stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל גצלר
ביוגרפיה

גצלר נולד בברלין ב-14 במאי 1920. אביו, חיים מרדכי גצלר, היגר לגרמניה מז'מיגרוד שבפולין ועסק בבדים, ואמו דבורה לבית שטרנשליכט הגיעה במקור מקרקוב. גצלר היה אח בכור ללאון ומאני. למד בבית הספר "עדת ישראל ריאלגמנזיום" (Adass Yisroel Realgymnasium) מגיל שש ועד סיום התיכון, והיה פעיל בשומר הצעיר, (שם היה חניכו של ריינהרד בנדיקס, לימים סוציולוג נודע).
עקב היותם בעלי אזרחות פולנית, גורש עם אביו ואחיו לאון באוקטובר 1938 מגרמניה לפולין. אמו ואחיו מאני הצטרפו אליהם אחרי ליל הבדולח. לאחר פרוץ המלחמה שלחו השלטונות הסובייטים את המשפחה לצפון סיביר, שם שהו במשך רוב המלחמה. לקראת סופה הגיעה המשפחה למחוז הסובייטי של הרפובליקה האוטונומית של הגרמנים של ולגה, שם התגוררה המשפחה במהלך המלחמה. גצלר עבד בתקופה זאת במגוון עבודות בהן כריית זהב ונהיגה בעבור קאופרטיב תחבורה. ניסה לרכוש השכלה בסראטוב לתקופה מסוימת אך ללא הצלחה.
לאחר המלחמה המשפחה חזרה לגרמניה, ומשם היגרה לאוסטרליה בשנת 1948, הקדים אותם אחיו לאון שהגיע אליה בעת המלחמה בעזרת מאמצי הקהילה היהודית האוסטרלית. באוסטרליה למד גצלר באוניברסיטת מלבורן. ספרו "Neither toleration nor favour: the Australian chapter of Jewish emancipation", נכתב על בסיס עבודת התזה לתואר שני שכתב באוניברסיטת מלבורן. סיים את הדוקטורט בבית הספר לכלכלה של לונדון בהנחיית הפרופסור לאונרד שפירא. הוא פרסם את הספר "מרטוב, ביוגרפיה פוליטית של סוציאל-דמוקרט" בהוצאת אוניברסיטת קיימברדיג' (שתורגם לאיטלקית וליפנית).
גצלר לימד במספר אוניברסיטאות באוסטרליה והיה ממייסדי אוניברסיטת לה טרוב (La Trobe) במלבורן. בשנת 1972 עלה לישראל והצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים. הוא היה חבר בחוג ללימודים רוסיים וסלאוויים ובחוג להיסטוריה, מונה לפרופסור מן המניין בשנת 1982, ולימד קורסים על היסטוריה של רוסית מודרנית בתקופת המהפכה הקומוניסטית ואודות הסוציאליזם באירופה, עד לפרישתו בשנת 1989. במהלך שהותו באוניברסיטה העברית פרסם את ספרו "קרונשטט 1917-1921: גורלה של הדמוקרטיה הסובייטית" (שתורגם לאיטלקית) ומאמרים בכתבי עת וספרי מאמרים שונים. בשנת 2002 פרסם את ספרו האחרון, "Nikolai Sukhanov,Chronicler of the Russian Revolution".
בשנת 1976 נישא לדבורה לבית זוסמן, עיתונאית, והתגורר עמה בירושלים. אב לבן ובת מנישואים קודמים.
נפטר בינואר 2012 בגיל 91, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ קריית ענבים .
מספריו

Nikolai Sukhanov, Chronicler of the Russian Revolution, Palgrave Macmillan, February 2002
Kronstadt 1917-1921: The Fate of a Soviet Democracy, Cambridge University Press, 1983
Neither toleration nor favour: the Australian chapter of Jewish emancipation, Melbourne University Press, 1970
Martov: a political biography of a Russian social democrat, Cambridge University Press, 1967
קתדרלת יוחנן הקדוש (ולטה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קתדרלה, כנסייה 
 על שם:  יוחנן המטביל 
 כתובת:  Misrah San Gwann 
 מיקום:  ולטה 
 מדינה:  מלטה 
 מייסדים:  ז'אן דה לה קסייר 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1577
 תאריך פתיחה רשמי:  1577 
 אדריכל:  ג'רולאמו קסאר 
 סגנון אדריכלי:  בארוק 
 
 קואורדינטות:  35°53′52″N 14°30′46″E﻿ / ﻿35.897778°N 14.512778°E﻿ / 35.897778; 14.512778
 www.stjohnscocathedral.com
  מפת ולטה והקתדרלה במרכזה
 
חזית הקתדרלה
קון-קתדרלת יוחנן הקדוש (במלטית: Kon-Katidral ta’ San Ġwann, באנגלית: St. John's Co-Cathedral) בוולטה בירת מלטה, היא הקתדרלה הקתולית של האי מלטה, במשותף (Co-Cathedral) עם קתדרלת פאולוס הקדוש בעיר מדינה. הקתדרלה, שהוקמה על ידי מסדר האבירים ההוספיטלרים, מוקדשת ליוחנן המטביל, הקדוש המגן של המסדר.
היסטוריה

