stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברט ברנשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בינואר 1923 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  27 במאי 2019 (בגיל 96) מנהטן, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד 
 מעסיק:  Human Rights Watch, סיימון אנד שוסטר, רנדום האוס 
 פרסים והוקרה:  פרס אלינור רוזוולט לזכויות אדם (1998) 
 
רוברט ברנשטיין (באנגלית: Robert L. Bernstein)‏ (5 בינואר 1923 - 27 במאי 2019) היה מו"ל ופעיל זכויות האדם אמריקאי.
קריירה בהוצאה לאור

ברנשטיין החל כנער שליח בהוצאת סיימון את שוסטר ב-1946, עבר לרנדום האוס ב-1956, והחליף את בנט סרף כנשיא ומנכ"ל ב-1966. הוא ניהל את "רנדום האוס" במשך 25 שנה. כותבים אמריקאים רבים עברו תחת ידיו, בהם ויליאם פוקנר, ג'יימס מיצ'נר, ד"ר סוס, טוני מוריסון וויליאם סטיירון.
לאחר הזמנתו לברית המועצות כחלק ממשלחת התאחדות המו"לים האמריקאית, הוא החל להתעניין בסופרים שלא יכלו להוציא את כתביהם בארצותיהם. בהתחילו עם אנדריי סחרוב וילנה בונר, הוא הבטיח שיצירותיהם של כותבים כמו ואצלב האוול, חקובו טימרמן ווואי ג'ינגשנג יוצאו לאור סביב העולם.
ברנשטיין היה גם בין הפעילים המרכזיים במסע הציבורי לשחרורו של יורי אורלוב, מייסד קבוצת הלסינקי.
פעילות למען זכויות אדם

לאחר החוויה במוסקבה ב-1973, ברנשטיין חזר לארצות הברית והקים את "הקרן לדיבור חופשי", שהפכה לאחר מכן למשמר זכויות האדם (HRW). כיום, ארגון זה מונה יותר מ-200 עובדים ומכסה כ-70 מדינות. עם משרדים ביותר מעשרה אתרים, הארגון ידוע בפעילות למען תחום רחב של נושאים, הכוללים זכויות האישה, זכויות הילד, צדק בינלאומי, אחריות של חברות על זכויות אדם, פליטים, משלוחי נשק וזכות הדיבור בכל העולם. ברנשטיין שימש כיו"ר הארגון במשך 20 שנה. הוא משמש גם יו"ר של כבוד לארגון זכויות האדם הסיני הגדול ביותר "זכויות אדם בסין", בעל משרדים בניו יורק, הונג קונג ובריסל.
באוקטובר 2009 כתב ברנשטיין מאמר מערכת בניו יורק טיימס המבקר את ארגון משמר זכויות האדם על טיפול לא הוגן במדינת ישראל. הוא טען שהארגון שהוא הקים "איבד את ההבחנה בעימות בו ישראל מותקפת באופן חוזר ונשנה על ידי החמאס והחזבאללה, ארגונים הפוגעים במכוון באזרחים ישראליים ומשתמשים באזרחיהם כמגן אנושי". הוא גם טען שישראל היא המדינה החופשית היחידה באזור, ולמרות זאת, היא זאת שמותקפת ביותר על ידי הארגון.
בעקבות הביקורת הקים ב-2011 ארגון חדש לשמירת זכויות האדם בשם Advancing Human Rights‏ (AHR).
הכרה בינלאומית

ברנשטיין זכה לפרסים ותוארי כבוד רבים, ביניהם:
פרס פלורינה לאסקר מאיחוד זכויות האזרח של ניו יורק.
פרס זכויות האדם ממועצת עורכי הדין למען זכויות האדם.
פרס רוח החרות מארגון "אנשים למען הדרך האמריקאית".
מדליית כבוד מ"ברנרד קולג'".
פרס קרטיס בנג'מין להוצאה לאור מוערכת מארגון המו"לים האמריקאי.
פרס אלינור רוזוולט לזכויות אדם - ניתן לו לראשונה ב-1998 על ידי הנשיא ביל קלינטון.
הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות רבות בהן סוורתמור קולג, בית הספר החדש אוניברסיטת הוספטרה, בייטס קולג', טוגלו קולג ואוניברסיטת ייל.
באוניברסיטת ייל זכה ברנשטיין להערכה של חברים ועמיתים על ידי הקמת קרן המלגות לזכויות האדם הבינלאומיות ע"ש רוברט ברנשטיין בבית הספר למשפטים של ייל. המלגות מוענקות לשניים או שלושה בוגרים המתמסרים לקידום הגנת זכויות האדם בעולם. לדברי הקרן "הוא הקדיש את חייו להגנה הפעילה על זכות הדיבור ועל קרבנות של אי צדק והתעללות בכל העולם. כאחד מהקולות המשפיעים במו"לות האמריקאית לאורך עשרות שנים, הוא מהווה גם כוח מוביל בהתפתחות תנועת זכויות האדם העולמית". קרן דומה הוקמה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק, המעניקה הזדמנות לבוגר בית הספר אחד בשנה לעסוק במשרה מלאה בזכויות האדם בסין.
ברנשטיין נפטר במנהטן ב-27 במאי 2019.
הערות שוליים

