stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרשת סוקל

אלן סוקל
פרשת סוקל או תרמית סוקל (באנגלית: The Sokal Hoax או The Sokal affair) הוא כינוי שניתן לתעלול אקדמי שבו פורסם מאמר מופרך מיסודו בכתב עת פוסטמודרני נחשב העוסק בלימודי תרבות.
בשנת 1996 פרסם הפיזיקאי אלן סוקל את מאמרו "פורצים גבולות: לקראת הרמנויטיקה טרנספורמטיבית של כבידה קוונטית" (Transgressing the Boundaries: Toward a Transformative Hermeneutics of Quantum Gravity) בכתב העת האקדמאי Social Text (אנ') בהוצאת אוניברסיטת דיוק. שלושה שבועות לאחר פרסום המאמר, במאי 1996, חשף המחבר בכתב העת לינגואה פרנקה כי המאמר הארוך ועמוס הערות השוליים מופרך מיסודו ומורכב מבליל שטויות, הבלים וטעויות בחשבון בסיסי. אחת הטענות המופרכות במאמר הייתה ש־ \pi  (פאי – היחס בין קוטר המעגל להיקפו) ו־G (קבוע הכבידה) הם תלויי הקשר היסטורי, כמו כן טוען המאמר בין השאר שבדיוק כמו המציאות החברתית גם המציאות הפיזיקאלית היא הבניה חברתית ולשונית ושתורת הכבידה הקוונטית מראה שמרחב הזמן איננו מציאות פיזיקלית אובייקטיבית.
המאמר פורסם בגיליון של כתב העת שהוקדש ל"מלחמות המדע" - דיון מתמשך שהחל בשנות ה-70 של המאה ה-20, הסלים והגיע לשיאו בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, בין מצדדי המדע, רובם מדענים ופילוסופים אנליטיים של המדע, למתנגדיו, רובם סוציולוגים של המדע ומבקרי תרבות המשתייכים לזרם הפוסטמודרני. עקב פרסום זה התחוללה שערורייה רבתי באקדמיה, סביב השאלה מדוע פורסם המאמר מלכתחילה, ומה אומר פרסום המאמר על אמות המידה של כתבי האקדמיה של ימינו. סוקל עצמו הכריז במפורש שמטרת המאמר הייתה להדגים את הטפשות שבפוסטמודרניזם ואת הניוון המחשבתי שהוא גורם לאקדמיה. לימים, אף חיבר ספר עם ז'אן בריקמונט, פיזיקאי בלגי, שהרחיב את ביקורתו על ההגות הפוסטמודרנית ועל רלטיביזם תרבותי ביחס למדע.
ביקורת נמתחה על עורכי Social Text וגרסה כי הסיבה העיקרית לכך שהסכימו לקבל את המאמר לדפוס היא עובדת היותו רווי במינוחים פוסטמודרניים אשר החמיאו לדעתם הפרטית של העורכים. להגנתם טענו עורכי כתב העת כי התייחסו לתוכן הפילוסופי של המאמר כניסיון ראשוני ולא מוצלח במיוחד של פיזיקאי להתמודד עם תאוריות ביקורתיות מורכבות, ושלא הייתה להם סיבה לחשוד בתוכן הפיזיקלי של המאמר בגלל המוניטין המכובד של הכותב. עוד טענו כי המאמר לא עמד אמנם בסטנדרטים הרגילים לפרסום, אולם הם חשבו שיש לו מקום בגיליון המיוחד שהוקדש למלחמות המדע.
ראו גם

הטיית אישור
פוסטמודרניזם
פרשת מדעי המרמור - פרשה דומה בה 3 חוקרים פרסמו בכוונה מאמרים מופרכים בכתבי עת בתחומי הסוציולוגיה, לימודי מגדר ותיאוריה ביקורתית
מתיחת הירח הגדולה
פרשת האחים בוגדנוב
לקריאה נוספת

The Sokal Hoax: the Sham that Shook the Academy, ‏Bison Books, ‏ 2000, ISBN 0803279957.  כולל את המאמר המקורי, ביקורות שפורסמו בעיתונים, ומאמרים אשר פרסמו אנשי אקדמיה בתגובה לפרשה כולה.
Fashionable Nonsense: Postmodern Intellectuals' Abuse of Science, עם ז'אן בריקמונט, הוצאת Picador,‏ 1999, ISBN 0312204078.
פרדריק וינסלאו טיילור

| --- | --- |

 לידה:  20 במרץ 1856 גרמנטאון, פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  21 במרץ 1915 (בגיל 59) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות וסט לורל היל 
 מקום מגורים:  פנסילבניה 
 השכלה:  אקדמיית פיליפ אקסטר (1874)  המכון הטכנולוגי של סטיבנס (1883) 
 מעסיק:  בית הספר למנהל עסקים טאק, Midvale Steel 
 מספר צאצאים:  6 
 פרסים והוקרה:  מדליית אליוט קרסון (1902)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פנסילבניה (19 באוקטובר 1906) 
 
