stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמב"י
מבנה העמותה

יו"ר אמב"י הנוכחי הוא ירון קפלן, פעיל במגוון במות בינלאומיות בתחום הגמגום, ודואג לשיתופי פעולה עם הקהילה הבין-לאומית של אנשים שמגמגמים בפעילויות של אמב"י. בנוסף אליו פועלים ופעילים יתר חברי הוועד המנהל של אמב"י: ענת מאור, שירן ישראל, אושרה סער, מיכל אקרמן, נדב רוטברט, ישראל שטרן וחן סויסה.
בנוסף לכך, חברים בעמותה שני קלינאי תקשורת, במסגרת "חברי ועד נלווה", המסייעים ומייעצים לה בכל הנוגע למידע מקצועי.
מייסד העמותה בשנת 1999 הוא בני רביד, שמכהן כיום כנשיא של כבוד בעמותה וממשיך לפעול במישור המקומי והבינלאומי, על מנת להפיץ את החזון ליצירת עולם שמבין גמגום.
פעילויות העמותה

מחזור העמותה ב-2018 הסתכם ב-81 אלפי ש"ח, ב-2019 ב-111 אלפי ש"ח וב-2020 בסך של 150 אלפי ש"ח. בעמותה רשומים עובד אחד ו-20 מתנדבים.
אמב"י פועלת לאורך השנה במגוון תחומים שונים:
ביקורים אצל משפחות.
הרצאות.
הנגשת מידע להורים לילדים שמגמגמים.
הפקת מפגשים מקצועיים לאנשים שמגמגמים וקלינאי התקשורת.
עבודה מול גופים ציבוריים ומשרדי הממשלה, על מנת לקדם חוקיים ותקנות לטובת האדם שמגמגם.
הפקת כנסים וירטואליים בינלאומיים בהשתתפות מרצים מהעולם.
ייזום של מפגשים חברתיים לאנשים שמגמגמים, משפחותיהם והורים לילדים שמגמגמים.
קיום מפגשי העצמה ותמיכה שוטפים ברחבי הארץ.
ייזום מחקרים והשתתפות במחקרים בשיתוף האקדמיה.
קידום וסבסוד סדנאות העצמה, שירה, תמיכה, אימון וכדומה.
סיוע וייעוץ למועמדים לשירות צבאי לקראת המיונים, הצו הראשון וליווי בתהליך.
קידום פעילות והסברה ברשתות החברתיות ובתוך כך הפעלה ותמיכה ב־4 במות בפייסבוק:
הקמה והפעלה של עמוד הרשמי של העמותה.
הקמה והפעלה של קבוצה להורים לילדים שמגמגמים.
הקמה והפעלה של הקבוצה הציבורית "מטפלים ומטופלים – גמגום וחוסר שטף".
תמיכה ושיתוף פעולה עם הקבוצה "ספיק אפ".
פעילות בינלאומית

בשנת 2014 השתתפה משלחת שכללה שלושה צעירים עד גיל 25 מטעם אמב"י, בכנס בינלאומי לאיגודי גמגום בעולם, שיוזמת בכל שנה הליגה האירופית של אגודות הגמגום (ELSA). חברי המשלחת הם פעילים בולטים עד היום בפעילויות העמותה, בתחומים שונים – צילום ועריכה, הפקת אירועים והרצאות, ניהול מדיה חברתית.
השתתפות והרצאות של בני רביד בכנסים של האגודה הלאומית לגמגום בפולין.
השתתפות בכנסים של האגודות המקומיות בעולם וכן של הארגון הבינלאומי לגמגום.
ייזום כנס וירטואלי ישראלי בינלאומי בנושא גמגום בהשתתפות מרצים מארצות הברית ומפולין.
אמב"י נבחרה לארח את כנס הגמגום הבינלאומי לשנת 2022, אך לאור הקורונה, לא עלה בידיה ואירוח הכנס נדחה לשנים הבאות.
אותות ופרסים

בשנת 2013 קיבל הארגון בכנס ישראל-שדרות לחברה את אות המופת החברתי, בנימוק "תומך ומסייע לאנשים המגמגמים ובני משפחותיהם ברמה האישית והמערכתית בתמיכה נפשית ומקצועית".
בשנת 2022 זכה אמב"י באות הנשיא להתנדבות לשנת תשפ"ב וקיבל את האות מידי הנשיא יצחק הרצוג ואשתו, בנימוק "על פועלם למען ילדים, בוגרים ובני משפחותיהם, המתמודדים עם גמגום".
ביטוח לאומי