בניית הכנסייה החלה בשנת 1572 בהוראתו של הגראנד מאסטר ז'אן דה לה קסייר (Jean de la Cassière), ותכנונה הופקד בידי האדריכל המקומי ג'רולאמו קסאר. היא מוקמה במרכזה של העיר המבוצרת ולטה, בירת ההוספיטלרים החדשה, שנבנתה לאחר עמידתם במצור הגדול על מלטה ב-1565. ב-1577 הסתיימה הבנייה, והכנסייה קושטה ועוטרה ביצירות אמנות עשירות. במחצית המאה ה-17 עוצב פנים הכנסייה מחדש בסגנון אדריכלות הבארוק, בפיקוחו של האמן בן קלבריה מתיה פרטי (Mattia Preti,‏ 1613-1699). השינויים החשובים ביותר בתקופה זו היו עיטורה מחדש של תקרת הספינה הראשית ב-18 סצנות מחייו של יוחנן המטביל, ועיטור הקירות הפנימיים של הספינה ושל קפלות הצד במיטב סגנון הבארוק. העמודים התומכים בתקרת הספינה הראשית צופו בשיש ירוק, ולמעשה, כל קירות הפנים, התקרה והרצפה של המבנה מכוסים בציורים, בשיש וביצירות אמנות. אחד המקורות החשובים ליצירות האמנות העשירות של הקתדרלה היה הנוהג לפיו כל גראנד מאסטר נבחר תרם לה יצירה כלשהי שהעידה, בין היתר, על עושרו ועל נדיבות לבו, והנציחה את זכרו.
ב-1798 נכנעו ההוספיטלרים לנפוליאון ועזבו את מלטה, ושנתיים לאחר מכן עבר האי לבעלות הבריטים. בצו של הוותיקן הוענק לכנסייה מעמד של קתדרלה במשותף בשנת 1816. במאה ה-19 הופקדה הקפלה של לשון צרפת (ראו להלן) בידיו של האמן המקומי ג'וזפה היזלר (Giuseppe Hyzler) מתנועת הנצרנים (תנועה אשר ביקשה להשיב את האמנות הדתית הנוצרית למקורותיה). זה הסיר את המזבח בקפלה, שינה חלק מיצירות האמנות בה וגרם נזק לאחרות. פעולותיו הופסקו בעקבות מחאה בשנת 1840. במלחמת העולם השנייה נפגעה הקתדרלה מההפצצות האוויריות של מדינות הציר על מלטה, אך אלה גרמו נזק בעיקר לאגפים המשניים ופחות לגוף הכנסייה עצמה. חדר המלבושים ומגדלי השעון נפגעו באופן קשה, ודלת הכניסה הראשית הועפה ממקומה. הנזקים תוקנו ותכולת המבנה ניצלה, במידה רבה בשל כך שהועברה מבעוד מועד למקום מבטחים. בשנת 2001 הוקמה "קרן קון-קתדרלת יוחנן הקדוש" (St John’s Co-Cathedral Foundation), המופקדת על ניהול הכנסייה והמוזיאון הצמוד לה, ועל שימורם.
המבנה

הקתדרלה נצבת בערך במרכזה הגאוגרפי של העיר ולטה. מצידה הצפון-מערבי היא גובלת ברחוב הרפובליקה, רחובה הראשי של העיר, ומדרום-מזרח לה נמתח רחוב הסוחרים (Triq il-Merkanti), אחד משני הרחובות הראשיים האחרים של ולטה. חזיתה פונה לכיוון דרום-מערב, אל כיכר יוחנן הקדוש (Piazza San Ġwann). למבנה חזות מבוצרת, אשר הושפעה מאירועי המצור הגדול, ושני מגדלי פעמונים ניצבים משני צדדיה של החזית.
המבנה > הספינה הראשית

אורכה של הספינה הראשית הוא 53 מטרים ורוחבה 15 מטרים. היא מחולקת לאזור הכללי ולאזור המקודש (Sanctuary) שבו ניצב המזבח הראשי על במה מוגבהת. בעבר שכן באפסיס שבאזור המקודש מזבח בודד ומעליו ציור המתאר את טבילתו של ישו. הציור נמצא כיום באולם מייג'ור קוליירו (ראו להלן), ובמקומו ניצב באפסיס פסל של האירוע, מעשה ידיו של ג'וזפה מצואולי מהמאה ה-18, ומשני צדדיו שני עוגבים. למזבח זה נוסף המזבח הראשי, העשוי שיש והניצב במרכזו של האזור המקודש. סביב המזבח אפריז שבו משולבים סמלי ארבעת המבשרים וסמליהם של פטרוס הקדוש (מפתחות השמים) ושל פאולוס הקדוש (ספר החוקים והחרב). המוטיב המרכזי במזבח הוא של הסעודה האחרונה, וזה עדוי מארד מוזהב ומשולבים בו אבני לפיס לזולי. מעל המזבח הראשי תלויה חופה. למעט האזור המקודש, כמעט כל רצפת הספינה הראשית, הקפלות והאורטוריום מכוסה בלוחות קבורה משיש צבעוני. אלה מונים 405 במספר וניתן לצפות בכל אחד מהם באתר הרשמי.
המבנה > האגפים המשניים והמוזיאון

