stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' מייקן
קריירת משחק > מיניאפוליס לייקרס

בעונתו הראשונה עם במיניאפוליס שבר מייקן את שיא ה-NBL עם ממוצע של 21.3 נקודות למשחק, זכה בתואר ה-MVP של העונה, ותחת המאמן ג'ון קנדלה הצעיד את הלייקרס לזכייה באליפות ה-NBL. בסדרת הגמר שוב גבר מייקן על רוצ'סטר רויאלס, אשר שיחקו בשורותיה חברי היכל התהילה לעתיד ארני רייזן, בובי וונזר, אל סרבי, בוב דייוויס ורד הולצמן.
בעונה הבאה, 1948/1949, עברו הלייקרס לשחק בליגת ה-BAA, במסגרתה המשיך מייקן להציג דומיננטיות כשקבע שיא ליגה עם 28.3 נקודות בממוצע למשחק. במקביל אליו הצטרף לליגה אחיו הצעיר, אד מייקן, אשר שיחק ב-BAA וב-NBA עד עונת 1954. בפלייאוף 1949 גברה מיניאפוליס על שיקגו סטאגס (2–0), רוצ'סטר רויאלס (2–0) ווושינגטון קפיטולס (4–2) בדרך לזכייתה הראשונה באליפות ה-BAA, והשלישית ברציפות של מייקן. בעונת 1949/1950, בה הפכה ליגת ה-BAA לליגת ה-NBA, הצטרפו ללייקרס שחקני הרוקי ורן מיקלסן וסלייטר מרטין, אשר לצד מייקן וג'ים פולארד היוו את שלד הקבוצה בשנים הבאות. גם בעונה זו הוליך מייקן את כל קלעי הליגה, עם 27.4 נקודות למשחק, וזכה עם הלייקרס באליפות נוספת. בסדרת הגמר קלע מייקן 32.2 נקודות בממוצע למשחק, מול סירקיוז נשיונלס אותה הוביל דולף שייז.
במהלך עונת 1950/1951 שבר את שיאו האישי, שהיה גם שיא הליגה, עם ממוצע של 28.4 נקודות בממוצע למשחק. ב-22 בנובמבר 1950 השתתף במשחק ה-NBA בו נקלע מספר הנקודות הנמוך אי פעם, בהפסד קבוצתו מול פורט ויין פיסטונס; לאחר שהפיסטונס הובילו בתוצאה 19–18, המשיכו שחקני הקבוצה להתמסר ביניהם ולהחזיק בכדור עד סיום המשחק, על מנת למנוע מהלייקרס אפשרות לתפוס את ההובלה. במשחק קלע מייקן 15 נקודות, שהיוו 83.3% מסך נקודות קבוצתו. משחק חריג זה תרם רבות להוספת שעון זריקות בליגת ה-NBA, כ-3 שנים מאוחר יותר. בשלב גמר המערב של פלייאוף 1951 סבל מייקן משבר ברגלו הימנית, ועל אף שהמשיך לשחק, הציג יכולת חלשה יחסית (23.8 נקודות למשחק) וקבוצתו הפסידה לרוצ'סטר רויאלס בתוצאה 1–3.
לקראת עונת 1951/1952 הגדילה ה-NBA את רוחבו של אזור הצבע, בו אסור לשחקנים להישאר במשך יותר מ-3 שניות רצופות, מ-1.83 מטרים ל-3.66, במטרה להגביל שחקנים גבוהים כגון מייקן מלהתמקם בקרבת הסל ובכך להקטין את הדומיננטיות שלהם. שינוי זה מכונה "חוק מייקן". למרות הרחבת אזור הצבע המשיך מייקן להישאר אחד הקלעים המובילים בליגה, כשקלע לאורך העונה ממוצע של 23.8 נקודות למשחק. ב-20 בינואר 1952 קלע שיא קריירה של 61 נקודות במשחק מול הרויאלס. בפלייאוף 1952 גברה מיניאפוליס על אינדיאנפוליס אולימפיאנס (2–0), רוצ'סטר רויאלס (3–1) וניו יורק ניקס (4–3) בדרך לזכייתה השלישית באליפות ה-NBA.
בעונות 1953 ו-1954 הוביל מייקן את הלייקרס לשתי זכיות נוספות באליפות ה-NBA, אשר היו הרביעית והחמישית של הקבוצה ב-6 עונותיה בליגה. בסיום פלייאוף 1954 הודיע על פרישה ממשחק, באמרו: "יש לי משפחה לגדל, והחלטתי להיות איתם. זה מרגיש לי כמו הזמן הנכון להתחיל עם העולם המקצועי שמחוץ לכדורסל".
בינואר 1956, כשנה וחצי לאחר פרישתו, חזר מייקן ללייקרס ושיחק עמה עד סיום עונת 1955/1956.  ב-37 המשחקים בהם השתתף קלע 10.5 נקודות בממוצע למשחק, וקבוצתו הודחה מול סנט לואיס הוקס בשלב הפלייאוף הראשון. בסיום אותה עונה פרש מייקן ממשחק באופן סופי.
בעת פרישתו ניצב במקום הראשון ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA‏ (10,156), ובמקום החמישי ברשימת הריבאונדים (4,167), אשר נרשמו באופן רשמי רק החל מעונתו השלישית בליגה (1950/1951).
סטטיסטיקות הקריירה ב-NBA

