stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נילית
מוצרים

מפעל "נילית סיבים" מייצר חוטים דקים, דקים מאוד וחוטים בעובי חצי דנייר. חוטים אלה משווקים תחת שמות מותג רבים. בנוסף, נילית מייצרת חוטים לפי רישיון מחברת Invista. בין לקוחות החוטים של נילית נימנים יצרני הגרבונים, הגרביים, הלבשה תחתונה, בגדי גוף ובגדי ספורט.
פעילות כלל עולמית

"נילית" פועלת ביותר מ-70 מדינות ומפעילה מתקני ייצור בישראל, בברזיל, בסין ובארצות הברית. "נילית" מעסיקה כ־1,200 עובדים ברחבי העולם.
"נילית" היא חברה בבעלות פרטית, מנוהלת על ידי מיכאל פ. לוי, המנהל את חברות משפחת לוי ובכללן "נילית" וסוכנות מכוניות למזרח התיכון בע"מ, שהיא היבואנית והמפיצה הבלעדית של מותגי קונצרן FCA, ובכלל זאת מותגי פיאט, לנצ'יה, אלפא רומיאו ואבארט בישראל ומשאיות חברת איווקו. החברה היא בעלת השליטה בחברת "יפנאוטו", יבואנית מותג סובארו וכן בעלת 25% בחברת "אוטו איטליה" היבואנית והמפיצה הבלעדית של מותגי פרארי ומזראטי בישראל
הערות שוליים

↑  נילית - עמוד הבית
↑  New compounding plant in Italy
↑  Israeli firm buys Nylstar
↑  Nilit Strengthens Presence and Position in Chinese Market
↑  Nilit strengthens presence in Chinese market
נילס, מלך דנמרק

נילס (בדנית: Niels; ‏1065 לערך – 25 ביוני 1134) היה מלך דנמרק מ-1104 ועד מותו. נילס ירש את אחיו אריק הראשון והוא היה צעיר בניו של סוון השני. הוא תמך בקאנוניזציה של אחיו קנוט הרביעי וסייע לבנו, מגנוס הראשון, מלך שוודיה על ידי רציחת היורש הפוטנציאלי, קנוט לאברד. שלטונו החילוני זכה לתמיכת הכמורה. נילס נרצח במלחמת אזרחים שפרצה לאחר מכן ויורשו היה אריק השני.
ראשית חייו

נילס היה בנו של סוון השני, מלך דנמרק מפילגש ששמה לא ידוע. ארבעה מאחיו של נילס מלכו לפניו. הוא מתועד לראשונה ב-1086, כאשר הוא נשלח להחליף את אחיו, אולף בפלנדריה.
מלך

ביולי 1103, כאשר מת אחיו, אריק הראשון, במהלך עלייה לרגל לארץ הקודש, נבחר נילס, שהיה אחרון אחיו של אריק שנותרו בחיים, כמלך בשנה שלאחר מכן, תחת בנו של אריק, האראלד. הוא נשא לאישה את מרגרטה, בתו של אינגה הזקן, מלך שוודיה. מקובל לחשוב שהייתה לה השפעה רבה במהלך תקופת מלכותו.
במשך רוב תקופת מלכותו של נילס, שרר בדנמרק שקט פנימי. כרוניקה בת התקופה מתארת אותו כאדם מתון אך כשליט לא מוכשר. הוא ביצע רפורמה במבנה הפמליה שלו כאשר הפריד אותה לגוף צבאי ולגוף מנהלתי שהיה אחראי על גביית המיסים. הוא העניק תוארי אצולה לבני משפחתו, כולל לחתנו, אובה ולאחייניו אריק וקנוט, בניו של אחיו אריק. הוא לא זכה לתמיכתה המלאה של אצולת זילנד. הוא לחם נגד הוונדים בשיתוף פעולה עם פולין. ב-1125 הוכתר בנו של נילס, מגנוס, כמגנוס הראשון, מלך שוודיה.
ב-1128 או 1129 מתה אשתו של נילס, מרגרטה וב-1130 הודח מגנוס מכס המלכות השוודי. לאחר 26 שנים של שקט פנימי, התגלע סכסוך בין נילס לבין אחיינו קנוט לאברד. לקנוט הייתה אהדה בדוכסות שלזוויג, שהוא היה הדוכס שלה והוא הסתמן כיורש הפוטנציאלי של נילס. ב-7 בינואר 1131 רצח מגנוס את קנוט ליד האראלדסטד שמצפון לרינגסטד. בתחילה גינה נילס את מגנוס על המעשה, אך בסופו של דבר גיבה אותו וכתוצאה מכך פרצה מלחמת אזרחים בין נילס לבין תומכיו של אחיו למחצה של קנוט, אריק. בסיס התמיכה העיקרי של נילס היה ביוטלנד ובנוסף הוא זכה לתמיכתה של הכנסייה. הוא הבטיח לעצמו את תמיכת האימפריה הרומית הקדושה על ידי ההסכמה שנתן להכפפת הארכיבשופות הדנית של לונד שבסקונה לארכיבישוף של המבורג-ברמן, צעד שהוביל את הארכיבישוף אסר מלונד לתמוך באריק.
מותו