הסקריסטי - הסקריסטי ששמשה בעבר כחדר מלבושים, נבנתה ב-1598 ותקרתה עשויה מדוגמאות שקועות, בדומה לתקרת הספינה הראשית לפני השיפוץ המקיף במאה ה-17. פנים האולם חודש ב-1758.
חדר המלבושים - בחדר זה שמורים המלבושים שנתרמו לכנסייה. רובם עשויים ממשי צבעוני ובחלקם משולבים חוטי כסף וזהב.
אולם מייג'ור קוליירו - אולם מייג'ור קוליירו (Mgr. Coleiro Hall) משמש כיום כגלריית ציורים מהמאה ה-16, העוסקים בנושאים דתיים והיסטוריים, וכוללים דיוקנים של מספר גראנד מאסטרים.
האורטוריום נבנה בין השנים 1602-1605 כמקום פולחן לאבירים חדשים. באולם שמורה יצירת האמנות הידועה ביותר בקתדרלה - עריפת ראשו של יוחנן המטביל מאת קאראווג'ו מ-1608. עוד שוכן בו ציורו של אותו אמן המתאר את "הירונימוס הכותב", גם הוא מ-1608. בשנות ה-80 של המאה ה-17 שופץ האורטוריום על ידי פרטי, אשר הוסיף לו מזבח, תבליטים מוזהבים בתקרתו המקומרת ובאפסיס, יצירות אמנות המתארות סצנות מהפסיון של ישו, וכן את תמונותיהם של מספר קדושים ושניים ממייסדי המסדר ההוספיטלרי. באולם שמורים גם עוגב נדיר מהמאה ה-16 ופסל ראשו של יוחנן המטביל עשוי שיש הנח על צדפה.
הכניסה למוזיאון - באולם מוארך זה ניצב פסלו של ישו המושיע, מעשה ידיו של אלסנדרו אלגארדי. הפסל הגיע למלטה ב-1639, ובתחילה ניצב בגומחה בנמל הגדול ממזרח לוולטה. הוא אחז בידו האחת בגלובוס ובאחרת ברך את הבאים. לאחר מכן הוא הועבר לכנסייה קטנה שנבנתה על רציף הנמל, ומשזו נהרסה ב-1853 הוא הועבר לחזית הקתדרלה. מאוחר יותר שופץ והוכנס לאורטוריום. בשלב כלשהו שונה מראהו של הפסל.
אולם פריוס מוקדש לחלק מאוסף הגובלנים הפלמי של הקתדרלה, אשר הגיע אליה ב-1701. האוסף כולל 29 יצירות בסך הכל, אשר הוכנו לפי תכנון של פטר פאול רובנס. 14 גובלנים גדולים מתארים סצנות מחיי ישו ואלגוריות, ו-14 נוספים עוסקים בבתולה, בשליחים ובישו המושיע. הגובלן הנותר מתאר את דמותו של התורם, הגראנד מאסטר רמון פריוס אי רוקפול (Ramon Perellos y Roccaful). חלק מהגובלנים תלויים בחדר המלבושים ובאולם צ'ירו פרי.
אולם צ'ירו פרי (Ciro Ferri Hall) - באולם זה שמור אוסף המזמורים הקתולי (לטינית Graduale) הערוך בעשרה כרכים, מתנתו של הגראנד מאסטר ל-איל אדם (L-Isle Adam). האוסף נוצר בידי אמנים שונים בסגנונות האמנות הגותית ואמנות הרנסאנס. עוד שמור בו אוסף של תשעה ספרי שירה (לטינית Antiphonarium). במקום נמצא גם כלי שהוכן כדי להכיל את שרידי ידו של יוחנן הקדוש אשר הטבילה את ישו בנהר הירדן. הכלי עשוי ארד מצופה בכסף, והוא הוכן על ידי האמן צ'ירו פרי מרומא. חלק מהכלי הוחרם על ידי צבאו של נפוליאון, והיתר הוברח ממלטה והושב אליה מאוחר יותר.
גלריה

מראה בקתדרלה
קפלת גרמניה
קפלת איטליה
פרט
פרט מאחד מלוחות הקבורה
יצירת האמנות הידועה ביותר בקתדרלה - עריפת ראשו של יוחנן המטביל מאת קאראווג'ו (1608)
"הירונימוס הכותב" מאת קאראווג'ו (1608)
תרשים המבנה
מבט אל הספינה הראשית
המזבח המרכזי ומאחוריו פסל טבילת ישו בידי יוחנן המטביל
לוחות הקבורה המכסים את רוב שטחו של המבנה
קשת במבנה
תרשים הקריפטה
רומיאו ויוליה (פרוקופייב)

