stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסכמי בבל
לקריאה נוספת

דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, הוצאת מאגנס, 1987.
ביל יני, אלכסנדר הגדול – לקחים מפועלו של המצביא הבלתי-מנוצח בהיסטוריה, 2012, הוצאת מודן (מהדורה ראשונה בשנת 2010).
Green, Peter (1990). Alexander to Actium: The Historical Evolution of the Hellenistic Age. Berkeley: University of California Press.
Edward M. Anson, Craterus and the Prostasia, Classical Philology, Vol. 87, No. 1 (Jan., 1992), pp. 38–43
Edward M. Anson, Macedonian Judicial Assemblies, Classical Philology, Vol. 103, No. 2 (April 2008), pp. 135–149
Edward M. Anson, Macedonia's Alleged Constitutionalism, The Classical Journal, Vol. 80, No. 4 (Apr. – May, 1985), pp. 303–316
Ernst Badian, "A King's Notebooks", in Harvard Studies in Classical Philology, Vol. 72, 1968, 183–204.
Hermann Bengtson, Die Diadochen: Die Nachfolger Alexanders des Groβen, München, 1987. (Perdikkas: 15–36, 39, 61, 76, 120, 203)
Richard A. Billows, Antigonos the One-eyed and the Creation of the Hellenistic State, Berkeley, 1997. (Perdiccas: somatophylax of Alexander, 8n, 11n, 17n, 36n, 48, 69–74, 79, 176, 206, 225, 248, 318–319; at Babylon conference, 52–57; attack on Egypt and death, 67, 71, 85n, 130, 163–164; plans to marry Kleopatra, 61–64, 320n; as regent of the empire, 53, 54–67)
Albert Brian Bosworth, "Perdiccas and the Kings", in The Classical Quarterly, Vol. 43, No. 2, 1993, 420–427.
R. M. Errington, Bias in Ptolemy's History of Alexander, The Classical Quarterly, Vol. 19, No. 2 (Nov., 1969), pp. 233–242
Errington, "From Babylon to Triparadeisos: 323–320 B.C.", in The Journal of Hellenic Studies, Vol. 90, 1970, 49–77.
N. G. L. Hammond, "Aspects of Alexander's Journal and Ring in His Last Days", in The American Journal of Philology, Vol. 110, No. 1, 1989, 155–160.
Waldemer Heckel, The Marshals of Alexander's Empire, 1992, Routledge
Waldemar Heckel, Who is Who in the Age of Alexander the Great Prosopography of Alexanders' Empire, Blackwell publishing, 2006
Kreiβig, H., Geschichte des Hellenismus, Berlin, 1981. (Perdikkas: 78–81)
Alexander Meeus, The power struggle of the Diadochoi in Babylon, 323 BC, Ancient society, Dec. 2008.
Niese, Geschichte der Griechischen und Makedonischen Staaten seit der Schlacht bei Chaeronea, Vol. I, Darmstadt, 1963. (originally published in 1893) (Perdikkas: Feldherr Philipps 43 – Alexanders 572, 128, 131, 1375, 142f., 144, 166 – Leibwächter 191 – Reichsverweser 193f., 196, 199, 213f. – Kr. mit Antigonos und Antipatros 214f., 217ff., 222 – fällt 223)
Robin Waterfield, Dividing the Spoils – The War for Alexander the Great’s Empire, Oxford University Press, 2011.
הערות שוליים

1 2 3  גולן, עמ' 59.
↑  דיודורוס, ספר שבעה עשר, 117.
↑  ביל יני, עמ' 231.
↑  Waterfield, p. 16
↑  יוסטינוס, ספר שלושה עשר, 2.
↑  Heckel, (1992) p. 132
↑  Heckel, (1992) p. 134
↑  ישנה סתירה במקורות, דיודורוס (ספר 18, 2) מציין שמלאגרוס הנהיג את המשלחת, בעוד יוסטינוס (ספר 13, 3) מציין שהייה זה אטאלוס.
↑  קורטיוס, ספר עשירי, 6.
↑  גולן, עמ' 60.
↑  מצב המחקר סוכם במאמר זה משנת 1985 ‏Edward M. Anson, Macedonia's Alleged Constitutionalism, The Classical Journal, Vol. 80, No. 4 (Apr. – May, 1985), pp. 303–316 ובהמשך בספר Μ. Β. Hatzopoulos, Macedonian institutions under the kings, 1996
↑  דיודורוס, ספר שבעה עשר, 7.
↑  Heckel, (1992) p. 137
↑  האזור של הודו עבר חלוקה בסוף השליטה הבריטית. אלכסנדר לא ממש נכנס לשטחה של הודו המודרנית, אלא עבר בעיקר בשטח פקיסטן הסמוכה. עם זאת, האזור היה מוכר בימיו בשם "הודו".
↑  דיודורוס, ספר שבעה עשר, 7. קורטיוס, ספר עשירי, 9. יוסטינוס, ספר שלושה עשר, 4.
↑  Errington, From Babylon to Triparadeisos: 323–320 B.C, 50
אלכסנדר על ערש דווי, מעניק לפרדיקס את טבעת החותם שלו. איור מימי הביניים מתוך הספר רומן אלכסנדר
המרכז לטניס בישראל - חיפה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מגרש טניס 
 מיקום:  חיפה 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1981
 תאריך פתיחה רשמי:  1981 
 קואורדינטות:  32°47′39″N 34°57′58″E﻿ / ﻿32.794027777778°N 34.966111111111°E﻿ / 32.794027777778; 34.966111111111
 אתר רשמי
  (למפת חיפה מוגדלת) המרכז לטניס בישראל - חיפה(למפת חיפה רגילה) המרכז לטניס בישראל - חיפה(למפת הגליל המערבי רגילה) המרכז לטניס בישראל - חיפה(למפת הגליל המערבי מוגדלת) המרכז לטניס בישראל - חיפה
 
