stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדוגמניות
המשתתפים בתוכנית > שופטי התחרות

במהלך הפרקים, נשפטות המשתתפות על ידי חמישה שופטים, אשר מנפים בכל סוף תוכנית משתתפת.
מיקי בוגנים (כל העונות) – מעצב שיער ומנחה טלוויזיה. זוכה פרס מעצב השיער בטקס האופנה הישראלי.
בטי רוקאווי (עונות 1 ו-2) – בעלת סוכנות דוגמנות.
אלימור זילברמן (כל העונות) – עיתונאית ועורכת אופנה, מנחת טלוויזיה ומורה בבתי ספר לעיצוב ולאופנה.
ספי שקד (עונות 2 ו-3) – פרסומאי ומנהל קמפיינים.
יעל רייך (עונה 2) – שחקנית ודוגמנית.
אשל עזר (עונה 1) – צלם אופנה.
שירז טל (עונה 1) – שחקנית, מנחת טלוויזיה ודוגמנית.
סטלה עמר (עונה 3) – דוגמנית.
המשתתפים בתוכנית > עונה ראשונה

העונה הראשונה (2005), כללה שש-עשרה מתמודדות אלמוניות, שסללו דרכן לעבר התואר הנכסף. עונה זו התאפיינה בכמות הריבים והוויכוחים בין הבנות המתמודדות, עניין שהפך לסמל התוכנית.
מתמודדות העונה הראשונה לפי סדר ניפויין:
| מועמדות | גיל | עיר הולדתה | מקומות | הערה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| דניאלה פרי | 17 | תל אביב-יפו | 16-13 |  |
| סיוון מרציאנו | 22 |  | 16-13 |  |
| רחלי טקלה | 28 | ירושלים | 16-13 |  |
| אלכס חזין | 20 | חולון / בת ים | 16-13 |  |
| מאיה טל | 21 | הרצליה | 12 |  |
| אנג'ל אוגוסטה | 18 | בת ים | 11 |  |
| עדי סטרוד | 22 | נס ציונה | 10-9 |  |
| אלכסנדרה שרמן | 18 | באר שבע | 10-9 |  |
| אולגה לופטין | 21 | באר שבע | 8 |  |
| מיתר עמוס | 19 | חיפה | 7 |  |
| אינס חליף | 21 | פתח תקווה | 6 |  |
| נטע קריסי | 19 | אשקלון | 5 | עזבה וחזרה |
| אוולין פטרובסקה | 28 | תל אביב-יפו | 4 | חביבת הקהל |
| ליאת בן-רשי | 21 | פתח תקווה | מקום שלישי |  |
| ליאת בלו | 21 | הרצליה | מקום שני |  |
| ויקטוריה קצמן | 18 | נהריה | מקום ראשון |  |
המשתתפים בתוכנית > עונה שנייה

העונה השנייה עלתה לשידור ב-8 בפברואר 2006, והפרק הראשון היה התוכנית הנצפית ביותר בערוץ 10 מהקמתו.
במהלך העונה הוספו מספר חידושים; למשתתפות יש גם אפשרות לנפות, במסגרת מיוחדת, את המתמודדת הפחות מועדפת עליהן. שיטה חדשה זו יצרה במהירות יחסים מעורערים בין המתמודדות, ובמיוחד כלפי המתמודדת הערבייה ניראל קראנתאגי, המתמודדת קריסטין קיבלה פרסום על כך שאמרה את המשפט "כי עוף זה ציפור ופרה זאת חיה". תוכנית הגמר שודרה ב-5 באפריל 2006. בגמר העונה הוחזרו המתמודדות קריסטין פרידמן ונטלי סבג על ידי הצופים, ויחד עם מימי טדסה, ניראל קראנתאגי ואליסיה אסתרין, השתתפו בתוכניתה האחרונה של העונה, בה הגיעה מימי למקום השלישי, נטלי למקום השני וניראל למקום הראשון, הן על פי בחירת השופטים והן על פי בחירת הקהל. למרות אחוזי הצפייה הגבוהים העונה השנייה הסתיימה בהפסד כספי לחברת ההפקה וערוץ 10.
מתמודדות העונה השנייה לפי סדר ניפויין:
| מועמדות | גיל | גובה | עיר הולדתה | מקומות | הערה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ליאת פדלון | 25 | 173 | כפר סבא | 14-13 |  |
| הילה צ'נסקי | 19 | 182 | בת ים | 14-13 |  |
| פולי בנדל | 21 | 158 | עכו | 12 |  |
| נעמי זילבר | 20 | 170 | קדימה-צורן | 11 |  |
| אירה סימונוב | 20 | 175 | תל אביב-יפו | 10 |  |
| שרון מרקוביץ | 19 | 163 | חיפה | 9 |  |
| מור רימי | 20 | 174 | תל אביב-יפו | 8 |  |
| קרן גולץ | 18.5 | 163 | קריית אתא | 7 |  |
| מישל לורי | 21 | 175 | הרצליה | 6 | נופתה על ידי המשתתפות |
| כריסטין פרידמן | 19 | 174 | גבעתיים | מקום חמישי | נופתה והוחזרה בגמר |
| אליסיה אסתרין | 20 | 175 | אילת | מקום רביעי |  |
| מימי טדסה | 23 | 167 | אילת | מקום שלישי |  |
| נטלי סבג | 22 | 175 | מגדל העמק | מקום שני | נופתה והוחזרה בגמר |
| ניראל קאראנתינג'י | 20 | 174 | חיפה | מקום ראשון |  |
המשתתפים בתוכנית > עונה שלישית

