stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברטלאן גאל
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 63952/1886. Forrás: Névváltoztatási kimutatások 1886. év 4. oldal 43. sor
1 2  Szent István körút 1., Budapest100 (ב־)
↑  "Budapesti Hírlap, 1907. május (27. évfolyam, 104-129. szám) | Arcanum Digitális Tudománytár". adtplus.arcanum.hu (בהונגרית). נבדק ב-2018-07-16.
↑  Szent István körút 20., Budapest100 (ב־)
↑  http://www.szecessziosmagazin.com/budapestterkephely.php?kerulet=05&cim=szent-i-krt-1&cimtxt=%20CIM%20&scrwidth=1920
↑  Vero (2012-07-24). "Lásd Budapestet!: Haggenmacher Henrik bérháza". Lásd Budapestet!.
↑  "Jó pár lelkes részlet | Válasz.hu". valasz.hu (בהונגרית). אורכב מ-המקור ב-2018-07-16. נבדק ב-2018-07-16.
↑  Szent István körút 13., Budapest100 (ב־)
↑  "Budapesti Hírlap, 1904. szeptember (24. évfolyam, 241-270. szám) | Arcanum Digitális Tudománytár". adtplus.arcanum.hu (בהונגרית). נבדק ב-2018-07-16.
↑  http://www.szecessziosmagazin.com/budapestterkephely.php?kerulet=05&cim=vaci-u-18&cimtxt=%20CIM%20&scrwidth=1920
↑  "Budapesti Hírlap, 1908. augusztus (28. évfolyam, 185-208. szám) | Arcanum Digitális Tudománytár". adtplus.arcanum.hu (בהונגרית). נבדק ב-2018-07-16.
↑  Madách Színház, madachszinhaz.hu (בהונגרית)
↑  http://www.szecessziosmagazin.com/budapestterkephely.php?kerulet=06&cim=szondi-u-93&cimtxt=%20CIM%20&scrwidth=1920
↑  "Budapesti Hírlap, 1911. július (31. évfolyam, 154-179. szám) | Arcanum Digitális Tudománytár". adtplus.arcanum.hu (בהונגרית). נבדק ב-2018-07-16.
↑  "Magyar Lakatosmesterek Lapja, 1912 (7. évfolyam, 1-52. szám) | Arcanum Digitális Tudománytár". adtplus.arcanum.hu (בהונגרית). נבדק ב-2018-07-16.
↑  "A műemlékvédelem táguló körei Az Országos Műemlékvédelmi Hivatal kiállítása (Kiállítási katalógusok Budapest, 2000 | Könyvtár | Hungaricana". library.hungaricana.hu (בהונגרית). נבדק ב-2018-07-16.
↑  "Művészet 14. évfolyam (Budapest, 1915) | Arcanum Digitális Tudománytár". adtplus.arcanum.hu (בהונגרית). נבדק ב-2018-07-16.
פפרונאטה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  תוספת (מנה) 
 מוצא:  איטליה 
 מרכיבים עיקריים:  פלפל 
 
פפרונאטה עם עגבניות
פרונאטה ללא עגבניות
פפרונאטה (באיטלקית: Peperonata) היא מנה המבוססת על פלפלים חתוכים לפרוסות דקות ומבושלת במחבת ברוטב שום, בצל ועגבניות.
הכנה

להכנת המנה, מקלפים תחילה פלפלים אדומים, ירוקים או צהובים (גם מעורבים) ועגבניות, מורידים את הקליפה וחותכים את הירקות לרצועות או לקוביות וקוצצים את הבצלים. אחר כך הכל מתבשל בסיר עם שמן זית או תערובת של חמאה ושמן זית. (אם את המנה אמורים לאכול קרה, אין להשתמש בחמאה) התיבול הוא במלח, פלפל, חומץ יין ואולי שום. הפפרונאטה מוכנה כשחתיכות הפלפל מבושלות, אך לא מתפוררות ורוב הנוזלים התאדו. בהתאם למתכון, ייתכן שלא צריך להוסיף עגבניות או בצל.
דמיון

מאכלים דומים נמצאים גם בחלקים אחרים של אירופה, כמו ביוון, ספרד (פיסטו), בבלקן (סטאראש), בצרפת (רטטוי), או בהונגריה (לצ'ו). באיטליה, פפרונאטה אופיינית לליגוריה ולאזורי מצוג'ורנו, אך הוא נצרך במגוון וריאציות ברחבי המדינה.
שיטות הצריכה

המאכל מתאים לכל עונות השנה. ניתן לצרוך אותו חם כתוספת למנה, חמים כמנה עיקרית או קר כמנה ראשונה. המאכל הולך טוב עם קציצות, המבורגרים או בקלה, או אפילו בצורה פשוטה יותר כשמונח על לחם קלוי, כמו ברוסקטה.
הערות שוליים

