stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אחמד סקו טורה
פוליטיקה ואיגודים מקצועיים > מבצע ים ירוק- הפלישה הפורטוגזית לגינאה

בליל ה-22 בנובמבר 1970 ארגנה פורטוגל כוח של כמה מאות חיילים פורטוגזים וחיל עזר גינאי לתקוף את קונאקרי מהים. מטרת המבצע הייתה לחלץ שבויי מלחמה פורטוגזים, להרוס את הבסיס הראשי ואת ההנהגה של PAIGC ולפגוע ביכולתה של גינאה לתמוך בתנועת המורדים. הכוח השתלט על הבסיס הצבאי ששימש כמטה הצבאי הראשי של טורה. משם שחררו מאות אסירים גינאים, מתנגדי המשטר, ועוד כ-24 אסירים פורטוגזים שהוחזקו במתקן בשם לה מונטן (la montagne). בנוסף פורטוגל התקיפה את המטה הראשי של PAIGC, ניתקה את אספקת החשמל של העיר ושרפה את הוילה הנשיאותית של טורה ואת ביתו של קברל.
טורה כמעט ולא התגורר בוילה וקברל היה מחוץ למדינה באותו הזמן, כך ששניהם לא נפגעו. רבים מאמינים עד היום כי טורה הצליח להינצל מהמתקפה בשל כוחות על טבעיים. הניסיון להרוס את חיל האוויר הגינאי כשל אף הוא עקב מודיעין לא טוב. הקרב היה קצר, כבר בתשע בבוקר של אותו היום טורה הכריז ברדיו שקונאקרי הותקפה על ידי כוחות אימפריאליסטים בהנהגת המשטר הפורטוגזי הקולוניאליסטי. בבוקר שאחרי כבר נסוגו הכוחות, מספר רבבות של לוחמים גינאים מהכוח הפורטוגזי נותרו נטושים על החוף של קונאקרי ונלכדו על ידי הצבא של גינאה.
המתקפה גרמה נזק לעיר אך לא למשטר. ברית המועצות עזרה כספית לתיקון הנזקים, וארצות הברית, עקב המלחמה הקרה עם ברית המועצות, הציעה אף היא 4.7 מיליון דולר לגינאה. טורה קיבל תמיכה רבה מראשי מדינות אפריקה והמזרח התיכון. לוב ואלג'יריה שלחו כלי נשק לצבא גינאה, וניגריה שלחה חיילים. גינאה ביקרה בפגישות דיפלומטיות בארצות הברית והצליחה לגרום לכך שוועדת הביטחון תשלח משלחת שתחקור את הממצאים של המתקפה מיד לאחר שהתרחשה. המסקנות היו כי פורטוגל ידעה על המתקפה למרות שטענה שלא הייתה מעורבת. זה היה ניצחון דיפלומטי עבור גינאה ואסון דיפלומטי עבור פורטוגל.
שבועות אחרי המבצע טורה הכריז שהיו גורמים רבים בגינאה ששיתפו פעולה עם פורטוגל. בעקבות כך רבים נעצרו ונכלאו ומתנגדים רבים אף הוצאו להורג.
בתחילת שנות ה-80' גיבש טורה חוקה חדשה ומדיניות חדשה לחיפוש סיוע מהמערב לפיתוח גינאה. כתוצאה מכך יצא סקו טורה למשוך השקעות הון מערביות וערביות בגינאה, כאמצעי לנצל את המשאבים העשירים של אלומיניום, יהלומים, ברזל ושמן. בשנת 1982 ביקר בארצות הברית כדי לעודד את תמיכתם ובאותה שנה הוביל את המשלחת שנשלחה על ידי ארגון הוועידה האסלאמית כדי לנסות ולתווך במלחמת איראן-עיראק. ב-1984 הוא מילא תפקיד משמעותי באבטחת הכניסה מחדש של מצרים לוועידה האסלאמית, ונחשב כמדינאי אפריקאי מוביל גם בעת מותו.
מותו