העונה השלישית עלתה לשידור ב-8 בפברואר 2008.
אל הגמר שהתקיים בשני חלקים, האחד ב-14 באפריל והשני ב-15 באפריל הגיעו: אלה מושקאוצן, נטלי דדון וסשה טפטיקוב. בנוסף, החליטו הצופים להחזיר לגמר את ריטה אוס ואילו המשתתפות החזירו את צליל סלע.
מתמודדות העונה השלישית לפי סדר ניפויין:
| מועמדים | גיל | גובה | עיר הולדתה | מקומות | הערה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שיר עזרן | 17 | 173 | אילת | 12 |  |
| אלינה רייפה | 19 | 172 | תל אביב-יפו | 11 |  |
| אנסטסיה בוקנובה | 24 | 174 | תל אביב-יפו | 10 |  |
| לימור אליהו | 22 | 176 | טבריה | 9 |  |
| ליליאנה סטוניקוב | 23 | 170 | תל אביב-יפו | 8 |  |
| קארין כהן | 20 | 168 | עפולה / בית שאן | 7 |  |
| קטיה גור | 18 | 172 | אשדוד | 6 |  |
| צליל סלע | 19 | 170 | הרצליה | 5 | נופתה על ידי המשתתפות והוחזרה לגמר על ידי המשתתפות |
| נטלי דדון | 24 | 179 | קריית ביאליק | 4 |  |
| ריטה אוס | 18 | 175 | עפולה | מקום שלישי | נופתה והוחזרה לגמר על ידי הצופים |
| סשה טפטיקוב | 19 | 167 | בת ים | מקום שני |  |
| אלה מושקאוצן | 21 | 173 | בת ים | מקום ראשון |  |
ראו גם

דוגמנות בישראל
חוק הגבלת משקל בתעשיית הדוגמנות - חוק ישראלי התשע”ב-2012
הערות שוליים

↑  יעל גאוני, ‏ניר למפרט מגונן על "הדוגמניות": הרשות השנייה לוקה בשיכרון כוח, מתחסדת ומתערבת  ברגל גסה, באתר גלובס, 15 במרץ 2005
↑  ענת באלינט, השופטים ראויים להדחה, באתר הארץ, 16 במרץ 2005
↑  ענת באלינט, הרשות השנייה תקיים שימוע אם לשדר "הדוגמניות", באתר הארץ, 10 במרץ 2005
↑  ענת באלינט, הרשות השנייה לא תגביל את שעת השידור של התוכנית "הדוגמניות" בערוץ 10, באתר הארץ, 13 במרץ 2005
↑  רותי זוארץ, ‏הרב של בטי רוקוואי לא מתיר לה לשפוט בעונה נוספת של "הדוגמניות", באתר גלובס, 30 במאי 2007
↑  בועז גריילסמר, הפרסומאי  ישפוט דוגמניות, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2005
↑  רותה קופפר, יעל רייך, מאחורייך, באתר הארץ, 10 בינואר 2006
↑  יעל גאוני, ‏פרק "הדוגמניות" אמש - התוכנית הנצפית ביותר בערוץ 10 מהקמתו, באתר גלובס, 9 בפברואר 2006
↑  רותה קופפר, חפש את הדוגמנית, באתר הארץ, 5 באפריל 2006
↑  עידית אברהמי, לא עובדת בשביל  אף אחד, באתר הארץ, 17 במאי 2006
↑  רותי זוארץ, ‏ערוץ 10 ו-JCS שוקלים להעביר הפקת "הדוגמניות" למזרח אירופה, באתר גלובס, 28 במאי 2006
↑  מריאנה בננסון, עכבר העיר, הדוגמניות: אני לא רוצה שיראו לי את הפטמות, באתר הארץ, 9 בפברואר 2008
↑  נטלי סמית, עכבר העיר, הדוגמניות: תכנית בשגגה, באתר הארץ, 15 באפריל 2008
גמר העונה הראשונה. ויקטוריה קצמן היא השנייה מימין
גמר העונה השנייה. ניראל קראנתאגי היא השנייה מימין
כריסטין ומישל בתצוגת אופנה בקניון פתח תקווה לאחר הגמר
הורטוס בוטניקוס

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך הקמה:  1638 
 נתונים ומידות
 שטח:  12 דונם
 מיקום
 מדינה:  הולנד הולנד
 מיקום:  עיריית אמסטרדם 
 קואורדינטות:  52°22′01″N 4°54′30″E﻿ / ﻿52.366969444444°N 4.9084416666667°E﻿ / 52.366969444444; 4.9084416666667
 www.dehortus.nl
  (למפת אמסטרדם מוגדלת) הורטוס בוטניקוס(למפת אמסטרדם רגילה) הורטוס בוטניקוס
 
