stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של הרפובליקה הדומיניקנית
בין קבלת העצמאות לשלטון טרוחיו - 1844 - 1930 > הסיפוח לספרד ומלחמת השבת העצמאות

סנטנה ירש מדינה פושטת רגל, על סף התמוטטות. הוא יצר מגעים עם איזבלה השנייה, מלכת ספרד, על מנת לשוב ולהפוך את המדינה למושבה ספרדית. במרץ 1861 הודיע סנטנה על השבתה של הרפובליקה הדומיניקנית למעמד של מושבה ספרדית, וזאת מבלי להיוועץ בבני עמו. סנטנה סבר כי האיחוד עם ספרד יביא לתמיכה כלכלית שתאפשר למדינה פריחה, כמו גם לאוצרו הפרטי. נקודת הראות הספרדית הייתה שונה לחלוטין. מבחינת הספרדים הם שבו והשתלטו על מושבה סוררת שהייתה בעבר בשליטתם, ותושביה אירופאים בלתי מתורבתים, מסטיסוס (בני תערובת) ומולאטים פראיים, ושחורים נחותים. הספרדים חשבו להשתמש בסנטנה ככלי להשתלטותם על המדינה, ואז להיפטר ממנו. כאשר נחתו הספרדים על אדמת הרפובליקה הדומיניקנית, לא התקבלו על ידי האוכלוסייה בסבר פנים יפות. השליטים החדשים, מצידם, התנהגו אל האוכלוסייה בקשיחות. סנטנה התפטר מתפקידו כמושל המדינה מטעם הספרדים ב-1862. ב-1864 מת סנטנה, בנסיבות המצביעות על התאבדותו.
ב-16 באוגוסט 1863 פרצה מלחמה להשבת העצמאות. נשיא האיטי, פאבר ז'פראר, סיפק למורדים נשק והגנה, ואף שלח כוחות של המשמר הנשיאותי שיילחמו לצידם. המגבלות על הסחר, האפליה של אוכלוסיית המסטיסים והמולאטים, שהייתה רוב באוכלוסייה, השמועות כי בכוונת ספרד להשיב את העבדות, ומסע תעמולה שניהלו הספרדים כנגד זוגיות ללא נישואים, מנהג שהיה מקובל ופופולרי, סייעו למרידה. לאחר מספר חודשי לחימה היה שלטונם של הספרדים מוגבל לערים הגדולות. הספרדים לא הצליחו לדכא את המרידה וספגו אבדות כבדות, חלקן למחלת הקדחת הצהובה. כאשר תמה מלחמת האזרחים האמריקנית, ב-1865, הודיעה המלכה איזבלה השנייה על ביטול הסיפוח והשבת עצמאות הרפובליקה, וביולי 1865 עזב החייל הספרדי האחרון את אדמת האי.
בין קבלת העצמאות לשלטון טרוחיו - 1844 - 1930 > הרפובליקה השנייה

