stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקהילה הגאה
רב תרבותיות > מרחבים עירוניים בארצות הברית

באותו אופן שבו אנשי הלהט"ב השתמשו ברקע העיר להצטרפות חברתית, הם הצליחו לאחד כוחות גם מבחינה פוליטית. תחושת קולקטיביות חדשה זו סיפקה לרשת ביטחון לאנשים כאשר הם מביעים את דרישותיהם לשוויון זכויות. במיוחד בארצות הברית התרחשו מספר אירועים פוליטיים מרכזיים בהקשרים עירוניים:
אולם העצמאות, פילדלפיה – תנועת מחאה הומוסקסואלית ולסבית בשנת 1965. פעילים בראשות ברברה גיטינגס פתחו במספר מחאות ראשונות. מחאות אלה נמשכו עד שנת 1969. גיטינגס המשיכה לנהל את כוח הקהילה הגאה של איגוד הספרייה האמריקני במשך 15 שנה.
פונדק סטונוול, ניו יורק – מקום הולדתה של התנועה המודרנית לזכויות הומוסקסואלים בשנת 1969. לראשונה, קבוצת גברים הומואים ומלכות דראג נלחמו נגד המשטרה במהלך פשיטה על הבר הקטן בגריניץ 'וילג' במהלך מהומות סטונוול. המקום מהווה כיום נקודת ציון היסטורית לאומית.
רחוב קסטרו, סן פרנסיסקו – רחוב תיירותי לאנשי להט"ב מאז שנות השבעים. כמעט באותה מידה כמו רחוב כריסטופר (אתר סטונוול ריוט) בכל הנוגע לנקודות ציון היסטוריות, נקודה עירונית זו הייתה נווה מדבר של תקווה. ביתם הרשמי הנבחר הראשון של הומואים הארווי מילק ותיאטרון קסטרו האגדי, נוף עירוני זה נותר אייקוני לקהילת הלהט"ב.
בית העירייה של קיימברידג', מסצ'וסטס – אתר הנישואים החד מיניים הראשונים בתולדות ארצות הברית בשנת 2004. בשנים שלאחר אירוע זה נחסמו ניסיונותיהם של קבוצות דתיות באזור לאיסורו ומדינות רבות נוספות הצטרפו לקהילת העמים.
המשרד לתיאום פעילויות איידס, פילדלפיה – משרד העזור לעצירת התפשטות מחלת האיידס שמטרתו לספק רכיבים ניהוליים מתאימים, סיוע ישיר וחינוך בנושא.
במהלך אירועים אלה ובעקבותיהם, רב-תרבותיות קהילתית להט"בים החלה לצמוח ולהתייצב לתופעה ארצית. ברים הומואים הפכו פופולריים יותר ויותר בערים גדולות במיוחד עבור הומואים, מספר גדל והולך של אזורי שייט, בתי מרחץ ציבוריים וארגוני ימק"א במרחבים עירוניים אלה המשיכו לקבל את פניהם כאורח חיים משוחרר יותר. עבור לסביות הובלו להקמות חברות ספרותיות, מועדונים חברתיים פרטיים ודיור חד-מיני. הליבה של בניית הקהילה התרחשה בעיר ניו יורק ובסן פרנסיסקו, אך ערים נוספות כמו סנט לואיס, פארק לאפייט בעיר הבירה וושינגטון ושיקגו הלכו במהירות בעקבותיה.
רב תרבותיות > עיר

ערים מאפשרות שורה של תנאים ראשוניים המאפשרים התפתחות אישית טובה יותר וכן תנועה קולקטיבית שאיננה זמינה במרחבים כפריים. בראש ובראשונה, נופים עירוניים מציעים ללהט"בים סיכויים טובים יותר לפגוש להט"בים אחרים וליצור רשתות וקשרים. פלטפורמה אידיאלית אחת במסגרת זו הייתה שוק העבודה החופשי של חברות קפיטליסטיות רבות אשר פיתו אנשים להתנתק ממשפחות הגרעין המסורתיות שפוגעות לעיתים קרובות במטרה להמשיך בתעסוקה בערים גדולות יותר. המעבר למרחבים אלה העניק להם חירות חדשה בתחומי המיניות, הזהות והקרבה. יש חוקרים המתארים זאת כשלב של התנגדות נגד הציפיות המגבילות של נורמטיביות.
הלהט"בים העירוניים הדגימו דחיפה זו דרך שקעים שונים, כולל סגנון הלבוש שלהם, האופן שבו הם דיברו ונשאו את עצמם וכיצד בחרו לבנות קהילה. מנקודת מבט של מדעי החברה, היחסים בין הערים לקהילת הלהט"ב אינם רחוב חד סטרי. להט"בים מחזירים לא מעט יותר, אם לא יותר, במונחים של תרומות כלכליות ("כסף ורוד"), אקטיביזם ופוליטיקה.
גזעים

