stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יינגליש

יינגליש (באנגלית: Yinglish – הלחם של המילים "יידיש" ו"אינגליש" (אנגלית)) הוא מושג המתייחס למילים ממקור אנגלי, שחודשו כנאולוגיזמים ונכנסו לשפת היידיש, בעיקר על ידי יהודים הדוברים את שתי השפות ומתגוררים בארצות דוברות האנגלית. מילים אלו נוצרו לעיתים מתוך צורך לתאר חפצים חדשים או מושגים שונים, שלא היו להם מילים יידיות אחרות.
דוגמאות למילים כאלו:
"alrightnik" - הלחם של המילה האנגלית alright עם הסיומת היידית (ממקור סלאבי) "ניק". המילה משמשת לתיאור אדם מוצלח, או נובו ריש.
"no-goodnik" - ההפך מ-alrightnik, לא יוצלח.
"bluffer" - "בלופ (ע)ר", מילה שחדרה גם לעברית, ונגזרה מהפועל האנגלי bluff והסיומת היידית "עֶר".
משמעות נוספת למושג יינגליש היא תיאור צורת השיחה של קהילות אלו, המחדירה לשפת הדיבור האנגלית היומיומית מילים יידישאיות רבות, שלא חדרו לאנגלית המדוברת על ידי האוכלוסייה הכללית. משמעות זו כוללת גם מילים עבריות שחדרו לניב זה של אנגלית.
חוקרים טוענים כי יינגליש בצורותיה השונות נמצאת בשימוש על ידי מאות אלפי יהודים ברחבי העולם: בארצות הברית, בקנדה, בבריטניה, בדרום אפריקה, בניו זילנד ובאוסטרליה. שפה זו, שהיא למעשה ניב של שפה הנמצא עדיין בשלב ההתפתחות שלו, מאפשרת לבלשנים ללמוד על היווצרותן של השפות היהודיות ב"תנאי מעבדה".
על אף שיינגליש נוצרה על ידי יהודים, היא נמצאת בשימוש גם אצל לא-יהודים, בפרט אצל אלו החיים או עובדים בסביבה יהודית בה משתמשים בתת-שפה זו, ובעיקר באזורים העירוניים של צפון-מזרח ארצות הברית. באזורים אלו, לדוגמה, אין זה בלתי רגיל לפגוש אדם לא-יהודי המתלונן על משא כבד, ומשתמש בפועל "shlepped" המורכב מהפועל היידי "צו שלעפּן" (לשאת, לסחוב), ומהסיומת "ed" האנגלית, המתייחסת לפועל בזמן עבר.
הערות שוליים

↑  Jewish English - Jewish Language Research Website
יחסי סיירה לאון – ספרד

| יחסי סיירה לאון – ספרד |
| --- | --- |
סיירה לאון: ספרד


סיירה לאון: ספרד
שטח (בקילומטר רבוע)
71,740: 505,370
אוכלוסייה
8,686,490: 47,905,341
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,810: 1,580,695
תמ"ג לנפש (בדולרים)
439: 32,996
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי סיירה לאון–ספרד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של סיירה לאון לבין ממלכת ספרד.
סקירה כללית

היחסים של ספרד עם סיירה לאון הם רופפים מאוד ושתי המדינות לא משתפות פעולה כלל באופן מסורתי. היא גם לא הופיעה בתוכנית המתאר של ספרד לשיתוף פעולה באזור מערב אפריקה לשנים 2013 עד 2016. עם זאת בשנים האחרונות חלה עלייה בשיתוף הפעולה בין שתי המדינות, בין היתר בארגונים מולטילטרליים שונים דוגמת האומות המאוחדות.
נציגויות דיפלומטיות

סיירה לאון אינה מיוצגת בספרד בדרג השגרירות. סיירה לאון מיוצגת בספרד בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות שהיא מחזיקה במדריד (עיר הבירה של ספרד), ובלאס פאלמאס דה גראן קנריה. ספרד האמינה את שגרירותה שבאביג'אן שבחוף השנהב על סיירה לאון.
ספרד אינה מיוצגת בסיירה לאון בדרג השגרירות. ספרד מיוצגת בסיירה לאון בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בפריטאון, בירת המדינה. סיירה לאון האמינה את שגרירותה שבלונדון, בירת הממלכה המאוחדת על ספרד.
יחסי בלגיה–רואנדה

| יחסי בלגיה–רואנדה |
| --- | --- |
בלגיה: רואנדה


בלגיה: רואנדה
שטח (בקילומטר רבוע)
30,528: 26,338
אוכלוסייה
11,743,761: 14,334,764
תמ"ג (במיליוני דולרים)
632,217: 14,098
תמ"ג לנפש (בדולרים)
53,834: 983
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה

