stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אינגה דה בראן
ביוגרפיה > 1999

באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיסטנבול, טורקיה בשנת 1999 היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי ובמשחה ל-50 מטר פרפר ומדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי.
ביוגרפיה > 2000

בשנת 2000 שיפרה דה בראן את השיא העולמי במשחה 50 מטר חופשי שלוש פעמים והעמידה אותו על 24.39 שניות. כמו כן, היא שיפרה את השיאים העולמיים במשחים ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.80 שניות, ב-50 מטר פרפר שיפרה פעמיים וקבעה זמן של 25.64 שניות ובמשחה ל-100 מטר פרפר שיפרה פעמיים את השיא העולמי והעמידה אותו על 56.64 שניות. מומחים בשחייה העולמית הביעו פליאה לנוכח השיפור העצום שחל ביכולתה בחמש השנים בהן לא השתתפה בתחרויות בינלאומיות, והמעבר שעשתה בגיל 24 משחיינית בינונית לשחיינית הבכירה בעולם. רבים טענו כי תופעה זו מעלה חשד לשימוש בחומרי תמרוץ אסורים, אולם טענות אלו לא הוכחו מעולם ותוצאות כל הבדיקות שנערכו לה היו שליליות.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה דה בראן ב-4 מדליות, מהן 3 זהב אישיות בכל שלושת המשחים שבהם השתתפה, ב-50 מטר חופשי, ב-100 מטר חופשי, וכן ב-100 מטר פרפר ו-1 כסף קבוצתית. נוסף לכך, היא שיפרה את שיאי העולם במישחים אלו. בשלב חצי הגמר היא שיפרה את השיא העולמי ב-50 מטר חופשי והעמידה אותו על 24.13 שניות. בגמר היא ניצחה בזמן של 24.32 שניות, לפני תרסה אלסהמר משוודיה (24.51 שניות) ודארה טורס מארצות הברית (24.63 שניות). במשחה ל-100 מטר חופשי היא שיפרה את שיאה העולמי בשלב חצי הגמר גם כן בזמן של 53.77 שניות ובגמר היא שחתה זמן של 53.83 שניות, לפני תרסה אלסהמר (54.33 שניות) והאמריקאיות דארה טורס ג'ני תומפסון (54.43 שניות). במשחה ל-100 מטר פרפר היא קבעה שיא עולם בגמר בזמן של 56.61 שניות, לפני מרטינה מורבצובה מסלובקיה (57.97 שניות) ודארה טורס (58.20 שניות). נוסף, במסגרת רביעיית השליחות 4x100 מטר חופשי היא זכתה במדליית כסף בזמן של 3:39.83 דקות אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש 3:36.61 דקות ולפני שוודיה (3:40.30 דקות).
ביוגרפיה > 2001

באליפות העולם שנערכה בפוקוקה, יפן בשנת 2001, זכתה דה בראן בשלוש מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אליפות חדש של 25.90 שניות, לפני תרסה אלסהמר (26.18 שניות) ואנה קארין קאמרלינג (26.45 שניות), שתיהן משוודיה, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.47 שניות, לפני תרסה אלסהמר (24.88 שניות) וסנדרה ווקר מגרמניה (24.96 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בזמן של 54.18 שניות, לפני קטרין מייזנר מגרמניה (55.07 שניות) וסנדרה ווקר (55.11 שניות).
ביוגרפיה > 2003

באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 היא זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אליפות חדש של 25.84 שניות, לפני ג'ני תומפסון (26.00 שניות) ואנה קארין קאמרלינג (26.06 שניות) ובמשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.47 שניות, לפני אליס מילס (25.07 שניות) וליבי לנטון (25.08 שניות), שתיהו מאוסטרליה.
ביוגרפיה > 2004

באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה דה בראן ב-4 מדליות, 1 זהב ,1 כסף ו-2 ארד. מדליית זהב, במשחה 50 מטר חופשי בתוצאה של 24.58 שניות, לפני מליה מטלה מצרפת (24.89 שניות) וליבי טריקט (24.91 שניות) ובכך הגנה על תוארה. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.16 שניות, אחרי ג'ודי הנרי מאוסטרליה (53.84 שניות) ולפני נטלי קוגלין מארצות הברית (54.40 שניות). מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.99 שניות, אחרי פטריה תומאס מאוסטרליה (57.72 שניות) ואוטיליה ינדז'ייצ'אק מפולין (57.84 שניות) ובמשחה שליחות 4x100 חופשי, בתוצאה של 3:37.59 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 3:35.94 דקות וארצות הברית שקבעה שיא אמריקה חדש 3:36.39 דקות.
בשנת 2007 פרשה דה בראן משחייה תחרותית.
תארים והישגים

