stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעשה יהודה ותמר

יהודה מוסר לתמר את הערבונות בעוד תמר מכסה פניה כדי שיהודה לא יזהה אותה. ציור מאת אחד מתלמידיו של רמברנדט (בסביבות 1650–1660)
מעשה יהודה ותמר הוא סיפור מקראי המתואר בספר בראשית פרק ל"ח. הסיפור מורכב מכמה שלבים. תחילתו בנישואי יהודה בן יעקב עם בתו של שוּעַ (ועל כן כוּנתה בת שוע) הכנעני, שילדה לו את עֵר, אוֹנָן ושֵׁלָה. כאשר גדלו ילדיו, נשא ער אשה ושמה תמר. בעקבות חטאיו הוא הומת על ידי אלוהים, ואחיו אונן יבם את אשת אחיו. אולם בהשחיתו את זרעו כאשר קיים יחסי אישות עם תמר, מאחר שידע שהזרע שייוולד מכך יתייחס על שם אחיו ולא על שמו, המית אלוהים גם אותו. יהודה חשש להשיא את בנו השלישי לתמר פן ימות גם הוא, ובנימוק ששלה עוד צעיר, הורה לתמר שתשב בבית אביה עד שיגדל.
מרכזו של מעשה יהודה ותמר הוא בשלב השני: כאשר ראתה תמר ששלה לא נושא אותה לאשה כפי שהובטח לה, החליטה לעשות מעשה שיגרום לכך שיהודה ייבם אותה בלא ידיעתו. היא התחפשה לקְדֵשָׁה היושבת על פרשת דרכים, וכאשר יהודה עבר לידה, המציאה עצמה אליו כדי שיחשוק לבוא עליה והיא תהרה ממנו. ואכן כאשר עבר שם יהודה הציע לה לשכב עִמה, אך מאחר שלא היה לו אתנן לתת לה הבטיח שלאחר מעשה ישלח לה גדי עזים מצאנו. תמר דרשה ממנו לתת לה את חותמו, פתילו ומטהו כעירבון עד שיביא את גדי העזים. יהודה מסר לה ושכב עִמה, והיא הרתה מכך. לאחר מכן הסירה את בגדי הקדשה ושבה ללבוש את בגדי אלמנותה. כעבור זמן מה שלח יהודה גדי עיזים לתת לקדשה בשכרה, וכדי שתשיב לו את ערבונו, אולם האישה לא נמצאה.
השלב השלישי בסיפור מתרחש כעבור שלושה חודשים, כאשר הוכר עוברה של תמר, וריננו הכל אחריה שזנתה. כשנודע הדבר ליהודה הורה להוציאה לשריפה, כפי שהיה מקובל לעשות אז לאשה שזינתה (על פי חז"ל היה זה משום שתמר הייתה מצאצאי שם, ששימש ככהן, ובת כהן שזינתה נידונה על פי התורה לשריפה). אז הוציאה תמר את שלושת פריטי העירבון שלקחה מיהודה כשבא אליה, וביקשה לשלוח אותם אל יהודה באומרה: ”לְאִישׁ אֲשֶׁר אֵלֶּה לּוֹ אָנֹכִי הָרָה וַתֹּאמֶר הַכֶּר נָא לְמִי הַחֹתֶמֶת וְהַפְּתִילִים וְהַמַּטֶּה הָאֵלֶּה” (ספר בראשית, פרק ל"ח, פסוק כ"ה). יהודה זיהה את הערבונות, ועל אף הבושה שמעשהו יתגלה, והקושי של אדם בעל עצמה ושלטון להודות בשגיאות, מיהר יהודה והודה שטעה בפסק הדין הואיל והוא זה שבעלהּ ולא אדם זר.
השלב הרביעי בסיפור התרחש כעבור מספר חודשים, כאשר תמר כרעה ללדת והמיילדת הבחינה שתאומים בבטנה. כאשר אחד העוברים הושיט ידו מן הרחם, קשרה המיילדת חוט צבוע בצבע תולעת שני כדי לסמן שהוא הבכור. אולם לאחר מכן הוא השיב ידו אל הרחם, ודווקא אחיו פרץ ויצא לפניו מן הרחם. על כן נקרא הראשון פרץ, והשני, שעל ידו חוט השני הזוהר - זרח.
המעשה מופיע במקרא תוך כדי רצף העלילה של פרשת יוסף ואחיו, לדעתו של ספייזר מעשה זה הוא "יחידה עצמאית לגמרי" נטולת "זיקה לדרמה של יוסף, שאותה היא קוטעת בסוף המערכה הראשונה", אך לאחריו הראו רבים על קשרים הדוקים של סיפור זה לסיפור יוסף.
תיאור המעשה > ילדיו של יהודה ונישואיהם עם תמר