יחסי בלגיה–רואנדה הם היחסים הבינלאומיים והדיפלומטיים בין בלגיה לרואנדה. היחסים בין המדינות החלו תחת המנדט של חבר הלאומים, כאשר המדינות המודרניות רואנדה ובורונדי נשלטו כרואנדה-אורונדי. כמעצמה הקולוניאלית, מערכת היחסים של רואנדה עם בלגיה הייתה משמעותית לאורך ההיסטוריה של המדינה, גם לאחר העצמאות.
היסטוריה > קשר ראשוני

רואנדה ובורונדי היו שתי ממלכות עצמאיות באזור האגמים הגדולים לפני המרוץ לאפריקה. ב-1894 הם סופחו על ידי הקיסרות הגרמנית ובסופו של דבר הפכו לשני מחוזות של מזרח אפריקה הגרמנית. כחלק מהמערכה של בעלות הברית במזרח אפריקה, רואנדה ובורונדי נפלשו על ידי כוח בלגי ב-1916. הכוחות הגרמניים באזור היו קטנים ומפוזרים בשטח גדול מאוד. רואנדה נכבשה במהלך אפריל-מאי ובורונדי ביוני 1916.
היסטוריה > שלטון בלגי

הסכם ורסאי לאחר מלחמת העולם הראשונה חילק את האימפריה הקולוניאלית הגרמנית בין מדינות ההסכמה. מזרח אפריקה הגרמנית חולקה, ובלגיה קיבלה את רואנדה-אורונדי למרות שזו ייצגה רק חלק קטן מהשטחים שנכבשו על ידי הכוחות הבלגים במזרח אפריקה. מאוחר יותר, חבר הלאומים העניק רשמית את רואנדה-אורונדי לבלגיה כמנדט B-Class ב-20 ביולי 1922. משטר המנדט היה שנוי במחלוקת גם בבלגיה והוא לא אושר על ידי הפרלמנט הבלגי עד 1924. בניגוד למושבות שהיו שייכות לכוח הקולוניאלי שלה, מנדט היה כפוף תאורטית לפיקוח בינלאומי באמצעות ועדת המנדטים הקבועה של הליגה (PMC) בז'נבה, שווייץ.
לאחר תקופה של אינרציה, הממשל הבלגי הפך להיות מעורב באופן פעיל ברואנדה-אורונדי בין השנים 1926 ו-1931 תחת המושל שארל ויסין. הבלגים הרחיבו וגיבשו מבנה כוח המבוסס על מוסדות ילידים. בפועל, הם פיתחו מעמד שליט של הטוטסי כדי לשלוט רשמית על אוכלוסיית הוטו בעיקר, באמצעות מערכת הצ'יפים ותתי-הראשים תחת השלטון הכללי של שני המוואמי. מדע הגזע והאיגניקה הובילו את המנהלים הבלגים להאמין כי הטוטסי קשורים קשר גנטי יותר לאירופים מאשר בני ההוטו. כמה חוקרים, כולל ג'ון הנינג ספיק, הפיצו את ההשערה ההאמיטית שקבעה כי הטוטסי צאצאי "קווקזים שחורים" שפלשו לאירופה והיו אבותיהם של כל העמים האפריקאים "המתורבתים" יותר.
חבר הלאומים פורק רשמית באפריל 1946, בעקבות כישלונו במניעת מלחמת העולם השנייה. את חבר הלאומים החליף האו"ם החדש. בדצמבר 1946 הצביע הגוף החדש על סיום המנדט על רואנדה-אורונדי והחלפתו בסטטוס החדש של "טריטוריית נאמנות".
היסטוריה > עצמאות

בעקבות תנועות עצמאות אנטי-קולוניאליות ברחבי אפריקה, ותסיסה ברואנדה שכללה את הפלת המלוכה במהפכה ברואנדה, רואנדה-אורונדי הפכה לעצמאית לאחר מעבר חפוז ב-1 ביולי 1962. היא התפרקה על פי קווים מסורתיים, והפכה לרפובליקה של רואנדה ולממלכת בורונדי.
היסטוריה > לאחר העצמאות

הרפובליקה העצמאית החדשה של רואנדה, תחת הנשיא הראשון שלה, גרגואר קאייבנדה, כוננה מיד יחסים דיפלומטיים רשמיים עם בלגיה.
היסטוריה > רצח עם

