stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס בריידי
פעילותו למען הפיקוח על כלי נשק > רקע

לג'ון הינקלי ג'וניור בן ה־25 שירה בבריידי היה עבר של הסתבכויות בכל הנוגע להחזקת נשק. בשנים 1979 ו־1980 רכש בסך הכל שישה אקדחים: 3 בדאלאס, 2 בלאבק ועוד אחד נוסף, כולם בבתי עבוט. ב־9 באוקטובר 1980 נעצר על ידי משטרת נאשוויל, טנסי בנמל התעופה הבינלאומי של נאשוויל. הוא נעצר לאחר שעבר בגלאי המתכות בטרם ניסה לעלות על טיסה של חברת התעופה אמריקן איירליינס מנאשוויל לניו יורק ושוטר הבחין בקנה של אחד האקדחים שנשא על גופו. באותו היום שהה הנשיא ג'ימי קרטר בנאשוויל, וכמו הינקלי ג'וניור פניו היו מועדות לניו יורק. הרשויות האמריקאיות סבורות כי ככל הנראה יעדו של הינקלי ג'וניור היה בעצם רייגן, שביטל את ביקורו בנאשוויל יומיים קודם לכן. הוא הודה בעבירה פחותה בחומרתה והורשע בהחזקת נשק בתוך רכוש עירוני, נקנס ושוחרר ממעצר. ארבעה ימים לאחר מכן וכשישה חודשים לפני ניסיון ההתנקשות רכש את אקדח ה־Röhm RG-14 בקליבר 5.6 מ"מ ואקדח נוסף תמורת ארבעים ושבעה דולרים עבור כל אחד מהם, מבית העבוט "רוקי" בדאלאס, בבעלותו של יצחק גולדשטיין בן ה־70 (שהרשומות מראות כי ביצע את המכירה של כלי הנשק בצורה חוקית ובהתאם לחוקי הנשק הפדרליים הנהוגים בזמנו). בבקשת הרכישה שמילא בטרם קיבל לידיו את אקדח התופי, הוא רשם מידע כוזב אודות מקום מגוריו. כדי לספק למוכר "הוכחה" כי הוא אכן מתגורר שם הוא הראה לו רישיון נהיגה ישן של מדינת טקסס. מעשה זה מהווה עבירה פלילית. בנוסף על כל אלו שיקר שוב כאשר השיב בשלילה בטופס הרכישה, לשאלה "האם נשלח אי פעם למוסד פסיכיאטרי?" ו"האם השתמש בסמים או הורשע בעבר?". הוא השיב על סעיפים אלו בשלילה, על אף שכן היה נתון לטיפול פסיכיאטרי ליד בית הוריו בדנוור וכן טופל בואליום (המוגדר כסם) והורשע בעבירת החזקת נשק בתוך רכוש עירוני. הינקלי היה חבר במשך כשנה אחת במפלגה הנאצית האמריקנית עד שסולק ב־1979 על פי מנהיגי המפלגה כי היה "קיצוני מדי" וחשדו כי מדובר בסוכן סמוי שהוחדר לארגון. מאז קבע בית המשפט כי הוא אינו אשם מטעמי הגנת אי-שפיות במעשה ניסיון ההתנקשות ברייגן שממנו נפגע בריידי ושלח אותו לאשפוז בבית חולים פסיכיאטרי, הוא הודה בראיונות שהעניק לכלי התקשורת כי אם הייתה קיימת תקופת המתנה בין רכישת הנשק לקבלתו הוא מאמין כי הוא ”לא היה ממשיך במאמציו לירות בנשיא רייגן” וכי המציאות בה אין חיוב לקיום תקופת המתנה על פי חוק בעת רכישת נשק – ”מעלה שאלות רציניות בכל הנוגע לחוקי הנשק”. שרה בריידי טענה כי תקופת המתנה ובדיקת רקע בטרם רכישת הנשק הקבועות בחוק פדרלי, היו מונעות את מכירת הנשק להינקלי ג'וניור ובכך גם את פציעתו של בעלה. מכיוון שהיו חושפות את עברו המפוקפק של הינקלי ג'וניור שלא עומד בקריטריונים הקבועים כיום בחוק לרכישת נשק ובכך מונעות את מכירת הנשק. כפי שהעיד, תקופת המתנה ובדיקה רקע היו כנראה גורמות לו לחדול ממאמציו לירות בנשיא רייגן.
פעילותו למען הפיקוח על כלי נשק > תחילת הפעילות