שער הכניסה למרכז הטניס בחיפה
המרכז לטניס בישראל - אטנברג חיפה הוא אחד מ-14 המרכזים ברחבי הארץ של המרכז לטניס בישראל.
היסטוריה

המרכז נפתח בשנת 1981 במבואות הדרומיים של חיפה, סמוך לטירת כרמל, במטרה לתת נגישות לאוכלוסייה הקרובה בעלת המצב הסוציו אקונומי הקשה. זה התחיל עם שני מגרשים בלבד, גדל לאחר שנה לשמונה וכיום יש 20 מגרשים. אהרון שפירא, נציג עיריית חיפה, היה האדם העיקרי שדחף את הפרויקט קדימה יחד עם התרומות הרבות של יהודים אמריקנים, בעיקר משפחות רוזנברג, ברוד, גולדסטין ובוריס. המנהל הראשון של המרכז היה דני ברקוביץ', אחריו רוני סנדר, שחר פרקיס ומשנת 2005 המנהל הוא לילו צרפתי.
הפעילות במרכז

כיום משרת המרכז כ-1,000 ילדים ומבוגרים מדי שבוע ומלבד 20 המגרשים קיים קיר אימונים מקורה, כיתת לימוד, וגישה לנכים. המרכז מקיים תוכניות מגוונות לילדים, נוער ומבוגרים: תוכנית פיתוח מוטורי לגילאי 4-6, תוכנית מיני טניס לגילאי 6-8, תוכניות טניס לגילאי 8-18 ותוכנית תחרותית המשלבת אימוני כושר וטניס. לגילאי 18 ומעלה מתקיימים חוגי טניס למתחילים ומתקדמים. בנוסף מתקיימת במרכז תוכנית לחינוך לתנועה ולאורח חיים בריא המועברת בגני ילדים על ידי מורים לחינוך גופני עם התמחות לגיל הרך. בשנת 2013 הוקמו במרכז שני מגרשים מקורים, מהיחידים בארץ, לכבוד יהדות שיקגו בתרומת לסטר ונורמה רוזנברג. מגרשים אלה משמשים את הילדים והמבוגרים בתנאי מזג אוויר קשים.
במרכז תוכניות רבות למען הקהילה שממומנות על ידי תורמים מהארץ ומחו"ל: תוכניות למען ילדים ומבוגרים בעלי צרכים ייחודיים, תוכנית לנכי צה"ל, תוכנית העצמה לנערות בסיכון ותוכנית לילדים יוצאי אתיופיה.
תחרויות במרכז ובוגרים מפורסמים

המרכז מארח תחרויות טניס בינלאומיות, ארציות ואזוריות במשך כל השנה וגידל במהלך השנים שחקנים ושחקניות שזכו באליפות ישראל לבוגרים ולנוער וייצגו את ישראל בנבחרת ובתחרויות בינלאומיות. שניים מהבוגרים המפורסמים ביותר הם יוני ארליך, שיחד עם אנדי רם, זכה באליפות אוסטרליה הפתוחה וייצג את ישראל בשלוש אולימפיאדות ונועם אוקון שדורג בשיאו במקום ה-95 בעולם. שחקנים בולטים נוספים: ליאור מור (שימש כקפטן נבחרת גביע הפדרציה של ישראל), שירי בורשטיין, הילה רוזן, אוהד ויינברג, דקל ולצר, ניר ולגרין, לימור זלץ, חלי ברגיל, נטלי כהנא ותומר דנק (מאמן נבחרת גביע הפדרציה של ישראל).
המצור על מובז'

