stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרקאנטוניו ריימונדי
קורות חיים > ראשית חייו

תאריך לידתו של מרקאנטוניו אינו ידוע, אך היה זה 1482 לכל המאוחר. הוא אולי נולד בארג'ינה (אנ'), ליד בולוניה באיטליה, שם משערים שהוא גדל. הוא הוכשר בבית המלאכה של הצורף והצייר המוביל בבולוניה, פרנצ'סקו פרנצ'ה (אנ'). וזארי טען כי מרקאנטוניו הפגין במהירות יותר כישרון מפרנצ'ה, והחל לעצב ולייצר אבזמי חגרות אופנתיים (בין היתר) בניילו (אנ') (מתכת שעברה חריטה שמולאה בסגסוגת בצבע מנוגד, בדרך כלל שחור על זהב או כסף). עם זאת, טענה זו מוטלת בספק על ידי ארתור מייגר הינד (אנ'), שאינו רואה עדות לרקע בטכניקת ניילו בתחריטים המוקדמים שלו.
לא ידועים או מתועדים ציורים שמרקאנטוניו הכין בעצמו, אם כי כמה רישומים שרדו. תחריטו הראשון המתוארך, "פירמוס ותיסבי", מגיע משנת 1505, אם כי מספר עבודות ללא תאריך הוכנו מהשנים שלפני זה. בשנים 1505–1511 מרקאנטוניו חרט כ-80 יצירות, במגוון רחב של נושאים, ממיתולוגיה פגנית, ועד לסצנות דתיות.
יצירותיו המוקדמות משתמשות בקומפוזיציות משלו, המשלבות אלמנטים מפרנצ'יה ומאמנים אחרים מצפון איטליה, וכמו כל יצרני ההדפס האיטלקיים בשנים אלו הוא הושפע מאוד מההדפסים המעולים של אלברכט דירר, שהופצו באיטליה. בדומה לאמני הדפס אחרים כמו ג'וליו קמפניולה (אנ'), הוא שאל אלמנטים מהנופים של דירר ב"גזור והדבק", וגם שאל מהטכניקה שלו. דירר היה בבולוניה בשנת 1506, וכך גם מיכלאנג'לו, וייתכן שהוא פגש את אחד מהם או את שניהם.
קורות חיים > רפרודוקציות

בערך בזמן זה הוא החל ליצור עותקים של סדרת חיתוכי העץ של דירר, "חיי הבתולה". זה היה נוהג נפוץ ביותר, אף על פי שבדרך כלל חרטים העתיקו תחריטים יקרים אחרים במקום חיתוכי העץ הזולים יותר. עם זאת, חיתוכי העץ של דירר העלו את רמת אמצעי זה במידה ניכרת, ומכיוון שמרקאנטוניו המשיך להעתיק מספר רב של תחריטים וחיתוכי עץ של דירר, הוא ודאי מצא את זה רווחי.
העותקים המוקדמים שלו כללו את המונוגרמה המפורסמת AD (ראשי תיבות שמו של דירר) של דירר, ודירר הגיש תלונה לממשלת ונציה, מה שזיכה אותו בהגנה משפטית מסוימת על המונוגרמה שלו, אך לא על יצירותיו, בשטח ונציאני - מקרה חשוב בהיסטוריה המתפתחת לאט של דיני הקניין הרוחני.
נראה שמרקאנטוניו בילה חלק מהמחצית האחרונה של העשור בוונציה, אך לא ידוע על תאריכים.
קורות חיים > רומא

בסביבות 1510 מרקאנטוניו עקר לרומא ונכנס לחוג האמנים שסביב רפאל. השפעה זו החלה להופיע בתחריטים שכותרתם "המטפסים" (בהם הוא שיחזר חלק מ"חיילים מפתיעים רוחצים" של מיכלאנג'לו, שנקרא גם "קרב קשינה"). לאחר רפרודוקציה של יצירה של רפאל, בשם "לוקרטיה", רפאל אימן וסייע למרקאנטוניו באופן אישי.
תחריט מפורסם נוסף, "המשפט של פאריס", משנת 1515 או 1516, בעקבות ציור של רפאל, הפך למקור הקומפוזיציה של אדואר מאנה כאשר צייר את ארוחת בוקר על הדשא.
השניים הקימו מוסד דפוס מצליח תחת השם Il Baveria, שהתרחב במהירות לבית ספר לחריטה עם מרקאנטוניו בראשו. בין תלמידיו המכובדים ביותר היו מרקו דנטה (אנ') (מרקו דה רוונה), יאקופו קאראליו (אנ') ואגוסטינו דה מוזי (אנ') (אגוסטינו ונציאנו).
קורות חיים > שנותיו האחרונות

