stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יקוטסק
דמוגרפיה

על פי תוצאות מפקד האוכלוסין של 2021, אוכלוסיית יקוטסק מנתה 355,443 נפשות בעיר עצמה ו-372,928 בשטח העירוני של העיר, שהם שליש מכלל רפובליקת סאחה-יקוטיה.
במפקד האוכלוסין של 2021 נרשמו הקבוצות האתניות הבאות:
יקוטים: 59.2%
רוסים: 26.4%
קירגיסטים: 3.4%
אונקסים: 1.9%
טג'יקים: 1.7%
סינים: 1.4%
ארמנים: 1.1%
אחרים: 4.9%
הנצרות האורתודוקסית היא הדת העיקרית של תושבי יקוטסק. מלבדם יש המאמינים בשמאניזם ויש חסידים של התנועה הנאו-פגנית הסלאבית רודנוברי (אנ'). חלק ניכר מתושבי העיר אינם דתיים. שתי הקבוצות האתניות העיקריות של העיר, היקוטים דוברי היקוטית (שייכת למשפחת השפות הטורקיות) והרוסים הדוברים סלאבית, הן בעיקר נוצריות. ביקוטסק נמצא המקדש המרכזי של חסידי האמונה המקומית החדשה (נוסדה ב-2015) Aiyy, ויש בה גם מסגד לתושביה המוסלמים המעטים.
תחבורה ותשתיות

חיבור העיר יקוטסק לרשת הכבישים הרוסית אינו מושלם, כיוון שהכביש היוצא מהעיר עובר על הגדה המערבית של הנהר לנה, בעוד שהרשת הלאומית עוברת בצדו המזרחי, אם כי העבודות לסלילת כבישים נמצאות בעיצומן. התנועה מועברת בחודשי הקיץ על ידי מעבורות, ובחורף על גבי הנהר הקפוא. בחודשי האביב והסתיו לא ניתן לחצות את הנהר ואז ניתן להגיע ליקוטסק אך ורק בדרך האוויר.
יקוטסק היא העיר הגדולה ביותר ברוסיה ללא חיבור לרכבת. זה שנים נבנית מסילת ברזל לאזור באיקל, השלמתה נדחית באופן קבוע עקב מחסור במימון. עם זאת, בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 הורגשה תנופת פיתוח, ובשנת 2011 הגיעה המסילה למרחק של כ-80 קילומטר מהעיר. בניית גשר משולב למסילת ברזל ולכביש מעל הנהר לנה בקרבת העיר טרם החלה. מסילת הברזל אמור–יקוטסק (Амуро-Якутская железнодорожная магистраль) מגיעה עד לכפר ניז'ני בסטיאך, במרחק 30 קילומטרים מהעיר.
בעיר פועל נמל התעופה הבינלאומי יקוטסק.
חינוך ותרבות

ביקוטסק פועלת האוניברסיטה הפדרלית הצפון-מזרחית על שם אמוסוב (אנ'), אחת מתשע האוניברסיטאות הפדרליות של רוסיה, בה כאלפיים סטודנטים. כמו כן, פועלות בעיר האקדמיה הכלכלית היקוטית, הסניף הסיבירי של האקדמיה הכלכלית הרוסית ומספר מכללות.
ישנם מספר תיאטראות בעיר: תיאטרון הדרמה הרוסי הממלכתי, על שם אלכסנדר פושקין, תיאטרון סח'ה (הוקם בשנת 1925 ומנהלו הראשון היה אלמפה), על שם פלטון אויונסקי, תיאטרון הצופים הצעירים של סורון אומולון; ותיאטרון האופרה והבלט הממלכתי. בעיר פועל גם מוזיאון הממותות.
בשנת 2021 החלה בניית "הפילהרמונית הממלכתית של יקוטסק. המרכז הארקטי לאפוס ואמנויות".
הערות שוליים

↑  תיעוד של רחובות העיר יקוצק במינוס 46 מעלות, יוטיוב
↑  "Climate Jakutsk". Pogoda.ru.net. נבדק ב-8 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "JAKUTSK 1961–1990". NOAA. נבדק ב-3 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557340105171  BNE: XX6113507  BnF: cb166441003 (data)  GND: 4264832-4  LCCN: n80113501  MusicBrainz: 014be210-77a7-4a71-8bed-0e0cdd19601a  NKC: ge163130  SUDOC: 121440672  VIAF: 147747745   WorldCat (עם VIAF): 147747745
אינטגרציה רציפה