כאשר עזבו הספרדים, הייתה הרפובליקה הדומיניקנית במצב של הרס מוחלט. רוב הערים היו לעיי חורבות, והשליטה בשטח הרפובליקה נחלקה בין כמה תריסרי קאודיוס מקומיים. מהנסיגה הספרדית בשנת 1865 ועד 1879 היו עשרים וארבעה שינויים בממשלת האי, ולפחות חמישים התקוממויות צבאיות. מהתוהו ובוהו ששרר התגבשו שתי מפלגות. המפלגה האדומה (Partido Rojo) ייצגה את חוואי הבקר בעלי הלטיפונדיות בדרום, ומייצאי המהוגני, וכן את הפועלים העירוניים ובעלי המלאכה מסנטו דומינגו. בראשה עמד בואנאוונטורה באס, שהמשיך ללא לאות במאמציו לספח את הרפובליקה למעצמה זרה כלשהי. מולה ניצבה המפלגה הכחולה (Partido Azul) שייצגה את מגדלי הטבק והסוחרים מעמק הסיבאו ופוארטו פלאטה, והייתה לאומנית וליברלית במצעה. כוחות הצבא היו במיעוט לעומת אין ספור המיליציות הפרטיות שהחזיקו הקאודיוס, שמינו את עצמם למושלי מחוזות, וגייסו לשורות המיליציות הפרטיות שלהם חוואים עניים ועובדים שכירי יום חסרי אדמה. כאשר מיליציות אלו לא עסקו בהפיכות כנגד הממשל המרכזי, התרכזו החיילים בשוד ובביזה.
באוקטובר 1865, מספר חודשים לאחר עזיבת הספרדים, התגבש בבירה סנטו דומינגו שלטון בראשותו של בואנאוונטורה באס. ממשלו של באס לא היה יציב, ובתוך מספר שבועות הופל. ב-1867 עלה באס שוב לשלטון לאחר הפיכה של ה"אדומים". ב-1869 חתם באס על הסכם עם נשיא ארצות הברית יוליסס ס. גרנט, שבו מכר את הרפובליקה הדומיניקנית לארצות הברית תמורת מאה וחמישים מיליון דולר. ב-1871 דחה הסנאט של ארצות הברית את ההצעה.
במהלך השנים הבאות היה השלטון ברפובליקה בלתי יציב. שליטים לרגע באו והלכו, לעיתים הודחו במרידה צבאית, ושבו מספר חודשים או שבועות לאחר מכן על כידוני תומכיהם. ב-1879 עלה לשלטון הגנרל גרגוריו לופרון, ששלט ברפובליקה מעיירת מוצאו, סן פליפה דה פוארטו פלאטה. שגשוג ביבולי הטבק, והסכמי סחר טובים עם גרמניה הביאו לתושבי האי רווחה כלכלית מסוימת.
המרידה הקובנית בהנהגת מנואל דה סספדס, המכונה "מלחמת עשר השנים" הביאה להגירה של מגדלי קנה הסוכר הקובנים אל שטח הרפובליקה הדומיניקנית. מגדלי הסוכר הקובנים, שאיבדו את אדמותיהם ועבדיהם במרידה, התיישבו בדרום-מזרח מישור החוף, ובסיוע ממשלתו של לופרון, בנו את טחנות הסוכר המכניות הראשונות על אדמת הרפובליקה. המחסור הכלל עולמי בסוכר שגרמה המרידה בקובה איפשר לרפובליקה הדומיניקנית להפוך ליצואנית הסוכר המובילה בעולם.
עם עליית אצולת הסוכר החדשה, עלה גם שליט חדש, יוליסס ארו, הידוע בכינוי "ליליס". הוא הביא לרפובליקה יציבות ללא תקדים, באמצעות שלטונו הסמכותי והחזק שארך שני עשורים. ממשלתו, שנשענה על רודנות צבאית ומשטרה חשאית, הצליחה בקידום פרויקטים חשובים וביצירת תשתיות בסיסיות שחסרו באי. הצבא עבר תהליך של מודרניזציה, החשמל הגיע לבתי סנטו דומינגו, שירותי הטלפון והטלגרף החלו את פעולתם באי, מעל לנהר אוזאמה הוצב גשר, והושלמה בניית מסילת רכבת בין סנטיאגו דה לוס קביירוס וסן פליפה דה פוארטו פלאטה.
ליליס לווה ממון רב מאירופה ומארצות הברית על מנת לבצע את הפרויקטים. ב-1897 הייתה הממשלה הדומיניקנית נתונה, למעשה, בפשיטת רגל. ליליס הדפיס חמישה מיליוני פסות, והרס את מעמד הסוחרים הדומיניקני. התנהגות זו הביאה לבסוף לרציחתו.
בין קבלת העצמאות לשלטון טרוחיו - 1844 - 1930 > אנרכיה וההתערבות האמריקנית

