stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנץ פייטה
קורות חיים > בגלות

הוא הגיע לפריז עם האישורים של העורך הראשי אילש מונוש, כך מאביב 1938 הוא היה כתב מאושר של נפסבה בפריז. עזיבתו עוררה ויכוח ער בקרב סופרים עממיים לבין ה"עירונים" (פייטה היה אחד מהאחרונים).
בפריז הוא פגש נציגים בולטים של חיי האינטלקטואל הצרפתיים השמאליים ומהגרים (אגון ארווין קיש וכו') ומהגרים הונגרים. בין אלה שהשתייכה למעגל החברים שלו בסביבות הזמן הזה היו: לאיוש הטווני, ברטלן הטווני, לאסלו דורמאנדי (מקודם: אנגל), ארתור קסטלר, ג'ורג' פאלודי, אנדראש הבשי (מקודם: הופמן), שאנדור גרבאי ומיהאי קארואי.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא גינה בתוקף את הסכם מולוטוב-ריבנטרופ. הוא עצמו התנדב בדצמבר 1939 וצעד למחנה אימונים Barcarès. שם הוכשר כחייל בגדוד החי"ר של הזרים ה-22, אך לא השתתף בלחימה. בבדיקה הרפואית השנייה הוכרז כבלתי כשיר לשירות צבאי. יחד עם אשתו נסע תחילה לבריטני ולאחר מכן, לאחר הכיבוש הגרמני, בעזרת חבריו, לדרום אזור מידי-פירנה ופרש להרים סביב קאהורס. הוא ניסה לעקוב אחר המצב בהונגריה: מכריו רכשו מדי פעם פסטר לויד. בשנת 1943 הצטרף לארגון המקומי של תנועת ההתנגדות שהייתה מזוהה עם כוחות צרפת החופשית והשתתף בפעולותיה.
מ-1950 עד 1979 הוא היה שוב עובד סוכנות הידיעות APF, אנליסט מומחה של הדיקטטורות הקומוניסטיות במזרח אירופה. בשנת 1969 הוא הכין מהדורה מורחבת ששיקפה גם את השינויים שחלו בינתיים (למשל, האביב של פראג). לאחר תהליך ארוך קיבל אזרחות צרפתית בשנת 1955.
ספריו ראו אור בשפות רבות, כולל צרפתית, גרמנית, אנגלית, איטלקית, הונגרית, פולנית, בולגרית ויפנית. בשנת 2006 פרסם שני ספרים בהונגרית על אטילה יוז'ף, וכן כתב הקדמה למהדורה הגרמנית של כל יצירותיו של המשורר.
על הפוליטיקה ההונגרית

באביב 2004, יחד עם כמה הסופרים חבריו, התפטר מאגוד הסופרים ההונגרי, באומרו שציבור הבוחרים של הארגון לא נקט עמדה על עמדה מרומזת אנטישמית של אחד מחברי הארגון.
פרסים והוקרה

1975 – פרס הספרות הגדול של האספה הלאומית הצרפתית
1988 – אביר מסדר הכבוד של הרפובליקה הצרפתית
1990 – פרס פייר-לאפי (צרפת)
1990 – Premio Boccaccio Europa (איטליה)
1992 – פרס הספרות של האספה הלאומית הצרפתית
1992 – לוח זיכרון לנוסעים אירופיים
1993 – פרס בהיסטוריה של האקדמיה הצרפתית למדעי המוסר והפוליטיקה
1993 – אזרח כבוד של נג'קניז'ה
1994 – פרס הזיכרון יוזף פוליצר
1994 – לוח הזיכרון של אימרה נג'י
1994 – אזרח כבוד של מחוז זאלה
1995 – המסדר הגדול (אוסטריה)
1996 – אזרח כבוד של בודפשט
1996 – הצלב התיכון של מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה עם הכוכב
1997 – חבר לנצח של MÚOSZ
1997 – פרס לתהילת ההונגרים
1997 – מדליית ההנצחה של פאל דמיני
1999 – הפרס הגדול של קרן Pro Renovanda Cultura Hungariae
2000 – חבר הנהלת מועדון PEN הצרפתי
2001 – חבר חיצוני באקדמיה ההונגרית למדעים
2001 – פרס אירופה
2003 – פרס סצ'ני
2004 – הצלב הגדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה
2004 – פרס הדמוקרטיה של הפרלמנט האירופי
2005 – עיטור הכבוד של אימרה נג'י
2005 – עורך ראשי של כבוד ולנצח של נפסבה
2006 – פרס המדינה שלי
2006 – קצין מסדר הכבוד הצרפתי
2007 – סדר הכבוד של מארקו מארוליץ' (Red Danice hrvatske s likom Marka Marulića) (קרואטיה)
כתביו