↑  "Peperonata". L'enciclopedia Treccani.
פנסיון פינס

פנסיון פינס היה מלון בבעלות יהודית שפעל ברומא, איטליה בין השנים 1922–1941. המלון היה בבעלותו של יצחק אליהו פינס, ופעל בכתובת "Via Campo Marzio 12, Roma". הוא היה המלון הכשר היחידי ברומא בפרט, ובאיטליה כולה. במלון הייתה גם מסעדה כשרה. הפנסיון הפך לאבן שואבת ומקום מפגש עבור גדולי הרוח היהודים שהגיעו לרומא, ביניהם ח"נ ביאליק, הסופר יוסף ארליך (ערליך), ד"ר יוסף בורג, ממנהיגי הציונות הדתית ושר בממשלות ישראל, הרב אוגוסטו סג'רה (Segre), ועוד רבים אחרים. כמו כן הפנסיון שימש ליהודים ששהו ברומא תחנת עלייה בדרך לעלייה לישראל.
בעל המלון ומשפחתו

בעליו של הפנסיון היה יצחק אליהו פינס. פינס נולד בבלארוס ב-17 ביולי 1883. הוא למד והתחנך בישיבת וולוז'ין, ונשא לאישה את חיה לבית גינזבורג. בני הזוג התחתנו בביאליסטוק, ושם נולדו בניהם אריה-לייב וישראל.
בשנת 1906 התרחש בעיר פוגרום נגד היהודים, דבר שגרם לעזיבתם של רבים מיהודי המקום, ביניהם משפחת פינס. המשפחה עברה לדרום אוסטריה, שם נולדה בתם גיטה בשנת 1910. בשנת 1922 עברה משפחת פינס לרומא, שם ייסד יצחק אליהו את פנסיון פינס. במקום פעלה מסעדה כשרה שהייתה מבין הבודדות בכל רומא.
פינס היווה דמות מרכזית לא רק עבור באי הפנסיון, אלא גם עבור הקהילה היהודית ברומא. הוא שימש כחזן בית הכנסת האשכנזי ברומא, ובאופן לא רשמי נחשב לרב הקהילה היהודית האשכנזית ברומא.
באפריל 1930 נישאה הבת, גיטה פינס, לחיים ויטוריו קואצ'ו לביא (Labi), תכשיטן עשיר מבנגאזי שבלוב. הם הכירו בזמן שהותו בפנסיון. לאחר חתונתם של בני הזוג הם עברו לגור בבנגאזי. בבנגאזי נולדו לזוג בנם הבכור משה ובנם השני אלדד. מדי שנה היו נוסעים גיטה וחיים עם ילדיהם לבקר את המשפחה ברומא, והתארחו בפנסיון. ילדיהם זוכרים מביקורים בבית הכנסת ואת תיאטרון המריונטות של רומא.
במשך כל זמן המשטר הפאשיסטי באיטליה, המשיך הפנסיון לפעול כרגיל. בשנת 1941 נפסקה פעילות הפנסיון בעקבות מעורבותה של איטליה במלחמת העולם השנייה, וההגבלות הרבות שהוטלו על יהודי רומא. בשנת 1943, לאחר כיבוש רומא על ידי הצבא הגרמני, ברחו בני הזוג פינס, ועברו להתגורר במסתור. משפחת לביא החליטה לעזוב את לוב ולעלות מבנגאזי לארץ ישראל דרך מצרים.
בשנת 1946, זמן קצר לאחר תום המלחמה, עלו גם בני הזוג פינס לארץ ישראל. בישראל קיבל פינס עבודה כמשגיח כשרות באטליז בתל אביב. חיה, אשתו, נפטרה בשנת 1947 ובעקבות כך עבר יצחק לגור עם ביתו גיטה.
בשנת 1950 עברה המשפחה להתגורר ברחוב ריינס בתל אביב, מספר חודשים לאחר המעבר נפטר יצחק.
הפנסיון וספר המבקרים

