stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדריה ארטוקוביץ'
לפני מלחמת-העולם השנייה

ארטוקוביץ' נולד ב-29 בנובמבר 1899 בקלובוק, בוסניה-הרצגובינה, שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית והתחנך במנזר הפרציסקני "שירוקי ברייג". מגיל צעיר היה פעיל ב"תנועת הזכויות הקרואטית" שהפכה לימים לתנועת האוסטאשה המהפכנית, שדגלה בבדלנות ולאומנות קרואטית. לאחר ההתקוממות הקטנה בהרי ולביט ברח ארטוקוביץ' לאיטליה, בה חבר למנהיג התנועה אנטה פאבליץ', נעשה מקורב אליו, ושותף לדעותיו. לאחר ההתנקשות באלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה באוקטובר 1934, הוא נעצר בדייפ, לאחר שגורש מבריטניה לבקשת הצרפתים. בעיתונות אז הוא תואר: "ידוע בתור חבר מסוכן של אגודת הטרוריסטים "אוסטאצ'י" והשתתף בהתנקשויות
ברכבות הבין-לאומיות העוברות דרך יוגוסלביה.".
מלחמת-העולם השנייה: שר-הפנים בקרואטיה העצמאית

לארטוקוביץ', שכונה "הימלר של הבלקנים", היה חלק מרכזי בהקמת מחנות ריכוז והשמדה על אדמת קרואטיה. הכינוי ניתן לו לא רק בגלל בכירות-מעמדו במשטר, אלא גם בגלל מעורבותו הערה בנושאי ההשמדה על הפכים הקטנים ביותר. כשר-הפנים עיגן את הקמתם בחוק, וניסח את ההוראות התחיקתיות שלפיהן שולחו יהודים, צוענים וסרבים למחנות אלו. הוא ביקר בכמה ממחנות אלו, בייחוד ביאסנובאץ, לא אחת. ניצולת המחנה, מילקה זאביצ'יץ', זכרה את ביקורו במחנה ב-23 בספטמבר 1944, כאשר ישב עם המפקד דינקו שאקיץ', וצפה בגופות, אשר נתלו זה-מכבר, של ד"ר מארין יורצ'ב, אשתו, שגופתה נמשכה משערותיה אל הגרדום כשנפלה ממנו, ועוד אי-אלו אזרחים ואסירים. היא אמרה כי "זכור לי היטב, שארטוקוביץ' אכל שניצל מטוגן ובשר אדום כשצפה בגופות מתנדנדות מבעד לחלון. שלושתם צחקו ודיברו על משהו".
האיש השני בקרואטיה העצמאית

מעמדו של ארטוקוביץ' בהיררכיה האוסטאשית תמיד היה בכיר, אך לא תמיד ישב הוא לבטח במקום השני לפאבליץ', כפי שנטען לעיתים. למעשה, היה המקום הזה לכתחילה שייך לסלאבקו קווטרניק, הדומובארבניק (שר-הצבא). סלאבקו היה ידידו של פאבליץ' וזה ששב לפניו לזאגרב, תיווך בינו לבין הנאצים, והכריז בשמו ברדיו בעיר על הקמת מדינת קרואטיה העצמאית. קווטרניק גם היה קשור בנישואים עם בתו של הוגה התנועה, וחונכו של פאבליץ', יוסיפ פרנק (שמוצאו היה יהודי). בנו של קווטרניק מנישואים אלו היה אאוגן קווטרניק שנתמנה לראש שירות הביטחון העממי של האוסטאשה (Ustaska Narodzna Sluzba, UNS), שהייתה גוף בעל סמכות בלתי-מוגבלת, שפיקח גם השלטון. אאוגן, כאביו, היה גם איש אמונם של הנאצים, ומעמדו גדל כל כך, שעבר את אביו ואף איים על פאבליץ' עצמו. לאור פלוגתא בין פאבליץ' ואאוגן ביחס למפלת סטלינגרד (פאבליץ' חשש מהפסד הציר ולכן היסס להשמיד יהודים, ואאוגן ראה בזאת סיבה להחיש את ההשמדה), ניצל ארטוקוביץ' את ההזדמנות ושכנע את פאבליץ' לגרש את הקווטרניקים, וכך הפך לאיש השני בכוחו בקרואטיה, ולסגנו של פאבליץ'.
לאחר מלחמת-העולם השנייה