להט"בים רבים נחשפו במהלך חייהם לדעות קדומות, סטריאוטיפים ואפליה – לא רק בשל נטייתם המינית או זהותם המגדרית, אלא גם על בסיס אפליה גזעית (צבע עור או זיהוי אתני) – ומיקרו-אגרסיות כלפי ביטויים שונים של הזהות החברתית שלהם. התנסות מסוג זה עשויה להיות מצידן של קבוצות שונות באוכלוסייה ההטרו-נורמטיבית, הא-מינית, או מתוך קהילת הלהט"ב עצמה, במיוחד כאשר הרכיב הדומיננטי בה מזדהה כ"לבן".
חלק מאנשי הלהט"בים הצבעוניים אינם חשים בנוח ומיוצגים במרחבי הלהט"ב. סקירה מקיפה ושיטתית של ספרות המחקר הקיימת שפורסמה סביב חוויותיהם של אנשים להט"ב צבעוניים מוצאת נושא משותף להדרה במרחבי להט"בים לבנים ברובם. המרחבים הללו נשלטים בדרך כלל על ידי אנשים לבנים שמקדמים ערכים לבנים ומערביים, ולעיתים קרובות מותירים אנשים פרטיים של להט"בים בעלי צבע אחר בתחושה כי הם חייבים לבחור בין הקהילה הגזעית שלהם לבין קהילתם המינית והמינית. באופן כללי, החברה המערבית תקודד לעיתים קרובות בעדינות "הומו" כאדם "לבן" ואנשים להט"בים לבנים נתפסים לעיתים קרובות כפנים של תרבות וערכים להט"בים.
נושא היציאה וחשיפת הנטייה המינית והזהות המגדרית לציבור קשור לערכים ולציפיות לבנות בדיונים המיינסטרים. כאשר תרבות מערבית לבנה שמה ערך ליכולת לדבר בגלוי על זהותו עם המשפחה, מחקר מסוים מצא כי משתתפי הלהט"בים הצבעוניים ראו את שתיקת משפחתם לגבי זהותם כתומכת ומקבלת. למשל, תרבויות קולקטיביסטיות רואות בתהליך היציאה עניין משפחתי ולא פרטני. יתר על כן, היום הבין לאומי ליציאה מהארון (11 באוקטובר) יוצא ממרכז נקודות מבט לבנות כאירוע שנועד לעזור לאדם להט"ב להרגיש משוחרר ונוח בעורו. עם זאת, עבור חלק מאנשי הלהט"ב הצבעוניים, יום היציאה הבין לאומי נתפס באור שלילי בקהילות צבעוניות, ליציאה בפומבי יכולות להיות השלכות שליליות, תוך סיכון תחושת הביטחון האישית שלהן כמו גם היחסים המשפחתיים והקהילתיים שלהם. אנשי להט"ב לבנים נוטים לדחות באופן קולקטיבי את ההבדלים הללו בפרספקטיבה ביציאה מהארון וכתוצאה מכך מבודדים עוד יותר את אחיהם הלהט"בים בגדר צבעם.
סמלים

דגלי הקשת או הקשת בענן הפכו סמלי הקהילה הלהט"בית. סמל הלמבה היווני ("L" המסמל שחרור), משולשים, סרטים וסמלי מגדר משמשים גם כסמל "קבלת הומואים". ישנם סוגים רבים של דגלים המייצגים חלוקות משנה בקהילה הגאה, אך הנפוץ ביותר הוא דגל הקשת. לדברי האמן האמריקאי גילברט בייקר, יוצר דגל הקשת הידוע, כל צבע מייצג ערך בקהילה:
ורוד = מיניות
אדום = חיים
כתום = ריפוי
צהוב = השמש
ירוק = טבע
כחול = אמנות
אינדיגו = הרמוניה
סגול = רוח
מאוחר יותר הוסרו מהדגל הצבע הוורוד והאינדיגו, וכתוצאה מכך הוצג הדגל של ימינו שהוצג לראשונה במצעד גאווה בשנת 1979. דגלים אחרים כוללים את דגל הניצחון על מחלת האיידס, "דגל הגאווה מעור" ו"דגל הגאווה של הדובים".
סמל הלמדא אומץ במקור על ידי ברית הפעילים הגאים בניו יורק (Gay Activists Alliance) בשנת 1970 לאחר שהתנתקו מהחזית הגדולה יותר לשחרור הומואים. האות למדא נבחרה מכיוון שאנשים עלולים לבלבל אותה לסמל קולג' ולא להכיר בו כסמל של קהילה הומוסקסואלית אלא אם כן היא מעורבת בפועל בקהילה. כבר בדצמבר 1974 הוכרזה הלמדא רשמית כסמל הבין-לאומי לזכויות הומוסקסואלים ולסביות על ידי הקונגרס הבין-לאומי לזכויות הומואים באדינבורו, סקוטלנד".
המשולש הוורוד הפך לסמל לקהילה הגאה לאחר השואה. לא רק שהוא ייצגה יהודים, אלא הומוסקסואלים שנהרגו בגלל החוק הגרמני באותה תקופה. במהלך השואה הלכו הומוסקסואלים עם משולשים ורודים עליהם כדי שיבחינו בינם לבין יהודים, אסירים רגילים ואסירים פוליטיים. המשולש השחור הוא סמל לנקבות לסביות באותה תקופה.
המשולש הורוד והצהוב שימש לסימון הומוסקסואלים יהודים. לסמלים מגדריים ישנה רשימה ארוכה הרבה יותר של וריאציות של יחסים הומוסקסואליים או דו-מיניים שניתן לזהות אותם בבירור, אך ייתכן שלא ניתן לראות אותם באופן פופולרי כמו הסמלים האחרים. סמלים נוספים המתייחסים לקהילה הגאה או גאוות הומוסקסואלים כוללים את סרטון המודעות להתאבדות הומואים, סרטים למודעות למחלת האיידס, "פרחי קרנף" ו"קרנף סגול".
בסתיו 1995 אימץ הקמפיין לזכויות האדם סמליל (לוגו) (שלט שווה צהוב על ריבוע כחול עמוק) שהפך לאחד הסמלים המוכרים ביותר של הקהילה הלסבית, ההומוסקסואלית, הביסקסואלית והטרנסג'נדרית. ניתן להבחין בלוגו ברחבי העולם שהפך לשם נרדף למאבק למען שוויון זכויות לאנשי להט"ב.
אחד השינויים הבולטים לאחרונה בוצע בפילדלפיה, פנסילבניה, ב-8 ביוני 2017. שם הוספו שני פסים חדשים לדגל הלהט"ב המסורתי, אחד שחור ואחד חום. אלה נועדו להדגיש את חברי הצבע בקהילה הרחבה יותר של להט"בקאא – לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים, ביסקסואלים, קווירים, אינטרסקסים, א-מיניים (LGBTQIA).
סמלי להט"ב
דגל הגאווה מורכב מפסים בצבעי הקשת, מאדום ועד סגול, ומתאר את השונות והמגוון בקהילת הלהט"ב.
משולש ורוד שימש על מנת לסמן אסירים הומוסקסואלים במחנות הריכוז הנאצים.
האות היוונית למדא המסמלת שחרור, אחדות וידע.
סמל הטרנסג'נדריוּת – חיבור של סמלי המגדר הגברי, הנשי, ושילוב של שניהם.
הקהילה הגאה בישראל

