stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שאול קובובי
הערות שוליים

↑  הפרק "ביוגרפיה" בערך מתבסס על הכתוב בספרו האוטוביוגרפי של שאול קובובי, פרקי חיים וכתובים, ירושלים, הוצאה פרטית, אפריל 2007. עמ' 43-7.
↑  קובובי מסביר באוטוביוגרפיה שלו (שם, עמ' 27), כי המלכה-האם אליזבט, אמו של המלך ליאופולד, התערבה והצליחה למנוע פגיעה ביהודים בעלי נתינות בלגית, שמספרם עמד על כ-1,500 איש. תוקפה של החסינות שהושגה, הייתה שנה אחת, ובשנה זו הצליח קובובי לסיים את לימודיו באוניברסיטה.
↑  שאול קובובי, עשרים וארבע השעות הראשונות של המדינה העברית (בצרפתית), Le Journal de Jerusalem, 2.12.1947
↑  הרשימה התפרסמה פעם שנייה בגיליון יום העצמאות של העיתון ג'רוזלם פוסט (מהדורה צרפתית), ב-2 במאי 2006, תחת הכותרת: Jour de Liesse.
↑  נדחו מועמדי השר י. אלמוגי לכהונת שופטים בבה"ד לעבודה, מעריב, 27 באוגוסט 1969
↑  מונו שופטים, מעריב, 16 במרץ 1972
↑  קורות החיים של שאול קובובי באתר הרשמי של הרשות השופטת
↑  מודעה, מעריב, 10 במאי 1990
↑  מאמריו העיתונאיים בנושאים היסטוריים מפורטים בפרק "פרסומיו", בהמשך הערך.
| שופטי בית הדין הארצי לעבודה |
| --- | --- | --- |
| שופטים קבועים מכהנים | נשיאה: ורדה וירט לבנה • סגן הנשיאה: אילן איטח חנה אופק-גנדלר • לאה גליקסמן • סיגל דוידוב-מוטולה • אילן סופר • רועי פוליאק |  |
| נשיאים בדימוס | יגאל פליטמן • נילי ארד • סטיב אדלר • מנחם גולדברג • צבי בר-ניב |  |
| סגני נשיאים בדימוס | אלישבע ברק-אוסוסקין • יצחק אליאסוף • שאול קובובי • ישראל לוין |  |
| שופטים קבועים בדימוס | צבי טרלו • זאב נגבי • עדינה פורת • שמואל צור • עמירם רבינוביץ' • רונית רוזנפלד • מרטין אלטס • יוסף רייך |  |
ראו גם נציגי ציבור בבית הדין הארצי לעבודה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298201805171  LCCN: n95042075  VIAF: 58324545   WorldCat (עם VIAF): 58324545
אליאס שוורצפלד

| --- | --- |

 לידה:  7 במרץ 1855 יאשי, נסיכות מולדובה 
 פטירה:  16 ביולי 1915 (בגיל 60) 
 מדינה:  רומניה 
 שם עט:  Edmond Sincerus 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה החופשית של בריסל 
 שפות היצירה:  רומנית, יידיש, צרפתית 
 תקופת הפעילות:  מ-1871
 
אליאס (אליהו) שוורצפלד (ברומנית Elias Schwarzfeld; ‏7 במרץ 1855 – 1915) היה היסטוריון, סופר, מסאי, נדבן מתרגם ועורך כתבי עת יהודים רומנים. הוא כתב ברומנית, יידיש וצרפתית, והתמקד בכתביו בתולדות הקהילה הרומנית ברומניה ונאבק באנטישמיות. נרדף וגורש על ידי ממשלת רומניה והתיישב בצרפת. שם התאזרח והמשיך בפעילותו בתחום הספרות והתרבות. שוורצפלד הפך לעוזרו של הברון מוריס דה הירש בפעילותו הנדבנית ובפרויקט של האיגוד להתיישבות יהודית יק"א the Jewish Colonization) Association)
קורות חיים > משפחתו וראשית חייו

