stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביקיני (אטול)

פיצוץ בייקר במסגרת מבצע פרשת דרכים
מטוסי הצי האמריקאי חונים באי ביקיני במהלך מבצע "פרשת דרכים". המטוסים טסו דרך הענן הרדיואקטיבי ובחנו אותו
פיצוץ בייקר במבצע "פרשת דרכים" בתצלום מן האוויר
פיצוץ קאסל בראבו
האוניה היפנית "דאיגו פוקוריו מארו" ב-1950
פיזור הנשורת הגרעינית לאחר פיצוץ "קאסל בראבו"
אחד הפיצוצים במבצע "הארדטאק"
דגל אטול ביקיני אשר אומץ על ידי התפוצה הביקינית ב-1987
מפת כלי השיט בלגונה בביקיני, אשר שימשו כמטרות בפיצוץ אייבל במבצע "פרשת דרכים"
אטול ביקיני (Bikini או Pikini) הוא אחד מ-29 אטולים וחמישה איים המרכיבים את איי מרשל במיקרונזיה שבאוקיינוס השקט. האטול אינו מיושב מאז 1946 לאחר שתושביו התפנו ממנו, והוא הפך לאתר ניסויים בנשק גרעיני בין השנים 1946–1958, ובהם פיצוץ "קאסל בראבו" ב-1954 - פיצוץ פצצת המימן הראשונה אשר הוטלה מן האוויר. משמעות שמו של האטול במרשלית הוא "משטח" (Pik) "אגוז קוקוס" (Ni).
גאוגרפיה

האטול שוכן כ-1,300 קילומטרים מצפון לקו המשווה ו-797 קילומטרים צפונית מזרחית למג'ורו בירת איי מרשל. אורכו ממזרח למערב כ-38 קילומטרים ורוחבו מצפון לדרום מגיע לכ-20 קילומטרים. באטול 23 איים אשר מקיפים לגונה בשטח של כ-594.2 קילומטרים רבועים. במהלך הניסויים הגרעיניים שנערכו בביקיני התאדו ונעלמו שלושה מאיי האטול, אשר מנה 26 איים עד אז - בוקונאיג'ין (Bokonijien), נאם (Nam) ואירוקוג'לול (Aerokojlol).
הטמפרטורה באטול קבועה משך כל עונות השנה, ונעה בין 25 ל-30 מעלות צלזיוס, הן באוויר והן במים. החודשים יוני עד דצמבר מתאפיינים בלחות גבוהה יחסית ובהיעדר רוח, ואילו בין ינואר למאי, נושבת רוח ומזג האוויר יבש יחסית.
היסטוריה > עד 1946

אטול ביקיני היה מיושב לפחות במשך 2,000 שנים. איי מרשל התגלו ליורדי ים ספרדים וגרמנים במאה ה-17, והפכו מקור לייצור קופרה. אטול ביקיני זכה לתשומת לב מועטה יחסית בשל אקלימו היבש יחסית לאטולים ולאיים האחרים באזור, ותועלתו החקלאית המשנית. למעשה האטול לא זכה לביקור האירופים עד שנות ה-20 של המאה ה-19, עת הנווט הגרמני אוטו פון קוצבו (Otto von Kotzebue) פקד אותו והעניק לו את השם "אטול אששולץ" (Eschscholtz Atoll) על-שמו של המדען יוהאן פרידריך פון אששולץ (Johann Friedrich von Eschscholtz). ב-1885 הוקמה המושבה גינאה החדשה הגרמנית (Deutsch-Neuguinea) של האימפריה הקולוניאלית הגרמנית, וביקיני, יחד עם יתר איי מרשל, היה לחלק ממנה.
בשנת 1914, בתחילתה של מלחמת העולם הראשונה, תפס הצי הקיסרי היפני את איי מרשל, ולאחר המלחמה, ב-1920, העניק חבר הלאומים לאימפריה היפנית את המנדט בהם. בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה ייחסו היפנים לאיים חשיבות אסטרטגית והקימו בהם מאחזים צבאיים. גם באטול ביקיני הוקם מאחז צבאי, וכאשר צבא ארצות הברית השתלט על אחד האטולים הסמוכים בחודש פברואר 1944, התאבדו חמשת החיילים היפניים בביקיני, והלכה למעשה נשלט האטול על ידי האמריקאים. לאחר המלחמה, הפקיד ארגון האומות המאוחדות את ניהול איי מערב האוקיינוס השקט בידי ארצות הברית, ואיי מרשל היו לחלק משטח החסות האמריקאי של איי האוקיינוס השקט (Trust Territory of the Pacific Islands).
היסטוריה > פינוי התושבים

