stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זירת ים סוף
יחידות בזירה > יחידות נוספות

יחידת סנפיר האחראית על אבטחת הנמל, בידוק כלי שיט, ומבצעת משימות ביטחון שוטף הכולל מעצר כלי שיט בים. בנוסף מתמחה בצלילות במים רדודים.
יחידת מעגן – הכוללת שלוש גוררות מתמחה במשימות ימאות ותמיכה בכלי השיט של הבסיס בנמל ובים. בין משימותיה: גרירת כלי שיט חילוץ והצלה, וביצוע עבודות ימאות מורכבות. היחידה הופעלה תחת פלגת אג"ם.
מוצבי חוץ

הגאוגרפיה בזירה גדולה חייבה פרישת בסיסי משנה.
מוצבי חוץ > בסיס דולפין בא-טור

הנחתת אח"י תרשיש הועברה מראס סודר בתפקיד אוניית אם לדבורים בא-טור, 1974.
הנצחה

בכניסה לנמל הצבאי באילת הוקמה מצבה לחללי אסון משאית התחמושת.
אנדרטה לזכר הנספים באסון ביום הסרת הלוט 50 שנה לאחר האירוע, 23 בינואר 2020.
מפקדי הזירה

בהקמת היחידה מונו קצינים בדרגת סא"ל בשנת 1970 הועלה התקן לאל"ם, בספטמבר 1976 הועלה שוב התקן לתא"ל ובשנת 1981 כשהיה ברור שהזירה מתכווצת חזרה לבסיס אילת הוחזר התקן לדרגת אל"ם.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מפקדי זירת ים סוף
| שם  | תקופת פיקוד | התפתחות ואירועים מיחדים | תמונה |  |  |
| אל"ם נפתלי רוזן | יוני 1967 | מיד בסיום מלחמה |  |  |  |
| סא"ל הדר קמחי | יולי 1967 | התארגנות ראשונית |   |  |  |
| סא"ל יעקב גלעד | אוגוסט 1967 – אוגוסט 1968 |  |  |  |  |
| זאב אלמוג (אברוצקי) | אוגוסט 1968 – אפריל 1970 | מבצע רביב ואסון משאית התחמושת |  |  |  |
| אל"ם עזרא קדם (כריש) | אפריל 1970 – יוני 1972 |  |  |  |  |
| אל"ם זאב אלמוג | יולי 1972 – ספטמבר 1974 | כולל מלחמת יום הכיפורים |  |  |  |
| אל"ם גדעון רז | ספטמבר 1974 – אוגוסט 1975 |  |  |  |  |
| אל"ם שבתאי לוי | אוגוסט 1975 – ספטמבר 1976 |  |  |  |  |
| תא"ל יצחק דוידי | ספטמבר 1976 – אוגוסט 1979 |  |   |  |  |
| תא"ל חיים שקד | אוגוסט 1979 – ספטמבר 1981 |  |  |  |  |
| אל"ם משה אורון | ספטמבר 1981 – ספטמבר 1982 | פינוי שארם א-שייח' ומבצע הולנדי מעופף |  |  |  |
הזירה במלחמת ההתשה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
אירועים במלחמת ההתשה
| מועד | אזור התרחשות | שם האירוע | פעילות |  |  |
| 19 במאי 1969 | חוף מערבי של מפרץ סואץ | איסוף מודיעין | כוח של לוחמי שייטת 13, בשני "חזירים" בפיקודו של רס"ן עמנואל פז, ערך סיור מקדים בראס עדבייה, לשם איסוף מודיעין. |  |  |
| 21 ביוני 1969 | ראס עדביה במפרץ סואץ | מבצע בולמוס 5 | כח שייטת 13 בפיקוד שאול זיו ביצע פשט מהים והרג 32 חיילים מצריים, חמשת המבנים והמתקנים שביעד פוצצו. לכוח הישראלי היו שני פצועים קל. |  |  |
| 23 ביוני 1969 | בסיס אילת | תוספת לסדר הכוחות | אח"י בת שבע שהובאה מטנזניה על ידי צבי גבעתי ונמסרה לשאול חורב שהגיע לאילת |  |  |
| 20-19 ביולי 1969 | צפון מפרץ סואץ | הפשיטה על האי גרין | פשיטה מהים על האי גרין והשמדת הכוחות המצריים שהיו בו. לצה"ל היו 6 הרוגים. |  |  |
| 7 בספטמבר 1969 | ראס סאדאת במפרץ סואץ | מבצע אסקורט | פשיטת צוללים משייטת 13 והטבעת טרפדות מצריות. |  |  |
| 9 בספטמבר 1969 | חוף המערבי של מפרץ סואץ | מבצע רביב | הנחתה ופשיטה משורינת השמדת כוחות חיר ושריון מצריים |  |  |
| ליל 15–16 בנובמבר 1969 | נמל אילת | פיגוע חבלנים ימיים | מוקשו שתי אוניות אזרחיות |  |  |
| 25-22 דצמבר 1969 | חוף מערבי מפרץ סואץ | מבצע תרנגול 53 |  |  |  |
| 22 בינואר 1970 | האי שדואן | מבצע רודוס | השמדת כוח מצרי באי. |  |  |
| 24 בינואר 1970 | נמל הצבאי באילת | אסון משאית התחמושת | משאית עמוסה בחימוש שלל התפוצצה עשרות נהרגו |  |  |
| ליל 4–5 בפברואר 1970 | הנמל הצבאי באילת | פיגוע חבלנים ימיים |  אח"י בת גלים (ת-81) הוטבעה ואח"י בת שבע הועברה לחוף הצפוני ורק ניזוקה. |  |  |
| 5 בפברואר 1970 | נמל ע'רדקה | מבצע זיקוקית ב | תקיפה אווירית |  |  |
| 27 באפריל 1970 | הנמל הצבאי באילת | פיגוע חבלנים ימיים | לא נמצאו כלי שיט בנמל |  |  |
| 03 מאי 1970 | א-טור | הפגזת בסיס א-טור | חולית קומנדו ימי מצרי ירתה 15 רקטות לעבר בסיס חיל הים. לא נגרם נזק והתוקפים יצאו בלי פגע. |  |  |
| ליל 13–14 במאי 1970 | ראס בנאס | מבצע קשת אווירי | המשחתת המצרית היחידה ששהתה בים סוף טובעה וכלי שיט נוספים נפגעו. |  |  |
| 15 במאי 1970 | הנמל הצבאי באילת | פיגוע חבלנים ימיים | נהרג צולל שעסק בעבודת הנצלה של אח"י בת גלים (ת-81) הטבועה. |  |  |
| ב־3 בספטמבר 1970 | מפרץ אילת | החפה לא רצויה | א.מ "היי דרומה" עלתה על שרטון החוף צפונית מערבית למצר טיראן. מאמצי ההנצלה לא צלחו והיא ננטשה. |  |  |
| 5 בינואר 1972 | מפרץ סואץ | תפיסת סירה | תפיסת אנשי מודיעין מצריים שחדרו עם סירת דיג. |  |  |
| נובמבר 1972 | מפרץ אילת | תרגיל הנחתה | הנחתת חטיבת טנקים בחוף דהב כהכנה למבצע "אור ירוק". |  |  |
| 13 באוגוסט 1973 | צפון מפרץ סואץ | קרב ימי | תקיפת דה קסטרו מצרי והשבתתו. |  |  |
| 22 באוגוסט 1973 | מפרץ אילת | תרגיל "מדקדק" | תרגיל הנחתת רכב קרבי משורין על ידי אח"י בת שבע, נחתות 36 מטר ונחתות דגם 'שקמה'. |  |  |
הזירה במלחמת ההתשה > גלריה