אריק לא נחל הצלחה מרובה בדנמרק עצמה וב-1134 הוא העביר את המאבק לסקונה. נילס ומגנוס נחתו בסקונה ביוני אותה שנה מתוך שאיפה להנחיל לאריק תבוסה. בקרב פוטביק, שהתנהל ב-3 ביוני 1134 הופתעו נילס ומגנוס על ידי כוח פרשים גרמנים. מגנוס נהרג בקרב ונילס נמלט וביקש לקבל מקלט אצל לותאר השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך לא הצליח להתקדם מעבר לעיר שלזוויג עצמה. ב-25 ביוני הוא אזר אומץ והעז להיכנס בשערי עירו של קנוט, למרות שהוזהר לא לעשות כן. "האם עלי לחשוש מבורסקאים ומסנדלרים?" הוא העיר. הוא התקבל בברכה על ידי כמרי העיר, אך הוא נרצח יחד עם המשמר שלו על ידי תושבי העיר לפני שהם הצליחו להגיע לארמון המלכותי. בזאת באו לקיצם שישים שנות שלטון בניו של סוון השני ואחרי נילס מלך אחיינו, אריק השני.
סילוגיזם סטטיסטי

סילוגיזם סטטיסטי הוא סילוגיזם המשתמש במינוחים סטטיסטיים ובהגדרות לא מוחלטות כי אם יחסיות כמו "רוב" ("רוב החתולים רודפים אחרי עכברים"), "בדרך כלל", "ככלל", וכדומה. בתחום הסילוגיזם הסטטיסטי נובעים הכשלים מכך שההכללה אינה נכונה תמיד. כשלי סילוגיזם סטטיסטי שייכים לקבוצת דיקטו סימפליקיטר.
ראו גם

דיקטו סימפליקיטר
דיקטו סימפליקיטר (חריג)
דיקטו סקונדום (חריג הפוך)
ערך זה הוא קצרמרבנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סעוד, מלך ערב הסעודית

סעוד בן עבד אל-עזיז בן עבד א-רחמאן (בערבית: سعود بن عبد العزيز بن عبد الرحمن; 12 בינואר 1902 – 23 בפברואר 1969) היה מלכה השני של ערב הסעודית (בשנים 1953–1964), ומנהיגו השבעה-עשר של בית סעוד.
חייו

סעוד היה בנו השני של מייסד הממלכה, עבד אל-עזיז "אבן סעוד". לאחר שאחיו הבכור, נסיך הכתר תרכי (אנ'), מת בגיל צעיר והותיר אחריו בן אחד, הנסיך פייסל בן תרכי (אנ'), שלא נתפש כיורש ראוי משום שהיה עדיין ילד, שינה אבן סעוד את חוקי הירושה כך שלא תעבור מאב לבן, אלא בין האחים על פי מספר קריטריונים, כגון סדר הילודה, וכך מצא עצמו סעוד כיורש העצר הסעודי למרות שלא היה בן בכור.
כשנה וחצי לאחר כינון הממלכה, ב-11 במאי 1933, התמנה סעוד על ידי אביו ליורש העצר ולמשנה למלך באזור נג'ד, כאשר אחיו למחצה פייסל נבחר לבוא אחריו (זאת אף שסעוד ניסה למנות את בכורו פהד כיורש עצר). עם מותו של אבן סעוד ב-9 בנובמבר 1953, עלה סעוד לכס המלוכה ללא מאבקים, כאשר שלושה חודשים קודם לכן התמנה לראש ממשלת ערב הסעודית.
סעוד הקים מוסדות ציבוריים, ממשלתיים ואקדמיים (ביניהם מועצת השרים הסעודית, משרדים לענייני מסחר, חינוך ובריאות, וכן אוניברסיטת המלך סעוד בריאד). יחד עם זאת, שלטונו היה רצוף קשיים. יריבותו העזה עם אחיו למחצה פייצל, אשר התנגד נחרצות לסמכות שמעניק סעוד לבניו, רק הוחרפה לנוכח המשבר הכלכלי שפקד את ערב הסעודית בשנות החמישים. אף על פי שהכנסות הנפט בתקופה זו עלו על 300 מיליון דולר, שחיתות ובזבוזי עתק של בית המלוכה (ביניהם ארמון השיש שבנה סעוד בריאד בסכום של 140 מיליון דולר), שבלעו כ-17% מהכנסות המדינה, המחישו את הפערים האדירים בין שכבות האוכלוסייה והכניסו את המדינה לסחרור כלכלי: ב-1957 גירעון התקציב הסתכם ב-500 מיליון דולר. בתקופתו של סעוד ירד כוחו של הווהביזם האסקטי, ואורח חיי מותרות פשט בקרב שכבות עשירי הממלכה.
סעוד נתקל גם בקשיים דיפלומטיים. חיכוכים עם בריטניה (מעצמת החסות של עומאן) בעניין בוריימי הסלימו לכדי ניתוק יחסים בשנת 1956, בעקבות מבצע קדש (סעוד אף הטיל חרם נפט על בריטניה ועל צרפת). סעוד נקט בעמדה אנטי-האשמית, התנגד לברית בגדאד ופעל במשותף עם מצרים כדי למנוע הרחבת השפעתם של שליטי ירדן ומצרים. כמו אביו, התנגד בחריפות לציונות ולמדינת ישראל.
יחד עם זאת, מתיחות ביחסים עם מצרים הנאצריסטית, בהיותה מדינה חילונית-מהפכנית השואפת להגמוניה אזורית (התאחדה בפברואר 1958 עם סוריה ויצרה את קע"ם), הייתה בלתי נמנעת. כי בתחילת חודש מרץ 1958 אף האשים נשיא מצרים, נאצר, את סעוד בניסיון לרוצחו.
בריאותו הרופפת של סעוד, שבגינה נאלץ להיעדר מהמדינה תכופות, אף היא פגעה בסדרי השלטון בממלכה. הוא נודע כצרכן משקאות חריפים, דבר האסור לפי האסלאם.
ב-24 במרץ 1958 התכנסה משפחת המלוכה בבירה ריאד ואילצה את המלך סעוד להעביר את רוב סמכויותיו לאחיו למחצה פייצל. זה מצידו שכנע את המשפחה לא להכריח את סעוד לוותר על הכתר אלא רק על הניהול בפועל בממלכה. כלומר, סעוד נשאר על כסאו אולם בידי פייצל היו הסמכויות הביצועיות.
פייצל פייס את נאצר ושיקם את הכלכלה הסעודית. ואולם סעוד, אשר ניצל את התמרמרות הנסיכים לנוכח הקיצוץ בהוצאות בית המלוכה, שב והתמנה לראש הממשלה בדצמבר 1960. מצבו הרפואי אילצו להיכנע לאחיו למחצה בשנית ב-1962, ופייצל שב ונטל את ראשות הממשלה. ב-1964 ציווה סעוד על פייצל לוותר על סמכויותיו, אולם הלה לא נענה, ובתום משבר חריף גבר פייצל. ב-2 בנובמבר הדיחה מועצת העולמא (חכמי דת) הסעודית את סעוד מכס המלוכה, והמליכה את פייצל תחתיו.
לאחר הדחתו יצא סעוד לגלות, תחילה בשווייץ ולאחר מכן במצרים, תוך שהוא מסייע לנאצר במאבקו מול פייצל. לאחר מלחמת ששת הימים שככה המתיחות המצרית-סעודית, סעוד נדחק לשוליים וחדל מפעילות מדינית. ב-1969 מת באתונה שביוון.
לקריאה נוספת