שש השנים שלאחר מותו של ליליס הביאו לשלטון חמישה נשיאים, שהודחו בארבע הפיכות. הסוחרים מעמק הסיבאו שהביאו לרציחתו של ליליס לא הצליחו להחזיק בשלטון לאחר מותו. נציגיהם, מגדל הטבק העשיר במדינה חואן איסידרו חימנס והגנרל אורסיו ואסקס, שמינו עצמם לנשיא ולסגן נשיא לאחר רציחת ליליס, רבו ביניהם על חלוקת הקופה הריקה. במשך מספר שנים הדיחו ה"אוראסטיסטאס" (נאמניו של ואסקס) את ה"חימניסטאס" (נאמניו של חימנס), ושורה של נשיאים לשעה תפסו את השלטון, רק על מנת להיות מודחים בתוך חודשים ספורים.
כאשר ברור היה כי המדינה אינה מתפקדת, שלחו צרפת, גרמניה והולנד ספינות מלחמה לסנטו דומינגו כדי להגן על אזרחיהן שם. תיאודור רוזוולט, שלא רצה התערבות אירופית בחצי הכדור המערבי, יזם את "תיקון רוזוולט" לדוקטרינת מונרו, שהצדיקה התערבות אמריקנית בענייני המדינות במרכז אמריקה ובאיים הקאריביים, אם אלו שוקעות בחובות לגורמים אירופיים. לפי מדיניות זו, השתלטה ארצות הברית על הכלכלה הדומיניקנית בינואר 1905, בהסכמת הממשלה הדומיניקנית. ארצות הברית השתלטה על משרדי המכס הדומיניקני, ופקיד אמריקני דאג לכך ש-55% מהתשלומים שיתקבלו עבור סחורה דומיניקנית יוקצו לתשלום החוב החיצוני. לאחר שנתיים פחת החוב החיצוני מ-40 מיליון דולר ל-17 מיליון דולר. ב-1907 הפך ההסכם בין המדינות לאמנה, שהעבירה את השליטה הכוללת בתקבולי המכס הדומיניקני לידי ארצות הברית בתמורה להלוואה בת 20 מיליון דולר מבנק בניו יורק. ההלוואה שימשה לכיסוי מלוא החוב החיצוני, והפכה את ארצות הברית לנושה החיצונית היחידה של הרפובליקה.
ב-1906 עלה לשלטון הנשיא רמון קאסרס. שהצליח להביא ליציבות פוליטית ולצמיחה כלכלית מחודשת. ההשקעות האמריקניות בתעשיית קנה הסוכר סייעו לייצוב הכלכלה. ב-1911 נרצח קאסרס, ושוב חוותה הרפובליקה תקופה של אי סדר. במשך חודשיים החזיקה בשלטון חונטה, שבראשה עמד מפקד הצבא, הגנרל אלפרדו ויקטוריה. 4 מיליוני הפסות שבאוצר המדינה, שאותן חסך קאסרס במאמץ רב, בוזבזו בתוך תקופה קצרה על דיכוי סדרת מרידות.
ב-1914 הציב נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, אולטימטום לצדדים הנאבקים על השלטון ברפובליקה לחדול ממעשי האיבה ולהסכים על נשיא חדש, או שנשיא כזה ייכפה עליהם על ידי ארצות הברית. ביולי 1915 כבשה ארצות הברית את האיטי, שעברה אף היא תקופה של אנרכיה, נשיאים מתחלפים, ושקיעה בחוב קיצוני כבד. היה זה איום ברור כי אם לא תיענה הרפובליקה הדומיניקנית לדרישות ארצות הברית, תהיה היא הבאה בתור. ב-15 במאי 1916 נחתו המארינס בחוף סנטו דומינגו, והחלו את תקופת הכיבוש האמריקני שנמשכה שמונה שנים.
בין קבלת העצמאות לשלטון טרוחיו - 1844 - 1930 > הכיבוש האמריקני

במהלך החודשים הבאים ניהלו האמריקאים מסע מלחמה קצר, שבו הכריעו את כוחות הרפובליקה. הקונגרס הדומיניקני בחר בדוקטור פרנסיסקו אנריקס קרוואחאל לנשיא, והוא אף החל לכהן בתפקיד זה ביולי 1916, אולם הוא סירב לציית להוראות האמריקאים והתפטר כעבור ארבעה חודשים בלבד. אנריקס היה הנשיא היהודי הראשון והיחידי עד כה של הרפובליקה הדומיניקנית.
לאחר התפטרותו של אנריקס, בנובמבר 1916, הכריז הנשיא וודרו וילסון על ממשל צבאי אמריקני שחל בשטח הרפובליקה הדומיניקנית, ומינה את סגן האדמירל הארי שפרד נאפ למושל צבאי של הרפובליקה. הממשל הצבאי החל ברפורמות מבניות הדומות לאלו שחלו בארצות הברית עצמה במהלך "העידן הפרוגרסיבי" בעשור האחרון של המאה ה-19 ושני העשורים הראשונים של המאה ה-20. רפורמות אלו כללו שיפור במערכת המיסוי, במערכת החשבונאות והמינהל הציבורי, הרחבת החינוך היסודי, יצירת כוח משטרה אחיד לרפובליקה וסלילת מערכת דרכים, כולל דרך מהירה שחיברה את סנטיאגו עם סנטו דומינגו.
למרות השיפורים הרבים שבוצעו במדינתם, התנגדו רוב הדומיניקנים לאובדן עצמאותם לזרים. האמריקאים לא דיברו בשפתם של הדומיניקנים, ותרבותם הייתה זרה לתרבות הדומיניקנית. משנכשלו האמריקנים בניסיונם לזכות בתמיכה של מנהיגים מוכרים, אכפו חוקי צנזורה קשוחים וכלאו את מתנגדיהם הפוליטיים. חוקי המקרקעין החדשים שחוקקו האמריקנים ב-1920 שברו את המערכת הקרקעית הקהילתית של ה-"terrenos comuneros", ונישלו מאדמתם אלפי חקלאים, שיצרו כנופיות מזוינות שלחמו מלחמת גרילה כנגד הכיבוש האמריקני.
מלחמת העולם הראשונה הרסה את מגדלי הסוכר באירופה והביאה לעליה חסרת תקדים במחירי הסוכר, אך לאחר המלחמה התאוששה תעשיית הסוכר באירופה ובעולם כולו. המחסור בסוכר הביא לצמיחת תעשיות סוכר במדינות רבות, ולאחר המלחמה נוצר שפע מלאכותי שהוריד את המחיר בשוק. משבר זה הביא לפשיטת רגל של רבים מיצרני הסוכר הגדולים ואיפשר לתאגידים אמריקנים ענקיים להשתלט על תעשיית הסוכר ברפובליקה. בעוד שבעבר, משקיעים זרים שהגיעו לגדל סוכר, השתלבו בחברה הדומיניקנית, נותרו התאגידים האמריקנים כגוף זר. רווחיהם לא נותרו ברפובליקה אלא הועברו לארצות הברית.
הבחירות לנשיאות בשנת 1920 הביאו לביקורת מצד המועמד הרפובליקני וורן גמליאל הרדינג, שיצא כנגד הכיבוש באי היספניולה ותמך בנסיגה אמריקנית. ארגונים לאומיים לשחרור קמו בכל רחבי המדינה, ואף מחוצה לה, והונהגו בידי גולים מקובה ומפוארטו ריקו, ואף קיבלו סיוע ממתנגדי הכיבוש בארצות הברית עצמה. בשנת 1922 הגיע עורך דין דומיניקני בשם פרנסיסקו פיינדו לוושינגטון והחל במשא ומתן עם אנשי הקונגרס, שהפך ל"תוכנית פיינדו - יוז". על פי התוכנית תוקם ממשלה זמנית שתביא לבחירות דמוקרטיות, אך תאשרר את כל החוקים שהתקבלו בתקופת הכיבוש, ותמשיך את ההסדרים הכלכליים משנת 1907 עד לתשלום כל החוב הלאומי. ב-1 באוקטובר 1922 הועמד בראש המדינה בנו של מהגר איטלקי בשם חואן באטיסטה ויצ'יני, וקיבל את התואר "נשיא זמני". הליך הנסיגה של כוחות ארצות הברית החל.
עידן טרוחיו, ולאחריו > העשורים שלאחר טרוחיו

