stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'וד בלינגהאם
קריירה

בלינגהאם נולד באנגליה באזור סטורברידג', שבמחוז וסט מידלנדס, בנו הבכור של מארק בלינגהאם, סמל במשטרת המחוז, ואחיו הגדול של כדורגלן סנדרלנד ג'וב בלינגהאם.
ב-2010 הצטרף לברמינגהאם סיטי עד גיל שמונה, הוא שיחק בקבוצה עד גיל 18 בגיל 14, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים (עד גיל 23) בגיל 15.
ב-6 באוגוסט 2019, במשחק נגד פורטסמות' במסגרת גביע הפוטבול ליג, הפך בילינגהאם לשחקן הצעיר הראשון אי פעם בקבוצה הבוגרת של ברמינגהאם סיטי, בגיל 16 שנים ו-38 ימים, כשהוא שובר את שיאו של טרבור פרנסיס כשהתחיל לשחק בקבוצה הבוגרת כשהיה בגיל 16 שנים ו-139 ימים בשנת 1970.
ב-31 באוגוסט 2019 כבש את שערו הראשון בקבוצה הבוגרת נגד סטוק סיטי במסגרת הצ'מפיונשיפ, המשחק הסתיים בתוצאה 1–2 לטובת ברמינגהאם סיטי.
בלינגהאם המשיך כשחקן קבוע בהרכב הקבוצה הבוגרת, לפעמים כמחליף אך בעיקר בהרכב הפותח של הקבוצה. הוא הוחלף בעמדה מאגף שמאל לקשר מרכזי, לאחר מכן הוא זכה בתואר שחקן החודש הצעיר של הצ'מפיונשיפ בנובמבר 2019.
בינואר 2020, ביום האחרון של חלון ההעברות, דחתה ברמינגהאם סיטי הצעה של 20 מיליון ליש"ט ממנצ'סטר יונייטד לרכשו.
בלינגהאם המשיך לשחק במועדון עד שהעונה הופסקה עקב פרוץ מגפת הקורונה. ב-16 ביולי 2020 הוא טס לגרמניה לבדיקות רפואיות בבורוסיה דורטמונד, וההעברה אושרה ארבעה ימים לאחר מכן. ברמינגהאם סיטי הודיעה שהוא יעבור לבורוסיה דורטמונד לאחר שהקבוצה תסיים את העונה שלה בצ'מפיונשיפ. דורטמונד שילמה עליו סכום ראשוני של כ-25 מיליון אירו, מה שהפך אותו לשחקן בן ה-17 היקר בהיסטוריה. לאחר עזיבתו, הודיעה ברמינגהאם שאף שחקן לא ילבש את חולצה מספר 22, אותה לבש בלינגהאם בקבוצה.
ב-15 ביוני 2023 הצטרף לריאל מדריד, ששילמה עבורו כ-103 מיליון אירו.
ב-27 ביולי כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 0–2 במשחק הכנה נגד מנצ'סטר יונייטד. ב-3 בספטמבר, במשחק בשלב הבתים של ליגת האלופות, כבש ובישל בניצחון 2–3 של קבוצתו ריאל מדריד נגד אלופת איטליה המכהנת נאפולי.
ב-28 באוקטובר כבש צמד שערים מול ברצלונה במסגרת הלה ליגה במשחק הקלאסיקו הראשון בו השתתף. הוא פתח את העונה עם עשרה שערי ליגה בעשרת המשחקים הראשונים ובנוסף כבש שלושה שערים בשלושת המשחקים הראשונים בליגת האלופות.
ב-2023 הוא זכה בפרס קופה ופרס נער הזהב לכדורגלן הטוב בעולם מתחת לגיל 21.
בעונת הבכורה שלו בריאל מדריד הוביל בלינגהאם את ריאל מדריד לאליפות כשהוא הכובש המוביל של הקבוצה. בלינגהאם סיים במקום השלישי (בצוותא עם רוברט לבנדובסקי) בטבלת מלכות השערים של הליגה הספרדית עם 19 שערים.
בעונת 2023/2024 העפיל עם ריאל למשחק הגמר של ליגת האלופות מול קבוצתו הקודמת – בורוסיה דורטמונד ובישל לוויניסיוס ג'וניור את השער השני בניצחון 0–2.
קריירה > קריירת נבחרות

ב-10 בנובמבר 2020 ערך הופעת בכורה בנבחרת אנגליה הבוגרת במשחק נגד אירלנד. הוא עשה זאת בגיל 17 שנים ו-136 ימים, בכך היה לשחקן השלישי הצעיר ביותר לערוך הופעה בנבחרת, אחרי ויין רוני ות'יאו וולקוט.
ב-13 ביוני 2021, כשהוא בגיל 17 שנים ו-349 ימים, עלה כמחליף במשחק נבחרתו מול קרואטיה בשלב הבתים של יורו 2020, ובכך הפך לשחקן הצעיר ביותר בהיסטוריה שמשחק באליפות אירופה בכדורגל.
נכלל בסגל נבחרת אנגליה לטורניר מונדיאל 2022. ב-21 בנובמבר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת אנגליה, במשחק מול איראן בשלב הבתים במונדיאל.
נכלל בסגל נבחרת אנגליה לטורניר יורו 2024.
תארים > קבוצתיים

