stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
חייו

לאופולד, בנם של מריה תרזה ופרנץ הראשון, היה בשנים 1765–1790 ארכידוכס של אוסטריה והדוכס הגדול של טוסקנה. לאחר מות הקיסר פרנץ הראשון שימשה אימו של לאופולד כעוצרת ולאחר מותה ב-1780 עלה לשלטון בנהּ יוזף השני שסיבך את אוסטריה במלחמה עם האימפריה העות'מאנית ובמלחמות בחבל הבלקן וגרר מרידות בהונגריה ובארצות השפלה. לאחר מותו עלה לשלטון לאופולד אחיו, שהיה אהוד ממנו. לאופולד סיים את המלחמה עם העות'מאנים הרגיע את המרד בהונגריה והסדיר הסכם שלום עם פרוסיה.
בזמן שלטונו של לאופולד השני התרחשה המהפכה הצרפתית. לאופולד התנגד למהפכה על אף שגילה אהדה לנאורות משום שאחותו, מארי אנטואנט מלכת צרפת הייתה בסכנת חיים. ולכן יזם את הצהרת פילניץ (אנ') המשותפת לאוסטריה פרוסיה וסקסוניה, שנועדה לפקוח עין על המתרחש בצרפת. הצהרה זו נועדה לחזק את ידי גיסו של לאופולד, לואי השישה עשר. אולם על אף שלאופולד ניסה ככל האפשר להימנע ממלחמה בצרפת, כחודש לאחר מותו הכריזה צרפת מלחמה על בנו חסר הניסיון, פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
משפחתו

ב-5 באוגוסט 1764 נשא לאופולד לאישה את האינפנטה מריה לואיסה, נסיכת ספרד בתו של קרלוס השלישי, מלך ספרד לבית בורבון ורעייתו מריה אמליה מסקסוניה, שילדה לו 16 ילדים:
מריה תרזה (1767–1827).
פרנץ (1768–1835).
פרדיננד (1769–1824).
מריה אנה (1770–1809).
קרל (1771–1847).
אלכסנדר לאופולד (1772–1795).
אלברכט יוהאן יוזף (1773–1774).
מקסימיליאן יוהאן יוזף (1774–1778).
יוזף אנטון (1776–1847).
מריה קלמנטינה (1777–1801).
אנטון (1779–1835).
מריה אמליה (1780–1798).
יוהאן (1782–1859).
ריינר יוזף (1783–1853).
לודוויג (1784–1864).
רודולף (1788–1831).
בסאם אבו שריף

| --- | --- |

 לידה:  1946 (בן 78 בערך) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 השכלה:  האוניברסיטה האמריקנית בביירות 
 
צילום מכנס השלום הפלסטיני-ישראלי בארמון השלום בהאג. בסאם אבו שריף במרכז התמונה (עם משקפיים) יחד עם שר החוץ ההולנדי הנס ואן דן ברוק. 31 בינואר 1989
בסאם אבו שריף (בערבית: بسام أبو شريف; נולד ב-1946) הוא מנהיג פלסטיני, שימש כיועץ בכיר ליאסר ערפאת. בעבר היה חבר בארגון החזית העממית לשחרור פלסטין ודוברו של הארגון. נפצע קשה בניסיון התנקשות שביצעה בו מדינת ישראל בשנת 1972.
ביוגרפיה

בסאם אבו שריף נולד בירושלים למשפחת אבו שריף. לאחר לידתו עברה משפחתו לאמירות עבר הירדן, שם עבד אביו מאז 1943. הוא סיים את לימודיו בתיכון בבירת ירדן עמאן ואז נסע לביירות, ללמוד באוניברסיטה האמריקנית בגיל 17, וסיים את לימודיו בשנת 1967. במהלך לימודיו הצטרף לשורות תנועת הלאומיים הערבים של ג'ורג' חבש. הוא סירב להצעה לכתוב עבודת דוקטורט בקנדה. אחר כך קיבל הצעה מקרן עבדול חמד שמאן לעבוד כמנהל אזורי בבנק הערבי.
לאחר מלחמת ששת הימים וכיבוש הגדה המערבית, מזרח ירושלים ורצועת עזה, אבו שריף, יחד עם ג'ורג' חבש וודיע חדאד, היו מעורבים בהקמת החזית העממית לשחרור פלסטין ויחד נבחרו כחברים במטה המדיני של הארגון. אבו שריף עבד בעיתון "אל-הדף" עם ע'סאן כנפאני והפך לעוזרו. לאחר שכנפאני נרצח על ידי ישראל ב-8 ביולי 1972, מונה לעורך הראשי של העיתון.
ביוגרפיה > ניסיון ההתנקשות של המוסד

המוסד הישראלי ניצל את תשוקתו לספרים וב-25 ביולי 1972, ששלח לו את ספר זכרונותיו של צ'ה גווארה בו הסתיר חומרי הנפץ. אבו שריף קיבל אותו לאחר שנבדק באמצעות מכשירי משרד התקשורת הלבנוני וכביכול נחתם על ידי שר התקשורת הלבנוני. הספר התפוצץ בידיו של אבו שריף בזמן שעמד במשרדי העיתון "אל-הדף". הוא נפצע קשה, איבד ארבע אצבעות, איבד עין וחלק גדול משמיעתו, בנוסף לפציעות אחרות.
ביוגרפיה > פעילותו הפוליטית

