stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סולומון נורת'אפ
עבודה > השנים האחרונות

לאחר שחזר לחירותו, סולומון נורת'ופ הצטרף שוב לאשתו ולילדיו. בשנת 1855 התגורר עם בתו מרגרט סטנטון ומשפחתה בקווינסברי, מחוז וורן, ניו יורק. הוא עבד שוב כנגר. הוא פעל בפעילות התנועה המבטלת והרצה על עבדות כמעט בשני תריסר הזדמנויות ברחבי צפון מזרח ארצות הברית בשנים שלפני מלחמת האזרחים האמריקאית. בקיץ 1857, נורתאפ שהה בקנדה לסדרת הרצאות. דווח כי נורתאפ נמצא בסטרטסוויל, אונטריו, אך כי קהל קנדי עוין מנע ממנו לדבר. אין תיעוד בו זמנית למקום הימצאו לאחר אותה תקופה. המיקום ונסיבות מותו אינם ידועים. השמועות רצו. בשנת 1858 דיווח עיתון, "נאמר כי סולומון נורתאפ שנחטף, נמכר כעבד, ואחר כך התאושש ושוחזר לחופש, שוב עברה את דרומה, והוא שוב עבד." זמן קצר לאחר מכן, אפילו המיטיב שלו הנרי ב. נורת'אפ, האמין כי סולומון נחטף מקנדה בזמן שהיה שיכור. שניים אחר כך, ב"ספסל ובר ממחוז סרטוגה " (1879), כתב אר-אן מן בטעות כי תיק החטיפה של מחוז סאראטוגה נגד מריל וראסל נדחה מכיוון שנורתאפ נעלם. מאן השערה, "מה גורלו לא ידוע לציבור, אך החוטפים ללא ספק ידעו." בשנת 1909 כתב ג'ון הנרי נורתאפ, אחיינו של הנרי, " הפעם האחרונה ששמעתי עליו, סולומון הרצה בבוסטון כדי לעזור במכירת ספרו. ובבת אחת הוא נעלם. אנו מאמינים שהוא נחטף ונלקח או נהרג. " לדברי ג'ון ר. סמית', במכתבים שנכתבו בשנות השלושים של המאה הקודמת, הוא אמר שאביו הכומר. ג'ון ל. סמית', שר מתודיסט בוורמונט, עבד עם נורתאפ והעבדים לשעבר טאבס גרוס בראשית שנות ה -60 של המאה ה -19, במהלך מלחמת האזרחים, וסייע לעבדים נמלטים ברכבת התחתית. נאמר שנורתאפ ביקר בכומר סמית לאחר הכרזת השחרור של לינקולן, שנערכה בינואר 1863. נורתאפ לא היה רשום עם משפחתו במפקד ארצות הברית משנת 1860. במפקד מדינת ניו יורק משנת 1865 נרשמת אשתו אן נורת'אפ (אך לא סולומון). היא נרשמה כנשואה, לא אלמנה, וחיה עם בתם וחתנם, מרגרט ופיליפ סטנטון, במורו הסמוכה במחוז סרגוגה. בשנת 1870, אשתו של נורתאפ עבדה כטבחית במשק ביתו של ברטון סי. דניס. באותה תקופה דניס שמר על מלון מידוורת 'האוס בסנדי היל, ניו יורק. סולומון נורתאפ אינו רשום בין המתגוררים במלון. באותה שנה, בתו, מרגרט סטנטון, וחתנו מופיעים בלוח הזמנים של מפקד מורו, ניו יורק, אך גם שמו של נורתאפ לא שם. בנו של נורתאפ, אלונזו, נכלל במפקד של 1870 בפורט אדוארד, ניו יורק; משק הבית שלו כולל רק אותו, אשתו ובתו. בשנת 1875 התגוררה אן נורת'ופ בקינגסברי / סנדי היל במחוז וושינגטון, ניו יורק, ובמידע המפקד ניתנה מצבה המשפחתי כ"אלמנה עכשיו ". כאשר אן נורת 'נפטרה בשנת 1876, הספד אחד, אף שהוא משבח את אן, אומר על סולומון נורתאפ כי "לאחר שהפגין את עצמו ברחבי הארץ הוא הפך לנודל חסר ערך". ההיסטוריונים מהמאה ה -21 קליפורד בראון וקרול וילסון סבורים כי הוא מת מסיבות טבעיות. הם חושבים שחטיפה לעבדות בשלהי שנות ה -50 של המאה העשרים הייתה בלתי סבירה, מכיוון שהיה זקן מכדי שיעניין את לוכדי העבדים, אך היעלמותו נותרה בלתי מוסברת.
היסטוריוגרפיה