מרקאנטוניו ותלמידיו המשיכו לעשות תחריטים על בסיס עבודתו של רפאל, גם לאחר מותו של רפאל בשנת 1520. במקרים רבים, מרקאנטוניו לא היה מעתיק את הציור המוגמר, אלא עבד מתוך סקיצות וטיוטות מוקדמות. שיטה זו הפיקה וריאציות על נושא והצליחה במידה בינונית.
בסביבות 1524, מרקאנטוניו נכלא לזמן קצר על ידי האפיפיור קלמנס השביעי על יצירת סדרת ההדפסים הארוטיים I Modi (אנ'), מעיצוביו של ג'וליו רומנו (אנ'), אשר לוו מאוחר יותר בסונטות שנכתבו על ידי פייטרו ארטינו (אנ'). בהשתדלותם של הקרדינל איפוליטו דה מדיצ'י (אנ'), הצייר ברתולומאו באנדינלי ופייטרו ארטינו, הוא שוחרר, והחל לעבוד על הלוח של "מות הקדושים של לאורנטיוס מרומא" על בסיס ציור של באנדינלי.
במהלך ביזת רומא, בשנת 1527, הוא נאלץ לשלם כופר כבד לספרדים ונמלט חסר כל. לא ברור היכן שהה לאחר עזיבתו מרומא עד מותו ב-1534.
גלריה

"מתרחצים על שפת נהר", או "המטפסים", הדפס חשוב משנת 1510, המבוסס על פרט של הציור "קרב קשינה" של מיכלאנג'לו; זה היה ההדפס האחרון שהוא תיארך.
פסל מרקוס אורליוס (פסל), אחד מני הדפסים רבים של פריטים עתיקים.
"דוד וגוליית", 1515–16
"אמדאוס ברוטי עם אוסטריטאס, אמיטיטיה ואמור" סביב 1517
משתתף צעיר וזקן בפולחן בכחוס
פ. בסט בעקבות מרקאנטוניו ריימונדי אדם וחווה, חריטה מהמאה ה-19.
"משפט פאריס", סביב 1515, מרקאנטוניו על בסיס רפאל
"מות הקדושים של לאורנטיוס מרומא", סביב 1515
לקריאה נוספת

Bohn, Babette. "Raimondi, Marcantonio." Grove Art Online, Oxford Art Online, Oxford University Press. Web. 23 Jan. 2017. subscription required
Boorsch, Suzanne, in: K.L. Spangeberg (ed), Six Centuries of Master Prints, Cincinnati Art Museum, 1993, ISBN 0931537150
Landau, David, in Landau, David and Parshall, Peter. The Renaissance Print, Yale, 1996, ISBN 0300068832
Pon, Lisa, Raphael, Dürer, and Marcantonio Raimondi, Copying and the Italian Renaissance Print, 2004, Yale UP, ISBN 9780300096804
Bryan, Michael (1889).  Walter Armstrong; Robert Edmund Graves (eds.). Dictionary of Painters and Engravers, Biographical and Critical. Vol. II L-Z. London: George Bell and Sons. p. 341.
Bull, George (1976). Aretino: Selected Letters. Harmondsworth, Middlesex, England: Penguin Books Ltd. p. 156.
Oberhuber, Konrad, The Works of Marcantonio Raimondi and of his School, 1978, 26–7 [XIV/i–ii] of The Illustrated Bartsch, ed. W. Strauss (New York, 1978–)
I. H. Shoemaker and E. Broun: The Engravings of Marcantonio Raimondi, 1981, Lawrence, KS
נורת'רופ

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  ג'ק נורת'רופ
 תקופת הפעילות:  1939–הווה (כ־85 שנים)
 תאריך מיזוג:  1994 (ליצירת נורת'רופ גראמן)
 מיקום המטה:  הואוטון, קליפורניה
 ענפי תעשייה:  תעשייה אווירית
 מוצרים עיקריים:  כלי טיס
 
נורת'רופ הייתה יצרנית כלי טיס מובילה בארצות הברית, שפעלה בשנים 1939–1994 (בהמשך לפעילות שהחלה ב-1927).
ג'ק נורת'רופ ייסד שלוש חברות שנקראו על-שמו. הראשונה הייתה אוויון ב-1927, אשר הפכה ב-1929 לחברת-בת של יונייטד איירקראפט אנד טרנספורט קורפוריישן בשם "נורת'רופ אוויאיישן קורפוריישן". חברת האם העבירה את פעילותה לקנזס ב-1931, וכך ג'ק, ביחד עם דונלד דאגלס, הקים את נורת'רופ קורפוריישן שמוקמה באל סגאנדו, קליפורניה, ושייצרה מספר תכנונים מוצלחים, כולל הגמא והדלתא. אולם, קשיים בעבודה הובילו לפירוק החברה על ידי דאגלס ב-1937, והמפעל נהפך לחטיבת אל סגאנדו של דאגלס איירקראפט קומפני.
נורת'רופ עדיין רצה בחברה משלו, וכך ב-1939 ייסד את "נורת'רופ קורפוריישן".
ב-1994, חלקית עקב ההפסד במכרז לתוכנית ה-ATF ללוקהיד מרטין והורדתה מהפרק של הצעתם לפיתוח מטוס ה-JSF, התמזגה החברה עם גראמן ליצירת נורת'רופ גראמן.
החברה התפרסמה בשנות הארבעים בשל ניסוייה בכנפיים מעופפות. אף על פי שהיו מספר דגמים בשלבי תכנון וביצוע ניסויי טיסה, רק המפציץ B-2 ספיריט משנות השמונים נכנס לייצור ולשירות מבצעי.
כלי טיס