כאחד מלקחיה של מלחמת העולם השנייה, הורה נשיא ארצות הברית הארי טרומן, בדצמבר 1945, על עריכת ניסויים בנשק גרעיני בכלי שיט שישמשו כמטרות, ואשר יבחנו את יעילותו ותוצאותיו. ביקיני, אשר לא נפגע במהלך המלחמה ואשר היה מרוחק מנתיבי שיט וטיס, נבחר כאתר לניסויים.
בחודש פברואר 1946 הגיע, בן וואיאט, המושל הצבאי האמריקאי של איי מרשל לאי ביקיני, וכינס את תושבים לאחר תפילת יום ראשון בכנסייה. הוא פנה אל הקהילה ושאל אם 167 התושבים יאותו לעזוב את האטול באופן זמני למען:
"The good of mankind and to end all world wars..."
"...טובת המין האנושי ועל מנת לסיים את כל המלחמות בעולם."
התושבים קיימו התייעצות ביניהם ומנהיגם נענה לבקשה באומרו כי "הכל בידי האל". בחודש מרץ 1946 פונו התושבים מהאי מרחק של כ-200 קילומטרים מזרחה, לאטול רונגריק הבלתי נושב. רונגריק קטן פי שישה מביקיני, אין בו אספקת מי שתייה ולפי אמונות מקומיות הוא רדוף רוחות רעות. האמריקאים הותירו ברונגריק מזון למספר שבועות, ומשזה אזל והתושבים החלו סובלים חרפת רעב, פנו אל האמריקאים בבקשה לשוב לארצם. לאחר החלטות שונות שקיבל הצבא האמריקאי פונו התושבים בחודש נובמבר 1948 לאי קילי (Kili), כ-700 קילומטרים דרומית-מזרחית לביקיני. בהמשך חתמו הביקינים על הסכם עם ממשלת ארצות הברית לפיו הם מוותרים על כל זכויותיהם בביקיני ועל זכות התביעה בגין הפינוי. בתמורה קיבלו התושבים את הזכויות באי קילי ובמספר איים נוספים, פיצויים במזומן בסך של 25,000 דולר וקרן בסך של 300,000 דולר.
היסטוריה > אתר ניסויים

מייד לאחר הפינוי החלו ההכנות לקראת הכשרת האי למטרתו החדשה. 42,000 חיילים ואזרחים אמריקאים היו מעורבים בשרשרת הניסויים שהחלה באטול זמן קצר לאחר מכן. אל האי הגיעו בסך הכל 242 כלי שיט אמריקאים, וחלקם מוקמו בלגונה על-מנת שישמשו כמטרות. עוד הגיעו 156 מטוסים, 25,000 מוני קרינה ו-5,400 חיות מעבדה. החל ב-1 ביולי 1946 ועד 1958 נערכו באטול 23 פיצוצים גרעיניים בארבע סדרות.
היסטוריה > אתר ניסויים > מבצע פרשת דרכים

"מבצע פרשת דרכים" (Operation Crossroads) היה סדרת הניסויים הראשונה בביקיני, והיא נערכה כבר בקיץ 1946. סדרת הניסויים כללה שני פיצוצים בעוצמה של 21 קילוטון: המתקן הגרעיני "אייבל" (Abel) התפוצץ בגובה 158 מטר מעל לפני הים ב-1 ביולי 1946; המתקן הגרעיני "בייקר" (Baker) התפוצץ בעומק של 27 מטר מתחת לפני הים ב-25 ביולי 1946. הניסוי השלישי שתוכנן, צ'ארלי, בוטל לבסוף משום שהזיהום הרדיואקטיבי שנוצר בעקבות פיצוץ בייקר היה גדול מהצפוי.
ימים ספורים לאחר הפיצוץ הראשון של מבצע פרשת דרכים הוצג דגם של בגד ים שלו שני חלקים. מעצבו, לואי ריאר, טען כי בגד הים יעורר פרץ התלהבות בעוצמה "גרעינית", וכינה אותו "ביקיני" על שמם של האי והאטול.
היסטוריה > אתר ניסויים > מבצע קאסל

