stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיולה פנייש
קריירה

דיולה גלאנץ נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט גלאנץ (1867–1936), בעל בית קפה, ושל שארולטה גרוס (1868–1930). את לימודיו התיכוניים החל בגימנסיה הראשית במישקולץ. בסביבות 1911, הוא ומשפחתו עברו לבירת הונגריה. דיולה הפך לתלמיד בגימנסיה המלכותית הממלכתית ההונגרית הראשית ברובע 7 בבודפשט, ובשנת 1915 עבר שם את בחינות הבגרות. במהלך מלחמת העולם הראשונה, ב-1 בינואר 1916, הוא התגייס לגדוד הרגלים ה-29 של הצבא ההונגרי. לאחר שסיים את הכשרתו בבית הספר לקצינים, לחם מתחילת 1917 בחזית המזרחית (חזית הרוסית) בבוקובינה עם גדוד חי"ר 301. הוא השתחרר כסגן (מילואים).
במהלך שרותו קיבל מספר עיטורים.
פנייש המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד). ב-22 בדצמבר 1923 הוסמך כדוקטור לרפואה. לאחר מכן השלים שנתיים של התמחות קלינית ושל התמחות בתי חולים. משנת 1924 הוא הפך גם לרופא רגיל במחלקת העור של "פוליקליניקת הרוזן אפוני אלברט" בבודפשט. בשנת 1929 זכה בתואר "מומחה למחלות עור ומין" ושנתיים לאחר מכן, "מומחה לרפואה פנימית". מהמחצית השנייה של שנות ה-30, בנוסף לתפקידו הפוליקליני, הוא היה הרופא הראשי של בית החולים הציבורי אויפשט לילדים. בפברואר 1964. הוא נפטר כרופא הראשי של המכון לטיפולי מחלות מין ברובע 8.
משפחתו

אשתו הראשונה, מלווינה מרסאנד (1902–? ), הייתה בתם של יהודה מרסאנד ושל קלרה גרינברג, לה נישא ב-8 במאי 1927 בבודפשט. בתם הייתה ז'וז'נה פנייש. הטענה שהוא ואשתו התנצרו בנובמבר 1944 היא בלתי סבירה לחלוטין, זו הייתה תקופת האימים של מפלגת צלב החץ ויהודי בודפשט היו סגורים בגטו בודפשט בתקופה זו וגם אין לטענה זו שום תיעוד או מקור תומך.
הם התגרשו לאחר המלחמה ואשתו השנייה הייתה אילונה דויד עד מותו.
מחקריו ופרסומיו (חלקי)

לחץ דם של חולי עגבת. (רפואה, 1930, 44)
יישום של Percain ו-Percainal בטיפול דרמטולוגי. (Budapest Medical Journal, 1934, 21)
תפקידן של הפרעות בהפרשת חומצת קיבה בטיפול במחלות עור מסוימות. (Budapest Medical Journal 1938, 18)
לקריאה נוספת

De Sgardelli Caesar (1936). A magyar királyi budapesti 29. honvédgyalogezred és a magyar királyi 29. népfölkelő gyalogezred hadtörténeti emlékkönyve. (קייסאר דה סגרדלי. ספר הזיכרון להיסטוריה צבאית של רגימנט חיל הרגלים המלכותי ההונגרי ה-29 של בודפשט ושל רגימנט חיל הרגלים המלכותי ההונגרי ה-29 (1936).
Gergely András: Jeles magyar zsidó orvosok lexikona. Budapest, Makkabi, 2001 (אנדראש גרגיי : לקסיקון של רופאים יהודים הונגרים מפורסמים ומצטיינים. בודפשט, הוצאת מכבי, 2001)
Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944., 1990–2002, a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János (פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים - סדרה חדשה I-XIX. בודפשט: אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים. 1939–1944, 1990–2002).
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 129622/1916. Forrás: MNL-OL 30793. mikrofilm 119. kép 3. karton
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest VIII. kerületi állami halotti akv. 360/1964. folyószáma alatt". נבדק ב-2022-12-17.
↑  Fővárosi Közlöny, 1931. március 20. (42. évfolyam, 18. szám)
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári házassági akv. 668/1927. folyószáma alatt". נבדק ב-2022-12-17.
ארפאד סנש

| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1897 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  16 בינואר 1985 (בגיל 87) הרובע הארבעה-עשר של פריז, צרפת 
 תקופת הפעילות:  1918–1985 (כ־67 שנים) 
 זרם באמנות:  אסכולת פריז 
 פרסים והוקרה:  הצלב הגדול של מסדר הנסיך אנריקה  הצלב הגדול של מסדר החרב של יעקב הקדוש 
 
