stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פומריום
המגבלות הקשורות בפומריום

למגיסטראטים בעלי אימפריום (מחזיקי משרות השלטון בעלות הכוח ברומא) לא היה כוח מלא בתחום הפומריום. למשל, הם יכלו לצוות על הלקאת אזרח, אך לא על הוצאתו להורג. מגבלה זו סומנה על ידי הסרת סמל הגרזן מהפסקס שנישא על ידי הליקטור של המגיסטראט.
הקבורה הייתה אסורה בתחום הפומריום. יוליוס קיסר קיבל בימי חייו את הזכות להקבר בפומריום. גם אפרו של הקיסר טראיאנוס נטמן בשנת 117 לספירה מתחת לעמוד טראיאנוס בתחום הפומריום.
לבעלי משרת פרומגיסטראט מהפרובינציות או מפקדים בראש צבאות הייתה אסורה הכניסה לפומריום. אלה נאלצו לוותר על הכוח שהיה בידם בזכות האימפריום ברגע שחצו גבול זה (בדומה לחוק לפיו רק מגיסטראטים זכאים להחזיק אימפריום באיטליה בעוד שעל פרומגיסטרטים פרובינציאליים לוותר עליו בכניסתם לתחום איטליה). יוצא מן הכלל לחוק זה היה בעת טריומף שבו הותר לצבא לצעוד בעיר. עדיין, למפקד הותרה הכניסה לעיר רק בעת המצעד והוא נאלץ להמתין עם חייליו לאירוע מחוץ לפומריום. בימי הרפובליקה הרומית גם חיילים איבדו את מעמדם עם כניסתם לפומריום והפכו לאזרחים מן השורה, ולכן צעדו בבגדים אזרחיים. לכן, גם אספת העם הקנטורית שבמקור הייתה של הצבא נאלצה להתכנס בשדה מרס שמחוץ לפומריום.
תיאטרון פומפיוס מחוץ לפומריום כלל אולם שהותאם לדיוני הסנאט שבהם השתתפו סנאטורים שלא הותרה להם הכניסה לפומריום. כשיוליוס קיסר שיפץ את בית הסנאט הראשי בפומריום, התקיימו דיוני הסנאט בתיאטרון פומפיוס ושם נרצח קיסר.
כלי מלחמה היו אסורים בתחום הפומריום. למרות זאת, הברחת סכינים הייתה נפוצה.
ראו גם

שבע גבעות רומא
רומא העתיקה
הערות שוליים

↑  טיטוס ליוויוס, תולדות רומא, תרגמה מלטינית שרה דבורצקי, ירושלים, מוסד ביאליק, תשל"ב
↑  טקיטוס, האנלים, XII, 24; Noctes Atticae, XIII, 14, 7
|  רומא |
| --- | --- | --- |
| רובעי רומא | אסקווילינו • בורגו • צ'ליו • טסטאצ'יו • טרסטוורה • טרווי • לודוויזי • מונטי • רגולה • ריפה • סאלוסטיאנו • סן סבא • פראטי • סנט'אאוסטאקיו • סנטאנג'לו • פאריונה • פונטה • פיניה • קאסטרו פרטוריו • קולונה • קמפו מרציו • קמפיטלי |  |
| אתרים מרכזיים | קולוסיאום • מזרקת טרווי • כיכר ונציה • פיאצה דל פופולו • פיאצה נאבונה • פורום רומאנום • המדרגות הספרדיות • הפנתאון |  |
| כנסיות | הבזיליקות הפטריארכליות • בזיליקת סנטה מריה מג'ורה • בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו • סנטה מריה דל פופולו • סנטה מריה סופרה מינרווה • בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות • סנטה מריה דיי מיראקולי וסנטה מריה אין מונטסאנטו |  |
| מוזיאונים | ארמון ברבריני • גלריה בורגזה • הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית • הגלריה העירונית לאמנות מודרנית • המוזיאון היהודי של רומא • המוזיאון לתרבות הרומית • מוזיאוני הוותיקן • מוזיאון השואה • המוזיאונים הקפיטוליניים • קיוסטרו דל ברמנטה • MAXXI |  |
| הוותיקן | בזיליקת פטרוס הקדוש • הקפלה הסיסטינית • טירת סנטאנג'לו |  |
| שבע גבעות רומא | גבעת האוונטין • גבעת אסקווילינו • גבעת וימינאליס • גבעת הפאלאטיום • גבעת הקווירינאליס • גבעת הקפיטולין • גבעת קאיליוס |  |
| אחר | נהר הטיבר • יהדות רומא • אי הטיבר • כביש הטבעת של רומא • ספיינצה – אוניברסיטת רומא |  |
פורטל רומא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 172187615   WorldCat (עם VIAF): 172187615 
כתובת המציינת את הפומריום הקלאודיאני ב-via del Pellegrino ברומא
שיטת הממשל בישראל