אליאס (אליהו) שוורצפלד נולד ב-1855, והתחנך ביאשי, בירת נסיכות מולדובה, שהפכה אחרי 1859 לעיר השנייה של הנסיכויות המאוחדות של ולאכיה ומולדובה. הוא היה בן בכור למשפחה של משכילים יהודים. אמו נקראה חיה-לאה ואביו היה בנימין שוורצפלד, משורר, מחנך ואספן ספרים.
אחיו האמצעי, וילהלם שוורצפלד (1856–1894) ואחיו הקטן, מוזס שוורצפלד (1857–1943) היו גם כן סופרים, היסטוריונים ופובליציסטים. אחותו, אדלה שוורצפלד-ווכסלר (1859–1953) הייתה אמו של המשורר והמסאי בנימין פונדויאנו לימים בנז'מן פונדאן.
אליאס שוורצפלד קיבל כילד חינוך יהודי מסורתי בחדר של המלמד זליג ביאשי ואחר כך בבית הספר "יוסף ברודער" שבו לימדו גם את השפה הרומנית,המשיך את חינוכו בבתי הספר ציבוריים רומניים "ספנטול סאבה" ו"טריספטיטלה" (Trisfetitele) או "טריי ירארך") (Trei Ierarhi) שעל יד המנזר שלושת בכירי הכנסייה ביאשי.
בעת לימודיו התיכוניים ביאשי פרסם לראשונה ב-Poșta Română, עיתון בעריכתם של לאופולד ואדולף שטרן, כתב תרגומים בעיתון Curierul de Iaşi (השליח של יאשי), כמו כן פרסם בעיתון Noul Curier Român (השליח הרומני החדש).
בדומה לשני אחיו, הושפע אליאס על ידי הסביבה תרבותית הרומנית של החוג הספרותי ז'ונימיה, ובני משפחתו הכירו מקרוב מספר חברים מובילים באותו החוג.
הוא המשיך גם בשנים הבאות פעילות נמרצת בזירת העיתונות ברומניה, ובעיקר בעיתונות היהודית. ב-1872 השתתף בהקמת כתב העת היהודי "Vocea Aparătorului (קול המגן") הנאבק בקיפוח היהודים.
קורות חיים > המשך פעילותו העיתונאית והספרותית ברומניה

ב-31 במאי 1874 ייסד אליאס שוורצפלד את "Revista Israelită" ("הכתב העת היהודי")
בו הופיע הסיפור היהודי הראשון מפרי עטו: "הדרשה". כתב העת זה הופיע עד
1 בינואר 1875.
אחרי סיום הבגרות נסע שוורצפלד לבוקרשט והשאיר את הכתב העת היהודי לניהול אחיו מוזס.
בבוקרשט נרשם ללימודי רפואה והקים חוג ספרות קצר ימים בשם "ז'ונימיה". כעבור תשעה חודשים שב ליאשי, וויתר על לימודי רפואה מתוך כוונה ללמוד משפטים. נשאר לגור ביאש עד 1876. ב-1876 חזר לבוקרשט שם כתב "לוח השנה היהודי" ולימד ב"בית הספר היהודי על שם יעקוב וקרולינה לבל".
שנים 1877–1878 ערך ביידיש את היומון "הטלגרף היהודי" (Jüdischer Telegraf) ואחרי הפסקת פרסומו, ערך את הדו-שבועון היידי "היועץ".
באותה תקופה התאמץ שוורצפלד לקדם את עניין הקהילה היהודית המופלית לרעה בממלכת רומניה.
רוב היהודים במדינה זו, אפילו שחיו בה מזה כמה דורות, לא זכו לאזרחות וקופחו בתחומים שונים - כלכלי, חינוכי וכו'. ב-1878 פרסם שוורצפלד את הפמפלט הראשון שלו " Chestia şcoalelor israelite şi a progresului israelit în România (סוגיית בתי הספר היהודים וקדמת היהודים ברומניה" ) שהיווה תגובתו לחוזר של כל ישראל חברים שביקש להתעדכן לגבי מצב החינוך בקרב היהודים הרומנים.
בשנים 1878–1881 למד מדעי המדינה ומשפטים באוניברסיטה החופשית של בריסל שאותם סיים בשנת 1881 עם דיפלומת דוקטור למשפטים.
לא המשיך לעבוד כעורך דין. משנת 1881 התיישב בבוקרשט, וניהל בה יחד עם יצחק אאורבך את השבועון היהודי בשפה הרומנית "האחווה" (Fraternitatea) (1890-1879) הוא היה גם כן אחד המשתתפים העיקריים ב"השנתון ליהודים" (Anuarul pentru israeliţi) שנוסד ב-1877 על ידי אחיו משה (מוזס). בשנתון שבראשו עמד המלומד משה גסטר, קידם אליאס שוורצפלד אג'נדה ברוח ההשכלה ואת השתלבות היהודים בחיי המדינה והתרבות שלה. בעיתון זה הוא פרסם בין השנים 1884–1898 רבים ממחקריו על ההיסטוריה של יהדות רומניה.
ב-1883 פרסם בו את הרומן שלו, "הרב עושה הנפלאות, אגדת עם"
הוא היה פעיל בארגון בני ברית ושימש כסגן יושב ראש הלשכה "Fraternitatea " (אחווה) ומאוחר יותר
מזכיר כללי של המועצה העליונה של הלשכות היהודיות בני ברית ברומניה.
קורות חיים > גירושו מרומניה. בגלות צרפת

