stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טבילה במעיין

מקווה האר"י בצפת, הוא למעשה מעיין ומימיו מתחלפים באופן קבוע באופן טבעי
גשם היורד לתוך מעין, יש לחשוש שמא רבו מי הגשמים על מי המעיין
טבילה במעיין היא הטבילה המהודרת ביותר בהלכות טומאה וטהרה, שרק באמצעותה אפשר לזב לטהר מטומאתו, בשונה מטבילה במקווה המועילה רק לטבילת טהרה, ולטבילת נידה.
למעיין הלכות שונות ומקלות יותר מאשר הלכות המקווה. בשונה ממקווה הנחשב לכזה רק אם מימיו אינם "זוחלין" - נדים ונעים, אלא ב"אשבורן" - מים העומדים על מקומם ללא תנועה, הרי שמעיין מטהר אפילו אם מימיו זורמים, כדרך המעיין.
מים חיים

מלבד דיני הטבילה במעיין השונים מאלה של מקווה, למי המעיין ישנה מעלה מיוחדת והם נקראים במקרא "מים חיים". אם כי, לא כל מימי מעיין נחשבים למים חיים, והם נחשבים לכאלו רק אם היו תמיד מחוברים למי המעיין, ורק אם הם מים מתוקים.
במים כאלו מבצעים את השלב הראשוני בטהרת המצורע, כמתואר בתחילת פרשת מצורע. הוא לוקח שתי ציפורים חיות, שוחט את האחת לתוך כלי שבו מים חיים שנשאב ממעיין באופן ישיר, וטובל את השנייה (יחד עם אגודת האזוב) במים החיים שבה מעורב דם הציפור הראשונה.
גדר המעיין

על פי ההלכה, למעיין נחשב כל מקור נובע מתחת לאדמה, הנובע מששת ימי בראשית. אם כי נחלקו הראשונים בגדר המעיין: לפי הר"ש, מהותו של המעיין הוא מקור מים שגם מקומו נוצר "בידי שמים", ולכן אם אדם הרחיב את מקום התפשטות המעיין על ידי חפירת תעלות הגורמות למעיין להתפשט לעבר מקומות שלא היה בהם מתחילה, אין מקומות אלו נחשבים למעיין אלא למקווה, ומכיוון שכך, הם אינם כשרים לטבילה, שהרי מקווה אינו מטהר אלא ב"אשבורן", מים עומדים על מקומם ואינם זוחלים למקום אחר. לעומת זאת סבורים רוב הראשונים, ביניהם הרמב"ם והר"ן, כי בצורה כזו שמקום המעיין הורחב, אין כל פסול בטבילה בתעלות המעיין.
חשש אחר, המקובל לפי רוב הראשונים, הוא כאשר בזמן שיורדים גשמים מרובים או בזמן הפשרת שלגים, כאשר קיים חשש כי רוב מימי המעיין אינם אלו אשר נובעים ממקורו, אלא רובם מי גשמים. באופן כזה, נחלקו האמוראים: לפי רב באופן כזה אסור לטבול במעיין, שכן רובו מי גשמים ומי גשמים אינם מטהרים אלא באשבורן, ולפי שמואל מותר לטבול במקווה כזה, מכיוון שכל המימות שבעולם מקורם בנהר פרת, שנקרא כך על שם שמימיו פרים ורבים, וכאשר יש גשם הוא מתרחב וגדל לא רק מימי הגשמים אלא בעיקר ממקורו שנובע וגדל בכל עת. ונחלקו הראשונים כמי ההלכה, הר"ן פוסק כשמואל שכן ישנה משנה כדבריו, וראשונים אחרים פוסקים כרב, שכן גם אבוה דשמואל סבור כמותו. אם כי דין זה, כי יש לחשוש לרוב מי גשמים במעיין, הוא רק במקום שבו הנהר לא התפשט מתחילה, אך במקום שהנהר או המעיין התפשט מתחילה, מותר לטבול בו למרות שמתחילה היו בו מים מועטים ועכשיו יש בו מים מרובים
הערות שוליים

↑  משנה, מסכת מקואות, פרק ה', משנה א'.
↑  משנה, מסכת מקואות, פרק א' סוף הפרק
↑  בפירושו על המשניות
↑  נדרים ל"ד ע"ב.
↑  משנה, מסכת מקואות, פרק ה', משנה ג'.
ולוג

וידאו בלוג (באנגלית: Video Blog) או יומן וידאו, בדרך כלל מקוצר למילה ולוג (באנגלית: Vlog) הוא סוג של בלוג שעבורו המדיום הוא וידאו, והוא סוג של טלוויזיה באינטרנט. ערכי ולוג משלבים לעיתים קרובות וידאו משובץ (או קישור וידאו) עם טקסט תומך, תמונות ומטא דאטה אחרים. ניתן להקליט רשומות בטייק אחד או לחתוך אותו למספר חלקים. קטגוריית ולוגים פופולרית בפלטפורמת שיתוף הווידאו YouTube.
יומני וידאו (ולוגים) מנצלים לעיתים קרובות את הסינדיקציה באינטרנט כדי לאפשר הפצה של וידאו דרך האינטרנט באמצעות פורמטי ה־RSS או ה־Atom, לצורך צבירה והפעלה אוטומטית במכשירים ניידים ובמחשבים אישיים (ראה וידאוקאסטים).
היסטוריה