מטבע המנציח סצנה מתוך הבלט "רומיאו ויוליה"
רומיאו ויוליה (במקור ברוסית: Ромео и Джульетта) אופ. 64 הוא בלט שהולחן בידי המלחין הרוסי סרגיי פרוקופייב בהתבסס על המחזה המפורסם "רומיאו ויוליה" מאת ויליאם שייקספיר.
הבלט

היצירה הולחנה בידי סרגיי פרוקופייב בספטמבר 1935.
הבלט > אינסטרומנטציה

בנוסף לאינסטרומנטציה הסטנדרטית יחסית לתקופתו (המאה ה-20), עשה פרוקופייב שימוש לא שיגרתי בסקסופון טנור. קולו מוסיף גוון ייחודי ליצירה הן בתפקידי הסולו והן כחלק משאר התזמורת.
פרוקופייב עשה שימוש גם בקורנית, בויולה ד'אמורה (גרסה קדומה של הויולה שהייתה נפוצה בין 1660-1600 בקירוב) ובמנדולינות כדי לתת נופך איטלקי למוזיקה ביצירה, זאת משום שהמחזה המקורי מתרחש כביכול בוורונה.
הערוץ הקהילתי

| --- | --- |

 פרטי הערוץ
 מדינה:  ישראל 
 תאריך השקה:  2006 
 
לוגו הערוץ עד שנת 2017
הערוץ הקהילתי (הארצי), נקרא גם ערוץ 98, הוא ערוץ טלוויזיה המשדר באפיק 98 תוכניות שנוצרו על ידי התארגנויות קהילתיות בארץ.
משנת 2006 ועד שנת 2017 הופעל הערוץ על ידי "מכאן טלוויזיה קהילתית בע"מ", שמקימיה היו מראשי חברת הטלוויזיה בכבלים "גוונים", זזי שביט ויורם שווגר.
משנת 2017 הערוץ מופעל על ידי חברת נתיב תקשורת. הערוץ משודר ב-HOT וב-yes.
אודות

החל מראשית השידורים בכבלים במדינת ישראל בתחילת שנות ה-90 שודרו הערוצים ה"מקומיים" בחברות הכבלים. כל חברת כבלים הפעילה את הערוץ המקומי שבאזור השידור שלה. השידורים כללו: תוכניות קהילתיות, שהופקו בידי התארגנויות קהילתיות; רובם בשידורים מקומיים, ותוכניות שהופקו בידי חברות הכבלים. כמו כן, שידרו הערוצים אירועי ספורט מקומיים. תוכניות מסוימות, שקבלו את אישור המועצה לשידורי כבלים, שודרו בשידור ארצי. בין השידורים הפופולרים בערוץ: רצועת הווידאו קליפים שנקראה "נטו" בעריכת רונן נויפלד והרצועה האלטרנטיבית "אקו", שתיהן בהפקת "תבל". באותה תקופה, לפני מהפכת השידורים הדיגיטליים, הייתה הרצועה אחד ממוקדי החשיפה לקליפים של מוזיקה ישראלית. "מת"ב" הפיקה תוכנית שנקראה "הקליפה". "גוונים" הפיקו תוכנית טכנולוגיה שנקראה "ג'וקים בראש".
בסוף 2002 הועבר הערוץ מאפיק 9 לאפיק 25 בממיר כדי לפנות מקום לערוץ ברוסית, ישראל פלוס, וזאת לפי החלטת המועצה לשידורי כבלים ולווין. באותה תקופה מותג הערוץ מחדש ועוצב לו לוגו חדש.
בשנת 2007 הועבר הערוץ מאפיק 25 לאפיק 98.
בשנת 2011 מותג מחדש הערוץ, שונה הלוגו של הערוץ, והחל השימוש בסלוגן "ערוץ משלך".
בשנת 2017 שינה שוב הערוץ את פניו ועבר לניהול של חברת "נתיב תקשורת". הערוץ שינה את שמו לערוץ 98 הערוץ החברתי - קהילתי.
תוכניות הערוץ נוצרות על ידי עשרות קבוצות של יוצרים, שמכינות תוכניות ברוסית, פרסית, אנגלית, עיראקית יהודית, ספרדית ועוד.
הערוץ נותן במה ליוצרים צעירים ובין השאר משודרים בערוץ סרטי תלמידים, סטודנטים, קליפים של יוצרים בתחילת דרכם.
במהלך כהונת ממשלת נפתלי בנט, עמד הערוץ הקהילתי בפני סגירה בשל החלטת שר התקשורת דאז, יועז הנדל, מהלך שעורר מחאה רחבה והעלה חשש לפגיעה בחופש הביטוי ובשיח המקומי.
מנכ"ל הערוץ הוא נועם אדרי.
ראו גם