פרידריק וינסלאו טיילור (באנגלית: Frederick Winslow Taylor; ‏20 במרץ 1856 – 21 במרץ 1915) היה מהנדס אמריקאי שעסק בעקרונות הניהול, ופיתח את גישת הטיילוריזם (הניהול המדעי). כמו כן, היה שחקן טניס וגולף, השתתף באולימפיאדת פריז בתחרות גולף וזכה במקום הרביעי.
ביוגרפיה

טיילור נולד למשפחה אמידה בפילדלפיה שבפנסילבניה. כנער למד מספר שנים בצרפת ובגרמניה. הוא התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד, אך ויתר עליהם בשל קשיי ראייה. מ-1874 הוא עבד כשוליית מכונאי, ובמהלך עבודתו למד להכיר את תנאי העבודה השוררים במפעלים. במקביל למד לתואר בהנדסה בלימודי ערב, והוסמך למהנדס ב-1883. ב-1884 נישא ללואיז ספונר. 17 שנים אחר כך אימצו בני הזוג שלושה ילדים יתומים.
טיילור התקדם בהדרגה בסולם התפקידים במפעל הפלדה בו עבד, עד שהגיע למשרת מהנדס ראשי במפעל. ב-1890 התמנה למנכ"ל ומהנדס-יועץ, וב-1893 פתח חברת ייעוץ משלו בפילדלפיה. ב-1898 הצטרף לחברת "בית לחם סטיל", ופיתח עם הצוות שלו מתכת חדה לחיתוך מתכות (High speed steel). על פיתוח זה זכה ב-1900 במדליית זהב אישית בתערוכה העולמית של פריז (1900), ובמדליית זהב ממוסד פרנקלין למדע בפילדלפיה.
ב-1901 נאלץ לעזוב את "בית לחם סטיל" בשל יריבות עם מנהלים אחרים. ב-1906 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד למדעים מאוניברסיטת פנסילבניה. בתקופה זו כתב מספר מאמרים וספרים על עקרונות הניהול. בהמשך הפך לפרופסור בבית הספר לעסקים בדארטמות' קולג'.
טיילור נפטר מדלקת ריאות בגיל 59.
הניהול המדעי

טיילור נחשב לאבי הניהול המדעי ולאחד מאבות הניהול בכלל. הוא הפך את הניהול למקצוע, וספרו ובמיוחד מאמרו על עקרונות הניהול המדעי מ-1911 נחשבים לאבן דרך בתולדות הניהול והתמקצעותו.
טיילור הגיע ממסורת של לימודי הנדסה, בעיקר הנדסה מכנית, ולכן הביא עמו עקרונות ניהול שנחשבו מדעיים. הדבר תרם לכך שהצליח למנף את הניהול, שהיה בתקופתו מקצוע לא מוכר וחסר יוקרה, ולהפוך אותו לחלק מהנוף הארגוני, שהורכב עד אז בעיקר מבעלי הארגון (בעלי הון ואמצעי ייצור) והעובדים (מעמד הפועלים).
טיילור טען ש"קיימת הדרך הטובה ביותר לבצע את העבודה, ועל המנהל למצוא את הדרך הזו באופן מדעי". לדבריו, יש לתת למנהלים כלים שיאפשרו להם לנהל בצורה יעילה יותר את ארגונם, זאת משום שניהול שאינו מסודר גורם לבזבוז של זמן וכסף. לטענתו, אם יתוכנן מראש תהליך העבודה, ניתן יהיה להספיק הרבה יותר.
טיילור פיתח את מודל הניהול המדעי וביסס אותו על מחקרים שעשה. הנחות היסוד שהניח הן:
העובד מונע בעיקר מהתמריץ הכלכלי. אם יקבל העובד את השכר המתאים, הוא מצדו יעבוד.
האדם הוא רציונלי. הוא עורך חישובי כדאיות, מחליט מה נכון ומה אינו נכון, ולפי שיקולים אלו הוא פועל.
עובדים רוצים למכור את עבודתם במחיר גבוה במינימום מאמץ.
העובד מוכן לעבוד בעבודות שגרתיות ללא עניין בתוכנן. ההנחה הייתה שהעובד צריך להכיר טוב את סביבתו, כדי שלא יעמוד מול הפתעות.
יש להפחית את השחיקה, ולהתאים את התפקיד לעובד. לכל עובד ישנו תפקיד המתאים לו, מבחינת היכולות והידע.
טיילור במחקריו ובהנחותיו, העביר את האחריות למנהלים בטענה שעליהם לפתח באופן מדעי את התורה, למיין ולהדריך עובדים, לעבוד בשיתוף פעולה עמם, וליצור חלוקת עבודה בינם לבין העובדים. יש ליצור תכנון מאוד מפורט של עבודה, כך שבתום התהליך ישנו שיקול דעת מועט מאוד, משום שהכול ברור, קבוע וידוע. בתום התהליך ישנן נורמות ביצוע, וניתן יהיה לוודא את ביצוען באמצעות תצפית או מדידה. דובר על אופטימיזציה של עבודה ועל תנאי עבודה לעובדים.
קביעת נורמות הביצוע והפיקוח על ביצוען, הייתה תהליך שעורר התנגדות וחשדנות רבה מצד העובדים. הביקורת על גישתו של טיילור הייתה רבה גם בקרב החוקרים, משום שעקרונותיו נחשבו קשוחים, והניסויים אותם ערך נתפסו כבלתי אפשרים לביצוע. דבר זה הוביל בין היתר ליצירתה של גישת ניהול משאבי אנוש, שפותחה על ידי הפסיכולוג אלטון מאיו. גישה זו טענה להתחשבות בצרכיו הרגשיים של העובד, בניגוד לטיילור שראה את יעילות העובד כתלויה בתשלום ובהכוונה נכונה על ידי המנהל.
לקריאה נוספת