אף על פי שהספר הזכרונות מסווג לרוב בין ז'אנר נרטיבי העבדים, המלומד סם וורלי אומר שהוא לא מתאים למתכונת הסטנדרטית של הז'אנר. נורתאפ נעזר בכתיבתו של דייוויד וילסון, אדם לבן, ולדברי וורלי, חלקם האמינו שהוא היה מטה את החומר. וורלי הוזיל את החששות כי וילסון רודף את האינטרסים שלו בספר. הוא כותב על ספר הזכרונות: "שתים עשרה שנים של עבדות הוא סיפור משכנע של נורתאפ ואף אחד אחר בגלל תשומת הלב המדהימה שלו לפרטים אמפיריים וחוסר רצון להפחית את המורכבות של החוויה של נורתאפ לאלגוריה מוסרית מוחלטת". הביוגרף של נורתאופ, דייוויד פיסקה, חקר את תפקידו של נורתאפ בכתיבת הספר ומצהיר את אמיתות המחבר. התיאור המלא והתיאורי של נורתאופ שימש מספר היסטוריונים שחוקרים עבדות. תיאורו של "הבית הצהוב" (המכונה גם "עט העבדים של ויליאמס"), לאור הקפיטול, עזר לחוקרים לתעד את תולדות העבדות במחוז קולומביה.
השפעה בקרב החוקרים

ספר הזיכרונות של נורתאפ הודפס מחדש בשנת 1869.
אולריך ב. פיליפס, בחייו ועבודתו בדרום העתיק (בוסטון, 1929) ועבדות הכושים האמריקאית (ניו יורק, 1918), הטילו ספק ב"אותנטיות "של רוב הנרטיבים של עבדים לשעבר, אך כינה את ספר הזיכרונות של נורתאפ" חשבון חיי " של חיי המטעים מהצד התחתון ".
המלומד קנת 'מ. סטאמפ התייחס לעיתים קרובות לספר הזכרונות של נורתאפ בספרו על העבדות, "המוסד המוזר" (ניו יורק, 1956). סטנלי אלקינס בספרו, עבדות (שיקגו, 1959), כמו פיליפס וסטאמפ, מצא כי ספר הזכרונות של נורת'אפ הוא בעל כשרון היסטורי אמין.
מאז אמצע המאה העשרים, תנועת זכויות האזרח והגדלת יצירות ההיסטוריה החברתית ובמחקרים אפרו-אמריקאים, הביאה עניין מחודש לספר הזכרונות של נורת'אפ.
המהדורה המלומדת הראשונה של ספר הזכרונות פורסמה בשנת 1968. העריכה המשותפת של הפרופסורים סו אקין וג'וזף לוגסון, הפרסום המפורסם של LSU Press שימש בכיתות ובמדענים מאז אותה תקופה והוא עדיין בדפוס.
בשנת 1998, צוות סטודנטים במכללת יוניון בשנקטאדי, ניו יורק, עם פרופסור מדעי המדינה קליפורד בראון, תיעדו את הסיפור ההיסטורי של נורתאפ. "הם אספו תצלומים, אילנות יוחסין, שטרות מכירה, מפות ותיקי בית חולים בשביל דרך ניו יורק, וושינגטון הבירה ולואיזיאנה." תערוכתם של חומר זה נערכה בבניין הזיכרון של נוט במכללה.
בספרו Black Men Built the Capitol (2007), ג'סי הולנד מציין את השימוש שלו בחשבון של נורתאפ.
מורשת וכבוד

בשנת 1999 הקים שרטוגה ספרינגס סמן היסטורי בפינת הקונגרס וברודוויי להנצחת חייו של נורתאפ. בהמשך הקימה העיר את השבת השלישית ביולי כ"יום סולומון נורתאפ ", כדי לכבד אותו, להביא לאור את ההיסטוריה האפרו-אמריקאית האזורית ולחנך את הציבור בנושאי חופש וצדק.
בשנת 2000 קיבלה ספריית הקונגרס את התוכנית של יום סולומון נורת'אפ בארכיונים הקבועים של מרכז הפולקלייף האמריקאי. המוזיאון הקהילתי Anacostia והמיזם Network-Network-Freedom Network לפרויקט הם אף הכירו ביתרונות של תוכנית אירועים רב-משתתפים ורב-תרבותית זו. "יום סולומון נור'אפ - חגיגה לחופש" נמשך מדי שנה בעיר שרטוגה ספרינגס, כמו גם בפלטסבורג, ניו יורק, בתמיכת האיגוד ההיסטורי של הרכבת התחתית בצפון הארץ.
נערכו תצפיות שנתיות לכבוד סולומון נורתאפ. בכנס 2015 במכללת סקידמור היה מפגש של צאצאי נורת'אפ, והנואם כלל את חבר הקונגרס פול ד . טונקו .
מורשת וכבוד > בתקשורת