נורת'רופ איירקראפט קורפוריישן:
אלפא
בטא
נורת'רופ קורפוריישן (1), מאוחר יותר חטיבת אל סגאנדו של דאגלס:
גמא
נורת'רופ A-17
BT-1 - מאוחר יותר SBD דונטלס
דלתא
נורת'רופ קורפוריישן (2):
N-3PB
P-61 בלאק ווידו (P-61 Black Widow)
YB-35
XP-56
XP-79 פליינג ראם
YB-49
N-32 ריידר
F-89 סקורפיון
X-4 בנתם
נורת'רופ F-5
T-38 טאלון
YA-9A
נורת'רופ YF-17 קוברה
נורת'רופ YF-23
F-20 טייגרשארק
HL-10
טאסיט בלו
B-2 ספיריט
מטוס P-61 בלאק ווידו מתוצרת נורת'רופ
YF-23 של נורת'רופ ליד F-22
נחל יוסיפון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 שפך:  נחל זוויתן 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
  (למפת אצבע הגליל מוגדלת) נחל יוסיפון(למפת אצבע הגליל רגילה) נחל יוסיפון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל יוסיפון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל יוסיפון
 
נַחַל יוֹסִיפוֹן הוא נחל במרכז רמת הגולן, ויובל של נחל זוויתן, שמקורו בשמורת הטבע מסיל ע'סניה, במורדות הצפון מערביים של הר קורטם ברכס בשנית. הוא נשפך לנחל זוויתן כ-4 קילומטרים צפון מזרחית לקצרין. הנחל זורם דרום מערבה דרך מאגר קטיף, לאחר מכן הנחל עובר מדרום להר יוסיפון, ונשפך למאגר יוסיפון. הנחל ממשיך עד שהוא נשפך לנחל זוויתן.
| נחלי רמת הגולן |
| --- | --- | --- |
| נחלי איתן | נחל חרמון • נחל סער • ואדי אבו סעיד • נחל שוח • נחל גילבון • נחל משושים • נחל זוויתן • נחל יהודיה • נחל עיט • נחל גמלא • נחל בזלת • נחל דליות • נחל סמך • נחל אל על • ירמוך |  |
| נחלי אכזב | נחל שיאון • נחל חבושית • נחל ערער • נחל גובתה • נחל סנאים • ואדי אל-חמאם • נחל חזורי • נחל ירדינון • נחל עורבים • נחל פרש • נחל חמדל • נחל נשף • ואדי עין א-תינה • נחל יוסיפון • מסיל אל-ע'נאמה • נחל קצרין • נחל חיוויאי • נחל בתרא • נחל נשרים •  נחל שפמנון • נחל כנף • נחל נוב • נחל  צלצל • נחל עין גב • נחל מיצר • ואדי ברברה • ואדי סמר • נחל פרע • נחל רוקד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475966905171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא נהרות ונחלים ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נהר ברוניי

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  41 קילומטרים
 אגן ניקוז:  765 קמ"ר 
 גובה מוצא הנהר:  107 מ' 
 שפך:  מפרץ ברוניי 
 מדינות באגן הניקוז:  ברוניי 
 
נהר ברוניי הוא נהר הזורם דרך ברוניי ונשפך אל מפרץ ברוניי לכיוון צפון-מזרח. על גדותיו של הנהר עומד ארמון איסטנה נורול אימאן שהוא מעונו הרשמי של סולטאן ברוניי. זהו אגן הנהר הגדול במחוז ברוניי ומוארה, המחוז הקטן ביותר אך המאוכלס ביותר. הנהר זורם דרך בירת המדינה בנדר סרי בגוואן, ומעליו בנוי הכפר המסורתי קמפונג אייר.
היסטוריה

בעבר שלטה סולטנות ברוניי בכל בורנאו, כולל חלקים מהפיליפינים ואינדונזיה. בגלל הג'ונגל העבות של האזור, התחבורה והתקשורת באזור הייתה נעשית תמיד באמצעות סירות. הדבר הוביל להקמה של יישובים מסורתיים לצד נהרות ומקווי מים. דרכי מים אלו סיפקו תחבורה נוחה בסביבת ג'ונגל ואספקת מזון.
בשנת 2006 המשרד לאיכות הסביבה, הגנים והנופש של ברוניי, יזם מסע ניקיון. סך של 3.9 מיליון דולר הוקצו לפרויקט הניקיון, בנוסף ל-90,000 דולר לאיסוף הפסולת מבית לבית.
אתרים