בקיץ 1985, במהלך ביקור של משפחת בריידי בעיר הולדתו של ג'יימס באילינוי, חבר של המשפחה הסיע את בנם בן ה־6 של הזוג בריידי, סקוט, בטנדר שלו. סקוט מצא והרים אקדח טעון שמצא במושב, במחשבה כי מדובר בצעצוע. הוא ניגש לאימו עם האקדח וכיוון אותו לעברה. היא חילצה ממנו בזהירות את האקדח ואף אחד לא נפגע. לאחר מכן העידה כי זהו הרגע בו החליטה להצטרף לוועד המנהל של ארגון "HCI‏ (Handgun Control Inc)", (ארגון ללא מטרות רווח ששם לו למטרה להיאבק באלימות הנגרמת מכלי נשק ולמען פיקוח על הנשק) ולצאת למאבק ביחד עם בעלה ג'יימס כדי למנוע ממשפחות נוספות לחוות טרגדיה כפי שחוותה משפחתה. בריידי עצמו קיבל הצעה להצטרף לתנועת המאבק לפיקוח על הנשק כבר ב־1982, אך נאלץ לדחות את ההצעה כי שימש עדיין רשמית כדוברו של הנשיא רייגן, חבר מוצהר באיגוד הרובאים הלאומי (NRA), אותה מטרה ששמה לה שרה להילחם כנגדה. כך נשאר למעשה מנוע למשך שארית כהונתו של הנשיא רייגן, בה בעת שרעייתו הפכה לאחת הפעילות הבולטות במאבק למען הפיקוח על הנשק. המטרה הראשונה ששמה לה לנגד עינייה הייתה להיאבק בחוק הגנת בעלי נשק (1986) של הנשיא רייגן, שעדכן וביטל חלק מסעיפי חוק הפיקוח על הנשק (1968) של הנשיא לינדון ג'ונסון ותואר כידידותי יותר ללובי הנשק בארצות הברית. היא הופיעה ברשתות הטלוויזיה ונאמה, תוך שהיא משתלחת בחברי הקונגרס ”חלשי האופי...שאין להם את האומץ להיאבק למען מה שצודק”. למרות מאמציה החוק עבר ונחתם על ידי הנשיא ב־19 במאי 1986.
בשנת 1988 נחלה בריידי הצלחה ראשונה בהעברת חוק מדינתי האוסר על מכירת אקדחים זולים, קטנים יחסית, בקליבר נמוך ואיכות נמוכה (כמו האקדח ששימש את הינקלי בניסיון ההתנקשות) במדינת מרילנד, אקדחים שזכו לכינוי "ספיישל ערב שבת" (Saturday Night Special (אנ')). החקיקה המוצלחת שעברה ברוב של 95 מול 41 בבית הנציגים של מרילנד וברוב של 35 מול 10 בסנאט של מרילנד היוותה לדבריו של יושב ראש בית הנציגים של מרילנד, הדמוקרטי רוי קלייטון מיטשל ג'וניור: ”צעד ראשון, צעד ענק קדימה”. על אף שבריידי שימש עדיין בתפקיד רשמי כדובר הבית הלבן בממשלו של חבר מוצהר באיגוד הרובאים הלאומי, הנשיא רייגן, צילומים לאחר מעבר החוק מראים את בריידי לצד רעייתו, חוגג את הניצחון על ה-NRA, אותו כינה לראשונה לאחר ניצחון זה כ-"אימפריית הרשע". בתגובה למעבר החוק, פצח ה-NRA בקמפיין מתוקצב היטב שמטרתו הבלעדית והמוצהרת היא למחוק את החוק החדש מספר החוקים של מדינת מרילנד. כנגדם התייצב ארגון  "HCI‏ (Handgun Control Inc)", שבעזרת תקציב פָּחוּת משמעותית ובעזרת הזוג בריידי הצליח במאבקו להותיר את החוק על כנו.
פעילותו למען הפיקוח על כלי נשק > חוק איסור נשק חצי-אוטומטי

