stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תעודת בגרות
הערות שוליים

1 2  חוזר מיוחד א' - תשל"ז, עמוד 31
↑  כפיר גולד, 'מיסוד תעודת הבגרות בארץ ישראל, 1928 – 1935, עיונים: כתב עת רב-תחומי לחקר ישראל, 35 (2021), עמ' עמ' 137–162 doi: https://in.bgu.ac.il/bgi/iyunim/35/KfirGold.pdf
↑  מחלקת החינוך - ממשלת ארץ ישראל - שונות, באתר ארכיון המדינה, עמ' 192- אישור תעודת הבגרות (7/9/23)
↑  המועצה להשכלה גבוהה קרויה גם 'המועצה הא"י ללימודים עליונים'- המועצה להשכלה גבוהה הוקמה בשנת 1923 על ידי ממשלת המנדט הבריטי ושימשה כגוף שבחן תלמידים אקסטרנים בבחינות חוץ- 'מטריקולציה' (כמקבילה לתעודת הבגרות שניתנה בתיכונים המוכרים על ידי מחלקת החינוך של הישוב). חברי המועצה, שהורכבה ברובה מאנשי כנסייה אנגלים שאפו לפקח גם על בחינות אקדמיות לקבלת תוארי B.A ו-M.A.
↑  יחיאל לימור, "מראה חדש" – לתעודות הבגרות, מעריב, 18 באוגוסט 1966
↑  דוח התוכנית הלאומית לחינוך, עמ' 97.
↑  דפנה סחייק, ‏סקירת השינויים שחלו בבחינות הבגרות במהלך השנים ודיון במטרותיהן, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, ינואר 2003, עמ' 2, 23–22.
↑  בחינות בגרות – ביקורת מאת דן לסרי, אתר האקדמיה הדיאלוגית
↑  תקנון ותדריך לנבחן האקסטרני, פברואר 2014, עמוד 32
↑  אורי אורן, קצין עיתונות והסברה במשרד החינוך והתרבות, מכתב למערכת, כל נער יותאם ללימוד ההולם את כשרונו, דבר, 14 בינואר 1958
↑  דוח זכאות לתעודת בגרות, אתר מרכז אדווה
↑  מורן זליקוביץ', נתוני הבגרות: שוהם בראש, שדרות ורהט בסוף, באתר ynet, 30 במאי 2005
↑  שיעור הזכאים והלא זכאים – מתוך כלל הניגשים בשנת הלימודים תשס"ח, אתר משרד החינוך (הקישור אינו פעיל)
↑  אור קשתי, משרד החינוך: קטן שיעור הזכאים לבגרות העומדים בדרישות הסף של האוניברסיטה, באתר הארץ, 22 באוגוסט 2010; יעל ברנובסקי, פחות זכאים לבגרות שעומדים בתנאי האוניברסיטה, באתר ynet, 22 באוגוסט 2010
↑  בג"ץ 7351/03 ועד הורים עירוני ראשון־לציון נ' שרת החינוך, התרבות והספורט, פסק דין מיום 18 ביולי 2005
↑  בחירת הציון שיופיע בתעודת הבגרות, חוזר אגף הבחינות, 10 במרץ 2004
↑  חוזר מנכ"ל תשנ"ד/1
↑  זכאות לתעודת בגרות, באתר אגף בכיר בחינות
↑  תנ"ך בחמ"ד לחטיבה העליונה, באתר משרד החינוך
↑  חוזר מנכ"ל תשע"ט, סעיף 3.2.11, אתר משרד החינוך, 5 ספטמבר 2019
↑  מחשבון לחישוב ממוצע בגרות באתר "לימודים בישראל"
↑  מתווה פעולה לגבי מכינות מאתר המל"ג
↑  לימודי תואר ראשון למבוגרים / לימודים למבוגרים באוניברסיטה, באתר mechina-kda.biu.ac.il
↑  "מסלול קבלה חדש לטכניון", כתבה באתר "Tostudy".
| בחינת הבגרות בישראל |
| --- | --- | --- |
| מקצועות חובה | אזרחות • אנגלית • היסטוריה • לשון • מתמטיקה • ספרות • תנ"ך |  |
| ראו גם | תעודת בגרות |  |
מאדאם ווב (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  דמותה של מאדאם ווב מאת דניס אוניל וג'ון רומיטה ג'וניור
 בימוי:  אס. ג'יי. קלארקסון
 הופק בידי:  לורנצו די בונוונטורה אריק האוסם פאלאק פאטל
 תסריט:  ברק שארפלס מאט סזאמה
 עריכה:  Leigh Folsom Boyd 
 שחקנים ראשיים:  דקוטה ג'ונסון
 מוזיקה:  יוהאן סודרקוויסט 
 צילום:  מאורו פיורה 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי קולומביה Di Bonaventura Pictures
 חברה מפיצה:  סרטי סוני
 הקרנת בכורה:  14 בפברואר 2024
 משך הקרנה:  116 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט גיבורי-על, סרט פעולה 
 www.madamewebmovie.net
 דף הסרט ב־IMDb
 