סקו טורה, אחד המנהיגים הפוליטיים האפריקאים ששירתו בתפקיד למשך הזמן הארוך ביותר, נפטר בגיל 62, ב-26 במרץ 1984 במהלך טיפול קרדיאלי בבית חולים אמריקאי. הוא נפטר בקליניקה בקליבלנד (Cleveland), אוהיו, לשם הובל לאחר אירוע לבבי שהתרחש בזמן שהותו בערב הסעודית יום קודם לכן. משם הוחזרה גופתו לקונאקרי לקבורה.
איש הצבא, לנסנה קונטה (Lansana Conté) תפס את מקומו של טורה כנשיא גינאה בבחירות 45 יום אחרי מותו. יורשו של טורה היה אמור להיבחר מתוך מפלגת ה-PDG, אך שעות ספורות לפני ישיבת הבחירות, ב-5 באפריל 1984, תפסו את השלטון כוחות מזוינים בהנהגתו של לנסנה. בהוראתו של לנסנה שוחררו כ-1,000 אסירים פוליטיים. השלטון הפוליטי בגינאה נותר דיקטטורי עד שנת 2010.
במהלך חייו סקו טורה טיפח את דמותו הפוליטית כאבי האומה והגיבור שהביא לעצמאות. הביטוי הנפוץ "גינאה-סקו טורה" ממחיש את הדמיון והקשר בין גורלו האישי של טורה לבין גורל המדינה. עם זאת, סקו טורה מעולם לא זכה להנצחה עולמית כשל מנהיגים אחרים: לצד האידאולוגיה הרשמית שהופצה תחת שלטונו ואחרי מותו, התרבו קולות שקראו תיגר על דמותו של ה"מנהיג האגדי" והעלו ספקות לגבי הזהות הפוליטית והלאומית שאפיינה אותו. כתוצאה מהשקפות סותרות אלו, הפך טורה לדמות מעורפלת, אי שם בין גיבור לרודן.
ספרו "אפריקה ואימפריאליזם"

ספרו של סקו טורה "אפריקה ואימפריאליזם" יצא לאור ב-1973. הספר עוסק בבעיית הכיבוש הקולוניאליסטי באפריקה, ומשקף את השקפותיו של טורה בנוגע לאימפריאליזם והמאבק בו. מתוך אבחנתו של סקו טורה על מבנה האימפריאליסטי, הסיק שעל מנת להילחם בו, אפריקה צריכה להתאחד, לכן הוא קורא ל"מהפיכת אחדות". סוג זה של אחדות הופך להיות בסיס חשוב עבור השחרור האפריקאי.
טורה טען כי אפריקה צריכה לשאוף להשיג עצמאות שלמה ואמיתית, מכיוון שהאימפריאליזם לא יכול לשרוד במדינות עצמאיות מבחינה פוליטית, חברתית, אידאולוגית, כלכלית ותרבותית. הוא טוען כי "האימפריאליזם יכול לשרוד כל עוד קיימות כמה מדינות או קהילות שעליהן הוא יכול להפעיל השפעה" אפריקה תרוויח מכך אם לא יספקו לאימפריאליסטים את הסביבה ואת הבסיס האידאולוגי להישרדותם.
סקו טורה סובר כי המאבק לשחרור צריך להיות משימה עבור כולם, לא מוגבל עבור מעמד אחד או קבוצה, אלא צריך להיות מהלך המוני. טורה מסביר כי היעדר "אחדות המעורבות" במאבק השחרור נגרם על ידי האימפריאליסטים, אשר לעיתים קרובות מבקשים להפריד ולשלוט. על פי מדיניות מחושבת של האימפריאליסטים, מספר אפריקאים הוצבו בעמדת נחיתות כלכלית וחברתית על פני האחרים. לכן, אלה שהוצבו בעמדת יתרון מרגישים שאינם ששים לשחק תפקיד חיובי במאבק השחרור. האימפריאליסטים ממהרים לנצל במהירות התפתחויות כאלה, תמיד על חשבון המאבק לשחרור.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Frank N. Magill, Dictionary of World Biography: The 20th Century, Routledg, 1999, עמ' 3711
1 2 3  Fred Hayward and Ahmed Dumbuya, Political Legitimacy, Political Symbols, and National Leadership in West Africa, The Journal of Modern African Studies (4)21, 1983, עמ' 645-671
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Evans Alistair, Biography of Ahmed Sekou Toure, ThoughtCo, ‏07.12.2017
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17  Hakim Adi and Marika Sherwood, Pan-African History-Pilitical figures from Africa and the Diaspora since 1787, Routledge, 2003
1 2 3  Eric Pace, Ahmed Sekou Toure, A Radical Hero, The New York Times, ‏28.03.1984
1 2 3 4 5 6 7  ד"ר בנימין נויברגר, צמיחת המדינות החדשות באפריקה, האוניברסיטה הפתוחה, 1980
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Alexis Arieff, Still Standing: Neighbourhood Wars and Political Stability in Guinea, The Journal of Modern African Studies (3)47, 2009, עמ' 331-348
↑  Céline Pauthier, The Controversial Legacy of Sékou Touré, the “Hero” of Independence, Vingtième Siècle. Revue d’histoire, ‏2.2013
1 2 3  Ahmed Sékou Touré, Afrika and Imperialism, Jihad Publishing Co, 1973
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269043405171  BnF: cb12018830q (data)  CiNii: DA14371281  GND: 118802585  ICCU: IEIV063435  ISNI: 0000 0001 2128 8056  LCCN: n50070308  NARA: 134769621  NDL: 00526812  NKC: jx20130510004  NLA: 36547924  NTA: 068713541  RERO: 02-A000163364  SNAC: w64f2mkc  SUDOC: 028330501  Trove: 1285740  VIAF: 39389518   WorldCat (עם VIAF): 39389518 
אחמד סקו טורה במהלך ביקור ביוגוסלביה, 1961
אחמד סקו טורה במהלך ביקור ברומניה, 1979
בית אסקניה

