stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס קוליפ

| --- | --- |

ג'יימס קוליפ במשרדו באוניברסיטת מקגיל בשנת 1930
 לידה:  20 בנובמבר 1892 בלוויל, קנדה 
 פטירה:  19 ביוני 1965 (בגיל 72) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  ביוכימיה
 מקום מגורים:  קנדה
 מקום לימודים:  טריניטי קולג' 
 מוסדות:  אוניברסיטת אלברטה  אוניברסיטת טורונטו  אוניברסיטת מערב אונטריו 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית  עמית החברה המלכותית של קנדה  עמית הקולג' המלכותי לרופאים  היכל התהילה הלאומי לממציאים (2004)  היכל התהילה הקנדי של הרפואה (1994)  מדליית בנטינג (1960)  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  מדליית פלאוול (1936)  F.N.G. Starr Award (1936) 
 תרומות עיקריות
 הפקת תמצית אינסולין המתאימה לטיפול בחולי סוכרת
 
ילדה שטופלה בעזרת אינסולין מזוקק: אחרי הטיפול (מימין) ולפניו (משמאל)
ג'יימס ברטרם קוליפ (באנגלית: James Bertram Collip; 20 בנובמבר 1892 בלוויל, אונטריו, קנדה – 19 ביוני 1965, לונדון, אונטריו, קנדה) היה ביוכימאי קנדי. נודע בשל תפקידו המרכזי בצוות המחקר אשר זיקק לראשונה אינסולין.
תחילת דרכו וזיקוק האינסולין

בשנת 1916, קוליפ קיבל תואר דוקטור בביוכימיה מאוניברסיטת טורונטו. כבר בשנה שלפני כן קיבל מינוי לסגל אוניברסיטת אלברטה – מינוי, אשר פתח עבורו קריירה ארוכה ופרודוקטיבית כחוקר רפואי.
בסתיו 1921, בזמן שקוליפ היה בשנת שבתון מאוניברסיטת אלברטה, פרופסור ג'ון מקלאוד ביקש ממנו להצטרף לצוות שחקר את ההפרשה הפנימית של הלבלב. כאשר קוליפ הוזמן לצוות שפעל תחת מקלאוד, שני חוקרים שהיו חברים בצוות זה - פרדריק בנטינג וצ'ארלס בסט - הצליחו ליצור תמצית של רקמות לבלב שהצליחה להוריד את רמות הסוכר בדם, אך פתרון זה לא התאים עדיין לטיפול בבני אדם: ב-11 בינואר 1922, בבית החולים הכללי בטורונטו, ד"ר אד ג'פרי הזריק את התמצית ללאונרד תומפסון, נער בן 14 שסבל באותה עת מרעב קשה ומתסמינים חמורים אחרים של סוכרת. התמצית נקראה 15cc ותוארה כ"רפש חום וסמיך". הטיפול שנערך באמצעותה נחל כישלון.
בהקשר זה, כישוריו של קוליפ כביוכימאי הוכחו כבעלי ערך: בינואר 1922 הוא פיתח שיטה ליצור תמצית חדשה של 5cc, שהייתה תמצית טהורה של אינסולין. הניסוי על הנער לאונרד תומפסון חודש ב-23 בינואר 1922, כאשר ניתנה לו התמצית החדשה והטהורה, בכמות של 10 מילימטר יותר מאשר בניסוי הקודם, ולמשך 24 שעות. הפעם תוצאות הניסוי היו מוצלחות ביותר. בבוקר ה-29 בינואר, הסוכר בדם של לאונרד תומפסון עמד על רמה של 520 מ"ג/ ד"ל. בבוקר שלמחרת, הסוכר בדמו עמד על רמה של 120 מ"ג/ ד"ל. לאונרד תומפסון המשיך לקבל את התמצית של קוליפ במשך 10 ימים נוספים, וחל שיפור ניכר במצבו הקליני: התמצית חיסלה אצלו תסמיני סוכרת חמורים (קטונוריה וגליקוזוריה). בעקבות ההצלחה, קוליפ יצר את האינסולין הראשון המתאים לשימוש עבור בני אדם, והוא הופק בייצור המוני.
ביחד עם בסט ובנטינג, קוליפ רשם פטנט על האינסולין הטהור שמחקרו אפשר להפיק. בשנת 1923, פרדריק בנטינג וג'ון מקלאוד זכו ביחד בפרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה על גילוי האינסולין. פרדריק חלק את הפרס עם צ'ארלס בסט, וג'ון מקלאוד חלק את הפרס עם קוליפ לאות כבוד ותודה על עזרתו במחקר.
ריב עם בנטינג וקשיים בייצור האינסולין במעבדה גרמו לקוליפ לחזור לאלברטה בסוף שנת השבתון שלו.
המשך דרכו