קמפונג אייר הוא כפר ברוניאני מסורתי על כלונסאות מעל נהר ברוניי. זו הייתה הבירה של ברוניי במשך מאות שנים בתקופת הסולטנות של ברוניי וכן תחת החסות הבריטית. כעת היא חלק מהבירה בנדר סרי בגוואן.
לאורך גדות הנהר נמצאים כמה מהאתרים ההיסטוריים של ברוניי בהם:
האתר הארכאולוגי קוטה באטו, האתר הארכאולוגי העיקרי בארץ
קברו של הסולטאן שריף עלי, הסולטאן השלישי של ברוניי
קברו של הסולטאן בולקיה, הסולטאן החמישי של ברוניי
קברו של הסולטאן מוחמד חסן, הסולטאן ה-9 של ברוניי
קברו של הסולטן חוסין קמאלודין, הסולטאן ה-16 של ברוניי
המאוזוליאום המלכותי שהוא מקום קבורתם של כמה סולטאן ברוניי כולל הסולטן עומר עלי סיפודיאן השלישי, הסולטאן הקודם ואביו של הסולטן חסן אל-בולקיה
בובונגן דוה בלס (הבית של שנים עשר הגגות), המעון הרשמי של התושבים הבריטים והנציבים הגבוהים בתקופת החסות הבריטית
באזור קוטה באטו נמצא מוזיאון ברוניי שהוא המוזיאון הלאומי של המדינה. המוזיאון נמצא על גבעה המשקיפה על הנהר. בקרבת מקום נמצאים גם המוזיאון הטכנולוגי של מלאי, והמוזיאון הימי של ברוניי דרוססלאם.
האתר הארכאולוגי לימאו מאניס שמתוארך לשושלת סונג הסינית (960–1279 לספירה) נמצא לצד נהר לימאו מאניס שמזין את נהר ברוניי.
ארמונו של הסולטאן של ברוניי הסולטן חסן אל-בולקיה, איסטנה נורול אימאן, נמצא על גבעה המשקיפה על נהר ברוניי.
הערות שוליים

↑  hydrology of Brunei
↑  (הקישור אינו פעיל, November 2016) BASELINE STUDY ON CHEMICAL COMPOSITION OF BRUNEI DARUSSALAM RIVERS PDF
1 2  The Water Village: Brunei Darussalam (באנגלית). Information Department, Prime Minister's Office. 2006.
↑  Office, Great Britain Colonial (1938). Colonial Reports - Annual (באנגלית). H.M. Stationery Office. p. 6.
↑  "Brunei River water quality 'very bad'". אורכב מ-המקור ב-16 בספטמבר 2016. נבדק ב-31 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Retracing history of streets of Bandar | The Brunei Times". 2016-08-21. אורכב מ-המקור ב-2016-08-21. נבדק ב-2022-04-26.
↑  Elisseeff, Vadime (2000). The Silk Roads: Highways of Culture and Commerce (באנגלית). Berghahn Books. p. 146. ISBN 978-1-57181-222-3.
↑  "Ficus kerkhovenii: Tomb of Sultan Hussin Kamaluddin, Brunei". THE FIGS OF BORNEO (באנגלית). 2019-06-30. נבדק ב-2022-04-26.
↑  "Brunei Museum - Asia-Europe Museum Network". 2015-11-23. אורכב מ-המקור ב-23 בנובמבר 2015. נבדק ב-2022-04-26. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  gp (2020-05-18). "Safeguarding cultural heritage » Borneo Bulletin Online". Safeguarding cultural heritage (באנגלית). נבדק ב-2022-04-26.
↑  "JUST IN: Maritime Museum officially opens | The Brunei Times". 2016-09-13. אורכב מ-המקור ב-2016-09-13. נבדק ב-2022-04-26.
↑  "Brunei Gallery - SOAS: The Islamic Sultanate of Brunei: Past and Present Culture". www.soas.ac.uk (באנגלית). נבדק ב-2022-04-26.
↑  "Istana Nurul Iman". www.istananuruliman.org. נבדק ב-2022-04-26.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 236590841   WorldCat (עם VIAF): 236590841
ניקאב

אישה תימנייה עוטה ניקאב
נִיקַאבּ (בערבית نقاب; באופן מילולי: "כיסוי") הוא רעלה מוסלמית מסורתית לנשים, לרוב שחורה, המכסה את הצוואר והפנים, מלבד פתח צר לעיניים. נשים לובשות את הניקאב כשהן נמצאות בסביבה של גברים שאינם קרובי משפחה. הבסיס להסתרת הפנים והגוף הוא הציווי מהקוראן לצניעות של גברים ונשים, אך הקוראן אינו נותן הנחיות מדויקות. בסורה 24, פסוק 31 נשים נדרשות לצניעות. פרשנים מוסלמים חלוקים בדעותיהם על מידת כיסוי הפנים על בסיס סורות ופרשנויות.
היסטוריה