חיים גזיאל. 1990. מחשבה מנהלית בת-זמננו, תל אביב, הוצאת רמות.
יהודה שנהב. 1995. מכונת הארגון, תל אביב, הוצאת שוקן.
Taylor, Frederick, Scientific Management. includes "Shop Management" (1903), "The Principles of Scientific Management" (1911) and "Testimony Before the Special House Committee" (1912). Routledge, 2003.
הערות שוליים

↑  Frederick Taylor, www.sports-reference.com
↑  Shannon G. TaylorArthur G. Bedeian, From boardroom to bunker: How Fred Taylor changed the game of golf forever, Management & Organizational History, Vol 2, Issue 3, pp. 195 - 218
| מנהל עסקים |
| --- | --- | --- |
| תחומים | ניהול • מימון • שיווק • חשבונאות • התנהגות ארגונית • אסטרטגיה עסקית • מערכות מידע • יזמות • לוגיסטיקה • חקר ביצועים • קבלת החלטות |  |
| מושגים כלליים | ניהול סיכונים • אסטרטגיה תפעולית • ייעוץ אסטרטגי • SWOT • קרן הון סיכון • תוכנית עסקית • נתח שוק • משאבי אנוש • יועץ עסקי • דירקטוריון • מנכ"ל |  |
| אישים בולטים | פיטר דרוקר • הנרי מינצברג • פרדריק טיילור • ויליאם שארפ • הנרי פורד • מילטון פרידמן • מייקל פורטר |  |
| מוסדות לימוד ומחקר בולטים | הרווארד • וורטון • סטנפורד •  MIT • קלוג • דיוק (פיוקווא) • INSEAD • בית הספר לעסקים של לונדון |  |
| שיטות מחקר | אתנוגרפיה • מחקר איכותני  • מחקר כמותי  • ניתוח אירוע • ניתוח נתוני ארכיון • ניתוח תוכן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463486405171  PLWABN: 9810693519305606  BIBSYS: 90256920  BNC: 000037973  BNE: XX915067  BnF: cb121549572 (data)  CANTIC: a10162793  CiNii: DA01252723  GND: 11880149X  ISNI: 0000 0001 1323 148X  LCCN: n50008202  LNB: 000038153  NDL: 00458389  NKC: jn20010420035  NLA: 35541093  NLG: 263446  NLK: KAC199636853  NSK: 000222618  NTA: 068811314  RERO: 02-A000160999  SNAC: w6q81djm  SUDOC: 030055806  Trove: 989747  ULAN: 500087467  VcBA: 495/267608  VIAF: 66505279   WorldCat (עם VIAF): 66505279
פרדריק ויליאם ברטון

| --- | --- |

 לידה:  8 באפריל 1816 מחוז ויקלו, אירלנד 
 פטירה:  16 במרץ 1900 (בגיל 83) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט ג'רום 
 זרם באמנות:  האחווה הפרה-רפאליטית 
 יצירות ידועות:  Hellelil and Hildebrand, the meeting on the turret stairs 
 פרסים והוקרה:  Knight Bachelor 
 חתימה:   
 
סר פרדריק ויליאם ברטון (באנגלית: Frederic William Burton‏; 8 באפריל 1816 – 16 במרץ 1900) היה צייר אירי ומנהל הגלריה לאמנות בלונדון.
ביוגרפיה