כלת זוכת המשורר האמריקנית לשעבר וזוכת פרס פוליצר ריטה דייב כתבה את השיר "החטיפה" על נורתאפ, שפורסם באוסף הראשון שלה, "הבית הצהוב בפינה" (1980).
1984, " שתים עשרה שנים של עבדות" עיבד כסרט טלוויזיה PBS בשם "אודיסיאה של סולומון נורת'ופ", בבימויו של גורדון פארקס. נורת 'אפ הוצג על ידי אייברי ברוקס .
בשנת 2008 הקליט המלחין והסקסופוניסט TK Blue, שהוזמן על ידי מועצת מדינת ניו יורק לאמנויות (NYSCA), " Follow the North Star", קומפוזיציה מוזיקלית בהשראת חייו של נורתאפ.
הפרק "חטיבה" של משרדי הטלוויזיה 2010 אמריקה: סיפורנו מתאר את מכירה פומבית של העבדים של נורתאפ. דגש משמעותי מושם על היפרדתה של אליזה מילדיה, והשחקן המתאר את נורתאפ מבצע קריינות של קטעים ישירים מתוך שתים עשרה שנים של עבדות .
הסרט העלילתי לשנת 12 שניים של עבדות, שעובד מתוך ספר הזיכרונות שלו, נכתב על ידי ג'ון רידלי וביים על ידי סטיב מקווין. השחקן הבריטי צ'יווטל אג'יפור מגלם את נורתאפ, עבורו זכה במועמדות לאוסקר לשחקן הטוב ביותר בתפקיד מוביל. הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אוסקר, זכה ב בתמונה הטובה ביותר, התסריט המותאם ביותר, עבור ג'ון רידלי, והשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור לופיטה ניונג'ו, שגילמה את העבד פטסי בתפקיד סרט הבכורה שלה .
ראו גם

עבדות בארצות הברית
לקריאה נוספת

Fiske, David; Brown, Clifford W. & Seligman, Rachel (2013). Solomon Northup: The Complete Story of the Author of Twelve Years a Slave.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link), a complete biography of Northup
Lester, Julius (1968). To Be a Slave. New York. pp. 39–58., Newbery Honor, ages 10 and up
Osofsky, Gilbert, ed. (1969). Puttin' on Ole Massa: The Slave Narratives of Henry Bibb, William Wells Brown, and Solomon Northup. New York: Harper and Row. LCCN 69017285.
הערות שוליים

↑  "The Kidnapping Case: Narrative of the Seizure and Recovery of Solomon Northrup" (PDF). The New York Times. 20 בינואר 1853. נבדק ב-9 במרץ 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Narrative of the Seizure and Recovery of Solomon Northrup". New York Times. University of North Carolina. 20 בינואר 1853. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007516590905171  PLWABN: 9810586145905606  BIBSYS: 5009319  BNE: XX5356651  BnF: cb12628633f (data)  CANTIC: a11811237  GND: 124198589  ISNI: 0000 0000 8224 2900  LCCN: n50022819  NKC: hka2014821929  NLA: 35391545  NLK: KAC201404243  NTA: 131684884  SNAC: w69k8kgt  SUDOC: 059799811  Trove: 936260  VIAF: 69854813   WorldCat (עם VIAF): 69854813
ביו חשמל

ביו חשמל (bio electricity) הוא זרם חשמלי הנוצר בתוך אורגניזמים חיים.
הזרם החשמלי נוצר בתוך אורגניזמים במגוון רב של תהליכים ביוכימיים. למשל בגוף האדם מסרים עצביים בין חלקי הגוף השונים אל המוח יכולים לעבור בצורה של זרמים החשמליים. מסרים אלה חיוניים להתקיימות האורגניזם ולפעולת האיברים בצורה מתואמת.
ביו חשמל בטבע

יש חיות רבות אשר משתמשות בביו-חשמל לתקיפה ולהגנה, כמו שפמנון חשמלי, הצלופח החשמלי וחשמלנאים. הזרם החשמלי אשר בו משתמשות חיות יכול להגיע למתחים של כמה מאות מיליוואט. בצלופח החשמלי לדוגמה, הזרם הוא אמפר אחד ויכול להגיע עד 1000 וולט.
גם צמחים משתמשים בביו חשמל. הצמחים מייצרים חשמל בתהליך הפוטוסינתזה. צמחים כגון טחב, אצות וחיידקים, כמו הכחוליות, מייצרים חשמל מאור השמש. צמחים אלו מייצרים מספיק אנרגיה כדי שיוכלו להתקיים.
ביו חשמל בשימוש האדם

קיימים מיזמים אשר חוקרים, לומדים ומיישמים את הנושא. מיזמים אלו משתמשים בחשמל המיוצר על ידי חיות ובפוטוסינתזה של צמחים, כדי להאיר כבישים ומנורות, לרפא פצעים ולשמש בתור מקור לחשמל "ירוק" יותר Biophotovoltaics, Biophotovoltaics (באנגלית).
הערות שוליים

