stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הטזו אדאצ'י
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

אדאצ'י נולד בשנת 1890 (תקופת מייג'י), במחוז אישיקווה, האימפריה היפנית, למשפחה ענייה בעלת רקע צבאי. הוריו לא יחלו לממן את לימודיו בחטיבת הביניים, אך הודות לקשריהם בצבא אדאצ'י נרשם לאקדמיה הצבאית הקיסרית בטוקיו.
לבחינות המקדימות למד אדאצ'י משמעת קפדנית וגם אומנות יפנית, בין לבין טנקה. לאחר מכן הוא התקבל לאקדמיה הצבאית, שבראש ניהולה עמדו ותיקי מלחמת רוסיה-יפן, שחינכו את הטירונים באימונים אכזריים. אדאצ'י סיים את לימודיו בשנת 1910 ושירת בדיוויזיית המשמר הקיסרי הראשונה.
שלא כמו קציני צבא רבים בימיו, אדאצ'י נמנע מכל מעורבות בתככים הפוליטיים שחלחלו ליפן בשנות העשרים והשלושים והיה מסור מאוד לאשתו ולמשפחתו בלי להביע כל עניין באירועים כגון ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932. אדאצ'י סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית בשנת 1922, אך לא התנסה בכל לחימה עד שנות השלושים של המאה העשרים, כאשר הוצב בצבא קוואנטונג, זרוע של הצבא היפני הקיסרי אשר פיקדה על הפלישה היפנית למנצ'וריה ומאוחר יותר הפכה לצבא הרשמי של מדינת החסות היפנית מנצ'וקוו (על שם חבל הארץ מנצ'וריה).
ביוגרפיה > בסין

לאחר תחילתה של מלחמת סין–יפן השנייה עקב תקרית גשר מרקו פולו, אדאצ'י שירת בקרב על שאנגחאי ביולי 1937. אדאצ'י נהג לפקד מהחזית על דיוויזיית חיל הרגלים ה-37 שהיה מפקדה ונודע כבר-מזל על כמות הכדורים מהם הצליח להתחמק. האומנם מזלו נגמר בספטמבר, כאשר מטח מרגמה פגע ברגלו הימנית. הוא חזר לפקד על יחידתו בדצמבר, בשיאם של אירועי טבח ננקינג, מידת מעורבותו וקשרו לביצוע הזוועות בבירה הסינית הכבושה אינה ידועה.
אדאצ'י עם הזמן הועלה בדרגות הודות לביצועיו ובנובמבר 1940 מונה למפקד הארמייה האזורית בצפון סין בדרגת לוטננט גנרל. בתפקיד זה פיקד על מאבק קשה נגד לוחמת גרילה של המפלגה הקומוניסטית של סין והנהיג טקטיקה בשם "שלוש הכל" (להרוג הכל, לשרוף הכל, לבזוז הכל).
קרבות בהם השתתף

מלחמת סין–יפן השנייה
הקרב על שאנגחאי
הקרב על נאנג'ינג
המערכה בגינאה החדשה
קרב ים ביסמרק
מבצע כרוניקה
המערכה בחצי האי הואון
הנחיתה באיטאפה
קרב נהר דרינימור
המערכה באיטאפה-ואווק
ראו גם

המערכה בגינאה החדשה
קרב ים ביסמרק
אוסטרליה במלחמת העולם השנייה
כניעת האימפריה היפנית; אדאצ'י (משמאל) מעניק חרבו למייג'ור גנרל הוראס רוברטסון (מימין) מצבא אוסטרליה.
הכוח הממוכן הנסיוני

הכוח הממוכן הנסיוני (באנגלית: Experimental Mechanized Force) היה יחידה צבאית בגודל חטיבתי של הצבא הבריטי. הכוח הוקם באופן רשמי באוגוסט 1927, והיה מיועד לבדיקתן ופיתוחן של טכניקות ואמצעים הנדרשים ללוחמת שריון. במהלך תקופה של שנתיים הכוח השתתף במספר תרגילים שהוכיחו את יכולתו של כוח ממוכן (חיל שריון וחיל רגלים ממוכן) נגד צבאות מסורתיים המבוססים על חיל רגלים וחיל פרשים, וכנראה שבגלל סיבה זו גם זכה להתנגדות רבה מקרב הקצונה השמרנית הבכירה בצבא הבריטי. הכוח פורק ב-1929, אולם המסקנות מקיומו הביאו להקמת כוחות משוריינים בצבאות אירופה, ובראשם הורמאכט הגרמני שאימץ ופיתח את תורת הלחימה המשוריינת לדוקטרינה צבאית שלמה — הבליצקריג.
ראו גם

מצביאים ותאורטיקנים של לוחמת שריון:
באזיל לידל הארט
ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר
ערך זה הוא קצרמרבנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הכס המלכותי של דנמרק