עוזי רבי, סעודיה – ממלכת נפט במבוכי הדת והפוליטיקה (ספר 7 בסדרה המזרח התיכון בימינו), האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ח–2007, פרק 7.4 שלטון סעוד, עמ' 71–85.
סילוגיזם היפותטי

סילוגיזם היפותטי בלוגיקה הוא טיעון תקף המבוסס על הצורה הבאה:
לכן: אם א' אז ג'
דוגמה לסילוגיזם היפותטי כזה:
סילוגיזם היפותטי הוא היסק תקף, דהיינו הוא מביע קשר לוגי בין הטענות גם כאשר הטענות המעורבות בו מנוגדות לעובדות.
באמצעות שפת תחשיב הפסוקים ניתן להצרין את כלל ההיסק שבבסיסו של הסילוגיזם ההיפותטי כך:
ראו גם

סילוגיזם
סעדיה תובל

סעדיה תובל (1932, זאגרב, יוגוסלביה - 17 באפריל 2008, רוקוויל, מרילנד) היה חוקר ישראלי בתחום מדע המדינה ויישוב סכסוכים ושימש כדיקאן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.
קורות חייו

תובל נולד בנובי סאד שביוגוסלביה, למאיר תובל, לימים ציר ישראל בבודפשט, ועלה לישראל בגיל שבע עם הוריו. הוא למד בירושלים, בילה שנה בקיבוץ נחשון. לאחר שירותו הצבאי למד באוניברסיטה העברית, ואחר כך המשיך ללימודים מתקדמים בהרווארד, שם למד גאולוגיה וסיים דוקטורט במדע המדינה. את עבודת הדוקטורט שלו עשה על סומלילנד הצרפתית בהנחייתו של הנרי קיסינג'ר. בשנת 1960, לאחר סיום כתיבת הדוקטורט, ביקר בסומלילנד.
בשנת 1962 חזר לישראל והחל ללמד באוניברסיטת תל אביב, שם שימש כראש החוג למדע המדינה ודיקאן הפקולטה למדעי החברה. במקביל מונה למזכיר המועצה למחקר ולפיתוח. בשנת 1970 הועלה לדרגת פרופסור חבר. בשנת 1975 מונה לדיקן הפקולטה למדעי החברה.
בשנת 1985 נהרג בנו אתיאל בעת שירותו הצבאי. לאחר האירוע עקרה המשפחה לבוסטון ואחר כך לוושינגטון, שם לימד תובל באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, במסגרת בית הספר הבינלאומי ללימודים מתקדמים.
בשנת 2008 נפטר מסרטן הקיבה.
מספריו

