stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דהיישה
היסטוריה

המחנה הוקם בשנת 1949 על שטח של 430 דונם, שנרכש בשנת 1943 בידי הקרן הקיימת לישראל שהתכוונה להקים בו יישוב יהודי ומפעל, אך בעקבות מלחמת העצמאות הועבר לידי "האפוטרופוס הירדני על נכסי אויב". המחנה הוקם במטרה לאכלס זמנית 3,400 תושבי כפרים מן האזורים שממערב לירושלים ולחברון. לפי עדות תושבי המחנה, נקבצו בו פליטי 45 כפרים שנעזבו בעקבות מלחמת העצמאות. תחילה יושבו הפליטים באוהלים, ומשהפך מצב הפליטות לקבוע בנה עבורם אונר"א באמצע שנות ה-50 מבני קבע קטנים בשטח 6 מ"ר. ברבות השנים הרחיבו תושבי המחנה את בתיהם או בנו חדשים ומשופרים תחתיהם, אך הצפיפות במחנה עדיין רבה, שכן מספר תושביו גדול פי שלושה מזה שעבורו נועד מלכתחילה. בשנת 1972, בשל צורך לפנות מקום בדהיישה, הורשו תושבי ואדי פוכין לחזור לכפרם ולבנות שם את בתיהם מחדש. רבים מהצעירים במחנה הגרו למדינות אחרות, בעיקר מדינות ערביות עשירות.
המחנה נמצא בטיפולה של עיריית בית לחם ונודע בהיותו מקומם של פעילים של האחים המוסלמים והחזית העממית לשחרור פלסטין.
המחנה גובל בכביש ירושלים-חברון (בעבר כביש 60), בקטעו העובר בסמוך לבית לחם. בעבר שימש כביש זה את התנועה בין ירושלים ליישובי גוש עציון, ומכוניות ישראליות בקטע זה היו תדיר מטרה ליידוי אבנים ובקבוקי תבערה מצד תושבי המחנה. צה"ל השתדל להתמודד עם יידויי האבנים אך לא הצליח למנוע את התופעה והמתנחלים באזור הפגינו נגד אזלת ידו של צה"ל. הרב משה לוינגר אף קיים שביתת שבת מול המחנה, אשר הסתיים לאחר שצה"ל השיג הסכמות עם נכבדי המחנה שהם ידאגו לשקט בגזרה וצה"ל יקל על התושבים. ההסכמה נשמרה לזמן מה, אולם עם הזמן ההבנות התרופפו ושוב אירעו ידויי אבנים מהמחנה. בעקבות זאת הקים צה"ל גדר מתכת בגובה 6 מטר שנועדה לחצוץ בין המחנה לבין הכביש.
לאחר שאשה הרה נפצעה ביום שישי אחר הצהריים ליד המחנה, ארגנו אנשי תנועת כך הפגנה מול המחנה במוצאי שבת, 6 ביוני 1987. במהלך ההפגנה התפתחו יידויי אבנים הדדיים, זגוגיות של בתים ורכבים של תושבי המחנה נופצו, נורו יריות ונפגע דוד מים על אחד הגגות. איש מתושבי המחנה לא נפגע. המפגינים התעמתו עם חיילי צה"ל שביקשו לפנות אותם מהמקום. אלוף הפיקוד עמרם מצנע כינה את האירוע "מעשה נבלה", והסופר חנוך ברטוב כינה אותו פוגרום. המפגינים לעומת זאת טענו שההפגנה התדרדרה למהומה בגלל אזלת ידם של חיילי צה"ל שלא טיפלו בידויי אבנים של הערבים. המנהל האזרחי תיקן נזקים לרכוש בדהיישה בהיקף של כמה אלפי שקלים. המשטרה עצרה 13 חשודים ולבסוף שישה מהם הועמדו לדין. בציבור הישראלי התעורר ויכוח סביב דבריו של מצנע. מספר ימים לאחר האירוע התארגנו תושבים של המחנה לפגוע שוב בתחבורה היהודית. צה"ל הגיב ביד קשה, הרחיב את הגדר של המחנה, חסם כניסות למחנה וביצע בו מעצרים. כן הטיל צה"ל עוצר על המחנה. בסוף אוקטובר 1987 נכנס צה"ל לדהיישה, ריכז את כל הצעירים בגילאי 16–30 וביצע מעצרים.
בעיית יידויי האבנים החריפה בעת האינתיפאדה הראשונה. ב-17 באפריל 1989 נורתה למוות ילדה בת 13 תושבת המחנה בעורפה מקליע פלסטיק, בשעה שהתרחקה ממוקד עימות בין חיילים למקומיים. לאחר משא ומתן שילמה מדינת ישראל 40 אלף ש"ח פיצויים להוריה.
עם מסירת השטח לידי הרשות הפלסטינית וסלילת כביש המנהרות כאלטרנטיבה לתנועה בין ירושלים לגוש עציון, הוסרה הגדר. גם בעת האינתיפאדה השנייה היווה מחנה דהיישה זירת התנגשויות אלימות בין תושביו לבין כוחות צה"ל.
ועד תושבי המחנה פועל מאז הקמתו ב-1995 בשיתוף פעולה עם אונר"א לשיפור תנאי המחיה של תושבי המחנה. כמו כן מהווה המחנה את מרכז פעילותם של ארגון כראמה העושה לרווחת ילדים ונשים, ומרכז התרבות איבדאע הפועל למען ילדי המחנה.
הערות שוליים