מאבקם של הזוג בריידי למען הפיקוח והגבלת המכירה של כלי נשק בארצות הברית לא הסתיים עם כניסתו לתוקף של "חוק בריידי". מספר אירועי ירי המוני בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 שהובילו לעשרות הרוגים ופצועים הגבירו את החשש הציבורי בארצות הברית מפני אירועי ירי המוני ועל כן דרשו פעולה מונעת כנגדם. מכאן והלאה החל להתגלגל רעיון האיסור על מכירת או ייצור כלי נשק חצי אוטומטיים לשימוש אזרחי. הצעות חקיקה בנושא הוצגו מספר פעמים בעיקר לאחר הטבח בבית הספר היסודי "קליבלנד" בסטוקטון, קליפורניה בינואר 1989, בו יורה עתיר עבר פלילי שנכנס לחצר בית הספר היסודי ירה כ-106 קליעים ב-3 דקות ורצח 5 תלמידים בגילאי 6 עד 9 ופצע כעוד 30 (הטבח הקטלני ביותר במוסד חינוך שאינו קולג' בארצות הברית עד לטבח בתיכון קולומביין ב-1999). איסור בולט עליו נאבקו הזוג בריידי, נחתם ואושר על ידי הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-7 ביולי 1989. האיסור אסר על ייבוא של 43 סוגי כלי נשק חצי אוטומטיים וביניהם הקלצ'ניקוב תוצרת סין והגליל והעוזי תוצרת ישראל, אך לא מנע מיצרני הנשק האמריקאים לייצר כלי נשק זהים בתוך תחומי ארצות הברית ולהפיצם למכירה לאזרחים. הזוג בריידי נחל הצלחות נוספות גם במדינות קליפורניה וניו ג'רזי שחוקקו איסור על החזקה ומכירה של עשרות סוגי כלי נשק חצי-אוטומטיים וחלקיהם. בנובמבר 1993 ובתמיכת הזוג בריידי, הצעת החוק של חברת הקונגרס הדמוקרטית, דיאן פיינסטיין - "איסור פדרלי על נשקי תקיפה" עברה בסנאט ועם אישור "חוק בקרת פשעי אלימות ואכיפת החוק" בספטמבר 1994 שהאיסור הפדרלי היה סעיף בו, נכנס האיסור לתוקף. מראש נקבע האיסור הפדרלי לתקופה של 10 שנים עם אפשרות להארכתו. עם תום 10 השנים ב-13 בספטמבר 2004, פג תוקפו של האיסור וניסיונות לחוקק אותו שוב, ניסיונות שנתמכו על ידי הזוג בריידי, עלו בתוהו (דוגמת הצעת החוק של פיינסטיין שהועלתה בקונגרס ה-113 בשנת 2013 לאחר הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק אך נפלה בסנאט).
במהלך ממשל קלינטון נרקמו יחסים קרובים בין הזוג בריידי לזוג קלינטון. בריידי המזוהה במשך שנים עם המפלגה הרפובליקנית, אף נאם בוועידת המפלגה הדמוקרטית בשנת 1996 ביחד עם רעייתו לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית באותה השנה. מאז החלת בדיקות הרקע על רוכשי נשק פוטנציאליים ב-28 בפברואר 1994 ועד 31 בדצמבר 2015, בוצעו מעל 197 מיליון בדיקות רקע מתוקף "חוק בריידי" ובעקבותם נמנעו מעל 3 מיליון רכישות של כלי נשק (כ-1.5% מסך בקשות הרכישה) על ידי אנשים שלא עמדו בקריטריונים של החוק לרכישת נשק על פי משרד הסטטיסטיקות המשפטיות של מחלקת המשפטים של ארצות הברית. על אף זאת, לא ידוע האם בדיקות הרקע גרמו לירידה באלימות באמצעות כלי נשק מכיוון שהן חלות רק על מוכרי נשק ברישיון ולא על יחידים, שעל פי חוקרים מהווים את המקור לכלי הנשק של פושעים רבים. ניסיונות להרחבת חובת בדיקות הרקע גם על מקרים כאלו נכשלו פעם אחר פעם; לדוגמה הצעה שכזו הועלתה על ידי מחוקקים מהמפלגה הדמוקרטית והמפלגה הרפובליקנית ובתמיכת הנשיא אובמה ב-2013 לאחר הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק, אך נפלה באפריל ברוב של 56 תומכים מול 46 מתנגדים (כ-6 קולות מהרוב הדרוש – 60).
הזוג בריידי המשיך להוביל את ארגון "HCI‏ (Handgun Control Inc)", כאשר בשנת 2001 החליט חבר הנאמנים של הארגון לשנות את שמו לאות כבוד לפעילותם ארוכת השנים ל-"קמפיין בריידי למניעת אלימות באמצעות נשק". ב-1 באוקטובר 2001 הארגון התאחד עם ארגון "צעדת מיליון האמהות" שפעל גם הוא באותו הנושא וקיבל תמיכה רבה מהציבור.
פעילותו למען הפיקוח על כלי נשק > פעילות למען אנשים בעלי מוגבלויות

בנוסף לפעילותו למען פיקוח על כלי נשק היה בריידי פעיל למען אנשים בעלי מוגבלויות. בריידי, שהיה משותק בפלג גופו השמאלי כתוצאה מניסיון ההתנקשות, הצטרף בשנת 1989 לארגון האמריקאי על מוגבלות (NOD) ושימש כסגן יושב הראש. במהלך כהונתו היה מהתומכים הבולטים בחקיקת חוק האמריקאים עם מוגבלויות (1990). כיום יש הטוענים כי סיפורו הייחודי ומאמר הדעה שפרסם בעיתון "הניו-יורק טיימס" ב-29 באוגוסט 1989 תרמו תרומה חשובה לתמיכה הרפובליקנית ולאישור החוק. בנוסף הוא כיהן ביחד עם רעייתו כנשיא כבוד של "קרן פגועי הראש הלאומית" וכדובר של הקרן, תפקיד שבמסגרתו חרש את ארצות הברית לאורכה ולרוחבה והופיע בתשדירי שירות בטלוויזיה. החל משנת 1988 מחולק "פרס ההישג המקצועי על שם ג'יימס בריידי" מטעם "איגוד פגועי המוח של אילינוי" (BIAIL) לאנשים או ארגונים שפעלו להעלאת המודעות ושיפור חייהם של האנשים המתמודדים עם פגיעת מוחית.
הוקרה

