stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בנק צפון אמריקה
הערות שוליים

↑  רן לוי-, "כספי המעילה זרמו לחו״ל ולוויסות מניות", חדשות, 10 באפריל 1986
↑  אלכסנדר עליאש ושות' בע"מ, דבר, 12 באוגוסט 1928
↑  בנק, דבר, 11 בינואר 1932
↑  Fidelity, מעריב, 13 בדצמבר 1967
↑  אריה בנדר, יהושע הלפרין: בנו של פועל בתנובה, מעריב, 28 באוגוסט 1985
↑  בנק אלכסנדר עליאש ושות' בערבון מוגבל, אתר ברלב ושות' רואי חשבון
↑  אוצר חסכון בע"מ, דבר, 3 בדצמבר 1971
↑  אוצר חסכון בע"מ, דבר, 14 באוגוסט 1978
1 2  הוגדל ההון העצמי של בנק צפון אמריקה ב-3.5 מליון דולר, דבר, 8 בדצמבר 1980
↑  ע"פ מס' 752/90, שמואל ברזל ויהושע הלפרין נגד מדינת ישראל, סעיף 2
↑  ע"פ מס' 752/90, שמואל ברזל ויהושע הלפרין נגד מדינת ישראל, סעיפים 17-30
↑  ע"פ מס' 752/90, שמואל ברזל ויהושע הלפרין נגד מדינת ישראל, סעיפים 67-68
↑  ירידה של 100 מליון דולר בשווי החברות בבורסה, מעריב, 2 ביולי 1984
↑  קרן נאמנות חדשה להשקעות כשרות בלבד, דבר, 16 במאי 1980
↑  עמירם פליישר, בנק צפון אמריקה - בנק של חרדים, מעריב, 16 באוגוסט 1985
↑  ע"פ מס' 752/90, שמואל ברזל ויהושע הלפרין נגד מדינת ישראל, סעיף 7
↑  גברה הנהירה למניות, מעריב, 16 באוגוסט 1985
↑  עודד שורר ואבינועם בר יוסף, שטרן לא יחזיר את הכסף החסר, מעריב, 20 באוגוסט 1985
↑  כבר לפני חודש היו סימנים שמשהו חשוד מתבשל בבנק צפון אמריקה, מעריב, 18 באוגוסט 1985
↑  ע"פ מס' 752/90, שמואל ברזל ויהושע הלפרין נגד מדינת ישראל, סעיף 8
↑  הדסה מונסה נדונה למאסר חמש שנים, מעריב, 12 בינואר 1987
↑  גד ליאור, "820 אלף דולר נעלמו מחשבון העו"ש": סיפורו של הבנק "הכשר למהדרין" שגנב מהלקוחות, באתר ynet, 26 במרץ 2021
↑  אילן בכר, משה שטרן נלכד במארב משטרתי ליד פאריס, מעריב, 20 בינואר 1986; המשך
↑  הסכם טיעון הושג בין משה שטרן לבין התביעה, מעריב, 16 ביוני 1986
↑  ע"פ מס' 752/90, שמואל ברזל ויהושע הלפרין נגד מדינת ישראל
↑  ע"א 7276/07 כונס הנכסים הרשמי בתפקידו כמפרק בנק צפון אמריקה בע"מ נ' אשורנס גנרל דה פרנס ואחרים, ניתן ב־28 באוגוסט 2012
↑  ע"א 610/94 גדליה בוכבינדר נ' הכונס הרשמי בתפקידו כמפרק בנק צפון אמריקה, ניתן ב־11 במאי 2003
↑  הילה רז, הסתיימה פרשת בנק צפון אמריקה; משפחת גאון תשלם 3 מיליון יורו, באתר TheMarker‏, 11 באוגוסט 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007378085305171  VIAF: 77151431607756302051   WorldCat (עם VIAF): 77151431607756302051
רוברט פאגאן

| --- | --- |
 לידה:  5 במרץ 1761 לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 התאבד:  26 באוגוסט 1816 (בגיל 55) רומא, מדינת האפיפיור 
 
רוברט פאגאן (באנגלית: Robert Fagan‏; בערך 1761 – 26 באוגוסט 1816) היה ארכאולוג, צייר ודיפלומט יליד לונדון, שבילה את רוב הקריירה שלו ברומא ובסיציליה.
קריירה

