stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנס סלואן

| --- | --- |

 לידה:  16 באפריל 1660 קילליאה, מחוז דאון, ממלכת אירלנד 
 פטירה:  11 בינואר 1753 (בגיל 92) צ'לסי, ממלכת בריטניה הגדולה 
 ענף מדעי:  רפואה, פיזיולוגיה, בוטניקה 
 מקום קבורה:  הכנסייה העתיקה של צ'לסי 
 מוסדות:  המוזיאון הבריטי 
 בן או בת זוג:  אליזבת לנגלי (9 במאי 1695–?) 
 צאצאים:  האנס סלואן, שרה סלואן, מרי סלואן, אליזבת סלואן 
 
הנס סלואן (אנגלית: Hans Sloane‏;  16 באפריל 1660 - 11 בינואר 1753) היה רופא, אספן טבע אנגלי-אירי, עם אוסף של 71,000 פריטים שהוריש לאומה הבריטית, ובכך סיפק את הבסיס למוזיאון הבריטי, לספריה הבריטית ולמוזיאון ההיסטוריה של הטבע, לונדון. הוא נבחר לחברה המלכותית בגיל 24. סלואן נסע לאיים הקריביים בשנת 1687 ותיעד את מסעותיו וממצאיו בפרסומים נרחבים שנים לאחר מכן.
סלואן היה רופא בעל שם בקרב האצולה, ונבחר לקולג' המלכותי לרופאים בגיל 27. הוא זכור כיוצר שוקולד לשתייה (שוקו). רחובות ומקומות נקראו מאוחר יותר על שמו, כולל הנס פלייס, וכיכר סלואן בצ'לסי, לונדון וסביבתה - אזור מגוריו האחרון - וגם כיכר סר הנס סלואן במקום הולדתו באירלנד.
ראשית חייו ומשפחתו

סלואן נולד למשפחה אנגלו-אירית בקילליאה, כפר במחוז דאון באלסטר שבצפון אירלנד. הנס סלואן היה הילד השביעי והאחרון של אלכסנדר סלואן (נפטר בשנת 1666); אלכסנדר מת כשהנס היה בן שש. אלכסנדר סלואן היה מפקח גביית מיסים במחוז דאון, ואחיו של ג'יימס סלואן, חבר פרלמנט (1655–1704).
שרה היקס (אמו של הנס), הייתה אישה אנגלית שעברה לקילליאה כבת לווייתה של אן קארי כשנישאה לג'יימס המילטון.
ילדי משפחת סלואן, כולל הנס, נלקחו על ידי משפחת המילטון שנתנו להם חלק ניכר מהחינוך המוקדם, בתוך ספריית טירת קילליאה. מתוך בניו של אלכסנדר רק שלושה הגיעו לבגרות: הנס, ויליאם וג'יימס.
האח הבכור, ג'יימס, נבחר כחבר פרלמנט בשנת 1692. ג'ון סלואן הפך מאוחר יותר לחבר פרלמנט ובילה את רוב זמנו בלונדון.
כנער, אסף סלואן פריטים טבעיים. העיסוק בטבע הוביל אותו ללימודי רפואה, שאותם עשה בלונדון, שם למד גם בוטניקה, כירורגיה ורוקחות. הרגלי האיסוף שלו קירבו אותו לג'ון ריי ולרוברט בויל. לאחר ארבע שנים בלונדון נסע דרך צרפת, שהה זמן מה בפריז ובמונפלייה. שם קיבל את תואר הדוקטורט שלו בשנת 1683. הוא חזר ללונדון עם אוסף ניכר של צמחים חלקם נשלחו לריי ושימשו אותו לצרכיו המדעיים.
מסע לאיים הקריביים ויצירת חלב שוקולד

