stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שאול מודיאנו
הערות שוליים

↑  'פנקס הקהילות יוון', ריבוד חברתי ע. 220
↑  יהודית דישון, סלוניקי היהודית בעיני נוסע יהודי-גרמני בראשית המאה העשרים: העיר סלוניקי הערה מס. 21, ההגמוניה על המסחר הייתה בידי שתי משפחות יהודיות אצילות: אלאטיני ומודיאנו
↑  עיתון חבצלת, ידיעה על בית המסחר של שאול מודיאנו, באתר הספריה הלאומית, ‏18 באפריל 1888
↑  בית הכנסת המפואר 'בית שאול' נחרב על ידי הגרמנים בשנת 1943.
↑  זיכרון שלוניקי: גדולתה וחורבנה של ירושלים דבלקן - כרך 1 - דף 160
יוסף צבי דינר

ערך זה עוסק ברבה של אמסטרדם וחוקר התלמוד. אם התכוונתם לראב"ד התאחדות קהלות החרדים, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  ינואר 1833 י"ב בטבת ה'תקצ"ג קרקוב, פולין
 פטירה:  אוקטובר 1911  (בגיל 78) כ"ג בתשרי ה'תרע"ב אמסטרדם, הולנד
 כינוי:  הריצ"ד
 מדינה:  הולנד
 השכלה:  תואר דוקטור מאוניברסיטת בון
 מקום מגורים:  קרקוב, באד מינסטראייפל, אמסטרדם
 תקופת הפעילות:  ? – 13 באוקטובר 1911 
 השתייכות:  תנועת המזרחי
 תחומי עיסוק:  חקר התלמוד
 רבותיו:  הרב חיים נתן דמביצר
 חיבוריו:  חידושי הריצ"ד
 בת זוג:  שרה לבתי לאנדואר
 אב:  אליעזר
 
 הרב הראשי לאמסטרדם
 ראש הסמינר לרבנים באמסטרדם
 תפקידים נוספים:  רב ראשי 
 
רבי ד"ר יוסף צבי (הרש) הלוי דינר (גם דיננער; בהולנדית: Joseph Hirsch Dünner; י"ב בטבת ה'תקצ"ג, ינואר 1833 – כ"ג בתשרי ה'תרע"ב, אוקטובר 1911) היה רב וחוקר יהדות הולנדי ממוצא פולני, שכיהן כרבה הראשי של יהדות אמסטרדם וראש בית המדרש לרבנים בעיר. בעל "חידושי הריצ"ד" על התלמוד.
ביוגרפיה

דינר נולד בי"ב בטבת ה'תקצ"ג, ינואר 1833 בפרבר של העיר קרקוב בפולין. בן בכור מארבעת בניו של אליעזר (לייזר) דינר, שהיה בעל בית מרזח עני.  למד בחדר המקומי. כיוון שגילה כשרון בלימודו, נשלח מגיל  צעיר ללמוד מפי רב העיר הרב חיים נתן דמביצר, שהיה לרבו המובהק.
את הסמכתו לרבנות קיבל הרב יוסף צבי דינר מהרב דמביצר ומרבי חיים הלברשטאם. בצעירותו נטה לתנועת ההשכלה, ועקב כך נדקר בגבו על ידי אחד מקנאי קרקוב. אחרי שהחלים מפציעתו היגר לווירצבורג שבגרמניה בעקבות אחיו.
ביוגרפיה > בגרמניה

בגרמניה התכוון ללמוד מפי הרב יצחק דב במברגר, אך האחרון שלח אותו למינסטרייפל (אנ') שבחבל הריין, שם התפרנס כמלמד פרטי, ובמקביל השתלם בלימודי חול והתכונן לבחינת הכניסה לאוניברסיטה.
ב-1859 החל ללמוד פילולוגיה שמית וקלאסית ופילוסופיה באוניברסיטת בון.
ב-1862 קיבל תואר דוקטור על מחקרו בנושא רבי אברהם אבן עזרא. בבון נרקמו קשרי ידידות בינו לבין הפילוסוף היהודי-גרמני משה הס, שקרבו להשקפותיהם של חובבי ציון.
ביוגרפיה > בהולנד

בהולנד היה הרב צבי דינר חבר בתנועת המזרחי עד יומו האחרון, הוא פרסם מאמרים בביטאונה ואף התכתב עם מייסדה, הרב יצחק יעקב ריינס. הוא פרסם ספר על הציונות בגרמנית ובהולנדית.
באותה תקופה החל לכהן בתפקידו כמנהל הסמינר לרבנים ומורים באמסטרדם. הוא כתב מאמרים במדעי היהדות בכתבי עת מדעיים בגרמנית ובהולנדית. הוא סירב להצעת הממשלה להעביר את הסמינר לעיר ליידן ולהפכו לסניף של אוניברסיטת ליידן, ובשל כך נמנע תקציב הסמינר למשך שנתיים.
בתקופה זה התמודד עם קשיים רבים, אך לאט לאט רכש את אמונם של פרנסי הקהילה, ובשנת 1874 מינו אותו למשרת רב ראשי ואב בית דין באמסטרדם, לאחר כארבעים שנה שלא כיהן איש בתפקיד. למינויו היו שהתנגדו, אם בשל היותו אקדמאי ואם בשל היותו לא-הולנדי, וכתבי פלסתר בגנותו הופיעו באמסטרדם.
הרב דינר כיהן גם כראש בית המדרש האשכנזי "עץ חיים" בעיר. עד מהרה היה למנהיגה הרוחני של יהדות הולנד כולה. הוא תיקן תקנות רבות בתחום החינוך והדת, ושיקם וביצר את מעמד הרבנות באמסטרדם. תוך מספר שנים, תלמידיו תפסו את כל משרות הרבנות בהולנד (למעט רוטרדם), עובדה שהקלה עליו לערוך את השינויים שרצה. הוא נלחם לייסד מערכת חינוך יהודית מלאה, ולא להסתפק בלימוד בבית ספר יהודי אחר-הצהריים.
משפחתו וחייו האישיים