↑  "bioelectricity | biology". Encyclopedia Britannica.
לחיים הפקות

| --- | --- |

סמליל סדרת לחיים טיש שבהפקת החברה
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 תקופת הפעילות:  1982–הווה (כ־42 שנים) 
 בעלות:  יוסף משה כהנא
 מוצרים עיקריים:  מוזיקה חסידית, ניגונים חסידיים
  
 https://lchaim.co.il/
 
לחיים הפקות היא חברת הפקות המתמחה בהפקת ושיווק אלבומי מוזיקה חסידית וניגונים חסידיים.
החברה מפיקה את אלבומיו של יוסף משה כהנא בהם גם את סדרת האלבומים הפופולריים לחיים טיש ומפיצה את רוב האלבומים בסוגת המוזיקה החסידית כיום, בהם אלבומי אהרלה סמט, בני פרידמן, מוטי שטיינמץ, זאנוויל ויינברגר, משולם גרינברגר, יעקב יהודה דסקל, מאיר אדלר ועוד. החברה מפיקה אלבומים לילדים בשפת היידיש בשם לחיים קינדער האלבומים מופצים ברחבי העולם, בעיקר בישראל, אירופה ובארצות הברית.
כן מפיקה החברה את אלבומי ניגוני בעלז, ניגוני חסידות ויז'ניץ, חסידות סקולען וחצרות חסידיות נוספות שבהפקתו של מנהל החברה יוסף משה כהנא.
לחברה משרדים בישראל ובארצות הברית.
במהלך השנים חתמה החברה עם חברת גרינטק - החברה ששיווקה בזמנו את אלבומיהם של יעקב שוואקי, אברהם פריד, יוסי גרין, יידל ורדיגר ונוספים. ההסכם איפשר לחברת גרינטק לשווק את האלבומים של לחיים הפקות.
ראו גם

לחיים טיש
יוסף משה כהנא
גל פז
הערות שוליים

↑  בחזית מדיה.
↑  גרינטק חתמה על הסכם שיווק עם חברת לחיים הפקות, ידיעה באתר דוסימיוזיק.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 624f195a-abde-4700-b5cb-bfe76996c113 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נווה יעקב (מושבה)

| --- | --- |

המושבה נווה יעקב בשנת 1925 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 תאריך ייסוד:  1925
 על שם:  הרב יצחק יעקב ריינס
 סיבת נטישה:  מלחמת העצמאות
 תאריך נטישה:  1948
 קואורדינטות:  31°50′03″N 35°13′57″E﻿ / ﻿31.834269°N 35.232499°E﻿ / 31.834269; 35.232499 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירושלים מוגדלת) נווה יעקב(למפת ירושלים רגילה) נווה יעקב(למפת הרי ירושלים רגילה) נווה יעקב(למפת הרי ירושלים מוגדלת) נווה יעקב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
בקו כחול מקווקו - מיקום המושבה נווה יעקב, על רקע שכונות צפון ירושלים של ימינו. היישוב שכן במיקום הנוכחי של בית חנינא ושל פסגת זאב צפון
נווה יעקב (בהתחלה כפר עברי או הכפר העברי) הייתה מושבה יהודית, שהוקמה כ-7 ק"מ מצפון לירושלים. המושבה נוסדה בשנת ה'תרפ"ה–1925 וחרבה במלחמת העצמאות.
שכונת נווה יעקב בירושלים הוקמה בשנת 1970 ונקראה על שם יישוב זה, ונבנתה מעט צפונית-מזרחית למיקומה המקורי של המושבה נווה יעקב. שכונת פסגת זאב מערב, המחוברת לשכונת נווה יעקב, נבנתה בחלקה על אדמות המושבה, ואף הוקם לוח הנצחה לזכר הנופלים במקום.
תכנון היישוב, רכישת הקרקעות וחלוקתן

רכישת קרקעות באזור ירושלים החלה עוד בשלהי התקופה העות'מאנית עקב גידול רב של אוכלוסיית העיר ועליית מחירי הדיור. בתחילת תקופת המנדט הבריטי עיקר הרכישה מצפון לירושלים התמקדה באזור ציר ירושלים–רמאללה, שהיה נגיש יותר.
נווה יעקב היה היישוב העברי השני שהוקם מצפון לירושלים. בשנת 1919 הוקמה עטרות ששכנה כ־11 קילומטרים צפונית לירושלים, בדיוק במקום בו עומד כיום הכפר הערבי קלנדיה.
ממובילי ההתיישבות בנווה יעקב היו דב נתן ברינקר והרב יצחק אורנשטיין שהקימו בירושלים את אגודת "הכפר העברי" בי"ג בסיוון ה'תרפ"א (19 ביוני 1921). אברהם לבל – שהיה מראשי הנהלת אגודת "הכפר העברי" ומזכיר האגודה – רכש לטובת האגודה את קרקעות "הכפר העברי" בשבת על פי היתר הלכתי מיוחד. האדמות שנרכשו היו אדמות של בית חנינא, והשלושה השקיעו מאמץ רב בגאולת הקרקע.
חלוקת השטח ליחידות נעשתה על ידי האדריכל והמתכנן ריכרד קאופמן. כל יחידה מנתה חמישה דונמים; חצי יחידה תוכנן למגורים וחציה השני לחקלאות.
140 אנשים ו־5 חברות רכשו קרקעות. רובם היו חברי הסתדרות המזרחי הצעיר. רובם היו תושבי ירושלים, או תושבי ירושלים לשעבר. חלק קטן מהם היו תושבי חו"ל, בעיקר מארצות הברית. רובם היו ממעמד הביניים בגילאי 20–50.
אסֵפה לחלוקת הקרקע בין חברי האגודה התקיימה ביום 9 בפברואר 1923 (כ"ג בשבט ה'תרפ"ג).
שם היישוב ועקרונות האגודה המיישבת