ב-1885 כדובר בשם בני עמו מעיירות וכפרי רומניה, שוורצפלד פרסם שתי חוברות שדנו במקרים של רדיפה אנטישמית ובתגובת הקהילות היהודיות לכך:"ראדו פורומבארו ומעלליו בבית החרושת לנייר בבקאו "ו"האמת על המרד בברוסטורואסה".
ביום 17 באוקטובר 1885 החליטה הממשלה ה"ליברלית" של יון ברטיאנו לסלקו מרומניה יחד עם עוד עשרה אינטלקטואלים יהודים שהואשמו ב"פעילות נגד המדינה". ניתנו לו 48 שעות לסידור ענייניו לפני הגירוש (כמו במקרה של משה גסטר עשרה ימים מוקדם יותר). הוא נסע לפריז. בצרפת כתב ב"כתב העת ללימודים יהודיים" - Revue des Etude Juives”,
שבעריכת איזידור לב. ב-1901 פרסם בלונדון מחקר על יהודי רומניה.
שוורצפלד פרסם שתי עבודות היסטוריות ("היהודים ברומניה מהזמנים המוקדמים ביותר ועד ימינו" ו"מצבם של יהודי רומניה מאז הסכם ברלין") בשנתון היהודי אמריקאי 1901/1902. בהמשך פרסם גם את מחקרים: "יהודי מולדובה מהראשית ועד המאה ה-18" (תחת שם העט Edmond Sincerus ) ו"שתי אפיזודות בחיי יהודי רומניה".
ב-1914 פרסם מחקר נוסף "מתולדות היהודים" (על הקמת ערי השוק במולדובה).
. הוא היה חלוץ הספרות ההיסטורית בצרפתית ובאנגלית בתחום ההיסטוריה של יהדות רומניה.
בעבודה זו הוכיח שהגעת היהודים לנסיכויות הרומניות, בעיקר, במולדובה, התרחשה בהסכמת השליטים, שאף עודדו הגירה זו, ממניעים כלכליים ודמוגרפיים. אחרי מלחמות קטלניות, פשיטות של טטרים, קוזקים, פולנים, הונגרים וכו', היהודים הביאו למולדובה דאגה לסניהול וארגון של המסחר, הכספים והחקלאות, כשתוך כדי כך נאסרה עליהם להחזיק אדמות, כמו כמעט בכל אירופה. בנסיבות אלה התפתחו הקהילות היהודיות ברומניה.
אליאס שוורצפלד נפטר ב-1915 ולא הספיק להשלים את הספר שאותו הכין מזה שנים רבות, על תולדות היהודים ברומניה.
בשנת 1886 התקרב שוורצפלד לברון מוריס דה הירש שמינה אותו למזכירו האישי לענייני צדקה. עם הקמת יק"א התמנה אליאס שוורצפלד למזכיר הכללי של הארגון זה שעסק בהתיישבות יהודית בארגנטינה ובארץ ישראל. שוורצפלד המשיך בתפקידו גם לאחר מות הברון הירש. הוא ניהל גם את פעילותה הפילנתרופית של הברונית קלרה הירש עד יום מותה.
שוורצפלד ראה עצמו קודם כל "יהודי רומני" (israelit român) וביקש וקיבל אזרחות צרפתית רק מאוחר יותר, זמן קצר לפני מלחמת העולם הראשונה.
ממקומו בפריז המשיך את פעילותו הספרותית ברומנית והיה לעורך שותף בעיתון "השוויון" (Egalitatea) שנוסד בשנת 1890 בבוקרשט על ידיו אחיו משה.
בתחום הספרות היפה היה הראשון שפרסם ברומנית סיפורים על נושאים יהודיים: "Rabinul Făcător de Minuni, Conte Populaire" (1883); "Bercu Batlen" (1890); "Gângavul," "Betzivul," "Prigonit de Soartă" (1895); "O Fată Bătrână," "Unchiul Berisch," "Un Vagabond," "Schimschele Ghibor," "Judecata Poporană" (1896); and "Polcovniceasa" (1897).
לקריאה נוספת

* Evreii din România - Breviar biobliografic, Editura Hasefer, Bucureşti, 2008, pagini 349–350.
* א"ב יפה - בשדות זרים - סופרים יהודים ברומניה, 1880–1940, מרכז גולדשטיין-גורן לתולדות היהודים ברומניה, המכון לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב, 1996
ספרים > סיפורים

1883 - "Rabinul Făcător de Minuni, Conte Populaire" (הרב העושה נסים. סיפור עם)
1890 - Bercu Batlen (ברקו בטלן)
Gângavul (המגמגם)
Bețivul (השיכור)
1895 - Prigonit de soartă (רדוף על ידי הגורל)
O fată bătrână (בטולה זקנה)
Unchiul Berisch (הדוד בריש)
Un vagabond (אורח פורח)
Schimschele Ghibor (שמשלה גיבור)
1896 - Judecata poporană (משפט העם)
1897 - Polcovniceasa (אשת הקולונל)
רוב הסיפורים תורגמו לעברית ופורסמו על ידי מבשן
ספרים > מסות

*Les Juifs en Roumaine Depuis le Traité de Berlin
(יהודי רומניה אחרי הסכם ברלין) (1901 לונדון) פורסם תחת שם העט Edmond Sincerus
תרגומים

מגרמנית - סיפורים מאת לאופולד קומפרט, לודוויג פיליפסון, מאיר להמן, לאופולד פון זאכר-מאזוך, סלומון כהן ואחרים
מצרפתית :
המאמר "Juifs" (יהודים) מאת איזידור לב
הפמפלט של ארסן דרמסטטר על התלמוד
שתי הרצאות של ארנסט רנאן על היהדות
הערות שוליים