במשך השנים שאחר כך, קוליפ התעמק במחקר אנדוקרינולוגי, והיה אחד הראשונים לבודד את הורמון יותרת התריס. בשנת 1928 הוא החליף את מורו לשעבר, ארצ'יבלד מקלום, כפרופסור לביוכימיה באוניברסיטת מקגיל. שם, במשך עשור, הוא ותלמידיו הובילו מחקרים בתחום האנדוקרינולוגיה והיו חלוצים בחקר הורמונים הפועלים בשחלה וגונדוטרופינים.
בשנת 1925 קוליפ הפך חבר בחברה המלכותית של קנדה (אנ'), ובשנת 1933 הפך חבר בחברה המלכותית של בריטניה.
בשנת 1936 קוליפ זכה במדליית פלוול (אנ') הניתנת על תרומה יוצאת דופן למדע הביולוגיה. מדליה זו מצטרפת לפרסים שונים שבהם זכה לאורך שנות עבודתו כחוקר.
כדמות דומיננטית במחקר הרפואי הקנדי, קוליפ כיהן כדיקאן בית הספר לרפואה באוניברסיטת אונטריו המערבית בין השנים 1947-1961.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  James Bertram Collip | Living History, livinghistory.med.utoronto.ca (ארכיון)
1 2 3 4 5  Bliss, Michael. "James Bertram Collip". The Canadian Encyclopedia (באנגלית). נבדק ב-2017-05-25.
1 2  James Bertram Collip - Introduction to diabetes mellitus - Diapedia, The Living Textbook of Diabetes, www.diapedia.org (באנגלית) (ארכיון)
↑  Dr. James Bertram Collip, 1892-1965, Alberta Medical Assoiation (ארכיון)
↑  Richard R Trail, James Bertram Collip, Royal College of Physicians
↑  PAST AWARD WINNERS, Royal Society of Canada
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007328258305171  GND: 132131986  ISNI: 0000 0000 7373 2166  LCCN: no2004010316  NKC: nlk20000082174  NTA: 069799784  SNAC: w6md6vf0  SUDOC: 075027283  VIAF: 23291374   WorldCat (עם VIAF): 23291374
המנון אזרבייג'ן

| --- | --- |

 מדינה:  אזרבייג'ן אזרבייג'ן
 שפה:  אזרית
 מילים:  אחמד ג'בד
 לחן:  אוזייר חג'יביוב
 תאריך מעמד רשמי:  1992
 שמות נוספים:  שיר הלכת של אזרבייג'ן  (Azərbaycan marşı)
 ‏האזנהקובץ:National Anthem of the Republic of Azerbaijan instrumental.ogg‏Ⓘ‏
 
ההמנון הלאומי של אזרבייג'ן ושל הרפובליקה האוטונומית של נחצ'יבאן, אומץ לאחר שהרפובליקה קיבלה את עצמאותה עם פירוקה של ברית המועצות. ההמנון מושר בשפה האזרית.
מילות ההמנון

| תרגום לעברית | אזרית |
| --- | --- |
אזרבייג'ן! אזרבייג'ן!  ארץ מרהיבה של בנים אמיצים, אנו נכונים לתת לך את לבנו ונשמתנו. אנו נכונים לשפוך את דמנו עבורך. חֲיִי באושר עם דגלך התלת-צבעי. חֲיִי באושר עם דגלך התלת-צבעי. אלפי נשמות הוקרבו למענך חזך הפך לשדה קרב. חיילים שקיפחו את חייהם הפכו אחד אחד לגיבורים. מי ייתן ותהפכי לגן פורח. חיינו הם קורבנות עבורך תמיד, אלף ואחד כינויי חיבה בלבי לך. להגן על כבודך, להניף את דגלך, ולהגן על כבודך, כל הנערים להוטים. מולדת מרהיבה. מולדת מרהיבה אזרבייג'ן! אזרבייג'ן! אזרבייג'ן! אזרבייג'ן!: Azərbaycan! Azərbaycan!  Ey qəhrəman övladın şanlı Vətəni! Səndən ötrü can verməyə cümlə hazırız! Səndən ötrü qan tökməyə cümlə qadiriz! Üç rəngli bayrağınla məsud yaşa! Üç rəngli bayrağınla məsud yaşa! Minlərlə can qurban oldu, Sinən hərbə meydan oldu! Hüququndan keçən əsgər! Hərə bir qəhrəman oldu! Sən olasan gülüstan, Sənə hər an can qurban! Sənə min bir məhəbbət Sinəmdə tutmuş məkan! Namusunu hifz etməyə, Bayrağını yüksəltməyə, Namusunu hifz etməyə, Cümlə gənclər müştaqdır! Şanlı Vətən! Şanlı Vətən! Azərbaycan! Azərbaycan! Azərbaycan! Azərbaycan
הלחן חובר על ידי המלחין האזרי אוזייר חג'יביוב למילותיו של המשורר אחמד ג'וואד. הממשלה אימצה רשמית את ההמנון בשנת 1920 עם גזירת הצו, "על מזמור המדינה של הרפובליקה של אזרבייג'ן". בשנת 1992, לאחר נפילת ברית המועצות, החזירה רשמית ממשלת אזרבייג'ן את "Azərbaycan Marşı" כהמנון הלאומי של אזרבייג'ן.
היסטוריה