מאדאם ווב (באנגלית: Madame Web) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי המבוסס על דמות באותו השם (אנ') מבית מארוול קומיקס, המופק על ידי סרטי קולומביה ומופץ על ידי סרטי סוני. הסרט מבוים על ידי אס. ג'יי. קלארקסון, נכתב על ידי ברק שארפלס ומאט סזאמה, ובתפקיד הראשי מככבת דקוטה ג'ונסון. הסרט הוא הרביעי ביקום ספיידרמן של סוני.
בספטמבר 2019, נמסר כי "סרטי סוני" החלו בפיתוחו של סרט העוסק בדמותה של מאדאם ווב עבור היקום שלהם, שעל כתיבתו יהיו אמונים שארפלס וסזאמה. במאי 2020, נמסר על הצטרפותה של קלארקסון לפרויקט כבמאית. צילומי הסרט החלו באמצע יולי 2022, בבוסטון וברחבי מסצ'וסטס והסתיימו באמצע אוקטובר.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ובישראל ב-14 בפברואר 2024.
עלילה

בשנת 1973, ביער האמזונס בפרו, צוות מחקר בראשות קונסטנס ווב ההרה מגלה מין עכביש לא מזוהה עם תכונות ריפוי נדירות. אזקיאל סימס, האיש שקונסטנס שכרה להגנה ואבטחה, בוגד בצוות ולוקח לעצמו את העכביש, תוך כדי שהוא יורה בקונסטנס במהלך מאבק ונמלט עם העכביש, ומשאיר אותה למות. שבט מקומי מנסה להציל אותה על ידי כך שעכביש אחד עוקץ אותה. עם זאת, קונסטנס מתה זמן קצר לאחר לידת בתה, קסנדרה.
שלושים שנה מאוחר יותר, קסנדרה, שכעת עונה לשם "קסי," עובדת כפרמדיקית בניו יורק לצד חבריה לעבודה בן פארקר ואוניל. במהלך קריאה מסוכנת, קסי נופלת למים וחווה חוויה קרובה למוות. בן מציל אותה, אך היא מתחילה לחוות חזיונות. בתחילה, היא מתייחסת אליהם כדז'ה-וו, אך לאחר שאינה מצליחה למנוע את מותו של אוניל, קסי מבינה שהיא מסוגלת לראות את העתיד.
אזקיאל, שיש לו יכולת ראיית עתיד מוגבלת ויכולות פיזיות משופרות, אוסף מידע על שלוש נערות מתבגרות: ג'וליה קורנוול, אניה קוראזון, ומאטי פרנקלין. חזיונותיו מובילים אותו להאמין שהן מיועדות להרוג אותו. קסי נמשכת גם היא אל אותן נערות ומתערבת כדי לעצור את אזקיאל ממארב בתחנת גרנד סנטרל. היא גונבת מונית ולוקחת את הנערות אל מחוץ לעיר כדי להסתיר אותן ביער סמוך. קסי חוזרת לדירתה ומוצאת את רישומיה של אמה, המספרים על זהותו של אזקיאל ועל טבעם האמיתי של כוחותיו. למרות הוראותיה של קסי, הנערות הולכות למסעדה, שם אזקיאל מוצא אותן. לאחר שהיא פוגעת בו זמנית עם הרכב, קסי לוקחת את הנערות חזרה לקווינס והן מוצאות מקלט בביתו של בן.
קסי טסה לפרו ומאתרת את סנטיאגו, ראש השבט שניסה להציל את אמה. הוא מעביר את קסי טקס שמפריד את נשמתה מגופה. היא חווה מישור של תודעה גבוהה שבו כל היצורים החיים מחוברים וכל העתידים האפשריים נגלים. קסי מגלה שקונסטנס חיפשה את העכביש לא לשם תהילה או כסף, כפי שחשבה, אלא כדי להציל אותה ממחלת מיאסטניה גרביס, שממנה סבלה קונסטנס עצמה. סנטיאגו אומר לקסי שקבלת האחריות שלה יכולה לפתוח את כוחותיה האמיתיים.
גיסתו ההרה של בן, מרי, נכנסת ללידה מוקדמת ובן לוקח אותה לבית החולים יחד עם הנערות, שנראות במצלמות האבטחה בזמן הנסיעה. אזקיאל מיירט אותם שוב, אך קסי מצילה את הנערות באמבולנס ומסיחה את דעתו של אזקיאל כדי שבן ומרי יוכלו להימלט. הקבוצה מפתה את אזקיאל למפעל זיקוקים נטוש ומתקינה מלכודות כדי לבלבל אותו, בעוד קסי מזעיקה מסוק רפואי למקום. אזקיאל הורס את המסוק ומפריד בין הנערות, תוך שהוא מלעיג על קסי על מותה של קונסטנס.
קסי משתמשת בכוחותיה כדי להנחות את הנערות למקום מבטחים. היא מפתה את אזקיאל למלכודת הסופית, שמרסקת אותו למוות. זיקוק פוגע בקסי בפניה וגורם לה לפציעות חמורות. הנערות מצילות את קסי והיא מועברת לבית החולים בדיוק כאשר מרי יולדת את בנה.פיטר פארקר(ספיידרמן) קסי מתעוררת ומגלה שהיא עיוורת ומשותקת בעקבות פציעותיה. עם זאת, יכולת הראייה שלה לעתיד נשארת, והיא מבטיחה לנערות שהיא תדריך אותן בתפקידיהן העתידיים כאשר יגיע הזמן.
צוות השחקנים והדמויות