פאגאן נולד בערך 1761 בלונדון, בנם של מהגרים אירים מהעיר קורק.
הוא הגיע לרומא בשנת 1781. כמו אמנים אחרים ברומא, הוא היה מעורב בעסקי עתיקות, ובתמיכתם הכספית של פטרונים בריטים ביצע כמה חפירות ארכאולוגיות. בשנת 1792 הוא חפר בויגנה סן סבסטיאנו על ויה אפיה, במימון קורבט קורבה (שאת דיוקנה צייר באותה שנה). בשנת 1793 הבטיח הנסיך הבריטי אוגוסטוס פרדריק שביקר את האפיפיור לפאגאן לייצא עתיקות. כארכאולוג הוא היה מעורב בחפירות ליד לורנטום, שהביאו לגילוי הוונוס, הנמצאת כעת בגבעת הקפיטולין.
כאמן, הוא עשה קריירה מציור דיוקנאות, לעיתים קרובות עבור משפחות בריטיות נכבדות. הוא התחתן פעמיים, תחילה עם לאנה מריה פרי ולאחר מכן למריה לודוביקה פלג'אני, נערה איטלקית צעירה, לה נישא בשנת 1801, חצי שנה בלבד לאחר מות אשתו הראשונה.
בעקבות הכיבוש הנפוליאוני של רומא, פאגאן ברח לנאפולי בשנת 1797, ולאחר שהות קצרה בפירנצה חזר לרומא והצליח לשלוח לבריטניה ציורים של קלוד ומורוני ונכסים אחרים מנאפולי.
בשנת 1807 עבר לסיציליה. בשנת 1809, לאחר נישואי בתו לוויליאם בייקר, הפך פאגאן לקונסול הכללי הבריטי בסיציליה. באותה שנה החל לחפור בסלינטונט, ובשנת 1812 בטינדריס.
פאגאן נקלע לחובות והתאבד ברומא בקפיצה מחלון. לאחר מותו מכרה אלמנתו הצעירה למוזיאוני הוותיקן את העתיקות שחפר.
נכדו, לואי אלכסנדר פייגן, היה סופר וחרט ידוע.
גלריה

אנה מריה פרי, אשתו הראשונה של האמן (סביבות 1790–1792)
אמה המילטון בלבוש אכרים
אמילי מאנלי
קופידון ופסיכה
חגיגות בכחוס
דיוניסוס (בכחוס), אמפלוס, סילנוס ומנאדה
סתיו או חורף
הערות שוליים

↑  Louis Alexander Fagan, Fagan Robert, Dictionary of National Biography, 1885-1900 Volume 18
↑  E.W. Wolfe, V.L. Freeman, Detailed geologic map, Apollo 17 (Taurus-Littrow) landing area, October 1972, Open-File Report, 1972 doi: 10.3133/ofr72452
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 122329988  RKD: 27173  ULAN: 500014194  VIAF: 95767960   WorldCat (עם VIAF): 95767960
דיוקסיה

דיוקסיות של הכנסייה הרומית-קתולית כיום
דיוקסיה (בעברית "הגמונות" או "בישופות") הוא כינוי ליחידת מנהל טריטוריאלית המנוהלת בידי בישוף, בחלק מהכנסיות הנוצריות. בכנסייה הקתולית קרויה דיוקסיה המנוהלת בידי ארכיבישוף "ארכידיוקסיה" (בדרך כלל בשל גודל, משמעות היסטורית, או שניהם). בשנת 2003 היו בכנסייה הקתולית 569 ארכידיוקסיות ו-2,014 דיוקסיות בעולם.
חלק מהכנסיות הפרוטסטנטיות כגון הכנסייה האנגליקנית ירשו את מבנה הדיוקסיות במישרין במהלך הרפורמציה.
בתקופות האחרונות של האימפריה הרומית שולבו הפרובינקיות שהלכו והתפצלו ביחידת מנהל גדולה יותר, הדיוקסיה - מלטינית dioecesis - מהמונח היווני διοίκησις, כלומר "מִנְהָל" (קיימת גם גרסה כי מקור המילה בשמו של הקיסר דיוקלטיאנוס, שבימיו בוצעה חלוקה זו).
הכנסייה הקתולית ירשה במישרין את חלוקת הסמכות הרומאית במאה ה-5 ובמאה ה-6 לספירה, כשכל בישוף לקח לעצמו במלואו את התפקיד שמילא בעבר ה"פרפקט" הרומי. ההעברה התאפשרה בשל המנהג הנוצרי לקבוע את אזורי המנהל הכנסייתיים חופפים לאלו של המנהל האזרחי. בתקופה המודרנית משמרות דיוקסיות רבות (למרות חלוקות שבוצעו בשטחן במשך השנים) את הגבולות של החלוקה האדמיניסטרטיבית הרומאית העתיקה.
באימפריה הרומית

