stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שחף עיטי
אקולוגיה > קינון

חוזר למושבות בתחילת מרץ; ההטלה מתרחשת מתחילת אפריל. מבצע מצגי חיזור ייחודיים הכוללים הרמת נוצות גב וקריאה ארוכה מייללת. המושבות בנות 70–3000 זוגות, לעיתים רחוקות פחות מעשרה זוגות. לפעמים בקרבת מושבות של שחף צפוני, אבל לא בתוכן. זוגות בודדים מקננים תמיד עם מיני שחפים אחרים, לא לבד. במושבות הגדולות ביותר נוטה ליצור תת-קבוצות של עד 200 קנים; מושבות קטנות לרוב מוקמות בקו ישר, במקביל לקו החוף. לעיתים קרובות מושבות צפופות, כששולי הקינים במרחקים של 40 ס"מ זה מזה, בייחוד במרכז המושבה; ובשוליים במרחקים של 1–4.5 מטר זה מזה. השימוש בשטחי קינון תלוי במפלס המים המשתנה.
הקן עשוי מצמחי מים ונוצות מיובשים, לרוב על מצע סלע חשוף, לפעמים בין קני סוף או צמחייה אחרת, או דיונות חול צמחיות. ישנה מעט מאוד תוקפנות בין זוגות שכנים. התטולה מכילה 1–3 ביצים (לרוב שתיים); הדגירה עליהן נמשכת כ-25 ימים, הנקבה יושבת לדגור לפרקי זמן ארוכים יותר מזכר. האפרוח בגוון שמנת או לבנבן, מוכר על ידי ההורים עד היום החמישי; עוזב את שטח הקן לאחר כ-5 ימים; האפרוחים יוצרים "גן ילדים" צפוף בגיל 7 ימים ומעלה, כשההורים נעדרים או כשהמושבה מאוימת. לרוב מתרבה לראשונה לכל הפחות בגיל 4–5 שנים.
אקולוגיה > תזונה

תזונתו של השחף העיטי מורכבת בעיקר מדגים (במיוחד דגים מתים) וסרטנים, כמו גם חרקים, יונקים קטנים, ציפורים, ביצים וזוחלים. בדלתת הוולגה 88% מהתזונה כללה דגים, כולל לש וקרפיון מצוי בגדלים של עד 500 גרם; ובנוסף גם חרקים וסנאיי קרקע. באגם קיטאי, מכרסמים (בעיקר סוסליק קטן) היוו 78% מהתזונה. באקלים קר יותר אוכל גם זרעים. לעיתים קרובות חומס ממגוון מינים. עוקב אחר סירות דיג; מלקט פסולת דגים בנמלים.
סטטוס

BirdLife International סיווג את השחף העיטי ברמת סיכון של "ללא חשש" עם אוכלוסייה במגמת גדילה. בשנת 2015, האוכלוסייה העולמית הוערכה בין 125,000 ל-1,000,000 פרטים. עם זאת, נתון זה עשוי להיות מוטל בספק מכיוון שהשחף העיטי מתמודד עם איומים ניכרים בכל רחבי הטווח שלו.
בכל הנוגע לקינון ורבייה, השחף העיטי הוא כמעט אנדמי לאגמי מרכז אסיה, שחלק גדול מהם מושפע מתעשיות התיירות הגורמות להפרעות לשחף. טווח תפוצת הרבייה שלו מוגבל למספר מקומות מקוטעים המשתרעים מאוקראינה עד למונגוליה. הוא גם בעל נטייה חזקה לשפעת העופות, וכמה מאות פרטים מתו בשנת 2006 כתוצאה מהמחלה.
רשימת ציפורי העולם של The Cornell Lab of Ornithology חולקת על מגמת האוכלוסייה שהוכרזה על ידי BirdLife International, תוך אבחון כי השחף העיטי מאוים על ידי השחף הכוזרי, מין המתפשט במהירות ומאיים על פרטים מקננים בכך שהוא מקנן מוקדם מהם.
שחף עיטי הוא אחד המינים עליהם חל ההסכם לשימור עופות מים נודדים אפריקאים-אירו-אסייתים (AEWA).
בסך הכל, השחף העיטי עשוי להיות נתון למספר איומים ויכול להיות כי מצבו יוערך מחדש בדרגת איום חמורה יותר כתוצאה מתפוצתו המוגבלת והאיומים איתם הוא מתמודד.
גלריה

הורה וזוג אפרוחים, קלמיקיה, רוסיה
הורה מאכיל את אפרוחיו, קלמיקיה, רוסיה
מושבת קינון כשהאפרוחים מקובצים ל"גן ילדים". שפך הדנובה, אוקראינה
בוגר וצעיר, הדלתה של הדנובה, רומניה
בוגר בלבוש מעבר. קוץ', הודו
מגוון מופעים וגילאים. הפארק הלאומי דאוסי, גילגיט-בלטיסטן, פקיסטן
צעיר בנמל אבו דאבי
ביצה, אוסף מוזיאון טולוז
סרטון של מושבת קינון. מאניץ', רוסיה
הערות שוליים > ביאורים

