stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דרגוטין דימטרייביץ'

| --- | --- |

דימטרייביץ' ב-1900
 לידה:  17 באוגוסט 1876 בלגרד, נסיכות סרביה, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 הוצאה להורג:  24 ביוני 1917 (בגיל 40) סלוניקי, ממלכת יוון ממלכת יוון
 מדינה:  נסיכות סרביה, ממלכת סרביה 
 כינוי:  "אפיס"
 השכלה:  הגימנסיה הראשונה של בלגרד 
 השתייכות:   צבא סרביה
 דרגה:  קולונל
 תפקידים בשירות
 ראש המודיעין הסרבי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 מסדר העיט הלבן 
 
רצח המלך אלכסנדר ורעייתו בארמונם במהלך ההפיכה
דימטרייביץ' כקצין צעיר
דימטרייביץ' (מימין) בשיחה עם קצינים נוספים חברי היד השחורה
דרגוטין דימטרייביץ' (בסרבית: Драгутин Димитријевић‏; 17 באוגוסט 1876 - 24 ביוני 1917) היה קולונל בצבא סרביה. דימטרייביץ' היה חבר בקבוצת קצינים אשר הובילה את ההפיכה בסרביה ב-1903, אשר הדיחה מהשלטון את בית אוברנוביץ' והכתירה במקומו את בית קראג'ורג'ביץ'. דימטרייביץ' התפרסם גם כמנהיג ארגון הטרור "היד השחורה", ובין היתר היה מהמתכננים של רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד. רצח אשר הוביל למלחמת העולם הראשונה. דימטרייביץ' הוצא להורג בעקבות משפט סלוניקי.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

דימטרייביץ' נולד ב-17 באוגוסט 1876 בבלגרד, בירת נסיכות סרביה. ב-1892 הוא נכנס לאקדמיה הצבאית של בלגרד, בגיל שש עשרה. הוא נודע כסטודנט מבריק, ומיד לאחר סיום לימודיו הועבר לשרת במטה הכללי של הצבא הסרבי. בשל ממדי גופו המרשימים, הוא כונה "אפיס", על שמו של אל מצרי אשר סמלו היה שור.
ביוגרפיה > ההפיכה הצבאית

באותה תקופה שלט בסרביה אלכסנדר הראשון, מלך סרביה מבית אוברנוביץ'. אלכסנדר היה לא-פופולרי בשל שלטונו הרודני ובשל נישואיו לדראגה מאסין, שלא הייתה ממשפחה מיוחסת וכן אלמנה, עקרה ומבוגרת ממנו ב-12 שנים. נישואים אלו גרמו לכך שהמלך נתפס במערכת הפוליטית והצבאית בסרביה כקל-דעת. כמו כן, בקרב קצינים רבים בצבא שררה אי שביעות רצון ממדיניות החוץ של בית אוברנוביץ', אשר נתפסה כמתרפסת מדי אל האימפריה האוסטרו-הונגרית. דימטרייביץ' היה אחד מאותם קצינים. הוא אמר לימים:
הכניעה העיוורת לחיבוק של אוסטריה, היתה בגידה מבישה ביותר במסורות הסרביות. הבנתי שסרביה חייבת להפוך למנהיגה בכל האמצעים, לא רק של הסרבים, כי אם של כל יוגוסלביה.
ב-1901, דימטרייביץ', אשר כבר החזיק בדרגת קפטן, חבר אל קבוצה של קצינים זוטרים נוספים, אשר החלו לתכנן הפיכה צבאית לרצח המלך, ולהשבתו לשלטון של בית קראג'ורג'ביץ'. בליל ה-10 ביוני 1903 הגיעו יחידות צבא נאמנות לקושרים לבלגרד וחברו שם אל יחידות נוספות שחנו דרך קבע בעיר. ב-11 ביוני החלה ההתקוממות. בתיהם של נאמני המלך כותרו, וכוחות נוספים החלו לנוע אל הארמון אשר שעריו נפתחו בפניהם בידי מפקד המשמר המלכותי פטר ז'יבקוביץ'. הזוג המלכותי מיהר להסתתר, אולם בסמוך לעלות השחר הצליחו המורדים לאתר את מקום מחבואם. הם נדקרו ממושכות בכידוני רוביהם של המורדים ובהמשך נורו וגופותיהם הושחתו. דימטרייביץ' עצמו לא השתתף ברצח, כיוון שבמהלך ההפיכה ספג שלושה כדורים מידי אחד מנאמני המלך. הוא החלים לבסוף, אולם הכדורים מעולם לא הוסרו מגופו.
מונתה ממשלת מעבר בראשות יובאן אבקומוביץ'. ב-15 ביוני אישר הפרלמנט הסרבי את בחירתו של פטר קראג'ורג'ביץ' לתפקיד מלך סרביה, והוא הומלך רשמית ב-21 בספטמבר 1904. הפרלמנט תיאר את דימטרייביץ' כ"מושיע המולדת", ולאות תודה על חלקו בקשר הוא מונה לפרופסור לטקטיקה באקדמיה של צבא סרביה. דימטרייביץ' ערך ביקורים ברוסיה ובגרמניה, והכין תוכניות מגירה עבור הצבא הסרבי, אשר חלקן הוכחו כיעילות במיוחד במהלך מלחמות הבלקן.
ביוגרפיה > היד השחורה

