המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה
האסטרטגיה הגרמנית > תוכנית האלדר

ב-19 באוקטובר הגיש האלדר להיטלר את תוכניתו שכללה מתקפה בחזית רחבה של 102 דיוויזיות, תשע מהן משוריינות ושש ממוכנות. אלו תוכננו לתקוף את הצבא הצרפתי ואת חיל המשלוח הבריטי בכמה קבוצות ארמיות, כאשר החזקה שבהן תהיה קבוצת הארמיות הצפונית, באגף הימני של המתקפה המתוכננת, עליה אמור היה לפקד פדור פון בוק, ומטרתה להגיע לחוף האוקיינוס האטלנטי מערבית לעיר גנט. תוצאתה הסופית של המתקפה - הדיפת הצרפתים והבריטים אל מדרום לנהר סום, והתבססות בארצות השפלה ובצפון צרפת.
על אף דמיון שטחי, עליו מצביעים רבים מן החוקרים הצבאיים, לתוכנית שליפן לפיה צעד הצבא הגרמני בשנת 1914, הייתה תוכנית המטכ"ל הגרמני חסרת מעוף, ובניגוד למערכת התנועה האדירה שראה שליפן בדמיונו, שמטרתה הייתה כיתור כוחות האויב בצפון-מזרח צרפת, נראה היה כי תוכנית זו תוביל רק להתנגשות חזיתית בין שני הצבאות, תוך חזרה על כשלי מלחמת העולם הראשונה, ומבלי להשיג הכרעה צבאית. השאלה מה יש לעשות לאחר הגעת הצבא הגרמני לחוף תעלת למאנש, אף היא נותרה לא פתורה. להיטלר היו רעיונות יצירתיים יותר לגבי המערכה המתוכננת נגד צרפת, ובהתאם להם הוגשה ב-29 באוקטובר תוכנית מתוקנת, שכללה חיזוק מסוים של האגף הגרמני השמאלי, הדרומי. אולם גם תוכנית זו עדיין סבלה מרבות מהבעיות של קודמתה. בחוגו של היטלר החלו לעלות רעיונות רבים ככל שהתקרב מועד המתקפה, שנקבעה על ידי היטלר ל-12 בנובמבר 1939.
האלדר ובראוכיטש, מתכנני התוכנית, עמדו באותם הימים במרכזו של קשר קצינים להדחתו של היטלר, המכונה "קשר צוסן". על אף מרכזיותם של הקושרים ותפקידיהם הרמים, הסתיים הקשר בלא כלום, כאשר הקושרים לא הצליחו אף להתעמת עם היטלר לגבי חוסר הריאליות של תוכניות מתקפת החורף שלו בצרפת. התוכניות למתקפה הוכנו בחוסר רצון, מתוך אמונה כי המתקפה תיכשל ותביא לאסון. הן היו תוצאה של תכתיב פוליטי של היטלר, לו בזו המתכננים, וממנו פחדו. ב-5 בנובמבר נפגש היטלר עם בראוכיטש והעמיד אותו במקומו בצעקות רמות, תוך השפלה כואבת. הוא פטר בלא כלום את הסתייגויותיו של האחרון מהמתקפה העתידית, והשליך אותו מלשכתו, תוך שהוא זועק כי "הצבא אינו רוצה להילחם". עם זאת, תנאי מזג אוויר קשים, בצירוף נסיבות פוליטיות - הכרזתם של מלך בלגיה ומלכת הולנד על נכונותם לסייע בתיווך לשלום - הובילו לדחיית המתקפה, בתחילה בשבוע, ולאחר מכן משבוע לשבוע. בינתיים הגיע לזירה מפקד קבוצת ארמיות דרום בפולין, קולונל גנרל גרד פון רונדשטט ועמו ראש המטה שלו, הגנרל אריך פון מאנשטיין, כדי לפקד על קבוצת הארמיות הדרומית במתקפה המתוכננת בצרפת. הם עיינו בתוכניות המתקפה, מתוך הבנה כי בסופו של דבר יצטרכו לבצע אותן, ובראשם החלו להתגלגל רעיונות, וקו מחשבה שדמה מאוד לרעיונות הלא מעוצבים בראשו של היטלר עצמו.
ההססנות של ראשי ה-OKH והדחיות הרבות הובילו בסופו של דבר לשיפור ניכר של תוכנית המערכה הגרמנית, ככל שעבר הזמן. הם גרמו להפיכת מה שעלול היה להיות התנגשות חזיתית, סטאטית כמעט, בין שני כוחות ממוכנים רבי עוצמה, למערכת כיתור והשמדה נוסח קרב קאנה או תוכנית שליפן.
על פי רונדשטט, חסרונה של תוכנית ה-OKH היה בכך שהיא לא תאמה את העקרונות הבסיסיים של "לוחמת התמרון" - Bewegungskrieg, שהייתה הבסיס לטקטיקה הגרמנית מאז המאה ה-19. במקום מתקפה חזיתית, יש לחתור להשגת הבקעה של החזית הצרפתית שתוביל לכיתור הגוף העיקרי של האויב ולהשמדתו, במקום הדיפת האויב אל הנהר סום עליה דיברה תוכנית האלדר. הוא טען, שהמקום ההגיוני להשיג הבקעה של חזית בעלות הברית היה בגזרה שהוקצתה לקבוצת הארמיות שלו. הדבר חייב שינוי בתוכנית המתקפה, שכלל חיזוק האגף הגרמני השמאלי (הדרומי) על חשבון האגף הימני (הצפוני יותר).
מאנשטיין החל בניסוח מזכרים, שהוגשו לרונדשטט, ולאחר מכן למפקדת ה-OKH, ובהם ניסח תוכנית מערכה שעיקרה ניתוק כוחות העילית של הצבא הצרפתי וחיל המשלוח הבריטי, על ידי קבוצת הארמיות הגרמנית הדרומית, באמצעות מבקע עמוק, שיגרום לכיתורם מצפון לסום, ולאחר מכן להשמדתם. הפריצה הייתה אמורה להתבצע מדרום ללייז' לאורך הנהר מז אל נאמור, ומשם מערבה אל ציר אראס - בולון. מזכר ראשוני ברוח זו הוגש ב-31 באוקטובר ולאחר מכן הוגשו מזכרים נוספים.
פיקוד ה-OKH התעלם ממסמכים אלו, אם משום שהתוכנית נראתה נועזת ומסוכנת מדי, ואם משום שראה בה ניסיון של רונדשטט לחזק את קבוצת הארמיות שבפיקודו, ולהעניק לה תפקיד מרכזי בתוכנית המערכה, במקום התפקיד המשני שייעדה לה תוכניתו של האלדר. התוכניות אף לא הובאו לידיעתו של היטלר. במקביל למזכריהם של מאנשטיין ורונדשטט, ששיפרו את תוכנית המערכה הגרמנית וליטשו אותה, העלה גם היטלר דרישות שהצביעו על קו מחשבה דומה, אם כי לא מגובש היטב, בפני פיקוד הוורמאכט.