תרשים הפשיטה על האי גרין, יולי 1969
מבצע רביב - הנחתת אח"י קיסריה (פ-53) מעמיסה נגמ"ש שלל מסוג BTR-50 בחוף המצרי במהלך המבצע, ספטמבר 1969.
אח"י בת גלים שחובלה שקועה בנמל הצבאי באילת, מאי 1970.
טעינת טנקים באח"י בת שבע במסגרת תרגיל "הרף עין", נובמבר 1972.
ספינת משמר מצרית תוצרת מספנות דה קסטרו, שהותקפה על ידי זוג דבורים בפיקוד צבי שחק 5 במאי 1973.
הזירה במלחמת יום הכיפורים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
אירועים במלחמת יום הכפורים
| מועד | אזור התרחשות | סוג פעילות | אירוע |  |  |
| 6 באוקטובר 1973 | מפרץ סואץ | קרב ים חוף | קרב מרסא תלמאת |  |  |
| 9-8 באוקטובר 1973 | צפון מפרץ סואץ | קרב ימי | הטבעת דה קסטרו מצרי על ידי זוג דבורים בפיקוד עמי איילון |  |  |
| ליל 9–10 אוקטובר 1973 | נמל ע'רדקה | פשיטת צוללים | מגבית 10 |  |  |
| ליל 11–12 באוקטובר 1973 | נמל ע'רדקה | פשיטת צוללים | מגבית 11 |  |  |
| ליל 13–14 באוקטובר 1973 | האי שדואן | תקיפה ים חוף | מגבית 14 |  |  |
| 15-14 באוקטובר 1973 | מפרץ סואץ | קרב ים חוף |  תקיפת מעגן ראס-ע'ריב |  |  |
| ליל 19–20 באוקטובר 1973 | נמל ע'רדקה | תקיפה בסירת נפץ | מגבית 15 |  |  |
| ליל 21–22 באוקטובר 1973 | נמל ע'רדקה | תקיפה ברקטות | מגבית 16 |  |  |
| 24 באוקטובר 1973 | נמל עדביה | תפיסת נמל | דבורי פלגה 915 בהובלת יעקב בוגץ' נכנסו לנמל עדביה. אנשי מפקדת הזירה נכנסו בהמשך היום. שתי טרפדות מצריות נתפסו. |  |  |
| 24 באוקטובר עד סוף נובמבר | צפון מפרץ סואץ | מצור ימי | פלגה 915 בפיקוד עמי איילון עסקה בחסימת מעבר להארמייה השלישית של צבא מצרים הנצורה בסיני. |  |  |
| 26 באוקטובר 1973 | מצרי יובל | פגיעה ממיקוש ימי | המכלית "סיריס", רב חובל דני נקדימון, נפגעה ממוקשים. הצוות חולץ והמכלית טבעה מאוחר יותר. |  |  |
| 29 בנובמבר 1973 | דרום מפרץ סואץ | חידוש העברת נפט | חידוש תנועת מכליות בנתיב שהוכן במצרי מילאן. |  |  |
| 10 בנובמבר 1973 | דרום מפרץ סואץ | מיקוש ימי | בקרבת המכלית "סירניה" התפוצצו שני מוקשים ימיים. פרצה שרפה אך איש לא נפגע. |  |  |
הזירה במלחמת יום הכיפורים > גלריה