↑  איל זמיר, איל בנבנישתי, אדמות היהודים ביהודה, שומרון, חבל עזה ומזרח ירושלים, מכון ירושלים לחקר ישראל, 1993, עמוד 25
↑  איל זמיר, איל בנבנישתי, אדמות היהודים ביהודה, שומרון, חבל עזה ומזרח ירושלים, מכון ירושלים לחקר ישראל, 1993, עמוד 53
↑  שי פוגלמן, בחזרה לדהיישה, באתר הארץ, 6 בדצמבר 2012
↑  דני רובינשטיין, יושב מחדש הכפר הנטוש ואדי פוקין, דבר, 13 בנובמבר 1972;המשך
↑  Delia Khano, Stories from Palestine WADI FUQIN, This week in Palestine, November 2003
↑  דני רובינשטיין, ביקור במחנה א-דהיישה, דבר, 14 בנובמבר 1974
↑  עמוס גלבוע, כוכב בית לחם, מעריב, 14 בפברואר 1986
↑  רפאל מן, ארנס הוקיע מתיישבים הלוקחים את החוק לידיהם, מעריב, 4 בינואר 1984
↑  מקל וגזר מציע גורן לתושבי שכם, מעריב, 28 בנובמבר 1985
↑  תקריות ביו"ש ביום השנה לטבח בסברה ושתילה, מעריב, 18 בספטמבר 1986
האבן שברה את שמשת הרכב ונחתה מתחת לכסא התינוק, מעריב, 8 בדצמבר 1986
מתפרעים ביו"ש הסתפקו אתמול ביידוי אבנים, מעריב, 11 בדצמבר 1986
אבינועם בר יוסף, ננקטו אמצעים נגד המהומות ביהודה ושומרון, מעריב, 12 בפברואר 1987
↑  אבינועם בר יוסף, בששה ימים הבסתם את הערבים, מעריב, 12 ביוני 1987
↑  אבינועם בר יוסף ושפי גבאי, אנשי כך השתוללו בדהיישה: ירו באוויר והציתו מכוניות, מעריב, 7 ביוני 1987
↑  חנוך ברטוב, שעור בעברית נקייה, מעריב, 12 ביוני 1987
↑  ההתפרעות בדהיישה, מעריב, 8 ביוני 1987
↑  יוסף צוריאל, אבינועם בר-יוסף, שפי גבאי, אילן בכר ודוד זוהר, דן שומרון לוועדת חו"ב: העובדות שמסר האלוף מיצנע נכונות עד הסוף, מעריב, 10 ביוני 1987
יהושע בציור, בין דהיישה לבודאפשט, מעריב, 24 ביוני 1987
מאיר עוזיאל, שיפודים - הלוואי ולא, מעריב, 7 באוגוסט 1987
↑  סעיפי האישום של 6 ממתפרעי דהיישה: עד 20 שנות מאסר, מעריב, 14 ביוני 1987
↑  יהושע ביצור, קמצא ובר קמצא 1987, מעריב, 12 ביוני 1987
↑  ראו למשל דברי ראש הממשלה יצחק שמיר, ב: פורעי דהיישה לא חסו על חיילי צה"ל, מעריב, 8 ביוני 1987
↑  חיילי צה"ל מקימים גדר מסביב למחנה הפליטים דהיישה, מעריב, 11 ביוני 1987
↑  אבינועם בר יוסף, צה"ל הפגין יד קשה, מעריב, 11 ביוני 1987
↑  עזרא ינוב ואילן בכר, 4 תושבי חאן יונס נפצעו, מעריב, 18 באוקטובר 1987
↑  אבינועם בר יוסף, כוח צה"ל פשט בלילה על מחנה דהיישה, מעריב, 27 באוקטובר 1987
אבינעם בר יוסף, מאות אנשי ביטחון נכנסו בלילה למחנה דהיישה, מעריב, 27 באוקטובר 1987
↑  תיק מסמכים באתר המוקד להגנת הפרט
| Flag of Senegalיישובי נפת  בית לחם |
| --- | --- | --- |
| ערים |  בית לחם • בית ג'אלא • בית סאחור |  |
| מועצות מקומיות | בתיר • בית פג'אר • חוסאן • אל-ח'דר • נחאלין • תוקוע • עובידייה • זעתרה |  |
| כפרים | א-שוואוורה • אום סלמונה • אל-ולג'ה • אל-פורדיס • ארטאס • בית תעמר • ג'נאתא • ג'ובת א-דיב • ג'ודום • ג'ורת א-שמעה • דאר סלאח • הנדאזה • ואדי אל-עראיס • ואדי א-ניס • ואדי פוכין • חרבת בית זכריה • ח'רבת אל-דיר • מעסרה • מראח רבאח • ערב א-ראשידיה • אל-עסאכרה • אל-מניה • ג'בעה |  |
| מחנות פליטים | עאידה • דהיישה • אל-עזה (בית ג'יברין) |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007479305405171
יצחק יעקב ילין