| --- | --- |

 
 מדינה:  גרמניה, רוסיה
 תארים:  דוכס אנהלט   דוכס סקסוניה   מרקיז ברנדנבורג  קיסר רוסיה
 מייסד:  אסיקו, רוזן באלנשטדט
 השליט האחרון:  יואכים ארנסט, דוכס אנהלט
 ראש הבית הנוכחי:  אדוארד, נסיך אנהלט
 תקופת השושלת:  1036 – 1918 – המהפכה הגרמנית
 אתניות:  גרמנית
בית אסקניה (בגרמנית: Askanier) היא שושלת אצולה גרמנית, הידועה גם כבית אנהלט, אשר מתייחסת לנחלה שהוחזקה הכי הרבה זמן ברשותם, נסיכות אנהלט.
בית אסקניה נקרא על שם טירת אסקניה, המכונה Schloss Askanien, אשר הייתה ממוקמת ליד אשרסלבן. הטירה הייתה מקום מושבה של רוזנות אסקניה, תואר אשר מאוחר יותר הוטמע בתוארי נסיכי אנהלט.
היסטוריה

חבר הבית המוקדם ביותר הידוע, אסיקו, רוזן באלנשטדט, מופיע במסמך משנת 1036. הוא היה נכד (באמצעות אמו) של אודו הראשון, מרקיז אוסטמרק הסקסונית, וירש ממנו חלקים נרחבים של המרקיזות המזרחית הסקסונית.
נכדו של אסיקו היה אוטו, רוזן באלנשטדט, שמת בשנת 1123. על ידי נישואי אוטו לאיליקה מסקסוניה, בתו של מגנוס, דוכס סקסוניה, הפך אוטו ליורש של בית בילונג, לשעבר דוכסי סקסוניה.
בנו של אוטו, אלברכט הדוב, הפך, בעזרת ירושת אמו, לדוכס סקסוניה בשנת 1139, עם זאת, עד מהרה הוא איבד את השליטה על סקסוניה לטובת בית ולף.
אלברכט ירש את מרקיזות ברנדנבורג בשנת 1157 מהשליט הוונדי האחרון שלה, וקיבל את התואר מרקיז. אלברכט וצאצאיו ביצעו התקדמות ניכרת בניצור הנחלות, והגנו על האזור מפני הסלאבים.
בשנים 1237 ו-1244, נוסדו שתי ערים, קלן וברלין, שנבנו בתקופת שלטונם של אוטו ויוהאן, נכדיו של המרקיז אלברכט הדוב. מאוחר יותר, הם אוחדו לעיר אחת, ברלין. הסמל של בית אסקניה, נשר ודוב אדומים, הפכו לשלט האצולה של ברלין. בשנת 1320, הסתיימה שליטת בית אסקניה בברנדנבורג.
בשנת 1180 הודח היינריך הארי משלטונו בסקסוניה, ובית אסקניה חזר לשלוט בדוכסות סקסוניה, אשר צומצמה למחציתה המזרחית על ידי הקיסר. עם זאת, גם במזרח סקסוניה, בית אסקניה יכול היה לבסס שליטה רק באזורים מוגבלים, בעיקר ליד נהר האלבה.
במאה ה-13, נסיכות אנהלט התנתקה מדוכסות סקסוניה. מאוחר יותר, שאר המדינה התפצלה לסקסוניה-לאוונבורג וסקסוניה-ויטנברג. השושלות האסקניות בשתי הדוכסויות נכחדו בשנים 1689 ו-1422, בהתאמה, אולם בית אסקניה שלט בשטחי אנהלט עד המהפכה הגרמנית לאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה.
יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, בין השנים 1762–1796, הייתה בתו של כריסטיאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט מבית אסקניה.
רשימת מדינות שנשלטו על ידי בית אסקניה