לרב דינר ולרעייתו נולדו 15 ילדים, מתוכם שרדו עשרה. מהם:
בנו הבכור אליעזר היה מורה צדק באמסטרדם ומורה בסמינר.
בתו רוזה נישאה לר' נחמן דוידס, סוחר יהלומים, מוהל ועסקן ציבורי שעלה לארץ ישראל. בנם היה הרב אהרן יששכר דוידס, רבה של רוטרדם בתקופת השואה.
בתו ג'נט נישאה לרבי יהודה לאונרד דה-בר, אף הוא עלה לארץ ישראל.
אחת מבנותיהם נישאה למחנך בנימין דה-פריס. בת נוספת נישאה לפרופ' יעקב נחום אפשטיין. בתם שרה היא אלמנת הרב חיים דרוקמן.
בנו ישראל נשא את בתו של הרב אביעזרי זליג אוירבך מהלברשטאדט. הם עלו לארץ ישראל ב-1937.
גיסו (אחי אשתו) היה המזרחן ד"ר שמואל לאנדואר (אנ'), שפרסם את המקור הערבי של ספר אמונות ודעות.
אחיו הצעיר היה סבו של הרב יוסף צבי דינר (הקרוי על שמו), רב התאחדות החרדים בלונדון ואביו של הרב יהודה אריה דינר, רב מרכז בני ברק.
נפטר באסרו חג סוכות, כ"ד בתשרי ה'תרע"ב
תלמידיו

הרב אברהם שמשון אונדרוויזר - רבה הראשי של הולנד ומתרגם התורה להולנדית.
הרב אברהם אשר - רב מחוז חרונינגן.
הרב אליעזר סרלואיס - רבה האחרון של אמסטרדם.
הרב שמואל יהודה הירש - רב מחוז אוברייסל.
שמואל (זיגמונד) זליגמן - ביבליוגרף והיסטוריון.
הרב שמעון דה-פריס - רבה של הארלם.
ספריו > בעברית

הגהות- על רוב מסכתות הש"ס (תלמוד בבלי ותלמוד ירושלמי) שבעה כרכים (ה'תרנ"ו - ה'תרפ"ב).
הגהות על משנה תורה הוא היד החזקה להרמב"ם (ה'תרפ"ט).
ביאורים והערות לספרים "חותם תוכנית" ו"חרב המתהפכת" מאת רבי אברהם בדרשי.
חידושי הריצ"ד - חידושים על התלמוד הבבלי והירושלמי, התוספתא, מדרשי ההלכה ומשנה תורה לרמב"ם. יצאו לאור בארבעה כרכים על ידי מוסד הרב קוק בשנים ה'תשמ"א - ה'תש"ס. חידושיו מתאפיינים בשימוש שעשה בשיטות אקדמיות.
שאלות ותשובות (צילום כתב יד).
ספריו > בהולנדית

דרשות - שלושה כרכים.
Het Zionisme, ‏ 1905.
ספריו > בגרמנית

Die Zionisten : Rede gehalten am 2.Neujahrstage 5658 bei dem Morgengottesdienst der grossen Synagoge,‏ 1868.
Die Theorien ueber Wesen und Ursprung der Tosephta : kritisch dargestellt zur Geschichte der Halachahliteratur waehrend der ersten fuenf Jahrhunderte der ueblichen Zeitrechnung (תאוריות על אופייה ומוצאה של התוספתא), אמסטרדם, 1874
Gedankenentwicklung der Einleitung des 2. Buches von Saadja's Emunoth Wedeoth : die Einheit Gottes (על אחדות האל בספר אמונות ודעות לרב סעדיה גאון), 1925.
לקריאה נוספת

הרב אליעזר דינר, זיכרון יוסף צבי, ברלין ה'תרצ"ג, הקדמה.
בנימין דה פריס, הרב יוסף צבי הלוי דינר ז"ל: תולדותיו, מפעלו, משנתו, במבוא לחידושי הריצ"ד חלק א' מוסד הרב קוק, ירושלים ה'תשמ"א.
דן מכמן, רוח "המזרחי" ובית-המדרש לרבנים ולמורי דת באמסטרדם, בתוך: בר-אילן : ספר השנה למדעי היהדות והרוח של אוניברסיטה בר-אילן, כח-כט (2001), עמ' 58-41.
דוד יוספון, ערכו באנציקלופדיה של הציונות הדתית, כרך א עמ' 652–655.
הערות שוליים