האמן הניו־יורקי נלסון סאליבן היה ידוע בהקלטת סרטונים ברחבי העיר ניו יורק ובדרום קרוליינה, בסגנון דמוי ולוג בשנות השמונים.
ב־2 בינואר 2000, פרסם אדם קונטראס סרטון לצד רשומת בלוג שמטרתה ליידע את חבריו ומשפחתו על מעבר ארצו ללוס אנג'לס במרדף אחר עסקי השעשועים, וסימן את הפוסט הראשון על מה שיהפוך אחר כך לבלוג הווידאו שרץ בזמן הארוך ביותר בהיסטוריה. בנובמבר באותה השנה פרסם אדריאן מייל סרטון של שינוי טקסט בתמונת סטילס, וטבע את המונח "vog" כדי להתייחס לבלוג הווידאו שלו. הקולנוען והמוזיקאי לוק באומן החל בשנת 2002 את אתר Tropism.org המפורסם כעת כיומן וידאו של מסעותיו לאחר הקולג', אחד האתרים הראשונים שנקראו vlog או videolog. בשנת 2004 השיק סטיב גארפילד בלוג וידאו משלו והכריז באותה שנה כ"שנת הבלוג בווידאו".
ולוגינג רשמה עלייה חזקה בפופולריות החל משנת 2005. Yahoo! Videoblogging Group ראה את חברותה גדלה באופן דרמטי עד אוגוסט 2005. אתר שיתוף הווידאו הפופולרי ביותר עד כה, YouTube, נוסד בפברואר 2005. מייסד האתר ג'אווד קארים העלה את ולוג ה־YouTube הראשון (שהוא גם סרטון ה־YouTube הראשון שהועלה) "אני בגן החיות" בערוץ "Jawed" באפריל 2005. ביולי 2006, YouTube הפכה ליעד החמישי הפופולרי ביותר, עם 100 מיליון סרטונים שנצפו מדי יום ו־65,000 העלאות חדשות ביום.
מערכות ניהול תוכן עם קוד פתוח רבים אפשרו הכללת תוכן וידאו, ומאפשרות לבלוגרים לארח ולנהל אתרי בלוגים בווידאו משלהם. בנוסף, ההתכנסות של טלפונים ניידים עם מצלמות דיגיטליות מאפשרת פרסום תוכן וידאו באינטרנט כמעט כפי שהוא מוקלט. תחנות רדיו וטלוויזיה עשויות להשתמש בבלוג בווידאו כדרך לעזור באינטראקציה רבה יותר עם מאזינים וצופים.
היסטוריה > שיא העולם של גינס

צ'ארלס טריפיי, תחת ערוץ היוטיוב Killed Television, מחזיק כיום בשיא העולם של גינס עבור "בלוגי הווידאו האישיים הכי רצופים שפורסמו ב־YouTube", עם למעלה מ־3,000 סרטונים רצופים.
היסטוריה > VidCon

VidCon, אשר מאורח בלוס אנג'לס, קליפורניה, הוא כנס שנתי, המאפשר ליוצרי תוכן וצופי YouTube לבוא יחד כדי לחלוק רעיונות תוכן וקשרים עסקיים. האירוע הראשון של VidCon נערך ב־10–11 ביולי 2010, והפך כעת למפגש האישי הגדול ביותר של יוצרי אינטרנט, צופים ונציגים. אמנה זו מבינה שהמהפכים שבהם החברה מארחת, מחנכת, משתפת ומתקשרים עוברים מהפכה, ובוחרת להדגיש עובדה זו באמצעות פאנלים, להיפגש ולברך, ושיחות שניתנו לקהלים בכנס.
סוגים > ולוגים אישיים

הוולוג האישי הוא סרטון מקוון המתעד את האדם למסור מידע שהוא מתכוון להציג בפני אנשים. הקהל אינו מגוון כמו אחד מהתאגיד או הארגון.
סוגים > ולוגים בשידור חי

יוטיוב הכריזה על תכונת שידור חי בשם YouTube Live בשנת 2008. תכונה זו הוקמה גם על ידי פלטפורמות חברתיות אחרות כמו אינסטגרם ופייסבוק.
נוכחות ביוטיוב