נסיכות אנהלט: 1100–1918
דוכסות ונסיכות הבוחר מסקסוניה: 1112, 1139–1142, 1180–1422
רוזנות ויימאר-אורלמינדה: 1112–1486
מרקיזות ברנדנבורג: 1157–1320
דוכסות סקסוניה-לאוונבורג: 1269–1689
נסיכות לינבורג: 1369–1388
נסיכות ודוכסות אנהלט-ברנבורג: 1252–1468, 1603–1863
נסיכות אנהלט-צרבסט: 1252–1396, 1544–1796
נסיכות אנהלט-אשרסלבן: 1252–1315
נסיכות ודוכסות אנהלט-קתן: 1396–1561, 1603–1847
נסיכות ודוכסות אנהלט-דסאו 1396–1561, 1603–1863
נסיכות אנהלט-פלצקאו: 1544–1553 1603–1665
נסיכות אנהלט-הארצגרודה: 1635–1709
נסיכות אנהלט-מיהלינגן: 1667–1714
נסיכות אנהלט-דורנבורג: 1667–1742
נסיכות אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים: 1718–1812
האימפריה הרוסית: 1762–1796
טירת באלנשטדט
מפת אנהלט (1747–1793)
המתקפה על אוטובוס התלמידים בשער הנגב

| חלק מטרור בישראל |
| --- | --- |

האוטובוס שנפגע במתקפה
 תאריך:  7 באפריל 2011 
 מקום:  הנגב 
 מטרה:  אוטובוס בית ספר 
 קואורדינטות:  31°28′12″N 34°31′40″E﻿ / ﻿31.47°N 34.52777778°E﻿ / 31.47; 34.52777778
 סוג:  פיגוע 
 נשק:  9M133 קורנט 
 הרוגים:  נער 1
 פצועים:  אזרח 1
 מבצע:  חמאס חמאס
  (למפת מערב הנגב מוגדלת) מקום הפיגוע(למפת מערב הנגב רגילה) מקום הפיגוע(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מקום הפיגוע(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מקום הפיגוע
 
המתקפה על אוטובוס התלמידים בשער הנגב אירעה בצהרי 7 באפריל 2011. טיל נ"ט מונחה לייזר מדגם 9M133 קורנט נורה בידי אנשי חמאס לעבר אוטובוס תלמידים של המועצה האזורית שער הנגב. נער בן 16 שישב בחלקו האחורי של הרכב נפצע אנושות, ונפטר מפצעיו לאחר עשרה ימים.
הפיגוע

המתקפה החלה בשעה שבה סיים נהג האוטובוס לפזר את רוב הילדים בביתהם בקיבוצים, לאחר שאסף אותם מבית הספר, ולכן היה האוטובוס ריק כמעט לגמרי. נהג האוטובוס נפצע קלות והנוסע היחיד שנשאר, בן 16 שישב בחלקו האחורי של הרכב, נפצע אנושות מפגיעת רסיסים בראשו, ומת מפצעיו ב-17 באפריל. לאחר האירוע, נורה מטח פצמ"רים על הכביש, דבר שעיכב את פינוי הנפגעים.
בימים שלאחר התקרית נורו מטחים כבדים של רקטות ופצצות מרגמה לעבר המועצה האזורית שער הנגב והערים שדרות ואשקלון, דבר שגרם להשבתת הלימודים בבתי הספר באזור, כולל זה שתלמיד בו נהרג במתקפה, לאחר המתקפה צה"ל סגר את כביש 232 באזור בו בוצעה המתקפה לתנועת כלי רכב אזרחיים ומיגן אותו באמצעות קירות בטון ושתילת עצים בצידי הכביש כדי למגן את הרכבים מירי טילים.
לאחר התקרית טען ארגון חמאס כי האוטובוס נסע על כביש שנמצא בשימוש שוטף של כלי רכב צבאיים ישראליים, וכי פעיליו שביצעו את המתקפה לא ידעו שישנם תלמידים על הרכב. בישראל דחו את הטענות לזיהוי שגוי בשל צבעו הצהוב של האוטובוס, האופייני לאוטובוס תלמידים. בישראל האשימו את חמאס בביצוע פשע מלחמה בהתקפה, משרד החוץ דרש מהצבא להשאיר את האוטובוס כפי שהוא בבסיס אוגדת עזה, אליו הוזמנו נציגים ממדינות זרות ומהאו"ם כדי להראות את פשעי המלחמה שהחמאס מבצע.
ההתקפה גונתה על ידי הקהילה הבינלאומית.
הערות שוליים