"מבצע קאסל" (Operation Castle) הוא הכינוי שניתן לסדרת הניסויים הבאה שנערכה באטול ביקיני ובמקומות נוספים, בין 1 במרץ ו-15 במאי 1954. הסדרה הייתה אמורה לכלול שבעה פיצוצים ולהסתיים ב-22 באפריל, אך לבסוף כללה רק שישה פיצוצים, חמישה מהם בביקיני, ונמשכה עד חודש מאי. הפיצוץ הראשון במסגרת הסדרה, שכונה "קאסל בראבו" (Castle Bravo), היה פיצוץ פצצת המימן הראשונה אשר הוטלה מן האוויר. בניגוד לניסויים קודמים, בקאסל בראבו נעשה שימוש בדלק מוצק (LiH) בשלב ההיתוך הגרעיני, דבר שאפשר לבנות פצצה בגודל המתאים להטלתה מהאוויר, במקום מתקן הפיצוץ המוזן בדלק נוזלי שגודלו היה כשל בניין.
עוצמת הפיצוץ הגיעה ל-15 מגהטון, פי אלף מהפצצה אשר הוטלה על הירושימה, וחרגה מהצפי לעוצמה של 3 מגהטון בלבד. האיים בוקונאיג'ין (Bokonijien), נאם (Nam) ואירוקוג'לול (Aerokojlol) בצפון-מערבו של האטול התאדו ונעלמו, ובמקום הפגיעה נוצר מכתש בקוטר של כ-2.25 קילומטרים. בנוסף, חלק מציוד המדידה של הצבא האמריקאי הושמד. הנשורת הגרעינית מהפיצוץ יצרה ענן רדיואקטיבי אשר התפשט מזרחה בשל שינוי בכיוון הרוח. הזיהום הגיע לאחר מספר שעות אל האטולים רונגלאפ (Rongelap) ואיילינג'ינה (Ailinginae), ופגע בתושביהם, ופינויים החל רק לאחר יומיים. עוד פגעה הנשורת בחיילים אמריקאים שנטלו חלק בניסויים וב-23 אנשי צוות אוניית הדיג היפנית "דאיגו פוקוריו מארו" (Daigo Fukuryū Maru, 第五福龍丸) אשר שהתה באזור. זרמי הים נשאו מים מזוהמים מהנשורת לכל הכיוונים, ובמיוחד מערבה עד לחופי יפן, טאיוון והפיליפינים. משהתברר היקף הזיהום של פיצוץ "קאסל בראבו", נדחה ביצועם של יתר הפיצוצים ואחד מהם בוטל לחלוטין.
האלחוטן הראשי של הספינה היפנית, קוּבּוֹיאמה איקיצ'י, מת ב-23 בספטמבר 1954 כשהוא סובל ממחלת קרינה חריפה. מעבר למקרה מוות זה אשר ניתן לקושרו ישירות לזיהום הרדיואקטיבי, נרשמו בעיות רפואיות מתמשכות בקרב רבים מהנפגעים האחרים. הפיצוץ שנועד להישמר בסוד, הגיע לדעת הקהל העולמית וגרר מחאה, בייחוד ביפן, שנזעקה בשל ניסוי גרעיני אמריקאי שפגע שוב באזרחים יפניים, תשע שנים בלבד לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי. יחסיהם הדיפלומטיים של שתי המדינות נקלעו למשבר חמור, אשר נרגע לאחר ניסוח הסכם לפיו שילמה ממשלת ארצות הברית לאנשי צוות הספינה פיצויים בסך 2 מיליון דולר.
היסטוריה > אתר ניסויים > מבצע רדווינג ומבצע הארדטאק

לאחר מבצע קאסל נערכו בביקיני שתי סדרות ניסויים נוספים - "מבצע רדווינג" (Operation Redwing) שכלל שבעה פיצוצים באטול ביקיני (ופיצוצים נוספים באטולים אחרים) בקיץ 1956, ו"מבצע הארדטאק" (Operation Hardtack) בין אפריל לאוגוסט 1958 שכלל תשעה פיצוצים באטול ביקיני (ופיצוצים נוספים במקומות אחרים). לאחר מכן המקום נזנח עד 1968. במהלך התקופה בוצעו 44 פיצוצים אטומיים נוספים באטול אנווטאק (Enewetak) כ-300 קילומטרים מערבית לביקיני, וגם תושביו פונו.
היסטוריה > מאז הפסקת הניסויים