דה בראן זכתה בתואר שחיינית השנה בעולם בשנים 2000 ו-2001
דה בראן זכתה בתואר שחיינית השנה באירופה בשנים 1999, 2000 ו-2001.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
התפתחות שיא העולם במשחה ל-50 מטר חופשי
התפתחות שיא העולם במשחה ל-100 מטר חופשי
התפתחות שיא העולם במשחה ל-50 מטר פרפר
התפתחות שיא העולם במשחה ל-100 מטר חופשי
אנדרטת תיגלצ'ין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מבנה אדריכלי, מונומנט 
 על שם:  חיילי אתיופיה וקובה שלחמו במלחמת אוגדן
 מיקום:  אדיס אבבה 
 מדינה:  אתיופיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 12 בספטמבר 1984
 תאריך פתיחה רשמי:  12 בספטמבר 1984 
 יוצר:  Mansudae Overseas Projects 
 מידות
 גובה:  50 מ' 
 קואורדינטות:  9°01′13″N 38°45′05″E﻿ / ﻿9.02014°N 38.751317°E﻿ / 9.02014; 38.751317
  (למפת אדיס אבבה מוגדלת) אנדרטת תיגלצ'ין(למפת אדיס אבבה רגילה) אנדרטת תיגלצ'ין
 
אנדרטת תיגלצ'ין (אמהרית ትግላችን; פירוש: "המאבק שלנו") היא אנדרטה לזכר חיילי אתיופיה וקובה שלחמו במלחמת אוגדן וניצחו את הצבא הסומלי. האנדרטה הוקמה בתקופת שלטונו של מנגיסטו היילה מריאם בשדרות וינסטון צ'רצ'יל באדיס אבבה שבאתיופיה והאזור כולו משמש כיום כפארק בשטח של 30 דונם, המסמל את הידידות בין אתיופיה לקובה.
האנדרטה מורכבת ממספר אובייקטים: פסל מרכזי, עמוד גבוה, שני תבליטי קיר ובצידם שני ריבועים ובהם דיוקנאות של חיילים קובניים.
האנדרטה הוקמה כחלק סמלי מחגיגות העשור (12 בספטמבר 1984) לנפילת שלטונו של היילה סלאסי.
האנדרטה נבנתה על ידי חברת הבנייה הצפון קוריאנית מנסודה.
תיאור

במרכז האנדרטה עמוד בעל חתך בצורת משולש, המתנשא לגובה של 50 מטרים. העמוד ניצב על בסיס רחב במשקל של 20 טון, ועליו מוצגות שלוש דמויות חמושות (שני גברים ואשה אחת) המייצגים את הלוחמים בקרב. כן מופיע במקום סמל ודגל המרקסיזם.
בבסיס העמוד נכתב באמהרית (בתרגום) כי :
מעשיהם של גיבורים אשר נפלו במהלך המאבק על החיים, על כבוד מולדתנו ולמען המהפכה, הם בני אלמוות.
העמוד המרכזי מעוטר בכוכב אדום ובקצהו סמל ההפטיש והמגל ושתי חרבות. כל אלה הם סמלי המשטר המרקסיסטי החדש שעלה לשלטון. במרכזו של העמוד סמל מדליית הגיבורים, העיטור הרם ביותר שהוענק על ידי הממשלה האתיופית.
בצידי העמוד שני תבליטי קיר המתייחסים לתקופות שלפני ואחרי המהפכה, ומטרתם להראות כי המהפכה היטיבה עם העם האתיופי. הקיר השמאלי מייצג את התהליך המהפכני שהוביל מנגיסטו היילה מריאם (למעלה משמאל) במדי צבא העוטפים גם את ראשו. בצד ימין נראה היילה סלאסי כשהוא דוהר על סוס תוך התעלמות מסבלה של האוכלוסייה ומהרעב. בתבליט ישנן מחאות המצורפות לכיתוב באנגלית כנגד האימפריאליזם. המפגינים כמהים להפיכת כס המלכות (סמלה של האימפריה האתיופית).
הקיר הימני של העמוד בסגנון מרקסיסטי. הוא כללי יותר ובו נראה העם האתיופי כשהוא מודרך על ידי מנגיסטו היילה מריאם. ברקע נראים מבנים שונים, בהם הבנק הלאומי של אתיופיה (מימין).
בפינות השמאליות והימניות של שני הציורים, נמצאים שני ריבועים קטנים של דיוקנאות חיילים קובנים לנוכח הסכסוך שנוצר בשל הברית בין אתיופיה למשטרו של פידל קסטרו.
לקריאה נוספת