↑  שצ'רנסקי גווע, מעריב, 30 בספטמבר 1979
↑  http://www.nytimes.com/2009/10/20/opinion/20bernstein.html?_r=2&ref=todayspaper
↑  Never Too Old To Speak Out On Injustice, Jewish Week, 9 במרץ 2011 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007586233505171  GND: 1107608554  LCCN: no2006135384  VIAF: 39143625   WorldCat (עם VIAF): 39143625
רודולף שדו

| --- | --- |

 לידה:  9 ביולי 1786 רומא, מדינת האפיפיור 
 פטירה:  31 בינואר 1822 (בגיל 35) רומא, מדינת האפיפיור 
 
רודולף שדו (בגרמנית: Rudolf Schadow;‏ 1786, רומא – 1822, רומא) היה פסל יהודי גרמני.
משמאל לימין:רודולף שדו, ברטל תורוואלסן, וילהלם פון שדו בציור של וילהלם פרידריך פון שדו
קורות חיים

בנם הבכור של הפסל יוהאן גוטפריד שדו ומריאן דה וידל היהודיה.
בהיותו בן שנתיים, אימו נפטרה בגיל 56 בעת לידת אחיו וילהלם פרידריך שדו.
החל את הכשרתו אצל אביו בברלין.
בשנת 1810 בעזרתם של אנטוניו קנובה וברטל תורוואלסן עברו רודולף ואחיו הצעיר וילהלם פרידריך פון שדו לרומא. רודולף למד בסטודיו של כריסטיאן דניאל ראוך.
בניגוד לאחיו וילהלם ופליקס (שנולד בהמשך לאשתו השנייה של אביו) שבחרו ללמוד ציור, רודולף בחר בפיסול.
רודולף חזר לברלין לזמן קצר ובשנת 1812 שב לרומא, חבר לכריסטיאן דניאל ראוך והתנצר.
בשנת 1812 דחה הצעה למשרה מטעם האקדמיה לאמנות של דיסלדורף.
שדו נפטר בגיל 36 ונקבר בסנט אנדראה דלה פראטה.
גלריה

נערה מסובבת את גופה בארמיטאז'
קושרת הסנדל בבגלריה הלאומית הישנה בברלין
נערה עם יונה בבגלריה הלאומית הישנה בברלין
קרב אניווטוק

קרב אניווטוק היה קרב בין האימפריה היפנית לבין ארצות הברית, שנערך באטול אניווטוק שבאיי מרשל בין 17 ל-23 בפברואר 1944, כחלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה.
רקע

ההתקפה על אטול אניווטוק התרחשה לאחר ההצלחה האמריקאית בקרב קווג'לין, השוכן דרומית-מזרחית לאניווטוק. האמריקאים ראו באניווטוק יעד חשוב בשל המעגן ושדה התעופה שבו, שהיו חיוניים לשם התקפה על איי מריאנה בצפון-מערב.
מערך ההגנה באטול בשנת 1943 היה דליל, זאת בשל העובדה כי היפנים סברו שהצי האמריקאי יתקוף תחילה בדרום-מערב איי מרשל, אך בסוף השנה נשלחו תגבורות שמטרתן הייתה לגרום לאבדות רבות יותר בקרב האמריקאים, כשאלה יתקפו את האיים. החטיבה האמפיבית הראשונה הגיעה לאטול בינואר ועימה 9 טנקים קלים. מפקד חיל המצב באטול, מייג'ור-ג'נרל יושימי נישידה, החל בבניית ביצורים אך התקפות אוויריות חוזרות ונשנות הקשו על הבנייה ושטחם הקטן של איי האטול הפך את ההגנה עליהם לבלתי אפשרית.
להתקפה על אניווטוק קדם מבצע כדור ברד, במהלכו שלח תת-אדמירל ריימונד ספרואנס שייטת של נושאות מטוסים ללגונת טרוק שבאיי קרוליין. השייטת השמידה 15 ספינות מלחמה ומעל 250 מטוסים, ובכך נותק אניווטוק ממקורות הסיוע והאספקה שלו.
הקרב