המצור על מובז' (Maubeuge) שבצרפת, סמוך לגבול בלגיה, נערך בין 25 באוגוסט ל-6 בספטמבר[דרושה הבהרה] 1914, והתנועות הצבאיות להשמתה במצור החלו יום קודם, ב-24 לחודש. אלה נערכו כחלק מן ההתקפה הגרמנית שבתחילת קרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, סמוך לאחר פרוץ המלחמה. עיקר כוחם של הגרמנים באותה גזרה עקף את העיר, כדי לא לאבד מתנופת ההתקפה, והמצור נערך כפעולה משנית. בסופו של המצור לכדו הגרמנים את העיר, תוך שביית יותר מ-30,000 חיילים צרפתים, ולקיחת מאות תותחים כשלל.
רקע

מובז' ממוקמת לשתי גדותיו של נהר הסמבר (Sambre), יובלו של נהר המז, וכתשעה ק"מ מדרום לגבול הבלגי. לעיר נודעה חשיבות אסטרטגית ניכרת בהיותה מקום מפגש לחמישה קווי מסילת ברזל.
לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה, וכלקח ממנה, הרחיבו הצרפתים את קו ביצוריהם בגבולם עם גרמניה, וכן האריכו אותו צפונה ומערבה בגבולם עם בלגיה, לנוכח האפשרות (שהתגשמה) לאיגוף גרמני דרכה במלחמה עתידית. כך נוספו במרכזו ובמערבו של הגבול עם בלגיה מבצרים באירסון (Hirson), מובז', ליל ודנקרק. סביב מובז' הוקם מערך הגנה ובו שש מצודות ועוד מספר מגננים.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בחזית המערב, ב-4 באוגוסט 1914, החלו הגרמנים ליישם את תוכנית שליפן. לפי התוכנית, הגרמנים כבשו את רובה של בלגיה בדרכם אל צרפת, עת התגברו על הבלגים בקרבות לייז' ואנטוורפן. עם כניסת הגרמנים לבלגיה נכנסו גם צרפת ובריטניה למלחמה, אולם גם מעצמות אלה לא הצליחו תחילה לעצור את הגרמנים. כך אירע בקרב מילוז ובקרב שרלרואה.
בעוד הצבא הצרפתי נשלח ברובו אל גבולותיה של צרפת עם גרמניה ובלגיה, החלו הבריטים לשלוח חיילים אל מעבר לתעלת למאנש, ואלה שהגיעו, החלו לתפוס את מקומם במערך מדינות ההסכמה בין מובז' ללה קטו (Le Cateau) עד 20 לחודש. ב-21 לחודש החלו הבריטים להתקדם לעבר מונס שבבלגיה, ובקרב מונס, אם כי נסוגו לאחריו, הצליחו לעכב מעט את הגרמנים ולגרום להם אבדות ניכרות.
ניתוק מובז'

כמעט במקביל לתנועת הבריטים צפונה, החלו הגרמנים להתקדם בכיוון הפוך כמעט, כלפי מובז', הצליחו לחצות את הסמבר ב-21 לחודש, ונעצרו בקרבת מובז' בשל התנגדות צרפתית. לפיכך, וכיוון שמזרחה משם, עד ורדן, הצבא הצרפתי החל בנסיגה, וכמוהו גם הבריטים ממערב, הגרמנים החליטו ב-24 לחודש לעקוף את מובז', ולהמשיך להתקדם תוך ניתוקה והשמתה במצור. לצורך כך הגרמנים הקצו שלושה קורפוסים, שניים מהם מוחלשים ובהם אוגדה אחת פחות. אלה נעזרו ביחידות ארטילריה כבדות וכבדות מאוד, אשר התפנו למשימות חדשות עם נפילת נאמור בידי הגרמנים.
המצור

הניתוק החל ב-25 לחודש, ולצורך ההתקפה על העיר הוקצה קורפוס המילואים ה-7, עליו פיקד גנרל לוטננט יוהאן פון צווהל. יתר הכוחות, כולל חלק מאלה שהוקצו קודם לצורך ניתוק העיר, המשיכו הלאה דרומה בעקבות כוחות מדינות ההסכמה הנסוגים. מן הצד הצרפתי, הגנרל פורנייה (Fournier), מפקד הכוחות במקום, אשר מנו כ-30,000 חיילים טריטוריאליים (כלומר, חיילי משמר ולא חיילי שדה), ואליהם נוספו כ-10,000 חיילים שהתמהמהו בנסיגתם, קיבל הוראה להחזיק במובז' ככל שיוכל, כדי להוות אבן נגף להתקדמות הגרמנים. שני הצדדים נערכו כעת להתמודדות ממושכת.
הגרמנים החלו להפגיז את הנצורים, באמצעות כלי הארטילריה הכבדים, מ-29 לחודש ועד 5 בספטמבר, והפגזה זו גרמה להרס רב במצודות שבמקום. ב-5 בספטמבר חיל הרגלים הגרמני החל בתקיפה. עד למחרת הגרמנים כבשו ארבע מבין המצודות, הבקיעו את מערך ההגנה, והצרפתים הנצורים נכנעו בערבו של אותו יום.
אחרית דבר