לאחר שהתאושש מפצעיו המשיך בעבודתו כעורך הראשי של "אל-הדף" ודובר החזית העממית לשחרור פלסטין. הוא נבחר כקצין קשרי חוץ של איחוד הסופרים והעיתונאים הפלסטינים, וקיבל מספר מדליות על כתביו על שלום המבוסס על צדק. אלה כוללים את עיטור מסדר וייטנאם בהאנוי, עיטור מסדר נוצת הזהב הגרמני ועיטור לנין במוסקבה. הוא השתתף בכל המאבקים שניהלו הפלסטינים מאז 1967 ונבחר כחבר המועצה הלאומית הפלסטינית החל מ-1973. במהלך הפלישה הישראלית ללבנון במלחמת לבנון הראשונה, מונה אבו שריף לדובר הכוחות המשותפים הלבנונים-פלסטינים, שהתמודדו עם המצור על ביירות.
הוא עזב את ביירות יחד עם כל המנהיגים והלוחמים הפלסטינים והוצב בדמשק. בגלל המחלוקת הפוליטית שלו עם הנהגת החזית העממית לשחרור פלסטין בנוגע לתפיסה האסטרטגית העתידית, הוא הגיש את התפטרותו ועזב לאלג'יריה. לאחר מכן הצטרף ליאסר ערפאת בתוניס ומונה כיועצו המיוחד. אבו שריף מילא תפקיד פוליטי בהנהגה הפלסטינית משנת 1987 ועד שיחות אוסלו, בהן לא השתתף, אף שהיה אחד האדריכלים של ועידת מדריד שהתקיימה שנתיים קודם, לאחר שפרסם את המסמך המפורסם שלו, "מסמך אבו שריף", שהציע לראשונה את פתרון שתי המדינות למועצה הלאומית הפלסטינית. שעל בסיסו, עודכנה תוכניתו המדינית של אש"ף, שאפשרה ליאסר ערפאת להציג את יוזמת השלום שלו בפני העצרת הכללית של האומות המאוחדות בז'נבה ב-14 בדצמבר 1988.
ביוגרפיה > "מסמך אבו שריף"

"מסמך אבו שריף" הייתה תוכנית מדינית שפרסם אבו שריף ביוני 1988 והייתה שינוי תקדמי בעמדת ההנהגה הפלסטינית, שלראשונה אמרה שהיא מוכנה להכיר בישראל בגבולות 1967 ולא רק בגבולות תוכנית החלוקה משנת 1947, על פי החלטה 181. ושהיא נכונה להשתתף בוועידה בינלאומית לשלום. עיקרי המסמך היו:
כל מה שנאמר עד כה על הסכסוך המזרח התיכוני התמקד בחילוקי הדעות בין פלסטינים לישראלים והתעלם מהנקודות שעליהן יש ביניהם הסכמה כמעט מוחלטת. קל שלא לתת את הדעת על נקודות אלה, כשהן חבויות תחת מצבור של 70 שנות עוינות וחשדנות הדדיות...קלף את שכבות הפחד ואי האמון שדורות של מנהיגים ישראליים עטפו בהן את הנושאים המהותיים, ותמצא שהפלסטינים והישראלים מצויים בהסכמה כללית לגבי המטרות והאמצעים:

