יחסי האו"ם–ישראל
תולדות פעילות האו"ם בסכסוך הישראלי ערבי > תוכנית החלוקה ומלחמת העצמאות

העברת כתב המנדט שניתן לבריטניה מחבר הלאומים אל האו"ם (שראה עצמו כיורשו של חבר הלאומים) על פי הודעת שר החוץ הבריטי, ארנסט בווין מ־18 בפברואר 1947, הביאה להתכנסות העצרת הכללית של האו"ם לישיבה מיוחדת ב־14 במאי 1947 לשם דיון בסוגיית המנדט הבריטי על ארץ ישראל. בישיבה זו הוחלט על הקמת ועדת חקירה שתגיש מסקנות לעצרת הכללית - ועדת אונסקו"פ.
תוכנית החלוקה שהציעה הוועדה קבעה את חלוקת שטח המנדט הבריטי על ארץ ישראל לשתי מדינות, יהודית וערבית, ולשטח בינלאומי. התוכנית התקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב־29 בנובמבר 1947 וקיבלה את השם הרשמי: "החלטה מספר 181 של העצרת הכללית של האו"ם". בישראל היא מכונה לעיתים קרובות "החלטת כ"ט בנובמבר". התוכנית לא יושמה בסופו של דבר, אולם קבלתה הייתה אחד השלבים לקראת סיום המנדט הבריטי והקמתה של מדינת ישראל.
ב־5 במרץ 1948, עם התגברות מלחמת העצמאות, קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 42 שפנתה אל כל הממשלות והעמים, בעיקר באזור ארץ ישראל, לנקוט בכל פעולה אפשרית כדי למנוע או להפחית את מספר הפרות הסדר בארץ ישראל. החמרת המצב הביאה את מועצת הביטחון לאמץ את החלטה 43 ב־1 באפריל ובהמשך החלטה 46 והחלטה 49, שקראו להפסקת פעולות האיבה, אך ללא הועיל.
כבר ב־1 באפריל, לאחר שהחלטותיה הקודמות לא הועילו, אימצה מועצת הביטחון את החלטה 44 שגרמה לכינוס מושב מיוחד של העצרת הכללית כדי לשקול את עתידה של ארץ ישראל.
ב־14 במאי, יום הכרזת המדינה, אימצה האספה את החלטה 186, שאישרה את תמיכתה במאמצים של מועצת הביטחון להבטחת הפסקת האש בארץ ישראל, מינתה את פולקה ברנדוט משוודיה כמתווך האו"ם לארץ ישראל. מינויו של ברנדוט אושר על ידי מועצת הביטחון ב־20 במאי 1948.
במאמצי התיווך של ברנדוט הושגה ההפוגה הראשונה ב־10 ביוני 1948. ב־28 ביוני, במהלך ההפוגה הראשונה הגיש ברנדוט תוכנית שעיקרה תיקון הצעת החלוקה תוך מסירת ירושלים למדינה הערבית. התוכנית נדחתה על ידי כל הגורמים פרט לירדן (ישראל הסכימה לדיון נוסף). לאחר הרצחו של ברנדוט מונה כמתווך במקומו האמריקאי ראלף באנץ' אשר פעל עד להשגת הסכמי שביתת הנשק ביולי 1949 ברודוס, בין כל המדינות המעורבות במלחמה (למעט עיראק שמעולם לא חתמה על הסכמי הפסקת אש).
האו"ם המשיך לפעול למען השגת שביתת נשק בארץ ישראל. בהחלטה 194 שנתקבלה בדצמבר 1948 קבעה מועצת הביטחון את הקמת ועדת הפיוס לארץ ישראל (בהתאם להצעת ברנדוט)- Palestine Conciliation Commission. ועדת הפיוס הוסמכה לפעול למען השגת שלום באזור או לכל פחות הסכם שביתת נשק. מאמציה הביאו לכינוס ועידת לוזאן, אך במהלך הכינוס לא הגיעו הצדדים להסכמי שלום כוללים.
למרות מאמצים רבים, רק ב־12 בינואר 1949 נפתחו שיחות שביתת הנשק במלון השושנים באי רודוס (מכאן שמם - "הסכמי רודוס"). בשיחות נתקבלה דרישת ישראל כי קווי הפסקת האש יהיו לגבולות שביתת הנשק. השיחות ארכו חודשים רבים ונסתיימו ב־20 ביולי 1949 עם חתימת ההסכם עם סוריה, שהיה האחרון מבין ההסכמים שנחתמו. הלחימה במלחמת העצמאות נמשכה במקביל לשיחות בחלק מהחזיתות, במטרה לקבוע עובדות בשטח, ונסתיימה ב־10 במרץ 1949, עם כיבוש אילת במבצע עובדה.
במקביל לניסיונות האו"ם להגיע להפסקת אש, פעלו מוסדות האו"ם להסדרת מעמדה של ירושלים שהייתה אמורה להיות תחת משטר בינלאומי בחסות האו"ם. ברנדוט שנשלח לאזור ניסה לקדם תוכנית לכינון שלום של קבע ולהפיכת ירושלים לעיר בינלאומית. ב־17 בספטמבר 1948, יום לאחר שהגיש את התוכנית החדשה לאו"ם, נרצח ברנדוט בירושלים על ידי ארגון הלח"י, שביקש למנוע את הוצאת ירושלים מהמדינה היהודית. מאמציו להפיכת ירושלים לעיר בינלאומית כשלו והיא חולקה בין ישראל וירדן.
ב־19 בנובמבר הוקמה סוכנות הסעד לפליטים פלסטינים של האו"ם (UNRPR) על פי החלטה 212 של העצרת הכללית במטרה לסייע לפליטים הפלסטינים שעזבו את בתיהם בעקבות מלחמת העצמאות. ב־11 בדצמבר 1948 התקבלה החלטה 194 של עצרת האומות המאוחדות, והיא עוסקת בנושאים שונים הכרוכים בארץ ישראל. עיקר פרסומה בא לה בזכות סעיף 11 בפתרון אפשרי לבעיית הפליטים.