יער פסגת זאב - נווה יעקב
היסטוריה > ארכאולוגיה

בשטח היער נערכו מספר סקרים של רשות העתיקות במסגרתן אותרו ממצאים רבים. 19 נקודות בעלות תיעוד באתר הרשות. מתוכן 4 אתרים המתוארכים לתקופה ההורודוסית, 5 אתרים המתוארכים לתקופה הביזנטית, 3 אתרים המתוארכים לתקופת הברזל ב' ואתר אחד המתוארך לתקופת החשמונאים.
תקופת הברזל באזור ארץ ישראל החלה קודם לתקופת בית ראשון והמשיכה בקירוב עד חורבנו, 1200–586 לפנה"ס. היא חפפה לשלטונם של ממלכת ישראל וממלכת יהודה האימפריות האשורית, הבבלית, והמצרית. תקופת הברזל ב' (586–1000 לפני הספירה) כללה מספר אירועים, בניהם:
930 לפנה"ס: פילוג הממלכה בעקבות מרד ירבעם בן נבט, ירושלים חלק ממלכת יהודה.
609 לפנה"ס: ארץ ישראל עובר לשליטת ממלכת מצרים לאחר קרב מגידו.
605 לפנה"ס: ארץ ישראל חוזר לשליטת ממלכת בבל לאחר קרב כרכמיש.
לאחר מכן מתקופת החשמונאים (167 – 37 לפנה"ס) יש לנו עדות נרחבת להתיישבות באזור ממצאי חורבת כעכול הממוקמת מדרום לפסגת זאב מזרח ובה נמצאו מערות קבורה מתקופת החשמונאים (הלניסטי + רומי קדום), גת, תנורים, קולומבריום, מקוואות ובורות מים. בנוסף לממצאים אלו, ממצאי יער מיר כוללים (באתר מספר 35, 31.8319499296862, 35.2383256788437) חלק מרָאס אֶ־טַּוִיל (מערב) שתי מערות קבורה חצובות בסלע במדרון. שימשו גם בתקופה החשמונאית וגם תחילה בתקופת הברזל ב'. בערוץ בקרבת המערות אותרו בור מים רבוע, טוח אפור, ופיר חצוב, סתום בעפר כיום. בשנת 1981 ערך שי גיבסין, חפירה במערות וגילה מערה אחת בכעלת חדר רבוע; בקרקעיתו נחצב בור עמידה, בשלוש מדפנותיו הותקנו אצטבות, גומחת קבורה נחצבה בדפנו הדרומית, כוך קטן, ככל הנראה לליקוט עצמות, נחצב בדפנו הצפונית, ובפינת החדר הדרומית־מזרחית נחצב בור ליקוט מעוגל. במערה נמצאו בקבוק דמוי כישור ושברי קנקנים מן התקופה החשמונאית (סוף המאה הב׳ לפני הספירה). המערה השנייה היא חדר אחד, שאצטבות הותקנו בשלוש מדפנותיו. על קרקעית המערה נמצאו נר ושברים של סיר בישול, כנראה מן המאה הב׳ לפני סה׳׳נ; באדמת הסחף, שנצברה במערה, נמצאו שברי מכסה של גלוסקמה ושברים של בקבוק כדורי.
התקופה הביזנטית (638 -395) בתולדות עם ישראל מקבילה תקופה זו לתקופת התלמוד וראשית תקופת הגאונים. באתר מַקְטַעַת כַּרְכִּיס (באתר מספר 14, 31.8356474246021, 35.2386436445627), סמוך לאנדרטת הצנחנים, איתרו בחפירה ב-1985 גת חצובה בסלע בקרבת מתלול, משטח הדריכה עם גומה לקביעת קורה. מסביב לגת — ספלולים. בקרבת מקום — כבשן סיד. הלאה במורד, בקרבתו של ואדי אל־ח'אפי — מחצבה קדומה. בנוסף נמצאו שרידי דרך קדומה, הנמשכת מצפון-מערב לדרום־מזרח, ושרידים של שתי מערות, שבשלב מאוחר שימשו למגורים באתר נוסף בשטח היער בתוארך לתקופה הביזנטית (באתר מספר 22, 31.8355555657273, 35.2457214751631).
הגתות שאותרו שימשו לדריכת ענבים ליין ומעידות שבאזור זה היו בעבר כרמים. כבשני הסיד בהם שרפו אבני גיר לסיד, ששימשו את התושבים הקדומים לבנית בתים וטיוח בורות המים. הדרכים הקדומות חיברו את אזור קו פרשת המים (כביש ירושלים רמאללה, כביש 466) עם אזור המדבר. המצאות שני בורות מים בסמוך לדרך אולי שימשו את העוברים והשבים כחלק משרותי הדרכים בתקופות קדומות. כפי שהטיב לסכם בכתביו יוסי שפנייר בבלוג המאמרים שלו: "התמונה הכללית המתקבלת משלל האתרים שאזור פסגת זאב הקרוב לירושלים הקדומה היה אזור חקלאי בו נבנו חוות ומנזרים שהיו עורף כלכלי חשוב של ירושלים בתקופת הבית השני, המשנה והתלמוד."
בעומק היער ישנו בונקר עשוי בטון כנראה מתקופת הלגיון הירדני באזור בין 1948–1967 (נ.צ. 638450 / 223924 בגובה 584 מ'). תחילה כאשר התחילו לישב את האזור כונה היישוב "הכפר העברי נוה-יעקב", התיישבות הנמצאת קילומטרים ספורים צפונית-מזרחית למיקומו המקורי של היישוב נווה יעקב של היום (באזור פסגת זאב צפו, רחוב שמחה הולצברג), מאחר שהייתה תקווה והתחלה להתיישבות ראשונה ליישובים הכפריים שיבואו אחריה. "נוה-יעקב", על שם יוצר תנועת המזרחי ומנהיגו הראשון, הרב יצחק יעקב ריינס. המושבה נוסדה בשנת 1924 בידי אגודת ה'כפר העברי' מיסודה של הסתדרות "המזרחי הצעיר הארצ-ישראלי", יושבה לראשונה בשנת 1925 וחרבה במלחמת העצמאות, שכונת נווה יעקב הנוכחית בירושלים הוקמה בשנת תשכ"ז (1967). ביום ראשון ז' באייר (16.5.1948) הותקף היישוב, בהתקפה היו מאות אנשי כנופיות שהסתערו בליווי שריוניות עם מרגמות. ישראל פונט ושמוליק הרם פנו למחוז ודרשו מהמג"ד (ישורון שיף) שידאג לתגבור (בין ההרוגים היה מיכאל שטראוס). ביום ראשון בלילה אור לח' באייר (17.5.1948) נסוג הכוח ובניהם המפקדים ישראל פונט, אברהם וכסלר (לימים תימור) ושמוליק הרם. בשנת 2002 הוקם "גן הגבורה" בשכונת פסגת זאב במקום בו עמדה המושבה נווה יעקב, ובו לוחות עם 58 שמות מונצחים וסיפור הקרבות על עטרות ונווה יעקב של חיילי חי"ש (חיל שדה של ההגנה) שנפלו בשיירות וקרבות באזור במלחמת העצמאות.