השם "כפר עברי" או "הכפר העברי" ניתן לאגודה, מתוך אמונה שצורת התיישבות זו היא המודל ליישובים כפריים שיקומו בעתיד. לקראת עליית המושבה על הקרקע נקבע שמה ל"נווה יעקב", על שמו של מייסד תנועת המזרחי בציונות הדתית, הרב יצחק יעקב ריינס, לעיתים שני השמות שימשו זה לצד זה כשם היישוב.
עיקרון חשוב של האגודה היה, שכל חבר ירכוש בכספו את הקרקע עבורו. תקנון האגודה הדגיש גם עקרונות דתיים ולאומיים, בהם:
העברת תושבי העיר לעבודה חקלאית יצרנית
השלטת המשפט העברי בחיי הציבור וביחסים שבין אדם לחברו
הסתמכות על עבודה עצמית של בעלי המשקים ובני משפחותיהם, ובמקרים מיוחדים – העסקת חוץ של פועלים עבריים בלבד.
הקמת היישוב והתפתחותו

אבן הפינה לבניין עשרת הבתים הראשונים הונחה ביום 10 ביולי 1924 (ח' בתמוז ה'תרפ"ד), וכעבור כשנה, בחודש אב ה'תרפ"ה–1925 ראשוני המתיישבים נכנסו להתגורר בבתיהם, למרות מנהגי האבלות של תחילת חודש אב, מתוך השקפה הלכתית הסוברת שיש להעדיף את קיומה של מצוות יישוב ארץ ישראל גם על חשבון תוקפם של מנהגי האבלות. רבו של היישוב היה הרב יצחק לוי, ממייסדי ישיבת מרכז הרב והמזכיר הראשון שלה.
העיסוק בחקלאות התבסס בעיקר על גידול בקר ואספקת חלב לעיר ירושלים, ובכל זאת החקלאות לא פירנסה מספיק את התושבים. הקרקע הייתה ברובה טרשים וקשה מאוד לעיבוד חקלאי. למעשה, בתקופותיה הראשונות של המושבה ואולי אף לאחר מכן, פרנסתם של רוב התושבים התבססה בעיקר על עסקים בתוך העיר ופחות על עסק החקלאות.
היה ניסיון שכשל לעסוק בחציבת אבן. לעומת זאת, התפתח בהמשך ענף של קייטנות ושל הבראה.
בית ספר יסודי החל לפעול במושבה משנת ה'תרפ"ו, שלימד בעיקר לימודי קודש. במסגרת בית הספר התקיימו לימודים עד כיתה ו', ולאחר מכן נאלצו התלמידים לנסוע למוסדות לימוד בירושלים.
בנין בית הכנסת נחנך רק ארבע עשרה שנים לאחר העלייה לקרקע, בשנת ה'תרצ"ח–1938.
בשיאו מנה היישוב כ־30 משפחות, אולם עקב התנאים הקשים והמרחק מירושלים, סבל היישוב מחוסר יציבות התיישבותית ותחלופת התושבים הייתה רבה.
הקמת היישוב והתפתחותו > תחבורה

קו אוטובוס בודד הסיע את התושבים ואת התוצרת החקלאית לעיר. בתקופת המאורעות כיסו את האוטובוס בלוחות ברזל להגנה מירי.
הקמת היישוב והתפתחותו > מקורות מים

היישוב חווה תקופות ארוכות של חוסר במקורות מים. היו ניסיונות להשיג מים מעין פרת שהיה רחוק מהיישוב, או לרכוש ממקורות מים נוספים באזור. כעבור זמן נחצב במקום בור מים.
רק בשנת 1936 הוקם מפעל מים משותף למושב עטרות ולנווה יעקב, והיישובים חוברו לצינור שהוביל מים מעין פרת.
קו מים זה היה מטרה לטרור פלסטיני, ובשנת 1938 לאחר חבלה נוספת בצינור, שני חברי מושב עטרות שיצאו לתקנו נורו למוות.
מלחמת העצמאות