פנסיון פינס, נוסד ברומא על ידי יצחק-אליהו פינס בשנת 1922 ונסגר בשנת 1941.
בפנסיון היו שירותי הסעדה והלנה והוא שימש כמקום מפגש של גדולי אנשי הרוח ביהדות. הפנסיון החזיק ספר מבקרים, שבו נהגו אורחי הפנסיון לכתוב על חוויותיהם בפנסיון. ספר המבקרים מתעד את מבקרי הפנסיון בשנים 1937–1941. בספר מופיעות הקדשות במגוון שפות: גרמנית, עברית, אנגלית, הונגרית, פולנית, יידיש, צרפתית ורוסית.
אחד ממבקרי הפנסיון הוא אוגוסטו סג'רה שכתב את הספר "Memories of Jewish Life" הוא הגיע ממונפרטו שבצפון איטליה לרומא בשנות ה-30 לצורך לימוד רבנות, הוא תיאר במילים חמות את זיכרונותיו ואת האירוח לו זכה בפנסיון פינס, ועל תפקיד שמילא הפנסיון כמרכז יהודי רב-לאומי:
בפנסיון של הפינסים לראשונה בחיי, אני בעמדת תצפית שלא תסולא בפז, המספקת מידע ישיר על העולם היהודי הרחב בהרחבה בשל הבינלאומיות שלו – מזה שמוכר לי,שבפועל היה מוגבל לגבעות מונפרטו.  מר פינס האדיב שדיבר בכמה שפות (אם כי לא באופן מושלם) זיהה את מוצאם של האנשים שנכנסו ופנה אליהם בשפה המתאימה.  הוא כמעט ולא טעה. התרשמתי ואף הגבתי על שני כרכים גדולים שבהם הביעו לקוחותיו את דעותיהם, בשפות רבות-לא רק לגבי האוכל, אלא גם לגבי אישיותו של בעל הפנסיון.  מצאתי שם שמות מפורסמים שזיהיתי באמצעות העיתונות היהודית ועל פי תחומי עיסוקיהם.  גם אלו שלא היו שומרי מצוות ולא אכלו כשר, כאשר הגיעו לרומא היו מופיעים, ולא לזמן קצר, אצל פינס כחלק מתוכנית הביקור שלהם.
על האווירה המיוחדת ששררה במקום בשבתות מספר סג'רה:
בהמשך השבוע הלקוחות היו מעטים, אולם חדר האוכל היה מתמלא בערב שבת ובשבת בצהריים.  בשבת אחר הצהריים הייתה תמיד סעודה אישית, שאליה אנו התלמידים היינו מוזמנים באופן טבעי ולקחנו בה חלק בשמחה.  יש לומר למען האמת - לא רק בשל האוכל והמנות האחרונות המתוקות שהוגשו בסוף הארוחה אלא בשל השירים היפיפים שנוגנו אחד אחרי השני עד לצלילים הראשונים של השקיעה, רגע אחרי ההבדלה.  הם היו שירים עתיקים, מסורתיים אך אני שמעתים שם בפעם הראשונה.  ההגייה הייתה בעיקר אשכנזית, והיה בהם להביא לי את ההד של התקוות והייסורים העתיקים של יהודי מזרח אירופה.
עוד הקדשה מן הספר:
ב"ה  במקום הרשע, ברומה העיר אשר הייתה סיבת גלותינו, בבירתנו של טיטוס הרשע י"ש העמיד הקב"ה פנס לעוברי דרכים. מן העם הרומי לא נשאר אחד ועל המקום אשר לפני אלפים שנה נמכרו אבותינו לעבדים עומד בית ודר בו בן לאותה אומה המעונה ומחלונות הבית פורץ קול התורה לארבע רוחות עולם… יאיר הפנס עד ק"כ שנה.
רומה יום ה' פ' בא תרח"ץ [=6 בינואר 1938]
ההקדשה האחרונה בספר המבקרים היא מפורים תש"א, 13 במרץ 1941:
כבוד א. פינס!  התארחתי בתור מהגר, פליט,  הלוואי שאבקרך בתור תייר!
רומא 9.5.1940
זמן לא ארוך לאחר ההקדשה האחרונה נפסקה פעילות הפנסיון.
הרב ד"ר אפרים אלימלך אורבך, שהגיע לרומא במסגרת שירותו כרב צבאי בצבא הבריטי, רשם ביומנו ב-15 באוגוסט 1944:
...הלכתי תיכף ומיד לחפש את מיודעי פינס, שאצלו גרתי לפני עשר שנים. הוא רק חזר ממקום מחסהו ואשתו עוד נשארה שם. השמחה הייתה גדולה
מציאת ספר המבקרים וגורלו של הפנסיון בהווה

ביולי 1939, שבועות ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בא הד"ר יוסף בורג, לימים שר בממשלות ישראל, לפנסיון פינס. בורג, לדברי בנו, אברהם בורג, עסק באותם ימים בהשגת סרטיפיקטים ליהודי אירופה, וזו הייתה ככל הנראה הסיבה למסעו לרומא. כמו יהודים רבים בחר בפנסיון פינס, בשל היותו המלון הכשר היחיד ברומא. בצאתו התפנה לכתוב הקדשה לבעל הבית בספר האורחים, כפי שעשו רבים לפניו. ואולם בורג לא הסתפק בהקדשה פשוטה, וכתב באקרוסטיכון את שם של בעל הבית:
"פרדס יש בתורה,