ההפגזה הימית על אניווטוק החלה ב-17 בפברואר, ורגימנט הנחתים ה-22, בפיקודו של קולונל ג'ון ווקר, נחת על האי אֶנְגֵבּי שבצפון האטול ב-18 בפברואר בשעה 08:44. הנחתים נתקלו בהתנגדות קלה בלבד והאי כולו נכבש תוך שש שעות. מסמכים יפניים שנתפסו הראו כי ההגנה על האי אניווטוק בדרום האטול, המטרה הבאה של הנחתים, קלה בלבד. ב-19 בפברואר, לאחר הפגזה ימית קצרה, נחת רגימנט הרגלים ה-106 מהדיוויזיה ה-27 על האי אניווטוק, בציפייה לקרב קל. ואולם, הסתבר כי בניגוד למידע המוקדם המגינים היפנים על האי אניווטוק היו מחופרים היטב והצליחו לעצור את התקדמות האמריקאים. החיילים האמריקאים השלימו את כיבוש האי רק ב-21 בפברואר, ובמהלך הקרב נהרגו מעל 800 חיילים יפניים ו-37 חיילים אמריקאים.
האמריקאים למדו לקח באי אניווטוק, ולפני שנחתו על האי פָּארי הסמוך ירו עליו אוניות המערכה "טנסי" ו"פנסילבניה" מעל 900 טון פגזים. כשנחת הרגימנט ה-22 על האי ב-22 בפברואר הוא נתקל בהתנגדות קלה בלבד, ויום לאחר מכן הושלם כיבוש האטול כולו.
תוצאות הקרב

אטול אניווטוק שימש בסיס ימי ושדה תעופה בעת המערכה על איי מריאנה ופלאו.
ראו גם

המערכה באיי גילברט ומרשל
לקריאה נוספת

Morison, Samuel Eliot. Aleutians, Gilberts and Marshalls, June 1942-April 1944, History of United States Naval Operations in World War II, University of Illinois Press, 2001. ISBN 9780252070372.
Rottman, Gordon & Howard Gerrard, The Marshall Islands 1944: Operation Flintlock, the capture of Kwajalein and Eniwetok, Osprey Publishing, 2004. ISBN 9781841768519.
רד בול

ערך זה עוסק במשקה אנרגיה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 סוג:  משקה אנרגיה
 יצרן:  Red Bull GmbH
 מפיץ:  רד בול 
 מוצא:  אוסטריה אוסטריה
 מועד הכנה ראשוני:  1987
 צבע:  כתום
 
פסטיבל רדבול בירושלים. 2009
אופנוע מרוצי ה-GP של חברת KTM ממותג בצביעת רד בול שהוכן עבור הרוכב מיקה קאליו בקטגוריית 125 סמ"ק 2005
רד בול הוא משקה אנרגיה מתוצרת חברת רד בול האוסטרית.
המשקה הושק לראשונה בשנת 1987. בשנת 2019 נמכרו יותר מ-7.5 מיליארד פחיות רד בול, ביותר מ-130 ארצות ברחבי העולם. ב-2003 יצאה גרסה נטולת סוכר של המשקה.
היסטוריה

דיטריך מאטשיץ עבד כמנהל שיווק בינלאומי בחברת בלנדקס וקידם מכירות של משחת שיניים. בשנת 1982 בזמן נסיעת עבודה לתאילנד נתקל במשקה אנרגיה בשם Krating Daeng, שזכה לפופולריות. מאטשיץ התפטר מהעבודה, השקיע 500 אלף דולר ביחד עם בעל חברת משקאות בתאילנד, קאליאו יובידיה, והקים את רד בול. מאטשיץ לקח 49 אחוז מהחברה החדשה. שותפו התאילנדי לקח 49 אחוז גם הוא, ועוד שני אחוזים הובטחו לבנו של השותף. בשנת 1987 הוחל בשיווק המשקה באוסטריה ובגרמניה. ההצלחה הייתה מהירה, ותוך פחות מארבע שנים הגיע היקף המכירות לכ-1.3 מיליארד דולר.
שיווק ופרסום

עיקר ההצלחה של המותג מיוחסות לשיטות השיווק הלא-שגרתיות של מאטשיץ - במקום התמקדות בפרסום המוני הוא בחר לקיים אירועי ענק הכוללים מסיבות תחרויות ספורט אקסטרים ותחרויות היתוליות.
כל הפרסומות של המותג בטלוויזיה נשאו אופי דומה - פרסומות מאוירות בשחור לבן (כשרק פחית רד בול צבעונית). בכל פרסומת מצליחה פחית רד בול לתת כנפיים לדמויות השונות, כשלאחריה נאמרת הסיסמה "רד בול נותן לך כנפיים!".
כחלק מאסטרטגיית השיווק של החברה מיצבה החברה את עצמה כמותג פרמיום בתחומי הספורט, התרבות והלייף-סטייל באמצעות יצירת מגוון של אירועים המזוהים עם המותג. רד בול מקיימת סבבים בין-לאומיים של אליפויות עולם בתחומים חדשים דוגמת מרוצי אקרובטיה אוויריים (אליפות העולם בטיסה - רד בול אייר רייס), רכיבת אופנועים בסגנון חופשי (Red Bull X Fighters), תחרויות קפיצה למים מצוקים (Red Bull Cliff Diving) ותחרויות ברייקדאנס (Red Bull BC1). בנוסף, נותנת החברה חסות לכ-500 ספורטאים מתחומים שונים.
שיווק ופרסום > ספורט מוטורי

