stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נורת'רופ YF-23

נורת'רופ YF-23 (באנגלית: Northrop YF-23) היה מטוס קרב סילוני חמקן, חד מושבי, דו מנועי (אנ') מהדור החמישי שהתחרה עם לוקהיד YF-22 (אנ') בתוכנית מטוס קרב טקטי מתקדם (אנ') (ATF) של חיל האוויר של ארצות הברית. נורת'רופ בנתה 2 אבות טיפוס הקרואים "אלמנה שחורה" ו"רוח אפורה".
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החל חיל האוויר של ארצות הברית לחפש תחליף למטוסי הקרב שלו, במיוחד כדי להתמודד עם המטוסים המתקדמים, סוחוי Su-27 ומיג-29 של ברית המועצות. כמה חברות הגישו הצעות עיצוב; חיל האוויר בחר בהצעות של נורת'רופ ולוקהיד. נורת'רופ שיתפה פעולה עם מקדונל דאגלס לפיתוח ה־YF-23, בעוד לוקהיד, בואינג וג'נרל דיינמיקס פיתחו את ה־YF-22.
ה־YF-23 היה מהיר ובעל שטח חתך מכ"ם קטן יותר ממתחרהו, אבל פחות זריז ולבסוף הפסיד במכרז. לאחר תהליך פיתוח והערכה של ארבע שנים, ה־YF-22 הוכרז כמנצח ב־1991 ונכנס לייצור בתור לוקהיד מרטין F-22 ראפטור.
בשנת 2004, חברת נורת'רופ גראמן הציעה עיצוב של מפציץ מתקדם המבוסס על ה־YF-23 בתוכנית מפציץ הדור הבא (אנ') (NGB) לפיתוח מפציץ בינוני (אנ'), אך התוכנית בוטלה בשנת 2005
צי ארצות הברית שקל להשתמש בגרסת הייצור כתחליף למטוסי ה־F-14 טומקט, אך התוכנית בוטלה ושני מטוסי הניסוי עברו בשנת 2010 לתצוגה במוזיאונים.
פיתוח

ב־1978, לווייני סיור אמריקאים הבחינו לראשונה באבות טיפוס הסובייטיים המתקדמים של ה־Su-27 והמיג-29, מה שעורר דאגה בארצות הברית. שני הדגמים הסובייטיים היו צפויים להפחית את יתרון התמרון של מטוסי קרב אמריקאים עכשוויים. בשנת 1981, חיל האוויר של ארצות הברית ביקש מידע מכמה חברות תעופה וחלל על תכונות אפשריות עבור מטוס קרב טקטי מתקדם (ATF) שיחליף את המקדונל דאגלס F-15 איגל. לאחר דיונים עם חברות תעופה וחלל, חיל האוויר הפך את מטוס העליונות האווירית לתפקיד העיקרי של מטוס קרב טקטי מתקדם. מטוס הקרב היה אמור לנצל את היתרונות של טכנולוגיות מתפתחות, כולל חומרים מרוכבים, סגסוגות קלות משקל, מערכות בקרת טיסה מתקדמות, מערכות הנעה חזקות יותר וטכנולוגיית חמקנות. באוקטובר 1985, חיל האוויר הוציא בקשה להצעה (RFP) למספר יצרני מטוסים. ה־RFP שונה במאי 1986 כדי לכלול הערכה של אב־טיפוס של כלי טיס אוויריים משני המועמדים הסופיים. במקביל, הצי האמריקאי, במסגרת התוכנית מטוס קרב טקטי מתקדם (NATF), הודיע כי ישתמש בנגזרת זוכה ה־ATF כדי להחליף את ה־F-14 טומקט שלו. תוכנית NATF קראה לרכישת 546 מטוסים יחד עם הרכש המתוכנן של חיל האוויר של 750 מטוסים.
ביולי 1986 הוגשו הצעות להדגמה ואימות (Dem/Val) על ידי לוקהיד, בואינג, ג'נרל דיינמיקס, מקדונל דאגלס, נורת'רופ, גרומן ורוקוול; שני האחרונים נשרו מהתחרות זמן קצר לאחר מכן. הצעת העיצוב (DP) של נורת'רופ סומנה DP110. לאחר הגשת ההצעות, לוקהיד, בואינג וג'נרל דיינמיקס הקימו צוות כדי לפתח את העיצובים המוצעים שלהם שנבחרו, אם בכלל. נורת'רופ ומקדונל דאגלס הקימו צוות עם הסכם דומה. ההצעות של לוקהיד ונורת'רופ נבחרו כעולות לגמר ב־31 באוקטובר 1986 עבור Dem/Val. שני הצוותים קיבלו 50 חודשים לבנות ולבחון את אבות הטיפוס שלהם, והם הצליחו, וייצרו את הלוקהיד YF-22 ואת נורת'רופ YF-23.
ה־YF-23 תוכנן לעמוד בדרישות חיל האוויר של ארצות לגבי שרידות, שיוט על־קולי, חמקנות וקלות תחזוקה. דרישות שיוט על־קולי קראו לטיסה על־קולית ממושכת ללא שימוש במבערים אחוריים. נורת'רופ נעזרה בניסיונה עם ה־B-2 ספיריט ומקדונל דאגלס F/A-18 הורנט כדי להפחית את הרגישות של הדגם לגילוי מכ"ם ואינפרא אדום. חיל האוויר דרש תחילה מהמטוס לנחות ולעצור בטווח של 2,000 רגל (610 מ'), מה שאומר שימוש בהיפוכי דחף על המנועים שלהם. בשנת 1987, חיל האוויר שינה את דרישת אורך המסלול ל־3,000 רגל (910 מ'), כך שלא היה צורך יותר במהפכי דחף. זה איפשר למטוס להחזיק בתי תאי מנועים קטנים יותר.
ה־YF-23 הראשון (מספר סידורי 0800–87), אב־טיפוס לכלי אוויר 1 (PAV-1), הושק ב־22 ביוני 1990; PAV-1 יצא לטיסת הבכורה שלו בת 50 דקות ב־27 באוגוסט עם אלפרד מץ על ההגאים. ה־YF-23 השני (מספר סידורי 0801–87, PAV-2) ביצע את הטיסה הראשונה שלו ב־26 באוקטובר, בהטסתו של ג'ים סנדברג. ה־YF-23 הראשון נצבע באפור פחם וקיבל את הכינוי "האלמנה השחורה השנייה", על שם נורת'רופ P-61 האלמנה השחורה (אנ') ממלחמת העולם השנייה. היה לו לזמן קצר סימון שעון חול אדום שדומה לסימון בצד התחתון של עכביש האלמנה השחורה לפני שהנהלת נורת'רופ הסירה אותו. אב הטיפוס השני נצבע בשני גוונים של אפור וקיבל את הכינוי "עכביש" ו"רוח רפאים אפורה".
תכנון

