stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדוורד רידז-שמיגלי
ביוגרפיה

אדוורד רידז נולד בכפר קטן ליד העיר בז'ז'ני בגליציה, שהיה אז חלק מן האימפריה האוסטרו הונגרית. הוא היה בנו של מש"ק בצבא האוסטרו-הונגרי, תומאס רידז. המשפחה ידעה עוני, והוא הפך ליתום מאב בגיל 13. אז גידלו אותו הורי אמו, ולאחר מותם בידי משפחתו של ד"ר אורנוביץ', רופא העיירה. לאחר שסיים בהצטיינות את בית הספר התיכון, החל בלימודי פילוסופיה והיסטוריה של האמנות באוניברסיטת קרקוב. לאחר מכן עבר לאקדמיה לאמנויות בקרקוב, שם למד ציור ומכיוון שהצטיין בכך השלים את לימודיו בווינה ובמינכן. ב-1910 הצטרף לקורס לקציני מילואים בווינה וקיבל שם את ראשית אימונו הצבאי.
ב-1911 סיים את חינוכו הצבאי בהצטיינות, והוצע לו לשרת כקצין בצבאו של הקיסר, הצעה לה סירב. ב-1912 היה לאחד ממייסדי הארגון הצבאי הפולני "אגודת הרובאים", שהיה כיסוי לצבא פולני מחתרתי. באותו הזמן המשיך בלימודי האמנות שלו, ונחשב להבטחה בתחום ציורי הנוף וציורי פורטרטים.
רידז גויס לצבא האוסטרי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, ובאוגוסט הועבר אל "הלגיון הפולני" בו לחם תחת פיקודו של יוזף פילסודסקי נגד הרוסים. רידז התקדם במהירות בסולם הדרגות, וב-1916 נשא דרגת קולונל (מקביל לדרגת אלוף-משנה בצה"ל). בו-זמנית פתח תערוכה מציוריו בעיר קרקוב. ב-1917 סירב, כמו מנהיגו פילסודסקי, להישבע אמונים לרשויות האוסטריות והגרמניות. הלגיון פוזר, והוא נכלא ביחד עם פילסודסקי במצודת מגדבורג. רידז טען כי בריאותו רופפת, ושוחרר, ואז הפך למנהיג ארגון צבאי פולני מחתרתי. אז גם אימץ את הכינוי "שמיגלי", שפירושו "זריז", ולאחר מכן הוסיף אותו לשמו באופן רשמי.
באוקטובר 1918 הצטרף כשר המלחמה לממשלתו הסוציאליסטית של איגנצי דשינסקי, שקמה בלובלין, והועלה לדרגת בריגדיר גנרל (מקביל לתת-אלוף בצה"ל). ממשלה זו הייתה אחת מכמה ממשלות שקמו במקביל. באותו הזמן החל להשתמש בשם רידז-שמיגלי. ב-11 בנובמבר העבירה ממשלתו של דשינסקי את כל סמכויותיה לפילסודסקי, שהפך לראש המדינה הזמני. פילסודסקי אישר את דרגתו של רידז כבריגדיר.
ניצחונות צבאיים

במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית בשנים 1919 – 1920 פיקד רידז על הכוחות הפולנים בכמה ניצחונות מכריעים, בהם ניצחון גדול בווילנה. הוא מונה למפקד צבא לטביה והביס את הצבא האדום בגזרה זו, ולאחר מכן היה בין מפקדי הצבא הפולני במתקפה על קייב. בקרב על ורשה, שכונה "הנס על הוויסלה", בעת שכוחות הצבא האדום עלו על ורשה מחמישה כיוונים, הנהיג את הכוח שספג את עיקר המהלומה הרוסית, בעת שכוחותיו של פילסודסקי יצרו כיתור מסביב לתוקפים. לאחר מכן ניהל מערכת השמדה נגד הכוחות המכותרים.
האדם השני במדינה