היסטורית, הסתרת הפנים הייתה נהוגה בתרבויות רבות לפני האסלאם, וחוקרים טוענים שמוסלמים אימצו מנהג זה על מנת להשתלב בסביבה.
עם היווסדה של ערב הסעודית, המשטר החדש החל לקדם ענף צעיר יחסית של סוניזם. זרם זה, הנותן פרשנות מחמירה לחוקי השריעה, נוסד על ידי המטיף בן המאה ה-18 מוחמד בן עבד אל-והאב, שימש בסיס לחקיקה במדינה. אחת הפרשנויות היא שנשים צריכות לכסות את גופן במלואו. גישתו המחמירה של אל-והאב הפכה לחוק המדינה. ערב הסעודית סעודית כופה קוד לבוש על כל הנשים במדינה, מקומיות וזרות. כולן נדשות ללבוש עבאיה וניקאב הפך לנפוץ יותר.
באיראן, רזא שאה פהלווי, אסר על לבישת ניקאב, צ'אדור או בורקה. נשים יכלו לחבוש רק כובעים בסגנון מערבי. בנו, מוחמד רזא, המשיך את האיסור אך בצודה פחות קפדנית. המהפכה ב-1979 שהובילה לעלייתם לשלטון של משטר איסלמי. שהתבסס על חוקי השריעה. נשים נדרשו ללבוש כיסוי ראש, אך לא הייתה דרישה ייעודית לניקאב.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה הקודמת עם החלה העלייה של אסלאם רדיקלי שנבעה הן מההצלחה של המהפכה באיראן, כיבוש אפגניסטן על ידי ברית המועצות והקמת אל-קאידה. במקביל, החיפוש אחר זהות והתנערות מהמשטרים החילונים במדינות המוסלמיות, השפיעו על תפיסת הצניעות הנדרשת מנשים בכל העולם המוסלמי.
יחס לניקאב

מתחילת שנות האלפיים, ניקאב עורר מחלוקות בעולם המערבי, הוא נתפס כסימן גלוי לקיצוניות סלפית ודחיית ערכים המערביים. גם בחלק מהמדינות המוסלמיות, הניקאב שנוי במחלוקת. בחלק מהמדינות האישור ללבוש ניקאב הוא מסיבות ביטחוניות.
ישנן כיום 16 מדינות שאסרו את לבישת הניקאב והבורקה, הן מדינות בעלות רוב מוסלמי והן מדינות לא מוסלמיות: תוניסיה, אוסטריה, דנמרק, בולגריה, קמרון, צ'אד, הרפובליקה של קונגו, גבון, הולנד,סרי לנקה ושווייץ. ממשלת אוזבקיסטן, החלה בספטמבר 2023 לקדם הצעת חוק האוסרת לבישת ניקאב.
ב-2010 נאסר בצרפת ללבוש צעיף המכסה את כל הפנים, בדומה לניקאב, בבתי ספר ובמרחב הציבורי. ב־2011 ממשלת צרפת הובילה קמפיין הרפובליקה חיה בפנים גלויות (‘la République se vit à visage découvert).
ב-2011 נחקק חוק האוסר לבישת ניקאב בבלגיה. שתי נשים מוסלמיות, סמיה בלצ'מי וימינה אוסאר, דרשו את ביטולו של חוק זה בטענה שהוא מפר את האמנה האירופית לזכויות אדם, במיוחד סעיפים 8 (הזכות לכיבוד פרטיות וחיי משפחה), 9 (חופש המחשבה, מצפון ודת), 10 (חופש הביטוי), ו-14 (איסור אפליה). בית הדין פסק שהאיסור על לבישת כיסוי פנים אינו מפר את האמנה האירופית לזכויות אדם.
ב-2017 אסרה טג'יקיסטן לבוש כיסויי ראש שאינם חלק מהתרבות הטג'יקית המסורתית והלאומית. החוק אוסר אף לבישה של חג'אב. באותה השנה, במרוקו הודיעו על איסור לבישת בורקה וניקאב. מרוקו אוסרת על ייצור, שיווק ויבוא של הבורקה האפגנית ואין איסור דומה על ניקאב.
סין אסרה על לבישת בורקה וניקאב וגידול זקן "לא רגיל" על האוכלוסייה המוסלמית בשינג'יאנג. האיסורים הללו הם חלק מדיכוי העם האויגורי.
בספטמבר 2023, במצרים נאסר על תלמידות ללבוש ניקאב לבתי הספר.
ראו גם

איסור הצגת סמלים דתיים בבתי הספר בצרפת ("חוק הרעלה")
בורקה
חג'אב
צ'אדור
רעלה
מרי אליזבת פרייס