הרדיו הקהילתי
המועצה הלאומית להתנדבות בישראל
הערות שוליים

↑  זזי שביט, באתר www.ishim.co.il
↑  אלכסנדר כץ, לאחר 11 שנה: חברה חדשה תפעיל את הערוץ הקהילתי?, באתר אייס, 7 בפברואר 2017
↑  אמילי גרינצווייג‏, תקציב הערוץ הקהילתי לשנה הקרובה 3 מיליון שקל, באתר וואלה, 16 באוגוסט 2010
↑  עיתונות תקופתית - ערוץ הטלוויזיה הקהילתית בסכנת הכחדה, באתר www.iapp.co.il
↑  שוקי טאוסיג, סרבנות הרגולטור, באתר העין השביעית, 11 בדצמבר 2019
לוגו הערוץ הישן עם שם הזכיינית
לרנז טייט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 בספטמבר 1975 (בן 49) שיקגו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1985
 מקום לימודים:  תיכון פאלמדייל 
 http://www.larenztate.com
 פרופיל ב-IMDb
 
לרנז טייט (באנגלית: Larenz Tate; נולד ב-8 בספטמבר 1975) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה וראפר אמריקאי, ידוע בעיקר בשל תפקידיו בסרטים "התרסקות", "ריי" "מילה של גבר", "הדוור" ו"שטרות לוהטים".
ביוגרפיה

טייט נולד בשיקגו, אילינוי לפגי וללארי טייט, טייט הוא הצעיר מבין שלושה אחים: לארון ולאמרד, גם הם שחקנים.
משפחתו עברה משיקגו לקליפורניה כאשר היה בן 4. טייט סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר "תיכון פאלמדייל", בפאלמדייל בשנת 1993.
קריירה

בדחיפת הוריו הלך טייט ללמוד משחק דרמטי אך לא התייחס ללימודים ברצינות עד שפגש בשחקן ובמוזיקאי מלקולם-ג'מאל וורנר שלוהק לסדרה הקומית "משפחת קוסבי" באותם זמנים.
טייט החל להופיע לצד שני אחיו בשנת 1985 בסדרה הבדיונית "The Twilight Zone".
בשנותיו הראשונות בעולם המשחק הופיע טייט בסדרה של סטיבן ג'יי קאנל "רחוב ג'אמפ 21", ב"שנות הקסם" ובסדרה הקומית הפופולרית "אריזה משפחתית".
את תפקידו הראשון בעולם הקולנוע קיבל טייט בשנת 1993 בדרמת הפשע "סכנה לחברה" בה גילם טייט את הפושע קווין "או דוג" אנדרסון, בתחילת הסרט באחת הסצנות המפורסמות שלו בעולם הקולנוע פונה אליו המוכר הקוריאני שמוכר לו ולחברו משקאות ואומר "אני מרחם על אמא שלך", "או דוג" שנעלב מאמרה זו יורה למוות במוכר ובאשתו ואף מצלם זאת במצלמת וידאו.
לאחר מכן שיחק טייט בתפקיד ראשי בדרמת הפשע המלחמתית "שטרות לוהטים", סרט המעביר ביקורת חריפה על החיילים השחורים במלחמת וייטנאם והתמודדותם עם נושאים חברתיים וזכויות אזרח בארצות הברית, במהלך שנות ה-60.
בסרט גילם טייט את אנתוני קורטיס, נער אפרו אמריקני המסיים את לימודיו בתיכון ומחליט להתגייס ל"חיל הנחתים האמריקני" ולהילחם ב"מלחמת וייטנאם".
כאשר חוזר קורטיס לביתו שברובע הברונקס עטור בצלקות ועיטורים מהמלחמה הוא פונה אל עולם הפשע ונעצר בגין שוד מזוין.
ב-1997 שיחק טייט בתפקיד ראשי במותחן הפעולה הבדיוני של קווין קוסטנר "הדוור", בסרט שיחק טייט נער נלהב בשם פורד לינקולן מרקורי שמקבל השראה מ"הדוור" (קוסטנר) מנהיג המרד אחרי מלחמת העולם שהשאירה אוכלוסייה מצומצמת המחולקת לערים קטנות ופרימיטיביות.
ב-2003 שיחק טייט במותחן הפשע "מילה של גבר" ומגלם את דמטריוס היקס סוכן של היחידה ללוחמה בסמים העובד לצידו של שון וטר (וין דיזל) איתו גדל ברחובות ביחד והפכו לשוטרים. כשהיחידה שלהם עוצרת את אחד הסוחרים הגדולים בשם "ממו" לוסרו, סוחר חדש בשם דיאבלו תופס את מקומו והופך למטרה החדשה של וטר והיקס.
בשנת 2004 השתתף טייט בדרמת הפשע זוכת 3 פרסי אוסקר של פול האגיס "התרסקות", בסרט גילם טייט את דמותו של פיטר ווטרס, אחיו של גרהאם ווטרס (דון צ'ידל) בלש במשטרת לוס אנג'לס וחברו של אנתוני (לודקריס) ושותפו לפשע. על אף שגם הוא שחור, הוא לועג לאנתוני על פרנויית הגזענות שלו. פיטר מוצא את מותו כאשר השוטר הנסון (ראיין פיליפה) לוקח אותו טרמפ לאחר ניסיון החטיפה הכושל. הנסון, אשר חושב כי פיטר עומד לשלוף אקדח, יורה בו, רק כדי לגלות כי למעשה הוא הוציא מהכיס פסלון של כריסטופר הקדוש.
בנוסף שיחק טייט גם בדרמה המוזיקלית הביוגרפית זוכת 2 פרסי האוסקר "ריי" המבוססת על חייו של נגן הג'אז העיוור ריי צ'ארלס, בסרט גילם טייט את המלחין ומפיק הסרטים קווינסי ג'ונס.
בשנת 2006 שיחק לצד טייריס גיבסון בסרט האקשן "מהמותן למטה".
בשנת 2007 הצטרף לקאסט העונה הרביעית של סדרת הדרמה "הצילו" ברשת FX Networks ובכיכובו של דניס לירי. טייט גילם את בארט "בלאק שון" ג'ונסון, עד לתום עונתה השביעית של הסדרה ב-2011.
החל משנת 2017 משחק טייט בדרמת הפשע "כוח" ברשת Starz, אותו חיו הסוערים של הראפר 50 סנט שגם מככב בסדרה. טייט הצטרף לעונה הרביעית כדמות חוזרת כראשד טייט, חבר קונגרס מושחת וקצין משטרה לשעבר. בעונה החמישית דמותו הפכה לדמות ראשית.
קריירה > חיים אישיים