ה־YF-23 (סימול DP117K) היה מטוס בעל מראה לא שגרתי, עם כנפיים בצורת טרפזים (אנ'), פרופיל בעל שליטה שטחית משמעותית להפחתת גרר אווירודינמי במהירויות עבר-קולי ומהירות על-קולית, וזנב V (אנ') שנע כולו. תא הטייס הוצב גבוה, ליד אף המטוס לראות טובה לטייס. המטוס כלל תצורת כן נסע משולשת עם כן נסע קדמי ושני כני נסע ראשיים. תא החימוש הפנימי מוקם בצד התחתון של גוף המטוס בין כן הנסע הקדמי לכני הנסע הראשיים. בתא הטייס מוט היגוי מרכזי ומצערת צידית.
המטוס הונע על ידי שני מנועי טורבו-פאן כאשר כל אחד מהם נמצא בתא מנוע נפרד עם תעלות S (אנ'), כדי להגן על המדחסים ציריים (אנ') של המנוע מפני גלי מכ"ם, משני צידי שדרת המטוס. הכונסים היו טרפזיים בפרופיל חזיתי, עם לוחות נקבוביים מיוחדים מלפנים כדי לספוג את מערבולי שכבת הגבול ולשחררם מעל הכנפיים. מבין שני המטוסים שנבנו, הראשון YF-23 (PAV-1) היה מצויד במנועי פראט אנד וויטני YF119 (אנ'), ואילו השני (PAV-2) הונע על ידי מנועי ג'נרל אלקטריק YF120 (אנ'). המטוס כלל חרירי רמפה עם הרחבה חד-פעמית (SERN) ובניגוד ל־YF-22, אינו משתמש בהנעה וקטורית. כמו ב־B-2, זרמי הפליטה ממנועי ה־YF-23 זרמו דרך תעלות הפליטה מחופי אריחים כדי לפזר חום ולהגן על המנועים מפני טילי ביות תת-אדום (IR) מלמטה. ההנעה והאווירודינמיקה של ה-YF-23 מאפשרות לו לשייט מעל 1.6 מאך ללא מבערים.
משטחי ההיגוי נשלטו על ידי מערכת ניהול מרכזית ממוחשבת. הרמת המדפים והמאזנות בצד אחד והורדתם בצד השני, סיפקו את ערוץ הגלגול. סנפירי זנב ה־V היו בזווית של 50 מעלות מהאנך. ערוץ העלרוד סופק בעיקר על ידי סיבוב סנפירי זנב V אלו בכיוונים מנוגדים כך שהקצוות הקדמיים שלהם נעו יחד או בנפרד. ערוץ הסבסוב סופק בעיקר על ידי סיבוב סנפירי הזנב באותו כיוון. טייס הניסוי פול מץ הצהיר כי ל־YF-23 יש ביצועים מעולים בזווית התקפה גבוהה (AoA) בהשוואה למטוסים מדור קודם, עם זווית התקפה מקוזזת של עד 60 מעלות. הסטת מדפי הכנף כלפי מטה והמאזנות למעלה משני הצדדים בו זמנית סיפקו בלימה אווירודינמית. כדי לשמור על עלויות יצירת אב טיפוס נמוכות למרות העיצוב החדש, נעשה שימוש במספר רכיבי מדף מסחריים, כולל גלגל אף של F-15, חלקי כני נסע ראשיים של F/A-18 ורכיבי תא הטייס הקדמי של מקדונל דאגלס F-15 איגל.
תכנון > ייצור F-23