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1877 מרטינסבורג, ארצות הברית 
 פטירה:  19 בפברואר 1965 (בגיל 87) טרנטון, ארצות הברית 
 
מרי אליזבת פרייס (באנגלית: Mary Elizabeth Price‏; 1 במרץ 1877 - 19 בפברואר 1965) הייתה ציירת אימפרסיוניסטית אמריקאית. היא הציגה את עבודותיה עם האקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, האקדמיה הלאומית לעיצוב וארגונים אחרים במהלך הקריירה שלה.
ראשית חייה

מרי אליזבת פרייס נולדה בשנת 1877 במרטינסבורג, מערב וירג'יניה. הוריה היו הקוויקרים ראובן מור וקרוליין קופר פקסון פרייס שהתגוררו בשננדואה, וירג'יניה. פרייס בילתה את רוב ילדותה בעיירה סולבורי, מצפון לניו הופ שבה נולדה אמה. הייתה לה אחות, אליס, ושלושה אחים, פרדריק ניולין, רובן מור וקארול פרייס.
חינוך

פרייס למדה בין 1896 ל-1904 במוזיאון פנסילבניה ובבית הספר לאמנות תעשייתית ומ־1904 עד 1907 באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, אצל יו הנרי ברקנרידג' ודניאל גרבר. היא לקחה שיעורים פרטיים מויליאם לנגסון לאטרופ.
קריירה

פרייס הייתה בניו יורק בשנת 1917 כאשר לימדה אמנות לילדים שלמדו בבתי ספר ציבוריים בבית הספר לאמנות בשכונה של גריניץ' האוס. התוכנית מומנה על ידי גברת הארי פיין וויטני כדי ללמד ילדים ציור, רישום, עבודה בחרס, גילוף בעץ ופיסול. בחורף 1919–1920 הציגה פרייס את עבודות הילדים, כחלק ממסע חינוך לאמנות עם בתי ספר אחרים, במכון קרנגי לטכנולוגיה בפיטסבורג.
יצירה

בהשראת הציירים מסיינה ופירנצה בתקופת הרנסאנס האיטלקי, פרייס התפרסמה בעיקר בזכות ציורי טבע הדומם הפרחוניים שלה שהשתמשה בזהב וכסף. עבודותיה נוצרו על ידי מריחת חימר אדום עם גבס על לוחות עץ. נוספו עליו עלי כסף וזהב ולאחר מכן נצבעו בצבעי שמן דמויות או פרחים. היא יצרה לוחות מוזהבים גדולים בטכניקה זו.
"עבודתה משלבת בין עדינות הקו הסיני לחופש המודרני בשימוש בצבע", כתב מבקר הניו יורק טיימס. היא ציירה גם נופים, סצנות ז'אנר וספינות, כולל סדרה ייחודית של ספינות אוצר ספרדיות.
היא יצרה ציורי קיר בסגנון המאות ה-18 וה-19 בשותפות עם לוסיל האוורד בשנת 1931. ציורי הקיר נעשו עבור המועדון של איגוד האישה האמריקאית בניו יורק. ציור טבע דומם של פירות נמצא בבעלות מכללת סמית' משנת 1922.
היא הציגה את עבודותיה בשנת 1914 באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה ובושינגטון הבירה בגלריה לאמנות קורקוראן. היא המשיכה להציג באקדמיה של פנסילבניה מדי שנה במשך רוב השנים בין 1917 ל-1943. בין השנים 1921–1934 הציגה פרייס 16 פעמים באקדמיה הלאומית לעיצוב, שם זכתה בשנת 1927 בפרס קרנגי לציור השמן הטוב ביותר של אמנית אמריקאית,
היא הייתה חברה בקבוצת העשרה בפילדלפיה, קבוצת נשים אמניות שהתארגנה בשנת 1921. הקבוצה ארגנה תערוכות בגלריות רבות בניו יורק, פילדלפיה וושינגטון הבירה, כולל גלריות מרכזיות. בין השנים 1920–1927, פרייס הייתה יו"ר ועדת התערוכות של האיגוד הלאומי של ציירות ופסלים וארגנה 32 תערוכות ברחבי אמריקה, ובבואנוס איירס וריו דה ז'ניירו. היא הייתה חברה באגודות אמנים רבות.
משפחה

אחד מאחיה של פרייס הידוע בכינויו פ. ניולין פרייס, היה הבעלים של גלריית פררגיל בניו יורק. הוא מכר ציורי אמנים אימפרסיוניסטים רבים, כולל אמנים מפנסילבניה, משנת 1914 עד 1955.
אחותה, אליס, הייתה אמנית ואחיה מור פרייס היה אמן, יוצר מסגרות וסוחר אמנות. אשתו, אליזבת פרידלי פרייס, הייתה ציירת אימפרסיוניסטית. אחותה התחתנה עם ריי סלואן ברדין, צייר אימפרסיוניסטי אמריקאי שהתגורר בניו הופ, פנסילבניה.
פרייס חיתה חלק ניכר מחייה האמנותיים המוקדמים בניו יורק ולאחר מכן שבה למחוז באקס בניו הופ, פנסילבניה בסוף שנות העשרים. היא גרה בקוטג' ישן הממוקם לאורך תעלה, שהושכר על ידי פ' ניולין במשך מספר שנים.
מוות

