stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס
היסטוריה > רגימנט המלכה

'רגימנט המלכה' (באנגלית: The Queen's Regiment) נוסד בשנת 1966 על ידי איחוד ארבעה רגימנטים, מתוכם שניים הוקמו ב-1959 על ידי איחוד ארבעה רגימנטים קודמים (כלומר סך הכל שישה רגימנטים אוחדו): הרגימנט המלכותי של המלכה (מערב סארי) (The Queen's Royal Regiment ), רגימנט מזרח סארי (The East Surrey Regiment), הבאפס (רגימנט מזרח קנט המלכותי) (The Buffs), רגימנט מערב קנט המלכותי של המלכה (The Queen's Own Royal West Kent Regiment), רגימנט סאסקס המלכותי (The Royal Sussex Regiment) ורגימנט מידלאסקס (של דוכס קיימברידג') (The Middlesex Regiment).
הרגימנט המלכותי של המלכה (מערב סארי) (באנגלית: The Queen's Royal Regiment) הוקם בשנת 1661 ועד לפירוקו ב-1959 היה הרגימנט השני הוותיק ביותר בצבא הבריטי (אחרי הרגימנט הסקוטי המלכותי) וכך גם השני בסדר בכירותו. הרגימנט גם נשא את תואר הקרב העתיק ביותר בצבא (תואר קרב שהורש לרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס) - 'טנג'יר 1662-80', מה שהכנה לרגימנט את הכינוי "רגימנט טנג'יר".
רגימנט מזרח סארי (באנגלית: The East Surrey Regiment)
הרגימנט הרגלי ה-31 (הנטינגדונשייר) נוסד בשנת 1702 בתור רגימנט נחתים, ב-1715 הרגימנט הפך ליחידה רגלית וקיבל את המספר 31.
הרגימנט הרגלי ה-70 (סארי) נוסד ב-1758 מתוך הגדוד השני של הרגימנט ה-31, הוא הוקם בסקוטלנד ושונה לרגימנט סארי ב-1782 עד שנסגר ב-1881.
הבאפס (רגימנט מזרח קנט המלכותי) (באנגלית: The Buffs)
רגימנט מערב קנט המלכותי של המלכה (באנגלית: The Queen's Own Royal West Kent Regiment)
הרגימנט הרגלי ה-50 (של המלכה)
הרגימנט הרגלי ה-97 (של רוזן אולסטר)
רגימנט סאסקס המלכותי (באנגלית: The Royal Sussex Regiment)
הרגימנט הרגלי ה-35 (סאסקס המלכותי)
הרגימנט הרגלי ה-107 (הרגלי הבנגאלי)
רגימנט מידלאסקס (של דוכס קיימברידג') (באנגלית: The Middlesex Regiment)
הרגימנט הרגלי ה-57 (מערב מידלאסקס)
הרגימנט הרגלי ה-77 (מזרח מידלאסקס של דוכס קמרידג')
היסטוריה > רגימנט המפשייר המלכותי

'רגימנט המפשייר המלכותי' (באנגלית: Royal Hampshire Regiment) נוסד בשנת 1881 על ידי איחוד שני הרגימנטים של מחוז המפשייר: רגימנט הרגלי ה-37 (צפון המפשייר) ורגימנט הרגלי ה-67 (דרום המפשייר). יחידות הרגימנט נלחמו בין היתר במלחמת הבורים, מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, בשנת 1946 זכה הרגימנט בתואר "מלכותי" עבור שירותו יוצא הדופן במלחמת העולם השנייה.
רגימנט הרגלי ה-37 (צפון המפשייר) (באנגלית: 37th (North Hampshire) Regiment of Foot) הוקם בשנת 1702 בצפון אירלנד, בשנותיו הראשונות השתתף בלחימה בארצות השפלה כחלק ממלחמת הירושה הספרדית ובהמשך במלחמת הירושה האוסטרית. ברבע האחרון של המאה ה-18 השתתף הרגימנט בדיכוי מרד היעקוביטים בסקוטלנד, מלחמת שבע השנים וב-1776 נשלח הרגימנט להילחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית. במהלך המלחמות הנפוליאוניות השתתף הרגימנט רק בלחימה הראשונית בארצות השפלה לפני שנשלח להצבה בקריבים, גיברלטר ובהמשך קנדה. ב-1846 נשלח הרגימנט לסרי לנקה לדכוי מרד מקומי וב-1857 נשלח לצפון הודו להשתתף בדיכוי המרד ההודי הגדול, לאחר מכן שירת תקופה קצרה באירלנד לפני שנשלח שוב להודו. ב-1881 אוחד הרגימנט לתוך 'רגימנט המפשייר המלכותי'.
רגימנט הרגלי ה-67 (דרום המפשייר) (באנגלית: 67th (South Hampshire) Regiment of Foot) הוקם בשנת 1758 מתוך הגדוד השני של הרגימנט הרגלי ה-20. מייד עם הקמתו נשלח הרגימנט להשתתף בקרבות מלחמת שבע השנים, בין 1785-1803 הוא הוצב בקריבים ולאחר מכן נשלח להודו עד 1826. בשנים אלו השתתף הגדוד השני בקרבות המלחמות הנפוליאוניות בחצי האי הספרדי. יחידות הרגימנט השתתפו בקרבות מלחמת האופיום השנייה (1860) והמלחמה האנגלו-אפגנית השנייה (1878) לפני שפורק הרגימנט ב-1881 ואוחד לתוך 'רגימנט המפשייר המלכותי'.
התפתחות הרגימנט

