stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמנות יהודית
אמנות פלסטית > המאה ה-20 > אמנות ולאומיות במחצית הראשונה של המאה ה-20

עם התעוררותה של הציונות במהלך מאה ה-19 וראשית המאה ה-20 הפכה האמנות לכלי ביטוי לשאיפות לאומיות. אחד הביטויים המעשיים הראשונים לכך היה בפעילותו של קונגרס הציוני העולמי החמישי, שהתקיים בשנת 1901 בבזל ובו הייתה התעניינות גוברת של הציבור היהודי באמנות הפלסטית. הפילוסוף מרטין בובר קרא בנאומו על בימת הקונגרס ל"שילוב ידיים" בין האמנות ליהדות במטרה "להביא לתחיתו המחודשת של העם היהודי". בעיני בובר נתפשה האמנות כמכשיר הומניסטי לקידום דמותו של היהודי הציוני החדש. את הקונגרס ליוותה תערוכת יצירות אמנות שארגן אפרים משה ליליין וכן הוקם בית הוצאה לאור "יהודי" בשם Jüdischer Verlag ובו התפרסמו יצירותיהם של אמנים יהודים רבים.
הביטוי המובהק של שאיפה זו הייתה הקמת בית הספר לאמנויות "בצלאל" בשנת 1906 בידי בוריס שץ. בבית הספר הושם הדגש על יצירת אמנות שימושית, במידה רבה בהשפעת תנועות ארטס אנד קראפטס (Arts and Craftes) ואר נובו האירופיות. לצד סדנאות לציור ומעט פיסול הושם הדגש בבית הספר על בבתי המלאכה ובהם נעשו עבודות צורפות, אריגה, איור, קרמיקה חפצי קודש וכדומה, אשר היו קישוטיות ועמוסות פיתוחים בסגנון "מזרחי".
לעומת הכיוון האמנותי שהוביל ב"בלצאל", שיקפו יצירותיו של ש"ץ את השפעת האמנות האירופית מתוך ניסיון לכונן תודעה יהודית-ציונית חדשה. הדבר התבטא בשימוש בדמויות מהתנ"ך, שהוצגו בתוך מסגרת אמנותית השאובה מהתרבות האירופית-הנוצרית. פסלו של ש"ץ – "מתתיהו החשמונאי" (1894) – לדוגמה, הציג את המנהיג הלאומי היהודי מתתיהו הכהן כשהוא אוחז בחרב ודורך ברגלו על גופת חייל יווני. אופן הצגה זה קשור אל תמה אידאולוגית של "ניצחון הטוב על הרע", כפי שהוא מתבטא, למשל, בעיצוב דמותו של פרסאוס בפיסול של המאה ה-15. סדרת לוחות הזיכרון שיצר ש"ץ עבור מנהיגי היישוב היהודי שואבת אף היא מן האמנות הקלאסית, כשהיא משלבת אותה עם מסורת עיטורית ברוח תנועת האר נובו. את ההשפעה של האמנות הקלאסית והרנסאנסית על ש"ץ ניתן למצוא אף בהעתקי פסלים אשר הזמין עבור "בצלאל", ואשר הוצבו בבית הנכות שלו כמודל אידיאלי עבור תלמידי בית הספר. בין פסלים אלו ניתן למנות את "דוד" ואת "פוטו עם דולפין" (1465) מאת אנדריאה דל ורוקיו.
יצירתם של אמני בצלאל ביקשה ליצור קשר בין תקופת התנ"ך, שיבת ציון והחשמונאים, לבין השאיפה הציונית בפיתוח היישוב עברי, מתוך מניעים אידאולוגים וציוניים. האמנים עשו זאת בעזרת שאילת מוטיבים מן ההיסטוריה של האמנות ושל העיטור, אשר נתפשו בעיניהם כמוטיבים "יהודיים" ועשו שימוש בסגנון שנתפש בעיניהם כ"מזרחי".
בעיצוב של עיטורי הקרמיקה אשר הופקו בסדנה של "בצלאל" "גויירה" מסורת האר נובו האירופית. בעיטורים הופיעו סממנים סימבוליים ואלגורים מן המסורת היהודית כגון שבטי ישראל, מנורות, אריות וכרובים ועוד. בעיטורים שנוצרו עבור "בית ביאליק" (1924) נעשה שימוש במוטיבים איקונוגרפים מפרשת המרגלים וכן של שבטי ישראל, תוך הדגשת המסגרות הדקורטיביות של האריחים. מערך נוסף נקבע ב"בית הספר אחד העם" בתל אביב, ובו שולבו המוטיבים הדתיים בתאורים של ארבע ערים עבריות לכדי אלגוריה ציונית.
פן אחר של מלאכת הציור הביא עמו הצייר שמואל הירשנברג, אשר הגיע לבצלאל לאחר עלייתו בשנת 1907. ציוריו של הירשברג נעשו במסגרת מסורת הציור הריאליסטית ונושאיו הכילו סממנים יהודיים אלגוריים כגון "הישיבה", "אוריאל אקוסטה ושפינוזה", "גלות". מבין יצירותיו ידועה בעיקר העבודה "היהודי הנצחי" (1907), אשר הפכה לאחד מן המוצגים הקאנונים של "בית הנכות בצלאל", שנפתח בירושלים בשנת 1906. לאחר שעלה לארץ צייר הירשברג את נופיה ובייחוד את האזור שסביב העיר ירושלים.
אמנות פלסטית > המאה ה-20 > בין "נמרוד" ל"אגריפס": זהות יהודית במחצית השנייה של המאה ה-20