↑  יוסף צבי בן אליעזר דינר (הלוי), חידושי הריצ"ד, מוסד הרב קוק, 1981
↑  מאיר בוסאק, "יהודי קראקא במחצית השנייה של המאה התשע עשרה", בתוך: אריה באומינגר, מאיר בוסאק, נתן מיכאל גלבר (עורכים), ספר קראקא – עיר ואם בישראל, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ט, עמ' 98; מנחם בלונדהיים , יעקב כלטוב, על קידוש שם ההשכלה": עולמו של הרב יוסף צבי דינר, מקור ראשון, 2020
↑  ראו בהקדמה שכתב לחוברת "מענה לציון" שכתב תלמידו רבי שמעון דה-פריס מהארלם
↑  שמואל אויערבך, משפחת אויערבך - צאצאי הצב"א, ירושלים  תשמ"ג, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260495305171  BPN: 33154769  GND: 130399582  ISNI: 0000 0000 6685 1802  LCCN: n84044097  NTA: 070645450  VIAF: 1118155   WorldCat (עם VIAF): 1118155
הא בהא תליא

הָא בְּהָא תַּלְיָא הוא ביטוי בשפה הארמית, המובא בתלמוד, ופירושו: הדברים תלויים זה בזה, שני הדברים כרוכים זה בזה.
נעזרים בביטוי, בדרך כלל, כדי להסביר את הקשר בין שני טיעונים (או שתי הגדרות) הנובעים זה מזה.
המקור התלמודי

ועד כאן לא שמענו כי פליגי [נחלקו] אלא בעניין ההיתר לחלל עליו את השבת, אבל בכלל למולו לשמונה ימים — ודאי מהלינן ליה [מלים אנו אותו] אף שיוצא דופן אין אמו טמאה לידה! ומשיבים: הא בהא תליא [זו בזו תלויה], ואין כאן שתי מחלוקות, אלא הסבור שמחללים עליו את השבת סבור אף שמלים אותו ביום השמיני.
האמוראים דנים כאן בהלכות ברית מילה החלה בשבת. מובאות כאן שתי גישות לגבי מועד המילה, במקרה שהיום השמיני חל בשבת, ולגבי תאריך המילה של התינוק עצמו. הם מגיעים למסקנה, שאין הגישה האחת סותרת את השנייה, אלא נובעת ממנה – הא בהא תליא!
מקום נוסף בתלמוד שנעזר בביטוי נמצא בדיון במסכת נזיר.
שימושים בעברית המודרנית

דוד בן-גוריון, "המחנה העברי בהתנדבו לעבודת־הצבא מתנדב באותה שעה לעבודת התחיה בארצנו. עם יצירת המחנה העברי הלוחם ייווצר גם מחנה עברי עובד. הא בהא תליא".
י.ל. פרץ, "הא בהא תליא – עונה זליג – אהבה ויופי חד הוא"
"מעשים היטלריסטים גוררים תעמולה אנטישמית, והא בהא תליא", כותב "קול העם" בשנת 1960.
חגי סגל כותב במאמר משנת 1992: "מכאן תבין שמשמעת והרתעה הן כמעט שתי מלים נרדפות. הא בהא תליא".
הערות שוליים

↑  האקדמיה ללשון העברית, הא בהא תליא
↑  אברהם אבן שושן, המילון החדש, קרית ספר, תשכ"ו
↑  הגרסה התלמודית המצוטטת נלקחה מפירושו של הרב עדין שטיינזלץ לתלמוד. המילים המודגשות הן אלו שמובאות במקור.
↑  תלמוד בבלי, מסכת נזיר, דף י"ח, עמוד ב'
↑  דוד בן-גוריון, "שתי דרכים", פרויקט בן יהודה
↑  י.ל. פרץ, "ונוס ושולמית", פרויקט בן יהודה
↑  קול העם, 6 במרץ 1960
↑  חגי סגל, "הצבא הזה צועד במרץ לשנות ה-50", חדשות, 21 בפברואר 1992
נערה באושוויץ

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אתי אלבוים
 הוצאה
 הוצאה:  ידיעות אחרונות
 תאריך הוצאה:  2016
 מספר עמודים:  216
 הוצאה בעברית
 תאריך:  תשע"ו
 מספר עמודים:  216
נערה באושוויץ הוא ספר אשר נכתב על ידי הסופרת אתי אלבוים, בתה של ניצולת השואה, שרה ליבוביץ. שרה ליבוביץ חוותה את השואה הקשה במחנה ההשמדה אושוויץ. בספר זה, מביעה אלבוים את הכאב והקושי יחד עם החיבור העמוק לאמה.
תקציר העלילה