| --- | --- |
יצחק יעקב ילין
יצחק יעקב ילין
 לידה:  2 במאי 1885 העיר העתיקה, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  13 באפריל 1964 (בגיל 78)
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 הערות:  ממקימיו ועורכו של העיתון היומי "מוריה"
 תרומות עיקריות
 מחלוצי העיתונות העברית בארץ, סופר, מורה ומחבר מספר ספרים ללימוד הדקדוק העברי
 
יצחק יעקב ילין (2 במאי 1885, כ"ז באייר תרמ"ה – 13 באפריל 1964, א' באייר תשכ"ד) היה מחלוצי העיתונות העברית בארץ; ממקימיו ועורכו של העיתון היומי "מוריה", וכן עורך השבועונים "לפי שעה", "בענייני דיומא", ו"הד העם". איש חינוך שפעל להפצת השפה העברית ופרסם ספרי דקדוק. ממייסדי שכונת קריית משה במערב ירושלים.
תולדות חייו

נולד בעיר העתיקה בירושלים למשפחת מדקדקים מפורסמים. סבו, רבי שלום שכנא ילין, שנודע בכינויו "המגיה מסקידל", נחשב לאחד ממגיהי ספרי התורה המקובלים ביותר, ושמו נקשר עם הרישומים וההגהות של "כתר ארם צובא" של בן אשר. אביו, שנודע בכינויו "צבי הירש סופר", גם הוא היה מגיה וסופר סת"ם ידוע, ממייסדי שכונת "משכנות ישראל".
יצחק יעקב ילין נשא לאישה את לאה מרים, בתו של הרב משולם זלמן שפירא, בנו של הרב חיים יעקב שפירא, ראב"ד ירושלים. כבר בגיל 17 החל לפרסם עיתון שבועי בשם "הציוני", בו קרא להפצת הרעיון הציוני ואימוצו על ידי היהדות החרדית (שהוא עצמו היה חלק ממנה).
בעיתון זה, אשר הופץ בישיבות בירושלים, הטיף, בין היתר, לעשייה ציונית והצטרפות של בחורי ישיבות לשוק העבודה.
בשנת 1910 עם היווסדו של העיתון "מוריה" התמנה לעורכו הראשי ושימש בתפקיד זה במשך כל שנות הופעתו של העיתון. במהלך שנים אלו גם כתב חלק נכבד מאוד ממאמרי העיתון. "מוריה" נסגר בתרע"ה, בימי מלחמת העולם הראשונה, בצו השלטונות הטורקיים, לאחר שילין לא קיים את הצו שאסר על העיתונות לעסוק בעניינים מדיניים.
בין יתר העיתונים שהוציא לאור, ערך וכתב, היו "לפי שעה" ו"בענייני דיומא" שנדפסו במהלך מלחמת העולם הראשונה (לאחר סגירתו של מוריה) ואת השבועון "הד העם" שראה אור בשנים 1924 ו-1925. כמו כן, היה ילין חבר במערכת היומון "דאר היום" ובהמשך כתב בעיתון "הארץ".
כל עיזבונו העיתונאי והספרותי נתרם ליד יצחק בן-צבי ונמצא שם כיום בפינה שהוקדשה לזכרו.
יצחק יעקב ילין היה שנים רבות גם מורה לעברית, לדקדוק ולחשבון בישיבת עץ חיים. הוא היה הראשון שהנהיג לימוד העברית בתלמודי תורה, תוך התנגדות מרה של חוגים חרדיים קיצוניים (עד אז למדו עברית בתרגום ליידיש). לזכותו חיבורם של שני ספרי דקדוק ללימוד העברית – ספר הניקוד (1921) וספר הפעלים (1930). ספרים אלו הופצו ושימשו יסוד ללימוד השפה העברית בתלמודי תורה וישיבות. כמו כן חיבר והוציא לאור ספר יסודי ורב-כמות על הדקדוק כיסוד בהלכה.
על כל אלה ופועליו הרבים האחרים למען ירושלים ואנשיה עוטר ב"אות הראשונים" של העיר ירושלים.
יצחק יעקב ילין נפטר בשכונת קריית משה, שהיה בין מקימיה. עד היום בית הכנסת שלה "אוהל יצחק" (בו שימש כחזן וגבאי ראשי) נושא את שמו.
מספריו