דקוטה ג'ונסון – קסנדרה ווב / מאדאם ווב, אישה בעלת תפיסה על-חושית, המאפשרת לה לראות אל תוך נבכי "יקום העכביש".
סידני סוויני – ג'וליה קרפנטר / ספיידרוומן
סלסט אוקונור – מאטי פרנקלין / ספיידרוומן
איזבלה מרסד – אניה קוראזון / ארניה
טהר ראחים – אייזיקיאל סימס
בנוסף, נמסר על ליהוקם של מייק אפס, אמה רוברטס, ואדם סקוט לתפקידים שטרם פורסמו.
הפקה > פיתוח

לאחר עבודתם על הסרט "מורביוס" (2022), הסרט השלישי ביקום ספיידרמן של סוני, נמסר בספטמבר 2019 כי סרטי סוני שכרו את מאט סזאמה וברק שארפלס על מנת לכתוב תסריט שיתמקד בדמותה של מאדאם ווב. עוד נמסר עי על הסרט יפקח באופן אישי סגן הנשיא הבכיר של "סרטי סוני", פאלאק פאטל. בעבר נכתבה טיוטה עבור הסרט על ידי התסריטאי כרם סנגה. במאי 2020, נמסר כי על בימוי והפקת הסרט, שתואר כסרט מארוול הראשון של סוני המתמקד בנשים, תהיה אמונה הבמאית אס. ג'יי. קלארקסון. עוד נמסר כי האולפנים היו מעוניינים ללהק שחקנית בולטת כמו שרליז ת'רון או איימי אדמס לתפקיד הראשי, לפני ששכרו תסריטאית חדשה עבור המשך פיתוח הסרט. לאחר שנפגשו עם מספר שחקניות בולטות עבור התפקיד הראשי, "סרטי סוני" צמצמו את הרשימה הקצרה שלה, ובשלהי 2021 נמסר כי דקוטה ג'ונסון נחשבת לשחקנית המובילה ברשימה. בתחילת פברואר, נמסר כי ג'ונסון נמצאת במשא ומתן על גילום דמותה של מאדאם ווב, ואושר רשמית כי קלארקסון תביים את הסרט. במרץ 2022, נמסר על משא ומתן מצד סידני סוויני על הצטרפות לצוות השחקנים. ג'סטין קרול מ"דדליין הוליווד" תיאר את הסרט כ"גרסתה של סוני ל'דוקטור סטריינג''" בשל יכולותיה של מאדאם ווב בחוברות הקומיקס, אם כי ציין כי ייתכן שהסרט חורג מחומר המקור מכיוון שגרסת הקומיקס של מאדאם ווב היא אישה מבוגרת בשם קסנדרה ווב, המחוברת למערכת תומכת-חיים דמוית קורי עכביש. מ"סקרין רנט" צוין כי טרם ברור אם ג'ונסון תגלם את דמותה של קסנדרה ווב או של ג'וליה קרפנטר. חודש לאחר מכן, נמסר כי הסרט יעלה לאקרנים ב-7 ביולי 2023, ואושר ליהוקן של ג'ונסון וסוויני. את הסרט מפיקה חברת "Di Bonaventura Pictures" לצד סרטי קולומביה.
הפקה > קדם הפקה