בין השנים 1995–2004 הייתה הקבוצה ספונסרית של קבוצת המרוצים סאובר, שהתחרתה באליפות הפורמולה 1. בשנת 2004 עברה החברה מספונסרית לבעלים של קבוצה לאחר שרכשה את קבוצת מרוצי הפורמולה 1 של חברת פורד ושינתה את שמה לרד בול רייסינג. באותה שנה רכשה הקבוצה את מסלול המרוצים A1 באוסטריה, מתוך מטרה לבנות אותו מחדש. לאחר עיכובים רבים נפתח המסלול, בסופו של דבר, בשנת 2011 תחת השם רד בול רינג. בשנת 2005 רכש מאטשיץ את קבוצת מינארדי, בשותפות עם נהג העבר האוסטרי גרהרד ברגר ושינה את שמה לקבוצת טורו רוסו והפך אותה לקבוצת בת של קבוצת רד בול. בין השנים 2010 ל-2013 זכתה קבוצת רד בול ארבע פעמים באליפות הנהגים (סבסטיאן פטל) ובאליפות היצרנים.
בנוסף, בשנת 2006 הקימה החברה בארצות הברית את קבוצת רד בול, המתחרה באליפות הנאסקר. הקבוצה פעלה במשך שש עונות, בהם הספיקה לרשום שני ניצחונות, בטרם פורקה.
שיווק ופרסום > כדורגל

הפופולריות הגדולה של הכדורגל הובילה את רד בול להשקיע בקבוצות כדורגל במדינות שונות. ב-2005 רכשה החברה את קבוצת קזינו זלצבורג מליגת העל האוסטרית ושינתה את שמה לרד בול זלצבורג ושינתה את שם האצטדיון בו משחקת הקבוצה לרד בול ארנה. שנה לאחר מכן רכשה החברה את קבוצת ניו יורק מטרוסטארס מליגת ה-MLS ושינתה את שמה לניו יורק רד בולס. בשנת 2009 רכשה את קבוצת ס.ס.וו מרקרנשטדט מהליגה החמישית בגרמניה ושינתה את שמה ל-RB לייפציג. בסיום עונת 2016 עלתה הקבוצה לבונדסליגה. כמו כן, מחזיקה רד בול בקבוצות כדורגל בגאנה ובברזיל.
רכישת הקבוצות מביאה לקבוצה חשיפה רבה, אך גם גוררת ביקורת מצד אוהדי הקבוצות המתנגדים לשינוי השם, המדים והסמל ורואים בכך פגיעה בתרבות הכדורגל.
רד בול סימפלי קולה

בשנת 2008 החלה רד בול בשיווק משקה בשם רד בול סימפלי (Red Bull Simply Cola). המשקה יוצר מחומרים טבעיים ביניהם: גלנגל, זרעי חרדל, ליים, אגוז קולה, ליקוריץ, קינמון, לימון, זנגביל, עלי קוקה, נענע, אורן, ציפורן, אגוז מוסקט ומיץ תפוזים. המשקה הופץ בעשרים ושלוש מדינות ברחבי אירופה, אסיה וארצות הברית. בשנת 2011 החליטה החברה על צמצום ההפצה והתמקדות בשני השווקים המרכזיים של החברה - גרמניה ואוסטריה.
בישראל

"רד בול" החלה לפעול בישראל בשנת 1999 ובשנת 2003 החזיקה בנתח שוק של כ-90%. בשנת 2004 החל שיווק המשקה המתחרה XL בישראל. המחיר האטרקטיבי של המשקה החדש הוביל לירידה במכירות רד בול ותוך שנה הצטמצם נתח השוק שלה לכ-70%. במאי 2007 הפסיקה חברת תימקו בירה לשווק את המשקה בישראל בעקבות סכסוך עם היצרן האוסטרי. חודשיים לאחר מכן עבר הזיכיון לידי חברת "סידס דברים טובים", ולאחר מספר חודשי עבודה הוחלט על הקמת חברת "רד בול ישראל" (בבעלותה של היצרנית) שלקחה לידיה את שיווק המותג בישראל. בשנת 2012, עקב צמצום נפח הפעילות לכ-6% מנפח השוק, החליטה רד בול על הפסקת פעילות השיווק שלה בישראל ועברה לעבוד במודל של הפצה בלבד.
רכיבים

טאורין (TAURINE) - חומצה אורגנית
גלוקורונולקטון - פחמימה, כלומר סוג מסוים של סוכר
קפאין
ויטמינים מקבוצת B
סוכרוז
גלוקוז
אקצסולפם K
אספרטיים/סוכרוז
מים
ראו גם

