stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם בונין
מורשת

משפחתו של בונין סירבה לדרוש חזקה על גופתו לאחר הוצאתו להורג ב-1996, ובלית ברירה נשרפה גופתו בטקס פרטי ללא כל קרובי משפחה נוכחים. אפרו פוזר מעל האוקיינוס השקט.
במהלך משפטיו ולאורך השנים שקדמו להוצאתו להורג, הועלו השערות רבות בנוגע לסיבות שהובילו את בונין לבצע את פשעיו, ולעיתים קרובות עלתה השאלה האם האשמה נחה בהתעללות הרבה שספג בילדותו. מתנגדים ותומכים של עונש המוות החזיקו בדעה אחת כי בונין סבל מהתעללות גופנית ומינית חמורה, אולם טענותיו של עורכי דינו כי הרציחות היו תוצאה ישירה שנבעו מכך עוררו תרעומת וכעס.
במאמר שפורסם בארכיון סן פרנסיסקו שלושה ימים לפני הוצאתו להורג של בונין, כתב העורך רוברט מורס: "בונין עבר התעללות בילדותו. ההתעללות הייתה רעה, אולם לא רעה כפי שהוא התעלל בקורבנותיו. העולם מלא באנשים שיודעים לכתוב ולצייר וספגו אלימות דומה כילדים, אך מעט מאוד מהם הפכו לרוצחים סדרתיים. שיעור הפשע נמוך יותר בקרב חולי נפש מאשר אצל אנשים 'נורמלים'. לקרוא לרשע של בונין בשם מחלת נפש, כפי שעשתה ההגנה, או מחלה כלשהי, היא פגיעה בכבודם של חולי הנפש".
באטס לא הותיר אחריו מכתב התאבדות המסביר את מעשיו, אולם התכתבויות עם מכרים אשר נמצאו בתאו גילו כי היה שרוי תחת לחץ ומצוקה בשל החשיפה הקרבה של תמליל הראיות בו תיאר את העינויים שסייע לבונין לבצע, וחשש מהצורה בה ישפיע הדבר על חבריו ובני משפחתו. אף על פי שטען בחקירתו כי השתתף ברציחות אך ורק מתוך פחד מבונין, אמר גם כי שרשרת הרציחות הייתה בעיניו "סיוט קטן ונחמד", והוסיף כי בונין "ממש נהנה מצלילי הצרחות. הוא אהב לשמוע אותם צורחים.. הוא נהנה מכל רגע".
מקויקר, הצעיר ששרד את התקפתו של בונין ב-1975 סבל מטראומה קשה בעקבות המקרה ובשנים הבאות חווה בעיות שינה וסיוטים, נשר מבית הספר והחל לצרוך סמים ואלכוהול. על אף זאת הגיע לצפות בהוצאתו להורג של בונין ותיאר את החוויה כסגירת מעגל וכ"תחילת חייו". בשנים הבאות פעל נמרצות בכדי למנוע משותפיו של בונין, מיילי ומונרו, להשתחרר לחופשי. בראיון שהעניק ב-2011 אמר מקויקר שהסיבה העיקרית להשתתפותו בקמפיין נגד שחרורם היו המילים שאחת מאמהות הקורבנות אמרה לו לאחר שהעיד במשפטו הראשון של בונין: "אתה חייב לדבר בשם בני".
מונרו נידון לחמש עשרה שנות מאסר עד מאסר עולם בגין רצח מדרגה שנייה עבור השתתפותו ברציחתו של וולס ב-6 באפריל 1981. הוא הגיש ערעורים רבים בטענה כי לא ידע שבונין הוא רוצח הדרכים עד לאחר שהרגו את וולס, וכי הסכים להסדר הטיעון בו יודה באשמה מאחר שרימו אותו. כמו כן שלח מכתבים רבים לבכירים שונים בהם כתב כי הוא מעדיף שיוציאו אותו להורג מאשר שייאלץ להעביר את שארית חייו מאחורי הסורגים עבור "פשע שלא ביצע". ועדת השחרורים דחתה את כל בקשותיו של מונרו וכיום הוא שוהה בבית הסוהר מיול קריק. תאריך השימוע הבא לשחרורו על תנאי נקבע ל-2029.
מיילי נידון ל-25 שנות מאסר בידי שופטת בית משפט העליון בוני לי סמית' ב-5 בפברואר 1982. גזר הדין הושת עבור הרצח של מירנדה, ועונש מאסר נוסף של עשרים וחמש שנות מאסר הוטל עליו במחוז אורנג' עבור החטיפה והרצח של מקייב. תחילה הושם בבית הסוהר קורקורן לטיפול ושיקום בנפגעי סמים בקליפורניה, אולם מאוחר יותר הועבר לבית הסוהר מיול קריק. לאורך שנות מאסרו ננזף מיילי פעמים רבות בשל החזקת והברחת סמים ואונס אסירים. ב-25 במאי 2016, מת כתוצאה מפציעות שספג במהלך תגרה בין אסירים.
פו נידון לשש שנות מאסר עבור הריגה במקרה הרצח של טרנר מ-17 במאי 1982. תחילה הואשם ברצח מדרגה ראשונה, בנוסף לביצוע מעשה סדום ושוד, אולם חבר המושבעים מצא אותו חף מפשע בפני האישומים האלו. הוא שהה במאסר פחות מארבע שנים והשתחרר בשלהי 1985.
אזכורים > קולנוע