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
תרשים התפתחות הרגימנט
| הרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס (של המלכה והמפשייר המלכותי) | רגימנט המלכה | רגימנט סארי המלכותי של המלכה | רגימנט המלכה המלכותי (מערב סארי) | רגימנט המלכה (מערב סארי המלכותי) | הרגימנט הרגלי ה-2 (המלכותי של המלכה) |
| הרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס (של המלכה והמפשייר המלכותי) | רגימנט המלכה | רגימנט סארי המלכותי של המלכה | רגימנט מזרח סארי | רגימנט מזרח סארי | הרגימנט הרגלי ה-31 (הנטינדגונשייר) |
| הרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס (של המלכה והמפשייר המלכותי) | רגימנט המלכה | רגימנט סארי המלכותי של המלכה | רגימנט מזרח סארי | רגימנט מזרח סארי | הרגימנט הרגלי ה-70 (סארי) |
| הרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס (של המלכה והמפשייר המלכותי) | רגימנט המלכה | רגימנט הבאפס של המלכה, קנט המלכותי | הבאפס (רגימנט מזרח קנט) | הבאפס (רגימנט מזרח קנט) | הרגימנט הרגלי ה-3 (מזרח קנט, הבאפס) |
| הרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס (של המלכה והמפשייר המלכותי) | רגימנט המלכה | רגימנט הבאפס של המלכה, קנט המלכותי | רגימנט מערב קנט המלכותי של המלכה | רגימנט המלכה (מערב קנט המלכותי) | הרגימנט הרגלי ה-50 (של המלכה) |
| הרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס (של המלכה והמפשייר המלכותי) | רגימנט המלכה | רגימנט הבאפס של המלכה, קנט המלכותי | רגימנט מערב קנט המלכותי של המלכה | רגימנט המלכה (מערב קנט המלכותי) | הרגימנט הרגלי ה-97 (של רוזן אולסטר) |
| הרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס (של המלכה והמפשייר המלכותי) | רגימנט המלכה | רגימנט סאסקס המלכותי | רגימנט סאסקס המלכותי | רגימנט סאסקס המלכותי | הרגימנט הרגלי ה-35 (סאסקס המלכותי) |
| הרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס (של המלכה והמפשייר המלכותי) | רגימנט המלכה | רגימנט סאסקס המלכותי | רגימנט סאסקס המלכותי | רגימנט סאסקס המלכותי | הרגימנט הרגלי ה-107 (הרגלי הבנגאלי) |
| הרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס (של המלכה והמפשייר המלכותי) | רגימנט המלכה | רגימנט מידלאסקס (של דוכס קיימברידג') | רגימנט מידלאסקס (של דוכס קיימברידג') | רגימנט הדוקס קיימברידג' (רגימנט מידלאסקס) | הרגימנט הרגלי ה-57 (מערב מידלאסקס) |
| הרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס (של המלכה והמפשייר המלכותי) | רגימנט המלכה | רגימנט מידלאסקס (של דוכס קיימברידג') | רגימנט מידלאסקס (של דוכס קיימברידג') | רגימנט הדוקס קיימברידג' (רגימנט מידלאסקס) | הרגימנט הרגלי ה-77 (מזרח מידלאסקס של דוכס קמרידג')' |
| הרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס (של המלכה והמפשייר המלכותי) | רגימנט המפשייר המלכותי | רגימנט המפשייר המלכותי | רגימנט המפשייר המלכותי | רגימנט המפשייר המלכותי | הרגימנט הרגלי ה-37 (צפון המפשייר) |
| הרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס (של המלכה והמפשייר המלכותי) | רגימנט המפשייר המלכותי | רגימנט המפשייר המלכותי | רגימנט המפשייר המלכותי | רגימנט המפשייר המלכותי | הרגימנט הרגלי ה-67 (דרום המפשייר) |
ראו גם