הסיפור מתרחש בשנת תש"ד 1944, על רקע מלחמת העולם השנייה. הסיפור מציג שני קולות: האחד של שרה ליבוביץ, ניצולת שואה באושוויץ, והשני של בתה, אתי אלבוים, המציגה את קולם של בני הדור השני לשואה. שני הקולות האלה מתחברים לסיפור אחד המאופיין בקושי, בחרדה, בבדידות ובהנצחה.
הדור הראשון שרד על מנת להעיד ולספר את האמת על מה שהיה. הדור השני מתגייס על מנת לקיים את הבטחתו לזכור ולא לשכוח את אשר קרה באושוויץ. הנערה, שרה ליבוביץ, ילידת צ'כוסלובקיה, בכפר ולוקי קומיאטי הקרוב לעיר מוקצ'בו. סיפורה מתחיל ביום חמישי כ"ה באייר שנת 1944. שרה שרדה את מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו כאשר הייתה בת 16. כמעט כל משפחתה נספתה בשואה והיא בין היחידים שניצלו. הספר מכיל את סיפור השואה והתקומה מאז העלייה לרכבות לעבר מחנה ההשמדה ועד העלייה לארץ ישראל. התנאים הנוראים באושוויץ מתוארים בצורה מצמררת. תיאוריה של שרה, ממחישים את עוצמת הקושי הרב שחוותה הגיבורה. מיד לאחר המלחמה. גיבורת הסיפור, שרה, זכתה להתחתן עם קרוב משפחתה, שלום שגם הוא ניצול כמעט יחידי ממשפחה גדולה. השניים הכירו בעקבות היותם בני דודים וזכו לבת עוד לפני עלייתם לארץ ישראל, על אף שהפחידו את שרה כי לא תוכל ללדת. הולדת התינוקת תרמה להמשכיות המשפחה, והמשכיות של העם היהודי כולו.
תיאור הדמויות

שרה ליבוביץ הנערה: היא מספרת הסיפור והדמות הראשית בו. הנערה מתוארת כנערה יפה עד מאוד, אך בעקבות הרעב הגדול והקושי הפיזי הנורא שחוותה, היא שקלה כ-28 ק"ג וגופה היה מאוד צנום וחלש.
הנערה נמצאת במצבים קשים מאוד במחנה ההשמדה אושוויץ. לעיתים היא מצליחה להתמודד עם הקושי ולצמוח מעלה אך לעיתים חווה נפילות וגם איתן נאלצת להתמודד, לדוגמה, מצב בו היא צועדת לעבודת הפרך בשלג ובקור הנוראי. היא מרגישה שהיא עומדת להתמוטט ולמות. באותו רגע היא רוצה לומר קריאת "שמע ישראל" שלפני המוות, אך בכוחותיה האחרונים היא ממשיכה לצעוד ולעבוד, לאחר כמה דקות מגיעה הפתעה שמשאירה אותה בחיים ומצילה את חייה (עמ' 144).
אתי אלבוים: בתה של שרה, מספרת את הסיפור מנקודת מבטה, כדור שני לשואה.
רקע היסטורי

הסיפור הוא סיפור אמיתי שחוותה שרה ליבוביץ. הוא התרחש בשנת 1944, בבירקנאו שבאושוויץ בתקופת מלחמת העולם השנייה. 
בספר מתואר אירוע מצמרר הנקרא צעדות המוות, אירוע קשה וכואב, שרוב האנשים אשר חוו את השואה במחנה בירקנאו באושוויץ היו שותפים בו.
באושוויץ התחילו לפנות אלפי אסירים כבר בקיץ 1944. כמחצית מהאסירים (כ-65 אלף) פונו עד ינואר 1945 ומפוזרים במחנות ברחבי הרייך. בסוף דצמבר 44 ניתנה הוראה לפנות משלזיה עילית את כל שבויי המלחמה, את עובדי הכפייה ואת אסירי מחנות הריכוז ולהעבירם לגרמניה, למקומות בהם ניתן להמשיך לנצלם לצורכי עבודה. מתקפת החורף של הצבא האדום מתחילה באמצע ינואר 1945. בתוך שבועיים שחררו הסובייטים את רוב שטחה הדרום-מערבי של שלזייה. בעקבות המתקפה, הנחה היטלר, כי אין להשאיר במחנות שבאזור שלזיה אפילו אסיר בריא אחד (ינואר 45 ) . בערב הפינוי שהו במחנות השונים כ-67 אלף אנשים.
ביקורות על הספר

רוב הביקורות על הספר היו טובות מאוד. רוב הקוראים אמרו שהספר עורר בהם רגשות רבים ובתוכם שמחה, עצב, התרגשות, כאב והתחברות. אחת הביקורות מציינת את תרומת הספר לזיכרון השואה ולהעברת המידע לדורות הבאים. הביקורות הביעו את החשיבות "לזכור ולעולם לא לשכוח" את הנורא אשר קרה באושוויץ.
בנוסף התגובות מציינות את התושייה, האומץ והגבורה שהפגינו ניצולי השואה, למשל האסירים אשר הצליחו לשמור על צלם אנוש ולדאוג גם לזולת.
הערות שוליים