הסרט "רוצח הדרכים" הופץ על ידי חברת ההפקה RLJ Entertainment (לשעבר Image Entertainment) ב-2010. הסרט מבוסס באופן ישיר על הרציחות שבוצעו בידי בונין ושותפיו. הליהוק כולל את סקוט אנתוני לייט בתור ויליאם בונין ואת דאסטי סורג כורנון באטס.
אזכורים > טלוויזיה

ערוץ Investigation Discovery שידר ב-2014 סרט דוקומנטרי קצר בשם "רוצח הדרכים" העוסק במעלליו של בונין.
לקריאה נוספת

מקדוגל, דניס (1991) מלאך המוות: סיפורו האמיתי של רנדי קראפט וסדרת הרציחות המזעזעת ביותר של המאה. ניו יורק, ספרי וורנר. ISBN 978-0-7088-5342-9.
ליין, בריאן; גרג, ווילפרד (1992) אנציקלופדיית הרוצחים הסדרתיים. ספרי כותרת. ISBN 978-0-7472-3731-0.
ווין, דאגלס (1996) משפט רצח. ספרי פאן. ISBN 978-0-3303-3947-6.
ניוטון, מייקל (2006) אנציקלופדיית הרוצחים הסדרתיים. ספרי צ'קמארק. ISBN 978-0-8160-3979-1.
סטרנד, ג'ינג'ר (2012) רוצח בדרכים: אלימות בין מדינות. אוסטין: הוצאת אוניברסיטת טקסס. ISBN 978-0-292-72637-6.
רוזווד, ג'ק (2015) ויליאם בונין: סיפורו האמיתי של רוצח הכביש האמיתי. קרייטספייס. ISBN 978-1-5196-3119-0.
ראו גם

ויין אדם פורד
טד בנדי
המרטש מאטלנטה
ארי גורלי

| --- | --- |

 לידה:  4 בפברואר 1971 (בן 54) יודפת, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 שפה מועדפת:  עברית 
 
ארי גורלי (נולד ב-4 בפברואר 1971 במושב יודפת) הוא זמר-יוצר ישראלי.
ביוגרפיה

גורלי החל ללמוד וליצור מוזיקה מגיל צעיר. בגיל 12 הקים את הלהקה היוצרת הראשונה שלו ("טרויה").
למד אצל מספר מורים, ביניהם המלחינה מרי אבן-אור ופרופסור ארווין יונגר, ולמד עוד לפני גיוסו לצה"ל קומפוזיציה באקדמיה למוזיקה באוניברסיטת תל אביב. אחרי שירותו הצבאי סיים בהצטיינות את בית הספר למוזיקה "רימון", בו המשיך לימים כמרצה בכיר וכיועץ אקדמי.
בספטמבר 2004 יצא אלבומו הראשון של גורלי, "נשיקות קטנות" (הד ארצי), שזכה לביקורות נלהבות. גורלי כתב והלחין בעצמו את כל שירי האלבום, ועל העיבודים היו אחראים יחד איתו - משה לוי ובסיסט להקת הדג נחש יאיא כהן אהרונוב. בדצמבר 2004 התחרה גורלי בפסטיבל השירים של ישראל, בשיר "שיר מנוחה", שביצע כדואט עם לירז צ'רכי. השיר הגיע למקום הרביעי בתחרות.
בשנת 2005 הצטרף גורלי להרכב "ארבעים מעלות", שביצע בלחנים מקוריים שירי משוררים בהם יהודה עמיחי, לאה גולדברג, יונה וולך ורבים נוספים. גורלי ניהל את ההרכב מוזיקלית והלחין חלק מהרפרטואר. בפברואר 2008 הוציא ההרכב אלבום בשם "אהבה בשירי משוררים". הוצאת הדיסק הביאה לשחרור זכויות השימוש בשיריה של יונה וולך, שהיו מוגבלות עד אז.
בתחילת שנת 2008 פרץ גורלי לתודעת הקהל הרחב, כאשר הוציא את השיר "דבש", כסינגל מתוך אלבומו השני "משקל הדירה" (התו השמיני, מרס 2008). השיר, דואט עם רעות יהודאי שהלחין גורלי למילים של טל רביב, היה שיר השנה והשיר המושמע ביותר ברדיו באותה שנה.
במשך השנים היה מעורב גורלי בפרויקטים מוזיקליים רבים ועשייה חברתית, בין השאר – "פזמון הנפש" עם "עמיתים", העוסק בשילוב מתמודדים עם מגבלה נפשית בקהילה, הדרכת נוער בעיר לוד, השתתפות בפרויקט "פסטיבל בשקל", הנחיה של המיזם "מעגל יוצרים מארח" (מופע ייחודי בו נפגשים אמנים וותיקים כמו שלומי שבן, אסף אמדורסקי ואלון אולארצ'יק עם יוצרים צעירים) ועוד.
גורלי גם עוסק רבות בהדרכה והפקה מוזיקלית של כותבים/זמרים/מלחינים בתחום השירים, ומעביר סדנאות בנושא, כולל סדנה שהעביר ליוצרים מטעם אקו"ם.
בתחילת שנת 2023, השלים גורלי עבודה על אלבום הסולו השלישי שלו "בעדינות" והמופע "הללויה" - מחווה לשירי לאונרד כהן יחד עם סיון טלמור, גל ניסמן, אבבה דסה, מיקה קרני, וכפיר בן ליש.
חיים אישיים