כמו במקומות אחרים, גם בישראל של שנות ה-50 עד ה-80 של המאה ה-20 התמודדו הומואים ולסביות עם מציאות קשה. התנסות זו עודדה היווצרותה של קהילה, שהתכנסה סביב דמויות כמו תיאו מינץ, וסביב ארגונים שונים, כגון אגודת הלהט"ב או ארגון "קל"ף". יחד עם זאת, בשלהי המאה ה-20 גברה הסובלנות גם בחברה הישראלית. בעשור הראשון של המאה ה-21 ניתן היה לזהות שני תהליכים מנוגדים: הקהילה אמנם גדלה והתחזקה, ואף הקימה מספר ארגונים נוספים המתמחים כל אחד בתחום מסוים, מחד גיסא. אבל מאידך גיסא, פחות להט"בים ראו עצמם חלק מ"קהילה". בערים כמו תל אביב, להט"בים רבים אינם רואים עוד צורך בשיוך קהילתי.
הקהילה הגאה בישראל > חברה

בישראל קיימת קהילה להט"בית פעילה, עם פסטיבלי גאווה שנתיים, שמתקיימים בתל אביב וירושלים מאז שנת 1998. אירועי גאווה מתקיימים גם באופן קבוע בערים חיפה, פתח תקווה, חדרה, רעננה, אילת, וראשון לציון. בשנת 2016, מצעד הגאווה הראשון אי פעם שנקבע בבאר שבע בוטל על ידי בית המשפט העליון בישראל בשל חששות ביטחוניים, אך התקיים עם אלפי משתתפים בכל שנה לאחר מכן. ישראל היא אחת מתוך 11 מדינות זרות שיש להן ארגון חבר בקבוצת הורים, משפחות וחברים של לסביות והומואים (PFLAG) האמריקאית, בשם תהל"ה. מצעד הגאווה בתל אביב הוא הגדול ביותר במזרח התיכון. בשנת 2016, דווח על כ-200,000 משתתפים במהלכו. המצעד הוא חגיגת הגאווה הגדולה ביותר ביבשת אסיה, ובשנת 2017 משך יותר מ-200,000 איש, שמתוכם כ-30,000 מהם תיירים. בשנת 2018 מספר המשתתפים דווח כי גדל ביותר מ-250,000, ושוב מעל ל-250,000 משתתפים בשנת 2019.
ב-2019 הודיעה עמותת האגודה למען הלהט"ב בישראל כי אירועים ומצעדי גאווה יתקיימו ב-12 ערים שמעולם לא התקיימו בהן לפני, כגון טבריה, בית שמש, זכרון יעקב, רמת גן, פתח תקווה, פרדס חנה-כרכור, נתניה, רעננה, יבנה וקריית ביאליק וכ-50 אירועים ברחבי הארץ סך הכל. בנוסף, התקיימה במתחם שרונה החתונה הגאה הגדולה בישראל.
הקהילה הגאה בישראל > בריאות