Histoire des démocraties populaires, Éditions du Seuil, 1952 (réédité en 1992)
Histoire des démocraties populaires après Staline, Éditions du Seuil, 1969.
La Tragédie hongroise, 1958, Pierre Horay, 1998
Dieu et son Juif. Essai hérétique, 1961, Pierre Horay, 1997
Chine/URSS, Plon, 1964 et 1966 ; nouvelle édition chez Éditions du Seuil, 1977
Le Coup de Prague, 1948, Le Seuil, 1976
La social-démocratie quand même ; un demi-siècle d'expériences réformistes, Robert Laffont, 1980
Henri Heine, biographie, Olivier Orban, 1981, rééd de 1946
Mémoires, Calman-Levy, 1986
Requiem pour un empire défunt. Histoire de la destruction de l'Autriche-Hongrie, Lieu Commun, 1988 (réédité par Le Seuil en 1993 et Perrin en 2014). Un tableau géopolitique et nostalgique de l'Autriche-Hongrie de sa jeunesse (Prix Fondation Pierre-Lafue 1990).
1956, Budapest, l'insurrection, Complexe, « Historiques », 1984, rééd. 2005 et 2006.
Où va le temps qui passe ?, Balland, 1991
La fin des démocraties populaires, Le Seuil, 1992-1997
Joseph II. Biographie, Quai Voltaire, 1994
Le passager du siècle, Hachette Littérature, 1999
Le printemps tchécoslovaque 1968, Complexe, 1999
Hongrois et Juifs, Balland, 2000
Voyage sentimental, Des Syrtes, 2001
Dieu, l'homme et son diable : Méditation sur le mal et le cours de l'Histoire. Editions Buchet Chastel - 2005.
לקריאה נוספת

François Fejtő: Mémoires – De Budapest à Paris (Édition Callmann-Lévy, Paris, 1986 ISBN 2-7021-1445-8)
Bajomi Lázár Endre: Tramontana – Magyar önkéntesek Franciaországban (Zrínyi Katonai Kiadó, Budapest, 1984 ISBN 963-326-322-0)
Fejtő Ferenc Könyvtár – a Károlyi József Alapítvány tájékoztatója
Fejtő Ferenc (1909. augusztus 31. – 2008. június
הערות שוליים

↑  Születése bejegyezve Nagykanizsa születési akv. 568/1909 folyószám alatt.
↑  Fejtő Ferenc: Történész pályám. Nyugati magyar esszéírók antológiája 1986. EPMSZ, 1986. 106-143.
↑  François Fejtő: Mémoires – De Budapest à Paris (Édition Callmann-Lévy, Paris, 1986 ISBN 2-7021-1445-8 (később: Fejtő, i. m.) 20-24.
↑  Fejtő, i. m. 20., 22-23.
↑  Fejtő, i. m. 39.
↑  Fejtő, i. m. 52-54.
↑  Fejtő, i. m. 56-59.
↑  Fejtő, i. m. 55-56.
↑  Fejtő, i. m. 69-79. Fejtő szerint az ellene folytatott eljárás kissé megkésett, hiszen letartóztatásakor már távolodóban volt a kommunista eszméktől.
↑  Fejtő, i. m. 117.
↑  1938 decemberében Féja Géza a Kelet Népében, „gyáva dezentornak” nevezte Fejtő Ferencet, amiért „gyávaságból” Párizsba „szökött”, azt bizonyítva ezzel, hogy semmi sem köti a magyar szellemi élethez. Csodálkozásának adott hangot, hogy a szociáldemokrata sajtó továbbra is közli írásait, s onnan írogathat vissza, pedig „a művelt világban való megmerítkezés cseppet sem tette fogékonyabb, nyitott személyiséggé”. Az írás végkövetkeztetése: „a Fejtő-Fischl típusnak mielőbb pusztulnia kell a magyar életből”. A vérig sértett Fejtő (tudniillik korábban személyesen állt ki Féja mellett, amikor elítélték a viharsarki szegényparasztságról írott könyve miatt, s a Szép Szó is kifejezte szolidaritását) szatirikus novellával válaszolt a Szép Szóban, s a polémia más sajtótermékekben is folytatódott. (Fejtő, i. m. 135-136.)
↑  Kapcsolata Károlyival érdekesen alakult: elismerte és tisztelte őt, később munkatársa is lett, ugyanakkor 1939 augusztusában, amikor Károlyi nem volt hajlandó elítélni a Molotov–Ribbentrop-paktumot, elvbarátaival megakadályozták, hogy Károlyi legyen a Francia Köztársaság Barátainak Szövetsége magyar tagozatának elnöke, és helyette inkább az apolitikus Németh Andor írót választották meg. (Lásd: B.L.E., i. m. 93-94. és Fejtő, i. m. 149.) Mindezek ellenére 1945-ben tőle kért és kapott védelmet a franciaországi magyar kommunisták ellenében. (Fejtő, i. m. 184.)
↑  Bajomi Lázár Endre: Tramontana – Magyar önkéntesek Franciaországban (Zrínyi Katonai Kiadó, Budapest, 1984 ISBN 963-326-322-0) (később: B.L.E., i. m.) 93., 131-132., valamint Fejtő, i. m. 149-150.
↑  Fejtő Ferenc: Budapestől Párizsig, Párizstól Budapestig, Kossuth Könyvkiadó, Budapest, 2007, 271. old.
↑  Fejtő, i. m. 153-178.
↑  Rosszakarói – elsősorban kommunista ellenlábasai – több alkalommal feljelentették, hogy a magyar állambiztonsági szolgálatoknak dolgozik, majd – mint hithű „kommunista veterán” – a szovjetek, máskor pedig a CIA ügynöke. – Fejtő, i. m. 235-237.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462948805171  PLWABN: 9810661617005606  BNE: XX1014925  BnF: cb11902492x (data)  CANTIC: a10869074  CiNii: DA00210568  GND: 119007223  ICCU: CFIV105723  ISNI: 0000 0000 8367 7965  LCCN: n50003380  NDL: 00439340  NKC: jn19990002206  NTA: 068383274  SELIBR: 52925  SUDOC: 028697219  VIAF: 29533784   WorldCat (עם VIAF): 29533784 
לוח זיכרון של פרנץ פייטה על קיר בית הולדתו (נג'קניז'ה, רחוב צ'נגרי 22)
פסקיירה דל גארדה