על פי פרשת וישב שבספר בראשית, הסיפור התחיל כאשר יהודה נפרד מבית אביו ומאחיו הגרים בחברון, מערבה משם אל עדולם, והתיידד שם עם חירה. בעת שהותו שם הוא פגש איש כנעני בשם שוע, ונשא את בתו (בת שוע) לאשה. בת שוע ילדה ליהודה שלושה בנים: ער, אונן ושלה. כאשר גדל ער, השיא לו יהודה את תמר לאישה. זהותה של תמר ומוצאה לא מפורטים בכתוב. חז"ל מייחסים אותה אל מלכי-צדק שאותו הם מזהים עם שם בן נח.
וַיְהִי בָּעֵת הַהִוא וַיֵּרֶד יְהוּדָה מֵאֵת אֶחָיו וַיֵּט עַד אִישׁ עֲדֻלָּמִי וּשְׁמוֹ חִירָה: וַיַּרְא שָׁם יְהוּדָה בַּת אִישׁ כְּנַעֲנִי וּשְׁמוֹ שׁוּעַ וַיִּקָּחֶהָ וַיָּבֹא אֵלֶיהָ: וַתַּהַר וַתֵּלֶד בֵּן וַיִּקְרָא אֶת שְׁמוֹ עֵר: וַתַּהַר עוֹד וַתֵּלֶד בֵּן וַתִּקְרָא אֶת שְׁמוֹ אוֹנָן: וַתֹּסֶף עוֹד וַתֵּלֶד בֵּן וַתִּקְרָא אֶת שְׁמוֹ שֵׁלָה וְהָיָה בִכְזִיב בְּלִדְתָּהּ אֹתוֹ: וַיִּקַּח יְהוּדָה אִשָּׁה לְעֵר בְּכוֹרוֹ וּשְׁמָהּ תָּמָר
אולם ער עשה הרע בעיני ה', והוא מת בחטאו: ”וַיְהִי עֵר בְּכוֹר יְהוּדָה רַע בְּעֵינֵי ה' וַיְמִתֵהוּ ה'” (ספר בראשית, פרק ל"ח, פסוק ז').
הכתוב לא מבאר במה חטא, אולם חז"ל דרשו את המילים ”בְּעֵינֵי ה'” כמרמזות על כך שחטאו היה בדבר שרק אלוהים יודע ממנו ואינו גלוי לכל, ופירשו שהכוונה היא ליחסי אישות באופן שהזרע אינו יכול להפרות את תמר (פירוט הדיון אודות כך יובא בסמוך, ביחס לאונן), ובארו שמטרתו בכך הייתה כדי שתמר לא תהרה ולא ייפגע יופייה.
לאחר מות ער, פנה יהודה אל בנו השני, אונן, וביקשו לייבם את אשת אחיו כפי שהיה מקובל, כדי שהבנים שתלד ייקראו על שם המת ויהוו לו זיכרון. אונן אכן נשא את תמר לאשה, אולם מאחר שלא היה מעוניין שילדיו ייקראו על שם אחיו ולא יתייחסו על שמו, בשעה שקיים יחסי אישות עם תמר הוא הוציא את זרעו באופן שתמר לא תוכל להרות ממנו: ”וַיֹּאמֶר יְהוּדָה לְאוֹנָן בֹּא אֶל אֵשֶׁת אָחִיךָ וְיַבֵּם אֹתָהּ וְהָקֵם זֶרַע לְאָחִיךָ: וַיֵּדַע אוֹנָן כִּי לֹּא לוֹ יִהְיֶה הַזָּרַע וְהָיָה אִם בָּא אֶל אֵשֶׁת אָחִיו וְשִׁחֵת אַרְצָה לְבִלְתִּי נְתָן זֶרַע לְאָחִיו” (בראשית פרק ל"ח, פסוקים ח'-ט').
בדברי חז"ל הובאו שני פירושים כיצד עשה זאת. יש אומרים שהיה דש מבפנים וזורה מבחוץ, היינו שהיה בועל אותה כדרך כל הארץ, אך בשעה שיצא הזרע פרש ממנה והזרע היה נשחת ארצה: ”ושחת ארצה. שהיה דש מבפנים וזורה מבחוץ” (מדרש לקח טוב בראשית פרשת וישב פרק ל"ח, סימן ט'. וכן הוא ברש"י על פסוק ט').
פירוש אחר המובא בדברי חז"ל הוא שהיה אונן בועל את תמר שלא כדרכה, וכך לא הביא להריונה:
אמר רבי יצחק: כל מועכות של בית רבי - תמר שמן, ולמה נקרא שמן תמר? ע"ש תמר שמעכה באצבעה [הסירה את קרום הבתולים באצבעותיה כדי שתוכל להרות מביאה ראשונה]. והא הוו ער ואונן! ער ואונן שמשו שלא כדרכן
בעקבות מעשה זה המית אלוהים גם את אונן, על השחתת הזרע ועל שנמנע מלהקים שם לאחיו: ”וַיֵּרַע בְּעֵינֵי ה' אֲשֶׁר עָשָׂה וַיָּמֶת גַּם אֹתוֹ” (ספר בראשית, פרק ל"ח, פסוק י').
יהודה, שראה ששני בניו כבר מתו בנישואיהם עם תמר, חשש פן ימות גם שלה כאחיו, ולכן הורה לתמר שתשב באלמנותה בבית אביה עד שיגדל שלה ויהיה כשיר לשאת אותה לאשה. וכך עשתה תמר: ”וַיֹּאמֶר יְהוּדָה לְתָמָר כַּלָּתוֹ שְׁבִי אַלְמָנָה בֵית אָבִיךְ עַד יִגְדַּל שֵׁלָה בְנִי כִּי אָמַר פֶּן יָמוּת גַּם הוּא כְּאֶחָיו וַתֵּלֶךְ תָּמָר וַתֵּשֶׁב בֵּית אָבִיהָ” (ספר בראשית, פרק ל"ח, פסוק י"א).
תיאור המעשה > חשיפת המעשה ותגובת יהודה