ב-1919, בעת הקמת הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן, הודיעה הממשלה החדשה כי היא מקבלת מהציבור הצעות להמנון לאומי. פרס של 15,000 רובלים הוענק בפועל לאזרח שהגיש את ההמנון הזוכה.
המלחין האזרבייג'ני היה אוזיר חג'ייבוב כתב שתי צעדות. בשנת 1919 קיבלה עבודה זו את הפרס הראשון שהוכרז על ידי ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן. המצעד השני היה "מצעד אזרבייג'ן".
ב־1922 הוחלף "מצע אזרבייג'ן" בהמנון הסובייטי "האינטרנציונל". ב-1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, הוחלף ההמנון הלאומי הסובייטי החדש "האינטרנציונל" והוקם בהמנון נוסף של הרפובליקה הסובייטית של אזרבייג'ן.
ב-1989, לאחר מספר שנים של שינויים שהביאו פרסטרויקה, ארגן המלחין איידין אזימוב הקלטה מודרנית של "מאזר אזרבייג'ן" בסימפוניה ומקהלה. בסתיו אותה שנה שודר "מארש אזרבייג'ן" בטלוויזיה וברדיו באזרבייג'ן, 70 שנה לאחר שהוצג.
ראו גם

דגל אזרבייג'ן
סמל אזרבייג'ן
נחצ'יבאן-הרפובליקה האוטונומית של נחצ'יבאן
ייבום

.
| --- | --- |

רות מפצירה בבועז לייבמה: "וַתֹּאמֶר אָנֹכִי רוּת אֲמָתֶךָ וּפָרַשְׂתָּ כְנָפֶךָ עַל אֲמָתְךָ כִּי גֹאֵל אָתָּה."
 מקרא:  ספר דברים, פרק כ"ה, פסוק ה'
 משנה:  מסכת יבמות
 משנה תורה:  ספר נשים, הלכות יבום וחליצה, פרק א' - ספר נשים, הלכות יבום וחליצה, פרק ג'
 שולחן ערוך:  אבן העזר, סימנים קנ"ו-קס"ח
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, לאו שנ"ז, עשה רט"ז ספר החינוך, מצווה תקצ"ז, מצווה תקצ"ח
מצוות ייבום היא מצווה מהתורה על אדם שאחיו מת ללא צאצאים - לשאת את אשת אחיו. לחלופין, הוא מצווה לבצע חליצה לניתוק הזיקה ביניהם, כשרק לאחר מכן האלמנה מותרת להינשא לגבר אחר. ייבום הוא המקרה היחיד בו מתירה התורה לגבר לקיים יחסי מין עם אשת אחיו.
מקור השם

השם "יבם" בא בתנ"ך לציין 'גיס' והושאל גם לפעולת ייבום שמשמעותה נישואין עם גיסה. השורש קיים בשירת אוגרית ככינויים לבעל ולענת – "יבם לאִלם" ו"יבמת לאמם", כלומר "מוליד אלים" ו"מולידת לאומים".
יבום בתנ"ך

מקורה של המצווה בספר דברים: ”כִּי יֵשְׁבוּ אַחִים יַחְדָּו וּמֵת אַחַד מֵהֶם וּבֵן אֵין לוֹ לֹא תִהְיֶה אֵשֶׁת הַמֵּת הַחוּצָה לְאִישׁ זָר יְבָמָהּ יָבֹא עָלֶיהָ וּלְקָחָהּ לוֹ לְאִשָּׁה וְיִבְּמָהּ. וְהָיָה הַבְּכוֹר אֲשֶׁר תֵּלֵד יָקוּם עַל שֵׁם אָחִיו הַמֵּת וְלֹא יִמָּחֶה שְׁמוֹ מִיִּשְׂרָאֵל” (דברים, כ"ה, ה'–ו').
יש כמה מקרים כדוגמה לקיום המצווה בתנ״ך:
מעשה ער ואונן בני יהודה:
וַיֹּאמֶר יְהוּדָה לְאוֹנָן, בֹּא אֶל-אֵשֶׁת אָחִיךָ וְיַבֵּם אֹתָהּ וְהָקֵם זֶרַע לְאָחִיךָ. וַיֵּדַע אוֹנָן, כִּי לֹּא לוֹ יִהְיֶה הַזָּרַע וְהָיָה אִם-בָּא אֶל-אֵשֶׁת אָחִיו, וְשִׁחֵת אַרְצָה לְבִלְתִּי נְתָן-זֶרַע לְאָחִיו. וַיֵּרַע בְּעֵינֵי ה' אֲשֶׁר עָשָׂה, וַיָּמֶת גַּם-אֹתוֹ. וַיֹּאמֶר יְהוּדָה לְתָמָר כַּלָּתוֹ שְׁבִי אַלְמָנָה בֵית-אָבִיךְ עַד-יִגְדַּל שֵׁלָה בְנִי... וַיִּרְבּוּ הַיָּמִים... וַתָּסַר בִּגְדֵי אַלְמְנוּתָהּ מֵעָלֶיהָ וַתְּכַס בַּצָּעִיף וַתִּתְעַלָּף, וַתֵּשֶׁב בְּפֶתַח עֵינַיִם אֲשֶׁר עַל-דֶּרֶךְ תִּמְנָתָה, כִּי רָאֲתָה כִּי-גָדַל שֵׁלָה, וְהִוא לֹא-נִתְּנָה לוֹ לְאִשָּׁה.
לפי פירוש המלבי"ם, בספר דברי הימים ייבם פדיה את אשת אחיו שאלתיאל, וכן ייבם מחת את אשת אחיו עמשי והוליד את אלקנה.
יבום בתנ"ך > מעין ייבום בתנ"ך