ב-23 בפברואר 2016 אישר משרד הבריאות תוכנית לטיפול מונע לפני חשיפה (PrEP) להפחתת ההעברה של מחלת HIV. מה שהופך את ישראל לאחת המדינות הראשונות ליישם אותה. התרופות מועברות במרכזי איידס בבתי חולים ובמרפאות המשרתים את קהילת הלהט"ב, בנוסף למרפאות קופות חולים.
מרכזים רפואיים רבים בישראל, ביניהם איכילוב, שיבא, העמק ונוספים מספקים שירותי רפואה יעודיים לקהילה, וגם קופות החולים השונות מציעות שירותי ייעוץ ורפואה המכוונים לצרכים היחודיים של להט"בים
בשנת 2020, מעצב הפנים הישראלי ינאי פרישר גוטמן ייסד את העמותה "קליניקה למשפחה גאה" אשר מתמקדת בייעוץ ותמיכה מקצועית ומשפטית, טיפול רגשי בילדים ומתבגרים, הדרכה וגישור בין זוגות וליווי בתהליך הורות להט"בית.
הקהילה הגאה בישראל > מדיה

אחד העיתונים הישראלים הראשונים שסקר את נושא האזרחים ההומוסקסואליים היה מאמר משנת 1962 בהעולם הזה עד סגירתו ב-1993. בנימה סנסציוניסטית התריע העיתון מפני תנועת "מחתרת סודית" בתוך ישראל. בין השנים 1989–2001 שימש מגזין הלהט"ב קל"ף חזק עבור ביטוי ספרותי ואידאולוגי לנשים לסביות שהיו פעילות בארגון קל"ף. בשנת 1990 יצא כתב העת הדו-חודשי, נתיב נוסף מטעם אגודת הלהט"ב, עד סגירתו ב-1994. בסך הכל הוציא לאור כ-15 בגיליונות שעסקו בתכנים שנחשבו למיינסטרים, כגון אקטואליה, פוליטיקה, איידס, וההימצאות בתוך "הארון" בקרב הקהילה.
בשנת 1996 נוסד העיתון הזמן הוורוד שפנה ללהט"ב. במחצית השנייה של שנות התשעים נקט העיתון קו אידאולוגי רדיקלי ונאבק בדימוי המאיים של מחלת האיידס תוך שימוש בשיח חזותי המציב את מצוקת הקורבנות במרכז השיח העיתונאי. בתחילת שנות האלפיים, עם חילוף עורכי הזמן הוורוד ומסירתו לאגודת הלהט"ב, חלה תפנית בשיח האיידס שדגל בשעתוק הדימוי המאיים. בשנת 1998 הוקם פורטל אינטרנטי ישראלי "GoGay" הפונה להומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים. זהו האתר היחיד מסוגו בישראל, ואתר האינטרנט המקצועי היחיד בעברית המתעדכן באופן שוטף באירועים הקשורים לקהילת הלהט"ב בישראל ובעולם ומסקר אירועי תרבות, פנאי, סגנון חיים ועוד. בשנת 2003 יצא לאור המגזין הלסבי-ישראלי, פנדורה. בין השנים 2008 ל-2010 יצא לאור הירחון הישראלי, העיר בוורוד.
בשנות השמונים החל השבועון התל אביבי העיר לפרסם כרוניקה על הומוסקסואל ישראלי, שכונה באותה תקופה משה, שלימים יתגלה כגל אוחוובסקי. השינוי הגדול השני באופן ההתמודדות עם התקשורת הישראלית בנושאי הלהט"ב הגיע בשנת 1991, כאשר ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל החלה לכלול, בפרסומה הרשמי, חלק על נושאים חברתיים ופוליטיים של להט"ב. בעקבותיו החל סיקור עיתונאי תומך בהדרגה על קהילת הלהט"ב הישראלית ויעדיה לזכויות האדם. כיום ישנם בשני העיתונים היומיים הישראליים עורכים הומוסקסואלים או סופרים גלויים. תחנות רדיו כגון רדיו צפון ורדיוס 100FM שתיהן קבעו זמנים לאורחים לעלות לאוויר ולדבר על נושאים חברתיים ופוליטיים של הקהילה.
הקהילה הגאה בישראל > תנועות וארגוני זכויות להט"ב

לאורך השנים נוסדו כ-32 ארגונים, מוסדות ועמותות למען הקהילה הגאה בישראל ואף לישראלים מחוצה לה, בהם:
האגודה למען הלהט"ב בישראל (ארגון הלהט"ב הישראלי הוותיק ביותר,  שנוסד בשנת 1975)
איגי - ארגון נוער גאה
אל"ף – ארגון לסבי פמיניסטי
אסוואת
בית גאה בבאר שבע
קהילת "בשלה"
בת קול
האחווה הסטודנטיאלית הגאה
הו"ד - הומוסקסואלים דתיים
הפורום החיפאי
הבית הפתוח
הצבעים שלנו
הקבוצה הירושלמית לקידום זכויות להט"ב
חברותא - הומואים דתיים
חוש"ן - חינוך ושינוי
יש עם מי לדבר (קו קשב ומידע)
כביסה שחורה
כמוך - הומואים דתיים אורתודוקסים
מעברים לקשת הטרנסית
פרויקט גילה
סגול
קל"ף
שישה צבעים
תהל"ה
העשירון האחר
פיות רדיקליות
בלה דואגת
גשר רחב יותר
טרנסיות ישראל
בית דרור
אלקאוס
רבני קשת
שב"ל
הקהילה הגאה בישראל > קולנוע וטלוויזיה