YouTube מדורגת כרגע בין שלושת האתרים המובילים ביותר ברשת. כאזור תנועה גבוה עבור בלוגרים בווידאו, או ולוגרים (vloggers), YouTube יצרה פלטפורמה עבור משתתפים אלה, בשביל הצגת את הסרטונים האישיים שלהם. הפופולריות של הוולוגים בקהילת YouTube עלתה באופן מהיר מאוד בשנים האחרונות; מתוך 100 ערוצי YouTube בעלי כמות הרשומים הגדולה ביותר, 17 מספקים ולוגים כסגנון הצילום העיקרי שלהם. רבים מהוולוגרים האלה הם חלק מתוכנית השותפים של YouTube, הממקצעת את הענף ומאפשרת רווח כספי מהפקת וידאו. התמקצעות זו מסייעת בנוסף להגדלת החשיפה לערוצים שונים וכן יוצרת תחושת יציבות בתחום. בנוסף, התמקצעות זו מאפשרת ליוצרי תוכן להיחשב כמקור אמין על ידי הצופים שלהם. יתר על כן, רבים מהוולוגרים הצליחו להפוך את הערוצים שלהם לקריירה בת קיימא; בשנת 2013, הוולוגר בעל השכר הגבוה ביותר הרוויח מינימום של 720,000 דולר לשנה. הוליווד שמה לב למדיום העולה הזה, ומציבה את ערכה בדירוג על פני חברות בידור אחרות כמו מארוול, שהיא גם בבעלות דיסני.
וולגומנטרי

"I'm Vlogging Here" הוא סרט בן 90 דקות "וולוגומנטריות" שמתמקד בתיעוד עולם הבלוגים בווידאו ומרכז וולוגרים של YouTube שהצליחו בשימוש במדיום זה. בכיכובם של היוטיוברים שי קרל ומשפחת ShayTards, הסרט הזה שיצא בסוף 2016, עוקב אחר משפחה שחייה השתנו בצורה דרסטית על ידי ולוגינג, מכיוון שחייה היומיומיים מתועדים ומועלים עבור כל הכולם. שי קרל הוא מייסד משותף של אולפני מייקר, ספק וידאו מבוסס YouTube שנרכש על ידי חברת וולט דיסני. מעורבותם של חברות גדולות מחוץ לתעשיות האינטרנט היא דוגמה ראשית לצורך ההולך וגובר לחזית חזקה בצד הדיגיטלי של החברה. סרט תיעודי זה נוצר על ידי קבוצה עם קישורים לקהילת YouTube בתקווה שהוא יעורר עניין ויעלה את המודעות להשפעה שיש לוולוגינג ולקהילה הדיגיטלית על תעשיית הבידור.
אחר

יומן וידאו שנוצר תוך כדי רכיבה על אופנוע ידוע כמוטוולוג (motovlog – קיצור של motorcycle video blog).
אירועים שונים

ינואר 2005 – Vloggercon, ועידת הוולוגר הראשונה, מתקיימת בעיר ניו יורק.
נובמבר 2006 – אירינה סלוצקי יצרה ואירחה את The Vloggies, פרסי הבלוג השנתי הראשון.
מאי ואוגוסט 2007 - "וול סטריט ג'ורנל" מציב סבתא בעמוד הראשון של המדור האישי שלה. באוגוסט 2007 היא הוצגה בקטע ABC News News Tonight מראה את הקשישים כעת מעורבים בעולם הווידאו המקוון.
זרזיר בקר אדום-מקור

| זרזיר בקר אדום מקור |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: זרזירי בקר
סוג:: זרזיר בקר
מין:: זרזיר בקר אדום-מקור
שם מדעי
 Buphagus erythrorhynchus
תחום תפוצה


זרזיר בקר אדום-מקור (שם מדעי: Buphagus erythrorhynchus) הוא מין של ציפור אפריקנית החיה בסמוך לאנטילופות ויונקים גדולים איתם היא חיה בשותפות הדדית. היא קרובה לזרזירים ושייכת לסוג נפרד יחד עם זרזיר בקר צהוב מקור.
מאפיינים

מין זה מצוי בסוואנות שונות במזרחה של אפריקה מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עד לדרום סודאן ובדרום עד צפונה של דרום אפריקה. הם לא נפוצים בכל חלקי התפוצה שלהם.
זרזיר הבקר הוא בעל ראש חום, מקור אדום וגדול הפונה כלפי מעלה ועיניים קטנות בעלות סימונים צהובים גדולים. הגוף אפור בהיר עם כנפיים חומות ואחוריים חיוורים. הרגליים שחורות וחזקות ובעלות 2 טפרים הפונים מטה כמו הנקרים. אורכו מגיע ל-20 ס"מ והוא מעופף בצלילות קצרות.
הזרזירים חיים יחדיו בסוואנה על אנטילופות שונות, היפופוטם, קרנף, זברה, ג'ירפה ותאו אפריקני ועליהם מחפשים חרקים וטפילים קטנים מוצצי דם כמו אקריות. זרזיר יכול לאכול יותר מ-100 אקריות ביום או 12,000 זחלי חרקים ביום. למרות שהם עוזרים לפונדקאיהם וכן גם מתריעים על סכנה, הם מנקרים להם לעיתים בפצעים ישנים ושותים מהם דם באופן ישיר, מה שיכול לגרום לזיהומים לבעלים. הם גם מטילים את הביצים בקינים עשויי שיער שמגיע ממארחיהם.
גלריה

