מתבוללים.
בסיפור קצר בשם "תיבת נח" שכתב בשנת (1899) תיאר זנגוויל את קורותיה של מדינת אררט על פי חזונו של מרדכי מנואל נח שביקש להקים מדינה ליהודים באי גרנד איילנד בארצות הברית.
יצירתו הספרותית > מבין מחזותיו

כור ההיתוך (הוצג ב-1909) מחזה שדן בחיי היהודים המהגרים לאמריקה. גיבור המחזה הכריז: "אמריקה היא כור ההיתוך של אלוהים, כור ההיתוך הגדול שבו כל גזעי אירופה נמסים ומתחדשים... גרמנים וצרפתים, אירים ואנגלים, יהודים ורוסים - לתוך כור היתוך עם כולכם! אלוהים עושה את האמריקאים"
מלך השנוררים, עובד למחזה בצרפת על ידי הסופר צרפתי-ישראלי מרקו קוסקס, בשם: "Le Roi des Schnorrers"
אל המלחמה מחזה שראה אור ב-1911 ובו ביקורת על המיליטריזם הגרמני.
מפרי עטו > בתרגום עברי

מחזות הגיטו: תמונות וציורים; תרגום: ש. ל. גרדון; עם תמונת המחבר ותולדת חייו, ערוכה בידי ר. בריינין, ורשה: תושיה, תרנ"ח-תר"ס-1899, תרס"א.
מלך הקבצנים: סִפור; תרגום: ש"ל גרדון, פייטרקוב: תושיה, תר"ס.
למות בירושלים; תרגום: דוד יודילוביץ, ראשון לציון – ירושלים: דפוס ההשקפה, אתתלג לגלותנו [=תרס"ב] 1902.
מימון המשֻגע ונתן החכם (תרגום מהעיתון האנגלי דשואיש ורלד), ירושלם: ב’ טאראגאן וש"י שריזלי, אלף תתל"ג לחרבן [תרס"ג?] 1903.
עיקר-הלאומים; תרגם מאנגלית: א"ש אורלאנס, ניו יורק: הוצאת קדימה, 1918.
לוטש הזכוכיות: סִפור; תרגום: פ"ג [=פסח גינזבורג], תל אביב: גינזבורג, תרפ"ז 1927.
ילדי הגטו: סִפורים; מעֻבד על ידי מ’ טשודנר, תל אביב: הוצאת יזרעאל, 1939, 1949; תשי"ט-1959.
חולמי הגֶיטו; תרגם מאנגלית: ראובן גרוסמן, תל אביב: הוצאת מצפה, תרצ"ב; י' שרברק, תש"ו 1946. (שבתי צבי, אוריאל אקוסטה, ברוך שפינוזה, ישראל בעל שם טוב, הרמב"ם, פרדיננד לסל)
חולמי גאֻלה; תרגם מאנגלית: ראובן גרוסמן, תל אביב: י' שרברק, תש"ו 1946.
ילדי הגיטו; ערך: שלמה יזרעאל, על פי תרגומיהם של מ'[איר] טשודנר וי'[עקב] עדיני, תל אביב: יזרעאל, תשל"ה 1974.
הדרך לעצמאות: נאומים, מאמרים ומכתבים: ערך: ב. נתניהו, תרגום: י' ייבין, א"ש אורלאנס, תל אביב: הוצאה מדינית, 1938.
אַסְטִי סְפּוּמַנְטֵי (שיר), בתרגום דוד פרישמן, בפרויקט בן-יהודה
מחללת השבת (תרגם: י. רביקוב), חרות, 27 ביולי 1956 (י. רביקוב, הערות המתרגם ל"מחוללת השבת", חרות, 27 ביולי 1956)
תיבת נוח; תרגם מאנגלית: עודד וולקשטיין, הוצאת תשע נשמות, 2024.
הערות שוליים