אבותינו: פרקי היסטוריה והווי, הוצאת מוסד הרב קוק, 1966
ספר האחוה, אגודת אחוה העולמית, ירושלים, 1947 (תש"ז)
הדקדוק כיסוד בהלכה, מוסד הרב קוק, 1973
הדקדוק העברי - הניקוד, דפוס הר"ש הלוי 1921
הדקדוק העברי - הפעלים, דפוס י. אבקסיס 1930
לקריאה נוספת

יוחאי רודיק ונאווה כהן ברוזובסקי (עורכים), קריית משה – תולדותיה של שכונה, הוצאת מוסד הרב קוק, 2008.
הערות שוליים

↑  יצחק יעקב ילין באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297748405171  GND: 1067892133  ISNI: 0000 0000 6696 2350  LCCN: no99029238  NTA: 264582101  VIAF: 36549510   WorldCat (עם VIAF): 36549510 
חזית ביתם של יצחק יעקב ומרים ילין בקרית משה בירושלים
תמונת השער של גליונו הראשון של עיתון "הציוני" (1902) אשר הפיץ יצחק יעקב ילין בכתב ידו
הלן לווינטל

הלן הדסה לווינטל (באנגלית: Helen Levinthal) (1910–1989) הייתה דמות משמעותית בהיסטוריה של קבלת נשים יהודיות לשמש כרבניות.
ביוגרפיה ופעילות

הלן לווינטל הייתה בתו של ישראל ה' לווינטל, נשיאת סניף הדסה המקומי במחוז ווסטצ'סטר, ניו יורק, רבה מפורסמת בעיר ובעלת השכלה יהודית משמעותית. בשנת 1939 הייתה לאישה האמריקאית הראשונה שסיימה את כל מסלול הלימודים בבית ספר לרבנות, אותו עשתה במכון היהודי לדת בניו יורק. התזה שלה הייתה על זכות הבחירה לנשים מנקודת מבט של ההלכה היהודית. עם זאת, בסיום לימודיה, היא קיבלה רק תואר שני באותיות עבריות (ותעודה המכירה בהישגיה), ולא תואר שני באותיות עבריות והסמכה כפי שקיבלו הגברים, שכן הפקולטה סברה שעדיין לא הגיע הזמן להסמכת נשים לרבנות.
בשנת 1939, בעקבות סיום לימודיה הפורמליים של לווינטל במכון, ולאחר ויכוח פנימי בתוך הפקולטה, העניק הרב ד"ר סטפן ס. ווייז ללווינטל שתי תעודות. תעודה סטנדרטית באנגלית ותעודה בעברית, שהעניקה לה את התואר רבנית מוסמכת.
במרץ 1939, לפני סיום לימודיה, הזמין אותה אביה להטיף בבית הכנסת שלו, נושא הדרשה שלה היה "האישה היהודייה מול עולם חדש". היא גם דיברה באותה שנה בפני קהל של 900 איש באודיטוריום של קהילת שראל ציון בנושא "עתיד היהדות". בשנת 1940 הטיפה בתקופת הימים הנוראים בקהילת בני שלום בברוקלין, כפי שצוין במגזין טיים. זמן קצר לאחר מכן, היא הפכה לאחת משלוש נשים (האחרות היו יהודית קפלן ואוויס קלמיץ), שנבחרו על ידי לשכת ההרצאות של המרכז היהודי להרצות ברחבי ארצות הברית בנושאים יהודיים.
ב-1 ביולי 1939 נישאה לווינטל ללסטר ליונס.
בשנת 1988 העניק לה ה-היברו יוניון קולג' "תעודת הכרה מיוחדת". בשנת 1989, בגיל 79 נפטרה מגידול במוח. בהספד עליה ב"ניו יורק טיימס" היא כונתה "חלוצה בחינוך יהודי לנשים".
בשנת 1991 הוקמה לכבודה מלגת זיכרון בשם הלן לווינטל ליונס ב-ניו רושל קרן חניכים, על ידי בעלה לשעבר לסטר ליונס.
ראו גם