קבוצת ליברס,(2010) אנדרטאות אדיס אבבה: תיגלצ'ין, יכתית 12, מיאזיה 27, פסל מנליק השני ,בהוצאת ספרי LLC, ארצות הברית מסת"ב 9781159788438, מסת"ב 1-15978-843-X (בצרפתית)
הערות שוליים

↑  ארכיטקטורה וכוח באפריקה, באתר גוגל ספרים אוחזר ב-10 ביוני 2011. (באנגלית)
אלכס מרט

אלכס מרט (באיטלקית: Alex Meret; נולד ב-22 במרץ 1997) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת השוער בנאפולי ובנבחרת איטליה.
קריירה

כילד שיחק מרט במועדון הנוער של קבוצת החובבים דונטלו קאלצ'ו. לאחר מכן עבר לשחק באודינזה, ובתחילת עונת 2015/2016 החל להשתלב בקבוצת הבוגרים של המועדון. ב-2 בדצמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הגביע האיטלקי נגד אטאלנטה.
ביולי 2016 הושאל מרט לספאל מהסרייה ב'. לאחר שחזר לאודינזה לתקופה קצרה, בה לא שיחק, הוא הושאל שוב לספאל בעונת 2017/2018.
ב-5 ביולי 2018 חתם בנאפולי עד לתום עונת 2022/2023. נאפולי שילמה עליו כ-35 מיליון אירו לאודינזה. ב-14 בפברואר 2019 ערך את הופעת הבכורה האירופית הראשונה שלו, בניצחון קבוצתו 3–1 על פ.צ. ציריך במסגרת הליגה האירופית.
תארים > ספאל

סרייה ב': 2016/2017
תארים > נאפולי

סרייה א': 2022/2023
קופה איטליה: 2019/2020
תארים > נבחרת איטליה

אליפות אירופה: יורו 2020
הערות שוליים

↑  Stefano Manfredini (6 ביולי 2016). "Meret loaned to Spal" (באיטלקית). Il Resto del Carlino. נבדק ב-22 במרץ 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Meret return to Ferrara". goal.com. 1 באוגוסט 2017. נבדק ב-1 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gladwell, Ben (5 ביולי 2018). "Napoli sign Fabian Ruiz from Real Betis and Alex Meret from Udinese". ESPN FC. נבדק ב-5 ביולי 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Meret arrives for Napoli". Football Italia. נבדק ב-5 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "EL: Napoli dominate in Zurich". Football Italia. 14 בפברואר 2019. נבדק ב-15 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Nicita, Maurizio (15 בפברואר 2019). "Napoli, Meret: parate europee. Un debutto che vale oro" (באיטלקית). La Gazzetta dello Sport. נבדק ב-15 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| נבחרת איטליה – יורו 2020 (אלופת אירופה) |
| --- | --- | --- |
|  1 סיריגו •  2 די לורנצו •  3 קייליני •  4 ספינאצולה •  5 לוקאטלי •  6 וראטי •  7 פלגריני •  8 ז'ורז'יניו •  9 בלוטי •  10 אינסינייה •   11 ברארדי •  12 פסינה • 13 אמרסון •  14 קייזה • 15 אצ'רבי • 16 כריסטנטה • 17 אימובילה • 18 בארלה • 19 בונוצ'י • 20 ברנרדסקי • 21 דונארומה • 22 רספאדורי • 23 בסטוני • 24 פלורנצי • 25 טולוי • 26 מרט • מאמן: מאנצ'יני |  1 סיריגו •  2 די לורנצו •  3 קייליני •  4 ספינאצולה •  5 לוקאטלי •  6 וראטי •  7 פלגריני •  8 ז'ורז'יניו •  9 בלוטי •  10 אינסינייה •   11 ברארדי •  12 פסינה • 13 אמרסון •  14 קייזה • 15 אצ'רבי • 16 כריסטנטה • 17 אימובילה • 18 בארלה • 19 בונוצ'י • 20 ברנרדסקי • 21 דונארומה • 22 רספאדורי • 23 בסטוני • 24 פלורנצי • 25 טולוי • 26 מרט • מאמן: מאנצ'יני | איטליה |
| נבחרת איטליה – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 דונארומה •  2 די לורנצו •  3 דימרקו •  4 בונג'ורנו •  5 קלאפיורי •  6 גאטי •  7 פרטזי •  8 ז'ורז'יניו •  9 סקמאקה •  10 פלגריני •   11 רספאדורי •  12 ויקאריו • 13 דרמיאן •  14 קייזה • 15 בלאנובה • 16 כריסטנטה • 17 מנצ'יני • 18 בארלה • 19 רטגי • 20 זקאני • 21 פג'ולי • 22 אל שעראווי • 23 בסטוני • 24 קמביאזו • 25 פולורונשו • 26 מרט • מאמן: ספאלטי |  1 דונארומה •  2 די לורנצו •  3 דימרקו •  4 בונג'ורנו •  5 קלאפיורי •  6 גאטי •  7 פרטזי •  8 ז'ורז'יניו •  9 סקמאקה •  10 פלגריני •   11 רספאדורי •  12 ויקאריו • 13 דרמיאן •  14 קייזה • 15 בלאנובה • 16 כריסטנטה • 17 מנצ'יני • 18 בארלה • 19 רטגי • 20 זקאני • 21 פג'ולי • 22 אל שעראווי • 23 בסטוני • 24 קמביאזו • 25 פולורונשו • 26 מרט • מאמן: ספאלטי | איטליה |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלעד בונפלד