במגילת רות מופיע סיפור של מעין ייבום באריכות: ”וְגַם אֶת רוּת הַמֹּאֲבִיָּה אֵשֶׁת מַחְלוֹן קָנִיתִי לִי לְאִשָּׁה, לְהָקִם שֵׁם הַמֵּת עַל נַחֲלָתוֹ, וְלֹא יִכָּרֵת שֵׁם הַמֵּת מֵעִם אֶחָיו וּמִשַּׁעַר מְקוֹמוֹ, עֵדִים אַתֶּם הַיּוֹם” (רות, ד', י'). אולם, בעז, ה'יבם', לא היה יבם במובן ההלכתי של המילה – אחי הבעל המת – אלא קרוב משפחה רחוק. מהמגילה ניתן ללמוד שהנוהג באותה תקופה היה, במקרה שרעיה נותרה אלמנה ללא צאצאים וללא אחים לבעלה - קרובי משפחתו, לפי רמת קרבתם, היו צריכים לשאתה לאשה. בפן המשפטי קרוב המשפחה "גואל" את נחלת המת, ורעייתו "נגאלת" אגב השדה – ומדיני גאולת קרקע, כחלק מדיני צדקה; סדר הגאולה נקבע לפי הקרבה למת. רות ביקשה מבועז גאולה אישית, באמרה: ”וַיֹּאמֶר מִי אָתּ וַתֹּאמֶר אָנֹכִי רוּת אֲמָתֶךָ וּפָרַשְׂתָּ כְנָפֶךָ עַל אֲמָתְךָ כִּי גֹאֵל אָתָּה” (רות, ג', ט'). ובעז הבטיח לה גאולה אישית, אך בפן המשפטי, קרוב המשפחה הראשון בסדר הגאולה הסכים לגאול את הקרקע (תמורת ממון – ואז לנעמי, מוכרת הקרקע יהיה ממה להתפרנס כמובן), אך לשאת את רות לאשה לא הסכים; רק אז גאל בועז, שהיה השני בסדר הגאולה, את השדה ונשא את רות לאשה.
הקרבה הרעיונית לייבום באה לידי ביטוי במספר אופנים:
מכלול הפעולות מוגדר כ"הקמת שם המת על נחלתו"
שחררו של הקרוב הראשון מחובת גאולה נעשה באמצעות טקס חליצה
המעשה מורכב משני אלמנטים: גאולת הקרקע – קנייתה על ידי הגואל, וכמובן נישואים לאלמנה; זאת, בניגוד לגאולת קרקע של אדם שהעני על ידי קרוב משפחתו, שבמקרה זה הקרקע עוברת לרוכש וחוזרת ביובל לבעליה.
לכאורה הנחלה עברה לרשות בועז ונספחה על נחלותיו ולא תחזור לרשות רות (או יורשיה) ביובל - ללא מקור
ייבום מול איסור עריות

ייבום יוצר מקרה יחיד שבו לא רק שמותר לאדם לקיים יחסי מין עם אשת אחיו, אלא הוא מצווה לקיימם, וזאת חרף האיסור המפורש הכלול בחוקי העריות: ”ערוות אשת אחיך לא תגלה, ערוות אחיך הוא” (ויקרא, י"ח, ט"ז).
הרמב"ם הדגיש נקודה זו:
"אשת אביו ואשת בנו ואשת אחיו ואשת אחי אביו ארבעתן ערוה עליו לעולם בין מן האירוסין בין מן הנישואין בין שנתגרשו בין שלא נתגרשו בין בחיי בעליהן בין אחר מיתת בעליהן חוץ מאשת אחיו שלא הניח בן ואם בא על אחת מהן בחיי בעלה חייב שתים משום שאר בשר ומשום אשת איש שהרי שניהן האיסורין באין כאחד."
ייבום מול איסור עריות > בספרות חז"ל

בספרות חז"ל מובאות כמה דוגמאות לקיום מצוות ייבום בפועל. במשנה מוזכרת עדותו של רבי יהושע בן בתירא על בן מגוסת שעל אף שהיה סריס (ומת כך, וממילא לא היה מסוגל להקים זרע), אחיו החי ייבם את אשתו כשמת. בתוספתא, העיד רבי יהושע על שתי משפחות של כהנים (עובדים בבית המקדש) שהיו מצאצאי יבום. עדויות נוספות הן מימי התנא רבי שמעון וכן בתלמוד בבלי.
ייבום מול איסור עריות > בתקופת האחרונים

מובא כי בנו של הרב יוסף קארו, שלמה, ייבם את אשת אחיו יצחק אחר מותו, בהסכמתם של הרב משה אלשיך והרב יהושע בן נון.
פרטי הייבום וגדרו > הייבום