הכס המלכותי כיום
המלך פרדריק השישי
ציור מאת וילהלם בנדס (1830)
הכס המלכותי של דנמרק (בדנית: Danmarks tronstol) הוא הייצוג הממשי של הכתר הדני מאז 1671 ושל ממלכת נורווגיה בתקופת האיחוד עם דנמרק (1671-1814). לפי האגדה, הכס עשוי מקרן של חד-קרן, אך נראה כי עשוי דווקא מחט של חדשן נורווגי. שלושה אריות כסף בגודל-טבעי שומרים עליו, על פי המסורת התנ"כית, וכן היווה את הסמל של המונרכיה האבסולוטית של ממלכת דנמרק. הכס ניצב בטירת רוסנבורג שבקופנהגן, בירת דנמרק.
היסטוריה > כס המלכות

בעקבות המעבר של דנמרק-נורווגיה ממונכריה נבחרת למונרכיה אבסולוטית ב-1660, הורה פרדריק השלישי לבנות כס מלכות. הכס נבנה בין השנים 1662–1671 על ידי בנדיקס גודשיווינג "הזקן" (Bendix Grodtschilling), שהיה נגר וצייר דני. בנו של פדריק, כריסטיאן החמישי, הוסיף לכס דמויות מוזהבות. הן הכס והן שלושת אריות-הכסף נבנו בהשראת כס שלמה התנכ"י, אשר נשמר על ידי שנים-עשר אריות, כמתואר בספר מלכים:
וַיַּעַשׂ הַמֶּלֶךְ כִּסֵּא שֵׁן גָּדוֹל וַיְצַפֵּהוּ זָהָב מוּפָז: שֵׁשׁ מַעֲלוֹת לַכִּסֵּה וְרֹאשׁ עָגֹל לַכִּסֵּה מֵאַחֲרָיו וְיָדֹת מִזֶּה וּמִזֶּה אֶל מְקוֹם הַשָּׁבֶת וּשְׁנַיִם אֲרָיוֹת עֹמְדִים אֵצֶל הַיָּדוֹת: וּשְׁנֵים עָשָׂר אֲרָיִים עֹמְדִים שָׁם עַל שֵׁשׁ הַמַּעֲלוֹת מִזֶּה וּמִזֶּה לֹא נַעֲשָׂה כֵן לְכָל מַמְלָכוֹת.
הכס שימש להכתרות של מלכי דנמרק בין 1671–1840 (גם לאחר פירוק הממלכה המאוחדת ב-1814). כאשר הפכה דנמרק למונרכיה חוקתית ב-1849, הופסקו ההכתרות הרשמיות והכס איבד את חשיבותו הפרקטית.
היסטוריה > האריות

הכס המלכותי נשמר על ידי שלושה אריות עשויים כסף בגודל-טבעי. כל אחד מהאריות שוקל כ-130 קילוגרם, ועיניהם, רעמתם, ואחוריהם מצופים בזהב טהור. הם פוסלו בין 1665–1670 על ידי פרדיננד שיבק (Ferdinand Kübich). לפי מסורת מקומית, ב-20 בנובמבר 1905, כשנציגי סטורטינג (הפרלמנט הנורווגי) נכנסו לארמון כריסטיאן השביעי (אחד מארמונות דנמרק) שבקופנהגן במטרה להציע את הכתר הנורווגי לנסיך הוקון (לימים מלך נורווגיה בתקופת הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה), הם נעצרו על ידי האריות. האירוע הונצח על ידי הצלם פיטר אלפלט (Peter Elfelt). על פי התצלום של אלפלט, צייר פול פישה (Paul Gustav Fischer) ציור ידוע. אחד מגרסאותיו של הציור נמצא בארמון אוסלו.
גלריה

ציור מאת מיכאל פון הובן, הכתרתו של המלך כריסטיאן החמישי ב-1671.
הכתרתו של המלך פרדריק השישי ב-1815.
אריות הכסף לפני המלך כריסטיאן החמישי, סרטוט מ-1766.
ראו גם

הכס המלכותי של נורווגיה
המלוכה הדנית
המלוכה הנורווגית
הערות שוליים

↑  הציור והסבר קצר מתוך אתר הארמון הדני (בדנית)
המלך כריסטיאן השמיני ואריות הכסף, ציור מ-1841
החלטה 6 של מועצת הביטחון של האו"ם

| --- | --- |

דגל האו"ם
 תאריך:  17 במאי 1946
 ישיבה מספר:  42
 קוד:  S/RES/6 (מסמך)
 נושא:  קבלת חברות חדשות
 סיכום הצבעה:  11 הצביעו בעד 0 הצביעו נגד 0 נמנעו 
 תוצאה:  התקבלה
 הרכב מועצת הביטחון
 חברות קבועות:  טיוואן הרפובליקה הסינית צרפת צרפת הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת ארצות הברית ארצות הברית ברית המועצות (1923–1955) ברית המועצות
 חברות לא קבועות:  אוסטרליה אוסטרליה ברזיל ברזיל מצרים מצרים מקסיקו מקסיקו הולנד הולנד הרפובליקה העממית הפולנית הרפובליקה העממית הפולנית
החלטה 6 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה פה אחד ב-17 במאי 1946, פירטה את התאריכים שבהם מועצת הביטחון תדון בקבלתן של מדינות חדשות לאו"ם. ההחלטה תוקנה ב-24 ביולי בשל דחיית מועד הפתיחה של החלק השני של המושב הראשון של העצרת הכללית של האו"ם. התאריכים בהחלטה המקורית נדחו כמו המרווח בין התאריך שניתן לישיבת העצרת לבין ישיבתה בפועל.
| החלטות מועצת הביטחון של האו"ם בשנת 1946 |
| --- | --- | --- |
|  | 1 • 2 • 3 • 4 • 5 • 6 • 7 • 8 • 9 • 10 • 11 • 12 • 13 • 14 • 15 |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא האומות המאוחדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הכוח המיוחד למלחמה בסמים (בוליביה)

