דונלד הב
המסלול המקצועי

בשנת 1928 החל את לימודי המחקר שלו באוניברסיטת מקגיל. במקביל הוא מונה למנהל בית הספר התיכון ורדן בפרברי מונטריאול. הוא עבד עם שני עמיתים מהאוניברסיטה, קלוג וקלארק, כדי לשפר את המצב בבית הספר. הוא נקט בגישה חדשנית יותר לחינוך - למשל, להתוות נושאי לימוד מעניינים יותר ושליחה של כל מי שמתנהג בצורה לא מתאימה החוצה (מה שהפך את שיעורי בית הספר לזכות). הוא השלים את התואר השני שלו בפסיכולוגיה באוניברסיטת מקגיל ב-1932 בהדרכתו של הפסיכולוג הבולט בוריס בבקין. עבודת התזה לתואר שני של הב, שכותרתה "רפלקסים ומותנים ובלתי מותנים ועיכוב", ניסתה להראות שהרפלקסים של שרירי השלד נובעים מלמידה תאית.
בתחילת 1934, חייו של הב היו בקריסה. אשתו מתה בתאונת דרכים, ביום הולדתו העשרים ותשעה (22 ביולי 1933). עבודתו בבית הספר במונטריאול לא צלחה. במילותיו, הוא "הובס על ידי קשיחות תוכנית הלימודים בבתי הספר הפרוטסטנטיים של קוויבק." הדגש במחקר הפסיכולוגי במקגיל היה יותר בכיוון של חינוך ואינטליגנציה, ואילו הב היה עכשיו יותר מעוניין בפסיכולוגיה פיזיולוגית והיה ביקורתי מאוד על המתודולוגיה של הניסויים שם.
הוא החליט לעזוב את מונטריאול וכתב לרוברט ירקס באוניברסיטת ייל שבארצות הברית, שם הוצעה לו משרת תלמיד מחקר לקראת דוקטורט. המנחה שלו בבקין, לעומת זאת, שכנע את הב ללמוד תחת ההנחיה של קרל לאשלי באוניברסיטת שיקגו.
ביולי 1934התקבל הב ללימודי מחקר בהנחיית קארל לשלי באוניברסיטת שיקגו. התזה שלו הוגדרה כ"בעיית ההתמצאות המרחבית ולמידת המיקום". הב יחד עם שני תלמידים נוספים עברו עם לשלי לאוניברסיטת הרווארד בספטמבר 1935. כאן היה עליו לשנות את נושא התזה שלו. בהרווארד הוא חקר את ההשפעות של חסך חושי ראייתי בגיל צעיר על תפיסת הגודל והבהירות בחולדות. כלומר, הוא השווה מוחות של חולדות שגודלו בחושך לאלה שנחשפו לאור מגיל צעיר. בשנת 1936 קיבל את הדוקטורט שלו מהארוורד. בשנה שלאחר מכן עבד כעוזר מחקר של לשלי, וכעוזר הוראה בקורס הקדמה לפסיכולוגיה עבור אדווין ג' בורינג במכללת רדקליף. עבודתו בהרווארד פורסמה במהרה, והוא סיים גם את נושא המחקר שהחל באוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1937 התחתן הב עם אשתו השנייה, אליזבת ניקולס דונובן. באותה שנה, על פי מידע מאחותו קתרין (היא עצמה סטודנטית לתואר שלישי עם בבקין באוניברסיטת מקגיל), הוא הגיש בקשה לעבוד עם וילדר פנפילד במכון הנוירולוגי של מונטריאול. ויילדר פנפילד היה נוירוגירורג שחקר באופן שיטתי את התוצאות של הפגיעות והניתוחים. הב חקר את ההשפעה של ניתוחי המוח ופציעות בבני אדם על התפקוד האנושי, תוך בדיקת המטופלים של פנפילד. הוא הבחין שכאשר מוח של ילד ניזוק, הילד יכול לחזור לתפקוד חלקי או אפילו מלא. לעומת זאת, נזק דומה אצל מבוגר גורם להפרעה תפקודית קשה יותר עם מידת החלמה מועטה בהרבה. מתצפיות אלה הוא הסיק את יכולת הלמידה הגבוהה של המוח בילדים, והתפקיד הבולט שמילא גירוי חיצוני בתהליכי החשיבה של מבוגרים. למעשה, חוסר הגירוי הזה או חסך תחושתי גרם לתפקוד מופחת ולפעמים הזיות.
הוא גם הפך ביקורתי על השימוש במבחן האינטליגנציה של סטנפורד-בינט ווקסלר בחולים עם פגיעות מוחיות. המבחנים הללו נועדו למדוד אינטליגנציה כללית, בעוד שהב האמין שהבדיקות צריכות להיות מתוכננות כדי למדוד השפעות ספציפיות של ניתוח המוח על המטופל. יחד עם נ. וו. מורטון, הוא יצר בדיקת הבנה למבוגרים ואת בדיקת החריגות בתמונה.
תוך שימוש במבחן חריגות התמונה הב סיפק את האינדיקציה הראשונה לכך שהאונה הטמפורלית הימנית מעורבת בזיהוי חזותי. הוא גם הראה כי להסרת חלקים גדולים של האונה הקדמית יש השפעה קטנה על האינטליגנציה. למעשה, בחולה מבוגר אחד לו הוסרו חלק גדול של האונות הקדמיות כדי לטפל באפילפסיה שלו הב איבחן כי חל "שיפור מרשים לאחר הניתוח באישיות וביכולת האינטלקטואלית." מתצפיות מסוג זה הוא החל להאמין שהאונות הקדמיות לוקחות תפקיד בלמידה רק בשלב מוקדם של החיים. מסקנה נוספת מתצפיותיו הייתה שהזיכרון ויכולת הלמידה אינם מרוכזים באונות אלה דווקא, אלא מפוזרים במוח כולו.