ב-29 בנובמבר 1947, עם קבלת ההחלטה בעצרת האומות המאוחדות על חלוקת ארץ ישראל, התחדשו ההתקפות על שני היישובים המבודדים, עטרות ונווה יעקב. שני היישובים היו תחת מצור ממושך וסבלו מחוסר רב במים, מזון ותחמושת. בסך הכול נפלו בשני היישובים 42 לוחמים ונפצעו 96.
יחידות ההגנה שפעלו באזור היו גדוד 63 מכמש וגדוד 61 מוריה - שניהם גדודים של חטיבת עציוני.
מלחמת העצמאות > שיירת עטרות

ב-24 במרץ 1948 הורה דוד שאלתיאל, מפקד מחוז ירושלים, לשלוח חומרי ביצור לנווה יעקב ולעטרות בשיירה של שתי מכוניות: משוריין אבטחה ומשאית משוריינת, שהיו שני המשוריינים האחרונים במחוז ירושלים. בשעה 12:00 יצאה השיירה לדרכה מהדסה הר הצופים. בכניסה לשועפאט, בקילומטר החמישי מצפון לירושלים, פרץ המשוריין מחסום, עלה מיד על מוקש ותיבת ההילוכים שלו נפגעה. המשאית המשוריינת פרצה קדימה. הערבים ירו עליה וזרקו רימוני יד ובקבוקי מולוטוב שהציתו את מעטה הברזנט. אנשי המשוריין ראו איך נפתחות דלתות המשאית הבוערת, ומתוכה קפצו הלוחמים כדי להימלט מהאש. הלוחמים שנמלטו מהאש נהרגו. שיירה של הצבא הבריטי הגיעה למקום הקרב, ולאחר משא ומתן עם הערבים פינתה לירושלים 14 הרוגים ו־11 פצועים.
מלחמת העצמאות > פינוי היישובים והריסתם

באפריל 1948 פונו מהיישובים הילדים והנשים. וביום 14 במאי 1948 עלה הנציב העליון האחרון סר אלן גורדון קנינגהם על מטוס בשדה התעופה עטרות והמריא לחיפה על מנת לעזוב את הארץ. מגיני היישוב עטרות קיבלו פקודה מארגון ההגנה לפנות את עטרות ולסגת לכיוון נווה יעקב, המבודדת אף היא אך קרובה יותר לירושלים. למחרת, ב־15 במאי עם שחר, חצה הלגיון הערבי את גשרי הירדן ועלה על ירושלים. הקרב על נווה יעקב החל ב־16 במאי. הקרב ארך 14 שעות ומשאזלה התחמושת של המגינים ואפסו הסיכויים להחזיק מעמד הוחלט על פינוי נוסף. לאחר שקברו את ההרוגים ואת ספרי התורה, יצאו הלוחמים למסע רגלי לעבר ירושלים ממזרח לכביש ירושלים-רמאללה, יחד עם פליטי עטרות, 164 מגינים ו-12 פצועים שנישאו על גבי אלונקות. הדרך עברה בשקט אך כשהגיעו לכניסה להר הצופים נפצעו שני חיילים ממטענים מאולתרים. אחד מהם איבד את כף רגלו באירוע הזה. בין הלוחמים שהתפנו היה צבי טל, לימים שופט בית המשפט העליון, אשר תיעד רגעים אלה בזכרונותיו: "הצער היה עמוק. רכוש ועמל שנים ועוד נקודה עברית נעזבת. מעשה הפינוי היה מפעל גבורה. יצאנו חרש להרים ועקפנו עמדות האויב. במספר כה מועט של בריאים נשאנו את האלונקות והנשק".
מלחמת העצמאות > קברים זמניים

במהלך הקרבות נקברו חללים בקבר זמני, ולאחר סיום מלחמת העצמאות, במסגרת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות התאפשר לפנות גופות אלו לקבר ישראל. בעקבות זאת יצא הרב שלמה גורן למקומות שונים, בהם לנווה יעקב. חללי נווה יעקב ועטרות יחד עם חללים ממקומות נוספים הובאו לקבורה בהר הרצל ב-17 בנובמבר 1949.
הנצחה