מרי אליזבת פרייס נפטרה בטרנטון, ניו ג'רזי ב-19 בפברואר 1965.
מסמכיה מאוחסנים בארכיון המוזיאון לאמנות אמריקאית סמיתסוניאן ובספרייה הלאומית של גלריית הדיוקנאות.
הערות שוליים

↑  M. Elizabeth Price, Artist, Teacher, Dies". Philadelphia Inquirer. Philadelphia. Feb 20, 1965.
1 2 3  MYD, James A. Michener Art Museum – Art and Education in Doylestown, PA, James A. Michener Art Museum (באנגלית אמריקאית)
↑  Folk, Thomas (1997). The Pennsylvania Impressionists. Madison: Farleigh Dickenson University Press. p. 104.
↑  Antiques & Fine Art - M. Mary Elizabeth Price - Biography, www.antiquesandfineart.com
↑  Gee See (May 22, 1930). "Folks Worth Knowing in the Delaware Valley: M. Elizabeth Price, Painter of Exotic Panels". Lambertville Record. Lambertville, NJ.
↑  More Information | A Finding Aid to the Ferargil Galleries records, circa 1900-1963, www.aaa.si.edu (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2009002308  SNAC: w6zc9j0b  VIAF: 44131321   WorldCat (עם VIAF): 44131321 
חנות היין בבריטני, 1921
קטיף פרחים, 1916
משפחת פרייס על אוניה, 1914. משמאל לימין פרדריק פרייס, אליזבת פרייס, רה ברדין ואשתו אליס פרייס ברדין
נברו

| --- | --- |

עיבוד צבע של תמונת תבליט של הקלדרות של נברו באריתריאה (בחלק העליון של התמונה) והר מאלאהלה באתיופיה
 מידע כללי
 סוג הר:  הר געש שכבתי
 גובה:  2,218 מטר
 מדינה:  אריתריאה אריתריאה
 מיקום:  אזור צפון הים האדום
 רכס הרים:  רכס דנקיל המכונה גם "האלפים" של דנקיל
 מספר הר געש:  0201-101‏
 התפרצות אחרונה:  2011
 קואורדינטות:  13°22′17″N 41°42′01″E﻿ / ﻿13.371274°N 41.700139°E﻿ / 13.371274; 41.700139
  (למפת אריתריאה מוגדלת) אסמרה קרן אסאב טסניי סודאן אתיופיה ג'יבוטי ים סוףנברו(למפת אריתריאה רגילה) אסמרה קרן אסאב טסניי סודאן אתיופיה ג'יבוטי ים סוףנברו
הר נַבְּרוֹ הוא הר געש שכבתי פעיל השוכן במחוז צפון הים האדום שבאריתריאה. הר הגעש שוכן בשקע דנקיל.
גאוגרפיה ותיאור

בהיותו חלק ממשולש עפר הר הגעש נברו הוא אחד ממתחמי קלדרה הגעשיים הרבים בחלקו הצפון-מזרחי ביותר של אזור עמק בקע מזרח-אפריקה. הר נברו שוכן בקצה הדרום-מערבי של רכס דנקיל (המכונה גם "האלפים" של דנקיל), והוא חלק ממתחם נברו (Nabro Volcanic Range) המתחיל בהר הגעש בארה אלה (Bara’Ale) באתיופיה בשולי שקע דנקיל, ונמשך לאורך כ-110 קילומטרים בכיוון צפון-צפון-מזרח עד לאי קוד עלי (Kod Ali) שלחוף הים האדום באריתריאה. פרט לשני האתרים שהוזכרו והר נברו כולל המתחם גם את הר הגעש מאלאהלה (Mallahle), דרומית מערבית לנברו, את הר הגעש סורק אלה (Sork Ale), הנמצא דרומית לו, ואת הר הגעש דוּבִּי (Dubbi) הנמצא צפונית מזרחית לו. החלק המערבי של מתחם נברו הכולל את הרי הגעש נברו, סורק אלה, מאלאהלה ובארה אלה הוא מתחם הגעשי המכונה מתחם בידו (Bidu) ששטחו כ-2,500 קמ"ר.
בסיס ההר נמצא בגובה 800 מטרים מעל פני הים. גובהו 2,218 מטרים מעל פני הים והוא הר הגעש הגבוה ביותר בשקע דנקיל. מדרונותיו חרוצים בגיאיות רבים, והוא מסתיים בשתי קלדרות מקננות. קוטר הפנימית 5 קילומטרים וקוטר החיצונית 8 קילומטרים, צורתה כשל פרסת סוס משום שהקיר הדרום מערבי של הקלדרה החיצונית נהרס לאורך חזית רחבה הפונה לכיוון הקלדרה בת ה-6 קילומטרים של הר הגעש מאלאהלה. גובה הקירות הפנימיים של הקלדרה מגיע ל-400 מטרים. בתוך הקלדרה של נברו יש שני לועות שהתמוטטו. גם ללוע העתיק ביותר בתוך הקלדרה של נברו יש צורת פרסת סוס שפתחה פונה באופן דומה לדרום מערב. גובהן של קירותיו של הלוע הפנימי ביותר הן 200 מטרים.
גאולוגיה