| --- | --- |
: = הוביל את ה-NBA בעונה זו
: = זכה באליפות ה-NBA בעונה זו
מודגש: = שיא קריירה
סטטיסטיקות הקריירה ב-NBA > בעונה הסדירה

| עונה | קבוצה | משחקים | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1948/1949 | מיניאפוליס | 60 | – | 0.416 | 0.772 | – | 3.6 | 28.3 |
| 1949/1950 | מיניאפוליס | 68 | – | 0.407 | 0.779 | – | 2.9 | 27.4 |
| 1950/1951 | מיניאפוליס | 68 | – | 0.428 | 0.803 | 14.1 | 3.1 | 28.4 |
| 1951/1952 | מיניאפוליס | 64 | 40.2 | 0.385 | 0.780 | 13.5 | 3.0 | 23.8 |
| 1952/1953 | מיניאפוליס | 70 | 37.9 | 0.399 | 0.780 | 14.4 | 2.9 | 20.6 |
| 1953/1954 | מיניאפוליס | 72 | 32.8 | 0.380 | 0.777 | 14.3 | 2.4 | 18.1 |
| 1955/1956 | מיניאפוליס | 37 | 20.7 | 0.395 | 0.770 | 8.3 | 1.4 | 10.5 |

| קריירה |  | 439 | 34.4 | 0.404 | 0.782 | 13.4 | 2.8 | 23.1 |
| אולסטאר |  | 4 | 25.0 | 0.350 | 0.815 | 12.8 | 1.8 | 19.5 |
סטטיסטיקות הקריירה ב-NBA > בפלייאוף

| עונה | קבוצה | משחקים | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1948/1949 | מיניאפוליס | 10 | – | 0.454 | 0.802 | – | 2.1 | 30.0 |
| 1949/1950 | מיניאפוליס | 12 | – | -.383 | 0.788 | – | 3.0 | 31.3 |
| 1950/1951 | מיניאפוליס | 7 | – | 40.8 | 0.800 | 10.6 | 1.3 | 24.0 |
| 1951/1952 | מיניאפוליס | 13 | 42.5 | 0.379 | 0.790 | 15.9 | 2.8 | 23.6 |
| 1952/1953 | מיניאפוליס | 12 | 38.6 | 0.366 | 0.732 | 15.4 | 1.9 | 19.8 |
| 1953/1954 | מיניאפוליס | 13 | 32.6 | 0.458 | 0.813 | 13.2 | 1.9 | 19.4 |
| 1955/1956 | מיניאפוליס | 3 | 20.0 | 0.371 | 0.769 | 9.3 | 1.7 | 12.0 |

| קריירה |  | 70 | 36.6 | 0.404 | 0.786 | 13.9 | 2.2 | 24.0 |
לאחר הפרישה ממשחק

בשנת 1956 התמודד מייקן לתפקיד נציג מדינת מינסוטה בבית הנבחרים של ארצות הברית, מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך לא נבחר.
לקראת עונת 1957/1958 מונה למאמן הלייקרס, במקומו של מאמן הקבוצה ב-9 העונות הקודמות ג'ון קנדלה. על אף יכולת טובה של שחקני האולסטאר לארי פאוסט ודיק גרמייקר, רשמו הלייקרס מאזן מאכזב של 9 ניצחונות ו-30 הפסדים תחת מייקן, אשר התפטר באמצע העונה והוחלף על ידי קנדלה.
לאחר מכן עבר לקריירה במשפטים, התמחה בדיני תאגידים ובמקרקעין, והחל לעסוק בשיפוץ ומכירה של בניינים במיניאפוליס.
בשנת 1967 חזר לעולם הכדורסל, כאשר מונה לקומישינר הראשון של ליגת ה-ABA. ה-ABA הוקמה אז כמתחרה של ליגת ה-NBA, ועל מנת למשוך אליה קהל צופים הוסיף מייקן את קשת השלוש ואת הכדורסל הצבעוני, בצבעי כחול, אדום ולבן. לאחר שנתיים כקומישינר ה-ABA התפטר מייקן מתפקידו.
במהלך שנות ה-80 פעל מייקן להקמת קבוצת NBA במיניאפוליס, לאחר עזיבת מועדון הלייקרס ללוס אנג'לס בשנת 1960. לקראת עונת 1989/1990 הוקמה בעיר קבוצת מינסוטה טימברוולבס.
בשנותיו האחרונות חלה בסוכרת, בגינה נאלץ לעבור קטיעה חלקית של רגלו הימנית, וכן סבל מאי-ספיקת כליות. בשל הטיפולים הרפואיים שעבר התדרדר מצבו הכלכלי, והוא מכר את מרבית הפרסים בהם זכה לאורך הקריירה. מייקן נפטר ב-1 ביוני 2005, כשבועיים לפני יום הולדתו ה-81, בעיר סקוטסדייל שבאריזונה.
הוקרה/הכרה