שיטת הממשל בישראל היא דמוקרטיה פרלמנטרית. בראש המדינה עומד נשיא המדינה, אך זה אינו מחזיק בסמכויות רבות ותפקידו הוא סמלי בעיקרו. ממשלת ישראל היא הרשות המבצעת, בראשה עומד ראש הממשלה, אשר ממונה על ידי הנשיא שבוחר לתפקיד את האדם בעל הסיכויים הטובים ביותר להרכיב ממשלה מבין חברי הכנסת המכהנים. הממשלה מורכבת על ידי ראש הממשלה, וחייבת בתמיכת הכנסת. המסמך הרשמי הראשון של מוסד שלטוני במדינת ישראל המשתמש במונח דמוקרטיה ביחס למדינת ישראל הוא בג"ץ קול העם, בו נאמר כי אין לממשלה זכות לסגור את עיתון קול העם בשל היותה של ישראל מדינה דמוקרטית.
הכנסת היא הרשות המחוקקת המורכבת ממאה ועשרים חברי כנסת שנבחרים בבחירות כלליות אחת לארבע שנים (או פחות במקרה שהכנסת מחליטה לפזר את עצמה) על ידי אזרחי המדינה, בני 18 ומעלה. הנשיא ממנה את אחד מחברי הכנסת להרכיב ממשלה, אך הכנסת היא זו שנותנת אמון בממשלה, וגם זו שיכולה להביע אי-אמון בה על ידי הבעת אמון (ברוב חבריה) בממשלה חדשה אשר תכנס לתפקידה בתום ההצבעה.
שיטת ההצבעה לכנסת היא שיטה יחסית-ארצית. ההצבעה בבחירות לכנסת מתבצעת על פי רשימה שמית שמגישה כל מפלגה (או כל קבוצה של מפלגות) בה בוחר כל אזרח לתמוך. כל רשימה, שקיבלה קולות בשיעור העולה על אחוז החסימה, תזכה למספר מושבים באופן יחסי לשיעור הקולות לו זכתה. לקראת הבחירות לכנסת ה-13, הועלה אחוז החסימה מ-1% ל-1.5%, לקראת הבחירות לכנסת ה-17 הוחלט להגדילו ל-2% ובמרץ 2014 הוחלט להגדילו ל-3.25%.
בשנות התשעים שונתה שיטת הבחירות לבחירה ישירה, ובוצעה הפרדה בין בחירת ראש הממשלה לבחירות מפלגה, כך שכל אזרח יצביע בשני פתקים – אחד לראשות הממשלה, ואחד לכנסת. בשיטה זו ראש הממשלה נבחר על ידי האזרחים, ולא על ידי הנשיא. שיטה זו גרמה להתפלגות קולות הבוחרים בין מפלגות רבות וגרמה לחוסר יציבות קואליציונית ולכן בוטלה.
למרות שבהכרזת העצמאות התחייבו החותמים לכתיבת חוקה בתוך מספר חודשים, עד היום לא נכתבה חוקה למדינת ישראל, וזאת בשל חילוקי דעות פנימיים בנוגע לאופיה של המדינה. את תפקיד החוקה ממלאים חוקי יסוד הנקבעים על ידי הכנסת ומקבלים מעמד מיוחד.
נשיא המדינה

בישראל, שהיא דמוקרטיה פרלמנטרית, לנשיא תפקיד ייצוגי בעיקרו, הוא מסמל את אחדות העם והוא העומד בראש המדינה. לנשיא סמכויות אחדות בתחום הטקסי, כגון חתימה על חוקים, הסמכת שגרירים של ישראל וקבלת כתבי האמנה של שגרירים זרים. הנשיא משתתף בטקסים רשמיים של המדינה ומייצג אותה כלפי חוץ.
סמכות מעשית חשובה של הנשיא היא הסמכות לחון אסירים ולקצוב את עונשם של אסירי עולם. בדרך כלל זהו הליך מנהלי שגרתי, אך לעיתים נקלע הנשיא ללחצים פוליטיים לשחרורם של אסירים מסוימים, כגון יהודים שהורשעו בטרור ו/או מחבלים ערבים במסגרת עסקות שבויים.
סמכויות נוספות בידי נשיא המדינה הנובעות מחוק יסוד הממשלה, כלולה בסמכות שהוענקה לנשיא להטיל את תפקיד הרכבת הממשלה על אחד מחברי הכנסת (זהו, על פי רוב, ראש הסיעה הגדולה ביותר בכנסת), משנדרשת הקמת ממשלה חדשה: לאחר בחירות, הבעת אי אמון בממשלה, התפטרות ראש הממשלה או הממשלה. סמכות זו, המוכרת ברוב הדמוקרטיות הפרלמנטריות, יש בה שיקול דעת והיא נעשית לאחר התייעצות עם סיעות הכנסת ולפי הערכה אישית של הנשיא מיהו בעל הסיכויים הטובים ביותר להקמת ממשלה.
הרשות המבצעת