לדרישת ארצות הברית, חלק בלאגר את השלטון עם מועצה בת שבעה אנשים, שנוסדה ב-1 בינואר 1962 וכללה גם נציגים מתונים של האופוזיציה. הסנקציות הבינלאומיות הוסרו ב-4 בינואר, ולאחר שהדף ניסיון הפיכה, התפטר בלאגר ויצא לגלות ב-16 בינואר. מועצת המדינה, בניהולו של הנשיא החדש רפאל פיליברטו בוניי המשיכה לשלוט עד שניתן היה לקיים בחירות. בדצמבר 1962 התקיימו הבחירות, ובהן זכה חואן בוֹש. נטייתו השמאלית, ורצונו בחלוקת קרקעות ובהלאמה של נכסים זרים, וניסיונותיו להכפיף את הצבא לפיקוח אזרחי, הביאו לעוינות כלפיו מצדם של כת הקצינים, ההיררכיה הכנסייתית הקתולית, והמעמדות הגבוהים, שחששו מהפכתה של הרפובליקה הדומיניקנית ל"קובה שנייה". בוש הודח בהפיכה צבאית ימנית בספטמבר 1963, ויצא לגלות בפוארטו ריקו.
לאחר הדחת בוש עמד באופן פורמלי בראש המדינה טריומווירט אזרחי, שיצר דיקטטורה דה פקטו עד ל-24 באפריל 1965, כאשר קצינים תומכי רפורמות, ואזרחים תומכי בוש, שקראו לעצמם "אנשי החוקה", הביאו להפיכה וכבשו את הארמון הלאומי. כוחות הצבא, בהנהגת הקולונל אליאס ווסין אי ווסין, שכינו עצמם "לויאליסטים", הגיבו מיד והסתערו על הארמון בטנקים ובמטוסים. ב-28 באפריל נחתו כוחות צבא ארצות הברית על אדמת האי, לכאורה לבקשת הלויאליסטים, ובתואנה שעליהם להגן על אזרחי ארצות הברית ועל זרים אחרים. בסופו של דבר נחתו באי עשרים ושלושה אלף חיילים, במבצע שכונה "מבצע השבת הכוח" (Operation Power Pack).
בלאגר שלט באי מיוני 1966 ועד לשנת 1996 (עם הפסקה בין 1978 ל-1986). בלאגר, שנבחר לתקופות כהונה רבות ובלתי רצופות, הביא לחקיקת חוקה, הקים בתי ספר בקנה מידה רחב וכונן מערכת רפואה ציבורית. השינויים הובילו לצמיחה כלכלית, אך גם להגדלה של הפער בין העניים לעשירים. מאפיין נוסף של תקופת שלטונו הייתה שמירת טבע, שלעיתים נאכפה באכזריות אך הצילה את יערות המדינה מגורלם של יערות האיטי הסמוכה. הבחירות בתקופה זו היו אירוע אלים, והממשלה עשתה כל שניתן כדי להשפיע על תוצאותיהן.
עידן טרוחיו, ולאחריו > 1996 ואילך