זרזירים על קודו משורטט
זרזיר על זברה
זרזירים על גב אימפלה
זרזירים על היפופוטם
הערות שוליים

↑  זרזיר בקר אדום מקור באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532705705171  LCCN: sh2006006319 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טילו זראצין

| --- | --- |

ביולי 2009
 לידה:  12 בפברואר 1945 (בן 79) גרה, גאו תורינגיה, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת בון (1973)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה 
 בן או בת זוג:  אורסולה זרצין (1974–?) 
 www.thilo-sarrazin.de
 
 פרסים והוקרה
 פרס סאפפו (2013) 
 
טילוֹ זָרָאצין (גרמנית: Thilo Sarrazin; נולד ב-12 בפברואר 1945) הוא פוליטיקאי גרמני מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בין השנים 2002 ל-2009 כיהן כשר האוצר של מדינת ברלין, ובשנת 2009 היה חבר בוועד המנהל של הבונדסבנק, הבנק המרכזי של גרמניה.
בשנת 2010 פוטר מהנהלת הבנק לאחר שבמהלך קמפיין להשקת ספרו "גרמניה מחסלת את עצמה", העניק ריאיון ליומון "די ולט", בו יצא בהערות כנגד המוסלמים, וכמו כן השיב לשאלת המראיין "האם יש גם זהות גנטית (לכל עם)?" כי "כל היהודים חולקים גן מסוים, לבסקים יש גנים מסוימים, המבדילים אותם מאחרים". בעקבות דבריו קראה קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל לסלק אותו מתפקידו, ואליה הצטרף גם שר החוץ, גידו וסטרוולה. זראצין הגיב למבקריו כי ציטט ממחקר של הגנאלוג גיל עצמון שהתפרסם לאחרונה וממחקרים נוספים, מתוך עניין שזה עורר בו, ולא כהצהרה גזענית.
הערות שוליים

↑  הראיון באתר היומון די ולט
↑  דודי גולדמן, מחקר עולמי חדש מגלה: נמצא הגֶן היהודי, באתר ynet, 7 ביוני 2010
↑  Phantasma „Juden-Gen“
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007456764405171  PLWABN: 9810548950805606  BIBSYS: 11010535  BnF: cb12670595t (data)  CiNii: DA19099240  GND: 108104206  ISNI: 0000 0001 2099 1962  LCCN: n00092022  MusicBrainz: 457bc571-0b43-4ee9-b65c-4822e6d866fc  NKC: js20100920001  NTA: 068468709  SUDOC: 144404672  VIAF: 12838233   WorldCat (עם VIAF): 12838233 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חיל הים המלכותי הירדני

| --- | --- |

דגל וסמל חיל הים המלכותי הירדני
 פרטים
 מדינה:  ירדן ירדן
 שיוך:  הכוחות המזוינים של ירדן
 בסיס האם:  בסיס ימי עקבה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  אוקטובר 1920 – הווה (כ־104 שנים)
חיל הים המלכותי הירדני הוא הזרוע הימית של הכוחות המזוינים של ירדן.
ירדן מוקפת יבשה, למעט אזור הדרום עם 26 קילומטרים של קו חוף לאורך מפרץ אילת ועל ידי כך מתאפשרת לה גישה לים האדום. כוחות הים שלה מורכבים מ-27 ספינות סיור.
נחתים של חיל הים הירדני במהלך אימון
משמר החופים המלכותי הוקם ב-1951 ומוקם בעקבה. מפקדתו עברה ב-1952 לאזור ים המלח, ונשארה שם עד 1967.
שמו של משמר החופים המלכותי שונה לחיל הים המלכותי הירדני ב-13 בנובמבר 1991.
ויליס ג'יפ סטיישן