מטרותיה של ישראל הן שלום בר-קיימא וביטחון. שלום בר-קיימא וביטחון הם גם מטרותיו של העם הפלסטיני. איש אינו יכול להבין את מאות שנות הסבל של העם היהודי יותר מהפלסטינים. אנו יודעים מה פירוש לחיות ללא מדינה ולהיות נושא לחרדה ולדעות קדומות של עמים אחרים...אנו מאמינים שכל העמים - ובכללם היהודים והפלסטינים - זכאים לנהל את ענייניהם בעצמם, לצפות משכניהם לא רק לאי-לוחמה אלא גם לשיתוף-פעולה מדיני וכלכלי מסוים, שבלעדיו שום מדינה לא תהיה בטוחה באמת, בלי קשר לעוצמת מכונת-המלחמה שלה, ושבלעדיו שום אומה לא יכולה לשגשג באמת, בלי קשר למידת הנדיבות של ידידותיה מעבר לים. הפלסטינים מעוניינים בסוג כזה של שלום וביטחון למען עצמם, והישראלים מעוניינים בו משום שאיש אינו יכול לבנות את עתידו על חורבותיו של אחר...
האמצעים שבעזרתם מעוניינת ישראל להשיג שלום בר-קיימא וביטחון הם שיחות ישירות, בלי ששום גורם חיצוני יוכל לכפות הסדר או להטיל עליו וטו. הפלסטינים מסכימים. אין אנו רואים כל דרך ליישוב סכסוך כלשהו בלי שהצדדים לסכסוך הזה יקיימו ביניהם שיחות ישירות, ואנו חשים שכל הסדר כפוי מבחוץ לא יתקבל על דעתו של צד אחד או שני הצדדים ולכן לא יעמוד במבחן הזמן...אש"ף יעשה כן משום שתמצית הקיום שלו איננה הרס ישראל, אלא גאולת העם הפלסטיני וזכויותיו, כולל הזכות לביטוי עצמי דמוקראטי והגדרה עצמית... האמת היא שאש"ף מקבל את החלטות 242 ו-338.מה שמונע ממנו לומר זאת ללא-תנאי אינו מה שמופיע בהחלטות, אלא מה שחסר בהן: אף אחת מהן איננה אומרת דבר על הזכויות הלאומיות של העם הפלסטיני, כולל זכותו הדמוקראטית לחופש-הביטוי ולהגדרה עצמית. מסיבה זו, ובגללה בלבד, אמרנו חזור ושנן שנקבל את החלטות 338 ו-242, בהקשר של החלטות האו"ם האחרות, שמכירות בזכויות הלאומיות של האומה הפלסטינית.
לאחר פרסום המסמך עסק אבו שריף בקידום היוזמה לשלום. באוקטובר 1988, השתתף בתשדיר בחירות של הרשימה המתקדמת לשלום, בו הביע תמיכה במשא ומתן לשלום בין ישראל לפלסטינים, אך יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת פסל את התשדיר. בדצמבר 1988 השתתף במפגש בפראג בהשתתפות נציגים מישראל, אש"ף, חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ומדינות ערב. בו דנו במתכונת לוועידת שלום בינלאומית. את ישראל ייצגו במפגש באופן לא רשמי חבר הכנסת לשעבר מרדכי בר-און, פרופסור אבישי מרגלית, חבר הכנסת תופיק טובי ואחרים. בפברואר 1989 השתתף בכינוס ישראלי-פלסטיני בארמון השלום בעיר האג שבהולנד ונאם את נאום הפתיחה, ואחריו נאם מאיר פעיל. בספטמבר 1989 הצהיר שהוא מוכן לבוא לישראל לשיחות שלום, אך הצעתו נדחתה. ביוני 1990, בכינוס שנערך בקנדה, אמר אבו שריף בשם אש"ף, שהוא מגנה את הטרור.
ביוגרפיה > לאחר הסכם אוסלו

בסאם אבו שריף המשיך בעבודתו כיועצו של הנשיא יאסר ערפאת, למרות חוסר שביעות רצונו מהשיחות ומהסכמי אוסלו. לאחר מותו של ערפאת, פוטר אבו שריף מתפקידו בהחלטה של מחמוד עבאס, כחלק מגל כללי של פיטורי כל אלה שתמכו במנהיג המנוח יאסר ערפאת. באוגוסט 2007, אמר כי ישראל הרעילה את יו"ר הרשות ערפאת, בחומר שהורס את כדוריות הדם האדומות, וכי נשיא צרפת לשעבר, ז'אק שיראק, יודע כי ערפאת מת מהרעלה, ועליו להודיע על כך בפומבי.
ספריו

עוזי מחניימי ובסאם אבו שריף, Best Of Enemies, בהוצאת ליטל בראון, 1994
Bassam Abu-Sharif and Uzi Mahnaimi. The Best of Enemies: The Memoirs of Bassam Abu-Sharif and Uzi Mahnaimi, 1995. ISBN 978-0-316-00401-5
Tried by Fire, 1996. ISBN 978-0-7515-1636-4
Bassam Abu Sharif, Yasser Arafat and the Dream of Palestine : An Insider's Account (2009) - ISBN 978-0-230-60801-6
הערות שוליים