↑  אורך הנמדד כשהכנף מכופפת בזווית של 90 מעלות, מהנקודה הבולטת ביותר של מפרק שורש כף-היד ועד לנקודה הבולטת ביותר של אברת התעופה הארוכה ביותר.
בוגר בלבוש קיץ בתעופה
צעיר בתעופה. בטורה, גילגיט-בלטיסטן, פקיסטן
הוועדה לענייני התמכרויות, סמים ואתגרי הצעירים בישראל

| --- | --- |
 גוף פרלמנטרי:  הכנסת
 ייסוד הוועדה:  1989
 יו"ר:  אריאל קלנר (הליכוד)
 תחומי שיפוט:  מדיניות ההסברה והחינוך לצמצום השימוש בסמים מסוכנים, טיפול במכורים לסמים ולאלכוהול, פעילות הרשות למאבק באלימות, בסמים ובאלכוהול
 חברים
 הליכוד: אריאל קלנר יש עתיד: רון כץ, סימון דוידסון המחנה הממלכתי: שרן השכל ש"ס: סימיון מושיאשוילי הציונות הדתית: משה סולומון עוצמה יהודית: יצחק קרויזר
 האתר הרשמי
 
הוועדה לענייני התמכרויות, סמים ואתגרי הצעירים בישראל היא אחת מוועדות הכנסת הלא קבועות, כלומר, היא וסמכויותיה לא מעוגנות בתקנון הכנסת.
הוועדה הוקמה לראשונה בכנסת ה-12, חודשים ספורים לאחר הקמתה של הרשות הלאומית למלחמה בסמים, ובתחילה הייתה אמורה לפעול במשך שנה אחת בלבד, כדי ללוות את פעילותה של הרשות ואת התיאום בין משרדי הממשלה בתקופה הראשונה לפעילותה. תפקידי הוועדה הוגדרו כ"ליווי הרשות למלחמה בסמים ומשרדי הממשלה העוסקים בנושא, מעקב אחר פעילותם ודרבונם, וגם סיוע פרלמנטרי בהבאת הנושא למודעות ציבורית רחבה ובפעולה לקראת יצירת משאבים להתמודדות רחבה יותר עם הנגע". בראש הוועדה, שנקראה אז, "הוועדה למלחמה בנגע הסמים", עמד עובדיה עלי.
אף שהוקמה כוועדה זמנית, בחלוף שנה לפעילותה הוחלט כי תמשיך בעבודתה עד תום כהונתה של הכנסת ה-12. היא הוקמה מחדש בכל קדנציה בכנסות הבאות. כך הוגדרו תחומי פעילותה בכנסת ה-17: "טיפול מקיף בבעיית הסמים במדינת ישראל; פיקוח על הרשויות העוסקות ומטפלות בכל נושא הקשור לנושא הסמים או הנובע ממנו; לרבות הרשויות המטפלות במניעה, אכיפה, תביעה, שפיטה, טיפול ושיקום; טיפול בכל הבעיות בחברה הישראלית הנובעות מהתמכרותם של אנשים לסם מסוכן, העבירות המבוצעות בשל הדחף לסם מסוכן, או מכל היבט אחר הקשור לסמים; שימוש בסמים מסוכנים לצרכים רפואיים". בכנסת ה-18 הוגדרו סמכויותיה כך: "שימוש בסמים ובסמים מסוכנים, לרבות לצרכים רפואיים, עבירות סמים ועבירות המבוצעות בשל שימוש בסמים מסוכנים, טיפול ושיקום לגבי נרקומנים ונפגעים מסמים, הרשות למלחמה בסמים, מדיניות ציבורית, הסברתית וחינוכית למניעת השימוש בסמים בישראל".
בכנסת ה-20 הוחלט כי חברת-הכנסת תמר זנדברג (מרצ) תהייה ראש הוועדה. זנדברג הייתה ראש הוועדה הראשונה אשר תומכת בלגליזציה של קאנביס ואף הגישה במהלך כהונתה בכנסות ה-19 וה-20 מספר הצעות חוק בנושא הקאנביס והקאנביס הרפואי.
ראשי הוועדה