עד לשנת 2016, לא היה מוגדר הגמגום כסעיף בפני עצמו בספר התקנות של ביטוח לאומי. אדם שמגמגם שפנה לקבלת סיוע מהביטוח הלאומי, יכול היה לעשות זאת, רק אם ענה להגדרת אפאזיה.
החל משנת 2016 נכלל הגמגום כסעיף נפרד בספר התקנות. משמעות הכללת הסעיף היא האפשרות לקבל אחוזי נכות בעקבות הגמגום ולהיות מוגדר כמשוקם עבודה.
על אף זאת, רבים מהאנשים שמגמגמים אינם נזקקים כלל לסיוע ולעיתים אף יתנגדו להכללתם כמוגבלים או כנכים, דבר שבאופן מפתיע, אינו קשור לדרגת הגמגום שלהם. עם זאת, רבים אחרים, שאינם מצליחים למצוא עבודה בעקבות הגמגום, נזקקים לסיוע של הביטוח הלאומי.
ימים בינלאומיים ומקומיים לציון המודעות לגמגום

יום המודעות הבינלאומי לגמגום חל בכל שנה ב-22 באוקטובר ובכל העולם מתקיימים אירועים שונים הן פיזית והן וירטואלית.
בישראל, אמב"י מציינים את שבוע המודעות לגמגום בשבוע השני של נובמבר. במסגרת השבוע מתקיימות הרצאות ברחבי הארץ של הפעילים, מתקיימים אירועים שכוללים פאנלים, הופעות, הרצאות, מוקרנים סרטים ועוד. בשנים 2014–2015, השתתף באירועים הזמר יהודה פוליקר, שגמגם בעברו.
בשבוע המודעות לגמגום בשנת 2018, הוקרן סרטו התיעודי של ג'ון גומז – "כשאני מגמגם", שליווה בארצות הברית במשך כ־4.5 שנים, מספר אנשים מגמגמים וכן קלינאי תקשורת בכירים, שמגמגמים, במסע שלהם עם הגמגום. הסרט זכה בפרסים רבים בפסטיבלים בינלאומיים. לבקשת אמב"י, אישר הבמאי לתרגם אותו לעברית ונתן לארגון את זכויות ההקרנה בישראל.
הערות שוליים

↑  ארגון מגמגמים בישראל יקבל את אות המופת החברתי בכנס בשדרות, באתר nrg
↑  אות המופת על פעילות חברתית, באתר מכללת ספיר
1 2  איתן פוס, דרך עדשות הגמגום, באתר ynet, 18 בנובמבר 2014
↑  אלינה וסרמן, גמגום, פיל גדול ומוט קטן, באתר News1 מחלקה ראשונה, 26 באוקטובר 2015
העמדה (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  סטיבן קינג
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן אפוקליפטי
 מקום התרחשות:  בולדר, לאס וגאס 
 הוצאה
 הוצאה:  דאבלדיי 
 תאריך הוצאה:  1978
 מספר עמודים:  1056
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת מודן
 תאריך:  1995
 תרגום:  מיכאל אביב
 פרסים
 100 ספרי המדע הבדיוני והפנטזיה הטובים ביותר של NPR (2011) 
 סדרה
 ספר קודם:  הניצוץ 
 הספר הבא:  The Dead Zone 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001335045
 
העֶמדה (באנגלית: The Stand) רומן אפוקליפטי מאת סטיבן קינג. ראה אור לראשונה ב-1978 ושוב ב-1990 בגרסה "לא ערוכה".
עלילת הספר מתארת מגפת שפעת המכחידה כמעט לחלוטין את האוכלוסייה האנושית בעולם. קומץ השורדים מתפצל למחנות המייצגים את הטוב והרע, תוך התייחסות למאבק בין אלוהים לשטן. הספר עוקב אחר התפשטות המגפה, ניסיונות הניצולים לבנות מחדש את החברה האנושית לאחריה, והמאבק בין שני המחנות.
עלילת הספר