השימוש המוקדם ביותר ב"דיוקסיה" כיחידת מנהל הייתה במזרח דובר היוונית. כך למשל כונו שלושת המחוזות: קיבריה, אפאמיה וסינאדה שצורפו לפרובינקיה של קיליקיה בזמנו של קיקרו המזכיר עובדה זו במכתביו הידועים. המילה, שמשמעותה מחוז שבו גובים מס, הפכה לכינוי ליחידת השטח. בראש היחידה עמד משגיח (episcopus), לעתיד בישוף.
בארגון מחדש של האימפריה שהוחל בימיו של דיוקלטיאנוס ונמשך בתקופת קונסטנטינוס חולקה האימפריה ל-12 דיוקסיות, שהגדולה שבהן, אוריאנס, כללה 16 פרובינקיות, והקטנה שבהם, בריטניה, כללה ארבע. ניתן למצוא את רשימת הדיוקסיות הרומיות כפי שהיו בשנת 395 בתיאור הפרובינקיה הרומית.
כל דיוקסיה נשלטה בידי "פראיטור ויקריוס" [דרושה הבהרה] שהיה כפוף למרות של "פרפקט". בין המאה ה-4 והמאה ה-6, כשהארגון המנהלי הישן החל להתפורר, התרחב תפקידם של הבישופים בחלקים הנוצריים של האימפריה על מנת למלא את החלל שנוצר. האריסטוקרטיה של הסנאט הרומי נותרה מקור לסמכות המקומית, בייחוד בפרובינקיות. עם זאת, במועד זה כבר הופקדה סמכות זו בדרך כלל בהנהלתו הרוחנית של הבישוף. אין זה מפתיע שכשהכנסייה הקתולית ולאחריה הכנסייה האורתודוקסית החלו להגדיר את צורה המבנה המנהלי שלהם הם הסתמכו על הטרמינולוגיה הרומית העתיקה על מנת לתאר יחידות מנהל והיררכיה, וההבדלים בין רשויות כנסייתיות וחילוניות החלו להיטשטש. בקיסרות הביזנטית הייתה זו דוקטרינת יסוד.
היררכיה נוצרית

המשמעות הנוצרית המודרנית של המילה "דיוקסיה" כתחום השיפוט של הבישוף הפכה לדבר שבשגרה רק במסגרת המבנית של האימפריה הקרולינגית במאה ה-9. המילה "דיוקסיה" החליפה את קודמתה ה"פארוכיה" (בלטינית: Parochia, באנגלית: Parish), שהיא נפה כנסייתית ובהשאלה גם קהילת מאמינים,[דרושה הבהרה] מילה ששימשה מאז נוצר המבנה ההיררכי הסמכותי של הנצרות במאה ה-4.
כנסייה של בישוף קרויה קתדרלה, ולפיכך בכל דיוקסיה יש קתדרלה אחת ומספר כנסיות רובע, או כנסיות פארוכיאליות.
הדיוקסיות באימפריה הרומית שנת 400
קרוסיידר

| --- | --- |

קרוסיידר סימן 2 בלוב, 2 באוקטובר 1942. צילום: מוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון.
 מידע כללי
 סוג:  טנק שיוט
 מדינה מייצרת:  בריטניה בריטניה
 יצרן:  Nuffield Mechanisation and Aero 
 משתמשים עיקריים:  הצבא הבריטי 
 שנת ייצור:  1939-1940
 תקופת השימוש:  1941–1945 (כ־4 שנים) 
 דגם קודם:  קובננטר
 דגם עוקב:  קאבליר
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם השנייה
 יחידות שיוצרו:  5,300 
 מידע טכני
 אורך:  5.97 מטר
 רוחב:  2.64 מטר
 גובה:  2.24 מטר
 משקל:  19.3 טון (סימן 1–2)   19.8 טון (סימן 3)
 מהירות:  43 קמ"ש על כביש
 טווח פעולה:  160 ק"מ (204 ק"מ עם מכלי דלק נוספים)
 מנוע:  בנזין 340 כ"ס
 שריון:  7 מ"מ מינימום, מקסימום 51,49,40 (סימן 3,2,1 לפי הסדר)
 צוות:  4-5 (סימן 1–2) 3 (סימן 3)
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח 2 ליטראות (40 מ"מ) (סימן 1–2)   תותח 6 ליטראות (57 מ"מ) (סימן 3)
 חימוש משני:  1 עד 2 מקלעי בזה 7.62 מ"מ
 
קרוסיידר (באנגלית: Crusader; באופן מילולי: צלבן) הוא טנק שיוט בריטי ממלחמת העולם השנייה שפותח בשלוש גרסאות: סימן 1 סימן 2 וסימן 3. הקרוסיידר היה לטנק העיקרי של הצבא הבריטי במערכה בצפון אפריקה, עד אשר הוחלף על ידי ה-M3 והשרמן האמריקאים בשנת 1943. התותח החלש בדגמים המוקדמים והשריון הדק הוכיחו שהקרוסיידר לא מסוגל להתמודד מול השריון הגרמני. מאמצע שנת 1942 ואילך הוסבו השלדות של הקרוסיידר למספר רב של רק"מים שונים. כ-5,300 יחידות נבנו.
פיתוח וייצור