בהנדסת תוכנה, Continuous integration (ראשי תיבות: CI; בעברית: אינטגרציה רציפה) היא שיטת עבודה שבמסגרתה כל סביבות הפיתוח עוברות מיזוג עם מוקד מרכזי משותף (באנגלית: repository או mainline) כמה פעמים ביום במסגרת של ניהול גרסאות. שיטת עבודה זו התגבשה לראשונה כחלק ממתודולוגית Extreme Programming. המטרה הראשית של CI היא למנוע תקלות אינטגרציה, המכונות לעיתים "integration hell" ("גיהנום האינטגרציה"; על משקל תקלת תוכנה ידועה אחרת בשם DLL hell).
בשיטה המסורתית מפתחים שונים עובדים על תכונות שונות של המוצר ולקראת הוצאת גרסה חדשה ממזגים את כל השינויים. רק אז אפשר לבדוק איך כל השינויים השונים משפיעים האחד על השני. בשיטת המיזוג הרציף, ענף הפיתוח הראשי מייצג תמיד מוצר עובד (שעובר את כל הבדיקות).
במקור CI יועדה לשימוש בשילוב עם בדיקות יחידה אוטומטיות אשר נכתבות כחלק מפיתוח מונחה-בדיקות. תחילה הרעיון היה להריץ בדיקות יחידה כדי לוודא שכולן עברו בהצלחה לפני הגשת הקוד החדש למוקד המרכזי (ביצוע commit ל-repository). פיתוחים מאוחרים יותר של השיטה הכניסו שימוש בשרתי בנייה (build servers) אשר מריצים אוטומטית בדיקות יחידה מעת לעת או אפילו לאחר כל commit, ומדווחים על תוצאות הבדיקות למפתחים. השימוש בשרתי בנייה (אשר לא בהכרח מריצים בדיקות יחידה) היה בשימוש גם על ידי צוותי פיתוח שאינם עובדים בשיטת ה-extreme programming. כעת הרבה ארגונים אימצו את שיטת ה-CI מבלי לאמץ את כל יתר השיטות של XP.
בנוסף לבדיקות יחידה אוטומטיות, ארגונים אשר עובדים בשיטת ה-CI בדרך כלל משתמשים בשרת הבנייה על מנת ליישם תהליכים רציפים של בקרת איכות כללית – יחידות עבודה קטנות המיושמות לעיתים קרובות. בנוסף להרצת בדיקות יחידה ובדיקות אינטגרציה, תהליכים כאלה מריצים בדיקות סטטיות ודינמיות נוספות, מודדים את הביצועים, מפיקים דוקומנטציה מקוד המקור ומסייעים בביצוע בדיקות תוכנה ידניות. המטרה ביישום בקרת איכות רציפה כזאת היא שיפור איכות התוכנה וקיצור זמני האספקה שלה ללקוח (delivery), וזאת באמצעות החלפת השיטה המסורתית של יישום בקרת האיכות לאחר סיום הפיתוח. זה דומה מאוד לרעיון המקורי של ביצוע אינטגרציות תכופות על מנת להקל על תהליך האינטגרציה, אבל הפעם בהקשר של הבטחת איכות.
במסגרת אותה מתודולוגיית פיתוח תוכנה נכללת גם שיטת ה-continuous delivery (אספקה רציפה), אשר מרחיבה את שיטת ה-CI בכך שהיא מוודאת שהתוכנה כפי שהיא נמצאת ב-repository, תמיד נמצאת במצב שניתן לפרוס אותה אצל משתמשים, ובכך הופכת את תהליך פריסת התוכנה למהיר ביותר.
תאוריה

כאשר מתכנת X ניגש להכניס שינויים בקוד, הוא מושך עותק של קוד המקור העדכני מה-repository אל תחנת העבודה שלו. ככל שעובר הזמן ומפתחים אחרים מגישים את השינויים שהם ביצעו בקוד אל ה-repository, הקוד שנמצא אצל מתכנת X מפסיק בהדרגה לשקף את הקוד שנמצא ב-repository. לא רק שהקוד שנמצא ב-repository עשוי להשתנות, אלא גם יכולים להתווסף קוד, ספריות ומשאבים אחרים חדשים אשר יוצרים תלויות (dependencies) וקונפליקטים אפשריים.
ככל שהעותק של הקוד (branch) נשאר checked out זמן רב יותר (נמצא בתחנת עבודה מסוימת מבלי שהוא הוגש חזרה ל-repository ביחד עם השינויים שבוצעו בו, או מבלי שנערכה בדיקה ועדכון אם הוכנסו שינויים בקוד המקור מאז המשיכה האחרונה של הקוד מה-repository), כך עולה הסיכוי להיווצרות קונפליקטים ובעיות אינטגרציה מרובות כאשר ינסו לשלב את הקוד הזה חזרה אל תוך ה-repository. כאשר מתכנת בא להגיש את הקוד שלו ל-repository הוא חייב קודם לעדכן את הקוד שנמצא אצלו כך שישקף את השינויים שבוצעו ב-repository מאז שהוא משך לעצמו עותק של הקוד לאחרונה. ככל שה-repository מכיל שינויים רבים יותר, כך תגדל כמות העבודה שהמתכנת יצטרך לעשות לפני שיוכל להגיש את השינויים שהוא עצמו ביצע.
בסופו של דבר ה-repository יכול להפוך לכל כך שונה מהעותק שנמצא אצל המפתח, עד שייווצר המצב שלעיתים מכונה "merge hell" או "integration hell" ("גיהנום המיזוג" או "גיהנום האינטגרציה"), בו הזמן הנדרש לצורך ביצוע אינטגרציה עולה על הזמן שלקח לעשות את השינויים המקוריים. במקרה הגרוע ביותר, יכול להיות שהמפתח יאלץ לזרוק את השינויים שהוא ביצע ולעשות את כל העבודה מחדש.
עבודה בשיטת ה-continuous integration דואגת לבצע אינטגרציות מוקדמות ותכופות על מנת להימנע ממלכודות ה-integration hell. מטרת השיטה להפחית את כמות העבודה שיש לבצע מחדש (שכתוב הקוד על מנת להתאים אותו לשינויים שמפתחים אחרים עשו), ובכך להקטין את העלויות והזמן שנדרש לפיתוח.
שיטת עבודה משלימה ל-CI דורשת מכל מתכנת לבצע בנייה מלאה של הפרויקט, להריץ בדיקות יחידה (ושהן יעברו), לפני שהוא מגיש את העבודה שלו ל-repository. בדיקות אינטגרציה בדרך כלל מורצות אוטומטית על שרת ה-CI כאשר הוא מזהה שבוצע commit חדש. על המפתחים להתחיל את יום העבודה שלהם בעדכון הפרויקט שעל המחשב שלהם מה-repository, בצורה כזאת הם יישארו מעודכנים.
ראו גם