ב-1996 נבחר לנשיא לאונל פרננדס ממפלגת השחרור הדומיניקנית (Partido de la Liberación Dominicana). פרננדס, שגדל וחונך בארצות הברית, השיג 51% מהקולות לאחר שכרת ברית עם בלאגר. פרננדס הפריט תעשיות מפתח שהוחזקו בידי המדינה. הוא זכה לשבחים על שסיים עשורים של בידוד ושיפר את הקשרים עם המדינות הקאריביות האחרות, אך רבים גינו אותו על כך שלא ניסה להילחם בעוני ובשחיתות.
באוגוסט 2000 נבחר איפוליטו מחייה לנשיא, על רקע אי שביעות הרצון מתעריפי החשמל הגבוהים לאחר שפרננדס הפריט את חברת החשמל הלאומית. בתקופת כהונתו של מחייה עלתה האינפלציה והפסו סבל מחוסר יציבות. במאי 2004 נערכו בחירות נוספות, ופרננדס שב לכס הנשיאות. פרננדס נקט באמצעי חירום לחיזוק הפסו וליציאת המדינה מהמשבר הכלכלי. בחצי הראשון של 2006 נהנתה המדינה משיעור צמיחה של 11.7%, והפסו התחזק מאוד.
במהלך שלושת העשורים האחרונים הפכו התרומות מדומיניקנים החיים בארצות הברית למרכיב חשוב בכלכלת הרפובליקה. בין 1990 ל-2000 הכפילה אוכלוסיית הדומיניקנים בארצות הברית את עצמה, מחצי מיליון איש ללמעלה ממיליון, מהם נולדו שני שלישים ברפובליקה הדומיניקנית עצמה.
חצי מכל האמריקנים הדומיניקנים חיים בניו יורק. בעשור האחרון הפכה הרפובליקה הדומיניקנית למקור הגדול ביותר להגירה לעיר ניו יורק, והעיר מהווה כיום את הריכוז העירוני הגדול ביותר של דומיניקנים מחוץ לסנטו דומינגו. הדומיניקנים החיים מחוץ לרפובליקה העבירו לקרוביהם החיים עדיין במולדתם סכום שנתי של למעלה משלושה מיליארד דולר.
ב-1997 קיבלה הרפובליקה חוק חדש, שלפיו יוכלו דומיניקנים הגרים מחוץ למדינה לשמור על אזרחותם ולהצביע בבחירות לנשיאות. הנהנה המרכזי מחוק זה היה לאונל פרננדס, שגדל בניו יורק.
הדומיניקנים שלחו כוח צבאי לקואליציה הבינלאומית שלחמה במלחמת עיראק, כחלק מהכוח הספרדי והלטינו-אמריקני שכונה "בריגדת פלוס-אולטרה". ב-2004 השיב הנשיא פרננדס את שלוש מאות החיילים לביתם.
ב-2008 נערכו בחירות לנשיאות. בבחירות הפנימיות במפלגת השחרור הדומינקנית גבר הנשיא המכהן פרננדס על דנילו מדינה שכיהן בעבר כמזכיר המדינה הדומיניקנית, ובהמשך ניצח גם בבחירות לנשיאות לאחר שזכה לכ-54% מהקולות וגבר על המועמד מיגל ורגס מ- Partido Revolucionario Dominicano.
בבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-2012 נבחר דנילו מדינה. בתקופתו גורשו מהרפובליקה הדומיניקנית עשרות אלפי בני האיטי אשר לא קיבלו מעמד של תושבות קבע.
ראו גם

העיר הקולוניאלית של סנטו דומינגו
לקריאה נוספת

Moya Pons, Frank, The Dominican Republic: a national history, Princeton, NJ: Markus Wiener Publishers, 1998.
חגיגת התיש - רומן מאת מריו ורגס יוסה העוסק בתקופת שלטונו של טרוחיו, הוצאת כתר, 2005
הערות שוליים