אחד מן הניסיונות לפרשנות יהודית של האמנות הישראלית נעשה על ידי שרה ברייטברג-סמל בתערוכת "דלות החומר", שהוצגה בשנת 1986 במוזיאון תל אביב לאמנות. כותרת תערוכת "דלות החומר" הכילה ציטוט מתוך ספר דברים (ל, י"ד) – "כי-קרוב אליך הדבר מאוד". ציטוט זה, הדגים את תפיסת האמנות של קבוצת האמנים הללו בעיני ברייטברג-סמל, כתפיסה חילונית-מודרניסטית שבתוכה מעורבים סממנים של יהדות. מחד העבודות היו נטולות דתיות, כמו שהגדירה ברייטברג-סמל את עבודותיו של רפי לביא – "אין כותל, אין חומה, אין אוגוסטה ויקטוריה", ומאידך העבודות נוצרו "על רקע דת שהא-אסתטיקה והתפיסה הלא-גשמית היו לסימניה".
הזיהוי של היהדות עם אמנות מופשטת הופיע כבר בעבר, כשהוא נשען על המסורת האיקונוקלאסטית האורתודוקסית, ברוח האיסור על עשיית פסל ומסכה המופיע בעשרת הדיברות. בשנת 1976 הופיע רעיון זה בתרגום לעברית של מאמר מאת מבקר האמנות האמריקאי רוברט פינקוס-וויטן, שפורסם בגיליון הראשון כתב-העת לאמנות "מושג". את הביטוי המובהק של תפיסה פרשנית כזו על אמן ישראלי ניתן למצוא בכתיבה על יצירתו של אריה ארוך, שנתפש כמודל עבור לביא ובני דורו. תפיסות "א-אסתטיות" כאלו הכשירו את תנופת הכתיבה של הציירים, כדימוי בתוך העבודות עצמן, ככתיבה הפועלת ביחס אל המסורת היהודית-תלמודית, ואת העיסוק בגבולות ובסממני המדינה כביטוי של יהדות ציונית ביקורתית. בכתיבתה של ברייטברג-סמל נתפשו אמנים אלו כבעלי דמותו של "הצבר המנושל", המנותק מן המסורת היהודית במידה דומה לניתוק ממסורת אירופית-נוצרית.
במאמר נוסף של ברייברג-סמל בשם "אגריפס נגד נמרוד" (1988) היא חידדה את עמדתה כשהיא תקפה את התפיסה הקאנונית של מחקר תולדות האמנות לגבי פסלו של יצחק דנציגר "נמרוד" (1939), בן דמותו של נמרוד הפגאני, שראתה בו כמיצג בלעדי של הלאומיות העברית במקומו הציעה את ציורו של אריה ארוך "רחוב אגריפס" (1964) כאלטרנטיבה ראויה יותר, ובעלת ערכים "יהודיים" יותר. במקביל, ניסתה ברייטברג-סמל לאפיין את ה"כנעניות" שבעבודתו המאוחרת של דנציגר כתפיסה "אנטי-יהודית" ואת היחס המורכב אליה. היא טענה כי יצירתו מציעה מטמורפוזה של חומרים צורות ומוטיבים הנושאת אופי "קמאי". "משעה שעמד על משמעות הדרך הפגאנית שבה הלך, נטש את העיסוק באובייקטים. [...] הוא הסתפק בהצבעה על נופים מסוימים באמצעות תצלומים ובאמצעות פרויקטים של שיקום ושל נטיעות בטבע. הקולאז'ים הם העשייה האמנותית הממשית היחידה שלו באותן שנים. אפשר אולי להניח שבחר בחומרים דלים אלה ושב וקרע אותם, במתכוון או שלא במתכוון, כדי למנוע יצירת אלילים נוספים". פן זה התקיים, על פי ברייטברג סמל, במקביל לצד מודרניסטי ופורמליסטי.
אמנות יהודית בראשית המאה ה-21