בורוסיה דורטמונד
הגביע הגרמני: 2020/2021
ריאל מדריד
הסופר קאפ הספרדי: 2024
אליפות: 2023/2024
ליגת האלופות: 2023/2024
הסופר קאפ האירופי: 2024
תארים > אישיים

שחקן החודש בלה ליגה: אוגוסט 2023, אוקטובר 2023
פרס קופה: 2023
פרס נער הזהב: 2023
מגלמפריס

| מגלמפריס |
| --- | --- |
 איור של מגלמפריס לצד הלוייתן הקדום ואיפטיה (Waipatia)
תקופה
סוף אוליגוקן 26 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: למפיריים
משפחה:: Lampridae
סוג:: מגלמפריס
מין:: Megalampris keyesi
שם מדעי
 Megalampris keyesi

מגלמפריס (שם מדעי: Megalampris; מילולית: "ירחוני ענקי") הוא סוג של דג גרם נכחד מסדרת הלמפיריים, אשר התקיים במשך סוף האוליגוקן של דרום ניו זילנד לפני 26 מיליון שנה מזמננו. הסוג הכיל מין יחיד - Megalampris keyesi, הקרוי לכבוד החוקר הניו זילנדי איאן וורוויק קיז (Ian Warwick Keyes).
המאובנים של דג גדול זה התגלו באוטגו, דרום האי הדרומי, כשהם נחפרו בידי צוותו של הפלאונטולוג איאן פורדיך (Ewan Fordyce) מטעם אוניברסיטת אוטגו ואלה נמצאים כיום שמורים במוזיאון אוטגו שבעיר דנידין. הסוג תואר ב-2006 בידי פורדיך ואנשיו והוא נחשב לקרוב לירחוניים ולאחד מהגדולים שבבני קבוצתו.
דג זה היה דומה מעט לירחוני מלכותי, החי כיום והיה גדול בהרבה. מעריכים לפי ממצאי חוליות בקוטר 90 מ"מ שאורכו השלם של פרט שנמצא הגיע לאורך ארבעה מטרים, מה שהופך אותו לכבד בהרבה מהמין ירחוני מלכותי, הכבד שבלמפיריים החיים שמגיע לאורך שני מטרים ומשקל של 270 ק"ג. מבנה הסנפירים שלו רמז שחי בצורה דומה וכמותו היה אוכל פלנקטון או דיונונים החי בים הפתוח.
היסטוריה צבאית של קנדה

| --- | --- |

 
 זרועות
 צבא קנדה
 הצי המלכותי הקנדי
 חיל האוויר המלכותי הקנדי
 עיטורים ומבנה פיקודי
 עיטורי כוחות ההגנה של קנדה
 דרגות כוחות ההגנה של קנדה
 היסטוריה צבאית
 היסטוריה צבאית של קנדה
 היסטוריה של קנדה
"לניצחון" ("To Victory") - כרזה מימי מלחמת העולם השנייה
ההיסטוריה הצבאית של קנדה מתמשכת על פני מאות שנים של פעילות צבאית בשטחים, שמהווים את קנדה ומעורבויות של כוחות צבאיים קנדים בעימותים מזוינים ובמשימות שמירת שלום ברחבי העולם. במשך אלפי שנים האזור שמהווה כיום את שטחה של קנדה היה שדה לעימותים בין-שבטיים ספורדיים של תושביה המקוריים של קנדה. החל מהמאות ה-17 וה-18, התנהלו בקנדה ארבע מלחמות קולוניאליות ושתי מלחמות נוספות בנובה סקוטיה ובאקדיה בין צרפת החדשה לבין ניו אינגלנד. העימותים התמשכו כמעט שבעים שנה.
ב-1763, במלחמה הקולוניאלית האחרונה, מלחמת שבע השנים, ניצחו הבריטים, והתושבים הצרפתים, אותם קיוו הבריטים להטמיע, הוכרזו כ"נתינים בריטיים". לאחר חקיקתו של "חוק קויבק" (Quebec Act) ב-1774, שנתן לקנדים את הצהרת הזכויות הראשונה שלהם תחת הממשל החדש, סירבו המושבות הבריטיות הצפוניות להצטרף למהפכה האמריקאית ונותרו נאמנים לכתר הבריטי. האמריקנים ביצעו פלישות ב-1775 וב-1812 ובשתי ההזדמנויות הם נהדפו על ידי הכוחות הקנדיים. עם זאת, איום זה מדרום ימשיך להתקיים במהלך המאה ה-19 ויהיה אחד הגורמים לאיחוד קנדה ב-1867.
לאחר האיחוד הוקם כוח צבאי קנדי. עם זאת, קנדה נשארה מושבה בריטית וחיילים קנדים הצטרפו לעמיתיהם הבריטים במלחמת הבורים השנייה ובמלחמת העולם הראשונה. למרות העצמאות שהוענקה לקנדה במסגרת חוק וסטמינסטר, קשריה של קנדה עם בריטניה נותרו חזקים ובריטניה קיבלה שוב את עזרתה של קנדה במלחמת העולם השנייה. מאז לקנדה יש מחויבות עולמית והיא השתתפה במספר קואליציות בינלאומיות בכמה עימותים כמו מלחמת קוריאה, מלחמת המפרץ הראשונה, מלחמת קוסובו ובמלחמת אפגניסטן. כמו כן לוקחת קנדה חלק חשוב ומשמעותי במשימות שמירת השלום של האו"ם ברחבי העולם ובמצטבר השתתפו חיילים קנדים במשימות אלה יותר מכל מדינה בעולם.
לפני ההתיישבות האירופאית