פרדריק נולד ב-8 באפריל 1816 ובגיל שש עבר עם הוריו לגור במחוז קלייר שבחוף המערבי של אירלנד. הוא היה בנם השלישי של סמואל פרידריך ברטון ואשתו חנה מלט. הסבא וסבתה של האמן היו מייג'ור אדוארד ויליאם ברטון, קליפדן, שהיה השריף של מחוז קלייר בשנת 1799, ואשתו ג'יין בלאד מרוקסטון הסמוכה.
קריירה אמנותית

הוא למד בדבלין, נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית בגיל עשרים ואחת ואקדמאי מלא כעבור שנתיים. בשנת 1842 החל להציג באקדמיה המלכותית. ביקור בגרמניה ובבוואריה בשנת 1842 היה הראשון מתוך סדרת טיולים ארוכה לחלקים שונים באירופה, שהעניקו לו ידע מעמיק ביצירותיהם של המאסטרים הישנים. משנת 1851 בילה 7 שנים כצייר בשירות מקסימיליאן השני מבוואריה.
ברטון עבד עם ג'ורג' פטרי על רישומים ארכאולוגיים והיה במועצת האקדמיה האירי המלכותית והחברה הארכאולוגית באירלנד. הוא נבחר לעמית של האגודה המלכותית לציירים בצבעי מים בשנת 1855, וחבר מן המניין בשנה שלאחר מכן. הוא התפטר בשנת 1870, ונבחר מחדש כחבר כבוד בשנת 1886.
תואר אבירות הוענק לו בשנת 1884, ותואר ה- LL.D. של דבלין בשנת 1889. בצעירותו הייתה לו אהדה עזה למפלגת אירלנד הצעירה.
הוא נפטר בקנזינגטון, מערב לונדון ונקבר בבית העלמין בדבלין.
ציורי צבעי המים הידועים ביותר של ברטון, "הילד שטבע של ארן הדייג" (1841) ו"המפגש על מדרגות הצריח" (1864). הציור - הפגישה על מדרגות הצריח נבחר על ידי הציבור האירי כציור האהוב ביותר על אירלנד בשנת 2012 מבין 10 עבודות שהמבקרים הציגו ברשימה.
מנהל הגלריה הלאומית

בשנת 1874 מונה ברטון למנהל הגלריה הלאומית בלונדון, אחרי סר ויליאם בוקסאל. ביוני 1874 הוא קיבל מענק מיוחד לרכישת אוסף האמנות של אלכסנדר בארקר, שכלל את המולד של פיירו דלה פרנצ'סקה ואת ונוס ומארס של בוטיצ'לי. בשנת 1876 התקבלה ירושה של 94 ציורים, בעיקר של אמנים הולנדים, אך גם עבודות נוספות. כמו כן, באותה שנה הושלמה הרחבה של הגלריה.
במהלך עשרים השנים בהן הוא מילא תפקיד מנהל הגלריה הוא היה אחראי לרכישות חשובות רבות, ביניהן בתולת הסלעים של לאונרדו דה וינצ'י, אנסדי מדונה של רפאל, דיוקן הרכיבה של אנתוני ואן דייק של צ'ארלס הראשון, והאדמירל פולידו. פארג'ה, מאת דייגו וולקז. הוא הוסיף גם לסדרה המצוינת של תמונות איטלקיות קדומות בגלריה. מספר הרכישות שבוצעו באוסף בתקופת כהונתו מסתכם ביותר מ-500.
גלריה

רוזנת ונציאנית
אליזבת בלקווי
המפגש על מדרגות הצריח
מותו של בן הדייג
הערות שוליים

↑  Aidan Dunne, Romantic scene voted Ireland's favourite painting, The Irish Times (באנגלית)
↑  Frederic William Burton | Directors | National Gallery, London, www.nationalgallery.org.uk
↑  Smith, Charles Saumarez (2009). The National Gallery: A Short History. London: Frances Lincoln. pp. 86–87
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AGSA: 10598  GND: 11764224X  ISNI: 0000 0000 6633 3896  LCCN: nr90014372  NTA: 288069412  RKD: 14341  SNAC: w6892jhh  ULAN: 500018121  VcBA: 495/216701  VIAF: 78627675   WorldCat (עם VIAF): 78627675
פרפין

| --- | --- |
שעוות פרפין
שעוות פרפין
 מספר CAS:  8002-74-2
פרפין (באנגלית: Paraffin) הוא תרכובת אורגנית המזוקקת מנפט.
פרפין הוא שם כולל לכל האלקאנים בעלי שרשרת בת 20 פחמנים ומעלה. לחומרים אלה משקל מולקולרי גבוה. קבוצת חומרים אלה נתגלו על ידי קארל רייכנבאך. מקור השם פרפין הוא מהמילה "לא מגיב"; הפרפינים מגיבים אך ורק עם חמצן בתגובת בעירה, מה שהופך אותם לחומרים יציבים וכמעט לא-מגיבים.
נקודת ההתכה של פרפין היא 47–65 מעלות צלזיוס, ונקודת הרתיחה היא 360–400 מעלות צלזיוס.
שימושים