בשנת 1939 הוא מונה למשרת הוראה באוניברסיטת קווינס שבקינגסטון, אונטריו. כדי לבחון את התיאוריה שלו על התפקיד המשתנה של האונות הקדמיות עם הגיל, הוא עיצב מבוך לחולדות עם נתיב משתנה יחד עם קנת וויליאמס שנקרא מבוך הב-וויליאמס, לשימוש כשיטה לבדיקת אינטליגנציה של בעלי חיים, מבוך ששימש מאוחר יותר במחקרים רבים. הוא השתמש במבוך כדי לבדוק את התפקוד של חולדות שעברו חסך חושי ראייתי בשלבי התפתחות שונים, והראה כי "יש השפעה מתמשכת של ההתנסות החושית בגיל הצעיר על יכולת פתרון הבעיות של החולדה הבוגרת." מסקנה זו הפכה לאחד העקרונות המרכזיים של הפסיכולוגיה ההתפתחותית, ושימשה את הטוענים לחשיבות תוכניות תיגבור לילדים בגיל הרך בשכונות עניות.
ב-1942 עבר הב לאורנג' פארק, פלורידה לעבוד שוב עם קארל לשלי, שהחליף את ירקס כמנהל מעבדות ירקס לביולוגיה של פרימטים ב מרכז המחקר הלאומי של ירקס. מרכז זה היה מקושר לאוניברסיטת ייל, ועסק בעיקר במחקרים של פסיכולוגיה השוואתית על קופים. כאן, בחקר התנהגות הפרימטים, פיתח הב מבחנים רגשיים עבור שימפנזים. הניסויים האלה נכשלו במידה רבה שכן השימפנזים התבררו כחיות קשות ללימוד. אבל בכתביו מאוחר יותר כתב הב כי הזמן שבילה במעבדות האלה היה מועיל מבחינתו בזכות איכות הדיונים עם עמיתים, רעיונות נועזים שעלו שם והמשוב שקיבל על עבודתו. בזמן שהותו בפלורידה ובמהלך העבודה שם כתב את ספרו פורץ הדרך: "הארגון של ההתנהגות: תיאוריה נוירופסיכולוגית", ספר זה שטען לראשונה כי הדרך היחידה להסביר התנהגות היא במונחים של תפקוד המוח.
לאחר תום עבודתו בפלורידה חזר לאוניברסיטת מקגיל וקיבל פרופסורה בפסיכולוגיה ב-1947, והיה לראש המחלקה ב-1948. כאן הוא שוב עבד עם פנפילד, אבל הפעם דרך תלמידיו, שכללו את מורטימר מישקין, הלדור אנגר רוזוולד, וברנדה מילנר, כולם הרחיבו את עבודתו הקודמת עם פנפילד על המוח האנושי.
אשתו אליזבת מתה ב-1962. בשנת 1966 התחתן הב עם אשתו השלישית, מרגרט דורין רייט (שם נעורים ויליאמסון), אלמנה.
הב נשאר במקגיל עד פרישתו בשנת 1972. הוא נשאר במקגיל לאחר פרישתו כפרופסור אמריטוס במשך כמה שנים, במחלקה לפסיכולוגיה, וניהל קורס סמינריוני שהיה חובה לכל הסטודנטים לתואר שני במחלקה.
בשנת 1977 פרש הב למקום הולדתו בנובה סקוטיה, שם השלים את ספרו האחרון, "מאמר על התודעה". הוא מונה לפרופסור כבוד לפסיכולוגיה במוסד בו למד, אוניברסיטת דלהוסי, והשתתף באופן קבוע בסמינרים שם עד מותו בגיל 81, בשנת 1985. הוא הותיר אחריו שתי בנות (שתיהן מנישואיו השניים), מרי אלן הב וג' יין הב פול.
הב היה חבר באגודה הפסיכולוגית הקנדית (CPA) ובאגודה הפסיכולוגית האמריקאית (APA). הוא נבחר לנשיא האגודה הקנדית ב-1953 ולנשיא האגודה האמריקאית ב-1960. זכה בפרס התרומה המדעית המצטיינת של ה-APA בשנת 1961.
נבחר לחבר של החברה המלכותית של קנדה וחבר החברה המלכותית של לונדון במרץ 1966.
הוא קיבל דוקטורט כבוד מ-15 אוניברסיטאות, כולל בשנת 1961 מאוניברסיטת שיקגו, בשנת 1965 מאוניברסיטת דלהוסי ובשנת 1975 מאוניברסיטת קונקורדיה.
פרס דונלד או. הב, שנקרא על שמו ולכבודו מוענק על ידי האגודה הפסיכולוגית הקנדית לפסיכולוגים קנדיים מכובדים. הפרס מוענק מדי שנה לפסיכולוג שתרם תרומה משמעותית לקידום תחום הפסיכולוגיה כמדע על ידי ביצוע מחקר, על ידי הוראה ומנהיגות, או כדובר התחום. פרס החניכה הוענק להב עצמו בשנת 1980.
בשנת 2011 לאחר מותו הוכנס לאולם התהילה במוזיאון המדע שבהליפקס, נובה סקוטיה.
הארכיונים שלו כוללים רשומות הקשורות לפעילויות המחקר וההוראה שלו ונמצאים בארכיון אוניברסיטת מקגיל, במונטריאול.