גורלי גרוש ואב לשניים. מתגורר ביישוב חופית.
הערות שוליים

↑  "מוביל ארצי שנתי: הכל דבש", MOOMA
↑  המחווה האקוסטית ללאונרד כהן!, באתר eventbuzz
ארי גורלי במופע מחווה ללאונרד כהן ב"ספוט הוסטל" נמל תל אביב, פברואר 2023.
זביגנייב בז'ז'ינסקי

צילום של בז'ז'ינסקי מ-2014
זביגנייב בז'ז'ינסקי משחק שחמט עם מנחם בגין במסגתר ועידת הסכמי קמפ דייוויד
זביגנייב קז'ימייז' בז'ז'ינסקי (בפולנית: Zbigniew Kazimierz Brzeziński,‏ 28 במרץ 1928 – 26 במאי 2017) היה פוליטולוג ופוליטיקאי דמוקרטי אמריקאי ממוצא פולני, ששימש בשנים 1977–1981 כיועץ לביטחון לאומי בתקופת ממשלו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר. נודע בתמיכתו במאבק המוג'אהדין באפגניסטן נגד הכיבוש הצבאי הסובייטי ודגל בתמיכה בדיסידנטים בברית המועצות ובמדינות הגוש הקומוניסטי.
קורות חיים

בז'ז'ינסקי נולד בשנת 1928 בוורשה, שבאותה עת הייתה חלק מן הרפובליקה הפולנית השנייה, למשפחה שמוצאה בבז'ז'ני (Brzeżany), ומכאן שם המשפחה. אביו, תדיאוש (אנ'), היה דיפלומט זוטר בשגרירות פולין בגרמניה בין השנים 1931 ל-1935 . בילדותו ראה בז'זינסקי את עליית הנאציזם לשלטון ורכש את השפה הגרמנית. בין השנים 1936 ל-1938 הוצב האב בברית המועצות, וב-1938 נשלח לקנדה. עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה נשארה המשפחה בקנדה.
בז'ז'ינסקי למד באוניברסיטת מקגיל בה סיים תואר שני ועבר לאוניברסיטת הרווארד ללימודי דוקטורט. לאחר שלא קיבל קביעות בהרווארד, שהעדיפה את הנרי קיסינג'ר על פניו, עבר ב-1959 לאוניברסיטת קולומביה בניו יורק. ב-1969 התקבל לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1973 היה ממקימי ועד השלישייה, ארגון לשיתוף פעולה בין ארצות הברית, מערב אירופה ויפן, שהוקם ביוזמת דייוויד רוקפלר. הוא הזמין את מושל ג'ורג'יה ג'ימי קרטר להיות חבר בוועד.
קורות חיים > יועץ לביטחון לאומי

לאחר שג'ימי קרטר נבחר כנשיא ארצות הברית היה בז'ז'ינסקי היועץ לביטחון לאומי ונחשב מאדריכלי הסכם השלום בין ישראל למצרים בקמפ דייוויד. ב-1981 העניק קרטר לבז'ז'ינסקי את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית, על תרומתו לנורמליזציה בין הרפובליקה העממית של סין לארצות הברית, תרומתו לזכויות אדם ולביטחון הלאומי של המדינה.
בתקופת כהונתו התמודד עם שני משברים: המהפכה האיסלמית האיראנית והפלישה הסובייטית לאפגניסטן. לאחר ששליט איראן השאה מוחמד רזא פהלווי הודח, בז'ז'ינסקי תמך בכך שארצות הברית תתיר לו להיכנס לתחומה לצורכי טיפול רפואי, דבר שמנהיגי המהפיכה התנגדו לו. בנובמבר 1979 נפגש בז'ז'ינסקי באלג'יר עם ראש ממשלתה הזמנית של איראן, מהדי באזרגאן, שנחשב גורם ששאף לשמור על קשרי איראן וארצות הברית, צעד שהוביל להשתלטות על השגרירות האמריקנית בטהראן על ידי מתנגדיו של באזרגאן ולהחזקת בני הערובה בשבי ליותר משנה, עד היום האחרון לכהונת קרטר. בעת הדיונים על הצעדים שעל ארצות הברית לנקוט כדי להביא לשחרורם, תמך בז'ז'ינסקי במבצע צבאי לשחרורם, בניגוד לעמדת שר החוץ סיירוס ואנס. המבצע יצא לדרך באפריל 1980 אך נכשל כבר בתחילתו (מבצע טופר העיט).
בדצמבר 1979 פלשה ברית המועצות לאפגניסטן. בעקבות זאת תמך בז'ז'ינסקי במבצע ציקלון, פעולות שניהל ה-CIA במטרה לחמש את לוחמת גרילה של המוג'אהדין האפגנים באמצעות פקיסטן במלחמתם נגד ברית המועצות.
קורות חיים > לאחר כהונתו