טייט נשוי לטומשינה פארוט, להם שני ילדים מיילס וזאנדר.
פילמוגרפיה > קולנוע

זרעי טרגדיה (1991) - סרט טלוויזיה
סכנה לציבור (1993)
הדיו (1994)
שטרות לוהטים (1995)
מדברים ועושים אהבה (1997)
הדוור (1997)
למה טיפשים מתאהבים? (1998)
האהבה מנחה (2000)
בייקר בויז (2003)
מילה של גבר (2003)
התרסקות (2004)
ריי (2004)
מהמותן למטה (2006)
מים לבנים (2015) - סרט טלוויזיה
מבחן בטא (2016)
סלמנדר (2017) - סרט טלוויזיה
טיול בנות (2017)
שתי פנים לפושע (2017)
אתיקה בעסקים (2019)
מייקל (2025)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

אזור הדמדומים (1985)
האנטר (1987)
אמן (1988)
רחוב ג'אמפ 21 (1989)
שנות הקסם (1989)
נשים שחורות (1989)
מטלוק (1989)
גישה חדשה (1990)
אריזה משפחתית (1990)
The Royal Family‏ (1991)
הנסיך המדליק מבל אייר (1992)
דרום מרכז (1994)
שוב מתאהב (2006)
הצילו (2011-2007)
צדק פרטי (2011)
בית השקרים (2013)
ראש (2014)
משחק השתיקה (2016)
כוח (2020-2017)
ציתרן

| --- | --- |

תערוכת ציתרנים במוזיאון המוזיקה של ברצלונה
 
 סיווג:  כלי מיתר/כלי פריטה
 קבוצה:  כלי פריטה, necked lute 
 
צִיתרן או cithren (באנגלית Cittern, צרפתית Cistre, איטלקית Cetra, גרמנית Cister, ספרדית cistro cedra, cítola) הוא כלי מיתר מתקופת הרנסאנס. אין אחידות דעים בין החוקרים העכשוויים לגבי ההתפתחות ההיסטורית המדויקת שלו, אך די מקובל לחשוב שהוא צאצא של הציטולה (citole) מימי הביניים. הוא דומה במבנה למנדולינה השטוחה בת ימינו והבוזוקי האירי העכשוי. הציתרן הוא ככל הנראה בן משפחה קרוב קדום של הגיטרה האנגלית והגיטרה הפורטוגזית ואולי אף אביהן הישיר. בניגוד ללאוטה בעלת הגב המעוגל גמוי חצי דלעת גדולה, הציתרן נבנה עם גב שטוח ועיצוב פשוט יותר, תכונות שהוזילו את עלויות בניתו. בהשוואה ללאוטה, הציתרן היה זול יותר, קל יותר לנגינה, קטן מידות, פחות עדין ונייד יותר, בשל כך היה גם זמין יותר לבני כל המעמדות, והוא הפך לכלי מוביל ליצירת מוזיקה ביתית, מזדמנת, בדיוק כמו הגיטרה בעת הזו.
היסטוריה > הציתרנים הקדומים