בראשית המאה ה-21, עם החשיפה של היהדות הדתית לאומית לאמנות, קולנוע ווידאו ארט, ועם הקמת מגמות אמנות דתיות-אמוניות-אמנותיות, נוצרה אמנות יהודית חדשה המבקשת את האל והרוחניות דרך היצירה האמנותית, אמנות המפרשת מדרשים ופסוקים וכן אמנות המבקשת למצוא את הרוחניות שמאחרי החומר.
בהקשר זה בלט חוקר האמנות דוד שפרבר שפרסם כמה מאמרים אקדמיים בתחום, ואף אצר את התערוכה "מטרוניתא – אמנות יהודית פמיניסטית", במשכן לאמנות עין חרוד. התערוכה הזאת שהוצגה בשנת 2012 הייתה למעשה התערוכה המוזיאלית הראשונה של יצירותיהם החתרניות של אמניות דתית פמיניסטיות.
בשנת 2013 התקיימה לראשונה הביאנלה של ירושלים לאמנות יהודית עכשווית. בביאנלה השתתפו כ-60 אמנים מישראל ומרחבי העולם ב-6 תערוכות שונות. את כל אחת מהתערוכות אצר אוצר/אוצרת עצמאית אשר נתנו את נקודת המבט הייחודית שלהם למהי, או מה יכולה להיות, אמנות יהודית עכשווית.
ראו גם

מוזיקה יהודית
לקריאה נוספת

בצלאל ססיל רות (עורך), האמנות היהודית, רמת גן: הוצאת מסדה, 1974.
בצלאל נרקיס, זהות יהודית באמנות, גלריה של מאמרים באמנות יהודית ובאמנות האסלאם, תש"ע 2010, עמ' 7–52.
יעל גילעת, מפנה היודאיקה ושאלת גבולות שדה האמנות, מפנה, 54, תשס"ח 2007, עמ' 37–42
אריאלה אמר, משה ומוסא: סיפורי משה ב"מוסא נאמה", בין יהדות לאסלאם בראי האמנות תשנ"ה 1995, עמ' 6–17
יעקב פינקרפלד, בשבילי אמנות יהודית: ספר זיכרון, 1957
משה טמיר, אמנות יהודית ישראלית: מארק שאגאל: 90 שנה להולדתו, 1978
משה טמיר, אמנות יהודית ישראלית, אמנות מחנכת והאמן כמחנך, 1980
עלי דייוויס, עלי, אמנות יהודית עממית במהלך הדורות, 1978
סבינה שביד, אמנות יהודית וישראלית, 1983
קטרין קוג’מן-אפל, אמנות יהודית בין אסלאם לנצרות: עיטור ספרי תנ"ך עבריים, 2001
Katrin Kogman-Appel, Jewish book art between Islam and Christianity: the decoration of Hebrew bibles in medieval Spain, 2004
יצחק שריג, ר’ שלמה זלמן חיים צווייג: אמן היישוב הישן, 2005
מאיר וונדר, הוד והדר: שרידי אמנות יהודית בגליציה, 2005
יהודית שן דר, קולות חרוטים: השואה ביצירותיהם של אמנים בני זמננו, 2006(הספר בקטלוג ULI)
מנחם אלכסנברג, אמנות דיאלוגית בעולם דיגיטלי: ארבע מסות על יהדות ואמנות, 2008גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
דוד שפרבר, איפכא מסתברא: תרבות בית המדרש והאמנות היהודית העכשווית, 2008(הספר בקטלוג ULI)
ניצה בהרוזי-ברעוז (אוצרת), יודאיקה מקומית: חפצי היודאיקה שנוצרו בארץ ישראל 1967-1880, מוזיאון ארץ ישראל, 2014(הספר בקטלוג ULI)
המדרשה 17, "יהדויות", הוצאת המדרשה לאמנות בית ברל, סתיו 2014.
יחסי טורקיה–סוריה

| יחסי טורקיה–סוריה |
| --- | --- |
טורקיה: סוריה


טורקיה: סוריה
שטח (בקילומטר רבוע)
783,562: 187,437
אוכלוסייה
87,614,636: 25,299,690
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,108,022: 8,980
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,647: 355
משטר
משטר נשיאותי: רפובליקה

יחסי טורקיה–סוריה (בטורקית: Suriye-Türkiye ilişkileri, בערבית: العلاقات التركية السورية) הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הטורקית ובין הרפובליקה הערבית הסורית. טורקיה חולקת את הגבול המשותף הארוך ביותר שלה עם סוריה; קשרים גאוגרפיים והיסטוריים שונים קושרים את שתי המדינות השכנות.
המתח המסורתי ביחסים נבע ממחלוקות הכוללות סיפוח עצמי של פרובינציית האטיי
לטורקיה בשנת 1939, סכסוכי מים שנבעו מפרויקט דרום-מזרח אנטוליה ותמיכת סוריה במפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK), ובנוסף, פירוק הצבא הארמני הסודי לשחרור ארמניה (ASALA) שהוכר כארגון טרור על ידי נאט"ו, האיחוד האירופי ומדינות רבות אחרות. היחסים השתפרו מאוד לאחר אוקטובר 1998, אז גורש מנהיג ה-PKK, עבדוללה אג'לאן, על ידי הרשויות הסוריות. עם זאת, מלחמת האזרחים הסורית מתחה שוב את היחסים בין המדינות, והובילה להשעיית הקשר הדיפלומטי. אירוע קשה אירע עם הפלתו של מטוס אימונים צבאי טורקי ביוני 2012 על ידי סוריה, וכתוצאה מכך טורקיה כוננה ישיבת חירום של נאט"ו.
סוריה שמרה על שגרירות באנקרה ושתי קונסוליות כלליות באיסטנבול ובגזיאנטפ. לטורקיה הייתה שגרירות בדמשק וקונסוליה כללית בחלב. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות נותקו במרץ 2012, בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה. טורקיה היא חברה מלאה באיחוד מדינות הים התיכון ובארגון לשיתוף פעולה אסלאמי (OIC) ואילו חברות סוריה הושעתה בגלל מלחמת האזרחים.
היסטוריה > סיפוח האטיי