פעולות מלחמתיות התקיימו בכל האזורים שמהווים כיום את שטחה של קנדה, ובהדרגה גדלה עוצמתן, תדירותן ונחישותן. עימותים מזוינים התקיימו אף באזורי האקלים התת-ארקטי שבהם צפיפות האוכלוסין נמוכה יחסית. עם זאת, קבוצות אוכלוסייה של אינואיטים באזור הארקטי הצפוני נמנעו באופן טבעי מלוחמה ישירה בשל אוכלוסיותיהן הקטנות, והסתמכו על המשפט המסורתי כדי לפתור סכסוכים. עימותים פרצו מסיבות כלכליות ופוליטיות, כמו תביעת עצמאות שבטית, הבטחת משאבים ושטחים, ושליטה על נתיבי סחר. בנוסף, פרצו סכסוכים על רקע של כבוד אישי ושבטי, מתוך רצון לנקום על עוולות.
בקנדה של התקופה הפרה-קולומביאנית, לוחמי העמים הילידים הסתמכו בעיקר על חץ וקשת, שאת מיומנות השימוש בהם הם רכשו בעיקר בפעילות הציד שלהם. בסכינים, טומהוקים ואלות נעשה השימוש בקרב פנים אל פנים. חלק מהעימותים התרחשו על פני שטחים נרחבים, והיו כמה משלחות צבאיות שעברו מרחקים של 1,200 עד 1,600 קילומטרים.
הלחימה נטתה להיות רשמית ופולחנית, עם מעט מאוד אבדות בנפש. עם זאת, התרחשו גם עימותים אלימים במיוחד, כולל מקרים של רצח עם מוחלט של האומות הראשונות אלו על ידי אלו, כדוגמת החלפת תרבות הדורסט (Dorset) בתרבות הבאותוק (Beothuk) בניופאונדלנד. האירוקוי של עמק הנהר סנט לורנס נעקרו כמעט לחלוטין ממקומות מושבם, ככל הנראה בשל לוחמה עם שכניהם האלגונקווין (Algonquin). איום המלחמה השפיע על צורת המחייה של כמה קבוצות אוכלוסייה, כשבשנת 1000 האלגונגווין והאירוקוי כבר התגוררו בכפרים מבוצרים עם שכבות הגנה של משוכות עץ בגובה של לפחות 10 מטרים.
שבויים שנלקחו בקרבות לא הוצאו להורג בהכרח. לעיתים קרובות אימצו אותם השבטים כמחליפים ללוחמים שנהרגו בקרבות או עשו בהם פשוט שימוש לחילופי שבויים. עבדות הייתה שכיחה בקרב השבטים של אזור הפסיפיק נורת' וסט, כמו הטלינגיט וההיידה (Haida), כשבערך רבע מאוכלוסיית האזור הייתה מורכבת מעבדים. בחברות מסוימות, העבדות הייתה לדורות, כשהעבדים וצאצאיהם היו שבויי מלחמה במקור.
חלק מהאומות הראשונות כרתו בריתות אלו עם אלו, כדוגמת ליגת האירוקוי. בריתות צבאיות הפכו לבעלות חשיבות עבור המעצמות הקולוניאליות במאבק על השליטה על אמריקה הצפונית במאות ה-17 וה-18.
הגעת האירופאים

ההתנגשות הראשונה בין האירופאים לבין העמים הילידים התרחשה ככל הנראה בערך בראשית המאה ה-11, במהלך ניסיונות ההתיישבות הוויקינגית דוגמת ל'אנס או מדוז. אף על פי שבתחילה היחסים היו שלווים, צצו עימותים בין הוויקינגים לבין אנשי האומות הראשונות, ככל הנראה בשל סירובם של הנורדים למכור להם כלי נשק. הקשתות והחיצים והאלות של הילידים הוכחו כיעילים אל מול כלי הנשק של הוויקינגים, וסירות הקאנו שלהם אפשרו כושר תמרון רב יותר בסביבה שהייתה מוכרת להם. בשל נחיתות מספרית, נטשו הוויקינגים את ההתיישבות.
ההתנגשויות הראשונות בין האירופאים לבין הילידים בקנדה בעידן התגליות התרחשו במהלך המסע השלישי של ז'אק קרטייה בשנים 1541–1542. בין השנים 1577–1578 התנגשו האינואיטים עם החוקרים האנגלים בהנהגתו של מרטין פרובישר (אנ') ליד האי באפין.
המאה ה-17