לאחר המלחמה מונה רידז למפקח הכללי של הצבא הפולני במחוז וילנה, ולאחר מכן בוורשה. בשנת 1926 הנהיג פילסודסקי הפיכה אלימה, ותפס את השלטון. לצדו עמד רידז, ששלח כוחות מווילנה לסייע לו כאשר התעמת עם כוחות הממשלה. פילסודסקי ראה בכך הפגנת נאמנות, אותה לא שכח. ב-1929 מינה את רידז לסגנו בכל העניינים הנוגעים למזרח. לאחר מותו של פילסודסקי, במאי 1935, מונה רידז על ידי הנשיא איגנצי מושצ'יצקי ל"מפקח הכללי על הכוחות המזוינים" ובנובמבר 1936 קיבל דרגת "מרשל פולין".
לאחר מותו של פילסודסקי שלט במדינה טריומווירט בו היו חברים הנשיא מושצ'יצקי, שר החוץ הקולונל יוזף בק, ורידז. פילסודסקי שלט בימי חייו מבלי לקבל תפקיד רשמי פרט לתפקיד "שר ההגנה", וזאת בשל סלידתו מן הפוליטיקה. תנועה בשם סנאציה (בפולנית – תברואה) ביטאה את עקרונותיו הפוליטיים – משטר נשיאותי חזק, דיקטטורי כמעט. לאחר מותו הפכה פולין ל"דיקטטורה ללא דיקטטור". חיכוכים בין שלושת חברי הטריומווירט, וכן ירידת קרנה של הדיקטטורה בקרב ההמונים, ולחץ חיצוני מצד שכנותיה של פולין – גרמניה הנאצית וברית המועצות, גרמו לירידת קרנו של המשטר, שהפך לשמרני ואוטוריטרי יותר, ואיבד את הקסם שהיה לו בעיני ההמון הפולני בימי פילסודסקי. רידז ניסה להתחבר ל"מפלגת האיכרים", אשר הייתה בעלת גוון מרכזי וליברלי, ואשר הייתה המפלגה השלטת בעת "הפיכת מאי" שיזם פילסודסקי, אך משמגעים אלו כשלו, פנה אל הימין הקיצוני, והתחבר ל"מפלגת האיחוד הלאומי" OZN, בעלת הגוון הפשיסטי. מ-1938 ואילך הייתה כת הקצינים השלטת בפולין מחולקת ל"אנשי הנשיא" ו"אנשי המרשל", כשביניהם מאזן שר החוץ בק. ממשל זה לא מצא כל פתרון לבעיות הפנים של פולין – היחס למיעוטים, הכלכלה המקרטעת, האבטלה, פיגורה של פולין אחר שכנותיה בתיעוש, ולבעיות החוץ שלה, שהפכו לבעיות קיומיות, ככל שהתחזק משטרו של אדולף היטלר במערב.
1939

לאחר הסכם מינכן בשנת 1938, אשר ביתר את צ'כוסלובקיה (ואשר פולין קיבלה בו נתח קטן מן המדינה המבותרת, באזור המריבה בזאולז'ה), נראה היה בבירור כי יעדו הבא של היטלר הוא פולין. עוד בינואר 1939 ביקר יואכים פון ריבנטרופ בפולין והעלה דרישות באשר למסדרון הפולני ולעיר החופשית דנציג. במרץ 1939 כבשו הנאצים את בוהמיה ומוראביה ויצרו את מדינת הלוויין סלובקיה. פולין הייתה מוקפת עתה משלושת עבריה בגרמניה הנאצית ומדינות הלוויין שלה, ומן המזרח גבלה בברית המועצות. רידז ראה בבירור את הסכנה הנשקפת לפולין, אך סירב לדרישות ברית המועצות לאפשר תנועת חיילים דרך שטחה של פולין במקרה שזו תותקף על ידי גרמניה. "ברגע שאלו ייכנסו לפולין, לעולם לא יעזבו אותה", התנבא.
ב-1 בספטמבר 1939 כאשר פלשו הגרמנים לפולין, רידז הוכרז כמפקד עליון של הכוחות הפולנים. ב-7 בספטמבר נאלץ לעזוב את ורשה יחד עם ממשלתו. בשלב זה החל לאבד את השליטה בכוחות. מן העיר ברסט ליטובסק הורה ב-11 בספטמבר כי על ורשה יש להגן בכל האמצעים. הוא ציפה להגן על ורשה ולהחזיק בה חודשים מספר, בתקווה להתקפה של בריטניה וצרפת על הכוחות הגרמניים, שהשתמעה מן הערבות הבריטית והצרפתית שניתנה לשלמות גבולותיה של פולין. תקווה זו הייתה מנותקת מן המציאות. הצבא הפולני עליו פיקד רידז היה צבא מיושן, ולא היה ערוך לטקטיקות הבליצקריג הגרמניות שכללו תנועה מהירה של טנקים ומטוסים, כיתור כוחות האויב והשמדתם. פולין הייתה המקום הראשון בו נוסו טקטיקות אלו. מחשבתו הצבאית של הצבא הפולני הייתה מפגרת ומיושנת, ורבות מיחידותיו כללו פרשים, שלא היו יעילים בתנאי הלוחמה המודרנית. מעבר לכך – לא הייתה כל תוכנית בריטית וצרפתית לתקוף את גרמניה. הצרפתים הסתפקו בתנועה סמלית של כוחות בחבל הסאר, כיבוש מספר כפרים נטושים, ללא כל התנגדות, ונסיגה מיד לאחר מכן.
ב-17 בספטמבר הצטרפה ברית המועצות לגרמניה, והתקיפה את פולין מן המזרח. עתה היה ברור אף לרידז שגורל מדינתו נחתם. הוא פקד על צבאו לסגת אל הגבול הרומני ולהימנע מלהילחם ברוסים (ואכן רבים מהם הצליחו להימלט לארצות המערב דרך רומניה ובולגריה, ולהמשיך שם בלחימה). ב-18 בספטמבר חצה רידז את הגבול לרומניה, ונכלא.
שנותיו האחרונות