הכוח המיוחד למלחמה בסמים של בוליביה (ספרדית: Fuerza Especial de Lucha Contra el Narcotráfico ,FECLN) הוא גוף אכיפת חוק לאומי בבוליביה שהוקם ב-1987 בסיוע ארצות הברית, על מנת להיאבק בסחר הלא חוקי בסמים, שהפך לנושא לאומי וחברתי ומכת מדינה של ממש, כבמרבית המדינות באזור הרי האנדים.
הארגון נחשב לגוף צבאי ומהווה חלק מהמשטרה הלאומית של בוליביה וכפוף אליה. בתחילת 1989 הוקם שירות הביון של הארגון והגוף מופקד גם על איסוף מודיעין בנוגע לסחר בסמים.
ב-2008 הציב נשיא בוליביה אבו מוראלס אוליטמטום של שלושה חודשים לארגון DEA האמריקאי לעזוב את המדינה. הוא האשים את הסוכנות האמריקאית ללוחמה בסמים כמי שאינה נלחמת בפועל בסחר הלא-חוקי בסמים בארצו.
ב-2010 הסכימה רוסיה להלוות לבוליביה מאה מיליון דולר לצורך רכישת מסוקי צבא רוסיים על מנת לחזק את המאבק בסחר בסמים.
כ-6,000 חיילים משרתים בכוח המיוחד למלחמה בסמים.
ראו גם

פסק"ן
DEA
GSBNT
הערות שוליים

↑  The Bad Shit
↑  DEA complicit in drug trade, says Morales
↑  3 April 2010, Russia lends Bolivia $100 mln to aid drugs fight
ערך זה הוא קצרמרבנושא צבא ובנושא בוליביה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הלחישה הרועמת

| --- | --- |

 מבוסס על:  המחזה "שעת הילדים" מאת ליליאן הלמן (1934)
 בימוי:  ויליאם ויילר 
 הופק בידי:  ויליאם ויילר 
 תסריט:  ג'ון מייקל הייס
 עריכה:  רוברט סווינק 
 שחקנים ראשיים:  שירלי מקלין אודרי הפבורן  ג'יימס גארנר פיי ביינטר
 מוזיקה:  אלכס נורת' 
 צילום:  פרנץ פלנר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  יונייטד ארטיסטס 
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  19 בדצמבר 1961
 משך הקרנה:  107 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט להט"בי 
 תקציב:  3.600.000 ‏$
 הכנסות:  3,000,000‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
הלחישה הרועמת (באנגלית: The Loudest Whisper) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1961 בבימויו של ויליאם ויילר.
הסרט מבוסס על המחזה "שעת הילדים" של ליליאן הלמן משנת 1934. היא הייתה חלוצה בהעלותה את בעיות הלהט"ב על הבמה בזמן שקוד הייז התייחס רק לתעשיית הקולנוע.
ויליאם ויילר ביים את הגרסה הקולנועית הראשונה למחזה, לסרט בשם These Three בשנת 1936 עם תסריט "מכובס" של ליליאן הלמן שאיפשר את הפצת הסרט בתקופה שאסור היה להזכיר את המילה הומוסקסואליות בקולנוע אפילו ברמז.
בגרסה השנייה שונה התסריט אם כי הלסביות מוזכרת ברמזים דקים שהצופה הנבון יבין. פרט לנשיקה ידידותית קלה בין הגיבורות אין כל תיאור על הקרבה הפיזית ביניהן. גם האשמה נגדן לא נאמרת בקול אלא נלחשת באוזן ומכאן שם הסרט. התסריט גם מתאר את ההומופוביה הקשה שהייתה אז והייתה הגורם לסוף הטרגי בסרט. השחקנית מרים הופקינס ששיחקה בגרסה הראשונה תפקיד ראשי של המורה מרתה, שיחקה בגרסה זו תפקיד משני של דודתה.
תקציר העלילה