בשנת 1967 החלה ארצות הברית לבחון את האפשרות להחזיר את תושבי ביקיני למולדתם, ובדיקות שנערכו על ידי האמריקאים הראו כי ממדי הקרינה בביקיני מאפשרים זאת. ביוני 1968 הורה הנשיא לינדון ג'ונסון על השבת 540 הביקינים לאטול בהקדם האפשרי, ושנה לאחר מכן, באוגוסט 1969 נוסחה תוכנית בת שמונה שנים לניקוי האטול מפסולת גרעינית, נטיעת עצי קוקוס, הקמת בתי מגורים והעברת התושבים בחזרה לביקיני. בסוף שנת 1972 הסתיים שלב הנטיעה, אך הסתבר כי סרטני הקוקוס באיים מזוהמים בקרינה. עקב כך הודיעו הרשויות האמריקניות כי ידחו את החזרת התושבים לאטול, אך לא ימנעו זאת מבודדים המעוניינים לשוב אליו באופן עצמאי, ושלוש משפחות מורחבות ניצלו את האפשרות. ההגירה לאטול נמשכה בקצב איטי עד שנת 1975, במהלכה הודיעו האמריקאים, על סמך בדיקות נוספות, כי המגורים בביקיני מסוכנים, כי מימיהם של חלק מהבארות אינם ראויים לשתייה וכי בשר הסרטנים ופירות העצים מסוכנים לצריכה אנושית. בנוסף התגלו שרידי פלוטוניום 239 ו-240 בכמויות נמוכות בבדיקות שתן שנלקח ממאה התושבים. במאי 1977 גילו בדיקות נוספות שרידים של חומרים רדיואקטיביים נוספים, הן במי השתייה (סטרונציום-90) והן בבדיקות בתושבים (צזיום-137). השלטונות הורו לתושבים לצרוך אגוז קוקוס בודד ביום לכל היותר, והחלו להעביר מזון לאי. המעקב אחר המצב באי נמשך, ובאפריל 1978 החליטו האמריקאים לפנות את התושבים מביקיני בתוך שלושה חודשים לכל היותר. בספטמבר 1978 התושבים פונו.
תביעה שהוגשה לבית הדין לתביעות גרעיניות (Nuclear Claims Tribunal) בשנת 1994 הסתיימה בפסק דין שהורה על פיצוי הביקינים בסכום של 563,315,500 דולר. בית הדין הוקם בשנת 1988 מכוח הסכם ההתקשרות החופשי (Compact of Free Association) בין ארצות הברית לאיי מרשל, פלאו והמדינות הפדרליות של מיקרונזיה, ורק חלק מסכום הפיצוי הועבר על ידי ארצות הברית בהתאם לפסק הדין. עקב כך הגישו הביקינים תביעה לבית משפט אמריקאי (Bikinian vs. U.S.) בשנת 2006, בדרישה לפיצוי בסך של 724,560,902 דולר.
בשנת 1997 קבעה הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית של האומות המאוחדות כי ניתן לשהות בביקיני אך לא לגור בו, וכי הסכנה העיקרית הנשקפת למבקרים במקום היא באכילה ממושכת של פירות שגדלו בו. החל ב-1996 החלה מתפתחת באטול תיירות צוללים הנמשכים אל הלגונה העמוקה שבה אתרי צלילה איכותיים סביב הספינות הטבועות הרבות במקום. עם זאת המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 הביא לסגירת הפעילות הרשמית של מועדון הצלילה המקומי, החל ב-2009.
בשנת 2010 הוכרז אתר הניסויים האטומיים באטול כאתר מורשת עולמית בשל כך שהוא ממחיש שלב משמעותי בהיסטוריה האנושית והוא משולב באירועים בעלי חשיבות אוניברסלית יוצאת מן הכלל. ועדת המורשת העולמית ציינה כי:
"האטול מסמל את שחר העידן הגרעיני, למרות מראהו הפרדוקסלי של שלום וגן עדן עלי אדמות."
הפזורה הביקינית

בעת פינוי האטול בשנת 1946 התגוררו בו 167 תושבים מתוך 196 ביקינים בסך הכול. המפונים וצאצאיהם מונים כיום כ-4,285‏ אנשים, והם מתגוררים ברחבי איי מרשל, בעיקר בבירה מג'ורו (Majuro, כ-1,750 איש) ובאיים קילי (Kili, כ-1,200 איש) ואג'יט (Ejit, כ-275 איש). כ-700 נפש מתגוררים בארצות הברית ובמדינות אחרות מחוץ לאיי מרשל.
ראו גם

דגל אטול ביקיני
הערות שוליים

↑  A Short History of the People of Bikini Atoll
↑  במרשלית "Men otemjej rej ilo bein anij"
↑  Marshall Islands Nuclear Claims Tribunal
↑  What About Radiation on Bikini Atoll?
↑  Hangin' around at Bikini
↑  Bikini Atoll Dive Tourism Information
↑  מנימוקי ההכרזה
↑  Bikinian demographics
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4006564-9  NARA: 10037080  NDL: 00629062  NKC: ge631678  VIAF: 315126982   WorldCat (עם VIAF): 315126982
בית קאפה

| --- | --- |

 בית האב:  הרוברטיאנים   השושלת הקרולינגית
 מייסד:  איג קאפה, מלך צרפת 
 ראש הבית הנוכחי:  לואיס אלפונסו
 תקופת השושלת:  987–הווה (כ־1,037 שנים)
 ענפים:  בית בורגונדיה בית אביש בית ברגנסה בית אנז'ו  בית בורבון בית קונדה  בית אורליאן  בית בורבון-אנז'ו בית בורבון-פארמה בית ולואה
 
סמל בית קאפה וממלכת צרפת עד שנת 1376.
בית קאפה (בצרפתית: Capet), או השושלת הקאפטינגית, הוא שמה של שושלת מלכים שמשלה בצרפת.
הבית עלה לשלטון בימיו של איג קאפה, רוזן פריז, שנבחר למלוך על צרפת לאחר מותו של המלך האחרון מהשושלת הקרולינגית, לואי החמישי, ללא צאצאים.
השושלת הישירה נסתיימה ב-1328, לאחר שהמלך שארל הרביעי מת ללא יורשים, אך אחריה משלו בצרפת בית ולואה ובית בורבון, שאף הם ענפים של בית קאפה.
מלכי בית קאפה