בשנת 1938 סנג'ק אלכסנדרטה נעשה עצמאי מהמנדט הצרפתי של סוריה כמדינת האטיי, ובעקבות משאל עם, 8 חודשים לאחר מכן בשנת 1939, החליט להצטרף לטורקיה כפרובינציית האטיי. הסיפוח העצמי הזה מעולם לא הוכר על ידי סוריה, שממשיכה לראות את מחוז האטיי בטורקיה כחלק משטחה של סוריה במפות.
נכון לעכשיו, סורים סבורים כי ארץ זו היא סורית מבחינה היסטורית, וסופחה שלא כחוק בסוף שנות השלושים לטורקיה על ידי צרפת, ששלטה בסוריה בין 1920 ל-1946. הטורקים זוכרים את סוריה כווילייט עות'מאני לשעבר. בשנת 1938, הצבא הטורקי נכנס למחוז הים התיכון הסורי לשעבר באישור צרפתי, וגירש את מרבית תושביו הערבים, הארמנים והעלווים. לפני כן היו הערבים העלאווים והארמנים רוב האוכלוסייה המחוזית. לקראת משאל העם העבירה טורקיה עשרות אלפי טורקים לאלכסנדררטה כדי להצביע בעד האיחוד.
בשנת 1938 הכריז המחוז על עצמאותו מצרפת, וב-29 ביוני שלאחר מכן הצביע הפרלמנט של הרפובליקה החדשה שהוכרזה על הצטרפות לטורקיה. משאל העם הזה כונה גם "מזויף" וגם "מבוים", וכי זו הייתה הדרך עבור הצרפתים לאפשר לטורקים להשתלט על האזור, בתקווה שהם יפעילו את אדולף היטלר לטובת הצרפתים. ממשלת סוריה הכירה בהחלטה זו בשנת 2004, וויתרה על טענותיה הטריטוריאליות. הסורים עדיין רואים את הארץ הזו כטריטוריה סורית אינטגרלית, ומכנים את האזור הזה "ליוואא אליסקנדרונה" ולא בשם הטורקי האטיי.
היסטוריה > סכסוכים על המים

סכסוכי מים היו מקור עימות גדול, מכיוון שטורקיה בנתה כמה סכרים על נהרות הפרת והחידקל כחלק מפרויקט דרום-מזרח אנטוליה - GAP לפיתוח האזור. פרויקט GAP נועד לצמצם את תנאי החיים הקשים של מחוזות טורקיה הדרום-מזרחיים על ידי בניית 19 סכרים על נהרות הפרת והחידקל. עם זאת, פרויקט זה הפחית באופן משמעותי את מקורות המים הסוריים.
בנוסף לכל אלה, פרת וחידקל אינן הנהרות היחידים שמסתבכים עם יחסי טורקיה-סוריה, חלוקת המים של נהר האוראנץ הזורם לים התיכון מהפרובינציה של האטיי השנויה במחלוקת מעוררת גם היא בעיות בין שתי מדינות.
היסטוריה > תמיכה ב-PKK

טורקיה גינתה את סוריה על תמיכתה ב-מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK), שרשום כארגון טרור בינלאומי על ידי מספר מדינות וארגונים, כולל ארצות הברית, נאט"ו והאיחוד האירופי, וטענה כי סוריה העסיקה את אלויס ברונר כדי להכשיר מיליטנטים כורדים להתקפות נגד טורקיה.
שתי המדינות היו על סף מלחמה כשטורקיה איימה על פעולה צבאית אם סוריה תמשיך להגן על עבדוללה אג'לאן בדמשק, המקלט הבטוח שלו זה זמן רב. היחסים השתפרו מאז אוקטובר 1998, אז גורש אג'לאן על ידי דמשק וסוריה התחייבה להפסיק את כניסתם של לוחמי ה-PKK, וחתימתם של הסכם עדנה ב-1999, בעקבות לכידתו לאחר מכן בקניה, חזתה את שיתוף הפעולה הביטחוני בין המדינות.
היסטוריה > הפלת מטוס

באוקטובר 1989 טסו שני מטוסי מיג-21 סורים 12 ק"מ במרחב האווירי של טורקיה, שם הפילו מטוס טורקי. כל חמשת אנשי הצוות במטוס הטורקי מתו.
היסטוריה > הפשרה דיפלומטית 2003–2011