שנתיים לאחר שייסדו הצרפתים את אנאפוליס רויאל (Annapolis Royal) ב-1605, הקימו האנגלים את היישוב הראשון שלהם בג'יימסטאון שבווירג'יניה. עד שנת 1706 האוכלוסייה הצרפתית הגיעה לכ-16,000 איש וקצב הגידול שלה היה איטי עקב גורמים רבים. קצב הגירה איטי זה גרם לכך שבאמצע המאה ה-18, אוכלוסייתה של צרפת החדשה הייתה בגודל של כעשירית מאוכלוסייתן של שלוש עשרה המושבות הבריטיות שמדרום לה.
מסעותיו של לה-סאל נתנו לצרפת אפשרות לתביעת השטחים שבעמק נהר המיסיסיפי, שם הקימו ציידי פרוות יישובים מפוזרים. המושבות באקדיה ובקנדה (צרפת החדשה), בעמק הנהר סנט לורנס היו מבוססות בעיקר על המסחר בפרוות והתמיכה שהם קיבלו מבית המלוכה הצרפתי הייתה פושרת והם התפתחו בקצב איטי בהתאם לקשיים הגאוגרפיים והאקלימיים. החל משנת 1670, באמצעות חברת מפרץ הדסון, החלו האנגלים לתבוע את עמק נהר ההדסון ואת אגן הניקוז שלו והקימו יישובי דייגים בניופאונדלנד.
המאה ה-17 > מלחמות הצרפתים והאירוקוים

"מלחמות הבונה" (The Beaver Wars) שידועות גם "כמלחמות הצרפתים והאירוקוים", נמשכו לסירוגין כמעט מאה שנה והסתיימו ב"הסכם השלום הגדול של מונטריאול" (Great Peace of Montreal) ב-1701. הצרפתים בהנהגתו של סמואל דה שמפלן ייסדו יישובים באנאפוליס רויאל ושלוש שנים מאוחר יותר בקויבק סיטי. עד מהרה הם הצטרפו לברית שהייתה קיימת קודם לכן בין שבטי ילידים כנגד שבטים אחרים. שמפלן הצטרף לברית שהייתה קיימת בין שבטי ההורון והאלגונקווין (Huron-Algonquin) כנגד הקונפדרציה האירוקוית (5–6 שבטים). בקרב הראשון, העליונות של הצרפתים בכוח האש גרמה במהירות לפיזור המוני של קבוצות ילידים. האירוקוים שינו את הטקטיקה על ידי שילוב של מיומנויות הצייד שלהם וההיכרות הקרובה שלהם עם השטח, ועם השימוש בנשק החם שקיבלו מההולנדים. הם פיתחו לוחמת גרילה ברמה גבוהה מאוד ועד מהרה הפכו לאיום משמעותי מאוד שהאמצעי ההגנה היחידי מפניהם היו הערים המבוצרות. יותר מכך, הצרפתים נתנו כמה רובים לבעלי בריתם מקרב הילידים.
במאה הראשונה לקיומה של המושבה, האיום המרכזי על שלומה של צרפת החדשה היה מצידה של הקונפדרציה האירוקוית ובמיוחד משבטי המוהוק (Mohawk). בעוד שרוב השבטים באזור היו בעלי ברית של הצרפתים, השבטים של הקונפדרציה האירוקוית היו בעלי ברית של המתיישבים ההולנדים ולאחר מכן של המתיישבים הבריטים. כתגובה לאיום האירוקוי שיגרה ממשלת צרפת רגימנט (Carignan-Salières Regiment) שהיה הכוח הצבאי של חיילים מקצועיים לובשי מדים הראשון שנחת על אדמת קנדה. לאחר שהושג שלום, פורק הרגימנט הזה וחייליו התיישבו בעמק הנהר סנט לורנס ובסוף המאה ה-17 הקימו את המיליציה המקומית (Compagnies Franches de la Marine).
המאה ה-17 > מלחמות הצרפתים והאירוקוים > מלחמת האזרחים באקדיה

באמצע המאה ה-17 אקדיה הייתה שקועה במה שכמה היסטוריונים מגדירים מלחמת אזרחים. המלחמה התנהלה בין פורט רויאל, מקום מושבו של מושל אקדיה, דה-אולניי (Charles de Menou d'Aulnay), לבין מה שהיום הוא סנט ג'והן (Saint John) שהייתה מקום מושבו של המושל דה-לה-טור (Charles de Saint-Étienne de la Tour). במהלכו של העימות התנהלו ארבעה קרבות עיקריים. לה-טור תקף את דה-אולניי בפורט רויאל ב-1640. בתגובה הפליג דה אולניי מפורט רויאל כדי להטיל מצור של חמישה חודשים על מבצרו של לה-טור בסנט ג'והן, מצור שלה-טור הצליח לפרוץ ב-1643. לה טור תקף את דה-אולניי בפורט רויאל שוב ב-1643. דה-אולניי ואנשי פורט רויאל ניצחו באופן מוחלט במלחמה כנגד לה-טור כאשר הטילו מצור על סנט ג'והן ב-1645. לאחר שדה-אולניי מת ב-1650 לה-טור החזיר לעצמו את תפקיד מושל אקדיה.
המאה ה-17 > מלחמת המלך ויליאם