איג קאפה, רוזן פריז 987 – 996
רובר השני "החסיד" 996–1031 - מבנו השלישי, רובר הראשון, דוכס בורגונדיה, נוצר בית בורגונדיה
אנרי הראשון 1031–1060
פיליפ הראשון "הנאה" 1060–1108
לואי השישי "השמן" 1108–1137
לואי השביעי "הצעיר" 1137–1180
פיליפ השני "אוגוסט" 1180–1223
לואי השמיני "האריה" 1223–1226 - מבנו השישי, שארל רוזן אנז'ו, נוצר בית אנז'ו
לואי התשיעי "הקדוש" 1226–1270 - מבנו החמישי, רובר, רוזן קלרמון, נוצר בית בורבון
פיליפ השלישי "הנועז" 1271–1285 - מבנו הרביעי, שארל, רוזן ולואה, נוצר בית ולואה
פיליפ הרביעי "היפה" 1285–1314
לואי העשירי "העקשן" 1314–1316
ז'אן הראשון "שנולד אחרי מות אביו" 1316
פיליפ החמישי "הגבוה" 1316–1322
שארל הרביעי "היפה" 1322–1328
לאחר מותו של שארל הרביעי ללא יורשים עבר הכתר לדודנו, פיליפ השישי, ראשון מלכי בית ולואה.
בן קרוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בדצמבר 1947 לונדון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  18 באוגוסט 2020 (בגיל 72) וינה, אוסטריה 
 שם לידה:  Harry Bernard Cross 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1973–2018 (כ־45 שנים) 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (1972)  תיכון דבנפורט לבנים  Bishop Thomas Grant Catholic Secondary School 
 פרופיל ב-IMDb
 
בן קרוס (באנגלית: Ben Cross;‏ 16 בדצמבר 1947 – 18 באוגוסט 2020) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי, שהיה ידוע בעיקר מתפקידו בסרט "מרכבות האש" בו גילם את דמותו של האתלט היהודי בריטי הרולד אברהמס.
ביוגרפיה

נולד בלונדון בשם הארי ברנרד קרוס למשפחה אירית קתולית ממעמד הפועלים. אמו הייתה עוזרת, ואביו היה שוער ואח במקצועו. הוא החל לשחק בגיל צעיר מאוד, ובלט במשחקו כישו בתחרות בבית הספר בגיל 12. התחנך בבית ספר תיכון לבנים דוונפורט בעיר פלימות' במחוז דבון.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

בתחילה עבד קרוס בעבודות שונות כגון ניקוי חלונות, מלצרות ונגרות. הוא היה נגר באופרה הוולשית הלאומית וב"תיאטרון אלכסנדרה" בברמינגהאם. ב-1970 התקבל לבית הספר למשחק האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA), אך לא גילה עניין בתחום התיאטרון הקלאסי.
לאחר סיום לימודיו ב-RADA הופיע קרוס במספר מחזות בתיאטרון "דיוק'ס פלייהאוס" (Duke's Playhouse) בהם "מקבת'", "חשיבותה של רצינות", ו"מותו של סוכן" מאת ארתור מילר. אחר כך הצטרף ל"פרוספקט תיאטר קומפני", ושיחק ב"פריקלס", "הלילה השנים עשר" ובמחזה "The Royal Hunt of the Sun" של פיטר שאפר. כמו כן השתתף במחזמר המצליח "יוסף וכתונת הפסים המשגעת", ושיחק בתפקידים ראשיים ב"אקווס" של פיטר שאפר, ב-"Mind Your Head" ובמחזמר "אירמה לה דוס" בתיאטרון היימרקט שבעיר לסטר.
תפקידו המשמעותי הראשון בקולנוע היה בשנת 1976 בסרט "גשר אחד רחוק מדי" בתפקיד טרופר בינס, בסרטו של ג'וזף אי לוין, דרמה אפית על מלחמת העולם השנייה בכיכובם של שחקנים בינלאומיים כמו דירק בוגארד, שון קונרי, מייקל קיין וג'יימס קאן.
ב-1977 התקבל קרוס לרויאל שייקספיר קומפני ושיחק בהצגת הבכורה של "Privates on Parade", ובמחזה "Wild Oats". דרכו של קרוס להצלחה בינלאומית החלה ב-1978 עם הופעתו במחזמר "שיקגו" בתפקיד בילי פלין, עורך הדין החלקלק של רוקסי הארט.
ביוגרפיה > שנות השמונים והתשעים