גשר הכניסה המזרחי לגן
הורטוס בוטניקוס (הולנדית: Hortus Botanicus) הוא גן בוטני בעיר אמסטרדם שבהולנד, מן העתיקים בעולם.
היסטוריה

הגן נוסד על ידי עיריית אמסטרדם בשנת 1638 על מנת שיספק עשבי מרפא לרוקחים ולרופאים. אוסף הצמחים בגן הורחב במהלך המאה ה-17 על ידי צמחים שהביאו עמם סוחרים מחברת הודו המזרחית ההולנדית. כיום הוא מהווה אחד מאתרי התיירות הידועים של העיר. עם המדענים שעבדו בגן נמנה פרדריק ראוש באמצע המאה ה-18, שערך מחקרים בוטניים בצמחייה מקומית.
הגן משתרע על פני שטח של 12 דונמים. יש בו למעלה מששת אלפים עצים וצמחים אחרים, שמקצתם מצויים בסכנת הכחדה.
"בית הדקל" שבגן, שנבנה בשנת 1912, ידוע בשל אוסף הציקסאים המוצג בו. ב-1993 נוספה לגן חממה שבה מוצגים שלושה טיפוסים שונים של תנאי אקלים טרופיים.
בשנת 1987 עמד הגן על סף פשיטת רגל לאחר שאוניברסיטת אמסטרדם הפסיקה לממן אותו, אך הוא ניצל מסגירה בזכות תרומות פרטיות. כיום משתתפת העירייה באחזקתו. כמו כן הוא משכיר כיום שני אולמות בתחומיו לכנסים ואירועים.
הולאגו חאן

הוּלָאגוּ (במונגולית: ᠬᠦᠯᠡᠭᠦ - חוּלֶגוּ; בפרסית: هولاکو خان, הולאכּו חאן; 15 באוקטובר 1218 - 8 בפברואר 1265) היה שליט מונגולי שכבש את רוב דרום מערב אסיה. הוא נכדו של ג'ינגיס חאן ואחיהם של מונגקה וקובלאי, והיה לחאן הראשון של הממלכה האילח'אנית, ששלטה באזור המזרח התיכון של ימינו.
צבאו של הולאגו בשערי בגדאד
מסעותיו

הולאגו נבחר ב-1255 בידי אחיו מונגקה (הח'אקאן המונגולי) להיות ממונה על השלמת הכיבוש וההרס של המדינות המוסלמיות בדרום מערב אסיה. תוכניתם כללה את שעבודם של הלורסטנים של דרום פרס, חיסול החשישיון והריסתן של ח'ליפות עבאס, השושלת האיובית בסוריה והממלכה הממלוכית במצרים.
הולאגו יצא ממונגוליה מלווה בכוח צבאי עצום, והביס את הלורסטנים ללא מאמץ רב. לאחר מכן התפנה הולגו לחיסולה של כת האסמאעילים השיעים שישבו בשרשרת מבצרים מאזור אפגניסטן ועד סוריה. כת זו הטילה את חיתתה על כלל מדינות האזור במשך שנים, כתוצאה מהמוניטין שיצא להם כמתנקשים מיומנים. חרף מספרם המועט הם נחשבו כיריב רציני, ולכן בשלב הראשון יצאו המונגולים כנגדם, כבשו את מבצריהם ושלחו את האדון הגדול למונגוליה, שם הוצא להורג בפקודתו של מונגקה.
מסעותיו > כיבוש בגדאד

מטרת המונגולים הבאה הייתה בגדאד, אותה תכננו לכבוש למעלה מעשר שנים. הח'ליף אל-מסתעצם סירב להיכנע, וקיבל מסר מהולאגו במילים אלה:
החליף לא הגיב כראוי לפלישה המונגולית (שנת 1258), והגן על העיר בדלילות. הולאגו הורה לכוחותיו לא לפגוע בחלקים מסוימים באוכלוסייה - בעיקר נוצרים ומשכילים - עקב שיקולים מעשיים (צורך בבעלי מלאכה) ושיקולים דתיים (אשת הולאגו, דוקוז ח'אתון, הייתה נוצרייה נסטוריאנית) אך למרות זאת הרגו המונגולים לפחות רבע מיליון בגדדים (מחקרים עכשוויים מעריכים כי המספר קרוב יותר ל-800 אלף). החליף עצמו נרצח בידי הולאגו, כשהוא עטוף בשטיח ונרמס בידי סוסים. בספרו של מרקו פולו נכתב כי הולאגו הרעיב את החליף למוות, אך אין עדויות נוספות המצביעות על כך. שיטת הריגה זו שימשה לאו דווקא ממניעים סדיסטיים, אלא משום שעממי הערבות ייחסו דם קדוש לשליטיהם (תכונה הנקראת "קות") ולכן נמנעו מלשפוך את דמם של שליטים.
הרס החליפות הוביל לחורבנה של עיראק - שלא חזרה מעולם להיות המרכז התרבותי שהייתה עד אז. המדינות השכנות מיהרו להפגין את נאמנותן להולאגו, והמונגולים פלשו לסוריה ב-1259 כשכוחות סיור מגיעים עד פאתי עזה. מותו הבלתי צפוי של מונגקה חאן (עקב שחמת הכבד) גרם לנסיגתם של המונגולים לפני כיבוש מצרים. בינתיים כרתו הממלוכים ברית עם הצלבנים ששלטו בחופי ארץ ישראל, והביסו את חיל המצב המונגולי בקרב עין ג'אלות.
אחרית ימיו

