stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תוכנית קונסטליישן
ביטול התוכנית

בהצעת התקציב של נאס"א לשנת 2011, שהוצגה לציבור ב־1 בפברואר 2010, נמסר על ביטולה המוחלט של תוכנית קונסטליישן, ביטול מיזמי הפיתוח של ארס 1 ו־5, ביטול פיתוח החללית אוריון CEV, ונטישת התוכנית לחזרה של אסטרונאוטים אמריקניים לירח בשנת 2020. ארצות הברית מתעתדת להסתמך על חלליות מאוישות שיפותחו על ידי המגזר הפרטי, וכן על שימוש מוגבל בחלליות סויוז רוסיות, לצורך שינוע צוותים אל תחנת החלל הבינלאומית וממנה.
במקום התוכנית לחזור אל הירח, הציע הממשל לפתח חללית רב תכליתית חדשה - האוריון MPCV - שתשמש את תוכנית החלל המאוישת של ארצות הברית ותחליף את האוריון CEV. הממשל הציע גם לפתח משימה שתנחית אסטרונאוטים על אסטרואיד על ידי האוריון MPCV, ולהקציב כספים לפיתוח מערכות הנעה חדשות, שיוכלו להביא אסטרונאוטים אל מאדים בזמן קצר יותר.
ראו גם

תוכנית אפולו
תוכנית החלל האמריקאית
הערות שוליים

↑  דף הסבר על רכב השטח הירחי
↑  http://www.voanews.com/english/archive/2009-08/2009-08-26-voa54.cfm?CFID=323238462&CFTOKEN=10954134&jsessionid=de307237681b9cc2e6814575868666a514d1 (הקישור אינו פעיל, 21 בנובמבר 2015)
‏‏
| תוכנית קונסטליישן |
| --- | --- | --- |
| מפעילת התוכנית | סוכנות החלל האמריקאית |  |
| חלליות | אוריון • אלטאיר |  |
| משגרים ומנועים | ארס 1 • ארס 5 • שלב העזיבה של כדור הארץ • J-2X • RS-68 • SRB |  |
| משימות | ארס 1-X (טיסת מבחן) |  |
| אתר שיגור | מרכז החלל קנדי |  |
| נושאים קשורים | תוכנית החלל האמריקאית • החזון לחקר החלל • מושבת ירח • משימות מאוישות למאדים |  |
| תוכניות נאס"א לחקר מערכת השמש |
| --- | --- | --- |
| פעילות | אקספלורר • וויאג'ר •  חקר מאדים • משימות פלנטריות (דיסקברי • גבולות חדשים • חקר מערכת השמש) • פלאגשיפ • חקר עולמות אוקיינוס |  |
| הושלמו | פיוניר • מארינר • לונר אורביטר • ריינג'ר • סרוויור • אפולו • ויקינג • פלנטרי אובסרבר • MESUR • מרס סרוויור 98 • מארס סקאוט • מארס רובר |  |
| בוטלו | פלנטרי גראנד טור • וויאג'ר (מאדים) • פרומתאוס • קונסטליישן • ניו מילניום • מארינר סימן 2 |  |
הדמיית החללית אוריון במסלול סביב הירח
הדמיית החללית אלטאיר על פני הירח
השוואת יכולת נשיאת המטען המקסימלית של המשגרים הבאים למסלול לווייני נמוך (משמאל לימין):

1. מעבורת חלל – הנושאת את המטען והצוות ביחד, יכולה לשאת עד כ־24.4 טון

2. ארס 1 – הנושא רק את הצוות, יוכל לשאת עד כ־25 טון

3. סטורן 5 – הנושא את המטען והצוות ביחד, היה יכול לשאת עד כ־118 טון

4. ארס 5 – הנושא רק את המטען, יוכל לשאת עד כ־188 טון
השיגור הראשון של ארס 1 כחלק ממשימת ארס 1-X
רכב השטח הירחי - LER
המחשת אמן את עגינת החללית אוריון בתחנת החלל הבינלאומית
הדמיה של שלב העזיבה של כדור הארץ (שמאל) מחובר לחללית אלטאיר (אמצע) ולחללית אוריון (ימין)
הדמיה של אסטרונאוטים על הירח ולידם חללית הנחיתה על הירח אלטאיר. החזרה המאוישת לירח היא המטרה העיקרית של תוכנית קונסטליישן
מודל מוצע של נאס"א למבנה מתנפח שבו יגורו האסטרונאוטים
הדמיית נחיתה מאוישת על אסטרואיד עם החללית אוריון.
הדמיה של אסטרונאוטים על מאדים
דון אול

| --- | --- |
 לידה:  18 באפריל 1936 מרפיסבורו, אילינוי, ארצות הברית
 פטירה:  2 בדצמבר 2024 (בגיל 88) סנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית
 עמדה:  קלע
 גובה:  1.91 מטרים
 מכללה:  אוניברסיטת אילינוי
 דראפט:  בחירה מספר 36, 1958 פילדלפיה ווריורס
 קבוצות כשחקן
 1960–1964   1964–1968   1968–1970:  דטרויט פיסטונס   בולטימור בולטס   סנט לואיס/אטלנטה הוקס
 הישגים כשחקן
 5 בחירות למשחק האולסטאר (1963–1967)
דונלד ג'יי "דון" אול (באנגלית: Donald Jay "Don" Ohl;‏ 18 באפריל 1936 - 2 בדצמבר 2024) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1960–1970. לאורך הקריירה השתתף 5 פעמים במשחק האולסטאר של ה-NBA, וממוצעיו הכוללים הם 15.9 נקודות, 3.0 ריבאונדים ו-3.1 אסיסטים למשחק.
קריירת מכללות