המכלית "סיריס", רב חובל דני נקדימון, שנפגעה ממוקשים ב-26 באוקטובר 1973.
בדיקת המיקוש הימי במסוק מעל האונייה סיריס בתהליך טביעתה.
המכלית סירניה עושה את דרכה במפרץ סואץ, כשהיא מעבירה נפט גלמי מראס סודר לאבו רודס, נובמבר 1972.
ספינת דבור מס 881 מועלית לתיקון בחוף ראס סודר לאחר שנפגעה מאש מצרית מהאי גרין. ההספנה נעשית באמצעות מתקן מיוחד על גלגלים שתוכנן ונבנה בחיל הים, נובמבר 1973.
שבויים מצריים בנמל עדביה.
אל"ם זאב אלמוג (מימין), מפקד זירת ים סוף וסא"ל עוזי לבצור (במרכז), מג"ד 195, בשיחה עם מפקד נמל עדביה המצרי (משמאל) שהיה גאה על כך שנכנע לכוח שריון ולא לכוח ימי.
טרפדת שלל מצרית מסדרת הטרפדות מסדרה K-123. מועלית על ידי אנשי יחידת הנצלה ימית לחוף באבו רודס, 26 אוקטובר 1973.
לאחר המלחמה עד הפינוי

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
אירועים
| מועד | אזור התרחשות | סוג פעילות | אירוע |  |  |
| 1 באפריל 1974 | מפרץ שלמה | הגדלת סדר הכוחות | אח"י רשף ואח"י קשת הגיעו לזירה לאחר שהקיפו את אפריקה בהפלגת מוניטין בפיקוד סא"ל גדעון רז. |  |  |
| מאי 1974 | דרכי הנגב | אח"י שיקמונה (פ-55) | הנחתת הועברה בדרך היבשה מאילת לאשדוד. |  |  |
| יוני 1974 | דרכי הנגב | אח"י עציון גבר (פ-51) | הועברה בדרך היבשה אך בעת הפריקה בנמל אשדוד קרס המנוף. |  |  |
| 16 באוקטובר 1974 | מפרץ שלמה | הגדלת סדר הכוחות | אח"י רומח (סער 4) ואח"י כידון (סער 4) הגיעו לזירה לאחר שהקיפו את אפריקה בהפלגת בציר ענבים בפיקוד סא"ל אברהם אשור. |  |  |
| נובמבר 1974 | תעלת סואץ | אח"י קיסריה (פ-53) | הנחתת הועברה בדרך התעלה מאילת לאשדוד. |  |  |
| 25 במרץ 1975 | מפרץ שלמה | הגדלת סדר הכוחות | אח"י חיפה (סער 2) ואח"י עכו הגיעו לזירה לאחר שהקיפו את אפריקה בהפלגת יופי בפיקוד סא"ל אברהם בן שושן. |  |  |
| 30 בספטמבר 1978 | דרום מפרץ אילת | עצירת אוניית מחבלים | חסימת אגיוס דמיטריוס |  |  |
| יולי 1979 | מפרץ ותעלת סואץ | פינוי | שלושת הנחתות מדגם 60 מטר בפיקוד יצחק דוידי מתפנות לבסיס אשדוד |  |  |
| ספטמבר 1981 | החוף הסעודי במפרץ אילת | החפה לא רצויה | מבצע הולנדי מעופף פינוי אח"י געש (סער 3) מהחוף. |  |  |
| בין 8 ל-15 בנובמבר 1981 | הים האדום - חוף סודאן | חילוץ והבאת עולים | אח"י בת גלים 2 בפיקוד אילן בוכריס ביצעה חילוץ עולים מאתיופיה, מפקד בכיר אל"ם משה אורון. |  |  |
| 4 אפריל 1982 | מפרץ אילת | פינוי | ריכוז כלי השיט לבסיס אילת |  |  |
לאחר המלחמה עד הפינוי > גלריה

סימון מעבר מילאן במפרץ סואץ לשייט מכליות, מייד בתום מלחמת יום הכיפורים, 1973.
הנחתת אח"י אופיר בתפקיד אוניית אם לדבורים בא-טור.
לקריאה נוספת