הסרט הישראלי הראשון של קהילת הלהט"ב הגיע מהבמאי ההומוסקסואלי הגלוי עמוס גוטמן וכונה נגוע (Drifting) שיצא לאור בשנת 1983. גוטמן היה אחד הכותבים המשותפים שלו. הסרט עוקב אחר צעיר גיי ישראלי, המתגורר ועובד עם סבו וסבתו, שחולם על חלומות ליצור סרט ולמצוא את אהבת אמת. גוטמן, שמת ממחלת האיידס בשנת 1993, כתב וביים סרט ישראלי נוסף בנושא הקהילה בשם חסד מופלא (1992). שני הסרטים נחשבים לאוטוביוגרפיות של הבמאי. בסך הכל ביים גוטמן ארבעה סרטים ושלושה סרטים קצרים. הצגתם של גברים הומוסקסואליים ישראלים הייתה בזמנו אפלה, וסרטיו נחשבים כממוקדים לקהילת הלהט"ב רק בישראל ולא לציבור בעולם.
במאי ישראלי בולט נוסף שהמתמודד עם נושאים להט"בים בסרטיו הוא איתן פוקס. סרטו הראשון, אפטר (1990), היה הסרט השני שיוצר בישראל שהתמקד בהומוסקסואלים. הוא ביים וכתב מספר סרטים מצליחים נוספים בנושא הלהט"ב, ביניהם בעל בעל לב (1997), יוסי וג'אגר (2002), ללכת על מים (2004) והבועה (2006) פוקס היה מעורב גם בדרמת הטלוויזיה הישראלית הראשונה בפריים טיים שהוקמה לקהל כללי שעסק רבות בנושאי הלהט"ב, פלורנטין (1997–2000). זו הייתה סדרת טלוויזיה ישראלית העוסקת בחייהם של קבוצת צעירים בני 20 החיים בפלורנטין שבתל אביב לאחר שירותם הצבאי. זו הייתה הסדרה הישראלית הראשונה שהציגה אדם הומו בין הדמויות המרכזיות שלה, והייתה חלק ממגמה איטית שהחלה להתרחש בשנות התשעים של המאה ה-20 בישראל.
יוצרים משמעותיים נוספים שעסקו בתכנים להט"בים ביצירתם באים דווקוא מהתחום התיעודי. בולטים במיוחד הבמאי תומר היימן, שביצירותיו השונות, חלקן אוטוביוגרפיות וחלקן לא, עסק בתכנים להט"בים וזכה לחשיפה רבה, והבמאי יאיר קדר, שסרטו משנת 2009 – הזמן הוורוד – הפך לתיעוד ההיסטורי המשמעותי ביותר של סיפורה של הקהילה הישראלית הגאה.
כיום, בשנת 2021, ישנן יותר תכנות לקהל הלהט"ב. בשנת 1993, עלתה לאוויר רשת הטלוויזיה המסחרית הראשונה בישראל, ערוץ 2. הוא עסק בקביעות בנושאים חברתיים ופוליטיים של קהילת הלהט"ב, ובמיוחד סייע ליצירת נראות וקבלה רבה יותר של ידוענים טרנסג'נדרים כמו דנה אינטרנשיונל. קהילת הלהט"ב בישראל הובאה לידיעת התקשורת גם בעקבות הזכייה באירוויזיון בשנת 1998 על ידי דנה אינטרנשיונל, כטרנסית ישראלית. נכון להיום ניתן לראות אנשי להט"ב בישראל בטלוויזיה במגוון תוכניות בעיקר כמנחים כגון, אסי עזר, גל אוחובסקי, נבו עמרני וצחי קומה, מתמודדים בתוכניות ריאליטי (לאון שניידרובסקי) או דמויות באופרות סבון.
הקהילה הגאה בישראל > הכרה באמצעות השירות הבולאי בישראל

ב-28 ביוני 2022 יונפק בול המוקדש לקהילה הגאה בישראל, כשעליו דגל הקהילה והמילה גאווה בעברית, ערבית ואנגלית. ערכו 8.30 שח
אירוע הגאווה השלישי בבאר שבע בשנת 2012 עם מעל 1,500 משתתפים
מחאת הלהט"ב בשנת 2018 בכיכר רבין, תל אביב
מצעד הגאווה בחיפה עובר על רקע מפרץ חיפה, יוני 2008
אימהות ואבות חברי ארגון תהל"ה משתתפים במצעד הגאווה בתל אביב, 2018
עמותת שישה צבעים במתחם אוהלים בשדרות רוטשילד בתקופת המחאה החברתית בישראל 2011
מראה האנדטה לזכר ההומואים והלסביות שנרדפו בשואה בגן מאיר, תל אביב
פנינה רוזנבלום מנחה את טקס אירועי הגאווה "וויגסטוק" במרכז הגאה, 2016
מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים בשנת 2018
עדי אולמנסקי מופיעה במצעד הגאווה בתל אביב, 2013
אירוע הגאווה בבאר שבע לאחר ביטולו של מצעד הגאווה הראשון בעיר, 2016
פעילי הברנוער במצעד הגאווה בתל אביב, 2015
מפלגת מרצ משתתפת במהלך מצעד הגאווה בחיפה בשנת 2007
חבר הכנסת איתן כבל במצעד הגאווה בתל אביב, 2007
משתתף במצעד הגאווה בתל אביב מניף דגל של מפלגת הליכוד עם הכיתוב "בליכוד יש לך בית" בשנת 2015
נציגי ארגון האגודה למען הלהט"ב בישראל בדיון בוועדת הכנסת, פברואר 2017
תתי-קהילות