אול נולד בעיר מרפיסבורו שבדרום אילינוי, ובין השנים 1955–1958 למד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה. בעונות 1957 ו-1958 נבחר לחמישיית העונה של מחוז ה-"Big Ten", לאחר שקלע 15.6 ו-19.6 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה.
קריירת משחק

אול נלקח בבחירה ה-36 של דראפט ה-NBA‏ 1958, על ידי פילדלפיה ווריורס, אך בחר לשחק עבור קבוצת "פאוריה קאטס" מליגת החובבים האמריקאית.
לקראת עונת 1960/1961 הצטרף לדטרויט פיסטונס, ומיד הפך לאחד משחקניה המובילים, לצד ביילי האוול, ג'ין שו וריי סקוט. לאורך פלייאוף 1962, בו העפילה דטרויט לגמר האזור המערבי, היה אול הקלעי המוביל של קבוצתו, עם 20.5 נקודות למשחק. בעונות 1963 ו-1964, בהן קלע כ-18.4 נקודות בממוצע למשחק, נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA כשחקן "נבחרת המערב".
ביוני 1964 הועבר בטרייד לבולטימור בולטס, יחד עם האוול, בוב פרי, ואלי ג'ונס ולס האנטר, בתמורה לטרי דיסינג'ר, רוד ת'ורן ודון קוג'יס. ב-3 עונותיו הראשונות בבולטימור קלע כ-19.7 נקודות למשחק, ובכולן נבחר להשתתף במשחק האולסטאר. בפלייאוף 1965 העפיל עם הבולטס לגמר האזור המערבי, בו הפסידו מול לוס אנג'לס לייקרס (2–4) על אף יכולת שיא של אול אשר קלע לאורך הסדרה 28.8 נקודות למשחק. גם בפלייאוף 1966 הצטיין עם 26.7 נקודות למשחק, אך קבוצתו הודחה כבר בסיבוב הראשון.
במהלך עונת 1967/1968 נשלח בטרייד לסנט לואיס הוקס, אשר עברה בעונה העוקבת לאטלנטה. בעונות 1969 ו-1970 הודח עם ההוקס על ידי הלייקרס בסדרת גמר המערב בפעם השלישית והרביעית בקריירה, בהתאמה. בסיום פלייאוף 1970 פרש אול ממשחק, בגיל 33.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות ה-NBA של אול, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המכללות של אול, באתר sports-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1958, באתר basketball-reference.com
↑  ביוגרפיה, באתר היכל התהילה של ספורטאי סנט לואיס
↑  האוול עובר לדטרויט בטרייד של 8 שחקנים, באתר הניו יורק טיימס, 10 ביוני 1964
סלבטורה סקילאצ'י

סלבטורה 'טוטו' סקילאצ'י (באיטלקית: Salvatore Schillaci;‏ 1 בדצמבר 1964 – 18 בספטמבר 2024) היה כדורגלן איטלקי. סקילאצ'י זכה בכדור הזהב ובנעל הזהב של מונדיאל 1990 לאחר שכבש בטורניר שישה שערים ונבחר למצטיין המונדיאל. אלו היו השערים היחידים שכבש לזכות נבחרת איטליה, למעט שער נוסף. הוא פרש מהנבחרת כשלזכותו שבעה שערים בשש עשרה הופעות.
הופעתו הראשונה בנבחרת הייתה ב-31 במרץ 1990 במשחק הניצחון של איטליה 0–1 מול נבחרת שווייץ בכדורגל.
סקילאצ'י שיחק בקבוצות מסינה, יובנטוס ואינטר מילאנו ובליגה היפנית לפני שפרש ב-1999.
נפטר ב-18 בספטמבר 2024 לאחר התמודדות עם מחלת הסרטן.
הערות שוליים