רידז קיבל על עצמו את מלוא האחריות לתבוסת צבא פולין. על אף שצבאו הותקף משני עברים בידי הצבאות החזקים והמודרניים ביותר באירופה. מכלאו ברומניה החל ביצירת מחתרת פולנית בהתבסס על קצינים שהיו נאמנים לו פוליטית. ב-27 באוקטובר העביר את כל סמכויותיו כמפקד לולדיסלב שיקורסקי, שהיה לראש הממשלה הפולנית הגולה (ובשנים הקודמות היה אחד ממבקריו החריפים של משטר ה"סנאציה" שרידז היה אחד מראשיו). רידז הועבר ממחנה שבויים לווילה של ראש הממשלה הרומני לשעבר, נמלט ממנה ב-10 בדצמבר 1940, וחצה את הגבול להונגריה. שיקורסקי לא ראה את ההימלטות בעין יפה, ושלח מכתב לסטפן רובצקי, מפקד כוחות המחתרת הנאמנים לשיקורסקי בפולין, "ארמייה קריובה" (אשר בשלב זה כונתה ZWZ, ראשי תיבות של "איגוד ללוחמה מזוינת"), בו מסר לרובצקי כי יראה בשובו של רידז משום חבלה בעבודתו, ודרש מרידז להגיע אל שטח שבשליטת האימפריה הבריטית. בינתיים הגיע רידז לפולין בחשאי, ויתר על דרגת המרשל, והחל משתתף בפעולות המחתרת כחייל פשוט. חמישה שבועות לאחר הגעתו לוורשה, ב-2 בדצמבר 1941 מת מהתקף לב פתאומי. הוא נקבר תחת השם הבדוי "אדם זביסה". עד 1991 נשא קברו שם זה, אך לאחר נפילת הקומוניזם הוקמה על קברו מצבה ראויה הנושאת את שמו.
רידז היה נשוי למרתה תומאס, אשר מתה בעיר ניס בצרפת בתאונת דרכים בשנת 1951. לזוג לא היו ילדים.
המוניטין שיצאו לרידז לאחר מותו הושפעו מיריבותו עם שיקורסקי. בעיני החוגים הקרובים לממשלה הפולנית הגולה, היה שמו קשור בדיכוי של משטר הסנאציה בשנות השלושים, והוא נתפס כמי שנטש את חייליו בשדה הקרב בשנת 1939. בעיני הקומוניסטים ששלטו בפולין לאחר מלחמת העולם השנייה היה רידז מאוס בשל השתתפותו במלחמה הפולנית-סובייטית. כיום נראה כי ישנה הערכה מחודשת לפעילותו מצד המשטר הפולני שקם לאחר נפילת הקומוניזם, והיסטוריונים מייחסים לרידז חשיבות כפטריוט פולני, אשר פעל לטובתה של ארצו בתנאים קשים.
אבישי אייל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1945 (בן 79 בערך) מִשְׁמַר הַשָּׁרוֹן, פלשתינה (א"י) 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1968)  בית הספר המרכזי לאמנות ועיצוב (1971)  בית הספר לאמנות של הורנסיי (1971) 
 תחום יצירה:  ציור, הדפס 
 פרסים והוקרה:  פרס האמן הצעיר (1974) 
 
אבישי אייל (נולד ב-1945) הוא צייר ואמן הדפס, אוצר ופרופסור בדימוס בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה

אבישי אייל נולד בקיבוץ משמר השרון לסבינה ולצבי (קרל) הירש שעלו לישראל מברלין בשנת 1935. בשנת 1950 עברה משפחתו לכפר ויתקין, שם אביו שימש כמנהל מאפיה ואמו שימשה כמנהלת חשבונות. עקב מחלת עור קשה בילה אייל בילדותו תקופות ארוכות בטיפולים רפואיים ובאשפוזים בבתי חולים. מסיבה זו נשלח בהיותו בן תשע לירושלים והתגורר כשנתיים במשפחות אמנות ובמוסד של עליית הנוער. בתקופה זו למד ציור עם הציירת רות במברגר. בשנת 1956 חזר לכפר ויתקין ובשנת 1959 עבר שוב לקיבוץ מעלה החמישה כילד חוץ. בתקופה זו הצטרף ללימודי ערב בבצלאל והחל לצייר בסטודיו אישי בצריף בקיבוץ. בשנת 1963 התגייס לצבא, שירת כקצין שלישות גדודי והשתתף בכיבוש חברון בזמן מלחמת ששת הימים. במקביל לשירותו החל ללמוד במחלקה לקרמיקה בבצלאל. לאחר כשנה עבר ללימודים במחזור הראשון של המחלקה לאמנות בבצלאל. לאחר לימודיו בבצלאל, בין השנים 1968–1971, למד טכניקות הדפס ב-Central School of Art and Design וב-Hornsey College of Art בלונדון .
בשנת 1972 הקים בירושלים את "סדנת התחריט של אבישי אייל" שפעלה עד 1976. הוא היה חבר קבוצת האמנים "רגע", בעלי גלריה רגע בתל אביב. משנת 1977 מלמד אבישי בחוג לאמנות יצירה באוניברסיטת חיפה. הוא כיהן פעמיים כראש החוג (1981–1984, 1991-1994). בין תפקידיו שימש כאוצר הגלריה לאמנות של אוניברסיטת חיפה בין השנים 200–2004.
אבישי אייל מתגורר בהרצליה ונשוי לרות זיו אייל, כוריאוגרפית ויוצרת תיאטרון תנועה ישראלית, והוא עיצב את התפאורה והתלבושות ברבות מעבודותיה משנות השמונים ואילך.
פעילות אמנותית > הדפס

הדפסיו הראשונים של אייל נעשו במהלך 1969 בזמן שהותו בלונדון. על פי סורין הלר, הם מצביעים על השפעה של אמנים ישראליים כיגאל תומרקין ואורי ליפשיץ שהיו בשיא הפופולריות שלהם בארץ באותן שנים. אך החל מ-1970 ניתן למצוא אצל אייל זיקה לאמני הפופ הבריטיים של שנות ה-70, כאשר הבולט שבהם הוא רון קיטאי, אמן אמריקאי יהודי שהתגורר רוב חייב באנגליה ושילב ביצירותיו דימויים מצולמים עם דימויים פיגורטיביים מצוירים והרבה לבטא בהן ציטוטים היסטוריים וספרותיים יחד עם ביקורת פוליטית. אמן נוסף שהשפיע על אייל באותה תקופה, בעיקר מהפן המושגי, הוא האמן בני אפרת שחי באותה תקופה בלונדון ואייל שימש כעוזרו במשך שנתיים, במקביל ללימודיו.
לאחר שסיים את לימודיו בבתי ספר לאמנות בלונדון החל את הקריירה האמנותית שלו כיוצר גרפיקה אמנותית וכבעל סדנת תחריט בירושלים. הדפסיו מסוף שנות השישים וראשית שנות השבעים הצטיינו ברמה טכנית גבוהה. בהמשך העיסוק בהדפס היווה בסיס רעיוני להמשך יצירתו. הלר כתב כי "יצירתו מתכתבת עם שורה של אמנים ישראלים אצלם הייתה עבודה על נייר מרכיב בולט. הדבר ניכר בקרב אמנים יוצאי גרמניה שהפגינו יחס מיוחד לרישום שחור לבן ולחיתוך עץ כהמשך לנטייה המסורתית של האקספרסיוניזם הגרמני. קבוצה זו של ייקים התרכזה בירושלים של שנות השלושים והייתה דומיננטית בבצלאל עד ראשית שנות השישים. לאייל היה קשר הדוק עם אמנים יעקב שטיינהרדט שבביתו התגורר במהלך לימודיו בבצלאל, לאיזידור אשהיים וליוסף הירש שהיה קרוב משפחתו ומורה שלו... במקביל היה קשור לאמנים אחרים בני דורו ומבוגרים ממנו כאברהם אופק, מיכה אולמן, יפתח ברקין ואבנר כץ, ומאוחר יותר עם משה קופפרמן ועמיתיו לקבוצת רגע בשנות השמונים".
פעילות אמנותית > התערוכה "טבריה 53'"

תערוכה זו הוצגה בבית אבא חושי בחיפה בשנת 1973, לאחר שובו של אייל מלונדון. סורין הלר כתב: "לתקופה שלאחר חזרתו של אייל מלימודיו בלונדון חשיבות מכרעת במהלך יצירתו. זוהי תקופת עבודה מעצבת שבה הפנים את המסקנות הוויזואליות שנבעו מעבודתו בתחום ההדפס הצילומי ופנה לדרך עצמאית. מבחינה תוכנית, בשלב זה החל אייל למזג את הביוגרפיה האישית שלו עם מהלכיו הפרשניים על תולדות הציור… הסדרה טבריה 53' היא הסדרה הראשונה המחברת את כל המרכיבים הללו למחבר אחד. היא מבוססת על גלויות מתוצרת חברת פלפוט שנשלחו על ידי אבי האמן לבנו בן השמונה כשזה אושפז בבית החולים… הגלויות התקופתיות, חלקן מודפסות כתצלומים ישירים בשחור לבן על גבי נייר צילום וחלקן מודפסות ומגוונות בצבע, שימשו את אייל כבסיס למניפולציות שונות ברישום בעיפרון המתייחסות הן לתכני התקופה והן לערכים הגרפיים והטכניים של התצלום המודפס".
פעילות אמנותית > סדרת הציורים "כלב ערבי"