ב-The New Turkey (גרנטה, 2005), כתב ה-BBC כריס מוריס טען כי סוריה הייתה "במשך שנים אויב מר" ו"הדמוקרטיה החילונית של טורקיה, בקשתה לחברות באיחוד האירופי ויחסיה ההדוקים עם ארצות הברית כבר התקבלו זמן רב בטהראן, בגדאד ודמשק בחשדנות קשה. האסלאמיסטים מסתכלים על המדינה החילונית שקברה את הח'ליפות ורואים זאת כ'בגידה'; ולאומנים ערבים עדיין לא שכחו שהטורקים הם שליטיהם הקולוניאליים לשעבר." "אבל יש הפשרה, במיוחד מאז שAKP עלו לשלטון", והמודל הטורקי החדש - שמנסה לערבב דמוקרטיה גדולה יותר ואסלאם יחד - הוא עכשיו נושא לסקרנות ולא מעט קנאה."
סירובו של הפרלמנט הטורקי לשתף פעולה צבאית עם הפלישה לעיראק ב-2003 היה נקודת מפנה ביחסים הדו-צדדיים הסוריים-טורקיים, שכן תפיסתה של סוריה את טורקיה ככזו שאינה מסוגלת לפעול באופן עצמאי השתנתה.
בשלהי 2004 טס ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן לדמשק כדי לחתום על הסכם סחר חופשי כהמשך ליחסים של נשיא טורקיה טורגוט אזאל עם הרשויות הסוריות, שכללו את הביקור הראשון אי פעם לטורקיה על ידי נשיא סוריה, בשנות ה-90 וההצעה המוצלחת של ארדואן עצמה לאחרונה ליזום הצטרפות טורקית לאיחוד האירופי שתאפשר לאירופה, "להרחיב את טווח ההגעה לגבולות סוריה, עיראק ואיראן."
בשנת 2008 טורקיה, כאות לאמון הדדי בדמשק ובתל אביב, הוזמנה למלא את תפקיד המתווכת בין סוריה לישראל כדי לפתור את המחלוקת שלהם על השליטה ברמת הגולן, אולם שיחות אלה ננטשו לאחר ארבעה מחזורים, בעקבות ההידרדרות ביחסי טורקיה–ישראל במהלך מבצע עופרת יצוקה.
היסטוריה > הפשרה דיפלומטית 2003–2011 > שיתוף פעולה צבאי

ב-26 באפריל 2009, שתי המדינות הודיעו על תמרון צבאי "חסר תקדים" בן שלושה ימים שכלל כוחות קרקעיים לאורך גבולם ההדדי במה שתואר כ"צעד רחוק יותר בשיתוף הפעולה ההולך ומתרחב שלהם". על פי גורמים צבאיים בטורקיה, "מטרת התרגיל היא לחזק את הידידות, שיתוף הפעולה והביטחון בין שתי המדינות כוחות היבשה, ולהגדיל את יכולתם של כוחות הגבול להתאמן ולעבוד יחד." בתרגיל שהחל ב-27 באפריל השתתפו צוותים מכל מדינה שחצו את הגבול לבקר במאחזים.
הביקור של שר ההגנה הסורי חסן עלי טורקמאני ושר ההגנה הטורקי, וודי גונול, חתמו גם הם על מזכר הבנות המעניק אור ירוק לשיתוף פעולה בענף הביטחון, בשולי יריד התעשייה הבינלאומי התשיעי (IDEF'09) שהחל באיסטנבול באותו היום, כסימן לרמת היחסים הפוליטיים שהושגו בין שתי המדינות, אם כי גורם בתעשייה הביטחונית הטורקית הדגיש כי "זה לא אומר ששתי המדינות יכנסו מייד לשיתוף פעולה בייצור נשק."
היסטוריה > הפשרה דיפלומטית 2003–2011 > ביקור נשיא טורקיה 2009 בסוריה

ביקורו הרשמי של נשיא טורקיה עבדוללה גול, 15-17 במאי, בסוריה, נערך בהזמנת דמשק, כהדדיות לביקורו הרשמי של נשיא סוריה, אסד, בשנת 2007 בטורקיה. דיפלומט בכיר בטורקיה אישר כי "הנושא העיקרי שעל סדר היום ומטרת הביקור הוא שמירת המומנטום שנבנה ביחסים דו צדדיים בעשור האחרון." המשלחת הטורקית כללה את שר החוץ אחמט דבוטוּלו, שר סחר החוץ זאפר קלאאיאן, שר החקלאות ושר התרבות והתיירות ארטוגול גוניי.
זמן קצר לפני הביקור אישר שגריר סוריה החדש בטורקיה, נידאל קבלן כי סוריה מוכנה לחדש את המשא ומתן לשלום בתיווך טורקי עם ישראל, גול תמך בשיחה, בעקבות פגישתו עם אסד, וקבע כי "שמענו את סוריה אומרת היא מוכנה לחדש את שיחות השלום מרגע שהפסיקו עם הממשלה [הישראלית] הקודמת. אנחנו בטורקיה גם מוכנים." אסד אישר, "תפקידה של טורקיה חשוב מכיוון שיש לנו אמון בטורקיה." נשיא ישראל, שמעון פרס ביטל את הקריאות הללו באומרו, "על הסורים להיות מוכנים לדבר. אם הנשיא אל-אסד רוצה שלום, מדוע הוא ביישן? הצענו שיחות ישירות פעמים רבות. הוא חושב ששיחות ישירות הן פרס לישראל. זה לא פרס. זה נורמלי."
שלי בובריצקי