זאב אלמוג, מפקד שייטת 13 - הפלגות חיי, כנרת, זמורה ביתן, 2014, עמ' 451–935.
מייק אלדר, שייטת 13 סיפורו של הקומנדו הימי, ספרית מעריב, 1993, עמ' 20, 32, 34, 41, 285.
משה אימבר וגד אריאל, הפרק "סטילים בים סוף", בספר שייטת 3 ספינות הטילים בחיל הים,הוצאה לאור משרד הביטחון, 2005, עמ'45.
אמיר מושקט ואחרים, סיירת על הריף, "אח"י פלברה אגדות שקרו באמת", בית החובל, 2020, עמ'40.
יוסף עומסי ואחרים, לפקד על דבור מילואימניקים, בזירת ים סוף 1974, "אח"י פלברה אגדות שקרו באמת", הוצאת בית החובל 2020, עמ' 128.
אופיר שוהם ואחרים, סיפורי המדהימים מרס סודר, "אח"י פלברה אגדות שקרו באמת", הוצאת בית החובל 2020, עמ' 274.
מיכאל קורן ואחרים, ספורט זה לא בריא, "אח"י פלברה אגדות שקרו באמת", הוצאת בית החובל 2020, עמ' 288.
ביאורים

↑  סדרת הדבורים השנייה כללה את: 862, 863, 864, 865, 866.
הערות שוליים

↑  זאב בן ישראל, עלילות שומפי בזירת ים סוף, באתר משמר המורשת הימית, 31 במרץ 2021.
↑  "הי דרומה באתר ידידי המוזיאון הימי
↑  ראיונות המפלגים באתר אבירי המפרץ.
↑  מיקי רענן, הצלת אח"י בת שבע באתר משמר המורשת הימית.
↑  יעקב בוגץ', תפיסת סירת מודיעין  באתר משמר המורשת הימית.
↑  מייק אלדר "שייטת 13", ספריית מעריב, 1993, עמוד 406.
↑  שחר לנדאו, המשט ההיסטורי בתעלת סואץ "בין גלים" ספטמבר 1979, עמ' 5-6.
| בסיסי חיל הים הישראלי |
| --- | --- | --- |
| בסיסים פעילים | בסיס חיפה • בסיס עתלית • בסיס אשדוד • בסיס אילת • בה"ד חיל הים • בסיס ציוד ותובלה  • מספנת חיל הים • מפקדת חיל הים |  |
| בסיסים שנסגרו | בסיס מפרץ שלמה • בסיס דפנה • בסיס ראס סודר |  |
המחנה הצבאי בשארם א-שייח' וזוג האנטנות לקשר טרופוספירי אשר שימשו לקשר בין המפקדות.
מגדל קידוח אף 10 במפרץ סואץ, עליו הורכבה תחנת מכ"ם.
אורי הרפז

| --- | --- |

 לידה:  15 ביוני 1952 (בן 72) מרחביה, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  זמר • גיטריסט
 זרם:  פולקלור
 שפה מועדפת:  עברית • פורטוגזית • אנגלית
 כלי נגינה:  גיטרה • קוואקיניו
 שיתופי פעולה בולטים:  חבר "צמד הפרברים" במשך 37 שנים
 חלק מההרכבים המוזיקליים:  "צמד הפרברים" • "הדודאים והפרברים" • "החברים של בני" • "ארבע על ארבע" • "שלושתנו"• "שרים הפרברים"
 בת זוג:  אילנה ברגר הרפז
 מספר צאצאים:  3
 www.oriharpaz.co.il
 
אורי הרפז (נולד ב-15 ביוני 1952) הוא גיטריסט, זמר, מלחין ומעבד מוזיקלי ישראלי. היה חבר בצמד "הפרברים" יחד עם יוסי חורי, משנת 1977 ועד לפרישתו מהצמד בחודש ספטמבר 2015.
אריה קלינשטוב-נווה

אריה קלַיְנְשְטוּבּ-נוה (בעבר: ביתן; נולד ב-26 בינואר 1933) הוא אתלט עבר ישראלי ובכיר בהוראת החינוך הגופני. אלוף ישראל, שיאן ישראל (קבע 5 שיאים ישראליים) ואלוף שתי מכביות (הרביעית, 1953 והחמישית, 1957) בקפיצה לגובה. ייצג את ישראל באולימפיאדה (הלסינקי 1952).
אריה נווה נושא את הלפיד בטקס הפתיחה של המכביה החמישית, 15 בספטמבר 1957
ביוגרפיה

קלינשטוב-נוה נולד ב-1933 בתל אביב, בשכונת נחלת יצחק, ובה גדל.
סיים את לימודיו במדרשה למורים לחינוך גופני במכון וינגייט ושימש כמורה. בצה"ל שירת כקצין אימון גופני בבה"ד 4.
עבד כמורה 25 שנה, ו-20 שנה כמפקח על החינוך הגופני במחוז תל אביב, וכיום הוא משמש כמזכיר ארגון המורים לחינוך גופני ורכז השתלמויות המורים לחינוך גופני.
נוה נישא בשנת 1954. מתגורר בכפר שמריהו.
בשנת 2010 זכה בעיטור כבוד על מפעל חיים באתלטיקה וחינוך גופני מטעם הכנסת.
קריירה כספורטאי