בז'ז'ינסקי לא נקט בקו מפלגתי למרות קשריו הדמוקרטים המובהקים. בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1988 תמך במועמד הרפובליקני ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
לקראת מלחמת עיראק ב-2003 הוא הודיע על התנגדותו למלחמה, עמדה לא מקובלת בחוגיו. הוא ביקר את המלחמה בטרור של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש והתייחס אליה כקטסטרופלית.
בתחילת הקמפיין לבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2008 שימש בז'ז'ינסקי כיועץ אסטרטגי למועמד לנשיא ארצות הברית ברק אובמה. בהמשך הורחק מאובמה במטרה למשוך מצביעים פוטנציאליים מהקהילה היהודית. עם זאת, שמו הועלה כמועמד לשאת תפקיד בכיר בסגל הבית הלבן.
בז'ז'ינסקי שימש גם כפרופסור למדיניות חוץ אמריקאית באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, וכן כיועץ מיוחד במרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים בוושינגטון. גם בשנים האחרונות התפרסם מספר פעמים כשתקף את השדולה הישראלית איפא"ק ואת מדיניות ההתנחלויות של ישראל. הוא קרא גם בעקביות להידברות ישירה של ארצות הברית עם איראן והתנגד לתקיפה של מתקני הגרעין האיראניים.
חייו האישיים

בז'ז'ינסקי היה נשוי ואב לשלושה ילדים. אחד מילדיו, מארק (אנ'), היה שגרירה של ארצות הברית בשוודיה, ובתו מיקה היא עיתונאית המנחה בין היתר את התוכנית "Morning Joe" (אנ') בערוץ MSNBC.
בלילה שבין 26 ו-27 במאי 2017 נפטר בז׳ז׳ינסקי בעת ששהה בבית חולים בצפון וירג'יניה.
ספריו

מחקרים ביחסים בינלאומיים הוצאת ספריית פועלים 1977.
The Grand Chessboard (1997)
Second Chance ההזדמנות השנייה: שלושה נשיאים ומשבר מעצמת-העת האמריקאית 2007.
הערות שוליים

↑  FOREIGN AFFAIRS; LOOKING BACK AT IRAN
↑  יצחק בן חורין, יועץ קרטר: ליירט מטוסים ישראלים בדרך לאיראן, באתר ynet, 21 בספטמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258992305171  PLWABN: 9810584871605606  BIBSYS: 90052504  BNC: 000034513  BNE: XX867836  BnF: cb12709390f (data)  CANTIC: a1005490x  CiNii: DA01023646  GND: 118516442  ICCU: CFIV102283  ISNI: 0000 0001 2127 4690  LCCN: n50041134  LNB: 000030307  MGP: 241015  NARA: 10581849  NDL: 00434684  NKC: jn20000601056  NLA: 35023275  NLG: 79670  NLK: KAC199603799  NSK: 000011942  NTA: 068172761  RERO: 02-A000023523  SELIBR: 179550  SNAC: w6xm94h6  SUDOC: 056743858  Trove: 797244  VcBA: 495/162450  VIAF: 34581946   WorldCat (עם VIAF): 34581946
Salem

ערך זה עוסק בלהקה ישראלית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

הלוגו של סיילם
 מקום הקמה:  ישראל גבעתיים, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1985
 זרם:  מטאל
 סוגה:  בלאק מטאל, ת'ראש מטאל (מוקדם) דת'-דום, בלאק-דום (באמצע) דת' מטאל, אוריינטל מטאל (מאוחר)
 חברת תקליטים:  מורביד רקורדס BNE KMG / System Shock Season of Mist
 www.salemband.com
 חברים
 זאב טננבוים ניר נקב ליאור מזרחי מיכאל גולדשטיין ניר גוטריימן
סיילם (Salem), או סאלם, היא להקת מטאל קיצוני ישראלית שהוקמה בשנת 1985, מלהקות המטאל הישראליות הראשונות, והראשונה שזכתה להצלחה בינלאומית. הלהקה מרבה לעסוק בשיריה בנושאים פוליטיים הנוגעים לעם היהודי ולמדינת ישראל.
מוזיקה ושירה