שוק משקאות האנרגיה בישראל
הערות שוליים

↑  Red Bull sold one can for almost every person on earth last year, Hindustan Times, 18 February 2020
↑  פזחסדאי, מעושרים: המיליארדר שנותן לך כנפיים, וואלה, 19 בנובמבר 2012
1 2  עסקי אנרגיה בפחית, באתר הארץ, 20 במאי 2002
1 2  רד בול באתר Super Brands
↑  על פי התקנות בליגה הגרמנית אסור להזכיר את שמו של הספונסר בשם הקבוצה. ראשי התיבות RB הן קיצור של המילים "RasenBallsport", שמשמעותן משחקי כדור
↑  לראשונה: ר.ב. לייפציג עלתה לבונדסליגה - וואלה ספורט, באתר וואלה, 8 במאי 2016
↑  לירן רוזנר, אייסוקר, לייפציג‏, כדורגל עם כנפיים: רד בול לייפציג בדרך להצלחה בגרמניה - וואלה ספורט, באתר וואלה, 18 בנובמבר 2010
↑   עוזי דן, עומר דמארי, ברוך הבא לקבוצה השנואה בגרמניה, באתר הארץ, 21 בינואר 2015
↑  עדי דברת, לאחר שהובסה בידי המתחרים מצהיר מנכ"ל רדבול ישראל: "אנחנו מוכנים לקרב", באתר TheMarker‏, 4 בינואר 2009
1 2  עדי דברת, רדבול מצמצמת פעילותה בישראל ותפטר עשרות עובדים, באתר TheMarker‏, 16 בפברואר 2012
↑  שלומי דונר, פוליטיקה או עסקים? למה יבואנית רד בול הפסיקה לשווקו בארץ, באתר ynet, 13 במאי 2007
↑  פירוט הרכיבים(הקישור אינו פעיל, 6.6.2019), אתר רד בול
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007578753805171 
מכונית "רד בול" בישראל
רודולף שטגר-שטיינר פון שטיינשטטן

רודולף שטגר-שטיינר פון שְׁטַיְנְשְׁטְטֵן (בגרמנית: Rudolf Stöger-Steiner von Steinstätten;‏ 26 באפריל 1861 – 12 במאי 1925) היה מצביא בצבא האוסטרו-הונגרי בדרגת גנרל-אוברסט (אלוף-משנה), אשר שירת כאחרון שרי המלחמה של האימפריה האוסטרו-הונגרית. עם סיום מלחמת העולם הראשונה הרשויות של הרפובליקה האוסטרית הראשונה הכריחו אותו לצאת לגמלאות.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

יליד איכרים משטיריה, אביו נפטר בצעירותו ואמו התחתנה בשנית עם קצין עשיר, לשעבר לוחם במלחמת שלזוויג השנייה אשר הייתה לו השפעה מרובה על שטיינשטטן בצעירותו.
שטיינשטטן הפך לצוער בחיל רגלים והוצב בבוסניה, דאז תחת חסות של אוסטריה. הוא התקבל למכללה צבאית מלכותית בווינה, אותה השלים בשנת 1886. בשנת 1890 קודם לדרגת מפקד. הוא הוסיף לשמו את השם שֶׁטַּייְנֶר להבעת הזדהות עם אביו החורג. הוא עם הזמן קודם בדרגות וערב רצח פרנץ פרדיננד היה בדרגת סגן-פילדמרשל.
ביוגרפיה > המלחמה הגדולה

בעת החלה את מלחמת העולם הראשונה הושם שְׁטַיְנְשְׁטְטֵן בפיקוד על חטיבת חיל רגלים הממוקמת בגליציה, למאבק נגד האימפריה הרוסית במינוי אשר נעשה בידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. שְׁטַיְנְשְׁטְטֵן הועבר לאיזונצו במערכה נגד ממלכת איטליה במאי 1915 לפיקוד חיל.
שטיינשטטן נותר אנונימי עד לכניסתו לתפקיד פוליטי בולט עם מינויו במהלך אפריל 1917 לשר המלחמה האוסטרו-הונגרי. למעשה, בחירתו הונעה על ידי מפקדי גדודים אוסטריים והונגריים במטה הכללי. שטיינשטטן היה שר מלחמה מוכשר אם כי בשלב מאוחר זה של המלחמה הקשיים שעמדו בפניו בהבטחת המשך אספקת המלחמה תוך שמירה על הסדר האזרחי היו כמעט בלתי אפשריים לטיפול.
אף על פי שהבטיח לקרל הראשון, קיסר אוסטריה, כי אוסטריה-הונגריה תוכל להחזיק מעמד בחורף 1917, שטיינשטטן השתכנע כי תבוסה צבאית היא בלתי נמנעת בראשית שנת 1918. במאמץ נגד הלאומיות הגוערת לשמור על הסדר בבית הוא קרא לשבעה גדודי חי"ר מהחזית כדי לסייע עם חובות שיטור.
המהפכה שטפה את אוסטריה-הונגריה בכל מקרה, אך שטיינשטטן לא התפטר מתפקידו עד נובמבר 1918, אז פרש מהחיים הציבוריים לאחר שהממשלה הדמוקרטית החדשה הכריחה אותו להתפטר.
ראו גם

