יהדות סוריה
תולדותיה של קהילת דמשק

קהילה יהודית הייתה קיימת בדמשק ובחלב (ארם צובא) עוד בימי בית שני. יוספוס פלאביוס כתב כי בימיו הייתה באפאמיה שבמחוז חמה, האוכלוסייה היהודית הגדולה ביותר מחוץ לארץ ישראל וכי תושבי העיר הגנו עליהם מפני הרומאים, במהלך המרד היהודי נגד הרומאים בשנים 66–73 לספירה. במקום היה בית כנסת מהודר, שנסגר בתחילת המאה החמישית.במשנה נזכר אריסטון - יהודי מאפאמיה שהביא את ביכוריו לבית המקדש ומוזכר שהוחלט לקבל את ביכוריו, משום שאפאמיה נחשבת כחלק מ"סוריא" ההלכתית: ”אריסטון הביא ביכוריו מאפמיא וקיבלו ממנו, מפני שאמרו הקונה בסוריא כקונה בפרור של ירושלים” (משנה, מסכת חלה, פרק ד', משנה י"א).
במאות הראשונות של האלף הראשון, היו תקופות בהם ארץ ישראל הייתה תחת שלטון מנהלי מסוריה, וראשי הקהילה בדמשק שלטו בקהילות שבארץ. הממלוכים ששלטו בסוריה החל מ-1295 אילצו את יהודי צור, אנטיוכיה וטריפולי לעבור לדמשק וחלב, מה שהוביל לחיזוק הקהילות היהודיות בדמשק וחלב.
| --- | --- |
 :  ראו גם – אנטישמיות מוסלמית
בשנת 1375 הגיע לחלב כתר ארם צובא - ספר תנ"ך עתיק ומוגה היטב, כולל מסורה. הספר נשמר במבנה משלו, ומקומו היה לאחד מקודשי הקהילה היהודית כולה בסוריה.
בניגוד לקהילת חלב, שתושביה נחשבו דתיים יותר, הקהילה היהודית בדמשק נחשבה לגדולה מבין השתיים, המבוססת יותר ובעלת ההשפעה הגדולה ביותר, בין מבחינה פוליטית ובין מבחינה דתית.
ליד דמשק, בכפר בשם ג'ובר, שכן בית הכנסת המיוחס לאליהו הנביא, והוא היה נחשב לאחד מבתי הכנסת העתיקים, המפוארים והחשובים בעולם. בית הכנסת נהרס במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, ככל הנראה בידי גורמי אופוזיציה קיצוניים.
בשנת 1492, לאחר גירוש ספרד, הגיעו לסוריה יהודים רבים מקרב מגורשי ספרד וסיציליה אשר הגדילו מאוד את מספר בני הקהילה. לאחר הכיבוש העות'מאני היו בדמשק כ-500 משפחות יהודיות בשלוש קהילות יהודיות - ספרדים, מוסתערבים ויוצאי יהדות סיציליה. כמו כן, הייתה בעיר קהילה של קראים. ברוב ארצות האסלאם וגם בסוריה נקרא מעמד היהודים "ד'ימי", מעמד נחות מזה של המוסלמים.
בשנת 1831 ניסו המצרים ששלטו באזור לעשות שינוי לטובת המיעוטים, אך שינוי זה פעל בעיקר לטובת הנוצרים. בשנת 1840 היו בדמשק כ-4,000 יהודים. באותה שנה התחוללו "עלילות דמשק" - עלילות דם ועינויים קשים של נכבדי הקהילה היהודית בסוריה. קדמו להן האשמות ברצח פולחני בערים חלב ב-1810, אנטיוכיה ב-1826 וחמה ב-1829. באף אחד מהמקרים הללו לא הרשיעו השלטונות העות'מאנים את הנאשמים.