קרן ליסבון ובניין המוזיאונים
ארפאד סנש (במקור שלזינגר, בהונגרית: Szenes Árpád, באזור השפה הצרפתית: Árpád Szenès, בודפשט, 6 במאי 1897 – פריז, 16 בינואר 1985) היה צייר של אמנות מופשטת ממוצא יהודי-הונגרי, שיצר בעיקר בצרפת. ביצירתו הוא עבר מביטוי פיגורטיבי דרך הסוריאליזם עד להפשטה לירית.
הוא התחתן עם הציירת הפורטוגזית מריה הלנה ויירה דה סילבה בשנת 1930, ואחרי המרד ההונגרי בשנת 1956 הם ביקשו אזרחות צרפתית. המוזיאון שממוקם בליסבון, שמציג את עבודות שניהם, נחנך בנובמבר 1994 על ידי הקרן: Fundação Árpád Szenes - Vieira da Silva.
עבודותיו > עבודות גרפיות

תחריטים של פייר גוגין: לספר La chasse au faon rose Cahiers d'Art, 1938)
איורים ליצירותיהם של מורילו מנדס, ריינר-מריה רילקה, חורחה דה לימה, 1944
חמישים גואש לכתב היד של רנה שארLe Temps épars, 1966
כובעים, לוזאן, 1968.
עבודותיו > עבודותיו באוספים ציבוריים

מוזיאון ר' סלומון גוגנהיים, ניו יורק
Musée National d'Art Moderne, פריז
Musée des Beaux-Arts, דיז'ון
Musée des Beaux-Arts, רן
Musée des Beaux-Arts, רואן
מ. פיגארה דה פוז (POR)
Musée cantonal des Beaux-Arts, לוזאן
מוזיאון פברה, מונפלייה
מוזיאון בצלאל, ירושלים
מוזיאון לאמנויות יפות, בודפשט
מוזיאון יאנוס פאנוניוס, פץ'
M. nacional, ריו דה ז'ניירו
Kunsthalle, ציריך
Centre d'Art contemporain, אביי דה ביליה.
תערוכות > תערוכות יחיד

1933 - Galerie UP [תחריטים, עם ג'וליאן טרווליאן], פריז
1939, 1949, 1952, 1955, 1974 - גלריה ז'אן בוקר, פריז
1941 - בית העיתונאים, ריו דה ז'ניירו
1947 - Quelques maîtres français et des peintres, פסלים וקברים hongrois de l'Ecole de Paris, Galerie de Bussy, פריז
1957 - גלרי בטי תומן, בזל
1958 - גלריה פייר, פריז
1960, 1965, 1969 - Galerie de Cahiers d'Art, פריז
1961 - Galerie du Grand Chene, לוזאן
1965 - גלריה אליס פאולי, לוזאן - גלרי 27, אוסלו
1969, 1974, 1981, 1988 - גלריה ג'אקוב, פריז
1968 - Paysages accordés, Galerie Alice Pauli, לוזאן
1970 - Galerie Régence, בריסל
1971-1973 - רטרוספקטיבה - Musée des Beaux-Arts d'Orleans - Fundaçao Calouste Gulbekian, ליסבון - רן - ליל - נאנט - רואן
1974 - Musée d'Art Moderne de la Ville de Paris, פריז (רטרוספקטיבה)
1975 - Musée Fabre, Montpellier - Galerie Michel Vokaer, בריסל
1976 - Dessins d'Arpád Szenès et de Vieira da Silva, מרכז ז'ורז 'פומפידו, פריז
1977 - הגלריה הלאומית ההונגרית, בודפשט - מוזיאון יאנוס פונוניוס, Pécs - G. מידע, תוניס
1982 - Hommage à Árpád Szenès, M. Ingres, Montauban
1983-1984 - Musée des Beaux-Arts de Dijon - G. EMI, ליסבון
1985 - Fundaçao Calouste Gulbekian, ליסבון
1985 - Hommage à Árpád Szenès, Galerie Jeanne Bucher ו- Galerie Jacob, Paris
1986 - Nasoni G., פורטו - Fundaçao Calouste Gulbekian, ליסבון
1987 - Fundaçao Calouste Gulbekian, ליסבון - Bertrand G., ליסבון
1989 - מוזיאון לאמנות מודרנית, פורטו
1994 - מוזיאון ההיסטוריה של בודפשט, בודפשט [עם ויירה דה סילבה]
1995 - Hommage à Vieira da Silva et ~, Abbaye de Beaulieu, Ginals (FR)
1997 - Árpád Fundaçao Szenès-Vieira da Silva, ליסבון (רטרוספקטיבה)
1999 - דיוקנאות [עם ויירה דה סילבה], המוזיאון לאמנויות יפות, בודפשט
2000 - רחוב סאל ז'אן, פריז דה ויל דה פריז - Fundaçao Calouste Gulbekian, ליסבון.
תערוכות > תערוכות קבוצתיות מרכזיות