1 2  צעדת המוות, באתר הספרייה הוירטואלית
↑  אתי אלבויים, נערה באושוויץ, ידיעות אחרונות, 2016
↑  אושוויץ, באתר הספרייה הוירטואלית
↑  פרימו לוי, הזהו אדם?, עם עובד, 1988
↑  ביקורות ספרים על הספר נערה באושוויץ, באתר סמניה
שרה ליבוביץ וביתה אתי אלבוים בשידור רדיו על סיפור חייה של שרה
שאול מודיאנו (תעשיין)

| --- | --- |

 לידה:  1834 סלוניקי, יוון
 פטירה:  1922 (בגיל 88 בערך) טריאסטה, איטליה
 פעילות בולטת:  הקמת חברה בינלאומית למוצרי נייר
 תקופת הפעילות:  מ-1868 
 השקפה דתית:  יהדות
 בת זוג:  סטלה (אסתראה) מודיאנו
 מספר צאצאים:  8
שאול דויד מודיאנו (באיטלקית: Saul davide Modiano; ביוונית: Σαούλ Δαβίδ Μοδιάνο; 1834, סלוניקי, יוון – 1922, טריאסטה, איטליה) היה פילנתרופ ותעשיין יהודי.
קורות חיים

מודיאנו נולד בשנת 1834 בסלוניקי, לדניאל ורגינה לבית ארדיטי, החמישי בין 11 ילדים למשפחת מודיאנו, אחת ממשפחות ה'פראנקוס' העשירות והחשובות בסלוניקי, יוון.
מודיאנו קיבל בצעירותו חינוך מערבי שכלל לימוד מסחר ושפות זרות. בשנת 1868 עבר לטריאסטה שבצפון מזרח איטליה והקים שם את 'מודיאנו פירמה', חברה בינלאומית לקלפי משחק, מוצרי נייר והדפס אבן.
פעילות פילנתרופית

מודיאנו תרם מהונו לבני הקהילה היהודית בסלוניקי ובטריאסטה.
חיים אישיים

מודיאנו נישא בגיל צעיר לסטלה מודיאנו ונולדו להם 2 בנים ו-6 בנות.
הערות שוליים

↑  'פנקס הקהילות יוון', ריבוד חברתי ע. 220
↑  יהודית דישון, סלוניקי היהודית בעיני נוסע יהודי-גרמני בראשית המאה העשרים: העיר סלוניקי הערה מס. 21, ההגמוניה על המסחר הייתה בידי שתי משפחות יהודיות אצילות: אלאטיני ומודיאנו
↑  B1c: Descendants of Rabbi Saul Isaac Modiano
↑  Modiano company
↑  הקמת בית מושב זקנים ליהודי סלוניקי מתרומתו של הגביר שאול דויד מודיאנו, דאר היום 13 באוגוסט 1928
יראי השם

גויים יראי השם או גויים יראי אלוהים (יוונית קוינה: Φοβούμενοι τὸν Θεόν, phoboumenoi ton Theon ) או גויים יראי שמיים הוא כינוי שניתן לגויים בימי בית המקדש השני שבחרו להאמין באלוהי ישראל מבלי לקבל עליהם את כל מצוות התורה ובלי להתגייר. הם קיימו את שבע מצוות בני נח. רוב הגויים שבחרו בדרך זו חיו בארצות בהן שלטו התרבות היוונית והתרבות הרומית. תופעה זו לא נמשכה זמן רב עקב עליית הנצרות באותה תקופה, וזו משכה יותר שכן אפשרה מעמד של 'בני ישראל' ללא חיוב שמירת כל דיני התורה.
היסטוריה

במשך 50 השנים האחרונות מספר גדל של חוקרי יהדות וההיסטוריה של היהדות, החלו מתעניינים בנושא של גויים יראי השם ויחסם עם יהדות הלניסטית ותחילת הנצרות. לפי ההשערה המקובלת ביותר, יהודים שגרו בעולם היווני-רומאי בתקופה ההלניסטית ובתקופה הרומאית לא היו מעורבים בפעילות גיור לעובדי אלילים, אך ישנם חוקרים שסוברים אחרת.
מאחר שיהודים החלו להגר ולהתיישב בפרובינציית האימפריה הרומית, יהדות נעשתה לדת מושכת בקרב הרבה מהאנשים עובדי האלילים, מהרבה סיבות; יראי השם או כאלו שעברו גיור מלא היו יוונים או רומאים, והשתייכו למעמדות שונים: רובם היו נשים ועצמאיים, אבל גם היו בעלי מלאכה, חיילים ומספר אנשים ממעמד גבוה, כמו אבות כנסייה וסנאטורים. למרות נאמנותם ליהדות, יראי השם היו פטורים מתשלום "המס היהודי" (fiscus Judaicus).
המעמד יראי השם היה קיים בין המאה ה-1 לספירה ועד למאה ה-3 לספירה. הם מוזכרים בספרות לטינית ויוונית, בכתבים ההיסטוריים של יוספוס פלביוס ושל פילון האלכסנדרוני, ספרות רבנית, כתבים נוצריים מוקדמים ועוד מקורות בני זמננו כמו כתובות בית כנסת מקהילות התפוצות (ישראל, רומא ואסיה הקטנה).
מקום בנצרות הפאולינית