Somali Nationalism. 1963
The Boundary Politics of Independent Africa. 1972
The Peace Brokers: Mediators in the Arab-Israeli Conflict, 1948-1979. 1982
Mediation in the Yugoslav Wars: The Critical Years, 1990-95. 2001
הערות שוליים

↑  או בזגרב, לפי חדשן ביישוב סכסוכים, באתר הארץ, 11 במאי 2008
↑  דוקטוראט בלי לבקר, מעריב, 10 בינואר 1962
↑  השלום הרופף בחוף סומאלי הצרפתית, דבר, 16 בדצמבר 1960
↑  ד"ר ס. תובל מזכיר המועצה למחקר ולפיתוח, דבר, 9 בינואר 1962
↑  העלאות ומינויים באוניברסיטת ת"א, דבר, 17 בספטמבר 1970
↑  פרופ' תובל - דיקאן מדעי החברה באוניברסיטת ת"א, דבר, 2 בינואר 1975
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268922905171  BIBSYS: 90271769  BnF: cb124457483 (data)  CiNii: DA00903451  GND: 1155547535  ISNI: 0000 0001 1312 7703  LCCN: n82052390  NSK: 000315361  NTA: 070585989  RERO: 02-A003907676  SUDOC: 033607087  VIAF: 66560513   WorldCat (עם VIAF): 66560513
סעדיה שוראקי

| --- | --- |
 לידה:  1603 תלמסאן, אלג'יריה 
 פטירה:  1704  (בגיל 101 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1704 
 
רבי סעדיה שוראקי (1603 – 1704) היה מלומד רבני בן המאה ה-17 מתלמסאן שהיה ידוע עבור מאבקו בשבתאות וכן עבור ההשכלה הכללית הרחבה שלו. הוא עסק במתמטיקה ופילוסופיה וכן חיבר שירה ופיוטים.
ביוגרפיה

רבי סעדיה נולד לאביו ר' אליהו שוראקי נולד בשנת 1603 בתלמסאן, על הגבול המערבי של אלג'יריה של היום. משפחתו היא משפחת רבנים ידועה ממגורשי ספרד. ר' יעקב אבן צור מפאס כתב עליו ש"בכל חכמה ימינו רוממה", ואכן לצד השכלתו המסורתית הוא גילה עניין רב גם במדעים של זמנו. הוא האמין שהשכלה במדעים עוזרת להתמודד עם אתגרי החיים ומסייעת להתנהגות מוסרית מצד הפרט. ר' שוראקי חיבר ספר לימוד למתמטיקה, "מונה מספר" (1691), מהראשונים בסוגו בעברית.
בנוסף ר' שוראקי חיבר ספר פרשנות רחב היקף בשם "שיר חדש" (1706) על מזמור קי"ט של ספר תהילים. בפרשנותו הוא מביא לביטוי את ידיעותיו בפילוסופיה, מדעי הטבע, השפה העברית וקבלה. ר' שוראקי נודע גם כמשורר ופייטן, שיריו נוגעים בעיקר לנושאים של גאולה וארץ ישראל. בתיאוריו של הגאולה העתידה לבוא באה לידי ביטוי דחייתו ומאבקו בשבתאות וטענתה שהגאולה הגיעה. מספר משיריו שולבו במסורת התפילה של יהודי אלג'יריה.
ספריו בדפוס

רבי סעדיה שוראקי, מונה מספר, מהדיר: גד בן עמי צרפתי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1973.
רבי סעדיה שוראקי, שיר חדש, ירושלים: הוצאת מכון בני יששכר, תש"ס.
לקריאה נוספת

Nagar, Marie. “The Shir Hadash of Saadiah ben Eliyahu Chouraqui: A Rabbinic Commentary on Psalm 119 with a Glimpse into the Intellectual History of the Jewish Maghreb”,Ph.D. diss., New York University, 1996.
Yossef Charvit. "Chouraqui, Saʿadya." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2013.
סעדיה קטיעי

מארי סעדיה בן משה קטיעי (ה'תמ"ב – ה'תקי"ז, 1682 – 1757) היה חכם מחכמי יהדות צנעא במאה ה-18, וראב"ד בבית הדין הגדול בצנעא.
ביוגרפיה

מארי סעדיה נולד בשנת ה'תמ"ב (1682) בערך, בקאע אל-יהוד בצנעא שבתימן.
בשנת ה'תק"ט (1749), לאחר פטירת הראב"ד מארי דוד חותר, התמנה כראב"ד, והיה לראש בית הדין הקבוע החמישי בצנעא.
מהרי"ץ מזכירו בחיבוריו.
נפטר בשנת ה'תקי"ז (1757).
לקריאה נוספת

ד"ר משה גברא, אנציקלופדיה לחכמי תימן, כרך א', המכון לחקר חכמי תימן, בני ברק, ה'תשס"א (2001), עמ' 570–571
הערות שוליים