במשולש עפר קיימים כמה מוקדים של פעילות געשית, כאשר בצפון האזור מצוי הר הגעש הפעיל ארטה אלה שבלועו מצוי אגם לבה. מקורה של הפעילות הגעשית במשולש עפר הוא בתימרת מעטפת המצויה מתחתיו. הקלדרות של נברו והקלדרה של מאלאהלה נוצרו קרוב לוודאי במהלך התפרצות בתקופת הרביעון שבה נפלטו בין 20 ל-100 קילומטרים מעוקבים של איגנימבריט המכסה כיום שטח של כ-600 קמ"ר, ובעבר כיסה כנראה שטח של מעל ל-2,000 קמ"ר, אם כי תאריך ההתפרצות לא נקבע. נפח התפרצות משוער זה דומה בהנחת ממוצע משוקלל לנפח ההתפרצות ההיסטורית הגדולה ביותר זו של טמבורה באינדונזיה ב-1815. ההר בנוי בעיקר מקילוחי לבה טרכיטית וחומרים פירוקלסטיים. כאשר ניתן לזהות שני סוגים של טרכיט המעידים כנראה על שני מועדי התפרצות שונים. כיפות אובסידיאן ריוליטי שנוצרו לאחר ההתפרצות שיצרה את הקלדרה מצויים במורדות המערביים הצפון מערביים והדרום-מזרחיים של ההר. קילוחי לבה התפרצו בתוך הקלדרה ועל דופנותיה. קילוחי לבה הצעירים ביותר התפרצו ממערכת סדקים המצויה בין נברו למאלאהלה וכיוונה, צפון-צפון מערב, מצטלב עם הכיוון של מתחם נברו.
ההתפרצות הגעשית של 2011

בשעות אחרי הצהריים והערב של ה-12 ביוני 2011 פקדו שתי רעידות אדמה בעוצמה של 5.7 את אזור אפמבו באריתריאה, צפונית מערבית לנברו, שהעידו על התפרצות קרבה. בשעות הבוקר המוקדמות של ה-13 ביוני 2011 התפרץ הר הגעש נברו. בשל הריחוק ממקומות יישוב דווח בתחילה בטעות כאילו הר הגעש שהתפרץ הוא הר הגעש דובי המצוי צפונית מזרחית להר נברו והתפרץ לאחרונה ב-1861. בניגוד אליו, הר נברו לא התפרץ במשך כמה מאות אלפי השנים האחרונות. הזיהוי הוודאי התאפשר רק מצפייה בתמונות הלוויין. עמוד ההתפרצות של האפר הגעשי הגיע לגובה של 13.5 קילומטרים וענן האפר התפשט מעל אריתריאה, אתיופיה, סודאן, הגיע עד לדרום ישראל, ושיבש את הטיסות באתיופיה ובאריתריאה. האפר כיסה חלקית את הערים אסמרה ומקלה. ב-16 ביוני פונו תושבי אפמבו, נברו וסיררו.
ב-17 ביוני הודיע סניף טולוז של ארגון VAAC (ראשי תיבות של Volcanic Ash Advisory Center) כי ההתפרצות פסקה, אבל לוויין של נאס"א שעבר מעל האזור ב-18 ביוני אחרי הצהריים (זמן מקומי) גילה שההתפרצות עדיין נמשכת.
ב-19 ביוני פלט הר הגעש כמות רבה של גופרית דו-חמצנית, הכמות הגדולה ביותר שנפלטה לאטמוספירה שנתגלתה מהחלל אי פעם. צילומי לוויין הראו זרם לבה באורך 15 קילומטרים. ב-20 ביוני דיווח ה-VAAC שפליטת הגופרית הדו-חמצנית עדיין נמשכת. ועל פי צילומי הלוויין היא נמשכה גם ב-22 וב-23 ביוני.
נכון ל-13 ביולי נמשכת הפעילות הגעשית בהר, אך ממדיה קטנו בצורה משמעותית. מניין האבדות בנפש נכון לתאריך זה הוא שבעה הרוגים באריתריאה ו-31 הרוגים באתיופיה. ההתפרצות שיבשה את אורח חייהם של כ-5,000 תושבים כאשר האפר זיהם את מקורות המים שלהם.