בשנת 1982 קיבל בריידי תואר דוקטור במשפטים לשם כבוד ממקנדרי קולג' שבלבנון, אילינוי. בשנת 1983 הוענק לו פרס "צופה הנשר הנכבד" מתנועת הצופים לבנים של ארצות הברית. בשנת 1989 זכה במדליית האזרחים הנשיאותית (אנ'). שרה וג'יימס בריידי קיבלו כל אחד תואר דוקטור במדעי הרוח לשם כבוד מטעם אוניברסיטת דרקסל בשנת 1993. בשנת 1994 קיבל הזוג בריידי את "פרס סמואל רוג'ר הורצ'ו" עבור השירות הציבורי המשמעותי ביותר של אזרח פרטי, פרס המוענק מדי שנה על ידי קרן ג'פרסון. בנוסף קיבל הזוג בריידי את "פרס צלחת הזהב" מאת האקדמיה האמריקאית להישגים. בשנת 1996 קיבל בריידי את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא ביל קלינטון, העיטור האזרחי הגבוה ביותר של ארצות הברית. באותה השנה הוענק לזוג בריידי "פרס מרגרט צ'ייס סמית" מאת איגוד מזכירי המדינה הלאומי (NASS) המאגד את מזכירי כל המדינות והטריטוריות של ארצות הברית.
בשנת 2000 נקרא על שמו חדר תדרוך העיתונאים בבית הלבן, "חדר תדרוך העיתונאים על שם ג'יימס ס. בריידי", כהוקרה על פועלו למען אנשים בעלי מוגבלויות ופועלו למען הפיקוח על הנשק בארצות הברית.
הוקרה > בתרבות

התאוששותו של בריידי לאחר הירי היא מרכזו של סרט הטלוויזיה של רשת HBO משנת 1991 – "ללא אזהרה: סיפורו של ג'יימס בריידי", כאשר את דמותו מגלם השחקן בו ברידג'ס. באחת מן הסצנות נראה בריידי כשהוא חובט ברעייתו באזור השדיים עם מקל ההליכה. בראיון לסוכנות AP מתעקש בריידי כי מעולם לא הכה את אשתו וכי סצנה זו מציגה אותו "מרושע" יותר ממה שהוא. על אף שהיא מציגה אותו ככזה לא ביקש כי יחתכו אותה בעריכה. בסצנה נוספת נראה כאשר הוא מרטיב במכנסיו, סצנה שהעיד כי גרמה לו לאי נוחות ומבוכה רבה, אך הדגיש בראיון כי זוהי אכן בעיה אמיתית ונפוצה אצלו משום שהחלק שאחראי על השליטה ביציאת השתן במוח נפגע והושבת לצמיתות בעקבות הירי. על גילום דמותו של בריידי בסרט, זכה ברידג'ס בפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי מצטיין במיני-סדרה או בסרט ובפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה.
בסינגל הבכורה של הראפר אמינם, "Just Don't Give A Fuck" כחלק מאלבומו השני The Slim Shady LP משנת 1998 קיים אזכור לבריידי בתחילת הבית השני: "Slim Shady, brain dead like Jim Brady" ("סלים שיידי, מצוי במצב של מוות מוחי (הכוונה לסלנג טיפש או מטומטם) כמו ג'ים בריידי").
דמותו של בריידי גולמה גם על ידי ג'ון קונולי בסרט של רשת הטלוויזיה האמריקאית שואוטיים, "היום בו נורה רייגן". מייקל קול גילם אותו בסרט הטלוויזיה של ערוץ נשיונל ג'אוגרפיק, "להרוג את רייגן" משנת 2016. הפרק הרביעי של העונה הראשונה בסדרת הטלוויזיה "האמריקאים" מתרחש ביום ניסיון ההתנקשות ברייגן. הפרק מתאר את הדיווחים הכוזבים בתקשורת אודות פטירתו של בריידי, בטרם ההבהרה על ידם כי הוא למעשה בין החיים.
דמותו המצוירת של בריידי הופיעה פעמיים בתוכנית איש משפחה. בעונה 6 פרק 9 ("Back to the Woods") הוא מופיע בקטע מעבר של סטואי. בסצנה נוספת שנחתכה לבסוף מפרק 6 של עונה 8 ("Quagmire's Baby"), העוסק ברדיו שפיטר קונה במכירת חצר של קוואגמייר, אז הוא מגלה כי הוא יכול לתקשר דרכו עם הרוח של נשיא ארצות הברית רייגן. לבסוף מגיע פיטר עם הרדיו אל ביתו של בריידי וטוען בפניו כי הוא חייב לרייגן 20 דולר על הסופרבול של שנת 1978 (סופרבול XII). מהרגע הזה מתפתח מרדף קומי בין פיטר והרדיו רדוף רוחו של רייגן ובין בריידי רכוב על כיסא הגלגלים שלו.
ערוב ימיו ומותו