בתום המלחמה ברח לבריטניה וממנה הגיע בשנת 1948 לארצות הברית עם תעודות מזויפות, חבר לאחיו והתגורר בלוס אנג'לס. בשנת 1951, לאחר שהזדהה בשמו האמיתי, תבעה ממשלת יוגוסלביה את הסגרתו ובעקבות זאת ארצות הברית סירבה להאריך את אשרת שהייתו. במשפט שהתקיים לגבי הסגרתו נקבע שאמנת ההסגרה בין ארצות הברית ויוגוסלויה בטלה. החלטה זו נהפכה בערעור ובעקבות זאת התקיים משפט נוסף בה נתקבלה טענתו של ארטוקוביץ שההאשמות נגדו הן פוליטיות ועל כן אין להסגירו. ממשלת יוגוסלוויה שנהלה את גביית העדויות עבור הליך ההסגרה הגישה עדויות כתובות שעשו רושם גרוע על השופט ועל כן הוא כתב שההאשמה נגד ארטוקוביץ לא הוכחה.
עם זאת בשנת 1961 סורבה בקשתו לקבלת אזרחות של ארצות הברית. בשנת 1962 פורסם שרשות ההגירה בארצות הברית מעוניינת לגרש את ארטוקוביץ אולם לא ליוגוסלביה אלא למדינה אחרת.
עניינו של ארטוקוביץ לא ירד מסדר היום הציבורי. במאי 1974 העלתה אליזבת הולצמן בבית הנבחרים של ארצות הברית את הנושא של פושעי מלחמה המתגוררים בארצות הברית והביאה את ארטוקוביץ' כדוגמה. בסוף שנת 1974 זרקו שני יהודים בקבוק מולוטוב על רכבו של אחיו של ארטוקוביץ'. השניים נעצרו מיד לאחר האירוע. אחד מהם נדון לשנת מאסר והשני, טוביה שוורץ, שוחרר בערבות ונמלט לישראל. במאי 1976 בקשה ארצות הברית מישראל להסגיר את שוורץ, דבר שעורר לחץ ציבורי להסגיר את ארטוקוביץ' ליוגוסלביה. בסופו של דבר החליט שר המשפטים שלא להסגיר את שוורץ. בשנת 1977 הוחלט לפתוח מחדש את הליכי גירושו. בדצמבר 1982 קבע בית משפט בארצות הברית שאין לגרש את ארטוקוביץ' לפני שיעמוד בפני משפט חדש שיברר את אשמתו.
הוסגר ליוגוסלביה בפברואר 1986. במחאה על ההסגרה הצית את עצמו חבר ארגון קרואטי לפני הקונסוליה של ארצות הברית בטורונטו. הוא הועמד לדין וב-14 במאי 1986 הוא נידון למוות על פשעי מלחמה. באפריל 1987 נדחתה הוצאתו להורג בגלל בריאותו הלקויה. הוא מת מוות טבעי בכלא ב-16 בינואר 1988.
הערות שוליים

↑  עוד מאסרים בקשר את רצח המלך אלכסנדר, דואר היום, 23 באוקטובר 1934
↑  החקירות בענין הרצח של אלכסנדר, הארץ, 24 באוקטובר 1934
↑  ביוגרפיה ממצה על ארטוקוביץ', שבה נזכרים מעשי-זוועה ביאסנובאץ, וכן מעורבות ארטוקוביץ' ברצח יהודים וסרבים, בזה: http://www.jasenovac-info.com/cd/biblioteka/pavelicpapers/artukovic/aa0006.html
וכן כאן: http://www.jasenovac-info.com/cd/biblioteka/pavelicpapers/artukovic/aa0012.html
↑  עדות מילקה זאביצ'יץ' במשפט דינקו שאקיץ', ראה בזה: http://public.carnet.hr/sakic/hinanews/arhiva/9903/hina-29-r.html
↑  יוגוסלאויה תובעת הסגרת פאואליץ וארטוקוביץ, דבר, 20 ביוני 1951
↑  "הימלר של קרואטיה" יצא מארצות הברית, חרות, 2 ביולי 1951
↑  יוגוסלביה דורשת הסגרת פושעי מלחמה, דבר, 28 בספטמבר 1951
↑  ריצ'ארד יפה, ארה"ב אינן מסגירות ליוגוסלויה את רוצח יהודים ארטוקוביץ, על המשמר, 13 במאי 1955
↑  ארה"ב סירבה להסגיר פושע מלחמה, חרות, 11 בספטמבר 1957
↑  אלכס דורון , נאצים עושים אמריקה , מעריב, 26 באוקטובר 1984
↑  ארטוקוביץ לא יקבל את האזרחות האמריקנית, הַבֹּקֶר, 13 באפריל 1961
↑  ארטוקוביץ יגורש מארה"ב אבל לא ליוגוסלאוויה, הצופה, 5 בספטמבר 1962
↑  שמואל שגב, קוראת להקים 'יחידת מחץ' אמריקנית לגירוש הפושעים הנאציים מארה"ב, מעריב, 21 במאי 1974
↑  עמוס לבב, "ראיתי את טוביה שווארץ ואני יכול לזהות אותו בוודאות", מעריב, 7 ביולי 1976
↑  זאב סגל, על אזרחות והסגרה, מעריב, 11 בספטמבר 1977
↑  ג'ק נלסון, נפתחו הליכי גירושי נגד ארטוקוביץ מארה"ב, מעריב, 28 באפריל 1977
↑  אלכס דורון, נאצים עושים אמריקה, מעריב, 26 באוקטובר 1984
↑  ריצ'ארד באלמפורת', הפושע הנאצי הועבר באלונקה, מעריב, 13 בפברואר 1986
↑  מחאה בטורונטו, מעריב, 25 בפברואר 1986
↑  דון סקאנקי, הפושע הנאצי ארטוקוביץ מתעקש: משפטי הוכיח חפותי, מעריב, 11 במאי 1986
↑  ארטוקוביץ' נידון למוות אר עונשו יומתק כנראה, מעריב, 15 במאי 1986
↑  המתת פושע המלחמה ארטוקוביץ נדחתה בגלל מצב בריאותו, מעריב, 29 באפריל 1987
↑  פושע מלחמה יוגוסלווי מת בטרם הוצא להורג, מעריב, 19 בינואר 1988
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007403536005171  BnF: cb158779674 (data)  GND: 120548992  ISNI: 0000 0003 8573 3723  LCCN: n79080938  NARA: 10581519  NKC: js2016902432  SNAC: w6gk5n34  SUDOC: 153131772  VIAF: 3304827   WorldCat (עם VIAF): 3304827
אנדריה מוהורוביצ'יץ'