הסכמי ארושה משנת 1993, הסכם השלום שסיים בתחילה את מלחמת האזרחים ברואנדה, הוביל לאישור המנדט של UNAMIR ככוח שמירת השלום. בלגיה ובנגלדש היו המדינות הראשונות שתרמו חיילים. הכוח הבלגי הורכב מכ-440 חיילים.
לאחר ההתנקשות ב-Juvenal Habyarimana ב-6 באפריל 1994, שמועות לפיהן חיילים בלגים אחראים נפוצו ברדיו התעמולה של Hutu Power, כולל רדיו הטלוויזיה Libre de Milles Collines‏. בדרך להגנה על ראש הממשלה, אגתה אווילינגיאמה, נפלו 15 שומרי שלום בלגיים של UNAMIR בשבי צבא רואנדה. 10 מהם מחטיבת פרקומנדו נהרגו - הוכו למוות במאצ'טות ובותרו.  זה היה מהלך אסטרטגי של הקיצוניים מכוח ההוטו. כפי שמציינת אליסון דה פורגס מארגון Human Rights Watch, רציחות אלו היו "הצעד הראשון בתוכנית שנחשפה ב-11 בינואר להיפטר מכוח יעיל של UNAMIR".
ב-12 באפריל הודיעה ממשלת בלגיה כי היא מושכת את חייליה, והחלה לקרוא לנסיגה מוחלטת של UNAMIR.
היסטוריה > לאחר רצח העם

בלגיה כוננה מחדש את היחסים הדיפלומטיים עם רואנדה לאחר רצח העם. היא אחת התורמות הגדולות ביותר של רואנדה לסיוע דו-צדדי, תרם 41.84 מיליון דולר בשנת 2019.
נציגויות דיפלומטיות

בלגיה מחזיקה ברואנדה שגרירות בקיגאלי.
רואנדה מחזיקה בבלגיה שגרירות בבריסל.
כולנגיוגרפיה

| --- | --- |

 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D002758
 
כּוֹלַנְגִיוגרפיה (באנגלית: Cholangiography) היא הדמיה של צינור המרה (המכונה גם עץ המרה) על ידי קרני רנטגן והזרקת חומר ניגוד.
סוגים

ישנם לפחות ארבעה סוגים של כולנגיוגרפיה (המקובלות יותר):
Percutaneous transhepatic cholangiography (PTC): טכניקה רדיולוגית המשמשת כדי להמחיש את האנטומיה של דרכי המרה. חומר ניגוד מוזרק לצינור מרה בכבד ולאחר מכן מבצעים צילומי רנטגן. בדיקת כבד ודרכי מרה זו באמצעות צילומי רנטגן מושגת על ידי החדרת מחט דקה לכבד הנושאת חומר ניגוד כדי לעזור לראות חסימה בכבד ובדרכי המרה.
Endoscopic retrograde cholangiopancreatography (ERCP): היא טכניקה המשלבת שימוש באנדוסקופיה ופלואורוסקופיה לאבחון וטיפול בבעיות מסוימות של מערכת דרכי המרה או הלבלב. זה מבוצע בעיקר על ידי גסטרואנטרולוגים מיומנים ובעלי הכשרה מיוחדת. על אף שמדובר בצורת הדמיה, היא אבחנתית וטיפולית כאחד, ולרוב מסווגת עם ניתוחים ולא עם הדמיה.
כולנגיוגרפיה ראשונית ( Primary cholangiography) (או פרי-ניתוחית): מתבצעת בחדר הניתוח במהלך התערבות ניקוז מרה.
כולנגיוגרפיה משנית (Secondary cholangiography): נעשה לאחר התערבות ניקוז מרה.
בשני המקרים נעשה שימוש בנוזלים פלואורסצנטים ליצירת ניגודים המאפשרים את האבחנה. הכולנגיוגרפיה החליפה במידה רבה את השיטה שהייתה בעבר של כולנגיוגרפיה תוך ורידית (IVC), שהיא צורה של כולנגיוגרפיה שהוצגה ב-1954. זהו הליך רדיולוגי (רנטגן) המשמש בעיקר, כדי להסתכל על דרכי המרה הגדולות יותר בתוך הכבד ודרכי המרה מחוץ לכבד.
שיטה נוספת

Magnetic resonance cholangiopancreatography (MRCP) היא טכניקת הדמיה רפואית. היא משתמש בהדמיית תהודה מגנטית כדי להמחיש את דרכי המרה והלבלב באופן לא פולשני. הליך זה יכול לשמש כדי לקבוע אם אבני מרה מונחות בכל אחת מהצינורות המקיפים את כיס המרה.
הערות שוליים