| --- | --- |

ויליס ג'יפ סטיישן
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  ויליס
 שנות ייצור:  1946–1981
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית -(בין השנים 1946-1965) ברזיל ברזיל - במפעלי פורד ברזיל (בין השנים 1950-1981) ארגנטינה ארגנטינה - - על ידי חברת "Industrias Kaiser Argentina" במפעלי "Barrio Santa Isabel (Córdoba), Argentina" (בין השנים 1957-1970) ישראל ישראל -- על ידי קייזר-אילין תעשיות (בין השנים 1955-1965)
 מודל אחריו:  ג'יפ וגוניר
 פלטפורמה:  מנוע קדמי
 אורך:  4,477 מ"מ
 רוחב:  1,829 מ"מ
 גובה:  1,880 מ"מ
 משקל:  1,454-2,041 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,642 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 2,199סמ"ק, המפיק 75 כ"ס, (45 kW)  6 צילינדרים, 3,770סמ"ק, (100 kW)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות
ויליס ג'יפ סטיישן, שנת 1947
ויליס ג'יפ סטיישן (באנגלית Willys Jeep Station Wagon) היא סדרה של 2 גרסאות רכבים מסוג: ואן, הנעה 4x2, וגרסת רכב שטח, הנעה לכל 4 הגלגלים (4x4), אשר יוצרו על ידי יצרנית הרכב ה-אמריקאית "ויליס" (Willys-Overland Motors) בין השנים 1946–1965 בארצות הברית.
כל דגמי ה- "ויליס ג'יפ סטיישן" שהורכבו בישראל, היו בגרסת הנעה כפולה 4x4.
דגמי ה-ויליס ג'יפ טנדר התבססו על דגמי ה- "ויליס ג'יפ סטיישן".
בברזיל יוצרו דגמי "ויליס ג'יפ סטיישן" במספר תצורות. משנות ה-50 של המאה העשרים ועד שנת 1961 יוצרו דגמי "ויליס ג'יפ סטיישן" שהתבססו על דגמי שנת 1946 שיוצרו בארצות הברית. "פורד ברזיל" השתלט על מפעלי ויליס בשנת 1967 וייצר את ה-"ויליס ג'יפ סטיישן" תחת השם "Ford Rural" עד שנת 1977 ואת הטנדר "F-75 " עד שנת 1981.
ויליס ג'יפ סטיישן

החידוש המהפכני לתקופה, היה שבשנת 1946 חברת "ויליס-אוברלנד" השיקה מכונית סטיישן חדש, גבוהה ורחבה יותר מסטיישן סטנדרטית, אשר צוידה בפריט שהפך אותה מיד לייחודית – הנעה כפולה, היישר מקו היצור.
הדגם היה להצלחה הגדולה של חברת "ויליס-אוברלנד" לאחר מלחמת העולם השנייה.
שעון הבקרה (מד מהירות ומד מרחק), כמו גם כפתורי האורות, לא היו ממוקמים כמו ברוב כלי הרכב, מול ההגה, אבל היו ממוקמים במרכז לוח המחוונים (הדשבורד). משנת 1958, לדגמי ה- "ויליס ג'יפ סטיישן" שיוצרו בארצות הברית, הורכב "רדיו AM" כציוד סטנדרט.
מלבד הייצור בארצות הברית דגמי "ויליס ג'יפ סטיישן" יוצרו בברזיל (1981-1950), בארגנטינה (1970-1957), בישראל יוצרו על ידי קייזר-אילין תעשיות (1965-1955).
בארצות הברית יוצרו כ-300,000 יחידות.
משנת 1949 יוצר דגם ה- "ויליס ג'ים סטיישן", בנוסף לגרסת הנעה 4x2, בגרסת הנעה 4x4 (הנעה כפולה).
סוגי מנועי Willys בדגמי "ויליס ג'יפ סטיישן"

סוג L4-134 (בין השנים 1950-1946) - (4 צילינדרים)
סוג L6-148 (בין השנים 1950-1948) - (6 צילינדרים)
סוג F4-134 (בין השנים 1965-1950) - (4 צילינדרים)
סוג L6-161 (בין השנים 1951-1950) - (6 צילינדרים)
סוג F6-161 (בין השנים 1954-1952) - (6 צילינדרים)
סוג L6-226 (בין השנים 1962-1954) - (6 צילינדרים)
סוג 6-230 (בין השנים 1965-1962) - (6 צילינדרים)
מהמודלים של "ויליס ג'יפ סטיישן" שיוצרו בארצות הברית

מודל 463 (1946)
מודל 663 (1948)
מודל 473, מודל 673 (1950)
מודל 685 (1950)
מודל 475 (1955)
גרסאות "ויליס ג'יפ סטיישן"

2 דלתות (3 חלונות צד, בכל צד של הדגם)
4 דלתות (3 חלונות צד, בכל צד של הדגם)
2 דלתות - מסחרי, (חלון צד 1, (לנהג) בכל צד של הדגם)
יבוא והרכבה "ויליס ג'יפ סטיישן" בישראל