אלעד אליהו בונפלד (נולד ב-8 בדצמבר 1980) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
ביוגרפיה

נולד בבאר שבע כילד השלישי לחנה ודוד בונפלד, ילידי מרוקו.
בונפלד החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל באר שבע. בעונת 2000/2001 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, רשם שער ושני בישולים, והיה שותף לעלייתה של הקבוצה לליגת העל. בעונתו הראשונה בליגת העל פתח רק ב-8 משחקים והבקיע שער אחד. בעונת 2002/2003 הציג יכולת מצוינת, ורשם עשרה שערים ושישה בישולים בכל המסגרות, מתוכם שלושה שערים ובישול בגביע המדינה, שהיו מכריעים בעלייתה של באר שבע לגמר הגביע, בו הפסידה בבעיטות הכרעה מ-11 מטר להפועל רמת גן.
בעונת 2003/2004 רשם שער אחד (בגביע המדינה) ו-10 בישולים (מתוכם שמונה בליגה ושניים בגביע הטוטו). בתום העונה עבר למכבי תל אביב, בה לא הרבה לשחק, וסיים עם שני שערים ובישול אחד בכל המסגרות. במשחקי הקבוצה בליגת האלופות שותף בונפלד למספר דקות.
בעונת 2005/2006 חתם בהפועל כפר סבא. בונפלד הראה יכולת טובה באימוני טרום העונה של הקבוצה, אך במחנה האימונים בהולנד קרע את הרצועה הצולבת ונאלץ להיעדר מהמגרשים כחצי שנה. בעונה שלאחר מכן שב לקבוצת נעוריו הפועל באר שבע בליגת המשנה, סיים עם שני שערים וחמישה בישולים, אך לא הצליח לעזור לה לשוב לליגה הבכירה.
בעונת 2007/2008 לא הרשים, נדד בין ההרכב לספסל, וסיים עם שער אחד בגביע הטוטו. גם את עונת 2008/2009 פתח בצורה רעה ולא הצליח להתברג בהרכב הפותח, ובחורף היה על סף עזיבה. בחלק השני של העונה חזר להציג יכולת טובה, תפס מקום של קבע בהרכב, והיה משמעותי בעלייתה של הפועל באר שבע לליגת העל.
בתחילת עונת 2009/2010 קרע שוב את הרצועה הצולבת, ובנובמבר 2009 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
הערות שוליים

↑  איזי עין דור, אלעד בונפלד פורש: "כואב לעזוב בגיל צעיר", באתר ynet, 8 בנובמבר 2009
אלן דביאו

| --- | --- |

מימין לשמאל: אלן דביאו, סטיבן ספילברג ופיטר דייל
 לידה:  14 ביוני 1942 ניו אורלינס, ארצות הברית 
 פטירה:  15 באפריל 2020 (בגיל 77) Motion Picture & Television Country House and Hospital, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1967 
 
אלן דביאו (באנגלית: Allen Daviau;‏ 14 ביוני 1942 – 15 באפריל 2020) היה צלם קולנוע אמריקאי. הוא נודע בשיתופי הפעולה שלו עם סטיבן ספילברג כשצילם את "אי.טי. - חבר מכוכב אחר" (1982), "הצבע ארגמן" (1985), ו"אימפריית השמש" (1987). הוא היה מועמד וזכה במספר פרסים, כולל 5 מועמדויות לפרס אוסקר ושתי מועמדויות לפרס באפט"א לקולנוע, עם זכייה אחת. בנוסף לעבודותיו בקולנוע, דויאו שימש כמורה לצילום באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
הוא נפטר ב־15 באפריל 2020, בגיל 77, כתוצאה מסיבוכים של COVID-19 בביתו בלוס אנג'לס.
קריירה