הדמואים הראשונים שהוציאה סיילם היו בסגנון בלאק מטאל. באלבומי האולפן הראשונים ניגנה הלהקה דת'-דום, ושילבה בין אלמנטים של דת' מטאל לאלמנטים של דום מטאל. אלבומיה האחרונים של הלהקה נעשו מהירים יותר, והתרחקו מאוד מסגנון הדום מטאל.
שירתו של הסולן, זאב טננבוים, היא אופיינית לזמרי בלאק מטאל ולא לזמרי דת' מטאל, והיא חסרת מלודיה כמעט לחלוטין. חלק מהשירים כוללים שירה נשית מלודית האופיינית למטאל גותי, לה אחראית קריסטין אי. ואלאס, רעייתו של המתופף ניר נקב. עד ל-1998 כללו חלק מהשירים שירה גברית נקיה של אמיר נויבך, המתופף לשעבר.
רובם של שירי סיילם הם באנגלית, אך כמעט כל אחד מאלבומיה של הלהקה כולל שיר אחד בעברית, המפורסם ביותר הוא "העיירה בוערת" מ-1994 על פי מרדכי גבירטיג. שירים נוספים של סיילם המושרים בעברית הם "אל תסתר" מ-2002 המבוסס על מזמור תהלים פרק ק"ב, פסוק ג', וביצוע של הפיוט "עת שערי רצון להפתח" מ-2010.
דיסקוגרפיה > אלבומים

Creating Our Sins 1992
Kaddish 1994
A Moment of Silence 1998
Collective Demise 2002
Strings Attached 2005
Necessary Evil 2007
Playing God and Other Short Stories 2010
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

Dying Embers 1994
דיסקוגרפיה > דמואים

Salem 1986
Destruction Till Death 1987
Millions Slaughtered 1990
דיסקוגרפיה > מארזי DVD

Live Demise 2006
Salem Underground 2008
חברי ההרכב > חברים נוכחיים

זאב טננבוים (שירה, גרואלינג)
ליאור מזרחי (אפיפית) (גיטרה)
ניר גוטריימן (גיטרה)
ניר נקב (תופים)
דוד כהן (גיטרה בס)
חברי ההרכב > חברים לשעבר

יאיר תמיר (בעבר - יאיר בנימין, המתופף הראשון של הלהקה)
אמיר נויבך (תופים, שירה)
גיורא הירש (גיטרה)
בני כהן (גיטרה בס)
בני רובינוב (גיטרה)
עודד שחר (תופים - לימים המתופף של אביב גפן והתעויוט)
דני מונדני (תופים)
יוסי מנקובצקי (תופים)
מיכאל גולדשטיין (בס)
חברי ההרכב > חברים להקלטות

אמיר נויבך (שירה גברית נקייה)
כריסטין וואלאס נקב (שירה נשית)
ראו גם

פוליטיקה במטאל
הערות שוליים

↑  נדב מנוחין‏, פצצה לישראל וטרור בפריז: הנאו-נאצי שצרח משנאה, באתר וואלה, 2 באוגוסט 2013
↑  איילת רוטה-גבאי, המורה, זה אתה?, באתר MNews,‏ 20 במאי 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011196569805171  MusicBrainz: 3e1fc14c-397f-485a-a763-48f5892d8adf  VIAF: 138828702   WorldCat (עם VIAF): 138828702
NCR Voyix

ערך זה עוסק בחברת אמריקאית לייצור קופות בשירות עצמי. אם התכוונתם לצירוף קומבינטורי (nCr), ראו .
| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (VYX) 
 מייסדים:  ג'ון הנרי פטרסון
 תקופת הפעילות:  1884–הווה (כ־141 שנים)
 מיקום המטה:  אטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  טכנולוגיית מידע
 מוצרים עיקריים:  נקודות מכירה (Point of Sale (אנ')), קופות בשירות עצמי (אנ'), מערכות לעיבוד המחאות, אוטומציה לרשתות קמעונאות, שירותים מקצועיים
 הכנסות:  6.92 מיליארד דולר אמריקני (2019)
 רווח תפעולי:  611 מיליון דולר אמריקני (2019)
 רווח:  564 מיליון דולר אמריקני (2019)
 הון עצמי:  1.1 מיליארד דולר אמריקני (2019)
 מנכ"ל:  ג'יימס ג. קלי (CEO)
 עובדים:  36,000 (2019)
  