היבוא הסדיר של "ויליס ג'יפ סטיישן" התחיל באפריל, שנת 1949. היבואן היה “שותפות להפצת תוצרת ויליס ומכונות” מתל אביב.
חברת קייזר-אילין תעשיות, בראשות אפרים אילין, התחילה להרכיב בשנת 1952 את דגמי ויליס. הגיעו למפעל בחיפה 58 ערכות סטיישן ו-67 ערכות טנדר. המחיר היה 729 ל"י ליחידת סטיישן, ו-618 ל"י ליחידת טנדר.
החל משנת 1955 הורכבו במדינת ישראל מבחר גדול של דגמי וויליס: ג'יפ קלאסי מדגם "CJ-3B" המצויד במנוע חזק יחסית לתקופה, המפיק 75 כוחות סוס, וויליס מסחרי וטנדר, וויליס בעל הנעה אחורית, ודגם CJ-5 אזרחי, המבוסס על הג'יפ שהוצג על ידי צבא ארצות הברית ב-מלחמת קוריאה.
הדגמים הורכבו ב-חיפה על ידי קייזר-אילין תעשיות, בהנעה 4X4. עד שנת 1961 נעו על כבישי הארץ כ-600 רכבים של "ויליס ג'יפ סטיישן
סיום הייצור היה ב-1965.
דגמי "ויליס" בכל הגרסאות שהורכבו בארץ היה 11,500 יחידות
דגמי ה-"ויליס ג'יפ סטיישן" שירתו את משטרת ישראל, מכבי אש, חברת החשמל, ועוד. תחילה שווקו במבנה קופסתי 2 דלתות, ומאוחר יותר ב-4 דלתות. הדגם כונה: "אוכל הרים ושותה דלק"
יבוא והרכבה "ויליס ג'יפ סטיישן" בישראל > "ויליס ג'יפ סטיישן" במשטרת ישראל

דגמי ויליס סטיישן שירתו במערך הסיור והתנועה משנת 1958 ועד 1969. בשנת 1962 הוכנסו לשירות, 132 ניידות מסוג "ויליס ג'יפ סטיישן".
"וויליסים" בנפח מנועים 2,199 סמ"ק (ארבעה צילינדרים) ו-3,770 סמ"ק (שישה צילינדרים) נרכשו על ידי המשטרה בהתאם למפרטים מיוחדים. עד שנת 1964 נעו בכבישים ניידות הוויליס כשהן צבועות בצבע ירוק וגגון בצבע לבן.
תמונות

ויליס ג'יפ סטיישן
ויליס ג'יפ סטיישן, שנת 1956
ויליס ג'יפ סטיישן, שנת 1955 - מבט לתא הנהג
ויליס ג'יפ סטיישן, שנת 1955 - מבט לתא הנהג
ויליס ג'יפ סטיישן - מבט ללוח הבקרה
ויליס ג'יפ סטיישן - מבט  לתוך הרכב
ויליס ג'יפ סטיישן
ויליס ג'יפ סטיישן, שנת 1955
ויליס ג'יפ סטיישן, שנת 1955
ויליס ג'יפ סטיישן (צולם ב- הוואנה, קובה)
ויליס ג'יפ סטיישן, שנת 1962
ויליס ג'יפ סטיישן, שנת 1962
מנוע ויליס ג'יפ סטיישן, שנת 1955
ראו גם

קייזר-אילין תעשיות
ג'יפ ויליס
ויליס ג'יפ טנדר
ג'יפ גלדיאטור
ג'יפ צ'ירוקי SJ
ויליס אוברלנד ג'יפסטר
לקריאה נוספת

ויליס ג'יפ סטיישן (היי הוויליס - The Israel Motor Industry)
סוגי רכבי השטח אשר יוצרו בישראל  (מדינת ישראל, משרד התחבורה והבטיחות בדרכים)
הערות שוליים

↑  ויליס ג'יפ סטיישן בישראל  בני אביעד - ג'יפים וטנדרים מתוצרת וויליס
↑  ויליס ג'יפ סטיישן About Willys Vehicles - Station Wagon - Kaiser Willys
↑  "ויליס ג'יפ סטיישן" - ford-rural hoonable.com/the-creation-of-the-ford-rural
↑  ויליס סטיישןרגעים היסטוריים - שנות ה-50 בישראל : הג'יפ סטיישן וואגון
↑  אודי עציון "אז למה לא מייצרים מכונית בישראל?" ידיעות אחרונות, ידיעות רכב, 9 בפברואר 2018, עמוד 14
↑  אתר נוסטלגיה - ג'יפ ויליס
↑  נוסטלגיה - רכבי משטרת ישראל של פעם
↑  מישל דור, עצמאות 09' - נזכרים בניידות המשטרה, באתר ynet, 28 באפריל 2009
חובל

ערך זה עוסק בקצין ימי. אם התכוונתם למושג בהלכה ובמשפט העברי, ראו .
מרגרט בראון מעניקה אות הוקרה לרב-החובל שספינתו אספה את ניצולי הטיטניק
המונח חובל מתייחס לקצין בכלי שיט מסחרי או צבאי.
צי הסוחר