בשנים שלאחר ניסיון ההתנקשות היה בריידי נתון להליך שיקומי ארוך שכלל בין היתר רכיבה טיפולית על סוסה בשם ברני. הוא היה לוקח "בית מרקחת" של תרופות, כך תיאר זאת, כדי להתמודד ולהתגבר על ההשפעות המתמשכות והכאב היומיומי שלא עזבו מהרגע שנורה ועד מותו. הוא היה מתעייף מכל כמה צעדים ולכן היה מרותק לכיסא הגלגלים רוב הזמן. בריידי סבל מנפיחות תמידית ברגלו השמאלית וידו השמאלית המשותקת הסבה לו כאב תמידי גם כן. להשפעות הפיזיות איתם התמודד נלוותה גם התמודדות נפשית לא פשוטה. בראיון לסוכנות AP הודה כי למצב שהירי הותיר אותו בו נלווה הרבה כעס ותסכול; אדם חיוני ושמח שבבת אחת נאלץ לשוב וללמוד את הפעולות הכי בסיסיות של האדם, ממש כמו תינוק. בראיון סיפר גם כי כל פעם בה ראה את תיעוד ההתנקשות בטלוויזיה הרגיש כאילו הוא חווה מחדש את האירוע. הוא הוסיף ואמר שאם היה באפשרותו היה ”לוקח כל תיעוד של תקרית זו, מכניס אותם לכבשן צמנט, שופך בנזין ומשליך לשם סיגריה דולקת”.
בנובמבר 1995 לקה בדום לב במהלך טיפול במרפאת שיניים, אליו הגיע לאחר שאיבד מעל ל-10 משיניו בעקבות נפילה בעת שביקר בניו יורק. הוא הובהל לבית החולים במחוז פיירפקס, וירג'יניה במצב קריטי. הרופאים הצליחו לייצב את מצבו ולהציל את חייו. בשנת 1999 עבר להתגורר ברהובות ביץ', דלאוור וביוני 2004 השתתף בהלווייתו של רונלד רייגן בוושינגטון די. סי.. בשנת 2013 עבר בריידי להתגורר באלכסנדריה, וירג'יניה.
בריידי הלך לעולמו ב־4 באוגוסט 2014 באלכסנדריה, וירג'יניה והוא בן 73. ארבעה ימים לאחר מכן קבע משרד הפתולוג הראשי של מדינת וירג'יניה כי מותו של בריידי מוגדר כרצח, שנגרם כתוצאה מהשלכות הירי שספג בשנת 1981. לאחר קביעה זו הועלו תהיות האם ניתן להעמיד לדין את הינקלי שנקבע במשפט שלאחר הירי כי הוא איננו אשם בשל הגנת אי-שפיות באשמת רצח, 33 שנים לאחר הירי. לבסוף החליט משרד התובע הכללי בוושינגטון כי הינקלי לא יועמד לדין בגין מותו של בריידי בשל קביעת אי-אשמתו במשפט שלאחר הירי.
חיים אישיים

בריידי התחתן עם סו בה קמינס בשנת 1960 ולהם בת משותפת, מליסה. הזוג התגרש בשנת 1968. ביולי 1973 התחתן בריידי עם שרה ג'יין קמפ, מורה בבית ספר ציבורי בווירג'יניה ובתו של סוכן FBI שעבד בעבר עם בריידי, אותה הכיר במסיבת קוקטייל של הוועדה הרפובליקנית הלאומית. בשנים שקדמו לנישואיהם החלה שרה לעבוד במגוון תפקידים במפלגה הרפובליקנית. לזוג בן יחיד, ג'יימס "סקוט" בריידי ג'וניור.
עוד מילדותו בסנטרליה, אילינוי ובמשך שנים (לאחר שהכינוי אומץ על ידי כתבי הבית הלבן) דבק בו הכינוי "הדוב" (The Bear) או "פו הדב" (Pooh-bear) בשל פניו העגולות והעליזות ושיערו הדליל. את רעייתו היה מכנה בריידי "רקון".
ראו גם

גבריאל גיפורדס
לקריאה נוספת

Thumbs Up: The Life and Courageous Comeback of White House Press Secretary, Jim Brady - מולי דיקנסון, 1987
ביאורים

↑  מבחינה רשמית שימש כדובר הבית הלבן עד ל־20 בינואר 1989, אך לא תידרך בפועל את העיתונות לאחר שנפצע בניסיון ההתנקשות בנשיא רייגן.
↑  במזג אוויר חם, העצים משחררים לאוויר פחמימנים אורגניים נדיפים (טרפן ואיזופרן) שתי מולקולות הקשורות להיווצרות ערפיח פוטוכימי. במזג אוויר חם מאוד, היווצרות של מולקולות אלו מואצת. עם זאת מומחים מדגישים כי "הרע האמיתי" בסיפור הזה הוא אכן המכוניות ולא העצים. העצים הופכים את הפחמן הנפלט מאגזוזי המכוניות לחמצן ובכך תועלתם עולה בהרבה על נזקם לסביבה.
↑  ועדה שכוננה במיוחד לעניין מסוים
The Joshua Tree