ניהול גרסאות
בדיקות יחידה
בדיקות אינטגרציה
שילוב מערכות
בדיקת אוטומציה
אוטומציה של בניית תוכנה
Jenkins
TeamCity
Team Foundation Server
מלקולם אקס

ערך זה עוסק באדם. אם התכוונתם לסרט, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  19 במאי 1925 נברסקה אומהה, נברסקה, ארצות הברית
 נרצח:  21 בפברואר 1965 (בגיל 39) מנהטן, ארצות הברית 
 שם לידה:  מלקולם ליטל (Malcolm Little)
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות פרנקליף 
 כינויים נוספים:  אל-חאג' מאלִכּ אל-שבאז  (الحاجّ مالك الشباز)
 תקופת הפעילות:  1954–1965 (כ־11 שנים) 
 השקפה דתית:  אסלאם סוני
 בן או בת זוג:  בטי שבאז (1958–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס אניספילד-וולף (1966) 
 חתימה:   
 
מלקולם אקס (באנגלית: Malcolm X; ‏19 במאי 1925 – 21 בפברואר 1965) נולד בשם מלקולם ליטל (Malcolm Little) ונודע גם בשם אל-חאג' מאלִכּ אל-שבאז (בערבית: الحاجّ مالك الشباز)‏ היה פעיל זכויות שחורים רדיקלי ומנהיג אפרו-אמריקאי בולט. מעריציו ראו בו מנהיג אמיץ שהתבטא נגד האמריקאים הלבנים במילים קשות בשל פשעיהם נגד האמריקאים השחורים. מבקריו האשימו אותו בהטפה לגזענות, עליונות שחורה, אנטישמיות ואלימות. הוא כונה אחד האמריקאים-אפריקאים המשפיעים ביותר בהיסטוריה, וב-1998 הכתיר "טיים מגזין" את "האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס" כאחד מעשרת ספרי העיון המשפיעים ביותר במאה ה-20.
מלקולם אקס נולד באומהה שבנברסקה. אירועי ילדותו, שבכללם תוכחותיו של אביו בנוגע לגאוותם של השחורים, הצורך באי-תלותם וחוויותיו שלו עצמו באפליה גזעית, מילאו תפקיד משמעותי בחייו הבוגרים. כשהיה בן 6 מת אביו, וכשהיה בן 13 אושפזה אמו בבית חולים פסיכיאטרי. אחרי שחי אצל מספר משפחות אומנה, היה מעורב במעשי פשע בבוסטון ובניו יורק. ב-1946 נידון לשמונה עד עשר שנות מאסר.
בעת מאסרו הצטרף מלקולם אקס לתנועה האפרו-אמריקאית "אומת האסלאם", ולאחר שחרורו ב-1952 היה לאחד ממנהיגי הארגון ודוברו הראשי. במשך קרוב לתריסר שנים הוא היה הפנים הפומביות של קבוצה שנויה במחלוקת זו. המתח בינו לאלייז'ה מוחמד, ראש "אומת האסלאם", הוביל לעזיבתו של מלקולם אקס את הארגון במרץ 1964. לאחר מכן הוא הרבה לסייר ברחבי אפריקה והמזרח התיכון וייסד את ארגון הדת "Muslim Mosque, Inc.‎" (המסגד המוסלמי בע"מ), ואת הארגון החילוני "Organization of Afro-American Unity" (הארגון לאחדות אפרו-אמריקאית), שדגל בפאן-אפריקניזם. פחות משנה אחרי שעזב את ארגון אומת האסלאם, נרצח מלקולם אקס בידי חברי הארגון בזמן שנשא נאום בניו יורק.
האמונות שביטא מלקולם אקס השתנו במהלך חייו. כדובר אומת האסלאם, הוא הטיף לעליונות שחורה ולהאלהת מנהיגי הארגון. הוא גם דגל בהפרדה של השחורים והלבנים באמריקה, ובכך היה חלוק בדעתו עם התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית, שפעלה למען אינטגרציה. לאחר שעזב את אומת האסלאם ב-1964, נהפך מלקולם אקס למוסלמי סוני ועלה לרגל למכה. בעקבות זאת כפר בגזענות, אך המשיך לתמוך בהגדרה עצמית לשחורים, בהגנה עצמית ובזכויות אדם. הוא הביע נכונות לעבוד עם מנהיגי זכויות אדם, ותיאר את משרתו הקודמת באומת האסלאם כזו של "זומבי".
נעוריו