מרתה נוימרק
אירמה לינדהיים
הערות שוליים

↑  Stange, M.Z.; Oyster, C.K.; Sloan, J.E. (2011). Encyclopedia of Women in Today's World. SAGE Publications. ISBN 9781412976855.
1 2  Keller, R.S.; Ruether, R.R.; Cantlon, M. (2006). Encyclopedia of Women and Religion in North America: Native American creation stories. Indiana University Press. ISBN 9780253346872.
↑  "– Hadassah Young Women". hadassah.org. אורכב מ-המקור ב-15 באפריל 2013. נבדק ב-14 בינואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Rabbis in the United States – Jewish Women's Archive". jwa.org. נבדק ב-14 בינואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Nadell, P.S. (1999). Women Who Would Be Rabbis: A History of Women's Ordination 1889-1985. Beacon Press. ISBN 9780807036495.
↑  CAPLAN, K. (1999). The Life and Sermons of Rabbi Israel Herbert Levinthal (1888-1982). American Jewish History, 87(1), 1–27.
↑  "CROWD HEARS TALK BY MISS LEVINTHAL". pqasb.pqarchiver.com. נבדק ב-14 בינואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  http://time-demo.newscred.com/article/fca9758cc637ebb7b9be6f6961d8e601.html/edit(הקישור+אינו+פעיל)
↑  הלן לווינטל היא כלה; בתו של הרב נשואה בברוקלין לסטר ליונס, באתר ניו יורק טיימס (באנגלית)
1 2  "Helen Lyons, 79, Dies; Jewish Studies Leader - New York Times". nytimes.com. נבדק ב-14 בינואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Donor-Special". campership.org. נבדק ב-14 בינואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012314669905171  VIAF: 2493168048984638410005   WorldCat (עם VIAF): 2493168048984638410005
מרקלה קוונה

| --- | --- |

 לידה:  30 בינואר 2000 (בת 24)
 מדינה:  אוסטרליה 
 תקופת הפעילות:  מ-2018
 מקום לימודים:  קולג' וסלי 
 פרופיל ב-IMDb
 
מרקלה קוונה (באנגלית: Markella Kavenagh; נולדה ב-30 בינואר 2000) היא שחקנית אוסטרלית.
קריירה

לאחר שהופיעה במספר תוכניות טלוויזיה, קיבלה קוונה את תפקידה הקולנועי הראשון עם "ההיסטוריה האמיתית של כנופיית קלי" (2019) בתור ג'יין קוטר. ביולי 2019, היא זכתה לתשומת לב כשלוהקה לתפקיד אלינור "נורי" ברנדיפוט ב"שר הטבעות: טבעות הכוח" (2022), והפכה לשחקנית הראשונה שהוצמדה לפרויקט המתוקשר.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2019 | ההיסטוריה האמיתית של חבורת קלי | ג'יין קוטר |  |
| 2020 | My First Summer | קלאודיה |  |
| TBA | Watch Dogs |  |  |
| TBA | 100 Nights of Hero |  |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2018 | רומפר סטומפר (אנ') | סינדי | תפקיד ראשי; 6 פרקים |
| 2018 | פיקניק בסלע התלוי | מירטל | 6 פרקים |
| 2018 | הבכי | קלואי | 4 פרקים |
| 2019 | אלכסה קרואו: בלשית פרטית (אנ') | קאסי מאלון | פרק: "The Locked Room" |
| 2020 | The Gloaming | דייזי הארט | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
| 2022 | שר הטבעות: טבעות הכוח | אלאנור "נורי" ברנדיפוט | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
| 2023 | Bad Behaviour | פורשיה | מיני-סדרה |
הערות שוליים

1 2  Otterson, Joe (22 ביולי 2019). "'Lord of the Rings' Series at Amazon Taps First Cast Member (EXCLUSIVE)". Variety (באנגלית). Penske Media Corporation. נבדק ב-19 בנובמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Baxter, Joseph (22 ביולי 2019). "'Lord of the Rings' TV Series Reveals First Cast Member Markella Kavenagh". Den of Geek. Dennis Publishing. נבדק ב-19 בנובמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Levine, Nick (23 ביולי 2019). "The 'Lord of the Rings' TV Series Has Found Its First Cast Member: Markella Kavenagh". BBC America. נבדק ב-19 בנובמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bley Griffiths, Eleanor (25 בספטמבר 2018). "Meet the cast of Jenna Coleman drama 'The Cry'". Radio Times. Immediate Media Company. נבדק ב-19 בנובמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  DeBolt, Virginia (6 באוגוסט 2019). "My Life is Murder Looks Like a Winner". OldAintDead. נבדק ב-19 בנובמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Scheeden, Jesse (22 ביולי 2019). "Amazon's The Lord of The Rings Reportedly Casts Markella Kavenagh". IGN (באנגלית אמריקאית). Ziff Davis. נבדק ב-19 בנובמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1285220897  ISNI: 0000 0005 1087 688X  VIAF: 119167864223522742085   WorldCat (עם VIAF): 119167864223522742085
טורזובקה