| --- | --- |
סמל פסקיירה דל גארדהסמל פסקיירה דל גארדה

 מדינה:  איטליה איטליה
 מחוז:  ונטו ונטו
 נפה:  ורונה
 ראש העיר:  אומברטו צ'ינקריני
 בירת הקומונה:  פסקיירה דל גארדה 
 שטח:  17.6 קמ"ר
 גובה:  68 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בקומונה:  10,961 (1 בינואר 2023)
 קואורדינטות:  45°26′20″N 10°41′10″E﻿ / ﻿45.43889°N 10.68611°E﻿ / 45.43889; 10.68611
 אזור זמן:  UTC +1
 www.peschieradelgarda.org
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןפסקיירה דל גארדה(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןפסקיירה דל גארדה(למפת ונטו רגילה) ונציה פדובה ויצ'נצה טרוויזו רוביגו קיוג'ה אוסטריה פריולי-ונציה ג'וליה  אמיליה-רומאניה לומברדיה טרנטינו אלטו אדיג'ה  הים האדריאטי פסקיירה דל גארדה(למפת ונטו מוגדלת) ונציה פדובה ויצ'נצה טרוויזו רוביגו קיוג'ה אוסטריה פריולי-ונציה ג'וליה  אמיליה-רומאניה לומברדיה טרנטינו אלטו אדיג'ה  הים האדריאטי פסקיירה דל גארדה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פסקיירה דל גארדה (באיטלקית: Peschiera del Garda) היא עיירה וקומונה על שפת אגם גארדה הנמצאת בנפת ורונה שבמחוז ונטו, בצפון איטליה. שטחה 17.6 ק"מ והיא נמצאת כ־68 מטר מעל פני הים.
פסקיירה דל גארדה מוקפת כולה בתעלות ובמרכז העיר העתיקה עדיין קיימים המבצר על האי (איט') מהמאה ה-16 וחומותיה, תזכורת לתקופה בה האימפריה האוסטרית שלטה באזור.
היסטוריה