↑  Totò Schillaci è morto: addio all'eroe di Italia 90, Corriere della Sera, ‏18 בספטמבר 2024 (באיטלקית)
| זוכי נעל הזהב של גביע העולם |
| --- | --- | --- |
| מלך השערים | 1930: סטאבילה • 1934: ניידלי • 1938: לאונידאס • 1950: אדמיר • 1954: קוצ'יש • 1958: פונטיין • 1962: גארינצ'ה, ואוה, סאנצ'ס, ירקוביץ', איוואנוב ואלברט • 1966: אאוזביו • 1970: מילר • 1974: לאטו • 1978: קמפס |  |
| נעל הזהב | 1982: רוסי • 1986: ליניקר • 1990: סקילאצ'י • 1994: סלנקו וסטויצ'קוב • 1998: שוקר • 2002: רונאלדו • 2006: קלוזה • 2010: מילר • 2014: רודריגס • 2018: קיין • 2022: אמבפה |  |
| נבחרת איטליה – מונדיאל 1990 (מקום שלישי) |
| --- | --- | --- |
|  1 זנגה •  2 בארזי •  3 ברגומי •  4 דה אגוסטיני •  5 פרארה •  6 פרי •  7 מלדיני •  8 ורכובוד •  9 אנצ'לוטי •  10 ברטי •   11 דה נאפולי •  12 טאקוני • 13 ג'אניני •  14 מארוקי • 15 ר' באג'ו • 16 קרנבאלה • 17 דונאדוני • 18 מאנצ'יני • 19 סקילאצ'י • 20 סרנה • 21 ויאלי • 22 פליוקה • מאמן: ויצ'יני |  1 זנגה •  2 בארזי •  3 ברגומי •  4 דה אגוסטיני •  5 פרארה •  6 פרי •  7 מלדיני •  8 ורכובוד •  9 אנצ'לוטי •  10 ברטי •   11 דה נאפולי •  12 טאקוני • 13 ג'אניני •  14 מארוקי • 15 ר' באג'ו • 16 קרנבאלה • 17 דונאדוני • 18 מאנצ'יני • 19 סקילאצ'י • 20 סרנה • 21 ויאלי • 22 פליוקה • מאמן: ויצ'יני | איטליה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICCU: TSAV621714  NDL: 001258186  VIAF: 3865149198331774940008   WorldCat (עם VIAF): 3865149198331774940008 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רון אבידן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1968 (בן 56 בערך) ישראל
 מקום מגורים:  יפו, ישראל
 השכלה:  תואר ראשון בכלכלה וניהול, תואר שני במנהל עסקים (MBA)
 תקופת הפעילות:  מ-1993
 עיסוק:  מנכ"ל קבוצת עזריאלי
 מעסיק:  מבני תעשייה, מגדל חברה לביטוח, עופר השקעות, אזורים, קבוצת עזריאלי
 תפקיד:  סמנכ"ל שיווק ומכירות, מנהל תחום הנדל"ן, מנכ"ל
 מספר צאצאים:  3
רון אבידן (נולד ב-1968) הוא מנהל ישראלי בתחום הנדל"ן, המנכ"ל המיועד של קבוצת עזריאלי.
ביוגרפיה

רון אבידן נולד וגדל בישראל. הוא בעל תואר ראשון בכלכלה וניהול ותואר שני במנהל עסקים (MBA) מאוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית

בתחילת דרכו שימש אבידן כסמנכ"ל שיווק ומכירות בחברת מבני תעשייה, שם ניהל כמיליון וחצי מ"ר של נדל"ן מניב ברחבי ישראל. לאחר מכן עבד כמנהל תחום הנדל"ן בחברת הביטוח מגדל. במשך כשבע שנים שימש כמנכ"ל חברת עופר השקעות, בעלת השליטה במליסרון ובעלת שליטה משותפת בבנק מזרחי טפחות. במסגרת זו היה אחראי על ניהול השקעות בנדל"ן למגורים, משרדים, מסחר ומלונאות בישראל ובחו"ל.
בשנת 2019 מונה למנכ"ל חברת אזורים, המתמחה בייזום והקמת נדל"ן למגורים, כולל פרויקטי התחדשות עירונית ודיור להשכרה לטווח ארוך. תחת ניהולו החברה קידמה פרויקטים בהיקף נרחב, כולל מעל 38,000 יחידות דיור בשלבי ביצוע ותכנון.
בנובמבר 2024 הודיעה קבוצת עזריאלי על מינויו של אבידן למנכ"ל הקבוצה. הוא צפוי להיכנס לתפקידו במהלך הרבעון השני של 2025, ויחליף את אייל חנקין, שיעבור לנהל את הפעילות הגלובלית של הקבוצה בתחום מרכזי הנתונים.
ביוגרפיה > חיים אישיים

אבידן נשוי לשחקנית לימור גולדשטיין ואב לשלושה ילדים. הוא מתגורר ביפו.
הערות שוליים

↑  רון אבידן, מנכ"ל אזורים, ימונה לתפקיד מנכ"ל קבוצת עזריאלי, באתר כלכליסט, 18 בנובמבר 2024
↑  ענת דניאלי לב, ‏רון אבידן, מנכ"ל אזורים, ימונה למנכ"ל קבוצת עזריאלי, באתר גלובס, 18 בנובמבר 2024
1 2 3  דורון אביגד, ‏הוא התחיל כברוקר. היום הוא מוביל חברת נדל"ן מהגדולות בישראל, באתר גלובס, 19 בספטמבר 2024
↑  נווית זומר, מנכ"ל קבוצת עזריאלי אייל חנקין פורש אחרי שבע שנים; רון אבידן יחליפו, באתר ynet, 18 בנובמבר 2024
פרץ פסקל