סלואן נבחר לחברה המלכותית בשנת 1685. בשנת 1687, הוא הפך לעמית במכללה לרפואה, ובאותה שנה נסע לג'מייקה כרופא אישי של מושל ג'מייקה החדש, הדוכס השני מאלבמארלה.
אנגליה רכשה רשמית את ג'מייקה מספרד על פי חוזה מדריד משנת 1670. תחת שלטון ספרד, האי תוכנן לכלכלת מטעים, וייצא גידולים שנוצרו בעמל של עבדים אפריקאים שהגיעו לשם באמצעות סחר העבדים האטלנטי. מערכת זו נמשכה תחת שלטון אנגלי. המושל של ג'מייקה מת בשנה שלאחר מכן, ולכן השהות של סלואן נמשכה חמישה עשר חודשים בלבד.
בתקופתו באיים הקריביים ביקר סלואן בכמה איים ואסף יותר מ-1,000 דגימות צמחים וכן אספקה גדולה של קקאו וקליפת עץ שממנה הפיק כינין לטיפול במחלות עיניים. סלואן הגדיר כ-800 מיני צמחים חדשים, אותם קיטלג בלטינית בקטלוג הצמחים הג'מייקנים, שפורסם בשנת 1696. כתביו הראשונים על מסעו הופיעו בפרסומי החברה המלכותית. בהם תיאר סלואן צמחים ג'מייקנים כגון עץ הפלפל ושיח הקפה, לצד דיווחים על רעידות האדמה שפגעו בלימה בשנת 1687 וג'מייקה בשנים 1687/1688 ו-1692.
סלואן התחתן עם אליזבת לנגלי רוז, אלמנתו של פולק רוז מג'מייקה שהייתה יורשת עשירה של מטעי סוכר בג'מייקה. לזוג נולדו שלוש בנות, מרי, שרה ואליזבת, ובן אחד, הנס. רק שרה ואליזבת שרדו את הינקות.
כשחזר לבריטניה, ההכנסה מהקריירה של סלואן כרופא והשקעות הנדל"ן שלו בלונדון, יחד עם הירושה של אליזבת, איפשרו לסלואן לבנות את אוסף המוצגים שלו בנושאי היסטוריה של הטבע במשך העשורים הבאים. לסלואן היו בנוסף השקעות בחברות שעסקו בסחר העבדים האטלנטי.
בשנת 1707 פרסם סלואן את מגוון העונשים שהוטלו על עבדים בג'מייקה. בגין מרד, עבדים נענשו בדרך כלל "בכך שהיו ממסמרים אותם לאדמה ... ולאחר מכן שורפים אותם מכפות הרגליים והידיים, בהדרגה עד לראש". עבור פשעים קטנים יותר, היו מבצעים סירוס או מטילים מום.
סלואן נתקל בפולי הקקאו כשהיה בג'מייקה, שם התושבים המקומיים שתו אותו מעורבב במים. מתכונים רבים לערבוב שוקולד עם תבלינים, ביצים, סוכר וחלב היו כבר עד המאה השבע עשרה. סלואן אולי המציא מתכון משלו לערבוב שוקולד עם חלב, הוא כנראה לא היה הראשון. בשנות ה-50 של המאה ה-19 טען קמעונאי בסוהו בשם ניקולס סנדרס כי הוא מוכר את המתכון של סלואן כמשקה מרפא, אולי מה שהפך את "שוקו החלב של סר הנס סלואן" למשקה שוקולד החלב הראשון עם שם מותג. עד המאה התשע עשרה, האחים קדבורי מכרו קופסאות של שתיית שוקולד והשתמשו גם במתכון של סלואן.
האגודה הרפואית

לאחר לימודי רפואה ובוטניקה בלונדון, פריז ומונפלייה, סלואן סיים את לימודיו באוניברסיטת אורנג' בשנת 1684 כדוקטור ועבר ללונדון כדי להתאמן. הוא נשכר כעוזר של הרופא תומאס סידנהם שנתן לצעיר הכשרה טובה. סלואן עבד בקרב המעמדות הגבוהים שבהם הוא נחשב לאופנתי; הוא בנה פרקטיקה גדולה שהפכה לרווחית מאוד.
הייתה ביקורת מסוימת על סלואן במהלך חייו כ"וירטואוז" עצמאי, אספן בלתי נלאה וחסר הבנה של עקרונות מדעיים. מבקר אחד הצהיר כי הוא מעוניין בסך הכל באיסוף הפריטים. סר אייזק ניוטון הגדיר את סלואן כ"נבל, רשע ורמאי גדול". היו שהאמינו כי הישגו האמיתי הוא בקשירת קשרים בחברה גבוהה ועם דמויות פוליטיות חשובות, ולא במדע. אפילו כרופא, הוא לא זכה להרבה כבוד כיוון שהוא נתפס כמי שמוכר בעיקר תרופות ואספן אובססיבי.
בשנת 1716 קיבל סלואן תואר אצולה, ובשנת 1719 התמנה לנשיא המכללה המלכותית לרופאים, וכהן בתפקיד במשך שש עשרה שנים. בשנת 1722 מונה לרופא הכללי של הצבא, ובשנת 1727 כרופא ראשון של ג'ורג' השני.
הוא נבחר לנשיא המכללה המלכותית לרופאים בשנת 1719 ושימש בתפקיד זה עד 1735.הוא הפך למזכיר החברה המלכותית בשנת 1693, בשנת 1727 הוא ירש את תפקיד הנשיא של החברה המלכותית במקומו של סר אייזק ניוטון. הוא פרש מהחברה בגיל שמונים.
מלבד שירותו כרופא מלכותי, ההישג האמיתי של סלואן בזמן כהונתו בחברה המלכותית היה בקשרים שיצר בין עולמות המדע, הפוליטיקה והחברה הגבוהה
תקופתו של סלואן בצרפת בתחילת הקריירה שלו, אפשרה לו מאוחר יותר למלא את תפקיד המתווך בין מדענים בריטים וצרפתים, לטפח את שיתוף הידע בין שתי המדינות בשיא עידן ההשכלה. מדענים מאותה תקופה שביקרו אצל סלואן כדי לצפות באוסף שלו כוללים את האנטומיסט השווייצרי אלברכט פון האלר, וולטר, בנג'מין פרנקלין וקארולוס ליניאוס.
עבודת צדקה