הקהילה הגאה היא קהילה הקשורה להמון קהילות שונות אשר מופלות מתפקידי המגדר בחברה. אלו חלק מהן:
לסביות
הומואים
אחוות הדובים דובים
לסביות ליפסטיק
לסביות פמיניסטיות
המטרייה הרב משיכתית:
הקהילה הביסקסואלית ביסקסואלים
פאנסקסואלים
פוליסקסואליות
א-מיניים
זהויות מגדריות:
הקהילה הטרנסג'נדרית טרנסג'נדרים
ג'נדרקווירים
ולעיתים גם:
הקהילה האינטרסקסואלית אינטרסקס
פוליאמורים
לכל אחת מתת-הקהילות סממנים ברורים משלהן (כגון דגלים וסמלים) ולרובן גם אירועי חברה, מקומות בילוי וארגונים המתמקדים בהן.
ראו גם

הומוסקסואליות
גאווה (להט"ב)
סוניק הקיפוד (סדרת טלוויזיה)

ערך זה עוסק בסדרת טלוויזיה ששודרה בסינדיקציה. אם התכוונתם לסדרת טלוויזיה ששודרה בערוץ ABC, ראו .
| --- | --- |

החלק השני של מארז ה-DVD של הסדרה
 מבוסס על:  סוניק הקיפוד
 סוגה:  סדרת הנפשה לילדים
 מדבבים:  ג'ליל וייט כריסטופר סטיבן ולץ' לונג ג'ון בולדרי פיל הייס גרי צ'וק איאן ג'יימס קורלט  דים בריסטו
 מדבבים בעברית:  דן קיזלר לירון לב לורן סביר גדי לוי טליה ברקאי דור סרוגו מייה קדוש תמיר גינזבורג יורם יוספסברג צביקה פורמן אמנון וולף עמי מנדלמן גיורא קנת אלון נוימן אבי חדש עידו מוסרי אסתי ברעד פורים שחר קדוש
 ארץ מקור:  יפן יפן ארצות הברית ארצות הברית צרפת צרפת
 שפות:  יפנית אנגלית רוסית עברית
 מספר עונות:  5
 מספר פרקים:  65
 תוכנית מקור:  סוניק
 תוכנית המשך:  Sonic Underground
 הפקה
 חברת הפקה:  DIC Entertainment Microsoft Store סגה קבוצת סוניק חברת וולט דיסני
 הפצה:  אולפני קוקי ג'אר, Microsoft Store 
 מוזיקה:  מיכאל טברה
 אורך פרק:  22 דקות
 שידור
 רשת שידור:  סינדיקציה ABC (ארצות הברית)
 רשת שידור בישראל:  הערוץ הראשון ערוץ 2 (טלעד) ערוץ 2 (רשת) ערוץ 4 ערוץ 6 ערוץ הילדים ערוץ ג'וניור יוטיוב
 תקופת שידור מקורית:  2000 – 1996 2012 (שידורים חוזרים)
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
סוניק הקיפוד (באנגלית: Adventures of Sonic the Hedgehog; באופן מילולי: "הרפתקאותיו של סוניק הקיפוד") היא סדרת הנפשה בת 65 פרקים, המבוססת במקור על סדרת משחקי הווידאו בעלת אותו השם. הסדרה הופקה בשיתוף פעולה יפן-אמריקאי-צרפתי ושודרה במקור בארצות הברית בסינדיקציה בין השנים 1993 ו-1996.
בישראל שודרה הסדרה לראשונה ב-1995 בדיבוב לעברית בערוץ הילדים.
ב2012 שודרו שידורים חוזרים.
תקציר העלילה

עלילת הסדרה מתרחשת בכוכב לכת בדיוני בשם מוביוס, ומתמקדת בהרפתקאותיהם של סוניק הקיפוד ושל חברו הטוב מיילס "טיילס" פראוור, היוצאים להגן על מוביוס מפני ד"ר רובוטניק המרושע המנסה להשתלט על הכוכב יחד עם חבורת הרובוטים שלו.
הסדרה מציגה את "סוניק" באופן הומוריסטי ומכילה בעיקר הומור סלפסטיק. כמו כן, הסדרה נועדה לקהל צעיר והכילה בכל פרק מוסר השכל, לאחר שהדמויות התמודדו עם בעיות שונות.
דמויות