|  |  | יושב/ת ראש | תמונה | שנים | סיעה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | הכנסת ה-12 | עובדיה עלי |  | 14 בפברואר 1989 – 13 ביולי 1992 | הליכוד |
| 2 | הכנסת ה-13 | רפאל איתן |  | 28 ביולי 1992 – 17 ביוני 1996 | צומת |
| 3 | הכנסת ה-14 | אלי בן-מנחם |  | 8 ביולי 1996 – 7 ביוני 1999 | העבודה |
| 4 | הכנסת ה-15 | טלב א-סאנע |  | 27 ביולי 1999 – 17 בפברואר 2003 | הרשימה הערבית המאוחדת |
| 5 | הכנסת ה-16 | איוב קרא |  | 17 בפברואר 2003 – 26 ביולי 2004 | הליכוד |
| 6 | הכנסת ה-16 | יאיר פרץ |  | 22 בנובמבר 2005 – 25 במרץ 2006 | ש"ס |
| 7 | הכנסת ה-17 | נסים זאב |  | 27 ביוני 2006 – 24 בפברואר 2009 | ש"ס |
| 8 | הכנסת ה-18 | מוחמד ברכה |  | 12 במאי 2009 – 27 בדצמבר 2010 | חד"ש |
| (4) | הכנסת ה-18 | טלב א-סאנע |  | 27 בדצמבר 2010 – 5 בפברואר 2013 | רע"מ-תע"ל |
| (8) | הכנסת ה-19 | מוחמד ברכה |  | 26 ביוני 2013 – 31 במרץ 2015 | חד"ש |
| 9 | הכנסת ה-20 | תמר זנדברג |  | 29 ביוני 2015 – 30 באפריל 2019 | מרצ |
| 10 | הכנסת ה-23 | מיכל קוטלר-וונש |  | 27 במאי 2020 – 6 באפריל 2021 | כחול לבן |
| 11 | הכנסת ה-24 | רם שפע |  | 26 ביולי 2021 - 15 בנובמבר 2022 | העבודה |
| 12 | הכנסת ה-25 | בועז ביסמוט |  | 31 בינואר 2023 - 21 בינואר 2025 | הליכוד |
| 13 | הכנסת ה-25 | אריאל קלנר |  | 21 בינואר 2025 - מכהן | הליכוד |
שיחנית אסייתית

| שיחנית אסייתית |
| --- | --- |
 שיחנית אסייתית, גילגיט-בלטיסטן, פקיסטן
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
משפחה:: קניות
סוג:: Iduna
מין:: שיחנית אסייתית
שם מדעי
 Iduna rama ‏סייקס, 1832
תחום תפוצה
 תחום התפוצה של שיחנית אסייתית   יציבה   מקייצת   חורפת

שִׂיחָנִית אַסְיָתִית (שם מדעי: Iduna rama) היא ציפור שיר קטנה, לשעבר בסוג שיחנית אך כיום בסוג הנפרד Iduna. בעבר היא נחשבה למין אחד יחד עם שיחנית גמדית, אך השתיים מקבלות כיום בדרך כלל מעמד של מינים נפרדים. תחום התפוצה שלה מתפרש מצפון-מזרח חצי האי ערב, עד טורקסטן, מערב סין ואפגניסטן. בדומה לשיחנית הגמדית, אוכלוסיות רבות נודדות בחורף אל תת-היבשת ההודית דרומה עד סרי לנקה.
בישראל היא מזדמנת נדירה ביותר, בעיקר בדרום הארץ בעונות הנדידה.
טקסונומיה ואטימולוגיה

קייסרלינג ובלסיוס, שהגדירו את הסוג, לא נתנו הסבר לשם הסוג Iduna, אם כי במיתולוגיה הנורדית אידון (Iðunn) היא אלת האביב והפוריות ששונתה לדרור (או אגוז) כדי לאפשר את הצלתה על ידי לוקי. הסבר אחר הוא שמקורו מהמילה Idoneus – "מתאים" או "הולם". שם המין הספציפי rama מתייחס לאל ההינדי ראמה, התגשמות של וישנו. השם העממי באנגלית "Sykes's warbler" מנציח את הקולונל וחוקר הטבע וויליאם הנרי סייקס ששירת בצבא הבריטי בהודו ותיאר לראשונה את המין בשנת 1832.
מחקרים בפילוגנטיקה מולקולרית בשנת 2009 הציעו כי יש לקבץ את הסוג Chloropeta עם מינים שיופרדו מהסוג Hippolais, וכתוצאה מכך הוסרו מינים אלו מהסוג Hippolais והוצבו בסוג ישן שלא היה בשימוש בשם Iduna. ישנם הבדלים במורפולוגיה של הביצים ובקינון בין שיחנית גמדית לשיחנית אסייתית.
תיאור

זוהי שיחנית קטנה למדי, במיוחד בהשוואה למינים אחרים מסוגה. אורכה 11.5–13 ס"מ, ומשקלה 7–11 גרם. היא בעלת גוון חום בהיר בחלקים העליונים, והחלקים התחתונים לבנבנים עם צדדים צהבהבים יותר. לנוצות הזנב החיצוניות יש קצוות בהירים. יש לה פס-גבה קצר וחיוור, והמקור חזק ומחודד. השיחנית האסייתית מעט גדולה יותר ואפורה יותר מהשיחנית הגמדית, ודומה לשיחנית קטנה.
תיאור > קולות