פרץ פסקל
פרץ פסקל (17 באוגוסט 1871 – 28 באוגוסט 1947) היה אגרונום, מחלוצי הפרדסנות הארץ ישראלית. מנהל המושבות מאיר שפיה ובת שלמה מטעם הבארון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד. האיש שהציל את מתיישבי פתח תקווה מפורעים ערבים ב-5 במאי 1921, פרעות תר"פ.
ראשית חייו ומשפחתו

פסקל נולד בגאלאץ, רומניה אחד מחמשת ילדיהם של סופי לבית ילקוביץ, ילידת יאשי, והרמן, יליד בקאו. האב הרמן פסקל היה עורך דין וכיהן כקונסול הדיפלומטי של אוסטריה בגאלאץ. האב היה איש אשכולות, ששלט בכמה שפות ונקרא בפי ידידיו "המילון המהלך". האב היה גם ממייסדי אגודת חיבת ציון בעירו, בקאו, וייצג אותה בקונגרס פוקשאן, הכנס הארצי הראשון של אגודות "חיבת ציון" שהתקיים בפוקשאן בינואר 1882.
הרמן פסקל ומשפחתו עלו ב-1882 מנמל גאלאץ לארץ ישראל, באונייה "איריס", עליה הצטופפו 142 עולים. הוא היה בין המעטים שמימנו בעצמם את הוצאות נסיעת משפחתו. האונייה טולטלה בדרך במשך שלושה חודשים, בין נמלי ביירות, יפו ואלכסנדריה, עד אשר הרשו השלטונות הטורקים להוריד את העולים לחוף. בחיפה, שם התגוררו העולים בדוחק ובעוני, פסקל הצעיר למד בבית הספר של חברת כי"ח. בגיל 13 הוא התייתם מאביו.
משפחת פסקל הייתה אחת המשפחות אשר הקימו את המושבה זכרון יעקב ב-1882.
בשירות הבארון רוטשילד

לאחר שהוקמה זכרון יעקב, פסקל למד חקלאות מהאגרונום דיגור, שמונה על ידי הבארון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד כמנהל הכרמים וכמדריך האיכרים בעבודת החקלאות. הוא הצטיין בלימודים ובעבודה וביחד עם יהודה בוסקלה נשלח על ידי פקידות הבארון ללמוד את תורת הנטיעה בבית הספר לגננות ומטעים בורסאי שבצרפת.
כאשר סיים את לימודיו וחזר ארצה, ועם היווסד המושבות מאיר שפיה ובת שלמה התמנה פרץ פסקל למנהל האדמיניסטרטיבי שלהן, מטעם הבארון. הוא כיהן בתפקידים אלה במשך כשלוש שנים ובתקופה זו גם נישא למרים, בתו של אלעזר רוקח (אחיו של שמעון רוקח, ממייסדי נווה צדק). לבני הזוג נולדו שלושה ילדים.
בגיל 21 הוא מונה לנהל את בית הספר להכשרת חקלאים צעירים (הארבייטער שולה) שיסד הבארון בזכרון יעקב.
בשנים 1894–1897 עבד פסקל בשירות הבארון וחברת יק"א, בניהול הנטיעות בראש פינה וביסוד המעלה וכן בפיתוח החקלאות בגליל העליון בכלל. הוא יצר יחסים טובים עם הערבים ולימד אותם לכבד את המתיישבים היהודים. ב-1896 נשלח על ידי הבארון לספרד ללמוד שימור ענבים ועשיית צימוקים.
פרדסן בפתח תקווה

ב-1897 פרש פסקל משירותו ביק"א והתנחל בפתח תקווה, שם בנה את ביתו והקים משק חקלאי ופרדס בן מאה דונם. מאז פעל למען קידום הפרדסנות וביסוסה, חידש שיטות בהרכבת ההדרים, במלחמה במזיקיהם, בקטיף ובאריזה, המציא את הרכבת-התמך וכמה מכשירי עבודה, פיתח את ההרכבה על ה"חושחש" (תפוז מר). ביובלו ה-70 הכתירו אותו הפרדסנים בתואר "אבו חושחש".
הביא מארצות אחרות, בניגוד להגבלות השלטון הטורקי, מינים שונים של מטעים ובהם גם את שקד הפקאן. "העולים הבלתי חוקיים" שהוכנסו ארצה בעזרתו התאקלמו יפה. כן הכניס ארצה, אחרי מסע רב תלאות והרפתקאות, את האתרוג הקורפואי מאלבניה.
ב-1900 השתתף בהקמתה של אגודת "פרדס" והיה חבר בהנהלתה. חמש שנים אחר כך, ב-1905 הקים יחד עם שותפיו שמעון רוקח, מאיר אפלבוים, יחזקאל בלום, לייב לוי, ושמואל מויאל את פרדס בחריה -פרדס בן 600 דונם, שהיה הפרדס הגדול ביותר בארץ והיחיד שהושקה ממימי הירקון (רוב הפרדסים באותה תקופה היו בני 30 דונם לכל היותר, והושקו באמצעות שאיבת מים מבארות שנקדחו במקום).
פסקל היה בין מייסדי אגודת הפרדסנים "אדיר" בפתח תקווה, וכיהן כיו"ר שלה שנים רבות. עשה ניסיונות בנטיעת כותנה ובשיפורים רבים בפרדסנות והעמיד תלמידים רבים, שבעבודתם בפרדסו התמחו בעבודה זו.
גואל אדמות, נדבן, פעיל ציבור ומציל פתח תקווה