אלכסנדר פון קרובטין
הצבא האוסטרו-הונגרי
קרבות הנהר איזונצו
רוברט שיהאן

| --- | --- |

שיהאן, 2017
 לידה:  7 בינואר 1988 (בן 36) פורט ליש, אירלנד 
 מדינה:  אירלנד אירלנד
 תקופת הפעילות:  מ-2003 
 מקום לימודים:  Galway-Mayo Institute of Technology 
 פרסים והוקרה:  פרס ג'יימס ג'ויס 
 פרופיל ב-IMDb
 
רוברט מייקל שיהאן (באנגלית: Robert Michael Sheehan; נולד ב-7 בינואר 1988) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אירי, הנודע בעיקר בשל תפקידיו בסרט משנת 2011 "עונת המכשפה" בו שיחק לצד ניקולס קייג'.בגילום דמותו של נתן יאנג בסדרה "עברייני על". בשנת 2013 שיחק בסרט "בני הנפילים: עיר של עצמות" בדמותו של סיימון לואיס. ובשנת 2019 החל לגלם את קלאוס/מספר 4 בסדרת גיבורי-העל "אקדמיית המטרייה".
ביוגרפיה

שיהאן נולד בפורט ליש שבמחוז ליש, אירלנד, וגדל במשפחה כצעיר מבין שלושה אחים. הוריו הם מריה וג'ו שיהאן, שהיה שוטר בגארדה שיכנה האירית. בצעירותו ניגן בבנג'ו ובבוראן. כשהיה בבית ספר יסודי, החל לגלות עניין בעולם הבמה, כאשר גילם את דמותו של אוליבר ב"אוליבר טוויסט". הוא החל לשקול משחק כמקצוע כשאמו לקחה אותו לאודישנים לסרט "Song for a Raggy Boy" בגיל 14. הוא לוהק לשחק בסרט, שצולם במשך כשלושה חודשים בחלקו המערבי של מחוז קורק שבאירלנד.
בשנת 2009 לוהק לתפקיד של ניית'ן יאנג בסדרה הבריטית "עברייני על", עליו אף קיבל מועמדות לפרס באפט"א לטלוויזיה. אולם לאחר שתי עונות פרש מן הסדרה.
בשנת 2018 שיחק בסרט הפוסט-אפוקליפסי "ערי טרף" לצד סטיבן לאנג והוגו ויבינג.
בשנת 2019 החל לגלם דמותו של קלאוס הארגריבס /מספר 4 בסדרת גיבורי-העל "אקדמיית המטרייה", מבית נטפליקס.
חיים אישיים

שיהאן מתגורר כיום בלונדון, אנגליה שבממלכה המאוחדת. הוא התגורר בעבר גם בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית.
בתחילת 2014 החל במערכת יחסים עם השחקנית האלג'יראית-צרפתייה, סופיה בוטלה. אולם, באוקטובר 2018 פורסם כי השניים נפרדו.
פילמוגרפיה > קולנוע וסרטים

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2003 | שירו של ראגי בוי | אורא'יילי 58 |  |
| 2006 | Ghostwood | טים |  |
| 2008 | Summer of the Flying Saucer | דני |  |
| 2009 | פיצוק מתוק (אנ') | לוק |  |
| 2011 | מסביב לעולם ב-50 שנה | ריי | דיבוב |
| 2011 | עונת המכשפה | קאי |  |
| 2011 | השדים לעולם לא מתים | ארצ'י |  |
| 2011 | להרוג את בונו | איוון |  |
| 2013 | בני הנפילים: עיר של עצמות | סיימון לואיס |  |
| 2014 | אניטה ב. | אלי |  |
| 2014 | מסע משוגע | וינסנט רוד'ס |  |
| 2015 | מוכי ירח | לאון |  |
| 2015 | The Messenger | ג'ק |  |
| 2016 | Jet Trash | לי | גם מפיק |
| 2017 | Three Summers | רולנד |  |
| 2017 | הסערה | דאנקן טיילור |  |
| 2018 | The Song of Sway Lake | ניקולאי |  |
| 2018 | אילם | לובה |  |
| 2018 | Bad Samaritan | שון פאלקו |  |
| 2018 | ערי טרף | טום נטסוורת'י |  |
| 2024 | סוניה האדומה | דרייגאן |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה וסדרות