1 2 3  יפה 1996 עמ' 68
↑  "Iudaismul în eseistica lui Fundoianu" מאמר מאת זיגו אורניה בכתב העת "רמניה ליטרארה" גיליון מס' 48, 1999
↑  פאול דניאל "גורלו של משורר ב-B.Fundoianu - Poezii 1978 עמ' 597
1 2 3 4 5  M.M.Ieremia 2018
↑  פנקס קהילות רומניה - יאשי
↑  L.Z.Herșcovici 2018
1 2 3  L.Z.Herșcovici
1 2 3 4  B.Marian 2015
↑  L.Z.Herșcovici2018  עמ' 15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515301805171  ISNI: 0000 0000 6699 7457  LCCN: no2007048343  NTA: 241231833  SUDOC: 115592164  VIAF: 16999973   WorldCat (עם VIAF): 16999973
ג'טון קלמנדי

| --- | --- |

 לידה:  27 בנובמבר 1978 (בן 46) פץ', הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה 
 מדינה:  קוסובו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרישטינה, האוניברסיטה החופשית של בריסל 
 שפות היצירה:  אלבנית, צרפתית, אנגלית, רומנית 
 סוגה:  שירה 
 זרם ספרותי:  ספרות פוסט-מודרנית 
 תקופת הפעילות:  מ-1999 
 חתימה:   
 
ג'טון קלמנדי (באנגלית: Jeton Kelmendi; נולד ב-1978) הוא סופר, משורר ועיתונאי אלבני.
ביוגרפיה

קלמנדי הוא בוגר תקשורת מאוניברסיטת פרישטינה. בוגר תואר שני בלימודי ביטחון בינלאומי ודיפלומטיה באוניברסיטה החופשית של בריסל שבבלגיה. כיום הוא מועמד לדוקטורט בתקשורת. הוא כותב שירה, סיפורת ומאמרים, והוא גם כתב בעיתונות אלבנית .  מוקדי הכתיבה העיתונאית של קלמנדי הם סוגיות תרבות ואקטואליה. קלמנדי התפרסם בקוסובו לאחר פרסום ספרו הראשון,  (Shekulli i Premtimeve  1999).
שירתו של קלמנדי תורגמה ל-22 שפות ופורסמה באנתולוגיות רבות. הוא נחשב היום כנציג הבולט של השירה האלבנית החדשה. שמו הולך לפניו בעיקר בפרסומים באנגלית, צרפתית ורומנית.
תרומתו בשדה הספרות מתאפיינת על ידי הביטוי הלירי, בחינת הטקסט והמסר המעמיק. שירתו אליפטית ומטפורית.
קלמנדי הוא מוותיקי מלחמת שחרור קוסובו (1998-1999). כיום הוא עובד ומתגורר בבריסל, בלגיה. ב-2022 יצא הספר "אהבה מוצאת עצמה בכל מקום" מבחריו משיריו שתורגמו לעברית על-ידי שושנה ויג.
פרסים בינלאומיים

חבר איגוד העיתונאים באירופה, בריסל, בלגיה.
חבר האקדמיה למדעים ואמנויות אירופה, פריס, צרפת.
חבר האקדמיה למדעים ואמנויות באוקראינה, קייב, אוקראינה.
SOLENZARA  פרס בינלאומי יוקרתי, פריס, צרפת.
פרס לאומי על ספר MITIGU  בגיאקובה, קוסובו, 2011.
מפרסומיו > ספרים

“The Century Promises” (“מאה שנים של הבטחות”), 1999 (שירה)
“Beyond Silence” (“מעבר תיקה”), 2002 (שירה)
“If it is afternoon” (“אם הצהריים”), 2004 (שירה)
“Fatherland pardon me” (“מולדת קצת יותר סלחני”), 2005,( שירה)
“Where are the arrivals going” (“איפה מחכים”),2007 (שירה)
“You arrived for the traces of wind” (“הגיע לאתר את הרוח”), 2008 (שירה)
“Time when it has time” (“עוד יש זמן לרפא”), 2009 (שירה)
“Wandering thoughts” (“המסע של מחשבות“) 2010 (שירה)
“The baptize of spirit” (טבילה של הרוח) 2012 (שירה)
מפרסומיו > מחזות

“Mrs Word” (“לפספס מילה”), 2007  (דרמה)
“Play and anti-play” (משחק ומשחק נגד) 2011 (דרמה)
מפרסומיו > בתחום מדעי המדינה

EU mission in Kosova after its independence 2010 USA. האיחוד האירופי ב למשימה קוסובו
Bad times for the knowledge 2011, Pristina Kosovo. פעמים רע ידע
NATO-EU missions, cooperative or competitive 2012, Tirana Albania. נאט"ו והאיחוד האירופי, אגודה שיתופית או היתרון התחרותי
מפרסומיו > פרסומים בשפות זרות