כעבור כשלושה חודשים, כשהחל ההריון להיות ניכר בבטנה של תמר, החלו הכל לרנן אחריה שזנתה בעת היותה שומרת יבם לשלה בנו של יהודה. כאשר נודע הדבר ליהודה, ציווה להוציאה להורג בשריפה, כפי שהיה מקובל באותה העת לנהוג באשה המזנה. על פי חז"ל עונש השריפה ניתן לה בשל היותה מזרעו של מלכי-צדק ששימש ככהן, ועל פי התורה ביתו של כהן המזנה דינה בשריפה: ”וּבַת אִישׁ כֹּהֵן כִּי תֵחֵל לִזְנוֹת אֶת אָבִיהָ הִיא מְחַלֶּלֶת בָּאֵשׁ תִּשָּׂרֵף” (ספר ויקרא, פרק כ"א, פסוק ט').
בעת שהוציאו את תמר אל שער העיר לבצע את גזר הדין, הוציאה את שלושת הערבונות ששמרה אצלה, ושלחה אותם אל יהודה באומרה: ”לְאִישׁ אֲשֶׁר אֵלֶּה לּוֹ אָנֹכִי הָרָה וַתֹּאמֶר הַכֶּר נָא לְמִי הַחֹתֶמֶת וְהַפְּתִילִים וְהַמַּטֶּה הָאֵלֶּה” (ספר בראשית, פרק ל"ח, פסוק כ"ה).
יהודה מיד זיהה את הערבונות, הצדיק את המעשה שעשתה תמר, והבין שעשתה זאת על שהוא לא נתן לשלה לשאת אותה לאשה: ”וַיַּכֵּר יְהוּדָה וַיֹּאמֶר צָדְקָה מִמֶּנִּי כִּי עַל כֵּן לֹא נְתַתִּיהָ לְשֵׁלָה בְנִי”. יש אומרים שבהוספת המילה 'ממני' הצהיר יהודה על כך שהריונה הוא ממנו.
חז"ל מהללים את מעשה הגבורה של תמר, שלא רצתה לבייש את יהודה ברבים, ולכן לא אמרה בפירוש שמיהודה היא הרתה, אלא מסרה את הדבר לידיו, ובכל הסתכנה להוצאה להורג בשריפה: ”אמרה [לעצמה]: אם יודה מעצמו - יודה, ואם לאו - ישרפוני, ואל אלבין פניו. מכאן אמרו: נוח לו לאדם שיפילוהו לכבשן האש ואל ילבין פני חבירו ברבים” (רש"י על ספר בראשית, פרק ל"ח, פסוק כ"ה, על פי התלמוד בבלי, מסכת ברכות , דף מ"ג, עמוד ב').
חז"ל משבחים גם את מעשה הגבורה של יהודה, שעל אף הבושה בהודאה בטעות בפסק בדין ובקשירתו להריונה של תמר, והקושי של אדם בעל מעמד להודות בשגיאות, דבר שיכול היה להיחסך ממנו אם רק היה מכחיש את הקשר שלו לערבונות, אף על פי כן הודה בצדקת דבריה:
מעשה תמר ויהודה נקרא ומתרגם. פשיטא! - מהו דתימא: ליחוש לכבודו דיהודה [היינו חושבים שמשום כבודו של יהודה לא נתרגם את מעשה יהודה ותמר], קמשמע לן: שבחיה הוא דאודי [משמיעה לנו המשנה שממעשה זה אנו שומעים שבחו, שהודה (בטעות בפסק הדין ובקשירתו להריונה), ולכן אפשר לתרגמו]
לאחר מכן נמנע יהודה מלהמשיך לחיות עִמה חיי אישות: ”וְלֹא יָסַף עוֹד לְדַעְתָּהּ”, או כי כבר התקיים הייבום והקמת שם המת בהריון זה, או כי הואיל וראשית חיי האישות שלו עִמה היו בדרך ביזיון שאינה ראויה לאדם חשוב, סבר שאין זה מן הראוי שימשיך לנהוג בה כאשתו.
אמנם בתלמוד הבבלי מובאת דעה הסוברת שכוונת הפסוק היא שלא פסק מ'לדעתה', כלומר לא נמנע מלחיות עִמה חיי אישות לאחר מכן: ”ולא יסף עוד לדעתה - אמר שמואל סבא חמוה דרב שמואל בר אמי משמיה דרב שמואל בר אמי: כיון שידעה - שוב לא פסק ממנה, כתיב הכא: ולא יסף עוד לדעתה, וכתיב התם: קול גדול ולא יסף” (תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף י', עמוד ב').
תיאור המעשה > לידת התאומים