סוכנות הידיעות "Associated Press" בחרה במייקן כ"כדורסלן הגדול ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-20". בשנת 1959 הונצח מייקן בהיכל התהילה של הכדורסל, כחלק מהמחזור הראשון שהוצג בו, וב-1996 נבחר לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
בשנת 2001 הוקם פסל בדמותו, זורק זריקת וו, בפתח הטארגט סנטר, אולמה הביתי של מינסוטה טימברוולבס. בשנת 2002 העלתה לוס אנג'לס לייקרס לתקרת אולמה, הסטייפלס סנטר, את גופייתו של מייקן (#99), אך גופייתו לא הוצאה לגמלאות עד 2022, אז הופרש מספרו באופן רשמי.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  פרופיל, במדור ההיסטוריה של אתר ה-NBA,‏ 25 ביולי 2011
1 2  ג'ורג' מייקן נגד הניקס, באתר ה-NBA
1 2 3  ההודעה על פטירתו של מייקן, באתר USA Today,‏ 2 ביוני 2005
↑  סטטיסטיקות הקריירה של מייקן ב-NBA, באתר basketball-reference.com
1 2  ביוגרפיה, באתר היכל התהילה של הכדורסל
1 2  ‏50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA, באתר ה-NBA,‏ 3 בנובמבר 2017
↑  ביוגרפיה, בארכיון אתר hickoksports.com
1 2  Mikan was first pro to dominate the post, באתר ESPN,‏ 3 ביוני 2005
↑  Legends profile: George Mikan, באתר ה-NBA
1 2  The M and M Boys, באתר chicagosportsreview.com,‏ יולי 2005
↑  RULE NO. 11: Basket Interference – Goaltending, באתר ה-NBA
↑  סטטיסטיקות המכללות של מייקן, באתר sports-reference.com
↑  ביוגרפיה, באתר היכל התהילה של כדורסל המכללות
↑  סטטיסטיקות סדרת גמר ה-NBA‏ 1950, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המשחק בין הלייקרס לפיסטונס, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המשחק בין הלייקרס לרויאלס, באתר basketball-reference.com
↑  ג'ורג' מייקן, באתר לוס אנג'לס טיימס, 12 בפברואר 2011
↑  הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA, נכון ל-1956, באתר basketball-reference.com
↑  הריבאונדרים המובילים בתולדות ה-NBA, נכון ל-1956, באתר basketball-reference.com
↑  Blocked Shot, באתר minnesotamonthly.com,‏ 13 באוקטובר 2006
1 2  ההודעה על פטירתו של מייקן, באתר הניו יורק טיימס, 2 ביוני 2005
↑  הסיפור מאחורי פסלו של מייקן, באתר מינסוטה טימברוולבס, 11 באוגוסט 2011
↑  L.A. to Honor Great Minneapolis Lakers Teams and Players, בארכיון אתר הלייקרס, 7 באפריל 2002
↑  Lakers retire George Mikan's No. 99 jersey in pregame ceremony, NBA.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3406 3932  LCCN: n97052979  SNAC: w6vf179c  VIAF: 63292655   WorldCat (עם VIAF): 63292655 
מייקן, בגופיה עם המספר 99, במדי אוניברסיטת דה פול
ג'רג' טימאר (פוליטיקאי)

ג'רג' טמאש טימאר (בשם מלא בהונגרית:Tímár György Tamás;‏ בודפשט, 26 באפריל 1937 – 15 בינואר 2021) היה עורך דין ופוליטיקאי יהודי-הונגרי. בין 1994 לבין 2002, הוא היה חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט) כנציג הפרלמנטרי של "מפלגת החקלאים הזעירים, חקלאים ואזרחים בלתי תלויים" (FKGP).
משפחתו

ג'רג' טימאר נולד במשפחה יהודית כבנם היחיד של ליוז'ף טימאר (1893–1961), כימאי מזון בעל שם בינלאומי ושל איזבלה נויברגר. סבו מצד אמו, מארק נויברגר (?–1938) היה התובע הראשי של מחוז יאס-נאג'קון-סולנוק. כל משפחתו (למעט הוריו) נספתה בשואה. גם אמו סיימה לימודי משפטים ב-1925, אך כאישה לא יכלה לעסוק במקצוע. לאביו היו עשרה אחים ולאמו חמישה. כולם ניספו באושוויץ ובדכאו.
ביוגרפיה