לפסקיירה דל גארדה היסטוריה ארוכה. בתקופת האימפריה הרומית היא נקראה ארדליקה (Ardelica) והייתה חלק מגאליה קיסאלפינה, פרובינקיה רומית. השם מוזכר מאוחר יותר במפת פויטינגר כאריאוליקה (Ariolica) המציינת את מקומה בין ברשה לורונה. במפת פויטינגר אף מצוין שהעיר הייתה מקום מסחר עם תאגיד ספנים בשם collegium naviculariorum Ardelicensium. העיר מוזכרת בשם אריליקה (Arilica) באנציקלופדיה תולדות הטבע של פליניוס הזקן.
המבצר בפסקיירה מילא תפקיד בולט ברוב הקרבות הצבאיים שנערכו בצפון איטליה החל מהמאה ה-15, במיוחד במהלך המערכה האיטלקית של מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות. בקרב פסקיירה (איט') ב-6 באוגוסט 1796, יום אחרי הניצחון הצרפתי הגדול בקרב קסטיליונה (אנ'), כוח צרפתי בפיקודו של הגנרל אנדרה מסנה הביס והבריח את האוסטרים. במלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה לאחר המצור על פסקיירה, המבצר נפל בידי הפיימונטה, לאחר הגנה אוסטרית נועזת בראשות גנרל ראט שהחזיקה מעמד שישה שבועות, עד 30 במאי 1848.
פסקיירה גם ידועה בזכות הכלא הצבאי שבה, אשר נסגר בשנת 2002.
אתרים עיקריים > המבצר (Fortificazioni)

המבצר של פסקיירה נמצא ממש במרכז העיר. המבנה הנוכחי של המבצר הוא מימי שלטון הרפובליקה של ונציה. הוא נבנה במאה ה-16 והיה שימושי עד סוף המאה ה-19. באמצע המאה ה-15 היא הוסבה לאורוות סוסים. בזמן השליטה האוסטרית והצרפתית המצודה חזרה לשמש למטרה צבאית, שופצה והורחבה. במלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה (1848) התרחשו בו קרבות עזים. המבצר נמצא על שני איים קטנים בשולי האגם ובתוך המבצר מספר מבנים צבאיים עתיקים בין היתר, הנמל והגשר, מפעל חימוש, מגורים של חיל הרגלים, הטירה רוקה סקאליג'רה, בית חולים צבאי ומגורי חיל הפרשים שמשמשים היום כבניין עירייה.
ב-2017 המבצר הוכרז כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "מפעלי ההגנה הוונציאניים בין המאות ה-16 וה-17: סטטו דה טרה ומערב סטטו דה מאר", ביחד עם אתרים נוספים באיטליה, קרואטיה ומונטנגרו.
אתרים עיקריים > נמל פסקיירה (Porto di Peschiera)

פסקיירה שוכנת ממש בחוף האגם, מצידה השני יוצא נהר ולכן קיימות בעיירה מספר תעלות. נמל פסקרייה מאפשר הגעה באמצעות מעבורת לכל העיירות והחופים סביב אגם גארדה. מלבד רציף המעבורת, הנמל כולל מעגנים של יאכטות וסירות פרטיות.
אתרים עיקריים > מקדש מדונה דל פראסינו

כנסייה מתחילת המאה ה-16 ובה קפלות קטנות מעוטרות בציורים של הולדת ישו ואנה הקדושה מהמאה ה-16, עבודות אומנות של הצייר פאולו פארינאטי ובד של זנון מוורונה משנת 1541 המתאר את פטרוס הקדוש ויוחנן בן זבדי.
אתרים עיקריים > ארכאולוגיה

בפסקיירה דל גארדה נמצאים שני אתרים שמהווים חלק משרידי בתי הכלונסאות הפרהיסטוריים בהרי האלפים, ומוכרזים כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. האתר הראשון נקרא בלוודרה והוא מהשנים 1,500-2,500 לפני הספירה והאתר השני נקרא פראסינו (Frassino) והוא מהתקופה 1,000-2,000 לפני הספירה. אתרים דומים כאלה קיימים גם בסירמיונה ומנרבה דל גארדה.
אתרים עיקריים > אגם פראסינו

בחורף, אגם פראסינו (אנ') הקרוב הוא בית הגידול החשוב ביותר עבור הצולל המצויץ באיטליה (Morbioli & Sighele 2006).
כיום

פסקיירה דל גארדה מונה כ־10,465 תושבים נכון ל־2017 לפי נתוני מפקד אוכלוסין של המכון הלאומי האיטלקי לסטטיסטיקה והיא עיירה מאוד תיירותית עם מספר גדול של בתי מלון, מסעדות, חופים וטיילת.
נולדו בפסקיירה דל גארדה

פביו טסטי (1941), שחקן
אדוארדו זארדיני (1989), רוכב אופניים
גלריה

בניין העירייה
שער Porta Brescia
שער Porta Verona המשופץ, כיום אתר מורשת עולמית של אונסק"ו
אנדרטה לזכרו של ג'ובאני פאלקונה, שופט שחוסל במכוניתו.
המזח שבו עוגנות מעבורות המחברות את פסקיירה דל גארדה לעיירות סביב האגם
(1866)
הערות שוליים