1 2 3 4 5  ד"ר משה גברא, אנציקלופדיה לחכמי תימן, כרך א', המכון לחקר חכמי תימן, בני ברק, ה'תשס"א (2001), עמ' 570–571
| חכמי בית דין צנעא |
| --- | --- | --- |
| הרכב 1 | הראב"ד מארי שלמה בן סעדיה מנזלי • מארי יחיא בן אברהם אלשייך הלוי • מארי זכריה בן יוסף הכהן |  |
| הרכב 2 | הראב"ד מארי זכריה בן יוסף הכהן • מארי משה בן סעדיה קטיעי • מארי שלום בן חיים צבטאני |  |
| הרכב 3 | הראב"ד מארי שלום בן עמרם חמדי הלוי • מארי יוסף בן סעדיה בשארי • מארי סעדיה בן שלום עמר הלוי |  |
| הרכב 4 | הראב"ד מארי דוד בן יחיא חותר • מארי צאלח בן יחיא צאלח • מארי יוסף בן סעדיה בשארי |  |
| הרכב 5 | הראב"ד מארי סעדיה בן משה קטיעי • מארי פנחס בן שלמה עראקי • מארי שלום בן יוסף בשארי |  |
| הרכב 6 | הראב"ד מארי  יחיא בן יוסף צאלח (מהרי"ץ) • מארי שלמה בן ישועה אלג'מאל • מארי שלום בן סעדיה הכהן |  |
| הרכב 7 | הראב"ד מארי אברהם בן יחיא צאלח • מארי יחיא בן יהודה צעדי • מארי יחיא בן דוד משרקי |  |
| הרכב זמני | הראב"ד מארי יוסף בן סאלם נקאש • מארי יוסף בן שלום קארה • מארי אברהם בן אהרן מנזלי |  |
| הרכב 8 | הראב"ד מארי יוסף בן שלום קארה • מארי יחיא בן שלמה אביץ' • מארי דוד בן אברהם צאלח |  |
| הרכב 9 | הראב"ד מארי סלימאן בן יוסף קארה • מארי יחיא בן שלום הכהן • מארי יחיא בן יעקב צאלח |  |
| הרכב 10 | הראב"ד מארי סלימאן בן סאלם צאלח • מארי אברהם בן צאלח צאלח • מארי יוסף בן דוד מנזלי |  |
| הרכב 11 | הראב"ד מארי יחיא יצחק הלוי • מארי יחיא קאפח • מארי אהרן הכהן • מארי יחיא אביץ' |  |
| הרכב 12 | הראב"ד מארי יחיא אביץ' • מארי עמרם קורח |  |
נאום 18 ביוני

| --- | --- |
נאומו של דה גול מ-18 ביוני מופיע על לוח זיכרון בלה רושל
נאומו של דה גול מ-18 ביוני מופיע על לוח זיכרון בלה רושל
 תאריך:  18 ביוני 1940 
 שפה:  צרפתית
 נואם:  שארל דה גול, סגן שר ההגנה
 חשיבות:  היווה השראה ללוחמי הרזיסטאנס בצרפת הכבושה, וללוחמי צרפת החופשית מחוץ לצרפת
 מקום:  רשת ה-BBC מלונדון
 קהל:  אזרחי צרפת
 
נאום 18 ביוני (בצרפתית - "L'Appel du 18 Juin") הוא נאום שנשא שארל דה גול ברשת ה-BBC מלונדון ביום 18 ביוני 1940. בנאומו הכריז דה גול כי על אף תבוסת צרפת במערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה, אין בכוונתו להיכנע, ובכוונתו להמשיך את המאבק עד לניצחון הסופי על הנאצים. נאום זה היווה השראה ללוחמי הרזיסטאנס בצרפת הכבושה, וללוחמי צרפת החופשית מחוץ לצרפת.
רקע היסטורי

בתחילת יוני 1940, לאחר התבוסה הצרפתית במערכה על צרפת, ונפילת פריז בידי הנאצים, עקרה ממשלת צרפת מפריז לבורדו. על הפרק עמדו הצעות להמשך המאבק. חברי הממשלה התקיפים, בהם ז'ורז' מנדל, הציעו כי הממשלה תעקור למושבות צפון אפריקה ותמשיך משם את הלחימה. אחרים העדיפו להיכנע. ראש הממשלה הצרפתי, פול ריינו, לא עמד בלחץ של חברי ממשלתו, וב-16 ביוני 1940 נשבר ריינו והכריז על התפטרותו, מול רוב בממשלתו אשר תמך ב"שלום נפרד", ביטוי שפירושו היה למעשה כניעה.
עוד באותו הלילה קרא נשיא צרפת אלבר לברן למרשל פטן, והודיע לו כי הוא מטיל עליו את תפקיד ראש הממשלה. אנשי הקו התקיף בממשלה החלו להימלט משהסתבר כי הממשלה החדשה אינה מוכנה לסבול התנגדות. שארל דה גול, שהיה סגן שר ההגנה, נמלט בעזרת ידידו, הגנרל הבריטי אדוארד ספירס, אשר העלה אותו, ב-17 ביוני, באופן חשאי על מטוס שהטיס אותו ללונדון. דה גול עוד תלה תקוות בחברי הממשלה כמאנדל, והמושלים הקולוניאלים במושבות כשארל נוגס, שימשיכו את המערכה מחוץ לגבולות צרפת, אך כאשר נמלט, היה ברור לו כי עליו, באופן אישי, לשאת קול רם וברור למען המשך הלחימה וכנגד מגמת הכניעה של הממשל החדש המתגבש, שנודע לאחר מכן בכינוי "צרפת של וישי".
רקע היסטורי > נשיאת הנאום