מנעוריו התאמן בקבוצת מכבי צפון תל אביב בהדרכת טוביה מיורצ'יק. בין היתר התאמן בהדרכת אירווינג מונדשיין.
בתחרות שנערכה בירושלים באוקטובר 1950 זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 1.80 מטר.
קריירה כספורטאי > אולימפיאדה

באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיים במקום 35 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.70 מטר.
קריירה כספורטאי > אלוף המכביות

במכביה הרביעית (1953) זכה קלינשטוב-נוה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא מכביה חדש של 1.82 מטר. בספטמבר אותה שנה, בתחרות שנערכה ברחובות הוא קבע בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 1.88 מטר. שיא זה נשבר לאחר 7 שנים על ידי משה אנגל (1.90 מטר).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב ביוני 1955 זכה קלינשטוב-נוה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.86 מטר ובריצת 110 מטר משוכות (18.8 שניות). מדליית כסף, בקפיצה משולשת (12.39 מטר), אחרי דוד קושניר (13.75 מטר).
במכביה החמישית (1957) זכה לכבוד להדליק את הלפיד בטקס הפתיחה, ולאחר מכן זכה במדליית זהב והגן על תוארו לאחר ששיפר את שיא המכביה שלו וקפץ לגובה של 1.85 מטר, לפני רוברט ריטנברג מארצות הברית (1.80 מטר) ואריק איינשטיין מישראל (1.75 מטר).
שיאים אישיים

קפיצה לגובה: 1.88 מטר (1953) – שיא ישראלי בעבר
הערות שוליים

↑  השם "ביתן", כמו "נוה" אחריו, הוא עִברות של השם "קליינשטוב", שפירושו "בית קטן".
↑  משפחת פרידגוט מאת גרשון לינדמן, כפי שסופר לגלעד כספי, באתר "האנציקלופדיה המהלכת של נחלת-יצחק" של יוסי רנרט.
↑  אליעזר רואי, מחרתיים – בשעה 13:00, דבר, טור 2, 18 ביולי 1952.
↑  סדר היום: תוכניות לימודים לחינוך גופני, פרוטוקול מס' 332 מישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת השמונה-עשרה, י"ד בטבת תשע"א, 21 בדצמבר 2010.
↑  מאחורי הרשת | ירח-דבש של ספורטאי, מעריב, 26 בדצמבר 1954.
↑  שרגא מילשטיין, מסע חיים, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ו 2006, עמ' 151.
↑  אורי גורן, ‏הכנסת העניקה עיטורי כבוד לוותיקי הספורט, באתר ‏מאקו‏, 6 ביולי 2010.
↑  דבר הספורט - אתלטיקה קלה, דבר, 8 באוקטובר 1950.
↑  ספורט - אתלטיקה קלה, על המשמר, 6 בספטמבר 1953.
↑  משה לרר, 2 שיאים ישראליים חדשים ביום הראשון לתחרויות בקפריסין, מעריב, 24 באפריל 1960.
↑  אליפות ישראל באתלטיקה קלה ריכזה משתתפים מעטים קושניר קפץ לרוחק - 7.04 מ', על המשמר, 19 ביוני 1955
↑  באליפות ישראל שנערכה ביום ו' ואתמול בת"א, דבר, 19 ביוני 1955
↑  רבבות צפו בפתיחת ה"מכביה", דבר, טור 2, 16 בספטמבר 1957 (בטור 1 תצלומו נושא את הלפיד); אורי דן, קיבוץ גלויות ספורטיבי באיצטדיון, מעריב, טור 4, 16 בספטמבר 1957.
↑  זה התחיל ב-1932, מעריב, 27 ביולי 1969; טבלאות ושיאים של השגי 6 המכביות ושל ישראל, מעריב, 22 באוגוסט 1965.
↑  אתלטיקה קלה - אושרו 7 שיאים ארציים, על המשמר, 12 בפברואר 1954
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת הלסינקי (1952)  |
| --- | --- | --- |
|  אתלטיקה | אוריון גלין גלר • אריה גליק • לאה זמרי • אולגה וינטנברג • דוד טבק • תמר מטל-שומכר • אריה קלינשטוב-נוה |  |
|  כדורסל | דני ארז • משה דניאל • יהודה וינר • מרסל חפץ • פרדי כהן • עמוס לין • זכריה עופרי • אליהו עמיאל • ראובן פכר • מנחם קורמן • רלף קליין • שמעון שלח • אברהם שניאור (מאמן: מוריס רסקין) |  |
|  קליעה | אלכס אלירז • דב בן-דב • שמואל לביב-לובין • צבי פנקס |  |
|  קפיצה למים | יואב רענן |  |
|  שחייה | נחום בוך |  |
המתבודדים

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אגון שילה 
 תאריך יצירה:  1912 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  1,810 מ"מ 
 גובה:  1,810 מ"מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  LM 466 (מוזיאון לאופולד) 
 מיקום:  מוזיאון לאופולד
 