↑  מפעלי ההגנה הוונציאניים בין המאות ה-16 וה-17: סטטו דה טרה ומערב סטטו דה מאר, באתר אונסק"ו (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547847905171  GND: 4540966-3  LCCN: n78067912  MusicBrainz: 59d69134-cece-44a4-93bf-c68d13faf1e3  NKC: ge678575  SUDOC: 153135603  VIAF: 148904523   WorldCat (עם VIAF): 148904523
צ'ופ סואי אמריקאי

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מנת פסטה 
 על שם:  צ'ופ סואי 
 מוצא:  ארצות הברית 
 מרכיבים עיקריים:  מקרוני, בשר טחון, רוטב עגבניות 
 
אמריקן צ'ופ סואי (באנגלית: American Chop Suey) היא קדרת פסטה של המטבח האמריקאי העשויה מבשר בקר טחון, מקרוני ורוטב עגבניות מתובל.
מאפיינים

המנה נמצאת במטבח של ניו אינגלנד ובאזורים אחרים של ארצות הברית. מחוץ לניו אינגלנד המאכל נקרא לפעמים גולאש אמריקאי או ג'וני מרזטי, בין השאר. על אף שמו, יש לו רק קשר רחוק מאוד לצ'ופ סואי של המטבח הסיני והמטבח הסיני אמריקאי.
מקור השם

אף על פי שאוכל מנחם זה מושפע מהמטבח האיטלקי-אמריקאי וכן מהארוחות מהירות ומעשיות בניו אינגלנד הישנות יותר כמו "המציאה של תפוחי האדמה" ו"בלגן הכרח", הוא ידוע כ"אמריקן צ'ופ סואי" גם משום שהוא עשוי מסוג בשר אקראי, ירקות ותבלינים איטלקיים (אמריקאיים שאינם מוכרים כך באיטליה), ומכיוון שפעם השתמשו במנה באורז, מרכיב בסיסי במטבח הסיני, במקום פסטה.
צ'ופ סואי אמריקאי סטנדרטי מורכב ממקרוני בצורת מרפק וחתיכות בשר בקר טחון מבושל עם בצל מוקפץ ברוטב סמיך על בסיס עגבניות. ניתן להגיש את המנה בצלחת או בקערה, בדרך כלל בליווי לחם ולעיתים קרובות רוטב ווסטרשייר.
לקריאה נוספת

גולאש אמריקאי
צ'ילי מק
מקרוני פו-פלוטסקי
רשימת מנות פסטה
רשימת מנות אזוריות של ארצות הברית
הערות שוליים

↑  Mendelson, Anne (29 בנובמבר 2016). Chow Chop Suey: Food and the Chinese American Journey. Columbia University Press. ISBN 9780231541299. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Bedell, Malcolm. "Classics: American Chop Suey". From Away. fromaway.com. נבדק ב-22 באוגוסט 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "American Chop Suey Casserole". New England Today. newengland.com. נבדק ב-22 באוגוסט 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  KENJI LÓPEZ-ALT, J. "American Chop Suey: The Cheesy, Beefy, Misnamed Stovetop Casserole That Deserves a Comeback". Serious Eats. seriouseats.com. נבדק ב-22 באוגוסט 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Vargas, Sally Pasley (3 בספטמבר 2019). "Recipe: American chop suey is beloved comfort food served by families all over the country". Boston Glove. נבדק ב-1 בדצמבר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Smith, Andrew F. (2007). The Oxford companion to American food and drink (illustrated ed.). ISBN 978-0-19-530796-2. נבדק ב-2010-10-08.
↑  "What is American chop suey?". Ochef. נבדק ב-2013-10-28.
פרסי המוזיקה האמריקאית 2011