הסדרה "כלב ערבי" צוירה בשנים 1982–1983 והוצגה בבית האמנים בירושלים בשנת 1983. האוצרת טלי תמיר כתבה בקטלוג לתערוכה "ארץ שמן" משנת 2004: "הסדרה 'כלב ערבי' מונה למעלה מ-40 עבודות, ביניהן ניתן להבחין בכמה קבוצות: הקבוצה הראשונה היא זו שבה מופיע הכלב כשגופו דרוך ומעוגל פנימה, והוא יוצר את צורת האות כ'. לידו תופיע, ברוב המקרים, המילה הכתובה "כלב" או "כלב ערבי“… בהמשך המצע נעשה כבד יותר: הנייר המצויר מוצמד אל לוח עץ עבה שאליו מחוברות קורות צבועות בשחור. הכלב הופך להיות חלק מסביבה תלת-ממדית… הקבוצה השלישית מציגה את הכלב בתוך נופים מקומיים… המוטיב הרביעי, המתקבץ מאליו לידי קבוצה מזוהה, הוא מוטיב הכלב המיילל אל תוך הלילה… קבוצת העבודות החמישית מתמקדת בדימוי של כלב מת, זרוק בצד הדרך".
בטרם הוצגה העבודה בבית האמנים הוצגו כארבע עבודות מתוכה במסגרת תערוכה קבוצתית של מורי החוג לאמנות יצירה באוניברסיטת חיפה, שאייל עמד באותה עת בראשו. העבודות הוסרו עוד בטרם פתיחת התערוכה בעקבות הוראה של נשיא האוניברסיטה בנימוק ש"העבודות עלולות לפגוע ברגשות הסטודנטים הערביים ולגרום למהומות ולתגובות קשות". במכתב שהעבירה קבוצת סטודנטים ערבים לנשיא האוניברסיטה טענו כי "הננו מוחים בפניכם על השימוש בסטודנטים הערבים כתירוץ לפגיעה בחופש הביטוי. הטענה שציוריו של מר אייל פוגעים בסטודנטים הערבים ושהם עלולים להביא לתסיסה בקרבם, הנה טענת-שווא ואף פוגעת ברגשות הסטודנטים הערבים; אנו קולטים את המסר האמיתי של ציורים אלה ומוכנים להגן על זכותו להציגם. יתרה מזאת, אנו חשים שציוריו הוסרו מאחר שהאחראים מצדם תפסו בדיוק את המסר שאנו תופסים מציורים אלה, ואנו חוששים שזאת היא סיבת הסרתם“.
תמיר הוסיפה: "הסדרה 'כלב ערבי', שצוירה בשנים 1982–1983, היא סדרה מכוננת בעבודתו של אבישי אייל לא רק בשל ההיבט הפוליטי המובהק שלה, אלא בהיותה פריצה ראשונה והרחבה אדירה של כליו האמנותיים… בריאיון עיתונאי לרגל התערוכה דיבר אייל על תחושות הניכור שלו מפולחני הכוח של החברה הישראלית החוגגת את ניצחונותיה הצבאיים: 'המלחמות של 1956 ו-1967 הייתה לגבי הלם, ולא השתתפתי באופוריה הכללית שצמחה סביבם. המיתוסים של המלחמות האלה היו זרים לי, כי אני ראיתי בחייל, גם בחייל המנצח, קורבן. העבודות שלי עסקו בנושא החייל הקורבן.' ללא ספק תפיסת החייל המנצח כקורבן של ניצחונו ושל עוצמת כוחו הייתה מנוגדת להלך הרוח הכללי של החברה הישראלית באותה תקופה וסימני השבר הרגשי-רוחני של אייל הקדימו את זמנם במידה רבה".
פעילות אמנותית > העיניים של הטריצ’ור