מתנדבי היישוב בבאפס
הערות שוליים

↑  בצבא הבריטי ישנה הפרדה בין רגימנטים רגלים (חי"ר) לבין חמשת הרגימנטים של משמר המלוכה, זאת אף על פי שבפועל רגימנטים אלו גם הם חיל רגלים. בסדר בכירות, רגימנטים במשמר מקדימים את הרגימנטים האחרים.
↑  שני רגימנטים אלו אוחדו ב-1959 לתוך רגימנט סארי המלכותי של המלכה שהתקיים שנים בודדות עד שאוחד לתוך רגימנט המלכה.
↑  שני רגימנטים אלו אוחדו ב-1959 לתוך רגימנט הבאפס של המלכה, קנט המלכותי שהתקיים שנים בודדות עד שאוחד לתוך רגימנט המלכה.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: הרגימנט המלכותי של סקוטלנד | סדר בכירות בחיל הרגלים  מקום 7 | הבא: רגימנט דוכס לנקסטר |
חיילי הרגימנט בצעדת יום הניצחון בג'רזי, 2010.
חיילי רגימנט הבאפס בקרב אלבוהרה, 1811.
המלך ג'ורג' השישי ומייג'ור גנרל הרולד אלכסנדר עוברים ליד חיילי רגימנט המפשייר, 1939.
הקהילה היהודית בשומסק

הקהילה היהודית בשומסק (באוקראינית: Шумськ'; בפולנית:Szumsk) הייתה קהילה יהודית בשומסק שבחבל ווהלין, והתקיימה החל מהמאה ה־17 ועד מלחמת העולם השנייה. רק כ־60 מיהודי העיר נותרו ניצולים וכיום אין קהילה יהודית בשומסק.
ראשית קהילה

שומסק הייתה עיר נסיכות שישבה על גבול אוקראינה – פולין. לפי העדויות היו בעיר רוב של תושבים אוקראינים והאצולה הייתה פולנית. אזכור ראשון של היהודים בעיר הוא בגזרות ת"ח ות"ט בשנת 1648, בה הרס המנהיג של מרד הקוזאקים בוגדן חמלינצקי את שומסק עד היסוד. מן העובדה שחמלניצקי ראה את שומסק כיעד להרס מסיקים שהיה שם יישוב יהודי. חמלניצקי היה שונא יהודים וראה בהם תמיד יעד לתקיפה בעוד הקהילות היהודיות היו בעלות רכוש ושגשגו.
יש מסמכים רבים המראים על הימצאות הקהילה משנת 1820, בהם מפקדי האוכלוסין שהרוסים עשו, שם יש רשימת תושבים הכוללת את הקהילה היהודית. לאחר תחילת הציונות חלה התעוררות לאומית בקרב יהודי שומסק והייתה בה הרבה פעילות ציונית.
בשנת 1897 חיו בשומסק 1962 יהודים בתוך אוכלוסייה של 3991 נפשות.
בתחילת המאה ה-20 הייתה תנועת הגירה גדולה של יהודי שומסק רובם לארצות הברית והיו גם שעלו לארץ ישראל. הרבה מיהודי שומסק שעלו לארץ ישראל התיישבו בקיבוצים, בחדרה וברחובות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בתקופת הפוגרומים, מצב יהודי שומסק היה קשה, השלטון על העיר עבר מיד ליד בין הבולשביקים, סימון פטליורה ושודדים והיהודים נפגעו מכך קשות. בשנת 1920 עם קביעת הגבולות, שומסק נפכה לחלק מפולין, קילומטר אחד מהגבול עם ברית המועצות. כשפרצה מלחמת העולם השנייה הקרבה לברית המועצות אפשרה לחלק מיהודי שומסק לברוח וכך להינצל.
שומסק כחברה יהודית מעוצבת

בתקופת השלטון הפולני חוו היהודים פריחה משמעותית מבחינה חברתית ותרבותית. הקהילה היהודית הייתה מלוכדת ובעלת צביון מגובש על מעמדותיה ושכבות ייחוסה. רוב הקהילה היו שומרי תורה ומצוות, וגם הנוער שלא שמר תורה ומצוות כיבד את הקהילה והוריו, ויש לכך עדויות רבות שאנשים יוצאי הקהילה סיפרו על כך. בנוסף היה הרבה עזרה הדדית וגמילות חסדים. בעיר הייתה פעילות ציונית רבה בהרבה זרמים, אולם היה ביניהם אחווה ושלום ודבר זה אינו גרם לשסעים בקהילה. בנוסף, הוקם בית ספר יהודי שבו לימדו לפי התכנית של רשת "תרבות". לפי התקן של הממשלה הפולנית, לימודי בית ספר יסודי שהיו בחינם נמשכו רק 4 שנים. כדי שהילדים ילמדו יותר, סידרו שכל כיתה נמשכה שנתיים, כך שהילדים למדו 8 שנים. ליד בית הספר הייתה ספרייה עברית גדולה ופעילה מאוד. בעיר פעל סניף גדול של תנועת החלוץ שהכשיר צעירים לעבודה חקלאית לפני עלייתם ארצה בנוסף פעל בעיר סניף גדול של תנועת 'ביתר' וגם סניף של 'השומר הצעיר'. בנוסף פעלו בעיר קרן היסוד וקרן הקיימת. בעיר הוקם גם 'חוג דרמטי' על ידי צעירי העיר שבמסגרתו הועלו מחזות של מחברים יהודים ידועים כמו שלום עליכם. חלק מההצגות היו ביידיש וחלק בעברית.
בערב השואה היו בעיר 2,040 יהודים.
תקופת השואה