↑  "Cholangiography | Gallbladder cancer | Cancer Research UK". www.cancerresearchuk.org. נבדק ב-2021-01-04.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000339771
יחסי סורינאם–קנדה

| יחסי סורינאם–קנדה |
| --- | --- |
סורינאם: קנדה


סורינאם: קנדה
שטח (בקילומטר רבוע)
163,820: 9,984,670
אוכלוסייה
635,793: 39,838,945
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,782: 2,140,086
תמ"ג לנפש (בדולרים)
5,949: 53,718
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית   דמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי סורינאם–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת סורינאם לבין קנדה.
סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת סורינאם לבין קנדה כוננו בנובמבר 1975 מיד לאחר קבלת עצמאותה של סורינאם. קנדה הפקידה את היחסים על נציבותה הגבוהה בג'ורג'טאון, בירת גיאנה וסורינאם הפקידה את היחסים על שגרירותה בוושינגטון די סי, בירת ארצות הברית.
הייצוא הקנדי לסורינאם בשנת 2017 הגיע לשווי 29.5 מיליון דולר קנדי והוא כלל בעיקר מכונות וחלקי חילוף למכונות. הייצוא הסורינאמי לקנדה באותה השנה הגיע לשווי 12 מיליון דולר קנדי והוא כלל בעיקר מתכות בסיס, פירות ופירות ים.
קנדה תומכת באינטרסים של סורינאם בקהילייה הקריבית אף על פי שאינה חברה בה, היא מרבה לתמוך בעמדות סורינאם גם בהצבעות מליאת האומות המאוחדות. קנדה תומכת בביטחון הפנים של סורינאם - במיגור הסחר באיברים והסחר בסמים קשים. הכוחות המזוינים של קנדה והכוחות המזוינים של סורינאם התאמנו יחד
במסגרת תוכנית מיוחדת.
נציגויות דיפלומטיות

סורינאם אינה מיוצגת בקנדה בדרג השגרירות, אלא האמינה את שגרירותה שבוושינגטון די. סי. בירת ארצות הברית, על קנדה. סורינאם מיוצגת בקנדה בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות שהיא מחזיקה בערים קלונה וטורונטו.
קנדה אינה מיוצגת בסורינאם בדרג השגרירות, אלא האמינה את נציבותה הגבוהה שבג'ורג'טאון, בירת גיאנה, על סורינאם. קנדה מיוצגת בסורינאם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בפרמריבו, בירת המדינה.
יחסי סרביה – ערב הסעודית

| יחסי סרביה – ערב הסעודית |
| --- | --- |
סרביה: ערב הסעודית


סרביה: ערב הסעודית
שטח (בקילומטר רבוע)
77,474: 2,149,690
אוכלוסייה
6,724,294: 34,113,889
תמ"ג (במיליוני דולרים)
75,187: 1,067,583
תמ"ג לנפש (בדולרים)
11,181: 31,295
משטר
רפובליקה: מונרכיה אבסולוטית

יחסי סרביה–ערב הסעודית הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של סרביה והממלכה הערבית הסעודית.
סקירה כללית

סרביה כוננה את היחסים עם ערב הסעודית ב-17 באפריל 2013.
הביקור הרשמי הראשון הסרבי בערב הסעודית התרחש ב-4 בנובמבר 2015 כאשר הנסיך הסעודי סולטאן בן סלמאן בן עבדול עזיז אאל סעוד ומשלחתו אירחו את ראש ממשלת סרביה אלכסנדר ווצ'יץ' ומשלחתו. בביקור הרעיפו הסעודים שבחים על סרביה ואמרו כי יש עתיד לשיתוף הפעולה הבינלאומי-דיפלומטי בין סרביה לערב הסעודית. נציגי סרביה חתמו בביקור על הסכם שיתוף פעולה בתחום התיירות והכלכלה בתקווה כי הסכמים אלו יועילו לשני הצדדים.
היחסים הכלכליים בין סרביה לערב הסעודית עוד בחיתוליהם והייצוא הסרבי לערב הסעודית עמד על 2.4 מיליון אירו בשנת 2013 בעוד הייבוא הסרבי מערב הסעודית עמד על 5.6 מיליון אירו.
יוסי גולדשטיין

| --- | --- |

יוסי גולדשטיין
 לידה:  ספטמבר 1947 (בן 77) חיפה, פלשתינה (א"י)
 ענף מדעי:  היסטוריה, חקר הציונות
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  יונתן פרנקל, שמואל אטינגר 
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה 
 
יוסף (יוסי) גולדשטיין (נולד בספטמבר 1947) הוא היסטוריון וביוגרף ישראלי, חוקר הציונות, פרופסור מן המניין באוניברסיטת אריאל.
ביוגרפיה