| --- | --- |

 לידה:  23 בינואר 1857 וולוסקו, קרואטיה 
 פטירה:  18 בדצמבר 1936 (בגיל 79) זאגרב, ממלכת יוגוסלביה 
 ענף מדעי:  סייסמולוגיה
 מקום מגורים:  קרואטיה
 מקום קבורה:  בית הקברות מירוגוי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קארל בפראג 
 מוסדות:  אוניברסיטת זאגרב 
 צאצאים:  Stjepan Mohorovičić 
 תרומות עיקריות
 תחום אי הרציפות מוהורוביצ'יץ' אשר סייע בהבנת מבנה כדור הארץ באמצעות התנהגותם של גלים סייסמיים
 
אנדריה מוהורוביצ'יץ (בקרואטית: Andrija Mohorovičić‏; 23 בינואר 1857 – 18 בדצמבר 1936), מטאורולוג וסייסמולוג קרואטי נודע, בעיקר בזכות תחום אי הרציפות מוהורוביצ'יץ' שנקרא על שמו, או בקיצור: אי הרציפות מוהו.
ביוגרפיה

אנדריה מוהורוביצ'יץ' נולד ברובע וולוסקו באופטיה שבקרואטיה, שם עבד אביו - אנדריה אף הוא – כנפח ויצרן עוגנים. אנדריה הצעיר עצמו אהב את הים, ולימים נשא את סילביה ורני (Silvija Verni), בתו של קברניט. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
ביוגרפיה > לימודים והוראה

מוהורוביצ'יץ' קיבל את השכלתו היסודית בעיר הולדתו, והמשיך את לימודיו בגימנסיום של העיר השכנה, רייקה. בשנת 1875 החל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת קארל בפראג, ואחד ממוריו היה הפיזיקאי המפורסם ארנסט מאך.
עם תום לימודיו החל מוהורוביצ'יץ' לעסוק בהוראה, תחילה בגימנסיום של זאגרב (1879–1880) ואחר כך בבית ספר תיכון באוסייק. בשנים 1882–1891 לימד בבית הספר הימי המלכותי בבאקאר ליד רייקה, משרה שהייתה חיונית להמשך הקריירה המדעית שלו. משנת 1893 ועד 1918 לימד גאופיזיקה ואסטרונומיה בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת זאגרב. בשנת 1898 התקבל מוהורוביצ'יץ' כמרצה-חבר באקדמיה הקרואטית למדעים ואמנויות בזאגרב וב-1910 קיבל תואר פרופסור.
ביוגרפיה > מטאורולוגיה

בהיותו מורה בבאקאר התוודע מוהורוביצ'יץ' לראשונה למקצוע המטאורולוגיה וב-1887 אף הקים תחנה מטאורולוגית מקומית. הוא החל לקיים תצפיות שיטתיות, מדידות וניתוחים, והמציא ובנה מכשירים למדידת מהירותם האופקית והאנכית של עננים. שנה לאחר שהועבר, לבקשתו, לבית ספר תיכון בזאגרב התמנה מוהורוביצ'יץ' לראש המצפה המטאורולוגי בגריץ' (Grič), שם הקים שירות מטאורולוגי אשר שירת את כל קרואטיה.
ב-31 במרץ 1892 היה מוהורוביצ'יץ' עד לתופעה מטאורולוגית יוצאת דופן בארצו: טורנדו בעיר נובסקה (Novska) אשר הרים קרון רכבת במשקל 13 טונות ובו 50 נוסעים והשליך אותו למרחק של 30 מטר. טורנדו נוסף ראה ליד צ'אזמה (Čazma) ב-1892. המידע שצבר בתצפיותיו היה הבסיס לעבודת הדוקטורט שהגיש בשנת 1893 לאוניברסיטה של זאגרב: "על תצפיות של עננים – המחזור היומי והשנתי בבאקאר.
ב-1901 כתב מוהורוביצ'יץ' את המאמר האחרון שלו במטאורולוגיה, אשר דן בירידת הטמפרטורה עם העלייה לגובה האטמוספירה, וב-1907 את "הוראות לתצפית על משקעים בקרואטיה וסלאבוניה".
ביוגרפיה > סייסמולוגיה