האיום הרציני הבא על קויבק במאה ה-17 התרחש במהלך מלחמת המלך ויליאם שהתנהלה בין השנים 1689–1697. היה זה ב-1690 כאשר המושבות האנגליות שלחו כוחות חמושים צפונה בפיקודו של סר ויליאם פיפס (William Phips) במטרה לכבוש את קויבק. חיל המשלוח היה מאורגן בצורה גרועה ולא ניתן לו זמן רב להשיג את מטרותיו, מאחר שהוא הגיע ליעדו באמצע אוקטובר זמן קצר לפני שנהר סנט לורנס קופא. שיגורו של כוח זה היה הרקע לאחת ההכרזות המפורסמות ביותר בהיסטוריה הצבאית של קנדה. כאשר הציע לו פיפס להיכנע, השיב לו המושל הזקן פרונטנק (Louis de Buade de Frontenac), "המענה שלי יצא רק מלועו של התותח שלי ומהקנים של רובי המוסקט שלי" לאחר נחיתה כושלת אחת נסוגו הבריטים. במהלך המלחמה, התנהלו באקדיה חמישה קרבות ולצידם של הצרפתים עמדו אנשי המליסיט (Maliseet) שביצעו פשיטות וקרבות רבים כנגד המושבות הבריטיות. ב-1695 התבקש פייר לה מואן ד'איברוויל לתקוף תחנות סחר אנגליות על חופה האטלנטי של ניו פאונדלנד במסגרת המערכה על חצי האי אבלון (Avalon) איברוויל הפליג עם שלוש הספינות שלו לפלסנטיה (Placentia), בירתה הצרפתית של ניו פאונדלנד. מטרתו הייתה לגרש את האנגלים מניו פאונדלנד. לאחר שהעלו באש את סנט ג'והן, הרסו אנשיו של איברוויל כמעט לחלוטין את מושבות הדייג של האנגלים בחופה המזרחי של ניו פאונדלנד. יחידות פשיטה קטנות תקפו את הכפרים הקטנים ששכנו במפרצים המבודדים, העלו אותם באש, בזזו ולקחו שבויים. בסופו של חודש מרץ 1697 רק שני כפרים נשארו בידיים אנגליות. בארבעה חודשים של פשיטות, איברוויל היה אחראי להריסתם של 36 יישובים. בסיומה של המלחמה אנגליה החזירה את הטריטוריה לידיה של צרפת בהסכם רייסווייק.
המאה ה-18

במהלך המאה ה-18 היריבות הבריטית-צרפתית בקנדה התגברה כתוצאה מהחמרת המאבק באירופה. ממשלת צרפת הוציאה יותר ויותר כספים על פעילות צבאית במושבותיה בצפון אמריקה. חילות מצב בעלות גבוהה הוחזקו בתחנות סחר פרוות מרוחקות, הביצורים של קויבק סיטי שופרו וחוזקו ועיר מבוצרת חדשה נבנתה על חופו המזרחי של האי קייפ ברטון, מצודת לואיסבורג שכונתה "ג'יברלטר של הצפון" או "דנקירק של אמריקה".
צרפת החדשה וניו אינגלנד היו במצב מלחמה זו עם זו שלוש פעמים במהלך המאה ה-18. המלחמה הראשונה הייתה מלחמת המלכה אן, שהייתה מלחמת משנה של מלחמת הירושה הספרדית שהתנהלה באירופה בשנים 1702–1713, המלחמה השנייה הייתה מלחמת המלך ג'ורג' שהייתה מלחמת משנה של מלחמת הירושה האוסטרית שהתנהלה באירופה בין השנים 1744–1748, והמלחמה השלישית הייתה המלחמה בין הצרפתים לאינדיאנים (מלחמת שבע השנים) החלה בעמק אויו. "המלחמה הקטנה" (petite guerre) של הקנדים הרסה את הכפרים והעיירות הצפוניות של ניו אינגלנד, ובזמנים מסוימים הגיעה דרומה עד לווירג'יניה. המלחמה הגיעה גם למבצרים שלאורך עמק נהר ההדסון.
המאה ה-18 > מלחמת המלכה אן

במהלך מלחמת המלכה אן, כבשו הבריטים את אקדיה וכוח בריטי הצליח לכבוש את פורט רויאל, בירתה של אקדיה ב-1710. כתוצאה מכך נאלצה צרפת לוותר לבריטניה על השליטה בחלק היבשתי של נובה סקוטיה במסגרת הסכם אוטרכט ב-1713. השטחים שמהווים כיום את ניו ברנזוויק נותרו שטחי מחלוקת ואי הנסיך אדוארד והאי קייפ ברטון נשארו בידיהם של הצרפתים. בעלותה של בריטניה על עמק הנהר הדסון הובטחה גם היא באותו הסכם. במהלך המלחמה, עימותים צבאיים בנובה סקוטיה כללו פעולות מצור רבות ופשיטות.
המאה ה-18 > מלחמת האב רייל