במשך שנים רבות, בהיות כפר-סבא רק מושבת בת קטנה של פתח תקווה, היה פסקל פעיל בניהול המקום כחבר הוועד ולא פעם הגן על המושבה הקטנה בפני נציגי השלטון. פסקל נמנה גם על מייסדי מכבי האש בפתח תקווה, ואף תרם את המגרש עליו הוקמה תחנת כיבוי האש הראשונה (ברח' חפץ חיים, פתח תקווה). השתתף ביסוד העיתון "החקלאי", ופרסם מאמרים מקצועיים רבים בעיתוני הארץ ובחו"ל.
ב-1915 הצליח פסקל לסכל ניסיון ערבי לגזול 200 דונאם מאדמות כפר סבא. כנקמה הלשינו עליו הערבים בפני השלטון הטורקי שהוא מקיים קשרים עם האנגלים. לפי גרסה אחרת הם ניצלו את גילויה של גופת פועלת ערביה שטבעה בבאר בפרדס שהיה שייך לו והאשימו אותו כי הוא זה שגרם למותה. כך או כך, הוא ברח למצרים והשאיר את משקו ופרדסו לניהולה של אשתו. הוא נשפט שלא בפניו והוטל עליו גזר דין מוות.
במצרים פסקל הקים משרד מסחרי וקשר קשרים עם מפקדי הצבא הבריטי. הוא אף עזר לאהרון אהרונסון בקשריו ובעבודתו במצרים להשיג הלוואה של 2,000 לירות זהב, מבנק מצרי, למשלוח ליישוב להצלתו מרעב. עם כיבוש הארץ בידי הבריטים היה הראשון מהפליטים ממנה, שחזר כחבר שרות המודיעין הצבאי.
ב-1920 תרם חלק מהמגרש שהיה שייך לו בפתח תקווה לשם הקמת בית "מושב זקנים" (כיום בית דיור מוגן).
כאשר תקפו ערביי יהודיה את המושבה פתח תקווה ב-5 במאי 1921 (מאורעות תר"פ), עלה פרץ פסקל על סוסו ובחירוף נפש חצה את כל קווי האויב והגיע למפקדת הצבא הבריטי ביפו. שם, תוך ניצול קשריו עם המודיעין הבריטי הוא הצליח לזרז את משלוח העזרה הצבאית לפתח תקווה. הבריטים שלחו מכוניות משוריינות וכן מטוס שגילה את התקפת הערבים מדרום למושבה. המטוס הטיל מספר פצצות ופיזר את המתקיפים. תודות לתגובה זו המושבה נצלה.
ב-1935 פסקל הקים בפתח תקווה את תחנת הגידול ל"חרקים מועילים" והיה מחלוצי השימוש המסחרי בהדברה ביולוגית בארץ ישראל.
על שמו רחוב פרץ פסקל במרכז פתח תקווה וחורשת פסקל - אוסישקין בכפר סבא (על גבול הוד השרון).
לקריאה נוספת

"האתרוגים" מאת שולמית לפיד, עמ' 93 בפרק ח' (בפרק זה מספרת בטי לוי פסקל, בתם של מרים ופרץ פסקל, על תולדות המשפחה).
"מי היה אותו אפלבוים" מאת אביעזר שלוש (נכד לבלה אפלבוים, אחותו של פרץ פסקל).
"ותיקים מספרים" מאת יצחק רוקח.
"זיכרונות 1883-1899" מאת אליהו שייד.
"אות מאבשלום" מאת נאווה מקמל עתיר, עמ' 422
"ספר היובל של פתח-תקווה (1878-1953)"
הערות שוליים

↑  פרץ פסקל, 1871- 1947, ג'יימס בונד הפתח תקוואי, הארכיון לתולדות פתח תקווה, 11 בנובמבר 2019
↑  סופי והרמן פסקל, אביעזר שלוש, "מי היה אותו אפלבוים?"
↑  פרץ פסקל ז"ל, "אישים ומייסדים", מוזיאון ראשונים לתולדות פתח תקווה
↑  פרק שלם מוקדש למשפחת פסקל בסיפור חייה של אסתר ראב "ימים של לענה ודבש" (הוצאת "עם עובד")
↑  "התכשיט" עמ' 95-99
מקימי פרדס בחריה, מחלוצי הפרדסנות הארצישראלית. בפינה השמאלית-תחתונה: פרץ פסקל
בלאמברג קפיטל

