אלי גור אריה
עבודותיו

בתחילת דרכו גילף גור אריה הפסלים מקלקר, ציפה אותם בפיברגלס ולבסוף צבע אותם בצבעים המיועדים למכוניות. ב-1988 הציגה דגנית ברסט, שלימדה אותו במדרשה, תערוכה שלו בגלריה "בוגרשוב". הוא הציג רישום, טקסט ותלת-ממד, שביטא את סגנון דלות החומר שהיה אופייני לתקופה. בתום שנת לימוד אצל שוקי בורקובסקי, מורה לפיסול שהשפיע עליו מאוד, עבר להתעסק בתלת-ממד.
ב-1989 הציג גור אריה תערוכה נוספת ב"בוגרשוב". הוא עשה שימוש בפוסטרים בנוסח התחנה המרכזית, "ריאליזם פנטסטי מנוון", ויצר קולאז' "שלא בא להעיר הערה חיצונית על שפת הציור, אלא נטמע בתוכו". לאחר סדרת העבודות הזאת החליט לא לעשות עוד שימוש בחפצים שמצא וליקט, אלא לייצר אותם בכוחות עצמו.
ב־1992 גור אריה הציג את תערוכתו הראשונה "החומר ממנו עשויים כרטיסי האשראי". בתערוכה הציג עבודות הנראות כמו חפצים נחשקים, אבל מכילות תכנים קשים לצפייה, כמו רגל שבורה שנראית כמו בקבוק בושם או כריש מקופל צבוע בצבעי מכוניות. שילוב כזה הפך מאז למאפיין מרכזי של האמנות העכשווית, אבל ב־1992 האוצרים והמבקרים התקשו לקבל אותו.
כבר בשנות התשעים נראו העבודות של גור אריה כסוג של הדמיה, תוצר של עולם ממוחשב בשפה פלסטית שרכש תוך כדי עבודות היצירה וההדמיה בפרסומות. עבודותיו מושלמות ברמת הביצוע, מלוטשות ונוצצות, עד כי הן הופכות על פיה את ההבטחה שמגלמת הפרסומת. עבודותיו מציגות את קריסת העתיד אל תוך ההווה באופן מעוות, כשהעתיד מוכחש ובה בעת הוא מורחב כמצב בהווה.
החל משנת 1999 הציג בגלריית רוזנפלד את תערוכתו "החומר ממנו עשויים כרטיסי האשראי". במשך כעשור הוא הציג בתערוכות קבוצתיות - פעמיים במסגרת ארט פוקוס ופעמיים במוזיאון ישראל.
בנובמבר 2003 הוצגה במוזיאון הרצליה תערוכה "יישומים אזרחיים, פיסול". בעבודה "שולה הפנינים" נראה נער עם שבלול גדול צמוד לאזור חלציו. הנער, במשקפי שחייה, עומד על קונכייה ענקית שממנה נשפך שפע לא לגמרי מזוהה, ספק פנינים ששלה הנער, או ביצי דג במבט מקרוב. אוצר התערוכה דורון רבינא כתב בקטלוג: "מה שנראה בתחילה נוכח העבודות של גור אריה כעולם רוחש חיים המתקיים תחת מרות של הגיונות סוריאליסטיים, מתגלה במהרה כהפוך למרות כזאת: שלל הזיווגים המוזרים, הבלתי צפויים, בעלי אמינות הניתנת להפרכה מידית, הם תולדה של השאלה ממקורות מוכרים וזמינים יותר משהיה נדמה בתחילה." .."לא רק בדיה ביקורתית על ניצול ארצות העולם השלישי, אלא גם סימון ביקורתי של האקלים המיני הנבנה ללא הרף סביב הגוף הילידי לצרכים מסחריים-פרסומיים של עולם השפע".
בשנת 2011 השתתף בתערוכה קבוצתית "הנמרודים החדשים" שהוצגה בבית האמנים ירושלים. אוצר התערוכה היה גדעון עפרת. התערוכה ביקשה לבחון את האייקון “נמרוד” של הפסל יצחק דנציגר בראי האמנות הישראלית משנות ה-50 ועד ימינו. בתערוכה זו הציג גור אריה את נמרוד "פלג גוף עליון (כתפיים וראש) היפר-ריאליסטי חושף בפנינו עירומו של איש קרח, שחלזון עלוקתי זוחל על כתפו, בעוד בפי האיש רגל של החילזון. האיש נראה מוטציה ביזארית של אדם ולבטח נטול כל שמץ של אידיאליות. הארכאיזם שבו נטול הוד, אלא אך משייכו לטבע ראשוני של הישרדות דרוויניסטית. אחדות רומנטית מבוקשת של אדם-טבע בפסלו של דנציגר הוחלפה באחדות רגרסיבית של אדם-טבע."
בשנת 2016 הציג גור אריה במוזיאון תל אביב תערוכה בשם "מנועי צמיחה". אוצרת התערוכה הייתה דורית לויטה הרטן. התערוכה עסקה בסיכוי להתרחשותו של אירוע אפוקליפטי ובתוצאותיו האקולוגיות והביולוגיות. הוא בנה מרחב הישרדותי שיסודות ביו-מכניים משמרים בו את חיי היצורים בני הכלאיים ששרדו לאחר האסון". גור אריה מזמין את הצופים לטיול בנוף מקסים לכאורה, שמתגלה כתופת זרועה שרידי עקבות אנושיים ובעלי חיים חייזריים, שעסוקים בחזרה אל חיקו של טבע משובש. על קיר הכניסה לתערוכה, במקום טקסט הסבר כמקובל, מופיע כתב חידה: שיר בחמש גרסאות של דוד אבידן ״משהו בשביל מישהם״. שיר שהוא סדרת תיאורים של עולם ההולך ומאבד את סדרו, מעין מעשה בריאה ההופך בהדרגה לאיום בקטסטרופה וכיליון, חיים שהופכים למוות.
פסליו נראים כמוטציות בין הטכנולוגי לאנושי, בין המכני לחייתי, תוצר של עולם בדיוני ומנוכר. "אלו הם בדרך כלל דברים שאין להם זיקה ישירה למציאות ויש בהם משהו מסוכסך שמתעמת עם עצמו כל הזמן. הם משתדלים לא להשתמש בפתוס של המסורת, ולכאורה לא שואבים ממסורת של תולדות האמנות אלא מקולנוע, מעולם של הדמיה, מעולם המוצרים. לכן הם נראים לקוחים מעולם עתידני, עם פחות הילה ומנייריזם. את הגישה הוא אימץ מעולם הפרסום, את השאיפה ליצור משהו קיצוני, שלא מתיימר לתאר איזו אמת פנימית כמו אמנות מסורתית, אלא ליצור כזאת בעצמו, היצירות שלו מורכבות מסתירות, חיבורים מורבידיים שמעוררים אי נחת, תחושה של זרות והזרה".