בידי הגרמנים נפלו 32,692 שבויים וכ-400 תותחים. כן איבדו הצרפתים עוד כ-5,000 חיילים בהרוגים ובפצועים. הכוחות הגרמניים אשר צרו על העיר הספיקו לנוע דרומה, וסייעו לייצב את המערך הגרמני, אשר ספג מכה קשה במהלך הקרב על המארן. מובז' וסביבותיה נותרו בידי הגרמנים יותר מארבע שנים. ב-9 בנובמבר 1918, יומיים לפני יום שביתת הנשק, מובז' נכבשה מחדש בידי צבאות מדינות ההסכמה, עת הצבא הבריטי השתלט עליה.
לאחר המלחמה הועמד הגנרל פורנייה, שנכנע במובז' בראש חייליו, לדין צבאי, וזוכה.
לקריאה נוספת

Cassou, P. (1919). La vérité sur le siège de Maubeuge (PDF). Paris: Berger Levrault. OCLC 23420729. נבדק ב-24 בפברואר 2014. {{cite book}}:  (עזרה)
מפה בת ימינו של מובז' וסביבתה
הקבינט השני של שרדר

| --- | --- |
 
 
 שרדר (חתוך מהמקור) באירוע בבאד שוורטאו עם ראלף סטגנר
 מידע כללי
 22 באוקטובר 2002 – 22 בנובמבר 2005 (3 שנים)
 תחום שיפוט:  גרמניה גרמניה
 קנצלר:  גרהרד שרדר
 סגן הקנצלר:  יושקה פישר
 הקבינט הקודם:  הקבינט הראשון של שרדר
 הקבינט הבא:  הקבינט הראשון של מרקל
קבינט שרדר השני הוא הקבינט ה-19 של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, הוא הושבע ב-22 באוקטובר 2002, והפסיק לכהן עם הקמת הקבינט הראשון של מרקל שהושבע ב-22 בנובמבר 2005.
הרכב הקבינט

| משרד | דיוקן | שם | סיעה | סיעה | כהונה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  קנצלר גרמניה |  | גרהרד שרדר |  | SPD |  |
|  סגן הקנצלר  ומשרד החוץ הפדרלי |  | יושקה פישר |  | Greens |  |
|  משרד הפנים הפדרלי |  | אוטו שילי |  | SPD |  |
|  משרד המשפטים הפדרלי |  | בריגיטה ציפריס |  | SPD |  |
|  משרד האוצר הפדרלי |  | הנס אייכל |  | SPD |  |
|  משרד הכלכלה והאנרגיה הפדרלי |  | וולפגנג קלמנט |  | SPD |  |
|  משרד המזון והחקלאות הפדרלי |  | רנטה קונסט |  | Greens |  |
|  משרד המזון והחקלאות הפדרלי |  | יורגן טריטין |  | Greens |  |
|  משרד התחבורה הפדרלי |  | מנפרד סטולפה |  | SPD |  |
|  משרד ההגנה הפדרלי |  | פיטר שטרוק |  | SPD |  |
|  המשרד למשפחות, האזרחים הוותיקים, הנשים והנוער |  | רנטה שמידט |  | SPD |  |
|  משרד הבריאות הפדרלי |  | אולה שמידט |  | SPD |  |
|  המשרד לאיכות הסביבה, שמירת הטבע ובטיחות גרעינית |  | יורגן טריטין |  | Greens |  |
|  משרד החינוך והמחקר הפדרלי |  | אדלגרד בולמן |  | SPD |  |
|  המשרד הפדרלי לשיתוף פעולה כלכלי |  | היידמרי ויצ'ורק-זאול |  | SPD |  |
| ראש לשכת הקנצלר |  | פרנק-וולטר שטיינמאייר |  | SPD |  |
הקבינט של איראן

| --- | --- |
הסמל הרשמי של הרפובליקה האסלאמית של איראן
 מידע כללי
 מדינה:  איראן 
 תחום שיפוט:  איראן איראן
 תאריך הקמה:  4 בפברואר 1980
 cabinetoffice.ir
 
