דרכי לימוד התלמוד
שיטות לימוד עיקריות לפי בתי מדרש > שיטת הלימוד בספרד הנוצרית

בספרד, בשנים שבין 1200 ועד גירוש ספרד בשנת 1492, שגשג מאוד לימוד התלמוד. אף שיהדות ספרד מפורסמת בתחום השירה, הקבלה והפילוסופיה, הרי שעיקרה של הספרות הענפה שהתחברה בתקופה זו של יהדות ספרד, היה בתחום התלמוד. על רובו של התלמוד נכתבו למעלה משלושים ספרי פירושים וחידושים, כאשר כמה מן הפירושים הופיעו בכמה מהדורות, ואף הרי"ף פורש כשלושים פעם. נוסף לכך נכתבו שאלות ותשובות לאלפים, חיבורים רבים בפרשנות המקרא, ועוד, בכמות ובאיכות העולים בהרבה על כל מה שנכתב בתקופה ההיא בספרד בתחומי הפילוסופיה והקבלה גם יחד.
מפעל אדיר זה של פרשנות התלמוד התחבר על ידי גדולי החכמה והתורה ומנהיגי הציבור בספרד, שלימדו את תורתם בישיבות גדולות לתלמידים רבים מאוד. ובמסגרת מפעל פרשנות זה נסללו דרכים חדשות בפירוש התלמוד ובהסקת המסקנות להלכה.
מייסדה של הדרך היה הרמב"ן, שעמד בראש ישיבה גדולה בברצלונה, וחיבר בעצמו ספרי חידושים על מספר רב של מסכתות מהתלמוד בבלי. בדרכו החדשה ובתורתו נפגשו לראשונה מזרח ומערב, צפון ודרום. מתורת גאוני בבל שבמזרח על מסורתה וגירסותיה, עם חידושי הקדמונים אשר בספרד בקצה מערב - ר' שמואל הנגיד, רבי יצחק בן ראובן אלברגלוני, ר' יצחק גיאת, ר"י מיגאש, הרי"ף ועוד; דרך תורתם של גדולי צרפת, אשכנז ופרובנס בצפון - רש"י ובעלי התוספות לדורותיהם, בעל האשכול, הראב"ד ובעל המאור - עד פירושים ופסקים מפרי עטם של רבנו חננאל, רב ניסים גאון והרמב"ם באפריקה שבדרום.
המאפיינים העיקריים של דרך הלימוד הספרדית, מיסודו של הרמב"ן, הם:
חידוש. ספרי הפרשנות לתלמוד של הרמב"ן ותלמידיו, כונו על ידיהם ועל ידי הדורות הבאים בשם "חידושים". ואכן, המאפיין העיקרי שלהם הוא החירות לחדש חידושים מתוך היקשים, תירוצים ועיונים בתלמוד שהעלו החכמים המעיינים בחכמתם שלהם. חירות זו מעוגנת בהשקפה לפיה לכל דור צרכים המיוחדים לו בהלכה ובמחשבה, ובהתאם לכך נחשפים בפניו אותן רמות מידע קדומות שהיו נעלמות עד אז.
ספרי הפירושים הנלמדים. בניגוד לצרפת ואשכנז, בהם נלמדו בישיבות קובצי התוספות שחוברו בכל דור, בספרד כמעט ולא הועתקו פירושי התוספות ולא עמדו בפני תלמידי הישיבה שם בעת לימודם. ספר חידושי הרמב"ן הוא אשר ליווה את לימודם, והוא קלט לתוכו מדברי התוספות כל שהיה חשוב בעיניו ושביקש לעסוק בו.
פסיקת הלכה. בניגוד לבעלי התוספות בצרפת ואשכנז, שלא היססו לפסוק הלכות למעשה על פי חידושיהם והבחנותיהם בתלמוד, הרי שבספרד נהגה דיכוטמיה בין מתודת הלימוד והפירוש למתודת הפסיקה. בעוד שבפירוש הסוגיה הם היו נועזים בחידושיהם, בחידודיהם ובהבחנותיהם כבעלי התוספות עצמם, הרי זה נגע אך ורק לתחום העיון. בפסיקה, בהוראה, לא תמיד הם 'הולכים עד הסוף' לסמוך על חידושיהם ולהסיק את המסקנות המתבקשות מהעיון, אלא הם מבטלים את המסקנות הראויות להסיק מאותם החידושים והחידודים בפני סמכותם והכרעותיהם של הקדמונים, בעיקר הגאונים, אך גם בפני רבני ספרד וצפון אפריקה הגדולים, כדוגמת הר"ח, הרי"ף והרמב"ם.