בשנת 1939 בהסכם ריבנטרופ - מולוטוב חולקה פולין בין גרמניה לרוסיה. החלק המזרחי של פולין שויך לסובייטים. עד אז שומסק הייתה עיירת גבול ומאז ההסכם הפכה להיות חלק מברית המועצות. משמעות הדבר הייתה שהשיטה הקומונוסיטית חלה על שומסק. כל התנועות הציוניות היו מחוץ לחוק והסובייטים הפסיקו את הפעילות הציונית בעיר, כולל את פעילות סניף תנועת 'החלוץ הצעיר'. בני הנוער חשו בחסרון הפעילות הציונית והסניף והקימו במחתרת מחדש את הסניף וחידשו את הפעילות, וראו בכך קידוש ה'. בנוסף הסובייטים סגרו את בתי הכנסת ואסרו קיום תפילות. מי שלא ציית או תושבים שהיו בעלי רכוש רב הוגלו לסיביר (חלק מהאנשים שהוגלו באותו זמן לסיביר שרדו את המלחמה שם.). 
עם מבצע ברברוסה ופלישת הגרמנים לברית המועצות במאי 1940 הגרמנים השליטו חוקים בעיר ורצחו תושבים על מנת 'למען ייראו וייראו'.  היהודים נדרשו להקים יודנראט מאנשים מהקהילה. רב העיר כינס אספה ואנשי העיר בחרו באנשים מקובלים והגונים על הציבור. ולצד היודנראט הוקמה משטרה יהודית. מתיעוד הניצולים לאחר המלחמה מתוארים לטובה היודנראט והמשטרה היהודית בפעילותם.
הגטו

בפורים תש"ב, 3 במרץ 1942 ניתנה פקודה להקים גטו בשומסק. ב 12 במרץ נסגר הגטו והיהודים חיו שם במצוקה, רעב ומחלות. אנשים שהיו בעלי כושר עבודה או בעלי מקצועות שנדרשו למאמץ המלחמתי של הגרמנים יצאו יום יום לעבוד בעבודות כפייה וחזרו בערב לגטו.
בגטו עסקו הרבה בהברחת מזון, על אף שזה היה ידוע שזה אסור. יהודים היו מחליפים בגדים שעל גופם בעד מצרכי מזון עם אנשי העיר הגויים. המשטרה היהודית העלימה עין ואף עזרה קצת בהברחת האוכל.
בגטו תודעת הקהילה עדיין נשארה והייתה קיימת. הקימו מטבח לנצרכים ושם קיבלו את אספקת האוכל מהגרמנים שנתנו לפי כל עובד לפי ימי עבודתו וטיב העבודה. היה זה אוכל דל שכלל מרק מים דליל ופרוסת לחם, אבל נתנו אותו שלוש פעמים ביום. במטבח אכלו בעיקר אנשים שברחו לעיר בתקופה הסובייטית וקצת יהודי שומסק. רוב המשפחות השתדלו לארגן לעצמם אוכל ולבשל בביתם על מנת לא להזדקק לאוכל של הנזקקים, כל עוד שיכלו. על המטבח היו אחראים מטעם היודנראט, שעליהם גם היה מנהל משק שמונה על ידם.
בגטו היו ארבעה בתי תפילה: בית הכנסת הגדול עם הלבנים האדומות, בית המדרש האפור, הקלויז של חסידי ירמלינץ ובית הכנסת של הרבי ברנו שנוהל על ידי הרב יוסף רבין, רב העיר.
בבתי הכנסת קיימו שגרת תפילה, ושם התוועדו ונפגשו אנשי הגטו. שם גם עדכנו אחד את השני בשמועות וחששות. וזה היה מרכז היהדות בגטו, גם של האנשים שלא שמרו תורה ומצוות.
חיסול הגטו והקהילה