 www.ncrvoyix.com
 
תאגיד NCR Voyix (באנגלית: NCR Voyix Corporation), לשעבר תאגיד NCR ו-National Cash Register (בעברית: קופה רושמת לאומית), הוא חברת חומרה ותוכנה אמריקאית המייצרת קופות בשירות עצמי (אנ'), מסופים לנקודות מכירה (אנ'), מערכות לעיבוד המחאות וסורקי ברקוד (אנ'), ובעבר ייצרה גם מחשבים, ומספקת שירותי ייעוץ וטכנולוגיה.
NCR נוסדה בדייטון, אוהיו, בארצות הברית בשנת 1884 ונרכשה על ידי AT&T בשנת 1991. שינוי מבנה ארגוני ב-AT&T בשנת 1996 הוביל להקמת NCR מחדש ב-1 בינואר 1997 כחברה נפרדת מ-AT&T. ביוני 2009 מכרה החברה את רוב נכסיה בדייטון והעבירה את מטה החברה לשטח גלילי במחוז גווינט (אנ') בג'ורג'יה, ליד העיר דולות' (אנ'). בתחילת ינואר 2018 נפתח מטה NCR החדש במידטאון אטלנטה (אנ') ליד כיכר הטכנולוגיה (אנ') ובסמוך למכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
בעקבות החלטה אסטרטגית, תאגיד NCR התפצל לשתי חברות עצמאיות. החברה NCR Voyix ירשה את NCR באופן חוקי בתור החברה הנשארת, בעוד NCR Atleos התפצלה ממנה.
היסטוריה > שנים ראשונות

החברה החלה את דרכה בתור חברת הייצור הלאומית של דייטון, אוהיו, ונוסדה כדי לייצר ולמכור את הקופה הרושמת הראשונה שהומצא בשנת 1879 על ידי ג'יימס ריטי (אנ'). בשנת 1884 החברה והפטנטים שלה נקנו על ידי ג'ון הנרי פטרסון (אנ') ואחיו פרנק ג'פרסון פטרסון, ושם החברה שונה ל-National Cash Register (בעברית: חברת הקופה הרושמת הלאומית), או בשמה המקוצר NCR. פטרסון הקים את NCR כאחת מהחלוצות בשיטות השיווק האגרסיביות ובטכניקות עסקיות. הוא ייסד את בית הספר לאימון במכירות הראשון מסוגו בשנת 1893 והציג תוכנית רווחה מקיפה לעובדי המפעל.
דמויות משמעותיות נוספות בשנותיה הראשונות של החברה היו תומאס ווטסון, צ'ארלס קטרינג (אנ') ואדווארד דידס (אנ').
ווטסון, שפוטר על ידי פטרסון בשנת 1914, סלל את דרכו בחברה להיות מנהל מכירות כללי. באחת מפגישות המכירות, העיר ווטסון: "הצרה עם כל אחד מאתנו היא שאנחנו לא חושבים מספיק. אלא משלמים לנו על לעבוד עם הרגליים - משלמים לנו כדי לעבוד עם הראשים". לאחר מכן, הגה את המוטו THINK ("לחשוב"). שלטים עם המוטו הזה הוקמו בתוך הבניינים של מפעל NCR, משרדי מכירות וחדרי מועדון באמצע שנות 90 של המאה ה-19. "THINK" נהיה לבסוף פופולרי בתור המוטו של תאגיד IBM, שהוקם על ידי ווטסון לאחר שהצטרף לחברת Computing-Tabulating-Recording Company (אנ').
בשנת 1906 תכנן קטרינג את הקופה הרושמת הראשונה המונעת על ידי מנוע חשמלי. בתוך מספר שנים הוא פיתח את קופה "Class 1000" שהייתה בייצור במשך 40 שנים, ואת מערכת אימות האשראי הטלפוני O.K. כדי לוודא אשראי בחנויות כלבו.
לאחר עבודתם ב-NCR, דידס וקטרינג ייסדו את Dayton Engineering Laboratories Company שלבסוף נהייתה לחטיבת Delco Electronics של ג'נרל מוטורס.
בשנת 1913, נתח השוק של החברה היה דומיננטי והיא הועמדה לדין על עבירה על חוק ההגבלים העסקיים של שרמן משנת 1890. בערעור על פסק הדין הוסרו מבכירי החברה אחדות מהמגבלות שהוטלו עליהם.
היסטוריה > כוח המכירה האמריקאי

בעת שג'ון פטרסון ואחיו נהיו בעלי השליטה בחברה, הקופות הרושמות היו יקרות ורק כתריסר קופות מדגם "Ritty's Incorruptible Cashier" היו בשימוש. הביקוש למכשיר היקר היה מועט, אבל פטרסון האמין שהמוצר יימכר יותר לאחר שבעלי החנויות יבינו שהוא יתרום להפחתה משמעותית בכמות הגניבות המבוצעת על ידי המוכרים בחנויות. הוא הקים צוות מכירות שנודע בשם "American Selling Force" (בעברית: כוח מכירה אמריקאי) שהשתכר באמצעות עמלות והתנהל לפי תסריט מכירות סטנדרטי, ה-"N.C.R Primer". זאת הייתה הפעם הידועה הראשונה שהתקיים אימון מכירות כזה. הפילוסופיה של הצוות הייתה לשווק את הפונקציה עסקית של המוצר, יותר מאשר את חלקי מכונה עצמם.
הדגמות המכירות ללקוחות התקיימו בבתי מלון, רחוקים מהסחות הדעת של בתי העסק, בחדר המדמה חנות באופן מציאותי. לאחר שלקוח פוטנציאלי סיפר לצוות על גניבות שאירעו אצלו בחנות, בוצעה הדגמה של הקופה הרושמת לצד הצגה של גרפים ודיאגרמות הממחישים את מהימנותה. סגירת העסקה לרכש קופה רושמת נחתמה לאחר שנציגי המכירות נתנו במתנה ללקוח סיגר בשווי 25 סנט.
פטרסון גם ייסד מחנה אימונים למכירות שהתקיים באוהלים, במסגרת אירוע קיץ בשם "Sugar Camp" (בעברית: "מחנה הסוכר"). כמו כן, הדיוור הפרסומי הישיר הראשון הידוע אי פעם הגיע כמחווה של פטרסון לרשימת נמענים שנקבעה מראש, ששלח להם דואר עם דברי פרסומת על מוצריו. קמפיין "Get a Receipt" (בעברית: "קח קבלה") היה ממסעות הפרסום הראשונים הידועים אי פעם.
היסטוריה > רווחה בעבודה