התייהדות גויים ויראי השם נחשבים בקרב חוקרים מודרניים כבעלי חשיבות מובהקת לצמיחתה של הנצרות המוקדמת; הם מייצגים קבוצה של גויים ששיתפו רעיונות דתיים ומנהגים עם יהודים, ברמה כזו או אחרת. מכל מקום, יראי השם היו מגוירים "חלקית" בלבד, משתתפים בטקסים יהודיים ומסורות יהודיות מסוימים, בלי לקחת צעד קדימה לגיור ממשי, שהיה דורש מהם דבקות בתרי"ג (613) מצוות (כולל מצוות כמו כשרות, ברית מילה, שמירת שבת וכו') שלא משכו את הגויים העתידים להתגייר (בעיקר יוונים). במיוחד טקס ברית המילה שנחשב לא מושך כלל ולא ניתן להסתרה, בתרבות הקלאסית, מכיוון ששלט המנהג לבלות כשעה ביום בהתעמלות ערומים בגימנסיון ובבתי מרחץ רומיים. לכן גברים יהודים לא רצו להיראות בפומבי, משוללי ערלה. גם התרבות ההלניסטית וגם התרבות הרומאית ראו בטקס ברית המילה מעשה אכזרי ומתועב.
פאולוס השליח במכתביו מתח ביקורת נוקבת על היהודים שדרשו מגויים מתגיירים לערוך ברית מילה, והתנגד להם; במקום זאת הוא הדגיש שאמונה בנצרות מהווה ברית חדשה עם אלהים, ברית שלמעשה מספקת צדקה וישועה לגויים מפני הגזרות הקשות של התורה, ברית חדשה שלא דרשה ברית מילה (ראו גם: אנטינומיזם) . האישה לידיה מן העיר טיאטירה שהייתה האישה הראשונה שהתגיירה על ידי פאולוס באירופה, מתוארת כ- "יראת אלהים" (מעשי השליחים 16:14); קורנליוס שר המאה מהגדוד הרומאי והסריס הכושי גם נחשבים על ידי חוקרים מודרניים כיראי אלהים.
בבשורת הישועה-דרך-האמונה בנצרות של פאולוס, בניגוד לכניעה למצוות התורה, מצאו למעשה הרבה יראי אלהים קבוצה של יהודים שאליה יוכלו להשתייך ללא שיצטרכו לקבל עליהם את החוק היהודי. מלבד העובדה שהשקפה זו הביאה לדרכו של פאולוס מאמינים רבים, היא גם הביאה להכללה במסקנה הסופית שהממירים דתם לנצרות, אינם חייבים לקבל עליהם תחילה את כל מצוות היהדות. עובדה זו היא שלב חיוני בהתפשטות של הנצרות המוקדמת, ומה שיוביל לבסוף להבחנה בין יהדות לנצרות כשתי דתות שונות.
גויי השער

כ־10% בלבד מהרומאים התגיירו, והיו אלה בעיקר בני המעמד הגבוה. ניתן להניח שליהדות הגיעו מתוך צימאון רוחני, שכן בתור האימפריה החזקה באזור, השיגו להם את כל תאוות העולם החומריות, ומששבעו מהן, חיפשו מילוי רוחני. אך כאמור, אחת המצוות הבסיסיות בדת היהודית והבסיסיות לגיור היא ברית המילה, דבר הסותר באופן מובהק את תפיסת ששלמות הגוף ההלניסטית שאפיינה גם את התרבות הרומית. משלא מצאו מנוחה בעשיית ברית מילה כדי למצוא עצמם בחיק היהדות, גויים רבים החלו צובאים על בתי הכנסת היהודיים; בזמני תפילות, בדרשות הרבנים. לקבל מעט רוח להחיות את נפשם. ציבור נוסף שחיפש גם הוא שאר רוח היה ציבור העבדים. באימפריה הרומית נהפכו לעבדים אנשים רבים, על נשותיהם ובניהם, מעמים כבושים. ובמציאות ארוכת שנים זו בו יודע העבד כי אלו הם חייו וחיי זרעו, טבעי הדבר שיחפש שאר רוח, משהו להיתלות בו שיעניק משמעות לחייו מעבר לכאן ועכשיו הכנוע והאכזרי.
לגויים אלו קראו: גויי השער. על שם שצבאו על שערי בתי הכנסת.
ראו גם

סובוטניקים
הערות שוליים

↑  Attitudes to Gentiles in ancient Judaism and early Christianity, London, England, ISBN 978-1-4725-5028-6
↑  לקסיקון מן המסד ליהדות ולציונות, רעננה: משרד הבטחון, 1987 עמ' 121
↑  תהלים, פרק קט"ו
↑  כתבי הקודש בנצרות – הברית הישנה והברית החדשה, באתר lib.cet.ac.il
↑  יהדות ונצרות חלק ב- גויי השער. ספי גלדצהלר
שלהי ימי הביניים