"העמדה" הוא ספר רחב יריעה הכולל מספר רב של דמויות ראשיות, המניעות את צירי העלילה השונים ומבעד לעיניהן מובעים המאורעות השונים בספר. הספר מחולק לשלושה חלקים, בתוספת הקדמה ואחרית דבר. הקוראים עוקבים אחרי העלילה ממקור המגפה אשר מביאה כליה על המין האנושי, דרך התפשטותה וניסיונות גורמי הממשל האמריקאי להכילה ועד להתפוררות כל מוסדות הציוויליזציה. לאחר מכן עלילת הספר מתמקדת בניצולים ובאופן התמודדותם עם המגפה וההרס שהביאה.
בתחילת החלק השני נוצרת חלוקה ברורה בין שני מחנות הניצולים - הטוב, בראשות אישה זקנה אפרו-אמריקנית המכונה "אמא אביגייל"; והרע, בראשות אדם מיסטי בעל כוחות על טבעיים המתכנה רנדל פלאג או "האיש האפל". כל אחד מהמנהיגים מגייס ניצולים למחנהו באמצעות חלומות וקשר טלפתי. מחנה "הטובים" בהנהגת אביגייל נמצא בקולורדו, והמחנה של פלאג נמצא בלאס וגאס. לאחר התבססות המחנות שולחים אנשי המחנה של אביגייל, לפי משאלתה האחרונה, ארבעה שליחים אל עבר האיש האפל, ובאותה עת, תחילת החלק השלישי, הספר עובר להתמקד במחנהו ובאורחות חייהם של אנשיו. כאשר מגיעים שלושה מתוך ארבעת השליחים פלאג הוא הגורם לבסוף למפלתו שלו - כוחו יוצא מכלל שליטתו וגורם לפיצוץ גרעיני המוחה את מחנהו.
בספר מדגיש הסופר פעם אחר פעם את החשש מהתרבות והטכנולוגיה. כלי הממשל והשלטון מיוחסים בספר לכליו של הרוע המנסה להשתלט על העולם, והפתרון לבסוף מושג על ידי אמונה בשליחותה של אמא אביגייל כנציגת הטוב עלי אדמות. ניצחון הטוב על הרוע הוא כמעין דאוס אקס מכינה, ומתבטא במעין אנרגיה בצורת יד, אשר אף זוכה לכינוי "יד אלוהים" בפי אחת הדמויות, הגורמת לפיצוץ. לאורך הספר מרבות הדמויות להרהר בסכנות התחרות בין מדינות וחברות שונות, וצורת הממשל המתוארות הן כמעט תמיד צורה זו או אחרת של רודנות. אפילו במחנה הטוב של אמא אביגייל יצרו גיבורי הספר מעין ממשלת צללים והסתירו חלק מענייניה מעיני הציבור עליו היו אמורים לשלוט וביקשו לנצל חולשות פסיכולוגיות וסוציולוגיות כדי להישאר בשלטון.
דמויות עיקריות > מחנה הטוב

אמא אביגייל - קשישה אפרו-אמריקנית, מאמינה כי היא שליחת האל להוביל את אנשיה במאבק כנגד הרוע שלאחר המגפה.
פרנסס גולדסמית - תלמידת קולג' בהריון.
סטיוארט רדמן - פועל בית חרושת מובטל מטקסס אשר בעיירתו החלה המגפה להתפשט.
לארי אנדרווד - מוזיקאי אשר עלה להצלחה פתאומית אך נכנע לפיתויה.
ניק אנדרוס - נווד חירש-אילם בעל כישורי הנהגה.
גלן בייטמן - סוציולוג מזדקן.
טום קולן - צעיר הלוקה בפיגור שכלי המפגין כישורים טלפתיים.
דמויות עיקריות > ניצולים שנמשכו אל האיש האפל בווגאס

"האיש האפל" - מתכנה במשך רוב הספר בשם "רנדל פלאג". מגלומן אכזרי בעל יכולות על טבעיות, ספק אנושי.
לויד הנרייד - שודד ורוצח ההופך ליד ימינו של פלאג.
מרווין אלברט - מכונה במשך רוב הספר כ"מר פחזבל". פירומן מצית המוצא הערכה לראשונה בחייו מצדו של פלאג.
הרולד לאודר - תלמיד תיכון דחוי חברתית ובעל עודף משקל שאוהב לכתוב להנאתו. מצטרף בתחילה למחנהּ של אביגייל אך עורק לזה של פלאג.
נדין קרוס - מורת תיכון בעלת ערכי מוסר אשר בעל כורחה נמשכת לכוחו של פלאג, המעוניין בה ככלה. עורקת למחנהו.
מאפייני הספר

רומאן זה הוא שונה מספריו האחרים של קינג ברעיון הפילוסופי העומד מאחוריו, וברמת ההזדהות שחש הקורא אחרי קריאת הספר. כאן מתאר קינג מצב שיכול להתרחש, ורבים טענו שקינג שימש כאן בתפקיד "חוזה" מפלצתי של גורל העולם. על כל פנים, הספר מוביל את הקורא לשאלה,"מה הייתי אני עושה במקרה ש...", והתשובה לשאלה זו אינה פשוטה כלל, כפי שמשתמע מהספר.
העמדה כחלק מהקנון של קינג

ספר זה הוא הראשון בו מזכיר קינג את דמותו של פלאג, אשר צפויה לחזור בספר "עיני הדרקון", אם כי בשם אחר, וכן בסדרתו האפית "המגדל האפל". פלאג מצטייר כארכי נבל של קינג, אם כי הוא משלב בו ועימו דמויות נבלים חוזרות אחרות, כגון "טאק", אשר הופיע ב"דספריישן" ודמותו של "מלך הארגמן", אשר הופיעה ב"נדודי שינה" ובסדרת "המגדל האפל".
עיבוד הספר למדיות אחרות > עיבודים טלוויזיוניים

מיני סדרה הופקה בעקבות הסדרה ב-1994. את התסריט כתב קינג עצמו והיא בוימה על ידי מיק גאריס. בסדרה הופיעו שחקנים מפורסמים כגון גארי סיניז, מולי רינגוולד ורוב לאו. הסדרה שודרה ב-ABC ויצאה על גבי די וי די דו צדדי ב-1999 ובמהדורה של די וי די כפול ב-2002.
ב-2014 אולפני האחים וורנר הכריזו על תחילת הפקת סרט קולנוע בהתבסס על הספר, כאשר האולפנים ליהקו את מתיו מקונוהיי לתפקיד הנבל רנדל פלאג. ב-2020 רשת CBS הפיקה סדרת טלוויזיה בשם "העמדה" המבוסס על הרומן.
עיבוד הספר למדיות אחרות > קומיקס