כפי שצוין לעיל, דימטרייביץ' היה בעל דעות לאומניות ופאן-סלאביות קנאיות. למרות שסרביה הייתה כבר מדינת עצמאית לחלוטין, הרי שהמוני סלאבים חיו תחת שלטון אוסטרו-הונגריה, ולמרות שהיוו מיעוט גדול, לא נהנו משוויון זכויות. הם רצו להסתפח אל סרביה ולהקים עמה אימפריה סלאבית עצמאית - יוגוסלביה. רבים בסרביה, ובתוכם דימטרייביץ', סברו שמחובתה של סרביה לספח את אותם סלאבים, בכל מחיר שהוא. ב-1911 הקים דימטרייביץ', שאז כבר החזיק בדרגת לוטננט קולונל, יחד עם מאיור בשם ווייסלב טנקוסיץ' את "אגודת איחוד או מוות" אשר נודעה יותר בכינוי "היד השחורה". מטרתו של הארגון הייתה לבצע התנקשויות פוליטיות ופעולות טרור בתוך אוסטרו-הונגריה, כדי לערער אותה מבפנים ולאפשר את איחודה של סרביה עם הסלאבים הדרומיים.
"היד השחורה" היה פופולרי מאוד בקרב קצינים בצבא, והשפעתו חלחלה עמוק לתוך מוסדות רבים בסרביה. הוא יצר קשרים עם ארגונים מקבילים בתוך אוסטרו-הונגריה, וסייע בהקמת הארגון "בוסניה הצעירה". היד השחורה ביצע פעולות טרור והתנקשות רבות נגד מטרות אוסטרו-הונגריות, ואף ניסה לרצוח את פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. לא היו ראיות ברורות לכך שדימטרייביץ' עומד מאחורי הטרור של היד השחורה, אולם הכל ידעו זאת. ההנהגה הסרבית, על אף שהייתה גם היא ברובה פאן-סלאבית, חששה מהנזק שעלול היד השחורה להמיט על סרביה. עם זאת, מלך סרביה החדש פשוט פחד מדימטרייביץ', וכמוהו פוליטיקאים סרבים רבים נוספים. היחיד שהיה מוכן להיאבק בו ברצינות, היה ראש הממשלה דאז, ניקולא פאשיץ', אם כי גם הוא לא נחל הצלחה יתירה. דימטרייביץ' ושותפיו אף שקלו לרצוח את פאשיץ'.
ביוגרפיה > רצח פרנץ פרדיננד

ב-1913, דימטרייביץ' מונה לראש המודיעין הסרבי, ובבד בבד המשיך בפעילותו המחתרתית. בתחילת שנת 1914, הוא תכנן יחד עם סגנו טנקוסיץ', לרצוח את פרנץ פרדיננד, יורש העצר האוסטרו-הונגרי שהיה אמור לבקר בסרייבו ביוני של אותה שנה. טנקוסיץ' הרכיב קבוצה שכללה שבעה טרוריסטים צעירים מהיד השחורה ומבוסניה הצעירה, וריכז אותה בסרייבו לקראת הביקור. הקבוצה כללה את: דנילו איליץ', גברילו פרינציפ, נדלקו צ'ברינוביץ', טריפון גרבז', מוחמד מחמדבשיץ', ואסו צ'ויברילוביץ' וצוויטקו פופוביץ'. חרף העובדה שהרצח תוכנן בצורה כושלת, הרי שפרנץ פרדיננד נורה למוות יחד עם אשתו הדוכסית סופיה. ועדת החקירה האוסטרו-הונגרית קבעה שהנשק שבו השתמשו הרוצחים הגיע מסרביה, ובעקבות כך פרץ משבר יולי אשר הוביל למלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > משפט סלוניקי

דימטרייביץ' השתתף בקרבות עם הצבא הסרבי כנגד הכוחות האוסטרו-הונגריים שפלשו לסרביה. באוקטובר 1915, הצליחו האוסטרו-הונגרים, בסיוע הגרמנים והבולגרים לכבוש את סרביה, ודימטרייביץ' גלה לסלוניקי יחד עם הממשלה הסרבית. ב-1916 הוא הועלה לדרגת קולונל. עם זאת, מלך סרביה החליט לערוך טיהור בצבאו ולהיפטר מחברי היד השחורה. החלטה זו נבעה בין היתר מסיכוי שהתעורר לכרות ברית שלום נפרדת עם האוסטרים. ב-15 במרץ 1917, הועמדו דימטרייביץ' והקצינים הנאמנים לו למשפט צבאי באשמת שווא של קשירת קשר כנגד בית המלוכה. בחצות הלילה, ה-24 ביוני, הסתיים המשפט ודימטרייביץ' נמצא חייב ונגזר עליו גזר דין מוות יחד עם שמונה מחבריו. הוא סירב לחתום על טופס ערעור או בקשת חנינה מפקד כיתת היורים שהייתה אמורה להוציא לפועל את גזר הדין, היה חברו הטוב של דימטרייביץ', ולפיכך הוא הסכים לבקשתו של דימטרייביץ' לדחות את ההוצאה להורג עד הבוקר, כדי שיוכל לראות פעם אחרונה את הזריחה. במהלך הלילה האחרון שלו, התוודה דימטרייביץ' בפני המוציא להורג על חלקו בתכנון הרצח שהוביל למלחמה. במותו הוא היה בן 40. ב-1953 זיכה אותו בית המשפט הסרבי מכל אשמה.
לקריאה נוספת