במהלך ההסלמה שהובילה לפרוץ מלחמת האב רייל (Father Rale's War) פלשו אנשי עם המיקמאק (Mi'kmaq) למבצר החדש בקנסו (Canso). עקב החשש ממצור, שבה סגן המושל ג'והן דוקט (John Doucett) במאי 1722, 22 בני מיקמאק באנאפוליס רויאל כדי למנוע תקיפה של עיר הבירה. ביולי 1722 הטילו המיקמאק והאבנאקי (Abenaki) מצור על אנאפוליס רויאל במטרה להרעיב את תושבי העיר. המיקמאק לכדו 18 סירות דיג ושבויים.
כתוצאה מהסלמת העימות, הכריז מושל מסצ'וסטס סמואל שיוט (Samuel Shute) באופן רשמי מלחמה על עם האבנאקי ב-22 ביולי 1722. פעולות ראשונות במלחמה התקיימו בחזית של נובה סקוטיה. ביולי 1724 קבוצה של שישים אנשי מיקמאק פלשו לאנאפוליס רויאל. הסכם השלום ששם קץ למלחמה סימן שינוי משמעותי ביחסי המתיישבים האירופאים עם המיקמאק, תושביו המקוריים של האזור. ההסכם היה בתוקף עד 1999
המאה ה-18 > מלחמת המלך ג'ורג'

במהלך מלחמת המלך ג'ורג', הידועה יותר בתור מלחמת הירושה האוסטרית, ושהתנהלה בין השנים 1744–1748, כוח של המיליציה של ניו אינגלנד תחת פיקודם של ויליאם פפרל (William Pepperrell) ושל קומודור פיטר וורן (Peter Warren) מהצי המלכותי, הצליח ללכוד את לואיסבורג (Louisbourg) ב-1745. על פי חוזה אייס לה-שאפל (Treaty of Aix-la-Chapelle) שסיים את המלחמה ב-1748, צרפת המשיכה להחזיק בלואיסבורג בתמורה לשטחים שכבשה במלחמה בהולנד ובהודו ועל פי חוזה השלום החזירה אותם. אנשי ניו אינגלנד זעמו וכמשקל נגד לכוחם המתמשך של הצרפתים בלואיסבורג, הקימו הבריטים את ההתיישבות הצבאית בהליפקס ב-1749. במהלך מלחמת המלך ג'ורג', העימותים צבאיים בנובה סקוטיה כללו פלישה על קסנו, מצור על אנאפוליס רויאל, מצור על לואיסבורג, משלחת לדוק דה-אנוויל והקרב על גרנד פרה.
המאה ה-18 > מלחמת האב לה-לוטרה

מלחמת האב לה-לוטרה (Father Le Loutre’s War) שהתנהלה בין השנים 1749–1755 בארקדיה ובנובה סקוטיה בין הבריטים ותושבי ניו אינגלנד, מצד אחד ובין עם המיקמאק ותושבי אקדיה מצד שני. הבריטים גם הקימו באופן חד צדדי קהילות בלוננבורג (Lunenburg) ובלורנסטאון (Lawrencetown). לבסוף הבריטים הקימו מבצרים בקהילות האקדיות בווינדזור, בגרנד פרה ובציגנקטו (Chignecto).
במשך כל המלחמה תקפו המיקמאק והאקדים את הביצורים הבריטים בנובה סקוטיה ואת היישובים הפרוטסטנטים החדשים שהוקמו. מטרתם הייתה לעקב את ההתיישבות הבריטית ושצרפת תרוויח זמן ותוכל ליישב מחדש את יישוביה באקדיה. המלחמה הסתיימה לאחר שש שנים בתבוסתם של המיקמאק, של האקדים ושל הצרפתים בקרב פורט בסז'ור (Battle of Fort Beauséjour). במהלך המלחמה, היה האזור האטלנטי של קנדה עד לנדידת אוכלוסין רבה יותר, הקמת ביצורים נרחבת יותר ולתנועת כוחות צבאיים רבה יותר מאשר אי פעם. האקדים והמיקמאק עזבו את נובה סקוטיה אל המושבות הצרפתיות של האי סנט ז'אן (כיום אי הנסיך אדוארד) ולאי רויאל (כיום האי קייפ ברטון).
המאה ה-18 > מלחמת הצרפתים והאינדיאנים