תצורת הייצור המוצעת של F-23 (DP231 למנוע F119 ו־DP232 למנוע F120) לפיתוח בקנה מידה מלא, או פיתוח הנדסה וייצור (EMD), הייתה שונה מאבות הטיפוס של YF-23 במספר מובנים. במקום תא חימוש פנימי בודד שבו החימוש ינשא, לתכנון ה־EMD יהיו שני תאי טנדם בגוף המטוס הקדמי המוארך, כאשר התא הקדמי מיועד לטילי AIM-9 לטווח קצר; תותח M61 וולקן יותקן בצד השמאלי של גוף המטוס הקדמי. אורכו הכולל של המטוס גדל מעט, נפחו הורחב, האף הוגדל כדי לקבל מערכות משימה, לרבות המכ"ם, ומנשק זוויתי הגוף הקדמי היו פחות בולטים והורמו לאותו גובה כמו הקצה המוביל של הכנף. ביטול היפוכי דחף אפשרה למנועים לקבל חתך קטן ומעוגל יותר ולמלא את הרווח ביניהם כדי לשמור על שליטה בשטח.
היסטוריה תפעולית > הערכה

ה־YF-23 הראשון, עם מנועי פראט אנד ויטני, הגיע ל־1.43 מאך ב־18 בספטמבר 1990, ואילו השני, עם מנועי ג'נרל אלקטריק, הגיע ל־1.6 מאך ב־29 בנובמבר 1990. לשם השוואה, ה־YF-22 השיג 1.58 מאך בשיוט על. ה־YF-23 נבדק למהירות מרבית של 1.8 מאך עם מבערים והשיג זווית התקפה מקסימלית של 25 מעלות. המהירות המרבית מסווגת, אם כי מקורות מציינים מהירות מרבית גדולה מ־2 מאך בגובה ומהירות שיוט-על גדולה מ־1.6 מאך. תא חימוש פנימי של המטוס הוגדר לשיגור נשק, ושימש לבדיקת אקוסטיקה של תא החימוש, אך לא נורו טילים; לוקהיד שיגרה בהצלחה טילי AIM-9 סיידוויינדר ו־AIM-120 אמראם ממטוסי ההדגמה שלה YF-22‏. PAV-1 ביצע הדגמת קרב בקצב מהיר עם שש טיסות על פני תקופה של 10 שעות ב־30 בנובמבר 1990. בדיקות הטיסה נמשכו עד דצמבר. שני מטוסי ה־YF-23 טסו 50 פעמים במשך 65.2 שעות בסך הכל. הבדיקות הדגימו את ערכי הביצועים החזויים של נורת'רופ עבור YF-23. ה־YF-23 היה חמקני ומהיר יותר, אבל ה־YF-22 היה זריז יותר.
שני צוותי הקבלן הגישו תוצאות הערכה עם הצעותיהם בדצמבר 1990, וב־23 באפריל 1991 הודיע מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית דונלד רייס כי ה־YF-22 הוא המנצח. חיל האוויר בחר במנוע YF119 כדי להניע את גרסת הייצור של F-22. העיצובים של לוקהיד ופראט אנד ויטני דורגו גבוה יותר בהיבטים טכניים, נחשבו לסיכונים נמוכים יותר, ונחשבו כבעלי ניהול תוכניות יעיל יותר. בעיתונות התעופה הועלתה השערה שגם ה־YF-22 נתפס כמותאם יותר למטוס קרב טקטי ימי מתקדם (NATF) (1991–1990) של הצי, אך עד 1992 נטש הצי האמריקני את NATF.
בעקבות התחרות, שני מטוסי ה־YF-23 הועברו למרכז מחקר הטיסה דריידן (כיום נקרא מרכז מחקר התעופה ארמסטרונג (אנ')) של נאס"א בבסיס חיל האוויר אדוארדס, קליפורניה, ללא המנועים שלהם. נאס"א תכננה להשתמש באחד מהמטוסים כדי ללמוד טכניקות לכיול עומסים חזויים לתוצאות טיסה מדודות, אך זה לא התרחש.
היסטוריה תפעולית > מפציץ מבוסס YF-23