“Ce mult s-au rãrit scrisorile” (“כמה חזק הוא נייר דק”); published in Romanian Language.
“A respiration” (“נשימה’); published in India
“Dame parol,” drama; published in French, "לפספס מילה"
“COMME LE COMMENCEMENT EST SILENCIEUX” "כמה שלווה היא עזיבתה"
, poetry; Paris, France, (“איפה שתיקה מתחילה”)
“ΠΟΥ ΠΑΝΕ ΟΙ ΕΡΧΟΜΟΙ (“היכן נמצאות הכניסות”),  Poetry in Greek; Greece
“Wie wollen (“כמו באהבה”), poetry; Germany
Frau Wort (Miss word) drama Germany "לפספס מילה"
Nasil sevmeli (כמו באהבה) poetry Turkey
НА ВЕРХІВ’Ї ЧАСУ (בתחילת זמן ) poetry Ukraine
How to reach yourself Poetry in USA, "איך להגיע בעצמך"
време кога ова време (עוד יש זמן לרפא) Macedonia
"فواصل للحذف " (אליפטית נקודות ) Poetry in Egypt
"אהבה מוצאת עצמה בכל מקום", הוצאת פיוטית, 2022
אנרי לה פונטן

| --- | --- |

 לידה:  22 באפריל 1854 בריסל, בלגיה 
 פטירה:  14 במאי 1943 (בגיל 89) וולואה-סן-למבר, בלגיה 
 מדינה:  בלגיה 
 השכלה:  האוניברסיטה החופשית של בריסל 
 תפקיד:  provincial senator (1895–1898)  provincial senator (1935–1936)  provincial senator (1900–1932)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לשלום (1913) 
 
אַנרי לה פונטן (בצרפתית: Henri La Fontaine;‏ 22 באפריל 1854 – 14 במאי 1943) היה משפטן ומדינאי בלגי, חתן פרס נובל לשלום לשנת 1913.
ביוגרפיה

לה פונטן למד באוניברסיטה החופשית של בריסל ומאוחר יותר כיהן שם כפרופסור למשפטים. הוא צבר מוניטין כסמכות בתחום המשפט הבינלאומי, התמנה בשנת 1893 לפרופסור למשפט בינלאומי באוניברסיטה החדשה בבריסל,וב-1895 נבחר לכהן כחבר בסנאט הבלגי מטעם המפלגה הסוציאליסטית. הוא שימש כסגן יו"ר הסנאט בשנים 1919-1932.
לה פונטן היה פעיל במספר ארגונים בינלאומיים, ביניהם לשכת השלום הבינלאומית בשווייץ, אשר שימש כנשיאה. בשנת 1913 זכה בפרס נובל לשלום על מאמציו לטיפוח השלום בעולם.
לאחר מכן ייצג את בלגיה בוועידת השלום בפריז (1919) ובחבר הלאומים.
לה פונטיין היה מחברם של מספר ספרים משפטיים והיסטוריה תיעודית של בוררות בינלאומית. הוא גם היה מייסד כתב העת La Vie Internationale.
לה פונטן היה בונה חופשי, ונמנה עם חברי לשכת הבונים החופשיים בבריסל.
עמנואל לפין

| --- | --- |

לפין בצעירותו
 לידה:  20 בנובמבר 1906 ליטא קובנה, ליטא
 פטירה:  1 במרץ 1993  (בגיל 86) ישראל תל אביב, ישראל
 תאריך עלייה:  1932
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  מוניה
 השתייכות:   ההגנה  אצ"ל
 תפקידים בשירות
 תפקיד מטה בארגון ב', קצין מטה בהגנה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העצמאות
 עיטורים
 עיטור לוחמי המדינה, אות ההגנה,   מלחמת העצמאות 
 תפקידים אזרחיים
 שליח האו"ם לאפריקה, כלכלן, היסטוריון, אספן וחוקר בולי ומסמכי קק"ל, מזכיר המשביר, יו"ר הוועדה המייעצת לבולי קק"ל
 
עמנואל (מוניה) לפין (20 בנובמבר 1906 – 1 במרץ 1993) היה כלכלן והיסטוריון, אספן מסמכי ובולי קרן קיימת לישראל ויודאיקה-פוסטלית.
ביוגרפיה