הכנת נרות.
ציפוי לבגדים.
ציפוי להרבה גבינות קשות.
הכנת דוגמאות להיסטולוגיה. מחדירים את הפרפין הנוזלי לתוך הרקמה. לבסוף יוצקים את הרקמה בתוך קוביות המכילות פרפין נוזלי לשם קבלת בלוקים היסטולוגיים.
מעטפת לנקניקיות.
החדרת לחות לעור וריכוכו בריפוי בעיסוק ופיזיותרפיה.
דלק לאומנות הקרקס המשלבת אש (Fire spinning)
פרנץ מראי

| --- | --- |

 לידה:  24 בנובמבר 1909 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  23 בפברואר 1986 (בגיל 76) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 ענף מדעי:  child psychology, פסיכולוגיה קלינית, פסיכולוגיה חינוכית, תרגום 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי של אובודה 
 מקום לימודים:  סורבון 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1949)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  ורה מיראי (1939–1986) 
 
פרנץ מראי במקור מלינגר; בהונגרית: Mérei Ferenc; בודפשט, 24 בנובמבר 1909 – בודפשט, 23 בפברואר 1986) היה פסיכולוג, מחנך, חוקר רשתות חברתיות יהודי-הונגרי.
עבודותיו (מבחר)

A gombozó gyermek (Kalocsa, 1937)
A pályaválasztás lélektana (Budapest, 1942)
A gyermek világnézete (Budapest, 1945)
Az együttes élmény (Budapest, 1947)
A Rorschach-táblák felszólító jellege (Budapest, 1947)
Gyermektanulmány (Új Nevelés Könyvtára, 1948)
Rorschach próba I-V. köt. (OIE, Vademecum-sorozat, 1966)
A pár és a csoport (Pszichológiai Tanulmányok, Budapest, 1967)
Gyermeklélektan (társszerző: V. Binét Ágnes, Budapest, 1970)
Ablak-Zsiráf. Képes gyermeklexikon (Binét Ágnessel, Budapest, 1971)
Klinikai pszichodiagnosztikai módszerek (társszerző Szakács Ferenc, Budapest, 1974)
A klinikai pszichológia gyakorlata (társszerző Szakács Ferenc, Budapest, 1974)
Szociálpszichológiai vizsgálatok az iskolában (Budapest, 1974)
Adalékok egy társas szempontú gyermeklélektanhoz (Budapest, 1985-86)
Lélektani napló (1-4. 2. bőv. kiad., Budapest, 1985-86)
"…Vett a füvektől édes illatot" (Művészetpszichológia, Budapest, 1986)
Pszichodiagnosztikai vademecum. Bölcsészettudományi karok. Egységes jegyzet; szerk. Mérei Ferenc, Szakács Ferenc; Tankönyvkiadó, Bp., 1988
Freud fényében és árnyékában; szerk., előszó Gerő Zsuzsa; Interart, Bp., 1989
A pszichológiai labirintus. Fondorlatok és kerülőutak a lelki életben; szerk., előszó, tan. Bagdy Emőke; Magyar Pszichiátriai Társaság, Bp., 1989
Társ és csoport. Tanulmányok a genetikus szociálpszichológia köréből; sajtó alá rend. Gerő Zsuzsa, Fischer Eszter; Akadémiai, Bp., 1989
פרסים (חלקי)