בצי הסוחר חובלים הם קציני סיפון אשר תפקידם להשיט את הספינה. דרגות החובלים מתחלקות לשתי דרגות זוטרות ושתי דרגות בכירות:
חובל משמרת (קצין שלישי, 3rd mate)
חובל משמרת בכיר (קצין שני 2nd mate)
חובל בכיר (קצין ראשון 1st mate או chief mate)
רב-חובל (קברניט Captain או Master)
ישנם מקומות רבים המכשירים קציני סיפון לצי הסוחר. בישראל המקום היחיד המוסמך לעשות כן הוא המכון להכשרה ימית, הנמצא בעכו. יש להבחין בינו לבין בית הספר לקציני ים עכו, המהווה גוף נפרד ואינו בעל יכולת להסמיך קציני משמרת.
מספר החובלים על אוניות צי הסוחר במדינת ישראל הצטמצם באופן חריף עם השנים, בעיקר בשל הרצון לצמצם את עלויות השכר באוניות, באמצעות העסקת ימאים זרים. נכון לשנת 2016 מועסקים בצי הסוחר הישראלי 207 קציני ים בלבד.
חיל הים הישראלי

בחיל הים הישראלי, חובל הוא כינוי לקציני הים בוגרי קורס חובלים, המשרתים בשלל כלי השיט, הצוללות, היחידות המיוחדות של החיל ומרכיבים את שדרת הפיקוד שלו. להבדיל מצי הסוחר לא רק קציני סיפון/שיט נמנים עם הגדרת החובל אלא גם קציני מכונה, אלקטרוניקה וקציני שייטת 13 שסיימו קורס חובלים.
ראו גם

ספן
חוויית סף מוות

יצירה של הירונימוס בוש
אנשים רבים שחוו חוויית סף מוות העידו שראו מנהרה שממנה נבע אור בהיר
חוויית סף מוות (באנגלית: Near-Death Experience; בראשי תיבות: NDE) היא חוויה שמתרחשת לעיתים בעת מוות קליני. חוויית סף מוות נחווית באופן שווה בכל רחבי העולם בתדירות זהה, בכל טווח הגילאים, וכן בכל מגזר תרבותי או דתי – המאפיינים והפרטים שמופיעים בחוויות משתנים בהתאם לדת ולתרבות המקומית.
בכל רחבי העולם קיימים דיווחים על חוויות אישיות בעלות מאפיינים דומים אצל אנשים שחוו מוות קליני. ברוב המקרים החוויה היא חיובית, ועשויה להכיל מגוון תחושות כולל חוויה חוץ גופית, תחושות ריחוף, שלווה מוחלטת, ביטחון, חום, שמחה, סקירה של אירועי חיים מרכזיים, נוכחות של אור בהיר, ראיית אנשים קרובים שנפטרו וראיית דברים שהיו בסביבת גוף האדם בזמן המוות הקליני (למשל חדר ניתוח). לפעמים (כ-5%) היא נחווית כטראומה ובמקרים קיצוניים אף משאירה סימנים של פוסט-טראומה.
יש ניסיונות שונים להסביר את התופעה. הסברים אלו שונים מאוד זה מזה, ולרוב נחלקים בין הסברים המבוססים על מדע לבין הסברים המבוססים על רוחניות, וכן בין הסברים חילוניים להסברים דתיים.
ממדי התופעה

חוויית סף מוות היא תופעה נפוצה. על פי סקר מכון גאלופ שפורסם בשנת 1992, כ-13 מיליון איש (5% מהאוכלוסייה באותו זמן) חוו חוויה כזו בארצות הברית. סקר אחר שפורסם בגרמניה העריך את שיעור החוויה בכ-4% מהאוכלוסייה.
מחקר שפורסם בהולנד על ידי הקרדיולוג פים ואן לומל מצא כי 18% מאלו שעברו דום לב והוגדרו במוות קליני, דווחו לאחר מכן על חוויית סף מוות.
מחקרים במדינות לא-מערביות, כולל סין, הודו, תאילנד, טיבט, קהילות ילידיות באוסטרליה, צ'ילה, גואם, הוואי ועוד, מצביעים על כך שהחוויות המדווחות בהן דומות בכך שיש תחושת "חיים שאחרי המוות" או מודעות לכך שאדם נמצא במצב של מוות, תיאור של שלווה גדולה, פגישת קרובים שנפטרו, פגישת ישויות רוחניות, וכן מעבר על "סרט" מאורעות החיים.
על פי אזכורים בספרות עתיקה נמצא שהתופעה הייתה מוכרת לכל אורך הדורות. היא מוזכרת כבר בכתבי אפלטון בשנת 420 לפני הספירה, במקורות של היהדות מלפני 2,000 שנה ואילך, וכן בכתבים היסטוריים שונים ברחבי העולם. בעידן המודרני החלו להצטבר עדויות מתועדות, ואף מוקלטות ומצולמות, ובסוף המאה ה-20 התחילו ניצני מחקרים מדעיים המנתחים את התופעה.
מחקר מדעי של חוויית סף מוות