מיד לאחר הימלטותו, ב-18 ביוני 1940, נשא דה גול נאום ברדיו הבריטי, אשר נקלט היטב אף בצרפת. צ'רצ'יל העמיד לרשות דה גול את ה-BBC, וסיכם עמו כי נאומו יושמע כאשר תבקש ממשלת צרפת שביתת נשק מן הגרמנים, דבר שקרה עוד באותו יום, וחייב את דה גול להבהיר כי למרות התפתחות זו, יש צרפתים שבכוונתם להמשיך את המאבק.
תוכן הנאום

בנאומו פנה דה גול אל העם הצרפתי במילים אלו:
הגנרלים, שעמדו במשך שנים רבות בראש צבאות צרפת הרכיבו עתה ממשלה, ובטענם כי הצבא שלנו נוצח, פתחו במו"מ עם האויב כדי לשים קץ לקרבות. ודאי שטפונו גלי הכוחות המיכניים הגרמניים ביבשה ובאוויר. אבל האמנם בכך נאמרה כבר המילה האחרונה? האמנם פסה כל תקווה והתבוסה היא מוחלטת? אני מדבר מתוך ידיעת העניין ואני אומר, כי לא אבדה צרפת. אין היא עומדת לבדה, ואימפריה עצומה עומדת מאחוריה. והיא יכולה להתאחד עם האימפריה הבריטית ולהמשיך בהאבקות.
דה גול סיים את נאומו בקריאה לכל צרפתי נושא נשק המסוגל להמשיך בלחימה, לחבור אליו ולהגיע אליו ללונדון לשם המשך המאבק. את הנאום סיים בהבטחה כי גם למחרת ישא דברים ברדיו מלונדון.
לאחר נשיאת הנאום

עם סיום הנאום חש דה גול כי הוא מבודד, ובמילותיו "בגיל ארבעים ותשע שנה נכנסתי להרפתקה, משל לאדם שהגורל הטילו אל מחוץ לכל גדר." מעטים הם ששמעו את הנאום כשנישא ברדיו, אך בימים שלאחר מכן הודפס תכנו של הנאום בכמה עיתונים צרפתים מקומיים, והשמועה אודותיו נישאה מפה לאוזן. נוסחו של הנאום מותן על ידי דה גול בכוונה, על מנת שלא להכעיס את הממשלה הבריטית שעדיין לא ניתקה את יחסיה עם ממשל וישי, אך דה גול הצליח להביך את מארחיו הבריטים בכך שהכריז במסגרת הנאום כי ימשיך וישא דברים ב-BBC גם למחרת, ובכך שהנאום כלל, למרות הכל, התקפה חריפה על ממשלת בורדו, שהבריטים טרם גיבשו יחסם אליה. בימים שלאחר מכן נשא דה-גול עוד שני נאומים ב-BBC, האחד ב-19 ביוני, והשני ב-22 ביוני. הנאום שימש כתמריץ להתגייסות לתנועת צרפת החופשית ולרזיסטאנס, ובעקבותיו נדון דה גול על ידי בית דין צבאי בווישי לגזר דין מוות שלא בפניו.
הערכה היסטורית של הנאום

רבים מעריכים כי נאום זה הוא בין הנאומים החשובים שנישאו במלחמת העולם השנייה, וכי שימש בסיס חשוב לפעילותה של צרפת החופשית. ההיסטוריון אנטוני ביוור מכנה את הנאום "נאום מהפנט", ואומר כי על אף שהוא נישא במועד הלא נוח של יום השנה לקרב ווטרלו בו ניצחו הבריטים את נפוליון, הרי שהוא שימש כקריאת התעוררות לצרפת המובסת.
הערות שוליים

↑  שארל דה גול, מאבק לחרות, כרך ראשון, "אל הדגל" הוצאת עם הספר, תשי"ח, עמ' 82
↑  שארל דה גול, המאבק לחרות, כרך ראשון, "אל הדגל", הוצאת עם הספר, 1958, עמ' 83
↑  אנטוני ביוור,A mesmerizing speech הגרדיאן, 29.4.2007
↑  מרק פרו, שבעה גברים במלחמה, הוצאת דביר, 2010, עמ' 80
↑  אנטוני ביוור,A mesmerizing speech הגרדיאן, 29.4.2007
↑  אנדרו רוברטס, סערת המלחמה, הוצאת דביר, 2011, עמ' 110
↑  מרק פרו, שבעה גברים במלחמה, הוצאת דביר, 2010, עמ' 80
↑  אנטוני ביוור,A mesmerizing speech הגרדיאן, 29.4.2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12092565r (data)
סטפן טימושנקו