מארוול עיבדה את הספר לגרסת קומיקס בת חמש חוברות, שנכתבה על ידי רוברטו אקירה סקסה וצוירה על ידי מייק פרקינס. החוברת הראשונה בסדרה יצאה ב-10 בספטמבר 2008.
אדגר ספייר

| --- | --- |

סר אדגר ספייר, 1914
 לידה:  7 בספטמבר 1862 ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  16 בפברואר 1932 (בגיל 69) ברלין, גרמניה
 מדינה:  ארצות הברית 
 פעילות בולטת:  בנקאי, נדבן
 תפקיד:  חבר המועצה המלכותית 
 בן או בת זוג:  Leonora Speyer (1902–?) 
 
אדגר ספייר (7 בספטמבר 1862 – 16 בפברואר 1932) היה בנקאי ונדבן יהודי בריטי יליד ארצות הברית. בשנת 1892 היה לנתין בריטי. שימש יושב ראש חברת האחים ספייר, אשר הייתה הסניף הבריטי חברת המימון הבינלאומית בבעלות משפחת ספייר, שותפה לסניף האמריקאי והגרמני של החברה. ספייר היה יושב ראש חברת הרכבות החשמליות התחתיות של לונדון (גלגולה הראשון של הרכבת התחתית של לונדון) החל משנת 1906 ועד 1915, תקופה בה החברה פתחה שלושה קווי הרכבת התחתית, חשמלה קו רביעי ונטלה את הפעלת שניים נוספים.
ספייר תמך בפעילויות מוזיקליות ובאמנויות והיה ידידם של מספר מלחינים מובילים בתקופתו, כולל אדוארד אלגר, ריכרד שטראוס וקלוד דביסי. הוא היה יו"ר החברה למוזיקה קלאסית במשך עשר שנים, ומימן במידה רבה את הפרומס בשנים 1902 עד 1914. בין הפעילויות הלא-מוזיקליות בהן תמך הוא שימש גזבר הכבוד של קרן למימון משלחתו של רוברט פלקון סקוט לאנטארקטיקה. על פעילותו הפילנתרופית הוענק לו תואר ברון בשנת 1906 ו ובשנת 1909 הפך לחבר המועצה המלכותית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא הפך מטרה להתקפות בעיתונות בטענה כי הוא נוטה לטובת גרמניה. בשנת 1915 ספייר הציע את התפטרותו מן המועצה המלכותית וביקש לוותר על תואר האצולה, אולם ראש הממשלה דחה את ההצעה. הוא התפטר מתפקידו בהנהלת חברת הרכבות החשמליות התחתיות של לונדון ועקר לארצות הברית.
בשנת 1921 חקרה הממשלה הבריטית טענות לפיהן ספייר סחר עם האויב בתקופת המלחמה, והשתתף בפעילויות אחרות בעת המלחמה שאינן עולות בקנה אחד עם מעמדו כאזרח בריטי. ספייר הכחיש את ההאשמות, אולם אזרחותו הבריטית נשללה והוא הוצא מבין חברי המועצה המלכותית.
חייו עד לשנת 1914 > משפחתו

ספייר נולד ב-7 בספטמבר 1862 בניו יורק. הוא היה בנם השני של מהגרים יהודים מפרנקפורט בגרמניה, גוסטב ספייר וסופיה (לבית רובינו). אביו היה בנקאי בינלאומי עם עסקים בפרנקפורט, ניו-יורק ולונדון. ספייר התחנך בתיכון בפרנקפורט. ב-10 בפברואר 1902 נישא ספייר לכנרית האמריקאית לאונורה פון סטוק, בהמבורג, לאחר שנפגשו בקונצרט בו הופיעה. לזוג נולדו שלוש בנות: פמלה, לאונורה, וויויאן.
חייו עד לשנת 1914 > עבודתו כבנקאי