המחקר המדעי של חוויית סף המוות נחלק לשני כיוונים עיקריים. מחקרים המבוססים על תצפיות ששואפים לתאר את החוויה, כפי שהיא מוסברת על ידי החולים, וניסויים מדעיים שמנסים להתחקות אחר התופעה גם בממד שמתקיים מחוץ לחוויה הסובייקטיבית. סוג זה של ניסויים מדעיים מורכב במיוחד לביצוע ומתקשה לספק הוכחות חותכות, בגלל מיעוט המקרים הספציפיים לכל מאפיין של חווית סף המוות, ומצבם הבריאותי הרעוע של רבים מהנבדקים, שמקשה על בדיקתם.
חוקרים שונים, ביניהם סם פרניה (אנ') שהוביל כמה מהמחקרים הגדולים בתחום, מפרשים את הממצאים שנאספו עד 2020 ככאלו המצביעים על כך שבדקות הראשונות לאחר המוות התודעה האנושית עדיין קיימת. אחרים, דוגמת הדוקטור לפסיכולוגיה רון סיגל, רואים בחווייה המתוארת כהזיה של המוח. סיגל מנמק את גישתו בכך שהתסמינים השונים של חוויית סף המוות - החל מראיית האור ועד לתחושה שכל חוויות החיים חולפות במהירות מול העיניים - כבר זוהו ככאלו שיכולים להיגרם על ידי תופעות שונות כמו חום גבוה, התעלפות, זיהום, לחץ או אף כתוצאה מתופעות פסיכולוגיות. דרגות קיצוניות של תסמינים אלו עלולים להשפיע על הנשימה ודופק הלב או על מערכת העצבים האוטונומית, באופן שיגרום להפחתה קצרה של העברת חמצן למוח. גם מחקר שבחן מניעת חמצן למוח בקרב חולדות וגם מחקריו של פרניה הצביעו על קשר בין הפחתת חמצן למוח לחוויית סף מוות, והראו שמצב זה מעורר גירוי גבוה בפעילות המוחית בשלבים המוקדמים של דום לב כאשר נפסקת זרימת הדם במוח.
הפסיכולוגית סוזן בלקמור, (אנ') שבחנה עדויות מרחבי העולם עם מאפיינים של חוויות סף מוות, טוענת כי אלה מושפעות מהדת והתרבות המאפיינת את סביבתו של הנבדק (למשל, פגישות עם דמויות מסוימות), והעלתה את ההשערה כי כאשר התפיסה החושית של הגוף קורסת, המוח מנסה לגשר על הפער באמצעות שימוש בסמלים מוכרים. הנוירולוג קווין נלסון, שחקר את התהליכים הביולוגים של החוויה, הצביע על אפשרות לקשר בין התהליך המוחי בעת חוויית סף מוות לבין התהליך שמתקיים בעת חלימה, אולם מחקר זה עדיין אינו מבוסס.
החל משנת 1982 מוציא לאור ארגון IANDS את כתב העת Journal of Near-Death Studies.
מחקר מדעי של חוויית סף מוות > סקירת המחקרים הבולטים > ממצאיו של ריימונד מודי

החלוץ בתחום המחקר המדעי היה ד"ר ריימונד מודי (Raymond Moody), רופא צעיר שהתמחה בפסיכיאטריה, שפרסם בשנת 1975 את הספר "החיים שלאחר החיים". ספר זה, המבוסס על מחקר איכותני שערך, מביא 150 עדויות של אנשים אשר נפגעו קשות ומתו מוות קליני, ואחר כך חזרו להכרתם, רובם חולים קשים או פצועי תאונה - שהוכרזו מתים אך נשארו בחיים כניסים רפואיים. העדים הרבים שהביא עמדו מאחורי עדותם, גם לאחר בדיקות חוזרות, ומבחינתם דיווחו על אירועי אמת.
מודי הביא במחקרו עדויות בעלות מאפיינים דומים מרגעי הפטירה, ולגבי מה שלפי הטענה התרחש מיד אחר כך. בעדויות אלה חוזר התיאור של תחושת עזיבת הגוף הפיזי וריחוף, ראיית מנהרה ולעיתים מעבר דרכה, אור חזק, ובדרך-כלל לבן, וקיומה של ישות, שאינה בהכרח מוגדרת, השופעת אהבה ללא קץ, ששוחחה עמם והבינה אותם, אף על פי שלא "דיברה" באופן מילולי.
מחקר מדעי של חוויית סף מוות > סקירת המחקרים הבולטים > המחקר של פרניה

בשנת 2001 פרסמו סם פרניה ועמיתיו את תוצאות מחקרם שנמשך שנתיים, ובמהלכו תועדו 63 מקרים של חולים שהוחיו בהצלחה לאחר דום לב. 11.1% מהנבדקים דיווחו על זיכרונות כלשהם מסף המוות, ובאותם המקרים תועד לחץ חמצן מעט גבוה יותר באותם החולים. החוקרים מיקמו בתקרת החדר סימנים מיוחדים לזיהוי כדי לנסות לבחון מקרים של "חוויה חוץ גופית", אולם לא עלה בידם להגיע למסקנה מחקרית בהקשר זה.