↑  אורי דן, המרגל שלא היה "הציל" את ג'ורג' חבש, מעריב, 8 ביולי 1980
↑  מייקל פילד, עתון ביירותי מספר על סוכריות מורעלות שהובאו לדובר החזית, מעריב, 4 באוגוסט 1972
↑  אשה נפצעה בביירות בהתפוצץ מעטפת נפץ, מעריב, 11 במרץ 1975
↑  גייווין יאנג, "לא קל לחיות תחת איום מתמיד, מודה דוברו של ג'ורג' חבש, מעריב, 21 במאי 1973
↑  אבינועם בר-יוסף, "מסמך אבו שריף מקובל על כל הזרמים באש"ף", מעריב, 28 ביולי 1988
↑  עפרה ישועה-ליית, פרסטרויקה פלשתינית?, מעריב, 23 ביוני 1988
↑  שמואל שניצר, הקנקן - ומה שיש בו, מעריב, 16 בדצמבר 1988
עופרה ישועה-ליית, וושינגטון: שונו כללי המשחק, מעריב, 16 בדצמבר 1988
↑  עופרה ישועה-ליית, בתום חודשים של מגעים דווח לרייגן: הפעם מולאו כל התנאים, מעריב, 16 בדצמבר 1988
↑  עפרה יושעה-ליית, סופרת מעריב בוושינגטון, מרפי: מסמך אש"ף תורם לוויכוח על פתרון, מעריב, 21 ביוני 1988
↑  עפרה ישועה-ליית, שפי גבאי, אבינועם בר-יוסף ויוסף צוריאל, מסמך אש"ף: מו"מ ישיר עם ישראל ומשאל עם ביו"ש, מעריב, 17 ביוני 1988
יצחק גל-נור, "מפתיע, מעניין, אופטימי, כותרת ראשית, 6 ביולי 1988
↑  יוסף חריף, הבשורה על־פי באסם, מעריב, 30 באוגוסט 1988
↑  מנחם רהט ויוסף צוריאל, המתקדמת מוחה על ההחלטה לצנזר תשדיריה, מעריב, 16 באוקטובר 1988
↑  מנחם רהט, אנשי שמאל לפראג - לדון במתכונת ועידת שלום בינ"ל, מעריב, 4 בדצמבר 1988
↑  תמר גולן ומנחם רהט, באסם אבו־שריף לא הזכיר את ירושלים בנאומו בהאג, מעריב, 1 בפברואר 1989
↑  אילן בכר, השר גור דחה הצעת אבו שריף לנהל שיחות בישראל, מעריב, 12 בספטמבר 1989
משה ז"ק, תסמונת אבו שריף, מעריב, 15 בספטמבר 1989
↑  רן דגוני, אבו-שריף: אש"ף מגנה את הטרור, מעריב, 10 ביוני 1990
↑  דני רובינשטיין, בחלון קטן במשרד בדוחה מציץ ראש ישראלי מחייך, באתר הארץ, 2 ביוני 2001
↑  אבי יששכרוף, עמוס הראל, סוכנויות הידיעות, עוזר לשעבר של ערפאת: שיראק ידע שערפאת הורעל, באתר הארץ, 4 באוגוסט 2007
↑  כתבה על הספר (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257482905171  BIBSYS: 11038696  BnF: cb161659541 (data)  CiNii: DA15521095  GND: 119330687  ISNI: 0000 0001 0963 5190  LCCN: n89125596  LNB: 000033932  NTA: 142024287  RERO: 02-A009120057  SELIBR: 202867  SUDOC: 146322835  VIAF: 32804207   WorldCat (עם VIAF): 32804207
דאגלס DC-9

תא הטייס במטוס
המטוס בשירות חיל האוויר של ארצות הברית
המטוס בשירות ניו יורק אייר בשנת 1983
המטוס בשירות סאות'רן איירוויז בשנת 1973
דאגלס DC-9 (באנגלית: Douglas DC-9) הוא מטוס נוסעים סילוני צר־גוף לטיסות קצרות ובינוניות מתוצרת דאגלס איירקראפט קומפני. טיסת הבכורה של המטוס הייתה ב־25 בפברואר 1965 והוא יוצר עד שנת 1982.
בסה"כ נבנו 976 מטוסים מדגם זה. (משנת 1967 יוצרו המטוסים על ידי מקדונל דאגלס).
פיתוח

פיתוח המטוס החל בסוף שנות החמישים, וייצורו החל באפריל 1963. המטוס התבסס בחלקו על המטוס הקודם של דאגלס ה־DC-8, והוא היה גדול במעט מהמטוס שבואינג הציגה באותה התקופה ה־727.
למיקום המנועים בזנב המטוס יתרונות רבים בהן: שיפור זרימת האוויר במהירויות נמוכות, למדפי המטוס מרווח פעולה, וצמצום נזקי גוף זר על ידי עובדי שדות התעופה.
המטוס טס לראשונה ב־25 בפברואר 1965, חברת דלתא איירליינס הייתה לקוח ההשקה של המטוס בארצות הברית, לקוח ההשקה האירופי הייתה סוויסאייר.
המטוס וסדרת המטוסים שהתבססו עליו (מקדונל דאגלס MD-80,‏ MD-90, והבואינג 717), זכו להצלחה רבה והם מדורגים במקום השלישי במכירות אחרי איירבוס A320 ובואינג 737, עם כמעט 2500 יחידות מכל הסדרות.
על בסיס המטוס פיתחה יצרנית המטוסים הסינית Comac את מטוס ה־ARJ21 שלה.
גרסאות

DC-9 סדרה 10 הגרסה הראשונה למטוס והקטן שבהם, הופעלו על ידי מנועי JT8D-5 תוצרת פראט אנד וויטני, לגרסה זו 7 תת־גרסאות, יוצרו 137 מטוסים מדגם זה.
DC-9 סדרה 20 יוצרו ע"פ מפרט של חברת התעופה SAS, יוצרו 10 מטוסים מדגם זה.
DC-9 סדרה 30 התחרה בעיקר בבואינג 737, והיה 60% מייצור המטוס, נכנס לשירות בפברואר 1967. במטוס שופרו יכולות ההמראה והנחיתה במסלולים קצרים, הוגדלה קיבולת המושבים ומשקל ההמראה המותר, הופעלו על ידי מנועי JT8D-7 תוצרת פראט אנד וויטני. לגרסה זו ארבעה תת־גרסאות: 31, 32, 33, ו־34. יוצרו 662 מטוסים מדגם זה.
DC-9 סדרה 40 הגדלה של "סדרה 20", יוצרו 71 מטוסים מדגם זה.
DC-9 סדרה 50 המטוס הגדול מבין כל הגרסאות, נכנס לשירות באוגוסט 1975, והוא כלל שיפורים רבים. יוצרו 96 מטוסים מדגם זה.
C-9 הגרסה הצבאית למטוס, בתצורתו הצבאית שימש כמטוס מטען ולהטסת אח"מים. למטוס ארבע תת־גרסאות, בסה"כ יוצרו 48 מטוסים מדגם זה.
מפעילים צבאיים