המתבודדים (בגרמנית: Die Eremiten) הוא ציור אקספרסיוניסטי של הצייר האוסטרי אגון שילה משנת 1912, השייך לאוסף מוזיאון לאופולד בווינה. מדובר בדיוקן עצמי עם כפיל, אשר ככל הנראה מתאר את גוסטב קלימט.
תיאור תמונה

הנוירוביולוג אריק קנדל מקשר את הציור ליצירה אחרת של שילה, "מוות ואדם (רואה-עצמו II)" משנת 1911, וכן לדמות הכפולה המופיעה בליתוגרפיה הצבעונית של אוסקר קוקושקה מתוך "הנערים החולמים", שבה קוקושקה מצויר לצד קלימט. בעוד שביצירתו של קוקושקה מתנגד הצעיר למנטור שלו, בציורו של שילה נראה כי הדמות המבוגרת נשענת על האמן הצעיר הניצב בקדמת הבמה ואף נאחזת בו. קנדל מציין כי עיניו הפעורות של הקשיש ריקות, דבר המרמז על עיוורון.
קנדל מתייחס לדמות הכפיל כאל ישות רפאית המשמשת כהשתקפות של אדם, אך גם כמבשרת מוות. לפי האמונה העממית, הכפיל הוא מעין רפאים של העצמי – אין לו צל והוא אינו משתקף במראה.
בציור נראות שתי דמויות כמעט בגודל טבעי, אשר מתמזגות יחד בשל צבעי הגלימות הכהים שלהן. הדמות השמאלית, המזוהה באופן ברור עם שילה עצמו, ניצבת בקדמת הציור, בעוד שהדמות שמאחוריה מזוהה עם ידידו ומורו גוסטב קלימט. עם זאת, קיימות פרשנויות אחרות הרואות בה את דמותו של פרנציסקוס מאסיזי או את אביו של האמן.
אליזבת לאופולד, חוקרת אמנות ובעלת אוסף משמעותי של יצירות שילה, הדגישה את חשיבות היצירה וציינה כי היא נוצרה כהבעת תודה של שילה לקלימט.
תיאור תמונה > עמדת שילה

במכתב לפטרונו ואספן האמנות קרל ריינינגהאוס כתב שילה על הציור:
"זהו לא שמיים אפורים, אלא עולם אבל שבו נעות שתי הדמויות. הן צמחו בו לבדן, אורגנית מתוך האדמה. כל העולם הזה, יחד עם הדמויות, אמור לייצג את כיליון המהות כולה; ורד קמל אחד הפולט את תמימותו הלבנה, כניגוד לזרים שמעטרים את ראשי שתי הדמויות."
הוא הוסיף:
העמימות של הדמויות, שהן כמחשבה מתקפלות אל תוך עצמן, הן גופים של אנשים שהתעייפו מהחיים, של מתאבדים, אך גם גופים של אנשים רגישים. ראה את שתי הדמויות הללו כענן אבק הדומה לאדמה, המבקש להיבנות אך חייב לקרוס חסר כוח.
היסטוריית בעלות

בשנת 1917 הוצע הציור למכירה בתערוכה של אמנות אוסטרית במחיר של 5,000 קרונות, אך ככל הנראה לא נמכר. הוא נמכר לבסוף בשנת 1918, לאחר מותו של שילה.
על פי כל המקורות הסטנדרטיים (נירנשטיין 106, אוטו קליר 159, לאופולד 203 וג'יין קליר 229), הציור נרכש על ידי ארתור סטמר, אספן מווינה שעבר מאוחר יותר ללונדון. בשנים 1939–1940 הצליח סטמר להבריח את אוספו, כולל "המתבודדים", יחד עם עצמו ואשתו ללונדון.
בשנת 1953 איתר אותו רודולף לאופולד, ובאותה שנה רכש ממנו את הציור עבור 350 לירות שטרלינג – סכום שהשתווה אז ל-25,480 שילינגים.
ביבליוגרפיה

Eric Kandel: Das Zeitalter der Erkenntnis, Die Erforschung des Unbewussten in Kunst, Geist und Gehirn von der Wiener Moderne bis heute, Siedler Verlag, München 2012, ISBN 978-3-88680-945-5
הערות שוליים

↑  Eric Kandel: Das Zeitalter der Erkenntnis, Die Erforschung des Unbewussten in Kunst, Geist und Gehirn von der Wiener Moderne bis heute, Siedler Verlag, München 2012, ISBN 978-3-88680-945-5, im Web ohne Paginierung.
איחוד הקבוצות והקיבוצים