בשנת 1938 משרד המלחמה הבריטי הוציא מכרז לטנק שיוט חדש עם שריון עבה שיחליף את טנק השיוט סימן 4. לאחר שה-A13 קובננטר אושר לפיתוח, חברת המכניקה נופילד נתבקשה להשתתף בפיתוח הטנק החדש. נופילד הסכימה בתנאי שתפתח גרסה משלה המבוססת על ה-A13. המטה הכללי הבריטי אישר את הטנק החדש של נופילד תחת הציון הרשמי A15, שנודע מאוחר יותר בתור הקרוסיידר.
אף על פי שמבחינה חיצונית הקרוסיידר והקובננטר היו כמעט זהים, העיצוב הפנימי היה שונה. המנוע של הטנק היה גרסה משופרת של ה־V-12 בנזין, עם 340 כוחות סוס. גם מערכת ההיגוי הייתה שונה. הקרוסיידר היה מעט ארוך יותר והיו לו חמישה בוגים בכל צד לעומת הארבעה של הקובננטר, שנתנו לו יתרון בחציית תעלות וספגו את המשקל העודף. אחד המאפיינים הבולטים של הקרוסיידר היה שני צריחים קטנים בקדמת התובה, אחד בצד של הנהג והשני בצד ימין למקלען, שניהם מצוידים במקלע בזה 7.62 מ"מ. הצריח הראשי היה זהה בשני הטנקים, והיו בו שני פריסקופים על הגג, אחד למפקד ואחד לטען, וחריץ ראייה לתותחן בצד שמאל. במקום צוהר למפקד, כל החלק האחורי של הצריח נפתח אחורנית, אך זה התברר כלא יציב.
דגם האבטיפוס של הקרוסיידר הושלם באפריל 1940, שישה שבועות לפני הקובננטר, והובא למבדקים. הוא סבל מאוורור גרוע, בעיות קירור למנוע, ותקלות מכניות עם הגיר. הצריח של הנהג הוסר בגלל בעיות אורור, והוחלף בפתח מילוט. גם הצריח הימני הוסר פעמים רבות על ידי החיילים בשדה הקרב. למרות שמרבית הבעיות שנתגלו בטנק תוקנו, הקרוסיידר סבל מחוסר מהימנות בגלל המהירות והדחיפות שבה הוא הובא לייצור, מבלי שניתן מספיק זמן למבדקים ופיתוח, במיוחד לתנאים מדבריים. כ-200 טנקים הוזמנו עוד לפני שדגם האבטיפוס הוצג, ובאמצע 1940 ההזמנה גדלה ל-400, ואחר כך ל-1,062. בסך הכל נבנו כ-5,300 טנקי קרוסיידר. כתשע חברות השתתפו בייצור הטנק.
לאחר המפלה בדנקירק שבה איבדו הבריטים מספר רב של טנקים, אמריקה נתפשה כמקום האידיאלי שממנו הם יוכלו להזמין תחליפים. מספר טנקי קרוסיידר ומטילדה נשלחו לארצות הברית, אך לפני שנחתם חוזה כלשהו, וושינגטון החליטה שהמפעלים האמריקאים ייצרו רק טנקים אמריקאים, אך בכל זאת סייעה באספקת חלפים לקרוסיידר וטנקים בריטים אחרים.
פיתוח וייצור > שדרוגים > סימן 2

הקרוסיידר סימן 2 היה למעשה זהה לסימן 1 עם תוספת שריון, בעיקר בשלדה ובקדמת הצריח. 10 מ"מ של שריון נוספו בקדמת הצריח, ו-3 עד 4 מ"מ נוספו בצדדים ובגג. כמו בסימן 1, צריח המקלע בצד ימין הוסר פעמים רבות, ופינה מקום לאחסון תחמושת.
טנקי פיקוד
אלו היו קרוסיידר סימן 2 שמצוידים בתותח דמה, וציוד רדיו ותקשורת.
פיתוח וייצור > שדרוגים > סימן 3

כבר ב-1940 עלה הצורך לשדרג את כוח האש של הטנקים הבריטים כדי להתמודד עם השריון הגרמני. תותח ה-6 ליטראות (57 מ"מ) נבחר למשימה, אך הייתה בעיה למצוא טנק שיתאים לו. לאחר שניסיון להתקין את התותח בדגם מוקדם של הצ'רצ'יל נכשל, הצליחו המהנדסים בנופילד להתקין את התותח בקרוסיידר, על ידי הגדלת הצריח הקיים במקום פיתוח צריח חדש. מהירות הלוע של התותח היה 853 מטר לשנייה עם פגז חודר שריון, והוא הצליח לחדור כ-80 מ"מ של פלדה בטווח של 500 מטרים. למרות השיפור בכוח האש, התותח לא היה מסוגל לירות פגזים נפיצים. לוחות שריון נוספו על הצריח והשלדה, והפתח האחורי בצריח הוחלף בשני פתחים. כדי לפנות מקום לתחמושת הוסרו הצריח המשני, וכך גם המקלען והטען, שאת תפקידו תפס המפקד. האבטיפוס של הדגם המשודרג נשלח למבחנים בנובמבר 1941, ובמאי 1942 החל ייצורו של הקרוסיידר סימן 3.
טנקי תצפית קדמיים
קרוסיידר סימן 3 שהוסבו לטנקי תצפית. אלה שירתו באגדים ארטילריים ונשאו קציני ארטילריה לקו החזית כדי שאלה יוכלו להזעיק סיוע יעיל ושוטף מהתותחים. גם טנקים אלה צוידו בתותח דמה כדי שלא יתבלטו בשדה הקרב, וכל התחמושת פונתה לטובת מכשירי רדיו. המקלע בצריח נשאר וכך גם פגזי העשן.
שירות מבצעי