דביאו נולד ב-14 ביוני 1942 בניו אורלינס וגדל בלוס אנג'לס.
הוא הוצג לסטיבן ספילברג בסוף שנות השישים. בראיון ב-2007 אמר: "סטיבן ראה כמה מהעבודות שלי בגודל 16 מ"מ". "הוא ואני חלקנו אהבה גדולה לסרטים." אכן הקריירה שלו הוקפצה כאשר הוצג בפני הקולנוען השאפתן, בשנת 1967 ואז השניים המשיכו לעבוד יחד על שני סרטים קצרים מוקדמים. הם המשיכו בקריירת העבודה המקצועית שלהם על ידי שיתוף פעולה ב"אי.טי. - חבר מכוכב אחר" (1982), "Kick the Can", קטע מהעיבוד הקולנועי לסדרה "אזור הדמדומים" (1983), "אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור" (1984), "הצבע ארגמן" (1985), פרק מסדרת האנתולוגיה של NBC "סיפורים מדהימים" בשם "רוח רפאים" (1985), ו"אימפריית השמש" (1987).
עבודתו של דביאו כוללת גם את הסרט "הבז ואיש השלג" של ג'ון שלזינגר (1985), את הסרט "הארי וההנדרסונים" שהפיק ספילברג (1987), "Defending Your Life" שביים אלברט ברוקס (1991), "אבלון" שביים בארי לוינסון (1990) ו"באגסי" (1991), "Fearless" של פיטר ויר (1993), ו"אן הלסינג" של סטיבן סומרס (2004), הסרט האחרון שצילם.
הוא זכה בפרסי מפעל חיים מטעם גילדת המנהלים האמנותיים בשנת 1997 ואיגוד צלמי הקולנוע האמריקאי בשנת 2007.
לאורך הקריירה שלו, דביאו צילם אלפי פרסומות, סרטים תיעודיים וסרטים חינוכיים ויצר תאורה עם אפקטים מיוחדים פסיכדליים לסרט "המסע" של רוג'ר קורמן (1967), לפני שנכנס לגילדת הצלמים הבינלאומית.
קריירה > אי.טי.

כשביים פרסומת למכסחת דשא באריזונה, נודע לדביאו כי ספילברג מחפש צלם לסרטו "אי.טי." ושלח לבמאי קלטת של סרט הטלוויזיה "The Boy Who Drank Too Much" שצילם עבור CBS ב-1980. "היה הרבה מצב רוח, וזה קשור לילדים, אז ידעתי שסטיבן יצפה בזה!" אמר דביאו. ספילברג הצהיר שהוא יצר קשר עם דביאו בסרט הבא שלו באומרו, "עשיתי משהו שאני כמעט ולא עושה. לא חשבתי פעמיים; הרמתי את הטלפון ושאלתי את אלן אם הוא יצלם את הסרט הבא שלי."
מוות

