כרם נבות
פרשנות > סקירה כללית

סיפור כרם נבות מופיע במלכים א', כ"א. באקספוזיציה מציג המחבר המקראי את גיבורי הסיפור: אחאב, איזבל ונבות היזרעאלי. הסיפור מציג גם את הבעיה: לנבות היה כרם והוא גובל בהיכלו של המלך: ”כֶּרֶם הָיָה לְנָבוֹת הַיִּזְרְעֵאלִי, אֲשֶׁר בְּיִזְרְעֶאל – אֵצֶל הֵיכַל אַחְאָב, מֶלֶךְ שֹׁמְרוֹן”. קרבת הכרם לארמון המלך הנמסרת במצג לסיפור מלמדת כי לאחאב היו שני ארמונות, אחד בשומרון ואחד ביזרעאל, וכי גם הארמון ביזרעאל מכונה הֵיכַל, כינוי במקרא המתייחס למקדש. כמו כן נרמזת ביקורת על אחאב שהפך את ארמונו להיכל. נבות מסרב להצעת אחאב, שלכאורה הייתה הוגנת.
אחאב מבקש מנבות את כרמו הצמוד לארמון המלך בעיר יזרעאל. כוונתו של אחאב היא להפוך את כרמו של נבות לגן ירק ובמקביל להגדיל את שטח ארמונו. אחאב מציע הצעה הוגנת לנבות: ”תְּנָה-לִּי אֶת-כַּרְמְךָ וִיהִי-לִי לְגַן-יָרָק, כִּי הוּא קָרוֹב אֵצֶל בֵּיתִי, וְאֶתְּנָה לְךָ תַּחְתָּיו, כֶּרֶם טוֹב מִמֶּנּוּ; אִם טוֹב בְּעֵינֶיךָ, אֶתְּנָה-לְךָ כֶסֶף מְחִיר זֶה”. הצעתו של אחאב מביאה בפני נבות שתי אפשרויות: נבות יקבל כרם טוב ממנו או לחלופין יקבל כסף בתמורה. נבות עונה בנימוס לאחאב ובתשובתו השלילית הוא פורש שתי סיבות: סיבה דתית – ”חָלִילָה לִּי מֵ-ה', מִתִּתִּי אֶת-נַחֲלַת אֲבֹתַי לָךְ”. נבות בסיבתו מדגיש, כי הסירוב הוא ממניע דתי. האיסור מקורו בתורה, שכן חוקי האל אינם מתירים לו לתת את כרמו, ואכן בתורה מצוין האיסור במקומות אחדים.
הסיבה השנייה משולבת בתשובתו של נבות לאחאב ביחד עם הסיבה הראשונה והיא סיבה משפחתית-חברתית: ”נַחֲלַת אֲבֹתַי”. נבות מסביר את הקשר הרגשי לנחלה ולכן אינו יכול לוותר על אדמתו, אף לא לאחאב.
אחאב חוזר הביתה, ”סַר וְזָעֵף” בגלל סירוב נבות. הוא שוכב במיטתו וממאן לאכול. מוטיב זה של סירוב לאכול קיים במקרא. חנה מסרבת לאכול והיא מרת נפש. כמצוין כי ”וַיֹּאמֶר לָהּ אֶלְקָנָה אִישָׁהּ, חַנָּה לָמֶה תִבְכִּי וְלָמֶה לֹא תֹאכְלִי, וְלָמֶה, יֵרַע לְבָבֵךְ”. לאחר שנרגע אותו אדם הוא מסכים לאכול. מוטיב זה שכיח בספרות המזרח הקדום.
אשתו של אחאב, איזבל, רואה את מצבו של בעלה ושואלת אותו: ”מַה-זֶּה רוּחֲךָ סָרָה”. תשובת אחאב היא: ”וַיְדַבֵּר אֵלֶיהָ, כִּי-אֲדַבֵּר אֶל-נָבוֹת הַיִּזְרְעֵאלִי וָאֹמַר לוֹ תְּנָה-לִּי אֶת-כַּרְמְךָ בְּכֶסֶף, אוֹ אִם-חָפֵץ אַתָּה, אֶתְּנָה-לְךָ כֶרֶם תַּחְתָּיו; וַיֹּאמֶר, לֹא-אֶתֵּן לְךָ אֶת-כַּרְמִי.” אחאב בתשובתו מחסיר את הסיבות לסירוב. בדיאלוג זה בין אחאב לאיזבל משלב אחאב אמירות שיכולות לקומם את אשתו. דבריו של נבות המובאים מפי נבות עוברים שני שינויים מהותיים: אחאב משמיט את הסיבה הדתית לסירוב. כמו כן מקומה של המילה: לְךָ בתשובתו של נבות. מקומה החדש של מילה זו יוצר תחושה כי נבות מסרב לתת את נחלתו למלך אך ייתן את כרמו לאחר. כמו כן בתשובתו, אחאב משנה פרט חשוב נוסף: ”וַיֹּאמֶר, לֹא-אֶתֵּן לְךָ אֶת-כַּרְמִי”. אחאב מתעלם כליל מתשובתו של נבות. לדעת חוקר המקרא פרנק פולק, השינוי בדברי אחאב מסביר את גישת אחאב אשר לא השית לבו לחשיבות החוק. אחאב היה מעוניין בכרם והחוק לא היה בראש מעייניו.
איזבל בתשובתה פוסקת: ”וַתֹּאמֶר אֵלָיו, אִיזֶבֶל אִשְׁתּוֹ, אַתָּה, עַתָּה תַּעֲשֶׂה מְלוּכָה עַל-יִשְׂרָאֵל; קוּם אֱכָל-לֶחֶם, וְיִטַב לִבֶּךָ--אֲנִי אֶתֵּן לְךָ, אֶת-כֶּרֶם נָבוֹת הַיִּזְרְעֵאלִי”. את דברי איזבל אפשר להבין כשאלה רטורית או כהכרזה שתוכיח כי אחאב הוא השליט הבלעדי.
לאיזבל אין יכולת לגזול את כרמו של נבות ללא הצדקה. אם ימות מוות טבעי יעבור הכרם ליורשיו ומטרתה של איזבל היא להעביר את הכרם לידי אחאב. יש להניח כי איזבל אינה רוצה ששמה ייקשר לביצוע המזימה, ולכן היא פועלת מאחורי הקלעים.
איזבל שולחת ספרים (איגרות) לאנשי עירו של נבות. היא מצווה עליהם שיכריזו על צום ויקראו לאספה. היא מורה לזקני העדה הנקראים גם חֹרִים לקחת שני בְּנֵי-בְלִיַּעַל שיעידו כי קילל אלוהים ומלך. בכך מראה איזבל כי היא פועלת על פי החוק. איזבל מצווה להביא ולהכין שני עדים על פי החוק בדברים, י"ז, ו': ”עַל-פִּי שְׁנַיִם עֵדִים, אוֹ שְׁלֹשָׁה עֵדִים--יוּמַת הַמֵּת”. והחוק השני שאוסר לקלל אלוהים ונשיא כלומר את המנהיג, ומופיע בשמות, כ"ב, כ"ז: ”אֱלֹהִים, לֹא תְקַלֵּל; וְנָשִׂיא בְעַמְּךָ, לֹא תָאֹר.”
לאחר שנבות מוצא להורג, אחאב הולך לרשת את הכרם.