לשיחנית האסייתית קריאות תיקתוק קשות אופייניות לשיחניות, "טק...טק-טק-טק" קשה ומהיר. השירה היא תערובת מהירה של תווים צרודים וברורים יותר, חלקם חוזרים על עצמם פעמיים או שלוש, במקטעים המשתנים בין כ-10 ל-25 שניות.
אקולוגיה

השיחנית האסייתית חובבת בתי גידול צחיחים למחצה עם חול או חרסית ובעלי צמחייה מפוזרת בגובה שני מטרים לפחות, רצוי גבוה יותר, כמו חמד (Haloxylon), אשלים וערבות. היא נצפית גם בשטחי מנגרובים מסביב למפרץ הפרסי ולעיתים תקנן במטעים ובגנים. עונת הקינון נמשכת מאפריל עד יוני או יולי. הקן בצורת גביע חזק עשוי מגבעולי צמחים, שורשים וזרדים רכים ומרופד בפלומת צמחים ופרווה. הוא ממוקם במזלג של ענף או בסבך צפוף, לרוב בגובה 0.3–2 מטר מעל הקרקע. התטולה מכילה בדרך-כלל ארבע עד שש ביצים. בדומה לרוב קרובותיה, התזונה שלה כוללת בעיקר חרקים ועכבישים. המין נודד, חורף בהודו, פקיסטן, דרום איראן ודרום חצי האי ערב.
סטטוס

לשיחנית האסייתית יש טווח תפוצה גדול, ונראה שמספרי האוכלוסייה יציבים, אם כי גודל האוכלוסייה העולמית לא הוערך (האוכלוסייה האירופית הוערכה בכ-2,000–20,000 פרטים, אך היא מהווה פחות מ-5% מהאוכלוסייה העולמית); אך נראה כי המין אינו עומד בקריטריונים להיחשב פגיע, והמין מסווג במצב שימור "ללא חשש" על ידי ה-IUCN.
הערות שוליים

↑  שיחנית אסייתית באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2  Silke Fregin; Martin Haase; Urban Olsson; Per Alström (2009). "Multi-locus phylogeny of the family Acrocephalidae (Aves: Passeriformes) – The traditional taxonomy overthrown". Molecular Phylogenetics and Evolution. 52 (3): 866–878. doi:10.1016/j.ympev.2009.04.006. PMID 19393746.
↑  שיחנית אסייתית, Iduna rama, באתר מרכז הצפרות הישראלי
↑  Jobling, James A (2010). The Helm Dictionary of Scientific Bird Names. London: Christopher Helm. pp. 202, 330. ISBN 978-1-4081-2501-4.
↑  Beolens, Bo; Watkins, Michael (2003). Whose Bird? Men and Women Commemorated in the Common Names of Birds. London: Christopher Helm. pp. 332–333.
↑  Castell, Peter; Guy M. Kirwan (2005). "Will the real Sykes's Warbler please stand up? Breeding data support specific status for Hippolais rama and H. caligata, with comments on the Arabian population of 'booted warbler'" (PDF). Sandgrouse. 27 (1): 30–36. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2011-05-23.
1 2  Lars Svensson, Guy M. Kirwan, Sykes's Warbler (Iduna rama), version 1.0, Birds of the World, 2020 doi: 10.2173/bow.sykwar2.01
↑  [ebird.org/species/sykwar2 Sykes's Warbler, Iduna rama], eBird
1 2  Sykes's Warbler (Iduna rama) - BirdLife species factsheet, datazone.birdlife.org
שיחנית אסייתית בשמורת חיות הבר קרישנה, אנדרה פרדש, הודו
שיחנית אסייתית מגנה על טריטוריה מסבכי טוחנים בקוץ', מחוז גוג'ראט, הודו
עלווית מלכילונית

| עלווית מלכילונית |
| --- | --- |
 עלווית מלכילונית מהלגולנד, גרמניה
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: עלוויתיים
סוג:: עלווית
מין:: עלווית מלכילונית
שם מדעי
 Phylloscopus Proregulus ‏פאלאס, 1811
תחום תפוצה
 מפת התפוצה של עלווית מלכילונית   מקייצת   חולפת   חורפת