כווית חיל האוויר של כווית
ונצואלה חיל האוויר של ונצואלה
ארצות הברית חיל האוויר האמריקאי/חיל הנחתים האמריקאי/הצי האמריקאי/נאס"א
תאונות עיקריות

בסך הכל המטוס היה מעורב ב-117 תאונות ותקריות מתוכן 101 בהם המטוס הושמד, עם סך של 2,135 הרוגים.
ב־1 באוקטובר 1966 התרסקה טיסה 956 של וסט קוסט איירליינס באורגון, 13 הנוסעים ו־5 אנשי הצוות נהרגו.
ב־9 במרץ 1967 התנגשה באוויר סמוך לאורבנה (אוהיו) טיסה 533 של TWA במטוס פרטי קטן, בתאונה נהרגו 26 איש.
ב־16 במרץ 1969 התרסקה טיסה 742 של חברת התעופה הונצואלית Viasa במאראקאיבו (ונצואלה), בהתרסקות נהרגו 84 איש שהיו במטוס ו־71 על הקרקע.
ב־9 בספטמבר 1969 התנגשו בשמי העיר פיירלנד (אינדיאנה) מטוס פייפר ומטוס DC-9 בשירות חברת התעופה האמריקאית אלגני איירליינס, בתאונה נהרגו 83 איש.
ב־15 בפברואר 1970 התרסקה לאחר ההמראה מסנטו דומינגו טיסה של חברת התעופה הדומיניקנית Dominicana de Aviación, כל 102 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
ב־2 במאי 1970 התרסקה טיסה 980 של ALM בים הקריבי סמוך לאי סנט קרואה, 23 נהרגו ו־40 ניצלו.
ב־14 בנובמבר 1970 התרסקה בווירג'יניה המערבית טיסה 932 של סאות'רן איירווייז, 70 הנוסעים ו־5 אנשי הצוות נהרגו.
ב־26 בינואר 1972 התפוצצה פצצה שהוטמנה במטוס החברה היוגוסלבית JAT איירווייז, הפצצה הוטמנה על ידי חברי הארגון הבדלני הקרואטי אוסטאשה, 27 נהרגו ודיילת אחת ניצלה ונכנסה לספר השיאים של גינס בתואר האדם שנפל מהגובה הרב ביותר ללא מצנח ושרד.
ב־31 ביולי 1973 התרסקה טיסה 723 של דלתא איירליינס במהלך הנחיתה בנמל התעופה הבינלאומי לוגן לתוך שובר גלים, 83 הנוסעים ו־6 אנשי הצוות נהרגו.
ב־11 בספטמבר 1974 התרסקה טיסה 212 של Eastern Air Lines במהלך ההמראה משארלוט, 72 נהרגו ו־10 ניצלו.
ב־10 בספטמבר 1976 התנגש מטוס DC-9 של אדריה איירווייז במטוס מדגם הוקר סידלי טריידנט של חברת בריטיש איירווייז מעל זגרב (יוגוסלביה). התאונה שגבתה את חייהם של 176 איש, נחשבה לאסון התעופה האווירי הכבד ביותר עד אותה עת, ונבעה מטעות של פקח טיסה על הקרקע.
ב־4 באפריל 1977 התרסקה טיסה 242 של סט'ורן איירוויז בג'ורג'יה 72 נהרגו (9 על הקרקע) ו־22 ניצלו.
ב־26 ביוני 1978 התרסקה במהלך ההמראה בטורונטו טיסה 189 של אייר קנדה, 2 נוסעים נהרגו ו־105 ניצלו.
ב־14 בספטמבר 1979 התרסקה טיסה 12 של חברת התעופה האיטלקית אירו טראספורטי איטליני (Aero Trasporti Italiani) סמוך לנמל התעופה של קליארי (סרדיניה), כל 27 הנוסעים ו־4 אנשי הצוות נהרגו.
ב־27 ביוני 1980 התפוצצה פצצה אשר הוטמנה בטיסה 870 של Aerolinee Itavia לים הטירני, 77 הנוסעים ו־4 אנשי הצוות נהרגו.
ב־2 ביוני 1983 פרצה דלקה על סיפון טיסה 797 של אייר קנדה בקנטקי, 23 נהרגו ו־23 ניצלו.
ב־31 באוגוסט 1986 התנגשה טיסה 498 של אארומקסיקו במטוס פייפר בקריטוס (קליפורניה), 67 הנוסעים ואנשי הצוות במטוסים ו־15 על הקרקע נהרגו.
ב־3 בדצמבר 1990 התנגש על מסלול ההסעה בדטרויט DC-9 של נורת'ווסט איירליינס במטוס בואינג 727, תשעה בני אדם נהרגו.
ב־2 ביולי 1994 התרסקה טיסה 1016 של יו אס איירווייז בשארלוט, 37 נהרגו ו־20 ניצלו.
ב־11 במאי 1996 עלתה באש והתרסקה מעל לאוורגליידס (פלורידה) טיסה 592 של וליוג'ט, 105 הנוסעים ו־5 אנשי הצוות נהרגו.
ב־10 באוקטובר 1997 התרסקה טיסה 2553 של אאוסטרל ליניאס אאריאס במיסיונס (ארגנטינה), 69 הנוסעים ו־5 אנשי הצוות נהרגו.
ב־2 בפברואר 1998 התרסקה טיסה 387 של חברת התעופה הפיליפינית סבו פסיפיק (Cebu Pacific) להר סמוך למינדנאו, 99 הנוסעים ו־5 אנשי הצוות נהרגו.
ב־9 בנובמבר 1999 התרסקה טיסה 725 של חברת התעופה המקסיקנית TAESA לאחר ההמראה מנמל התעופה של Uruapan,‏ 18 נהרגו.
ב־15 באפריל 2008 התרסקה טיסה של Hewa Bora Airways לתוך שכונת מגורים בעיר גומא (קונגו), לפחות 44 נהרגו.
דניאל קורט לוין