הקבינט של איראן (בפרסית: هیئت‌دولت ایران) הוא גוף רשמי באיראן המורכב מפקידי ממשלה, שרים, ונבחר בראשות נשיא איראן. הרכבו חייב להיות מאושר בהצבעה בפרלמנט האיראני. על פי חוקת הרפובליקה האסלאמית של איראן, הנשיא רשאי לפטר את חברי הקבינט, אך עליו לעשות זאת בכתב, והממונים החדשים צריכים לקבל שוב את אישור הפרלמנט. הקבינט מתכנס מדי שבוע בשבתות בטהראן. עם זאת ייתכנו פגישות נוספות אם הנסיבות ידרשו זאת. הנשיא מנהל את הישיבות. למנהיג העליון של איראן יש את הסמכות לפטר את חברי קבינט כמו שרים וסגני הנשיא, כמו כן גם את הנשיא, בכל עת, ללא קשר להחלטות הפרלמנט.
היסטוריה

בעקבות המהפכה האיראנית של 1979, מעמדו של השאה הוסר כראש המדינה, ובכך סיים למעשה את שליטת שושלת פהלווי במדינה. החוקה האסלאמית החדשה של איראן קבעה כי נשיא איראן ימנה את הקבינט האיראני, כולל ראש הממשלה, שאמור היה לבוא לאישור בהצבעת אמון בפרלמנט האיראני. עם זאת התיקון החוקתי ב-1989 נטל את סמכויותיו של ראש הממשלה והועברו אל הנשיא וסגן הנשיא.
הרגימנט הוולשי המלכותי

| --- | --- |

סמל הרגימנט (נוצות נסיך ויילס)
 Ich Diem" "אני משרת
 פרטים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  הצבא הבריטי צבא יבשה
 סוג:  חיל רגלים
 בסיס האם:  קארדיף, בריטניה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 במרץ 2006 – הווה (18 שנים)
 מלחמות:  מלחמת אפגניסטן 
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  2 גדודים
 ציוד עיקרי:  רוס"ר SA80
 פיקוד
 יחידת אם:  דיוויזיית הנסיכה מווילס
 מפקדים:  המלך צ'ארלס השלישי   מייג'ור גנרל כריס בארי
 
הרגימנט הוולשי המלכותי (באנגלית: Royal Welsh או בר"ת: R WELSH) הוא רגימנט חיל רגלים בצבא הבריטי. הרגימנט הוקם ב-1 במרץ 2006 על ידי פירוק וסיפוח שני רגימנטים קודמים; 'הפוסיליירים הוולשי המלכותי' ו-'הרגימנט המלכותי של ויילס (הרגלי ה-24\ה-41)'.
הרגימנט הוא אחד מבין שלושה אשר מגייסים את חייליהם מויילס ומייצגים אותה באופן היסטורי, הוא ממוקם במקום ה-13 מבחינת סדר בכירותו בחיל הרגלים הבריטי. כחלק מרפורמת "צבא 2020", הגדוד השני פורק ושני הגדודים הנותרים נמצאים תחת פיקוד צוות קרב חטיבת השריון ה-12.
מבנה הרגימנט

הגדוד הראשון, הוולשי המלכותי: לשעבר הגדוד הראשון של 'רגימנט הפוסיליירים הוולשי המלכותי (הרגלי ה-23)'. גדוד חיל רגלים קל אשר יושב בבסיס דייל בקארדיף.
הגדוד השלישי, הוולשי המלכותי (מילואים): גדוד המילואים של הרגימנט, המכיל גם את תזמורת הרגימנט.
היסטוריה > רגימנט הפוסיליירים הוולשי המלכותי

הגדוד הראשון של הרגימנט הוולשי הועבר עם הקמת הרגימנט מהגדוד הראשון רגימנט הפוסיליירים הוולשי המלכותי (הרגלי ה-23) (באנגלית: Royal Welch Fusiliers). הרגימנט נוסד בשנת 1689 בתור 'רגימנט הרגלים ה-23', בשנת 1702 קיבל הרגימנט את התואר "פוסיליירים" ומספר שנים לאחר מכן הוענק לו התואר "המלכותי" עבור השתתפותו במלחמת הירושה הספרדית.
מאז הקמתו שירת הרגימנט במערכות העיקריות של הצבא הבריטי, בהן במאה ה-18 מלחמת הירושה הספרדית, מלחמת הירושה האוסטרית ומערכות נגד צרפת בהודו ומצרים. במהלך המלחמות הנפוליאוניות נלחם הרגימנט במערכה בחצי האי האיברי ולבסוף השתתף בקרב ווטרלו. במהלך המאה ה-19 השתתף הרגימנט בין היתר במלחמת קרים, מרד ההודי הגדול ומלחמת הבורים. יחידות הרגימנט שירתו בשתי מלחמות העולם ולאחר מכן במהלך המאה ה-20 שירת הרגימנט במספר מוקדים מסביב לעולם בהם בצפון אירלנד ומלחמות יוגוסלביה. הרגימנט היה אחד מבין חמישה שלא פורקו או אוחדו לאורך ההיסטוריה שלו, עד אשר בשנת 2004 הוכרז כי הרגימנט יהיה לגדוד 'ברגימנט הוולשי המלכותי' שהוקם שנתיים לאחר מכן.
היסטוריה > הרגימנט המלכותי של ויילס