ידעתי והיה לי לאורה,

נודע לי עתה פינס לתהילה,

סמך ושמח עליו בזו הקהילה".
כ-70 שנים מאוחר יותר הלך ברחוב ריינס בתל אביב אדם בשם אריאל שלום, והבחין בספר כתוב בכתב יד מונח בפח האשפה. שלום אסף את הספר, אך לא הצליח לפענח אותו, ולאחר התייעצויות העביר אותו ליד ושם, שם גילו החוקרים שמדובר בספר האורחים של פנסיון פינס. אחרי תחקיר קצר, ובזכות מעט מזל, אותרו גם בני משפחתו של בעל הפנסיון, יצחק אליהו פינס. פענוח ההקדשות פותח צוהר לעולם של מקלט רעוע ליהודים נודדים, בעיקר ממזרח אירופה, שרומא הייתה תחנת המעבר בדרכם להימלט כדי להציל את חייהם.
אשתו של פינס, גיטה, הייתה משוכנעת כי הספר נותר באיטליה או אבד. שנים לאחר מכן, מכרה המשפחה את הדירה בתל אביב, ובעלי הבית החדשים פינו את החפצים מהבוידעם, בהם גם הספר, ישירות לפח האשפה. שם מצא אותו אריאל שלום.
ד"ר יעל נידם-אורבייטו, חוקרת שואת יהודי איטליה ביד ושם, סיפרה על הממצאים לבאי העצרת השנתית של ארגון יוצאי איטליה בישראל. המרצה שהוזמן לשאת דברים אחריה, הד"ר סרג'יו מינרבי, נדהם לשמוע על העניין, שכן הוא קרוב משפחה של פינס, ודרכו אותרו שאר בני המשפחה.
בשנת 2016 הוצג הספר בתערוכה "לאסוף את השברים", שנפתחה ביד ושם לרגל יום השואה הבינלאומי. התערוכה מתעדת את יוזמת המוסד לאיסוף פריטים אישיים מתקופת השואה. אוצר התערוכה, מיכאל טל, אמר שחוקרי המוסד ימשיכו לנסות ולהתחקות אחר השמות המופיעים בספר ומה עלה בגורלם.
לקריאה נוספת

Augusto Segre, Memories of Jewish Life: From Italy to Jerusalem, 1918–1960, University of Nebraska Press, 2008
ד"ר אפרים אלימלך אורבך, רשימות בימי המלחמה: יומנו של רב ארץ - ישראלי בצבא הבריטי, תש"ב–תש"ד, 1942–1944
הערות שוליים

↑  פנס לעוברי דרכים: ספר המבקרים של פנסיון פינס, באתר יד ושם
↑  Augusto Segre, Memories of Jewish Life: From Italy to Jerusalem, 1918–1960, University of Nebraska Press, 2008
↑  Rachel Silvera, Augusto Segre, Ricordo Vivo, Moked, ‏3.5.2015 (באיטלקית)
↑  ד"ר אפרים אלימלך אורבך, רשימות בימי מלחמה: יומנו של רב ארץ-ישראלי בצבא הבריטי, תש"ב–תש"ד, 1942–1944, הוצאת משרד הביטחון, 2008
1 2  ניר חסון, פנסיון היהודים ברומא והיומן האבוד בת"א, באתר הארץ, 1 בפברואר 2013
↑  לאסוף את השברים - מבצע לאומי להצלת פריטים אישיים מתקופת השואה, באתר יד ושם
יצחק אליהו פינס
דיוקנו של פינס, מתוך ספר המבקרים
משפחת פינס בחופשה בגרמניה
פעולת יאזור

פעולת יאזור  (כונתה גם בשם מבצע יונה, על שמו של יונה רסין שנרצח ב-1947), הייתה מבצע צבאי של חטיבת גבעתי במסגרת מלחמת העצמאות, שכוון נגד העיירה הערבית יאזור.
רקע

יאזור הייתה עיירה ערבית שמנתה כ-4,000 תושבים, דרכה עבר הכביש המחבר את תל אביב לירושלים ולמושבות הדרום. בסמוך לכביש עמד בתחומי העיירה מבנה ששימש בימים רגילים כבית חרושת לקרח.
ב-9 בדצמבר 1947 נזרקה פצצה לבית הקפה ביאזור ממכונית נוסעת נהוגה בידי אנשי אצ"ל. בית הקפה נהרס ושבעה מיושביו נהרגו. בתגובה לכך פגעו הערבים בשיירה שנסעה לדרום. נהג אחד נהרג ורבים נפצעו.
ב-11 בדצמבר 1947 שוב פגעו בשיירה יהודית. נהג משאית מכפר ורבורג נהרג וארבעה נפצעו. בתגובה לכך הופיעו שוב אנשי האצ"ל וזרקו רימונים לבית הקפה. שישה ערבים נהרגו ורבים נפצעו. בתגובה, חסם הצבא הבריטי את הכביש ביאזור לתנועה יהודית. לאחר משא ומתן בין הבריטים לאנשי הקשר של ההגנה סוכם שנוטרים יהודים חמושים ילוו את השיירות באזור יאזור.
ב-21 בדצמבר 1947 פתחו ערביי יאזור באש על שיירה יהודית. במשאית הראשונה נהג חבר קיבוץ כפר מנחם. המשאית השנייה הייתה של קיבוץ גת והשלישית של קיבוץ דורות. שתי המשאיות הראשונות הצליחו להיחלץ אך התוקפים הצליחו להרוג את נהג המשאית האחרונה של קיבוץ דורות ואת עוזרו. את המשאית העמוסה חביות סולר העלו באש. הכביש שוב נחסם.
ב-22 בינואר 1948 הרגו ערביי יאזור שבעה נוטרים שנסעו בטנדר לליווי שיירות, ביניהם מפקד הטנדר אליק שמיר, אחיו של הסופר משה שמיר. על שם השבעה נקרא היום היישוב משמר השבעה. בתגובה לנפילת שבעת הנוטרים הוחלט לבצע מספר פעולות במסגרת מבצע ל"ה שנקרא גם בשם מבצע יונה, כאשר גדוד 53 של גבעתי יתקוף מספר מטרות בעיירה והפלמ"ח את מפקדתו של חסן סלמה.
המבצע > הכנות מוקדמות