שלי בובריצקי (נולדה ב-27 ביוני 2001) היא שחיינית אמנותית ישראלית. זוכת שתי מדליות ארד באליפות אירופה (בלגרד 2024) ביחד עם אריאל נשיא. ייצגה את ישראל באולימפיאדת טוקיו (2020) ובאולימפיאדת פריז (2024).
ביוגרפיה

בובריצקי נולדה בשנת 2001 והיא מתגוררת ברחובות. היא למדה בקריית החינוך למדעים וסיימה שם מגמת כימיה ותקשורת. היא בת בכורה למשפחה בת שלושה ילדים, וכולם עוסקים בספורט: אחיה ניר משחק הוקי ואחותה מיכל עוסקת בהתעמלות אמנותית.
בגיל שלוש היא הצטרפה לחוג ציור ובהמשך נכנסה ללמוד בבית ספר לציור ממנו נפרדה לאחר כ-13 שנים.
בובריצקי לומדת שחייה אמנותית מגיל 5. בעבר עסקה גם בשחייה רגילה ובהתעמלות אמנותית. המאמנת האישית שלה היא אלינה פרץ והמאמנת הקבוצתית שלה היא סבטלנה בלכר.
בשנת 2018, בובריצקי הייתה במקום 8 באליפות אירופה בתרגיל הקבוצתי, שהתקיימה בגלאזגו שבסקוטלנד. בשנת 2019, היא הייתה במקום הראשון בתרגיל הקומבינה בסבב העולמי, שהתקיים ביוון ובאותה השנה הייתה במקום ה-18 באליפות העולם שהתקיימה בגלאזגו.
בשנת 2021, זכתה קבוצתה של בובריצקי במדליית ארד באליפות אירופה שהתרחשה בבודפשט שבהונגריה.
בובריצקי העפילה לייצג את ישראל באולימפיאדת טוקיו.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד ביוני 2024 זכתה בשתי מדליות ארד ביחד עם אריאל נשיא. אלו המדליות הראשונות לישראל בזוגות בשחייתה אמנותית.
באולימפיאדת פריז 2024 יצגה את ישראל בתרגיל הדואט יחד עם אריאל נשיא והן הגיעו למקום ה-11, המיקום הגבוה ביותר עד כה לישראל במשחקים האולימפיים.
פאפוס (כדורגל)

מועדון כדורגל פאפוס (ביוונית: Πάφος F.C) הוא מועדון כדורגל מהעיר פאפוס שבקפריסין אשר נוסד בשנת 2014, על ידי מיזוג של המועדונים א.א.פ. פאפוס וא.א.ק קוקליה. למועדון זכייה אחת בגביע הקפריסאי והוא משחק כיום בליגת העל הקפריסאית. המועדון מארח את משחקיו באצטדיון סטליוס קיראקידיס המכיל 9,300 מקומות.
היסטוריה > שנים מוקדמות (2014–2017)

מועדון הכדורגל פאפוס הוקם ביוני 2014 באמצעות מיזוג בין שני המועדונים החזקים של מחוז פאפוס, א.א.פ. פאפוס וא.א.ק קוקליה.
בעונתו הראשונה של המועדון עונת 2014/2015 הוא התחרה בליגה הקפריסאית השנייה, כשאת עונת הבכורה שלו סיים המועדון במקום השני בליגה ועלה לליגה הבכירה. את עונת הבכורה שלו בליגת העל, עונת 2015/2016, סיים המועדון במקום ה-12 ונשר חזרה לליגת המשנה. בעונה הבאה עונת 2016/2017 שוב סיים המועדון במקום השני בליגת המשנה ושב לליגה הבכירה.
היסטוריה > עידן דובוב (2017–הווה)

בעונה שלאחר מכן עונת 2017/2018 הצליחה הקבוצה להישאר בליגה הבכירה כשסיימה במקום ה-10 בהנהגת הבעלים החדש שלה, Total Sports Investments, בניהולו של איש העסקים הבריטי רומן דובוב. מאז הגעתו של דובוב, מיקומה של הקבוצה בליגה השתפר כמעט מדי שנה, כשמיקום השיא של הקבוצה היה בעונת 2022/2023 בה סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגת העל. בעונה לאחר מכן הגיע גם התואר הראשון של הקבוצה כשבמאי 2024 זכתה פאפוס בגביע הקפריסאי.  זכייה שזיכתה את הקבוצה בכרטיס למוקדמות הליגה האירופית בעונת 2024/2025. שם פגשה פאפוס את אלפסבורג השוודית בשלב המוקדמות הראשון, אך הפסידה לה פעמיים ונשרה לקונפרנס ליג. בקונפרנס ליג צלחה פאפוס את כל שלבי המוקדמות והעפילה לשלב הליגה, כבר בעונתה הראשונה באירופה. פאפוס הודחה לבסוף סיימה את שלב הליגה במקום ה-12, עלתה לשלב הנוקאאוט והודחה לבסוף בשמינית הגמר.
תארים