הגדוד השני של הרגימנט הוולשי הועבר עם הקמת הרגימנט מהגדוד הראשון הרגימנט המלכותי של ויילס (הרגלי ה-24\ה-41) (באנגלית: Royal Regiment of Wales). הרגימנט הוקם במהלך סידור מחדש של הצבא הבריטי בשנת 1969, על ידי פירוק וסיפוח שני רגימנטים קודמים; 'רגימנט הגבול הדרום וולשי' ו-'הרגימנט הוולשי'. הרגימנט התקיים במשך 37 שנים והוצב במהלך השנים במספר מוקדים סביב העולם בהם בגרמניה, מלחמת פוקלנד, מלחמת בוסניה ומספר חודשים כחלק ממלחמת עיראק.
רגימנט הגבול הדרום וולשי:

(באנגלית: South Wales Borderers) בעבר נקרא 'רגימנט הרגלים ה-24'. הרגימנט הוקם בשנת 1689 ובשנת 1881 שונה שמו לרגימנט הגבול הדרום וולשי. הרגימנט שירת במספר רב של מערכות לאורך השנים שבהן מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מלחמת הבורים ומלחמות העולם. הוא מוכר במיוחד עבור השתתפותו במלחמת הזולו וקרב רורק'ס דריפט בו הגנו מספר קטן של חיילי הרגימנט על מיסיון בדרום אפריקה, קרב אשר זכה לתשומת לב רבה ובין היתר היווה מקור למספר ספרים וסרטים בהם הסרט "זולו" משנת 1964.
הרגימנט הוולשי:

(באנגלית: Welch Regiment) שמו באנגלית משמר את הכתיבה העתיקה למילה "וולשי", הוא הוכר גם בתור 'הוולשי' (The Welch). הרגימנט הוקם בשנת 1881 על ידי פירוק וסיפוח שני רגימנטים קודמים:
רגימנט הרגלים ה-41 (וולשי) (באנגלית: 41st (Welch) Regiment of Foot), הוקם בשנת 1719 בתור רגימנט של חיילים שלו מסוגלים לשרת ביחידות הרגילות משום מחלה, גיל או בעיה אחרת. בשנותיו הראשונות משום הרכב חייליו הוכר בתור 'רגימנט האינוולידים המלכותי' עד שבשנת 1787 הפך לרגימנט רגלים רגיל בצבא הבריטי והוא קיבל את המספר 41 ושיוכו כרגימנט וולשי.
רגימנט הרגלים ה-69 (דרום לינקולנשייר) (באנגלית: 69th (South Lincolnshire) Regiment of Foot), הוקם בשנת 1758 ושירת במשך השנים במערכות השונות בהם מרד וולור (1806) בהודו, הפלישה לפיג'י (1811) וקרב ווטרלו.
מסורת

מדים: חיילי הרגימנט עונדים בחלק העליון של זרוע ימין תג בעל דרקון אדום על רקע ירוק, מסמלי ויילס. חגורת האורווה של חיילי הרגימנט מורכבת מפס כחול כהה ומתחתיו פס ירוק, ביניהם פס אדום דק.
נוצת מצנפת: חיילי הרגימנט עונדים על הכומתה או הכובע הטקסי, נוצת מצנפת בצבע לבן מעל סמל כובע של הרגימנט, המוצג במקרה של כומתה על רקע ירוק. נוצת המצנפת הלבנה משמרת את המסורת של רגימנט 'הפוסיליירים המלכותי'.
הפלאש: פריט לבוש ייחודי לחיילי הגדוד הוא הפלאש (Flash), מעין זנב המורכב מחמש רצועות בד באורך 7–9 אינץ' היוצא מהקולר בבסיס העורף. בעבר כל חיילי הצבא הבריטי ענדו את הפלאש כדי להגן על חולצת המדים מפני השמן בשיער שלהם, אך כאשר יצאה ההודעה להפסיק לעשות שימוש בפריט זה, חיילי רגימנט הפוסיליירים המלכותי היו בקנדה וסירבו להיענות לדרישה. במשך השנים הושאר הפלאש ברגימנט כסממן מיוחד לחייליו.
קמע (מאסקוט): שלשת הגדודים של הרגימנט ממשיכים את המסורות של שלושה רגימנטים וולשים ולכולם קמע בצורת עז קאשמיר. מסורת זו התחילה בשנת 1775 כאשר חיילי 'רגימנט הפוסיליירים הוולשי המלכותי' נתקלו בעז במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית והיא הובילה את דגלי הרגימנט בקרב גבעת בנקר. מאז משרתת עז כחלק מחיילי הרגימנט ושמה הוא תמיד ויליאם וינזור (William Windsor) או בקיצור "בילי". במשך ההיסטוריה גם הרגימנטים הוולשים האחרים אימצו עז בתור קמע, כך שכיום כל אחד משלשת הגדוד מחזיק עז בעלת דרגה וחייל שתפקידו להחזיק את העז ('מייג'ור העז'; Goat Major). העז של הגדוד הראשון נקראת כאמור "בילי", העז של הגדוד השני נקראת רב-טוראי "טאפי" (Taffy) ה-5 והעז של הגדוד השלישי נקראת "שנקין" (Shenkin) ה-3.
תוארי קרב ומעוטרי צלב ויקטוריה: לרגימנט הוולשי יש 244 תוארי קרב שהצטברו מהרגימנטים השונים המרכיבים אותו, במשך השנים עוטרו מבין רגימנטים אלו 43 חיילים בצלב ויקטוריה העיטור הגבוה ביותר בחשיבותו בצבא הבריטי.
התפתחות הרגימנט