יוסי גולדשטיין נולד בחיפה, שירת בצנחנים בשירות סדיר. בשנת 1974 סיים תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוג ללימודים רוסיים. למד לתואר שני באוניברסיטה העברית וכתב תזה בהדרכת הפרופסורים גליה גולן ויעקב רואי, בנושא "יחסי ישראל-אש"ף, 1969-1964". בשנת 1982 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על מחקר בנושא "התנועה הציונית ברוסיה 1904-1897", שנעשה בהדרכת הפרופסורים שמואל אטינגר ויונתן פרנקל.
בשנת 1984 הצטרף לסגל אוניברסיטת חיפה, והגיע לדרגת מרצה בכיר. הוא פוטר בסוף ספטמבר 1999. מאז 1977 ועד 1992 נמנה עם סגל האוניברסיטה הפתוחה. כיום הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי החברה והרוח, באוניברסיטת אריאל.
בניו הם העיתונאי תני גולדשטיין והמוזיקאי ג'וני גולדשטיין.
מחקריו

מחקריו של גולדשטיין מתמקדים בשלושה נושאים מרכזיים המשתלבים אלה באלה: תולדות היהודים בעת החדשה, תולדות הציונות ותולדות מדינת ישראל.
מחקריו > תולדות היהודים בעת החדשה

גולדשטיין מחלק במחקריו את תולדות היהודים בעת החדשה לחמש תופעות, השזורות האחת בשנייה, שאפיינו את התפתחותם מאז המחצית השנייה המאה ה-18: הגירה, אמנציפציה, מהפכה תרבותית, אנטישמיות וציונות. כל אחת מהתופעות הללו השפיעה באורח דרמטי על התפתחותם. בספרו: Jewish History in Modern Times פירט את התופעות הללו אחת לאחת.
ההגירה שינתה את הפזורה היהודית, ודחפה, במאתיים השנים האחרונות, להזזת מרכזם העיקרי של היהודים, ממזרח אירופה, מרוסיה ומפולין, לארצות הברית ולמדינת ישראל. הסיבות להגירה, על פי גולדשטיין, קשורות להתפתחותם הכלכלית של היהודים, לשוויון הזכויות לו זכו, לאנטישמיות המודרנית, לכינונה של התנועה הציונית ולהקמת מדינת ישראל. את תופעת ההגירה הסביר גולדשטיין, מלבד בספרו הנ"ל, גם בספריו שיצאו לאור באוניברסיטה הפתוחה, שבהם ניתנו הסברים להתפתחות יהודי ארצות הברית, לציונות בראשיתה, לאנטישמיות, ולשילוב בין דת ולאומיות בחברה היהודית.
האמנציפציה, שוויון הזכויות לו זכו היהודים במדינות אירופה מאז המהפכה הצרפתית, והמהפכה התרבותית שעברו בעקבות זאת, דחפו להתערותם בחברה האירופית והאמריקאית. פריין המרכזי היה בחילונה של החברה היהודית, שהחלה עוד בתקופת ההשכלה במחצית הראשונה של המאה ה-18, אך הפכה ללב ההוויה היהודית, החברתית-תרבותית, במהלך המאה העשרים, עם הפיכתו של הזרם האורתודוקסי הדתי למיעוט בחברה היהודית.
האנטישמיות המודרנית מוסברת על ידי גולדשטיין כתופעה הקשורה בשלושה תהליכים:
עברם ההיסטורי, פיזורם בגולה ועיסוקם הכלכלי, לצד השלכות המפגש בין הדת הנוצרית ליהודית;
המודרניזציה של החברה האירופית, ובמיוחד תופעות הקשורות בה, שהתחזקו מאז שנות השבעים של המאה ה-19 - דוגמת התגברות תופעת החילון, המחקר המדעי והדמוקרטיזציה של החברה האירופית;
התפתחויות דרמטיות בחברה היהודית, הקשורות לעיסוקם הכלכלי של היהודים ולתופעת החילון.
כל אלה ביחד היוו בסיס לאנטישמיות המודרנית, שהגיעה לשיאה בשואת יהודי אירופה במלחמת העולם השנייה.
עליית הציונות והצלחתה הדרמטית מוסברת על ידי גולדשטיין כחלק מההתפתחות הלאומיות האירופית וכינונן של תנועות לאומיות מודרניות מאז המהפכה הצרפתית, לצד התפתחותם הכלכלית הייחודית של היהודים והאנטישמיות המודרנית. התופעות הללו גרמו לכינונה של "חיבת ציון", התנועה הלאומית היהודית הראשונה, ולתנועה הציונית מיסודו של תיאודור הרצל. הקמת התנועה הציונית, לצד תופעת ההגירה, החילון והאנטישמיות, דחפו ליישומו בפועל של הרעיון הציוני עם הקמת מדינת ישראל.
מחקריו > תולדות הציונות