בתערוכה זו, שהוצגה בגלריה האוניברסיטאית של אוניברסיטת בן-גוריון בשנת 2008, הציג אייל עבודות בהשראת מסע בן ארבעה חודשים בהודו, במהלכו שהה כחודש בעיר טריצ'ור. חיים מאור אוצר התערוכה כתב: "לאורך מסעו בהודו, נמשך אייל אל ציורי הקיר והפרסומות הגדולות, שצוירו על קירות בתים, תריסים ושערים של חנויות, בצידי דרכים, בכפרים ובערים. אייל רותק אל מראֶה הדימויים הפרסומיים, המוּצאים מהקשרם וממוקמים בתוך החיים. נוצר ניגוד מדהים, בין מוצר צריכה אשר מצויר בריאליזם רב, לבין קיר מתפורר של בית מט ליפול, עליו הוא מצויר; דימויי צריכה של חברת שפע וראווה מושתלים בתוך מציאות הודית ענייה… אייל הבחין בקשר בין סגנונות העיצוב של שנות השלושים והארבעים ובין השליטה הבריטית בהודו, שאת הֵדיה החזותיים ניתן לראות בחלק מן השלטים... מעצב בריטי עיצב בשנות השלושים והארבעים שלט וההודים ממשיכים לשכפל את הדימוי. הם לא ממציאים משהו חדש אלא מנכסים דימויים מן המוכן… אפשר לקרוא את תצלומיו של אייל גם במסגרת הפרשנות התרבותית המורכבת, שקונה לעצמה משמעות בדרכים שונות: דרך מבטו של הצלם הישראלי בטריצ'ור, המתבונן באובייקטים שנתגלו לעיניו; דרך מבטו של צייר השלטים ההודי מטריצ'ור, המתבונן בחומרי-הגלם המגוונים, שהוחדרו אל תוך חייו ואל תוצריו; דרך מבטיהם של הצופים השונים בתערוכה זו, המתקיימת בישראל העכשווית, שזהותה הקודמת, המונוליטית, לבשה פנים אחרות".
מבחר תערוכות יחיד

1971 - "הדפסים", Upper Street Gallery, לונדון
1973 - "טבריה 53'", הגלריה החדשה, בית אבא חושי, חיפה
1974 - "הדפסים", בית האמנים, ירושלים
1983 - "כלב ערבי", בית האמנים, ירושלים
1988 - "ציורים", גלריה רגע, תל אביב
1999 - "הפרדה", גלריית הקיבוץ, תל אביב
2000 - "נופי מילים", הגלריה ע"ש אברהם ברון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר-שבע
2004 - "ארץ שמן", משכן לאמנות, עין חרוד
2008 - "העיניים של הטריצ’ור", הגלריה ע"ש אברהם ברון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר-שבע.
הוראה

1971-1973 - מרצה, מוזיאון ישראל, אגף הנוער, ירושלים
1973-1972 - רישום, לימודי ערב, בצלאל, האקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1977 ואילך - החוג לאמנות-יצירה, אוניברסיטת חיפה, חיפה
1984-1981 - ראש החוג לאמנות-יצירה, אוניברסיטת חיפה, חיפה
1987-1986 - רישום, מכון אבני לאמנות ועיצוב, תל אביב-יפו
1999 - מרצה אורח, המחלקה לאמנות, אוניברסיטת וירג'יניה, ריצ'מונד, וירג‘יניה, ארצות הברית
1994-1991 - ראש החוג לאמנות-יצירה, אוניברסיטת חיפה, חיפה.
תפקידים ציבוריים נוכחיים

חבר הנהלת איקום-ישראל
חבר ועדת הפיסול, עיריית הרצליה.
הערות שוליים

1 2  הלר, סורין, אבישי אייל: ארץ שמן, תשע סדרות על נייר 1970–1992, עין חרוד: משכן לאמנות ע"ש חיים אתר, 2004. עמ' 23-25
↑  הלר, סורין, אבישי אייל: ארץ שמן, תשע סדרות על נייר 1970–1992, עין חרוד: משכן לאמנות ע"ש חיים אתר, 2004. עמ' 28-29
1 2  תמיר, טלי "ביד חזקה ובכ"ף נטויה: על המפגש בין כיבוש לכלבים" בתוך אבישי אייל: ארץ שמן, תשע סדרות על נייר 1970–1992, עין חרוד: משכן לאמנות ע"ש חיים אתר, 2004.
↑  מאור, חיים, אבישי אייל: העיניים של טריצ‘ור. באר-שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2008.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 270584  NLI: 987007258050605171  GND: 1047651289  ISNI: 0000 0000 6695 166X  LCCN: nr2002039857  ULAN: 500482811  VIAF: 66407873   WorldCat (עם VIAF): 66407873
אגאטו

אגאטו (באנגלית: Agattu) הוא אי באלסקה, אי בקבוצת איי ניר (אנ') בקצה המערבי של האיים האלאוטיים. שטח האי 221.59 קילומטרים רבועים. אגאטו הוא אחד מהאיים הבלתי מיושבים הגדולים באיים האלאוטים. זהו האי השני בגודלו באיי ניר, אחרי האי אטו. הוא אי וולקני והררי במידה ניכרת. האי חסר העצים והשטחים הפתוחים שלו מכוסים בצמחייה דמוית טונדרה . גובה ההרים מגיע לשיא של 632 מטרים מעל פני הים. אורך האי 19.7 קילומטרים והרוחב כ-30 קילומטרים.
סביבה