ב-1955 סיים את לימודיו בגימנסיה על שם אימרה מדאץ' בבודפשט. בשנת 1960, קיבל תואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת אטווש לוראנד. בשנת 1963 עבר את הבחינה המקצועית לקבל רישיון עורך דין ויועץ משפטי.
ב-1965, במשפט על רקע פוליטי, הוא נידון לחמש שנות מאסר, להחרמה מוחלטת של נכסיו ואיסור עיסוק במשפטים.
כיוון שלא יכול היה לעסוק במשפטים פנה למקצועו של אביו. מאז 1970, היו לו המצאות רבות בכימיה של המזון ובתחום ציוד הבטיחות לרכב. שמו קשור לסירופ טימין וכן להמצאת חומר חיטוי יעיל של חומצת פחמן. התחביבים שלו היו שחמט וברידג'.
24 שנים לאחר מכן, ב-1989, זיכה אותו בית המשפט העליון מכל אשמת עבירה. הוא הצטרף למפלגת FKGP ב-1 במאי 1990. ממאי 1991 ועד סוף 1992 היה נשיא הקהילה היהודית של בודפשט (BZSH) ושל התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה (MAZSIHISZ). בין 1994 לבין 2002, הוא היה חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט) כנציג הפרלמנטרי של "מפלגת החקלאים הזעירים, חקלאים ואזרחים בלתי תלויים" (FKGP) במשך שתי קדנציות. הוא היה סגן חבר באספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה (3 באוקטובר 1994 - 25 בינואר 1999)
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
לקריאה נוספת

בחירות לפרלמנט 1994. הוצאת עיתונות+דפוס, 1994. עמ' 347. מסת"ב 963 044 446 1
parlament.hu – ד"ר ג'רג' טימאר
משפט טימאר - תיק מפורסם מההיסטוריה המשפטית ההונגרית
ג'ניס ג'ופלין

| --- | --- |

ג'ופלין ב-1970
 לידה:  19 בינואר 1943 פורט ארתור, ארצות הברית 
 נהרגה:  4 באוקטובר 1970 (בגיל 27) הוליווד, ארצות הברית 
 שם לידה:  Janis Lyn Joplin 
 מקום קבורה:  האוקיינוס השקט 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1962–1970 (כ־8 שנים)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טקסס באוסטין, Kenmore West Senior High School, אוניברסיטת למר, Thomas Jefferson High School 
 זרם:  תרבות הנגד של שנות ה-60, ילדי הפרחים 
 סוגה:  בלוז רוק, רוק, רוק פסיכדלי, אסיד רוק, בלוז, קאנטרי, פולק, ג'אז, מוזיקת נשמה
 סוג קול:  מצו-סופרן 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה, פסנתר
 חברת תקליטים:  קולומביה רקורדס, Mainstream Records 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי למפעל חיים (2005)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (1995)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 www.janisjoplin.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
ג'ניס לין ג'ופלין (באנגלית: Janis Lyn Joplin;‏ 19 בינואר 1943 – 4 באוקטובר 1970) הייתה זמרת בלוז רוק אמריקנית, מראשונות כוכבות הרוק'נרול. בסוף שנות ה-60, בתחילת הקריירה שלה, היא הייתה הסולנית של להקת הרוק פסיכדלי "Big Brother and the Holding Company", ולאחר מכן היא הצטרפה להרכבים אחרים כגון "The Kozmic Blues Band" ו-"Full Tilt Boogie Band". היא הפכה למוכרת בזכות פסטיבלים כמו פסטיבל וודסטוק. ג'ופלין אומנם הוציאה רק חמישה סינגלים במהלך חייה, אך שיריה הפכו פופולריים במשך השנים.
קורות חיים

ג'ניס ג'ופלין נולדה בבית החולים St. Mary בפורט ארתור שבטקסס, ארצות הברית, למשפחה נוצרית. אמה הייתה דורות'י, מרצה במכללה, ואביה היה סת', מהנדס במפעל לשמן. היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון תומאס ג'פרסון בשנת 1960. במהלך לימודיה הייתה שנואה על ידי חלק גדול מתלמידי בית הספר, עקב אמונתה בשוויון זכויות לשחורים ולבנים. למדה באוניברסיטת טקסס באוסטין, אך נשרה בטרם עת.
קריירה