דביאו נפטר ב־15 באפריל 2020, בגיל 77 כתוצאה מסיבוכים של COVID-19 בבית אבות לפורשי קולנוע בלוס אנג'לס.
כשנודע לספילברג על חוליו, הוא שלח אליו מכתב שסיפר על שנות ידידותם ושיתוף הפעולה שלהם יחד. המכתב הוקרא לדביאו מספר פעמים במיטתו לפני שמת. ספילברג אמר: "אלן ואני התחלנו את הקריירה שלנו זה לצד זה ... [הוא] היה אמן נפלא, אך החום והאנושיות שלו היו חזקים כמו העדשה שלו. הוא היה כישרון יחיד ובן אדם יפהפה."
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט צילום | במאי | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1982 | אי.טי. - חבר מכוכב אחר | סטיבן ספילברג | פרס המבקרים לקולנוע בבוסטון לצילום הטוב ביותר   מועמד - פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר   מועמד - פרס באפט"א לצילום הטוב ביותר |
| 1983 | אזור הדמדומים: הסרט | סטיבן שפילברג   ג'ו דנטה | בסרט הקטעים "לבעוט בפחית" ו"אלו חיים טובים" |
| 1985 | הצבע ארגמן | סטיבן שפילברג | מועמד - פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר |
| 1985 | הבז ואיש השלג | ג'ון שלזינגר |  |
| 1987 | אימפריית השמש | סטיבן שפילברג | פרס איגוד צלמי הקולנוע האמריקאי על הישג מצטיין בסינמטוגרפיה בהודעות תיאטרון   פרס באפט"א לצילום הטוב ביותר   מועמד - פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר   מועמד - פרס מעגל מבקרי הקולנוע בניו יורק לצילום הטוב ביותר |
| 1987 | הארי והנדרסונס | ויליאם היקר |  |
| 1990 | אבלון | בארי לוינסון | מועמד - פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר  מועמד - פרס איגוד צלמי הקולנוע האמריקאי על הישג יוצא מן הכלל בצילום בהפקות תיאטרון |
| 1991 | באגסי | בארי לוינסון | פרס איגוד צלמי הקולנוע האמריקאי על הישג מצטיין בצילום בהודעות תיאטרון   מועמד - פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר   מועמד - פרס איגוד מבקרי הקולנוע של דאלאס – פורט וורת' לצילום הטוב ביותר   מועמד - פרס האגודה הלאומית למבקרי קולנוע לצילום הטוב ביותר |
| 1991 | מגן על חייך | אלברט ברוקס |  |
| 1993 | חסר פחד | פיטר ווייר |  |
| 1995 | קונגו | פרנק מרשל |  |
| 1999 | אשת האסטרונאוט | רנד רביץ' |  |
| 2000 | סרט הטיגר | ג'ון פאלקנשטיין | סרט אנימציה |
| 2004 | ואן הלסינג | סטיבן סומרס |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | כותרת | הערות |
| --- | --- | --- |
| 1974 | Mooch | סרט טלוויזיה |
| 1979 | הרחובות של לוס אנג'לס | סרט טלוויזיה |
| 1980 | הילד ששתה יותר מדי | סרט טלוויזיה |
| 1980 | זעם! | סרט טלוויזיה |
| 1982 | מקדונלדלנד | פרק: החלקה |
| 1983 | רגליים | סרט טלוויזיה |
| 1985 | סיפורים מופלאים | פרק: רכבת רפאים |
| 1996 | סדרת מורשת לגילדה לצילום הבינלאומי | פרק: ויטוריו סטורארו |
הערות שוליים

↑  "UCLA Taps Bailey as Kodak Cinematographer-in-Residence". 13 באפריל 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Allen Daviau, Spielberg Cinematographer and Five-Time Oscar Nominee, Dies of Coronavirus Complications at 77". The Hollywood Reporter.
1 2  "'E.T.' Cinematographer Allen Daviau Dies of COVID-19 at 77". Variety. נבדק ב-16 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Allen Davaiu, ASC one of cinematography's most ethusiastic and accomplished ambassadors, reflects on his career after earning the Lifetime Achievement Award". theasc.com. נבדק ב-16 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "'E.T.,' 'Bugsy' cinematographer Allen Daviau dies at 77". Wwmt.com. נבדק ב-16 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007436975005171  PLWABN: 9810584188605606  BNE: XX1112425  BnF: cb14091084p (data)  GND: 114239797  ISNI: 0000 0001 1438 8673  LCCN: no2004041017  NKC: xx0185589  SUDOC: 190678070  VIAF: 17428858   WorldCat (עם VIAF): 17428858
אלכס מינץ

| --- | --- |

 לידה:  2 באפריל 1953 (בן 71) 
 עיסוק:  ראש המעבדה לקבלת החלטות ממוחשבת בבינתחומי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת נורת'ווסטרן 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית; אוניברסיטת חיפה; הבינתחומי, הרצליה Texas A&M פרופסור אורח באוניברסיטאות ייל וקולומביה
 פרסים והוקרה:  Karl Deutsch Award (1993) 
 
אלכס (אלכסנדר) מינץ (נולד ב-2 באפריל 1953) הוא פרופסור ישראלי למדע המדינה, קבלת החלטות בממשל. מכהן כראש המעבדה לקבלת החלטות ממוחשבת באוניברסיטת רייכמן (המרכז הבינתחומי הרצליה). לשעבר המשנה לנשיא אוניברסיטת רייכמן לעניינים אקדמיים, ולשעבר נשיא האגודה הישראלית למדע המדינה.
קורות חיים