בחודשי אוגוסט - אוקטובר 1942, בוצע החיסול הרצוף והעיקרי של יהדות ווהלין בערים השונות במקביל ושומסק בכללן. בערב ראש חודש אלול, ה-12 באוגוסט החלה האקציה (ריכוז היהודים לקראת השמדה) העיקרית. כמעט כל יהודי העיר נחטפו והוצאו מחוץ לעיירה שם נורו אל בורות הריגה. בשלושה ימים שלפני האקציה היה עוצר בגטו והיהודים ראו טת האוקראנים חופרים בורות גדולים מחוץ לעיר. 
שמועות על הטבח הסתננו והגיעו לאוזני אנשי העיירה שנותרו בחיים ורבים מהם התחילו להסתתר במרתפים, באורוות ובמקומות מסתור אחרים. היו שהצליחו לברוח משומסק והגיעו לכפר אנדרושובסקה ומשפחות של שטודינסטים בכפר הסתירו אותם בבתיהם ודאגו לכל מחסורם, ואפילו סידרו שהמשפחות ייפגשו מדי פעם בפעם. רבים מאנשי העיירה שנשארו בעיר נתגלו על ידי אנשי המליציה האוקראינית. אחרים נתגלו כשהרעב והצמא אילצו אותם לצאת ממחבואיהם או שקולם של תינוקות בוכים חשף את מקומות המסתור. הנתפסים הוצאו אל בורות ההריגה ונורו. מכל אנשי הגטו נותרו בחיים כמאה וחמישים איש בלבד ואלו חוסלו באקציה האחרונה שנועדה לגלות את אחרוני המסתתרים.
בעת האקציות היו ניסיונות התנגדות ספונטניים. צעירים מתנועת השומר הצעיר ניסו לפרוק נשק משוטרים, ככל הנראה ללא הצלחה. שתי צעירות התנפלו על מפקד המשטרה, חנקו ונשכו אותו עד שנורו בידי השוטרים. רק 60 מיהודי העיר נותרו כניצולים לאחר השואה.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה שומסק הייתה חרבה. בתי היהודים והקהילה נחרבו מלבד בתים בודדים, הדואר, ובית הכנסת הגדול. ולא חזרה לשם הקהילה היהודית מעולם.
כיום, הוקם בעיר מוזיאון להיסטוריה של שומסק ושם יש מחלקה שלימה על הקהילה היהודית בשומסק.
לקריאה נוספת

שומסק, ספר זיכרון לקדושי שומסק שנספו בשואת הנאצים, הוצאת ארגון עולי שומסק, 1968
הערות שוליים

↑  הדברים תועדו במאמרים רבים המופיעים בספר יזכור לקהילת שומסק.
↑  רשת 'תרבות' הייתה רשת של בתי ספר שלימדו את רוב המקצועות בעברית ולא בפולנית. כך שהתלמידים בבתי ספר אלו דיברו עברית ברמה גבוהה, וכן דיברו עברית בחיי היום יום ביניהם.
הקהילה היהודית בקאוויון

הקהילה היהודית בקאוויון (בכתיב מסורתי: קאוואליון) היא קהילה יהודית עתיקה ששכנה בעיר קאוויון (אנ') (בצרפתית: Cavaillon) בדרום־מזרח צרפת, בימינו במחוז ווקלוז, בחבל פרובאנס־אלפ־קוט ד'אזור. מאז המאה ה־14 הייתה קהילת קאוויון אחת מארבע קהילות שחיו תחת חסות האפיפיור ועל כן נקראו גם "יהודי האפיפיור". קהילה זו התקיימה עד תחילת המאה ה־20, כאשר עזב אותה אחרון יהודיה.
היסטוריה