מדין התורה, היבמה (אשת האח המת) נישאת לאחי בעלה על ידי קיום יחסי אישות, שלאחריהם הופכים היבם (אחי הנפטר) והיבמה לבעל ואישה לכל דבר. חכמים תיקנו שלא יישא היבם אלא לאחר מאמר (לקדשה, בדומה לנישואים רגילים ולא ישאנה רק בבעילה).
מצוות הייבום היא מצוות עשה הדוחה איסור ('לאו') המתקיים בדרך כלל, שכן אסור לאדם לשאת את אשת אחיו, אף לאחר מות אחיו, ורק במקרה שבו נפטר האח ללא צאצאים, ואין סיבות המונעות את הייבום, מצווה אדם לשאת את אשת אחיו. בתלמוד ישנו אף דיון על הקשר בין מצוות הייבום לבין הכלל 'עשה דוחה לא תעשה'. בכל מקרה שבו האישה לא התייבמה, היא לא תתייבם יותר לעולם, שכן חזר לחול עליה איסור 'אשת אח', במשנה הובא כי על האח לייבם את האשה אחר חלוף זמן של תשעים יום ממיתת האח, כדי להיות בטוחים שהאשה לא בהריון מבעלה הראשון. (דין זה הוא בכל הנשים ולאו דווקא ביבום).
החיוב בייבום הוא רק כאשר הבעל מת ללא כל צאצאים (בנים, בנות או נכדים) חיים בעת מותו. אם לבעל לא היו אחים, קרובי המת פטורים מלייבם את אשתו. כמו כן, אם האח מנוע מלשאת את האישה, למשל מפני שהוא נשוי לאחת מקרובותיה ('איסור ערווה'), האישה פטורה מייבום וחליצה ואסורה לו מכוח איסור עריות.
במקרה שבו ישנם כמה אחים, והאישה אסורה להתייבם רק לאחד מהם, חייב אחד משאר האחים לייבם או לחלוץ אותה. מי שהיה נשוי לכמה נשים (פוליגמיה) - אסור לאחיו לייבם יותר מאישה אחת, וכן אין צורך לחלוץ אלא אחת מהן כדי להתיר את כולן להינשא לזרים. במקרה שבו רק אחת מהנשים אסורה להתייבם, הרי היא פטורה גם מחליצה, ופוטרת גם את צרתה (היינו - האישה השנייה) מחליצה. הלכה זו, שנקראת 'צרת ערווה', הייתה נתונה במחלוקת בין בית הלל לבית שמאי, שכן לדעת בית שמאי מותר לייבם את צרת הערווה, ואף צריך לחלוץ את צרת הערווה כדי להתירה להינשא לזר. במשנה ביבמות נאמר ש”אף על פי שאלו [אוסרין ואלו מתירין, אלו] פוסלין ואלו מכשירין, לא נמנעו בית שמאי מלישא נשים מבית הלל, ולא בית הלל מבית שמאי”. לפי הגמרא, הטעם שלא נמנעו הוא מאחר שהיו מודיעים האחד לשני אלו נשים אסורות להם, והיו פורשים מהם.
פרטי הייבום וגדרו > חלות המצווה גם בלי כוונה

אם היבם בא על היבמה שלא לשם קיום מצוות ייבום אלא לשם זנות (כלומר כל יחסי אישות מחוץ לנישואים), בשוגג (שהיה סבור שהיא אשה אחרת) או באונס - הייבום חל, אף שנעשה ללא כוונתם או ידיעתם, והם נחשבים לזוג נשוי. דין זה הוא בין אם רק צד אחד לא התכוון לייבום או לא הכיר בצד השני, ובין אם שני הצדדים לא התכוונו לייבום ולא הכירו אחד בשני.
חליצה וגדרה

במקרה שאחד מן השניים, האח או האלמנה, אינו מעוניין בקיום הייבום, מתבצע טקס חליצה בו יורקת האישה בפניו (על הרצפה שלפניו) לביישו בפני בית דין על סירובו להקים שם לאחיו המת, וקוראת לפניו "ככה ייעשה לאיש אשר לא יבנה את בית אחיו". אם האח מעוניין בקיום הייבום והאישה לא, קיימת מחלוקת בפוסקים אם במקרה זה בית הדין יכול לכפות את האח לחלוץ לה.
זקוקה ליבם

כל עוד לא התקיים יבום או חליצה, האישה מכונה 'זקוקה' ליבם, או "שומרת (=ממתינה ל)יבם", ויש איסור מהתורה על נישואיה או קיום יחסי מין בינה ובין אדם אחר, "לא תהיה אשת המת החוצה לאיש זר". איסור זה הוא מצוות לא תעשה, ועונשו מלקות. אם מצב זה נמשך תקופה ארוכה במהלכה אין לאישה אפשרות לצאת ממנו, היא נחשבת לעגונה.
קיום מצוות הייבום בזמננו