בחודש מאי 1941 נשלחו הקרוסיידרים הראשונים בדחיפות למזרח התיכון, והופעלו לראשונה על ידי רגימנט הטנקים המלכותי ה-6 במבצע בטלאקס - ניסיון להסיר את המצור על טוברוק. היחידה השנייה שקיבלה קרוסיידרים הייתה הגדוד המשוריין ה-22, שהשתתף במבצע צלבן בנובמבר 1941. רגימנט הפרשים האוסטרלי ה-9 שהגיע למצרים ביוני 1941 צויד בטנקי קרוסיידר סימן 2 וM3 לי והספיק לקחת חלק בקרבות סביב אל עלמיין לפני שחזר לאוסטרליה.
למרות שהגרמנים רחשו כבוד לקרוסיידר בגלל המהירות שלו, מבחינת כוח האש הקרוסיידרים עם תותח 2 הליטראות היו נחותים לעומת הטנקים הגרמנים כמו הפנצר סימן 3. החיילים הבריטים התלוננו על כך שהטווח האפקטיבי של התותח היה כ-450 מטרים, בעוד שתותח ה-50 מ"מ של הפנצר 3 היה אפקטיבי בטווח כפול, ועל קושי לחדור את הפנצרים, בעוד שאלו חודרים את הקרוסיידר בקלות. בקיץ 1942 החלו להגיע קרוסיידרים עם תותח ה-6 ליטראות למזרח התיכון, ולמרות שגם הגרמנים שיפרו את כוח האש של הטנקים שלהם, כעת לפחות הקרוסיידרים השתוו למרבית הטנקים הגרמניים מבחינת כוח אש, מלבד הפנצר סימן 4 עם הקנה הארוך. הדיוויזיה המשוריינת ה-6 הבריטית צוידה בקרוסיידרים החדשים, כאשר השתתפה בפלישת בעלות הברית לתוניסיה בנובמבר 1942.
כשנפגעו, מרבית הקרוסיידרים עלו באש (כמו טנקים בריטים רבים אחרים), והדעת הרווחת בקרב החיילים הייתה שהסיבה לכך מצויה במנוע הבנזין, למרות שגם הטנקים הגרמניים עשו בו שימוש. בחינה מדוקדת של קרוסיידרים שנפגעו בקרב העלתה את הסיבה: מדפי התחמושת לא היו מוגנים היטב, וכל פגיעה של מתכת חמה הציתה אותם. צוותים מנוסים ניסו להתגבר על הבעיה באמצעות החלפת מכלי הדלק הנוספים מאחורה במים.
בנוסף לכך, הקרוסיידר סבל מחוסר מהימנות בגלל מספר סיבות. הראשונה מהן הייתה מצויה בדרך ההובלה שלהם. הטנקים הוסעו ברציפים ללא מים במערכת הקירור, ותוחזקו בצורה לקויה לפני שנשלחו מעבר לים. הטכנאים במדבר נאלצו לבזבז שעות רבות בתיקון כל הבעיות הללו לפני שהטנקים יוכלו להיכנס לקרב. בתנאי המדבר המנוע סבל מתקלות רבות, וחול שנכנס למשאבות המים היה גורם לדליפה.
הקרוסיידר רכש לעצמו מוניטין כה גרוע, שצוותי השריון הבריטי המתינו בציפייה לטנקים האמריקאים. בתחילת 1943 הוגדרו כל הקרוסיידרים כמיושנים, ועוד לפני הפלישה לאיטליה עברו כל הדיוויזיות הבריטיות לטנקי השרמן וה-M3 לי האמריקאים.
רק"ם על בסיס הקרוסיידר