יליד הארץ להורים ניצולי שואה. גדל בתל אביב, ולמד בתיכון "תלמה ילין". שרת כחייל קרבי במלחמת יום הכיפורים בקרבות רמת הגולן ובפריצה לתעלת סואץ. בשנת 1977 סיים תואר ראשון במדע המדינה וחטיבה מורחבת במתמטיקה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1978 סיים את התואר השני במדע המדינה באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו. בשנת 1981 סיים את תואר הדוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
מינץ כיהן כמרצה ולאחר מכן כמרצה בכיר למדע המדינה ומדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 1986–2005 הרצה ב-Texas A&M University בארצות הברית. ב-2006 הצטרף לאוניברסיטת רייכמן, שם הקים את תוכנית התואר השני בממשל ואת פרויקט קבלת החלטות בממשל. כמו כן, שימש כעמית מחקר בכיר ופרופסור אורח באוניברסיטאות ייל, נורת'ווסטרן, קולומביה, אלינוי, קולורדו וטקסס בארצות הברית.
מינץ שימש עורך סדרת הספרים אודות מנהיגות וקבלת החלטות בזירה הבינלאומית של אוניברסיטת שיקגו. שימש גם כנשיא המדור לניתוח מדיניות חוץ של ה-International Studies Association ובנוסף, יחד עם ארבעה חתני פרס נובל (קנת' ארו, אמרטיה סן, דניאל מקפאדן ולורנס קליין) כיהן במועצת המנהלים של המרכז למניעת וניהול סכסוכים בסידני, אוסטרליה.
מינץ פרסם 12 ספרים ועשרות מאמרים בכתבי עת בינלאומיים מובילים.
מינץ זכה בפרס החוקר הבכיר המצטיין בעולם Distinguished Scholar Award מטעם האגודה הבינלאומית ליחסים בינלאומיים, בניתוחי מדיניות חוץ. כן זכה בפרס קרל דויטש מטעם האגודה הבינלאומית ללימודים בינלאומיים עבור התרומה החשובה בעולם של חוקר עד גיל 40 לחקר היחסים הבינלאומיים.
ספרו על קבלת החלטות בממשל האמריקאי על כניסה ויציאה למלחמות: באפגניסטן, עיראק, אירן, סוריה, ודאע"ש התפרסם בהוצאת אוניברסיטת סטנפורד (עם קרלי ווין). הספר פורסם ב-2016 וזכה ב-2017 בפרס אלכסנדר ג'ורג' עבור הספר הטוב בעולם בתחום הפסיכולוגיה הפוליטית. הוא כיהן כנשיא האגודה הישראלית למדע המדינה וזכה בפרס מפעל חיים מטעם האגודה הישראלית למדע המדינה.
בעבר כיהן כעורך הראשי של כתב העת Political Psychology, וכן משמש עורך, סגן עורך או חבר מערכת ביותר מעשרה כתבי עת בינלאומיים. ביולי 2012 מונה חבר מערכת כתב העת American Political Science Review, כתב העת המוביל בעולם בתחום מדע המדינה. מינץ הוא אחד החוקרים הבודדים מחוץ לצפון אמריקה ששימשו חברי מערכת בכתב עת זה.
מינץ מכהן כראש התוכנית לפסיכולוגיה פוליטית וקבלת-החלטות (POP-DM) באוניברסיטת רייכמן. שימש כיו"ר משותף של ועדת ההיגוי לפרויקט "תקווה ישראלית – לקראת סדר ישראלי חדש", בברכת נשיא המדינה. בעבר כיהן כראש המכון למדיניות ואסטרטגיה (IPS), עמד בראש כנס הרצליה (בין השנים 2013-2016) ושימש דיקאן בית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה באוניברסיטת רייכמן בשנים 2008–2014.
נשוי ואב לארבעה.
ספרים

The Polythink Syndrome: U.S. Foreign Policy Decisions on 9/11, Afghanistan, Iraq, Iran, Syria and ISIS. (with Carly Wayne). Stanford University Press. 2016. Winner of the Alexander George Best Book Award of the International Society of Political Psychology
Terrorist Decision Making: A Leader-Centric Approach (with J. T. Chatagnier and Y. Samban). Routledge, 2019
Oxford Handbook of Behavioral Political Science. (with L.Terris, eds.). Oxford University Press, forthcoming
Beyond Rationality. (with N. Valentino and C. Wayne), Cambridge University Press, forthcoming
Understanding Foreign Policy Decision Making. (with K. DeRouen). Cambridge University Press, 2010
New Directions for International Relations: Confronting the Method-of-Analysis Problem. 2005 (co-editor, with Bruce M. Russett), Lexington Books
Multiple Paths to Knowledge: Methodology In Conflict Management and Conflict Resolution (co-editor with Zeev Maoz, T. Clifton Morgan, Glenn Palmer, Richard J. Stoll), Lexington, 2004
Integrating Cognitive and Rational Theories of Decision Making (editor and contributor), Macmillan/Palgrave, 2003
Decision Making on War and Peace: The Cognitive-Rational Debate (co-editor and contributor with N. Geva). Boulder, CO: Lynne Rienner Publishers, 1997
The Political Economy Of Military Spending in the United States (editor and contributor) London: Routledge, 1992
Defense, Welfare and Growth (co-editor and contributor, with Steve Chan) London: Routledge, 1992
The Politics of Resource Allocation in the U.S. Department of Defense: International Crises and Domestic Constraints. Boulder, CO: Westview, 1988
פרסים