סלואן עזר בבית החולים כריסט בין השנים 1694–1730 ותרם את שכרו בחזרה למוסד. הוא גם תמך במכללה לרופאים ומימן תרופות וניתח כל בוקר ניתוח חינם
הוא היה המייסד של פאונדלינג הוספיטל בלונדון, המוסד הראשון בבריטניה שטיפל בילדים נטושים. הוא מימן חיסון נגד אבעבועות שחורות לכל הילדים המטופלים שם. סלואן היה אחד הרופאים של אותה תקופה שקידם חיסון כשיטה למניעת אבעבועות שחורות, כולל שימוש במשפחתו ובמשפחת המלוכה.
המוזיאון הבריטי והגן של צ'לסי

התהילה של סלואן מבוססת על השקעותיו הנבונות ולא על מה שהוא תרם לנושא מדעי הטבע או אפילו למקצוע שלו. במהלך חייו, סלואן היה חבר האקדמיה הצרפתית ונקרא עמית זר בשנת 1709, בנוסף להיותו חבר זר באקדמיות המדעיות בפרוסיה, סנט פטרסבורג, מדריד וגטינגן. רכישתו את אחוזת צ'לסי, לונדון, בשנת 1712, סיפקה את השטח לגן של צ'לסי.
במהלך חייו אסף סלואן למעלה מ-71,000 חפצים: ספרים, כתבי יד, רישומים, מטבעות ומדליות, דגימות צמחים ואחרים. הספרייה שלו ואוספיו שלקח איתו מבלומסברי לביתו בצ'לסי, הפכו לבעלי ערך ייחודי. הוא רכש את אוספיהם הנרחבים של אספנים רבים אחרים.
מוות ומורשת

בשנתו האחרונה סבל סר הנס סלואן מהפרעה עם שיתוק. הוא נפטר בגיל 92 ב-11 בינואר 1753 בבית האחוזה בצ'לסי, ונקבר ב-18 בינואר בפינה הדרומית-מזרחית של חצר הכנסייה העתיקה של צ'לסי. קברו משותף עם אשתו אליזבת שנפטרה בשנת 1724.
עם מותו הוריש את ספריו, כתבי היד, ההדפסים, הרישומים, הצומח, החי, המדליות, המטבעות, ושאר אוספיו לאומה הבריטית במחיר של 20 אלף פאונד. חלק ניכר מאוסף זה עתיד להפוך מאוחר יותר לבסיס למוזיאון להיסטוריה של הטבע, וכך הפך האוסף להיות נצפה גם על ידי אנשים מהמעמד הנמוך, בעוד שקודם הוא היה פתוח רק לאצולה, לעשירים ולמדענים בלבד.
באוגוסט 2020, פסל של סלואן בגלריה של המוזיאון הבריטי הועבר לארון זכוכית מוגן. ההחלטה נבעה מגל המחאה העולמית, באותה שנה, כנגד האנשים שהרוויחו מעבדות, במסגרת ההפגנות אחרי רצח ג'ורג' פלויד בידי המשטרה בארצות הברית במאי 2020.
הערות שוליים

1 2  Anon (1969). "Sir Hans Sloane (1660-1753) founder of the British Museum". JAMA. 207 (5): 943.
↑  Nathan Mannion, The Irishman who 'invented' milk chocolate, and served the royal family, The Irish Times (באנגלית)
↑  P. A. Media, British Museum removes statue of slave-owning founder, the Guardian, ‏2020-08-25 (באנגלית)
↑  Smithsonian Magazine, Rose Eveleth, Chocolate Milk Was Invented in Jamaica, Smithsonian Magazine (באנגלית)
↑  McIntyre, N. (2001). "Sir Hans Sloane (1660-1753)". Journal of Medical Biography. 9 (4): 235
↑  Harold B. Carter, The Royal Society and the voyage of HMS Endeavour 1768-71, Notes and Records of the Royal Society of London 49, 1995-07-01, עמ' 245–260 doi: 10.1098/rsnr.1995.0026
↑  Sir Hans Sloane, The British Museum (באנגלית)
↑  Canavan, Tony (2020). "Hans Sloane Bust Removed". History Ireland. 28 (6): 11.
↑  akan, Abigail (1990). Ideology and Class Conflict in Jamaica: The Politics of Rebellion. Montreal. p. 22.
↑  "Sir Hans Sloane's Milk Chocolate and the Whole History of the Cacao"
↑  Barry Taylor, Sir Hans Sloane, scientist - Maarten Ultee, www.bl.uk
↑  Collecting the World by James Delbourgo review – Hans Sloane’s ‘nicknackatory’ and the founding of the British Museum, the Guardian, ‏2017-06-16 (באנגלית)
↑  Boucher, Bruce (2017-09-08). "The Man Whose Cabinet of Curios Helped Start the British Museum". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-10-09.
↑  "The life and curiosity of Sir Hans Sloane". The Economist. 2017-06-08. ISSN 0013-0613. נבדק ב-2021-10-09.
↑  "Sir Hans Sloane, scientist"
↑  Marini Edwards, A visit to the Foundling Museum, London Journal of Primary Care 3, 2010-7, עמ' 62–63
↑  exploringlondon, Elisabeth Langley Rose, Exploring London (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007424537805171  PLWABN: 9811514251305606  BIBSYS: 90623649  BNE: XX1752881  BnF: cb123113994 (data)  Botanist: Sloane  CiNii: DA06537775  GND: 118797638  ICCU: PUVV268614  ISNI: 0000 0001 2319 6729  LCCN: n84233221  LNB: 000205051  NKC: nlk20000087374  NLA: 35881609  NTA: 071288910  RERO: 02-A012574556  RKD: 435636  SNAC: w6pv6q4d  SUDOC: 032002149  Trove: 1129386  ULAN: 500277165  VcBA: 495/119762  VIAF: 77959   WorldCat (עם VIAF): 77959 
ספר מסעותיו של סלואן בג'ימייקה, 1725
הנס סלואן, צייר סטפו סלוטאר, 1736
האנדרטה על קברו של סלואן, בכנסייה בצ'לסי
המשרד למשפחות, האזרחים הוותיקים, הנשים והנוער (גרמניה)