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  דייוויד בלאמברג
 תקופת הפעילות:  1991–הווה (כ־33 שנים) 
 מיקום המטה:  סן פרנסיסקו 
 ענפי תעשייה:  הון סיכון
 
בלאמברג קפיטל (באנגלית: Blumberg Capital) היא קרן הון סיכון אמריקאית, המשקיעה בחברות הזנק בתחום הטכנולוגיה בשלבים מוקדמים של התפתחותן.
הקרן נוסדה בשנת 1991 על ידי דייוויד בלאמברג. מטה הקרן שוכן בסן פרנסיסקו, ולה נציגויות בתל אביב-יפו, בניו יורק ובמיאמי. הקרן מתמחה בהשקעות בחברות בשלב הראשוני של גיוסי ההון שלהן (שלב הסיד וסבב A), בשיתוף פעולה עם אנג'לים וקרנות הון סיכון אחרות. השקעה ראשונית שגרתית של הקרן היא בין חצי מיליון לחמישה מיליון דולר. הקרן משקיעה בחברות הזנק בצפון אמריקה, באירופה ובישראל.
במרץ 2017 השלימה בלאמברג קפיטל את גיוס הקרן הרביעית שלה, בסך 200 מיליון דולר. בספטמבר 2021 השלימה בלאמברג קפיטל את גיוס הקרן החמישית שלה, בסך 225 מיליון דולר, מה שהביא את כלל ההון שגייסה ליותר מ-750 מיליון דולר.
השקעותיה בישראל כוללות את החברות האנטרס, צ'ק פוינט, דיפ אינסטינקט (אנ'), DSPG, קרדורקס, Yotpo, אייפסטר ועוד. מנהלת פעילות הקרן בישראל היא יודפת הראל בוכריס.
הערות שוליים

↑  הגר רבט, קרן ההון סיכון בלאמברג גייסה קרן רביעית של 200 מיליון דולר, באתר כלכליסט, 12 במרץ 2017
1 2  הגר רבט, בלאמברג קפיטל גייסה קרן חמישית ב-225 מיליון דולר, באתר כלכליסט, 17 בספטמבר 2021
↑  טל שחף, ‏קרן ההון סיכון Blumberg Capital מתרחבת, ויש זווית ישראלית, באתר גלובס, 21 בספטמבר 2018
הרטיטי את לבי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  חנוך לוין
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  מחזה 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה
 תאריך הוצאה:  2005
 מספר עמודים:  72
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002512873
 
הרטיטי את לבי היא קומדיה שכתב חנוך לוין והשלים אותה בשנה האחרונה לחייו. המחזה התפרסם לראשונה בספר שיצא לאור בשנת 2005 (כשש שנים לאחר פטירתו של לוין) בסדרת "הספרייה הקטנה" (סדרת-בת של הספריה החדשה) של הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה.
בנובמבר 2007 עלה המחזה לראשונה על במת התיאטרון הקאמרי, בבימוי אודי בן-משה. בהצגה שיחקו רמי ברוך, מירב גרובר ותמר קינן (לסירוגין), גדי יגיל, ג'יטה מונטה ואסף פריינטא. את המוזיקה להצגה הלחינה קרן פלס.
החל ממאי 2022 מועלה המחזה בתיאטרון הבימה, בבימויה של מירי לזר. בהצגה משחקים בן יוסיפוביץ, יעל לבנטל, עמי סמולרצ'יק, מאיה מעוז, שחר רז, ניל משען וזוהר בדש. את המוזיקה להצגה הלחין אוהד חיטמן.
המחזה מחולק לשלוש מערכות לפי עונות השנה: אביב, קיץ וסתיו; אך המחזה לא מבהיר האם אלו עונות קונקרטיות בשנה אחת, או עונות מטאפוריות בחייהן של הדמויות.
דמויות

השופט לַמְקָה
לָלָלָלָה, אהובתו
פְּשׁוֹנְיַאק, ידידו
כָּכָה-כָּכָה, אשת פשוניאק
בַּרְבַּסְפַּסְקוּאָה, מחזר צרפתי
טָטָרֶלָה, מחזר איטלקי
חוֹרְחֶחֶלִיטוֹ, מחזר ספרדי
נָאזִים בֵּיי, מחזר טורקי
לוּפָּץ בּוֹבִּיץ, מחזר יוגוסלבי
הָאגִ'י נוֹגָ'ה, מחזר אלבני
חָרוּז פַרְדוּכִי, מחזר מקומי
שלושה כושים זקנים
עלילה > אביב