| --- | --- |

 תאריך:  20 בנובמבר 2011
 מיקום:  תיאטרון נוקיה L.A. לייב, לוס אנג'לס, קליפורניה
 מפיק:  דיק קלארק פרודקשנס
 רשת שידור:  ABC
 אורך הטקס:  129 דקות
 רייטינג:  12 מיליון
 זכייה במספר הפרסים הרב:  טיילור סוויפט • אדל (3)
 מספר המועמדויות הרב:  אדל (4)
  אתר האינטרנט הרשמי של פרסי המוזיקה האמריקאית
 →2010 2012←
טקס פרסי המוזיקה האמריקאית ה-39 התקיים ב-20 בנובמבר 2011 בתיאטרון נוקיה L.A. לייב, לוס אנג'לס, קליפורניה, תוך הכרה באמנים ובאלבומים הפופולריים ביותר בשנת 2011. המועמדים הוכרזו באופן רשמי בשידור חי ב-11 באוקטובר 2011. טקס הפרסים היה ללא מנחה ושודר ברשת ABC.‏ טיילור סוויפט ואדל היו לאמנים עם מרבית הזכיות באותו הטקס, כשכל אחת מהן זכתה בשלושה פרסים בסך הכול.
מנחים/ות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  קווין לטיפה  הוט צ'יל ריי  שון קינגסטון  50 סנט  ג'ניפר הדסון  ג'יין לוי  שריל היינס  סלינה גומז  טאיו קרוז  ונסה מראנו  קייטי לקלרק |  ניקלבק  אדם למברט  טיילור סוויפט  בנג'מין בראט  היידי קלום  ג'ו ג'ונאס  ג'ניפר מוריסון  מת'יו מוריסון  אלאניס מוריסט  רובין ת'יק  אלי גולדינג |  ברונו מארס  ג'ון לג'נד  ג'ולי בואן  שרה היילנד  גאווין דגראו  קתרין הייגל  ג'וש קלי  ג'ני מקארתי  ליונל ריצ'י  ונסה לאצ'י |  |  |  |  |  |
זכיות ומועמדויות

| אמנ/ית השנה | האמן החדש הטוב ביותר של השנה (ספרינט) |
| --- | --- |
  טיילור סוויפט אדל  ליידי גאגא  קייטי פרי  ליל ויין:   הוט צ'יל ריי דה בנד פרי  מיגל  ויז קאליפה
אמן הפופ/רוק האהוב ביותר: אמנית הפופ/רוק האהובה ביותר
  ברונו מארס ג'סטין ביבר  פיטבול:   אדל ליידי גאגא  קייטי פרי
להקת/צמד/קבוצת הפופ/רוק האהובה ביותר: אלבום הפופ/רוק האהוב ביותר
  מארון 5 למפאו  ואן ריפאבליק:   21 – אדל Loud – ריהאנה  Born This Way – ליידי גאגא
אמן הקאנטרי האהוב ביותר: אמנית הקאנטרי האהובה ביותר
  בלייק שלטון ג'ייסון אלדין (אנ')  בראד פייזלי:   טיילור סוויפט שרה אוונס  מירנדה למברט
להקת/צמד/קבוצת הקאנטרי האהובה ביותר: אלבום הקאנטרי האהוב ביותר
  ליידי אנטבלום זאק בראון בנד  דה בנד פרי:   Speak Now – טיילור סוויפט My Kinda Party – ג'ייסון אלדין  The Band Perry – דה בנד פרי
אמן הראפ/היפ-הופ האהוב ביותר: אלבום הראפ/היפ-הופ האהוב ביותר
  ניקי מינאז' ליל ויין  קניה וסט:   Pink Friday – ניקי מינאז' Tha Carter IV – ליל ויין  Watch the Throne – ג'יי זי וקניה וסט
אמן הנשמה/R&B האהוב ביותר: אמנית הנשמה/R&B האהובה ביותר
  אשר כריס בראון  טריי סונגז:   ביונסה ריהאנה  קלי רולנד
אלבום הנשמה/R&B האהוב ביותר: האמן האלטרנטיבי האהוב ביותר
  Loud – ריהאנה F.A.M.E. – כריס בראון  4 – ביונסה:   פו פייטרס הבלאק קיז  ממפורד אנד סאנז
אמן המוזיקה העכשווית למבוגרים האהוב ביותר: האמן הלטיני האהוב ביותר
  אדל ברונו מארס  קייטי פרי:   ג'ניפר לופז אנריקה איגלסיאס  פיטבול
אמן עכשווי מעורר השראה: פרס מיוחד
  קאסטינג קראונס טובימק  ת'ריד דיי:   קייטי פרי
הערות שוליים

↑  NOKIA Theatre L.A. LIVE :: American Music Awards, web.archive.org, ‏2011-09-21
↑  Jocelyn Vena, Lady Gaga, Adele Lead American Music Awards Noms, MTV News (באנגלית)
↑  Gil Kaufman, Chris Brown, LMFAO Join American Music Awards Lineup, MTV News (באנגלית)
↑  AMAs 2011: Taylor Swift, Nicki Minaj Win Big on Ladies' Night, Billboard, ‏2011-11-20
↑  "Daughtry, Enrique Iglesias, Gym Class Heroes, Lil Jon, Jennifer Lopez, OneRepublic, The Band Perry and will.i.am to Perform at "The 2011 American Music Awards"". PR Newswire. 15 בנובמבר 2011. נבדק ב-28 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
הזמר ג'סטין ביבר יחד עם סלינה גומז בטקס
הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, היא היחידה יחד עם הזמרת אדל שזכו בשלוש קטגוריות
קייטי פרי זכתה בפרס המיוחד לאותה שנה
פרדריק מורגן