סטפן טימושנקו
סטפן טימושנקו (Степан Прокофьевич Тимошенко;‏ 22 בדצמבר 1878 – 29 במאי 1972) נחשב כאבי המכניקה השימושית, היה חוקר ומורה בתחומי המכניקה, חוזק חומרים ותורת האלסטיות.
רבים מהפרסומים ההנדסיים והמדעיים שלו עדיין בשימוש נרחב. ספריו תורגמו לשפות רבות. סטפן טימושנקו נולד בכפר ליד קייב באוקראינה שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית, היגר ליוגוסלביה בשנת 1920 ואחר כך לארצות הברית בשנת 1922, עבר לגור במערב גרמניה בשנת 1964 והאפר של גופתו נטמן לאחר מותו בקליפורניה שבארצות הברית ליד קבר אשתו אלכסנדרה שהלכה לעולמה בשנת 1950.
אבי המכניקה השימושית

לטימושנקו הייתה תרומה רבה בתחום המכניקה השימושית במחקר, מאמרים וספרים שכתב ובחינוך ולימוד תלמידים בתחום כולל הדרכה של דוקטורנטים רבים בארצות הברית. כתב 13 ספרים. תקופת הפעילות שלו בארצות הברית משנות השלושים עד שנות החמישים של המאה העשרים מכונה בהנדסה לפעמים כתקופת טימושנקו. נבחר כחבר במוסדות אקדמאיים והנדסיים רבים.
לטימושנקו הוענקו מדליות הוקרה רבות. בשנת 1957, ASME - ארגון מהנדסי המכונות בארצות הברית יסד חלוקת מדליות על שמו של טימושנקו והוא היה הראשון שמדליה זו הוענקה לו בהיותו בעל הסמכות המפורסם ביותר בהנדסת מכונות. המדליה מוענקת מדי שנה על תרומות נבחרות בתחום המכניקה השימושית. את המדליות שקיבל ואת הספרייה הגדולה שהייתה לו וכללה ספרים רבים אוסף ספרים ישנים ונדירים במדע ובהנדסה הוא תרם לאוניברסיטת סטנפורד והם נשמרים בחדר הנקרא על שמו.
תוארי כבוד ודוקטור של כבוד שהוענקו לטימושנקו

1960 מאוניברסיטת טורינו
1956 מאוניברסיטת זאגרב
1954 מאוניברסיטת בולוניה
1951 מאוניברסיטת גלאזגו
1949 מהטכניון של מינכן
1947 מהמכון הטכנולוגי של ציריך
1938 מאוניברסיטת מישיגן
1936 מאוניברסיטת Lehigh
מספריו

Engineering Mechanics, with D.H. Young, 4th edition, McGraw-Hill Book Company, 1983
Strength of Materials, 3rd edition, Krieger Publishing Company, 1976
Mechanics of Materials, with J. M. Gere, 1st edition, D. Van Nostrand Company, 1972
Theory of Elasticity, with J. N. Goodier, 3rd edition, McGraw Hill, 1970
Theory of Plates and Shells, with S. Woinosky-Krieger, 2nd edition, McGraw-Hill, 1969
Theory of Elastic Stability, with J. M. Gere, 2nd edition, McGraw-Hill, 1961
Vibration Problems in Engineering, D. Van Nostrand Company, 1928
Theory of Structures, with D.H. Young, 2nd edition, McGraw-Hill Book Company, 1965
History of Strength of Materials, McGraw-Hill Book Company, 1953
לקריאה נוספת

Stephen P. Timoshenko (1968). As I Remember; The Autobiography of Stephen P. Timoshenko. Princeton, Van Nostrand.
C. Richard Soderberg (1982). Stephen P. Timoshenko, 1878-1972: A biographical memoir. The National Academies Press
E. H. Mansfield and D. H. Young, Stephen P. Timoshenko, in:. Biographical Memoirs of Fellows of the Royal Society. vol. 19 (London: The Royal Society, 1973) pp. 679-94.
Encyclopedia of Ukraine, vol. 19 (1993). Stephen Timoshenko. Toronto: University of Toronto.
בול אוקראיני להנצחת פועלו
סמל העיר ירושלים

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  ירושלים 
 תאריך אימוץ:  1949 
 
תבליט של הסמל, החקוק על אחת הכניסות לקריית עיריית ירושלים
סמלה של ירושלים, עיר הבירה של מדינת ישראל, נקבע בשנת 1949 בעקבות מכרז שפרסמה "ועדת הסמל" של עיריית ירושלים. הוא מורכב מאריה שואג, על רקע חומות ירושלים ומסביבם עלי זית.
הצעות לסמל ירושלים בתקופת המנדט הבריטי