מקס הייסטינגס, פורענות: 1914, אירופה יוצאת למלחמה, הוצאת מודן, 2014. (הספר בקטלוג ULI)
מרגרט מקמילן, המלחמה ששמה קץ לשלום, הוצאת עם עובד, 2013. (הספר בקטלוג ULI)
MacKenzie, David (1989). Apis: The Congenial Conspirator. The Life of Colonel Dragutin T. Dimitrijevic. New York: Columbia University Press. ISBN 0-88033-162-3.
MacKenzie, David (1998). The Exoneration of the "Black Hand". Boulder, CA: East European Monographs. ISBN 0-88033-414-2.
Pearson, Owen (2005). Albania in the Twentieth Century, A History: Volume I: Albania and King Zog, 1908-39. I.B.Tauris. ISBN 9781845110130.
Pikul, Valentin. To Have Honor. The main character of this book was friends with Apis and helped in the murder of Aleksandar Obrenović and his wife in 1903.
Živanović, Milan (1955). Solunski proces 1917. Beograd: Savremena administracija.
הערות שוליים

↑  נלקח מתוך סדרת הטלוויזיה "מלחמת העולם הראשונה", פרק 1 (מתחיל ב-9:56)
↑  הייסטינגס, עמ' 63.
↑  הייסטינגס, עמ' 32.
↑  נלקח מתוך סדרת הטלוויזיה "מלחמת העולם הראשונה", פרק 1 (מתחיל ב-11:42)
↑  מקמילן, עמ' 500-501. הייסטינגס, עמ' 32-33.
↑  אמיל פוירשטין, "פרנץ פרדיננד", רציחות פוליטיות במאה ה - 20 : עשרים פרשיות רצח נודעות, הספרייה הווירטואלית של מטח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12418650g (data)  GND: 118904248  ISNI: 0000 0000 2698 2437  LCCN: n88157634  NDL: 00620584  NKC: js2012697839  SUDOC: 033307113  VIAF: 35254893   WorldCat (עם VIAF): 35254893
גרירה (בלשנות)

גרֵירה או גררה היא תופעה פונולוגית הקיימת בניבים עבריים, שבה מילה אחת בניב משפיעה על המילה האחרת וגוררת אותה להגייה שונה התואמת את צורת הגייתה של חברתה. זהו למעשה סוג של הידמות במצב של חציצה.
סיבת התופעה: הקושי הפונטי להגות שתי צורות שונות של שני מרכיבים צמודים של ניב.
גרירה אחורנית (רגרסיבית): למרות שהמילה הראשונה אמורה להיות הדומיננטית ולהשפיע על צורת הגייתה של חברתה הבאה בעקבותיה, ברבים ממקרי הגרירה הלשונית משפיעה המילה השנייה למפרע על השינוי הצורני של הראשונה.
דוגמאות

כבר בלשון המקרא ניתן למצוא דוגמאות לגרירה, הן בתנועות הן בעיצורים והן בטעמים. כן אנחנו מוצאים "אֶת מוֹצָאֲךָ וְאֶת מוֹבָאֶךָ" (שמואל ב ג, כה), במקום: מְבוֹאֶךָ. ואכן, הכתיב הוא מְבוֹאֶךָ. דוגמה לגרירה עיצורית: בְּשֶׁצֶף קֶצֶף  - במקום בְּשֶׁטֶף קֶצֶף (ישעיהו נד, ח). דוגמה לגרירה בתחום הטעמים: "גַּם־רֶ֖כֶב גַּם־פָּרָשִׁ֑ים" (בראשית נ ט) במקום גַּ֣ם פָּרָשִׁ֑ים, שהרי התיבה "גם" כשמופיעה בין שני טעמים מפסיקים מוטעמת בטעם משרת לפני תיבה ארוכה (כלומר שאינה מוטעמת לפני הברתה השלישית) ומוקפת לפני תיבה קצרה (כלומר שאינה מוטעמת אחרי הברתה השנית).
גם בלשון חכמים קיימות דוגמאות לגרירה, כולל גרירה במין הדקדוקי: חַמָּתָהּ מְרֻבָּה מִצִּלָּתָהּ - במקום חַמָּתָהּ מְרֻבָּה מִצִּלָּהּ (משנה מסכת סוכה, פרק א משנה א), אילנות טובות - במקום אילנות טובים (תוספתא סוכה ב, ה. וכך הוא נוסח ברכת האילנות לפי הספרדים והתימנים).
בעברית החדשה ניתן למצוא גרירה בניבים וביטויים:
כַּבְּדֵהוּ וְחַשְׁדֵהוּ - במקום: כַּבְּדֵהוּ וְחָשְׁדֵהוּ (קרי: וְחוֹשְׁדֵהוּ)
לֹא  יְאֻמַּן כִּי יְסֻפַּר - במקום: לֹא יֵאָמֵן כִּי יְסֻפַּר
לֹא מִדֻּבְשְׁךָ וְלֹא מֵעֻקְצְךָ - במקום: לֹא מִדִּבְשְׁךָ וְלֹא מֵעֻקְצְךָ
סַלְתָּהּ וְשַׁמְנָהּ - במקום: סָלְתָה (קרי: סוֹלְתָהּ) וְשַׁמְנָהּ, שלא ככתיב התקני המופיע בויקרא ב, ב: מִסָּלְתָּהּ וּמִשַּׁמְנָהּ.
לקריאה נוספת