הגביע הקפריסאי
זכייה (1): 2023/2024
תוצאות במסגרת האירופית > תוצאות

בכל התוצאות (בית וחוץ) מספר השערים של פאפוס מוצג ראשון.
| עונה | תחרות | שלב | יריבה | בית | חוץ | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024/2025 | הליגה האירופית | שלב המוקדמות הראשון | שוודיה אלפסבורג | 2–5 | 0–3 | 2–8 |
| 2024/2025 | הקונפרנס ליג | שלב המוקדמות השני | ליטא ז'לגיריס וילנה | 3–0 ה | 1–2 | 4–2 |
| 2024/2025 | הקונפרנס ליג | שלב המוקדמות השלישי | בולגריה צסק"א 1948 | 4–0 ה | 1–2 | 5–2 |
| 2024/2025 | הקונפרנס ליג | שלב הפלייאוף | רומניה צ.פ.ר. קלוז' | 3–0 | 0–1 | 3–1 |
| 2024/2025 | הקונפרנס ליג | שלב הליגה | מולדובה פטרוקוב חנצ'שט | — | 4–1 | 12/36 |
| 2024/2025 | הקונפרנס ליג | שלב הליגה | גרמניה פ.צ. היידנהיים | 0–1 | — | 12/36 |
| 2024/2025 | הקונפרנס ליג | שלב הליגה | קזחסטן אסטנה | 1–0 | — | 12/36 |
| 2024/2025 | הקונפרנס ליג | שלב הליגה | איטליה פיורנטינה | — | 2–3 | 12/36 |
| 2024/2025 | הקונפרנס ליג | שלב הליגה | סלובניה נ.ק. צליה | 2–0 | — | 12/36 |
| 2024/2025 | הקונפרנס ליג | שלב הליגה | שווייץ לוגאנו | — | 2–2 | 12/36 |
| 2024/2025 | הקונפרנס ליג | שלב הנוקאאוט הראשוני | קפריסין אומוניה ניקוסיה | 2–1 | 1–1 | 3–2 |
| 2024/2025 | הקונפרנס ליג | שמינית הגמר | שוודיה יורגודן | 1–0 | 0–3 | 1–3 |
הערות שוליים

↑  Cypriot Second Division - Participating and promoted teams per season, web.archive.org, ‏2016-06-24
↑  Ομόνοια - Πάφος 0-3: Έγραψαν ιστορία οι Παφίτες, κατακτώντας το πρώτο Κύπελλο της ιστορίας τους | Gazzetta, www.gazzetta.gr (ביוונית)
| קונפרנס ליג 2024/2025 |
| --- | --- | --- |
| דרג א' | אנגליה צ'לסי • דנמרק פ.צ. קופנהגן • בלגיה גנט • איטליה פיורנטינה • אוסטריה ל.א.ס.ק. לינץ • ספרד ריאל בטיס |  |
| דרג ב' | טורקיה איסטנבול בשאקשהיר • נורווגיה מולדה • פולין לגיה ורשה • גרמניה פ.צ. היידנהיים • שוודיה יורגודן • קפריסין אפואל ניקוסיה |  |
| דרג ג' | אוסטריה ראפיד וינה • קפריסין אומוניה ניקוסיה • פינלנד ה.י.ק. הלסינקי • פורטוגל ויטוריה דה גימארייש • קזחסטן אסטנה • סלובניה אולימפיה ליובליאנה |  |
| דרג ד' | בלגיה סרקל ברוז' • אירלנד שמרוק רוברס • ויילס דה ניו סיינטס • שווייץ לוגאנו • סקוטלנד הארט אוף מידלות'יאן • צ'כיה מלאדה בולסלאב |  |
| דרג ה' | מולדובה פטרוקוב חנצ'שט • שווייץ סנט גאלן • יוון פנאתינאיקוס • סרביה באצ'קה טופולה • בוסניה והרצגובינה בוראץ באניה לוקה • פולין יגילוניה ביאליסטוק |  |
| דרג ו' | סלובניה נ.ק צליה • צפון אירלנד לרן • בלארוס דינמו מינסק • קפריסין פאפוס • איסלנד ויקינגור רייקיאוויק • ארמניה נואה |  |
פאפוס נגד אריס לימסול פברואר 2022
ישעיהו תומא שי"ק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 באוגוסט 1939 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  13 ביולי 2004 (בגיל 64) 
 מדינה:  הונגריה, ישראל 
 