↑  רמי שני ומוטי לוי‏, דניאל ויפליך שנפצע מפגיעת טיל נ"ט הובא למנוחות, באתר וואלה, 18 באפריל 2011
ברנהרד השביעי, נסיך אנהלט-צרבסט

| --- | --- |
 לידה:  17 במרץ 1540 דסאו, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  1 במרץ 1570 (בגיל 29) דסאו, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  האימפריה הרומית הקדושה 
 בן או בת זוג:  Clara of Brunswick-Lüneburg (28 במאי 1565–11 במרץ 1570) 
 
ברנהרד השביעי, נסיך אנהלט-צרבסט (בגרמנית: Bernhard VII. von Anhalt; ‏17 במרץ 1540 - 1 במרץ 1540), היה נסיך גרמני מבית אסקניה ששלט בנסיכות אנהלט-צרבסט.
ביוגרפיה

ברנהרד נולד ב-17 במרץ 1540 בדסאו, ליוהאן החמישי, נסיך אנהלט-צרבסט ולמרגרטה מברנדנבורג, בתם של יואכים הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ואליזבת מדנמרק, נסיכת הבוחר מברנדנבורג. בשנת 1550 מת אביו, וברנהרד ירש את אנהלט-צרבסט יחד עם אחיו קרל הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט ויואכים ארנסט, נסיך אנהלט-צרבסט. בשנת 1553 מת דודו גאורג השלישי, נסיך אנהלט-פלצקאו ללא יורשים, ובעקבות כך ירשו ברנהרד ואחיו את אנהלט-פלצקאו.
בשנת 1561 מת אחיו קרל, ושבעה חודשים לאחר מכן מת דודו יואכים הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ללא יורשים, ובעקבות כך ירשו האחים גם את אנהלט-דסאו. בשנת 1562 ויתר דודו וולפגנג, נסיך אנהלט-קתן על אנהלט-קתן, ובעקבות כך איחדו ברנהרד ואחיו את כל שטחי בית אסקניה לנסיכות אנהלט. ב-1 במרץ 1540 מת ברנהרד בדסאו, ויואכים ארנסט נשאר השליט היחיד בנסיכות אנהלט.
משפחתו

ב-28 במאי 1565 התחתן ברנהרד עם קלרה פון גיפהורן, ממנה נולד לו בן אחד:
פרנץ גאורג מאנהלט (1567–1568)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 135566304  VIAF: 60300281   WorldCat (עם VIAF): 60300281
אלפרד יאנזה

| --- | --- |

יאנזה כגנרל-מיור
 לידה:  16 ביולי 1884 סטניסלאו, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  20 בדצמבר 1963 (בגיל 79) וינה, אוסטריה אוסטריה
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית   אוסטריה הרפובליקה האוסטרית הראשונה   אוסטריה אוסטריה הפדרלית
 השתייכות:  האימפריה האוסטרו-הונגרית צבא אוסטרו-הונגריה אוסטריה צבא אוסטריה
 תקופת הפעילות:  1902 – 17 בפברואר 1938 (כ־36 שנים)
 דרגה:   פלדמרשל-לויטננט
 תפקידים בשירות
 רמטכ"ל צבא אוסטריה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 צלב ההצטיינות הצבאית דרגה שלישית 
 תפקידים אזרחיים
 סוכן מכירות
 הנצחה
 בניין בבסיס שריון גרוסמיטל
 
אלפרד יאנזה (בגרמנית: Alfred Jansa;‏ 16 ביולי 1884 – 20 בדצמבר 1963) היה קצין צבאי באוסטריה בין מלחמות העולם. הוא הגיע לדרגת פלדמרשל-לויטננט והיה ראש המטה הכללי משנת 1935 ועד פרישתו הכפויה ב-1938.
קצין בצבא האוסטרו-הונגרי