שמעון שרביט, "כוחה של גרירה בעברית לתקופותיה", בתוך: מחקרים בלשון העברית העתיקה והחדשה, בר-אילן תשנ"ט
הערות שוליים

↑  הרד"ק עמד על התופעה וכתב: "מבואך - כן כתיב, וקרי מובאך. הכתיב כמשפטו, כדרך נחי העי"ן, והקרי הוא לזווג המילות, והוא מנהג הלשון במקומות הרבה לשנות התנועות מפני הזיווג. ובמובאך הקרי נהפך עי"ן הפועל לפ"א הפועל".
↑  בן-ציון פישלר, כבדהו וחשדהו: על אימרת חז"ל שאינה כלל של חז"ל, באתר הארץ, 5 ביוני 2008
שרה עזריהו

| --- | --- |

 לידה:  17 ביולי 1873 דאוגבפילס, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  22 באוקטובר 1962 (בגיל 89) אפיקים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 
שרה עזריהו-אוזרקובסקי (מאירוב) (17 ביולי 1873, כ"ב בתמוז תרל"ג, דינאבורג (דווינסק), לטביה — 22 באוקטובר 1962, כ"ד בתשרי תשכ"ג, קיבוץ אפיקים, ישראל) הייתה פעילה ציונית, פמיניסטית, סופרז'יסטית ואשת חינוך, ממייסדי תל אביב. צירה בקונגרס הציוני, חברת אספת הנבחרים והוועד הלאומי, ממקימות התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות, ממובילות המאבק למען זכות בחירה לנשים ביישוב היהודי בארץ-ישראל, לוחמת למען זכויות האישה ושחרורה.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

נולדה ב-17 ביולי 1873 בעיר דינאבורג שברוסיה, כיום בלטביה, לבלומה לבית איזנשטין ולשמריהו מאירוב. בילדותה הייתה קרובה לסבה, הרב אהרן שאול זליג מאירוב, שהיה הרב הראשי של העיר. כשהייתה בת שמונה עברה עם הוריה לעיירה נובו-אלכסנדרובסק, בה החכירו הוריה טחנת קמח לפרנסתם, אימה, שהייתה אדוקה, הייתה אמונה על חינוכה, והעניקה לבתה השכלה עברית וכללית. בגיל שבע החלה ללמוד חומש ונביאים ראשונים ולמדה עברית ורוסית. כשהייתה בת ארבע עשרה חזרה המשפחה לדינאבורג. היא לא למדה בבית הספר הממשלתי כדי לא לחלל שבת, והשלימה השכלתה בעזרת מורים פרטיים.
מכיוון שנמנתה עם בני הנוער היהודי של תקופת ההשכלה ברוסיה, הכירה את הספרות הרוסית המהפכנית, ובנעוריה יצרה קשר עם תנועת הבונד, במסגרתה עזרה בהפצת השפה הרוסית בקרב בחורי ישיבות, אך זיקתה לאידאולוגיה הציונית הרחיקה אותה מתנועה זו. בכתביה סיפרה כי הושפעה רבות מהגותם של אחד העם, יהודה לייב פינסקר, משה לייב ליליינבלום ואחרים. בנוסף, זיקתה לציונות התחזקה בעקבות גל הפוגרומים ברוסיה בשנות השמונים של המאה ה-19.
ביוגרפיה > פעילות ציונית ופמיניסטית ברוסיה