במהלך לימודיה החלה ג'ופלין לשיר בלוז ופולק עם חברים.
בשנת 1963 עברה מטקסס לסן פרנסיסקו, ובמשך תקופה מסוימת עבדה לעיתים קרובות כזמרת פולק. בסן פרנסיסקו הלכה וגברה צריכת הסמים שלה, והייתה ידועה כמכורה לסמים ממריצים וצורכת קבועה של הרואין. במהלך כל הקריירה שלה הייתה שתיינית כבדה, וסימן ההיכר שלה היה ליקר מסוג "סאות'רן קומפורט".
קריירה > להקת Big Brother & The Holding Company

לאחר שהייה בפורט ארתור לצורך התאוששות, חזרה ג'ופלין לסן פרנסיסקו בשנת 1966, והצטרפה ללהקת "Big Brother & The Holding Company", להקה שהתחילה לצבור מוניטין בקהילת ההיפים המתפתחת של הייט אשבורי. הלהקה חתמה חוזה עם חברת תקליטים קטנה בשם Mainstream Records והוציאה אלבום בשנת 1967. הסינגלים הראשונים שהוציאו נכשלו, והאלבום לא היווה הצלחה עד הוצאת האלבום השני.
הפריצה הגדולה של הלהקה באה עם הופעתם בפסטיבל הפופ של מונטריי, שבו ביצעה הלהקה את שירה של ביג מאמא ת'ורנטון, "Ball and Chain". אלבומם "Cheap Thrills" שיצא ב-1968 בשילוב ההופעה במונטריי, הפך את ג'ופלין לאחת מכוכבות המוזיקה המובילות של סוף שנות ה-60.
קריירה > קריירת הסולו

לאחר פרישתה מלהקת Big Brother, הקימה ג'ופלין להקת ליווי חדשה בשם Kozmic Blues Band, והוציאה איתם ב-1969 את אלבומה השלישי "!I Got Dem Ol' Kozmic Blues Again Mama". בשנה זו גם הופיעה בפסטיבל וודסטוק, ההרכב התקבל באדישות והתפרק במהרה.
בהמשך, הרכיבה ג'ופלין הרכב חדש בשם Full Tilt Boogie Band, שנחשב להרכב הליווי הטוב ביותר איתו עבדה. עם הרכב זה הוציאה את אלבומה הרביעי והאחרון, "Pearl", בשנת 1971. אלבום זה היה האלבום הנמכר ביותר במהלך הקריירה הקצרה שלה, ובין השאר הופיע בו השיר "Me & Bobby McGee", ביצוע של ג'ופלין לשירו של כריס כריסטופרסון שהפך לסינגל המצליח ביותר שלה.
פרסים והוקרה

ב-2004 דירג אותה המגזין "רולינג סטון" במקום ה-46 ברשימת האמנים הטובים ביותר בכל הזמנים וב-2008 במקום ה-28 ברשימת הזמרים הטובים ביותר בכל הזמנים.
שניים משיריה מדורגים במגזין ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים; "Piece of My Heart", ו-"Me and Bobby McGee", שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים של "בילבורד הוט 100" לאחר מותה.
אלבומים

ג'ניס ג'ופלין הספיקה להקליט ארבעה אלבומי אולפן עד מותה, ומשנת 1991 נמכרו 7.8 מיליון עותקים מכלל אלבומיה:
Big Brother & The Holding Company - אלבום הנקרא על שם הלהקה שאליה הצטרפה ג'ופלין. יצא בשנת 1967 בחברת Mainstream.
Cheap Thrills - אלבומה השני, אותו הוציאה גם כן עם להקת Big Brother. יצא בשנת 1968 בחברת התקליטים Columbia Records.
I Got Dem Ol' Kozmic Blues Again Mama - אלבום זה הוציאה ג'ופלין עם להקת Kozmic Blues Band. יצא בשנת 1969 בחברת התקליטים Columbia Records.
Pearl - אלבומה האחרון של ג'ופלין, שהוקלט עם ה-Full Tilt Boogie Band. אלבום זה, שיצא בשנת 1971, לא נשלם והוא מכיל קטע אינסטרומנטלי שהיא לא הספיקה לשיר בו. האלבום נקרא "Pearl", כינוי בו כונתה ג'ופלין. גם אלבום זה יצא בחברת Columbia Records.
בנוסף לאלה, יצאו מספר אלבומי הופעות ואלבומי אוסף רבים, כשהאחרון והמקיף שבהם הוא "The Essential Janis Joplin".
חיים אישיים

מערכות יחסיה עם גברים היו בולטות בעיקר עם קריס קריסטופרסון, פיטר דה-בלנק ועוד. היו לה גם מערכות יחסים שונות עם נשים והייתה ביסקסואלית. היא תמכה בזכויות הלבנים והשחורים ועל כך זכתה לשנאה בקרב חבריה לבית הספר. בנוסף, הייתה מכורה לסמים ובעיקר להרואין. מערכת היחסים הארוכה ביותר שלה הייתה עם היפית ומכורת הרואין נוספת בשם ג'יי וויטאקר.
ב-1968 היא רכשה פורשה שנצבעה בצבעים פסיכדליים לאור התקופה. המכונית נמכרה ב-2015 בעבור 1.76 מיליון דולר. בנוסף אהבה להצטלם כאשר היא ערומה כמעט לגמרי, ואף שברה בקבוק זכוכית על ראשו של ג'ים מוריסון שגם הוא מת כמוה בגיל 27.
חיים אישיים > מותה