הולאגו שב לארצו ב-1262, רק על מנת להקלע למלחמת אזרחים עם כוחותיו של ברקה, אחיו של באטו חאן ולספוג תבוסה צורבת בקווקז ב-1263. הולאגו המיר דתו לבודהיזם והקים את השושלת האילח'אנית, ששלטה בפרס עד 1335. בנו אבקא תפס את מקומו לאחר מותו ב-1265.
הולגר הירונימוס

הולגר הירונימוס (בגרמנית: Holger Hieronymus, נולד ב-22 בפברואר 1959 בהמבורג שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הבלם בעיקר בהמבורג. הירונימוס ערך שלוש הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
הירונימוס נאלץ לפרוש ממשחק פעיל בגיל 26 בלבד, בעקבות פציעה חמורה.
קריירת מועדונים

הירונימוס נחשב כבר בילדותו כאחד מכישרונות העתיד המבטיחים של הכדורגל הגרמני. כנער שיחק במועדון פ.צ. סנט פאולי, ועלה לבוגרים בשנת 1978, כשסנט פאולי שיחקה במחוז הצפוני של הבונדסליגה השנייה. הירונימוס שיחק בסנט פאולי 29 משחקי ליגה, בהם הבקיע שני שערים, וסיים עם הקבוצה במקום השישי בליגה. בגיל 20, לאחר עונה אחת בבוגרים של סנט פאולי, החל הירונימוס לשחק בקבוצה הבוגרת של היריבה העירונית המבורג, שרכשה אותו מסנט פאולי תמורת 75 אלף מרק גרמני. הירונימוס השתלב במהרה בהמבורג, ושיתף פעולה בהגנה עם מנפרד קאלץ, פטר נוגלי ודיטמר יאקובס. בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 1979/80, סיים הירונימוס עם המבורג במקום השני בבונדסליגה, והגיע עם הקבוצה לגמר גביע אירופה לאלופות 1980, בו הפסידה הקבוצה 1-0 לנוטינגהאם פורסט. הירונימוס הוחלף במחצית בחלוץ הורסט רובש, כשהקבוצה הייתה חייבת להבקיע. גם בעונת 1980/81 סיים הירונימוס במקום השני עם המבורג. בעונת 1981/82 זכה הירונימוס באליפות הראשונה שלו עם המבורג, והגיע עם הקבוצה לגמר גביע אופ"א, בו הפסידה הקבוצה במפגש כפול לגטבורג השוודית בתוצאות 1-0 ו-3-0, כשהירונימוס משחק את מלוא הדקות. בעונת 1982/83 זכה הירונימוס עם המבורג באליפות הבונדסליגה בפעם השנייה ברציפות, וזכה לראשונה בתולדות המועדון בגביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון על יובנטוס במשחק הגמר בתוצאה 1-0, במשחק בו הירונימוס שיחק 90 דקות. הירונימוס פתח היטב את עונת 1983/84 עם המבורג, שהסתיימה במקום השני עקב הפרש שערים נחות משל האלופה שטוטגרט. עם זאת, ב-31 במרץ 1984 נפצע הירונימוס במשחק ליגה מול וולדהוף מנהיים כשקרע את הרצועה הצולבת, ולמעשה גמר את הקריירה באותו משחק. הירונימוס ניסה במשך שנה להשתקם מפציעה זו, אך הודיע על פרישה במהלך שנת 1985, כשאפסו סיכויי ההחלמה. הירונימוס ערך 121 הופעות ליגה במדי המבורג, בהן הבקיע שבעה שערים.
קריירה בינלאומית

הירונימוס ערך שש הופעות במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, בהן הבקיע שער אחד. בספטמבר 1981 ערך הירונימוס את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה המערבית, כשנכנס כמחליף בניצחון 2-0 במשחק ידידות מול נבחרת פולין. במאי 1982 נכנס הירונימוס כמחליף במשחק הכנה למונדיאל 1982 מול נבחרת נורווגיה, בו ניצחה גרמניה המערבית בתוצאה 4-2. הירונימוס זומן לסגל הגרמני למונדיאל 1982 עצמו, אך לא שיחק אפילו דקה אחת. הופעתו השלישית והאחרונה של הירונימוס במדים הלאומיים נערכה באוקטובר 1982 במשחק ידידות מול נבחרת אנגליה. הירונימוס החליף כבר בדקה החמישית של משחק זה את קרל היינץ פורסטר הפצוע.
לאחר הפרישה