ב־2004 הציע נורת'רופ גרומן מפציץ מבוסס YF-23 כדי לענות על צורך של מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית במפציץ בינוני, שעליו התחרו גם ה־FB-22 (אנ') וה־B-1R. נורת'רופ שינתה את מטוס ה־PAV-2 כדי לשמש דגם תצוגה למפציץ הבינוני המוצע שלה. האפשרות של מפציץ בינוני מבוסס YF-23 הסתיימה ב־Quadrennial Defense Review (אנ') משנת 2006, שהעדיפה מפציץ ארוך טווח עם טווח הרבה יותר גדול. חיל האוויר עבר מאז לתוכניות מפציץ הדור הבא (אנ') (NGB) ומפציץ תקיפה ארוך טווח (אנ') (LRS-B).
יפן השיקה תוכנית לפיתוח מטוס קרב מקומי מדור 5/6 (F-3) לאחר שהקונגרס האמריקאי סירב ב־1998 לייצא את ה־F-22. לאחר מחקר רב ובניית דגמים סטטיים, מטוס המבחן של מיצובישי, X-2 שינשין טס כמדגים טכנולוגיה (אנ') משנת 2016. עד יולי 2018, יפן אספה מספיק מידע והחליטה שהיא תצטרך שותפים בין־לאומיים להשלמת פרויקט זה. חברה אחת כזו שהגיבה הייתה נורת'רופ גראמן ויש השערות שהיא יכולה להציע גרסה מודרנית של ה־YF-23 ליפן.
מטוסים בתצוגה

שני מבנה כלי הטיס YF-23 נשארו באחסון עד אמצע 1996, אז הועברו המטוסים למוזיאונים:
YF-23A PAV-1, מספר סידורי (אנ') 0800–87 של חיל האוויר, מספר רישום N231YF, מוצג בהאנגר מחקר ופיתוח של המוזיאון הלאומי של חיל האוויר של ארצות הברית, דייטון, אוהיו.
YF-23A PAV-2, AF, מספר סידורי 0801–87, מספר רישום N232YF, הוצג במוזיאון המערבי לטיסה (אנ') עד 2004, כאשר הוא הוחזר על ידי נורת'רופ גראמן ושימש כדגם תצוגה למפציץ מבוסס YF-23 .PAV-2 הוחזר למוזיאון המערבי לטיסה והוצג החל משנת 2010 במיקום החדש של המוזיאון בשדה זמפריני (אנ'), טורנס, קליפורניה.
ראו גם

נורת'רופ YF-17 (אנ')
הערות שוליים

↑  YF-23, NASA Dryden Flight Research Center
↑  Northrop-McDonnell Douglas YF-23A Black Widow II, National Museum of the U.S. Air Force, 6 November 2015
↑  YF-23, Armstrong Flight Research Center
↑  Static Displays, Northrop YF-23A “Black Widow II”, Western Museum of Flight
| מטוסי ה-F האמריקניים |
| --- | --- | --- |
| לפני שנת 1963 | F-84 • ‏F-86 • ‏F-87 • ‏F-88 • ‏F-89 • ‏F-91 • ‏F-92 • ‏F-93 • ‏F-94 • ‏F-95 • ‏F-96 • ‏F-97 • ‏F-98 • ‏F-99 • ‏F-100 • ‏‏F-101 • ‏F-102 • ‏F-103 • ‏F-104 • ‏F-105 • ‏F-106 • ‏F-107 • ‏F-108 • ‏F-109 • ‏F-110 • ‏F-111 |  |
| אחרי שנת 1963 | F-1 • ‏F-2 • ‏F-3 • ‏F-4 • ‏F-5 • ‏F-6 • ‏F-7 • ‏F-8 • ‏F-9 • ‏F-10 • ‏F-11 • ‏‏YF-12  • ‏F-13  • ‏F-14 • ‏F-15 • ‏F-16 • ‏F-117 • ‏‏YF-17 • ‏F/A-18 • ‏ F-19  • ‏F-20 • ‏F-21 • ‏F-22 • ‏YF-23 • ‏F-35 |  |
שיטת ציון כלי טיס של שלושת הכוחות המזוינים של ארצות הברית (1962)
מבט מלמעלה של ה־YF-23, מראה את הכנפיים הטרפזיות וההפרדה בין גוף המטוס הקדמי לבתי תאי המנועים.
מבט קדמי של 0800–87 המראה את החלק החיצוני המתעקל של העיצוב.
מבט אחורי של YF-23, מראה את תעלות הפליטה שלו מחופות באריחים.
שני מטוסי ה־YF-23 טסים מעל מדבר מוהאבי. הם זכו לכינוי "רוח רפאים אפורה" (בחזית), ו"האלמנה השחורה השנייה".
YF-22 בחזית עם YF-23 ברקע.
YF-23 באזור השחזור של המוזיאון הלאומי של חיל האוויר של ארצות הברית.
YF-23 ‏ (PAV-2) "עכביש", מוצג במוזיאון המערבי לטיסה, 2017.
אקלילו הבט-וולד

טספאי טאזז אקלילו הבט-וולד (באמהרית: አክሊሉ ሀብተ-ወልድ, ‏12 במרץ 1912 - 23 בנובמבר 1974) היה פוליטיקאי אתיופי אשר כיהן כראש ממשלת אתיופיה השלישי לאחר שנתמנה לתפקיד על ידי הקיסר היילה סלאסי.
קורות חייו > ילדותו

וולד נולד בנפת בוגלה שבמחוז שאווה, והיה בנו של כומר אורתודוקסי-אתיופי. בילדותו וולד יחד עם שני אחיו היו תחת ההשגחה של הקיסר היילה סלאסי במסגרת התוכנית ללימוד מודרני ובכך זכו לחינוך מערבי באירופה, וולד עצמו חונך ולמד במערכת החינוך בצרפת.
קורות חייו > בן חסות