בשנת 1884 ספייר הפך שותף בכל עסקי אביו. הוא ניהל את משרד החברה בפרנקפורט. בשנת 1887 הוא החל לנהל את המשרד האחים ספייר בלונדון. אחיו הבכור, ג'יימס, ניהל את עסקי המשפחה בניו יורק. עסקי המשפחה התמחו במסחר בין אירופה לארצות הברית ומימון של סלילת מסילות ברזל. ב-29 בפברואר 1892 ספייר קיבל אזרחות בריטית.
בזכות מעורבות האחים ספייר במימון סלילת מסילות ברזל נוצר בשנת 1900 קשר עם הבנקאי האמריקאי צ'ארלס ירקס. ירקס הוביל את הפיתוח מערכת התחבורה העירונית של שיקגו והגיע ללונדון כדי למצוא הזדמנויות עסקיות במערכת הרכבות התחתיות של לונדון. הוא חבר לספייר כדי להוביל תאגיד של משקיעים בינלאומיים בבניית שלושה קווים של הרכבת התחתית בלונדון וחשמול של קו רביעי.
ירקס שימש יושב הראש הראשון של יושב ראש חברת הרכבות החשמליות התחתיות של לונדון אשר הוקמה בשנת 1902 במימון של 5 מיליון ליש"ט, רוב הסכום נאסף ממכירת מניות למשקיעים מחוץ לבריטניה. מהנפקות מניות נוספות גויס עד לשנת 1903 סך של 18 מיליון ליש"ט. הון זה שימש לפרויקטים שונים אשר היו קשורים לפיתוח הרכבת התחתית בלונדון. לאחר שירקס נפטר בשנת 1905, תפס ספייר את מקומו כיושב ראש החברה. בשנת 1907 נפתחו שלושת הקווים החדשים והושלמה עבודת החשמול. על אף ההצלחה ההנדסית של החברה בביצוע העבודות בתוך זמן קצר, החברה הייתה במצוקה כלכלית קשה. ההערכות ראשוניות באשר למספר הנוסעים הוכחו כאופטימיות מן המציאות והכנסות החברה לא כיסו את עלויות התפעול.
לאחר שספייר התגייס לעזרת החברה, הוא פעל במשך מספר שנים, יחד עם מנכ"ל החברה אלברט סטנלי, כדי להשיבה לאיתנות כלכלית. מטרה זו הושגה עם רכישת חברת האומניבוס הכללית של לונדון בשנת 1912, אשר מרווחיה יכול לאזן את הפסדי הרכבת התחתית. בנובמבר 1912 פעל ספייר לביסוסה הנוסף של החברה כאשר רכש שליטה בשתי חברות רכבת תחתית נוספות בלונדון: חברת הרכבת של העיר ודרום לונדון וחברת הרכבת של מרכז לונדון.
חייו עד לשנת 1914 > פעילותו כנדבן ופטרון אמנויות

בתקופת עבודתו כראש עסקי המשפחה בלונדון ספייר הפך אדם עשיר. הוא רכש זוג בתים שכנים ברחוב גרוסבנור ברובע מייפר בלונדון שאותם איחד לבית מפואר אחד בשנים 1910–1911. בביתו היה אוסף של חפצי אמנות מכל רחבי אירופה. ספייר אף הזמין מאמנים עבודות אמנות, בהן ציור פורטרט של אשתו מאת ג'ון סינגר סרג'נט בשנת 1907 ופורטרט של עצמו מאת ויליאם אורפן.
ספייר אהב מוזיקה וערך קונצרטים שנערכו בביתו. הוא היה ידידם של מלחינים נודעים, בהם אדוארד אלגר, ריכרד שטראוס וקלוד דביסי, פרסי גריינג'ר והצ'לן הוגו בקר. ספייר רכש כינורות של סטרדיוואריוס וג'וזפה גוארנרי בהם ניגנה אשתו בהופעות פומביות ובאירועים פרטיים. הוא שימש בין היתר יושב ראש החברה לקונצרטים קלאסיים עד לשנת 1912 ותרם מדי שנה מכספו לקיום הפרומס.
חייו לאחר שנת 1914 > לחץ אנטי-גרמני

בשלהי המאה ה-19 ובעשור הראשון למאה ה-20 גברה דעת הקהל הבריטי המתנגדת לגרמניה. ככל שהאיץ מרוץ החימוש בין ציי המלחמה הבריטי והגרמני, גבר חוסר האמון בבריטניה כלפי גרמנים ואזרחים ממוצא גרמני, חוסר אמון זה התחזק עוד יותר על רקע דיווחים עיתונאיים על הסכנה הצבאית הנשקפת מגרמניה.
לאחר שבריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה, ב-4 באוגוסט 1914, ספייר התפטר מתפקידו בסניף פרנקפורט של הבנק המשפחתי. לאחר הצו המלכותי מ-11 בספטמבר 1914, האוסר על אזרחים בריטים לקיים קשרים עם חברות מסחריות המקיימות עסקים עם גרמניה, ספייר התפטר אף מתפקידו בסניף האמריקאי של הבנק. למרות זאת, החשדות באשר לקשרי המשפחה הגרמנים של ספייר הובילו למסע תקשורתי נגד. המונים התאספו לפני ביתו בלונדון וקראו קריאות בוז כלפי מבקרים בבית.
טענות בדבר חוסר נאמנותו של ספייר ובוגדנותו הופיעו בעיתונות הבריטית, בין השאר נטען כי הוא שולח אותות לצוללות גרמניות מביתו בנורפוק. אשתו נודתה מחוגי החברה ומאגודות שבהן הייתה חברה. ספייר התבקש להתפטר מחבר הנאמנים של בית החולים בו היה חבר, על רקע איומים להפסיק תרומות לבית החולים. הזוג ספייר התבקש להוציא ילדיהם מבית הספר על רקע הודעות הורים כי לא יתירו לילדיהם ללמוד יחד עם ילדי ספייר.
ספייר סירב לחתום על "מכתב נאמנות" כפי שהוצע על ידי סר ארתור פינרו לאזרחים בריטים בולטים אחרים ממוצא גרמני. מנגד, הוא כתב מכתב ב-17 במאי 1915 לראש ממשלת בריטניה בו ביקש להגיש את התפטרותו מן המועצה המלכותית ולוותר על תואר האצולה שניתן לו, בו טען כי הוא אזרח בריטי נאמן, אולם אין הוא יכול עוד לשאת את המסע הציבורי הבלתי צודק המתנהל נגדו. ספייר התפטר אף מתפקידו כיושב ראש חברת הרכבות החשמליות התחתיות של לונדון, מחבר הנאמנים של קרן בית החולים על שם המלך אדוארד ומחבר הנאמנים של הגלריה לאמנות בווייטצ'אפל.
קיים סימן שאלה משפטי האם ספייר היה יכול להתפטר מן המועצה המלכותית, או לוותר על תואר האצולה, כיוון שלא קיים מנגנון פורמלי המאפשר לעשות זאת, אולם תגובת ראש הממשלה לפנייתו הייתה תומכת ובה הודיע כי על יסוד הכרות רבת שנים עם ערכיו של ספייר, המלך דוחה את בקשתו. ב-26 במאי 1915 עזב ספייר עם משפחתו את בריטניה והיגר לארצות הברית.
חייו לאחר שנת 1914 > שלילת אזרחותו הבריטית