| --- | --- |
סמליל המשרד למשפחות, האזרחים הוותיקים, הנשים והנוער

בניין מטה המשרד בברלין
 מידע כללי
 מדינה:  גרמניה 
 תחום שיפוט:  גרמניה 
 סוכנות בת:  Bundesamt für Familie und zivilgesellschaftliche Aufgaben 
 תאריך הקמה:  1953 
 מטה מרכזי:  ברלין 
 עובדים:  856 (נכון ל־16 ביוני 2024) 
 תקציב:  13,873,295,000 אירו (נכון ל־16 ביוני 2024) 
 www.bmfsfj.de
 
המשרד למשפחות, האזרחים הוותיקים, הנשים והנוער (בגרמנית: Das Bundesministerium für Familie, Senioren, Frauen und Jugend, בקיצור BMFSFJ) הוא משרד פדרלי בגרמניה. מטה המשרד ממוקם בברלין עם מטה משני בבון. השרה הנוכחית היא ליזה פאוס ממפלגת הירוקים. תקציב המשרד בשנת 2020 היה כ-13.6 מיליארד אירו.
המשרד נוסד במתכונתו הנוכחית בשנת 1953 כ"משרד המשפחה". מאז שונו תחומי סמכותו מספר פעמים.
בניין המשרד בבון
הליגה הצבאית של בולגריה

הליגה הצבאית או האיחוד הצבאי (בבולגרית: Военна лига וגם Военен съюз) היה ארגון פוליטי בממלכת בולגריה שהורכב מקציני צבא בסדיר ובמילואים, אשר מילא תפקיד מרכזי בעיצוב המפה הפוליטית בבולגריה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הן באופן גלוי והן באמצעות הפעלת מיליציות שפגעו במתנגדיה.
הקמת הליגה ופעילותה

לאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה נחתם חוזה ניי ובמסגרתו נקרעו מהממלכה שטחי תראקיה היוונית, מקדוניה הווארדארית ודרום דוברוג'ה. הממלכה נאלצה לשלם פיצויי עתק וצבאה צומצם לכדי ז'נדרמריה. אלפי קצינים נפלטו מהצבא וחלקם כגון הגנרל פנצ'ו זלאטב והקולונלים קימון גאורגייב ודמיאן ולצ'ב הקימו את "הליגה הצבאית". חלק מחברי הליגה היו אנטי מלוכנים דה פקטו וחלקם כגון הגנרל זלאטב החזיקו בעמדות פרגמטיות ושירתו מעת לעת גם את בית המלוכה. ב-1923 נטלו חברי הליגה הצבאית חלק בהפיכה שהובילה להדחתו ולרציחתו של ראש ממשלת בולגריה אלכסנדר סטמבוליסקי. בהמשך אותה השנה, בעת ניסיון ההפיכה של הקומוניסטים תמך חלק נכבד מחברי הליגה בשלטון המלוכני. במהלך תקופת כהונתו של אלכסנדר צאנקוב כראש הממשלה ולאחר הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה היו רבים מחברי הליגה הצבאית חברים במיליציות שתקפו ורצחו אישים מחוגי השמאל הפוליטי בבולגריה.
ב-1927 נוסד החוג הרעיוני זוונו שכלל רבים מחברי הליגה, וגם אינטלקטואלים וסיפק בסיס רעיוני נוסף לפעולת הליגה. ב-19 במאי 1934 חוללה הליגה הצבאית הפיכה בבולגריה. ראשי הליגה קימון גאורגייב ודמיאן ולצ'ב הובילו את ההפיכה. הפרלמנט פוזר, נאסרה פעילות פוליטית וכן פעילותם של איגודים מקצועיים. כדי לשמור על כסאו אולץ המלך בוריס השלישי להסכים למשטר החדש ולמנות את קימון גאורגייב לראש הממשלה. בהמשך, מינה בוריס השלישי לראש הממשלה את הגנרל פנצ'ו זלאטב שהיה חבר זוונו והליגה הצבאית, אך שמר אמונים למלך. לאחר ביצור השלטון ומעמדו של המלך, פיטר בוריס השלישי את זלאטב ומינה תחתיו את אנדריי טושב. החל ממועד זה הפך שלטונו של המלך לאבסולוטי. בהמשך, פעל דמיאן ולצ'ב לביצוע הפיכה נוספת אך הוא נלכד, הועמד לדין ונדון למוות. בהמשך, זכה לחנינה. בשלהי 1935 וראשית 1936 פירק המלך בוריס השלישי את הליגה הצבאית והמשטרה הבולגרית עצרה רבים מחבריה.
מקצת מחברי הליגה הצטרפו למפלגה הקומוניסטית אשר הוצאה רשמית אל מחוץ לחוק והמשיכו בפעילות מחתרתית תחת השם "הליגה הצבאית" כתא במפלגה. בהמשך, הצטרפה התנועה לחזית המולדת ובספטמבר 1944 הובילה את ההפיכה שהדיחה את הממשל הפרו-מלוכני. ב-1947 פורקה רשמית "הליגה הצבאית".
הערות שוליים

↑  ניר ברוך, הכֹּפֶר-בולגריה ויהודיה במשך הדורות, הוצאת שבילים, תל אביב, 1990, עמודים 49, 53.
↑  מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999, עמודים 29-28.
↑  ניר ברוך, הכֹּפֶר, עמוד 59-58.
המהומות ביוון (2008)

המהומות באתונה
המהומות בסלוניקי
מבנה שהוצת באתונה
משמאל למעלה עם כיוון השעון, המשטרה בעימות עם מפגינים, המשטרה היוונית בניסיון לסגור על אזרחים מתפרעים, מפגין מתריס מול המשטרה, ואנים שרופים, בריקדות נטושות, מפגינים נסוגים מגז מדמיע
המהומות ביוון בשנת 2008 החלו ב-6 בדצמבר, כאשר תלמיד בן 15 בשם אלכסנדרוס גריגרובולוס נורה למוות על ידי איש משטרה יווני. ירי זה בוצע תוך כדי עימות בין צעירים יוונים למשטרת אתונה. על פי עדות ראייה, השוטר ירה בצעיר על מנת להורגו אך השוטר עצמו טוען כי הצעיר נהרג מהנתז ולא מהירי עצמו. העימות גרם למהומות והפגנות שהתפשטו ברחבי העיר בהשתתפותם של מאות צעירים. בהמשך, התפשטו המהומות לסלוניקי ואזורים יוונים אחרים, כולל שני האיים התיירותיים כרית וקורפו, ולערים נוספות מחוץ ליוון, ההפגנות התפשטו גם לניקוסיה בירת קפריסין ולפאפוס.
על פי עוברי אורח שרואיינו על ידי עיתונאים, הרג הצעיר בוצע ללא כל התגרות מצידו. המשטרה היוונית טוענת כי הצעיר נהרג בשעה שניסה לזרוק פצצה על רכב משטרתי שהוקף בשלושים אנרכיסטים אלימים. המהומות ביוון גרמו לפציעתם של 24 שוטרים ולנזק ל-31 חנויות, 9 בנקים ו-25 מכוניות.
השבוע הראשון למהומות

לאחר רגיעה נוספת במהומות בבוקרו של ה-7 בדצמבר, מצעד של המפגינים התעורר מחדש למהומות ואלימות בשעה שהמשטרה השתמשה בגז מדמיע. מהומות אף פרצו ליד בנין הפרלמנט.
ב-10 בדצמבר הכריזו האיגודים המקצועיים ביוון על שביתה כללית, במחאה על המדיניות הכלכלית של הממשלה, ועל התנהגות המשטרה, ואף סגרו את נמל התעופה הבינלאומי של אתונה.
למחרת, ב-11 בדצמבר 4000 סטודנטים צעדו כנגד המשטרה והשתמשו בבקבוקי תבערה כנגדה.

ביום שישי ה-12 בדצמבר, סטודנטים תקפו את המשטרה מחוץ לבניין הפרלמנט. המשטרה בתגובה השתמשה בגז מדמיע. גשם כבד אשר ירד במקביל להפגנות, הפחית את עוצמת האמצעי כנגד המפגינים. המפגינים, היוו השראה למפגינים שונים ברחבי אירופה להעתיק את דפוסי הפעולה.
באותו היום, הגישה המשטרה היוונית בקשה לגז מדמיע נוסף אחרי שאזל הגז בעקבות שימוש ב-4600 קפסולות עד אותו הזמן.