1931, 1933, 1934, 1936, 1937, 1956 - Salon des Surindépendants, פריז
1932 - Salon d'Automne, Salon des Tuileries, פריז
1936 - אטלייה 17, גלריית לסטר, לונדון - ציור חדש מאירופה, גלריית איסט ריבר, ניו יורק
1938 - אמנים הונגרים בפריז, גלריית טמאש, בודפשט - אקול דה פריז, גלרי ז'אן בוקר, פריז
1944 - אטלייה 17, מוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק
1948 - אמנים צרפתים, ספרדים והונגרים, הסלון הלאומי, בודפשט
1948, 1953, 1960, 1961, 1966, 1967 - סלון דה מאי, פריז
1952 - Rythme et couleurs, מוזיאון קנטונל, לוזאן - Les peintres d'aujourd'hui a Paris, קונסטהאוס, ציריך
1953 - ביאנלה דה סאו פאולו
1955 - תנועת בני זמנו, מוזיאון קנטונל, לוזאן
1957 - אמנות צרפתית, זאגרב - בלגרד
1959 - ממאנה ועד ימינו, ורשה - הומאג' א קלוד מונה, גלרי ארט vivant, פריז - 80 מלר דר אקול דה פריז, 1900-1959 - וינה - לינץ
1959, 1960 - דוקומנטה II. ו- III., קסל
1960 - Hommage à Jeanne Bucher, Galerie Jeanne Bucher - La peinture française d'aujourd'hui, מוזיאון תל אביב - מוזיאון בצלאל, ירושלים
1961 - Stedelijk M., אמסטרדם
1962 - "Francuski Rysunki XVII-XX S", ורשה
1962, 1968 - Salon des Réalités Nouvelles, פריז
1963 - ציור צרפתי עכשווי, הגלריה הלאומית, סליסבורי
1966 - Dix ans d'art vivant 1945-1955, Fondation Maeght, St. Paul de Vence (FR)
1967 - Dix ans d'art vivant 1955-1965, Fondation Maeght, St. Paul de Vence (FR) - Galerie Jacob, פריז - Les quatre éléments, Galerie Cimaise, פריז
1968 - ציור בצרפת 1900–1967 (תערוכה נודדת), וושינגטון, ניו יורק, שיקגו, סן פרנסיסקו, מונטריאול - L'usage de la peinture [עם ברינל, זק], גלריה לה רואה, פריז
1969 - Hommage à René Char, Musée de Céret
1970 - הונגרים בפריז, גלריה זוניני, פריז - אמנים הונגריים מהמאה ה -20 בחו"ל, בודפשט
1971 - Hommage à Christian et Yvonne Zervos, Grand Palais, Paris
1979 - תערוכת אביב, הבית ההונגרי, פריז - פרנסאנס פריז-בודפשט, אורנג'רי des Jardins du Luxembourg
1982 - כבוד למולדת. אמנים ממוצא הונגרי החיים בחו"ל. תערוכה שנייה, גלריה לאמנות בודפשט.
לקריאה נוספת

לקסיקון יהודי הונגרי. אד. פטר אוגווארי. בודפשט: לקסיקון יהודי הונגרי. 1929
לקסיקון לאמנות הונגרית בת זמננו: ארפאד סנש
גיולה קורוץ: פנים אל פנים - עם ארפאד סנש (ראיון)
כתום הונגרי: צייר שוקע - "הדלתא בליסבון" - ארפאד סנש (1897–1985) (אורכב 06.07.2020 בארכיון Wayback Machine)
הערות שוליים

↑  "Heller Olga halotti bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári halotti akv. 317/1939. folyószáma alatt".
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári házassági akv. 217/1896. folyószáma alatt".
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest IV. kerületi polgári házassági akv. 825/1930. folyószáma alatt".
↑  "Portugál–Magyar Kereskedelmi Kamara". אורכב מ-המקור ב-2015-12-26.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298092705171  AGSA: 3622  BNE: XX1132357  BnF: cb119662859 (data)  GND: 119072025  ISNI: 0000 0001 0929 4920  LCCN: n50012666  NKC: jn20000810011  NTA: 070011664  RKD: 76330  SNAC: w6p58d16  SUDOC: 027669718  ULAN: 500011053  VcBA: 495/171457  VIAF: 102316378   WorldCat (עם VIAF): 102316378
ג'וקר