ב-2 באוגוסט 1918 נידונה בבית הלורדים הבריטי הצעת חוק לשלילת אזרחות בריטית שהוענקה. במהלך הדיון הועלה נושא חברותו של ספייר במועצה המלכותית. במהלך הדיון הודיע הלורד קרזון כי משרד הפנים הבריטי בוחן את שאלת חברותו של ספייר במועצה המלכותית. לאחר דיון זה הציע ספייר פעם נוספת לראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג' את התפטרותו מן המועצה המלכותית, אולם לא זכה לתגובה על פנייתו.
לאחר שנערכה חקירה חשאית במשרד הפנים הבריטי באשר להתנהגותו של ספייר בתקופת המלחמה, אזרחותו של ספייר נשללה בצו שניתן ביום 1 בדצמבר 1921. ב-13 בדצמבר 1921 ניתן צו של המלך ג'ורג' החמישי למחוק את שמו של ספייר מבין חברי המועצה המלכותית. אירוע דומה התרחש רק בשנת 2011, עת נמחק שמו של אליוט מורלי מבין חברי המועצה המלכותית, אף שמספר חברים התפטרו מרצונם מן המועצה בין שני אירועים אלה. ועדת החקירה של משרד הפנים קבעה כי ספייר "בהתנהגותו ובדבריו הדגים את חוסר קשריו ונאמנותו למלך; וקיים קשרים לא חוקיים עם אזרחי מדינת אויב והיה קשור לעסקים שנוהלו באופן שסייע לאויב בשעת מלחמה." הוועדה הסיקה כי המשך אזרחותו של סר אדגר ספייר אינה עולה בקנה אחד עם טובת הציבור. אף אשתו וילדיו אבדו את אזרחותם הבריטית.
דין וחשבון הוועדה פורסם ב-7 בינואר 1922. באותו היום פרסמו שותפיו של ספייר מכתב התומך בספייר ודוחה את ההאשמות כלפיו בדבר התכתבות עם קרובי משפחתו הגרמנים. במכתב התמיכה נטען כי ספייר לא היה מסוגל לכל מעשה של בגידה בארצו המאומצת. יומיים לאחר פרסום דו"ח הוועדה פרסם ספייר הודעת תגובה הדוחה את פרשנות הוועדה להתנהגותו.
חייו לאחר שנת 1914 > שנותיו האחרונות

בחודש ינואר 1920 נמכרו אחזקות האחים ספייר בחברת הרכבות החשמליות התחתיות של לונדון בסכום של כמיליון ליש"ט. חודש אחר כך העמיד ספייר את ביתו בלונדון למכירה, הבית נמכר בשנת 1923. ב-1 באפריל 1922 נסגר בנק ספייר בלונדון.
ספייר חידש את חברותו בהנהלת הבנקים המשפחתיים בארצות הברית ובגרמניה והמשיך להתגורר בניו יורק. הוא נפטר ב-16 בפברואר 1932 בברלין, לאחר שנסע לעיר לצורך ניתוח באפו. הוא נקבר בברלין. בשעת מותו עדיין החזיק בתואר האצולה, אף שהתואר פקע עם מותו משלא היה לו בן שירש את התואר.
מורשתו