למקה מפני שאהבה... אהבה... אהבה...
פאוזה. בקול קטן ושבור
אהבה.
פשוניאק מוחה דמעה מעינו
מימי לא שמעתי מונולוג יפה מזה על אהבה.
בתחילת הסיפור מספר השופט למקה לפשוניאק על האהבה בינו לבין הזמרת ללללה. מדי מוצאי-שבת בשמונה מסכימה ללללה להיפגש עם למקה בדירתה. עקב השיחה מחליט למקה לבקר את ללללה למרות שאין זו השעה שבה הם בדרך כלל נפגשים. ללללה לא מזהה את למקה בתחילה ומפגינה ניכור כלפיו. למקה רוצה להציג את שמלתה של ללללה בפני פשוניאק ומגלה את ברבספסקואה בארונהּ. ללללה מסבירה שיש לה יבלת איומה על הרגל שמפריעה לה בשירתה וברבספסקואה הוא הפדיקוריסט שמטפל בה, וכדי שלמקה לא יראה אותו כורע ואוחז ברגלה היא הסתירה אותו בארון. בתמונה הבאה פוגש למקה את ללללה עם טטרלה ברחוב מגוריה והיא מציגה אותו כפרופסור מומחה לאף-אוזן-גרון שעושה לה אינהלציה אחרי הופעות. למקה הולך לבית ידידו פשוניאק ושואל אותו ואת אשתו ככה-ככה על אינהלציה. תוך כדי כך מתגלים יחסיהם העכורים של פשוניאק וככה-ככה אשר מתלוננים זה על זו. בתמונה הבאה למקה שוב מחכה ברחוב מתחת לדירתה של ללללה ופוגש אותה בשלוש לפנות-בוקר עם טטרלה, ברבספסקואה וחורחחליטו, אותו היא מציגה כפסנתרן שלה. ללללה אומרת שהיא נוסעת עם שחר לסיבוב הופעות ב"ריביירה" ומבקשת לדבר איתו גלויות. למקה מסרב לשמוע את דבריה ומבקש להמשיך לבוא אליה מדי מוצאי-שבת בשמונה.
עלילה > קיץ

למקה ופשוניאק נפגשים ולמקה מספר שללללה חזרה מ"הריביירה" של קפריסין, פיטרה את שלושת מלוויה ושכרה את שירותיהם של מאמן הכושר לופץ בוביץ, ההומיאופת האג'י נוג'ה ונגן האקורדיון נאזים ביי במקומם. בשעה שללללה נעדרה התחיל למקה לקחת קורס בפדיקור ובכוונתו להתחיל גם קורס באינהלציה על מנת לפטור אותה מתלותה בבעלי מקצוע זרים. מלבד הלימודים הוא מבלה את מרבית ימיו בציפייה מתחת לחלונה. פשוניאק אומר ללמקה שהוא דיבר עם ללללה והיא לעולם לא תהיה שלו. למקה מיד חושד בידידו ומרחיק אותו ממנו. ללללה, שהוסיפה לפמלייתה שלושה כושים זקנים מג'מייקה, מודה בקור-רוח שהייתה עם פשוניאק מתחת לאפו של למקה כל הזמן. למקה מגלה שפשוניאק עזב את ככה-ככה ועבר להתגורר במלון זול על שפת הים. הוא מגיע לשם ומזמין אותו לדו-קרב לחיים ולמוות בשעה שככה-ככה מתחננת בפניו לחזור אליה. לאחר מכן פוגש למקה את ללללה ברחוב מגוריה. היא מספרת שמלוויה עזבו אותה והיא נשארה עם שלושת הכושים וכעת הם יוצאים להפלגה נוספת. ללללה מביעה שביעות-רצון מכך שלמקה ממשיך לחכות לה.
עלילה > סתיו

למקה מחכה מתחת לדירתה של ללללה ומנהל דו-שיח דמיוני עם פשוניאק, בו הוא מספר שללללה שרה במסעדה בדרום העיר ובין השירים היא מתפקדת גם כמלצרית. שלושת הכושים לא היו ג'מייקנים אלא פליטים מקונגו שגורשו בחזרה לארצם. ללללה מגיעה עם חרוז פרדוכי ומציגה אותו כידיד, אך במהרה רואה למקה שהוא יותר מזה. למקה הולך לחדרו של פשוניאק במלון ומוצא אותו שוב שתוי. הוא שואל אותו אם בכוונתו להתנצל, אך פשוניאק איננו מתחרט ומסכים לדו-קרב, למרות שהוא לא יודע לירות. בתמונה הבאה פוגש למקה את ללללה בפתח ביתה בשעה שהיא יוצאת לעבוד במסעדה. קולה אבד וחלום הזמרה נגוז. לאחר מכן הוא הולך לביתו של פשוניאק ומגלה שהוא חזר לגור עם ככה-ככה. הוא מסרב להתנצל ואומר שמלבד בככה-ככה הוא לא נגע באישה כל שנות נישואיו. לאחר מכן מחכים שוב למקה ופשוניאק מתחת לדירתה של ללללה בשעת לפנות-בוקר. ללללה מגיעה בוכיה ומספרת שגם פרדוכי הלך. היא שוב אומרת ללמקה שלעולם לא תהיה שלו, והוא מודה שפעם שפט בתחרות יופי שכונתית ומאז דבק לו הכינוי "השופט למקה". אחר כך למקה מתנצל בפני פשוניאק על הסכסוך ביניהם ופשוניאק מדבר על חלומותיו שנגוזו. בתמונה האחרונה מחכה למקה מתחת לדירתה של ללללה במוצאי-שבת בשש ופוגש אותה עם מזוודה. היא עוזבת לעתיד לא ידוע ומבקשת מלמקה להמשיך לאהוב אותה. היא מודה שללללה וִיוָצֶ'ה הוא שמה האמנותי בלבד וששמה האמיתי הוא מוּסְיָה פּוֹדְגוֹרְנִיק. היא מנשקת אותו ואומרת שהוא אדם נפלא ושאלמלא היבלת היא הייתה זמרת מצליחה ומפורסמת. היא יוצאת והוא מנופף לה לשלום.
תפאורה