לפי אוצר המוזיאון בעיר, רב יהודי נכח בקאוויון עוד במאה ה־11. אולם, בעיר עצמה קיימות עדויות לחיים יהודיים עוד מתחילת המאה ה־14 אז הועבר כס האפיפיור אל העיר אביניון על ידי פיליפ היפה למשך כשבעים שנה. מעשה זה הוביל לחיבור של העיר אביניון וכמה משכנותיה, ובניהן העיר קאוויון, אל מדינת האפיפיור ויצר כיס שלטוני וממשל מוחלט של הכנסייה על העיר. השלטון העצמאי של האפיפיור הוביל ליצירת מערכת חוקים ליהודים שחיו תחת ערי האפיפיור שהייתה שונה מהותית מהחוקים שהוחלו על היהודים בשאר ערי צרפת. ברוב הזמן חוקים אלו היו מקלים יותר, וכללו הגנה משפטית ופיזית מפרעות, וזאת בעיקר בגלל מאבקי כוח עם השליט החילוני. על כן, לאחר גירוש יהודי צפון צרפת ולאחריהם יהודי ספרד, רבים מהיהודים בחרו להשתקע בקאוויון שם זכו לחוקים מקילים.
למרות החוקים המקילים, בשנת 1453 הועברו היהודים שגרו בעיר לגטו נפרד מהעיר, לאחר תלונות מפי התושבים על חוסר כבור שגילו היהודים כלפי מנהגים נוצריים, בעיקר יום המנוחה הנוצרי והחגים. היהודים רוכזו בגטו, שלעיתים ננעל בשער או בשרשראות ברזל. בשנת 1456 ובשנת 1485 פרעו הנוצרים המקומיים ביהודים ובזזו את רכושם ושלטונות האפיפיור לא הצליחו למונעם מעשות זאת. במהלך השנים היו כמה ניסיונות לעזור לחיים היהודיים בעיר, למשל בשנת 1642 תוקן חוק האוסר דפיקה חזקה על דלתות היהודים החיים בגטו, ובשנת 1704 צורפו עניי היהודים לחלוקת החיטה מידי האפיפיור והשלטונות.
בימי הביניים חיו היהודים את חייהם באופן בלתי מנותק משכניהם הנוצרים ועבדו יחד בבתי המלאכה ובתי הרפואה כמו כן, חובותיהם לתשלומי מיסים לצורך הגנה על העיר היו דומים. במאה ה־18 נראה שעסקו היהודים בסחר בסוסים וכן בהלוואות בריבית.
כשאר קהילות יהודי האפיפיור, לא היו בקאוויון די תלמידי חכמים מקומיים כדי שיכהנו בתפקידי רבנות. לכן, נהגה הקהילה מפעם לפעם לייבא רבנים מן החוץ. למשל, ב־1774 מונה למרא דאתרא בקאוויון רבי משה יעקב פאלק, תלמיד חכם מפולין, שהיגר לקאוואיון כעשרים שנה קודם לכן.
עד היום, רחוב בית הכנסת נקרא בשם רחוב העברים (Rue Hébraïque), גם לזכר הגטו היהודי שכמעט לא נותרו שרידים ממנו. בית הכנסת בעיר אינו בשימוש כלל ונמצא בבעלות העירייה ומדי פעם נערכים בו סיורים בתשלום.
קהילת קאוויון הייתה הקטנה מבין קהילות האפיפיור. נראה שבשיאה מנתה הקהילה כ-200 נפש בסך הכל. מספר בתי האב שהעלו מס בשנת 1657 היה 12 ובשנת 1791 חיו בעיר כ־150 איש. לאחר המהפכה הצרפתית ומתן האמנציפציה ליהודים, האוכלוסייה היהודית החלה לעזוב את העיר אל הערים הגדולות. בתחילת המאה ה־20 נשארו במקום כעשרים יהודים בלבד וכיום אין איש יהודי שיושב בשאר העיר.
מבנים קהילתיים > הגטו

הגטו היהודי, ה"קרייר" בצרפתית, ניצב על שטר של כ־1500 מטר מרובע. מחצית משטח הגטו, בצידו המזרחי, היווה רחוב צר ללא מוצא (הוא רחוב העבריים בימינו). כיום, אפשר לתאר את מיקום הגטו בין רחוב הרפובליקה בדרום אל רחוב שאבראן בצפון. החלק הדרומי של הגטו הורכב ממחסנים ומגורים צפופים אפילו יותר מהמקובל בגטו, דבר שהוביל לכך שעניי היהודים חיו בחלק זה של העיר. בצפון הגטו נפרץ בשנת 1774 שער שהוביל החוצה מהגטו אל רחוב שאבראן, כדי לאפשר גישה נוחה לאזור.
מבנים קהילתיים > בית הכנסת

בית הכנסת נבנה במאה ה־15 ונערך בו שיפוץ בשנת 1772, השיפוץ שמר על מיקום בית הכנסת, צורתו הפנימית והצריח בצידו הצפוני של המבנה. שיפוץ המבנה עלה כ־8000 שהגיעו מהלוואת הקהילה, הלוואה שלא הצליחו להחזיר עד לפרוץ המהפכה הצרפתית. בבית הכנסת היו 6 קופות צדקה, לפי המנהג המקומי ארבע מהקופות נועדו לארבע הקהילות הקדושות בארץ־ישראל (צפת, טבריה, חברון וירושלים) ושתיים לצורכי הקהילה. מעל למקום קופות הצדקה נקבע חלון בקיר, מול החלון נבנתו גומחה ומדף שעל האחרון הונח כסאו של אליהו, במקום גבוה באופן שאי־אפשר להשתמש בו. לפי המסורת המקומית אליהו הנביא עצמו עתיד להיכנס דרך החלון ולהתיישב בכיסאו המונח לפניו.
בדומה לבית הכנסת בקרפנטרה, גם בקאוויון נבנה בבית הכנסת אולם נמוך מהאולם הראשי שישמש כעזרת נשים ובו היה גם תנור שנועד לאפיית לחם ומצות. משנת 1963, קומת המרתף משמשת כמוזיאון לתולדות יהודי האזור. במוזיאון מוצגים כתבי יד שונים וחפצי קדושה, רובם מגיעים מגנזי הקהילה שנמצאו בשנים 1928 ו־1969. במוזיאון מוצגת גם מנורת שמן המתוארכת לראשית המאה הראשונה לספירה ועליה חקוקה צורת המנורה, עדות לחיים יהודיים בפרובנס עוד מהמאות הראשונות לספירה.
מבנים קהילתיים > מקווה