ממשלת ישראל היא הרשות המבצעת של מדינת ישראל. בראשה עומד ראש הממשלה, וחברים בה שרים אשר בידי ראש הממשלה הסמכות למנותם (באישור הכנסת) ולפטרם. בידי ממשלת ישראל הסמכות ברוב ההיבטים הממלכתיים והציבוריים, והיא מייצגת את מדינת ישראל כלפי חוץ. שני לראש הממשלה הוא ממלא מקום ראש הממשלה אשר לו סמכויות סטטוטוריות, בעיקר בעת היעדרותו של ראש הממשלה, בניגוד לתפקיד סגן ראש הממשלה אשר הוא תפקיד סמלי בלבד.
מאז שנת 1968 מוסדרות בחירתה וכהונתה של הממשלה באמצעות חוק יסוד: הממשלה.
במשך שנים אחדות התקיימה בחירה ישירה של ראש הממשלה, מתוך מגמה לשנות את השיטה הפוליטית, אך מטעמים שונים היא לא צלחה ובוטלה.
במרבית שנות המדינה (וגם כיום) מוטלת הקמת הממשלה על ידי נשיא המדינה על מי שהומלץ על ידי רוב הסיעות בכנסת. להקמת הממשלה נדרש ראש הממשלה לקבל את אמון רוב חברי הכנסת, ולכן טבעי הדבר להקים קואליציה של מפלגות אחדות (במה שכונה "מעשה מרכבה") ולמנות את ראשי המפלגות לשרים, ובכך לקבל את אמון הכנסת. עם זאת, היו מספר מקרים יוצאי דופן בהם מונו אנשים מקצועיים לתפקיד שרים ולא חברי כנסת. כמו כן, היו מקרים בהם התפטרו שרים מחברותם בכנסת, על מנת לפנות מקום לחברי כנסת בתחתית הרשימה המפלגתית שלהם. החל משנות ה-90 רוב הקואליציות היו צרות, אך פעמיים הוקמה ממשלת אחדות לאומית, שכללה חלק ניכר מסיעות הכנסת, שראשי המפלגות הגדולות (ליכוד ועבודה) כיהנו בה כראשי ממשלה ברוטציה.
הממשלה הנוכחית היא הממשלה ה-37. בנימין נתניהו הוא ראש הממשלה.
הרשות המחוקקת

הכנסת היא הפרלמנט – הגוף המחוקק במדינת ישראל. היא קיבלה את שמה משמה של אספת זקני העם היהודי בתקופת הממשל הפרסי בארץ ישראל – הכנסת הגדולה. בכנסת חברים 120 חברים, אשר נבחרים אחת לארבע שנים בשיטת בחירות יחסית. בראש הכנסת עומד יושב ראש הכנסת, שנבחר לתפקידו מקרב חברי הכנסת, והוא לרוב בא מהמפלגה החזקה שבקואליציה.
תפקידה המרכזי של הכנסת הוא החקיקה, ובתחום זה השיגה הכנסת יבול רב, בדמותם של חוקי מדינת ישראל. ראו בעניין זה: החקיקה בישראל.
הכנסת הראשונה נבחרה כאספה המכוננת ב-25 בינואר 1949. הכנסת הראשונה נבחרה כמוסד שהיה אמור לכונן חוקה למדינה, אולם באותו מושב הוחלט שלא לכונן אותה מיידית, אלא לחוקק חוקי יסוד שיצטרפו לכדי חוקה בבוא הזמן. ייתכן שזו הייתה טעות, מאחר שעד היום ניטשים ויכוחים מרים על זכויות האדם בישראל בעיקר בנושאי דת וזכויות הפרט.
בבחירות לכנסת רשאי להצביע כל אזרח ישראל שמלאו לו 18 שנים עבריות. כל אזרח שמלאו לו 21 שנה רשאי להיות מועמד לכנסת, למעט עובדי מדינה, שופטים ואנשי צבא. על אנשי מערכת הביטחון שפרשו חלה תקופת צינון המעוגנת בחוק הבחירות לכנסת.
החלטותיה של הכנסת, כגון אישורו של חוק או הצבעת אי אמון, מתקבלות באמצעות הצבעה במליאת הכנסת. ההחלטה מתקבלת בקולותיהם של רוב חברי הכנסת המשתתפים בהצבעה, ולעיתים מדובר במספר חברי כנסת קטן להפליא. בנושאים מסוימים, כגון שינוי חלק מחוקי היסוד, נדרש רוב של 61 חברי כנסת.
הרשות השופטת