דניאל קורט לוין (בגרמנית: Daniel Kurt Lewin;‏ 18 באוגוסט 1907, ח' באלול ה'תרס"ז – 19 בינואר 1971, כ"ב בטבת ה'תשל"א) היה אתלט יהודי-גרמני, משפטן ודיפלומט ישראלי. הוא סגן אלוף המכביה השנייה (1935) בריצת 100 מטר. עם קום המדינה עבד במשרד החוץ וכיהן כשגריר ישראל במדינות רבות בהן אוסטריה, בורמה, הפיליפינים, סרי לנקה, הולנד, יפן, קוריאה הדרומית, לאוס ותאילנד.
לוין היה העצור היהודי הראשון בליל הבדולח. מכורח תפקידו כקונסול ישראל באוסטריה בשנת 1949 היה אחראי על עליית עצמותיו של חוזה המדינה בנימין זאב הרצל.
ביוגרפיה

לוין נולד וגדל בברלין. הוא היה חבר בקבוצת בר כוכבא ברלין. הוא למד באוניברסיטאות של ברלין, פרייבורג, בזל ופריז. בשנת 1934 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת בזל. בשנים 1935–1938 שימש כמזכיר מכבי וחבר מזכירות החלוץ בברלין.
ביוגרפיה > קריירה כאתלט

באליפות גרמניה שנערכה בברסלאו ב-22 ביולי 1929 הוא זכה במדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר עם המועדון היהודי בר כוכבא ברלין ביחד עם גאורג קורץ, פריץ גרבר ואוסקר קורץ בתוצאה של 42.2 שניות. באותה ריצה אלכס נתן שגם הוא התאמן בקבוצת בר כוכבא ברלין ובמועדון הספורט שרלוטנבורג השתתף עם חבריו לשרלוטנבורג, הלמוט קרניג, וילהלם גרוסר והרמן שלוסקה וקבעו שיא עולם חדש של 40.8 שניות, שיפור לשיא העולם של ארצות הברית וגרמניה (42.0 שניות). שיא זה החזיק מעמד כ-3 שנים ונשבר על ידי אתלטים מגרמניה.
במכביה השנייה שנערכה באפריל 1935 זכה לוין בשתי מדליות, כסף וארד. מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.3 שניות, אחרי מ. סמית (11.2 שניות) ולפני ה. לוצוף (11.4 שניות), שניהם מדרום אפריקה ומדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם קורט שטרנליב, ורנר שטמן והיינץ אאופריכטיג בתוצאה של 46.2 שניות, אחרי דרום אפריקה (45.6 שניות) ואוסטריה (46.0 שניות).
ביום הספורט הבינלאומי של מכבי ברלין שנערך ב-16 ביוני 1935 זכה לוין במדליית זהב בריצת 100 מטר לפני שאטמן והיינץ אאופריכטיג.
ביוגרפיה > עלייה לארץ ישראל

במאורעות ליל הבדולח ב-9 בנובמבר 1938 היה לוין היהודי הראשון שנעצר. מיד עם שחרורו מהמעצר הוא עלה לארץ ישראל והשתקע בכפר המכבי.
בשנת 1942–1946 היה חבר במועצת ההסתדרות ובשנת 1945 שימש כמנהל מחלקת קליטת העלייה וההסתדרות בחיפה. בשנים 1946–1948 היה לוין מרכז משלחת הסוכנות היהודית ונציגה כלפי מעצמות הכיבוש בגרמניה בברגן-בלזן וסייע לניצולים להגר.
ביוגרפיה > עבודה במשרד החוץ