מורשתו העיקרית של ספייר בעיר לונדון בתרומתו לתחבורה הציבורית בעיר ולתרבותה המוזיקלית. שלושה קווי רכבת תחתית אשר קמו בזכות הנהגתו את חברת הרכבות החשמליות התחתיות, יחד עם ירקס. קווים אלה פעילים עד היום ומהווים חלק מרכזי בקו נורת'רן, פיקדילי, ובייקרלו. סדרת הקונצרטים הפרומס לא הייתה שורדת לולא מימונו הנדיב את המפעל התרבותי. לאחר שהפסיק לממן את הפרומס תרמה למפעל חברת צ'אפל ושות', מוציאים לאור של מוזיקה. החל משנת 1927 מנהל את הסדרה ה-BBC.
הערות שוליים

↑  Speyer, Sir Edgar, baronet (1862–1932), railway financier and patron of music | Oxford Dictionary of National Biography, www.oxforddnb.com (באנגלית)
↑  Byron Adams, Edward Elgar and His World, Princeton University Press, 2007-08-19. (באנגלית)
↑  Lentin, Antony (2013). Banker, Traitor, Scapegoat, Spy? The Troublesome Case of Sir Edgar Speyer. Haus. ISBN 978-1-908323-11-8.
↑  The Naturalization Act. London Gazette, 1 April 1892
↑  בין ספטמבר 1900 למרץ 1902 רכש התאגיד את הקווים צ'רינג קרוס, יוסטון והמפסטד (CCE ו-HR), הרכבת הצפונית הגדולה, פיקדילי וברומפטון (GNP & BR) וקו בייקרלו (BS&WR)
↑  המשקיעים העיקריים בתאגיד היו האחים ספייר, ספייר ושות '(סניף ניו יורק) והבנק הישן של ירקס, חברת Old Colony Trust, בוסטון. Wolmar, Christian (2005) [2004]. The Subterranean Railway: How the London Underground Was Built and How It Changed the City Forever. Atlantic Books. ISBN 1-84354-023-1. p. 170.
↑  Wolmar 2004, pp. 170–172.
↑  Like many of Yerkes' schemes in the United States, the structure of the UERL's finances was highly complex and involved the use of novel financial instruments linked to future earnings.
↑  "City Intelligence: Underground Electric Railways". The Times. 4 בינואר 1906. p. 11. נבדק ב-9 באוגוסט 2009. {{cite news}}:  (עזרה) (registration required).
↑  Wolmar 2004, p. 191.
↑  The UERL had predicted 50 million passengers for the CCE&HR, 35 million for the B&SWR and 60 million for the GNP&BR in their first year of operation but achieved 25, 20.5 and 26 million respectively. For the DR it had predicted an increase to 100 million passengers after electrification but achieved 55 million.
↑  "London Traction Merger Arranged". הניו יורק טיימס. 18 בינואר 1912. p. 3. נבדק ב-29 בנובמבר 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Wolmar 2004, p. 204.
↑  By having a virtual monopoly of bus services, the London General Omnibus Company was able to make large profits and pay dividends far higher than the underground railways ever had. In 1911, the year before its take over by the UERL, the dividend had been 18 per cent.
↑  "Speyer Unites London Lines". The New York Times. 20 בנובמבר 1912. p. 4. נבדק ב-12 בדצמבר 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Wolmar 2004, p. 205.
↑  The take-overs were completed on 1 January 1913.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 117493139  ISNI: 0000 0003 5416 8290  LCCN: nb2013020400  SELIBR: 389261  SNAC: w64c1tks  VIAF: 22920417   WorldCat (עם VIAF): 22920417 
הלוגו של הרכבת התחתית של לונדון, 1907
סר אדגר ספייר ואשתו, 1921 לערך
אסון יקוטסק

אסון יקוטסק (מרד מונאסטיריוב, מונאסטיריובקה או אסון מונאסטיריוב) הוא כינוי לפעולות ענישה של השלטון ברוסיה הצארית, כנגד מרד חמוש מאורגן של הגולים הפוליטיים ביקוטסק ב-22 במרץ 1889. אחד האירועים הגדולים בהגליה לסיביר.
מהלך האירועים