האי אגאטו הוכר כאזור קינון ציפורים חשוב (IBA) על ידי הארגון BirdLife International . באי ישנן שבע מושבות עופות ים גדולות, ואוכלוסיית העופות באי מוערכת בכ־66,000 פרטים. כ-1% מהאוכלוסייה העולמית של הקורמורנים אדומי-פנים ותוכי ים פסיפיים מקננים על האי, כמו גם עופות מסוגים אחרים כגון: חופיות, שחיינית צרת-מקור, פרוש רוסי אפור-כתר ורוד, גיבתון השלג ואחרים. אווזים אלאוטיים מסוג אווז מקרקר הושבו לאי לאחר שחוסלו השועלים מהאי בשנות ה-70 של המאה העשרים.  חיסול השועלים באי אפשר גם להחזיר עופות מסוגים אחרים.
אגאטו ב-2018.
תוכי ים פסיפי.
קורמורן אדום פנים.
אווז אלאוטי מסוג אווז מקרקר.
אריה ים באי אגאטו.
גאולוגיה

האי אגאטו הוא ייחודי מבין האיים האלאוטיים הוולקניים בהיותו מורכב כמעט כולו מסלעי משקע המורכבים בעיקר מסיליקה אמורפית ודטריטוס עדין שמקורו באזור געשי.
אוכלוסייה

חפירות ארכאולוגיות גילו עדויות ושרידים של אלאוטים שחיו באי אגאטו כבר בשנת 760 לפני הספירה. בהתבסס על מספר האתרים הארכאולוגיים המיושבים בו-זמנית באי, העריכו מומחים כי ייתכן שהאוכלוסייה העתיקה הגיעה למספרים של 500–1000 פרטים.. האי התגלה על ידי משלחת בראשות אלכסיי צ'יריקוב בשנת 1741, אך הם לא ירדו לחוף. לאחר שהגיעו הסוחרים הרוסים לאיים האלאוטים בשנת 1751 ונפגשו עם האוכלוסייה המקומית האלוטית, פחתה האוכלוסייה באגאטו. הסוחרים הרוסים שהו מספר שנים באיי ניר למטרת ציד לוטרות ים. האינטראקציות עם האלאוטים היו לפעמים אלימות. נווט רוסי נהרג על ידי המקומיים באגאטו בשנת 1761. בשנות ה-60 של המאה ה-20, כל תושבי איי ניר עברו לכפר אחד באי אטו. במהלך מלחמת העולם השנייה, תושבי הכפר אטו נלקחו לשבי ביפן, ובסיום המלחמה יושבו הניצולים מחדש באי אטקה (אנ').
לקריאה נוספת

Archaeological Investigations on Agattu, Aleutian Islands, By A.C. Spaulding, 1962, Cushing-Malloy, Inc.
הערות שוליים

↑  Biological clock turned back in western Aleutians, web.archive.org, ‏2006-12-06
↑   "Agattu Island colonies)". BirdLife Data Zone. BirdLife International. 2020. נבדק ב-15 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ptarmigan pioneers island-hop in Aleutians, Alaska Science Forum". אורכב מ-המקור ב-2006-09-01. נבדק ב-2006-09-12.
↑  "Biological clock turned back in western Aleutians". אורכב מ-המקור ב-2006-12-06. נבדק ב-2006-12-02.
↑  Note on the Geology of Agattu, an Aleutian Island, Robert P. Sharp, The Journal of Geology, Vol. 54, No. 3 (May, 1946), pp. 193-199
1 2  D.G. Corbett, D. Causey, M. Clemente, P.L. Koch, A. Doroff, C. Lefavre, D. West (2008) "Aleut Hunters, Sea Otters, and Sea Cows", Human Impacts on Ancient Marine Ecosystems, University of California Press
↑  Black, Lydia (2004). Russians in Alaska. Fairbanks: University of Alaska Press. ISBN 1-889963-05-4.
| דגל אלסקה מדינת אלסקה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | ג'ונו |  |
| אזורים גאוגרפיים | האיים האלאוטיים • חצי האי קנאי • חצי האי סיוארד • עמק טנאנה • אטו • דרום-מרכז אלסקה |  |
| היישובים הגדולים ביותר | אנקורג' • פיירבנקס • ג'ונו • סיטקה • קטצ'יקן • ואסילה • קינאי • קודיאק • בת'אל • פאלמר • הומר • אנאלסקה • בארו • סולדוטנה • ואלדז • נום • קוצביו • פטרבורג • סיוארד • וראנגל |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות אלסקה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544129005171  LCCN: sh90006115  NARA: 10037145  SUDOC: 114960577  VIAF: 315527419   WorldCat (עם VIAF): 315527419
STS-70

STS-70 הייתה המשימה ה-21 של מעבורת החלל דיסקברי. המטרה העיקרית הייתה להציב לוויין TDRS במסלול וביצוע ניסויים בתחום מדעי החיים.
צוות