חברי מזכירות איחוד הקבוצות והקיבוצים עורכים מסיבת עיתונאים שבו הם מגנים את מדיניות הממשלה בנושאים פוליטיים וכלכליים, 1978
איחוד הקבוצות והקיבוצים היא תנועה קיבוצית שנוסדה בשנת 1951. התנועה נוצרה מאיחוד תנועות "חבר הקבוצות" ו"איחוד הקיבוצים".
בשנת 1952 מנתה התנועה 71 קיבוצים ו-10,000 נפשות ובוועידת התנועה הוכרז שהכוונה להכפיל את מספר הנפשות בתנועה תוך מספר שנים.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, עבר משבר קשה על תנועת הקיבוץ המאוחד, על רקע מחלוקת קשה בדבר הזיקה – האידאולוגית והמעשית לברית המועצות הקומוניסטית. קבוצת המיעוט שכללה את תומכי מפא"י פרשה מהקיבוץ המאוחד ובמהלך כנס בנען, הקימו חמישה עשר הקיבוצים הפורשים גוף ארצי חדש בשם "איחוד הקיבוצים". מספר חודשים מאוחר יותר התאחד איחוד הקיבוצים עם חבר הקבוצות, ל"איחוד הקבוצות והקיבוצים". בתחילת שנות ה־80 שתי התנועות חברו שוב לתנועה אחת בשם התק"מ - התנועה הקיבוצית המאוחדת.
המשבר, שהתרחש ברוב קיבוצי הקיבוץ המאוחד, לווה בעימותים קשים, עד כדי פילוג, כאשר קיבוצים נחלקו לשניים, וחברויות ואף משפחות התפרקו.
במהלך התקופה הקצרה בה היה איחוד הקיבוצים ישות עצמאית, הקימו חבריו מוסדות כגון תנועת נוער (נוער האיחוד), עיתון וסמינר (בית ברל) למרכז רעיוני. "איחוד הקיבוצים" יזם כמפעל התיישבותי את הקמת קיבוץ "יגב", לימים "כפר עזה". המייסדים עלו על הקרקע בספטמבר 1951, בנגב המערבי, ליד סעד ומפלסים. זהו הקיבוץ היחיד שהוקם על ידי "איחוד הקיבוצים".
ב-29 שנות קיום התנועה, עד שנת 1980, בה התאחדה עם תנועת הקיבוץ המאוחד ליצירת התנועה הקיבוצית המאוחדת - התק"ם, נחשבה תנועת איחוד הקבוצות והקיבוצים, או בשמה המקוצר "האיחוד", כתנועה אשר שמה את חשיבות ורצון הפרט במקום גבוה יותר ואת צורכי הכלל ואת המשימתיות ברמה נמוכה יותר, לעומת התנועות הקיבוציות האחרות. קיבוציה היו אלו שעברו ראשונים מלינה משותפת ללינה משפחתית.
מזכירי איחוד הקבוצות והקיבוצים

אריה בהיר (אפיקים)
יוסף יזרעאלי (אפיקים)
אליעזר שושני (יפעת) - 1958-1956
מאיר מנדל (קריית ענבים) - 1960-1958
חיים גבתי (יפעת) - 1962-1960
סנטה יוספטל (גלעד) - 1965-1962
אפרים רייזנר (רמת יוחנן) -1967-1966
סנטה יוספטל (גלעד) - 1970-1967
מאיר זרמי (מעין צבי) - 1973-1970
נחמן רז (גבע) - 1976-1973
משה חריף (צרעה) - 1980-1976
ראו גם

רשימת קיבוצי איחוד הקבוצות והקיבוצים
הפילוג בקיבוץ המאוחד
חבר הקבוצות והקיבוצים
התק"ם
התנועה הקיבוצית
הערות שוליים

↑  איחוד קבוצי מפא"י והקבוצות — בסוכות, מעריב, 3 באוקטובר 1951
↑  דיוני מרכז איחוד הקיבוצים והקבוצות, הארץ, 6 באפריל 1952
↑  אבי אהרונסון, הקמת התק״ם: מאיחוד קיבוצי להחמצה פוליטית, יד טבנקין, 2002, מסת"ב 978-965-282-075-4
↑  אורי הייטנר, הפרדוקסים של "האיחוד", בבלוג של אורי הייטנר, 21 בינואר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306298005171  ISNI: 0000 0001 0690 0809  LCCN: n84160715  VIAF: 134232088   WorldCat (עם VIAF): 134232088
רוברט גרייבס

| --- | --- |
צילום מ-1929
צילום מ-1929
 לידה:  24 ביולי 1895 וימבלדון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  7 בדצמבר 1985 (בגיל 90) דיה, ספרד 
 שם לידה:  Robert von Ranke Graves 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  דיה 
 מקום לימודים:  בית ספר קינגס קולג', Copthorne Preparatory School, בית הספר צ'רטרהאוס, סנט ג'ונס קולג', אוקספורד, Hillbrow School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  מסה 
 יצירות בולטות:  אני, קלאודיוס, האלה הלבנה, The Greek Myths 
 בן או בת זוג:  ננסי ניקולסון (?–1949)  Beryl Pritchard 
 צאצאים:  Lucia Graves, Catherine Graves, Samuel Graves, William Graves, David Graves, Tomás Graves, Jennifer Graves, Juan Graves 
 פרסים והוקרה:  פרס לזכר ג'יימס טיט בלק (1934)  פרס הות'ורנדן (1935)  פרס ראסל לוינס לשירה  מדליית הזהב של המלכה לשירה 
 