קורפוס אחר במחקריו של גולדשטיין קשור לתולדות הציונות בראשיתה, תוך דגש על התנועה הציונית שהתפתחה במזרח אירופה. לטענתו, הבסיס לתנועה הלאומית היהודית נוצר דווקא באימפריה הרוסית הצארית. אין ספק שתיאודור הרצל, בן טיפוחיה של התרבות היהודית-גרמנית-מרכז אירופאית, בפעילותו לכינון ההסתדרות הציונית, הוא זה שייסד את התנועה, שבסופו של דבר היוותה את הבסיס להתפתחותה של הציונות ולכינונה של מדינת ישראל. אך מרבית חברי התנועה באו מרוסיה ועיקר פעילותה נעשתה שם. מנהיגיה, מאז הרצל, מחיים ויצמן ועד דוד בן-גוריון, נולדו וגדלו באימפריה הצארית. תרבות תחום המושב הייתה נטועה בהם עמוקות.
בתשעה ספרים שפרסם, ובעשרות מאמרים, תיאר גולדשטיין, מזוויות שונות, כיצד התפתחותה של הציונות ברוסיה הפכה את אותה תנועה לזו שהובילה בסופו של דבר לכינונה של מדינת ישראל.
בדוקטורט שכתב על התנועה הציונית ברוסיה בראשית דרכה, בספר שפרסם בעקבותיו ובעשרות מאמרים, הוא תיאר את הסיבות להתפתחות הציונות ברוסיה מאז כינון התנועה, האידאולוגיה שאמצו חבריה, ובמיוחד תרומתם להסתדרות הציונית. בלב התזה שפיתח, הסביר כי התפתחות התנועה, דווקא בתחום המושב ברוסיה, נבעה מתהליכים חברתיים וכלכליים ייחודיים של היהודים שהתגוררו שם. זאת לצד ההתייחסות הייחודית של השלטון הצארי ליהודים, שאותה פיתח גולדשטיין בספרו "תזכיר לופוחין". עוד ביקש להוכיח במחקריו, כי מאז כינון התנועה הציונית התפתחה אידאולוגיה ציונית מיוחדת לציוני רוסיה – "ציונות מעשית" – שנבדלה מ"הציונות המדינית" של הרצל. אותה אידאולוגיה יהודית מזרח אירופאית, היוותה תוצר חברתי ותרבותי ומנהיגותי, שהתפתחה מתוך הקהילה היהודית שם. בביוגרפיה שכתב על מנחם אוסישקין, הבולט ביו המנהיגים הציוניים הרוסיים אז, ובמאמרים רבים, מצויים ההסברים המבדילים בין שתי האידאולוגיות, כמו גם פרוט פעילותם המעשית והפוליטית של "הציוניים המעשיים".
ובאותו הקשר, בביוגרפיה שכתב גולדשטיין על אחד העם, בספרו "אחד העם והרצל" ובמאמרים רבים, מצא גולדשטיין כי ההבדלים התרבותיים, שנוצרו בין חברי התנועה הרוסיים (האוסטיודן), לבין אלה של הציונים במרכז אירופה, בראשות הרצל (וֶסטיודן), יצרו חיץ תרבותי עמוק ביניהם. הוא בא לידי ביטוי מובהק במשבר פוליטי עמוק שהתרחש סביב "תוכנית אוגנדה".
מחקריו > תולדות מדינת ישראל

הקורפוס השלישי במחקריו של הפרופסור גולדשטיין מוקדש לתולדות מדינת ישראל בראשיתה. במרכזם עומדות שבע ביוגרפיות על אישים מרכזיים שחיו בראשית ימיה של המדינה: שלושה ראשי הממשלה: לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין, שכיהנו בשנים 1963–1995; וארבע ביוגרפיות נוספות על אישים בולטים בפוליטיקה (ח"כ יוסף תמיר), בכלכלה (ד"ר יעקב ארנון), בתעשייה (אלי הורביץ) ובמדע במדינת ישראל (פרופ' מיכאל סלע). ביגוגרפיות אלו מאפיינות את ייחודיותם ההיסטורית של מושאי המחקר. גולדשטיין דן באופן שבו כיצד עוצבה והתפתחה אישיותם, בצמתים ההיסטוריים המרכזיים שעברו ובתרומתם לחברה הישראלית. באמצעות זאת הסביר את התהליכים ההיסטוריים המרכזיים שעבר היישוב היהודי בארץ ישראל לפני קום המדינה ולאחריה.
מחקריו > ספרי לימוד