NCR נקטה בצעדים נרחבים למען הרווחה בעבודה ולעיתים התייחסו אליה בתור "המופת למפעל אמריקאי". מספר היסטוריונים מייחסים לבעלי החברה ג'ון פטרסון בתור "האב של הרווחה בתעשייה".
 לחברה הייתה מחלקת רווחה עצמאית והיא נחשבת חלוצה בתחומה באמריקה.
מספר יוזמות של החברה לרווחת העובדים כללו מכשירי בטיחות, מתקני שתייה, מקלחות, לוקרים, כיסאות ומשענות גב למפעילי מכשירים, חדרי שירותים בתוך המשרדים ומערכת אוורור המספקת אוויר נקי. היו גם שירותים מיוחדים לנשים עובדות שכללו בתי שימוש, שעות עבודה מקוצרות, כיסאות עם משענת גבוהה, חדרי אוכל לנשים ושיעורים בכלכלת בית. בשנת 1893, NCR בנתה "מפעל אור-יום" (מאנגלית: "Daylight Factory") הראשון עם חלונות זכוכית שאפשרו לאור יום להיכנס, ויכלו להיפתח לשם כניסת אוויר נקי.
היסטוריה > התרחבות

NCR התרחבה במהרה ונהייתה לתאגיד בין-ארצי בשנת 1888. בין השנים 1893 ו-1906 היא רכשה מספר חברות קטנות לייצור קופות רושמות.
עד שנת 1911 החברה מכרה מעל מיליון מכונות וגדלה לכדי 6,000 עובדים. בשילוב עם עבודה דקדקנית במישור המשפטי, שיטותיו של פטרסון אפשרו לחברה להדוף פשיטת רגל, לקנות מעל 80 מהמתחרים המוקדמים של החברה ולהשיג שליטה ב-95% מהשוק בארצות הברית.
בשנת 1912[דרושה הבהרה] החברה נמצאה אשמה בהפרה של חוק ההגבלים העסקיים של שרמן משנת 1890. פטרסון, דידס, ווטסון ו-25 בכירים אחרים ב-NCR הורשעו ביישום פרקטיקת מכירות אנטי-תחרותית ובלתי חוקית ונשפטו לשנת מאסר אחת. ההרשעות שלהם לא התקבלו בעין יפה בעיני הציבור לאור מאמצי פטרסון ו-ווטסון לסייע לאלו שנפגעו בשיטפונות בדייטון שאירעו באותה שנה, אבל מאמציהם לקבל חנינה מהנשיא וודרו וילסון לא צלחו. עם זאת, ההרשעות בוטלו לאחר ערעור בשנת 1915 בטענה שהיה צריך לקבל עדויות חשובות של ההגנה.
שני מיליון יחידות נמכרו עד שנת 1922, השנה שבה ג'ון פטרסון מת. בשנת 1925 NCR נהייתה חברה ציבורית לאחר הנפקה של 55 מיליון דולר במניות, ההנפקה הגדולה ביותר בארצות הברית באותה תקופה. במהלך מלחמת העולם הראשונה NCR ייצרה פיוזים וציוד אווירי.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה בנתה החברה מנועי מטוסים, מכשירים לכיוון פצצות ומכונות לפיצוח צופן, כולל את המכונה בומב שתוכננה על ידי ג'וזף דש (אנ'). המכונה US Navy Bombe (בעברית: "בומב" של הצי האמריקאי) נבנתה על ידי NCR עבור הצי האמריקאי כדי לפענח את מכונת האניגמה שהצפינה הודעות של הצבא הגרמני במהלך המלחמה.
מכונות הפענוח שייצרה NCR היו מהירות יותר ובזמינות גבוהה יותר ביחס למכונות המקבילות שייצרו הבריטים בבלצ'לי פארק וסניפיו. בשלהי סתיו 1943 המכונות האמריקאיות החדשות נכנסו לפעולה בקצב ייצור של שתיים לשבוע, ובסופו של דבר ייצרו 125 מכונות.
היסטוריה > לאחר המלחמה