↑   לא מחכים לגירוש: יותר מ-40 אלף מאזרחי האיטי עזבו את הרפובליקה הדומיניקנית, באתר הארץ, 15 ביולי 2015
| היסטוריה של אמריקה הצפונית |
| --- | --- | --- |
| מדינות ריבוניות | אל סלוודור • אנטיגואה וברבודה • ארצות הברית • בהאמה • בליז • ברבדוס • גואטמלה • ג'מייקה • גרנדה • דומיניקה • האיטי • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • טרינידד וטובגו •  מקסיקו • ניקרגואה • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • פנמה • קובה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| טריטוריות עצמאיות | איי הבתולה הבריטיים • איי הבתולה של ארצות הברית • איי טורקס וקאיקוס • איי קיימן • אנגווילה • ארובה • ברמודה • גרינלנד • האנטילים ההולנדיים • מונטסראט • מרטיניק • נבאסה • סן מרטן • סן פייר ומיקלון • סנט ברתלמי • פוארטו ריקו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560199505171  BNE: XX464747  BnF: cb12132172v (data)  LCCN: sh85038979 
קולומבוס בהיספניולה. תגליף מהמחצית השנייה של המאה ה-16 מאת תאודור דה ברי (Bry)
"הקרב על סנטו דומינגו" יצירתו של האומן הפולני יאן סוכודולסקי המתארת את הקרב בסנטו דומינגו בין החיילים הפולנים בשירות הצבא הצרפתי ובין המורדים בני האיטי
חואן פבלו דוארטה, המכונה "אבי המולדת" בידי תושבי הרפובליקה הדומיניקנית, אחד משלושת הפטריוטים שהביאו לעצמאותה של הרפובליקה
פדרו סנטנה
קריקטורה בת התקופה, המתארת את רוזוולט שולט במרחב הים הקאריבי כשהוא נושא עמו מקל גדול, שכן מדיניותו התבטאה באמרה "דבר ברכות, ושא עמך מקל גדול"
לאונל פרננדס
שיגעון של מסיבה

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  קלוד פינוטו
 הופק בידי:  מרסל דאסו 
 תסריט:  קלוד פינוטו, דניאל תומסון 
 עריכה:  מריה-יוזפה יויוט 
 שחקנים ראשיים:  סופי מרסו, קלוד ברסו, בריג'יט פוסי
 מוזיקה:  ולדימיר קוסמה
 מדינה:  צרפת 
 חברת הפקה:  גומון 
 חברה מפיצה:  גומון 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1980
 משך הקרנה:  110 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית
 סוגה:  סיפור התבגרות, סרט רומנטי, סרט קומדיה 
 מקום התרחשות:  פריז 
 סרט הבא:  שיגעון של מסיבה 2 
 דף הסרט ב־IMDb
 
שיגעון של מסיבה (בצרפתית: La Boum), הוא סרט נעורים צרפתי משנת 1980 בכיכובה של סופי מרסו שהיה להצלחה בינלאומית. הסרט בוים על ידי קלוד פינוטו ומככבים בו גם קלוד ברסו ובריג'יט פוסי. ריצ'רד סנדרסון שר את שיר הנושא "Reality", שהפך ללהיט ולקלאסיקה.
שמו העברי של הסרט נבחר על ידי צופי זהו זה!, בתחרות שנערכה לגבי שם הסרט, כשיצא בארץ בסוף 1982.
"שיגעון של מסיבה 2" (La Boum 2), סרט ההמשך, הופק ב-1982.
עלילה

הסרט מספר את סיפורה של נערה בת 13 בשם ויק, המגיעה כתלמידה חדשה לבית ספר תיכון. היא וחברותיה מבלות במסיבות נעורים. הוריה לא מאפשרים לה לבלות במסיבה גדולה המכונה "boum", אך סבתה מסייעת לה. במסיבה היא מתאהבת בנער מבית ספרה. הוריה של ויק מנהלים רומנים מן הצד, אך מתאחדים מחדש לקראת סוף הסרט.
הכנסות

הסרט זכה להצלחה מסחרית ברחבי אירופה. צפו בו יותר מ-4 מיליון צופים בצרפת, ויותר ממיליון בהונגריה.
הערות שוליים

1 2  כאבי לב - "שיגעון של מסיבה" (צרפת), "העולם הזה", גיליון 2344 מ-4 באוגוסט 1982, עמוד 61
↑  מיכה לבינסון, קולנוע - בחינת בגרות בצרפתית - "שיגעון של מסיבה II', במאי: קלוד פינטו, תסריט: קלוד פינטו ודניאל תומפסון, כל העיר, 8 ביולי 1983
↑  Box office - business for The Party, באתר imdb
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עדי ארד (חזנית)

| --- | --- |

 לידה:  16 בינואר 1972 (בת 53) בני ברק, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 סוגה:  חזנות 
 שפה מועדפת:  עברית 
 
ארד בהופעה עם מקהלת גיתית
עדי ארד (נולדה בכ"ט בטבת תשל"ב, 16 בינואר 1972) היא חזנית אורתודוקסית, זמרת-יוצרת ושחקנית בתיאטרון הבימה.
חיים אישיים

ארד מתגוררת כיום בשכונת כפר גנים בפתח תקווה, נשואה לשלמה, יועץ מחשוב ומרצה ולהם שתי בנות.
לקריאה נוספת

רעות כהן, "אלוהים עדי" (ריאיון עם עדי ארד), ידיעות פתח-תקוה, 25 בפברואר 2011, עמ' 754–756.
הערות שוליים