2019: פרס מפעל חיים מטעם האגודה הישראלית למדע המדינה
2017: פרס אלכסנדר ג'ורג' עבור הספר הטוב בעולם בפסיכולוגיה פוליטית, מטעם האגודה העולמית לפסיכולוגיה פוליטית.
2005: פרס החוקר הבכיר המצטיין בעולם Distinguished Scholar Award מטעם האגף לניתוחי מדיניות חוץ באגודה הבינלאומית ליחסים בינלאומיים.
1993: פרס דויטש מטעם האגודה הבינלאומית ללימודים בינלאומיים עבור התרומה החשובה בעולם של חוקר עד גיל 40 לחקר היחב"ל.
כתבות ומאמרים

אלכס מינץ, אוקטובר 2015: סדר לאומי חדש לישראל: סיכויים וסיכונים במציאות מורכבת ומשתנה
אלכס מינץ ואלי מוגרבי, יוני 2015: The IPS Saudi Arabia Survey Results
אלכס מינץ ושאול שי, יוני 2015: תפיסת הביטחון ותקציב הביטחון
אוהד חמו, ‏סקר בסעודיה: אירן מאיימת יותר מישראל, באתר ‏מאקו‏, 4 ביוני 2015
אלכס מינץ, התרגיל של אובמה, באתר ynet, 3 ביוני 2015
An Article by Prof. Alex Mintz, on the Israeli progress with Iran, The Jerusalem Post
אלכס מינץ, "המוסף" עם גאולה אבן: הממשל האמריקני והמשא ומתן עם איראן.
אלכס מינץ, ישראל 2012; תמונת מצב ומבט חטוף לעתיד, דברי פתיחה בכנס הרצליה ה-12, 31 בינואר 2012, באתר המרכז הבינתחומי.
אשר שכטר, הפרופסורים פסימיים: מהפכה כלכלית לא תהיה; הכוח יישאר בידי העשירים, באתר TheMarker‏, 2 בדצמבר 2011
הערות שוליים

↑  פרופ' אלכסנדר מינץ - סגל מרצים וחוקרים | אוניברסיטת רייכמן, באתר אוניברסיטת רייכמן
↑  ספרו של פרופ' אלכס מינץ זכה בפרס הספר הטוב ביותר בתחום הפסיכולוגיה הפוליטית, באתר אוניברסיטת רייכמן
↑  האגודה הישראלית למדע המדינה | מקבלי פרס מפעל חיים לדורותיהם, באתר האגודה הישראלית למדע המדינה
↑  דיקן חדש לממשל בבינתחומי, באתר וואלה לימודים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449952005171  BnF: cb12436833c (data)  GND: 141668962  ISNI: 0000 0001 0717 6664  LCCN: n83164077  NKC: vse2010608439  NTA: 288533712  SUDOC: 113789416  VIAF: 2564221   WorldCat (עם VIAF): 2564221
אליבי

אליבי (בלטינית: Alibi; תרגום: במקום אחר) או טענת "במקום אחר הייתי" היא טענת הגנה במשפט הפלילי. הנאשם המשתמש בטענה זו מנסה להוכיח שהוא לא שהה במקום הפשע בעת התרחשותו, ולכן לא היה יכול לבצע את העבירה.
במשפט הישראלי

נאשם המשתמש בטענת "במקום אחר הייתי" כנגד כתב האישום התלוי ועומד נגדו, חייב להעלותה מיד בפתיחת משפטו כבר בשלב התשובה לאישום, ולא להמתין לתום פרשת התביעה. אם נאשם לא טען טענה זו בשלב התשובה לאישום, לא יהיה רשאי להביא ראיות מאוחר יותר כדי להוכיח את טענתו, אלא ברשות בית המשפט.
מחמת הייחוד של טענה זו, על בית המשפט להסביר לנאשם בתחילת ההליך את העובדה שלא יוכל לטעון את הטענה מאוחר יותר, אלא אם בית המשפט ראה שאין צורך בהסבר זה. כך למשל, אם הנאשם מיוצג על ידי עורך דין, קרוב לוודאי שבית המשפט ישאיר לפרקליט את המלאכה להסביר לנאשם את הזכות להעלות טענת אליבי רק בתחילת ההליך.
במשפט העברי יוחד המושג הזמה לטענת אליבי נגד העדים. כלומר, אם תובעים אדם על מעשה פלילי מכוח עדות, ובאו עדים אחרים המעידים שהעדים הראשונים שהו במקום אחר בזמן האירוע - עדים אלו נקראים עדים מזימים.