בין השנים 1948–1956 פעל בית ספר בשם "נווה יעקב" בשכונת קטמון.
לאחר מלחמת ששת הימים, בשנת 1970, הוקמה שכונת נווה יעקב שנקראה על שם המושבה, אולם השכונה איננה באותו מיקום של המושבה נווה יעקב, בשכונה זו הרחוב המרכזי נקרא "שדרות נווה יעקב", קיים רחוב בשם "כפר עברי", ורחוב נוסף "מבוא דב בר יקר" על שמו של דב נתן ברינקר (בר יקר), שהיה ממייסדי המושבה. גדוד מכמש של ההגנה שהגן על היישוב עד נפילתו, מונצח ברחוב בשכונת "פסגת זאב".
בשנת 1998 נקרא שמה של כיכר הכניסה לשכונת נווה יעקב בשם "כיכר מגיני עטרות ונווה יעקב"
בשנת 2002 הוקם "גן הגבורה" בשכונת פסגת זאב במקום בו עמדה המושבה נווה יעקב, ובו לוחות ועליהם סיפור הקרבות על עטרות ונווה יעקב.
בשנת 2007 הוקם חדר הנצחה לחללי הגוש הצפוני בהתיישבות ובמערכות באתר ההנצחה גבעת התחמושת.
הערות שוליים

1 2  גן לזכר חללי הגוש הצפוני בהתיישבות ובמערכות, ירושלים, באתר "יזכור"
↑  יהושע אופיר, חוטר מגזע, הוצאה פרטית, 1997, עמ' 76
↑  משה ריבלין, הכפר העברי נווה יעקב, מפעל עזרה והצלה למען הכפר העברי נוה יעקב, תרצ"ט, עמ' 34
↑  בהסתדרות המזרחי הא"י - ב"נוה יעקב", דואר היום, 27 באפריל 1925
↑  אורי מילשטיין, תולדות מלחמת העצמאות, כרך רביעי, עמוד 91
↑    יוסי שפיינר, ‏יומן קרבות תש"ח של השופט טל, בעיתון מקור ראשון, 14 ביולי 2021
↑  אתר הנצחה לחללי הגוש הצפוני בהתיישבות ובמערכות, ירושלים (גבעת התחמושת), באתר "יזכור"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007413700705171
האמנה בדבר אחריות בחלל

המדינה אשררה  המדינה חתמה, אך לא אשררה
האמנה בדבר אחריות בינלאומית לנזק שנגרם על ידי חפצי חלל, הידועה גם בשם אמנת אחריות החלל, היא אמנה משנת 1972 המרחיבה את כללי האחריות שנוצרו באמנת החלל החיצון משנת 1967. בשנת 1978, התרסקות הלוויין הסובייטי קוסמוס 954 בשטח קנדה הובילה לתביעה היחידה שהוגשה במסגרת האמנה.
סטטוס

אמנת האחריות נפתחה לחתימה ב-29 במרץ 1972. ונכנסה לתוקף ב-1 בספטמבר 1972. נכון ל-1 בינואר 2021, 98 מדינות אשררו את האמנה, ועוד 19 חתמו אך לא אשררו. בנוסף, ארבעה ארגונים בין-ממשלתיים בינלאומיים ( סוכנות החלל האירופית, הארגון האירופי לניצול לוויינים מטאורולוגיים, ארגון האינטרספוטניק הבינלאומי לתקשורת חלל, ו ארגון הלוויין האירופי לטלקומוניקציה ) הצהירו על הסכמתם לזכויות ולחובות המפורטות בהסכם.
הוראות עיקריות

חברות לאמנה נושאות באחריות בינלאומית לכל אובייקטי החלל המשוגרים משטחן. המשמעות היא שללא קשר למי שיגר את עצם החלל, אם הוא שוגר משטחה של מדינה א', או ממתקן של מדינה א', או אם מדינה א' גרמה לשיגור, אזי מדינה א' אחראית במלואה לנזק שנגרם מאותו חפץ חלל.
הוראות עיקריות > שיגורים משותפים

אם שתי מדינות פועלות יחד כדי לשגר אובייקט חלל, אז שתי המדינות הללו אחראיות ביחד ולחוד לנזק שהאובייקט גורם. המשמעות היא שהצד הנפגע יכול לתבוע את כל אחת משתי המדינות על מלוא סכום הנזק.
הוראות עיקריות > תביעות בין מדינות בלבד

תביעות לפי אמנת האחריות חייבות להיות מובאות על ידי המדינה נגד מדינה. האמנה נוצרה כדי להשלים את החוקים הלאומיים הקיימים והעתידיים המספקים פיצוי לצדדים שנפגעו מפעילות חלל. בעוד שברוב מערכות המשפט הלאומיות אדם או תאגיד רשאים להגיש תביעה נגד יחיד אחר או תאגיד אחר, על פי אמנת האחריות יש להגיש תביעות במישור המדינה בלבד. המשמעות היא שאם אדם נפגע מחפץ חלל ורוצה לבקש פיצוי על פי אמנת האחריות, על האדם לדאוג לכך שמדינתו תגיש תביעה נגד המדינה ששיגרה את חפץ החלל שגרם לנזק.
ראו גם