סמוך לבית הכנסת נמצאים שרידי המקווה הקהילתי. דרך הגישה אל המקווה נפרצה בשנת 1860 ומובילה למקווה שמימיו מגיעים מבאר סמוכה. חדרי ההלבשה והכניסה הם מערות טבעיות בסלע שטויחו ונצבעו בהתאם לתפקידם. המקווה הנוכחי בנוי על שאריות מקווה מהמאה ה־14 שמאגרו היה בגודל של שני מטרים על מטר אחד לערך.
מבנים קהילתיים > בית הקברות

בית הקברות היהודי נמצא כיום תחת מגרש חנייה גדול ביציאה מן העיר, ברחבת מרכז מידע למבקרים. תזכורת יחידה לבית הקברות היא שלט המוצב באזור שמספר שתחת החנייה התקיים בית קברות יהודי מהמאה ה־14. עדויות לבית הקברות נמצאות בשטרות הקניין על הקרקע, ונראה שנקנה בכמה רכישות שונות במהלך המאות ה־17 וה־18. בשנת 1840 נמכרו החלקות העתיקות ובשנת 1901 נמכר האזור כולו. ישנה עדות משנת 1902 של הימצאות גופה בארון קבורה מעץ, עדות שמראה על הנוהג העתיק באזור. בית הקברות המקורי נראה שנקנה בשנת 1217 ונמצא בדרומה של העיר ברובע פורט־דה־קלו, גם לו מוצב שלט זיכרון באזור כדי להודיע על נוכחותו.
ראו גם

יהודי האפיפיור
הקהילה היהודית בקרפנטרה
הקהילה היהודית באביניון
לקריאה נוספת

ישראל גולדמן, "היהודים של האפיפיור", בתוך: סגולה גיליון 77, 2016, עמ' 36–45.
אורלי בונאן, המורשת היהודית באביניון ובמחוז הונאסין: ווקלוז, ליון, 2019.
abbaye saint hilaire vaucluse, En Vaucluse, quatre synagogues sur les chemins de vos vacances, pp. 38-50.
Jules B. Ferber, The Pope's Jews in Provance, Éditions Actes Sud, 2006.
הערות שוליים

1 2 3 4  אורלי בונאן, המורשת היהודית באביניון ובמחוז הונאסין: ווקלוז, ליון, 2019, עמ' 25–27.
1 2 3 4 5  ישראל גולדמן, "היהודים של האפיפיור", בתוך: סגולה גיליון 77, 2016, עמ' 43.
↑  שמעון שוורצפוקס, ‏קהילות דרום צרפת, גירוש פראג ור' יהונתן אייבשיץ, פעמים 23 (תשמ"ה), עמ' 114–115.
↑  מיקום הרחוב בגוגל מפות.
↑  אתר המוציא סיורים לבית הכנסת ולמוזיאון.
↑  שמעון שוורצפוקס, ‏קהילות דרום צרפת, גירוש פראג ור' יהונתן אייבשיץ, פעמים 23 (תשמ"ה), עמ' 112.
↑  אורלי בונאן, המורשת היהודית באביניון ובמחוז הונאסין: ווקלוז, ליון, 2019, עמ' 24–26.
↑  אורלי בונאן, המורשת היהודית באביניון ובמחוז הונאסין: ווקלוז, ליון, 2019, עמ' 28–29, 37.
↑  אורלי בונאן (המורשת היהודית באביניון ובמחוז הונאסין: ווקלוז, ליון, 2019, עמ' 24) מציינת שם כי ישנם הטוענים שמנורה זו אינה עדות לחיים יהודיים אלא למסחר עם אנשי איטליה ומשם עברה המנורה לגליה.
1 2  אורלי בונאן, המורשת היהודית באביניון ובמחוז הונאסין: ווקלוז, ליון, 2019, עמ' 40–41.
הקבינט לשוויון מגדרי

ועדת שרים לשוויון מגדרי המוכרת כ-"הקבינט לשוויון מגדרי" הייתה ועדת שרים מיוחדת שהתקיימה בממשלת ישראל השלושים ושש. הוועדה הייתה האמונה על גיבוש מדיניות ואסטרטגיה למלחמה בפגיעות מיניות, טיפול בפערי שכר ודאגה לנשים מוחלשות.
הקמת הוועדה