במהלך עבודתה על האלבום הרביעי מתה ג'ופלין כתוצאה ממנת יתר של הרואין טהור. היא מתה בחדרה במלונית בלוס אנג'לס ב-4 באוקטובר 1970, בת 27 בלבד (ובכך הצטרפה ל"מועדון 27"). הדברים האחרונים שהספיקה להקליט היו השיר "Mercedes Benz", וברכת יום הולדת לג'ון לנון, שהקליטה ב-1 באוקטובר. מותה של ג'ופלין הכה את עולם המוזיקה בתדהמה, בעודו אבל על בן גילה, ג'ימי הנדריקס, שמת בנסיבות דומות רק כשלושה שבועות קודם לכן.
גופתה של ג'ופלין נשרפה בווסטווד, קליפורניה, ואפרה פוזר באוקיינוס השקט. האלבום שעליו עבדה באותו זמן, "Pearl", יצא כשישה חודשים לאחר מותה וכלל ביצוע מוזיקלי לשירו של ניק גרבניטס, "Buried Alive In the Blues", שג'ופלין לא הספיקה לשיר בו והוא מושמע באלבום כקטע אינסטרומנטלי.
לזכרה

בעקבות מותה של ג'ופלין כתב לאונרד כהן את השיר chelsea hotel. בשיר הוא מתאר מפגש אקראי ביניהם המתרחש במלון צ'לסי - מרכז בוהמי, ומתוארים בו יחסי מין ארעיים וחסרי משמעות בין כהן לג'ופלין כדוגמה לדרך ההתייחסות לאהבה הרווחת בין מפורסמים. השיר העברי "פרח משוגע" (מילים: רחל שפירא, לחן: מוני אמריליו) נכתב על אודות ג'ניס ג'ופלין
סרט הקולנוע "רוז" (The Rose), בכיכובה של בט מידלר מבוסס בקווים כלליים על חייה של ג'ופלין
בישראל הוזכרה בשירו של שלמה ארצי "אני שומע שוב" (שיר חייל), ובשיר "פרח משוגע" אותו כתבו רחל שפירא על ומוני אמריליו בביצועה של חוה אלברשטיין
גרטרוד שטאט

| --- | --- |

 לידה:  21 בפברואר 1859 ברסלאו, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  21 ביוני 1938 (בגיל 79) ברסלאו, גרמניה הנאצית 
 תחום יצירה:  ציור 
 
גרטרוד שטאט (בגרמנית: Gertrud Staats‏; 1859 – 1938) הייתה ציירת גרמניה ומייסדת האיגוד האמנים השלזיים. היא הייתה ידועה בציורי הנוף שלה.
ביוגרפיה

שטאט נולדה ב-21 בפברואר 1859 בורוצלב. היא קיבלה את הכשרתה הראשונה מאת אדולף דרסלר היא למדה גם אצל הנס גודה ופרנץ סקרבינה בברלין. היא הייתה מהאמנים המוכרים מ"דכאו החדשה" כולל אדולף הלצל ולודוויג דיל. שטאט שילבה את סגנונות הריאליזם הרומנטי, האימפרסיוניזם, האר נובו והאקספרסיוניזם.
היא הציגה את ציוריה בברלין בין השנים 1881 עד 1912, ובמינכן בין השנים 1888 ועד שנת 1908. כמו כן הציגה בווינה, דרזדן, המבורג, ברמן, גדנסק וביטום.
שטאט הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות היפות ובבניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
בשנת 1902 הקימה שטאט את איגוד האמנים השלזיים (Vereinigung Schlesischer Kűnstlerinnen).
בתחילת המאה העשרים נחשבה שטאט לאחת מציירי הנוף השלזיים הגדולים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היא העבירה את המיקוד שלה מציור נוף לציור פרחים ודומם.
שטאט נפטרה ב-21 ביוני 1938 בורוצלב.
גלריה