↑  ארד מנהלת אורח חיים יהודי אורתודוקסי ובהתאם לכך היא שרה פרקי חזנות בהופעות אך לא משמשת כשליח ציבור בתפילות, תפקיד המוגבל לגברים ביהדות האורתודוקסית
↑  יאשה קריגר, עכבר העיר, "איש חסיד היה": מסע התענגות על המוטיבים החסידיים, באתר הארץ, 20 בינואר 2013
↑  יצחק טסלר, הדיווה הדתייה הראשונה: עדי ארד פורצת דרך, באתר ynet, 21 בספטמבר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601627805171  VIAF: 12148035974487971650   WorldCat (עם VIAF): 12148035974487971650
בית מרחץ

בית מרחץ ברוטורואה, ניו זילנד משנת 1913
בית מרחץ על חוף הים, בעיירה אולד אורצ'ארד ביץ' במדינת מיין בארצות הברית, גלויה משנת 1914
בית מרחץ הוא מבנה המשמש לרחצה. המונח מתייחס בדרך-כלל לבתי מרחץ ציבוריים. בבתי מרחץ ציבוריים שונים יש מידה שונה של פרטיות לרוחצים. מרביתם כוללים הפרדה בין המינים, אחרים כוללים גם הפרדה בין גילאים שונים, ובמיעוטם יש חדרים המאפשרים רחצה בפרטיות מלאה.
בתרבות הרומית פותחו מאוד בתי המרחץ. הרומאים נהגו לבנות בתי מרחץ בארצות כיבושיהם. אף בארץ ישראל שבה המים מצויים בצמצום הוקמו בתי מרחץ רבים, גם אם היה צריך לשם כך לבנות אמות מים ארוכות כמו בקיסריה.
בתי המרחץ נדירים יחסית בתרבות המערבית בימינו, כיוון שמרבית בני תרבות זו משתמשים במתקני רחצה פרטיים (חדרי אמבט בבתי המגורים). בתרבויות אחרות קיימת מסורת ארוכה של שימוש בבתי מרחץ ציבוריים - למשל, הסנטוס ביפן. גם בקתות ההזעה של התרבויות האינדיאניות השונות עשויות להחשב לבתי מרחץ, אף על פי שהשימוש בהן אינו כרוך בטבילה במים, וכך גם הסאונה הפינית.
בתי מרחץ בתרבות המערבית כן מקובלים במקומות בהם ישנם מעיינות חמים או מעיינות שמיוחסות להם תכונות מרפא (מעיינות מרפא או "ספא"). בתי מרחץ כאלה קיימים בבאת' (Bath) שבדרום-מערב אנגליה, בבודפשט, ובמקומות רבים נוספים.
בהלכה היהודית נהוגה הטבילה במקווה אך יעודה אינו לשם רחצת הגוף, כי אם לצורך היטהרות רוחנית.
ראו גם

סאונה
חמאם
בלן
אשיו
הערות שוליים

↑  המקווה בהלכה היהודית, הרב אליעזר מלמד בספרו פניני הלכה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284633205171  GND: 4638381-5  LCCN: sh85012348  NKC: ph136956
קראק דה שבלייה

המבצר "קראק דה שבלייה" חולש על סביבתו ממרום מושבו
החלל שבין החומה החיצונית והפנימית של המבצר
החלל שבין החומה החיצונית והפנימית של המבצר
אכסדרה בסגנון הגותי בחצר המבצר
חומות המבצר
הכניסה לאולם האבירים (תצלום מ-2009)
קְרָאק דֵה שֶׁבְלִײֵה (מצרפתית: Krak des Chevaliers; בערבית: قلعة الحصن, קָלְעַת אַל-חִצְן; בכורדית: قەڵای کوردان, קַלאי כּוּרְדאן) הוא מבצר צלבני במערב סוריה. זה היה אחד המבצרים העיקריים של האבירים ההוספיטלרים בסוריה במהלך מסעות הצלב מ-1144 ועד 1271, ולאחר מכן היה למעוז ממלוכי עד 1300. הוא שוכן על צוק בגובה 650 מטר החולש על הדרך היחידה מאנטקיה לביירות, ליד העיר חומס, מצפון ובסמוך לגבול עם לבנון. שטחו של המבצר הוא 23.8 דונם, הוא בנוי כמצודה קונצנטרית, וצורתו כשל מלבן שצלעו האחת מעוגלת. המבצר הוא אחד האתרים היחידים בהם השתמרה היטב אמנות צלבנית, ובכלל זה פרסקאות.
בשנת 2006 הוכר קראק דה שבלייה כאתר מורשת עולמית יחד עם מצודת צלאח א-דין. כיום המבצר שייך לממשלה הסורית שמפעילה את המקום כאטרקציה תיירותית. שרידי המבצר הנראים כיום כוללים בנייה ממלוכית מאוחרת. ב-12 ביולי 2013, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, נפגע המבצר שבו התבצרו כוחות המורדים בתקיפה מן האוויר, ואחד ממגדליו נהרס. בשנת 2013 הכריז ארגון אונסק"ו על כל אתרי המורשת העולמית בסוריה כאתרים הנתונים בסיכון.
השם