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: הטבלה מיותרת, מעמיסה ולא מקובלת. יש לתמצת את הדעות העיקריות ולציין את המקורות בהערות שוליים.
| חילוקי דעות במצווה ליבם בזמננו> בעל הדעה | חילוקי דעות במצווה ליבם בזמננו> לייבם או לחלוץ | חילוקי דעות במצווה ליבם בזמננו> הטעם/מקור |
| --- | --- | --- |
| חכמים/רבנן | מצוות ייבום קודמת | כתוב "יבמה יבא עליה" וזה בכל מקום, וגם אם כוונתו איננה שלמה לשם מצוות הקמת שם אחיו שמת |
| רבי יודאי | מצוות ייבום קודמת |  |
| רבי עקיבא | מצוות חליצה קודמת | "שלף איש נעלו" זו מצות חליצה "ונתן לרעהו" זו מצות יבום, מכאן סבר שחליצה קודמת |
| אבא שאול | (חליצה לשם מצווה טובה מייבום שלא לשם מצווה) |  |
| רב אלפס | מצוות יבום קודמת |  |
| רבינו חננאל | מצוות ייבום קודמת |  |
| שאילתות של רב אחאי גאון | מצוות ייבום קודמת |  |
| ספר החינוך | מצוות ייבום קודמת | נקראת (המסכת בשם) יבמות ולא חליצות מפני שאמרו 'מצות יבום קודמת למצות חליצה' |
| רבינו תם | מצוות חליצה קודמת |  |
| הרב שלמה עדני | מצוות ייבום קודמת | פירוש מלאכת שלמה למשנה, מסכת יבמות, פרק י"ב, משנה ו' |
| מדרש הגדול | מצוות ייבום קודמת | כל מי שאינו רוצה לקיימה נידון בבושה חמורה דכתיב וחלצה נעלו וירקה בפניו..מצות יבום קודמת למצות חליצה |
| ספר הקנה | מצוות חליצה קודמת | בזמן הגלות אין מייבמין כי הייבום צריך כוונה להחזיר הנפש במצות בוראו והיצר לוחם עמו ומתגבר עליו ואין מניחו לשים כוונתו במצוה.. |
ביהדות ארצות האסלאם היה מקובל לעיתים לייבם, שכן ייחסו חשיבות רבה לדברי המשנה האומרת שמצות ייבום קודמת למצוות חליצה ואולי גם בגלל דברי הקבלה לפיהם היבום מסייע בענייני גלגול נשמות (נשמת המת מתגלגלת בבן שיוולד לאחיו). לעומת זאת, ביהדות אשכנז היה מקובל שבשום פנים אין להחליף את החליצה ביבום, כלומר אף אם האישה ואחי הבעל מעוניינים - אל להם להפוך לזוג.
בתקנות הרבנות הראשית לישראל משנת תש"י ("חרם ירושלים"), נאסר לייבם בארץ ישראל, ללא קשר למוצא היבם, אלא רק במקרים מיוחדים. הטעם היה ש"בזמננו ברור הדבר שרוב יבמים אינם מכוונים לשם מצווה, ומשום דרכי שלום ואחדות במדינת ישראל, שלא תהיה התורה כשתי תורות". שנה לאחר מכן, יצא הרב עובדיה יוסף נגד התקנה, וקבע בפסק דין שגם בזמן הזה מצוות היבום קודמת לחליצה עבור הספרדים, וכי להחלטות הרבנות הראשית לישראל אין סמכות לאסור את מצוות היבום, ולכן אין להחלטה זו תוקף.
אף שמדובר במצווה שמקורה בהלכה, הרי מכוח חוקי הנישואים בישראל, המחייבים אדם להינשא רק לפי עקרונות דתו, חלים דיני ייבום וחליצה בישראל גם על יהודים שאינם שומרי מצוות, ואשה שזקוקה לחליצה, לא יכולה להינשא קודם חליצה.
יבמה מבוגרת, שאינה מתכננת בלאו הכי להינשא לאחר, ומשכך אין לה צורך בחליצה כדי שתוכל להינשא, אם רוצים שניהם שלא לעשות לא ייבום ולא חליצה - נחלקו הפוסקים אם יכולת בידם לעשות כך. המחלוקת נובעת ממחלוקת בהגדרת הסטטוס ההלכתי של החליצה, אם היא מצווה בדומה לאכילת מצה בפסח שחייבים לקיימה, או שהיא פעולה משפטית קניינית בלבד, שהרוצה יעשנה ושאינו רוצה לא יעשנה.
לשאלה זו בהגדרת הסטטוס ההלכתי של החליצה השלכות נוספות, כגון קיום החליצה בזמן שהאשה אבלה על מות קרובה לפני קבורתו, מצב המוגדר בהלכה כאונן הפטור מכל המצוות; וכן, האם על החולץ לברך ברכה על החליצה, כפי שמברכים על כל המצוות.
בעת שזוג נרשם לנישואין נוהגים ברבנות לרשום את שמות האחים למקרה, חלילה, שהבעל ימות ללא צאצאים, ויהיה צורך בחליצה.
דיונים תלמודיים בנושאי ייבום

מסכת יבמות מרחיבה רבות בהלכות ייבום וחליצה. בין השאר נידונים שם הנושאים הבאים:
דיונים תלמודיים בנושאי ייבום > נישואין מפילין או מיתה מפלת

ישנה מחלוקת תלמודית, מתי נגרם המעבר של האשה למצב של זיקה ליבם כך שהיא זקוקה לייבום וחליצה; אם זה נגרם בשעת נישואי המת, כלומר שכבר בשעת נישואיו של האח הראשון שנפטר עתה חלו דיני התורה המשייכים אותה כאשתו של השני במקרה שהראשון ימות ללא בנים, או שדין זה נגרם ומתחדש רק בשעת מיתת האח המת.
בין שתי שיטות אלו, ישנם הלכות רבות שנובעות כתוצאה מכל אחת מהשיטות. אחת מהן היא צרת ערווה. אם אחת מהיבמות הייתה צרת ערווה בשעת הנישואין, ולאחר מכן כבר לא, באופן שהערווה אינה ערווה יותר, כגון אחות אשתו שאשתו נפטרה, באופן כזה הערווה עצמה תהיה מותרת לייבום מכיום שהותרה, אך הצרה תהיה אסורה מכיוון שנאסרה בשעת הנשואין שעה אחת.
דיונים תלמודיים בנושאי ייבום > צרת ערווה