פרס קושוט (1949)
מדליית הזיכרון של פאל ראנשבורג (1982)
לקריאה נוספת

לקסיקון פדגוגי. הוצאת קראבן (1997)
ספר זיכרון מיראי. בודפשט (1989)
פ. ארש: באורו ובצלו של פרנץ מיראי. בודפשט (1989)
עבודת חיים של מיראי, מחקרים (2006)
צ'אבה פלי: ההיסטוריה של הפסיכולוגיה. מסורת פיאז'ה ופדולוגיה הונגרית: פרנץ מיראי 2010. ISBN 978 963 276 052 0
ג'רג' הורבאט: אישיות ופעילות עצמית. פסיכולוגיית ילדים עם אגנש בינט. ISBN 963 17 60170
פורטל החינוך של בודפשט (אורכב 21.08.2020 בארכיון Wayback Machine)
אישטוואן ברבליץ': ביוגרפיה של פרנץ מראי
פרנץ מראי: השקפת עולמו של הילד
לקסיקון ביוגרפי הונגרי
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári születési akv. 3021/1909. folyószáma alatt".
↑  "Archivált másolat". אורכב מ-המקור ב-2012-06-28.
↑  "Mellinger Gáspár Géza születési bejegyzése az esztergomi izraelita hitközség születési akv. 271/1876. folyószáma alatt".
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári házassági akv. 167/1906. folyószáma alatt".
↑  "Mellinger (Mérei) Rezső születési bejegyzése az esztergomi izraelita hitközség születési akv. 1842. november 10-ei bejegyzése alatt".
↑  "Klein Ábrahám Mautner Emília halotti bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári halotti akv. 1056/1904. folyószáma alatt".
↑  לקסיקון יהודי הונגרי 1929 Országos Izraelita Patronázs Egyesület
| פסיכולוגיה |
| --- | --- | --- |
פסיכולוג • פסיכותרפיה • פילוסופיה של הפסיכולוגיה
| ענפי מחקר | פסיכוביולוגיה • קוגניטיבית • התפתחותית • חברתית • אישיותית • השוואתית • פסיכופתולוגיה • פסיכופיזיקה • פסיכובלשנות • פסיכולוגיה אבולוציונית • נוירופסיכולוגיה  • פסיכולוגיה תרבותית • פסיכולוגיה בין תרבותית • ראו גם: פסיכיאטריה |  |
| תחומי עיסוק | קלינית • חינוכית • ארגונית/תעסוקתית • שיקומית • רפואית • משפטית • צבאית • ספורט |  |
| אסכולות | סטרוקטורליזם • פונקציונליזם • פנומנולוגיה • פסיכואנליזה • אינדיבידואלית • הומניסטית • ביהביוריזם • אקזיסטנציאליזם • גשטלט • פסיכולוגיה חיובית • פסיכודינמיקה |  |
| מושגים כלליים | תודעה • תפיסה • לא-מודע • זיכרון • למידה • רווחה נפשית • הפרעה נפשית •  טראומה נפשית • מבחני אישיות • אינטליגנציה • מיינד • רגש |  |
הקטגוריה "פסיכולוגיה" במיזמים אחרים של קרן ויקימדיה: ויקימילון • ויקיספר • ויקיציטוט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CiNii: DA04995393  GND: 13224828X  ISNI: 0000 0001 0990 803X  LCCN: n82210401  NKC: mzk2015869680  NTA: 130480983  RERO: 02-A003625966  SUDOC: 120029863  VIAF: 77469814   WorldCat (עם VIAF): 77469814 
לוח הזיכרון של פרנץ מיראי במעונו לשעבר, בדרך פשאריטי 36 ברובע 2 של בודפשט
פרשת בכרי-בוג'נאח

איור של "תקרית המניפה" - שליט אלג'יריה פוגע עם מניפה בקונסול הצרפתי במהלך דיון על חובותיה של צרפת לחברת בכרי-בוג'נאח
פרשת בַכּרי-בוּג'נאח (בצרפתית: L'affaire Bakri-Busnach) היא השם לסכסוך מסחרי-פוליטי בין צרפת לאלג'יריה בתחילת המאה ה-19 שבמרכזו עמדו חובותיה של צרפת לחברה מסחרית בבעלות המשפחות היהודיות-אלג'יריות בכרי ובוג'נאח. הפרשה נחשבת לאחד הגורמים לפלישה הצרפתית לאלג'יריה (אנ') בשנת 1830.
הפרשה