קרוסיידר ARV - במהלך המלחמה במדבר, הבריטים התרשמו מאוד מהיכולת של קורפוס אפריקה לפנות טנקים פגועים משדה הקרב בעזרת טנקי חילוץ, אפילו תוך כדי לחימה. ב-1942 משרד המלחמה הבריטי המליץ לאמץ את הרעיון ולפתח גרסה של טנק חילוץ לכל טנק בריטי. הצריח הוסר מהקרוסיידר, ועגורן במשקל 5 טון הותקן על השלדה. ככל הנראה רק דגם אחד נבנה.
קרוסיידר ARMA - קרוסיידר מצויד במערכת לפינוי מוקשים. לא הפך למבצעי.
קרוסיידר אמפיבי - שני משטחי הצפה גדולים חוברו לצדי הטנק, ולהבים מיוחדים חוברו לזחלים כדי להניע את הטנק במים.
קרוסיידר סימן 3 נ"מ, סימן I - הצריח הוסר והוחלף בתותח נ"מ בופורס 40 מ"מ יחיד. תא הלחימה היה פתוח.
קרוסיידר סימן 3 נ"מ, סימן III/II - הצריח הוסר והוחלף בצריח סגור עם שני תותחי אורליקון 20 מ"מ, עם 600 כדורים. גרסה נוספת עם שלושה תותחים שימשה לאימונים בלבד. גרסאות הנ"מ של הקרוסיידר פותחו לקראת הפלישה למערב אירופה ב-1944, במטרה לשמור על מפקדות שדה. אולם בעקבות העליונות של בעלות הברית באוויר ומיעוט ההתקפות של מטוסי הלופטוואפה, הן יצאו משימוש זמן קצר לאחר הפלישה לנורמנדי.
קרוסיידר 2, Gun Tractor - שלדות של קרוסיידר סימן 2 ששודרגו למבנה על עם גג פתוח, ונועדו לגרור את תותח ה-נ"ט 17 ליטראות ואת צוותו. היה בשימוש נפוץ בקרב יחידות נ"ט בקמפיין בצפון מערב אירופה, 1945-44. מספר קרוסיידר Gun Tractor נמכרו לארגנטינה לאחר המלחמה, שם הם עברו הסבה לתותחים מתנייעים.
קרוסיידר עם דחפור - הצריח הוסר והותקן דחפור בחזית הטנק. שימש את חיל ההנדסה המלכותי.
קרוסיידר תומ"ת - ניסיון לאחר המלחמה להתקין תותח 5.5 אינץ' על שלדת קרוסיידר, כפלטפורמת ניסוי לקראת התקנה של התותח על הצנטוריון.
ביבליוגרפיה

Chamberlain, Peter; Chris Ellis. British and American Tanks of World War Two: The Complete Illustrated History of British, American and Commonwealth Tanks, 1939-45. Cassell 2002
Fletcher, David, and Peter Sarson. Crusader Cruiser Tank 1939–1945 (New Vanguard 14). Botley, Oxford: Osprey Publishing, 2000
Fletcher, David. The Universal Tank: British Armor In The Second World War, HMSO 1993
Bishop, Chris. The Encyclopedia of Weapons of World War 2: The Comprehensive Guide to over 1,500 Weapons System, Including Tanks, Small Arms, Warplanes, Artillery, Ships, and Submarines. Orbis Publishing, 1998.
הערות שוליים

1 2  Chamberlain & Ellis, pp 37
↑  Fletcher & Sarson, pp 6
↑  Fletcher & Sarson, pp 33
↑  Fletcher & Sarson, pp 33
↑  זאת בלי לקחת בחשבון את טנקי הטיגר, שהיו נדירים מאוד באפריקה.
↑  Fletcher & Sarson, pp 19-24
↑  Chamberlain & Ellis, pp 38
| רק"מ של חבר העמים הבריטי מימי מלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| טנקים קלים | ויקרס סימן 3-2 • ויקרס סימן 5-4  • ויקרס סימן 6  • טטררך |  |
| טנקי שיוט | סימן 1 • סימן 2 • סימן 3 • סימן 4 • קובננטר • קרוסיידר • קאבליר • קנטאור • קרומוול • צ'לנג'ר • קומט • ראם (קנדה) • גריזלי (קנדה) • סנטינל AC1 (אוסטרליה) •  שרמן פיירפליי |  |
| טנקי חי"ר | מטילדה סימן 1 • מטילדה סימן 2 • ולנטיין • צ'רצ'יל |  |
| משחיתי טנקים | ארצ'ר • אכילס |  |
| תומתי"ם | בישופ • סקסטון (קנדה) |  |
| נגמשי"ם | זחלילית אוניברסלית • נגמ"ש לויד • נגמ"ש קנגורו (קנדה) |  |
| כלי רכב משוריינים |  שריונית AEC • שריונית ביוורטה • שריונית קובנטרי • שריונית דיימלר • שריונית גאי • שריונית האמבר • שריונית לנצ'סטר • שריונית מוריס CS9 • שריונית רולס-רויס • שריונית רובר (אוסטרליה) • שריונית מרמון הרינגטון (דרום אפריקה) • שריונית פוקס (קנדה) |  |
| רכבי סיור משוריינים | שריונית סיור דיימלר דינגו • שריונית סיור האמבר • שריונית סיור מוריס • שריונית סיור דינגו (אוסטרליה) • שריונית סיור איירונסייד • שריונית סיור אוטר (קנדה) • שריונית סיור S1 (אוסטרליה) |  |
| משאיות משוריינות | ביסון • ארמדילו • בדפורד • C15TA (קנדה) • ‏AEC |  |
| רק"ם נסיוני | הארי הופקינס • אלקטו • אוונג'ר • צנטוריון • בלאק פרינס • טוג • אקסלסיור • ואליאנט • טורטויס • סקופילד (ניו זילנד) • שריונית רינו (אוסטרליה) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532324105171  LCCN: sh95010695 
קרוסיידר 1.
קרוסיידר 3 בצפון אפריקה, 1943. בתמונה ניתן להבחין בשינויי של שני הפתחים בצריח במקום אחד בדגמים הקודמים.
קרוסיידר ARV.
קרוסיידר 3 נ"מ, עם תותח בופורס 40 מ"מ.
1710 בספרות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 1710  בספרות |  |
< · 1708 · 1709 — 1710 — 1711 · 1712 · >
כל ערכי השנים בספרות במאה ה-20 · כל ערכי השנים בספרות במאה ה-21 · פורטל הספרות
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1710 ונוגעים לתחום הספרות.
אירועים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים חדשים