כאשר אשה נצרכת ליבום ועימה נופלת ליבום אשה נוספת של אותו בעל שמת (שהיה נשוי לשתי נשים) שהיא ערווה לגבי היבם (כלומר קרובת משפחה האסורה בנישואין עם היבם מהתורה מצד עצמה, כגון בתו של היבם), אזי גם האשה הראשונה שאינה אסורה ליבם מצד עצמה אסורה להתייבם לו מכח האשה השנייה, וכן היא מותרת מיד להנשא לזר ללא צורך בחליצה, אם אין יבמים נוספים.
דיונים תלמודיים בנושאי ייבום > יבמה שנאסרה שעה אחת

יבמה שנאסרה ליבום בשעת נפילתה ליבום, אסורה לעולם להתייבם לאותו יבם שנאסרה עליו. מקור הדין הוא אמרתו של רב האומר: ”כל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבוא עליה, הרי היא כאשת אח שיש לה בנים ואסורה”. דין קיים גם אם היו כמה יבמות שנפלו לפני כמה יבמין, ואחת מהם נאסרה לאחד מהאחים, למרות זאת חל דין זה על היבם והיבמה ואסור להם לקיים את היבום.
הראשונים חלוקים אודות טעם דין זה. יש שתלו זאת בטעם דרכיה דרכי נועם המורה שברור שהתורה לא תגרום למצב בו היבמה תיזקק ליבום לאחר שנפטרה, דבר העלול לגרום שתי בעיות, האחת שיבמה שהותרה ונשאת לאדם אחר, ותזקק ליבום לאחר נישואיה לאחר, וממילא תזקק לבצע חליצה, דבר המציג אותה כאשה שנישאה באיסור, מכיוון שלאחר נישואיה הייתה עליה זיקת היבם, ומכיוון שדבר זה עלול לגרום עליה להתגנות על בעלה, ברור שהתורה אסרה זאת הבעיה השנייה היא, שאין זה דרכי נועם אם עליה להזדקק שוב לאותו יבם שכבר נפטרה ממנו
לפי שני טעמים אלו, דין נאסרה הוא דין דאורייתא, ומכיוון שהיבמה אסורה להתייבם הרי היא ”כאשת אח שיש לה בנים” כלשון הגמרא, והיא ערווה גמורה, האוסרת את צרתה להתייבם.
יש מהאחרונים שתלו את דין נאסרה בסברא, שדיני האישות חלה רק בשעת נפילה שהיא הזוקקת ליבום, ומכיוון שבשעת הנפילה לא הייתה נפילה ליבום, לא ניתן לזקוק אותה ליבום לאחר מכן. לפי טעם זה, ניתן להבין מדוע יבמה שהותרה, נאסרה וחזרה והותרה, מותרת ליבום לכל הדעות, גם לפי מי שסובר שאין מצוות יבום באופן כזה מכיוון שכבר הייתה נפילה ליבום המתירה את איסור אשת אח, ולכן גם אם מצוות יבום התבטלה, לא חזר איסור אשת אח.
לעומת זאת, הרמב"ם מסתפק בדבר, והוא מציע אפשרות כי הדין הוא תקנה דרבנן, ואם כן אין צרתה נפטרת מהחליצה.
דיונים תלמודיים בנושאי ייבום > אשת אחיו שלא היה בעולמו

אחד מהאופנים בהם אסורה היבמה להתייבם, הוא כאשר היא אשת אחיו שלא היה בעולמו, כלומר שהיבם עדיין לא נולד בשעת פטירתו של המת בעלה של היבמה. לפי דעת רבי שמעון, אם היבם נולד לאחר שאחד מהאחים כבר ייבם את היבמה, אין היבמה אסורה יותר, מכיוון שכאשר היא נשאת ליבם היא נעשית אשתו לכל דבר ונפקעת איסור אשת אח לגבי היבם, ולכן כאשר האח הנולד בא לייבם מכח נישואי אחיו, היא מותרת לו, מכיוון שהוא קם תחת אחיו, ולגבי אחיו וכל הבאים מכוחו הותר איסור אשת אח. עם זאת, כאשר האח נולד לפני היבום, אין תקף לגביו ההיתר, ויש התולים זאת באיסור ל "יבמה שנאסרה שעה אחת". בדעת רבי שמעון נחלקו אמוראים אם הוא מתיר אף כאשר האח נולד לפני מעשה הייבום או דווקא לאחר שייבם.
דיונים תלמודיים בנושאי ייבום > אשת אח שיש לה בנים