שלהי ימי הביניים, סוף ימי הביניים או ימי הביניים המאוחרים (באנגלית: Late Middle Ages) הוא מונח שמציין חלק מתקופת ימי הביניים בהיסטוריה של אירופה, שכללה בערך את המאה ה-14 והמאה ה-15 (ויש המוסיפים מחצית מהמאה ה-13 וזמנים נוספים). ימי הביניים המאוחרים החלו לאחר שיא ימי הביניים וקדמו לתחילתה של העת החדשה המוקדמת (וברוב אירופה, הרנסאנס). נקודת הסיום המקובלת של התקופה היא בעליית הרנסאנס במדינות אירופה השונות, החל במאה ה-15 באיטליה ועד תחילת המאה ה-17 בצפון אירופה, ואף מאוחר יותר.
אירופה ואגן הים התיכון, 1328
בתקופה זו, החלו להיווצר המדינות כפי שאנו מכירים אותן כיום, תחת מלוכה חזקה ויציבה, וחל גידול במסחר ובתחומים נוספים. הכנסייה הקתולית הייתה בעלת עוצמה רבה והיא המשיכה להחזיק בכוחה עד לשלהי המאה ה-15, ובמדינות רבות אף לאחר מכן. אירועים כמו הקרע המערבי הזיקו למעמדה במידה רבה. כמו כן, תקופה זו שינתה את מעמד הפיאודליזם.
האדריכלות הגותית הייתה נפוצה ושוכללה בתקופה זו. החל במאה ה-14 במקביל לקתדרלות, אומץ הסגנון הגותי גם לכנסיות ומבנים אחרים, כולל מבנים שאינם לצורכי דת. יש גם התפתחות סגנונות מקומיים בגותיקה, כגון באנגליה, בגרמניה ובספרד. אדריכלות אסלאמית (כמו אדריכלות מורית ואדריכלות עות'מאנית (אנ')) נבנתה בעיקר באזורים שהיו תחת שלטון מוסלמי. עם החלשות האימפריה הביזנטית, היקף הבנייה ירד בשטחה, ואיכותה ירדה. אדריכלות ביזנטית שולבה באזורים הגאוגרפיים הקשורים לנצרות אורתודוקסית, במיוחד בשטחי הבלקן, אוקראינה, בלארוס ורוסיה של ימינו.
בית עיריית בריסל, נבנה בסגנון גותי במאה ה-15
בסוף ימי הביניים חל גם שיפור גדול באיכות השריון עם פיתוח שריון הלוחות, שסיפק לאביר הגנה היקפית טובה מול מרבית כלי הנשק (כולל חצים וחרבות), דבר שגרם לירידה בשימוש במגן. כלי הנשק העיקריים של האביר בתקופה זו היו רומח להסתערות וחרב כנשק אישי וכן פטיש קרב ופגיון כנשק משני. נגד שריוני הלוחות פותחו מגוון נשקי מוט ובהם רומחי רגלים ארוכים במיוחד (pike), גרזן-חנית (pollaxe), האלברד (halberd), בק דה קורבין ומגוון "פותחני קופסאות" על מוט ארוך. בתקופה זו פותחו גם החרבות הדו-ידניות. גם החל שימוש בנשק חם, בהתחלה בתותחים ומרגמות פרימיטיביים ללוחמת מצור, ובהמשך גם כרובים מסורבלים דוגמת הארקבוז.
גבולותיה של אירופה הנוצרית עדיין הוגדרו בתקופה זו. בעוד הדוכסות הגדולה של מוסקבה החלה להדוף את המונגולים, והממלכות בחצי האי האיברי השלימו את הרקונקיסטה של חצי האי והפנו את תשומת הלב שלהן כלפי חוץ, הבלקן נפל תחת שליטתה של האימפריה העות'מאנית. השילוב בין המסחר הער של התקופה והתחזקות העות'מאנים הוביל למסעו של כריסטופר קולומבוס לאמריקה בשנת 1492.
הממלכות המערב אירופיות > מדרום להרי הפירנאים והאלפים