אלפרד יאנזה נולד ב-16 ביולי 1884 בתור אלפרד יוהאן תיאופיל יאנשה אדלר פון טננאו (Alfred Johann Theophil Janša Edler von Tannenau). הוא הצטרף לצבא הקיסרי כלויטננט בשנת 1903 לאחר שסיים את בית הספר לצוערים, ושירת בגדוד חי"ר מס' 72 בפוזסוני/פרסבורג (כיום ברטיסלבה) ולאחר מכן למד בבית הספר למלחמה בשנים 1908 עד 1911. ב-1 בנובמבר 1912, הוא הועלה לדרגת האופטמן ושובץ במטה הכללי של הצבא. יאנזה הוצב בסגל של מפקח הצבא וראש המדינה של בוסניה והרצגובינה, פלדצוגמייסטר אוסקר פוטיורק, בסרייבו, שם היה עד לרצח יורש העצר ולתחילת המלחמה ב-1914.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבד כקצין מטה כמעט בכל חזיתות המלחמה, ואף היה במטות של צבא הקיסרות הגרמנית. מספטמבר 1915 עד פברואר 1916 הוצב בצוות גנרל-פלדמרשל אוגוסט פון מקנזן בבלקן. שם הוא גם פגש את ראש המטה שלו, גנרל הנס פון זקט, שהיה אמור להוביל את הקמת הרייכסווהר הגרמני לאחר 1918. מאוחר יותר, שירת גם במטהו של הגנרל הגרמני אוטו פון בלו במקדוניה. הוא העביר חלק ניכר משנת 1917 בחזית הרוסית. ב-1918 הוצב לבסוף במפקדת הארמייה ה-14 של צבא גרמניה של הגנרל קונרד קראפט פון דלמנזינגן בחזית האיטלקית כקצין קישור.
בין המלחמות

לאחר המלחמה שירת בצבא הרפובליקה הראשונה ועלה לדרגת אוברסט ומונה להיות ראש המטה של הבריגדה השלישית בסנקט פלטן. ב-28 יוני 1930 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור וקיבל את הפיקוד על הבריגדה, עליה פיקד עד 1932. בתחילת 1933 הוא נשלח כנציג אוסטריה לוועידת פירוק הנשק של ז'נבה. לאחר מכן מונה לנספח צבאי בגרמניה הנאצית ובשווייץ. הודות לקשריו מימי מלחמת העולם הראשונה, הוא לא רק קיבל ידע מפורט על חימושו מחדש של הוורמאכט שהחל לאחר 1935, אלא גם הצליח ליצור תמונה מדויקת של המשטר הנאצי. בעקבות זאת, יאנזה נעשה מודע לחלוטין לסכנה הנובעת מגרמניה של היטלר. באותה השנה הוא הוחזר מברלין על ידי הדיקטטורה האוסטרית תחת הקנצלר קורט שושניג ומ-1 ביוני הופקד על ניהול סעיף III של משרד ההגנה הפדרלי: זה הפך אותו דה-פקטו לראש המטה הכללי, אולם הוא קיבל את התואר רשמית רק עם כניסת שירות פדרלי חובה ב-1 באפריל 1936.
יאנזה ראה בהתחמשות המהירה של הצבא את תפקידו העיקרי, על מנת להפוך את אוסטריה לבעלת יכולת הגנה עצמית – במיוחד מול הרייך הגרמני. לפי הערכותיו, בשנת 1939 עלולה להיות מתקפה על אוסטריה מצד היטלר. עם זאת, לא היו מספיק תקציבים לתוכניות מרחיקות הלכת שלו. גובשה תוכנית הגנה ("תוכנית יאנזה"), שבה ניסה בעיקר לזכות בתמיכת איטליה. תוכננה גם מערכת ביצורים, אך זו יושמה רק ב-1938. מבחינה מבצעית, יאנזה הסתמך בתוכניתו על שימוש בנהר הטראון כקו הגנה מפני התוקפים הגרמנים, על מנת להימנע מקרב מכריע וכדי להרוויח זמן עד שמדינות אחרות - בדגש על איטליה - תוכלנה להתערב.
ההנהגה הגרמנית הייתה מודעת היטב לסלידתו הברורה של יאנשה מגרמניה הנאצית ולתוכניות ההגנתיות הנמרצות שלו. לכן, בין דרישותיו של היטלר בהסכם ברכטסגאדן עם שושניג ב-12 בפברואר 1938, נדרש בסעיף השמיני שפלדמרשל-לויטננט יאנזה יתפטר מתפקידו, לטובת גנרל-מיור גנרל פרנץ במה. שושניג נענה לדרישה זו כדי לא להתגרות בגרמניה למרות הקו הנוקשה נגדה, ותירץ את הפיטורין בכך שיאנזה הגיע לגיל פרישה גם ככה. עם זאת, הרמטכ"ל לא קיבל הודעה רשמית על החלטה זו ולמד עליה מהתקשורת, והגיש מיד את התפטרותו.
ב-16 בפברואר 1938, ערך יאנזה את ביקור הפרידה שלו אצל הנשיא והמפקד העליון וילהלם מיקלס, שאמר לו בצער ששושניג אינו מתכנן התנגדות צבאית נגד גרמניה. למחרת, הוצג בפניו צו הפרישה שלו. עם פרישתו הכפויה של יאנזה, נאבד אלמנט אנטי-נאצי נוסף באוסטריה והסתמן עוד צעד אל עבר האנשלוס.
תחת השלטון הנאצי