בתחילת שנות התשעים החלה להתקרב אל חובבי ציון בדינאבורג, אך לא מצאה שפה משותפת עם עסקני התנועה בעיר. בשנת 1892 ביחד עם חברתה, החלה לצרף נשים לתנועה הלאומית, והקימה את אגודת "בנות ציון". האגודה עסקה בלימוד קורות ותרבות ישראל, סקירת המתרחש בתפוצות העם, מסירת ידיעות על הנעשה בארץ ישראל והפצת השפה העברית.
בגיל עשרים הפסיקה את לימודיה עקב מחלתה הקשה של אחותה הצעירה, בה טיפלה קרוב לשלוש שנים עד להחלמתה. אחות זו נשלחה לארץ ישראל להמשך תהליך ההבראה באביב 1897. אז החליטה גם היא להגשים את אחת ממשאלות ליבה להיות ל"חי הנושא את עצמו", כשכיוונה לחשיבות עצמאותה הכלכלית של האישה. לדעתה, עצמאות כלכלית היא אמצעי חיוני לנשים לשפר את מצבן במשפחה ולהתקדם לעשייה ציבורית. היא עברה לביאליסטוק והתפרנסה ממתן שיעורים פרטיים. תודעתה הפמיניסטית התגבשה עוד בימי נעוריה, אז הייתה ערה למצבן של נשים סביבה ועל בסיס ספרים שקראה. עמדתה לא צמחה מתוך מצוקה אישית, אלא דווקא מפני שבאה מבית מבוסס, שלא הפלה בין חינוך הבנות לבין חינוך הבנים.
משחר ימי נעורי התחלתי לתת דעתי בעיקר על שתי בעיות: א. גורלו המר של עמי הנודד והנרדף; ב. מצבה המקפח של האישה במשפחה.
בביאליסטוק קשרה קשר עם חובבי ציון, והייתה פעילה באספות התנועה, בהן שמעה לראשונה על הקונגרס הציוני מפי שליח מטעם ד"ר תיאודור הרצל. היא התרשמה רבות מיחסו לשאלת האישה בכך שקבע שוויון מלא לבת ישראל בהסתדרות הציונית העולמית וזכות בחירה לקונגרס הציוני לאיש ולאישה בתנאים שווים.
ביוגרפיה > לימודים באקדמיה

ב-1899 הוסמכה להוראה, וכעבור שנה החליטה להגשים את חלומה וללמוד באקדמיה. בתקופה זו האוניברסיטאות היו סגורות בפני נשים בכלל ונשים יהודיות בפרט, מלבד שני בתי ספר גבוהים לנשים בלבד. בתי ספר אלו הוקמו בעיר פטרבורג, ובתקופה זו היה אסור באיסור חמור ליהודים להתגורר בה, פרט ליהודים בעלי השכלה אקדמית וסוחרים מרמה גבוהה. על אף מכשול זה, מצאה דרך שתקנה לה זכות ישיבה בעיר כתלמידה, בבית ספר לחובשות. עד להסדרת אישורי השהייה בעיר, התגוררה באופן לא חוקי אצל מכרה, בידיעה ש"ציידי עבריינים" עלולים לתפוס אותה בחיפושי לילה שנערכו בעיר. על אף שהייתה לקראת סיום לימודי החובשות ועמדה לקבל אישור להתיישב בעיר, החליטה עקב גילויי אנטישמיות, לעזוב אותה. היא הרגישה שבסביבה בה היא מופלית לרעה ונפגעת, לא תוכל לעבוד וללמוד. צימאונה ללמידה ומשיכתה לרכישת השכלה גרמו לה לעבור למרכז תרבותי יהודי גדול, העיר וורשה, במטרה למצוא עבודה. בוורשה עבדה כמורה מחליפה בבית ספר היהודי של י. רביץ.
ב-1901 נישאה ליוסף עזריהו ששם משפחתו עוברת מאוזרקובסקי. ויחדיו נסעו לשווייץ לאוניברסיטת ברן ללמוד את מקצוע ההוראה והחינוך. בדצמבר אותה שנה, כחברה במועדון הסטודנטים הציוניים, נבחרה לשמש צירה בקונגרס הציוני החמישי בבזל, בו שימש גם יוסף עזריהו ציר. הייתה נציגה של סיעת הפרקציה הדמוקרטית בהסתדרות הציונית, שדגלה ברעיון לפיו התנועה הציונית תפעל בהיקף רחב, תאמץ יסודות עממיים ודמוקרטיים ותפעל בתחומי החינוך והתרבות. לקחה חלק בדיונים בקונגרס בנושאים שנגעו לקבלת תקנון חדש להסתדרות הציונית וייסוד הקרן הקיימת לישראל.
לאחר הקונגרס חזרו בני הזוג עזריהו ללימודיהם בברן. הם הקדישו את זמנם הפנוי לביקורים בבתי חינוך ולהיכרות קרובה עם מהלך הלימודים, ניהול המוסדות ועבודת ההוראה בפועל. הם הצטיידו בחומר רב של תוכניות לימודים בשאיפה להקים יום אחד מוסדות חינוך עבריים בארץ ישראל. ב-1902, עם סיום שנת הלימודים השנייה ועקב משבר כלכלי, חזרו לרוסיה, והתיישבו בעיר גולטה, ליד אודסה, בה עבדו בבית ספר יהודי לבנות על שם תרזה מרגולית. היא עבדה בו שנתיים כמורה ושנה כמנהלת. בית ספר זה הוקם כדי לתת מענה לילדות יהודיות מהערים גולטה, בוגופול ואולוויאפול, והרוח החינוכית בו הלמה את ערכי התרבות העברית במטרה להכשיר את הנערות לעצמאות כלכלית. לא מעט מהן פגשה אחר כך בארץ ישראל, ובכתביה תיארה תקופה זו כאחת המאושרות בחייה.
ביוגרפיה > עלייה לארץ ישראל