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2004 | Foreign Exchange | קורמאק מקנמרה | תפקיד חוזר; 16 פרקים |
| 2005 | Young Blades | לואי הארבעה עשר, מלך צרפת | תפקיד מרכזי; 13 פרקים |
| 2006 | The Clinic | שיין האנטר | פרק: "#4.03" |
| 2006 | Bel's Boys | מקס | פרק: "#2.10" |
| 2008 | שושלת טיודור | חניך | פרק: "Everything Is Beautiful" |
| 2008 | Rock Rivals | אדיסון טלר | תפקיד מרכזי; 8 פרקים |
| 2008 | Bitter Sweet | ליאם | מיני-סדרה |
| 2009 | טרילוגיית כיפה אדומה | בי.ג'יי | מיני-סדרה |
| 2009–2010 | עברייני על | ניית'ן יאנג | תפקיד מרכזי (עונות 2–1); 14 פרקים |
| 2010 | Coming Up | ג'ייסון | פרק: "#5.07: Dip" |
| 2010–2013 | Love/Hate | דארן | תפקיד מרכזי (עונות 3–1) תפקיד אורח (עונה 4); 18 פרקים |
| 2011 | The Borrowers | ספיילר | סרט טלוויזיה של BBC One |
| 2012 | Accused | סטיבן קארטוויט | 2 פרקים |
| 2012 | אני וגברת ג'ונס | בילי | מיני-סדרה |
| 2017 | רצח בדם קר | ולאדק קילמוב | תפקיד מרכזי (עונה 2); 10 פרקים |
| 2018 | גאון | צ'ארלס קאסאגמאס | 4 פרקים (עונה 2) |
| 2018 | העבריינים הצעירים | עצמו | פרק: "Christmas Special" |
| 2019 | רובוט צ'יקן | ג'ואי לואי | דיבוב; פרק: "Musya Shakhtyorov in: Honeyboogers" |
| 2019–הווה | אקדמיית המטרייה | קלאוס הארגריבס / מספר 4 | תפקיד מרכזי (2 עונות); 20 פרקים |
| 2022 | האוטובוס האחרון | דלטון מונקהאוס | 3 פרקים |
הערות שוליים

↑  "Season of the Witch (2011)". Relativity Media(Columbia Pictures). נבדק ב-7 בינואר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Robert Sheehan not returning to 'Misfits'". Digital Spy. 10 באפריל 2011. נבדק ב-10 באפריל 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "MTV Set Exclusive: Meet Robert Sheehan as Simon Lewis in Mortal Instruments". tmisource. נבדק ב-29 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5887039  BnF: cb165530536 (data)  GND: 1024752453  ISNI: 0000 0001 2063 9678  LCCN: no2011097499  NKC: xx0250326  NTA: 419352449  SUDOC: 157039544  VIAF: 171633986   WorldCat (עם VIAF): 171633986
קרב הר אורטיגרה

קרב הר אורטיגרה נערך במלחמת העולם הראשונה בחזית האיטלקית בין הצבא האיטלקי והצבא האוסטרו-הונגרי. לאחר קרבות עקובים מדם לא היה שינוי בקו החזית.
רקע היסטורי

לאחר קרב אסיאגו במאי - יוני 1916 ביקש הרמטכ"ל האיטלקי לואיג'י קאדורנה לשפר את קו החזית מול האוסטרים שישבו על מספר פסגות הרים בתוכם הר אורטיגרה והיוו איום על הצבא האיטלקי הנלחם בחזית נהר האיזונצו. קאדורנה ריכז צבא של 300,000 לוחמים ו-1,600 תותחים, כוח שעלה פי 3 על הכוח האוסטרו-הונגרי.
הצבא האיטלקי היה גדול ומסורבל וההכנות להתקפה התגלו לאוסטרו - הונגרים שנהנו מעדיפות טופוגרפית וציפו להתקפה.
ההתקפה האיטלקית

ב-10 ביוני 1917 בשעה 05.15 החלו התותחים האיטלקים להפגיז את עמדות האוסטרים בפסגות השונות של הר אורטיגרה. בעקבות ההפגזה החלו החיילים האיטלקים של הדיוויזיה האלפינית ה-52 לתקוף את האוסטרים במעלה ההר. הם נעזרו גם בהפצצה של מטוסים איטלקיים. האוסטרים היו מחופרים יפה בהרים ומזג האוויר הגשום היקשה על האיטלקים. רק ב-19 ביוני 1917 הצליחו האיטלקים לכבוש את הפסגה הגבוהה של הר אורטיגרה לאחר שסבלו אבדות כבדות.
התקפת הנגד האוסטרו-הונגרית

כיבוש פסגות הר אורטיגרה גרם לאוסטרו - הונגרים לרכז במהירות כוחות וארטילריה מחזיתות אחרות כדי לעקור את האיטלקים משם.
ב-22 ביוני 1917 הם פתחו בהפגזה עצומה שנמשכה ללא הפסק, על עמדות האיטלקים בהר. יחידות אלפיניות מאומנות, מצוידות בלהביורים פשטו על האיטלקים והחל קרב פנים אל פנים תוך שימוש בכידונים וסכינים. מטוסים הפציצו את עמדות האיטלקים וגז הופעל נגדם. מסיכות הגז של האיטלקים לא היו יעילות ורבים מהם נהרגו מכך.
ב-25 ביוני 1917 כבשו האוסטרו -הונגרים את ההר וקו החזית חזר לקדמותו לאחר אלפי הרוגים ופצועים משני הצדדים.
ראווינה טנדון

| --- | --- |

 לידה:  26 באוקטובר 1974 (בת 49) מומבאי, הודו 
 מדינה:  הודו 
 תקופת הפעילות:  מ-1991 
 מקום לימודים:  Mithibai College  Jamnabai Narsee School 
 בן או בת זוג:  Anil Thadani (2004–?) 
 צאצאים:  Pooja Tandon, Chhaya Tandan, Rasha Thadani, Ranbir Thadani 
 פרסים והוקרה:  פרס הקולנוע הלאומי לשחקנית הטובה ביותר  פרסי הקולנוע הלאומי  פרסי פילמפייר 
 פרופיל ב-IMDb
 