בהמשך, לאחר חזרתו הפך לבן חסותו של הטספאי טאזז וולדה גיורגיס, שר העט בזמנו שהיה אחד האנשים המשפיעים ביותר בממשלה האתיופית. גיורגיס שהיה קרוב לוולד המליץ גם על שני אחיו של וולד לקיסר, ושלושת האחים נהפכו לקרובים לקיסר. שלושת האחים שמצאו חן בעיני הקיסר בגלל השכלתם המערבית קודמו לתפקידים משפעים על חשבון האצילים, מה שלא מצא חן בעיני האצילים שראו שהקיסר מקדם ממשלת טכנוקרטים. יותר מאוחר לאחר המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה וולד היה אחד מהאנשים שגלו יחד עם הקיסר, בגלותו הוא היה אחד מהפעילים שגייסו כסף וכוח אדם לתנועת הפטריוטים האתיופית, למרות שהקיסר היילה סלאסי בחר להשתכן באנגליה, וולד בחר ופעל בעיקר בפריז שבצרפת ושם נשא אישה צרפתייה, קולט הבט-וולד. לאחר מלחמת השחרור האתיופית וולד היה השליח האתיופי לשיחות השלום לאחר מלחמת העולם השנייה, לאחר מכן הקיסר מינה אותו לשר החוץ והוטל עליו התפקיד לסיפוח אריתריאה לתוך האימפריה האתיופית.
קורות חייו > שר העט וראש ממשלה

בגלל שהיה בן חסותו של וולדה גיורגיס, יועצו הקרוב ביותר של הקיסר, כאשר גיורגיס חלה, וולד התמנה לשר העט ובעקבות כך קיבל את התואר האצילי טספאי טאזז ב-1958, ב-1960 התרחשה הפיכה כושלת נגד הקיסר ששהה בברזיל שבעקבותיה נהרג גם ראש הממשלה ראס אבבה ארגאי ונפצע ממלא מקומו ראס ביטווודאד אנדלקטצ'או מקונן, בגלל אי-יכולתו של מקונן, הקיסר מינה את וולד לראש הממשלה ב-17 באפריל 1961, הקיסר בזמן זה למעשה איחד את תפקיד שר העט עם תפקיד ראש הממשלה.
מינויו של וולד לראש ממשלה ומינוים של אנשים עם השכלה מערבית בעמדות מפתח בממשל, הובילו להתנגדות מצד האצילים ומצד הכנסייה האורתודוקסית האתיופית. כך למעשה הקים הקיסר שני מחנות, מועצת השרים, הנשלטת על ידי טכנוקרטים-ליברלים, מול מועצת הכתר-שמרנים הנשלטת על ידי האריסטוקרטים. וולד, שניסה לבצע רפורמות בכל תחומי החיים באתיופיה, נתקל כמעט תמיד בהתנגדות מצד השמרנים, התנגדות שהפריעה לרעיונותיו.
בתחילת שנת 1974 החלו הפגנות בכל רחבי אתיופיה על עליית מחירי הדלק, בעקבות משבר האנרגיה העולמי, המפגינים שכללו סטודנטים רבים ואת צבא אתיופיה הובילו את וולד להתפטר מתפקידו בעקבות קריאתם לעשות כך. התפטרות זו השאירה את הזירה ריקה ומועצת הכתר לחצה על הקיסר למנות אציל לראש ממשלה, ולכן בלחץ שלהם מונה ליג' אנדלקטצ'או מקונן בנו של ראש הממשלה הראשון ראס ביטוודאד מקונן אנדלקטצ'או.
קורות חייו > אחרית דבר

למרות התפטרותו של וולד ההפגנות כנגד הממשל והקיסר נמשכו, ולכן ב-5 במרץ 1974 הממשלה הודיעה על שינוי באחד מסעיפי חוקת 1955 ובעקבות זאת ראש ממשלת אתיופיה הוא זה שעומד בראש בית הנבחרים ולא הקיסר. בעקבות הסתלקותו של וולד, לא היה לשמרנים מתנגדים עיקריים ומועצת השרים החדשה שמונתה על ידי הקיסר הורכבה רק מאצילים. הממשלה החדשה שלא הציגה רפורמות רציניות להוציא העלאת שכר החיילים, שינוי מערכת חינוך והפיקוח על האינפלציה הצליחה להוריד את רמת ההפגנות לקראת סוף מרץ. למרות זאת מספר מורדים (הדרג) לא הסתפקו בזה, למרות שהדרג דגל בנאמנות לקיסר הוא החל כמעט באופן מיידי לאסור חברי אצולה, אנשי צבא וממשלה שהיו קרובים לקיסר. לבסוף הדרג הדיח את הקיסר באופן רשמי ב-12 בספטמבר 1974 וכלא אותו, כל האנשים שנכלאו, נאסרו בבית הכלא מנליק כולל וולד עצמו. בערב של ה-23 בנובמבר נלקחו כל האסירים המכונים כמספרם "השישים", למעט הקיסר, והוצאו להורג זה אחר זה כולל וולד עצמו.
לקריאה נוספת