ביקרה לראשונה בארץ ישראל בסתיו 1897 במטרה להחזיר את אחותה החולה הביתה לרוסיה. במהלך שהותה ביפו ביקרה במושבות רחובות וראשון לציון, ובבתי הספר אליאנס ומקווה ישראל. עם חזרתן לרוסיה באביב 1898 נפטרה אחותה האהובה. על מסעה לארץ כתבה:
ובכן קיימת באמת ובתמים ולא רק במכתבים התנחלות יהודית בארץ. וחיים וקיימים עובדים יהודים היושבים בכרמיהם ובגניהם... הפגישה הראשונה עם מציאות הכפר היהודי הרעידה את כל נימי נפשי [...] ובעמדי אצל החלון הפתוח בדממת הליל הארץ ישראלי התמסרתי כולי לחוויית המגע הראשון עם ניצני החיים היהודיים החדשים על אדמת ארץ אבותינו.
ביוגרפיה > עלייה לארץ ישראל > מורה ומחנכת

ב-1905 קיבלו בני הזוג עזריהו הצעה לעבוד כמורים בארץ ישראל - הוא ברחובות והיא בבית ספר לבנות ביפו. הם החליטו לקבל את ההצעה, אך מכיוון שלא רצתה לעזוב את בית הספר שניהלה באמצע השנה, יוסף עלה לישראל כשנה לפניה, בעוד היא נשארה עם בנם יעקב, שהיה אז בן ארבע. 

בתום שנת הלימודים היא החלה להתכונן לעליה לארץ אך נתקלה בחוק משפיל לדבריה, לפיו אישה נשואה אינה רשאית לצאת מארצה בלי הסכמתו הרשמית של בעלה. יוסף, שכבר עלה לארץ ישראל, נתקל בסירובו של הקונסול הרוסי לחתום על מסמכי האישור. למחרת ההכרזה על מהפכת 1905 פרצו בדרום רוסיה ובעיר גולטה בה גרה, פרעות קשות ביהודים. לאחר מספר ימים עם שוך הזוועות ולמרות הסכנה הגדולה, יצאה עם בנה לחרסון ומשם לאודסה על מנת לזרז את קבלת האישורים לעלייה. לאחר מספר שבועות הפליגו על סיפון אנייה רוסית מאודסה לארץ ישראל.
כאן תחת שמיים אלה נולדתי וגם גדלתי... ברם עכשיו נתונים לבי ונפשי ל"מהפכה" אחרת... הולכת אני להצטרף לציבור קטן של מהפכנים נלהבים ואמיצים, אשר כבר יושבים ופועלים במולדתנו העתיקה, וכמותם אני שורפת עתה מאחורי את כל הגשרים שפעם קשרו אותי לארץ זו.
ב-1906 הגיעו ארצה, והצטרפו ליוסף ברחובות, שם עבד כמורה המושבה. בקיץ אותה השנה עברו לגור ביפו ולימדו בבית הספר לבנות. היא עבדה תחילה כמורה מחליפה וב-1907 עבדה כמורה ללימודים כלליים – גאוגרפיה, חשבון ויסודות המתמטיקה, מקצועות שנחשבו לגבריים בתקופה זו, והייתה האישה הראשונה שלימדה אותם. השכר שקיבלה היה שווה לשכר של גברים שעבדו באותו מקצוע. בעבודתה זו ובמעשיה בכלל הדגימה והפגינה את עצמאותה הכלכלית של אישה, שאינה תלויה מבחינה כלכלית בבן הזוג שלה, ונעה ממקום עבודה אחד לאחר גם בלעדיו.
ביוגרפיה > עלייה לארץ ישראל > הקמת אחוזת בית

בשנת 1908 הצטרפו לגרעין מתיישבים ומתיישבות להקמת שכונה יהודית בעלת צביון כפרי, היא אחוזת בית, שלימים תהיה השכונה הראשונה בעיר העברית תל אביב. יחד השתתפו בהגרלת המגרשים לאחוזת בית ונמנו עם 66 מייסדי תל אביב. ב-1909, למרות הקושי הכלכלי שהיה כרוך בכך, הקימו בית ברחוב אחד העם 14 מול הגימנסיה העברית "הרצליה". בית זה היה ברשותם עד 1943, אז נאלצו למכור אותו עקב חובות. על הימים הראשונים בתל אביב כתבה:
הכסף שולם. המגרשים הוגרלו והוחל בבנין הבתים. הגיע גם תורנו להניח אבן יסוד לביתנו אנו. חג גדול...יצאנו לדרך אל מגרשינו... לעיני נתגלה ים אדיר של חולות שהשתרע עד לאופקים המרוחקים. דומית מות ושממת מות מסביב. הרגשתי הייתה שאני עומדת במקום מבודד מכל ישוב ללא סימן כלשהו לעץ או שיח. השיממון והבדידות לחצו עלי כעופרת כבדה והרהור מר פלח את ליבי: שאיפה זאת ליצור "נווה גנים" בלב מדבר מבודד זה, כלום אינה גובלת עם טירוף הדעת? אך מניה וביה עלתה בי מחשבה אחרת על ליבי: וכל התנועה הציונית - תנועת שחרור עמנו - כלום אינה הליכה לארץ לא זרועה? כלום לא גלומה בה המחשבה להפוך אגדה קסומה למציאות ראלית? ומיד התמסרתי בדחילו וברחימו להנחת אבן הפינה לביתנו, שיסייע אולי אף במעט שבמעט לכיבוש השממה במולדת העתיקה.
בשנת 1914, בזמן מלחמת העולם הראשונה, הוצע ליוסף לנהל את בית הספר הריאלי בחיפה, שמנהלו הקבוע, ד"ר ארתור בירם, גויס לצבא. לה הוצעה עבודה כמורה בבית הספר הריאלי, אך בבית הספר לבנות ביפו לא נמצא מי שיחליפו אותה במקצועות אותם לימדה, לכן נשארה ביפו כשנה. בקיץ 1915 עברה עם ילדיהם לחיפה והחלה ללמד גם היא בבית הספר הריאלי.
ביוגרפיה > המאבק למען זכויות נשים > הקמת אגודת נשים לזכות בחירה שווה