| --- | --- |

 לידה:  5 בפברואר 1894 פארוק ווד, קנט, בריטניה בריטניה 
 פטירה:  19 במרץ 1967 (בגיל 73) נורת'ווד, מידלסקס, בריטניה בריטניה 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  מכללת קליפטון  האקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ' 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 תקופת הפעילות:  1913–1946 (כ־33 שנים)
 דרגה:   לוטננט גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית מחוז דבון וקורנוול   מפקד הדיוויזיה ה-55   מפקד הקורפוס ה-1
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 מפקד בלגיון הכבוד  מפקד בלגיון ההצטיינות  אביר מפקד במסדר האמבט  לגיון ההצטיינות של ארצות הברית בדרגת לגיונר 
 
לוטננט גנרל סר פרדריק אדג'וורת' מורגן, KCB (באנגלית: Sir Frederick Edgworth Morgan;‏ 5 בפברואר 1894 – 19 במרץ 1967) היה קצין בכיר בצבא הבריטי שלחם בשתי מלחמות העולם. הוא ידוע בעיקר כראש המטה של מפקד בעלות הברית העליון (COSSAC), המתכנן המקורי של מבצע אוברלורד.
כבוגר האקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ', מורגן הוצב כלוטננט משנה ברגימנט ארטילריית השדה המלכותית ביולי 1913. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בחזית המערבית כקצין ארטילרי זוטר וכקצין מטה. לאחר מכן שירת שני סיורים ארוכים עם הצבא הבריטי בהודו.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, מורגן הועלה לדרגת בריגדיר וקיבל על עצמו את הפיקוד על קבוצת התמיכה הראשונה, חלק מדיוויזיית השריון הראשונה, אותה הוביל במהלך הקרב על צרפת. לאחר מכן שירת כבריגדיר מטה (BGS) בקורפוס השני, הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל בפברואר 1941 ופיקד גם על דיוויזיית מחוז דבון ומחוז קורנוול וגם על דיוויזיית הרגלים ה-55 (מערב לנקשייר), לפני שהועלה שוב במאי 1942 ללוטננט גנרל כאשר קיבל את הפיקוד על הקורפוס הראשון. המפקדה שלו סומנה אז ככוח 125, וקיבלה את המשימה להתמודד עם מתקפה גרמנית דרך ספרד לגיברלטר שמעולם לא התרחשה. במרץ 1943 הוא מונה לרמטכ"ל של מפקד בעלות הברית העליון (מיועד), או COSSAC. בתור COSSAC הוא ניהל את התכנון של מבצע אוברלורד. כאשר הגנרל האמריקני דווייט ד' אייזנהאואר הפך למפקד בעלות הברית העליון בתחילת 1944, מייג'ור גנרל וולטר בדל סמית' הפך לרמטכ"ל במפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית (SHAEF), בעוד מורגן הפך לסגן הרמטכ"ל.
לאחר המלחמה שימש מורגן כראש המבצעים של מינהל הסעד והשיקום של האו"ם (UNRRA) בגרמניה עד שתפקידו בגרמניה בוטל לאחר שטען כי אונר"א נחדר על ידי סוכנים סובייטים שביקשו לעורר צרות בקרב עקורים. ב-1951, מורגן הפך לשולט באנרגיה אטומית, והיה נוכח במבצע הוריקן, ניסויי הנשק האטומי הבריטי הראשונים באיי מונטבלו ב-1952. תפקידו בוטל ב-1954 עם הקמת הרשות לאנרגיה אטומית של בריטניה, אך הוא נשאר כמפקח על נשק גרעיני עד 1956.
ביוגרפיה > ראשית חייו