אחותו, אלה קולינס, התגוררה ברוקסבורי, שכונה בבוסטון שמנתה בעיקר אמריקאים אפריקאים בני המעמד הבינוני. הייתה זו הפעם הראשונה שמלקולם ראה אנשים שחורים רבים כל-כך. הוא נמשך לחיי התרבות והחברה של שכונתו.
בבוסטון עבד במגוון עבודות, ומצא תעסוקה לא קבועה בחברת הרכבות של ניו הייבן. בין השנים 1943 ל-1946 נדד מעיר לעיר ומעבודה לעבודה. הוא עזב את בוסטון וחי תקופה קצרה בפלינט שבמישיגן. הוא עבר לעיר ניו יורק ב-1943, התגורר בהארלם, שם היה מעורב בסחר בסמים, בהימורים, בסחטנות, בשוד, ובסרסרות.
הוא אף היה מעורב לפעמים במין הומוסקסואלי, בדרך-כלל תמורת כסף.
ב-1943, קיבל מלקולם ליטל צו גיוס לשירות צבאי מלשכת הגיוס של צבא ארצות הברית.
לימים הוא נזכר שהעמיד פנים במטרה להימנע מגיוס ואמר לפסיכיאטר הצבאי שהוא רוצה "להישלח לדרום, לארגן את החיילים השחורים, לגנוב לנו כמה רובים ולהרוג לנו כמה אנשים לבנים (Crackers)".
רופאי הצבא אבחנו אותו כ"לא כשיר נפשית לשירות צבאי". הוא קיבל כרטיס 4-F, ושוחרר משירות חובה.
בשלהי 1945 שב לבוסטון. ביחד עם קבוצת שותפים, הוא יזם סדרת פריצות מתוכננות לבתי מגורים של משפחות לבנות עשירות.
ב-12 בינואר 1946 הוא נעצר בעוון שוד כשניסה לאסוף שעון גנוב שהשאיר לתיקון בחנות תכשיטים.
בעל החנות טלפן למשטרה כיוון שהשעון היה יקר מאוד, והמשטרה הזהירה את כל תכשיטני בוסטון שהשעון היה גנוב. ליטל אמר למשטרה שהוא החזיק אקדח והסגיר עצמו כדי שהמשטרה תנהג עמו ביד רכה.
כעבור שלושה ימים, הורשע בנשיאת נשק. ב-16 בינואר הואשם בגנבה ובפריצה ולבסוף נידון לשמונה עד עשר שנות מאסר.
ב-27 בפברואר החל מלקולם ליטל לרצות את עונשו בכלא מדינת צ'ארלסטאון בבוסטון. בזמן שבתו בכלא, נודע בכינוי "שטן" בשל עוינותו לדת.
בכלא פגש אדם אוטודידקט בשם ג'ון אלטון במברי (הקרוי "בימבי" ב"אוטוביוגרפיה של מלקולם אקס").
במברי היה אסיר בעל מעמד בצ'ארלסטאון, ומלקולם אקס תיאר אותו לימים כ"אדם הראשון שאי פעם ראיתי שעורר כבוד מוחלט... באמצעות מילותיו."
בהדרגה התיידדו שני הגברים, ובמברי שכנע את ליטל לרכוש השכלה.
ליטל פיתח תיאבון רעבתני לקריאה ונהג לקרוא אחרי כיבוי האורות בכלא.
ב-1948, פילברט, אחיו של מלקולם, כתב לו על אודות אומת האסלאם. כמו ה-UNIA, כך גם אומת האסלאם הטיפה לעצמאות לשחורים, ולבסוף לאיחוד החברים של הפזורה האפריקאית, חופשיים משליטת האמריקאים הלבנים והאירופאים.
מלקולם לא היה מעוניין להצטרף, עד שאחיו רג'ינלד כתב לו: "מלקולם, אל תאכל יותר חזיר ואל תעשן יותר סיגריות. אני אראה לך איך לצאת מהכלא." ליטל הפסיק לעשן, ובפעם הבאה שהגישו חזיר בחדר האוכל של הכלא, הוא סירב לאכול אותו.
כשרג'ינלד הגיע לבקר את מלקולם בבית הסוהר, הוא תיאר את משנתה של הקבוצה, ובכלל זה את האמונה שאנשים לבנים הם שדים. אחר כך חשב מלקולם על כל האנשים הלבנים שהכיר, ונוכח לדעת שמעולם לא היה לו קשר עם אדם או עם מוסד חברתי לבן שלא היה מבוסס על חוסר יושר, חוסר צדק, חמדנות ושנאה. הוא החל לשקול מחדש על כפירתו בכל הדתות ונפתח למסר של "אומת האסלאם". חברי משפחה אחרים שהצטרפו ל"אומת האסלאם" כתבו למלקולם או ביקרו אצלו ועודדו אותו להצטרף.
בפברואר 1948, בעיקר הודות למאמציה של אחותו, הוא הועבר לכלא ניסויי בנורפוק מסצ'וסטס, מתקן שהכיל ספרייה גדולה הרבה יותר.
בשלהי 1948 הוא שוחרר על תנאי מהכלא.
לימים הרהר בתקופת מאסרו בכלא לאחר המרת דתו: "חודשים חלפו בלי שאפילו חשבתי על היותי כלוא. למעשה, באותה עת, מעולם לא הייתי חופשי יותר בימי חיי."
הצטרפותו לארגון "אומת האסלאם"