The Joshua Tree (בתרגום חופשי לעברית: עץ יהושע) הוא אלבום האולפן החמישי של להקת הרוק האירית U2. הוא הופק על ידי בריאן אינו ודניאל לנואה ויצא ב-9 במרץ 1987 באיילנד רקורדס. האלבום זכה להצלחה והערכה רבה וזכה בפרס גראמי על האלבום הטוב ביותר ב-1988. האלבום מכר מעל ל-10 מיליון עותקים בארצות הברית בלבד. הוא הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של ארצות הברית "The Billboard 200".
רקע

מנהל הלהקה לשעבר של U2, פול מקגינס, סיפר ש-"The Joshua Tree" נוצר בהשראת הרומן הגדול של הלהקה עם ארצות הברית לאחר שהלהקה הופיעה ברחבי המדינה בסביבות חמישה חודשים בשנה בתחילת שנות ה-80. בתקופה שלפני הקלטת האלבום בונו קרא יצירות של סופרים אמריקאים כמו נורמן מיילר, פלאנרי או'קונור וריימונד קארבר על מנת להבין, על פי ניל סטוקס, עורך Hot Press, את "אלו שנמצאים בשולי הארץ המובטחת, מנותקים מהחלום האמריקאי".
לאחר ביקור הומניטרי במצרים ואתיופיה בספטמבר ואוקטובר 1985 עם אשתו אלי, בונו אמר "בזמן שבילנו באפריקה ראינו שלאנשים יש נפש חזקה ועשירה למרות העוני. לא ראיתי את זה כשחזרתי הביתה. ראיתי את הילד המפונק של העולם המערבי. התחלתי לחשוב, 'אמנם הם חיים פיזית במדבר, אבל לנו יש סוגים אחרים של מדבר'. וזה מה שמשך אותי למדבר כסוג של סמל."
ב-1985 בונו תרם לאלבום Sun City של סטיבן ואן זאנדט נגד האפרטהייד באפריקה. בעודו בניו יורק עבור העבודה על האלבום, הוא בילה זמן עם מיק ג'אגר וקית' ריצ'רדס מהרולינג סטונז אשר השמיעו לו מוזיקת בלוז וקאנטרי. בונו היה נבוך מחוסר ההיכרות שלו עם הסגנונות האלה. רוב הידע המוזיקלי של U2 הגיע מסגנון הפאנק רוק שהקשיבו לו רבות בצעירותם. בונו הבין של-U2 "אין מסורת" והרגיש שהם "מהחלל החיצון". דבר זה נתן לו השראה לכתוב את השיר "Silver and Gold" המושפע מבלוז. הוא הקליט את השיר יחד עם ריצ'רדס ורון ווד ושכנע את ואן זאנדט להוסיף אותו ל-"Sun City". החברות שלו עם בוב דילן, ואן מוריסון וריצ'רדס עודדה את בונו להסתכל על השורשים של מוזיקת הרוק ולהתמקד במיומנות שלו ככותב שירים. הוא אמר שהוא נהג לחשוב שכתיבת מילים היא דבר מיושן, לכן הוא היה כותב שירים כשהוא היה ליד המיקרופון. עבור "The Joshua Tree" הוא הרגיש שהגיע הזמן לכתוב מילים שהייתה להן משמעות והגיעו מהחוויות שלו.
U2 רצו לבנות שירים על המרקם המוזיקלי של "The Unforgettable Fire", אך יותר ישירים ויותר בתוך המגבלות של מבנה שיר קונבנציונלי. הלהקה התייחסה לגישה הזו כעבודה בתוך "צבעי היסוד" של מוזיקת הרוק - גיטרה, בס ותופים. דה אדג' התעניין יותר בסגנון האירופאי של "The Unforgettable Fire" והסתייג תחילה מללכת אחרי בונו בניסיון ליצור סאונד יותר אמריקאי. בסופו של דבר דה אדג' השתכנע לאחר שהוא גילה אמני בלוז וקאנטרי כמו האולין וולף, רוברט ג'ונסון, האנק ויליאמס ולפטי פריזל כאשר הקשיב לתחנות רדיו אמריקאיות במהלך סיבוב ההופעות של "The Unforgettable Fire". למרות היעדר קונצנזוס על הכיוון המוזיקלי, חברי הלהקה הסכימו שהם לא מרגישים מחוברים למוזיקת הסינת'פופ והגל החדש של אותה התקופה, ורצו להמשיך ליצור מוזיקה שונה מהז'אנרים האלה.
בנובמבר 1985, U2 עברו לבית החדש של לארי מולן ג'וניור על מנת לעבוד על חומרים אשר נכתבו במהלך סיבוב ההופעות של "The Unforgettable Fire". חומרים האלה כללו גרסאות דמו לשירים "With or Without You", "Red Hill Mining Town" ו-"Trip Through Your Wires". דה אדג' תיאר את התקופה הזו כתקופה קשה שבה הוא הרגיש שהם לא הולכים לשום מקום, אף על פי שבונו היה נחוש שהנושא של האלבום יהיה אמריקה.
הקלטה והפקה