עַלְוִית מַּלְכִּילוֹנִית (שם מדעי: Phylloscopus proregulus) היא מין של ציפור שיר זעירה בסוג עלווית (לשעבר ממשפחת הסבכיים, כיום במשפחה נפרדת: Phylloscopidae; כאשר הסבכיים משמשים כעל-משפחה) המקנן ביערות הרריים מדרום סיביר מזרחה עד צפון מונגוליה וצפון-מזרח סין. היא נקראת על שמו של הזואולוג הגרמני פטר סימון פאלאס, שתיאר אותה לראשונה באופן רשמי. עלווית זו היא נודדת וחורפת בעיקר בדרום סין ובאזורים סמוכים של דרום-מזרח אסיה, אם כי בעשורים האחרונים חלה עליה הדרגתית בתצפיות באירופה בסתיו.
בישראל היא מזדמנת נדירה מאוד, עם שש תצפיות בסך הכל עד היום: בשנים 1991, 1992, 1998, 2016, 2017 ו-2024.
העלווית המלכילונית היא אחת מהעלוויות הקטנות ביותר, עם ראש גדול יחסית וזנב קצר. יש לה חלקים עליונים ירקרקים וחלקים תחתונים לבנים, שת צהוב לימוני, פסי-כנף כפולים צהובים, פס-גבה בולט ופס במרכז הכיפה. היא דומה במראה לכמה עלוויות אסייתיות אחרות, כולל כמה שנחשבו בעבר כתת-מינים שלה, אך הקריאות הייחודיות שלה מסייעות בזיהויה.
הנקבה בונה קן בצורת גביע על עץ או בשיח, ומטילה 4-6 ביצים, הבוקעות לאחר 12–13 ימים. הגוזלים ניזונים בעיקר מהנקבה ופורחים כשהם בני 12–14 ימים. שני ההורים ממשיכים בהאכלה במשך כשבוע. העלווית המלכילונית היא אוכלת חרקים, ניזונה מבוגרים, זחלים וגלמים של חרקים קטנים ועכבישים. העלוויות מחפשות מזון בשיחים ובעצים, מלקטות פריטים מעלים או תופסות טרף בתעופות קצרות ולפעמים אף תוך כדי ריחוף. לעלווית המלכילונית יש טווח תפוצה נרחב, ומאמינים שמספריה יציבים. לכן היא מדורגת ברמת סיכון של "ללא חשש" על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע (IUCN).
טקסונומיה ואטימולוגיה

שמה העממי האנגלי של העלווית המלכילונית, Pallas's leaf warbler, מנציח את הזואולוג הגרמני פטר סימון פאלאס, שמצא אותה בנהר אינגודה בסיביר במאי 1772. הוא קרא למין החדש Motacilla proregulus כאשר פרסם לבסוף את ממצאיו ב-1811. שם הסוג הנוכחי Phylloscopus הוא מיוונית עתיקה, מהמילים phullon, "עלה", ו- skopos, "מחפש" (מ- skopeo, "לצפות"). שם המין הספציפי proregulus, גם הוא מיוונית, מהמילים pro, "קרוב ל", והשם regulus, המתייחס למלכילון האורנים בעל המראה הדומה, ששמו המדעי Regulus regulus.
הסוג Phylloscopus, שתואר לראשונה על ידי הזואולוג הגרמני פרידריך בואי בשנת 1826, כולל כ-50 מינים של ציפורי שיר קטנות אוכלות-חרקים ושוכנות יער מהעולם הישן, שהן ירקרקות או חומות מלמעלה וצהבהבות, לבנות או אפאפרות מלמטה. הסוג עלווית היה בעבר חלק ממשפחת הסבכיים (Sylvidae) של העולם הישן, אך כעת פוצל כמשפחה נפרדת, Phylloscopidae.
בתוך הסוג, עלווית מלכילונית היא אחת מקבוצה של עלוויות אסייתייות זעירות דומות המאופיינות בשת צהוב, פס-גבה חזק, פסי-כנף כפולים ופס נוסף במרכז הכיפה, שבעבר הופרדו כסוג נפרד בשם Abrornis, אך כיום חזרו להיות תחת הסוג Phylloscopus.
העלווית המלכילונית בעצמה הייתה בעבר מיוחסת כקומפלקס של כמה תת-מינים, כשתת-המין הטיפוסי P. p. proregulus מקנן בצפון אסיה, והתת-מינים האחרים מקננים באזורים דרומיים בהרבה, בהרים גבוהים ממערב ההימלאיה מזרחה למערב סין ( יונאן וצפונה עד גאנסו וחביי).
למרות שחוקרי טבע, כמו גילברט וייט במאה ה-18 וויליאם אדווין ברוקס במאה ה-19, ציינו את החשיבות של הקולות בהפרדה בין עלוויות בעלות מראה דומה מאוד, במשך שנים רבות השקפותיהם לא היו מקובלות על הממסד האורניתולוגי. לאחרונה, הקולות טפסו חשיבות רבה יותר ויותר בטקסונומיה. במקרה של תת-המינים לשעבר של העלווית המלכילונית, למרות שהם נבדלים רק מעט בניצוים, העלוויות הדרומיות מאוד ייחודיות מבחינה ווקאלית. השירה והקריאות שלהן שונות מאלה של תת-המין הטיפוסי, וניתוח DNA משנת 2006 אישר שהעלוויות הללו מובחנות במידה מספקת, כך שכעת מתייחסים אליהן כמינים נפרדים, מה שמותיר את העלווית המלכילונית כמין מונוטיפי. המינים שפוצלו הם (שמות לא רשמיים, טרם התקבל שם עברי):
עלווית צהובת-שת (אנ') Phylloscopus chloronotus. ההימלאיה, דרום-מערב סין. המין מכיל שני תת-מינים: P. c. chloronotus, ו-P. c. simlaensis.
עלווית סצ'ואן (אנ') Phylloscopus forresti. מרכז סין. מונוטיפית. בעבר נחשבה לתת-מין של Phylloscopus chloronotus.
עלווית גאנסו (אנ') Phylloscopus kansuensis. מרכז מערב סין, מונוטיפית.
עלווית סינית (אנ') Phylloscopus yunnanensis (שם נרדף נוסף: P. sichuanensis). מערב סין, מונוטיפית.
תפוצות הקינון של עלווית גאנסו והעלווית הסינית חופפות בדרום גאנסו, אך המינים מופרדים מבחינה אקולוגית: עלווית גאנסו מצויה בבתי גידול מיוערים גבוהים יותר ואילו העלווית הסינית מצויה בבתי גידול של צמחייה נמוכה יותר, לעיתים קרובות אזורים שיחיים. נראה שהעלווית המלכילונית התפצלה מהעלווית הסינית לפני 4.1–5.5 מיליון שנים, ומהתת-מינים לשעבר האחרים שלה לפני כ-1.7–3.2 מיליון שנים.
תיאור