"סמלה" על ידי ויליאם קונגריב
"המחקר באשר לחוק ידיעת האדם" על ידי הפילוסוף ג'ורג' ברקלי
Théodicée על ידי גוטפריד לייבניץ
נולדו

26 באפריל – תומאס ריד, סופר פילוסוף סקוטי
נפטרו

28 באפריל – תומאס בטרטון, שחקן
14 בדצמבר – הנרי אולדריץ', תאולוג ופילוסוף
7 ביוני – לואיז דה לוואלייר
ראו גם

1709 בספרות
1710
1711 בספרות
שנים בספרות
ספרות
זמן אוויר (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  יצחק צפל ישורון
 הופק בידי:  יצחק צפל ישורון
 תסריט:  יצחק צפל ישורון
 עריכה:  טובה אשר
 שחקנים ראשיים:  משה איבגי דאנה איבגי יובל סגל יבגניה דודינה
 מוזיקה:  מיכאל גורביץ'
 צילום:  רון כצנלסון
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  1999
 משך הקרנה:  78 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 דף הסרט ב־IMDb
זמן אוויר הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1999 בהפקה, כתיבה ובימוי של יצחק צפל ישורון, עם משה איבגי, דאנה איבגי, יובל סגל ויבגניה דודינה בתפקידים הראשיים.
הסרט נתמך על ידי הקרן לעידוד הפקות מקור בכבלים בראשותו של גדעון גנני.
העלילה היא על סוכן שב"כ לשעבר שטרוד בבעיות עם בנו, בתו, חברתו והעסק שלו. את רוב הזמן הוא מבלה בשיחות בנייד שלו (זמן אוויר).
תקציר העלילה

חיים (משה איבגי) הוא סוכן שב"כ לשעבר שמנהל כעת משרד תיווך נדל"ן כושל. הוא התאלמן מאשתו איילת לפני חמש יחסים ומקיים קשרים עם אינה (יבגניה דודינה), עולה חדשה מרוסיה שעלתה לישראל עם אמה סוניה (גלינה סבידנסקי) ובן זוגה של סוניה, גרישה (בוריס סבידנסקי). נוסף לאינה הוא מנהל יחסים גם עם ליאורה (עירית גידרון).
בנו מיכה (יובל סגל) לומד באוניברסיטה וקשריו עם חיים הם בשיחות טלפון. הוא לא מעוניין לעזור לאביו בטיפול בסבא (חזי צדיק) הנמצא בבית אבות.
הבת עפרה (דאנה איבגי) היא בת 17 ונמצאת בקשר רומנטי עם מויש.
מויש/מוסטפא (מייק פורמן) הוא למעשה פלסטיני שהופעל בעבר על ידי חיים. הוא מאויים על ידי מחבלים לשתף פעולה בפיגוע. מויש מתקשר לחיים ואיש השב"כ אלכס (גורי סגל) מגייס את חיים למילואים בשב"כ כדי לחקור זאת.
העניין מסתבך כשמתגלה לחיים שמויש/מוסטפא מתראה עם עפרה. גם הוא וגם מיכה מאיימים על מויש שיפסיק את הקשר עם עפרה למרות שהיא ממשיכה להיות מאוהבת בו גם לאחר שגילה לה את מוצאו.
מויש מוסר לחיים כי קיבל משימה להעביר חבילה ממלון מטרופול במזרח ירושלים. חיים עוקב אחריו במכוניתו. מויש נדקר למוות ברחוב וחיים נפצע קשה מיריות. צביה (שרית לארי), ישראלית ששהתה במקום, מסיעה אותו לכיוון בית חולים אך בדרך הוא מבקש לעצור, נפרד מילדיו בשיחת טלפון ומת.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| משה איבגי | חיים |  |
| דאנה איבגי | עפרה |  |
| יבגניה דודינה | אינה |  |
| יובל סגל | מיכה |  |
| מייק פורמן | מויש/מוסטפא |  |
| גלינה סבידנסקי | לוסיה | אמא של אינה |
| בוריס סבידנסקי | גרישה | בן זוג של לוסיה |
| דביר בנדק | אלכס | ידיד של אינה |
| עירית גידרון | ליאורה | ידידה של חיים |
| שרית לארי | צביה |  |
| חזי צדיק | אבא של חיים |  |
| גורי סגל | אלכס | סוכן שב"כ |
פטריק לי פרמור

| --- | --- |

פטריק לי פרמור, צילם דימיטרי פאפאדימוס
 לידה:  11 בפברואר 1915 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  10 ביוני 2011 (בגיל 96) Dumbleton, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  Church of St Peter, Dumbleton 
 מקום מגורים:  Kardamyli 
 אירועים משמעותיים:  kidnap of General Kreipe 
 מקום לימודים:  The King's School Canterbury, St Piran's School 
 שפות היצירה:  אנגלית, יוונית מודרנית 
 בן או בת זוג:  Joan Leigh Fermor (11 בינואר 1968–?) 
 פרסים והוקרה:  Ptolémée Prize (2016)  עמית החברה המלכותית לספרות  אביר מסדר האמנויות והספרות  קצין במסדר האימפריה הבריטית  אות השירות המצוין  Knight Bachelor 
 חתימה:   
 