כעבור כמה חודשים, כאשר כרעה תמר ללדת בהגיע עת הלידה, התברר שבבטנה תאומים. בתחילה הוציא אחד העוברים את ידו, והמיילדת, שסברה שהוא עומד לצאת מן הרחם, סימנה אותו כבן הבכור בקשירת חוט שני סביב ידו. אולם העובר השיב ידו אל הרחם, ודווקא אחיו פרץ ויצא מלפניו, לקול קריאת המיילדת: ”מַה פָּרַצְתָּ עָלֶיךָ פָּרֶץ”, והוא היה לבכור.
בעקבות מאורע זה קרא יהודה לבכור פרץ, ולאחיו, זה שעל ידו נקשר חוט השני שהוא צבע הזורח - זרח:
וַיְהִי בְּעֵת לִדְתָּהּ וְהִנֵּה תְאוֹמִים בְּבִטְנָהּ: וַיְהִי בְלִדְתָּהּ וַיִּתֶּן יָד וַתִּקַּח הַמְיַלֶּדֶת וַתִּקְשֹׁר עַל יָדוֹ שָׁנִי לֵאמֹר זֶה יָצָא רִאשֹׁנָה: וַיְהִי כְּמֵשִׁיב יָדוֹ וְהִנֵּה יָצָא אָחִיו וַתֹּאמֶר מַה פָּרַצְתָּ עָלֶיךָ פָּרֶץ וַיִּקְרָא שְׁמוֹ פָּרֶץ: וְאַחַר יָצָא אָחִיו אֲשֶׁר עַל יָדוֹ הַשָּׁנִי וַיִּקְרָא שְׁמוֹ זָרַח
ראו גם

ייבום
השחתת זרע
לקריאה נוספת

יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, מעשה יהודה ותמר - בראשית ל"ח במקרא, בתרגומים העתיקים ובספרות היהודית הקדומה לסוגיה, מפעלי המחקר של המכון למדעי היהדות - האוניברסיטה העברית, ירושלים, תשנ"ב
יאיר זקוביץ, אביגדור שנאן, "'והשוכב עם כלתו ישרפוהו באש למען יבער בה' – מעשה יהודה ותמר בראי ספר היובלים", בתוך: גם כך לא כתוב בתנ״ך, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2009, פרק יא, עמ' 133–142.
מרדכי ברויאר, "יהודה ותמר", בתוך: פרקי בראשית, הוצאת תבונות, תשנ"ט, עמ' 631–641.
יאירה אמית, "סיפור יהודה ותמר – המשמעות, ההקשר והשיוך", בתוך: תשורה לצפרירה: מחקרים במקרא, בתולדות ישראל ובמזרח הקדום, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון, תשע"ג, עמ' 33–54.
רונה טאוזינגר, תמר אשת ער: פואטיקה, מיסטיקה ופוליטיקה של תימה מקראית בספרות העברית, סדרת תימה, אוניברסיטת בר-אילן, תש"פ
חצי חינם

| --- | --- |


מרכול "חצי חינם" בראשון לציון, 2012
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מוטו:  "חוסכים לך בלי לחסוך עליך"
 מייסדים:  זכי שלום, צבי קופרלי
 חברת אם:  קופרלי שלום השקעות בע"מ
 חברות בנות:  ויטה פרי הגליל
 מיקום המטה:  חולון 
 משרד ראשי:  המרכבה 31, חולון
 ענפי תעשייה:  קמעונאות 
 מוצרים עיקריים:  רשת שיווק מזון, נדל"ן מניב
  
 אתר רשמי
 
סמליל המותג הפרטי "Perfect"
כל בו חצי חינם בע"מ היא רשת מרכולים ישראלית הפועלת במרכז ישראל. נכון לאפריל 2021 לרשת 7 סניפים במרכז הארץ.
היסטוריה