במסגרת מחקריו של גולדשטיין, ולנוכח תפיסת עולמו הפדגוגית, הוא מצא, שחלק משליחותו כהיסטוריון היא כתיבת ספרי לימוד. זו הסיבה שבשלושים וחמש השנים האחרונות (1977–2012) כתב ספרי לימוד רבים, לכל הרמות והגילים, למן נערים בחטיבת הביניים, עבור לתלמידי בתי ספר תיכון וכלה לסטודנטים לתואר הראשון. בסך הכל כתב גולדשטיין למעלה מ-50 ספרים ופִרסם למעלה ממאה מאמרים אקדמיים בכתבי עת מדעיים.
פרסומים > מבחר מאמרים

יוסי גולדשטיין, "פרשת אוגנדה – היבטים נוספים", ציון, מ"ח, ד' (1983), עמ' 407--425.
Yossi Goldstein, “Some Sociological Aspects of the Russian Zionist Movement at its Inception", Jewish Social Studies, XLVII, No. 2 (1985), pp. 167-178.
Yossi Goldstein, “Herzl and the Russian Zionists: The Unavoidable Crisis? Studies in Contemporary Jewry, II (1986), pp. 208-226.
Yossi Goldstein, “The Attitude of the Jewish and the Russian Intelligentsia to Zionism in the Initial Period”, The Slavonic and East European Review, 64 (1986), pp. 547-556.
Yossi Goldstein, “Jabotinsky and Jewish Autonomy in the Diaspora", Studies in Zionism 7, No. 2 (1986), pp. 219-232.
יוסי גולדשטיין, "פלסטינוצנטריזם בקרב ציוני רוסיה, 1904-1897", היסטוריה יהודית, 1 (1987), עמ' 1--18.
יוסי גולדשטיין, "לתולדות מסעו של אחד-העם: אמת מארץ-ישראל?", קתדרה, 46 (1987), עמ' 91–108.
יוסי גולדשטיין, "מעמדו של אחד-העם עד בוא הרצל בראי 'משפט דיבה' נגד מרגלית", ציון, נ"ב, ד', (1987), עמ' 481--487.
Yossi Goldstein, “The Beginnings of the Zionist Movement in Congress Poland: The Victory of the Hasidim over the Zionists?", Polin, 5 (1990), pp. 114-130.
Yossi Goldstein, “Ahad Ha`am: A Political Failure?" Jewish History, 4 (1990), pp. 33-48.
יוסי גולדשטיין, "'בני-משה': סיפורו של מסדר חשאי" ציון, נ"ז ב (תשנ"ב), עמ' 175–205.
יוסי גולדשטיין, "לוי אשכול וביטחון היישוב, 1947-1917", קתדרה 113 (2005), עמ' 83--112.
Yossi Goldstein, “Eastern Jews vs. Western Jews: The Ehad Ha’am – Herzl Dispute and its Cultural and Social Implications” Jewish History, 24 (2010), pp. 355-377.
Yossi Goldstein, "Reflections on the Failure of the Lovers of Zion", Journal of Modern Jewish Studies, 14, 2 (July 2015), pp. 245-229.
יוסי גולדשטיין, "מקומה של 'חיבת ציון' בקריסתה של עליית תר"ן תרנ"א", קתדרה 158 (2015), עמ' 99–118.
Yossi Goldstein, “The Beginnings of Hibbat Zion: A Different Perspective",Association for Jewish Studies, AJS Review 40:1 (April 2016), 33–55..
Yossi Goldstein,“The Ideological Test of Ahad Ha`am: The Struggle over the Character of Bnei Moshe", journal of jewish studies | vol. l, xvii, no. 2 (autumn 2016), pp. 392–407
Haggai Frank, Zdeněk Klíma and Yossi Goldstein, " The First Israeli Weapons Procurement Behind the Iron Curtain: The Decisive Impact on the War of Independence", Israel Studies, Vol. 22.3 (fall, 2017), pp.125-152.
Yossi Goldstein, "Warum wurde nach dem Sechstagekrieg kein Friede erreicht?", vierteljahrshefte fur Zeitgefchichte, 3 (Juli 2018), pp. 377-402.
Yossi Goldstein, The Six-Day War: The War That No One Wanted", Israel Affairs, Published online, 24 Aug 2018
Yossi Goldstein, "Ben-Gurion and the Palestinian refugees, Ideology, Morality, and Praxis", Israel Studies Review, Volume 35, Issue 1 (Spring 2020), pp. 37-55.
Yaakov Livne, Yossi Goldstein, "Let my People Go" – The Beginnings of Israel's Operation to Open Soviet Immigration Gates" (sent to The Soviet and Post-Soviet Review, 17 April 2020)
כולנו (שבועון לילדים)

| --- | --- |

השער של גיליון 618, 25 במרץ 1997
 תדירות:  שבועון
 סוגה:  עיתון לילדים
 תאריכי הופעה:  23 באפריל 1985 – 25 ביולי 2000 (15 שנים) 
 שפה:  עברית 
 