ראווינה טנדון (נולדה ב-26 באוקטובר 1970[דרוש מקור][דרושה הבהרה]) היא שחקנית הודית.
טנדון נולדה בעיר מומביי שבהודו. אביה הוא במאי הסרטים ראווי טאנדון. שמה של ראווינה נובע משמותיהם של אביה ואמה - ראווי וווינה.
סרטה הראשון היה בשנת 1991, עליו היא קיבלה את פרס "תגלית השנה" לאותה שנה. רבים מסרטי היו לצד השחקן אקשאיי קומאר.
בסוף שנת 1995 הצלחתה של טנדון החלה להתערער, היא סבלה מביקורות עוינות ונראה היה כי לא תשוב עוד לשחק. אך ב-1997 היא חזרה עם הסרט "זידדי". בסרט טנדון שיחקה תפקיד דרמטי השונה מתפקידיה, שהביאה לה הצלחה מחודשת והזדמנות לשחק בסרטים מצליחים נוספים.
בשנת 1998 שיחקה ראווינה את סייטה בסרט סייטה מלכת הטופי.
טנדון קיבלה שלושה פרסים על משחקה. הפרס הראשון היה בשנת 1991 כתגלית השנה. הפרס השני הוא הפרס הלאומי של הודו שאותו קיבלה בשנת 2001 על הסרט "משועבדת", שמספר על התעללות קשה של האישה במשפחה ועל המלחמה למען שוויון זכויות. סרט זה צולם מטעם ממשלת הודו, ובסרט הוכיחה טנדון את יכולת המשחק הדרמטית שלה. מלבד זאת, היא קיבלה 2 פרסים על אותו סרט בשני טקסים שונים, על תפקיד מיוחד.
מבין סרטיה הבולטים ניתן למנות את "שחקני המשחק" עם אקשאיי קומאר ורקהה, "פרמפרה", "ראקשאח", "זידדי" ו"הפסגה" לצדו של אניל קאפור.
טנדון נשואה לאיש עסקים, אניל טאדאר. בשנת 2005 נולדה בתם הראשונה.
קרב איוו ג'ימה

האי איוו ג'ימה באוקיינוס השקט, כ־1,200 ק"מ דרומית לטוקיו
קרב איוו ג'ימה היה קרב שנערך בין הכוחות המזוינים של ארצות הברית ויפן בפברואר ובמרץ 1945, במסגרת המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בשלהי מלחמת העולם השנייה. הכוחות האמריקנים נחתו באי הגעשי איוו ג'ימה במסגרת "מבצע אדישות", במטרה להשתלט על שלושת שדות התעופה שבאי, שהיו בעלי חשיבות אסטרטגית רבה.
הקרב נחשב לאחד הקרבות הקשים ביותר שניהלה ארצות הברית במהלך המערכה בזירת האוקיינוס השקט. עמדות הצבא היפני הקיסרי באי היו מבוצרות היטב ואופיינו במספר רב של בונקרים, ארטילריה מוסווית, ורשת נרחבת של תעלות ומנהרות שקישרה בין העמדות היפניות השונות. הנחיתה האמריקנית באיוו ג'ימה הייתה המתקפה האמריקנית הראשונה על אי שהשתייך ליפן גופא (ולא לאימפריה היפנית), והחיילים היפנים שהגנו עליו לחמו עד לאיש האחרון. מבין 22,000 החיילים היפנים שהוצבו באי, נהרגו למעלה מ־21 אלף ורק 216 מהם נלקחו בשבי. הכוחות האמריקנים ספגו אף הם אבדות כבדות במהלך כיבוש האי (כ־26 אלף נפגעים), ועובדה זו ביחד עם האבדות הכבדות, שספגו הכוחות האמריקנים במהלך קרב אוקינאווה, גרמו להנהגה האמריקנית לשקול מחדש את התוכניות לפלישה לאיי המולדת של יפן.
הצלם ג'ו רוזנטל צילם שישה חיילים אמריקנים מניפים את דגל ארצות הברית בראש הר סוריבאצ'י, בתצלום שנודע בשם "הנפת הדגל באיוו ג'ימה", שהפך בציבור האמריקני לתמונת הסמל של הקרב ושל הניצחון האמריקני במלחמה, ולאחת התמונות המפורסמות ביותר מאותה תקופה.