ב-8 באוקטובר 1909 התרחשה רעידת אדמה שהמוקד שלה היה באזור פוקופליה (Pokuplije), כ-40 קילומטרים דרומית-מזרחית לזאגרב. מספר סייסמוגרפים שהותקנו לפני רעידת האדמה סיפקו נתונים רבי ערך לתגליותיו. הוא הסיק שכאשר גלים סייסמיים פוגעים בגבול מעבר בין סוגי חומר שונים, הם מוחזרים ונשברים כמו אור הפוגע במנסרה. כן גילה, שכאשר מתרחשת רעידת אדמה עוברים שני סוגי גלים – אורכיים ורוחביים - דרך חלקים בכדור הארץ במהירויות שונות.
מניתוח הנתונים שהתקבלו מכמה נקודות תצפית הסיק מוהורוביצ'יץ' שכדור הארץ בנוי משכבות שונות סביב ליבה פנימית. הוא היה המדען הראשון שקבע - על בסיס הנתונים הסייסמיים והתנהגות הגלים הסייסמיים - את אי הרציפות שמפרידה בין קרום כדור הארץ לבין המעטפת. על פי מוהורוביצ'יץ', רק מבנה שכבתי יכול היה להסביר את תוצאות תצפיותיו, לפיהן קיימים עומקים שונים בהם גלים סייסמיים משנים מהירות, וכי ישנם הבדלים בהרכב הכימי בין סלעים בקרום ובין סלעי המעטפת. מהנתונים שאסף העריך מוהורוביצ'יץ' כי עובי השכבה העליונה – הקרום - הוא 54 ק"מ. כיום ידוע כי עובי הקרום 5–9 ק"מ מתחת לקרקעית האוקיינוסים, ו-25–60 ק"מ מתחת ליבשות, הנישאות על גבי לוחות טקטוניים. עומקים אלה נקראים תחום אי הרציפות מוהורוביצ'יץ', או, בשל הקושי בהגיית שמו על ידי מי שאיננו קרואטי – '"מוהו'". מחקרים מאוחרים יותר של פנים כדור הארץ אישרו את קיום אי רציפות זו מתחת לכל היבשות והאוקיינוסים.
מורשתו של מוהורוביצ'יץ'

מחשבותיו ורעיונותיו של אנדריה מוהורוביצ'יץ' היו מלאי חזון, והובנו במלואם רק שנים רבות לאחר מכן בעקבות תצפיות מפורטות: השפעת רעידות אדמה על מבנים, רעידות אדמה עמוקות מוקד, מיקום מוקדי רעידות אדמה, מודלים של כדור הארץ, ניצול אנרגיית הרוח, מיגון מפני ברד והיבטים אחרים של גוף הידע הנקרא מדעי כדור הארץ.
מוהורוביצ'יץ' פרש בשנת 1921 ונחשב לאחד ממדעני כדור הארץ החשובים במאה ה-20. על שמו קרויים:
מכתש בקוטר 77 ק"מ בצדו הרחוק של הירח
האסטרואיד 8422 מוהורוביצ'יץ', בעל מחזור של 5 שנים ו-38 ימים
אוניית בית ספר של הצי הקרואטי
האות A מציינת את תחום אי הרציפות מוהורוביצ'יץ'
אנצ'יזאוריים

| אנצ'יזאוריים |
| --- | --- |
 איור של אנצ'יזאורוסים בסביבתם
תקופה
יורה 200–174.1 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
משפחה:: אנצ'יזאוריים
שם מדעי
 Anchisauridae

אנצ'יזאוריים (שם מדעי: Anchisauridae) היא משפחה של דינוזאורים פרימיטיביים מקבוצת הפרוזאורופודים שהיו מאבות הזאורופודים הקרובים ביותר. הם חיו בתור היורה, לפני כ-174.1 עד 200 מיליון שנה. משפחה זו לא מוכרת על כל החוקרים ורבים מבני סוגיה משויכים לסוגים אחרים ומוטלים בספק.
בני המשפחה היו קטנים ביחס לזאורופודים אך יותר גדולים ממרבית הפרוזאורופודים, באורך של 2–4 מטרים בממוצע. בניגוד לרוב הפרוזאורופודים הם חיו בתור היורה ולא בטריאס. הם היו בעל שיניים חדות שלא הותאמו לחלוטין ללעיסת עלים והיו דו-רגליים.
מיון

Aardonyx?
אנצ'יזאורוס (Anchisaurus)
Efraasia?
גיפוזאורוס (Gyposaurus)
Seitaad
אנצ'יזאוריה

| אנצ'יזאוריה |
| --- | --- |
שלד של לאונרזאורוס  שלד של אמרגזאורוס
תקופה
טריאס עליון-קרטיקון עליון, 228–66 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: אנצ'יזאוריה
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
שם מדעי
 Anchisauria

אנצ'יזאוריה (שם מדעי: Anchisauria) היא קבוצת דינוזאורים בעלי אגן דמוי לטאה, מהקבוצה דמויי זאורופודים שהתקיימו בין הטריאס העליון שלפני 228 מיליון שנה עד סוף הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה מזמננו. זוהי קבוצת הפרוזאורופודים הקרובים ביותר לזאורופודים, אשר כלולים בקבוצה.
הקבוצה הוגדרה ב-2004 בידי החוקרים גלטון ואפצ'רץ' (Galton & Upchurch). המאפיינים של הקבוצה מבוססים על האנצ'יזאורוס, שהשתייך למשפחת האנצ'יזאוריים שעל פי מחקרים היה קרוב לזאורופודים האמיתיים, אף שהיה קטן יחסית - לא יותר מ-6 מטרים והיה דו-רגלי עם טפרים בכפות רגליו.
קבוצה זו שגשגה במהלך היורה, אז הופיעו ראשוני הזאורופודים האמיתיים, ביניהם מיני ענק כמו האפטוזאורוס והברכיוזאורוס.
מיון