בשנות ה-80 של המאה ה-20 הרחיב צבי קופרלי את דוכן הפירות והירקות שהיה בבעלותו בשוק הכרמל למינימרקט, שהתמחה בחומרי ניקוי במחירים נמוכים.[דרוש מקור] בניו של קופרלי, ששי ומוטי, ובן דודו זכי שלום הצטרפו לעסק.[דרוש מקור]
תחילה הוקם מחסן לחומרי ניקוי בחולון, ולאחר מכן נפתח במקום מרכול תחת השם "חצי חינם". ב-2002 נפתח מרכול ענק ברחוב המרכבה באזור התעשייה חולון. מרבית הסניפים הבאים שהקימה גודלם דומה. עם השנים הוקמו שלושה סניפים באזור התעשייה החדש בראשון לציון וסניף בפתח תקווה.
בשנת 2009 רכשה "חצי חינם" את ויטה פרי הגליל.
ב-2010 נכנסה "חצי חינם" לתחום הנדל"ן המניב, עם הקמת מתחם שרונים בהוד השרון, הכולל קניון מקורה בן שתי קומות וסניף של "חצי חינם". בה בעת נאלצה החברה לסגור את הסניף במתחם ירקונים שפעל ללא היתר בנייה או רישיון עסק.
בנובמבר 2011 החל סכסוך מתוקשר בין "חצי חינם" ל"אסם", שבמסגרתו הורידה "חצי חינם" מוצרי אסם ממדפיה. הסכסוך הסתיים כחודש לאחר מכן..
ב-2018 רכשה "חצי חינם" את קניון אמריקן סיטי ברחובות, שהוקם על ידי משה ויגאל גינדי ונכשל במשך כמעט כל שנות קיומו.[דרוש מקור] במסגרת הרכישה הקניון עבר שיפוץ כולל והרחבה הכוללת הקמת סניף של "חצי חינם", ועתיד להיבנות מגדל מגורים בן 9 קומות מעל האגף הקיים של הקניון. באותה השנה השיקה "חצי חינם" מותג פרטי בשם "PERFECT", המיועד לחומרי ניקוי וטואלטיקה.
באוגוסט 2021 הוגש נגד "חצי חינם", במסגרת תיק 1803, כתב אישום באשמת מתן שוחד. במאי 2022 הושג הסדר טיעון לפיו הרשת ומנהלת הנדל"ן שלה, ליהי סונק-קופרלי, יודו במתן שוחד לדוד ביטן וברישום כוזב במסמכי תאגיד. הצדדים יבקשו מבית המשפט לגזור על רשת חצי חינם קנס בגובה 150 אלף ש"ח, ועל סונק-קופרלי שבעה וחצי חודשי עבודות שירות, קנס של 30 אלף ש"ח, חילוט של 40 אלף שקל ומאסר על תנאי. בספטמבר 2022 אישר בית המשפט את הסדר הטיעון.
סניפים

| עיר | סה"כ חנויות |
| --- | --- |
ראשון לציון: 3
חולון: 2
פתח תקווה: 1
הוד השרון: 1
רחובות: 1
עיסוקים נוספים

בבעלות הרשת גם שלושה מרכזים מסחריים, "ויטה פרי גליל" ו-50% מחברת הנדל"ן הישראלית "ארמונות חן".
הערות שוליים

↑  נועם שרביט, ‏מהבסטה לרשת הרביעית בגודלה, באתר גלובס, 19 במאי 2005
↑  עמירם כהן, עדי דברת, האיש שניצח בחצי חינם שם על השולחן 105 מיליון שקל, באתר הארץ, 3 במרץ 2009
↑  רז סמולסקי, סניף חצי חינם במתחם ירקונים ייסגר באמצע אוקטובר - וייהרס בתחילת 2011, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2010
↑  מיכל תוסייה כהן, הבמבה חוזרת לחצי חינם: הסתיים הסכסוך עם אסם, באתר כלכליסט, 23 באוגוסט 2010
↑  מאת עופר פטרסבורג ונווית זומר, "חצי חינם" רוכשת קניון של האחים גינדי, באתר ynet, 10 בפברואר 2018
↑  אירה אימרגליק‏, חצי חינם השיקה מותג פרטי למוצרי ניקיון: "המחירים יהיו נמוכים ב-15%-20%", באתר וואלה, 22 במרץ 2017
↑  כתב האישום
↑  עמיר קורץ, חצי חינם תודה: שיחדנו את דוד ביטן כדי שיסייע לנו, באתר כלכליסט, 18 במאי 2022
↑  שבעה וחצי חודשי מאסר לאשת העסקים ששיחדה ח"כ, באתר אייס, 13 בספטמבר 2022
מרקוס אורליוס

מַרְקוּס אָוּרֶלְיוּס אנטונינוס אָוּגוסטוס (בלטינית: Marcus Aurelius Antoninus Augustus‏; 26 באפריל 121 – 17 במרץ 180) היה קיסר רומא משנת 161 עד ליום מותו בשנת 180 ופילוסוף ומהוגי הדעות הבולטים בתקופה המאוחרת של האסכולה הסטואית.
פרופסור משה עמית כתב בספרו על האימפריה רומית כי "תשע עשרה שנות שלטונו של מרקוס אורליוס היו תקופה מיוחדת בתולדות הקיסרות הרומית: בראש האימפריה הרומית ומפקד צבאותיה עמד אדם שהיה מחסידיה של הפילוסופיה הסטואית. עיקר עניינו היה הגות והתעמקות בבעיות הנפש, הטוב והרע, סדרי העולם והטבע... עבור מרקוס אורליוס היה פירוש הדבר התמסרות מוחלטת לתפקיד שנפל בחלקו תוך שמירה קפדנית על פינה בחייו הפרטיים, שבה, בבדידות, הוא המשיך בהגות." ההיסטוריון הצרפתי של ראשית הנצרות ארנסט רנן קרא לכרך השביעי של עבודתו "מרקוס אורליוס וסוף העולם העתיק" והיסטוריונים של העת המודרנית שכתבו על האימפריה הרומית הושפעו מעמדה זו אם כי המחקר המודרני מציב את סוף העת העתיקה במועד מאוחר יותר. מקובל לומר ששלטונו של מרקוס אורליוס היה תקופת המעבר בין תקופת השלום הרומאי לתקופת משבר המאה ה-3 שבמהלכה האימפריה כמעט קרסה תחת שילוב של לחצים, בהם פלישה, מלחמת אזרחים, מגפה ומשבר כלכלי.
בספרו הקלאסי "דיונים על ליוויוס" כתב ניקולו מקיאוולי על מרקוס אורליוס כאחרון חמשת הקיסרים הטובים אך פרופסור משה עמית קובע כי למעשה קשה מאוד להיסטוריון מודרני להעריך את האדם ופועלו מאחר שמדובר בתופעה מיוחדת במינה. ייחודו נובע ממספר סתירות מובנות בשלטונו: מצד אחד היה מרקוס אורליוס פילוסוף שנועד לחיי הגות ולימוד שהיה חף משאיפה לשלטון ולכיבודיו ומהצד השני מדינאי ומפקד צבא. אדם שראה את השלום כערך עליון אך ניהל מלחמות בלתי פוסקות, אדם שהתרחק מאכזריות וכתב כנגד שפיכות דמים אך פיקד על צבאות ונתן את חסותו להופעות של גלדיאטורים והורה להוציא להורג נוצרים על ידי השלכתם לחיות טרף. ההסבר המקובל לסתירות אלו הוא שמרקוס אורליוס מצא את האימפריה מנוהלת על ידי מערכות יעילות ונמנע מרפורמות מרחיקות לכת אלא הסתפק בתיקונים קלים. הוגי דעות וחוקרים של תולדות האימפריה רואים את כישלונו הגדול ביותר בכך שהוא העלה לשלטון את בנו קומודוס שהתנהלותו העריצה וחסרת הרסן ערערה את יסודות המשטר והביאה את האימפריה אל פתחו של משבר.
קורות חייו > ילדותו ועלייתו לשלטון