מדינת ישראל היא מדינה יהודית ודמוקרטית, בעלת שיטת משפט עצמאית, המושפעת מן המשפט המקובל, אך עם זאת בעלת מאפיינים ייחודיים משלה. לצד שיטת המשפט הישראלית מכיר הדין הישראלי במעמדו המיוחד של המשפט העברי כמו גם במעמדן של שיטות משפט דתיות אחרות, במיוחד בתחום דיני משפחה. במדינת ישראל אין חוקה פורמלית, ועקרונות הבסיס של השיטה, במיוחד לאחר המהפכה החוקתית, נלקחים מקובץ חוקי יסוד שחקיקתם טרם נשלמה, כמו גם מפרשנות החוק על פי מושגי יסוד בסיסיים הנובעים מעצם היות המדינה מדינה יהודית ודמוקרטית. במדינה נהוגה הפרדת הרשויות.
בית משפט היא ערכאה לה נותנת המדינה סמכות שפיטה כללית. בישראל פועלת מערכת בתי המשפט האזרחיים, ולצידם בתי דין דתיים, בתי דין לעבודה, בתי דין צבאיים, בתי משפט מינהליים. ליד בתי המשפט פועלת מערכת ההוצאה לפועל.
ככלל, סמכות שיפוט בעניין כלשהו במדינת ישראל תהא נתונה לאחת משלוש הערכאות של בתי המשפט, אלא אם כן, ניתנה סמכות זו לבית דין (ובלעז – "טריבונל"). ניתן לומר באופן כללי כי "בית משפט" הוא חלק ממערכת בתי המשפט הכללית של המדינה, בעוד ש"בית דין" דן בעניין מסוים, ובדרך כלל לפי מערכת דינים מיוחדת ושונה ממערכת החוקים הרגילה.
חלופות לשיטת הממשל

לדעת אנשי אקדמיה ובכירים פוליטיים בהווה ובעבר לשיטת הממשל בישראל חסרונות רבים. לדעתם היא איננה מייצגת דיו את ציבור הבוחרים, איננה מבטיחה יציבות שלטונית לאורך טווח, מקדשת את שלטון הסקטורים הקטנים, פותחת פתח לסחטנות פוליטית ומקשה על יישום תוכניות והחלטות ממשלה. המרכז הישראלי להעצמת האזרח מפעיל את הפורום לייצוב הממשל אשר מאגד נבחרי ציבור בעבר ובהווה מומחים מהאקדמיה ואנשי עסקים מובילים, הנרתמים למהלך ציבורי לשינוי וייצוב שיטת הממשל והבחירות. זאת מתוך אמונה כי ממשל יציב, חזק ובעל יכולת תכנון וביצוע לטווח ארוך, יהיה מסוגל לקבל את ההחלטות הנכונות ויאפשר שגשוג כלכלי וביטחון אישי. המרכז מקדם באמצעות קמפיין בשם "זו השיטה גאון", ארבע נקודות מרכזיות לשינוי שיטת הבחירות: שילוב בין בחירות ארציות לאזוריות, העלאת אחוז החסימה, הצעת אי אמון בממשלה וכן הגבלת מספר השרים בממשלה. עקרונות אלו סוכמו ואושרו על ידי השר ישראל כ"ץ, יו"ר ועדת המשילות של הכנסת וכן נציגי קדימה והעבודה.
איכות הדמוקרטיה בישראל