סוג ללא מקור Aardonyx
סוג Sefapanosaurus
סוג Lamplughsaura
סוג לאונרזאורוס (Leonerasaurus)
משפחה אנצ'יזאוריים (Anchisauridae)
משפחה מאוסזאורוסיים (Mussauridae)
משפחה מלנורוזאוריים (Melanorosauridae)
אינפרא-סדרה זאורופודה (Sauropoda)
אריק לפקופסקי

אריק לפקופסקי (מאנגלית: Eric Lefkofsky נולד בספטמבר 1969), הוא יזם יהודי אמריקאי, מייסד אתר גרופון. נכון לשנת 2018, הונו מוערך בכ-2.4 מיליארד דולר על פי מגזין פורבס.‏
ביוגרפיה

לפקופסקי גדל במישיגן. אביו ביל הוא מהנדס ואימו סנדי מורה, ויש לו אח ואחות. ב-1993 השלים בהצטיינות תואר במשפטים מאוניברסיטת מישיגן.
לפקופסקי החל את הקריירה העסקית שלו בתור מוכר שטיחים באוניברסיטה בה למד. ב-1993, יחד עם חבר מהלימודים, הוא לווה כסף מקרובי משפחה ורכש חברת הלבשה במדיסון, ויסקונסין. לאחר מכן פקופסקי ושותפו הקימו חברת אינטרנט שהתמחתה במוצרים לקידום מכירות, אשר גדלה במהרה ובשנת 2000 נמכרה עת שלפקופסקי עצמו הפך להיות סמנכ"ל התפעול של חברת האם. פחות משנה לאחר מכן החברה פשטה רגל,‏ והדבר שהוביל למספר תביעות שהוגשו על ידי בעלי המניות. זמה מה לאחר מכן לפקופסקי הקים יחד עם כמה שותפים את InnerWorking, שכעבור חמש שנים הונפקה בבורסת נאסד"ק. ב-2005 הקים עם שותפו הוותיק את חברת Echo Global Logistics שגם כן הצליחה ולבסוף הונפקה בורסה. בשנת 2006 השניים ייסדו חברה בתחום המדיה וגייסו עבורה השקעות. ב-2007 השקיע מיליון דולר באתר שלימים הפך להיות גרופון (groupon.com) וכעבור שנתיים השלים גיוס של מיליוני דולרים מקרנות סיכון שונות.‏‏ ב-2010 מגזין פורבס דיווח שגרופון הוא האתר עם הצמיחה המהירה ביותר בהיסטוריה, וזמן קצר לאחר מכן הודיע לפקופסקי על השקת קרן השקעות פרטית‏ שתתמקד בעיקר באזור שיקגו. באותה שנה גוגל הציעה עבור האתר סכום של 6 מיליארד דולר אך העסקה לא יצאה לפועל, ייתכן שעקב ביקורת מהרשויות הפיקוח בארצות הברית.‏ בשנת 2011 הונפקה מניית החברה, במחיר של 20 דולר למניה.
בשנת 2006 הקים לפקופסקי יחד עם אשתו את קרן לפקופסקי. הוא לימד עסקים באוניברסיטת נורת'ווסטרן, והוציא ספר שעוסק בהשפעת הטכנולוגיה על העסקים כיום הנקרא Accelerated Disruption. לפקופסקי דבר על הקשר שלו ליהדות בראיון ב-2011.‏‏
הערות שוליים

↑  ‏פרופיל אריק באתר פורבס‏
↑  העבר הבעייתי של יו"ר גרופון: פשיטת הרגל והאימייל לעובדים, באתר כלכליסט, 12 ביוני 2011
↑  ‏רשימת מייסדי סטארט אפ עשירים, דה מרקר‏
↑  טל מויסה, ‏לאחר הערותיו של לפקובסקי: האם גרופון תצא להנפקה בזמן?, באתר גלובס, 7 ביוני 2011
↑  גיא בן סימון, היו"ר פנה למיזם חדש וגרופון ירדה ב-7.6% לשפל היסטורי, באתר כלכליסט, 3 ביולי 2012
↑  שי ענבל, גוגל, גרופון, וכל הסיבות לסרב ל-6 מיליארד דולר, באתר כלכליסט, 13 בדצמבר 2010
↑  ‏What does it mean to be Jewish today? What do Jews bring to the world? The Free Library‏
↑  ‏יו"ר גרופון אריק לפקופסקי מדבר על יהדותו, דה מרקר, 4 ביוני 2011‏
עמים טורקיים