ערך זה עוסק בקלף משחק. אם התכוונתם לדמות מהקומיקס, ראו .
קלף ג'וקר
ג'וקר (אנגלית: Joker) הוא קלף משחק מיוחד שנמצא ברוב חפיסות הקלפים המודרניות או במשחקי מה-ג'ונג. לרוב ישנם שני ג'וקרים בכל חפיסה, כאשר בדרך כלל אחד מהם צבעוני ואחד שחור לבן. בחלק ממשחקי הקלפים, ייחודו של הג'וקר הוא בכך שהוא יכול לייצג כל אחד משאר קלפי החבילה, לפי בחירת השחקן. במשחקים אחרים, מוציאים את הג'וקרים מהחבילה והם אינם משתתפים במשחק.
איורי הג'וקרים מגוונים ומשתנים בהתאם ליצרן החפיסה ובהתאם לתקופה בה יוצרו. לעיתים קרובות מופיע הג'וקר בדמות ליצן החצר. לעיתים מופיעה על הקלף האות S על גבי האות U, דבר שמפורש תכופות באופן שגוי כסימן $ (סימן דולר). הג'וקר מושווה לעיתים תכופות לקלף "השוטה" מתוך קלפי טארוט.
דמות האויב של באטמן – "הג'וקר" מבוססת על פי קלף משחק זה.
טל ירדני

| --- | --- |

 לידה:  17 בנובמבר 1976 (בן 48) ישראל ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים
 עיסוק:  מלחין ישראלי המתמחה ביצירת פסקולים ליצירות טלוויזיה וקולנוע
 שפה מועדפת:  עברית 
 https://www.yardeni-music.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
טל ירדני (נולד ב-17 בנובמבר 1976) הוא מלחין ישראלי, המתמחה ביצירת פסקולים ליצירות טלוויזיה וקולנוע.
במהלך שנות פועלו הלחין למעלה מ-100 פסקולים למגוון סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע, בארץ ובעולם.
ביוגרפיה

טל הוא בנם של מפיקי הטלוויזיה טמירה ודודו ירדני, אח של לי ירדני בוכריס (מפיקת טלוויזיה), גדל בהרצליה והחל את דרכו המוזיקלית בגיל צעיר. כבר בהיותו בן 15, ירדני החל לנגן בהצגות תיאטרון, להלחין פסקולים לתוכניות טלוויזיה, ליצור מוזיקה בתחום הבמה ועוד. ירדני התמקצע לאורך השנים כקומפוזיטור בתחום ההלחנה למדיה והפך להיות בין המובילים בתחום. ירדני כתב מוזיקה לז'אנרים שונים בהם, סרטים עלילתיים, סרטים דוקומנטריים, סדרות דרמה, אימה, נוער, קומדיות ואנימציה.
בין הפרויקטים להם הלחין מוזיקה לאורך השנים ניתן למצוא: מחוברים, יומני גולדה, מלאך משחית, פמת״א, הפיגמות, השיר שלנו, השמיניה, החממה ועוד.
בתחום הבמה יצר מוזיקה מקורית עבור מופעי התיאטרון "יותם הקוסם", "פיטר פן", הקומדי סטור, "הפיג'מות", "שלושת המוסקטרים".
בשנת 2001 טל ירדני שימש כמנהל מוזיקלי בחגיגות 53 שנה בטקס יום העצמאות לישראל בהר הרצל. בנוסף שימש כמלחין הבית של תזמורת סימפונט רעננה בשנים 2007 - 2009.
בשנת 2018 הקים את מסלול ״הלחנה למדיה״ (תואר שני) באקדמיה למוסיקה בירושלים, ועמד בראשו במשך חמש שנים.
ירדני נשוי למאיה ירדני (פסיכולוגית), לשניהם שני ילדים, כיום מתגורר ברמת השרון.
השכלה

טל ירדני בעל תואר שני בקומפוזיציה מטעם האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. כמו-כן, למד קומפוזיציה ותזמור אצל רפי קדישזון, ובשנים האחרונות שיתפו השניים פעולה במבחר יצירות ופרויקטים אמנותיים. בנוסף למד ירדני קומפוזיציה אצל פרופסור יצחק סדאי, והרמוניה אצל ד"ר בת שבע רובינשטיין. בין מוריו הנוספים – ד"ר יוסף ברדנשווילי, פרופ' מנחם ויזנברג, ופרופ׳ מיכאל וולפה.
בין תלמידיו: אסף פינקלשטיין, יחזקאל רז, ליעד גרושקה ואור קדישזון. עם קדישזון משתף פעולה בפרויקטים רבים.
יוסף הלוי יעבץ

| --- | --- |

שער הספר "יאמץ אמונה ויוסף לקח", ווארשא, 1881
 לידה:  1853 ה'תרי"ד (לערך) 
 פטירה:  14 בדצמבר 1903 (בגיל 50 בערך) כ"ה בכסלו ה'תרס"ד ורשה, האימפריה הרוסית 
 