רוברט גרייבס
רוברט פון רנקה גרייבס (באנגלית: Robert von Ranke Graves;‏
24 ביולי 1895 - 7 בדצמבר 1985) היה משורר, סופר וחוקר המיתולוגיה היוונית בריטי ממוצא אירי. גרייבס כתב מעל ל-140 יצירות. שיריו, תרגומיו וניתוחו החדשני של המיתוסים היווניים, ספרו האוטוביוגרפי על תפקידו במלחמת העולם הראשונה וספר המחקר שלו "האלה הלבנה" עדיין פופולריים.
הוא התפרנס מכתיבה, במיוחד רומנים היסטוריים פופולריים דוגמת: "אני, קלאודיוס"; "המלך ישוע"; "גיזת הזהב"; ו"הרוזן בליזריוס".
ביוגרפיה

נולד בווימבלדון שבאנגליה. אמו, אָמֶלי, הייתה אחיינית של ההיסטוריון הגרמני לאופולד פון רנקה. אביו, אלפרד פרסיבל גרייבס (אנ'), היה אירי משורר וחוקר המיתולוגיה האירית. אחיו למחצה היה העיתונאי פיליפ גרייבס ואח נוסף היה ריצ'רד גרייבס, שהיה פקיד בממשלת המנדט ויושב ראש הוועדה העירונית של ירושלים בזמן מלחמת השחרור (מינוי שקיבל לניהול העיר בזמן המלחמה).
גרייבס זכה למלגה לאוניברסיטת אוקספורד. עם תחילת מלחמת העולם הראשונה התגייס לגדוד הרובאים המלכותיים הוולשים (RWF), שם שירת כקצין והגיע עד לדרגת קפטן. לאירועים שעבר גרייבס בשדה הקרב של מלחמת העולם הראשונה הייתה השפעה עצומה עליו. הוא פרסם את ספר שיריו הראשון ב-1916, אולם ניסה מאוחר יותר "להדחיק" את שירי המלחמה שלו. בקרב על הסום ב-1916 הוא נפצע פציעות קשות כל כך, שהוריו קיבלו ידיעה על מותו. אולם למרות זאת, הוא החלים, במחיר נזק תמידי לריאותיו, ובילה את שאר המלחמה באנגליה - למרות מאמציו לחזור לחזית.
ב-1917 מילא גרייבס תפקיד מרכזי בהצלת חברו המשורר, סיגפריד ששון, ממשפט צבאי בעוון נפקדות, וכתב למפקדו הצבאי מכתב המגנה את המלחמה. שני הקצינים נעשו לחברים בזמן ששרתו ב-RWF. הביוגרפיות של גרייבס מתעדות סיפור זה היטב. בעזרת ששון, פגש גרייבס את וילפרד אוון, וזיהה את כישרונו. אוון נכח בחתונתו של גרייבס לננסי ניקולסון ב-1918. ניקולסון הייתה בת למשפחת אמנים, אביה ואחיה היו ציירים מפורסמים, היא דבקה בהשקפות פמיניסטיות, שבגללן סירבה לוותר על שמה מבית אביה. היא ילדה לגרייבס ארבעה ילדים, שתי בנות ושני בנים.
לאחר נישואיו החל גרייבס ללמוד באוניברסיטת אוקספורד, וניסה להתפרנס על ידי ניהול חנות קטנה. עסקיו כשלו במהרה. ב-1926 הוא קיבל משרה באוניברסיטת קהיר, ונסע לשם עם אשתו, ילדיו והמשוררת האמריקאית לאורה רידינג שהתיידה איתו ועם אשתו ננסי, על יסוד דעותיהן הפמיניסטיות המשותפות. הרומן "המשולש" זעזע רבים בחברה השמרנית בבריטניה ובארצות הברית. הוא ייסד את ה-"Seizin Press" יחד עם רידינג, והם חיברו יחדיו שני ספרים אקדמיים מצליחים - "A Survey of Modernist Poetry" ו-"A Pamphlet Against Anthologies". ב-1929 הוא עבר עם רידינג לאי מיורקה בספרד, אך הם נאלצו לעזוב ב-1936 בגלל מלחמת האזרחים.
לאחר שחזר לבריטניה, פתח גרייבס במערכת יחסים עם בריל הודג', אשתו של אלן הודג', שותפתו לכתיבת שני ספרים. נולדו להם ארבעה ילדים. ב-1946 עברו ביחד לבית בדיה שבמיורקה, בית שהפך למוזיאון. הם התחתנו ב-1950. במקביל באותן השנים נסחף לסדרת רומנים ופרשיות אהבה עם ה"מוזות" שלו.
בינואר 1959 הגיע לביקור של שבועיים בישראל, על גבי אוניית נוסעים "תיאודור הרצל", הוא ערך סדרת הרצאות וסייר ברחבי המדינה. אחר כך פרסם מאמר בשבחי ישראל.
ב-1961 הוא התמנה לפרופסור לשירה באוקספורד, והחזיק במשרה זו עד 1966.
במהלך שנות ה-70 המוקדמות, גרייבס החל לחוות אובדן זיכרון חמור יותר ויותר, ועד יום הולדתו ה-80, ב-1975, הוא חדל לכתוב. הוא חי עוד עשור, במצב תלותי הולך וגובר, עד שמת מאי ספיקת לב ב-7 בדצמבר 1985, בגיל 90.