סוניק הקיפוד (אנגלית: ג'ליל וייט, עברית: דן קיזלר, עידו מוסרי ולירון לב) - קיפוד כחול דמוי אדם המסוגל לנוע במהירות על-קולית. סוניק מתגורר בכוכב מוביוס. חובב מושבע של נקניקיות עם רוטב צ'ילי.
מיילס "טיילס" פראוור (בדיבוב: זנבות) (אנגלית: כריסטופר סטיבן ולץ', עברית: אסתי ברעד פורים ושחר קדוש) - שועל צעיר דמוי אדם בעל שני זנבות. מיילס משמש לאורך הסדרה כעוזר וכמכונאי האישי של סוניק. מסוגל לעוף במשך זמן מוגבל באמצעות שני זנבותיו בהם הוא משתמש כמדחף. מיילס ננטש על ידי הוריו בילדותו ולימים אומץ על ידי סוניק. מיילס נאיבי למדי מחמת גילו הצעיר.
ד"ר אייבו רובוטניק (אנגלית: לונג ג'ון בולדרי, עברית: יורם יוספסברג, צביקה פורמן, אמנון וולף ועמי מנדלמן)  מדען מטורף וערמומי המשמש כנבל העיקרי בסדרה ומנסה להשתלט על כוכב מוביוס. ד"ר רובוטניק מתמחה במיוחד בתחום הרובוטיקה כאשר לאורך הסדרה הוא יוצר מערך מרשים למדי של רובוטים ומכונות העומדים לרשותו.
סקראץ' (בדיבוב: כרבולת) (אנגלית: פיל הייס, עברית: גיורא קנת)
גראונדר (בדיבוב: כדורת) (אנגלית: גרי צ'וק, עברית: אלון נוימן) - צמד רובוטים מגושמים שנוצרו על ידי רובוטניק במטרה ללכוד את סוניק.
קוקונאטס (אנגלית: איאן ג'יימס קורלט, עברית: אבי חדש) - קוף רובוטי קטן המשמש כעובד הניקיון של רובוטניק. מנסה בעקביות ללכוד את סוניק על מנת לזכות בהערכתו של רובוטניק.
שאדו הקיפוד (אנגלית: ג'ייסון גריפית' עברית: תמיר גינזבורג) - קיפוד בודד. אויב של סוניק.
הנסיכה סאלי אקורן (אנגלית: קת' סוסי, עברית: לורן סביר) - סנאית, הנסיכה החוקית של מטרופוליס ומושא אהבתו של סוניק. יש לה ידע וחוכמה ללוחמי החופש.
אנטואן "אנט" דפארדיו (אנגלית: רוב פולסן, עברית: גדי לוי) - זאב ערבות עם מבטא צרפתי.
בוני רובוט (אנגלית: כריסטין קאוואנו, עברית: טליה ברקאי) - ארנבת בעלת מבטא דרומי. חציה מהגוף הוא רובוטי, וידיה ורגליה הם מכניים. יש לה יכולות של אמנויות לחימה.
רוטור (אנגלית: מארק באלו בעונה הראשונה וקאם בראניארד בעונה השנייה, עברית: דור סרוגו) - ניבתן, המכונאי של הכפר. הוא מספק ללוחמי החופש את המצאותיו השימושיים.
דולסי (אנגלית: קרי סאמר, עברית: מייה קדוש) - דרקונית אשר עוזרת ללוחמי החופש.
איימי רוז (אנגלית: קרי סאמר, עברית: מייה קדוש) - קיפודה ורודה עוזרת לסוניק, לחיות חמודות וללוחמי החופש.
יבבני (במקור: סנייבלי; אנגלית: צ'רלי אדלר, עברית: דור סרוגו) - עוזרו ואחיינו של דוקטור רובוטניק.
סר צ'ארלס "צ'אק" הקיפוד (אנגלית: ויליאם וינדום, עברית: גדי לוי) - דודו של סוניק וממציא הרובוסייזר עד שרובוטניק גנב אותו. הוא הפך לעבד הרובוטי של רובוטניק עד שסוניק שחזר את כל זיכרונותיו. הוא הפך להיות מרגל בשביל לוחמי החופש. דמותו נקראה על שם האנימטור צ'אק מנוויל, אשר הלך לעולמו בשנת 1992.
רובו-סוניק (עברית: לירון לב) - רובוט מרושע דמוי סוניק שבנה דוקטור אגמן כדי לתת שם רע לסוניק. סוניק וטיילס הצילחו להשמיד את הרובוט בסוף הפרק.
הפקה

הסדרה הופקה על ידי חברת DIC Entertainment, שהפיקה בסך הכל 65 פרקים. עלילת הסדרה עקבה באופן רופף אחרי עלילת סדרת המשחקים. עם זאת, כשהסדרה נכתבה בשנת 1992 סדרת משחקי "סוניק" עדיין הייתה חדשה יחסית והעלילה והדמויות במשחקים באותה העת לא היו מפותחות עדיין - אי לכך נאלצו יוצרי סדרת הטלוויזיה במקרים רבים לפתח בעצמם את התוכן מבלי להסתמך על המקור.
בהמשך חדלה חברת DIC Entertainment מלהפיק פרקים חדשים של הסדרה, ובמקום זאת יצרה סדרת הנפשה נוספת ואפלה יותר לזיכיון בשם "סוניק".
הערות שוליים