מרתה דובי (שירלי מקלין) וקארן רייט (אודרי הפבורן) הן חברות מגיל 17 שבו החלו ללמוד בקולג' להוראה. לאחר סיום הלימודים הן פתחו בעיירה קטנה, פנימייה קטנה לעשרים ילדות שם הן מורות ומנהלות. אתם נמצאת גם לילי (מרים הופקינס), דודתה של מרתה. שחקנית מתוסכלת ועצבנית המשמשת כמורה בפנימייה.
הסרט מתחיל בקבלת פנים בפנימייה למשפחות התלמידות. שתי תלמידות מנגנות סונטה של מוצרט בארבע ידיים ולאחר מכן מתכבדים בני המשפחות בכיבוד עשיר. בין האורחים מתבלטת גב' אמליה טילפורד (פיי ביינטר) שנכדתה מרי (קארן בלקין) לומדת בפנימייה. גב' טילפורד היא אישה אמידה ובעלת קשרים פוליטיים חזקים בעיירה. על פיה יקום וייפול דבר.
מרי היא ילדה מפונקת, מניפולטיביות ובעלת תכונות של בריונות. לאחר שהיא מגלה צמיד גנוב אצל התלמידה רוזלי היא סוחטת אותה שתגלה זאת אלא אם תענה לכל בקשה שלה.
קארן מאורסת לג'ו קארדין (ג'יימס גארנר), גינקולוג מצליח, קרוב משפחה של גב' טילפורד והם עומדים להתחתן.
קארן מענישה את מרי לאחר שתפסה אותה בשקר והיא מחליטה לנקום. לאחר שהאזינה לשיחה בין מרתה לדודתה על זה שאיננה מתעניינת בגברים וראתה נשיקה ידידותית וחטופה בין מרתה וקארן, היא מחליטה לפעול. בעת נסיעה במכונית של סבתה היא אומרת לה שברצונה לומר לה דבר נורא אבל רק בלחישה. היא לוחשת על אזנה של גב' טילפורד את הסוד הנורא שהיא יודעת על מרתה וקארן (הלחישה הרועמת). פניה הנדהמות של גב' טילפורד מביעות הכל. מרי מגייסת לטובתה את רוזלי ושניהן טוענות שראו את מרתה וקארן במצב אינטימי (ללא פירוט). כדור השלג מתחיל להתגלגל במהירות. בהשפעתה של גב' טילפורד מוציאים כל ההורים את בנותיהם מהפנימייה. מרתה וקארן תובעות את גב' טילפורד על הוצאת דיבה אך תביעתן נכשלת. הן מוחרמות בעיירה ונהגים הנוסעים בכביש הסמוך שולחים לעומתן תנועות מגונות.
קארן שואלת את ג'ו אם הוא מאמין שההאשמות נגדן אינן נכונות. הוא עונה כי אכן הוא חושב כך אבל אומר זאת בקול רפה, דבר שמספיק לקארן להחליט לנתק את הקשרים אתו.
לבסוף מוצאת אמה של רוזלי את הצמיד הגנוב. רוזלי נשברת ומספרת על כך שמרי סחטה אותה בגלל זה לתת עדות שקר נגד המורות. היא מודיעה זאת לגב' טילפורד וזו ממהרת לפנימייה, מתנצלת ומבקשת לפצות את מרתה וקארן על הנזקים שנגרמו להן, אבל זה מאוחר מדי.
קארן מציעה למרתה לעבור למקום אחר ולהתחיל מחדש אבל מרתה מסרבת בטענה שהפרשה תרדוף אחריהן לכל מקום. מרתה נשברת ומתוודה לפני קארן הנדהמת כי בעקבות הפרשה הבינה כי אהבה אותה אהבת נשים מרגע שהכירה אותה אבל הדחיקה את הרגש הזה ולא הייתה מודעת לו וכי היא מצטערת שהרסה להם את החיים.
מרתה בורחת לחדרה וקארן יוצאת לטייל בשבילי הפנימייה. כאשר היא רוצה לפתוח את דלתה של מרתה ולשוחח אותה היא מוצאת אותה נעולה. היא פורצת בכוח את הדלת ומוצאת את מרתה תלויה.
הסצנה האחרונה היא ההלוויה של מרתה שבסיומה עוזבת קארן את בית הקברות כשג'ון מתבונן בה מרחוק.
הערות שוליים

↑  זה שם הסרט בישראל ובבריטניה. בארצות הברית  הוא הופץ בשם "שעת הילדים" (The Children's Hour) כשם המחזה המקורי של ליליאן הלמן.
החברה הגאוגרפית הרוסית

משרדי החברה בסנקט פטרבורג
החברה הגאוגרפית הרוסית (ברוסית: Русское географическое общество) היא אגודה מדעית רוסית, שנוסדה ב-18 באוגוסט 1845 למטרת קידומם של מדעי הגאוגרפיה. כיום, זהו מרכז מוביל לגאוגרפיה, התומך במחקר, חינוך, משלחות גילוי ומחקר ועבודת שדה ומקדם עניין ציבורי והבנה מיודעת של העולם - אוכלוסיות, מקומות וסביבות.
זוהי אחת האגודות המדעיות הוותיקות בתחום, אחרי זו הצרפתית (1821), הגרמנית (גר') (1828) והבריטית (1830). משנת 1956 החברה היא חברה באיגוד הבינלאומי לגאוגרפיה.
היסטוריה