הירונימוס הקים לאחר פרישתו מרכז ספורט למאבק בהשמנת יתר. בהמשך, הקים יחד עם חברו להגנה בהמבורג דיטמר יאקובס, שגם הוא סיים את הקריירה בפציעה טראגית, מרכז לשיקום מפציעות ספורט. בשנת 1997 הועסק הירונימוס בהמבורג כמנהל רכש, ובהמשך שימש כמנכ"ל המועדון עד לשנת 2002.
תארים

עם המבורג:
אליפות הבונדסליגה: 1981/82, 1982/83
גביע אירופה לאלופות: 1982/83
האופרה הממלכתית של בוואריה

התיאטרון הלאומי של מינכן, אולם הבית של האופרה הממלכתית של בוואריה.
האופרה הממלכתית של בוואריה (בגרמנית: Bayerische Staatsoper) היא להקת אופרה במינכן, אחת מלהקות האופרה הראשונות במעלה בגרמניה ובעולם, הקיימת מאז 1653. התזמורת שלה היא התזמורת הממלכתית של בוואריה.
הלהקה מופיעה בפרינצרגנטנתיאטר, שנבנה בראשית המאה ה-20 ומזכיר את תיאטרון ביירוית, שנבנה לפי הנחיותיו המפורטות של וגנר ובתיאטרון קוויליה, שנבנה בשנות ה-30' של המאה ה-18 ומתואר על ידי Beauvert כ"פנינת רוקוקו", אך בית הקבע של להקת האופרה הבווארית הוא התיאטרון הלאומי, בכיכר מקס-יוזף.
התיאטרון הראשון, שנבנה בהזמנת המלך מקסימיליאן הראשון ונפתח ב-1818 בהצגת Die Weihe מאת פרדיננד פרנצל, עלה באש בשנת 1823. הוא שוחזר ונפתח מחדש בשנת 1825. בתיאטרון זה, השני, בעיצובו של קרל פון פישר, שולבו תווים אופייניים לסגנון היווני המחודש, כפי שאפשר לראות באכסדרת העמודים ובגמלון הגג.
בשנים הבאות הועלה בתיאטרון זה מספר רב של אופרות בהצגות בכורה, ביניהן רבות משל מלחינים גרמנים. עם אלה נמנו "טריסטן ואיזולדה" (1865); "המייסטרזינגר מנירנברג" (1868); זהב הריין (1869) והוולקירה (1870). אחרי הצגות אלה בחר ריכרד וגנר לבנות תיאטרון בביירוית ולהמשיך להציג שם.
בשלהי המאה ה-19 היה זה ריכרד שטראוס שטבע את חותמו על התיאטרון, בעיר שבה נולד בשנת 1864. אחרי שקיבל עליו משרת מנצח לזמן קצר, חזר שטראוס לתיאטרון, לכהן שם כמנצח ראשי משנת 1894 עד 1898. בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה הועלו האופרות שלו Friedenst (בשנת 1938) ו"קפריצ'יו"
בהצגות בכורה במינכן. התיאטרון שופץ אומנם וחודש במידת מה בשנת 1930, כדי ליצור שטח במה גדול יותר עם ציוד משוכלל, אבל הוא שרד עד שנהרס בהפצצה באוקטובר 1943.
האדריכל גרהארדט גראובנר שיחזר את התיאטרון הנאו-קלאסי המקורי, על 2100 מושביו, בהתבסס על התוכניות המקוריות של קרל פון פישר. בבניין גדול קצת יותר, שרק הפואיה וגרם המעלות הראשי שלו משמרים בו את צורתם המקורית, נפתח התיאטרון ב-22 בנובמבר 1963 בהצגת "המייסטרזינגר מנירנברג" של וגנר. בתקופה שאחרי המלחמה עלו על בימתו הרבה הופעות מרשימות והצגות בכורה עולמיות.
זובין מהטה היה המנהל המוזיקלי של האופרה והתזמורת הממלכתיות של בוואריה מ-1998 עד 2006, אז החליף אותו קנט נגאנו. קיריל פטרנקו נכנס לתפקיד בשנת 2013. היום ממלא את תפקיד המנהל המוזיקלי ולדימיר יורובסקי
מנהלים מוזיקליים ומנצחים ראשיים

פרנץ לכנר: 1836–1867
הנס פון בילו: 1867–1869
פראנץ וילנר: 1870–1877
הרמן לוי: 1872–1896
ריכרד שטראוס: 1894–1896
הרמן צומפה: 1901–1903
פליקס מוטל: 1904–1911
ברונו ולטר: 1913–1922
הנס קנאפרטסבוש: 1922–1935
קלמנס קראוס: 1937–1944
גאורג שולטי: 1946–1952
רודולף קמפה: 1952–1954
פרנץ פריצ'אי: 1956–1958
יוזף קיילברת: 1959–1968
וולפגנג זאוואליש: 1971–1992
זובין מהטה: 1998–2006
קנט נגאנו: מ-2006
קיריל פטרנקו: מ-2013
ולדמיר יורובסקי: מ-2021
הערות שוליים