יוסף הלוי יעבץ (ה'תרי"ד (לערך), 1853 – כ"ה בכסלו ה'תרס"ד, 14 בדצמבר 1903) היה בלשן ומדקדק יהודי-פולני שחי ופעל בוורשה בירת פולין במפנה המאה העשרים. מחבר הספר "יאמץ אמונה ויוסף לקח" על כללי תורה שבעל פה ודרשות חז"ל, ומשלים פירוש המלבי"ם על ספר דברים (מפרק כב פסוק כב, ועד סוף הספר). מיוחס לו גם החיבור "אמתת הקבלה" שנדפס כחיבור קדום, אך שמו של יעבץ רמוז באקרוסטיכון מיד לאחר שם הספר העוסק בדרשת חז"ל על ארבעה בנים.
כתביו

יסוד האמונה בטענות נוצחות: מבאר כל תוקף אמונת ישראל..., ווארשא: י. גולדמן, 1877 [תרל"ז].
אמתת הקבלה: ... על ארבעה בנים אשר בהגדה של פסח ..., ווארשא: י. גולדמן, 1877 [תרל"ז].
יאמץ אמונה ויוסף לקח: ... מאמר ראשון ..., ווארשא: דפוס יוסף אונטערהנדלער, תרמ"ב 1881.
השלמת "פירוש התורה והמצוה" להמלבי"ם, מפרשת כי תצא (דברים, כ"ב, כ"ב) ועד השלמת ספר דברים.
בשנת ה'תר"מ, 1879 הדפיס את "חידושי הרמב"ן" על מסכת גיטין. שני חידושים מפיו מופיעים גם בספר "מלין יקירין" (פיעטרקוב תרס"ב).
הערות שוליים

↑  רישום המצבה; תלגרמות של הצפירה, הצפירה, כ"ח כסלו תרס"ד, 17 בדצמבר 1903.
↑  פעילותו המתועדת בעיר, בין השנים ה'תרל"ז, 1877 (מועד הדפסת הספר "אמתת הקבלה", ראו להלן) - ה'תרס"א, 1901 (לפי: אברהם יצחק דזובאס, זכרונות מנעורי ועד הנה, לונדון, תש"ד, באתר אוצר החכמה).
↑  כפי שהעיד על עצמו בהקדמת ספרו "יאמץ אמונה ויוסף לקח". ראה "נספח: זיופי ועיוותי מדפיסים בספרי המלבי"ם", ישורון, כה, תשע"א, עמ' תשלג-תשלד (זמין להורדה כקובץ PDF).
↑  הערת מדפיסי וילנה על השלמת הספר, פירוש התורה והמצוה, באתר Hebrew Books.
↑  הספר "אמתת הקבלה", ורשה 1877, בדפוס יצחק גולדמן.
↑  דף הספר בקטלוג הספרייה הלאומית.
↑  יסוד האמונה, באתר היברובוקס. ראו: הרב אברהם יצחק דזובאס, מלין יקירין, דף ח' עמוד א'.
↑  דף הספר בקטלוג הספרייה הלאומית.
↑  חידושי הרמב"ן על מסכת גיטין, ווארשא, תר"מ.
↑  אברהם יצחק דזובאס, מלין יקירין, באתר Hebrew Books.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298913905171  ISNI: 0000 0004 0207 9840  VIAF: 297450282   WorldCat (עם VIAF): 297450282 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מצעד הגאווה