העלווית המלכילונית היא אחת העלוויות הקטנות ביותר, ובעלת ראש גדול וזנב קצר. עם אורך של 9–10 ס"מ ומשקל של 4–7 גרם, היא מעט קטנה יותר מאשר העלווית צהובת-הגבות, וגדולה יותר בקושי ממלכילון אורנים. יש לה חלקים עליונים ירקרקים וחלקים תחתונים לבנים, אבל היא בולטת מאוד, עם פסי-כנף כפולים צהובים בולטים על סוככות הכנף, פסי-גבה צהובים עזים ופס במרכז הכיפה ושת בצבע צהוב לימוני. המקור חום-שחור עם גוון צהבהב בקצוות ובבסיס החלק התחתון שלו, קשתית העין חומה, והרגליים חומות עם גוון ירקרק או אפרפר. למרות שהשת הצהוב ברור כאשר העלווית נמוכה בצמחייה או מרחפת, אחרת יכול להיות קשה לראות אותה.
באסיה, ניתן להבדיל בין העלווית המלכילונית לתת-המינים הקודמים שלה דרך פסי ראשה הצהובים יותר, פסי-הכנף והגרון שלה, כמו גם הקריאות השונות שלה. עלוויות אסייתיות צהובות אחרות דומות למלכילונית (שמות לא רשמיים, טרם התקבל שם עברי); עלווית צהובת-פס (אנ') (Phylloscopus pulcher) ועלווית אפגנית (אנ') (Phylloscopus subviridis) גדולות יותר, הגוון הירוק בחלקיהן העליונים עמום בהרבה, הפספוס פחות מודגש, ופסי-הכנף שלהן בצבע צהבהב-חיוור ולבן בהתאמה, ולא צהוב בולט כמו אצל המלכילונית. לעלווית אפורת-גרון (אנ') (Phylloscopus maculipennis) יש דגם ראש, פנים, וגרון אפורים, והחלקים התחתונים צהובים חיוורים.
לזוויגים של העלווית המלכילונית יש ניצוי דומה, אך בוגרים מחוץ לעונת הקינון ירוקים מעט יותר מלמעלה ויש להם שוליים רחבים ובהירים לאברות הכנף. הצעירים דומים לבוגרים, אבל יש להם גוון חום בחלק העליון, החלקים התחתונים אפרפרים-לבנים והפס-גבה עמום יותר. הבוגרים מבצעים חילוף מלא לאחר הקינון באוגוסט או בספטמבר לפני הנדידה דרומה. הצעירים והבוגרים טרום רבייה מבצעים חילוף חלקי במרץ או באפריל, המחליף את כל נוצות הגוף וכמה מנוצות הזנב.
השירה של העלווית המלכילונית מבוצעת מנקודה נסתרת בצמרת עץ גבוה. היא חזקה וממושכת, עם ערבוביה של שריקות, כדוגמת "טירריט-טירריט-טירריט-טרצ'י-צ'ו-צ'י-צ'י-צ'י", עם כמה מקטעים המזכירים שירת קנרית בשילוב עם טרילים. המקטעים נמשכים 2–4 שניות ומבוצעים גם בחורף וגם בעונת הקינון. הקריאות הן "צ'ו-אי" קצר ורך. לעומת זאת, לתת-המינים לשעבר יש שירה שונה למדי, המורכבת מקשקושים המתמשכים למשך מספר שניות, או לפעמים אף דקות. הקריאות שלהם הן בדרך כלל חדות וחד-הברתיות.
תפוצה ובית גידול