את הציתרנים הראשונים, בסוף המאה ה-15, נהגו יוצריהם לגלף במקשה אחת; ראש, צוואר וגוף מפיסת עץ בודדת אחת למעט לוח האצבעות שהיה עשוי חומר אחר ולפעמים משריון צב. כלי זה היה מקובל מאוד באיטליה של אותה תקופה ומתואר באופן קבוע באמנות האיטלקית כסמל למושגים הנעים בין אהבה לידע מדעי להיסטוריה מקראית. בתחילת המאה ה-16 החלו היצרנים להרכיב את הציתרן מחלקי עץ שונים, ארגז תהודה וצוואר לחוד, במקום לגלף אותם במקשה אחת. הציתרנים הללו היו שונים מקודמיהם האיטלקיים, הם היו כבר בעלי ארבעה מסלולי מיתרים (בסולם דיאטוני) וכאמור מורכבים ממספר חלקים. היצירה המודפסת המוקדמת ביותר לציתרן דיאטוני היא מ-1552. עד מהרה הפכו הצתרנים נפוצים יותר ויותר בגרמניה, צורפת, מדינות בנלוקס, סקנדינביה, ספרד וכנראה גם בממלכה הבריטית.
כשבוחנים את הציתרנים הקדומים, מגלים למעשה סוגים רבים ושונים של ציתרנים, הנבדלים האחד מהשני במידה ניכרת ומספיקה על מנת להחשב ככלים נפרדים לחלוטין. אך כמעט לכל הציתרנים תכונה משותפת אחת - שיטת הכוונון. הציתרנים כווננו בשיטה המאופיינת במרווחים של חמישית בין המסלול השלישי לשני, מז'ור שני בין המסלול השני לראשון, ומיתר אחד או יותר בכוון מחדש - כוונון בו המיתר העליון מבחינה פיזית אינו הנמוך ביותר בטון (כפי שקורה למשל גם בבנג'ו בעל חמישה מיתרים וברוב היוקולילי). רוב הציתרנים היו בעלי ארבעה מסלולים (בודד, זוג או שלשיה) של מיתרים, אף על פי שגרסאות מוקדמות יותר, מהמאה ה-15 יוצרו גם עם שישה או שבע מסלולי מיתרים ולפעמים רק עם שלושה מסלולים. מסלול אחד או יותר היו מכוונים באוקטבות. הכוונון והטווח הצר אפשרו לנגן רק מספר אקורדים פשוטים שהתאימו לליווי שיר פשוט או כמוזיקת רקע לריקודים, אולם גם מוזיקה מורכבת הרבה יותר נכתבה עבורם. איכות וגוון הצליל הבהיר ועליז שסיפקו מיתרי המתכת שלו הופכו אותו לשותף בעל ערך לכלי נגינה אחרים בעלי מיתרים עשויים מעיים או גידים.
הבנדוריה הספרדית, שנמצאת בשימוש עד היום, היא כלי כמעט זהה.
היסטוריה > המאות ה-16 עד ה-18

בין המאות ה-16 ל-18 הציתרן היה כלי נגינה מאוד נפוץ באנגליה בקרב מעמד הביניים ומעמד הפועלים, בספרו 'Popular Music of the Olden Time' משתעשע הסופר ויליאם צ'פל ברעיון כי הציתרן הוא בכלל פרי המצאה בריטית. הוא נתפס ככלי עממי, שווה לכל נפש וככלי קל לנגינה וככזה זכה לעדנה רבה גם בטברנות ובמספרות בין היתר, ככלי שעשוע בידי הלקוחות, על מנת שיעסיקו את עצמם בנגינה, בעודם ממתינים לתורם לקבלת טיפול, למטרה זו אף נכתבו ופורסמו עבורו גיליונות תווים מתאים. ראש הכלי, בקצה הצוואר ומעל מנגנון יתדות החיכוך, עוטר לעיתים קרובות בגילוף קטן דמוי ראש אדם, הגילוף הזה לרוב לא היה בעל ערך אמנותי רב; בקומדיה מאת שייקספיר 'עמל אהבה לשווא', המונח "ראש צִיתָר" משמש כלעג ועלבון.
כשם שהקתרוס שינה את מידותיו הפיזיים, והתכבד ב'תוספת צוואר' משמעותית על מנת לתמוך בטונים הנמוכים (בס) ושינה צורתו ל-theorbo ו-chitarrone המככבים ביצירות הקונטינואו, כך התפתח גם הצִיתָרן ושינה צורתו ל-ceterone, בעל הצוואר המאורך לתימכה במיתרי הבס, אם כי, כלי זה, היה נפוץ הרבה פחות.
המשורר והמלחין הלאומי השוודי מהמאה ה-18, קארל מיקאל בלמן, ניגן בעיקר בציתרן, תמונת פורטרט מאת פר קראפט הזקן משנת 1779, המוצגת בגלריה הלאומית לדיוקנאות בארמון גירפסהולם (כיום במוזיאון הלאומי בסטוקהולם), מציגה את בלמן מנגן בציתרן.
במקביל להתפשטותה המהירה של הגיטרה האנגלית, תחילה בממלכה הבריטית ובהדרגה גם פורטוגל ושאר יבשת אירופה, הציתרן החל להישכח ולמעשה חדל מלהתקיים ככלי נגינה משמעותי.
היסטוריה > המאה ה-19 ואילך