↑  BAYERISCHE STAATSOPER STAFF, אתר בית האופרה של בוואריה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258332505171  BnF: cb13545869n (data)  CANTIC: a10283985  CiNii: DA06711613  GND: 2035952-4  ISNI: 0000 0001 2375 0611  LCCN: n79130872  MusicBrainz: 097e3ea5-9d22-4b18-97fa-2414f5bf3fd6  NKC: kn20030215055  NLA: 36559075  NSK: 000483851  RERO: 02-A005592106  SUDOC: 050777904  Trove: 1292005  VIAF: 124974791   WorldCat (עם VIAF): 124974791
הורטוס מוזיקוס

| --- | --- |
אנדרס מוסטונן (במרכז) והרכב "הורטוס מוזיקוס" בקונצרט בלוקסמבורג
אנדרס מוסטונן (במרכז) והרכב "הורטוס מוזיקוס" בקונצרט בלוקסמבורג
 תאריך ייסוד:  1972 
 מייסד:  אנדרס מוסטונן
 מדינה:  אסטוניה אסטוניה
 
הוֹרְטוּס מוּזִיקוּס (באסטונית: Hortus Musicus בעברית: הגן המוזיקלי) הוא הרכב מוזיקלי מאסטוניה, שנוסד בשנת 1972 על ידי הכנר והמנצח האסטוני אנדרס מוסטונן.
היסטוריה

הרכב "הורטוס מוזיקוס" נחשב כיום להרכב הפעיל הוותיק ביותר למוזיקה עתיקה באירופה.
מאז הקמתו מופיע ההרכב בפסטיבלים רבים בעולם, בהם פסטיבל אוטרכט, פסטיבל הבארוק מלמו, פסטיבל הבארוק לופטהנזה בלונדון, פסטיבל המוזיקה העתיקה בגלאזגו, פסטיבל לוקנהאוס באוסטריה, פסטיבל מוצרט בקמניץ ובקונצרטים בכל רחבי העולם, לרבות בפסטיבל יפו בישראל ובפסטיבל מוסטונן-פסט טאלין-תל אביב.
במהלך השנים הקליטו מוסטונן ו"הורטוס מוזיקוס" 25 אלבומים והציגו רפרטואר המקיף את ההיסטוריה המוזיקלית של אירופה - החל מהכוראל הגרגוריאני ועד למלחיני הבארוק הגדולים של המאה ה-18.
בתוכניותיהם, הם מציגים מוזיקה מימי הביניים לצד ראגות מהודו, מוזיקת רנסאנס, שירים עבריים מימי הביניים, מוזיקה נוצרית מוקדמת מארמניה, מוזיקת עולם ומקמאת ערביים.
דריק קולמן

דריק די. קולמן (באנגלית: Derrick D. Coleman; נולד ב-21 ביוני 1967) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1990–2004. ממוצעיו לאורך הקריירה הם 16.5 נקודות, 9.3 ריבאונדים, 2.5 אסיסטים ו-1.3 חסימות למשחק.
קולמן התאפיין כשחקן פנים חזק וכבד, בעל יכולת צבירת נקודות הן בקרבת הסל והן מעבר לקשת השלוש. בתחילת הקריירה הושווה תדיר לשחקנים מובילים דוגמת קארל מלון וצ'ארלס בארקלי, אך לאורך הקריירה סבל מפציעות רבות ובעיות משמעת אשר הגבילו את הפוטנציאל שלו. במגזין ספורטס אילוסטרייטד נכתב בעבר כי "קולמן יכול היה להיות אחד הפאוור פורוורדים הטובים אי פעם. במקום זאת, הוא שיחק רק ברמה שתבטיח לו את תלוש המשכורת הבא". כשחקן שמאלי כבד, אשר העמיד ממוצעי קריירה דומים וסבל מבעיות משמעת ופציעות, מושווה אל קולמן פעמים רבות גם השחקן זאק רנדולף.
נעורים ומכללות

קולמן נולד בעיר מוֹבִּיל שבאלבמה, וגדל בדטרויט, מישיגן. בין השנים 1986–1990 למד באוניברסיטת סירקיוז, ובארבע עונותיו כשחקן קבוצת האוניברסיטה קלע 15.0 נקודות והוריד 10.7 ריבאונדים בממוצע למשחק. בעונתו האחרונה בסירקיוז נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות ולשחקן המצטיין של מחוז ה-"Big East".
קריירת משחק