המלחמה הקולוניאלית הרביעית והאחרונה במאה ה-18 הייתה מלחמת הצרפתים והאינדיאנים שהתנהלה בין השנים 1754–1763. שאיפתם של הבריטים הייתה לנטרל כל איום צבאי ולשבש את קווי האספקה החיוניים ללואיסבורג ולגרש את האקדים. הבריטים החלו את גירוש האקדים עם המערכה על מפרץ פאנדי (Bay of Fundy Campaign) ב-1755. במשך תשע השנים הבאות מעל 12,000 אקדים גורשו מנובה סקוטיה. במקביל התנהלה סדרה של תשעה קרבות ימיים.
בחזיתות בסנט לורנס ובמוהאוק, הצרפתים החלו לעמוד בפני האתגר של תביעות הקרקע של סוחרי הפרוות וסוחרי הקרקעות האנגלו-אמריקנים לעליונות בטריטוריית אוהיו שממערב להרי האפלצ'ים. ב-1753 החלו הצרפתים את הכיבוש הצבאי של טריטוריית אוהיו על ידי בניית שורה של מבצרים. ב-1755 שלחו הבריטים שני רגימנטים לצפון אמריקה כדי לגרש את הצרפתים ממבצרים אלה, אך המבצרים נהרסו על ידי הקנדים הצרפתים ועל ידי בעלי בריתם מהאומות הראשונות בהתקרב הכוחות הבריטים. המלחמה הוכרזה באופן רשמי ב-1756 ושישה רגימנטים צרפתים היו תחת פיקודו של הגנרל דה מונקלם (Louis-Joseph de Montcalm).
תחת מפקדם החדש השיגו הצרפתים לראשונה שורה של ניצחונות על הבריטים, שהראשון בהם היה במבצר ויליאם הנרי (Fort William Henry) מדרום לאגם שאמפליין (Lake Champlain). בשנה שלאחר מכן הושג ניצחון אף גדול יותר של הצרפתים כאשר הצבא הבריטי, שמנה כ-15,000 איש, הובס בהתקפה צרפתית על הביצורים של קרילון (Carillon). ביוני 1758 כוח בריטי של 13,000 חיילים סדירים נחת במבצר לואיסבורג וכבש אותו לצמיתות. בשנה שלאחר מכן הוחלט לכבוש את קויבק סיטי. לאחר כמה ניסיונות נחיתה כושלים, כולל שני קרבות עקובים מדם, הצליחו הבריטים לכנס את הצבא על החוף ולהחזיק בשטח. מונקלם, בניגוד לחוות דעתם של קציניו, יצא עם כוח שסבל מנחיתות מספרית כדי להתנגש בבריטים. בקרב שהתנהל מיד לאחר מכן, נהרג המפקד הבריטי, מונטקלם נפצע אנושות ו-658 בריטים ו-644 צרפתים נהרגו. עם זאת, באביב 1760, הגנרל הצרפתי האחרון, פרנסואה גאסטון דה לוי צעד ממונטריאול לקויבק סיטי והביס את הבריטים בקרב סיינט פוי (Battle of Sainte-Foy). כעת התהפך הגלגל והצרפתים צרו על הבריטים שהתבצרו בתוך הביצורים של קויבק סיטי. בסופו של דבר אולצו הצרפתים לוותר על רוב נחלותיהם בצפון אמריקה כאשר חתמו על חוזה פריז ב-1763.
המאה ה-18 > מלחמת העצמאות של ארצות הברית

עם הסרתו של האיום הצרפתי, המושבות האמריקניות-הבריטיות נעשו חסרות סבלנות. הם סירבו לשלם מיסים כדי לקיים כוח צבאי גדול כאשר היה כבר ברור שאין שום אויב נראה לעין. תרעומת זו התחזקה על רקע אי הסכמתם של הבריטים לספח למושבות את עמק האוהיו ושטחים נוספים במערב שבעבר נתבעו על ידי הצרפתים. רגשות אלה היו חזקים במיוחד בפנסילבניה ובווירג'יניה שהיו להן תביעות חזקות על שטחים אלה. במקום זאת הוחלט ששטחים אלה יוקצו לטובת האומות הראשונות. מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שהתנהלה בין השנים 1775–1783, עמדה בסימן רצונם של אנשי המושבות להתנתק מהשלטון הבריטי ולקבל את השטחים הללו. הכוחות האמריקנים כבשו את מונטריאול ושורה של מבצרים בעמק רישלייה, אך ניסיונם לכבוש את קויבק סיטי נכשל. באותה תקופה נשארו רוב הקנדים הצרפתים בעמדה נייטרלית.
במשך כל המלחמה, שודדי הים האמריקנים הרסו את הכלכלה הימית על ידי פלישות ליישובי החוף. התקיימו התקפות חוזרות ונשנות של שודדי ים אמריקנים וצרפתים כמו הפשיטה על לוננבורג ב-1782, פשיטות רבות על ליברפול שבנובה סקוטיה בין השנים 1776–1780 ופשיטה על אנאפוליס רויאל ב-1781. שודדי הים פשטו גם על קנסו ב-1775 ושוב ב-1779 וגרמו שם נזק רב לענף הדייג. כדי להגן מפני פשיטות אלה, הוצב הרגימנט ה-84 במבצרים לאורך החוף האטלנטי של קנדה. פורט אדוארד בנובה סקוטיה הפך למפקדת הכוחות שתפקידם היה למנוע פלישה אמריקנית להליפקס.
במהלך המלחמה תפסו שודדי הים האמריקנים 225 ספינות שהיו בדרך אל או מנמלי נובה סקוטיה. ב-1781, כתוצאה מברית אמריקנית-צרפתית כנגד בריטניה, הייתה התנגשות עם הצי הצרפתי. הבריטים לכדו הרבה שודדי ים אמריקנים, במיוחד בקרב בהליפקס. הצי המלכותי השתמש בהליפקס כבסיס שממנו שיגרו את התקפותיהם על ניו אינגלנד.
כישלונם של המהפכנים האמריקנים לבסס עצמם בשטחים שמהווים היום את קנדה והמשך התמיכה בבריטניה של חלק מאנשי המושבות, גרמה לפיצול בשטחי האימפריה הבריטית בצפון אמריקה. רבים מהאמריקנים שנותרו נאמנים לכתר הבריטי, עברו צפונה והרחיבו את גודלה של האוכלוסייה הדוברת אנגלית בצפון אמריקה הבריטית. ארצות הברית העצמאית שלטה בשטחים בדרום.
המאה ה-19 > מלחמת 1812