למשרד החוץ התקבל לוין ב-1 בדצמבר 1948. הוא שימש בתפקיד קצין עלייה וסוכן קונסולרי ולאחר הכרה דה-פקטו מונה לקונסול בקונסוליית ישראל בווינה, אוסטריה עד לשנת 1950. באותה העת במסגרת תפקידו דאג להגירתם המסודרת של היהודים פליטי השואה שהוחזקו במחנות באוסטריה ובאוגוסט 1949 על הבאת עצמותיו של חוזה המדינה בנימין זאב הרצל לקבורה בישראל. עמד בראש הוועדה המארגנת את המשלחת האוסטרית למכביה השלישית.
בשנים 1950–1952 שימש כיועץ בצירות ישראל בהאג, הולנד. בסיום תפקידו חזר לישראל ושימש כשנה כסגן מנהל מחלקת אסיה. בשנים 1953–1957 שימש כמנהל מחלקת אסיה ואפריקה. כחלק מתפקידו נסע לוין בינואר 1955 לשליחות במשלחת הישראלית הראשונה לסין. בשנים 1957–1960 התמנה לשגריר ישראל בבורמה וציר לא-תושב בפיליפינים, ציילון ולאוס. משם עבר לשמש כציר ישראל ביפן והחל מ-1962 גם שגריר לא-תושב בקוריאה הדרומית. בשנים 1963–1964 עבד כמנהל המחלקה לחבר העמים הבריטי ובשנים 1964–1966 חזר לנהל את מחלקת אסיה. בשנת 1966 התמנה לשגריר ישראל בהולנד ובשנת 1969 התמנה לשגריר ישראל בתאילנד ושגריר לא-תושב בלאוס.
לוין נפטר מהתקף לב במהלך כהונתו כשגריר ישראל בתאילנד ב-19 בינואר 1971. הובא למנוחות בבית העלמין המשותף לקיבוצים אושא, כפר המכבי ורמת יוחנן.
הערות שוליים

1 2  "רוץ אבי, אחרת סופך למות!", מעריב, 26 באפריל 1961
1 2 3  דניאל לוין - ציר ישראל בבורמה, דבר, 25 באוקטובר 1957
↑  במערכות "המכבי", דבר, 13 בנובמבר 1938
↑  Maccabiah Games before World War II (באנגלית)
↑  יהודים וספורט לפני השואה: רטרוספקטיבה ויזואלית, באתר יד ושם
↑  מן המתרחש בתנועת "המכבי" - ידיעות כלליות, הארץ, 13 בינואר 1939
↑  ספורטאים יהודים בנכר, אומר, 28 ביולי 1940
↑  נאום מר קורט לוין נציג ישראל בווינה, הצופה, 17 באוגוסט 1949
↑  ד"ר ד. לוין חזר משליחות בסין, מעריב, 13 במרץ 1955
↑  מת דניאל לוין השגריר בתאילנד, דבר, 20 בינואר 1971
דו"ח הריסון

הדו"ח
דו"ח הריסון היה דו"ח שכתב עורך הדין ארל הריסון כנציג ארצות הברית בוועדה הבין-ממשלתית לפליטים, בנוגע לתנאי מחנות העקורים באירופה לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה.
דו"ח הריסון היה חלק מהגורמים להקמתה של ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית בנוגע לפלשתינה המנדטורית, אז תחת מנדט בריטי, ועדה שנוסדה על מנת להמליץ על מדיניות לשם התמודדות הן עם שארית הפליטה והן עם בעיות ארץ ישראל.
לאחר השלמת הדו"ח שלח נשיא ארצות הברית, הארי טרומן עותק לראש ממשלת בריטניה, קלמנט אטלי, בנוגע לאחריותה של בריטניה לפלשתינה. טרומן כתב: "על סמך מידע זה ומידע אחר שהגיע אלי, אני סבור ששום עניין אחר אינו חשוב כל כך למי שמכיר את זוועות מחנות הריכוז, כמו גם לגבי עתיד אפשרויות ההגירה לארץ ישראל."
הבריטים הגיבו בשלילה לדו"ח; הם האשימו את הלחץ הציוני בחלק של הדו"ח שדן בארץ ישראל, והציעו כי על ארצות הברית לקלוט חלק מהפליטים. אטלי רצה שהדו"ח יישמר בסודיות, אך בקשתו לא התקבלה.
מינוי הוועדה והיקפה