במאי 2022, נמסר מטעם מנכ"ל ויו"ר "סרטי סוני", טום רוטמן, כי צילומי הסרט יתחילו באביב, ונודע על ליהוקה של סלסט אוקונור לצוות השחקנים של הסרט, שתואר כסיפור מקור לדמותה של מאדאם ווב. ביוני 2022, נמסר על ליהוקם של איזבלה מרסד, טהר ראחים ואמה רוברטס. מ"גיזמודו" נטען כי ייתכן וכל השחקניות שלוהקו יגלמו דמויות "מוכרות יותר", כמו ג'סיקה דרו / ספיידרוומן וגוון סטייסי וכי ייתכן שהסרט ישאב השראה מקשת העלילה "ספיידרמן: יקום העכביש". מדיווח אחר נטען כי הסרט ישתמש בדמותה של מאדאם ווב על מנת לספר סיפור גדול יותר. בנוסף, נמסר כי הצילומים עתידים להתחיל באמצע יולי 2022; ועל ליהוקם של מייק אפס ושל אדם סקוט לצוות השחקנים.
הפקה > צילומים

צילומי הסרט החלו ב-11 ביולי 2022, ברובע הפיננסי של בוסטון, והסתיימו באוקטובר 2022. מתמונות שדלפו מהסט נרמז כי עלילת הסרט תתקיים בניו יורק במהלך שנות ה-2000. הצילומים התקיימו גם באזורים אחרים בחוף הדרומי של מסצ'וסטס, כולל האנגר לשעבר של תחנת התעופה הימית בדרום ווימות'. הצילומים במסצ'וסטס נמשכו עד לספטמבר 2022, וצילומים נוספים התקיימו בניו יורק ובמקסיקו.
הפצה

הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-14 בפברואר 2024. במקור, הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-7 ביולי 2023,ב-6 באוקטובר 2023, ולאחר מכן ב-14 בפברואר 2024.
בדצמבר 2022, חתמו "סרטי סוני" על הסכם ארוך-טווח עם שירות הזרמת המדיה הקנדי "Crave" עבור הפצת סרטיהם החל מאפריל 2023, לאחר הפצתם בבתי הקולנוע ובמדיות הביתיות. השירות חתם על זכויות הפצת מספר סרטים למשך חלון זמן של 18 חודשים, כולל הפצת הסרט.
וילה לה פטראיה

הלונטה של הווילה שצייר ג'וסטו אוטנס ב-1599
ציורי הקיר בחצר הפנימית
נער, פרט מתוך סדרת הציורים של איל וולטרנו
חדר ההגות
סרטון קצר על הווילה
חדר האוכל
פסל הרקולס ואנטאיוס מאת אמאנטי
וילה מדיצ'י לה פטראיה (באיטלקית: Villa Medicea La Petraia) היא וילה השוכנת על אזור הגבעות של פירנצה, קסטלו, במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה. הווילה נחשבת לאחת הווילות היפות והידועות מ"הווילות של משפחת מדיצ'י", אתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2013. הווילה שוכנת במיקום פנורמי המשקיף על העיר פירנצה.
היסטוריה > המאה השש עשרה: פרדיננדו הראשון