ב-28 בספטמבר 1938, חצי שנה לאחר האנשלוס, יאנזה קיבל מהגסטפו בווינה שני צווים שנשלחו מהיידריך: גירוש "מכל מחוזות אוסטריה", ומגורים בכפייה בארפורט מ-30 בספטמבר 1938. יאנזה נאלץ לשמור את שתי הגזירות בסוד תחת איום להשלח למחנה ריכוז, ועזב את אוסטמארק (אוסטריה תחת שלטון הרייך השלישי). כאשר הפנסיה הצבאית שלו הופחתה בשליש ב-1939 מפני שהתנגד לנאציזם טרם האנשלוס, הוא הגדיל את ההכנסה שלו על ידי עבודה כמוכר ביטוח עבור קבוצת גרלינג כדי שיוכל לממן את לימודי בנותיו שנותרו בווינה. ב-1943 נאסר עליו לנסוע כנציג, והוא החל לעבוד אצל מפיץ חלקי רכב.
לאחר מלחמת העולם השנייה

בשנת 1945 ביקרו אותו אסירים אוסטרים ממחנה הריכוז בוכנוולד ליד ארפורט והודו לו על תמיכתו בהם במהלך המלחמה. הוא עצמו נשאר לעת עתה בארפורט גם לאחר העברת השליטה מהצבא האמריקני לצבא האדום, אך עד מהרה נאלץ לעבור לגראץ באביב 1946. משם חזר לווינה בתחילת 1947.
ב-15 בינואר 1947, יאנזה הוזמן לשיחות עם הקנצלר לאופולד פיגל על הקמת הצבא האוסטרי מחדש. במקביל, שרים ממפלגת העם ניסו לזרז את סיום הכיבוש ולחתום על הסכם המדינה עם ארבע בעלות הברית, ותכננו למנות את יאנזה לראש הצבא החדש, אולם תוכנית זו לא התממשה. עד פרישתו ב-1954, עת היה בן 70, יאנזה עבד בשלוחה הווינאית של חברת החלפים לרכב שעבורה כבר עבד בארפורט.
הצבא הפדרלי של הרפובליקה השנייה, שהוקם רק ב-1955 עם קבלת העצמאות של אוסטריה, הוקם על פי תפיסתו של יאנזה שנוסחה ב-1947. על שם יאנזה נקרא בניין בבסיס שריון בגרוסמיטל שעל יד וינר נוישטאשדט.
עיטורים צבאיים (נכון לשנת 1933)

סהר הברזל העות'מאני.
צלב ברזל מדרגה ראשונה.
מסדר ההצטיינות הצבאי הבווארי מדרגה שלישית עם עיטור המלחמה והחרבות.
אות כבוד מדרגה שנייה.
מדליית הצטיינות צבאית ברונזה עם סרט אדום.
מדליית הצטיינות צבאית ברונזה עם סרט הצלב הצבאי.
מדליית הצטיינות צבאית כסף עם סרט הצלב הצבאי.
צלב הכשרון הצבאי מדרגה שלישית עם עיטור המלחמה.
מסדר כתר הברזל מדרגה שלישית עם עיטור המלחמה והחרבות.
עיטור הכסף הגדול לשירות רפובליקת אוסטריה
לקריאה נוספת

Alexander N. Lassner, Ein österreichischer General gegen Hitler: Feldmarschalleutnant Alfred Jansa; Erinnerungen, ed. Peter Broucek (Vienna: Böhlau, 2011), Contemporary Austrian Studies, Vol. 21, University of New Orleans Press, 2012, pp. 436-446 (באנגלית).
עמוד האינטרנט אודות יאנזה והבניין שעל שמו באתר צבא אוסטריה (בגרמנית).
ברנהרד הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג

| --- | --- |
 לידה:  1218? 
 פטירה:  שנות ה־80 של המאה ה־13 
 מדינה:  האימפריה הרומית הקדושה 
 בן או בת זוג:  Sophie of Denmark (1258–?) 
 