ישעיהו תומא שי"ק (17 באוגוסט 1939 – 2004) היה הוגה דעות, טבעוני, גנן אורגני, אספרנטיסט, אתאיסט, אנרכיסט, פציפיסט ואידאולוג שמאלני הונגרי-ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בבודפשט בירת הונגריה לאנדרי, עובד דפוס, ואילונה שי"ק ("שם ישראל קדוש", או "שלמים יראים קדושים").
כאשר היה בן 3 נפרדו הוריו. בהיותו בן 5 השתלטו הנאצים על עירו, חלק ממשפחתו נשלח בטרנספורטים לאושוויץ. אימו, אילונה, שהייתה כבת 35 באותו זמן, נכלאה במחנה עבודה והוא שרד בגטו בהשגחתה של סבתו. אחרי השחרור נפגש עם אימו.
עם השתלטות הצבא האדום על הונגריה וכינון משטר קומוניסטי הפך לחבר בקומסומול (תנועת הנוער הקומוניסטי). בשנת 1950 החליטה אימו לעלות לישראל בה כבר חי אחיו הגדול, שלמה. חרף התנגדותו לעזיבת הונגריה נאלץ תומא כקטין לעלות עימה.
עם הגיעם לארץ נשלחו למחנה עולים זמני דרומית לאשקלון, שהיה ממוקם בבניין בית הספר של הכפר הפלסטיני ברברה (בתחום קיבוץ מבקיעים). תומא נשלח לכפר הנוער אלוני יצחק, שם הוחלף שמו, כמנהג הימים ההם, לישעיהו.
ביוגרפיה > הפיכתו לצמחוני

בעקבות תקרית בה טבחית בכפר הנוער אלוני יצחק הביעה זעזוע ממליקת ראש תרנגולת, החליט להפוך לצמחוני (ומאוחר יותר לטבעוני). העובדה שהטבחית ראתה חסרון רק במליקת הראש, אותו הגדירה כמעשה ברברי, ולא בשחיטה יהודית, הובילה אותו גם לשלילת הדת. רעיון מניעת ההרג שאחרי הצמחונות הפך אותו מאוחר יותר לפציפיסט.
ביוגרפיה > ממייסדי תנועת סרבנות המצפון בישראל

בשנת 1957, כאשר היה מלש"ב, הצהיר על סירוב לשרת מטעמי מצפון. שירותו הצבאי הומר בשהייה בקיבוץ כשל"ת. הוא נשלח לקיבוץ צאלים אך בעקבות התנאים הקשים וההבנה שהקיבוץ הוא יישוב ספר חצי צבאי ובשהותו בו הוא מסייע לכוחות הכיבוש הוא ברח מקיבוץ צאלים והתחבא זמן מה בבית אימו. לאחר שראה שהצבא לא מחפש אחריו, עבר לתל אביב בה התגורר אצל עו"ד מרדכי שטיין.
פעל במסגרת הסניף הישראלי של התנועה הבינלאומית לסרבני מלחמה מטעמי מצפון ותמך בצעירים שסירבו לשרת מטעמי מצפון. בין הצעירים שהסתייעו על ידו: אורי דייוויס ומשה יהודאי. ב-1981 עקב סכסוכים ופילוגים התרוקן הסניף הישראלי מאנשיו, חלק מהפעילים הקימו את תנועת פרופיל חדש ותומא נשאר כמעט הפעיל היחיד.
כמו כן היה פעיל בתנועת הכוח השלישי שנוסדה על ידי שטיין.
ביוגרפיה > מלחמתו לשוויון

היה שותף לפעילויות כנגד הממשל הצבאי וכנגד הפקעת אדמות והיה בין חותמי עצומה שאורגנה על ידי המפלגה הקומוניסטית כנגד הכיבוש אחרי מלחמת ששת הימים.
היה מזכיר הסניף הישראלי של ארגון "אזרחי העולם וחילק דרכוני "אזרח העולם" (לדרכונים לא היה כל תוקף, אך הם שימשו למעשה מירמה כאשר נוכלים מכרו דרכונים אלו לעולים ממדינות ברית המועצות בהבטחות שווא כי הדרכונים יאפשרו הגירה למדינות הדורשות אשרות כניסה).
הצטרף למר"י, והוצב במקום ה-57 הסמלי ברשימתה לבחירות לכנסת השמינית. בהמשך הצטרף לתנועת "גוש שלום" של אורי אבנרי והיה פעיל בהפגנות מטעמה. הצטרף ל"אגודה לסיוע ולהגנה על זכויות הבדווים בישראל" והיה פעיל ברשימה המתקדמת לשלום ועוד.
היה ממיסדי האגודה ההומניסטית החילונית בישראל שהתנגדה לסמננים הדתיים בחיי המדינה מבלי להתנגד לדת עצמה ולמקימי מצוותיה. התנגד לרישום הלאום בתעודת הזהות שלו ופנה למשרד הפנים בבקשה לבטל את הרישום. משלא נענה, פנה לבג"ץ[דרושה הבהרה] והיה האזרח הישראלי היהודי הראשון שבסעיף הלאום שלו ושל בנותיו הופיעו שני קווים במקום יהודי.