מרכז העיר טורזובקה, מראה מדרום מכיוון גבעת בוקובינה
טורזובקה (בסלובקית: Turzovka, בהונגרית: Turzófalva- טורזופאלווה) היא עיירה בסלובקיה, בנפת צ'אדצה, במחוז ז'ילינה, בצפון המדינה, קרוב לגבול עם צ'כיה (חבל מורביה) ופולין.
היא הוקמה בשנת 1598 על ידי פלטין ממשפחת המגנטים ההונגרים טורזו, אז המשפחה החזקה ביותר ב"הונגריה העליונה". בשנים 1958ו-1962 תושב המקום בשם מטוש לשוט דיווח שראה הופעות מרים אם ישו, בדומה לחזון לורד בצרפת והעיירה הפכה מאז לאתר עלייה לרגל עבור המאמינים הנוצרים הקתוליים. בשנת 1968 קיבל היישוב מעמד של עיר.
שם

שם היישוב נגזר מהפלטין ההונגרי גיירג' טורזו שהקים אותו בשנת 1598.
מיקום והשטח

היישוב נמצא בקצה הצפון-מערבי של סלובקיה, קרוב לגבול עם הרפובליקה הצ'כית (הנמצא צפון-מערבית במרחק של 10 ק"מ). טורזובקה היא במרחק 14 ק"מ מערבית מצ'אדצה. בירת סלובקיה, ברטיסלבה, נמצאת במרחק 210 ק"מ דרומה. שטח היישוב הוא 34.911 קמ"ר
העיר נמצאת במרכז ה "מיקרו-אזור" Horné Kysuce (קיסוצה ההרירית) וביורו-אזור בסקיד, המחולק בין סלובקיה, צ'כיה ופולין.
מבני נוף

היישוב שוכן במרכז החלק העילי של חבל קיסוצה, בעמק הנהר קיסוצה. מסביב לעיירה ולנהר משתרעים רכסי ההרים הבסקידים המערביים ויאבורניקי. (800-700 מ')
העיירה עצמה היא בגובה 522 מ'.
אקלים

מזג האוויר בטורזובקה הוא יבשתי מתון, יחסית קריר בגלל הגובה. הקרירות מקשה על גידול עצי פרי.
מים

טורזובקה התפתחה לאורך החלק העילי של הנהר קיסוצה.
היסטוריה > לפני הקמת העיירה

טורזובקה היא אחד היישובים הוותיקים ביותר בעמק הנהר קיסוצה. שטח היישוב מוזכר לראשונה בעקיפין בשנת 1244 כחלקת אדמה שהעניק מלך הונגריה בלה הרביעי לז'ופאן של טרנצ'ין, בוהומיר, בן סבסבלב. בשנת 1417 אזור היישוב מוזכר במפורש בתעודה שבה נחל פרדמיירסקי מצוין כנקודת גבול שלו.
כמו במקומות הרריים אחרים, תולדות תחילת היישוב קשורות להתיישבות של ולאכים, במקביל ליישובים הוולאכים האחרים שקמו באזור במאה ה-16 :הליננה (Hlinené), נובה דדינה (Nová Dedina, כיום Podvysoká), Dlhá (דלהה), וורח אולשנה (Vrch Olešná). שמו הראשון של היישוב שהוזכר בתיעוד משנת 1580 היה פרדמיר (locum Predmér) ”בתיעוד של משפחת נאג'ביץ' צוינה הקמתו בשנת 1598 בנחלת משפחת המגנטים ההונגרים הרוזנים טורזו
היסטוריה > תולדות היישוב תחת השלטון ההונגרי וההבסבורגי