העלווית המלכילונית מתרבה ביערות טייגה מחטניים, כולל אשוחים, אשוחית, אורנים וארזית, או ביערות מעורבים של רודודנדרון, אלונים ואחוז גבוה של עצי מחט. בדרום רוסיה, היא נמצאה מקננת ברום של עד 1,500–1,700 מטרים. בחורף, היא מצויה במגוון רחב יותר של בתי גידול, הכוללים יערות רחבי עלים ושיחים כמו גם עצי מחט, וניתן לצפות בה בעמקים עם נהרות נמוכים עד לגובה של 100 מטרים.
העלווית המלכילונית מתרבה בסיביר מהרי אלטאי מזרחה עד לים אוחוצק, צפון מונגוליה, צפון-מזרח סין ואולי אף צפון קוריאה. היא נודדת וחורפת בעיקר בדרום סין הסובטרופית, בצפון תאילנד ובמקומות אחרים בצפון מזרח הודו. היא מזדמנת נדירה אבל קבועה ביפן.
תפוצה ובית גידול > תנועות נוספות

העלווית המלכילונית נצפית כיום בקביעות באירופה בסתיו. התצפית האירופית הידועה הראשונה נצפתה בשנת 1829 בדלמטיה, כיום קרואטיה, אך ג'ון גולד, שתיאר אותה באופן רשמי, לא הבין שהמין כבר התגלה באסיה, וכינה אותו בשם "המלכילון הדלמטי", Regulus modestus. האורניתולוג הגרמני היינריך גאטקה, שעבר לאי הלגולנד שהיה שייך אז לבריטניה ב-1837 ושהה בו כחמישים שנה, ראה לאחר מכן כי כמה מינים אסייתים, כולל עלוויות מלכילוניות מזדמנות, נצפו שם בקביעות בסתיו.
במערב הרחוק יותר של אירופה, העלווית המלכילונית הראשונה בבריטניה נצפתה ב-1896, אם כי רק ב-1951 נצפתה השנייה. לאחר מכן, מין זה הפך נפוץ יותר ויותר, והפסיק להיות נדיר בסוף 1990. ב-2003, למשל, נצפו 313 פרטים ברחבי בריטניה. העלווית המלכילונית מופיעה גם היא בקביעות מדי שנה בשוודיה, פינלנד ודנמרק.
רוב העלוויות המלכילוניות שנצפו באירופה היו פרטים צעירים בשנתם הראשונה, והוצעו כמה סיבות לגידול במספרים בסתיו. בעבר, עלוויות אלו נחשבו למשוטטות או מבצעות נדידה הפוכה, אך לאחרונה הוצע שהן מבצעות נדידה סדירה, תוך ניצול האקלים הימי המתון בקצה המערבי של אירופה לצורכי חריפה. פגם בתיאוריה זו הוא שהיה צפוי כי פרטים רבים יחרפו בספרד, במיוחד בצפון-מערב, אך התצפיות בעלווית המלכילונית נדירות במדינה זו והן נוטות להופיע יותר במזרח. לפיכך, חוקר הצפרות הספרדי, אדוארדו דה חואנה, הציע שברגע שהעלוויות הגיעו לצפון-מערב אירופה, הם מכוונות עצמן מחדש לכיוון דרום-מזרח.
מחוץ לאירופה נצפתה העלווית המלכילונית כמזדמנת בצפון אפריקה (תוניסיה ומרוקו), דרום-מערב אסיה (ישראל, טורקיה ואיראן), מרכז אסיה (אוזבקיסטן וטג'יקיסטן), דרום-מזרח אסיה (בנגלדש וטאיוואן). ואלסקה.
תפוצה ובית גידול > בישראל

עד היום נרשמו חמש תצפיות של העלווית המלכילונית בישראל:
| תאריך | פירוט |
| --- | --- |
24.10.1991: נלכד פרט בחצבה במהלך טיבוע
02.03.1992: נצפתה בנחל צין מתחת למדרשה, וטובעה כעבור מספר ימים. ככל הנראה חרפה במקום, שכן נצפתה עד סוף מרץ
10.02.1999: אותרה עלווית שחרפה בגן ״שני אליהו״ בבאר שבע. נצפתה שם עד 12 באפריל
28.10.2016: טובע פרט צעיר באגם ירוחם
26.01.2017: נצפתה בשמורת עין גדי על ידי צפר הולנדי (Jack Noordhuizen). צפרים רבים נוספים הספיקו לצפות בה ולצלמה
02.11.2024: נצפתה בחצר בית בעצמון-שגב
התנהגות

העלווית המלכילונית אינה מין חששן, אך קשה לצפות בה בשל חיבתה לצמרות סבוכות של עצים. היא מצויה כל העת בתנועה, ולעיתים קרובות מרחפת לפרקי לזמן קצר כמו מלכילון, אם כי בתדירות גבוהה יותר, ולעיתים עשויה להיראות נתלית הפוכה.
התנהגות > קינון