ברנהרד הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג (בגרמנית: Bernhard I., Fürst von Anhalt-Bernburg; ‏1218–1287) היה נסיך גרמני מבית אסקניה אשר שלט בנסיכות אנהלט-ברנבורג.
ביוגרפיה

ברנהרד נולד בשנת 1218, והיה בנם של היינריך הראשון, נסיך אנהלט ואירמגרד מתורינגיה, בתו של הרמן הראשון, רוזן תורינגיה. בשנת 1212 מת סבו ברנהרד, רוזן אנהלט, ואביו ירש את רוזנות אנהלט, ובשנת 1218 הועלה למעמד נסיך.
לאחר מות אביו בשנת 1252, חולקה נסיכות אנהלט בין האחים: היינריך השני, ירש את אשרסלבן, ברנהרד קיבל את ברנבורג, וזיגפריד ירש את צרבסט וקתן.
בשנת 1287 מת ברנהרד, ובניו יוהאן וברנהרד ירשו את נחלותיו.
משפחתו

ב-3 בפברואר 1258 התחתן ברנהרד בהמבורג עם סופיה מדנמרק, בתו של אבל, מלך דנמרק. ממנה היו לו שישה ילדים:
יוהאן הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג (מת ב-1291)
אלברכט, בישוף הלברשטדט (מת ב-1324)
ברנהרד השני, נסיך אנהלט-ברנבורג (1260–1323)
הנרי (מת ב-1324)
רודולף הראשון
סופיה (מתה ב-1322), התחתנה עם דיטריך השני, רוזן הונשטיין.
אנהלט לאחר החלוקה בשנת 1252, שטחיו של זיגפריד בירוק
בורקארד הראשון, רוזן צולרן

| --- | --- |

 לידה:  לפני 1025
 פטירה:  1061 
 בן או בת זוג:  אנסטסיה פון ריינפלדן 
 
בורקארד הראשון, רוזן צולרן (בגרמנית: Burkhard I. von Zollern;‏ נולד לפני 1025–1061) נחשב לאב הקדמון הראשון המתועד של בית הוהנצולרן.
ביוגרפיה

מוצאו של בורקארד אינו ברור, ויש הטוענים כי הוא היה בנו של פרידריך, רוזן זיליכגאו ואירמנטרוד, בתו של בורקארד, רוזן נלנבורג. בורקארד נרצח בשל נקמת דם בשנת 1061, אך מעט ידוע על האנשים האמורים עצמם, או על קשר אפשרי ביניהם. בנו של בורקארד, פרידריך הראשון, רוזן צולרן, ירש את נחלותיו, ואף הרחיב אותן.
ראו גם

בית הוהנצולרן
הערות שוליים

↑  Schultze, Johannes; Seigel, Rudolf (1972). "Hohenzollern, Dynastengeschlecht". Neue deutsche Biographie, Bd.: 9, Hess - Hüttig, Berlin. Bayerische Staatsbibliothek. נבדק ב-30 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Burkhard I. von Zollern ("de Zolorin")". נבדק ב-30 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Schmid, Ludwig (1862). "Geschichte der Grafen von Zollern-Hohenberg". Geschichte der Grafen von Zollern-Hohenberg. Anhang. Historisch-topographische Zusammenstellung der Grafschaft und Besitzungen des Hauses Zollern-Hohenberg. Google Book: Gebrüder Scheitlin. p. XXV. נבדק ב-1 בפברואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
בורקארד הראשון, רוזן צולרן   בית הוהנצולרן   נולד:לא ידוע מת:1061
| הקמה חדשה | רוזנות צולרן | פרידריך הראשון |
ברנהרד מסקסוניה-ויימאר

| --- | --- |

 לידה:  16 באוגוסט 1604 ויימאר, דוכסות סקסוניה-ויימאר 
 פטירה:  18 ביולי 1639 (בגיל 34) Neuburg am Rhein, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום קבורה:  ברייזאך 
 מדינה:  גרמניה 
 כינוי:  Der  Austrucknende 
 השכלה:  אוניברסיטת פרידריך שילר 
 דרגה:  גנרל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת שלושים השנים 
 
ברנהרד מסקסוניה-ויימאר (בגרמנית: Bernhard von Sachsen-Weimar;‏ 16 באוגוסט 1604 – 18 ביולי 1639) היה נסיך וגנרל גרמני במלחמת שלושים השנים.
ברנהרד מסקסוניה-ויימאר