החברה הגאוגרפית הרוסית נוסדה בשנת 1845 כמכון שמטרתו לקדם את מדע הגאוגרפיה, בחסות הקיסר ניקולאי הראשון, שהעניק לה כתב הרשאה קיסרי ונודעה בהמשך בשם "החברה הגאוגרפית הקיסרית הרוסית" עד שנת 1917.
17 חבריה המייסדים של החברה הגאוגרפית היו: קונסטנטין ארסנייב, פרידריך וילהלם רמברט פון ברג, קרל ארנסט פון בייר, פרדיננד וראנגל, פלטון צ'יחאצ'וב, ולדימיר דאל, פטר קופן, אלכסיי לבשין, ויליאם הרברט הובס, גרגור פון הלמרסן, אדם יוהאן פון קרוזנשטרן, מיכאיל מוראביוב-וילנסקי, פיודור ליטקה, ולדימיר אודייבסקי, פיוטר ריקורד, מיכאיל ורונצ'נקו, וסילי פרובסקי ופרידריך פון שטרובה.
נשיאי החברה הגאוגרפית הקיסרית היו הנסיכים הגדולים של רוסיה קונסטנטין ניקולאייביץ (1845–1892) וניקולאי מיכאילוביץ' (1892-1917), אך למעשה נוהלה על ידי סגני נשיא החברה: פיודור ליטקה (1845–1850), הרוזן מיכאיל מורביוב-וילנסקי (1850–1857), פיוטר סמיונוב טיין-שאנסקי (1873–1914) ויולי שוקאלסקי (1914–1931).
סניפים שונים של החברה הגאוגרפית הוקמו בקווקז (1850), אירקוטסק (1851), וילנה (1867), אורנבורג (1868), קייב (1873), אומסק (1877) וערים אחרות.
החברה העניקה חסות וארגנה את משלחות המסע של ריצ'רד מאק, פיוטר קרופוטקין, סמיון טיין-שאנסקי, ניקולאי מיקלוחו-מיקלאי, ניקולאי פרז'וואלסקי, פיוטר קוזלוב, ולדימיר אוברוצ'ב ולב ברג. החברה סייעה גם להקים את תחנות המחקר הראשונות בקוטב הצפוני של רוסיה והייתה הראשונה לחקור בפרוטרוט את הפולקלור הרוסי ואגדות העם האוקראיניות.
החברה הייתה הראשונה לארגן משלחות חקר להרי אורל בשנים 1847–1850 ולנהר אמור בשנים 1854–1863 ולאזורים המרוחקים של המזרח הרחוק הרוסי ומונגוליה בשנות 1870. עד 1917 הורכבה החברה הגאוגרפית מ-11 סניפים ואלף חברים.
לאחר הקמת ברית המועצות החברה נקראה בשם "החברה הגאוגרפית הסובייטית", או ה"חברה הגאוגרפית של ברית המועצות", ולנשיאיה מונו אישים כניקולאי ואווילוב (1931–1940), לב ברג (1940–1950), יבגני פאבלובסקי (1952–1964), סטניסלב קלסניק (1964–1977) וחוקר הקוטב אלכסיי טרשניקוב (1977–1991)
החברה ערכה מספר הכנסים והעניקה פרסים תלת שנתיים כמו מדליית הזהב הגדולה ופרסים דו-שנתיים על שמם של פרז'וואלסקי, ליטקה וסמיונוב והעניקה גם את הפרס הדו שנתי על שם סמיון דז'נייב. עד שנת 1970 החברה הוציאה לאור למעלה מ-2,000 כרכים של ספרות גאוגרפית, לרבות מגזין "הרשומות" (Записки, שיוצא לאור מאז 1846) ומגזין "הידיעות" (Известия, יוצא לאור מאז 1865).
החברה הגאוגרפית שבה לשמהּ ההיסטורי בשנת 1991 והעתיקה את משרדיה הראשיים בחזרה לסנקט פטרבורג.
בספטמבר 2010 אלבר השני, נסיך מונקו, היה לחבר כבוד בחברה הגאוגרפית הרוסית.
מאז 2002 החברה מתחזקת ותומכת במחנה הקרח ברנאו שבקוטב הצפוני המשמש בעיקר למטרות תיירות ומחקר. מאז התפרקות ברית המועצות עמדו בראש החברה אישים שונים כדוגמת החוקרים יורי סליבורסטוב וסרגיי לברוב ואנשי צבא כאנטולי קומאריצין וסרגיי שויגו.
נשיאי החברה