לאחר הצהרת בלפור, יחד עם קבוצת נשים, בכללן מ. כהן, רחל לונץ, א. נתנזון, היא הקימה ארגון נשים קטן בשם "אגודת נשים" שמטרתו הייתה זכות בחירה שווה לאיש ולאישה בבחירות לוועד הקהילה בחיפה ומתן עזרה לנשים במצוקה בנושאי משפחה ונישואין, בעיות משפטיות ובעיות אישיות. היא עסקה בגיוס נשים לאספת עם בה דנו בשאלת זכות הבחירה לנשים. בהשפעת "אגודת נשים" השתתפו נשות חיפה באסיפות ובפעם הראשונה בחייהן עלו נשים על בימה פומבית ודרשו את זכותן לקחת חלק בחיים הציבוריים.
לדרישה זו קמו מתנגדים רבים, ביניהם כאלה שטענו כי "לא יאה ולא נאה לייצור ענוג זה ששמו אישה, לעסוק בענייני ציבור". על כך ענתה באספה:
אנו, נשי העלייה האחרונה, הנמשכת למן הביל"ויים למעלה משלושים שנה, לא כ"יצורים ענוגים" באנו הנה, אלא כבנות העם שרצונו למלא את החובה הלאומית שהגורל הטיל על דור זה. מוכנות ומזומנות אנו לעשות כל עבודה קשה ומפרכת ואין אנו נרתעות מכל קרבנות שהתנאים האכזריים של חיינו כאן יתבעו אותם מאתנו... בבית זה אשר למען תקומתו באנו ארצה, ישררו דרור ושוויון לכל אזרחיו ותושביו לאנשים ונשים כאחד. בתור שותפות נאמנות לחובות שאנו מתאמצות למלא בכל נפשנו ומאודנו, אנו הנשים תובעות את חלקנו השווה לזה של הגבר גם בזכויות. אנו דורשות זכות בחירה אקטיבית ופסיבית לכל מוסדותיו הנבחרים של הישוב.
ב-1919 עברה משפחת עזריהו לירושלים, לאחר שהוזמנו שרה ויוסף עזריהו על ידי מחלקת החינוך של ההסתדרות הציונית לעבוד בעיר. היא ניהלה בזה אחר זה שני בתי ספר לבנות בעיר והוא נבחר לפקח על בתי הספר העבריים בארץ.
ביוגרפיה > המאבק למען זכויות נשים > בהתאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות

עם הגעתה לירושלים הצטרפה לאגודת הנשים בעיר אשר פעלה לקידום מעמדה של האישה בכל תחומי החיים. בתקופה זו פעלו החרדים להדרת נשים ממרחבי החיים האזרחים והמדיניים, ונאבקו לביטול החלטת ה"מועצה הארץ ישראלית" לאפשר לנשים לבחור ולהיבחר לאספת הנבחרים. היא, שהאמינה כי "עם שתובע לעצמו שוויון במשפחת העמים, ראוי שיעניק שוויון לכל בניו ובנותיו", פעלה בתגובה לכך יחד עם נשים נוספות, למען איחוד אגודות הנשים השונות והקימו אגודת נשים ארצית, התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל. סיסמתן הייתה: "חוקה אחת ומשפט אחד לאיש ולאישה". היא הייתה הדמות המזוהה ביותר עם ארגון זה, ואת סיפור מאבקה של ההתאחדות לזכות בחירה לנשים תיעדה בספר שכתבה, שפורסם בשנת 1949.הספר, "התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בא"י: פרקים לתולדות תנועת האשה בארץ", יצא לאור ב-1977 במהדורה מחודשת, על ידי מרשה פרידמן ו"הקרן לעזרת האשה בחיפה". ב-1980 יצאה מהדורה אנגלית של הספר, בתרגומה של פרידמן.
מלבד המאבק על זכות הבחירה פעלה ההתאחדות למען קידום נשים יהודיות והעלאת המודעות לשוויון זכויות בתחומים שונים במטרה לקדם את מעמד האישה, ביניהם זכויותיה משפטיות, מעמד האישה במשפחה, רכישת השכלה, לימוד השפה העברית, חתירה לעצמאות כלכלית וסיוע בנושאי ביגמיה ועגינות. בנוסף, שיתפה ההתאחדות פעולה עם גופים פמיניסטים בינלאומיים והצטרפה ב-1920 לברית הבינלאומית של הסתדרויות נשים לשוויון זכויות.
ביוגרפיה > המאבק למען זכויות נשים > פעולתה למען זכות הבחירה לנשים לאספת הנבחרים