ביום שבת ה-13 בדצמבר, קבוצה גדולה של מפגינים התכנסה בחזית הפרלמנט היווני במרכז אתונה
למרות העובדה שהמוחים בחזית הפרלמנט הפגינו בצורה לא אלימה יחסית, המשטרה ניסתה לפזר את המהומות ב-1:30 (זמן מקומי) בגז מדמיע. תגובה זו של המשטרה נענתה בבקבוקי תבערה ואלימות מצדם של הסטודנטים.
באותו היום, 100 מפגינים לערך יידו בקבוקי תבערה על תחנת המשטרה ליד המקום בו נהרג הסטודנט.
ביום ראשון ה-14 בדצמבר סטודנטים הצטרפו לדרישת תושבי השכונה אשר בה נהרג הסטודנט ימים ספורים קודם כי שם הרחוב אשר בו הוא נהרג יקרא על שמו. במקביל, לפחות ארבע תחנות רדיו אשר בסיסן באתונה נתפסו על ידי מפגינים.
בסלוניקי, הפגינו סטודנטים בסולידריות עם כל האנשים אשר נעצרו כתוצאה ממהומות השבוע החולף.
תגובות ביוון

ממשלת יוון, גינתה את הירי, השוטר היורה הושעה ונעצר עם סבירות להאשמה ברצח או בהריגה חמורה. שותפו הושעה גם והואשם בשותפות לדבר עבירה.
ראש ממשלת יוון שלח איגרת ניחומים למשפחת ההרוג אשר בה נאמר: "ברגעים קשים אלו, קבלו בבקשה את תנחומי על אובדנו הלא הוגן של בנכם. כמו כל היוונים, אני עצוב ביותר. אני יודע ששום דבר לא יכול להקל את הכאב הוא אף הוסיף ואמר כי "המדינה תדאג לכך שטרגדיה כזו, לא תחזור בשנית". בשידור לאומה הוא אף נדר לסיים את המהומות המסוכנות שנוצרו בהשראת הרצח.
תגובות ביוון > ביקורת על הסיקור התקשורתי היווני

ב-13 בדצמבר, הוועדה היוונית הלאומית לטלוויזיה ורדיו יידעה את כל תחנות הרדיו והטלוויזיה ברחבי יוון כי עליהם להיות זהירים בצורה בה הם משדרים את החדשות אודות המהומות. המועצה דרשה כי לא ישודרו מקרי אלימות קיצוניים של המשטרה מכיוון שעלולים להתפרש כהצדקה להתנהגות אנטי חברתית (קרי אלימה) של הציבור. בנוסף נדרשו גופי התקשורת לא לנהוג בגישה שהם סמכויות שיפוטיות קו שנראה שנהגו בו עד אותה הבקשה. כמו כן, מסמכים ציבוריים וכתבות אשר נוגעות להליכים משפטיים, אל להם להיות משודרים בשל נגיעתם לנושאים משפטיים וליכולתם להשפיע על המשפט. המועצה ציינה כי יש סכנה של הפרת חוקי השידור בצורה בה הוצגו האירועים האחרונים."
הפנקס

| --- | --- |

 סוג:  כתב עת מקוון לספרות ותרבות לילדים
 תקופת הפעילות:  2010–הווה (כ־14 שנים)
 מייסדים:  תמר הוכשטטר, יותם שווימר
 שירותים עיקריים:  דיון בספרות, שירה, איור, קולנוע, תיאטרון ועוד אמנויות שונות לילדים. עידוד שיח תרבותי לילדים על ידי יצירת מרחב ציבורי נגיש.
 http://ha-pinkas.co.il/
 
הפנקס הוא אתר אינטרנט ישראלי העוסק בספרות ילדים ונוער, וכן בתרבות הילדים באופן כללי - בתיאטרון, בקולנוע, באיור ובכל סוג של אמנות המיועדת לילדים. האתר פועל בשפה העברית, ומגדיר עצמו כ"כתב עת מקוון".
האתר הוקם במרץ 2010 על ידי תמר הוכשטטר ויותם שווימר, שהיו שניהם באותה העת סטודנטים בירושלים.
חזון ומטרות