Bahru Zewde, A history of modern Ethiopia, 1855-1974, J. Currey, 1991.
| ראשי ממשלת אתיופיה |
| --- | --- | --- |
| האימפריה האתיופית | מקונן אנדלקטצ'או • אבבה ארגאי • אקלילו הבט-וולד • אנדלקטצ'או מקונן • מיכאל ימרו |  |
| החונטה הצבאית | משרת ראש הממשלה מבוטלת |  |
| הרפובליקה העממית | פיקר סלאסי ווגדראס • היילו ימאנו • טספאי דינקה |  |
| הרפובליקה הפדרלית | תמרת לאינה • מלס זנאווי • היילמריאם דסלן |  |
ג'וזף מגווייר

| --- | --- |

 לידה:  14 באוגוסט 1951 (בן 73) ברוקלין, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  בית הספר של הצי ללימודים מתקדמים (מרץ 1985)  מכללת מנהטן (יוני 1974) 
 מעסיק:  אוניברסיטת הרווארד, בוז אלן המילטון 
 תפקיד:  ראש המודיעין הלאומי (16 באוגוסט 2019–20 בפברואר 2020) 
 פרסים והוקרה:  מדליית השירות המצוין של הצי  אות הסיוע ההומניטרי  מדליה לשירות הביטחון הלאומי  Navy Unit Commendation  Sea Service Ribbon  Marksmanship Medal  Overseas Service Ribbon  תג צנחן  Joint Meritorious Unit Award  מדליית ציון לשבח  מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה  Navy & Marine Corps Achievement Medal  לגיון ההצטיינות  מדליית השירות הראוי לשבח  מדליית השירות הראוי לשבח של מחלקת ההגנה  Special Warfare insignia 
 
ג'וזף מגווייר (באנגלית: Joseph Maguire; נולד ב-14 באוגוסט 1951) הוא קצין בצי ארצות הברית שלאחר פרישה כיהן כמנהל המרכז הלאומי למלחמה בטרור וראש המודיעין הלאומי בפועל בתקופת דונלד טראמפ.
ביוגרפיה

ג'וזף מגווייר נולד וגדל בברוקלין. בשנת 1974 הוא סיים קולג' במנהטן וקיבל תואר ראשון במדעים. לאחר סיום הלימודים הוא התגייס לצי ארצות הברית בו שירת בעיקר בפיקוד הלוחמה המיוחדת של צי ארצות הברית. הוא סיים קורס הניכה בשנת 1977. בשנת 1982 הוא התחיל לשרת בצוות-2 של אריות הים. בשנים 1992–1994 פיקד על הצוות. בשנים 1994–1995 מקווייר עבד באוניברסיטת הרווארד. לאחר סיום פרק זה הוא חזר לשרות ובשנים 1999–2001 היה סגן מפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של צי ארצות הברית. בשנת 2004 התמנה מגווייר למפקד הפיקוד במקום אלברט קאלנד. מגווייר סיים את התפקיד בשנת 2007 ומונה לסגן מפקד המרכז הלאומי למלחמה בטרור לנושאים תכנון אסטרטגי-אופרטיבי.
בשנת 2010 הוא פרש משרות בדרגת תת אדמירל (גנרל שלוש כוכבים). במהלך שרותו הוא קיבל את מדליית השירות המצוין של הצי, מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה (פעמיים), לגיון ההצטיינות (פעמיים), מדליית השירות הראוי לשבח של מחלקת ההגנה, מדליית השירות הראוי לשבח (פעמיים) ועיטורים רבים נוספים.
לאחר פרישה מהשרות מגווייר עסק בייעוץ לחברות שונות.
בשנת 2018 דונלד טראמפ מינה את מגווייר למנהל המרכז הלאומי למלחמה בטרור. בדצמבר 2018 המינוי אושר בסנאט של ארצות הברית.
ב-8 באוגוסט 2019 טראמפ הכריז שמגווייר ימונה לתפקיד ראש המודיעין הלאומי בפועל. זאת בעקבות התפטרותו של דן קואטס. בספטמבר 2019 נודע לוועדה של בית הנבחרים שמגווייר לא קידם טיפול בתלונה אנונימית בהקשר לשיחה בין טראמפ לוולודימיר זלנסקי, במהלכה טראמפ לכאורה הבטיח דברים לזלנסקי, על מנת לקדם חקירת האשמות שחיתות כנגד משפחתו של ג'ו ביידן, יריב פוליטי של טראמפ. הממשל ניסה למנוע הופעה של מגווייר מפני הוועדה שחקרה את פרשת טראמפ–אוקראינה. בסופו של דבר הוא העיד וקיבל חופש במסירת מידע. הוא הצהיר שפעל כשורה.
בפברואר 2020 טראמפ נזף במגווייר על כך שעובדיו דיווחו לחברי ועדת הקונגרס שלדעתם רוסיה ככל הנראה התערבה לטובת טראמפ בבחירות. ב-21 בפברואר 2020 מגווייר התפטר ובמקומו מונה ריצ'רד גרנל.
הערות שוליים