תושביו הראשונים של היישוב היו אדם בונץ ועוד 40 מתנחלים שבאו מהיישוב השכן דלהה פוליה. (Dlhe Pol'e)
השלטון הרשה לתושבים לבנות טחנת קמח, מנסרה, כנסייה ובית לכומר.
בשנת 1602 הוציא הפלטין ג'יירג' טורזו תעודה שקבעה את גבולות היישוב. צוין בה כי שם היישוב היה בהתחלה "טורזובקה, או בשמה האחר פרדמיר" - (בלטינית: Turzovka aliter Predmir)
במהלך השנים הוא נקרא בשמות סלובקים - טורזובה, טורזובקה, טורצ'ובקה, אבל גם בהונגרית - טורזופאלווה, או בשם הלטיני טורזווילה. בשנת 1614 הקים אותו ג'יירג' טורזו את הכנסייה הלותרנית.
אחרי מותו של גיירג' טורזו בשנת 1616 השכיר בנו אימרה את היישוב למיקלוש אסטרהאזי., אחר כך ב-1649 לגאבור אילשהאזי ומאוחר יותר למשפחת ברני תמורת 7000 מטבעות זהב. ב-1674 כשמשפחת טורזו חזרה לדת הרומית -קתולית גם תושבי המקום הפכו לקתולים. בשנת 1720 פעלו ביישוב שמונה טחנות קמח. ב-1759 נבנתה כנסייה רומית-קתולית פרוכיאלית במקום הכנסייה הישנה. לפי הפנקסים שהונהגו בימי הקיסרית מריה תרזה (1780-1740), ב-1784 מנתה אוכלוסיית היישוב 4832 תושבים שגרו ב-864 בתים. ב-1828 מנתה העיירה 964 בתים עם 6569 תושבים.
היישוב נכלל בנחלת ביטצ'ה ומושב האחראי עליו מטעם הבעלים היה בעיר השכנה ביטצ'ה. בטורזובקה התגורר אחראי על האסם -שנקרא "אובילניק" והאחראי על המזקקה המקומית -שנקרא "קליוצ'אר". במאה ה-17 התחילו להתקיים בעיירה ימי שוק.
בנוסף לעבודה הכפויה, הקורווה באחוזת הבעלים, התפרנסו התושבים מגידול בקר וצאן, ייצור צמר וחוטים, קדרות, חטיבת עצים ביערות ותעשיית העצים. במאה ה-19 פעלו כבר בעיירה 15 טחנות קמח ו-16 מנסרות שייצרו קרשים ורעפי עץ. פעלה ביישוב גם מבשלת בירה. חלק מהתושבים היו בעלי מלאכה:סנדלרים, חייטים, קדרים, נפחים, אורגים, קצבים, בוני ומתקני תנורים וכו'.
התושבים תמכו במתנדבים הסלובקים שהצטרפו למרד של אביב העמים בשנים 1848–1849.
בשנת 1866 הגיעו לאזור 1500 מתנדבים של הלגיון ההונגרי של הגנרל הגולה גיירג' קלאפקה אולם האוכלוסייה המקומית הייתה אדישה כלפי מאבקם. במעבר ז'ילינסקי דרכם נחסמה על ידי כוחות אוסטריים.
בשנת 1868 מכרה משפחת אסטרהאזי את אחוזת ביטצ'ה ללאופולד פופר ולאנדראש ואליגי. באותה שנה האוכלוסייה מנתה 7630 תושבים קתוליים ו-150 יהודים. ב-22 בנובמבר 1873 זכה היישוב למעמד של עיירה . ב-1870 נפתח בו סניף של דואר וב-1904 הונהג שירות טלגרף.
ב-1896 התארגנו בו כבאים מתנדבים.
וב־9 ביולי 1914 הופעל קו הרכבת למקוב.
היישוב נודע בעוניו, כשחלק רב ממזון התושבים הורכב מתפוחי אדמה וכרוב.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

ב-9 ביולי 1914 נחנך קן הרכבת שחיבר את היישוב עם הכפר מקוב .
בסוף המלחמה הוכה היישוב במגפת טיפוס בהרות שהרגה תחילה 500 תושבים ואחר כך עוד 450.
בתום המלחמה הפך האזור לחלק מסלובקיה שהתחברה לצ'כיה במסגרת הרפובליקה הצ'כוסלובקית (1939-1918) .
היסטוריה > המדינה המשותפת עם צ'כיה, העצמאות ומלחמת העולם השנייה

ב-1939 נמנו 11,030 תושבים ב-1634 בתים. בימי הרפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה על אף מאמצים לפתח את תעשיית העץ, המשיך היישוב להיות נחשל עם בעיית אבטלה.ב--1939–1945 נפרד האזור תחת משטר הרפובליקה הסלובקית שהייתה גרורה של גרמניה הנאצית. בסתיו 1944 הייתה תחת כיבוש גרמני עד כניסת הצבא הסובייטי באביב 1945.
בשנים 1941–1945 יושמה מדיניות רצח-העם נגד היהודים מיוזמת גרמניה הנאצית ובשיתוף פעולה של השלטון הפרו-נאצי הסלובקי.
היסטוריה > בימי השלטון הקומוניסטי

בשנת 1954 חיו בעיירה 14000 תושבים. באותה שנה נפרדו מתוכה היישובים קלוקוצ'וב, קורניה ודלהה נאד קיסוצו (Dlhá nad Kysucou Korňa Klokočov ) מה שהפחית את מספר האוכלוסייה. בשנות המשטר הקומוניסטי הוחל ביישוב תהליך של תיעוש.
בו זמנית ב-1950 עברה החקלאות קולקטיביזציה והוקם קולחוז הקרוי בסלובקית JRD . בשנת 1964 הוא עבר לבעלות המדינה. ב-10 בדצמבר 1967 היישוב זכה שוב לזכויות של עיר והוכרז רשמית לעיר ב־1 בינואר 1968. עד אז יחד עם פטרז'לקה היה מהכפרים הגדולים בצ'כוסלובקיה. ב-1969 האזור נכלל לרפובליקה הסוציאליסטית הסלובקית במסגרת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית. בשנת 1990 הופל השלטון הקומוניסטי.. משנת 1993 עברה העיר לרשות הרפובליקה הסלובקית העצמאית.
אחרי המעבר לכלכלת השוק אחרי נפילת השלטון הקומוניסטי והיפרדות סלובקיה העצמאית מצ'כיה עבר היישוב קשיים כלכליים.
היסטוריה > גברתנו מטורזובקה - הפיכת טורזובקה לאתר צליינות קתולית