כשהופיע במחזמר "שיקגו" נבחר להשתתף בסרט "מרכבות האש" שזכה במספר פרסי אוסקר. שני השחקנים הראשיים של הסרט קרוס עצמו ואיאן צ'ארלסון זכו בתואר "השחקן המבטיח של שנת 1981" בפרסי מועדון ורייאטי.
תפקידו הבא היה כרופא סקוטי, ד"ר אנדרו מייסון, הנאבק בפוליטיקה של מערכת הבריאות הבריטית בשנות העשרים של המאה העשרים, בסדרת הטלוויזיה "המצודה". הסדרה בת 10 פרקים היא עיבוד דרמטי לרומן באותו שם מאת הסופר א. ג'. קרונין, והופקה על ידי ה-BBC. עוד השתתף במיני-סדרה "The Far Pavilions" של רשת ITV בה גילם את דמותו של אשטון פלהאם-מרטין, קצין בחיל הפרשים הבריטי, הנקרע בין שתי תרבויות.
ב-1982 איפשר איגוד השחקנים האמריקאי לקרוס לשחק במחזה "Lydie Breeze" מאת ג'ון גואר שהועלה באוף ברודוויי בניגוד להחלטה קודמת. ההחלטה הייתה קשורה למאמץ משותף של איגוד השחקנים, הליגה של תיאטראות ניו-יורק ואיגוד השחקנים הבריטי לאפשר לשחקנים בריטים ואמריקאים הזדמנויות לעבוד בשתי המדינות ללא הגבלה.
במהלך אולימפיאדת לוס אנג'לס בשנת 1984, השתתף קרוס בפרסומת עבור חברת אמריקן אקספרס יחד עם ג'קסון שולץ בן ה-87, אצן שהשתתף באולימפיאדת 1924 ושדמותו הופיעה בסרט "מרכבות האש". ב-1986 החליף קרוס את ג'יימס גרנר בסדרת סרטי פרסומת של מצלמות פולרויד ספקטרה.
ב-1985 השתתף קרוס בתפקיד ברני גרינוולד בעיבוד מחודש של "המשפט הצבאי של המרד על הקיין" על פי המחזה של הרמן ווק שהועלה ב"תיאטרון המלכה".
בין התפקידים הרבים שגילם במשך השנים היו שלמה המלך בסרט "שלמה" בהפקת טרימרק פיקצ'רס; קפטן נמו בסרט של CBS "עשרים אלף מיל מתחת למים"; הערפד ברנבס קולינס במיני-סדרה של MGM, רימייק של אופרת הסבון הקלאסית "צללים אפלים"; ב-1989 גילם שוב ערפד בסרט "Nightlife"; את סר הרולד פירסון בסרט האיטלקי "Caro Dolce Amore" מ-1994; גילם דמות של טייס עיראקי, מוניר רדפה, שמטיס מטוס מיג מעיראק לישראל בסרט הריגול "לגנוב את השמיים" של HBO; במיני-סדרה "Twist of Fate" מ-1989, גילם את דמותו של הלמוט פון שרדר, קולונל באס אס ופושע מלחמה ידוע, שמשנה את פניו וקולו בניתוח פלסטי, ומעמיד פנים שהוא יהודי שהיה במחנה ריכוז, הופך לציוני, ומגיע לדרגת אלוף בצבא.
ביוגרפיה > שנות האלפיים

בשנת 2000 שיחק קרוס בתפקיד אייקי סולומון בהפקה אוסטרלית של הרומן ההיסטורי "The Potato Factory". ב-2005 כיכב קרוס במחזה "Coyote on a Fence" מאת ברוס גרהאם בתפקיד אסיר הנידון למוות ב"תיאטרון הדוכסית". ב-2006 גילם את דמותו של רודולף הס בסרט דוקומנטרי "Nuremberg: Nazis on Trial" בהפקת ה-BBC. אותה שנה גילם את דמותו של פאביוס מאקסימוס, בסרט "חניבעל–הסיוט הגדול ביותר של רומא".
בנובמבר 2007, קרוס לוהק לתפקיד סארק בסרט המדע בדיוני סטארטרק בבימויו ובהפקתו של ג'יי ג'יי אברהמס. ב-11 בינואר 2013 החל לשחק בסדרת הדרמה באנשי.
ביוגרפיה > עיסוקים נוספים

בנוסף להיותו שחקן קרוס היה גם במאי, סופר ומוזיקאי. הוא כתב מוזיקה, תסריטים ומאמרים לכתבי עת בשפה האנגלית, וכן כתב מילים לשירים לאלבום יחד עם הזמר הבולגרי וסיל פטרוב. בספטמבר 2007 קרוס שר שני שירים של סינטרה עם פטרוב בפסטיבל אפולוניה בים השחור.
ביוגרפיה > חיים אישיים