ב-4 בפברואר 1948 יצאו אנשי קורס הסמלים של גדוד 53 לסיורי מודיעין מקדימים משכונת עזרא לאזור הצפוני של העיירה, ממולדת לאזור הדרומי וממקווה ישראל לאזור המערבי. ב-10 בפברואר פרסם המג"ד את פקודת המבצע. בינתיים נודע כי צפויה התקפה ערבית בהיקף נרחב ב-15 בפברואר, ועל כן הוחלט להקדים את מתקפת האויב במכת מנע ולבצע את פעולת התגמול יום קודם לכן, ב-14 בפברואר. הפעולה של גבעתי תוכננה להיערך באמצעות שלוש התקפות שתערכנה בו זמנית במרחב העיירה יאזור, כאשר העיקרית תהיה על בית החרושת לקרח שהיה במערב הכפר ופיצוצו.
באותו לילה פעלו אנשי חטיבת קרייתי נגד אבו כביר, ואנשי גדוד 51 נגד ג'בליה.
ב-14 בפברואר יצאו שלושה צוותי קרב לפעולה כאשר כל אחד מהם כלל פלוגה מוקטנת:
שמעון מרגולין, מ"פ ב, תוכנן לתקוף את האזור הדרומי ואת בית המוכתר.
שלמה קריזל, מ"פ ג, תוכנן לתקוף את האזור המערבי עם בית החרושת לקרח.
דוד שני, מ"פ ד, תוכנן לתקוף את האזור הצפוני.
אנשי הכנופיות שציפו לפעולות גומלין על פגיעתם בתחבורה היו מוכנים וחיכו בעמדות.
המבצע > מהלך הקרב

חיילי כוח ד', בפיקודו של דוד שני פרצו לעיירה מצפון, נתגלו על ידי משמרות הערבים ואיבדו את גורם ההפתעה. בהיתקלות הראשונה ספגו שני נפגעים, המשיכו וניסו לפוצץ שני מבנים, אולם חומר הנפץ בער ולא התפוצץ. עקב ניסיון הערבים לאגפם ועקב מצבו הקשה של אחד הפצועים, נסוג הכוח מבלי שהצליח למלא את המשימה.
חיילי כוח ב', בפיקודו של שמעון מרגולין איבדו קשר אלחוטי כבר מתחילת התנועה בפרדסים. עקב אובדן הקשר ניתק הכוח משתי כיתות. למרות זאת המשיך שמעון עם הכוח המצומצם, השתלט על קבוצת המבנים שלפני בית המוכתר ופיצץ שניים מהם. רק עם דמדומי הבוקר זיהה שמעון את המטרה העיקרית - את בית המוכתר. למרות הכוח המוקטן והסכנה להתגלות באור היום, השתלט הכוח על הבית ופוצץ אותו בהצלחה. הכוח שהחל בנסיגה באור היום, ספג אש חזקה עליה התגבר באמצעות נסיגה תוך חיפוי הדדי.
כוח ג', בפיקודו של שלמה קריזל, שמטרתו העיקרית הייתה בית החרושת לקרח ששכן בצדה המערבי של העיירה, יצא ממקווה ישראל.
לצורך כך נרכשו 9 תרמילי גב בריטיים בחנות עודפי ציוד צבאי בת"א, לאחסון חומר הנפץ והובלתו למטרה. למרות אזהרות חמורות על הרגישות של הג'ליגנייט לזעזועים וכן שריכוז החומר על אלונקה אחת עלול לגרום לפיצוץ מפגיעת כדור תועה, החליט המפקד קריזל שהתרמילים לא יינשאו על גב החבלנים אלא ירוכזו על אלונקה אחת שתינשא על ידי שישה חיילים טירונים. כך נישאו 8 תרמילים שכל אחד הכיל כ- 18 ק"ג ג'ליגנייט על אלונקה אחת שהכילה בסך הכל כ- 150 ק"ג.    
עקב הסרבול הכרוך בנשיאת חומר הנפץ על אלונקה כבדה דרך פרדסים סבוכים, גרמה תנועתם של אנשי הכוח ליצירת רעש רב שסייע לאויב לאתר את הכוח ולהפתיע את התוקפים. בכך נשלל גורם ההפתעה. המ"פ, שטעה בניווט, גרר את כל הפלוגה דרך הפרדסים תחת אש, איבד זמן יקר ולבסוף גם טעה בזיהוי המטרה ובמקום לפוצץ את בית החרושת לקרח ועל מנת להיפטר מחומר הנפץ, פוצץ מבנה אחר - דיר חזירים.  
בסיכום הפעולה בבית האריזה במקווה ישראל, התברר שלפלוגה נפגעו שני חיילים, אבד רובה אנגלי, ואילו 150 ק"ג חומר הנפץ, שהיה נדיר ויקר במלחמת העצמאות, הופנו כנגד המטרה הלא נכונה. בנוסף ספגו חיילי הכוח נזיפות מהמ"פ על כך שלא ביצעו את הפעולה כמתוכנן.
הייתה זו הפעולה הקרבית האחרונה של גדוד 53 במרחב תל אביב היות שמפקד חטיבת גבעתי, שמעון אבידן, החליט שהגדוד יצא דרומה כדי להחליף את גדוד 52.
פיצוץ בית החרושת לקרח