מרקוס אורליוס נולד ברומא ביום 26 באפריל 121 לאניוס ורוס (Annius Verus) פראיטור רומאי מכובד וודומיטיה קלוילה (Domitia Calvilla) בת משפחת אצילים אמידה ומבוססת. בלידתו ניתן לו השם מרקוס אניוס ורוס. הוא התייתם מאב בגיל צעיר, ככל הנראה בגיל 10 ועבר לטיפולו של סבו שישמש בתפקיד קונסול במשך 3 כהונות והקדיש את זמנו לחינוך של נכדו. משפחתו הייתה מאצולת רומא שמוצאה מספרד והייתה קשורה בקשרי נישואין עם משפחתו של הקיסר אדריאנוס שהכיר את מרקוס אניוס ורוס, התרשם מיכולותיו וקירב אותו.
בשנת 138 כשנפטר לוקיוס קאיונוס היורש המיועד של הדריאנוס, החליט הקיסר לפעול להסדיר את העברת השלטון לשני הדורות הבאים - הוא הכריז על אנטונינוס פיוס ליורש ודרש ממנו לאמץ את מרקוס אניוס ורוס, אז גבר צעיר בן 17 ואת לוקיוס קאיונוס - ילד בן 7, על מנת שיהיו יורשים עתידיים לפיוס. שמם של שני המאומצים שונה ומרקוס אניוס ורוס קיבל את השם מרקוס אָיליוס אורליוס ורוס קיסר ולוקיוס קאיונוס קיבל את השם לוקיוס ורוס. בשנת 139 מינה פיוס את מרקוס אורליוס לתפקיד קוואיסטור ונכנס בברית האירוסין לפאוסטינה, בתו של פיוס. שנה לאחר מכן הוא מונה לקונסול  ולכהונה נוספת בשנת 145 ובאותה שנה נשא לאישה את פאוסטינה. בשנת 146 הוענקו לו סמכויות של טריבון ואימפריום פרוקונסול. כך הפך מרקוס אורליוס לשליט-שותף של האימפריה הרומית ביחד עם פיוס כאשר הם עובדים ביחד בשיתוף מלא כאשר כל אחד יודע את מקומו ומעמדו - מצד אחד הקיסר הזקן ומהצד השני יורשו המיועד.
קורות חייו > שלטון משותף עם לוקיוס ורוס