כשמלקולם ליטל שוחרר מהכלא ב-1952 הוא שינה גם את שמו, מלבד חבירתו לדת חדשה. בדצמבר 1950 חתם מכתב ששלח לאחיו פילברט בשם "מלקולם אקס" בפעם הראשונה.
באוטוביוגרפיה שלו, הוא הסביר מדוע "ה-'X' המוסלמי סימל את השם האפריקאי האמיתי שלעולם לא היה יכול לדעת אותו: "עבורי, ה-'X' שלי החליף את השם של אדון העבדים 'ליטל' שאיזשהו שטן תכול עיניים ששמו ליטל כפה על אבות אבותיי מצד אבי."
מעט אחרי שחרורו מהכלא, ביקר מלקולם אקס את אלייז'ה מוחמד בשיקגו, אילינוי.
ביוני 1953, הוא נבחר לעוזר מנהיג-דת (minister) ב"היכל (Temple) מספר אחת" בדטרויט של אומת האסלאם.
במהרה, הוא נעשה מנהיג-דת במשרה מלאה.
בסוף 1953 ייסד את "היכל מספר 11" בבוסטון.
במרץ 1954 הוא התרחב ופתח את "היכל מספר 12" בפילדלפיה, פנסילבניה.
חודשיים אחרי-כן נבחר להנהיג את "היכל מספר 7" בהארלם, ובמהרה הגדיל את מספר חבריה.
ה-FBI פתח תיק על מלקולם אקס החל מ-1950, לאחר שהוא כתב מכתב לנשיא הארי טרומן, בו כתב על התנגדותו למלחמת קוריאה והכריז על עצמו כעל קומוניסט.
הם החלו לעקוב אחריו ב-1953, ובמהרה ה-FBI הפנה את תשומת לבו מדאגה לחברותו האפשרית במפלגה הקומוניסטית לעלייתו המהירה של מלקולם אקס באומת האסלאם.
במהלך שנת 1955 המשיך מלקולם אקס במאמצי הגיוס המוצלחים שלו בשמו של הארגון. הוא ייסד "היכלות" בספרינגפילד מסצ'וסטס, בהרטפורד קונטיקט ובאטלנטה ג'ורג'יה.
מאות אמריקאים אפריקאים הצטרפו לאומת האסלאם בכל חודש.
פרט למיומנותו כנואם, הוא היה בעל נוכחות גופנית מרשימה. הוא התנשא לגובה של 1.91 סנטימטר ושקל כ-82 קילוגרם.
כותב אחד כינה אותו "בנוי לתלפיות", ואחר כ"מדהים ביופיו... ותמיד לבוש בטוב טעם."
הצטרפותו לארגון "אומת האסלאם" > תקרית ג'ונסון הינטון