בדראפט ה-NBA לשנת 1990 נבחר קולמן בבחירה הראשונה על ידי קבוצת ניו ג'רזי נטס. בסיום עונת הרוקי שלו זכה בתואר רוקי העונה לאחר שקלע 18.4 נקודות והוריד 10.3 ריבאונדים בממוצע למשחק. בחמש עונותיו בניו ג'רזי שמר קולמן על יכולת יציבה כשרשם ממוצעים כוללים של 19.9 נקודות ו-10.6 ריבאונדים למשחק, ולצד דראז'ן פטרוביץ' והרכזים הצעירים מוקי בליילוק וקני אנדרסון הוביל את הנטס לשלוש הופעות רצופות בפלייאוף ה-NBA בין עונות 1992–1994.
ב-15 בינואר 1993 הציג שורה סטטיסטית נדירה של 21 נקודות, 10 ריבאונדים, 7 אסיסטים, 5 חטיפות ו-5 חסימות בניצחון קבוצתו על פילדלפיה 76'. בכך הפך לשחקן השני בתולדות ה-NBA אשר משיג לפחות 20 נקודות, 10 ריבאונדים, 5 אסיסטים, 5 חטיפות ו-5 חסימות במשחק בודד. עונת 1993/1994 הייתה עונת השיא של קולמן, בה נבחר בפעם השנייה לחמישייה השלישית של העונה, והשתתף לראשונה במשחק האולסטאר.
באליפות העולם בכדורסל 1994 השתתף קולמן כשחקן נבחרת ארצות הברית, וזכה עמה במדליית הזהב. לאורך הטורניר קלע 7.8 נקודות למשחק עבור נבחרתו, כולל 13 נקודות במשחק הגמר מול נבחרת רוסיה.
בשלוש העונות הבאות שיחק קולמן עבור פילדלפיה 76', והיה אחד השחקנים המובילים של הקבוצה, לצד אלן אייברסון וג'רי סטקהאוס. קולמן קלע כ-17.3 נקודות למשחק באותה תקופה, אולם פציעות שונות הגבילו אותו להשתתף ב-127 ממשחקי קבוצתו (מתוך 246), ופילדלפיה רשמה מאזן כולל של 71 ניצחונות ו-175 הפסדים. בתחילת עונת 1998/1999 נשאר קולמן ללא קבוצה בעקבות פציעה, ובינואר 1999 חתם על חוזה ל-4 עונות בשארלוט הורנטס, עבור כ-33.5 מיליון דולר. בשתי עונותיו הראשונות בשארלוט קלע כ-15.5 נקודות בממוצע למשחק כשחקן חמישייה קבוע, אך בעונת 2000/2001 תפוקתו ירדה והוא שימש כמחליפם מהספסל של צמד הגבוהים אלדן קמפבל ופי. ג'יי. בראון. באותה עונה העפיל קולמן עם ההורנטס לשלב הפלייאוף השני, לראשונה בקריירה, ובסדרה מול מילווקי באקס הפסידה קבוצתו בתוצאה 4–3.
באוקטובר 2001 נשלח קולמן בטרייד לפילדלפיה 76', בה חזר לשתף פעולה עם אלן אייברסון. בפילדלפיה חזר לתפקד כשחקן חמישייה, אך פציעות שונות הגבילו את תפוקתו ל-11.2 נקודות ו-7.4 ריבאונדים בממוצע למשחק לאורך שלוש עונותיו בקבוצה. בסיום עונת 2002/2003 הגיע עם פילדלפיה לשלב חצי גמר האזור המזרחי, בו הפסידה קבוצתו לדטרויט פיסטונס על אף יכולת טובה של קולמן שרשם ממוצעים של 16.5 נקודות ו-11.0 ריבאונדים למשחק.
לקראת עונת 2004/2005 הועבר קולמן בטרייד לדטרויט פיסטונס. ב-19 בנובמבר 2004 לקח חלק בקטטת הענק שפרצה במהלך משחק הפיסטונס מול אינדיאנה פייסרס, והושעה למשחק אחד בעקבות מעורבותו במהומה. ב-5 בינואר 2005, לאחר שהשתתף בחמישה משחקים בלבד במדי הפיסטונס, נופה קולמן מסגל הקבוצה ופרש ממשחק פעיל.
במרץ 2010 הגיש קולמן בקשה לפשיטת רגל, לאחר שצבר חובות בסך כ-2.2 מיליון דולר.
ביאורים