↑  לתולדותיו של ישראל זנגוויל
↑  Israel Zangwill (1864-1926) - Find a Grave..., www.findagrave.com (באנגלית)
↑  תיאודור הרצל, עניין היהודים – ספרי יומן (1895 – 1898), מוסד ביאליק, ירושלים, הוצאת הספריה הציונית, 1997, עמ' 257-258
↑  ישראל כהן, נתן מיכאל גלבר, קיצור תולדות הציונות: מראשיתה ועד ימינו אלה - פרק ג: תקופתו של הרצל 1895–1904, באתר benyehuda.org
↑  שיירת המכביים בירושלים, הצבי, 30 באפריל 1897
↑  חמדה בן־יהודה, בן־יהודה: חייו ומפעלו (פרק כ"ג - תקופת הפז"), באתר benyehuda.org
↑  זלמן דוד לבונטין, עובדות נשכחות מעבודת ההסתדרות הציונית - פרק ט' /, באתר benyehuda.org - פרויקט בן־יהודה
1 2  חיים ויצמן. תורגם מאנגלית ע"י אשר ברש, חיים ויצמן - מסה ומעש: זכרונות חייו של נשיא ישראל - פרק שניים עשר / חיים ויצמן / אשר ברש -, באתר benyehuda.org = פרויקט בן־יהודה
↑  חיים ויצמן. תרגם מאנגלית אשר ברש., חיים ויצמן - מסה ומעש: זכרונות חייו של נשיא ישראל - פרק שישי, באתר benyehuda.org - פרויקט בן־יהודה
1 2 3  הרב טוביה פּרֶשֶל, זנגוויל וז'בוטינסקי, באתר לזכרו של הרב טוביה פּרֶשֶל, ‏2018-08-09
1 2 3  ישראל כהן, נתן מיכאל גלבר, קיצור תולדות הציונות: מראשיתה ועד ימינו אלה (פרק ד'), באתר benyehuda.org - פרויקט בן־יהודה
↑  חיים ויצמן. תורגם מאנגלית ע"י אשר ברש, חיים ויצמן - מסה ומעש: זכרונות חייו של נשיא ישראל - פרק שמיני / חיים ויצמן / אשר ברש -, באתר benyehuda.org = פרויקט בן־יהודה
↑  זאב ז'בוטינסקי, סִפּוּר יָמַי – חלק שני (פרק: "הדגש היהודי"), באתר benyehuda.org
↑  Diana Muir, A Land without a People for a People without a Land, Middle East Quarterly, spring 2008, pp. 55-62
↑  יוסף קרוק, תחת דגלן של שלוש מהפכות - כרך ב', תל אביב, מחברות לספרות, 1970, עמ' 275-277
↑  קרוק, תחת דגלן - כרך ב', עמ' 279.
↑  יוסף קרוק, תחת דגלן של שלוש מהפכות - כרך ב', תל אביב, מחברות לספרות, 1970, עמ' 237, 250, 256.
↑  משה גליקסון, ישראל זנגביל, באתר benyehuda.org פרויקט בן יהודה, ‏“הארץ”, כ“ב אב תרפ”ו 2.8.26
↑  אגרות ־ כרך חמישי תרצ"א / חיים נחמן ביאליק - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
↑  ראה שם בערה מס' 133
↑  קרוק, תחת דגלן - כרך ב', עמ' 462.
↑  מצוטט בספרו של Gary Gerstle: American Crucible; Race and Nation in the Twentieth Century עמוד 55 שיצא ב-2001 בהוצאת: Princeton University Press, התרגום של: Haim Kenig
↑  ישראל זנגוויל, Le-Roi-des-Schnorrers babelio.com/livres/Zangwill-Le-Roi-des-Schnorrers
↑  אל המלחמה, באתר גוגלבוקס
↑  ד. רוטבלום, אוצר הסִפרה: ביבליותיקה עברית, המגיד, 15 בספטמבר 1898.
↑   אמיר רותם, "תיבת נוח": האיש שחלם על מדינה יהודית באמריקה, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2024
↑  סקירה קצרה: מדף ספרים: מחקר ביקורתי על ישראל זנגוויל, דבר, טור 2, 26 במרץ 1965.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270234705171  PLWABN: 9810637253905606  BIBSYS: 90696179  BNC: 000491583  BnF: cb119295929 (data)  CANTIC: a11329968  CiNii: DA06002723  GND: 118808281  ISNI: 0000 0001 0903 5734  LCCN: n79054630  NDL: 00461735  NKC: jn20010420052  NLA: 35626204  NLG: 79423  NLK: KAC200905244  NSK: 000314167  NTA: 071500448  RERO: 02-A003995188  SNAC: w6x646r4  SUDOC: 027202569  Trove: 1020189  VcBA: 495/167182  VIAF: 56617927   WorldCat (עם VIAF): 56617927
הלן שפיצר טיכאואר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בנובמבר 1918 ברטיסלאבה, צ'כוסלובקיה 
 פטירה:  2018 (בגיל 99 בערך) ניו יורק, ארצות הברית 
 