ביום 7 במרץ 161 מת אנטונינוס פיוס. הוא הספיק להעביר באופן טקסי את האימפריה לידי מרקוס אורליוס ברגעיו האחרונים. פעולתו הראשונה היה השלמת ביצועה של צוואת אנטונינוס פיוס הוא תפס את מושכות השלטון וקיבל את שמו כשליט האימפריה מַרְקוּס אָוּרֶלְיוּס אנטונינוס אוגוסטוס השם אנטונינוס שהיה שמו של אביו המאמץ והוסף כאות להמשכיות השלטון ובו בזמן הוא העניק את השמות (והתארים הרשמיים) אימפרטור, קיסר, אוגוסטוס ואתם את תפקיד הטריבון ופרוקונסול ללוקיוס קאיונוס ששמו שונה ללוקיוס וארוס דהיינו נוסף שמו האמצעי של מרקוס אורליוס. היה בצעד זה חידוש של ממש והייתה זו הפעם הראשונה שבראש האימפריה עמדו 2 שליטים שנשאו את התואר של השליט העליון של האימפריה - אוגוסטוס ולכל דבר ועניין היה מעמדם שווה - הם הופיעו ביחד על מטבעות וחתמו ביחד על החלטות הסנאט. התואר של הכוהן העליון פונטיפקס מקסימוס היה בידי מרקוס אורליוס בלבד.
אף על פי שבעבר הרחוק של רומא חלקו קונסולים ובעלי תפקידים אחרים את השלטון אך הקיסרות הרומאית בתקופת שלטונו של הפרינקיפט היה עצם מהותו שלטון של דיקטטור יחיד שבידיו היו כל סמכויות השלטון. כך שלטונם המשותף של שני שליטים נושאי תואר אוגוסטוס היה בגדר מהפכה שנבעה מרצונו של מרקוס אורליוס למלא בדקדקנות את צוואתם של אנטונינוס פיוס ואדריאנוס. סידור זה הפך לנוהג מעתה ואילך, נוהג שחוזק על ידי מרקוס אורליוס בעצמו משמינה בשנת 177 את בנו קומודוס לאוגוסטוס לצידו, השליטים שבאו אחריו מינו אף הם בדרך כלל את אוגוסטוס לצדם ושיטת הפרינקיפט הכפול הפכה לדרך השלטון המקובלת.
צמד השליטים לא הספיק לנוח על זרי הדפנה וכבר עמדו בפני המבחן הראשון הצפה קשה של נהר הטיבר הביאה להרס של בניינים רבים בעיר בהם מחסני מזון, להצפות שהביאו לאבדן מספר רב של בעלי חיים כל אלו הביאו למחסור במזון ולחשש מהתפשטות רעב. כל העניינים האלה מרקוס אורליוס ולוקיוס וורוס התמודדו תוך שימוש באמצעים שעמדו לרשותם באופן אישי. קהילות איטלקיות שנפגעו ממחסור חמור קיבלו סיוע שמקורו בכספי האנונה שעמדו לרשות הארמון.
קורות חייו > שלטון משותף עם לוקיוס ורוס > המלחמה המרקומנית ומותו של לוקיוס ורוס

בסוף שנת 165 או בתחילת 166 ניצלו שבטים "ברבריים" - ברית של שבטים גרמאנים ובהם השבטים המרקומנים (Marcomanni) ניצלו את המשבר בצבא הרומי והעדר כוחות צבאיים רומאיים לאורך הדנובה ובהתקפה שככל הנראה תואמה ותוכננה מראש ערכו סדרת התקפות מהירות ויעילות לכל אורך הגבול. כוח גדול במיוחד חצה את הדנובה והמשיך אל תוך איטליה דרך הרי האלפים אל תוך צפון איטליה, לאחר מסע של הרס ושוד הם הטילו מצור על אקוויליה שהייתה אחת הערים הגדולות באיטליה ומרכז מסחרי צבאי ותעשייתי חשוב. קבוצות של פושטים נוספים ערכו התקפות בו-זמנית בדקיה, מואסיה, ותרקיה, בשלבים הראשונים של המתקפות הצליחו הלגיונות המקומיים לעמוד בלחץ. אך הצבא הרומאי הראשון שנשלח לצפון איטליה בפיקודו של מפקד המשמר הפרטוריאני לא הצליח במשימתו, בעימות הצבאי הובס על ידי הפולשים ומפקד הרומאי נהרג בקרב.
לאור חומרת המצב נקט מרקוס אורליוס בסדרת פעולות מהירות על מנת לאפשר מתקפת נגד יעילה. הוא חייב ערים להעמיד כספים נזילים שניתנו כהלוואה לאוצר האימפריה, במכירה פומבית נמכרו חפצי נוי וחלק מרהיטי הארמון, כל זאת על מנת לממן גיוס נרחב של אזרחים ללגיונות באיטליה - צעד שלא ננקט זמן רב. יחידות עזר הוקמו על ידי גיוס עבדים שהתנדבו לצבא ובתמורה זכו בחופש מעבדות וגיוס של גלדיאטורים שהתקבצו ליחידות מיוחדות. בצעד מפתיע נוסף החליט מרקוס אורליוס לצאת עם לוקיוס ורוס בראש הצבאות, הייתה זו הלכה למעשה היציאה הראשונה של שני הקיסרים אל מחוץ לגבולות איטליה. ההתחלה הייתה מבטיחה וכאשר הגיע הצבא הרומאי לאקוויליה הסיר הצבא של הפושטים מהשבטים הקוואדים (quadi) את המצור מעל העיר ומנהיגיהם נכנסו למשא ומתן על שביתת נשק וכריתת חוזה לפיו הם חוזרים ומקבלים את מרות רומא. לוקיוס ורוס נטה להסכים, להפסיק את המלחמה ולחזור לרומא אבל מרקוס אורליוס דרש להמשיך במתקפת הנגד והוביל את הצבא הרומי אל מעבר להרי האלפים במרדף אחרי הברברים הנסוגים, ועם רדת החורף חזרו לאקוויליה. בתחילת 169 אירעה התפרצות מחודשת של המגפה ושני הקיסרים פנו, בעצת רופאו האישי של מרקוס אורליוס קלאודיוס גלנוס עם עיקר הצבא חזרה לרומא.
בדרך מת לוקיוס ורוס, ככל הנראה משבץ. גופתו הובאה לרומא שם נערכה לו הלוויה מפוארת ואפרו נקבר במאוזולאום של הדריאנוס.
ההיסטוריונים הרומאיים ורוב ההיסטוריונים והחוקרים של האימפריה הרומית נוטים לתאר את לוקיוס ורוס באופן לא מחמיא. ההיסטוריה זוכרת אותו כשליט חסר כישרון שפעל לסיפוק מאווי ליבו ולא לרווחת העם והאימפריה. הוא לא יזם כל פעולה או חקיקה והיה סרח עודף למרקוס אורליוס ומותו היה למעשה ברכה לאימפריה והקלה על מרקוס אורליוס. מצד שני מרקוס אורליוס עצמו, בספרו "רעיונות" כותב ללא ביקורת על לוקיוס ורוס ולמעשה מרעיף עליו מחמאות. בתום תקופת האבל על לוקיוס ורוס מצא מרקוס אורליוס חתן חדש לביתו האלמנה לוסילה, החתן היה פומפיאנוס, מושל פאנוניה מי שעתיד להיות היועץ הצבאי הבכיר של מרקוס אורליוס ומבוגר בהרבה מלוסילה. זמן קצר לאחר מכן נפטר אניוס ורוס קיסר מסיבוך שלאחר ניתוח להסרת גידול וקומודוס נותר כצאצא היחיד שיכול להיות יורש העצר מאחר שלוקיוס ורוס הותיר אחריו בת בלבד.
קורות חייו > שליט יחיד של האימפריה