↑  Ben Wicker, President Trump to Nominate Navy Vet Joseph Maguire to be Director of National Counterterrorism Center, WashingtonExec, ‏2018-06-25 (באנגלית אמריקאית)
↑  Trump names counterterrorism chief as acting director of national intel., The Jerusalem Post | JPost.com (באנגלית אמריקאית)
↑  https://www.washingtonpost.com/national-security/acting-director-of-national-intelligence-threatened-to-resign-if-he-couldnt-speak-freely-before-congress/2019/09/25/b1deb71e-dfbf-11e9-be96-6adb81821e90_story.html
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1195749562  LCCN: no2019070100  VIAF: 8468156991000161180007   WorldCat (עם VIAF): 8468156991000161180007
ג'יימס קולדוול

| --- | --- |

 לידה:  24 במרץ 1959 (בן 65) סן דייגו, קליפורניה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  האקדמיה הימית של ארצות הברית 
 השתייכות:  צי ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1981–2024 (כ־43 שנים)
 דרגה:   אדמירל
 תפקידים בשירות
 מפקד הצוללת "USS ג'קסונוויל"  מפקד פלגת הצוללות 12  מפקד קבוצת הצוללות 9  מפקד צי הצוללות בפיקוד האוקיינוס השקט  מבקר הצי  ראש תוכנית ההנעה הגרעינית של הצי
 עיטורים
  מדליית השירות המצוין של הצי   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה (2)  לגיון ההצטיינות (3)
 
ג'יימס פרנקלין "פרנק" קולדוול ג'וניור (באנגלית: .James Franklin ("Frank") Caldwell, Jr; נולד ב-24 במרץ 1959) הוא קצין בדימוס בדרגת אדמירל בצי ארצות הברית. שירת כראש תוכנית ההנעה הגרעינית של הצי.
ביוגרפיה

קולדוול נולד בסן דייגו שבקליפורניה וגדל בווירג'יניה. הוא אחד מארבעה ילדים של מרגרט מרי אנדרסון וג'יימס פרנק קולדוול. קולדוול הוא דור חמישי למשרתים בצי האמריקאי, אביו שירת בצי במשך 30 שנים והשתחרר בדרגת קפטן.
ב-1981 סיים לימודי תואר ראשון בהנדסה ימית באקדמיה הימית של ארצות הברית, הוא בעל תואר שני מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים.
לאחר הלימודים הצטרף לצי ארצות הברית והוכשר כאיש צוות בצי הצוללות. בשנים 1982–1984 שירת בצוללת התקיפה מסדרת סדרת לוס אנג'לס "USS בוסטון", בהמשך הקריירה שירת כקצין מכונות בצוללת נושאת הטילים הבליסטיים מסדרת אוהיו "USS אלבמה" עמה ביצע חמישה סבבים. ובשנים 1993–1995 שירת כסגן מפקד צוללת התקיפה מסדרת לוס אנג'לס "USS באפלו".
בשנים 1998–2000 פיקד על צוללת התקיפה מסדרת לוס אנג'לס "USS ג'קסונוויל". לאחר מכן שימש מפקד פלגת פיתוח הצוללות ה-12, מפקד קבוצת הצוללות התשיעית, ובשנים 2010–2013 שימש מפקד צי הצוללות בפיקוד האוקיינוס השקט.
תפקידי המטה שלו כללו בין השאר שירות במטות המשולבים, בפיקוד האוקיינוס השקט, במטה הצי ובפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית. בספטמבר 2013 מונה למבקר הצי.
באוגוסט 2015 קודם לדרגת אדמירל ומונה לראש תוכנית ההנעה הגרעינית של הצי.
קולדוול נשוי לקימברלי.
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה באתר הזיכרון של הצי האמריקאי
כאב ראש מתחי

| --- | --- |

 תחום:  נוירולוגיה 
 גורם:  לא ידוע 
 תסמינים:  כאב ראש 
 טיפול:  פרצטמול  אספירין  איבופרופן  אמיטריפטילין 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  1142908 
 MeSH:  D018781
 סיווגים
 ICD-10:  G44.2 
 ICD-11:  8A81 
 
כאב ראש מתחי (באנגלית- Tension headache) הוא הצורה הנפוצה ביותר של כאב ראש ראשוני. הכאב יכול להקרין מהצוואר, הגב, העיניים או קבוצת שרירים אחרת בגוף. כאבי ראש אלו מהווים כ־90% מכלל כאבי הראש. כ- 3% מהאוכלוסייה סובלת מכאבי ראש כרוניים כתוצאה ממתח.
תסמינים