מלקולם אקס זכה לתשומת לב ציבורית לראשונה אחרי ששוטרים הכו אחד מחברי אומת האסלאם ששמו ג'ונסון הינטון.
ב-26 באפריל 1957, שני שוטרים הכו גבר אמריקאי אפריקאי באלותיהם כששלושה עוברי אורח שהשתייכו לאומת האסלאם ניסו להתערב.
הם צעקו: "אתם לא באלבמה או ג'ורג'יה. זאת ניו יורק!"
אחד מהקצינים החל להכות את אחד מעוברי האורח, ג'ונסון הינטון. מנתח שבדק את הינטון בדיעבד, קבע כי החבלות היו מאוד חמורות, שהן גרמו לו לזעזוע מוח, דימום מוחי, וקרעים בגולגולת. כך ארבעת הגברים נעצרו ונלקחו לתחנת המשטרה.
אישה שהבחינה בהתקפה רצה למסעדה של אומת האסלאם.
בתוך שעות ספורות, מלקולם אקס וקבוצה קטנה של מוסלמים הגיעה לתחנת המשטרה ודרשה לראות את הינטון. מפקד המשטרה אמר בתחילה שהם לא מחזיקים באף מוסלמי, אולם כשהקהל גדל ל-500, הוא הרשה למלקולם אקס לשוחח עם הינטון.
לאחר שיחה קצרה, דרש מלקולם אקס שהינטון יילקח לבית החולים, זומן אמבולנס והינטון נלקח לבית החולים הארלם.
הינטון קיבל טיפול והוחזר למשטרה, שהשיבה אותו לתחנת המשטרה.
בנקודה זו, התאספו כ-4,000 אנשים, המשטרה הבינה שקיים חשש למהומה וקראה לסיוע. מלקולם אקס שב לתחנת המשטרה עם עורך-דין ושחרר את שני המוסלמים בערבות. המשטרה אמרה שהינטון אינו יכול לחזור לבית החולים עד שיוקראו בפניו ההאשמות נגדו ביום המחרת.
מלקולם אקס הבין כי הדברים הגיעו למבוי סתום. הוא צעד מחוץ לתחנת המשטרה וסימן בידו.
חברי אומת האסלאם בקהל עזבו את המקום בשקט. יתר הקהל התפזר דקות לאחר מכן. אחד מקציני המשטרה אמר לעורך העיתון The New York Amsterdam News "לאף אדם אחד אסור שיהיה כוח כזה."
בחודש הבא, מחלק השירות המיוחד והחקירות של משטרת העיר ניו יורק פתח במעקב על מלקולם אקס. מפקד משטרת העיר ניו יורק ביקש מידע מכל מחלקת משטרה בכל עיר שבה מלקולם אקס חי, ומבתי הכלא בהם הוא ריצה את מאסרו.
באוקטובר, חבר מושבעים גדול סירב להרשיע את הקצינים שהכו את הינטון, ומלקולם אקס כתב מברק זועם לנציב המשטרה. בתגובה, קצינים מוסווים של משטרת העיר ניו יורק הוצבו בתוך אומת האסלאם.
הצטרפותו לארגון "אומת האסלאם" > נישואיו ומשפחתו

מלקולם אקס פגש את בטי סנדרס (אנ') ב-1955. היא הוזמנה להקשיב להרצאתו, ומאוד התרשמה ממנו. הם שוחחו שוב בסעודה חגיגית. במהרה נכחה סנדרס בכל הרצאותיו בהיכל מספר שבע, ובאמצע 1956 הצטרפה ל"אומת האסלאם" ושינתה את שמה לבטי אקס (Betty X).
מלקולם לא חיזר אחרי בטי בצורה המקובלת. פגישות רומנטיות בשניים היו מנוגדות לאידאולוגיה של אומת האסלאם. במקום זאת, קיים הזוג פגישות בנוכחות עשרות ואף מאות אנשים חברי אומת האסלאם. הוא נהג לקחת את חברי הקבוצה לבקר במוזיאונים ובספריות בעיר ניו יורק, ותמיד הזמין גם את בטי אקס.
אם כי הם מעולם לא דנו בנושא, בטי שיערה שמלקולם מעוניין בנישואים. ב-12 בינואר 1958, הוא התקשר מדטרויט וביקש את ידה, הם נישאו כעבור יומיים בלנסינג שבמישיגן.
לזוג נולדו שש בנות. שמותיהן היו אטאלה (אנ')‏ (Attallah), נולדה ב-1958 ונקראה על שם אטילה ההוני, קבילה (אנ')‏ (Qubilah), נולדה ב-1960 ונקראה על שם קובלאי חאן, אילייז'ה (אנ')‏ (Ilyasah), נולדה ב-1962 ונקראה על שם אלייז'ה מוחמד, גמילה לומומבה, נולדה ב-1964 ונקראה על שם גמאל עבד אל נאצר ופטריס לומומבה, והתאומות מאליקה (Malikah) ומלאק (Malaak), שנולדו ב-1965, לאחר רצח אביהן, ונקראו על שמו.
עזיבת הארגון "אומת האסלאם"

