עשוראא
צום עשוראא בראשית האסלאם ובסונה

מסורות מוסלמיות מספרות כי צום עשוראא הוא הצום הראשון שעליו ציווה מוחמד עוד בטרם נקבע צום רמדאן. הקוראן עצמו קובע: "המאמינים, צוויתם על הצום כשם שצוו אלה שקדמו לכם, למען תהיו יראים" (סורת אל-בקרה, פסוק 183). הביטוי "אלה שקדמו לכם" מתייחס לדעת רוב הפרשנים המוסלמים אל היהודים. אחת המסורות המובאות בהקשר זה אומרת:
מפי בנו של עבאס, יתרצה אללה משניהם, שאמר: הנביא, עליו התפילה והשלום, הגיע לאל-מדינה וראה את היהודים צמים בעשוראא. אמר: 'מה זאת?' אמרו: 'יום של חסד שבו הציל אללה את משה ובני ישראל מאויביהם. לפיכך צם בו משה.' אמר, עליו התפילה והשלום: 'אני ראוי למשה יותר מכם', ולפיכך צם בו וציווה לצום בו. וכך מוסכם.
עבדאללה בן עבאס (בן דודו של מוחמד) מזהה את צום עשוראא עם צום יום הכיפורים ביהדות, ואף מביא מסורת בקשר ליום הכיפורים שאינה מקובלת היום ביהדות, אם כי ייתכן שאמנם הייתה מקובלת בקרב יהודי אל-מדינה במאה השביעית לספירה. אולם עוד במאה התשיעית התחילו חכמי דת מוסלמים אחדים לטעון שיום העאשוראא אינו קשור ליום הכיפור אלא לחג קדום שהיה נפוץ בקרב הערבים לפני האסלאם. הטענה באה על רקע הפולמוס הדתי שהתקיים בין האסלאם ובין היהדות והנצרות. חלק מחכמי הדת הנוצרים והיהודים ראו שהנביא מוחמד הושפע רבות ממצוות דתיות מתוך היהדות. הדעה הזאת נראתה בעיני חכמי דת מוסלמים כפגיעה בלגיטימיות של הדת המוסלמית כדת אלוהית שלא ספגה השפעות של בני אדם. לפיכך, בתקופה הזאת טענו חכמי דת מוסלמים שמצוות הצום קשורה במנהגים דתיים אשר היו קיימים אצל הערבים לפני האסלאם, ולדעתם, מנהגים אלה היו שרידים מדת אברהם הקדומה. באסלאם נתפס אברהם כנביא מוסלמי שקדם לנביא מוחמד ואשר ייסד את היהדות ואת הנצרות. בהתאם לתפיסה הזאת, האסלאם הוא זה שהשפיע על הדתות האחרות ולא להפך. מסורות כאלה יוחסו בפועל לשבט קורייש:
מפי עאישה, יתרצה אללה ממנה, שאמרה: יום עשוראא היה יום שבו צם שבט קורייש בתקופת הג'אהילייה, והנביא, עליו התפילה והשלום, היה צם בו. לפיכך צם בו כשהגיע לאל-מדינה וציווה על האנשים לצום בו. כשהוטלה מצוות רמדאן אמר: 'מי שרוצה יצום בו, ומי שרוצה יעזוב אותו'. וכך מוסכם.
לפי מסורת זו, מקשרת עאישה (אשתו השנייה של מוחמד) בין צום עשוראא לבין מסורת שהייתה נהוגה בשבט קורייש. שבט קורייש, שמוחמד נמנה עמו, מיוחס לישמעאל בן אברהם, ולפיכך נראה כי מסורת זו רומזת לכך ששבט קורייש שמר על מנהגי אברהם, אשר הועברו לערבים באמצעות ישמעאל. נראה כי רצונם של המוסלמים לתת ייחוד דתי לדת המוסלמית שנראתה בראשיתה דומה ליהדות הביא לקביעת צום הרמדאן כצום חובה (סורת אל-בקרה, פסוק 185), בעוד צום עשוראא, שנקשר בדתו המקורית של אברהם, נותר כצום רשות בלבד.
רצונם של המוסלמים להיבדל מן היהודים ומן הנוצרים בא לידי ביטוי גם במסורת אחרת מפי אבן עבאס. על-פי המסורת הזו אמרו המוסלמים הראשונים למוחמד כי ציוויו לצום בעשוראא גורם להם להידמות ליהודים ולנוצרים. לפיכך הורה להם כי בשנה הבאה יצומו גם ביום התשיעי של חודש מוחרם, אולם הוא מת בטרם עלה בידו לקיים את דבריו בעצמו. על-פי המסורת שמביא אבן עבאס אמר מוחמד בטרם יצאה נשמתו: "לו נשארתי בחיים הייתי צם גם ביום התשיעי".
בהסתמך על המסורת מפי אבן עבאס, קיימת השקפה מוסלמית הקובעת שלוש דרגות לצום עשוראא:
צום בן שלושה ימים בין ה-9 ל-11 בחודש מוחרם.
צום בן יומיים בין ה-9 ל-10 בחודש מוחרם.
צום בן יום אחד ב-10 בחודש מוחרם.
בהקשר זה מכונה היום התשיעי בחודש מוחרם "תאסועאא" (تاسوعاء).
צום עשוראא נהוג כיום רק בקרב מוסלמים סונים אדוקים שרואים בו ביטוי לדבקות בדת. רוב המוסלמים אינם מקיימים אותו. יש מוסלמים הרואים ביום זה הזדמנות לפצות על ביטול חלק מצום רמדאן עקב נסיעה הכרחית או מחלה. מנהג זה ניכר במיוחד אצל נשים, כיוון שבאסלאם ימי המחזור החודשי נחשבים כימים של טומאה שבהם אסור לצום, ולפיכך הן נאלצות לבטל חלק מצום רמדאן לעיתים קרובות. האפשרות לפצות על ביטול צום רמדאן באמצעות צום בימים אחרים נזכרת בקוראן (סורת אל-בקרה, פסוק 185), אולם הקוראן אינו מציין את צום עשוראא דווקא כהזדמנות לכך.