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
תרשים התפתחות הרגימנט
הרגימנט הוולשי המלכותי: רגימנט הפוסיליירים הוולשי המלכותי
| הרגימנט הוולשי המלכותי | הרגימנט המלכותי של ויילס (הרגלי ה-24\ה-41) | רגימנט הגבול הדרום וולשי | רגימנט הגבול הדרום וולשי |
| הרגימנט הוולשי המלכותי | הרגימנט המלכותי של ויילס (הרגלי ה-24\ה-41) | הרגימנט הוולשי | רגימנט הרגלים (הוולשי) ה-41 |
| הרגימנט הוולשי המלכותי | הרגימנט המלכותי של ויילס (הרגלי ה-24\ה-41) | הרגימנט הוולשי | רגימנט הרגלים (דרום לינקונשייר) ה-69 |
הערות שוליים

↑  מתוך סקירת ההיסטוריה של הרגימנט מאתר הרשות המקומית של בריג'אנד בוויילס.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: הרגימנט המרסיאני | סדר בכירות בחיל הרגלים  מקום 13 | הבא: הרגימנט האירי המלכותי |
חיילי רגימנט הרגלים ה-24 (הגבול הדרום וולשי) בקרב רורק'ס דריפט.
חיילי פלוגת הסיור של הגדוד הראשון, אפגניסטן, 2010.
קמע הרגימנט, העז "שנקין" והמייג'ור שלה, 1999.
הסכם הביניים בז'נבה על תוכנית הגרעין האיראנית

הסכם הביניים בז'נבה על תוכנית הגרעין האיראנית נחתם בז'נבה (שווייץ), ב-24 בנובמבר 2013, בין מדינות ה-P5+1 (חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם + גרמניה) ובין איראן. ההסכם כולל הקפאה של חלקים מתוכנית הגרעין האיראנית למשך תקופת ביניים קצרה בתמורה להקלה של הסנקציות הכלכליות על איראן. הסכם זה היה ההסכם הרשמי הראשון בין ארצות הברית (שהיא חלק מה-P5+1) ובין איראן מאז 1979. הסכם זה קדם להסכמות לוזאן על תוכנית הגרעין האיראנית שהושגו ב-2 באפריל 2015, ולהסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית שנחתם בווינה ב-14 ביולי 2015.
רקע

תוכנית הגרעין האיראנית הייתה סלע מחלוקת בקהילה הבין-לאומית מאז 2002, לאחר שקבוצת גולים איראנים מתנגדי משטר חשפה את עובדת קיומם של שני מתקני גרעין באיראן. הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) תבעה לפקח על פעילות זו ולוודא שהיא לצורכי שלום, והפנתה את העניין למועצת הביטחון של האו"ם בפברואר 2006, לאחר שמצאה כי איראן לא נענתה לדרישות האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
בשל אי ההיענות לדרישות האמנה, בהתאם לדוחות של סבא"א, החליטה מועצת הביטחון כבר ארבע פעמים (נכון ל-2013) על הטלת סנקציות כלכליות מוגבלות על איראן. בנוסף, ארצות הברית והאיחוד האירופי הטילו ביוזמתן סנקציות נוספות על איראן, שנועדו בעיקר לפגוע בייצוא האיראני: במיוחד ביצוא הנפט והגז הטבעי וגם בייצוא של התעשיות הפטרוכימיות, האוויריות ותעשיית הרכב של איראן, כמו גם הגבלות חמורות על המערכת הבנקאית האיראנית הכוללות הגבלת גישה למערכת הפיננסית העולמית.
ביוני 2013 נערכו באיראן בחירות לנשיאות והמנצח בהן, חסן רוחאני, הדגיש לאחר בחירתו את חשיבות השגת הסכם בין איראן ובין הקהילה הבינלאומית בקשר לתוכנית הגרעין האיראנית; הסכם שיביא להסרת הבידוד הכלכלי והמדיני של איראן. כמו כן, סוכנות הידיעות Associated Press דיווחה בנובמבר 2013 כי פקידים בממשלו של הנשיא ברק אובמה ערכו מגעים סודיים עם אנשי ממשל איראנים במהלך 2013 בנושא היתכנות הסכם בנושא תוכנית הגרעין האיראנית. על פי דיווח זה, המגעים כללו בין היתר חמש פגישות פנים אל פנים שהתקיימו בעומאן. אובמה עדכן את ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, אודות מגעים אלו בפגישתם ב-30 בספטמבר 2013 בבית הלבן.
המשא ומתן