החזון של העורכים הוא להפוך את הפנקס לבמה אלטרנטיבית ליוצרים ולחוקרים בתחום ספרות ותרבות הילדים.
מטרת האתר כפי שהוגדרה על ידי יוצריו היא לענות על שני צרכים בתחום התרבות לילדים בארץ:
ראשית, להעניק במה לדיון מעמיק ואיכותי בספרות, שירה, איור, קולנוע, תיאטרון ועוד אמנויות שונות לילדים.
שנית, לעורר את השיח בתרבות לילדים על ידי יצירת מרחב ציבורי הנגיש לכל המתעניינים.
תרבות לילדים היא בעלת ספקטרום נרחב. יוצרי האתר מאמינים כי שיח מקורי בספרות ותרבות לילדים, המציג שלל התייחסויות וסגנונות, הוא בעל ערך אמנותי ומחקרי.
"הפנקס" מופיע בפורמט אינטרנטי על-מנת לאפשר למתעניינים בתחום התרבות לילדים לקחת חלק פעיל: על ידי שליחת תגובות, יצירת דיון, שליחת טקסטים ביקורתיים ויצירות מקוריות בתחום הספרות, השירה והאיור לילדים.
האתר מגדיר את האלמנט הוויזואלי כבעל חשיבות ולכן הפנקס שומר על עיצוב הנובע מהלך הרוח של עולם הילדים, במטרה ליצור חיבור לעולם זה גם דרך הוויזואליות של האתר.
כבר בגליונותיו הראשונים זכה האתר לתרומת תוכן של אישים ידועים בספרות הילדים בישראל כיהודה אטלס, שלומית כהן-אסיף יחיעם פדן ומרית בן ישראל, בעוד שאישים כנורית זרחי ועפרה עמית הסכימו להתראיין. עובדה זו תרמה רבות לביסוסו של האתר.
האתר כולל ראיונות עם יוצרים, מאמרים וביקורות על יצירות ילדים, וכן אגף ל"יצירה מקורית" הכולל שירים, סיפורים, יצירות אנימציה וקטעי מוזיקה.
החומר בכתב העת מוגש לקורא ברישיון Creative Commons המקל על השימוש בתוכן, מבלי שיש בו ויתור על זכות יוצרים.
במרץ 2011 ערך "הפנקס" תחרות מאיירים בה השתתפה הוצאת הקיבוץ המאוחד. המאיירים התבקשו לאייר סצנה מתוך הספר "ויהי ערב חדש" של פניה ברגשטיין.
הפנקס הוא יוזמה פרטית שלא עומד מאחוריה שום גוף כלכלי.
בשלושת החודשים לאחר עליית האתר לאוויר, נרשמו באתר הפנקס כ-2,000 כניסות בחודש.
בשנת 2021 זכתה נירה הראל בפרס מטעם כתב העת.פרס זה הוענק לה על תרומתה לתרבות הילדים בישראל.
הערות שוליים

1 2 3  תמר רותם, "הפנקס": כתב עת מקוון לספרות ותרבות ילדים, באתר הארץ, 13 ביוני 2010
↑  על האתר ועל מייסדיו, באתר ha-pinkas.co.il
↑  דפנה לוי, לא הסכמתי שיתייחסו אל ספרות ילדים כנחותה, באתר www.israelhayom.co.il
הנסיך אנריקו, רוזן בארדי

| --- | --- |

 לידה:  12 בפברואר 1851 פארמה, דוכסות פארמה דוכסות פארמה 
 פטירה:  14 באפריל 1905 (בגיל 54) מנטון, הרפובליקה הצרפתית השלישית צרפת 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 בן או בת זוג:  Princess Maria Luisa, Countess of Bardi (25 בנובמבר 1873–?) Infanta Adelgundes, Duchess of Guimarães (15 באוקטובר 1876–?) 
 
הנסיך אנריקו, רוזן בארדי (באיטלקית: Enrico Carlo Luigi Giorgio, Principe di Parma, Conte di Bardi;‏ 12 בפברואר 1851 – 14 באפריל 1905) היה נסיך איטלקי מבורבון-פארמה.
ביוגרפיה

אנריקו נולד ב-12 בפברואר 1851 והיה בנם הצעיר והילד הצעיר של קרלו השלישי, דוכס פארמה ורעייתו לואיז מארי תרז, בתם הבכורה של שארל פרדינן, דוכס ברי ומריה קרולינה.
אנריקו היה אפוא נינו של שארל העשירי, מלך צרפת ואחיינו של אנרי, רוזן שאמבור, מלך צרפת ונווארה, בין ה-2 ל-9 באוגוסט 1830, ולאחר מכן הטוען לכתר הלגיטימי לכס המלכות של צרפת מ-1844 עד 1883.
הוא היה נוסע נלהב: הוא ביקר במזרח הרחוק, במיוחד בסומטרה, סין ויפן, בין 1887 ל-1889, וחזר דרך ארצות הברית. הכמות המרשימה של חפצים שנרכשו תוך כדי נסיעה הפכה אז לרכוש המדינה והיוותה את הבסיס למוזיאון הלאומי הראשון לאמנות מזרחית באיטליה, בוונציה.
אנריקו מת במנטון, צרפת ב-14 באפריל 1905.
משפחתו