מכון מחקר השוודי V-Dem מפרסם את מדד "זני דמוקרטיה" שמודד את מצב הדמוקרטיה בעולם. הסיווג נערך באמצעות שאלון הכולל מאות שאלות, הבודקות מדדים שונים באופיין הדמוקרטי של מדינות. הציונים נקבעים על בסיס תשובותיהם של מומחים למשטר לשאלון. היבטים שנבדקים בו הם השיטה האלקטורלית במדינה, עצמאות הרשות השופטת, רמת הביקורתיות המיוחסת לאקדמיה, פתיחות החברה האזרחית וחופש הביטוי המיוחס לתקשורת ההמונים.
החל מפרסום המדד לראשונה ב־2014 דורגה ישראל כדמוקרטיה ליברלית. לצד זאת, המדד מחשיב את ישראל של עד 1966 כדמוקרטיה אלקטורלית, עקב הממשל הצבאי על ערביי ישראל. ב־2024, בעקבות התקפות על מערכת המשפט, הרפורמה המשפטית ובכלל זה החוק לצמצום עילת הסבירות, השימוש במעצרים מנהליים ובעינויים של עצורים, ישראל הריבונית (כלומר ללא יהודה ושומרון ורצועת עזה) הורדה במדד והוגדרה כדמוקרטיה אלקטורלית.
מדד הדמוקרטיה שנערך ומפורסם על ידי קבוצת האקונומיסט, המוציאה לאור של מגזין האקונומיסט הבריטי. מטרת הדו"ח לנסות ולהציג מדד כמותי של רמת הדמוקרטיה ב-167 מדינות ברחבי העולם. ישראל שעלתה בדירוג בעשור וחצי האחרונים ביותר מחצי נקודה, מדורגת במדד ב-2023 במקום ה-30 העולמי ונחשבת על פי המדד ל"דמוקרטיה פגומה" – מונח המתאר את מרבית המדינות בהן מתקיימות בחירות חופשיות והוגנות לצד שמירה בסיסית על זכויות אדם, אולם תחומים משמעותיים בהן לוקים בחסר. נכון לשנת 2022 התחומים שאחראים להורדה היחסית של הדירוג של ישראל הם חירויות הפרט (5.88), תרבות פוליטית (6.88) ותפקוד הממשל (7.86). לעומת זאת בתהליך הבחירות ופלורליזם ובמעורבות פוליטית, ישראל מקבלת ציונים גבוהים (מעל 9 בשניהם).
דו"ח חירות בעולם מתפרסם מדי שנה על ידי ארגון ה-Freedom House האמריקאי. מטרת הדו"ח היא לנסות ולהציג מדד כמותי לרמת הדמוקרטיה והחופש הפוליטי במדינות ובטריטוריות שונות בעולם
ישראל מדורגת בדו"ח כל שנה מאז שיצא לראשונה. שנות השיא של ישראל, מאז תחילת המדד היו 2006–2014. מאז שנת 2015 ישנה, בהכללה, ירידה הדרגתית ועקבית בדירוג של ישראל. בשנת 2013 היא קיבלה ציון של 81 במדד, הדירוג הנמוך ביותר שלה היה בשנת 2024, על רקע מלחמת חרבות ברזל, אז קיבלה ציון של 74.
ראו גם

הפרדת רשויות בישראל
הבחירות לכנסת
רשימת מפלגות בישראל
הערות שוליים

↑  חוק יסוד: הממשלה
↑  "זו השיטה גאון", באתר המרכז הישראלי להעצמת האזרח
↑   מיכאל האוזר טוב, ישראל איבדה את דירוגה כדמוקרטיה ליברלית במדד מוביל להערכת דמוקרטיות, באתר הארץ, 20 במרץ 2024
↑  ד"ר אסף שפירא, הורדת הדירוג של ישראל ב-V-Dem מדמוקרטיה ליברלית לאלקטורלית: צעד מדאיג, אך לא סממן לנסיגה דמוקרטית, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, 25 במרץ 2024
↑  לראשונה מזה 50 שנה: ישראל כבר לא מוגדרת כ"דמוקרטיה ליברלית", באתר ישראל היום, 20 במרץ 2024
↑  Samuele Arioli, Democracy in Decline in Israel, V-Dem Institute, November 28, 2024
משכן הכנסת
הכניסה להיכל המשפט בחיפה, שהוא בין המודרניים והמפוארים במבני מערכת בתי המשפט בישראל
הדיוויזיה ה-17 ההודית (צבא הודו הבריטית)

| --- | --- |

סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  הודו הבריטית הודו הבריטית
 שיוך:   צבא הודו הבריטית
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  אוגוסט 1917 – אוגוסט 1923 (כ־6 שנים)
 מקים היחידה:  מייג'ור גנרל ווב גילמן (אנ')
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה המרד העיראקי ב-1920
 פיקוד
 יחידת אם:  הקורפוס הראשון (אנ')
 מפקדים:  מייג'ור גנרל ווב גילמן (אנ') מייג'ור גנרל ג'.א. ג' לסלי (G.A.J. Leslie)
מייג'ור גנרל ווב גילמן – מקים היחידה (1896)
הדיוויזיה ה-17 ההודית הייתה דיוויזיה של צבא הודו הבריטית שנבנתה בשלהי מלחמת העולם הראשונה ונלחמה במערכה במסופוטמיה. הקמת הדיוויזיה הייתה חלק מהמאמץ לחזק את הצבא הבריטי אחרי הכישלון במצור על כות ב-1916. הדיוויזיה השתתפה בניצחונות הבריטים על הצבא העות'מאני בשנים 1917–1918. עם סיום המלחמה נשארה הדיוויזיה כחיל משמר בעיראק והשתתפה במרד העיראקי ב-1920. פורקה ב-1923 למעט בריגדה אחת שנשארה בעיראק.
רקע