הנשיא רוזוולט מינה את הריסון לנציג ארצות הברית בוועדה הבין-ממשלתית לפליטים ב־15 במרץ 1945.
ב-18 ביוני 1945 שלחה הסוכנות היהודית בארץ ישראל תזכיר מפורט ומנוסח בתוקף לרשויות הבריטיות בבקשת 100,000 אישורי הגירה למען עקורים יהודים באירופה.
ב-22 ביוני, חודשיים לאחר מותו של רוזוולט, ביקש הנשיא טרומן מהריסון לערוך סיור במחנות העקורים באירופה, בעידודו של שר האוצר היוצא, הנרי מורגנטאו הבן. הריסון התבקש לברר את התנאים בהם שוהים העקורים במדינות מערב אירופה, בגרמניה הכבושה בידי בעלות הברית, וכן באוסטריה הכבושה בידי בעלות הברית, תוך התייחסות מיוחדת לפליטים היהודים שהגיעו לאזורי השליטה של הצבא האמריקאי בדרכי תנועת הבריחה בעיקר מארצות הגיש הצזרחי. פליטים אלה היו חסרי מדינה או בלתי ניתנים להחזרה:
(1) [יש לברר את] התנאים שבהם חיים עקורים אלה, ובמיוחד אלה מהם העשויים להיות חסרי מדינה או בלתי ניתנים להחזרה, במיוחד בגרמניה ובאוסטריה; (2) יש לברר את צורכיהם של אנשים אלה; (3) יש לברר כיצד עונים הרשויות הצבאיות, ממשלות האזורים הכבושים וגופי הסעד הבינלאומיים והפרטיים על צרכים אלה; (4) יש לברר מה השקפותיהם של העקורים שאינם ניתנים להחזרה לארצות המוצא שלהם, ביחס ליעדיהם העתידיים.
בתחילת יולי עזב הריסון בראש משלחת קטנה, שכללה שני נציגי הג'וינט, ג'ו שווארץ והרברט קצקי (Herbert Katzki), האחרון גם היה חבר בוועד לפליטי מלחמה, וכן פטריק מרפי מלין (אנ') מהוועדה הבין-ממשלתית למען הפליטים. הקבוצה התפצלה כדי לבקר בכשלושים מחנות עקורים. שווארץ נסע למחנות בצפון גרמניה והריסון ביקר במחנות תחת שליטת ארצות הברית באוסטריה ובבוואריה.
הדו"ח

הדו"ח הוגש ב-24 באוגוסט. בו הייתה האשמה נגד רשויות צבא ארצות הברית שלפי הדו"ח היו אחראים לתנאים שתוארו בדו"ח:
עקורים יהודים רבים ... חיים תחת שמירה מאחורי גדרות תיל ... כולל כמה ממחנות הריכוז הידועים הידועים ביותר ... לא היו לעקורים בגדים פרט לבגדי מחנה הריכוז שלהם .... רובם הופרדו למשך שלוש, ארבע או חמש שנים ואינם יכולים להבין מדוע לא שוחררו מיד ולא קיבלו עזרה כדי לאחד מחדש משפחות .... רבים מהבניינים ... אינם ראויים בעליל לחורף ....
הריסון הנגיד את התנאים הללו עם החיים הרגילים יחסית שניהלו האוכלוסיות הגרמניות הסמוכות ותהה על הניגוד:
נראה שאנחנו מתייחסים ליהודים כפי שהנאצים התייחסו אליהם, חוץ מזה שאנחנו לא משמידים אותם. הם נמצאים במחנות ריכוז תחת משמר צבאי. הגרמנים שרואים זאת מחוץ לגדרות המחנות אינם יכולים שלא לתהות אם אנו מבצעים את המדיניות הנאצית - או לפחות מתירים את ביצועה.
הריסון כתב שעד אותה עת טיפלו הרשויות האמריקניות בעקורים בדרכים מסורתיות בתור קבוצות לאומיות, אך התנאים וההיסטוריה של האנטישמיות הנאצית מחייבים הכרה בזהותם הייחודית, הלאומית, התרבותית והדתית המובהקת של עקורים אלה:
הצורך הראשון והפשוט ביותר של האנשים הללו הוא הכרה במעמדם האמיתי. בכך אני מתכוון למעמדם כיהודים .... סירוב להכיר ביהודים ככאלה משפיע על עצימת עיניהם של הגרמנים סביבם, ועשוי להביא לרדיפות ברבריות נוספות.
הדו"ח > ארץ ישראל

הריסון המליץ לנשיא כי 100,000 עקורים ממחנות אלו יורשו להתיישב בארץ ישראל. טרומן העביר את הדו"ח לגנרל אייזנהאואר, מפקד כוחות ארצות הברית באירופה. אייזנהאואר הגיב מייד בסדרת צעדים שהפרידו את העקורים היהודים מהעקורים האחרים, הכניסו אותם למקומות דיור נפרדים, גם אם פירוש הדבר היה עקירה של תושבי גרמניה הלא יהודים, הגדלת המנות עבורם והעדפתם בתעסוקה. תוצאה מיידית נוספת של המלצות הריסון הייתה מינוי יועץ לענייני יהודים לצבא ארצות הברית בדרגת אלוף, על סמך המלצת ארגונים יהודיים למזכיר המלחמה. הרב יהודה ניידיץ' היה הראשון, ואחריו באוקטובר 1945 הגיע סיימון ה. ריפקינד (אנ'), שופט בעיר ניו יורק ונציג העירייה. הדו"ח מיקד את תשומת לבם של טרומן וצבא ארצות הברית בעקורים היהודים. טרומן כתב לאייזנהאואר ב-31 באוגוסט:
אני יודע שתסכימו איתי שיש לנו אחריות מסוימת כלפי קורבנות הרדיפות והעריצות שנמצאים באזורנו. עלינו להבהיר לעם הגרמני שאנו מתעבים את מדיניות הנאצים והרדיפה הנאצית. אין לנו הזדמנות טובה יותר להפגין זאת מאשר בדרך בה אנו עצמנו מתייחסים לשורדים שנותרו בגרמניה.
הדו"ח הדגיש את ארץ ישראל כפתרון לבעיה, ואת השליטה הבריטית בהגירה לארץ ישראל - כמחסום מכריע לפתרון.