לאור הניסיון שצברה החברה במהלך המלחמה עם תקשורת מוצפנת וציוד הצפנה, NCR נהייתה כוח מוביל בתקופה שלאחר המלחמה בפיתוח טכנולוגיות מחשוב ותקשורת חדשות.
בשנת 1953 הכימאים ברט ק. גרין ולוול שלייכר שעברו בסניף NCR בדייטון הגישו פטנט תחת השם "Pressure responsive record materials" לנייר העתקה ללא פחמן. פטנט זה נהיה מסחרי תחת השם "NCR Paper" (בעברית: "נייר NCR").
בפברואר 1953 רכשה החברה את Computer Research Corporation (CRC) (אנ'), לאחר שזו ייסדה חטיבה המתמחה באלקטרוניקה. בשנת 1956 הציגה NCR את המכשיר האלקטרוני הראשון, Class 29 Post-Tronic, מכשיר לשימוש בנקאי המשתמש בטכנולוגיית פס מגנטי. בשיתוף עם חברת ג'נרל אלקטריק, החברה ייצרה את המחשב מבוסס טרנזיסטור הראשון בשנת 1957, NCR 304 (אנ'). בשנות ה-50 של המאה ה-20 הציגה NCR את טכנולוגיית קריאת תווים מגנטית ואת מכונות החישוב מדגם NCR 3100.
בשנת 1962 הציגה NCR את המחשב מדגם NCR-315 (אנ'), שכלל את התקן הזיכרון NCR CRAM (אנ'), המכשיר הראשון לאחסון בנפח גדול (אנ') שהיווה חלופה לספריות פס המגנטי שאליהן ניגשו ידנית מפעילי המחשב. המכשירים מדגם NCR 390 ו-NCR 500 הוצעו גם הם ללקוחות שהסתפקו בביצועים פחותים יותר ביחס ל-NCR-315. המכשיר מדגם NCR 390 קיבל ארבעה סוגי קלטים: כרטיסי פנקסס מגנטיים, כרטיסים מנוקבים, סרטים מנוקבים וקלט מקלדת, עם מהירות קריאת סרט של 400 תווים בשנייה. המעגל המשולב הראשון של החברה היה דגם NCR Century 100 (אנ') שיוצר בשנת 1968. דגם NCR Century 200 הצטרף לקו הייצור בשנת 1970. קו הייצור הורחב עד לדגם NCR Century 300. לאחר סדרת ה-NCR Century, עברו לייצר את סדרת Criterion בשנת 1976, המכונה הווירטואלית הראשונה של NCR.
במהלך תקופה זו, NCR ייצרה גם מיני-מחשב מדגם 605. זה היה מנוע החישוב עבור מכונות החשבונאות מדגם 399 ו-499, כמו גם עבור מספר דורות של בקרים ומערכות IMOS COBOL מדגם 82xx/90xx. דגם 605 גם הפעיל בקרים פריפריאליים, כולל את תת-מערכת דיסק 658 ומעבד התקשורת מדגם 721.
בשנת 1974 פיתחה NCR סורקים ומחשבים, שלראשונה אפשרו יכולת סריקת פריטים עם קוד מוצר אוניברסלי (אנ') (UPC) בעת התשלום בסופרמרקט. הם נוסו לראשונה בסופרמרקט Troy's Marsh בעיר טרוי (אנ') באוהיו, לא רחוק ממטה NCR בדייטון. לילה לפני הניסוי, צוות הסופרמרקט עבד על הטבעת ברקודים על מאות מוצרים במקביל לצוות מטעם NCR שהתקין את הסורקים והמחשבים.
החברה אימצה את השם "NCR Corporation" בשנת 1974.
בשנת 1982, החטיבה לחומרה היקפית של NCR בויצ'יטה, קנזס, יחד עם יצרן של חומרה היקפית בשם Shugary Associates, עזרו להנעת תעשיית המחשבים לתוך עידן חדש של מוצרי תקשורת היקפיים תקניים עם פיתוח ה-SCSI (ראשי תיבות של Small Computer System Interface, ממשק למערכת מחשבים קטנים). תקן ה-SCSI אפשר למגוון רחב של מכשירים כמו דיסקים, סרטים, מדפסות וסורקים לחלוק ממשק משותף למערכות ממוחשבות (אחת או יותר) בדרך שלא הייתה אפשרית לפני כן. הוא היווה מודל לממשקים שפותחו לאחר מכן. NCR פיתחה את המעגל המשולב מבוסס SCSI הראשון אי פעם, שהתבסס על תקן ממשק ה-SCSI.
עד שנת 1986, מספר היצרניות של מחשב מרכזי ירד מ-8 (IBM ו"שבעת הגמדים") ל-6 (IBM וה"BUNCH"), ומ-6 ל-4 (IBM, Unisys (אנ'), NCR וקונטרול דאטה).