קרוס חי במקומות רבים בין השאר בלונדון, לוס אנג'לס, ניו יורק, דרום ספרד, וינה ובסופיה בירת בולגריה. היה לו ידע נרחב בשפות ספרדית, איטלקית, גרמנית וכן נרשם לקורס ללימודי בולגרית.
הוא היה נשוי פעמיים. מ-1977 ועד 1992 היה נשוי לפֶּנִי, ונולדו להם שני ילדים לורין ותיאודור. אחר כך היה נשוי למישל עד לשנת 2005.
נפטר מסרטן בווינה ב-18 באוגוסט 2020.
פילמוגרפיה

גשר אחד רחוק מדי (1977) A Bridge Too Far
מרכבות האש (1981) Chariots of Fire
המצודה (1983) The Citadel
היכלות רחוקים (1984) The Far Pavilions
מחתרת אסיסי (1985) The Assisi Underground
אזור הדמדומים (1986) The Twilight Zone
לגנוב את השמיים (1988) Steal The Sky
בלתי קדושים (1988) The Unholy
(1989) Twist of Fate
פיצוץ חי (1992) Live Wire
ראשון האבירים (1995) First Knight
סודות המסדר (2001) The Order
מגרש השדים: ההתחלה (2004) Exorcist: The Beginning
ספרטקוס (2004) Spartacus
המכונאי (2005) Russian Specialist (Aka Mechanik)
קטנים ומרושעים (2006) Wicked Little Things
אלוף ללא עוררין 2 (2006) Undisputed II: Last Man Standing
משפט ועונש (2006) Trial And Retribution
מאחורי קווי האויב 2 (2006) Behind Enemy Lines II: Axis of Evil
הרפתקאותיו של הכלב רין טין טין (2007) Finding Rin Tin Tin
כשניטשה בכה (2007) When Nietzsche Wept
מין מסוכן 4 (2007) Species - The Awakening
מלחמה בע"מ (2008) War, Inc.
שודדי העיר האבודה (2008) - סרט טלוויזיה
סטארטרק (2009) Star Trek
בן חור (2010) Ben Hur
סופר טנקר (2011) Super Tanker
איש פשוט (2013)
באנשי (-2013) Banshee
הוריקן (2018) The Hurricane Heist
ג'ארהד: חוק החזרה (2019) Jarhead: Law of Return
מכתב אחרון ופרידה (2021) The Last Letter from Your Lover
אור השטן The Devil's Light (2022)
הערות שוליים

↑  'Actors Equity, in reversal of previous ruling, allows British actor Ben Cross to appear in Off-Broadway production Lydie Breeze', The New York Times (14 January 1982), p.24
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007452153305171  PLWABN: 9810669914705606  BNE: XX1378119  BnF: cb140112779 (data)  GND: 141088028  ICCU: RAVV097349  ISNI: 0000 0001 1471 2349  LCCN: no95059271  MusicBrainz: 3c8167d0-6060-45c0-bb9a-f263c1215928  NKC: pna2008424920  NTA: 07279724X  SNAC: w62z4vx2  SUDOC: 052198715  VIAF: 42037655   WorldCat (עם VIAF): 42037655
ברוניסלבה ואירינה זינטל יקירה

| --- | --- |
קברה של חסידת אומות העולם ברוניסלבה זינטל בבית הקברות הלטיני בחיפה
 מדינה:  פולין 
 
ברוניסלבה ואירנה זינטל יקירה (בפולנית: Jakira Irena Ziental, Ziental Bronisława) אם ובת מפולין, חסידות אומות העולם, שהצילו יהודים בתקופת השואה על ידי מתן מסתור וסיכון חייהן בתקופת מלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