במשך 11 שנים שלט מרקוס אורליוס לבדו על האימפריה הרומית. תקופה זו מתאפיינת בלחימה בלתי פוסקת ומתחלקת סכימתית ל 3 תקופות עיקריות:
משנת 169 עד לשנת 175 בהם נערכו 2 מסעות מלחמה משמעותיים כנגד המרקומנים והסמרטים ובמהלכן שהה מרקוס אורליוס מחוץ לרומא.
משנת 175 ועד לשנת 177 בהם נערך מסע למזרח ותקופה של שהייה ברומא.
משנת 177 ועד לשנת 180 בהם נערכו מסעות מלחמה נגד הקוואדים והסרמטים בפרובינציות הצפון.
קורות חייו > שליט יחיד של האימפריה > מערכה שנייה בצפון ומותו של מרקוס אורליוס

בשנת 177 חזרו השבטים הגרמאניים ללחוץ על גבולות האימפריה, ההסכמים של שנת 175 הופרו על ידי גדודי פושטים חצו את הדנובה והטילו חתם על הפרובינציות של הגבול. מרקוס אורליוס החליט לערוך מסע מלחמה משמעותי, מאמץ גדול במטרה להשליט חוק וסדר על גבול הדנובה. קסיוס דיו מתאר את ההכנות למערכה ומתאר כיצד פנה מרקוס אורליוס לסנאט בבקשה לאישור התקציב לצבאות: "ובאשר אלינו, לנו אין כל רכוש וגם הבית בו אנחנו מתגוררים שייך לכם" עם קבלת האישור מאת הסנאט הוא השליך כידון ממקדשה של אלת המלחמה בלונה אל קרקע שסימלה את שטח האויב ויצא לדרכו.
מרקוס אורליוס וקומודוס יצאו בראש הכוחות וקבעו את מפקדתם בווינדובונה שבפנוניה, במשך שנתיים רצופות ניהל מרקוס אורליוס סדרת קרבות מול השבטים הגרמאניים בו זמנית בחזית מערבית מול המרקומנים והקוואדים ונגד היזיגים בחזית ממזרח עם התקדמות הלחימה. מוקדם יותר הוחזר קומודוס לרומא והותיר את אביו לנהל לבדו את המלחמה. ומשנטו מהמאזניים לטובת הרומאים שקל מרקוס אורליוס לחזור לתוכניתו שנהגתה במהלך סבב הקרבות הקודם וליצור 2 פרובינציות חדשות - מרקומניה מצפון ל נוריקום וסרמטיה בין פנוניה לדקיה. במהלך החורף של 179, בעת הפסקה בקרבות קרא מרקוס אורליוס לקומודוס, הודיע לו כי הוא על ערש דווי וציווה עליו להמשיך בלחימה עד להשגת ניצחון מלא וללא פשרות. במרץ 180 מת מרקוס אורליוס במחנה בווינדובונה, יועציו הקרובים מילאו את צוואתו והציגו את קומודוס כאוגוסטוס והשליט של האימפריה הרומית. על פי מחקר שנערך באוניברסיטת קיימברידג' מקום מותו של מרקוס אורליוס היה סִירְמִיוּם או הנמל הסמוך בונוניה (Bononia). קסיוס דיו, שחי בתקופתו של מרקוס אורליוס ויורשיו היה בטוח שמותו של מרקוס אורליוס מסמן את המעבר מעידן הזהב לעידן הברזל והחלודה.
משפחתו

מרקוס אורליוס היה נשוי לבת-דודתו פאוסטינה ולבני הזוג נולדו 13 ילדים, לכל הפחות, במהלך 30 שנות נישואיהם. מתוכם שרדו להגיע לבגרות ארבע בנות ובן אחד.