במהלך המאה ה-17 הגיעו לערי צפון אלג'יריה מהגרים יהודים מליבורנו שבאיטליה. מהגרים אלה, שהיו צאצאיהם של מגורשי ספרד, התיישבו בצפון אפריקה בתור סוחרים ובחיפוש אחר הזדמנויות כלכליות, ועד מהרה נהפכו לגורם משמעותי בסחר הבינלאומי של ערי אלג'יריה. הם סיפקו שירותים פיננסיים ומסחריים חשובים לדיי (השליט המקומי מטעם האימפריה העות'מאנית), וכמה מהם מונו לאורך השנים לכהן בתפקיד ה"מוקדם", המתווך בין הקהילה היהודית האלג'ירית לשלטון. שתיים מהמשפחות הבכירות מקרב יוצאי ליבורנו באלג'יריה היו משפחת בכרי ומשפחת בוג'נאח. השתיים חברו בסוף המאה ה-18 והקימו חברה כלכלית שהייתה דומיננטית בייצוא של סחורות מאלג'יריה לאירופה, ובפרט בייצוא של מזון (בעיקר חיטה) מאלג'יריה לצרפת, בין השאר כדי לספק את צרכיו של צבא נפוליאון.
במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-18, עקב צרכיו הגדלים של צבא נפוליאון במסעות הכיבוש שלו, צברה צרפת חובות ענק של מיליוני פרנק לחברת בכרי-בוג'נאח. החברה מימנה את פעילותה על ידי הלוואה מהדיי של אלג'יריה, כך שחובותיה של צרפת לבית בכרי-בוג'נאח היו למעשה חובות לשליט אלג'יריה, והפרשה נהפכה לסכסוך כלכלי מתמשך בין המדינות, שהתגלגל לאורך שלושת העשורים הראשונים של המאה ה-19. צרפת ואלג'יריה הגיעו לעיתים להסדרי חוב ביניהן, אך צרפת הִרבתה להפר אותם. בשנת 1800 נעצרו בפריז סוכניה של חברת בכרי-בוג'נאח יעקב בכרי (אנ') ושמעון אבוקאייה, לאחר שדחקו בצרפת לשלם את חובותיה. לאחר מגעים מדיניים, ממשלת צרפת שחררה אותם באותה שנה והסכימה לשלם 3.7 מיליון פרנק מתוך שמונה המיליון שהייתה חייבת. בהסכם השלום בין צרפת לאלג'יריה בשנת 1801 הכירה צרפת בקיום יתרת החובות שלה לחברת בכרי-בוג'נאח, אך גם לאחר מכן לא העבירה את הכספים. אחד הטיעונים שהממשל הצרפתי העלה בניסיון להתחמק מהתשלום היה שחברת בכרי-בוג'נאח סוחרת גם עם בריטניה, אויבתה המושבעת של צרפת, ולכן אין צרפת מעוניינת לשלם לה את החוב.
שאלת החובות של צרפת לחברת בכרי-בוג'נאח נשארה צפה באוויר ללא פתרון במהלך השנים 1800–1826, על אף ניסיונות של אלג'יריה להשיג את הכספים בזמנו של לואי ה-18. בשנת 1826 שליט אלג'יריה חוסיין דיי שלח מכתב לשר החוץ הצרפתי, והוחלט להקים ועדה שתקבע את הסדר החוב. עד אותה שנה תפח החוב לכדי ארבעה-עשר מיליון פרנק צרפתי, כולל ריבית של ארבעה מיליון פרנקים, אך בהסדר החוב החדש נקבע שהממשלה הצרפתית תשלם שבעה מיליון פרנקים בלבד. בית המסחר בכרי-בוג'נאח קיבל את ההסכם וכך גם חוסיין דיי, שקיווה להשיג את חלקו מהכספים. אולם גם את הסדר החוב הזה צרפת לא קיימה.
תקרית המניפה

ב-30 באפריל 1827 התאספו הקונסולים והסוכנים הדיפלומטים הזרים באלג'יר בכנס ביחד עם שליט אלג'יריה חוסיין דיי. בהזדמנות זאת שאל חוסיין דיי בפומבי את הקונסול הצרפתי האם צרפת מתכוונת לעמוד בהסדר החוב, והאם היא התחילה בהעברת הכספים. כאשר שמע שעדיין לא חלה התקדמות בסוגיה התמלא בכעס והכה את הקונסול הצרפתי בפניו בעזרת ידית של מניפה שהייתה בידיו. על פי גרסה אחרת, חוסיין דיי בסך הכל רצה לפגוע בזבוב מטריד ופגע בקונסול הצרפתי בטעות.
ממשלת צרפת התייחסה לתקרית כעלבון פומבי ודרשה מהדיי התנצלות מידית. משלא נענתה החלה בצעדי ענישה, והצי הצרפתי פתח במצור ימי על נמל אלג'יר, שנמשך 3 שנים. פעולה זאת פגעה בכלכלתה של צרפת, שניהלה קשרי מסחר ענפים עם אלג'יריה, לא פחות מאשר פגעה באלג'יריה עצמה, ולכן הצרפתים ניסו לפנות לגישור בינלאומי. הם פנו בין השאר לסולטאן העות'מאני מהמוט השני ולמוחמד עלי, שליט מצרים, במטרה שיתווכו בינה לבין אלג'יריה, אך הדבר לא נשא פרי. בשנת 1830 פלשה צרפת לאלג'יריה וכבשה אותה בהצלחה – כיבוש שנמשך עד שנות ה-60 של המאה ה-20. הפלישה הצרפתית לאלג'יריה נבעה משיקולים רבים, ובעיקר משיקולים פנימיים של המדינאים הצרפתיים, אך פרשת בכרי-בוג'נאח היוותה את אחד מהגורמים המידיים החשובים לכך ואף שימשה כקאזוס בלי הרשמי לפלישה.
ראו גם

אלג'יריה הצרפתית
לקריאה נוספת

חיים זאב הירשברג, תולדות היהודים באפריקה הצפונית: התפוצה היהודית בארצות המגרב מימי קדם ועד זמננו, ירושלים: מוסד ביאליק, כרך 2, תשכ"ה, עמ' 66-72.
Rosenstock, Morton. The House of Bacri and Busnach: A Chapter from Algeria’s Commercial History, Jewish Social Studies 14 (1952): 343–364.
הערות שוליים