בהתבסס על ההצלחה שלהם עם המפיקים בריאן אינו ודניאל לנואה ב-"The Unforgettable Fire", הלהקה רצתה שהצמד יפיק גם את האלבום הבא שלהם. מולן שמח לעבוד איתם שוב מכיוון שהוא הרגיש שהם היו המפיקים הראשונים שבאמת התעניינו בחטיבת הקצב.
מארק "פלוד" אליס נבחר להיות מהנדס ההקלטות וזו הייתה הפעם הראשונה שהוא עבד עם U2. הלהקה התרשמה מהעבודה שלו עם ניק קייב וגאווין פריידי, חברו של בונו, המליץ על פלוד בהתבסס על העבודה שלו איתו כאשר פריידי היה חבר בלהקת ה-Virgin Prunes.
בינואר 1986, U2 הקימה אולפן ב-Danesmoate House, בית ג'ורג'יאני בראספרנהאם, אירלנד. דה אדג' ראה את המקום כאשר חיפש בית עם אשתו כמה חודשים לפני כן, ושכנע את הבעלים להשכיר את הבית ללהקה. ב-1987, קלייטו קנה את הבית.
חדר בקרה מאולתר הורכב בחדר האוכל של הבית עם מכשירי הקלטה, מערבל אותות וציוד נוסף. חדר האורחים הסמוך שימש להקלטות. הדלתות הגדולות אשר הפרידו בין החדרים הוחלפו במסכי זכוכית. על מנת שלמקום לא תהיה תחושה של אולפן הקלטות, חדר הבקרה נקרא "חדר המילים" ומרחב ההקלטה נקרא "חדר הלהקה". האסטרטגיה של לנואה הייתה לעודד את חברי הלהקה לעבוד על החלקים שלהם מראש וללכוד כמה שיותר מהמהות של הופעה חיה ללא האפשרות להסתמך על אובר-דאבינג. דבר זה היווה שינוי עבור הלהקה, אשר עד אז הקליטה כל כלי בנפרד.
דייב מיגן, אשר שימש כטכנאי בהפקת האלבום, אמר על אינו שהוא היה מגיע ראשון בבוקר ומתחיל לנגן דברים על הסינתסייזר שלו כדי לתת השראה לאנשים כשהם נכנסו לחדר. אינו ולנואה עבדו עם הלהקה בזמנים שונים - אחד היה עובד איתם שבוע או שבועיים ואז הם היו מתחלפים. הם עודדו את חברי הלהקה להקשיב לשירים ישנים, בייחוד מוזיקת שורשים אמריקאית. השפעות יותר מודרניות על האלבום היו של הסמית'ס ו-My Bloody Valentine.
במהלך הקלטות האלבום הלהקה הופיעה בכמה מופעי צדקה, Self Aid בדבלין, למען מחוסרי העבודה באירלנד, וסיבוב הופעות של אמנסטי אינטרנשיונל בשם A Conspiracy of Hope שכלל שש הופעות. במהלך סיבוב ההופעות הזה הלהקה ניסתה את קומפוזיציות הגיטרה שהם כתבו. מיגן אמר שהוא חושב שהזמן ש-U2 בילתה עם הלהקות האחרות בסיבוב ההופעות השפיע על הסאונד שלהם.
ב-3 ביולי 1986, חברי הלהקה חוו טרגדיה כאשר אחד מחברי הצוות שלהם, גרג קרול, נהרג בתאונת אופנוע בדבלין. חברי הלהקה נסעו לניו זילנד, משם הגיע קארול, כדי להשתתף בהלוויה שלו. החוויה הזו היוותה השראה לשיר "One Tree Hill". הלהקה הקדישה את האלבום לקארול. לאחר ההלוויה, בונו ואשתו ביקרו בניקרגואה ובאל סלוודור, היכן שהם ראו את המצוקה של האיכרים כתוצאה מסכסוכים פוליטיים והתערבות צבאית אמריקאית. החוויה הזו היוותה השראה לשירים "Bullet the Blue Sky" ו-"Mothers of the Disappeared".
ב-1 באוגוסט 1986, חברי הלהקה נפגשו שוב כדי להמשיך לעבוד על האלבום ביחד. הם עבדו בבית של דה אדג' בדבלין. לאונה אמר שרוב העבודה על האלבום נעשתה שם. הלהקה עבדה גם באולפני Windmill Lane.
כאשר ה-15 בינואר 1987, תאריך הדדליין שחברת איילנד רקורדס הציבה להם, התקרב, הלהקה שכרה את סטיב ליליווייט, אשר עבד איתם על שלושת האלבומים הראשונים שלהם, כדי שיעזור להם להכין את הסינגלים ולסיים בזמן. הלהקה סיימה לעבוד על האלבום בלילה שלפני הדדליין. קריסטי מקול, אשתו של ליליווייט, התנדבה לעשות את סדר השירים. הלהקה אמרה לה שהשיר הראשון יהיה "Where the Streets Have No Name" ושהשיר האחרון יהיה "Mothers of the Disappeared" ושהיא יכולה לקבוע את השאר.
מילים