מפת מדינות דוברות שפות טורקיות
העמים הטורקיים או לחלופין העמים הטוראנים (באנגלית: Turkic peoples) הם קבוצה אתנית-לשונית הנפוצה בעיקר בערבה האירואסייתית.
עמים טורקיים, בערך 40 במספרם – חיים במרכז אסיה, באיראן, בדרום מערב אסיה, אסיה הקטנה או אנטוליה, הקווקז, חצי האי קרים, קפריסין, תראקיה וסיביר.
השפות הטורקיות היא המאפיין של כל קבוצות אלה אך בעבר היה זה גם דת הטנגריזם והבודהיזם; כיום הטנגריים והבודאים הם מיעוט בקרב העמים הטורקיים ורוב בני העמים הטורקיים הם נוצרים או מוסלמים (בעיקר מסורתיים-חילונים) אך ישנה תנועה קלה, בעיקר של חילונים המאמצים מחדש את הדת הטנגרית והדת הבודהיסטית ופועלים לשימור אורחות חייהם של הטורקים הקדומים.
העמים הטורקיים מונים יחד כ-170 מיליון בני אדם שמחולקים כיום לישויות האתניות הבאות:
אוזבקים
אויגורים
אזרים
אלטאים
בלקרים
בשקירים
גגאוזים
טובנים
טורקים
טורקמַנים
טורקמֶנים
טטרים
יקוטים
צ'ובשים
קומיקים
קזחים
קירגיזים
מקורם של העמים הטורקיים במרכז אסיה, וחלקם נדדו לאיראן, עיראק, לאסיה הקטנה ולקווקז.
כיום הם צאצאים של השבטים הטורקים הקדומים שבאו מכיוון סיביר וצפון סין ומרכז אסיה וחלק לא מבוטל מאלה מהם החיים בקווקז ובאסיה הקטנה ובבלקן הם צאצאים של עמים ילידים שהתאסלמו והתבוללו במהלך הזמן בשפה והתרבות הטורקית.
השפות והניבים של הטורקיים קרובים זה לזה ומדוברים בפי כל העמים הטורקים. במהלך ההיסטוריה גם חלק מהעמים המונגוליים וההודו-איראניים אימצו ניבים טורקיים.
דת

דתם של העמים הטורקיים היא בעיקר אסלאם סוני, מלבד האזרים, שהם ברובם מוסלמים שיעים. בתקופה שבה השבטים הטורקיים התפשטו בערבה האירו-אסייתית מערבה והקימו מדינות, הם באו במגע עם התרבות הערבית המוסלמית והתאסלמו. מקובל להניח שההתאסלמות החלה בכיבוש הערבי של טראנסאוקסאניה החל מהמאה ה-7 עד למאה ה-8. כיבוש זה היה חלק ממסעות הכיבוש המוסלמיים, שמטרתם הייתה הפצת האסלאם תחת שלטון ערבי. בתקופת השפל של הח'ליפות העבאסית, בעיקר מימי הח'ליפה אל-מעתצם באללה (833–842) ואילך, החלו הטורקים להשתלב באימפריה המוסלמית הערבית, בתחילה כעבדים (ממלוכּים) ומאוחר יותר בחדירת שבטים שלמים כגון הסלג'וקים. הטורקים תפסו עמדות בכירות בצבא עד שהח'ליפה כבר היה תלוי בהם, וכך נעשו הח'ליפים למושלים נומינליים, כאשר למעשה שלטו ראשי הצבא הטורקיים. סלג'וק היה מבין מנהיגי השבטים הראשונים שקיבלו עליהם את האסלאם כאשר התאסלם בשנת 985 לספירה יחד עם הקראח'אנים שהתאסלמו ככמה עשורים קודם לכן. כששבטים אלו הקימו ממלכות הייתה האסלאם לדת הממלכה. בשנת 960 חלה המרה המונית של דוברי שפות טורקיות לאסלאם, "200,000 אוהלים של טורקים", לפי דיווחו של אבן אל-אתיר (הנזכר גם אצל ההיסטוריון הפרסי, אבן מסכוויה). הראיות הנסיבתיות מעידות על-כך שהיו אלו טורקים מהח'קאנאת המזרחי.
כיום פרט לאסלאם המהווה הרוב, קיימים מיעוטים טורקיים או דוברי שפות טורקיות בני דתות אחרות.
נצרות אורתודוקסית מזרחית – אצל גגאוזים, צ'ובשים, יאקוטים
היהדות הקראית – אצל קראים כמו קראי מזרח אירופה
בודהיזם – אצל טובאנים ואויגורים צהובים
בורחניזם – אצל אלטאיים
טנגריזם – אצל ח'קסים, שורטים, טלאוטים
היסטוריה > עמים טורקיים עתיקים

האתניות המונגולית הייתה מעורבבת בהתחלה עם האתניות הטורקית הקדומה. המוצא האתני הטורקי-מונגולי הוא עתיק מאוד. עמים טורקיים קדומים נעלמו בצורתם המקורים והשתתפו באתנוגנזה של קבוצות טורקיות ולא-טורקיות הקיימות כיום.
הונים (ישנן עדויות שמזהות אותם עם שבטי שיונגנו או שבטים מונגוליים קדומים)
קומנים
פצ'נגים
בולגרים
כוזרים
קאבארים
טורקים סלג'וקים
ראו גם