פירוש שמו של המבצר הוא "מבצר האבירים", ומקורו של זה בסירוס שמה הערבי של המצודה הקודמת ששכנה במקום - "מצודת הכורדים" (حصن الأکراد) - כאשר המילה "אל-אכרד", הפכה בצרפתית ל-"Le Crat". מאוחר יותר היא הוחלפה במילה "קראק" שמשמעותה "מבצר" בסורית, ונוספה לה המילה הצרפתית "Chevaliers", דהיינו, "אבירים". כיום מכונה המקום בערבית בשם "קלעת אל-חוסן". לא מן הנמנע שהמלה הצרפתית "קראק" מהדהדת את המילה ܟܪܟܐ, כרכא, שמשמעותה עיר וגם יישוב מבוצר בשפה הסורית.
היסטוריה > לפני ההוספיטלרים

נראה כי סוג של ביצור כלשהו שכן במקום לפני המאה ה-11. המבצר הידוע המוקדם ביותר, "מצודת הכורדים", נבנה בשנת 1031 על ידי העבאסים, במטרה להתגונן מפני הסלג'וקים שהשתלטו על אסיה הקטנה מצפון. במקום שהיה בשליטתו של האמיר של חלב, הוצב חיל מצב כורדי, ומכאן שמו. הוא נכבש על ידי רמון הרביעי, רוזן טולוז בתחילת שנת 1099, במהלך מסע הצלב הראשון, אך ננטש כאשר הצלבנים המשיכו במסעם לכיוון ירושלים. המבצר אויש בשנית על ידי טאנקרד נסיך הגליל בשנת 1110. רמון השני מטריפולי, שליטהּ של רוזנות טריפולי שבתחומה נמצא המבצר, העניק אותו למסדר ההוספיטלרי בשנת 1144.
היסטוריה > בתקופת ההוספיטלרים

ההוספיטלרים בנו את המבצר מחדש והרחיבו אותו עד שהפך למצודה הגדולה ביותר בארץ הקודש. הם הוסיפו לו חומה חיצונית בגובה של 30 מטר, ובה שמונה מגדלי שמירה עגולים שעובי כל אחד מהם עומד על 8–10 מטרים. מהלך זה הביא ליצירת מבצר קונצנטרי, שבו חומה היקפית ובמרכזו מגדל עוז. במאה ה-12, היה המבצר מוקף בחפיר שעליו נמתח גשר מתרומם, וכניסתו הראשית נקבעה בצידו המזרחי. בין החומה החיצונית לפנימית הייתה חצר שהובילה לבניינים הפנימיים שנבנו על ידי ההוספיטלרים בסגנון האדריכלות הגותית. בניינים אלה כללו אולם פגישות, מנזר, ומתקן אחסון באורך של 120 מטר. מתקני אחסון נוספים נחפרו אל תוך קרקע המצוק מתחת למצודה, וההערכה היא שההוספיטלרים יכלו להחזיק מעמד תחת מצור משך חמש שנים. בשנת 1190 סיימו ההוספיטלרים לשדרג את המבצר, אך חלקים מסוימים נבנו מחדש לאחר מספר רעידות אדמה בין 1190 ל-1200 ובשלב הבא והאחרון עד 1271. בתוך המבצר יכלו לחיות כ-50–60 הוספיטלרים ועוד כ- 2,000 לוחמי חיל רגלים. בנוסף לשליטת המבצר על הים התיכון, הייתה להוספיטלרים גם השפעה מסוימת על אגם חומס שבמזרח, שכן יכלו לשלוט על תעשיית הדיג באגם ולתצפת על צבאות מוסלמים שהתאספו בסוריה.
בשנת 1163, הטיל השליט המוסלמי נור א-דין מצור על המבצר אך ללא הצלחה. לאחר ניצחון ההוספיטלרים הם הפכו לכוח חיוני ועצמאי בחזית הטריפוליטאית. המבצר הושם תחת מצור בשנית על ידי צלאח א-דין בשנת 1188, אך כמו המצור הקודם, גם מצור זה לא צלח. במהלך מצור זה נפל נציב המבצר בשבי ונלקח על ידי אנשיו של צלאח א-דין לשערי המבצר שם צווה להורות על פתיחת השערים. נציב המבצר קרא בערבית לאנשי המבצר להיכנע, אך בצרפתית הורה להם להילחם עד אחרון האנשים. במהלך מסע הצלב החמישי חיזק המלך ההונגרי אנדרה השני את החומה החיצונית בשנת 1217, ומימן את שכרם של החיילים השומרים.