| # | תאריכים | ראש החברה | ראש החברה | שם התפקיד | תארים מדעיים | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1845—1892 | קונסטנטין ניקולאייביץ' |  | יושב ראש | חבר כבוד באקדמיה למדעים |  |
| 2 | 1892—1917 | ניקולאי מיכאילוביץ' |  | יושב בראש | חבר כבוד באקדמיה למדעים |  |
| 3 | 1917—1931 | יולי שוקאלסקי |  | יושב ראש | חבר כבוד באקדמיה למדעים | בתקופתו נקרא החברה בשם החברה הגאוגרפית של ברית המועצות, או החברה הגאוגרפית הסובייטית |
| 4 | 1931—1940 | ניקולאי ואווילוב |  | נשיא | אקדמאי באקדמיה למדעים | נשיא האקדמיה הסובייטית למדעי החקלאות |
| 5 | 1940—1950 | לב ברג |  | נשיא | אקדמאי באקדמיה למדעים |  |
| 6 | 1952—1964 | יבגני פאבלובסקי |  | נשיא | אקדמאי באקדמיה למדעים |  |
| 7 | 1964—1977 | סטניסלב קלסניק |  | נשיא | אקדמאי באקדמיה למדעים |  |
| 8 | 1977—1991 | אלכסיי טרושניקוב |  | נשיא | אקדמאי באקדמיה למדעים |  |
| 9 | 1991—2000 | סרגיי לברוב |  | נשיא | דוקטור לגאוגרפיה | החברה הגאוגרפית שינתה שמה חזרה לשמה ההיסטורי "החברה הגאוגרפית הרוסית" |
| 10 | 2000—2002 | יורי סליבורסטוב |  | נשיא | דוקטור לגאולוגיה |  |
| 11 | 2002—2009 | אנטולי קומאריצין |  | נשיא | דוקטור למדעים טכניים | עמד בראש מחלקת הניווט והאוקיינוגרפיה במשרד ההגנה |
| 12 | 2009  — מכהן | סרגיי שויגו |  | נשיא | דוקטור לכלכלה | כיהן במקביל כראש המשרד למצבי חירום של רוסיה ושר ההגנה |
ראו גם

החברה הגאוגרפית המלכותית
האגודה הגאוגרפית הישראלית
לקריאה נוספת

Pyotr Semyonov-Tyan-Shansky. История полувековой деятельности Императорского Русского географического общества. Volumes 1-3. SPb, 1896.
לב ברג. Всесоюзное Географическое общество за 100 лет. 1845-1945. Moscow-Leningrad, 1946.
Географическое общество за 125 лет. Leningrad, 1970.
Hirsch, Francine. 2005. Empire of Nations: Ethnographic Knowledge and the Making of the Soviet Union. Ithaca, NY: Cornell University Press. ISBN 0-8014-4273-7
הערות שוליים

↑  Pyotr Semyonov-Tyan-Shansky, vol. 1, p. 2-3.
↑  http://pegion.ru/58df61cf841a.htm "Earth and people" magazine about RGO medals
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308902705171  BnF: cb12261806j (data)  CiNii: DA13587580  GND: 504445-5  ISNI: 0000 0001 2299 7567  LCCN: no2015077962  LNB: 000123451  SUDOC: 031395686  VIAF: 305975699   WorldCat (עם VIAF): 305975699 
סמל החברה הגאוגרפית הקיסרית הרוסית, 1914
ספריית החברה הגאוגרפית, 1916
נשיא החברה הגאוגרפית הרוסית סרגיי שויגו ונשיא רוסיה ולדימיר פוטין, 2015
היי שקטה

היי שקטה הוא פזמון שכתבה רחל שפירא, הלחין יהודה פוליקר, וביצעה ריקי גל. השיר יצא לאור בשנת 1993.
רקע

השיר נכלל באלבומה של ריקי גל "חפש בי", שאת רוב לחניו הלחין יהודה פוליקר.
לדברי ריקי גל: "הטקסט היה בערך אצל כל הזמרות בארץ ללא לחן. הלכתי איתו ליהודה, הוא הסתכל על המילים ואמר 'רגע אחד, כבר הלחנתי את השיר הזה, אבל ריטה לא אהבה את הלחן, וכבר עשיתי מהמנגינה משהו אחר בשביל עצמי'. יהודה ראה פה הזדמנות נהדרת והוציא מאחת המגירות שלו קלטת עם לחן אחר. באופן מופלא, גם המנגינה הזאת שלו התלבשה כמו כפפה על הטקסט. אמרתי לרחל שפירא שתודיע לכל הזמרות שהשיר תפוס".
במצעדי הפזמונים

במצעד בפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשנ"ד (1994) דורג השיר במקום ה-31.
ביצועים נוספים

בשנת 2004 הוציאה הזמרת עדי כהן גרסת כיסוי של השיר במסגרת התכנית כוכב נולד. ומאז ביצעה כהן עד היום בהופעותייה.
במרץ 2018, לכבוד  יום האישה, ביצעה עדן אלנה גרסת כיסוי לשיר בדואט עם עברי לידר.
הערות שוליים