מפקד המשימה - ארצות הברית טרנס הנריקס
טייס - ארצות הברית קווין קרגל
מומחה משימה 1 - ארצות הברית דונלד תומאס
מומחה משימה 2 - ארצות הברית ננסי קרי גרג
מומחה משימה 3 - ארצות הברית מרי ובר
נתוני משימה

ב-31 במאי, בזמן הכנות לשיגור התגלו בעיות טכניות שדרשו החלפת חלקים. כתוצאה מכך המעבורת ירדה מכן שיגור והוחזרה ב-2 ביוני. השיגור בוצע ב-13 ביולי 1995 מכן שיגור 39B במרכז החלל קנדי. זו הייתה הטיסה הראשונה שנוהלה מחדר בקרה חדש במרכז החלל ג'ונסון.
כבר ביום ראשון של הטיסה שוחרר למסלול לוויין TDRS-7. זה היה הלוויין האחרון בסדרה.
בהמשך בוצעו ניסויים על חיות מעבדה וניסויים נוספים בתחום מדעי החיים.
הנחיתה הייתה מתוכננת ל-21 ביולי אך נדחה עקב בעיות מזג אוויר באתר הנחיתה. היא בוצע ב-22 ביולי במסלול נחיתה מס' 33 במרכז החלל קנדי.
ראו גם

משימות מעבורות החלל
אדמון

ערך זה עוסק בתנא. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אדמון בן גדאי (או בקיצור: אדמון) היה תנא, דיין מדייני הגזרות שבירושלים בסוף ימי בית שני, בסוף תקופת הזוגות ותחילת תקופת התנאים. שבע מחלוקות שלו עם חכמים נזכרו במשנה.
מדייני הגזירות

המשנה במסכת כתובות מציינת:
שני דייני גזירות (יש גורסים: גזילות) היו בירושלים, אדמון וחנן בן אבישלום. חנן אומר שני דברים, אדמון אומר שבעה.
בירושלים שלפני חורבן בית שני היו מצויים בתי מדרשות רבים: "אמר רבי פינחס אמר רבי אושעיא: שלש מאות ותשעים וארבעה בתי דינין היו בירושלים, כנגדן בתי כנסיות, וכנגדן בתי מדרשות, וכנגדן בתי סופרים". בין הדיינים הרבים שבירושלים מיוחדים היו דייני הגזירות, שנקראו גם "דייני גזילות", ובתפקידם היה קביעת קנסות ותקנות על מקרי גזל, סמכות מורחבת שלא ניתנה לשאר הדיינים. הייתה להם הסמכות לקצוב קנסות גם מעבר לשורת הדין. לפי המשנה, דייני הגזירות היו שניים במספר - אדמון וחנן בן אבישלום. לדעתו של התנא רבי נתן היו שלושה, שהיה עימם נחום המדי. דעה אחרת בברייתא מונה את חנן המצרי בין דייני הגזירות. החשוב שבדיינים היה אדמון.
לדייני הגזירות מיוחס המאמר הבא, שעוסק בבהמה של אדם שנכנסה לרשות חברו והזיקה שם לעצים. הדיינים קצבו את התשלום: "קיטמה (שברה) נטיעה - רבי יוסי אומר: גוזרי גזירות שבירושלים אומרים: נטיעה בת שנתה - שתי כסף, בת שתי שנים - ארבע כסף".
שמו המלא, לפי ברייתא שמופיעה בתלמוד, היה אדמון בן גדאי. ב"אנציקלופדיה לתארי כבוד בישראל" (מאת הרב אברהם אורנשטיין), בערך אדמון בן גדאי: יש סבורים ששני השמות, אדמון וגדאי, הם כינויים של חשיבותו ומעלתו של הדיין הזה, שנחשב בברייתא הראשון בין שלושה הדיינים. 'אדמון' - הוראתו ביוונית יודע ומנוסה. 'בן גדאי' פירושו ביוונית זקן ונכבד, זקן שקנה חכמה.
מדייני הגזירות > התקופה

בספר יוחסין השלם וב"סדר הדורות" נאמר שדייני הגזירות פעלו בתקופתם של שמעיה ואבטליון, הזוג הרביעי של תקופת הזוגות, כ-120 שנה לפני חורבן בית שני.
הרב זאב יעבץ ("תולדות ישראל") כתב שאדמון חי בזמנו של רבן גמליאל הזקן, בדור הראשון לתנאים, סמוך לחורבן בית המקדש. לדעתו, אי אפשר להקדים את זמנם של דייני הגזירות יותר מזה. כיוון שבתלמוד מוזכרת דעתו של רבי נתן שגם נחום המדי היה מדייני הגזירות, ומכך משתמע שנחום חי בזמנו של אדמון, ובמקום אחר מסופר שנחום המדי חי בזמן חורבן בית שני.