משנת 1364 היה ה"ארמון" (palagio) של פטראיה שייך למשפחת ברונלסקי, עד שבשנת 1422 קנה אותו פאלה סטרוצי (Palla Strozzi) והרחיב את הרכוש על ידי קניית האדמות שמסביב.
במחצית הראשונה של המאה השש-עשרה הפכה הווילה לרכוש של משפחת סלוטטי (Salutati), שמכרה את הווילה לקוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה (1519–1574) בסביבות שנת 1544, שנתן אותה לבנו, הקרדינל פרדיננדו בשנת 1568. עבודות הרחבה החלו כבר מ-1566 אבל רק לאחר שפרדיננדו הפך לדוכס הגדול של טוסקנה בשנת 1587, החל המהפך בפועל מבניין שהיה דומה למצודה של אציל מימי הביניים לבית מגורים הראוי לנסיך.
משנת 1588 היה עשור של עבודות שעם חפירות אדמה גדולות הפכו את הטבע ה"סלעי" של המקום (שהוא מקור השם פטראיה, "המלא באבנים"), לנוף של רצף של טרסות הנשלטות על ידי החלק המסיבי של הבניין הראשי.
עיצוב הווילה מיוחס מסורתית לברנרדו בואונטלנטי, אם כי התיעוד הוודאי היחיד של הנוכחות באתר הבניין הוא של רפאלו פאני (Raffaello Pagni). הווילה אורגנה מחדש והוגדלה סביב המגדל המרכזי מהמאה הארבע עשרה, שהפך לבלוודרה (מהמאה התשע-עשרה יש גם שעון), אך השינויים העיקריים קשורים לגן, שהפך לשלוש הטרסות הגדולות החופפות לפני הווילה. הרקע והסגנון נובעים מהשינויים שנעשו כמה שנים קודם לכן בווילה מדיצ'י ברומא, שם העביר פרדיננדו את רוב חייו כקרדינל (לשעבר). יש בידינו שחזור נאמן של מראה הגנים של אותה תקופה כפי שהיו בלונטה של ג'וסטו אוטנס, המתוארכת לשנים 1599–1602 (שעד 2010 הייתה שוכנת במוזיאון פירנצה): בטרסה הראשונה היה בוסתן של צמחים ננסיים, תופעה נדירה שעוררה עניין בחצרות האצולה האירופיים האחרים. הטרסה השנייה, "קומת המשתלה" (Piano del Vivaio), נשלטה על ידי אגן מרכזי גדול, עם שני גרמי מדרגות בצדדים, והיו בה ערוגות פרחים עם צמחי מרפא שנשתלו על פי עיצובים גאומטריים, עם שני בניינים עם לוג'יות בצדדים. בטרסה השלישית, הגדולה ביותר, היו שני אזורים סגלגלים גדולים, עם עצים ומעברים מקורים; ברחבי הגן היו גם עצי הדר בעציצים לאורך קירות ההיקף, שמחוץ להם הורחב היער הטבעי.
הווילה שימשה בעיקר כבית מגורים, בהשוואה לתפקוד הייצוגי של הווילה די קסטלו או לתפקיד אחוזת ציד של הווילות הרבות שבמורדות מונטה אלבנו (Monte Albano). עובדה זו מסבירה את נוכחותם של צמחים שימושיים, ולא של צמחי נוי, ואת היעדר הפסלים והמזרקות.
לאחר חתונת הדוכס הגדול בשנת 1589, הווילה ניתנה לאשתו, כריסטינה מלורן. ציורי הקיר של ברנרדינו פוצ'טי (Bernardino Poccetti) בקפלה הפרטית וציורי הקיר החגיגיים של בית לורן מאת קוזימו דדי (Cosimo Daddi) מתוארכים לתקופה זו.
היסטוריה > המאה השבע עשרה: בני המדיצ'י האחרונים

הווילה עברה לדון לורנצו דה מדיצ'י (אחיו של קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה) בשנת 1609, שהעשיר אותה בסדרת ציורי הקיר המכונה "Medici Fasti" (או תהילת בית מדיצ'י), יצירת מופת מאת בלדאסרה פרנצ'שיני הידוע יותר בכינויו איל וולטרנו (Il Volterrano), אשר עדיין מקשטת את החצר (1637–1646). הסצנות הומצאו על פי הצעתו של פייר פרנצ'סקו רינוצ'יני, סדרת כרזות גדולות בעלות נושא היסטורי שפיארו את משפחת מדיצ'י. סדרת ציורי קיר חשובה זו, מבחינת וילות מדיצ'י, היא שנייה רק לסדרת הציורים באולם לאו העשירי בווילה פוג'ו א קאיאנו, שגם היא קשורה לחגיגת עלילות מדיצ'י דרך סצנות מההיסטוריה הרומית.
דון לורנצו דה מדיצ'י אסף כאן גלריית תמונות יקרה, ואילו קוזימו השלישי אחראי לציורי קיר בביצועם של פייר דנדיני ורינאלדו בוטי בקפלה החדשה בערך בשנת 1696.
היסטוריה > המאות השמונה עשרה והתשע עשרה: בית לורן