מבחינה תמטית, האלבום מציב זה לצד זה סלידה מארצות הברית יחד עם משיכה עמוקה של הלהקה למקום, לשטחים הפתוחים, לחופש ולאידיאלים שלו. כעס מופנה בעיקר כלפי מה שחברי הלהקה ראו כחמדנות מצד הממשל של רונלד רייגן ומדיניות החוץ שלו במרכז אמריקה. בונו אמר, "התחלתי לראות שתי אמריקות, אמריקה המיתית ואמריקה האמיתית". אחד השמות ש-U2 שקלו עבור האלבום היה "The Two Americas" (שתי האמריקות). לאחר שהופיעו הרבה בארצות הברית, הלהקה קיבלה השראה מהגאוגרפיה של המדינה, ולכן המדבר, הגשם, האבק והמים הם מוטיבים שמופיעים הרבה באלבום. במקרים רבים, המדבר משמש כמטפורה ל"בצורת רוחנית". שיר אחד שמאוד מייצג את הנושאים האלו הוא "In God's Country". קלייטון הסביר את ההשפעה של הדימוי המדברי: "המדבר היווה השראה גדולה עבורנו כדימוי מנטלי לאלבום הזה. רוב האנשים יראו את המדבר כמקום שומם, וזה כמובן נכון. אבל במצב הרוח הנכון זו גם תמונה מאוד חיובית, מכיוון שאתה יכול לעשות משהו עם בד ריק, והמדבר הוא למעשה בד ריק."
חששות פוליטיים וחברתיים היו הבסיס למספר שירים. בונו כתב את המילים של "Bullet the Blue Sky" אחרי ביקור באל סלוודור בזמן מלחמת האזרחים שהתנהלה במקום. הוא היה עד לדרך שבה הקונפליקט בין המורדים לממשלה, שגובתה על ידי ממשלת ארצות הברית, השפיע על האזרחים. בשיר הוא מדבר על אדם עם "face red like a rose on a thorn bush" (פרצוף אדום כמו ורד על שיח קוצים), בהתייחסו לרייגן. הטיול של בונו גם היווה השראה לשיר "Mothers of the Disappeared" לאחר שהוא נפגש עם חברות ב-COMADRES, קבוצת נשים אשר ילדיהן נהרגו או נעלמו במהלך מלחמת האזרחים על ידי הממשלה המקומית. שביתת הכורים בבריטניה ב-1984 היוותה השראה לשיר "Red Hill Mining Town", אשר בונו כתב מנקודת המבט של זוג אשר הושפעה מהשביתה. סיפורם של זוג המכור להירואין בדבלין הוא הבסיס לשיר "Running to Stand Still". הסיפור. השיר "Where the Streets Have No Name" נכתב כתגובה לרעיון שבבלפסט אפשר להסיק את דתו והכנסתו של אדם בהתבסס על הרחוב בו הוא גר. השיר "Exit" מתאר את מחשבותיו של רוצח פסיכופת. קלייטון אמר שהשורה "So hands that build/Can also pull down" (היידים שבונות/יכולות גם להרוס) היא גם עקיצה על התפקידים המתנגשים של ממשלת ארצות הברית ביחסים בינלאומיים.
בונו תיאר את 1986 כ"שנה ממש רעה" עבורו. דבר אשר מתבטא במילים. היו לו קשיים בנישואים, גם בגלל העבודה הארוכה על האלבום, הלהקה קיבלה ביקורת בתקשורת האירית בגלל המעורבות שלהם ב-Self Aid וחברם, גרג קרול, נהרג בתאונת אופנוע. בונו אמר, "לכן המדבר משך אותי כדימוי. בשנה ההיא הייתה ממש מדבר בשבילנו. בונו כתב את "With or Without You" בעודו מנסה ליישב את הרצון שלו כמוזיקאי לנדוד יחד עם האחריות המשפחתית שלו.
האמונה הדתית של הלהקה היוותה מקור השראה להרבה מהמילים. בשיר "I Still Haven't Found What I'm Looking For", בונו מעיד על האמונה הזו, אך שר על ספק רוחני. כמה מבקרים אמרו שהמקום עליו בונו מדבר ב-"Where the Streets Have No Name" הוא גן עדן. שני השירים האלו הוזכרו על ידי כמה מבקרים כשירים שמראים שהלהקה הייתה ב"מסע רוחני". ישנם אזכורים תנ"כיים גם בשירים נוספים כמו "Bullet the Blue Sky" ("Jacob wrestled the angel" - "יעקב נלחם במלאך") ובשיר In God's Country" ("I stand with the sons of Cain" - "אני עומד עם בניו של קיין"). טום דאפי פירש את האלבום כהסתכלות על "חוסר הודאות והכאב של עולה לרגל רוחני כשהוא הולך דרך עולם קודר וקשה".