"אשת אח שיש לה בנים" הוא מושג תלמודי נפוץ במסכת יבמות, המשמש כל אשת אח שאינה נופלת ליבום. בתואר זה מתארת הגמרא יבמה שנאסרה שעה אחת, או אשת אח שלא היה בעולמו, וזאת מלבד אשת אח רגילה שיש לה בנים.
התואר בא להבדיל את האשה, מ"אשת אח שאין לה בנים" האסורה ליבום, כמו למשל חלוצה לדעת רבי יוחנן, כלומר אשה שנפלה לייבום וחלצו לה, שבאופן כזה מכיוון שהיא אשת אח שיש לה בנים המכונית "במקום מצווה", אז כבר לא קיים איסור אשת אח, והאיסור לייבם את האשה לאחר החליצה הוא איסור מחודש של לאו של "כיון שלא בנה שוב לא יבנה". לעומת זאת, לפי ריש לקיש גם אשה כזו נחשבת לאשת אח שיש לה בנים.
ההסבר לכינוי זה הוא העובדה שאיסור אשת אח הותר לחלוטין לעניין יבום, עד שאפילו בנפילה שנייה, כלומר כאשר לאחר שייבם היבם את היבמה הוא מת והיא נפלה ליבום לפני יבם אחר, כך שהוא לא מייבם אותה בזיקת אחיו הראשון אלא בזיקת אחיו השני, גם באופן זה מותר לייבם אותה. כתוצאה מעובדה זו, מכנה הגמרא את איסור אשת אח שלא הותר ליבום כ"אשת אח שיש לה בנים".
אחת מהדוגמאות העיקריות לנושא היא אמרתו של רב יהודה: ”אמר רב יהודה אמר רב כל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עליה הרי היא כאשת אח שיש לה בנים ואסורה”.
ראו גם

מסכת יבמות
תקנות שו"ם
מעשה יהודה ותמר
לקריאה נוספת

ספר דברים, פרק כ"ה, פסוקים ה'–י'
מסכת יבמות, בייחוד דף ק"א-דף ק"ו (תיאור דיני החליצה)
משנה, מסכת סוטה, פרק ט'
אנציקלופדיה תלמודית, כרך ט"ו ערך חליצה, וכרך כ"א ערך יבום.
דניאל פרידמן, הרצחת וגם ירשת - משפט, מוסר וחברה בסיפורי המקרא, הוצאת דביר, 2000, הפרק "ייבום ואיסור עריות", עמ' 339-320.
א-שאטבי

| --- | --- |
 לידה:  1320 גרנדה
 פטירה:  7 באוגוסט 1388 (בגיל 68 בערך) גרנדה
 מדינה:  אל-אנדלוס
 מקצוע:  פוסק, מחבר ספרים
 השקפה דתית:  אסלאם, אסלאם סוני, אשעריה 
 
אבו אסחאק אבראהים אבן מוסא אבן מוחמד א-לח'מי א-שאטבי (בערבית: أبو اسحاق إبراهيم بن موسى بن محمد اللخمي الشاطبي; 1320 (משוער) – 7 באוגוסט 1388) היה פוסק מוסלמי-סוני אנדלוסי משפיע מן האסכולה המאלכית שעסק בתחום כוונות ("מקאסד") השריעה (אנ').
משנתו

א-שאטבי סבר שלא ניתן לתת תוקף לחובה דתית בלי שהכלים ליישומו יהלמו את תנאי המציאות המשתנה. לכן צידד בשימוש נרחב של השליט המוסלמי באג'תהאד ובמצלחה, כדי להתאים את הדין הדתי לנסיבות ולתועלת החברה המוסלמית.
משנתו > השפעתו על האסלאם המודרני

יצירותיו החלו להשפיע על מנהיגי האסלאם רק לאחר שהודפסו בשנת 1884 בתוניסיה. במאה ה-19 שבו מוחמד עבדו ורשיד רידא אל כתביו של א-שאטבי ונסמכו עליו בתחומים שונים, בעיקר בכל הנוגע לתכליות הדין הדתי והיכולת להתאימו למודרנה. במאה ה-21, השייח' יוסוף אל קרדאווי נשען על א-שאטבי כשהוא מנסח את תפיסת זרם הוסטייה לגבי כוונות דיני השריעה. הוא מבחין בעקבות א-שאטבי בין מעאמלאת (מצוות שבין אדם לחברו), שיש להתחשב בכוונות העומדות מאחוריהן, ובין עבדאדאת (מצוות שבין אדם למקום), שיש לבצען בלי תלות בכוונה.
הערות שוליים

↑  מוחמד אל-עטאונה, "שריעה ופוליטיקה בערב הסעודית: סיאסה שרעיה כמכניזם לייצוב השלטון והחברה", עמ' 61.
↑  שגיא פולקה, "עקרונות ה"וסטיה" על פי משנתו של שיח' יוסף אל-קרצ'אוי", בתוך אריק רודניצקי (עורך), הגות אסלאמית מודרנית בישראל, עמ' 8.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267942705171  BnF: cb113233254 (data)  GND: 118997602  ISNI: 0000 0000 8162 0957  LCCN: n84032254  NTA: 071575456  SELIBR: 37762  SUDOC: 076960331  TDVİA: satibi-ibrahim-b-musa  VcBA: 495/251149  VIAF: 88033962   WorldCat (עם VIAF): 88033962 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.