מבחינה טקסטואלית התפאורה בהצגה מינימלית מאוד. הבמה והרקע צבועים בשחור. עיקר התפאורה מורכב משתי דלתות. הדלתות מותקנות על גלגלים, המאפשרים להן לזוז על הבמה ואף להסתובב ולהציג את צידן החיצוני והפנימי. שימוש מתוחכם מתבצע בדלתות, כאשר השחקנים מזיזים ומסובבים אותן, וכך בעצם מכניסים ומוציאים את הקהל אל הדירות אותן הדלתות מייצגות. מלבד הדלתות יש שימוש בחלון בד התלוי גבוה, והמייצג את דירתה של ללללה כאשר השופט למקה ממתין לה ברחוב. רכיב התפאורה הרביעי הוא ארון הבגדים שבתוכו מתגלה ברבספסקואה בתחילת המחזה. עם זאת בהפקת תיאטרון הבימה בשנת 2022 התפאורה כללה במה מסתובבת, ומגוון תריסים בשלל גדלים שהשחקנים עברו דרכם.
פרסים

בטקס חלוקת פרסי האקדמיה הישראלית לתיאטרון לשנת 2008 זכתה ההצגה "הרטיטי את ליבי" בשישה פרסים: 

פרס הצגת השנה, פרס המחזאי לחנוך לוין (אותו קיבלה אלמנתו ליליאן ברטו), פרס הבמאי לאודי בן-משה, פרס השחקן לרמי ברוך בתפקיד "למקה", פרס שחקנית המשנה, ופרס מלחין השנה במחזות לקרן פלס.
הערות שוליים

↑  מאיה נחום שחל, "הרלבנטיות של חנוך לוין להיום היא טוטאלית ומבהילה", באתר כלכליסט, 11 באוגוסט 2024
| מבחר ממחזות חנוך לוין |
| --- | --- | --- |
| 1968–1969 | את ואני והמלחמה הבאה (1968) • קטשופ (1969) • סולומון גריפ (1969) |  |
| 1970–1979 | מלכת אמבטיה (1970) • יעקובי ולידנטל (1972) • קרום (1975) • סוחרי גומי (1978) |  |
| 1980–1989 | יסורי איוב (1981) • הזונה הגדולה מבבל (1982) • הפטריוט (1982) • אורזי מזוודות (1983) • יאקיש ופופצ'ה (1986) • ההולכים בחושך (1989) • מלאכת החיים (1989) |  |
| 1990–1999 | הילד חולם (1993) • האשה המופלאה שבתוכנו (1994) • הזונה מאוהיו (1996) • רצח (1997) • מוריס שימל (1998) • הבכיינים (1999) • אשכבה (1999) |  |
| 2000–2009 | הרטיטי את לבי (2007) |  |
ביבליוגרפיה
הצי האיטלקי

| --- | --- |

 
 זרועות
  צבא איטליה
  הצי האיטלקי
  חיל האוויר האיטלקי
  קרביניירי
 עיטורים ומבנה פיקודי
 עיטורי הכוחות המזוינים של איטליה
 דרגות הכוחות המזוינים של איטליה
 היסטוריה צבאית
 היסטוריה צבאית של איטליה
 היסטוריה של איטליה
| --- | --- |
 Patria e Onore 
 פרטים
 מדינה:  איטליה איטליה
 שיוך:  חיל ים 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1861–הווה (כ־163 שנים) 
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה 
 עיטורים
 מדליית הגבורה הצבאית 
 
הצי האיטלקי (Marina Militare) הוא חיל הים של איטליה. הצי הוא אחד מתוך ארבע הזרועות של הכוחות המזוינים של איטליה והוא הוקם ב-1946 על בסיס מה שנותר מהצי המלכותי האיטלקי (Regia Marina) לאחר מלחמת העולם השנייה. נכון לשנת 2008 כוח האדם של הצי עמד על 35,200 איש בשירות פעיל ומפעיל כ-62 כלי שיט וכ-80 כלי טיס. סך כל ההֶדְחֵק של ספינות הצי עמד על כ-295,000 טונות בשנת 2002.
היסטוריה > לפני מלחמת העולם השנייה ואחריה

הצי המלכותי האיטלקי הוקם ב-17 במרץ 1861, לאחר הקמתה של ממלכת איטליה. הצי האיטלקי קיבל את שמו לאחר ביטול המלוכה במשאל עם שנערך ב-2 ביוני 1946.