בהמשך פותחה דרך הלימוד הספרדית עוד, ונתרמה לה תרומה מכריעה על ידי רבי יצחק קנפנטון, שהיה מגדולי רבני ספרד וראשי הישיבות שבה בדור שלפני הגירוש, ועמד בשנת 1457 בראש ישיבה גדולה בסמורה שבצפון-מערב ספרד. תלמידיו, שהיו גדולי ומנהיגי יהדות ספרד בפזורותיה אחרי הגירוש, נשאו עמם את דרך לימודו והפיצו אותה לארצות רבות.
הרב קנפנטון יישם את הלוגיקה האריסטוטלית באופן נרחב ומעמיק בלימוד התלמודי בכללו. תלמידיו הישירים ותלמידי תלמידיו, המשיכו ביישום ובפיתוח מתודולוגיה תלמודית על בסיס אריסטוטלי. הוא ותלמידו ראו בהגיון ובלוגיקה את הדרך להשגת אמת בכל המדעים, ובכללם מדע התורה, ולמרות התנגדותם לפילוסופיה, הם ראו את הלוגיקה כענף נייטרלי ו"כשר". אך בעוד שספרי ההגיון וכלליהם שימשו כספרי יסוד בעיון המדעי והפילוסופי, והם התוו את הדרך להוכחה נכונה והימנעות מטעות במקצועות אלה, מדע התלמוד זקק ספרי כללים מיוחדים, כיוון שהוא מובדל בלשונו ובעיותיו מן המדעים האחרים. מסיבה זו חוברו באותה תקופה בספרד ספרי כללים מיוחדים לתלמוד ומפרשיו, המתווים את הדרך הלוגית ללימוד ופירוש התלמוד.
כחלק ממפעל זה פותחה גם משנה רחבה העוסקת בדקדוק בלשונות הראשונים, ובכללם הרמב"ן, כאשר המעקב אחר שינויי הלשון, הניסוח והעריכה, נדרש על בסיס תאוריה לוגית-לשונית. שיטה זו מושתתת על התפיסה האריסטוטלית לפיה הלשון היא אמצעי להבעת העניינים שבמחשבה, ולפיכך יש לשים לב להבדלים הקיימים בין ניסוחים שונים שהיו יכולים, לכאורה, להיות לאותם העניינים. על
הפרשן לדייק ולדקדק בניסוח דברי המקורות המתפרשים על ידו שכן לכל רכיב בביטוי הלשוני יש חשיבות בהבעת העניין המכוון.
וכך כותב הרב קנפנטון בפתיחת ספרו:
כלל גדול בעיון, שתדקדק הלשון היטב, ותשתדל אם יש בו ייתור לשון או כפל עניין. ואם יש חידוש בעניין ההוא או במאמר ההוא או לאו [...] ותשתדל להוציא כל הלשון בעניין שכל מלה בכל חלק ממנו יורה על דבר חדש שלא היה מובן מכל הקודם.
דרך לימודו של הרב קנפנטון התפשטה לארצות הרבות אליהן גלו תלמידיו. כך, לדוגמה, בישיבה הירושלמית שבראשה עמד רבי יעקב בירב אומצה מסורת הלימוד הספרדית, כפי שהתגבשה בבית־מדרשו של קנפנטון; ורמזים לה נמצאו גם בכתבי תלמידו רבי יצחק אבוהב. גם בישיבות אחרות ברחבי האימפריה העות'מאנית אומצה שיטה זו. ישיבות אלו שימשו כדוגמה ומשל לישיבות שיסדו לאחר מכן רבי יוסף קארו ורבי משה מטראני (המבי"ט) ותלמידיהם.