↑  נערת הרוק חוגגת 70: "מחשבות על המוות זה נתון קבוע", באתר ynet, 10 ביולי 2020
↑  עמי פרידמן, לשיר עם המנטור: עברי לידר ועדן אלנה בדואט, באתר ynet, 8 במרץ 2018
.
הונדה סופר קאב

| --- | --- |

הונדה סופר קאב C125 שנת יצור 2019. הדגם החדש והגדול ביותר
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  הונדה
 שנות ייצור:  1958-היום
 יחידות שיוצרו:  יותר ממאה מיליון
 סיווג:  אופנוע עירוני זול - Cheap Urban Bike :CUB
 מרכב:  "פסיעה לישיבה" (step through frame)
 פלטפורמה:  שילדת "עצם תחתית" (underbone)
 מפרט טכני
 מנוע:  צילינדר אחד, בנזין, מקורר אוויר. 50-125 סמ"ק
 הילוכים:  3-4, חצי אוטומטית סיקוונסיאלית
 צריכת דלק:  עד 60 ק"מ לליטר.
 מעצב:  סויצ'ירו הונדה
הונדה סופר קאב (ר"ת Cheap Urban Bike :CUB ) הוא כלי רכב דו גלגלי מתוצרת חברת הונדה, המשלב מאפיינים עיצוביים, מבניים, ומכניים של קטנוע ואופנוע. סדרת הונדה סופר קאב היא כלי הרכב המנועי הנמכר ביותר בהיסטוריה עם למעלה מ-100 מיליון יחידות שנמכרו מאז שנת 1958, כאשר היצור והמכירה עדיין ממשיכים. הונדה סופר קאב מיוצר במגוון רחב של גרסאות עיצוביות ונפחי מנוע בין 50 סמ"ק עד 125 סמ"ק.
היסטוריה

מקור השם Cub (באנגלית :גור), הוא בכינוי שניתן לקיט של מנוע בנזין קטן שנועד לשימוש  כמנוע עזר חיצוני הניתן להתקנה על אופניים, ואשר יוצר בין השנים 1952-1958 .
יחודו של המנוע הקטן היה בחידוש שהציג בכך שהותקן מצידו השמאלי ומתחת לציר הגלגל האחורי, בניגוד למנועי העזר המקובלים שהותקנו בתוך מסגרת האופניים, בין רגלי הרוכב. בכך נפתרה בעיית הלכלוך של בגדי הרוכב והתאפשרה הרכיבה על האופניים הממונעות גם לנשים לבושות שמלות. המנוע הקטן נמכר בהיקפים של אלפי יחידות בחודש וסייע להכרה והטמעת שמה חברת הונדה בשוק הרכב הדו גלגלי המתפתח ביפן שלאחר מלחמת העולם השנייה.
הרעיון לפיתוח כלי רכב דו גלגלי חדש בנפח 50 סמ"ק עלה בשנת 1956 לאחר סיור שערכו סויצ'ירו הונדה (Soichiro Honda) המייסד, והמהנדס הראשי של החברה, וטקאו פוג'יסווה (Takeo Fujisawa) איש הכספים, ומנהל הפיתוח העסקי שלה, בגרמניה, שבה נוכחו בפופולריות של השימוש באופנועים קלים ואופניים עם מנוע עזר. תוכניתם האסטרטגית הייתה לפתח כלי רכב דו גלגלי אשר יהיה בעל השפעה לטווח ארוך על ביצועיה העסקיים של החברה ועל יכולת ההתרחבות שלה לשווקים נוספים מחוץ ליפן. הדרישה באירופה שלאחר המלחמה לכלי רכב קטנים וזולים מיקדה בפני ראשי הונדה את יעדי הפיתוח העתידי.
בסיורים שערכו באולמות התצוגה של היצרנים האירופים, הגיעו השניים למסקנה כי לעיצובי הקטנועים המסורתיים כגון למברטה, אין עתיד ביצור המוני ופוטנציאל לשיווק בארצות מתפתחות, מכיוון שהיו בעלי מכלולים מכניים שדרשו תחזוקה שוטפת מורכבת, וצוידו בגלגלים בעלי קוטר קטן שאינם מתאימים לשימוש בדרכים המשובשות המאפיינות מדינות אלה. לאור זאת התגבש הרעיון לפתח כלי רכב דו גלגלי אשר יתאים לשימוש הן בארצות מפותחות והן בארצות בלתי מפותחות ובעלות תשתית דרכים רעועה. בהתאם לכך נדרש כי כלי הרכב יתבסס על טכנולוגיה זולה ופשוטה אשר תאפשר שרידות של כלי הרכב לאורך זמן גם ללא טיפולים מכניים מורכבים וחלפים בלתי זמינים. התכנון דרש קפדנות ודיוק מכיוון שעל פי התכנית היה מדובר על יצור המוני של כלי הרכב אשר ישווקו ברחבי העולם, לרבות במקומות קשים לגישה אשר לא יאפשרו תיקון תקלות עתידיות אם יתגלו. נטען כי אחת הדרישות בפיתוח הייתה האפשרות לנהוג עם יד אחת בלבד על מנת לאפשר ליד השנייה של שליחי המסעדות ביפן לאחוז במגש סובה (אטריות), מאכל פופולרי ביפן.
לצורך יצור האופנוע בנתה הונדה בהשקעת עתק, מפעל חדש בעל כושר יצור המוני של עד-50,000 יחידות בחודש, על פי מפעל ההרכבה של החיפושית במפעלי פולקסווגן בוולפסבורג, גרמניה.
שווק ופרסום