כאב ראש מתחי לרוב מאופיין ככאב ראש "לוחץ", המדמה רצועה הדוקה סביב הראש כולו. הכאב הוא פעמים רבות דו -צדדי, ולרוב הוא כאב קל עד בינוני, אם כי לעיתים קיים כאב חמור.
כאבי ראש אלו יכולים להיות אפיזודיים או כרוניים. כאבי ראש אפיזודיים הם כאלו הנמשכים פחות מ-15 ימים בחודש, ואילו כאבי ראש כרוניים מוגדרים ככאבי ראש הנמשכים מעל 15 ימים לפחות במהלך חודש, לאורך לפחות חצי שנה. כאב ראש מתחיל יכול להימשך מדקות ועד ימים, חודשים ואפילו שנים, למרות שבאופן קלאסי הכאב אורך בין 4–6 שעות.
בצורתו הקלאסית, כאב ראש מתחי הוא הפרעה המתחילה לרוב לאחר גיל 20, והיא מאופיינת בהתקפות של כאבי ראש שאינם פועמים (בשונה ממיגרנה), דו צדדיים, באזורים אוקסיפיטליים (מאחורי הראש). כאבי ראש אלו לרוב אינם מלווים בבחילות, הקאות, או הפרעות ראייה המקדימות את כאב הראש.
למרות שכאבי ראש אלו ומיגרנה נחשבות הפרעות נפרדות, לחולים רבים יש כאבי ראש שמציגים מאפיינים של שניהם; לכן, חולים מסוימים המסווגים תחת הגדרה של כאב ראש מתחי סובלים לעיתים מכאבי ראש פועמים, חד צדדיים, או עם הקאות. לכן, יותר מדויק לראות כאב ראש מתחי ומיגרנה כקטבים מנוגדים של אותו ספקטרום קליני.
סיבות

גורמים שונים יכולים להביא להתפתחות של כאב ראש מתחי:
מתח: לרוב כזה המתרחש בשעות אחר הצהריים לאחר יום עבודה רצוף במתחים או לאחר בחינה
חוסר שינה
תנוחה לא נוחה
רעב או ארוחות לא סדירות
לחץ על העיניים
התייבשות
כאב ראש מתחי יכול להיגרם על ידי מתיחה והתכווצות של שרירים מסביב לצוואר ולראש. קיימות מספר תאוריות שהוצעו באשר לסיבה לכאב הראש עצמו. אחד מהנוירוטרנסמיטורים שככל הנראה מעורב הוא סרוטונין – לאור העובדה כי תרופות נוגדות דיכאון (למשל, טריציקליות) עוזרות במניעת כאב הראש. עם זאת, ככל הנראה קיימים הסברים נוספים כגון מעורבות של nitric oxide, עוררות יתר של עצבים מרכזיים האחראיים על העברת תחושות כאב ואבנורמליות בתהליך עיבוד הכאב במערכת העצבים המרכזית.
טיפול ומניעה

אצל מטופלים הסובלים מכאבי ראש כרוניים יותר, ומעוניינים במניעה והקלה על הכאבים, ניתן לתת תרופות טריציקליות, ובעיקר אמיטריפטילין (שמות מסחריים – אלטרול, אלטרולט, טריפטל) משמשות למניעת כאבי ראש מתחיים. תרופות אלו היו במקור תרופות נוגדות דיכאון, ונמצאו יעילות יותר לטיפול בכאבי ראש אלו מאשר תרופות ממשפחת ה-SSRI. עם זאת, לתרופות טריציקליות יש מגוון תופעות לוואי אשר לעיתים מקשות על נטילתן.
טיפול בכאבי ראש אפיזודיים כולל שימוש בתרופות כגון נורופן, אופטלגין, אקמול ותרופות נוגדות כאבים אחרות הנמכרות ללא מרשם רופא. התקפים חריפים יכולים להגיב גם לתרופות כגון Ergotamine או Dihydroergotamine (אנ') המשמשות גם לטיפול במיגרנה (בשמות מסחריים – טמיגרן, קפרגוט).
לעיתים ניתן להשתמש בטכניקות נוספות כגון פיזיותרפיה, פסיכותרפיה וטכניקות הרפיה אשר עשויות לעזור.
חלק מן החולים מגיבים היטב לטיפול משולב של תרופות נוגדות כאבים ותרופות סדטיביות, כגון ואליום או בנזודיאזפינים אחרים. עם זאת, מומלץ שלא לשלב טיפול כאמור עקב פוטנציאל ההתמכרות הגבוה הכרוך בשימוש בבנזודיאזפינים.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
טים סימנסקי

| --- | --- |

 לידה:  1962 (בן 62 בערך) וילמינגטון, דלאוור, ארצות הברית 
 כינוי:  Tim 
 השכלה:  האקדמיה הימית של ארצות הברית  Joint Forces Staff College  בית הספר סיילסיאנום 
 השתייכות:  צי ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1985–2022 (כ־37 שנים)
 דרגה:   תת אדמירל
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד צוות 6 של אריות הים  מפקד יחידת הסירות 26  מפקד צוות 2 של אריות הים  מפקד כוח 2 של פיקוד הלוחמה המיוחדת של הצי  מפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של הצי  סגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין של הצי   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה (4)  לגיון ההצטיינות (2)   כוכב הארד (3)
 
טימותי "טים" סימנסקי (באנגלית: Timothy "Tim" Szymanski; נולד ב-1962) הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אדמירל בצי ארצות הברית שירת כסגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית וכמפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של הצי.