היסטוריה של טורקמניסטן
קיזילבאשלר
הערות שוליים

↑  במינוח הרוסי: Тюрки – "טיורקים"; בטורקית: Türkî halklar או Türk halkları; בקזחית: Түркілер
עמימות (מדיניות)

מדיניות של עמימות היא מדיניות שבה מדינה נמנעת מלחשוף פרטים על פעילות ביטחונית שלה, אף שעצם קיומה של פעילות זו אינו ניתן להסתרה, כדי להימנע מתוצאות אפשריות של הודאה גלויה בפעילות זו.
ההחלטה האם לשמור פעילות מסוימת בסוד, להתייחס אליה בעמימות או לפרסם את דבר קיומה משלבת שיקולים ביטחוניים ומדיניים.
מדיניות הגרעין של ישראל

בשנת 1960 הוקמה הקריה למחקר גרעיני ליד דימונה. ביוני 1960 טענה ישראל כי המבנה המוקם הוא "מפעל טקסטיל", בספטמבר אותה שנה תיארו אישים ישראלים את המבנה ההולך ונבנה כ"תחנת מחקר במטלורגיה", ולאחר שהוברר שזהו כור גרעיני, נטען כי הוא למטרות שלום בלבד. ממשלת ישראל מסרבת לפתוח את הכור לפיקוח בין-לאומי, אף על פי שבעבר ביקרו בכור משלחות ביקורת אמריקאיות.
מאז שומרת ישראל על מדיניות של עמימות, כלומר אינה מאשרת ואינה מכחישה את יכולתה הגרעינית. חרף עמימות זו, על פי הערכות של מומחים וארגוני מודיעין שונים, על פי הדלפה לעיתונות של מרדכי ואנונו, טכנאי שעבד בקריה למחקר גרעיני, ועל פי רמזים של אנשי ממשל בישראל, ישראל נמנית עם המדינות שלהן נשק גרעיני.
בשל העמימות אין מידע אמין אודות המספר מדויק של הפצצות הגרעיניות שברשות ישראל, אך מקובל להעריך סדר גודל של עד 600 פצצות מדגמים שונים. ההערכות מתבססות על הדלפתו של ואנונו, על קיומו של הידע הנדרש בידי מדעני ישראל, ועל פוטנציאל הייצור של הקריה למחקר גרעיני.
מדיניות עמימות גרעינית הייתה נחוצה לצרכים פוליטיים גלובליים. הכרזה רשמית של מדינת ישראל על כך שהיא מחזיקה בנשק גרעיני הייתה פוגעת ביחסיה עם מדינות העולם ובמיוחד עם ארצות הברית, שהייתה בין היוזמות על חתימה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT) ודגלה בפירוז המזרח התיכון מנשק שכזה. חשיפה כזו הייתה פוגעת גם בסיכויי ישראל לקבל תמיכה פוליטית וסיוע, בגלל לחץ חלק מהקונגרס האמריקאי שלא היה משלים עם הכרזתה של ישראל על יכולת גרעינית.
העמימות נסדקת מפעם לפעם, ועצם קיומה של תוכנית גרעין ישראלית הפך במהלך השנים לסוד גלוי. ב-1974 גיבש ה-CIA הערכת מודיעין בסיווג "סודי ביותר" לפיה, ישראל יצרה ואגרה מספר מתקני נפץ גרעיניים ובידיה טילי קרקע-קרקע לשיגורם. ב-1975 פורסמה הערכה זו בניסוח שונה על ידי משרד החוץ האמריקני ובה הקביעות החד-משמעיות הוחלפו ב"חשדות" לקיום נשק גרעיני בידי ישראל. בדצמבר 2006, במהלך שימוע בקונגרס, הסביר שר ההגנה האמריקאי המיועד, רוברט גייטס, את מניעיה של איראן בפיתוח נשק גרעיני, באמרו כי האיראנים "מוקפים במעצמות גרעיניות: פקיסטן במזרח, הרוסים בצפון, הישראלים במערב וארצות הברית במפרץ הפרסי".
תקיפת הכורים הגרעיניים בעיראק ובסוריה

בעקבות תקיפת הכור הגרעיני בעיראק בשנת 1981 הודיעה ממשלת ישראל, בראשות מנחם בגין, על התקיפה זמן קצר לאחר השלמתה. לעומת זאת, בעקבות תקיפת הכור הגרעיני בסוריה בשנת 2007 שמרה ממשלת ישראל על שתיקה מוחלטת. רק עשר שנים מאוחר יותר, במרץ 2018, הותר לפרסום שישראל היא שתקפה והשמידה את הכור הגרעיני הסורי. כמו כן פורסמו פרטי התקיפה והשגת המודיעין על הכור. דובר צה"ל פרסם סרטונים המתעדים את רגע התקיפה וראיונות עם קצינים בכירים שהיו מעורבים במבצע.
עמימות בתקיפות ישראליות בסוריה