היעד השאפתני של הונדה נקבע לספק כ-30,000 יחידות סופר קאב מדי חודש, הרבה מעבר לקיבולת השוק המקומי ביפן. משמעות הדבר הייתה להגדיל את היקפי היצוא לשווקים חדשים בהיקפים שטרם נראו כמותם בעבר. לצורך כך הקימה הונדה חברות בת מקומיות ביעדי היצוא העיקריים שלה, על מנת לאפשר מתן שירות והפצת חלפים בהיקפים גדולים ובמהירות. חברת הבת הראשונה נוסדה בארצות הברית בשנת 1959 ולאחריה הוקמו חברות בת מקומיות גם בגרמניה בשנת 1961, בבלגיה ובבריטניה ב-1962, ובצרפת ב-1964.
בשנת 1963 השיקה הונדה ארצות הברית את מסע הפרסום שלה בארצות הברית שנקבעה כשוק היעד העיקרי. סיסמת הפרסומת בה נעשה שימוש במשך 12 שנים ברציפות היתה: "You meet the nicest people on Honda" (בתרגום חופשי: "פוגשים את האנשים החביבים ביותר על הונדה"), ובמהלכן התחזקו מאוד מותגי האופנועים של הונדה וחברות יפניות נוספות על חשבון המותגים הבריטיים. במסע הפרסום הזה הושם דגש על מאפייני העיצוב הייחודיים של הונדה קאב לעומת אופנועים בעיצוב מסורתי כגון: מגן השרשרת הסגור לחלוטין, המאפשר שימון קבוע של השרשרת ומבלי ללכלך את בגדי הרוכב, המגן הקדמי המסתיר את המנוע ומונע גם הוא התזת לכלוך מפני הדרך על רגלי הרוכב, והנוחות בתפעול התמסורת החצי אוטומטית שלו. הונדה ניהלה מסע פרסום רב ערוצי שכלל מוזיקה, מודעות פרסומת, וג'ינגלים בסגנון חדשני. מסע הפרסום לקח בחשבון ויתור מסוים על קהל היעד המסורתי של כלי רכב דו גלגליים, "הגבר המאצ'ו", לטובת פיתוח קהלי מטרה חדשים ובעיקר נשים ובני המעמד הבינוני גבוה, תוך הדגשת יתרונות הנוחות של תפעול האופנוע ועיצובו הייחודי.
עיצוב

העיצוב הבסיסי של הונדה קאב התבסס על שילדה אחודה של יריעת פלדה מכופפת וכבושה בעלת מנוע במנח אופקי הממוקם תחתיה. מבנה זה מכונה בשם "עצם תחתית" (underbone), והוא מאפשר כניסה לתנוחת נהיגה בצורה של "פסיעה לישיבה" (step through), אך ללא מדרך להנחת רגלי הרוכב (כמקובל בקטנועים "קלאסיים") המונחות משני צידי המושב על גבי רגליות ייעודיות כבאופנוע. בכך איחד המבנה תכונות ספציפיות של תנוחת רכיבה של קטנוע ביחד עם אופנוע. רגלי הרוכב מוגנות מלכלוך המותז מפני הדרך באמצעות פיירינג (fairing) מפלסטיק היורד מתחת לכידון וממשיך ומכסה את המנוע בדומה לקטנוע. בעיצוב הונדה קאב נעשה לראשונה בכלי רכב כלשהו שימוש המוני בחלקי פיברגלאס ופלסטיק לעיצוב שהקלו משמעותית על המשקל הכולל של הכלי.
עם זאת ובניגוד לקטנוע, המנוע ותיבת ההילוכים אינם מקובעים על הציר האחורי. שילוב העיצובים הזה איפשר יצירת מרכז כובד נמוך, שיפור בקירור המנוע, והתקנת גלגלים בעלי קוטר גדול של 17 אינץ', אשר שיפרו את היציבות הדינמית בציר האורך, בעיקר בתנועה על דרכים משובשות. המנוע הונח במצג אופקי, מקורר אוויר. תיבת ההילוכים הורכבה מגיר סיקוונסיאלי ידני, חצי אוטומטי וללא ידית מצמד כמקובל על הכידון מצד שמאל, המופעל באמצעות מצמד המחובר לדוושת העברה ברגל שמאל. הסיכוך התבצע באמצעות מתז שמן משותף על הארכובה ותיבת ההילוכים. בלמי התוף הקדמי והאחורי חוברו לחישוק באמצעות חישורים.
כבר מן הדגם הראשון צויד הונדה סופר קאב, שלא כמו כלי רכב דו גלגליים זולים אחרים בני התקופה, במערכות היקפיות מושלמות כמקובל באופנוע. כך למשל הותקנה מערכת תאורה קדמית ואחורית מלאה, פנסי איתות ובולמי זעזועים המאפשרים איכות נסיעה ושימוש גבוהים. השימוש שעשתה הונדה במנוע ארבע פעימות ומערכת פליטה מושלמת גרמו לרמת רעידות ורעש נמוכות ואיפשרו נסיעה חלקה ונעימה.