עם שחר י' באדר תש"ח (20 בפברואר 1948), יצאו ממקוה ישראל כוחות ה"הגנה" והפלמ"ח ותקפו את מפקדת אנשי חסן סלאמה ביאזור. במפקדה זו התבצרו לוחמים ערבים ויועציהם הגרמנים, והיא מוקמה בבית החרושת לקרח ושני בתים נוספים. הפעולה תוכננה על ידי קצין המבצעים של הפלמ"ח יצחק רבין כפעולת תגמול ליום השלושים לרצח השבעה במטרה לשים קץ להתקפות החוזרות על השיירות ממתחם זה. מפקד הפשיטה היה נחום אריאלי, מפקד פלוגה ד' בגדוד החמישי ("פלוגת הקו") של הפלמ"ח, שתפקידה היה להגן על השיירות, והיא התבססה על אנשי "הרזרבה" (מילואים) בפלמ"ח. בפשיטה זו נעזרו לוחמי "פלוגת הקו" ביחידת נשק מסייע ממטה ההגנה בפיקודו של ישראל טל (טליק). בפעולה פוצצו חבלניי הפלמ"ח בקרב קשה את שלושת הבתים המבוצרים, ונסוגו דרך הפרדסים למקוה ישראל, נושאים את הפצועים ואת חברם רחמים הוורד, שנהרג בהתנדבו לחפות בנשקו על החבלן אמנון חינסקי בעת שהטמין את חומר הנפץ בבית החרושת לקרח. בנסיגתם, הערבים וגם הבריטים, דלקו אחריהם וירו לעברם. הקרב היווה ציון דרך במעבר ה"הגנה" ללחימה של צבא סדיר במלחמת העצמאות: זה הקרב הראשון בו תקפו כוחות ה"הגנה" עם שחר, והראשון בו נעשה שימוש בנשק מסייע כבד. את שרידי בית החרושת לקרח וסימני היריות על קורות הבטון שנותרו אפשר לראות גם היום בסמוך ל"אנדרטת השבעה" בשוליי כביש 44 החולף באזור.
לקריאה נוספת

חטיבת גבעתי במלחמת הקוממיות, מאת אברהם אילון, הוצאת מערכות, 1959.
הייתי חבלן, מאת עודד נגבי, הוצאת ירון גולן, 2001.
תרשים הקרב של פעולת יאזור
פעולת התגמול בסוכריר

אנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות
האנדרטה בגן הי"א בראשון לציון
גן הי"א בראשון לציון
שלט בכניסה לגן הי"א בראשון לציון
חורשת ה-11 בגן יבנה
ב-9 בינואר 1948 נרצחו אחד עשר חיילי חטיבת גבעתי ליד גן יבנה על ידי ערבים משבט ערב ס׳וקריר (عرب صقرير) שבאו מהכפר אבו סוירה (בערבית: أبو سويرة או عرب صقرير). כעבור שעות השיבו הבריטים אחת עשרה גופות מושחתות ועשרה ראשים כרותי אוזניים. "כדי לטשטש מעט את הזוועה, או לשם הפרוטוקול המתוקן, הניחו השוטרים ראש אצל גופה, אלא שגולגולת של זה דבוקה הייתה בגוף לא-לה". כנקמה התקיף כוח של החטיבה את הכפר אבו סווירה, במטרה להרוג את גבריו ולפוצץ את בתיו, אך הסתפק בפיצוץ בתים, משום שהבריטים הזהירו את התושבים ואלו נטשו את הכפר מבעוד מועד.
נפילת האחד עשר מראשון לציון