בספטמבר 1914, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, פלשה בריטניה למסופוטמיה באזור שאט אל ערב וחייליה החלו להתקדם מערבה במגמה להשתלט על דרום מזרח מסופוטמיה כדי להגן על מקורות הנפט בפרס ועל נתיב הובלת הנפט במפרץ הפרסי.
כדי לסייע לבריטניה הצטרף למערכה חיל המשלוח ההודי שהורכב ברובו מחיילים של צבא הודו הבריטית. כוחות משנה של חיל משלוח זה נשלחו אל כל זירות הלחימה בהן נלחמו מדינות ההסכמה מול מעצמות המרכז. הכוח הגדול ביותר של חיל המשלוח היה כוח D שנשלח למסופטמיה. תהליך בניית כוח D נמשך תקופה ארוכה והגיע לשיאו ב-1916 כשלוטננט גנרל פרדריק סטנלי מוד הוביל מהלך לתיגבור משמעותי של הכוח הבריטי לקראת חידוש המערכה על בגדאד. במהלך תקופה זו נבנו או הועברו לזירה זו 8 דיוויזיות כשהדיוויזיה ה-17 הייתה אחת האחרונות מהן.
ההיסטוריה של הדיוויזיה

הדיוויזיה ה-17 הוקמה באוגוסט 1917 במסופוטמיה והיא כללה בעיקר חיילים מהמחוזות השונים של הודו ובנוסף יחידות קטנות של חיילים אנגלים. הדיוויזיה התארגנה ב-בגדאד (שנכבשה במרץ אותה שנה) מתוך בטליונים שכבר שהו במסופוטמיה. במהלך השנה לאחר התארגנותה עסקו חיילי הדיוויזיה במשימות שיטור ואבטחת קווי תקשורת. רק החל מהמחצית השנייה של 1918 השתתפה הדיוויזיה בקרבות הבאים:
23-26 באוקטובר 1918: "קרב ערוץ פאט-הא" (Fat-ha Gorge) שלייד הזב הקטן.
28-30 באוקטובר 1918:  קרב שרקט
לאחר סיום המלחמה וחתימת הפסקת האש של מודרוס נשארה הדיוויזיה בעיראק ככוח כיבוש למשימות שיטור ושמירה.
באפריל 1920 אושר בועידת סן רמו המנדט הבריטי על מסופוטמיה. בעקבות אישור זה התפרץ מרד כנגד השלטון הבריטי ובו נטלו חלק קצינים לשעבר בצבא האימפריה העות'מאנית, סוכנים צרפתים, לאומנים מהתנועה הלאומית הערבית וכורדים מצפון עיראק ששאפו לעצמאות. הדיוויזיה ה-17 הייתה בין הכוחות עליהם הוטל לדכא את המרד. המרד דוכא בסופו של דבר אך במחיר של כ-2,300 חללים בריטים שחלקם היו מהדיוויזיה ה-17.
ב-1923 פורקה הדיוויזיה וחייליה הוחזרו לארצותיהם למעט בריגדה שנשארה בעיראק.
ב-1941 הוקמה בצבא הודו דיוויזיית הרגלים ההודית ה-17 (אנ') שנלחמה במלחמת העולם השנייה.
סדר הכוחות במערכה במסופוטמיה