1 2  בפיילוט דובב על ידי ג'ים קאמינגס
| סוניק הקיפוד |
| --- | --- | --- |
| דמויות | סוניק הקיפוד • דוקטור אגמן • טיילס • נאקלס הקיפודן • איימי רוז • שאדו הקיפוד • דמויות נוספות |  |
| משחקי וידאו | סוניק הקיפוד (משחק וידאו, 1991) • סוניק הקיפוד 2‏ • Sonic 3D Blast‏ • Sonic R‏ • Sonic Adventure‏ • Sonic Adventure 2‏ • Sonic Heroes‏ • Sonic X-treme • שאדו הקיפוד • סוניק הקיפוד (משחק וידאו, 2006)‏  • Sonic Unleashed‏ • Sonic & Sega All-Stars Racing‏ • Sonic Generations‏ • Sonic Lost World‏ • Sonic Mania‏ • Sonic Forces‏ • Sonic Frontiers‏ • Sonic Superstars |  |
| סדרות טלוויזיה | הרפתקאותיו של סוניק הקיפוד • סוניק (ABC) • Sonic Underground (אנ') • סוניק X • סוניק בום • סוניק פריים • נאקלס |  |
| סרטים | סוניק הקיפוד (1996) (אנ') • סוניק – הסרט • סוניק – הסרט 2 • סוניק – הסרט 3 |  |
| קומיקס | סוניק הקיפוד (IDW Publishing) • סוניק הקיפוד (ארצ'י קומיקס) • Sonic the Comic |  |
| אחר | Super Smash Bros. (סדרת משחקים) • Lego Dimensions |  |
בית הקונפדרציה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מרכז תרבות 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 
 קואורדינטות:  31°46′27″N 35°13′30″E﻿ / ﻿31.774194444444°N 35.224972222222°E﻿ / 31.774194444444; 35.224972222222
 www.confederationhouse.org
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) בית הקונפדרציה(למפת ירושלים העתיקה רגילה) בית הקונפדרציה(למפת ירושלים רגילה) בית הקונפדרציה(למפת ירושלים מוגדלת) בית הקונפדרציה
 
מיקום מנזר ג'ורג' הקדוש שעל חורבותיו נבנה בית הקונפדרציה. מפה משנת 1861
בית הקונפדרציה על שם חיים גורי הוא מרכז תרבות בירושלים, סמוך לשכונת ימין משה. המרכז נוסד ביוזמת קלמן סולטניק, יו"ר הקונפדרציה העולמית של הציונים המאוחדים והיה קרוי על שמה. החל משנת 2021 חדלה הקונפדרציה לתמוך במרכז וכיום נתמך המרכז בעיקר על ידי מנהל תרבות ואמנות. שם המרכז שונה לבית הקונפדרציה ע"ש חיים גורי.
ההיסטוריה של המבנה

המבנה הוקם במאה ה-19 על ידי בעל אדמות מוסלמי, על גבי יסודות של מנזר קדום שהוקדש לג'ורג' הקדוש, ונקרא "בית עבדאללה". היה זה מבנה מבודד מחוץ לחומות העיר העתיקה, מסוג המבנים הידועים כ"קס'ר" (מילולית: מבצר או טירה), כלומר מבנה מפואר יחסית, גדול ומבוצר, בשטח שולט, לא רחוק מן העיר בתוך אזור ששימש לחקלאות ושתפקד כמרכז לפיקוח והגנה על הפעילות החקלאית וכמגורים עונתיים לבעלי הקרקע.
בראשית מלחמת העצמאות (דצמבר 1947) נתפס הבית על ידי שוטרי משטרת המנדט, כנקודה אסטרטגית החולשת על דרך חברון וכן על מגדל דוד ושער יפו מחד ועל משכנות שאננים וימין משה מאידך ולפיכך מהווה חיץ בין יהודים לערבים. ב-10 בפברואר 1948 הסתערו כוחות ערביים על בית עבדאללה וכבשו אותו מידי הכוחות הבריטיים. לאחר מכן גלגלו ממנו חביות חומר נפץ לכיוון ימין משה. מהבית יצאו עוד מספר פעולות איבה כנגד השכונה היהודית שגבו קורבנות רבים. הבית נתפס שוב על ידי הבריטים, אשר לא התירו מעבר מימין משה לכיוון מרכז העיר, דבר שהכניס את השכונה למצור, אחד הגורמים שהביאו לנטישתה ערב הקמת מדינת ישראל, ב-14 במאי 1948. הבית ננטש ועמד בשממונו עד שנות ה-70.
ההיסטוריה של המבנה > הקונפדרציה העולמית של הציונים המאוחדים

הקונפדרציה העולמית של הציונות המאוחדת היא ברית עולמית (כלומר ארגון ציוני בהסתדרות הציונית העולמית בעל סניפים ב-5 ארצות לפחות, המיוצג על ידי סיעה בקונגרס הציוני העולמי). הקונפדרציה מאגדת את ההסתדרות הציונית הדסה וארגונים ציוניים שונים, בעיקר ביבשת אמריקה.
הקונפדרציה רכשה את המבנה, שניצב בנקודה גבוהה ממנה נשקפים נופי הר ציון, חומות ירושלים ומגדל דוד.
קלמן סולטניק, שעמד בראשה, החליט להפוך אותו למרכז תרבות אשר "חותר להיות מרכז תרבות ותפיסתו מבטאת עמדה ליברלית ופלורליסטית, המכירה במקורות האתניים של העדות והדתות השונות המאכלסות את העיר".