תאובלד פון בתמן-הולווג
ביוגרפיה > קנצלר הרייך > מלחמת העולם הראשונה > 1914: תגובות מוקדמות

בתמן-הולווג לא הושפע במידה רבה מההתלהבות הפטריוטית בגרמניה באוגוסט 1914 (מה שמכונה "רוח 1914"). מכתב ששלח לחברו וולפגנג פון אוטינגן ב-30 באוגוסט 1914 מעיד: "עבודה ותקווה נחתכו בידי. אבל אני מרגיש חף מפשע מנהרות הדם שזורמים כעת. העם שלנו [Volk] הוא מפואר ואינו יכול להתאבד".
במה שייקרא מאוחר יותר תוכנית ספטמבר, האימפריה גיבשה לראשונה מטרות מלחמה קונקרטיות. התוכנית כללה דרישות לשטחים באירופה המכוונות בעיקר נגד רוסיה, וכן יצירת איחוד מכס אירופי שיסלול את הדרך לאינטרסים הכלכליים הגרמניים במדינות השכנות ויבטיח את העליונות הגרמנית במרכז אירופה. לא ניתן להוכיח אם התוכניות מקורן בבתמן-הולווג או לא. מקורב שלו קורט רייזלר נחשב בדרך כלל למחבר התוכניות. ריזלר כתב ב-20 בספטמבר 1914 כי הקנצלר "לעולם לא יעשה יותר מאשר להקשיב לסוגיית מטרות המלחמה". עם זאת, בתמן-הולווג חתם על תוכנית ספטמבר.
בתמן-הולווג הודה ב-1918 שדרישת שיקום בלגיה הייתה כנראה הדבר הטוב ביותר לעשות. אבל תחת הלחץ העצום שהגיע מהצבא, שקרא לסיפוחים ("הרגש הארור הזה במפקדה"), זה לא היה אפשרי אז, אמר, והפוליטיקה, כפי שציין אוטו פון ביסמרק, הייתה אמנות האפשרי.
במקום זאת דיבר הקנצלר על "הבטחה" לבלגיה ולצרפת. מבחינתו לניסוח היה יתרון שהוא לא הוביל להתחייבות מוקדמת, שכן שאלת פדיון המשכון תתעורר רק בתום המלחמה. זה היה אפוא נשק רטורי נגד טענות סיפוח. בתמן-הולווג כנראה מעולם לא חזר בו מהצהרתו מ-4 באוגוסט 1914 והודה באשמה על "העוול לבלגיה", למרות שכמה היסטוריונים חושבים שכן. במאי 1917 הוא אמר לחברו קרל פון וייצזקר שהוא רצה לקשור את הסוציאל-דמוקרטים לאימפריה בשני הניסוחים ("התחייבות" ו"עוול לבלגיה"). לפני ועדת החקירה של האספה הלאומית של ויימאר לשאלת אשמת המלחמה ב-1919, הדגיש כי מעולם לא ביטל את ההודאה בעוולה.
בכל עת הדגיש בתמן-הולווג את האופי ההגנתי שלדעתו היה במלחמה. הוא תמיד דיבר על "אבטחת" הרייך, ובמקרה של ניצחון, על "גרמניה חזקה יותר" - אבל אף פעם לא על "גדולה יותר", כפי שציין חבר בליגה הפאן-גרמנית בביטול. למרות שבתמן-הולווג דיבר במטה במרץ 1915 על שחרור בלגיה, הוא לא יכול היה לעמוד בדרישות השמאל, שהתעקש על הצהרה של ויתור מוחלט, ועדיין להמשיך להיות בטוח ברצון הטוב של וילהלם השני.
בעיה נוספת התבררה כידע של הציבור על המצב הצבאי. כבר בספטמבר 1914 קרא ראש המטה הכללי אריך פון פלקנהיין לחינוך ציבורי שיטתי לגבי המצב הצבאי הבלתי חיובי שנבע מהקרב הראשון על המארן. בעצת משרד החוץ, שחשש מהשלכות בלתי צפויות בחו"ל, ושל כמה איגודים עסקיים, סירב בתמן-הולווג לאפשר לממשלה להפיץ את האמת הצבאית. למרות כל הונאה עצמית, אמר, חינוך יכול להתרחש "רק בהדרגה באמצעות האירועים עצמם". הביטחון בניצחון היה, אחרי הכל, "גורם מוסרי בעל חשיבות עצומה".
בעוד שהליברלים הלאומיים, שלא היו מודעים למצב האמיתי בחזית, נעו יותר ויותר ימינה והתמכרו לרעיונות סיפוחים, בתמן-הולווג ציין כי המפלגתיות לדרישות טריטוריאליות גדולות עולה בקנה אחד עם ההתנגדות לרפורמה של זכות הבחירה בפרוסיה. לנושאי מדיניות החוץ היה צד פוליטי פנימי, דבר שעתיד היה להוכיח בעיה מכרעת ועמוקה עבור הקנצלר והאימפריה.
מתחילת המלחמה פעל הרייכסטאג במסגרת "Burgfriedenspolitik", שביתת נשק פוליטית בין המפלגות לממשלה. זה התבסס במידה רבה על עבודתו של הקנצלר. הוא דחה את תוכניתם של קציני צבא מובילים כמו אדמירל אלפרד פון טירפיץ לעצור את הוועד הפועל של ה-SPD בתחילת המלחמה ולפזר את המפלגה. בתמן-הולווג למעשה פנה בגלוי לסוציאל-דמוקרטים על מנת לזכות בתמיכתם בפעולות הקיסר והאימפריה לטווח ארוך.
כששאל את ה-SPD ב-29 ביולי 1914 מה תהיה עמדתה במלחמה, הובטח לו שלא יצטרך להניח שתהיה לא חבלה ולא שביתות כלליות. לאחר שהציג את מכתב הוועד הפועל של ה-SPD לקיסר, נאם וילהלם ברייכסטאג ב-4 באוגוסט, תוך שימוש במילים שהיו אמורות להתפרסם: "אני כבר לא מכיר מפלגות או עדות; היום כולנו אחים גרמנים ורק אחים גרמנים.."
בדיעבד, בתמן-הולווג ראה ביום תחילת המלחמה את אחד הגדולים בהיסטוריה הגרמנית. ב-4 באוגוסט, חשב, נפלו המחסומים הפנימיים שמנעו מהמדינה לצמוח יחד למדינת לאום אמיתית. בתחילת אוקטובר 1914 אמר: "המחסומים חייבים ליפול, עידן חדש יתחיל לאחר המלחמה. הבדלי המעמדות נסוגו כפי שלא היו מעולם". רק בשבועות שלאחר מכן הוא החל להבין שהשמרנים, "יושבים שם כל כך קרירים", לא רצו להצטרף לקהילה החדשה שהשתרעה על כל השקפות העולם.