לפין נולד ב-20 בנובמבר 1906 בקובנה שבליטא במשפחה ציונית, אמידה ומשכילה להלנה וד"ר אבא לפין (שהיה רופא, פעיל ציוני, ממנהיגי קהילת קובנה וממשכילי ליטא). ילדותו עברה בבירת ליטא דאז קובנה, אולם עם התקרבות החזית במלחמת העולם הראשונה לליטא, נסה משפחתו למוסקבה, שם שהו עד סיום המלחמה. במוסקבה סבל לפין מהתקפות ואלימות על רקע אנטישמי, דבר אשר חיזק את תפיסתו הציונית. ב-1924 בוגר הגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה. (בת כתתו הייתה לאה גולדברג). 
המשיך ללימודי כלכלה באוניברסיטה החופשית של בריסל בבלגיה, במהלך לימודיו הסטודנטיאליים היה פעיל ציוני בארגון הסטודנטים היהודים בבריסל. בשנת 1929 השתתף בקונגרס הציוני ה-16  שהתכנס בציריך, שווייץ. בשנת 1932 סיים לימודי דוקטורט בכלכלה. מחקרו המסכם והדיסרטאציה היו אודות ההתיישבות היהודית החקלאית ברוסיה, בעת לימודיו נזדמן לפגישה עם שאול טשרניחובסקי בה נדון העניין הציוני, המפגש השפיע עליו מאוד והאיצה את עלייתו לארץ ישראל.
לפין עלה לארץ מיד עם סיום לימודיו בשנת 1932,והיה בין מקימי איגוד יוצאי ליטא בישראל. תחילה הועסק לפין כעוזרו האישי של ראש עיריית תל אביב מאיר דיזנגוף. אחר כך הקים חברה לשירותי חשמל בשם "מאור" ושתופות בשם "ואט", אחד מלקוחותיו הראשונים היה חיים נחמן ביאליק אותו הכיר באמצעות אביו, אבא לפין, עסקים אלו כשלו.
למרות היותו כלכלן, רצה לעסוק במלאכת כפיים ולחוות את בניין הארץ בידיו ומשנת 1937 ועד 1943 עבד בחברת האשלג בסדום עם משה נובומייסקי. בשלהי 1939 נסע עם רעייתו וביתו לביקור משפחתי בקובנה שבליטא, ובשנת 1941 נחלץ משם שבועות ספורים טרם כיבוש קובנה על ידי הנאצים במבצע חילוץ נועז דרך מוסקבה חזרה לארץ ישראל.
משנת 1943 ועד 1946 ניהל את המחלקה הרוסית בחברת פלס לספרים ועיתונות בבית הכחול בכיכר המושבות בת"א, ומשנת 1946 ועד 1972 שימש בתפקידים ניהוליים בכירים במשביר המרכזי.
כל חייו בישראל התגורר בתל אביב בצניעות, בדירה צמודה לדירה בה התגוררה עד לכתה רחל המשוררת. דירתו זו ברחוב בוגרשוב 5, אף נורתה על ידי חיילים בריטים במהלך העוצר בתל אביב בשבת השחורה ב-29 ביוני 1946. במהלך הקרבות בין לוחמי האצ"ל לערבים ביפו, פגעו קליעים תועים נוספים בדירה.
ביוגרפיה > הכפיל של יאיר

סוכני הבולשת הבריטית חשדו בד"ר לפין כי הוא אברהם שטרן (יאיר) ועצרו אותו מספר פעמים לחקירות ממושכות בהן הוכה נמרצות על ידי חוקריו. מראהו באותם ימים הזכיר מאוד את "יאיר", ועל כן נחשד שהיה בתחילה "יאיר" ואחר כך "הכפיל של יאיר".
ביוגרפיה > שירות באצ"ל ובהגנה

עם עלייתו בשנת 1932 הצטרף והושבע לארגון ב', (האצ"ל), שם עבר הכשרה כלוחם, אולם עיקר עשייתו הייתה גיוס וניהול כספי הארגון. בפעילותו היה בקשרים עם אברהם תהומי וד"ר יוסף פעמוני. בערב רצח ארלוזורוב היה לפין שדיווח לראשי הארגון על האסון בדירת המסתור בה שהו.
בזמן מאורעות 1936 התבקש לפין מאברהם שטרן שביקר בביתו להסליק בדירה 50 אקדחי לוגר פרבלום חדשים, אותם הטמין לתקופה קצרה תחת מיטתו בדירה ברחוב יבנה בתל אביב.
בשנת 1937 בעקבות "הפילוג הראשון" באצ"ל ותמיכתו בעמדת תהומי שצידד באיחוד בניגוד לעמדות זאב ז'בוטינסקי, דוד רזיאל ואברהם שטרן, הצטרף לפין לשורות ההגנה. עד חודש מאי 1948 היה קצין מטה בחבל 2 (תל אביב) והשתתף באופן פעיל בפעולות שונות, חלקן חמושות. בנוסף טיפל במסגרת המחתרת בפעולות האדמיניסטרטיביות ואף שימש כקצין קשר. 
בהיותו מזכיר המשביר המרכזי, השתמש בנכסי המוסד לצורכי ההגנה תוך ניצול סיפור הכיסוי העסקי. לאחר קום מדינת ישראל היה פעיל בארגון חברי ההגנה בתל אביב.
על אף חברותו בהגנה, במקביל פעל למען קרן תל חי ומוזיאון בית"ר לתנועה הלאומית העברית, בעיקר בתחום איסוף ותרומת חומר ארכיוני.
ביוגרפיה > שירות בצה"ל

ביום 14 במאי 1948, עם קריאת המוסדות המרכזיים גויס לצה"ל עם יתר מפקדי ההגנה. סופח לחיל האוויר, מרכז התגוננות בפני פעולות אוויר שם שירת חודשים אחדים, אחר כך שירת כקצין תרבות וקצין מוסדות במסגרת הג"א.
ביוגרפיה > פעילות באפריקה