בתחילת מלחמת העצמאות היו גדודי חטיבת גבעתי עסוקים בגיוס ואימון מתגייסים חדשים בד בבד עם משימות ביטחון שוטף. גדוד 52 בפיקודו של יעקב פרי (פרולוב) הקים בסיס אימונים במושבה גן יבנה. בראשית ינואר 1948 נשלחה לשם מחלקת מגויסים מראשון לציון לצורך אימונים.
ב-9 בינואר 1948 יצאו מגן יבנה שתי כיתות שמנו 25 חיילים, לסיור בשטח ממערב לכביש ולמסילת הרכבת. החיילים היו מגויסים צעירים ללא כל ניסיון צבאי.  בשל החשש לשאת רובים שאינם ניתנים להסלקה מהירה לאור היום במקרה של חיפוש על ידי הבריטים, החליט מפקדם לקחת לסיור שני אקדחים ושני רימונים בלבד.
בשטח שהו ערבים מהשבט ערב סוכריר שבאו מהכפר אבו סווירה על גדות ואדי סוכריר - נחל לכיש. הם עקבו אחרי החיילים וראו שאינם חמושים. שני ערבים חמושים ברובים פקדו עליהם להרים ידיים ומכיוון שהופתעו הם נכנעו והובלו כשבויים לעבר אבו סווירה. בדרך הבחינו בערבי נוסף המזעיק את חבריו והחליטו לברוח. הם התפזרו לכל עבר. אותה שעה הופיעו פרשים מזוינים שרדפו אחריהם ופתחו עליהם באש. כמה מהבורחים הצליחו להגיע עד למסילת הרכבת אבל לא יכלו לחצות בגלל מעבר רכבת. שלושה מהם נשבו והובלו לאבו סווירה שם נרצחו. מבין 25 החיילים הצליחו לחזור רק 14.
מיד התארגן כוח חיפוש אך הבריטים הקדימו ותפסו עמדות בשטח ומחשש להסתבכות איתם ניתנה הוראה לחזור לבסיס. למחרת, ב-10 בינואר 1948, הובאו לגן יבנה על ידי הצבא הבריטי גופותיהם של שמונה מהנעדרים וזמן מה לאחר מכן עוד שלוש גופות נוספות של השלושה שנשבו ליד מסילת הרכבת ונרצחו בתוך הכפר אבו סווירה. כל הגופות היו עירומות, מושחתות ומרוסקות איברים.
פיצוץ בתי הכפר אבו סוירה

נפילת האחד עשר הכתה את חטיבת גבעתי בזעזוע עמוק. מפקד החטיבה שמעון אבידן הורה למפקד גדוד 52 להכין מיד פעולת תגמול בקנה מידה שלא היה עד אז במרחב הדרום. מטרת הפעולה הייתה הריסת הכפר אבו סווירה והריגת תושביו הגברים. אבו סווירה נמצא שלושה ק"מ מקבוצת יבנה, שם רוכז כוח בגודל שתי פלוגות עם יחידת חבלנים וסבלים עמוסים בכמות גדולה של חומר נפץ.
ב-25 בינואר 1948 בשעה 02:00 יצא הכוח מקבוצת יבנה והתמקם מצפון לאבו סווירה. בשעה 03:15 פרצו לכפר תוך יריות וזריקת רימונים. להפתעתם לא נתקלו בכל תגובה. התברר שתושבי הכפר הוזהרו על ידי הבריטים על הפעולה ואלה נטשו את הכפר עם חשיכה ונסו לחולות שפת הים. הלוחמים פוצצו את רוב בתי הכפר. פעולה זו מופיעה בחלק מהמקורות כ"קרב סוכריר" אף על פי שקרב לא היה בה.
על אדמות אבו סווירה הוקמו היישובים ניר גלים ובני דרום.
הנצחת האחד עשר

באשדוד, בפארק בן-גוריון, הוקמה האנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות בני ראשון לציון. מעל שמות הנופלים כתוב:
העובר כאן זכור! אנו פתחנו את השער לנצחון, על גופותנו נסלל הנתיב לנמל אשדוד
בראשון לציון ברח' הפורצים, נמצא "גן הי"א" ובו אנדרטה לזכרם.
בראשון לציון יש רחוב על שמם (רחוב האחד עשר).
בראשון לציון קיים מועדון שחמט על שם אחד הנופלים - אברהם פלדקליין, שהיה שחמטאי מחונן.
בגן יבנה קראו חורשה לזכר י"א הנופלים (חורשת הי"א), בקרבה למיקום בסיס האימונים
בעיר צפת "רחוב האחד עשר" יש רחוב הנקרא על שמם.
לקריאה נוספת

חטיבת גבעתי במלחמת הקוממיות, הוצאת מערכות, 1959.
האחד עשר מראשון לציון, אריה חורשי, עירית ראשון לציון המחלקה לחינוך ולתרבות תשכ"ט
הערות שוליים

↑  אבא קובנר, פנים אל פנים: שעת האפס, ספריית הפועלים, 1968, עמ' 98
↑  שמות הנופלים: אברמוב מיכאל, דנציגר-קרון יחיאל, היין צבי, ויזלטיר-ראם יואל, טביב זכריה, מימון יעקב, מזרחי בנימין, עוקשי יוסף, פלדקליין אברהם, קויפמן פנחס, רוזנמן אליעזר
ברטלן הטווני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 במאי 1900 הטבן, הונגריה 
 פטירה:  24 ביולי 1980 (בגיל 80) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Deutsch Bertalan 
 מדינה:  הונגריה 
 צאצאים:  יוז׳ף הטווני 
 
הברון ברטלן הטווני (במקור דויטש, אחר כך הטווני-דויטש, בהונגרית: Báró Hatvany Bertalan; הטוון, 27 במאי 1900 – פריז, 24 ביולי 1980) היה מזרחן יהודי-הונגרי, סופר, מתרגם ונדבן. הוא היה בן דודו של לאיוש הטווני.
ביוגרפיה