| יחידה | מפקד | יחידות משנה | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| הבריגדה ההודית ה-34 (אנ') | בריגדיר גנרל ארתור גרנפל ווקופ (אנ') | • הבטליון השני של הרגימנט המלכותי של מערב קנט (אנ') • הרגימנט ה-31 של פונג'אב (אנ') • בטליון 1 של רגימנט הרגלים ההודי ה-112 (אנ') • רגימנט מהאראטס ה-114 (אנ') • סוללת המקלעים ה-129 | הגיעה מהדיוויזיה ה-15 ההודית באוגוסט 1917 |
| הבריגדה ההודית ה-51 (אנ') | בריגדיר גנרל רג'ינלד הילדיארד (אנ') | • הבטליון ה-1 של רגימנט הרגלים הקלים "היילנד" (אנ') • הבטליון ה-1 של הרגימנט השני של המלכה ויקטוריה "רג'פוט" (אנ') • רגימנט הסיקים "פרוזפור" של המלך ג'ורג' (אנ') • הבטליון ה-1 של רובאי גורקה של הנסיכה מרי (אנ') • סוללת המקלעים ה-257 |  |
| הבריגדה ההודית ה-52 (אנ') | בריגדיר גנרל פ.א.אנדרו | • בטליון 1/6 של הרגימנט המלכותי של המפשייר (אנ') • רגימנט הרגלים הסיקי ה-45 "רטראי" (אנ') • רגימנט הרגלים ה-84 "פונג'אב" (אנ') • רגימנט הרגלים ה-94 של ראסל (אנ') • רגימנט הרגלים ה-113 (אנ') • סוללת המקלעים ה-258 |  |
| הארטילריה הדיוויזיונית |  | בריגדת הארטילריה ה-1 של סאסקס (אנ') (של "ארטילריית השדה המלכותית" (אנ')) • בריגדת הארטילריה ה-2 (אנ') (של "ארטילריית השדה המלכותית" (אנ'))  |  |
| ההנדסה הדיוויזיונית |  | • מהנדסי "מלרכותלה" (Malerkotla), "סירמור" (Sirmoor) ו"גארוול" (Garhwal) • יחידת איתות של כוחות האיתות המלכותיים (אנ') • הבטליון ה-1 של רגימנט ההנדסה ה-32 "סיקים" (אנ') |  |
| יחידות דיוויזיוניות |  | • סוללת המקלעים ה-276 • בטליון מכונות היריה ה-17 • יחידות רפואה של כוחות הרפואה המלכותיים (אנ') • יחידת התובלה מכוחות התובלה והשירותים המלכותיים (אנ') |  |
לקריאה נוספת

Haythornthwaite, Philip J. (1996). The World War One Source Book. London: Arms and Armour Press. ISBN 1-85409-351-7.
Moberly, F.J. (1997) [1923]. Official History of the War: Mesopotamia Campaign. London: Imperial War Museum. ISBN 1-870423-30-5.
Perry, F.W. (1993). Order of Battle of Divisions Part 5B. Indian Army Divisions. Newport: Ray Westlake Military Books. ISBN 1-871167-23-X.
Barker, A. J. (2009). The First Iraq War – 1914–1918: Britain's Mesopotamian Campaign. New York: Enigma Books. ISBN 978-0-9824911-7-1.
Knight, Paul (2013). The British Army in Mesopotamia, 1914–1918. Jefferson, NC: McFarland. ISBN 978-0-7864-7049-5.
Moberly, F. J. (1997) [1927]. The Campaign in Mesopotamia 1914–1918. History of the Great War Based on Official Documents. Vol. IV. Compiled at the Request of the Government of India, under the Direction of the Historical Section of the Committee of Imperial Defence (Imperial War Museum and Battery Press repr. ed.). London: HMSO. ISBN 978-0-89839-290-6.
הערות שוליים