את הקמת הקבינט יזמה שרת התחבורה מרב מיכאלי, והיא אושרה בממשלת ישראל השלושים ושש ב-5 באוקטובר 2021. זאת כחלק מהדרישות של מפלגת העבודה בהסכמים הקואליציוניים.
על הקמת נמתחה ביקורת מצד גורמים שמרניים ובהם הארגונים תורת לחימה, "פורום הארגונים למען המשפחה" ו"שוברות שוויון".
מבנה הקבינט בממשלת ישראל ה-36

ועדת השרים הורכבה מ-11 שרים, ועסקה בהתוויית מדיניות לקידום שוויון מגדרי, וביישום של כל תוכניות הממשלה הרלוונטיות, ובראשן התכנית למניעת אלימות נגד נשים.
בוועדה כיהנו 11 שרים לפי החלוקה המפלגתית הבאה:
העבודה: 3 חברים (כולל היו"ר) -{בזיקה ליאיר לפיד}
מרצ: 2 חברים -{בזיקה ליאיר לפיד}
יש עתיד: 2 חברים
כחול לבן: חברה אחת-{בזיקה ליאיר לפיד}
ישראל ביתנו: חבר אחד-{בזיקה ליאיר לפיד}
תקווה חדשה: 2 חברים -{בזיקה לנפתלי בנט}
| שר/ה | שר/ה | תפקיד | סיעה |
| --- | --- | --- | --- |
|  | מרב מיכאלי | שרת התחבורה הבטיחות בדרכים - יו"ר | העבודה |
|  | עמר בר לב | השר לביטחון הפנים | העבודה |
|  | ניצן הורביץ | שר הבריאות | מרצ |
|  | תמר זנדברג | השרה להגנת הסביבה | מרצ |
|  | אורנה ברביבאי | שרת הכלכלה והתעשייה | יש עתיד |
|  | פנינה תמנו-שטה | שרת העלייה וקליטה | כחול לבן |
|  | מירב כהן | השרה לשוויון חברתי | יש עתיד |
|  | עודד פורר | שר החקלאות ופיתוח הכפר והשר לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל | ישראל ביתנו |
|  | גדעון סער | שר המשפטים | תקווה חדשה |
|  | יפעת שאשא-ביטון | שרת החינוך | תקווה חדשה |
|  | נחמן שי | שר התפוצות | העבודה (לא חכ) |
הערות שוליים

↑  מיכל פעילן, ‏הממשלה אישרה, הקבינט לשוויון מגדרי יוצא לדרך, באתר ‏מאקו‏, 5 באוקטובר 2021
↑  ועדת שרים לשוויון מגדרי החלטה מספר 461 של הממשלה מיום 05.10.2021
↑  בנצי רובין, ‏מרב מיכאלי הקימה את הקבינט לשוויון מגדרי: "הגיע הזמן", באתר "סרוגים", 5 באוקטובר 2021
↑  ביקורת על הקבינט לשוויון מגדרי של מרב מיכאלי: "הטרלול המגדרי הוא אסון", באתר ערוץ 7
| ועדות שרים |
| --- | --- | --- |
| קבינטים | הקבינט המדיני-ביטחוני • הקבינט החברתי-כלכלי • קבינט הדיור  • קבינט העלייה והקליטה |  |
| נוספים | ועדת השרים לענייני חקיקה • ועדת השרים להצטיידות • ועדת השרים למתן היתר לפרסומים • ועדת שרים לעניין מוכנות הזירה האזרחית למצבי חירום • ועדת השרים לענייני שירות ביטחון כללי |  |
| בעבר | ועדת החמישה • המטבח • ועדת השרים להתיישבות • הקבינט לשוויון מגדרי • קבינט הקורונה • ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
התך

הֲתָךְ הוא אחד מהסריסים אשר המלך אחשוורוש העמיד לרשות אסתר המלכה.
בסיפור המגילה

במגילת אסתר מסופר כי הוא היה השליח ששלחה אסתר למרדכי היהודי שהיה לבוש שק ואפר לאחר גזירת המן ולהסיר שקו מעליו. מרדכי שלח אותו חזרה לאסתר עם כתב הגזירה שכתב המן ודרש ממנה ללכת אל המלך ולפעול להסרת הגזירה.
במדרש כתוב כי התך נהרג על ידי המן כשהיה בדרכו מאסתר למרדכי, ולכן נאמר אחר כך "ויגידו למרדכי את דברי אסתר" ולא נאמר שהתך הוא זה שסיפר.
זהותו

בגמרא אמרו בשם רב כי התך הוא דניאל היועץ הידוע של המלך נבוכדנצר ובלשאצר, ונקרא שמו התך על שם שחתכוהו מגדולתו, או מחמת שכל דברי מלכות נחתכין על פיו. [המהר"ל מבאר שלפי שיטה זאת שדברי מלכות נחתכין על פיו הוא לא דניאל].