מצעד הגאווה בסאו פאולו, ברזיל בשנת 2014
מצעד הגאווה (ידוע גם כמחאת/הפגנת להט"ב, צעדה או אירועי גאווה) הוא מצעד מחאה שנתי, המתקיים בערים שונות ברחבי העולם, בו מציינים לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים באופן כללי (להט"ב) את מאבקם לקבלה חברתית בקרב הציבור ובאופן עצמי, הכשרת זכויות משפטיות ותחושת גאווה. הזכויות המשפטיות עבורן משתתפי המצעד מוחים למען אזרחי להט"ב בעולם כוללות: מעמד חוקי של קיום פעילות הומוסקסואלית, גיל הסכמה שווה לזוגות הטרוסקסואלים, הכרה במערכות יחסים חד-מיניות (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור) נישואים חד-מיניים, אימוץ על ידי זוגות חד-מיניים (משותף וחורג), שוויון הגירה, התרת שירות צבאי באופן גלוי, חקיקת חוקים נגד אפליה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית וביטוי מגדרי בתעסוקה, מתן סחורות ושירותים, בתי ספר ובכלל התחומים הנוספים (אפליה עקיפה, הסתה, פשעי שנאה, דברי שטנה), הסרת לסביות, הומוסקסואליות, טרנסג'נדריות וביסקסואליות מרשימות של הפרעות נפשיות, הכרה משפטית בשינוי מגדר במסמכי זהות רשמיים והתרת גישה לניתוח להתאמה מגדרית, תרומות דם, פונדקאות והפריה חוץ-גופית בקרב להט"ב. עם זאת, חלק גדול מהמשתתפים במצעד הם הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
השם "מצעד הגאווה" הוא תרגום שאילה מהשפה האנגלית, "Pride Parade". עם זאת, נראה כי המילים "גאה" ו-"גאים" בעברית, בהקשר של אוכלוסיית הלהט"ב, נוצרו כשילוב של מצעד הגאווה ושל המילה "Gay". מקור הביטוי "Pride" - "גאווה" הוא בהיפוך מהמילה "בושה". הטענה היא כי בניגוד לחברה ההטרוסקסואלית, שראתה בעבר בזהותם של המפגינים כבושה, ואף לעיתים כחטא באמונות דתיות שמתבטאת בגילויי הומופוביה, חברי הקהילה גאים בזהותם ואינם מתנצלים עליה או מתביישים בה ומדגישים כי היא נטייה מינית טבעית שנולדו איתה ובכך, מצפים מהחברה שתקבל אותם כפי שהם עם שוויון זכויות משפטי בינם לבין הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית. המצעדים התפתחו מהפגנות מחאה או תביעת זכויות ובמקומות שונים הם עדיין נושאים אופי הפגנתי, אך במקומות אוהדים יותר עבור חברי הקהילה הפכו ברבות השנים למצעדים ססגוניים בעל אופי קרנבלי, שבו אופייניים הנפת דגלי גאווה, הפעלת מוזיקה קצבית, הופעות דראג ועוד. עם זאת, גם במצעדים אלו קיים אלמנט מחאתי המוקדש לזיכרון קורבנות של בריונות ואלימות נגד להט"ב שהובילו גם כן להתאבדויות בעקבותיהן.
מצעדי הגאווה מתרחשים מדי שנה בתקופת חודש הגאווה (יוני) עבור הנצחת מהומות סטונוול שהחלו ב-28 ביוני 1969 נגד התעמרות מצד משטרת ניו יורק עקב אפליה רבת שנים נגד חברי קהילת הלהט"ב המקומית ופשיטת המשטרה על גיי בר בשם "Stonewall Inn" (אנ') בשכונת הגריניץ' וילג' שהובילה לעימותים אלימים והפכה לרגע מכריע בהיסטוריה של המאבק להכרה בשוויון זכויות לאזרחי להט"ב במדינות העולם. בשנת 1970 נערכו צעדות בשיקגו, לוס אנג'לס, ניו יורק וסן פרנסיסקו בסביבות יום השנה הראשון לציון המהומות ובמשך השנים לאחר מכן הפכו לשנתיות והתרחבו בכלל מדינות העולם. בשנת 2019, אירועי הגאווה העולמיים "WorldPride" בעיר ניו יורק ציינו את מצעד הגאווה הבינלאומי הגדול ביותר בהיסטוריה תחת הכותרת "50 שנה לסטונוול" שהופק על ידי הארגון "Heritage of Pride" (אנ') אשר במהלכו, השתתפו מעל ל-5 מיליון צועדים במנהטן לבדה.
מצעדי הגאווה הגדולים בכל הזמנים

| יבשת | אירוע | מדינה | עיר | שנה | מספר משתתפים | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אסיה | מצעד הגאווה בטאיוואן | טאיוואן טאיוואן | טאיפיי | 2019 | מעל 200 אלף צועדים |  |
| אירופה | "WorldPride" | ספרד ספרד | מדריד | 2017 | מעל 3.5 מיליון צועדים |  |
| המזרח התיכון | מצעד הגאווה בתל אביב | ישראל ישראל | תל אביב | 2018 ו-2019 | מעל 250 אלף צועדים |  |
| אוקיאניה | המרדי גרא ההומו-לסבי של סידני | אוסטרליה אוסטרליה | סידני | 1993 | מעל 500 אלף צועדים |  |
| אפריקה | מצעד הגאווה ביוהנסבורג (אנ') | דרום אפריקה דרום אפריקה | יוהנסבורג | 2019 | מעל 22 אלף צועדים |  |
| אמריקה הצפונית | סטונוול 50 - "WorldPride" (אנ') | ארצות הברית ארצות הברית | ניו יורק | 2019 | מעל 5 מיליון צועדים |  |
| אמריקה הדרומית | מצעד הגאווה בסאו פאולו (אנ') | ברזיל ברזיל | סאו פאולו | 2017 | מעל 5 מיליון צועדים |  |
רקע

בשנת 1965 נראתה תנועת המחאה עבור זכויות להט"ב בארצות הברית, התזכורת השנתית, שאורגנה על ידי חברי הקבוצה הלסבית בנותיה של ביליטיס וקבוצת ההומוסקסואלים אגודת מאטאשין שהיו מעורבים גם כן בהפגנות תמיכה בזכויות הומוסקסואלים שכלואים במחנות עבודה בקובה. באותה שנה, ערכו הקבוצות הפגנות מול מטה האו"ם והבית הלבן.
רקע > מהומות סטונוול