כשפרצה המלחמה ברוניסלבה, בעלה סטניסלב ובתה אירנה התגוררו בוולודימיר-וולינסקי במחוז ווהלין במערב אוקראינה. מצבה הכלכלי של משפחת זינטל היה קשה עקב מחלתו של אבי המשפחה. למרות זאת כשהנאצים התחילו להגביר את קצב השמדת היהודים והחלה האקציה בגטו לודמיר, ברוניסלבה ואירינה זינטל התגייסו לעזור ליהודים. בעדותה ציינה ברוניסלבה שלא יכלו לסרב לעזור ליהודים. חרף מחלתו אמר לה בעלה שאין מה לעשות, ושחייבים לעזור ליהודים.
בני המשפחה עברו לבית בקצה העיר ששימש עבורם כבית קיץ, המשפחה הכינה את הבית כמקום מסתור ליהודים. הראשונים שהסתתרו בביתם היו ד"ר מריאן קייטלמן ואשתו. בסתיו 1943, אירנה שהייתה אחות במקצועה, הביאה לבית הוריה רופאים יהודים שהכירה. בבית משפחת זינטל הסתתרו ד"ר ברנרד טורבצ'קו, ד"ר יצחק גרינברג ואחיו, וד"ר טוביה לויט ואשתו. הבית הוקף בגן כך שנמנע כל קשר ומגע עם השכנים. לאחר זמן מה התווספו עוד יהודים לאותו המחבוא, ידידים של המשפחה וחמישה יהודים שטעו בדרכם והגיעו למקום מסתור זה. בסך הכל הסתתרו בבית 13 יהודים. האם, ברוניסלבה זינטל, דאגה להם וסיפקה את כל צורכיהם במזון ובלבוש, וכן דאגה לסילוק השפכים של צואה ושתן. ברוניסלבה, תוך סיכון חייה נהגה להמציא תירוצים שונים כדי שהשכנים לא יחשדו במעשיה במקום המסתור.
בשלב מסוים כשהגרמנים הסיתו את האוקראינים לפוגרום כגד הפולנים משפחת זינטל נאלצה לברוח מהעיר. בפרק זמן זה הם העבירו למשפחת סטרוייוואס את הטיפול ביהודים שהסתתרו בביתם. כאשר גברה הסכנה להלשנה מצד השכנים, העבירו ברוניסלבה ואירנה במהירות את היהודים למקום מסתור אחר וניקו את בית המסתור על מנת להשמיד כל ראייה כנגדן. לאחר שהסתיים החיפוש בבית המסתור החזירו את היהודים אליו.
ד"ר טוביה לויט, שניצל בזכות עזרתן של אירנה וברוניסלבה אישר בעדותו את סיפור ההצלה:
"באותה תקופה פנינו לברוניסלבה זינטל ובתה אירנה אשר גרו בפרברי העיר ועליהם ידענו שהן מסתירות במשך עשרה חודשים 6 יהודים אחרים. הן הבינו את הסכנה ומיד הסכימו להכניס אותנו בלילה לדירתן. שם מצאנו את ד"ר קייטלמן ואשתו, את משפחת שרגא (הזוג ובת) ואת ד"ר טורבצ'קו. הבית שכן בין בתי אוכלוסייה פולנית. תחת רצפת אבנים היה מרתף נמוך בו יכולנו לשכב. הכניסה למרתף נמצאה תחת ארון המטבח והרצפה הייתה ניתנת להזזה. בינתיים הביאה ברוניסלבה זינטל, פעמיים בשבוע סלים מלאים עבור שישה אנשים ובהם תפוחי אדמה, לחם וירקות. היה צריך להביא את האוכל מהעיר, מרחק 3 ק"מ וזה היה בשביל ברוניסלבה זינטל מאמץ לא קטן. היא הייתה כבר אישה מבוגרת. היא לא דרשה כל תשלום בשביל האוכל. רק הודות ללב הטוב של משפחת סרויוונס ברוניסלבה זינטל ובתה אנו חיים היום. אנו מדגישים את האומץ שלהם, שהיה יוצא מן הכלל וחוסר אינטרסנטיות בפעולתם. אנו רואים בהם אנשים גדולים, ראויים להוקרה של החברה."
בנוסף העיד ד"ר לויט שהסתתר בביתן של ברוניסלה ואירינה כי הבת אירנה זינטל, הייתה הרוח החיה מאחורי מרבית הטיפול בהם ואף הסכימה לתת את תעודת הזהות שלה לאשתו.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה נישאה אירנה לרופא יהודי (לא מאלה שהסתירה) ד"ר אליהו יקירה, ובשנת 1949 עלתה עם בעלה ואמה ברוניסלבה לישראל והם התגוררו בחיפה. ברוניסלבה נפטרה ב-1973 ואירנה נפטרה ב-24 ביוני 1990.
הכרה והנצחה

ב־26 בנובמבר 1968, הכיר יד ושם בברוניסלבה זינטל ובבתה אירנה זינטל-יקירה כחסידות אומות העולם. הטקס התקיים ביד ושם וניטע עץ לכבודן.
בגן חסידי אומות העולם תושבי חיפה בשכונת רמת אלון בחיפה נקבעה אבן המנציחה את מעשיהן של ברוניסלבה ואירנה בזמן השואה. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורן של ברוניסלבה ואירינה ואותרו קבריהן. ברוניסלבה נקברה בבית הקברות הלטיני בחיפה. אירינה נקברה בבית קברות שדה יהושע בחיפה.
לקריאה נוספת

מרדכי, פלדיאל. "חסידי אומות העולם המתגוררים בישראל", ילקוט מורשת לתיעוד ועיון, 55, אוקטובר 1993, עמ' 121–122.
הערות שוליים

1 2 3  Ziental Bronisława ; Daughter: Jakira Irena (Ziental), Yad Vashem
1 2 3  גדעון רפאל בן מיכאל (עורך), אדם לאדם – אדם! חסידי אומות העולם תושבי חיפה : מצילי יהודים בתקופת השואה, באתר דעת
↑  חגית הורנשטיין, הסודות של גן חסידי אומות העולם, באתר כלבו חיפה והקריות, ‏20.4.2020
↑  אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021
אבן לכבודן של ברוניסלבה ואירינה בגן חסידי אומות העולם בשכונת רמת אלון חיפה