ב-1 בדצמבר 1963, כשהתבקש להגיב על רציחתו של הנשיא ג'ון פ. קנדי, אמר מלקולם אקס כי היה זה מקרה של "התרנגולות שחזרו ללול" (ביטוי שמשמעותו היא שהאמריקנים הלבנים אוכלים כעת את התבשיל שהם עצמם הקדיחו). הוא הוסיף ש"תרנגולת ששבה הביתה ללול לעולם לא מצערות אותי, הן תמיד משמחות אותי."
הניו יורק טיימס כתב, "בנוסף לביקורת על קנדי, המנהיג המוסלמי ציטט את רציחתו של פטריס לומומבה, מנהיגה של קונגו, של מדגר אוורס, מנהיג זכויות אדם, ושל הנערות השחורות שנהרגו מפצצה מוקדם יותר השנה בכנסיית ברמינגהאם (נהרגו ממטען חבלה ב-1963, בברמינגהאם אלבמה, בכנסייה אמריקאית-אפריקאית, מקרה שסימן את נקודת המפנה בתנועת זכויות האזרח של שנות השישים בארצות הברית והיה מהגורמים שהניעו את חקיקתו של חוק זכויות האזרח ב-1964). אלו, הוא אמר, היו דוגמאות של "תרנגולות שחזרו ללול."
ההערה חוללה תרעומת רחבה בציבור. ארגון "אומת האסלאם", ששלחה את תנחומיה למשפחת קנדי והורתה על מנהיגה הדת שלה לא להגיב על הרצח, גינתה בפומבי את כוכבה הזוהר.
אף על פי שמלקולם אקס שמר על משרתו ודרגתו כמנהיג-דת, נאסר עליו לדבר בציבור במשך תשעים יום.
ב-8 במרץ 1964, הכריז מלקולם אקס פומבית על עזיבתו את הארגון "אומת האסלאם". הוא אמר שהוא עדיין מוסלמי, אך הרגיש שאומת האסלאם "הלכה רחוק מדי" בגלל משנתה הדתית הקשוחה.
הוא אמר שהוא עומד להקים ארגון לאומני שחור שינסה "להעלות את המודעות הפוליטית" של האמריקאים אפריקאים.
הוא גם הביע את תשוקתו לעבוד עם מנהיגי זכויות אדם אחרים ואמר שאלייג'ה מוחמד מנע ממנו לעשות כן בעבר.
סיבה אחת לעזיבתו של מלקולם אקס הייתה המתח הגואה בינו ובין אלייז'ה מוחמד, עקב אי שביעות רצונו מהשמועות על הרומנים של מוחמד מחוץ לנישואים עם מזכירותיו הצעירות. מעשים כאלה היו בניגוד לאידאולוגיה של האומה. אף על פי שמלקולם אקס התעלם בתחילה מהשמועות, הוא שוחח עם וולאס, בנו של מוחמד, ועם הנשים שהעלו את ההאשמות. הוא הגיע למסקנה שהן צדקו, ומוחמד אישר את השמועות ב-1963. מוחמד ניסה להצדיק את ההאשמות באמצעות אזכור נביאים מהתנ"ך שנאפו אף הם.
סיבה אחרת הייתה כעסם של אנשים בתוך "אומת האסלאם". כשמלקולם אקס נעשה חביבם של כלי התקשורת, רבים מאנשי המטה של הארגון בשיקגו הרגישו שהוא האפיל על מוחמד. בספרו של לואיס לומקס מ-1963 על אומת האסלאם, When the Word Is Given (כשהפקודה ניתנת), מתנוססת תמונתו של מלקולם אקס על עטיפתו ונכללים חמישה מנאומיו, אבל רק נאום אחד של מוחמד, דבר שציער את מוחמד מאוד. מוחמד גם קינא בכך שמוציא לאור היה מעוניין לפרסם את "האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס".
אחרי שעזב את אומת האסלאם, ייסד מלקולם אקס את הארגון הדתי Muslim Mosque, Inc.,‏ ואת Organization of Afro-American Unity (ארגון האחדות האפריקאי-אמריקאי), ארגון חילוני שתמך בפאן-אפריקניזם.
ב-26 במרץ 1964, הוא פגש את מרטין לותר קינג בוושינגטון די. סי., לאחר מסיבת עיתונאים, כששני האישים נכחו בסנאט על מנת להאזין לדיון על חוק זכויות האזרח (1964). זו הייתה הפעם היחידה בה נפגשו שני האנשים ופגישתם נמשכה רק דקה אחת.
באפריל נשא מלקולם אקס נאום שכונה The Ballot or the Bullet (הכדור או הפתק) בו הוא יעץ לאמריקאים אפריקאים לממש את זכותם להצביע ולעשות זאת בחוכמה.
כמה מוסלמים סונים עודדו את מלקולם אקס ללמוד אודות האסלאם. מעט אחרי שהמיר את דתו לאסלאם סוני, הוא החליט לעלות לרגל למכה (חג').
מסעו הבינלאומי > עלייתו לרגל למכה