עם המאה החדשה איבדו בעליה של הווילה עניין בה, עד כדי כך שהיא שהופשטה מחפציה בהדרגה. נסיך קראון שהיה העוצר של הדוכסות מטעם פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1737, מצא אותה מלנכולית וריקה.
משפחת לורן עיצבה מחדש את החדרים ושיקמה את ריהוט הווילה: נוצר חדר משחקים, חדר עם אוסף ציורים סיניים בצבעי מים שרכש הדוכס הגדול לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1785, והגן שוחזר מחדש. לווילה הועברה מזרקת פירנצה, שהוכנה על ידי ניקולו טריבולו, פיירינו דה וינצ'י וג'אמבולוניה, שהכין את פסל הברונזה של ונוס (שהוחלפה כעת בעותק). היא הועברה מהגן של וילה די קסטלו לגן המזרחי של הווילה, הקרוי מאז "Piano della figurina" (קומת הפסל). בשנת 1816 פיקח האדריכל ג'וזפה מנאטי (Giuseppe Manetti) על כמה עבודות שיקום ומודרניזציה.
הפארק הרומנטי האנגלי מתוארך לשנת 1829, אז לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה העסיק את יוזף פריטש (Joseph Frietsch), גנן מבוהמיה שהיה אחראי לחידוש הגן בווילה די פראטולינו. דרך הכרכרות הגדולה המחברת בין וילה לה פטראיה ווילה די קסטלו מתוארכת גם היא לאותה תקופה (1833).
היסטוריה > בית סבויה

בתקופת שלטון בית סבויה הפכה הווילה למקום מגוריהם של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה ורוזה ורצ'לנה, אשתו בנישואים מורגנטיים, שאהבה מאוד את לה פטראיה. הווילה רוהטה מחדש, הפעם בסדרת רהיטים משובחים שמשפחת סבויה "ירשה" מבתי המלוכה של מדינות איטליה הקודמות לאחר איחוד איטליה. כך הגיעו רהיטים, שטיחים, ציורים וטפטים אחרים מהווילות והארמונות המלכותיים של לוקה, מודנה, פיאצ'נצה ווילות מדיצ'י אחרות. בשנת 1911 נערך רישום מלאי של הריהוט, שהיה המקור העיקרי לשחזור מתווה הריהוט לתצוגת המוזיאון העכשווי; תקרות רבות עוצבו גם הן עם עיטורי סטוקו לבנים ומוזהבים וציורי גריזיי. גרם המדרגות הוחלף, והותקנה מערכת חימום באוויר חם, כולם על ידי אדריכלי בית המלוכה, פאביו נוטי (Fabio Nuti) מטורינו וג'וזפה ג'ארדי (Giuseppe Giardi).
עם זאת, השינוי הבולט ביותר של אותה תקופה היה כיסוי החצר המרכזית במבנה אוורירי מפלדה וזכוכית, שנוצר בשנת 1872 לרגל חתונתו של בן המלך, אמנואלה די מיראפיורי, שהפך את החצר לאולם למסיבות ואירועים חגיגיים. פתרון זה התגלה גם כמיטבי לשמירה על ציורי הקיר בחצר ומבלי שהפחית את התאורה בחצר, ואף הוסיף מבנה בעל ערך אדריכלי. מאוחר יותר "הועתק" פתרון זה גם לחצרות פתוחים אחרים, כמו קלויסטר הנדרים (Chiostrino dei Voti) בבזיליקה סנטיסימה אנונציאטה (Santissima Annunziata) בפירנצה.
במקביל הותקנו שני כלובי ציפורים ב"קומת הפסל" על פי תכנון של פרדיננדו לאסיניו, שאבדו מאז, אך כלובים דומים נותרו מהתקופה במקומות אחרים.
היסטוריה > המאה העשרים, והמאה העשרים ואחת

בשנת 1919 נתרמה הווילה למדינה האיטלקית, אשר ייעדה אותה, כמו וילות אחרות, לארגון החיילים המשוחררים (Opera Nazionale Combattenti), שמימן את פעילותו באמצעות מכירת הרכוש של רהיטים והציורים, אך גם על ידי מכירת האדמה עצמה שהייתה חלק מהפארק העצום. הווילה חזרה למדינה בשנות השישים של המאה הקודמת, ומאז, לאחר 1984 עם הקמת המוזיאון הלאומי, היא הייתה נושא לפרויקט התאוששות איטי ותובעני הן לחלקים המבניים והן לריהוט.
מזרקת פירנצה, עם פסל הברונזה בראשו של ג'אמבולוניה, פורקה והוחלפה בהעתק במרכז החצר המקורה, שם נמצאים גם כמה פסלים מווילה די קסטלו הסמוכה.
חלקים שונים בווילה עוברים שיקום לאט לאט, כשהתכנון הוא לשקם את המרתפים עם המטבחים העתיקים, וחדרים מסוימים בהם יש כוונה להציג את הדגמים שנוצרו לתערוכת הגינון משנת 1931, סדרה מעניינת של דגמים של גנים זעירים שנמצאו במחסני הווילה.
הווילה > קומת הקרקע > החצר המרכזית