ביום שבת 28 ביוני 1969 פשטה משטרת ניו יורק על בר הומוסקסואלי, והציתה גל מהומות חסר תקדים של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים נגד מדיניותן המפלה של המשטרה והעירייה עד 3 ביולי. המהומות היוו את הפעם הראשונה בה חברי הקהילה התקוממו באופן מאורגן נגד אפליה על רקע נטייתם המינית וזהותם המגדרית.
שנה לאחר המהומות, ארגנה הפעילה הביסקסואלית ברנדה האוורד את מצעד הגאווה הראשון בניו יורק שמאז בכל שנה בחודש יוני החל להתקיים גם כן במדינות נוספות ברחבי העולם. מאוחר יותר, הגתה האוורד את הרעיון של תקופת האקטיביזם לקידום זכויות להט"ב סביב המצעד עצמו, ובכך, הוכתר יוני בכינוי "חודש הגאווה". כיום, מהומות סטונוול מסמלות שלב מכריע בתולדות המאבק לזכויות להט"ב שהביאו בעשרות השנים מאז התרחשותן למהפך במעמדם החוקי והחברתי של להט"ב ברחבי העולם.
תיאור

במצעדים רבים עדיין ישנו חלק מהאופי הפוליטי-אקטיביסטי המקורי של מצעד הגאווה, במסגרת מדינות בהן הומופוביה נפוצה בפרט, שכולל הפגנה המוגדרת כנורמטיבית של הצגות שלטים וקריאות בשימוש מגאפון. שינוי ציונו תלוי במידה רבה במסגרות הפוליטיות, הכלכליות והדתיות של האזור. עם זאת, במדינות המוגדרת כמתקדמות יותר מבחינה חברתית, המצעדים לוקחים על עצמם דמות חגיגית וצבעונית לפיה הרעיון הפוליטי בנוי על הצגה של מסיבה להעצמת גאווה עצמית. מצעדים רחבים יותר כוללים לרוב משאיות, רקדנים, זמרים, מלכות דראג, בלוני הליום מעוצבים, מוזיקה מוגברת וכדומה. עם זאת, אף תהלוכות חגיגיות אלו כוללות תנאי מחאה הפגנתיים, בהן לוקחים חלק פעילים ופוליטיקאים לצד המארגנים מעמותות שונות שפועלות למען זכויות להט"ב בנושאים שונים. מפגינים אופייניים נוספים במצעד כוללים גם כן עמותות משפחתיות כגון תה"לה והורים, משפחות וחברים של לסביות והומואים ומשתתפים דתיים בהן חברי כנסיית המטרופוליטן הקהילתית וחברותא - הומואים דתיים.
מספר מצעדי גאווה ממומנים על ידי ממשלות ונותנות חסות תאגידיות ומקודמים כאטרקציות תיירותיות מרכזיות עבור הערים המארחות אותם. במדינות מסוימות, המצעדים נקראים כיום גם כ-"פסטיבלי גאווה" או "אירועי גאווה". ציון הפסטיבל מספק אווירה דמוית קרנבל בפארק סמוך או ברחוב סגור בעיר, עם דוכנים, קונצרטים מוזיקליים, מנגלים, עמדות שתייה ותחרויות ספורט בעוד קו ההפרדה בין הצופים לבין המשתתפים בפסטיבל יכול להיות מוגדר כשולי ואף לא נכלל בחלק מהאירועים. אולם, במקרים בהם האירוע מתקבל בעוינות, הפרדה כזו הופכת להיות ברורה מאוד.
אף שהמציאות הייתה שמהומות סטונוול עצמן, כמו גם ההתארגנות הפוליטית המיידית והמתמשכת שהתרחשה בעקבותיהן, היו אירועים שציונו באופן מוחלט על ידי נשים לסביות, גברים הומוסקסואלים, אנשים ביסקסואלים וטרנסג'נדרים מכל הגזעים ורקעים, חלק בלתי מבוטל של משתתפי המצעד כיום הם הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית. מבחינה היסטורית אירועים אלה נקראו תחילה כאירועי "גאווה הומוסקסואלית" (באנגלית: Gay pride) משפט ששימש באותה תקופה באופן כללי עבור כיסוי כלל הספקטרום של מי שמוגדרים כיום כחלק מקהילת הלהט"ב.
ראו גם

זכויות להט"ב באוקיאניה
זכויות להט"ב באירופה
זכויות להט"ב באמריקה
זכויות להט"ב באסיה
זכויות להט"ב באפריקה
זכויות להט"ב בחבר העמים הבריטי
זכויות להט"ב במדינות ברית המועצות לשעבר
זכויות להט"ב במזרח התיכון
לקריאה נוספת