בשנים 1958–1959 היערן המקומי מטוש לאשוט דיווח על כך שהחל מ-1 ביוני 1958 נתגלה לו בקרבת המזבח של "מרים הקדושה של עזרת הנצח" בגבעת
U Obrozku גבעת זיווצ'ק (בגובה 736 מ') מראה אישה סמכותית אך מחייכת שהוא זיהה כמרים אם ישו. בעקבות ההתגלות שהה שלוש שעות במצב של אקסטזה ואחר כך גילה שהחלים מכל מחלותיו. אחרי התגלויות חוזרות שבהן התוודע למראות של מרים ושל נבואות יום הדין ב-8 בספטמבר 1958 (חג לידת מרים) עלה לראשונה עם קבוצת אנשים למקום ההתגלויות. בעקבות פעילותו נעצר לאשוט ואושפז בבתי חולים פסיכיאטריים. החוויות שמסר עליהן נבדקו על ידי פורומים של הכנסייה הרומית-קתולית שהכירה בהן כאותנטיות.
בשנת 1967 בימי חג הפנטקוסט הקתולי דווח על עוד ארבעה מעשי נסים דומים. מאז הפכה העיירה לאתר צליינות קתולית. נבנתה בה קפלה לזכר האירועים.
דמוגרפיה

בשנת 2010 אוכלוסיית העיר הייתה 7,802 תושבים.
מבחינה אתנית, רוב האוכלוסייה היא סלוביקת. המיעוטים החיים בה הם הצ'כים (0.75%) והצוענים (רומה) (0.27%).

לפי דתות, 92,74% צהתושבים עם נוצרים רומיים-קתוליים, 0,2% לותרנים והשאר לא הצהירו על שייכות דתית. (ב-2001 נספרו 1.1% אתאיסטים)

בשנת 1869 חיו בעיירה 7630 רומיית-קתוליים ו-150 יהודים.
דמוגרפיה > יהודי טורזובקה > היהודים הראשונים

יהודים ראשונים התיישבו בטרוזובקה לכל המאוחר במחצית הראשונה של המאה ה-18. במפקד ב-1724 נספרו במקום יהודים אחדים. ב-1746 ברשימת המיסים של המחוז טרנצ'ין צוינו שתי משפחות יהודיות - אחת שבאה מפולין, והשנייה - ממורביה. ב-1767 גרה היישוב משפחה אחת בת שש נפשות. בראש עמד חנווני ששילשם בין מיסים אחרים, גם "מס סובלנות" מיוחד של 17 פלורין.
דמוגרפיה > יהודי טורזובקה > הקהילה היהודית

קהילה יהודית קמה בשנת 1798 והצטרפו אליה יהודים מהיישובים השכנים. הוקמו חבר תפילה, מקווה טהרה וחדר תלמוד תורה שבו הועסק מלמד. ב-1818 הוקמה בעיירה לשכת אוכלוסין אזורית לצורך שרשמה את היהודים מ-16 יישובים בסביבה. בשנות ה-1830 התגורר בעיירה מיעוט יהודי בן 150 נפשות. זו הייתה הקהילה היהודית הגדולה שבחבל קיסוצה. בשנת 1868 נספרו גם כן 150 יהודים לעומת 7630 תושבים רומיים קתוליים.
ב-1869 עם פילוג יהדות הונגריה הבחרה הקהילה המקומית במעמד "סטטוס קוו" אולם כעבוד שנים מספר הכריזה עצמה ל"נאולוגית. בשנת 1895 נחנך בית כנסת חדש שנבנה בסגנון בנייה קלאסי. במימון בנייתו השתתפה גם המועצה המקומית של העיירה. בהמשך נבנו בית קהילה ובית ספר יסודי בן 5 כיתות שקיבל גם תלמידים מקרב הנוצרים. שפת ההוראה הייתה גרמנית וסלובקית. בשנת 1908 עדכנה הקהילה את תקנוניה. בשנות ה-1880 מנתה הקהילה 170 נפשות. בהמשך מספר היהודים הלך וירד בגלל עזיבה של צעירים אל הערים.
בטורזובקה נולד ב-1864 הצייר היהודי ברתולד דומיניק ליפאי שהתפרסם כצייר דיוקנאות, היה מקורב לאפיפיור פיוס העשירי ותיווך את קבלתו של בנימין זאב הרצל לשיחה עם ראש הכנסייה הקתולית.