בשנת 1900 היו בדמשק 10,000 יהודים וב-1910 כבר מנו 12,000. בשנת 1909 היגרה קהילה גדולה מיהודי חלב לעיר מקסיקו סיטי שבמקסיקו, ובה הקימו את הקהילה היהודית הסורית הגדולה ביותר ביבשת אמריקה. לאחר מכן, ובהשפעת התמורות האזוריות, חלה ירידה בגודל הקהילה, במפקד 1936 היא מנתה 6,266 איש. עד 1936 עמד בראש הקהילה היהודית חכם אליהו חריס.
מסופה של מלחמת העולם הראשונה, עם נפילת האימפריה העות'מאנית, נשלטה סוריה על ידי מנהלת שטחי האויב הכבושים-צפון, ולמעשה על ידי לאומנים סורים עד נפילתה של הממלכה הערבית של סוריה ביולי 1920 ותחילתו של המנדט הצרפתי. בשנת 1925 פרץ המרד הדרוזי, שבמהלכו נפגעו גם יהודים רבים תושבי הרובע היהודי בדמשק. משנת 1928 החלה עלייה ציונית של משפחות ובני נוער מסוריה לישראל. הצעירים הגיעו לקיבוצים שונים בצפון הארץ, והמשפחות התיישבו בעיקר בתל אביב. בשנת 1936, עם תחילתו של המרד הערבי הגדול בארץ ישראל, נפגעו קשות גם יהודי סוריה אשר נחשדו על ידי הסורים כציונים. בשנת 1942 הותקף הרובע היהודי בדמשק שנית, בשל שמועה כי שטחי סוריה יצורפו לשטחי מדינת ישראל העתידית. מפקד שנערך ב-1943 העלה כי היו בסוריה באותה העת 30,000 יהודים.
בינואר ובמאי 1944 נערכו התנפלויות על השכונה היהודית בדמשק.
יהדות סוריה נפגעה קשות לאחר עצמאות סוריה. ב-1946 פרצו מהומות אנטי יהודיות ונשללו זכויות יסוד מהיהודים. בשנת 1947, לאחר החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר, התחוללו פרעות קשות ביהודים בערים חלב ודמשק, מהקשות ביותר שספגו יהודי סוריה. הקהילה נפגעה אנושות, בית הכנסת המרכזי של חלב נשרף, ורכוש רב הוצת או נהרס. לאחר הקמת מדינת ישראל נמלטו בעל כורחם רוב יהודי סוריה, ומתוך 30,000 היהודים שחיו בה לפני הבריחה ההמונית נשארו רק כ-5,000. מתוך היהודים שעזבו הגיעו לישראל כ-1,700 איש. ב-1948 הוחמר עוד יותר מצב היהודים. נשללו מהם כל זכויות האזרח והוטלו עליהם גזירות כלכליות כבידות. החל מ-1949 נאסר על היהודים לצאת מסוריה.
החל מ-1973 סייעה פעילת זכויות האדם היהודית ג'ודי פלד קאר למעל 3000 יהודים לצאת את גבולות סוריה בהברחה ובתשלום כופר. באמצע שנות התשעים של המאה ה-20, איפשר הנשיא חאפז אל-אסד ליהודי סוריה לצאת מן המדינה, בתנאי שיתחייבו שלא לעלות לישראל. כ-4,000 מן היהודים שיצאו מסוריה נאלצו לתת את כל רכושם לממשלה.
בסוריה אירעו מספר מקרים של רצח יהודים. זקי קצב, פעיל ציוני, שנרצח בפתח ביתו ב-1973, הוכר על ידי מדינת ישראל כהרוג מלכות. במרץ 1974 עונו ונרצחו 4 נערות יהודיות מדמשק שניסו להסתנן מסוריה לישראל. זמן קצר לפני כן נרצחו שני צעירים יהודים שניסו אף הם להסתנן מסוריה לישראל. בינואר 1984 נרצחו בחאלב אישה בהריון ושני ילדיה הקטנים.
ב-2013 נחשף בידי ה־BBC שבית הקברות היהודי הגדול ביותר בסוריה בדמשק - נהרס, לטובת מפקדה אזורית של דאעש תוך כדי חילול כבוד המתים.