נוף
גשר על ערוץ
גדות הנהר
הערות שוליים

↑  Słownik Biograficzny Ziemi Jeleniogórskiej : Gertrud Staats, jbc.jelenia-gora.pl
↑  German Women Painters: 1893 Exposition--page 3, arcadiasystems.org
↑  "Wystawa śląskiej malarki Gertrud Staats w Pałacu Królewskim"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810686191105606  GND: 12068893X  RKD: 232470  ULAN: 500426711  VIAF: 850295   WorldCat (עם VIAF): 850295
ג'ון גילגוד

| --- | --- |

ג'ון גילגוד, 1973
 לידה:  14 באפריל 1904 דרום קנזינגטון, County of London, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  21 במאי 2000 (בגיל 96) ווטון האוס, הממלכה המאוחדת 
 סוגה מועדפת:  קומדיה שייקספירית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1924 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (1925)  בית הספר וסטמינסטר (1921) 
 פרסים והוקרה:  פרס גרמי לאלבום ספוקן וורד  פרס האמי לשחקן ראשי במיני סדרה או סרט (1991)  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (1981)  פרס טוני לבמאי הטוב ביותר למחזה (1961)  פרימיום אימפריאל (1994)  Knight Bachelor  עמית כבוד  פרס אוליבייה  מסדר ההצטיינות  פרס מיוחד של אגודת התאטרון של לונדון 
 פרופיל ב-IMDb
 
סר ג'ון גילגוד (באנגלית: Sir John Gielgud;‏ 14 באפריל 1904 – 21 במאי 2000) היה שחקן קולנוע ותיאטרון אנגלי, מבכירי שחקני התיאטרון בזמנו. גילגוד הוא אחד מהאנשים היחידים שקיבלו את כל פרסי תעשיית הבידור האמריקאי.
ביוגרפיה

ג'ון גילגוד נולד בדרום קנזינגטון שבלונדון, והוא אחיין של שחקנית התיאטרון האנגלייה אלן טרי. הוא בוגר RADA ("האקדמיה הבריטית המלכותית לאמנויות"), והופעותיו הראשונות בתיאטרון היו בתפקידים קלאסיים. גילגוד גילם תפקידים רבים בהצגות של הלהקה השייקספירית המלכותית, וגם ביים הצגות ללהקה. תפקידו כהמלט בשנת 1936 נחשב למשובח במיוחד. אחר כך שיחק במחזות של צ'כוב ואיבסן.
על אף שהופיע בסרטים כבר בשנות השלושים, לא בלט בתחום עד לתקופה מאוחרת יותר בחייו.
בין תפקידיו הידועים בקולנוע :
בנג'מין דיזראלי בסרט "ראש הממשלה"
גאיוס קסיוס לונגינוס בסרט "יוליוס קיסר"
הדוכס קלרנס בסרט "ריצ'רד השלישי" לצידו של לורנס אוליבייה.
גילגוד, בניגוד לאולביה, היה בעיקר שחקן תיאטרון. במשך השנים התאים את עצמו לאופנות המשתנות בתיאטרון, בהופעתו במחזות של הרולד פינטר. הוא נודע אף כבמאי תיאטרון, עם הפקות משל צ'כוב, שייקספיר וגרהם גרין.
בשנת 1981 זכה גילגוד בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב על תפקידו כראש המשרתים בסרט "ארתור", לצדם של דאדלי מור ולייזה מינלי. הוא זכה לשבחים רבים על תפקידיו בסרטים "ניצוצות", "לחפש את ריצ'רד" ו"אליזבת" (בו הופיע בתפקיד האפיפיור).
בין התפקידים הבולטים שגילם בטלוויזיה היו בסדרות "חמדת ימים", "מלחמה וזיכרון" ו"מרלין".
גילגוד קיבל תואר אבירות בשנת 1953, ב־1977 קיבל אות Companions of Honour, וב־1996 את אות מסדר ההצטיינות (Order of Merit).
הוא הופיע כ-80 שנים מחייו עד כמעט חודש לפני מותו בגיל 96. גילגוד לא נישא מעולם ושמר בקנאות על פרטיותו, אף שידוע היה ברבים כי הוא 'מתגורר עם מזכירו האישי'. עם מותו נחשפו יומניו ובהם לבטיו באשר להומוסקסואליות שלו. מרבית מבקרי בריטניה הגדירוהו כ- "..בעל הקול המושלם ביותר מבין שחקני בריטניה, בכל הזמנים;".
גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה

גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה (גרמנית: Georg Friedrich, Prinz von Preussen; נולד ב-10 ביוני 1976), הוא יורש העצר של בית המלוכה הוהנצולרן, השושלת אשר שלטה בממלכת פרוסיה ובקיסרות הגרמנית.
ביוגרפיה