↑  כוח D כלל מעל 500,000 חיילים
| המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה |
| --- | --- | --- |
| כללי | מסילת הברזל ברלין-בגדאד | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| קרבות | 1914: קרב בצרה • קרב אל-קורנה 1915: קרב שוויבה • קרב עמארה • קרב נאסריה • קרב א-סין • קרב קטסיפון 1916: המצור על כות • קרב שייח' סעד • קרב ואדי • קרב אום-אל-האנה • קרב דוג'יילה 1917: קרב כות השני • כיבוש בגדאד • קרב סאמארה • קרב רמאדי הראשון • קרב רמאדי השני 1918: קרב חאן בגדאדי • קרב שרקט • האוטונומיה של נג'ף במלחמת העולם הראשונה | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| יחידות | צבא בריטניה: הצבא הבריטי • חיל המשלוח ההודי • הדיוויזיה השלישית "לאהור" • הדיוויזיה השישית "פונה" • הדיוויזיה השביעית "מירוט" • הדיוויזיה ה-12 ההודית • הדיוויזיה ה-13 "המערבית" • הדיוויזיה ה-14 ההודית • הדיוויזיה ה-15 ההודית • הדיוויזיה ה-17 ההודית • הדיוויזיה ה-18 ההודית הצבא העות'מאני: הארמייה השישית | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| אישים | צבא בריטניה: ג'ון ניקסון • צ'ארלס טאונסנד • ג'ורג' פרדריק גורינג • פרסי לייק • פנטון איילמאר • פרדריק סטנלי מוד • ג'ורג יאנגהאזבנד • אלכסנדר קוב • ויליאם מרשל הצבא העות'מאני: אנוור פאשה • קולמר פון דר גולץ • נוראדין איברהים פאשה • סולימאן אסקרי ביי • חליל כות • מוסה קזם קראבקיר • עלי איחסן סביס • איסמעיל האקי ביי (אנ') | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| אתרים | אנדרטת בצרה • בית הקברות הצבאי הבריטי בעמארה • בית הקברות הצבאי הבריטי בבצרה • בית הקברות הצבאי הבריטי בבגדאד • בית הקברות הצבאי הבריטי בכות • שער הודו | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| תוצאות | הפסקת האש של מודרוס • הסכם סוור | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
הארמייה הראשונה (פולין)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  פולין פולין
 שיוך:  צבא העם של פולין
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  יולי 1944 – אוגוסט 1945 (כשנה)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 
הארמייה הפולנית הראשונה (בפולנית: Pierwsza Armia Wojska Polskiego, הידועה גם כצבא ברלינג) הייתה יחידת צבא של הכוחות המזוינים הפולניים במזרח. היא הוקמה בברית המועצות בשנת 1944, מהקורפוס הפולני הראשון שהיה בעבר בברית המועצות, כחלק מצבא העם של פולין (LWP). הארמייה הראשונה לחמה בחזית המזרחית, כחלק מהחזית הבלארוסית הראשונה, במהלך המתקפה נגד גרמניה הנאצית שהובילה לכיבוש ורשה בינואר 1945 ולכיבוש ברלין במאי 1945.
הקמת הארמייה

הארמייה הראשונה הוקמה בברית המועצות בשנת 1944, מהקורפוס הפולני הראשון שהיה קיים בעבר כחלק מצבא העם של פולין (LWP). ב-10 באוגוסט 1943, נתנו הסובייטים אישור להרחבת דיוויזיית הרגלים הפולנית הראשונה של טדיאוש קושצ'יושקו לקורפוס (הקורפוס הפולני הראשון). המערך החדש אמור היה להיות מורכב משתי דיוויזיות חי"ר, חטיבת ארטילריה וחטיבת שריון, רגימנט תמיכה ורגימנט אווירי, ארבעה גדודים עצמאיים ויחידות תמיכה. ב-29 ביולי 1944 אורגנו מחדש היחידות הפולניות לארמייה הפולנית הראשונה. בין ה-12 ל-14 באוקטובר 1943, דיוויזיית הרגלים הפולנית הראשונה ביצעה הסתערות על לנינו ליד סמולנסק וספגה עשרים וחמישה אחוז הפסדים. מאוחר יותר, דיוויזיית הרגלים הראשונה של קושצ'יושקו לחמה בברלין סביב קנצלריית הרייך והרייכסטאג. בשלב זה של המלחמה, התפקיד הפולני במתקפה הסובייטית מערבה היה משמעותי למדי, ותרם 200,000 חיילים; זה היה כעשרה אחוזים מהכוח שהשתתף במסע של ז'וקוב וקונייב על ברלין.
כוח אדם

בתחילה גויסו אנשי הארמייה הפולנית הראשונה מחיילים פולנים שנפלו בשבי במהלך הפלישה הסובייטית לפולין ב-1939 (לאחר שגרמניה כבשה את מערב פולין), ומפולנים שגורשו מפולין הכבושה הסובייטית בשנים 1939–1941. הם היו כמעט כל הכוחות הקרביים של הארמייה הראשונה. עם זאת, רבים מאנשי ברית המועצות שירתו בארמייה הראשונה, כולל 39% מהקצינים והמומחים הטכניים, בעוד שאצל קצינים בכירים השיעור הגיע ל-75%. כאשר הצבא האדום עבר לאזורים הפולניים ממערב לקו קרזון, מגויסים מאותם אזורים הפכו זמינים גם לארמייה הפולנית הראשונה (והארמייה הפולנית השנייה) בהתאם לצו ה-15 באוגוסט 1944 של הוועד הפולני לשחרור לאומי (ממשלת לובלין).
עד אוקטובר 1944 פיקד על הארמייה הראשונה לוטננט גנרל זיגמונט ברלינג. מפקדה השני היה לוטננט גנרל קרול שווייצ'בסקי. קולונל ולודז'ימייז' סוקורסקי היה הקצין הפוליטי הראשי. הקורפוס השתתף בלחימה מספטמבר 1943.