משנת 1957 היה פעיל במכון האפרו-אסיאתי בתל אביב. בשנת 1964 נשלח לניז'ר מטעם המכון לפריון העבודה להרצות בפני אנשי ממשל בענייני קואופרציה. בשנים 1967 ו-1968 בשליחות משרד העבודה הבינלאומי בז'נבה לקאמרון, (במסגרת הנציבות הכלכלית של האומות המאוחדות לאפריקה UNECA). בשנת 1968 נשלח על ידי המחלקה המדינית של הוועד הפועל לקינשסה, קונגו.
ביוגרפיה > משפחתו

לפין היה נשוי למינה לבית בורק, ואב לשתי בנות, נועה (רעיית משה דוקטורי) ואביטל. הוא נפטר זמן קצר לאחר מות רעייתו  ונטמן לצדה בבית העלמין הדרום בחולון.
אוספיו

לפין החל לאסוף ולחקור בולים, יודאיקה וציונות עוד בנעוריו בקובנה שבליטא, תחביב אשר הפך למפעל חיים ואוספיו הוצגו בתערוכות רבות בארץ ובעולם,,, בנוסף כיהן כיו"ר חוג אספני בולי קק"ל ויו"ר המועצה המייעצת למפעל הבולים של הקק"ל.. בשנת 1973 הוענק ללפין פרס משר התקשורת שמעון פרס על אוספיו ומחקרו בנושאי יודאיקה פוסטלית. 
אוסף קרן קיימת לישראל של לפין הכולל עשרות אלפי מסמכים, בולים, פרסומים, חותמות, מכתבים ופריטים נדירים משנת 1901 עת הוקמה הקרן הקיימת. נחשב לגדול, המקיף והחשוב מבין אוספי הציונות בעולם. בשנת 1985 נחתם הסכם בין לפין לקרן קיימת לישראל להעברת האוסף בשלמותו לקרן הקיימת ופריטים מהאוסף מוצגים בבית קק"ל בתל אביב.
אוסף היודאיקה בבולאות והמחקר הנלווה אליו, שהוצג בפני שלושה נשיאים, אפרים קציר, יצחק נבון וחיים הרצוג שהעניקו תעודות הוקרה ללפין על מחקרו הכולל אלפי פריטים. אוסף זה נותר בחזקת משפחתו לאחר לכתו.
מחקרו הנלווה לפריטי האוסף תורגם לשפות רבות. לפין ערך את המחקר והיה המחבר הראשון לקטלוג בולי קק"ל וקטלוג למעטפות בולאיות שהופיעו מטעם הקק"ל.. לפין קיבל תעודות הוקרה על פועלו מנשיאי המדינה אפרים קציר, יצחק נבון וחיים הרצוג.
הערות שוליים

1 2  א. יהושע, בולים - אסיפת חוג אספני בולי ק.ק.ל בתל אביב, דבר, 28 בנובמבר 1975
↑  פרוטוקול הקונגרס ה-16, ארכיון ציוני מרכזי
↑  קריקולום ויטה של ד"ר לפין בארכיון משפחת דוקטורי
↑  מודעה בעניין פשיטת הרגל של עמנואל לפין, עיתון דבר, 24 בנובמבר 1936, עמוד 5
↑  The Palestine Gazette, עמוד 1004, 4 באוקטובר 1934
↑  ועוד ראיתי תחת השמש אליהו רחמילביץ, עמוד 14
↑  ארכיון המחלקה לחקירות פליליות (C.I.D.) של משטרת המנדט
↑  הקלטת זכרונותיו של לפין בארכיון משפחת דוקטורי
↑  ארגון מורשת ההגנה
↑  ארכיון ההגנה
↑  לבנים לבניין מצודת זאב, המשקיף 25 במאי 1948, עמוד 4
↑  מתוך ארכיון משפחת דוקטורי
↑  ההסתדרות סייעה לאיגודים מקצועיים באפריקה, דבר, 4 במרץ 1969
↑  המחלקה המדינית של ההסתדרות מסייעת לאיגודים מקצועיים באפריקה, 6 במרץ 1969, עמוד 5
↑  על המשמר, תערוכת בולי הקק"ל במוזיאון פתח תקווה, 11 במאי 1975, עמוד 7
↑  דבר, באפריל תערוכת בולי קק"ל, 7 במרץ 1975, עמוד 14
↑  למרחב, בולים ובולאים, תערוכת שערי ירושלים, 13 באפריל 1971. עמוד 4
↑  מעריב, יהלומים ואבני חן על בולים. תערוכת בולי קרן קיימת לישראל ובולי יודאיקה בצפת, 20 ביוני 1975. עמוד 30
↑  דבר, בולי הקרן הקיימת לישראל, 28 בנובמבר 1975, עמוד 11
↑  על המשמר, השי של גוטקובסקי ז"ל נמסר לנשיא, 4 בספטמבר 1977. עמוד 6
↑  על המשמר, בולים ובולאים מאת יהושע מרקוס, תערוכת בולי קק"ל בחיפה, 8 בינואר 1975. עמוד 5
↑  רשימות הארכיון הציוני המרכזי, בולי ומעטפות קרן קיימת לישראל
↑  מתוך "הירחון הישראלי לבולאות", נובמבר - דצמבר 1991, עמוד 21.
איתן גינת

| --- | --- |

איתן גינת (אוטו ז'ינייבסקי) במעבדת הכימיה שלו בגרנובל, 1943
 לידה:  14 בפברואר 1920 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  14 באוקטובר 2011 (בגיל 91) בני דרור, ישראל 
 שם לידה:  Otto Giniewski 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה החופשית של בריסל  אוניברסיטת מונפלייה 
 מעסיק:  חיל המדע, מועצה למחקר מדעי ותעשייתי 
 