אחרי פרוזדור שמוביל לכמה חדרים משניים, מגיעים לחצר המקורה ומפוארת, והיא לב ליבה של הווילה.
בשני הקירות הראשיים הסצנות המתארות את "עלילותיו של גוטפריד מבויון בכיבוש ירושלים" הם של קוזימו דדי ומתוארכות לסביבות 1590. תחת הלוג'יות הצדדיות במקום מוצגת סדרת הציורים המכונה "Medici Fasti" (או תהילת בית מדיצ'י), יצירת מופת מאת איל וולטרנו (Il Volterrano), שצוירה בין 1637 ל-1646. משמאל הסצנות הן:
הפגישה בין האפיפיור לאו העשירי לפרנסואה הראשון, מלך צרפת
כניסת הניצחון של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה לסיינה
קטרינה דה מדיצ'י עם ילדיה
שלטון טוסקנה על הים
לורנצו דה מדיצ'י, דוכס אורבינו וג'וליאנו דה מדיצ'י, דוכס נמור בגבעת הקפיטולין
אלסנדרו דה מדיצ'י הדוכס הראשון של פירנצה (סצנה זו מכילה דיוקן עצמי של הצייר)
קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה מקבל את המנצחים בקרב על אנאבה
מארי דה מדיצ'י מלכת צרפת עם ילדיה
קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה מקשר את בנו פרנצ'סקו לממשלה
קלמנס השביעי מכתיר את קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבולוניה
גג הברזל והזכוכית, נברשת גבישי האמטיסט הגדולה והרצפה מתוארכים לשנת 1872 כאשר החצר הפכה לאולם למסיבות.
הווילה > קומת הקרקע > החדרים האחרים

דרך דלת מצד ימין נכנסים לחדר האוכל הגדול, הקרוי "חדר שטיחי הקיר" או "החדר האדום", בו תלויים כמה שטיחי קיר פלמיים מהמאה ה-17. הנושאים בשטיחים הארוגים הם ארבעת האלמנטים, ארבע העונות, חודשי מאי ויוני וקוזימו השני המקבל את מחוות הכבוד של הסנאט, האחרון הוכן בפירנצה בשנת 1655 על ידי אגוסטינו מליסי (Agostino Melissi).
החדר הבא, "אולם המוזיקה", מקבל את שמו מהפסנתר-הרמוניום הגדול שנבנה בנאפולי בשנת 1868. הקירות מכוסים בקטיפה צרפתית, ואילו השעון הצרפתי מברונזה מוזהבת מ-1770 הוא בעל ערך מיוחד. הרהיטים העתיקים מתוארכים בעיקר לסגנון האימפריה, האופייני לעשור הראשון של המאה התשע עשרה.
"הקפלה החדשה", הקרויה כך להבדיל אותה מהקודמת, הישנה יותר, שנמצאת בקומה הראשונה, הייתה בעבר חדר השינה של הדוכס הגדול קוזימו השלישי הדתי. ציורי הקיר בקפלה הם על נושאים דתיים שיצרו פייר דנדיני ורינאלדו בוטי בסביבות שנת 1696, ולכן החדר נחשב כמאה שנים לאחר מכן כמתאים יותר למקום תפילה, למעשה החדר הוקדש ונבנה מזבח שבראשו היום שם הוא העתק של הציור "המשפחה הקדושה" מאת אנדריאה דל סרטו.
מהצד הימני של החצר יש גישה לשני חדרים המוקדשים לפסלים שנלקחו מסיבות שימור מהפארק ומהגן של וילה די קסטלו הסמוכה.
למעשה הייתה קבוצת הפסלים הרקולס ואנטאיוס מאת ברתולומאו אמאנטי (1559–1560), במקור בראש מזרקה המכונה הרקולס ואנטאיוס בווילה די קסטלו. נשמרו גם כמה תבליטי שיש מקוריים וסדרת פסלי הברונזה. שלושה פסלים הם מאת פיירינו דה וינצ'י ואחד מאת ניקולו טריבולו; שני פסלי הגלדיאטורים של דומניקו פייראטי (בסביבות 1635), כולל אחד ללא מגן המשלב חלקים (ראש, פלג גוף עליון ורגל ימין) של פסל עתיק מהתקופה הרומית, העתק של המקור המשויך לליסיפוס. בין הציורים שהוצגו בחדרים אלה יש כמה ציורים סיניים בצבעי מים, פופולריים מאוד בסוף המאה השמונה עשרה, שנרכשו על ידי הדוכס הגדול לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בסביבות שנת 1785, ושני "נופים עם עוברי אורח" מאת קרשנצ'ו אונופרי (Crescenzio Onofri) עם דמויות שצוירו על ידי אלסנדרו מניאסקו (בסביבות 1708).
הווילה > הקומה הראשונה