ב-13 באפריל 1964, המריא מלקולם אקס מנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי בניו יורק לג'דה בערב הסעודית. שלטונות ערב הסעודית הטילו ספק במעמדו כמוסלמי אותנטי בגלל דרכונו האמריקאי ומכך שלא ידע ערבית. מאחר שרק מוסלמים הורשו להיכנס למכה, הוא הופרד מקבוצתו למשך עשרים שעות.
לפי המסופר באוטוביוגרפיה שלו, מלקולם אקס ראה תא טלפון וזכר את הספר The Eternal Message of Muhammad (מסר נצחי ממוחמד) פרי עטו של עבד א-רחמן עזאם, שהוצג בפניו בעת אישור הוויזה שלו. הוא טילפן לבנו של עזאם, שדאג לשחרורו. בביתו של בנו של עזאם, הוא פגש את עזאם פאשה, שנתן למלקולם את הסוויטה שלו במלון ג'דה פאלאס. בבוקר המחרת, מוחמד פייסל, בנו של פייסל, מלך ערב הסעודית, ביקר במקום והודיע למלקולם אקס שהוא אורחה של המדינה. סגן ראש לשכתו ליווה את מלקולם אקס לחצר החג', שם התאפשר לו לערוך את עלייתו לרגל.
ב-19 באפריל, השלים מלקולם אקס את החג', סבב שבע פעמים סביב הכעבה, שתה את מימי באר הזמזם ורץ בין הגבעות צפא ומרווה שבע פעמים.
אחרי שהשלים את החג', הוא הוזמן להתארח בחצרו של הנסיך פייסל.
מלקולם אקס אמר שהטיול איפשר לו לראות מוסלמים בני גזעים שונים פועלים כשווים. הוא הגיע למסקנה שהאסלאם יוכל להיות האמצעי שבאמצעותו יתגברו על בעיות גזעיות.
מסעו הבינלאומי > אפריקה

מלקולם אקס ביקר באפריקה שלוש פעמים: פעם ב-1959 ופעמיים ב-1964. במהלך ביקוריו העניק ראיונות לעיתונים, ודיבר בטלוויזיה וברדיו במצרים, אתיופיה, טנגניקה (כיום טנזניה), ניגריה, גאנה, גינאה, סודאן, סנגל, ליבריה, אלג'יריה ומרוקו.
קוואמה נקרומה מגאנה, גמאל עבד אל נאצר ממצרים ואחמד בן בלה מאלג'יריה הזמינו אותו לשבת בממשלותיהם.
ב-1959 הוא נסע למצרים (שנודעה אז כרפובליקה הערבית המאוחדת), לסודאן, לניגריה ולגאנה, על-מנת לארגן סיור עבור אלייז'ה מוחמד.
הראשון בשני סיוריו של מלקולם אקס לאפריקה ב-1964 נמשך מ-13 באפריל ל-21 במאי, לפני ואחרי החאג'.
ב-8 במאי, בעקבות נאומו באוניברסיטת איבדן, הוא נבחר לחבר כבוד של אגודת הסטודנטים המוסלמית-ניגרית. במהלך קבלת הפנים, העניקו לו הסטודנטים את השם "Omowale", שפירושו בשפת היורובה "הבן השב הביתה".
מלקולם אקס כתב באוטוביוגרפיה שלו ש"הוא מעולם לא זכה לכבוד גדול יותר."
ב-9 ביולי 1964, חזר מלקולם אקס לאפריקה.
ב-17 ביולי, הוא הוזמן לאספה השנייה של "ארגון אחדות אפריקה" בקהיר בתור נציג "ארגון האחדות האפריקאי-אמריקאי". כששב לארצות הברית ב-24 בנובמבר 1964, נפגש עם כל מנהיג אפריקאי חשוב וטווה קשרים בינלאומיים בין האפריקאים ביבשת ואלה שבגלות.
מסעו הבינלאומי > צרפת והממלכה המאוחדת

ב-23 בנובמבר 1964, בדרכו הביתה מאפריקה, עצר מלקולם אקס בפריז, שם נאם ב-Salle de la Mutualité.
כעבור שבוע, ב-30 בנובמבר, טס לבריטניה, וב-3 בדצמבר השתתף בדיבייט ב-Oxford Union. נושא הדיבייט היה "קיצוניות בהגנה על החירות אינה מעשה חכם; מתינות ברדיפה אחרי הצדק אינה מעלה", ואקס הציג את טיעוניו. העניין בדיבייט היה כה רב עד שהוא שודר בטלוויזיה ברחבי המדינה ב-BBC.‏
ב-5 בפברואר 1965 נסע מלקולם אקס לאירופה פעם נוספת.
ב-8 בפברואר הוא נאם בלונדון, בפני Council of African Organizations (המועצה של הארגונים האפריקאיים).
למחרת ניסה אקס להיכנס לצרפת, אולם ללא הצלחה.
ב-12 בפברואר, הוא ביקר ב-Smethwick סמוך לברמינגהאם, שנהפכה לשם דבר לחלוקה גזעית אחרי הבחירות לפרלמנט בבריטניה ב-1964, כשהמפלגה השמרנית זכתה במושבים בפרלמנט בעקבות שמועות שתומכי מועמדיה השתמשו בסיסמה "אם אתה רוצה כושי בשכונה שלך, הצבע הלייבור."