איתן גינת (14 בפברואר 1920 - 14 באוקטובר 2011) היה ממנהיגי הציונות בצרפת ובבלגיה וממנהיגי הצבא היהודי בתקופת השואה בצרפת. הבריח אלפי יהודים מצרפת לספרד ולשווייץ ובכך הצילם. מפורצי הדרך לירושלים במלחמת העצמאות ומראשוני חיל המדע (חמ"ד) בצה"ל.
קורות חיים

גינת נולד בווינה בירת אוסטריה בשם אוטו ז'ינייבסקי (גרמנית: Otto Giniewski), בן בכור לשרה (לבית קסלר) ויוסף ז'ינייבסקי, במשפחה יהודית. אחיו הצעיר, פול ז'ינייבסקי, היה לימים סופר, פובליציסט והיסטוריון ידוע בזכות עצמו.
גינת היה פעיל בתנועת "מכבי הצעיר" ואף שיחק בקבוצת "הכח וינה". ביולי 1935 ברחה המשפחה לבלגיה מאימת הנאצים באוסטריה, וגינת המשיך את לימודיו בבריסל. ב-1938 החל ללמוד פיזיקה וכימיה באוניברסיטה החופשית של בריסל ובמקביל המשיך בפעילות פוליטית ציונית ונבחר לנשיא ארגון הסטודנטים הציוני JEW‏ (Jeunesse Estudiantine Sionist).
קורות חיים > במלחמת העולם השנייה

במאי 1940, עם הכיבוש הנאצי של בלגיה, נאסר גינת למשך כשנתיים, אך הוא שוחרר ביולי 1942 וחזר ללימודיו באוניברסיטת מונפלייה, ובמקביל הקים את "גדוד מונפלייה" היהודי-ציוני, כחלק מהתנועה היהודית ציונית של צעירי צרפת, MJS‏ (Mouvement de la Jeunesse Sioniste) – תנועת גג לאומית יהודית מחתרתית, שאליה הצטרפו חברי כל הארגונים הציוניים במטרה להתייעל בעבודות ההצלה וההתנגדות, שבהן ראו את ייעודם באותה שעה. חברי התנועה הקדישו את עצמם להצלת יהודים, מבוגרים וילדים כאחד. שלוחות של התנועה פעלו בכל רחבי צרפת כדי להגן על היהודים מפני פעולותיה האנטישמיות של ממשלת וישי, להסתיר יהודים, לספק להם ניירות מזויפים ולהבריחם לשווייץ ולספרד. חברי התנועה גם השתתפו בלחימה נגד הגרמנים.
בנובמבר 1942 עבר גינת ממונפלייה לגְרֶנוֹבְּל והקים את "גדוד גרנובל" של ה-MJS, תוך שהוא ממשיך במקביל את לימודי הכימיה באוניברסיטת מונפלייה. מעבדת הכימיה שלו עברה לגרנובל ושימשה מעתה כמטה הארגון החדש שלו. במעבדה זו גם זויפו התעודות הרשמיות, ששימשו להצלת אלפי יהודים צרפתים. דגימה מפעילותו של גינת מתוארת על ידי הרב שמואל רנה קפל, ממנהיגי ה-MJS, המספר כיצד לקח אותו טוטו יום אחד אל המזכיר של מושל גרנובל, שמסתבר שהיה אוהד של ה"רזיסטנס" וזה חתם על תעודות מעבר ל-800 משפחות יהודיות. בתקופה זו הצטרף לגדוד גרנובל גם אחיו הצעיר של גינת, פול, שהגיע לשם מבריסל, ואז גם הכיר גינת את אשתו לילי סיטנר, שהייתה קשרית בגדוד גרנובל.
גינת המשיך בפעילות זו, תחת השם המחתרתי "טוטו", במשך קצת יותר משנה, עד ינואר 1944, אז החלו הנאצים לחשוד בו, והוא נאלץ להעביר את ראשות הארגון ליורשו, ג'ורג' שנק ולעזוב את גרנובל.
בנובמבר 1944 קיבל גינת תואר דוקטור בכימיה באוניברסיטת מונפלייה. במרץ 1945, בוועידת ה-MJS בפריז המשוחררת מהשלטון הנאצי, הוא נבחר למזכיר הכללי של הארגון, אך זמן קצר אחר כך נאלץ להתפטר מסיבות פוליטיות.