פרדריק מורגן נולד בפדוק ווד, קנט, ב-5 בפברואר 1894, והיה בנם הבכור מבין תשעה ילדים של פרדריק בוורלי מורגן, יבואן עצים, ואשתו קלייר אליזבת' (לבית הורוקס). הוא גדל באחוזת מסקול, פדוק ווד. הוא החל את לימודיו בהרסטלי, בית ספר פרטי בטונברידג' וולס ב-1902. בגיל צעיר הוחלט שפרדריק יהפוך לקצין בצבא הבריטי, ובשנת 1907 הוא נכנס לקולג' קליפטון,  בית ספר שנודע בקשריו עם האקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ'. בקליפטון שיחק רוגבי וקריקט, ושירת בחיל הצוערים של בית הספר, שהפך לחיל הכשרת הקצינים (OTC) ב-1908. כסמל צוער, הוא היה אחד מני רבים שעמדו על המסלול לארמון בקינגהאם להכתרת ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת ב-1911. בסופו של דבר הוא עלה לדרגת לוטננט משנה. מורגן עבר כראוי את בחינת הכניסה לווליץ', אליה ניגש ב-1912.
מורגן הוסמך כלוטננט משנה ברגימנט ארטילריית השדה המלכותית ב-17 ביולי 1913, והצטרף לסוללה ה-41, הבריגדה ה-42, ארטילרית השדה המלכותית באלדרשוט.  הוא התנדב לשירות בהודו, ובינואר 1914 יצא על ספינת הכוחות של חברת ניווט הקיטור הבריטית-הודית Rewa, והצטרף לסוללה ה-84, חטיבה 11, ארטילריית השדה המלכותית, שהוצבה בג'בלפור.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 יצאה הסוללה של מורגן לחזית המערבית באוקטובר 1914 כחלק מהדיוויזיה השלישית (לאהור).  מורגן נפגע מהחטאה קרובה של תותח 5.9 אינץ' גרמני שהעיף אותו באוויר וקבר אותו במכתש פגז, והוא פונה לבית החולים בבולון עם הלם קרב. הוא קיבל חופשת מחלה קצרה באנגליה רק כדי להיות נוכח כאשר הגיעה הידיעה למשפחתו שאחיו נהרג בפעולה. בשובו לחזית, הפך מורגן לשליש (ADC) של בריגדיר אדוארד ספנסר הואר-נייר, מפקד ארטילריה של חטיבת לאהור. הארטילריה נשארה בחזית המערבית כאשר עיקר הדיוויזיה יצאה למערכה במסופוטמיה. מכיוון שלקח יותר זמן לאמן ארטילריה מאשר חי"ר, ארטילריה של דיוויזיית לאהור פעלה בתורה כארטילריה של הדיוויזיה הקנדית השנייה, הדיוויזיה הקנדית השלישית, הדיוויזיה האוסטרלית הרביעית ולבסוף הדיוויזיה הקנדית הרביעית עד שהארטילריה שלהן אומנה מספיק כדי להשתלט עליה.
מורגן הפך לקפטן מטה בפברואר 1916, והועלה לדרגת קפטן זמנית במאי 1916. ארטילריה של דיוויזיית לאהור התפרקה באמצע 1917 ומורגן, הועלה לקפטן ב-18 ביולי 1917, והוצב בדיוויזיה ה-42 (מזרח לנקשייר) כקפטן מטה. ב-15 באוגוסט 1917 הוא נישא למרג'ורי ססיל וייט, בתו של קולונל תומאס דו בדאט וייט מחיל הרפואה של הצבא המלכותי (RAMC). בני הזוג נפגשו על סיפון ה-Rewa בדרך להודו ב-1914.  נישואיהם הולידו שתי בנות ובן.
במהלך מתקפת מאה הימים שהובילה בסופו של דבר לשביתת הנשק עם גרמניה ב-11 בנובמבר 1918, הוא שירת כראש מטה חטיבה של הארטילריה של הדיוויזיה ה-42. במהלך המלחמה מורגן צוין לשבח פעמיים, ב-15 במאי 1917, ושוב ב-5 ביולי 1919.
על סוף המלחמה ותוצאותיה כתב מורגן מאוחר יותר:
אז לאנגליה, הביתה והתחלה חדשה. אין שאלה של לחזור הביתה בניצחון כגיבור כובש. לא היה מה להראות כלפי חוץ במשך אותן ארבע שנים בצל, שנים של מתח פנימי שלא ניתן היה למצוא להן הקלה שכן אי אפשר היה לתאר את מלוא התחושות של האדם למי שלא השתתף באירועים. בניגוד לאירוע מאוחר יותר שבו כל הגברים, הנשים ואפילו הילדים הריחו את ניחוח הגיהנום, בשנת 1919 היו מעטים מבין אלה שתפקידם היה לשמור על שריפות הבית שיכלו, אפילו במאמץ מרבי, להבין מה קרה לאלה. מאיתנו שחזרו, כפופים או שבורים, הזדקנו מעבר לשנים שלנו.

 אז היה צריך להבריג את המכסה על הכל ולשאוף לבטל את המחשבה על העבר על ידי התרכזות בחיים הנוכחיים. הסם הזה מונח בשפע, במיוחד לידיהם של אלה מאיתנו שחייבים לעצב מחדש את הצבא המרוסק בעולם החדש הזה שספיק לו די והותר מצבאות.