גם לאחר סיום מלחמת העצמאות של ארצות הברית שררו עוינות וחשד הדדי בין ארצות הברית לבריטניה. על רקע זה הכריזו האמריקנים מלחמה על הבריטים ב-1812. בין הסיבות לפרוץ המלחמה היו ההטרדות הבריטיות של הספינות האמריקניות, כולל גיוס כפוי של מלחים אמריקנים לצי המלכותי הבריטי, שנדרשו למעורבות הבריטית במלחמות הנפוליאוניות. לאמריקנים לא היה צי ראוי לשמו שהיה מסוגל להתמודד עם הצי הבריטי וכך פלישה לקנדה הייתה האמצעי המעשי היחיד לתקיפת האימפריה הבריטית. האמריקנים שישבו במחוזות הספר המערביים קיוו שהפלישה לא רק תשים קץ לתמיכה הבריטית להתנגדות האינדיאנית להתרחבות מערבה, אלא גם תסדיר אחת ולתמיד את התביעות שלהם על הטריטוריות המערביות.
לאחר שהאמריקנים החלו את הפלישה ביולי 1812, החזית נעה הלוך ושוב מעבר לגבול עם קנדה העילית, הן ביבשה והן בזירה הימית על פני הימות הגדולות. הבריטים הצליחו ללכוד את דטרויט ביולי ושוב באוקטובר. ב-12 ביולי הגנרל האמריקני ויליאם האל (William Hull) פלש לקנדה באזור וינדזור. הפלישה נעצרה במהירות והאל נסוג, בנותנו לגנרל הבריטי אייזק ברוק את התירוץ שהוא היה זקוק לו כדי להתקדם לדטרויט. בנקודת זמן זו, למרות בני בריתו מקרב האינדיאנים, היה ברוק בנחיתות מספרית של אחד לשניים. עם זאת הוא התייחס אל האל כאל אדם הססני ובמיוחד הבין שהאל חושש מהברית של ברוק עם האינדיאנים. כך הוא הצליח לכפות על האל כניעה. התבוסה בדטרויט הייתה גמורה ומוחלטת. התקפה אמריקנית גדולה מעבר לגזרת הניאגרה נבלמה בקרב קווינסטון הייטס (Battle of Queenston Heights), שם איבד ברוק את חייו.
ב-1813 כבשו האמריקנים מחדש את דטרויט וזכו בהצלחות בשטחים שממערב לימת אירי, מזרחה יותר הצליחו האמריקנים לכבוש ולשרוף את יורק (כיום טורונטו) ולכבוש את מבצר ג'ורג' על הניאגרה שבו החזיקו עד לסוף השנה. עם זאת באותה שנה שתי תקיפות אמריקניות של מונטריאול נבלמו בשני קרבות שבהם לחמו מול האמריקנים גם חיילים סדירים בריטים וגם כוחות מיליציה צרפתים.
לאחר שנכבשה וושינגטון בספטמבר העלו הבריטים את הבית הלבן ובנייני ממשל נוספים באש ולאחר מכן נהדפו בקרב בולטימור בעוד שהכוחות שתקפו את ניו אורלינס נסוגו בסובלם אבדות כבדות.
במהלך מלחמת 1812 תרומתה של נובה סקוטיה למאמץ המלחמתי התרכזה בקהילות שרכשו או בנו ספינות שיטילו מצור על הצי האמריקני וכך נלכדו ספינות אמריקניות לא מעטות. בדצמבר 1814 חתמו שני הצדדים על הסכם שלום שנכנס לתוקף בפברואר 1815. ההסכם החזיר את הגבולות למצבם לפני פרוץ המלחמה. סר אייזק ברוק הפך לגיבור לאומי קנדי למרות שורשיו הבריטים. ההגנה המוצלחת על קנדה התבססה על כוחות צבאיים קנדים, על כוחות הצבא הבריטי, על ספינות הצי המלכותי ועל בעלי הברית האינדיאנים. אף אחד מהצדדים הלוחמים לא יכול היה לטעון לניצחון מוחלט. ההיסטוריונים מסכימים שהילידים האמריקנים היו המפסידים העיקריים במלחמה. לבריטים הייתה תוכנית ליצור טריטוריה נייטרלית אינדיאנית במערב התיכון ומותו בקרב של טקומסה מנהיג הקואליציה האינדיאנית, בקרב ב-1813 גרמה להתפוררותה. מעתה לא היוו יותר האינדיאנים איום רציני על ההתפשטות האמריקנית מערבה.