סר פטריק מייקל ליי פרמור (11 בפברואר 1915 – 10 ביוני 2011) היה סופר, חוקר, קצין ופוליגלוט אנגלי. הוא מילא תפקיד בולט בהתנגדות הכרתית לכיבוש הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה, ושימש אחד ממובילי הצוות שלכד את הגנרל הגרמני היינריך קרייפה. בשל ספריו, ביניהם "זמן מתנות", הוא נחשב ביד רבים לאחד מגדולי כתבי המסעות בבריטניה. עיתונאי ב-BBC כינה אותו פעם "הכלאה בין אינדיאנה ג'ונס, ג'יימס בונד וגרהם גרין".
ילדותו ונעוריו

לי פרמור נולד בלונדון ב-1915, בנם של סיר לואיס לי פרמור, גאולוג מכובד, ומיריאל איילין, בתו של צ'ארלס טאפה אמבלר. זמן קצר לאחר לידתו, אמו ואחותו הצטרפו לאביו בהודו, והותירו את פטריק התינוק באנגליה עם משפחה בנורת'האמפטונשייר, תחילה בכפר ווידון, ואחר כך בדודפורד הסמוכה. הוא נפגש שוב עם בני משפחתו הגרעינית רק בהיותו בן ארבע. בילדותו חווה קשיים בלימודים ונשלח לבית ספר לילדים "קשים". מאוחר יותר הוא סולק מבית הספר "קינג'ס סקול" בקנטרברי לאחר שנתפס מחזיק ידיים עם בתו של ירקן. בבית הספר הוא התיידד עם הסופר לעתיד אלן ווטס.
בתעודה האחרונה שלו מבית הספר "קינג'ס סקול" תואר לי פרמור הצעיר כ"תערובת מסוכנת של תחכום ופזיזות". הוא המשיך את לימודיו בקריאת טקסטים ביוונית ולטינית, את יצירותיו של שייקספיר וכן למד היסטוריה, מתוך כוונה להתקבל למכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. בהמשך שינה את דעתו והחליט להפוך לסופר, ובקיץ 1933 עבר לרובע שפרד מרקט בלונדון, שם התגורר עם כמה מחבריו. עקב הקשיים שחווה כסופר בלונדון, וכן כספו שהלך ואזל, החליט לעבור לאירופה.
ילדותו ונעוריו > מסעותיו הראשונים

בגיל 18 החליט לי פרמור לצאת למסע לאורכה של אירופה מהכף של הולנד ועד לאיסטנבול (אז נודעה בשם קונסטינטינופול). הוא יצא לדרך ב-8 בדצמבר 1933 עם כמה בגדים ומכתבי היכרות, ספר שירה אנגלית של אוקספורד ועותק של שירים, מאת המשורר הרומי הורטיוס בהוצאת לואב. הוא ישן ברפתות ובבקתות רועים, אך גם הוזמן על ידי אצילים ואדונים לבתי נופש במרכז אירופה. הוא התארח גם במנזרים רבים לאורך הדרך.
את רוב רובו של סיפור מסע זה, גילל לי פרמור בשני ספרים שפרסם במשך חייו: "זמן מתנות" (פורסם ב-1977) ו"בין היער והמים" (פורסם ב-1986). חלקו האחרון של המסע עובד לאחר מותו לספר בהתבסס על יומניו וכן על טיוטה שכתב בשנות ה-60 של המאה ה-20, ופורסם בספטמבר 2013 על ידי ג'ון מורי, בשם "הדרך השבורה".
לי פרמור הגיע לאיסטנבול ב-1 בינואר 1935, ואז המשיך לטייל ברחבי יוון. בתוך כך, בילה מספר שבועות בהר אתוס. במרץ 1935, הוא היה מעורב במערכה שניהלו הכוחות המלוכניים בחבל מקדוניה נגד ניסיון מרד רפובליקני. באתונה פגש את בלאשה קנטקוז'ן (Bălaşa Cantacuzino), אשת אצולה פנריוטית רומנית, והתאהב בה. הם חלקו טחנת מים ישנה מחוץ לעיר המשקיפה לעבר פורוס, שם היא עסקה בציור והוא בכתיבה. הם עברו לכפר ברומניה, שם שהה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאחר שנודע ללי פרמור שבריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית ב-3 בספטמבר 1939, עזב לי פרמור מיד את רומניה והתגייס לצבא הבריטי. הוא לא פגש שוב את קנטקוז'ן עד שנת 1965.