לקראת אביב 1889 ביקוטסק התרכזו יותר מ-30 גולים פוליטיים שרובם יועדו להגלייה צפונה ממנה ושסגן גוברנטור (סגן ראש העיר) אוסטאשקין נתן הוראות בניגוד לחוק לגבם.
ב-22 במרץ התאספו 33 גולים (לפי מקורות אחרים - 34 שמתוכם 29 היו יהודים ו-5 רוסים ) בבית היאקוט מונאסטיריוב (שכיום נמצא בשטח המוזיאון להיסטוריה ותרבות של עמי הצפון בעיר). כוונתם הייתה למחות נגד החמרה של כללי העברת הגולים למחוזות ויליוי, ורחויאנסק וקולימה. ואי הקפדה על התנהלות מול הגולים של הרשויות. המחאה דוכאה באכזריות על ידי כוח צבאי שהגיע. במהלך התנגשות עם חיילי הצאר נהרגו שישה גולים, עשרה נפצעו. שלושה מחיילי הצבא הצארי נפצעו ואחד מת מפצעיו.
בספר האוטוביוגרפי של הסופרת אלכסנדרה ברושטיין "הדרך הולכת למרחוק... " האירועי תוארים מנקודת מבטו של אחד הגולים. הוא מספר שעם הגעתם ליקוטסק לא ניתן להם זמן לקנות את המצרכים הדרושים ולא ניתן לרכוש בגדים חמים כדי להמשיך בהגלייתם הלאה לסרדנקולימסק שהמשכה עבר בשטח לא מיושב, ולכן היה צורך להביא מעילי עור כבש, פימות, לבנים, לחם, בשר ושאר מצרכים. כשכתבו הגולים פנייה למושל בבקשה לעכב את המשך ההגלייה, הם נצטוו להתכנס למחרת אצל מישהו אחד ולחכות לתשובה. למחרת, כשהתאספו כולם, נצטוו לצאת לחצר ולהמתין. ואז הגיעה יחידה צבאית חמושה בפיקודם של שני קצינים שהחלה לירות לעברם. לחלק מהגולים היה נשק, והם התחילו להתגונן חזרה ללא הצלחה. בתום הקרב נשלחו הניצולים לכלא (לפני כן התגוררו הגולים ביקוטסק בדירות חופשיות), והפצועים נשלחו לבית החולים בכלא. מסנט פטרבורג הגיעה הפקודה לשפוט את משתתפי המרד בכל חומרה על ידי בית דין צבאי.
משתתפי המרד ששרדו הופיעו בפני בית הדין הצבאי ביקוטסק. שלושה מתוכם - אלברט גאוסמן, ניקולאי זוטוב, לב קוגן-ברנשטיין - נידונו למוות בתלייה, ארבעה - לעבודות פרך ללא הגבלת זמן, עוד 20 איש - לתקופות שונות של עבודות פרך. עונשי המוות נערכו בשעה 4 לפנות בוקר ב-7 באוגוסט 1889, ליד גדר בית הכלא של יקוטסק. פצוע קשה לב קוגן-ברנשטיין נתלה ישירות מהמיטה שממנה לא יכל לקום.
הקהילה היהודית קברה את המהפכנים היהודים (ש. גורביץ', י. נוטקין, ג. שורא, ש. פיק, א. גאוסמן ולב קוגן-ברנשטיין) בקבר אחים בבית העלמין היהודי המקומי. אנדרטה הוקמה על קברו של א. גאוסמן, אך הכתובות עליה נהרסו במרץ 1890 בפקודת המשטרה. השאר נקברו בבית הקברות העתיק ניקולסקי ליד קתדרלת סנט ניקולס גראדו-יקוטסקי. בשנת 2019 קיבל קבר האחים בבית העלמין היהודי מעמד של מורשת תרבותית בעלת חשיבות אזורית.
התגובה הציבורית

האירועים עוררו תגובה חריפה מהציבורים הליברליים: זה הרוסי וזה העולמי. בתחילת 1890 פרסמו העיתונים Volkzeitung, Gerald, The Banner מאמרים מאשימים. טיימס פרסם מכתביו של בוריס גיימן תחת הכותרת "טבח יאקוטסק".
רוסיה הצארית החזירה את הכללים הישנים לשליחת גולים.
רשימת קורבנות אסון יקוטסק > נרצחו

סופיה (פרומה) גורביץ' (אשתו של ס. פיק)
פ. מוחנוב
י. נוטקין
ס. פיק
פאפיי פודבלסקי (אביו של ואדים פודבלסקי)
ה. שור
רשימת קורבנות אסון יקוטסק > נתלו

אלברט גאוסמן
ניקולאי זוטוב
לב קוגן-ברנשטיין
רשימת קורבנות אסון יקוטסק > נפצעו

מטוויי (מורדוך) פונדאמינסקי
לקריאה נוספת

Якутская трагедия 1889 // Экслибрис — Яя. — М. : Советская энциклопедия, 1978. — (Большая советская энциклопедия : [в 30 т.] / гл. ред. А. М. Прохоров ; 1969—1978, т. 30).
Кротов, М. А. Два вооруженных протеста якутских политических ссыльных. — Якутск: Кн. изд-во, 1974. — С. 11–29. — 70 с.
Макаров, И. Г. Уголовная, религиозная и политическая ссылка в Якутии: вторая половина XIX в. : монография / отв. ред. Д. А. Ширики; Акад. наук Респ. Саха (Якутия), Ин-т гуманитар. исслед.. — Новосибирск: Наука, 2005. — С. 165–168. — 255 с. — ISBN 5-02-032354-3.
Минор О. С. Это было давно… : Воспоминания солдата революции. — Париж, 1933. — 143 с.
Явловский П. П. Летопись города Якутска от основания его до нашего времени. — Якутск: Изд-во «Якутский край», 2004. — Т. 2: 1801-1914 гг.. — С. 134–136. — 352 с. — ISBN 5-89053-029-1.