את הדוקטורט שלו בפילוסופיה קיבל באוניברסיטת פץ' עבור עבודתו "הנשמה של אסיה" (1935). בשנת 1938 נסע לפריז שם עסק על בתרגומים. הוא היה מזכיר "האגודה המזרחית ההונגרית". הוא היה גם חבר מייסד של כתב העת הספרותי סֵפ סוֹ (Szép Szó) שפירושו "מילה יפה" ושעורכיו האחראים היו הוגו איגנוטוש ואטילה יוז'ף. הוא תמך במשורר אטילה יוז'ף שהקדיש לו את שירו "המשורר שלנו ותקופתו". הטווני היה גם כתב-עמית של כתב העת "אופק" או "קו רקיע" שהופיע במינכן.
כתביו

אסיה ולאומיות (1931)
יהודים סינים והודים (1933)
הנשמה של אסיה (1935)
מקונפוציוס עד נחמיה (1936)
תולדות השאלה הסינית (מחבר משותף, 1938)
תרגומיו הספרותיים

הספר של הדרך ורוח אלוהים: מלך הטאו טה (1957, 1977)
ראו גם

משפחת הטווני-דויטש
לקריאה נוספת

מיהו מי בספרות ההונגרית? ספרי מאגר מסת"ב 963-8607-10-6
מיהו מי בספרות ההונגרית? בודפשט, 1999 ISBN 9-638157-91-7
פעולות צבאיות לא-מלחמתיות

פעולות צבאיות לא-מלחמתיות (בר"ת: פצל"ם; באנגלית: Military Operations Other Than War, ר"ת: MOOTW) הן פעולות הנעשות על ידי הצבא ואינן קשורות באופן ישיר או עקיף לפעילות לוחמה.
סוגי פעולות

פעולות צבאיות לא-מלחמתיות כוללות:
פעילות הנדסית למטרות אזרחיות, כגון הקמת גשרים ופריצת דרכים, באמצעות יכולותיו הצבאיות של חיל הנדסה.
חילוץ והצלה, באמצעות יחידות החילוץ וההצלה של הצבא ויחידות נוספות, כגון חיל ים.
פעולות שבאופן מסורתי נעשות על ידי גופים ממשלתיים אחרים, אך מסיבות שונות הוטלו על הצבא, כגון הקניית אוריינות לחיילים.
שבירת שביתה: הפעלת שירותים חיוניים, כגון נמל או נמל תעופה, בעת שביתה ממושכת בהם.
פצל"ם נעשות לעיתים על ידי יחידות צבאיות המופנות באופן זמני למשימות אלה, תוך שימוש ביכולות שהוקנו להן למטרות צבאיות, ולעיתים על ידי יחידות ייעודיות, שהוקמו מלכתחילה לפצל"ם. במדינות שבהן מתקיים גיוס חובה, יחידות פצל"ם מאפשרות לחלק מבעלי האידאולוגיות הפציפיסטיות למלא את חובת הגיוס.
לעיתים מטושטש הגבול בין משימות שאינן לוחמתיות, אך נועדו להגשמת יעדי הצבא, לבין פצל"ם. דוגמאות:
פעולות להעלאת מוטיבציה ורוח לחימה של החיילים, על ידי הנחלת האתוס הלאומי להם, משרתות את היערכותו של הצבא ללחימה, אך עלולות לגלוש לאינדוקטרינציה של החיילים בהפנייתן מערכי העם לערכי המשטר.
פעולות תרבות: שידורי רדיו הצבא האדום בברית המועצות, שידורי גלי צה"ל בישראל.
פעולות שיטור ושמירה על סדר: בתקופת מלחמת העולם השנייה היה צבא ארצות הברית מעורב בפעולות שיטור כנגד אוכלוסייה ממוצא יפני. בזמן מלחמת וייטנאם דוכאו בארצות הברית מהומות אזרחיות על ידי צבא ומשמר לאומי במשולב. כך גם פעולת משמר הגבול במדינת ישראל, שמשרתיו מגויסים כחיילים אך מקבלים סמכויות ומבצעים משימות שיטור.
פעולות חינוך לאוכלוסיות מיוחדות
עידוד שלום: פעולות סיוע של צבא לאוכלוסיות זרות על-מנת לקרבן לדמוקרטיה, או למדינה ששלחה את צבאה לסיוע, הן פצל"ם. כך פעולות הצבא האיטלקי בבוסניה והרצגובינה. במנדט MOOTW מוגדר במפורש שעידוד שלום מצד אוכלוסיות שכנות במרכז אמריקה הוא אינטרס לאומי, וזה מאפשר ייעוד יחידות צבא למשימת פצל"ם זו. המסתייגים משימוש זה בפצל"ם רואים את עידוד השלום והדמוקרטיה כהמשך הקולוניאליזם. אז, השתלטו מדינות אירופה על שטחים באפריקה באסיה בנימוק של הכנת תושבי המקום לשלטון עצמי.
שאלת הטלתן של משימות כאלה על הצבא שנויה במחלוקת.