פדבה, גלעד (2009). נעלבים באופן טבעי? ארבע פרדיגמות בשיח התקשורתי ההטרוסקסואלי אודות מצעד-הגאווה בירושלים. סוגיות חברתיות בישראל 7, 94-120.
גילה זמיר, סיקור מצעד הגאווה בחיפה באתר חי פה, אתר התושבים של חיפה, 22 ביוני 2013.
פאול לוי

ד"ר פאול לוי מוקף בבובותיו
פאול לוי (18 ביוני 1891 – 9 ביוני 1970) היה מראשוני הבובנאים בארץ ישראל.
ביוגרפיה

פאול לוי נולד וגדל בעיר אגר (כיום קב (אנ') שבצ'כיה) בעל תואר שלישי במשפטים. במלחמת העולם הראשונה שימש כקצין תותחנים.
עם נישואיו עבר לעיר המרחצאות קרלסבאד ושם עבד כמשפטן. את שעותיו הפנויות הקדיש לאהבותיו הגדולות: אמנות ותיאטרון בובות.
בשנת 1935 הקים להקה מקצועית יחד עם אשתו אלזה והזוג אריך ואירנה קינצל. הלהקה הופיעה בגרמנית ובצ'כית.
הוא הקפיד על במה מעוצבת, עם תפאורות אקספרסיביות, שימוש בתאורה ובמוזיקה חיה ומוקלטת. בשנת 1938 נבחרה להקת העץ לייצג את צ'כוסלובקיה יחד עם התזמורת הפילהרמונית של פראג ביריד העולמי בניו יורק. בחודש מרץ הלהקה הייתה ארוזה ומוכנה לצאת לדרך. אלא שאז התגברה האנטישמיות, בקארלסבאד נופצו חלונות של יהודים. פאול לוי ומשפחתו עברו לפראג. הם הצליחו להשיג אשרות מעבר לארץ ישראל כאמנים אורחים.
ביום בו פלשו הכוחות הגרמנים לצ'כוסלובקיה, עזבו ד"ר לוי, אשתו, בתו ועוד שלושה מחברי הלהקה לפולין ברכבת של 11 בבוקר, זו הייתה הרכבת האחרונה מפראג ברכבת פטרלו כבר חיילים גרמנים. אחרי מסעות ותלאות, המשפחה הגיעה לטריאסט, שם חיכו לה יותר ממאה בובות ארוזות ומשם עלו לארץ ישראל. הם הגיעו לנמל חיפה ב-23 במרץ 1939.
לוי החליט שבארץ החדשה הוא לא יעסוק יותר במשפטים אלא באהבתו הגדולה: המריונטות איתן הופיע ברחבי הארץ בשם "להקת העץ".
להקה זו הייתה תיאטרון הבובות הראשון שנוסד בארץ ישראל (ב-1939).
מי שדיבב את הבובות היה צעיר צ'כי בשם יוסף פסובסקי – 'פפו', שלימים נודע כיוסף מילוא.
הלהקה הופיעה בהפסקות עד שנת 1950. 
כשייסד מילוא את התיאטרון הקאמרי ב-1944, הוא צירף את לוי כמעצב במה.
בשנות הארבעים והחמישים יצר ד"ר לוי עשרות תלבושות ותפאורות עבור הצגות בתיאטרון הקאמרי בהאוהל, בהבימה ועבור האופרה הישראלית.
ד"ר לוי והצלם הידוע הלמר לרסקי צילמו את קטע הבובות בסרט "קללה לברכה" שהפיקה קרן היסוד שם הוא מופיע גם בתפקיד עצמו.
הוא לימד במדרשה למורים לציור. הוא לימד גם בבית הספר לבמה שליד התיאטרון הקאמרי. בין תלמידיו היה הפסל והצייר דני קרוון (לימים, זוכה פרס ישראל) ורן שחורי (לימים, מנהל המדרשה לאמנות). הוא כתב מאמרים שעסקו בפילוסופיה ובאמנות.
לוי נפטר ב-1970 ונקבר בבית העלמין הדרום.
במשך השנים נעלמו רוב בובות העץ שלו. מתוך למעלה מ-300 בובות נותרו כ-20 ואלה עברו שיפוץ ושימור במוזיאון לאמנות תיאטרון הבובות בחולון והוצגו שם בתערוכה לזכרו בשנת 2012.
הערות שוליים

1 2  פאול לוי באתר GRAVEZ
↑  יהודה ואלך, אטלס כרטא לתולדות ארץ־ישראל מראשית ההתיישבות ועד קום המדינה, עמ' 126.
מוד גודמן

| --- | --- |

 לידה:  1853 מנצ'סטר, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  1938 (בגיל 85 בערך) 
 תחום יצירה:  ציור 
 
מוד גודמן (באנגלית: Maude Goodman;‏ 1853–1938) הייתה ציירת בריטית.