בתקופת המנדט הבריטי לא היה לעיריית ירושלים סמל, אף כי לעיריות גדולות אחרות בארץ ישראל, כמו עיריית חיפה ועיריית תל אביב, היו סמלים רשמיים.
בשנת 1942 פנתה הגרפיקאית אסתר יואל-ברלין לראש העירייה מוסטפא אל-ח'אלידי, והציעה כמה הצעות לסמל עיריית ירושלים. הצעותיה כללו שרטוט סכמטי של העיר העתיקה, יונה עם עלה זית כסמל השלום, ובאחת ההצעות גם שרטוט סכמטי של שלושה הרים. מתחת לאיור הופיע שם העיר בארבע שפות: ערבית, עברית, אנגלית ולטינית, באופן שאינו מעדיף שפה אחת על פני האחרת. העירייה אימצה את אחת ההצעות של אסתר יואל-ברלין ב-20 במאי 1943, אך הייתה זקוקה לאישור "מכון הסמלים הבריטי" (Royal College of Arms), אישור שהתעכב בשל מלחמת העולם השנייה. ביולי 1946 פוזרה עיריית ירושלים בידי שלטונות המנדט עקב משבר חמור ששרר בעיר בתום תקופת המנדט, כך שהאישור לא ניתן בסופו של דבר, והסמל נגנז.
הסמל הישראלי

לאחר קום המדינה עלה הצורך בסמל חדש לעיר. בשנת 1949, בעקבות יוזמתו של ראש העיר דאז גרשון אגרון פרסמה "ועדת הסמל" של עיריית ירושלים מכרז שכלל תחרות בין מעצבים, לפי כללים שקבעה הוועדה. הפרס לזוכה בתחרות נקבע על 25 לא"י. ההנחיות למעצבים היו כלליות, וקבעו כי הסמל צריך לשקף את הרעיונות "ירושלים כעיר השלום" או "אם אשכחך ירושלים" או שניהם כאחד. נקבע כי העיצובים יוגשו כשרטוטים בשחור-לבן, וכי לא ייכללו בהם מבנים עתיקים "המכונים בשמות מסורתיים ללא הצדקה" (נראה שהייתה כאן כוונה למנוע שימוש במגדל דוד כמוטיב מרכזי בסמל).[דרוש מקור][מפני ש...] כמו כן נקבע שאם יצורף מוטו לסמל הוא יופיע מחוץ לו, ולא ישולב בתוכו.
לוועדה הוגשו הצעות רבות, והדיונים עליהן נמשכו כמה חודשים. ההצעות הנבחרות נשלחו בחזרה למעצבים לשם תיקונים, ומשחזרו מתוקנות התחדשו הדיונים. בסופו של דבר נבחרה הצעתה של "אגודת הציירים הירושלמים לגרפיקה שימושית", שם שמאחוריו ניצבו המעצבים אליהו קורן, פרנצ'סקה ברוך, עמנואל גראו, איתמר דוד, עלי גרוס וצבי נרקיס.
הסמל שנקבע בסופו של דבר, אושר ב-20 בפברואר 1949 וכולל שלושה מרכיבים:
אריה שואג - מוצג בתנ"ך כסמלו של שבט יהודה ("גור אריה יהודה") ויותר מאוחר גם כסמלה של ממלכת יהודה, שבירתה הייתה ירושלים. בנוסף המסורת היהודית מתארת את בית המקדש כמבנה שנבנה בצורת אריה (במבט עילי) ועל כן קרוי גם בשם 'אריאל'. האריה מהווה סמל נפוץ של בתי מלוכה וממלכות ברחבי העולם, מכיוון שהאריה נחשב כ"מלך החיות" ועל כן נוכחותו מסמלת גבורה, אומץ, כוח ומלכות. האריה הוא גם אחד הסמלים היהודיים השכיחים ביותר בעיטור בתי כנסת ותשמישי קדושה. בסמל, האריה הזקוף, העומד על שתי רגליו האחוריות (Rampant), מתואר כמעין שומר של החומות הנמצאות מאחוריו.
חומות ירושלים - מאחורי האריה. מסמלים הן את חומת העיר העתיקה ואת אבני הכותל המערבי. ניתן לראות באבני החומה אבנים גדולות למטה ואבנים קטנות יותר למעלה, בצורה המאפיינת את הכותל המערבי. זאת אף שהעיר העתיקה נמצאה בשליטת ירדן בעת קביעת הסמל.
עלי הזית - מסמלים שלום וגם את עצי הזית הנפוצים באזור העיר.
האריה משמש כיום גם כסמלה של העיר ולא רק של העירייה.
דגל העירייה

דגל עיריית ירושלים מבוסס על דגל ישראל. הוא מורכב מחמישה פסי רוחב מתחלפים בלבן וכחול. הפסים הלבנים בראש הדגל ובתחתיתו דקים כדי עשירית מרוחב הדגל, ועם הפסים הכחולים הם תופסים מחצית הרוחב. את המחצית האחרת תופס הפס הלבן האמצעי, ובמרכזו סמל ירושלים. לעיתים קרובות מונף הדגל בצורה אנכית, אולם במקרה כזה מטים את הסמל במרכזו ב-90 מעלות כדי שייראה ישר.
הדגל נבחר בתחרות שנערכה בשנת 1949, ולאחר מלחמת ששת הימים הפך לדגל ירושלים המאוחדת.