במהלך מלחמת האזרחים בסוריה התפתח עימות בין ישראל לבין כוחות איראניים על אדמת סוריה וצבא סוריה. עימות זה כלל תקיפות רבות של חיל האוויר הישראלי בסוריה, אך בדרך כלל נמנעה ישראל מלאשר שהיא התוקפת, אף שלא היה ספק בכך. הנימוק שניתן לעמימות זו הוא מתן אפשרות לסוריה להבליג על תקיפות אלה ולא להגיב בתקיפה נגדית. רק במקרים מעטים, שבהם קשה היה להתעלם מהתקיפה הישראלית, בפרט מחמת תגובה סורית שהורגשה בישראל, אישרה ישראל סמוך לתקיפה את דבר קיומה.
במקביל לעמימות התקיים תיאום צבאי הדוק בין צה"ל לצבא רוסיה ובעיקר חיל האוויר הרוסי, בעקבות המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה, על מנת למנוע התנגשות צבאית בין חיל האוויר הישראלי לכוחות רוסיים בסוריה.
מדיניות זו של עמימות אינה גורפת. באוגוסט 2017, עם סיום כהונתו כמפקד חיל האוויר הישראלי, חשף אמיר אשל שבשנים 2012–2017 ערכה ישראל קרוב למאה תקיפות של שיירות נשק לחזבאללה. בספטמבר 2018 חשף צה"ל שמאז 2017 תקף בסוריה 202 מטרות. גם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, והרמטכ"ל, גדי איזנקוט, התבטאו בעניין[דרושה הבהרה] התקיפות בסוריה. במקרים שונים הודו בכירים ישראלים בהתקפות ספציפיות, תוך שהם מציינים שהתקפה נועדה לסכל פיגוע נגד ישראל או להוות פעולת תגמול בעקבות התקפה על ישראל.
הערות שוליים

↑  שמואל מאיר, בדימונה שרטט נתניהו את העמימות הישראלית מחדש, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2018
↑  CIA said in 1974 israel had a-bombs
↑  אמיר אורן, במקביל לביקור בוש, הסי-איי-אי חשף: קבענו ב-74' שלישראל יש נשק גרעיני, באתר הארץ, 11 בינואר 2008
↑  דניאל בלוך, הכור הגרעיני בעיראק הושמד, דבר, 9 ביוני 1981, המשך
↑  נעם גיל, בכל זאת הפצצנו למרות הכול, באתר ynet, 21 במרץ 2018.
עמוס הראל, אלוף בן, סוף לעמימות: כך תקפה ישראל את הכור גרעיני בסוריה ב-2007, באתר הארץ, 21 במרץ 2018
↑   עמוס הראל, מפקד חיל האוויר היוצא: ישראל תקפה כמאה פעם שיירות נשק לחיזבאללה בחמש שנים, באתר הארץ, 16 באוגוסט 2017.
↑  אמיר בוחבוט‏, יותר מ-200 מטרות בשנה וחצי: צה"ל חושף את היקף התקיפות בסוריה, באתר וואלה, 4 בספטמבר 2018
פאזל אהמט פאשא קפרולו

פאזל אהמט פאשא קפרולו (בטורקית עות'מאנית: كپرولى زاده فاضل احمد پاشا; בטורקית: Köprülü Fazıl Ahmet Paşa; ‏1635 – 3 בנובמבר 1676) היה הווזיר הגדול של האימפריה העות'מאנית בימי הסולטאן מהמט הרביעי. תפקיד שאותו ירש מאביו מהמט פאשא קפרולו, אבי שושלת הווזירים הגדולים קפרולו שפעלה לאורך המאה ה-17.
לפני כניסתו לתפקיד הווזיר הגדול, שימש פאזל אהמט בתפקיד המושל העות'מאני של איילט דמשק (1660–1661) ושל איילט ארזורום (1659–1660).
פירוש כינויו 'פאזל' – 'החכם'. הכינוי דבק בו בשל מהלכיו לפיתוח וקידום החינוך, ובתחום הכלכלה – הפחתת מיסים. פאזל אהמט פאשא נחשב גם אכזר בשדה הקרב, הוא הנהיג את הצבא העות'מאני (אנ') במלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1663–1664), השמיד את מבצר נובי זרין (אנ') ולמרות שנחל מפלה מוחצת בקרב סנט גוטהרד (אנ') הצליח להשיג לאימפריה שטחים בשלום ואשוואר (אנ').
חתימת ההסכם איפשרה לו להתמקד במלחמת כרתים (אנ') ולכבוש את קנדיה (אנ'), כיום הרקליון, מידי הרפובליקה של ונציה. בתום המלחמה העות'מאנית-פולנית (1672–1676) (אנ') שהוביל מול האיחוד הפולני-ליטאי, חתם קפורולו על חוזה בוצ'אץ' (אנ') (1672) ועל חוזה ז'וראבנו (אנ') ‏(1676).
לחכמתו הדיפלומטית של קופרולו מיוחסת גם ההתמודדות של "השער הנשגב" בפרשת משיח השקר היהודי שבתי צבי, כליאתו, העברתו למבצר גליפולי בערב חג הפסח של 1666 והטבת תנאיו ובהמשך כפיית האסלאם על צבי, מהלך שגרם להתמוססות הדרגתית של התמיכה בו ומניעת התסיסה האפשרית בריכוזים היהודיים עקב מעצרו