הלן שפיצר טיכאואר (בהונגרית: Helen Spitzer Tichauer; ‏10 בנובמבר 1918 – 6 ביולי 2018) הייתה מעצבת גרפית, ניצולת השואה, שהייתה חברה בתזמורת הנשים באושוויץ ועובדת זכויות האדם.
ביוגרפיה

טיכאואר נולדה בפוזוני, הממלכה האוסטרו-הונגרית (כיום ברטיסלאבה, סלובקיה).
מעצר האס אס

בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה, היא נעצרה על ידי האס אס והייתה אחת הנשים הראשונות שנשלחו למחנה אושוויץ בתחילת 1942. לאחר זמן מה גילו רשויות מחנה אושוויץ את כישוריה של טיכאואר כמעצבת גרפית, מה שמנע ממנה להישלח לתאי הגזים, ואף אפשר לה לעיתים להסתובב חופשי במחנה, ואפילו טיולים מזדמנים, מחוץ למחנה.
טיכאואר ניגנה בתזמורת הנשים באושוויץ על מנדולינה, בזמן שאסירי אושוויץ הוצעדו לתאי הגזים. התזמורת הייתה מנגנת מוזיקה מרגיעה, כדי שאסירי המחנה לא ידעו שהם עומדים למות.
שלטונות המחנה ניסו לפנות את המחנה ולהשמיד ראיות לפשעיהם. כאשר הצבא האדום התקרב למחנה, טיכאואר וחברה הצליחו להימלט מהשומרים שלהם במהלך צעדת מוות למחנה אחר.
לאחר המלחמה

היא נישאה לארווין טיכאואר, ראש האבטחה של פליטים יהודים לאחר מלחמת העולם השנייה במחנה העקורים פלדאפינג.
פרויקטים של האומות המאוחדות, וחיים עם ארווין טיכאואר

בני הזוג הועסקו על ידי האו"ם בפרויקטים הומניטריים מרובים.
הטיכאוארים השתתפו בפרויקטים של האומות המאוחדות בפרו, בוליביה ואינדונזיה. בכתבה שהתפרסמה בעיתון הניו יורק טיימס נכתב כי לאורך כל הנסיעות שלהם, המשיכה הלן טיכאואר ללמוד שפות חדשות, ולהשתמש בכישורי העיצוב שלה, כדי לעזור לאוכלוסיות במצוקה, במיוחד לנשים בהריון ואמהות טריות. לטיכאוארים מעולם לא היו ילדים.
ארווין טיכאואר שימש גם כפרופסור להנדסת ביוטכנולוגיה, באוניברסיטת ניו סאות' ויילס ואוניברסיטת ניו יורק.
טיכאואר חיה עמו עד מותו ב-1996.