גאורג פרידריך נולד ב-10 ביוני 1976 בברמן, ללואי פרדיננד, נסיך פרוסיה ודונאטה, רוזנת קסטל-רידנהאוזן, בתם של זיגפריד, נסיך קסטל-רידנהאוזן ואירנה, רוזנת זולמס-לאובך. הוא נצר לווילהלם השני, אשר היה הקיסר האחרון בגרמניה, וגלה עם סיום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918.
בילדותו למד גאורג פרידריך באולדנבורג ובברמן שבגרמניה. אחר כך למד בגלאלמונד קולג' (Glenalmond College) שבסקוטלנד. לאחר מכן שירת שנתיים בצבא הגרמני ולמד כלכלה בפרייברג. כיום הוא עובד בחברה אשר עוזרת לאוניברסיטאות למסחר פיתוחים טכנולוגים.
לאחר מות סבו לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה בשנת 1994, מונה גאורג פרידריך לראש בית הוהנצולרן. אולם, דודיו פרידריך וילהלם, נסיך פרוסיה ומיכאל, נסיך פרוסיה עתרו נגד המינוי לבית המשפט בגרמניה, בטענה שהדחתם מראשות הבית, משום שנשאו נשים פשוטות עם, אינה שוויונית, מפלה ואינה חוקתית. בית המשפט המחוזי בשטוטגרט קיבל את טענותיהם, אולם בשנת 2005 פסק בית המשפט האזורי הגבוה, לטובת גאורג פרידריך, והוא אף היורש של נכסי המשפחה.
משפחתו

בשנת 2011 התחתן גאורג פרידריך עם חברתו סופיה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרנץ-אלכסנדר, נסיך איזנבורג וכריסטינה פון זאומה-יטש, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
קרל פרידריך, נסיך פרוסיה (נולד ב-2013)
לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה (נולד ב-2013)
אמה מריה, נסיכת פרוסיה (נולדה ב-2015)
היינריך, נסיך פרוסיה (נולד ב-2016)
גולוב-דובז'ין

גולוב-דובז'ין (בפולנית: Golub-Dobrzyń) היא עיירה בפרובינציית קויאוויה-פומרניה שבפולין שמשמשת כבירת מחוז גולוב-דובז'ין. העיירה שוכנת על גדות נהר דרוונצה (Drwęca).
תולדות היישוב

האזכור הראשון לגולוב הוא מהמאה ה-13, עת הוחזק היישוב בידי המסדר הטבטוני, ונבנתה בו מצודה גדולה. כעבור זמן מה הוקם בעברו המזרחי של נהר דרוונצה הפרוור דובז'ין, אשר נקשר מנהלית לגולוב. בראשית המאה ה-15 נפגע היישוב כתוצאה מקרבות על השליטה בו בין ממלכת פולין ובין המסדר הטבטוני, ובשנת 1466 הועבר במסגרת הסכמים לשליטת ממלכת פולין.
תקופת הפיתוח של העיירה בזמן כהונתו של מלך פולין זיגמונט השלישי ואזה, אשר העניק את העיירה כמתנה לאחותו, באה לקיצה עם פלישת האימפריה השוודית לפולין ועם פלישת הטטרים. כמו כן, ניזוקה העיירה בשנת 1857 כתוצאה משריפה גדולה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ניזוקה העיירה בשל קרבתה לחזית, ורבים מתושביה עזבו אותה. לאחר המלחמה אוחדו גולוב ודובז'ין רשמית לכדי יישוב אחד.
יהודי גולוב-דובז'ין

בדובז'ין התקיימה קהילה יהודית עתיקה, שהיוותה אחד מהמרכזים היהודיים בפולין גדול, בעוד שבגולוב החל להתקיים יישוב יהודי רק מסוף המאה ה-18, עם סיפוח האזור לפרוסיה וביטול האיסור על ישיבת יהודים במקום.
בשנת 1857 מנתה הקהילה היהודית בגולוב כ-700 איש, שהיוו כשליש מהיישוב, והקהילה היהודית בדובז'ין מנתה למעלה מ-1,600 איש, כשהיוו כשני שלישים מהיישוב.
בזמן מלחמת העולם הראשונה זכו יהודי דובז'ין ליחס עוין מצד השלטונות הרוסיים, ורבים מהם עברו לגולוב, שהייתה בשליטת הגרמנים. לאחר המלחמה עזבו את גולוב רבים מיהודיה.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה המאוחדת קהילה אחת, אשר פרשה חסותה גם על יהודי כפרי הסביבה, ואשר קיימה מוסדות תרבות ודת יהודיים. בתקופה זו התגברה הפעילות הציונית בעיירה, והוקמו בה תנועות נוער ציוניות. בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות, ובהן הכאת עוברי אורח יהודים, ניפוץ שמשות בבתי יהודים והצבת משמרות חרם לפני חנויות היהודים. כמו כן, הופצה בעיירה עלילת דם בידי הכומר המקומי, לפיה מספר יהודים רצחו בעיירה ילדה צוענייה כדי להכין מדמה מצות לפסח.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בתחילת ספטמבר 1939 הוטלו על יהודיה גזירות שונות, וכעבור מספר שבועות גורשו כולם לגנרל גוברנמן, וגורלם היה זהה לגורל יהודי היישובים אליהם הגיעו.