במסדרון הראשון ישנם מספר רב של ציורים סיניים בצבעי מים של סוף המאה השמונה עשרה, שפעם הייתה מאוד פופולרית כאשר צורת אמנות זו נקראה צ'ינזריה (Cineserie). הציור היקר ביותר הוא אולי נוף נמל קנטון, עשוי מגואש על גליל משי.
ה"סטודיו" מרוהט בריהוט מעץ מהגוני כהה מהמאה התשע-עשרה, ואילו במה שמכונה "אולם האימפריה" יש ריהוט מהתקופה הנפוליאונית. מקור שמו של "האולם הכחול" מהווילונות ממשי הכחול, והוא מרוהט בריהוט בסגנון רוקוקו, שתוארך למאה שלאחר מכן, אז האקלקטיות הייתה נפוצה. לאחר מעבר דרך האכסדרה המערבית מגיעים ל"סטודילו די פיורנצה" (Studiolo di Fiorenza), שנקרא כך מכיוון שמוצג בו הפסל של ג'אמבולוניה של ונוס-פירנצה (1570–1572), שהיה ממוקם במקור בראש המזרקה שליד הווילה (ושנלקחה מווילה די קסטלו), שם נמצא היום עותק.
"חדר רוזינה היפה" (Camera della Bella Rosina) הוא המקום בו ישנה רוזה ורצ'לנה, עם חופה מהמחצית הראשונה של המאה התשע עשרה וריהוט אחר מאותה התקופה. שטיחי קיר ממשי כחול בהיר תוצרת צרפתית על הקירות (1865). "חדר ההלבשה" הסמוך מכיל סדרה של דיוקנאות מהמאה השמונה-עשרה, שנעשו בפסטל, המיוחסים לציירת ג'ובאנה פרטליני (Giovanna Fratellini).
ה"אולם הצהוב" היה בעבר חדרו של המלך, עם רהיטים מתחילת המאה התשע עשרה, ואילו "הסלון" מרוהט ברהיטים מהמאה השמונה-עשרה.
"האולם הירוק" משמר שני ציורים על נושאים ספרותיים מאת מטאו רוסלי (Matteo Rosselli), "אנג'ליקה ומדורו" ו"טנקרד, המטופל רפואית על ידי ארמיניה וולפרינו", שניהם משנת 1624, והם חלק מסדרה גדולה יותר שהוזמנה על ידי הקרדינל קרלו דה מדיצ'י לארמון קזינו די סן מרקו בפירנצה. עבודות אחרות מסדרה זו ניתן למצוא ב"אולם המשחקים" הסמוך, שרוהט בתקופת בית לורן בין 1853 ל-1861 עם ספות, כורסאות, כמו גם שולחן ביליארד ומתקני קזינו שונים. כולל רולטה. בין הציורים "סמירמיס" מאת מטאו רוסלי ו"ארטמיסיה וארמיניה בין הרועים" (1633) של פרנצ'סקו קורראדי.
ב"אולם האדום" יש כמה דיוקנאות של ג'וסטו סוסטרמנס (Giusto Sustermans), אנרי ושארל בוברון (Henri et Charles Beaubrun), וכן בכחנליה מאת איגנצו האגפורד (Ignazio Hugford). ב"קפלה הישנה" ציורים עם "סיפורי קדושים וחייו של ישו" מאת ברנרדינו פוצ'טי (Bernardino Poccetti) והקמרון מעוטר ב"תפארת רוח הקודש" מאת קוזימו דדי (1589–1594). על המזבח יש העתק של המדונה מאת רפאל.
האכסדרה המזרחית משמרת שניים מהרהיטים העתיקים והיקרים ביותר בווילה: שני שולחנות משובצים בסגנון הבארוק משנת 1686. התערוכה מסתיימת בחדר האוכל המרוהט בריהוט פשוט למדי, שמתחתיו שטיח יקר במיוחד, המתעד את הייצור הפלורנטיני של אריגת השטיחים, חתום על ידי ג'רולמו פודסטה ומתוארך ל-1680.