שיחות קודמות בין איראן ובין מדינות ה-P5+1 בראשות הנציגה העליונה של האיחוד האירופי לענייני חוץ וביטחון, קתרין אשטון, נערכו במהלך 2013 בבירת קזחסטן, אלמטי בסוף פברואר ואחר כך בתחילת אפריל, באיסטנבול שבטורקיה בחודש מרץ ובז'נבה בתחילת נובמבר, כולן נסתיימו ללא פריצת דרך במשא ומתן והצדדים הסכימו לחדש את השיחות בז'נבה ב-20 בנובמבר.
ב-20 בנובמבר נפתחו השיחות בדרג של שרי החוץ של המדינות המשתתפות. השיחות נפתחו בנאומי פתיחה של אשטון ושל שר החוץ האיראני, מוחמד ג'וואד זריף. שני אנשי מפתח במשלחת האמריקאית: ויליאם ברנס וג'ייק סאליבן, עוזרו של סגן הנשיא, ג'ו ביידן לענייני ביטחון, שנשאו ונתנו עם האיראנים בערוץ החשאי בעומאן, היו נציגים בלתי רשמיים בשיחות. ברנס תואר על ידי עיתונאים כמי שנמצא ב"כיסא הנהג" במשלחת האמריקאית, אף על פי שבאופן רשמי עמדו בראש המשלחת האמריקאית מזכיר המדינה, ג'ון קרי ותת המזכירה לענייני מדיניות חוץ, ונדי שרמן.
פרטי ההסכם

ההסכם כולל הקדמה המפרטת את מטרת ההסכם לטווח ארוך וקווים כלליים העומדים בבסיס ההסכם. לאחר מכן באים סעיפים המפרטים את המגבלות ואת הפיקוח על תוכנית הגרעין האיראנית ולאחר מכן סעיפים המפרטים את אופן הסרת הסנקציות על איראן.
פרטי ההסכם > ההקדמה

ההקדמה להסכם נפתחת במילים: "מטרת משא ומתן זה היא הגעה לפתרון המוסכם על שני הצדדים שיהיה מקיף וארוך טווח, שיבטיח כי תוכנית הגרעין האיראנית תהיה באופן בלעדי לצורכי שלום. איראן מאשרת כי בשום נסיבות לא תשאף או תפתח כלי נשק גרעיניים כלשהם." בהמשך אומרת ההקדמה להסכם: "פתרון כולל זה יאפשר לאיראן ליהנות באופן מלא מזכותה לאנרגיה גרעינית למטרות שלום במסגרת הסעיפים הרלוונטיים של האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT) ובקנה אחד עם התחייבויותיה בה. פתרון כולל זה יהיה כרוך בתוכנית העשרה המוגדרת על ידי שני הצדדים עם מגבלות מעשיות וצעדי שקיפות כדי להבטיח את אופייה שואף השלום של התוכנית." עוד אומרת ההקדמה: "פתרון כולל זה יהיה כרוך בתהליך מותנה של שלב אחר שלב, שתוצאתו תהיה ההסרה המקיפה של כל הסנקציות של מועצת הביטחון של האו"ם, כמו גם סנקציות רב צדדיות ולאומיות הקשורות לתוכנית הגרעין של איראן." ההקדמה מסתיימת בכך שהיא קובעת כי תוקם ועדה משותפת למדינות החתומות על ההסכם שתפקידה יהיה לפקח על יישום הצעדים לטווח הקרוב ולהכוונת בעיות שעלולות להתעורר. הוועדה תפעל בשיתוף עם סבא"א שתהיה האחראית לאימות הצעדים הקשורים לתוכנית גרעין.