USA 193
קוסמוס 954
סקיילאב
אמנת החלל החיצון
אמנת הירח
פסולת חלל
הערות שוליים

1 2  "MULTILATERAL Convention on the international liability for damage caused by space objects. Opened for signature at London, Moscow and Washington on 29 March 1972" (PDF). United Nations. נבדק ב-8 בנובמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Convention on International Liability for Damage Caused by Space Objects, United Nations Office for Outer Space Affairs
↑  Status of International Agreements relating to Activities in Outer Space, United Nations Office for Outer Space Affairs
האזור הדרום-מזרחי (ברזיל)

| --- | --- |

 מדינה:  ברזיל ברזיל
 שטח:  924,511.3 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ באזור:  89,012,240 (2022)
 קואורדינטות:  19°30′00″S 46°01′00″W﻿ / ﻿19.5°S 46.016666666667°W﻿ / -19.5; -46.016666666667 
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דרום־מזרח ברזיל (בפורטוגזית: Região Sudeste do Brasil) הוא אחד מחמשת האזורים בברזיל. אזור דרום ברזיל כולל את ארבע המדינות סאו פאולו, מינאס ז'ראיס, ריו דה ז'ניירו ואספיריטו סאנטו. האזור משתרע על פני 924,511.3 קמ"ר, ומשתרע על פני כ-10.85% משטחה של ברזיל.
אזור דרום־מזרח ברזיל הוא האזור המאוכלס ביותר בברזיל - נכון לשנת 2000 כלל האזור 77,857,758 תושבים. זהו האזור האמיד ביותר בברזיל, והאזור המתועש ביותר באמריקה הלטינית, האחראי לקרוב ל-60% מהתמ"ג של ברזיל.
אזור דרום־מזרח ברזיל הוא בעיקר אזור עירוני ונמצאים בו שלוש המטרופולינים החשובות ביותר בברזיל שנמצאות סביב הערים סאו פאולו, ריו דה ז'ניירו ובלו הוריזונטה.
גלריית תמונות

ריו דה ז'ניירו
סאו פאולו
וילה וליה
נארה לאאו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בינואר 1942 ויטוריה, ברזיל 
 פטירה:  7 ביוני 1989 (בגיל 47) ריו דה ז'ניירו, ברזיל 
 שם לידה:  Nara Lofego Leão 
 מקום קבורה:  Cemitério de São João Batista 
 מוקד פעילות:  ברזיל 
 תקופת הפעילות:  מ-1964 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של ריו דה ז'ניירו 
 סוגה:  בוסה נובה 
 סוג קול:  מצו-סופרן 
 שפה מועדפת:  פורטוגזית ברזילאית, פורטוגזית 
 חברת תקליטים:  פיליפס רקורדס 
 בן או בת זוג:  קרלוס דיאגס (26 ביולי 1967–1977) רוי גרה (1963–1965) 
 צאצאים:  איזבל דיאגס 
 naraleao.com.br
 פרופיל ב-IMDb
 
נָארַה לֵאָאוּ (בפורטוגזית: Nara Leão;‏ 19 בינואר 1942 – 7 ביוני 1989) הייתה זמרת ברזילאית שכונתה "המוזה של הבוסה נובה".
ביוגרפיה

לאאו נולדה בעיר ויטוריה שבמדינת אספיריטו סנטו, ברזיל. כשהייתה כבת שנה עקרה משפחתה לריו דה ז'ניירו, שם גדלה בקופקבנה. כשהייתה בת 12 קיבלה את הגיטרה הראשונה שלה.
את הופעותיה הראשונות ערכה בשנת 1963. בשנה שלאחר מכן, שנת ההפיכה הצבאית וקום הדיקטטורה בברזיל, לקחה לאאו חלק במופע "דעה" (opinião) בו ביטאה ביקורת חברתית גלויה. מאוחר יותר הוגלתה עם בעלה, במאי הקולנוע קקה דיאגס (Cacá Diegues), לצרפת בעוון פעילותם נגד השלטון, שם נולדו שני ילדיהם.
קריירה

בדירתה בקופקבנה נערכו מפגשים מוזיקליים בהן פרחה הבוסה נובה. היא ביצעה שירים של שיקו בוארקי, רוברטו מנסקל, אנטוניו קרלוס ז'ובים (יחד עם אליס רז'ינה ובלעדיה), קייטנו ולוזו ורבים אחרים. בשנים בהן הקליטה, הצליחה ליצור אוסף מרשים של קלאסיקות בוסה נובה ושירי סמבה של יוצרים אותנטיים של הפאבלס.
במהלך שנות השמונים המעיטה לאאו בהופעות. היא תכננה לחדול מפעילותה המוזיקלית כדי ללמוד פסיכולוגיה, אך ב-1988, התגלה אצל לאאו סרטן מוח מתקדם, ולא היה טעם לנתחה. היא נפטרה שנה מאוחר יותר, ב-1989.
ב-2007 הוציאה פרננדה טאקאי את אלבום הסולו "Onde brilhem os olhos seus" ("היכן נוצצות עיניך"), עם שירים מהרפרטואר של נארה לאאו.