↑   מיכאל אביטבול, מכרמיה לפטן: אנטישמיות באלג'יריה הקולוניאלית (1940-1870): יהודי אלג'יריה לאחר הכיבוש הצרפתי, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח.
פרדריק אקשטיין

| --- | --- |

 לידה:  17 בפברואר 1861 פרכטולדסדורף, אוסטריה 
 פטירה:  10 בנובמבר 1939 (בגיל 78) וינה, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  אוסטריה 
 
פרדריק (פרידריך) אקשטיין (בגרמנית: Frederick Eckstein;‏ 17 בפברואר 1861, פרכטולדסדורף, אוסטריה התחתית – 10 בנובמבר 1939 וינה) היה איש אשכולות יהודי-אוסטרי,
האיש

פרדריק אקשטיין היה תיאוסוף (תיאוסופיה היא מערכת דתית ופילוסופית שהוקמה בארצות הברית בסוף המאה ה-19) וחבר ועמית לעבודה (זמנית) של זיגמונד פרויד. אמיל מולט אמר: ״הוא היה השילוב המוצלח של ברוקנר והוגו וולף, אכן הזרוע הימנית של אנטון ברוקנר, ודאג שהעניינים שלו יעברו חלק כמזכירו האישי. נסע בעולם, שלט בג'ו-ג'יטסו ולימד את עצמו כל מיני טריקים קשים. הסיפור שהסתובב שהוא אימן את עצמו לקפוץ מרכבת שנוסעת במהירות מבלי להיפגע. הוא היה גם מתמטיקאי מוכשר ביותר ואיש מלומד מהרבה בחינות״.
קורות חייו

בשנת 1889, בשבוע שלאחר הטרגדיה במאיירלינג, שבה נמצאו יורש העצר רודולף מאוסטריה ופילגשו מתים בנסיבות מסתוריות, נסעו הוא וחברו, המלחין אנטון ברוקנר (שבשבילו שימש גם כמזכיר פרטי). למנזר Stift Heiligenkreuz כדי לשאול את אב המנזר שם לפרטים על מה שקרה.
אקשטיין התוודע לנושא התיאוסופיה על ידי פרנץ הרטמן. ביוני 1886, הוא קיבל את כתב היסוד עבור הלשכה הווינאית של האגודה התיאוסופית בחתימה אישית של הלנה פטרובנה בלוואצקי. בשנת 1887, הוא ייסד לפיכך את הלשכה הרשמית הראשונה של חברה זו באוסטריה והפך לנשיא שלה. הוא היה מיודד עם גוסטב מיירינק וקשור לתיאוסוף הנרי סטיל אולקוט, כמו כן עד שעזב את וינה, גם עם רודולף שטיינר. האחרון העריך אותו באופן אישי ובילה זמן עם מארי לאנג בחוג התיאוסופיים בסביבות 1890, אך אז דחה את התיאוסופיה כ"חולשת שכלית".
ספרו של אקשטיין על אנטון ברוקנר פורסם ב-1923.
פרסומיו (מבחר)

אמיל מולט "חייו ותקופותיו של רודולף שטיינר"
Alte, unnennbare Tage. Erinnerungen aus siebzig Lehr - und Wanderjahren . Reichner, Wien 1936 (Autobiographie)
Neuauflage (Reprint): Edition Atelier im Wiener Journal Zeitschriften-Verlag, Wien 1988, ISBN 3-900379-25-4
Ältere Theorien des Unbewußten. In: Almanach des Internationalen Psychoanalytischen Verlages 11, Wien 1936.
Das Unbewußte, die Vererbung und das Gedächtnis im Lichte der mathematischen Wissenschaft. In: Almanach des Internationalen Psychoanalytischen Verlages 5, Wien 1930.
Die Flucht in das Unendlich kleine, Eine Leibniz-Studie. Internationaler Psychoanalytischer Verlag, Wien 1932.
Erinnerungen an Anton Bruckner. Universal-Edition, Wien 1924.
als Hrsg. mit René Fülöp Miller: Die Lebenserinnerungen der Gattin Dostojewskis. Piper Verlag, München 1925.
Erlebnisse mit Mathematikern und Zauberern. In: Wiener Tagblatt vom 6. April 1935, Nr. 9 (über seinen verstorbenen Freund Oskar Simony).
Weitere psychoanalytische Publikationen in der von Adolf Josef Storfer herausgegebenen Zeitschrift „Die Psychoanalytische Bewegung“. Internationaler Psychoanalytischer Verlag, Wien
הערות שוליים

↑  Goodrick-Clarke, Nicholas (1992). The Occult Roots of Nazism: Secret Aryan Cults and Their Influence on Nazi Ideology. New York: NYU Press. ISBN 0-8147-3054-X.
↑  Erinnerungen an Anton Bruckner by Friedrich Eckstein, 1923, republished by Severus, 2013 מסת"ב 3863474961