במלאת שנה להתאחדות, נבחרה לוועד הראשון שניהל את הפעילות השוטפת של הארגון יחד עם ד"ר רוזה וולט-שטראוס, ד"ר מרים נופך, פניה מטמן-כהן וחסיה פיינסוד סוקניק. בכמו כן נבחרה למזכירת הארגון והייתה לדמות מובילה בהתאחדות בזירה הארצית.
ב-19 באפריל 1920, לאחר מאבק של התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות מימשו נשים ביישוב את זכות הבחירה. שבע נשים נבחרו לאספת הנבחרים הראשונה, ביניהן היא, שנבחרה מטעם רשימת ה"מתקדמים". היא אף נבחרה לשבת במזכירות הכבוד של המושב הראשון של האספה אך נוכחותה כאישה הפריעה לנציגי החרדים, ובשל כך כל מזכירות הכבוד התבקשה לרדת מהבמה. באספות הבאות התמודדה ברשימת נשים לשווי זכויות. ב-1925 השתתפה במושב השני של אספת הנבחרים והייתה חברה בוועד הלאומי, שמטרתו להוציא לפועל את החלטות אספת הנבחרים. במושב זה הקדישה זמנה למאבק באפליית נשים במשפחה בסוגיות ירושה ואפוטרופסות.
על אף שנשים בחרו ונבחרו לאספה, החוגים החרדים ו"המזרחי", שהתנגדו לזכות הבחירה לנשים לא פסקו מניסיונות חוזרים ונשנים להדיר את הנשים מהחיים הפוליטיים, ושאלת מעמדה וזכויותיה של האישה נותרה במאבק. לקראת המושב השלישי של אספת הנבחרים בשנת 1925, נודע לה כי נערך "הסכם" מחשיד אשר תוכנו לא פורסם בין החרדים לוועד הלאומי. עוד נודע לה כי החרדים פרסמו מודעה לפיה זכות הבחירה לאישה העברייה אסורה לפי דיני תורה. בתגובה לכך פנתה לארכיון עיתון הארץ, בו היא מצאה מודעה מ-1920, מטעם "המזרחי" בה פנתה המפלגה בשם התורה אל ציבור נשים דתיות ללכת להצביע בהמוניהן בעד רשימת הדתיים. בנאומה בפתיחת המושב השלישי, באמצעות שתי מודעות אלו, שסתרו זו את זו, בטענה שהתורה מחייבת נשים לקחת חלק פעיל בבחירות בעוד בשנייה התורה אוסרת זאת מפורשות, חשפה את "תכסיס" המתנגדים למתן זכות בחירה לאישה. במושב זה נתקבלה החלטה היסטורית לפיה "חוקת הבחירות לאספת הנבחרים מבוססת על העיקרון של שוויון לכל יהודי ארץ –ישראלי ללא הבדל מין".
ב-5 בדצמבר 1925 נבחרה לצירה באספת הנבחרים השנייה, ולחברה בוועד הלאומי, לצד 25 צירות. יחד היוו 12 אחוז מהצירים.
זכורה לי היטב התרוממות הרוח שמילאה את כל ישותי כאשר עברתי את סף האולם בו נתכנסה אסיפת הנבחרים השנייה. בלב קל תפסתי את מקומי בין הצירים, כשווה בין שווים ומתוך הרגשה פנימית כי לעתיד לא יהין איש בין הכתלים האלה להטיל פסול ודופי בזכות השתתפותי במוסד זה. בנפשי פנימה התרוננה חדות ההכרה כי אחת הפרשיות הסוערות והדרוכות במלחמת האשה העברית על שוויון זכויותיה נסתיימה. האשה כבשה בזכות ובצדק את מקומה במוסד העליון של הישוב ובתנאים שווים לאלה של האיש. הפרק הגדול והחשוב הזה נשלם.
ביוגרפיה > המאבק למען זכויות נשים > מאבקיה המשפטיים למען זכויות הנשים

במקביל לפעולתה באספת הנבחרים ולאחריה הקדישה זמנה ומרצה למאבק על זכויות נוספות לנשים. במשך עשור פעלה בלשכות המשפטיות של ההתאחדות, שם הגנה על זכויותיהן של נשים נשואות וילדיהן במקרים של סכסוך במשפחה. היא שימשה כ"טוענת לאשה", תפקיד אשר כלל ייצוג נשים בבית דין רבני במאבק נגד עגינות ובהגנה על זכויות הנשים. פעלה לייסד בתי דין עבריים חילוניים, שכן התנגדה לכך שהשיפוט יימסר כולו לבתי הדין שבהם הגבר בלבד הוא בעל הזכויות.