הציתרן שרד בגרמניה בשם "ולדציטר" (Waldzither) או "לותרציטר". האחרון נובע מהאמונה שמרטין לותר נהג לנגן בכלי זה. כמו כן, משתמשים בשמות Thüringer Waldzither ב-Thüringer Wald, בהרי ההארץ מכנים אותו בשם Halszither ובשווייץ דוברת הגרמנית הוא נקרא בשם Harzzither. קיימת נטייה בגרמנית העכשווית להחליף בין צִיתָרן וציתר. המונח ולדציטר נכנס לשימוש בסביבות 1900, בעיקר כדי לבדל בין הציתרים לציתרנים.
שרידיה האחרונים של משפחת הציתרנים, נוסף על הוולדציטר הגרמני, הם הסטרה הקורסיקאית (Cetara) והגיטרה הפורטוגזית. הגיטרה הפורטוגזית משמשת עד עצם היום הזה בעיקר לליווי ונגינת המוזיקה המסורתית העממית המכונה פאדו. הלוטאי הבריטי סטפן סובל יצר ציתרן מודרני בתחילת שנות השבעים על בסיס גיטרה פורטוגזית שקנה בחנות לחפצים משומשים בלידס ב־1973. כלי היברידי המשמש בעיקר לנגינת מוזיקה עממית, שהוכחה כפופולרית מאוד בקרב אמני תחיית סוגת המוזיקה העממית.
כוונון ומיתרים

מנגנון הכוונון של הציתרן היה ונשאר מנגנון המכונה יתדות-כוונון (או יתדות חיכוך), מיתרי המתכת נמתחו מקצה גוף תיבת התהודה דרך גשר מיתרים ומעל פתח צלילי התהודה עד למנגנון הכוונון. המיתר הראשון נמתח חזק ככל האפשר ואת יתר המיתרים כיוונו בהתאם אליו. היו לציתרן (בעל ארבעה מסלולי מיתרים) מספר סגנונות כוונון מיתרים, העיקריים בהם הם הסגנון האיטלקי שכוונן B – G – D – E והצרפתי שכוונן A – G – D – E באוקטבה שמתחת לאמצע C.
גלריה

1762, אנגליה. גברת פרוד מנגנת על ציתרן או גיטרה אנגלית, ציור מאת סר ג'ושוע ריינולדס.
גבירה אוחזת בציתרן, 1667, מאת פייטר דה הוך
'אישה עם ציתרן', 1677 מאת פיטר קורנליש ואן סלינגלנדט
תמונת פורטרט של משפחת מולינאי 1635 בערך, אשתו מנגנת בציתרן. מאת יאן מיינס מולנאי
ביבליוגרפיה

Delight of the Cithren של Music, ג'ון פלייפורד (1666).
ראו גם

גיטרה אנגלית
גיטרה פורטוגזית
מנדולינה
לאוטה
אנג'ליק
הערות שוליים

↑  Ephraim Segerman, A Short History of the Cittern, The Galpin Society Journal 52, 1999, עמ' 77–107 doi: 10.2307/842519
1 2 3  Andrew Hartig, Brief Survey of Plucked Wire-Strung Instruments, 15th-18th Centuries, LSA Quarterly, 2009, עמ' 56
↑  Cittern, emuseum.nmmusd.org (באנגלית)
↑  Howard Mayer Brown, Adrian Le Roy, Richard de Morcourt, Psaumes. Tiers livre de tabulature de luth (1552); Instruction (1574), Notes 20, 1963, עמ' 558 doi: 10.2307/895611
↑  The Oxford Companion to Music - cittern
1 2 3  W. Chappell, Popular Music of the Olden Time: A Collection of Ancient Songs, Ballads, and Dance Tunes, Illustrative of the National Music of England, The Musical Times and Singing Class Circular 7, 1856-02-01, עמ' 181 doi: 10.2307/3370428
↑  The Oxford Companion to Music - cittern
↑  Shakespeare, William. "Love's Labours Lost". נבדק ב-22 בינואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Dilworth, John (21 באפריל 2014) [2009]. "How well did Shakespeare know the violin?". אורכב מ-המקור ב-22 בינואר 2015. נבדק ב-22 בינואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Poulopoulos, Panagiotis (2011). The Guittar in the British Isles, 1750-1810 (PhD Thesis) (PDF). University of Edinburgh. p. 199.
↑  לותרציטר
↑  "cittern". ATLAS of Plucked Instruments. נבדק ב-2013-07-15.
↑  סטפן סובול, כיצד יצרתי את הציתרן הראשון שלי
↑  American Lutherie: The Quarterly Journal of the Guild of American Luthiers. The Guild. 2006. p. 9.
↑  Frets. GPI Publications. 1980.
↑  Cittern | musical instrument, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4148045-4  MusicBrainz: 7b935bb5-798b-43bd-92ad-85511a132e44 
ראש ציתרן, מתוארך ל־1685, ניצר על ידי יואכים טילקה
גיטרה אנגלית יוצרה על ידי ויליאם גיבסון בשנת 1772
הציתרן המודרני נקרא גם גיטרה פורטוגזית