השער של הגיליון האחרון 792, 25 ביולי 2000
כֻּלָּנוּ היה שבועון לילדים ולנוער שיצא לאור בישראל בין השנים 1985–2000. הגיליון הראשון מ-23 באפריל 1985 היה מיזוג של שבועוני הילדים דבר לילדים, משמר לילדים והארץ שלנו. השבועון חדל לפעול בשנת 2000 בעקבות קשיים כלכליים.
היסטוריה

העיתון יצא לאור לראשונה ב-23 באפריל 1985, לאחר שהעיתונים על המשמר, דבר והארץ החליטו למזג את עיתוני הילדים שהוציא לאור עד אז. על עמוד השער של הגיליון הראשון הופיעה תמונה של עוגת יום הולדת לכבוד יום העצמאות של ישראל שחל באותו שבוע, והוא כלל ריאיון עם שר החינוך יצחק נבון. המנכ"ל הראשון של העיתון היה יעקב פרוימן. את העיתון עיצב שמעון זנדהאוז.
דוד פאיאנס ערך את השבועון מהקמתו ועד סוף הכרך השביעי ב-27 באוגוסט 1991. הוא החל בפברואר 1973 כעורך של "דבר לילדים" סך הכול היה עורך עיתוני ילדים 18 וחצי שנים ברציפות. בעת הקמת העיתון היו סגניות העורך אסתר קל ועטרה אופק. עם פרישתה של עטרה אופק, מונתה לתפקיד חנה ניר ושימשה כסגנית עורך במשך שלוש שנים מ-1986 עד 1989. אסתר קל שעבדה במערכת "הארץ שלנו" מייסודו ב-1951 עד 1991 ב"כולנו" רשמה לזכותה הישג יוצא דופן של 40 שנות עבודה בעיתוני ילדים.
ב-1988 הגיע כולנו למכירות שיא של 50 אלף עותקים. עקב התחרות מול עיתוני ילדים אחרים, ומלחמת המפרץ הביאו לירידה חדה במכירות. כדי להתמודד עם התחרות הושק עיתון נוסף, בעריכת נגה טננבאום, בשם "כולנו לילדים" שפנה לקהל ילדים צעיר יותר. קובי ניב היה העורך במשך 4 חודשים בלבד עד סוף דצמבר 1991 ועזב כתוצאה ממכירת כתב העת. העיתון נמכר לחברת צ.צ. הפקות שהוציא לאור את העיתון המתחרה פילון, תמורת 70 אלף שקלים ונטילת חובות העיתון.
אורן ציבלין ערך את השבועון מ-7 בינואר 1992 עד גיליון 606 ב-31 בדצמבר 1996. סגני העורך בתקופתו של ציבלין היו אורי גרוס (עורך המדור "קול" הפופולרי) ומיכל בן דוד, בעיצובה הגרפי של עמית ילין. בתקופתו עבר השבועון טרנספורמציה מוחלטת למגזין דמוי "מעריב לנוער". בד בבד, בתקופתו החלה כוכבת ילדים הפופולרית מיכל ינאי, שהופיעה לראשונה על השער של כולנו כבר ב-4 ביוני 1991, להופיע בתדירות גבוהה יחסית על עטיפות העיתון, כאשר תמונתה המוגדלת אף הופיעה על חזית גיליון יום השואה של שנת 1995 לצד תמונה מוקטנת של אנה פרנק (זאת כדי לאייר כתבה שלה על ביקור במוזיאון אנה פרנק עבור ערוץ הילדים). ב-1994 הצטרפה ינאי למערכת "כולנו".
גלית שרף הייתה העורכת מ-7 בינואר 1997 (גיליון 607) עד אוקטובר 1999 וגיליון מספר 750. סגנים בתקופתה היו עופרה קיין, אריק שגב, דורון פרידמן ונמרוד גנצרסקי, שהיה גם העורך האחרון של "כולנו" בין גליונות 751–792. המו"ל של השבועון היה אז "כ.פ. עיתונות בתקשורת".
משנת 1992 ועד שנת 2000 כולל, נוהל העיתון (כמו גם העיתונים פילון וזומביט) על ידי אורלי עטיה רוזנבוך.
תחת עריכתו של נמרוד גנצרסקי, שונתה המגמה וחזרה לימי הערכים והחינוך. השבועון החל לפרסם בעיקר כתבות ומדורים בנושאי חינוך, קהילה, ידע כללי ואף גיליונות נושא על מדינות ותרבויות שונות, בעלי חיים ועוד.
השבועון נסגר עקב קשיים כלכליים ב-25 ביולי 2000 (גיליון מספר 792).