בשלב מסוים, החל הרנסאנס האיטלקי אשר התפשט בהדרגה לרחבי אירופה. בתחילת המאה ה-14 העביר האפיפיור קלמנס החמישי את מושב האפיפיור מרומא. אביניון הייתה מקום מושבו של האפיפיור בשנים 1309 עד 1376. עם שובו של האפיפיור לרומא ב-1378, התפתחה מדינת האפיפיור למעצמה חילונית גדולה, שהגיעה לשיאה באפיפיור הנחשב מושחת מבחינה מוסרית אלכסנדר השישי. פירנצה זכתה לגדולה בקרב ערי המדינה האיטלקיות באמצעות עסקים פיננסיים, ומשפחות כמו משפחת מדיצ'י הפכו למקדמים חשובים של הרנסאנס בזכות חסותן על האמנויות. גם ערי מדינה אחרות בצפון איטליה הרחיבו את שטחיהן וביססו את כוחן, בעיקר מילאנו, ונציה וגנואה. בעקבות מלחמה שפרצה אחרי המאורעות המכונים ערבית סיציליאנית, נוסדה ממלכת נאפולי בדרום חצי האי האפניני וממלכת סיציליה שכנה על האי סיציליה. האי עבר לשליטת כתר אראגון, איחוד שושלתי של ממלכות שונות. בשנת 1442, שתי הממלכות אוחדו למעשה בשליטת אראגון. בשנת 1297, העניק האפיפיור בוניפקיוס השמיני את סרדיניה לחיימה השני, תמורת ויתורו על סיציליה לטובת אחיו פדריקו השלישי, מלך סיציליה. רק כעבור מאה שנים סרדיניה צורפה רשמית לכתר אראגון. לפני כן, השלטון בסרדניה נע בין ערי המדינה הימיות (ג'נובה ופיזה), פולשים חיצוניים ושליטים מקומיים.
בחצי האי האיברי, הממלכה המוסלמית היחידה שנותרה לאורך זמן הייתה ממלכת גרנדה ושאר חצי האי הורכב ממלכות נוצריות. הרקונקיסטה נמשכה יחד עם מאבק בין הממלכות הנוצריות ובתוכן, כגון: מלחמות כתרי קסטיליה ואראגון נגד ממלכת גרנדה, קרב סלאדו (ספ'), שבו ניצחו הכוחות המשולבים של קסטיליה ופורטוגל את השושלת המרינית; כיבוש סרדיניה והמלחמות המתמשכות עם גנואה על השליטה במערב הים התיכון, לחימה בין אצילי הממלכות, כיבוש סאוטה על ידי הפורטוגזים ומלחמת אזרחים בקסטיליה (ספ') (1351-1369) בימי פדרו הראשון, שהובילה בתורה למלחמה גלויה בין כתרי קסטיליה ואראגון שהיא גם חלק מהמסגרת האירופית הכללית של מלחמת מאה השנים. מלחמה בעלת רקע דומה התקיימה גם בפורטוגל. נישואיהם של איזבלה ופרננדו (1469), וניצחון הצד שתמך בהם במלחמת הירושה הקסטיליאנית, קבעו את האיחוד השושלתי של כתרי קסטיליה ואראגון ויצרו בכך את ממלכת ספרד. תחת שלטונם, הרקונקיסטה תמה בעקבות כיבוש גרנדה ב-1492.
בים, כתר אראגון התפתחה כמעצמה ימית ואזורים ביוון צורפו אליה נוסף על איים גדולים. ממזרח לאראגון, חלק מערי המדינה האיטלקיות היו שולחים צי גדול למטרות סחר. הן השיגו חזקות רבות (ששימשו כעמדות מסחר) באגן הים התיכון והיו מעצות ימיות. העות'מאנים הרחיבו את שיטחם על חשבון חזקות אלה. ממערב לאראגון, במהלכה של המאה ה-15, נקלעו קסטיליה ופורטוגל למאבק טריטוריאלי וכלכלי בתחומי מערב האוקיינוס האטלנטי. שתיהן קיבלו מידי האפיפיור מספר בולות אשר הכירו בזכיותיהן על טריטוריות באזור. שתיהן השתלטו על שטחים לחופי האוקיינוס וחיפשו נתיב שיט חדש למזרח אסיה. זאת משום שהדומיננטית ההולכת וגוברת של האימפריה העות'מאנית במזרח הים התיכון יצרה מכשול לסחר עבור האומות הנוצריות במערב, אשר בתורן החלו לחפש חלופות.
הממלכות המערב אירופיות > סקנדינביה

בשנת 1319 אוחדו ממלכת נורווגיה וממלכת שוודיה ומגנוס השביעי מלך עליהן. עם זאת, בשנת 1355 פוצל הכתר. את כתר שוודיה ירש בנו הבכור של מגנוס, אלברכט השלישי, בעוד שאת כתר נורווגיה ירש בנו הצעיר, הוקון השישי.
בשנת 1389 הדיחה מרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק, אלמנתו של הוקון השני, את המלך אלברכט מכס המלוכה השוודי. כיורשת לכס המלוכה הדני, הנורווגי והשוודי היא איחדה את תחת שלטונה את כל סקנדינביה וכן את איסלנד, גרינלנד, איי פארו, איי שטלנד ואיי אורקני. מרכז הכוח של האיחוד, שנקרא איחוד קאלמאר, היה ממוקם בדנמרק, אך המדינות נשלטו בעיקר על פי חוקים ומסורות משלהן. אינטרסים שונים (במיוחד חוסר שביעות הרצון של האצולה השוודית מהתפקיד הדומיננטי שמילאו דנמרק והולשטיין) הולידו סכסוכים שהפריעו לאיחוד החל משנות ה-30 של המאה ה-15. האיחוד פורק בשנת 1523, כשגוסטב ואסה הפך למלך שוודיה.
איסלנד נהנתה מהבידוד היחסי שלה והייתה המדינה הסקנדינבית האחרונה שנפגעה על ידי מגפת המוות השחור. ב־1264 הפכה איסלנד לחלק מממלכת נורווגיה העתיקה. לאחר מכן עברה לשליטת דנמרק בעקבות איחוד קאלמאר. בתקופה זו הביאו השינויים האקלימיים והפוליטיים להתרכזות בענף הדיג, ולנטישת החקלאות כענף עיקרי. בינתיים, המושבה הנורדית בגרינלנד גוועה, כנראה בתנאי מזג אוויר קיצוניים במאה ה-15. ייתכן שהתנאים הללו היו השפעת עידן הקרח הקטן.