עונת הקינון מתרחשת מיוני עד יולי, כשהביצים מוטלות החל מאמצע יוני. הקן נבנה על ידי הנקבה בעץ מחטני, בדרך כלל ליד הגזע בגובה 0.5–10 מטרים מעל פני הקרקע, ולפעמים בתוך שיח. לקן צורת כוס עגולה או אליפטית העשויה מזרדים, עלים וצמחייה אחרת ומרופדת בחומרים עדינים יותר, כולל נוצות, שיער או עשבים עדינים. התטולה מכילה ארבע עד שש ביצים לבנות עם נקודות כחולות-אפורות, והדגירה מבוצעת על-ידי הנקבה. הגוזלים בוקעים לאחר 12–13 ימים, והם פורחים מהקן בגיל 12–14 ימים. האכלתם מתבצעת בעיקר על ידי הנקבה כל עוד הם עדיין בקן, אך שני ההורים משתתפים בהאכלה עד כשבוע לאחר הפריחה. בדרום התפוצה עשויים להתקיים שני מחזורי קינון בעונה. גודל טריטוריות הקינון במרכז סיביר הוא בדרך כלל 0.03–0.05 קמ"ר, ומגיע לעיתים רחוקות עד 0.1 קמ"ר.
העלווית המלכילונית, כמו שאר בני סוגה, היא מין מארח של הקוקיה המזרחית, המין הטפילי שלה. ביצת הקוקיה דומה במראה, אם כי גדולה יותר, לאלו של המין המארח.
התנהגות > תזונה

כמו קרובי משפחתה, העלווית המלכילונית אוכלת חרקים, וניזונה מהבוגרים, הזחלים והגלמים של חרקים קטנים כולל זבובים, עש וכנימות; גם עכבישים מהווים מקור מזון. העלוויות מחפשות מזון בשיחים ובעצים, קוטפות פריטים מעלים או תופסות טרף בטיסות קצרות או תוך כדי ריחוף. כאשר הם אינם מתרבים, הם עשויים להצטרף ללהקות המחפשות מזון מעורב יחד עם ירגזים, מלכילונים וסבכים אחרים. באסיה, המינים הנלווים עשויים לכלול גם לבני-עין, מיניווטים (Minivet) וטימליים.
סטטוס

לעלווית המלכילונית יש טווח תפוצה נרחב, ולמרות שלא נערך אומדן למגמות האוכלוסייה העולמיות, מאמינים כי המספרים יציבים. מין זה אינו מתקרב לספי הקריטריון לירידה באוכלוסייה של הרשימה האדומה של IUCN (כלומר, ירידה של יותר מ-30 אחוז בעשר שנים או שלושה דורות). מסיבות אלה, האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע (IUCN) סיווג אותה ברמת סיכון של "ללא חשש".
העלווית המלכילונית נפוצה, ואף שכיחה מאוד באופן מקומי ברוסיה ובצפון-מזרח סין. בדרום-מזרח רוסיה נרשמה צפיפות קינון של עד 35–50 זוגות לקמ"ר, עם נתונים נמוכים בלבד בסיביר. היא נפוצה באופן מקומי בחלקים מאזורי החריפה שלה בדרום-מזרח אסיה.
גלריה

פרט מהלגולנד, גרמניה
פרט מגווייאנג, סין
מפגינה את העל-שת הצהוב שלה. רוסיה
בטיבוע, סרוונוהורסק, צ'כיה
לקריאה נוספת

ערד בן דוד, מסיביר באהבה: עלווית מלכילונית - הגיעה לישראל. אתר הצפרות הישראלי, מחברת הנדירים, 10 בפברואר 2017
טוביה קאהן, עלוית מלכותית, הבלוג "צפר במשרה מלאה"
Stoddart, Andy M (2016). Siberia's Sprite: A history of fascination and desire. Self-published. ISBN 978-1-5327-6903-0.
הערות שוליים > ביאורים

↑  פיטר פאלאס הוביל משלחת מחקר מדעית לסיביר, במימונה של יקטרינה הגדולה, בין השנים 1768 ל-1774.
↑  התת-מין הראשון שהוגדר ושעל פיו תואר המין לראשונה. נושא את אותו השם המדעי כמו שם המין.
↑  גולד יצר את הסקיצה הראשונית, ואשתו אליזבת' השלימה את הפרטים באיור הסופי
הערות שוליים > טקסטים מצוטטים

Baker, Kevin (1997). Warblers of Europe, Asia and North Africa (Helm Identification Guides). London: Helm. ISBN 978-0-7136-3971-1.
מציגה את פסי הראש והכנף הבולטים. איטליה
חורש טייגה סיבירית, בית גידול אופייני של המין
מתוך האיור של ג'ון גולד משנת 1837 של "רגולוס דלמטי"