אנריקו התחתן ב-25 בנובמבר 1873 בקאן, צרפת עם מריה לואיסה, נסיכת בורבון-שתי סיציליות, בתם הצעירה של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ומריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה. מריה לואיסה נפטרה שלושה חודשים לאחר מכן בגיל 19. לבני הזוג לא היו ילדים.
ב-15 באוקטובר 1876 התחתן אנריקו בשנית בזלצבורג, אוסטריה עם האינפנטה אדלגונדס, דוכסית גואימראס, בתם של מיגל מפורטוגל ואשתו אדלייד מלוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג. גם מהנישואים האלו לא נולדו לו ילדים; תשעת ההריונות של אדלגונדס הסתיימו כולם בהפלות.
מגורים

אנריקו ואדלגונדס היו הבעלים של הארמון קא' ונדראמין קאלרגי על התעלה הגדולה בוונציה. הם אירחו את משפחתו של ריכרד וגנר בפאלאצו שלהם החל מספטמבר 1882, והמלחין הגרמני המפורסם מת שם בפברואר שלאחר מכן.
הנס סלייה

| --- | --- |

 לידה:  26 בינואר 1907 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  16 באוקטובר 1982 (בגיל 75) מונטריאול, קנדה 
 ענף מדעי:  ביוכימיה, דחק, אנדוקרינולוגיה, רפואה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קארל בפראג (1929)  הקולג' לפילוסופיה של האוניברסיטה הגרמנית של פראג (1931)  בית הספר לרפואה שבאוניברסיטה הגרמנית בפראג (1931)  הפקולטה למדע, אוניברסיטת קרל-פרדיננדס (1931)  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס (1931)  אוניברסיטת מקגיל (1933) 
 מוסדות:  אוניברסיטת מונטריאול 
 פרסים והוקרה:  שותף במסדר קנדה (1968)  היכל התהילה הקנדי של הרפואה (2006)  F.N.G. Starr Award (1972)  Acfas Urgel-Archambeault Award (אוקטובר 1974) 
 
הנס הוגו ברונו סלייה (בגרמנית: Hans Selye, בהונגרית: Selye János (שֶייֶה יַאנוּשׁ)‏; 26 בינואר 1907 – 16 באוקטובר 1982) היה ביוכימאי ואנדוקרינולוג קנדי ממוצא אוסטרי-הונגרי. סלייה טבע את המושג "דְחַק" ("סְטְרֵס" בלעז) וחקר את התחום.
ביוגרפיה

נולד ב-1907 בשם יאנוש שֶׁייֶה בווינה במשפחה בעלת מסורת אינטלקטואלית, שכללה ארבעה דורות של רופאים. אמו, מריה פליציטס לבית לנגבאנק הייתה אוסטרית ואילו אביו, הוגו שֶׁייֶה, כירורג צבאי במקצועו, היה ממוצא הונגרי. סלייה למד בבית הספר היסודי בעיר קומרנו, בסלובקיה של היום, שבה הוצבה יחידתו הצבאית של אביו בימי מלחמת העולם הראשונה. אף על פי שסלייה לא העניק חשיבות רבה לזהותו הלאומית לאורך חייו, לדברי ידידיו, הוא היה גאה במוצאו ומורשתו ההונגריים.
בתום לימודיו בגימנסיה של הנזירים הבנדיקטינים בקומרנו, כאזרח של המדינה החדשה צ'כוסלובקיה, למד רפואה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה הגרמנית של פראג, וסיים ב-1929. לאחר מכן למד במשך שנה קורסים לרפואה באוניברסיטאות בפריז וברומא.
זמן קצר אחרי סיום הלימודים הועסק כמדריך אוניברסיטאי במסגרת המכון לפתולוגיה ניסויית באוניברסיטה הגרמנית בפראג. עבד במשרה זאת עד שנת 1931, אז סיים תואר שלישי בכימיה אורגנית.
משזכה למלגת לימודים רוקפלר, נסע לארצות הברית על מנת להשתלם בביוכימיה ובהיגיינה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור. בשנת 1932 התיישב במונטריאול שבקנדה והחל ללמד ביוכימיה באוניברסיטת מקגיל.
ב-1941 מונה לפרופסור להיסטולוגיה, והחל משנת 1945 כיהן כמנהל המכון לרפואה ולכירורגיה ניסויית של אוניברסיטת מונטריאול. פעל בתפקיד זה עד סוף שנת 1977. 
בתקופה זו ביסס סלייה את היסודות התאורטיים והיישומיים ל"תסמונת ההסתגלות הכללית" (General Adaptation Syndrome). כמנהל המכון גיבש לעצמו קבוצות מחקר וצוותים רב-תחומיים של חוקרים, שהתמקדו בהיבטים מגוונים של השלכות הסתגלות האורגניזם לסביבה.
ב-1977 פרש לגמלאות. בשנת 1979 הקים את המכון הבינלאומי לחקר הדחק ואת הקרן הנושאת את שמו. נפטר ב-1982 במונטריאול.
אשתו האחרונה הייתה החוקרת לואיז דרווה-סלייה.