↑  הראשון שעשה זאת היה האקים אולאג'ואן, ומאז השווה הישג זה גם דריימונד גרין.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות הקריירה של קולמן ב-NBA, באתר Basketball-Reference
↑  The No-Star to Barkley and Friends, It's No Secret What Went Wrong, באתר ניו יורק דיילי ניוז, 12 בפברואר 1995
↑  The NBA's Most Wasteful Career 3-Point Chuckers, באתר Bleacher Report,‏ 27 בפברואר 2014
↑  Players of the NBA's Golden Era and Their Modern Day Equivalents, באתר Complex,‏ 25 בספטמבר 2013
↑  סטטיסטיקות המכללות של קולמן, באתר Sports-Reference
↑  רשימת הנבחרים בדראפט ה-NBA‏ 1990, באתר Basketball-Reference
↑  נתוני המשחק בין ניו ג'רזי לפילדלפיה, באתר Basketball-Reference
↑  Draymond Green has rare 5×5 game as Warriors stay undefeated, באתר NBC Sports,‏ 11 בדצמבר 2015
↑  דף השחקן באתר הטורניר
↑  נתוני סדרת הפלייאוף בין פילדלפיה לדטרויט, באתר Basketball-Reference
↑  Suspensions without pay, won't be staggered, באתר ESPN,‏ 22 cbucncr 2004
↑  דטרויט פיסטונס משחררת את קולמן, באתר הרשמי של הקבוצה, 5 בינואר 2005
↑  Derrick Coleman files for bankruptcy, באתר Inside Hoops,‏ 18 במרץ 2010
| נבחרת ארצות הברית – אליפות העולם בכדורסל 1994 (מדליית זהב) |
| --- | --- | --- |
|  1  •  2  •  3  •  4 דיומרס •  5 פרייס •  6 קולמן •  7 קמפ •  8 סמית' •  9 מארלי •  10 מילר •   11 ק. ג'ונסון •  12 וילקינס • 13 אוניל •  14 מורנינג • 15 ל. ג'ונסון • מאמן: נלסון |  1  •  2  •  3  •  4 דיומרס •  5 פרייס •  6 קולמן •  7 קמפ •  8 סמית' •  9 מארלי •  10 מילר •   11 ק. ג'ונסון •  12 וילקינס • 13 אוניל •  14 מורנינג • 15 ל. ג'ונסון • מאמן: נלסון | ארצות הברית |
דריק קוק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בספטמבר 1919 לסטר, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  26 או 27 באוקטובר 1976 קרוידון, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  הקולג' על שם וייגסטון והמלכה אליזבת הראשונה, סלוויין קולג', קיימברידג', בית הספר לבנים ויגסטון 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
דריק קוק (באנגלית: Deryck Cooke;‏ 14 בספטמבר 1919 – 26 או 27 באוקטובר 1976) היה פסנתרן, נגן עוגב, מוזיקולוג ושדרן בריטי.
חייו

קוק נולד בלייסטר למשפחה דלת-אמצעים ממעמד הפועלים; אביו מת כשהיה ילד, אבל אמו הצליחה לממן את שיעורי הפסנתר שלו. קוק רכש טכניקה מבריקה והחל להלחין. מלגה ללימודי עוגב אפשרה לו להמשיך את לימודיו בסלווין קולג' בקיימברידג', אצל פטריק הדלי ורובין אור.
לימודיו לתואר ראשון נקטעו במלחמת העולם השנייה, שבה שירת בחיל התותחנים המלכותי והשתתף בפלישה לאיטליה. סמוך לסוף המלחמה היה לפסנתרן בתזמורת ריקודים צבאית.
בשובו לקיימברידג' בוצעו כמה מיצירותיו וזכו להצלחה, אך הוא הוטרד מסגנונן השמרני שלא כצו האופנה, ובסופו של דבר השמיד את רובן.
אחרי סיום לימודיו בשנת 1947 הצטרף קוק לבי.בי.סי; פרט לתקופת ביניים בשנים 1959-65, שבמהלכה עבד ככתב ומבקר עצמאי, המשיך לעבוד בתאגיד השידור עד סוף חייו. בתחום עבודתו עסק בכתיבה ועריכה של תסריטים למדור המוזיקה ובשידור לרדיו ולטלוויזיה שם היה, הודות לאופן הגשתו השקול והטבעי, פרשן אידיאלי.
בשנת 1959 טען בספרו הראשון, "שפת המוזיקה", כי המוזיקה היא בעיקרה שפת הרגשות והוכיח, כי לכל אורך ההיסטוריה נטו מלחינים לבחור באותם פסוקי מוזיקה לביטוי רגשות או מצבים דרמטיים דומים.
החל בהכנות לשנת המאה למאהלר ב-1960 עשה קוק, יחד עם ברתולד גולדשמידט, את ניסיונו הראשון בהפקת "גרסת ביצוע" מן הטיוטה הלא-גמורה של הסימפוניה העשירית של מאהלר. הגרסה הראשונה המלאה (הרצופה) של הסימפוניה, שהוצגה לראשונה בשידור תצוגה מלווה הרצאה ברשת בי.בי.סי. ב-1960, הושמעה בביצוע בכורה ב-13 באוגוסט 1964 בקונצרטי הפרומס, בנגינת התזמורת הסימפונית של לונדון עם ברתולד גולדשמידט על דוכן המנצחים. גרסאות נוספות נוצרו, בסיועם של המלחינים דייוויד מתיוס וקולין מתיוס, שהצטרפו אל קוק וגולדשמידט במאמציהם ליצור תזמור מאהלרי אותנטי. היצירה, שקוק ושותפיו לעבודה הוציאו לאור בשנת 1976, היא כיום חלק מן הרפרטואר.
בשנותיו האחרונות סבל קוק מבריאות לקויה; הוא מת משטף דם מוחי בשנת 1976, בגיל 57. בשנים האחרונות של חייו עבד על מחקר רחב-יריעה בטטרלוגיה האופראית הכבירה של ריכרד וגנר, טבעת הניבלונג, אך רק חלק מן הכרך הראשון, העוסק בטקסט, הושלם; הוא יצא לאחר מותו בשם "ראיתי את העולם מגיע לסופו". היה זה אובדן של מה שהיה כמעט בוודאות המחקר המכריע במוזיקה של מחזור הטבעת.
אוסף של המאמרים והשיחות של קוק יצא גם הוא לאור אחרי מותו בשם "כתבי הגנה" (Vindications).