stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ואן רנסבורג החוזה
ביוגרפיה > מרידת מאריץ

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נוצר משבר כאשר ראש ממשלת איחוד דרום אפריקה, לואי בותה, הסכים לשלוח חיילים לפלוש למושבה הגרמנית בדרום מערב אפריקה. בורים רבים התנגדו למאבק למען בריטניה נגד מדינה שאהדה אותם במלחמה נגד בריטניה. ואן רנסבורג משך קהל רב עם דיווחים על חזונותיו בהם ראה את כל העולם נופל למלחמה ואשר תוביל לסוף האימפריה הבריטית, הוא עמד לצד המתנגדים ליציאה למלחמה. ב-2 באוגוסט הוא סיפר על חלום בו ראה את גנרל דה לה ריי חוזר לביתו, ללא כיסויי ראש, בכרכרה רתומה לסוסים מעוטרת בפרחים, בעוד ענן שחור עם המספר 15 עליו שופך דם. רבים ראו בכך אות מבשר טוב, אף על פי שואן רנסבורג עצמו האמין שאות זה מבשר מוות, וניסו לשכנע את דה לה ריי להתמרד כנגד הממשלה.
לאחר מותו של דה לה ריי, ב־2 בנובמבר, נאם הגנרל יאן קמפ בפגישה ציבורית בוולסראל, ליד שוויצר-רנקה, כשלצדו ואן רנסבורג. ואן רנסבורג נאם גם הוא בפני האספה, והבטיח להם כי חזונותיו מעידים כי אין להם מה לחשוש ממרד. 610 גברים הצטרפו אז למטרת המורדים וכאשר הממשלה הודיע על גיוס לצבא מספר מתנדבי המורדים גדל ל-1,800. ואן רנסבורג ושאר המורדים חברו למאני מריץ וכוחותיו בגבול דרום מערב אפריקה הגרמנית. בנו של ואן רנסבורג וילם נפצע אנושות בעימות כנגד כוחות הממשלה ולאחר כישלון המרידה ואן רנסבורג, כמו חבריו, קיבל עונש מאסר. אולם הוא שירת כשנה, תחילה בבוקסבורג, אחר כך במבצר העתיק ביוהנסבורג.
ביוגרפיה > שארית חייו

לאחר שחרורו ואן רנסבורג חזר לחוותו רייטקויל, ליד וולמארנסטאד. חלק מחזונותיו תועדו אז על ידי הכומר ד"ר רוסו. בתו של ואן רנסבורג אנה באדהורסט גם רשמה חלק מהחזיונות שלו עד מותו בגיל 61. החזיונות האחרונות שמסר נחשבות לקשות לפרשנות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, אוספי הנבואות של ואן רנסבורג עוררו חשש בממשלה שבחרה לאסור על הפצתם וכמה עותקים נתפסו בהוראת ראש הממשלה יאן סמוטס. עם מותה של אנה הועברו מסמכיה בכתב ידה לארכיונים של מוזיאון ליכטנבורג, שם התגלו מחדש בשנת 1991. החווה ובית העלמין המשפחתי של ואן רנסבורג נמצאים 11 ק"מ מאוטוסדל, בפרובינציית צפון מערב.
החזיונות

אמו של ואן רנסבורג טענה שעוד כתינוק הוא ראה חזיונות ושהוא היה מוטרד מהם. הגנרל הרצוג תיאר אותו כמי שמסיח את דעתו ללא הרף במבוך של תמונות וסמליות.
ואן רנסבורג פירש את הזיותיו כחזונות שקשורים בדרך כלל לרווחת הבורים, הולנד וגרמניה. לדוגמה, חזון של צמח סיסל התפרש כמבשר לישיבה חשובה, אספה או פרלמנט. החזונות של ואן רנסבורג תוארו על ידי חלק כניבוי של אירועים מקומיים, כמו מותו של הגנרל קוס דה לה ריי. ואן רנסבורג וחסידיו פירשו גם את חזונותיו כקשרים לאירועים בינלאומיים, כמו תחילת מלחמת העולם הראשונה ועליית הקומוניזם. הוא לא פירש את כל חזונותיו, וחלקם קיבלו פירוש מאוחר יותר כנבואות.
תיאורו של רייץ

דניס רייץ בסיפרו קומנדו מעניק תיאור ססגוני של ואן רנסבורג וחזיונותיו:
"נלוה אליו היה נביא - ואן ראנסבורג - אישיות מוזרה עם זקן מתנופף ועיני קנאי, שחלם חלמות, והעמיד פני מחונן בכוחות ראיית הניסתר. אני עצמי הייתי נוכח באחת מהצלחותיו - להן היה חייב תודה על פרסומו - היה זה בוקר אחד כשנאספנו כולנו סביב קרונו של הגנרל, הרחיב ואן-רנסבורג את תיאוריו על חזונו החדש, כשקהל המאזינים מקשיב לו בדממה. תוכנו של חזון זה היה - בדבר פר אדום ופר שחור נלחמים ונוגחים זה את משנהו, עד שלבסוף כרע הפר האדום על ברכיו, מנוצח. הנביא הסביר ואמר כי גורל דומה נכון לאנגלים בקרוב. בעוד הוא ניצב שם לפנינו, זרועותיו נשואות ועיניו יורות ברקים, קרא אלינו לפתע: "ראו מי זה בא" - נשאנו את מבטינו וראינו מרחוק פרש מדרבן את סוסו, דוהר לעברנו מכיוון מזרח. חיכינו בשתיקה לבואו של הרוכב. כשהגיע אלינו, מאובק ועייף, העלה מכתב מהגנרל בותא - מרחק מאות מילין מאתנו.
כשפתח הגנרל דה-לה-ריי את המכתב וקראו - אורו פניו, ובקול נרגש אמר: "אנשי, האמינו לי כי האויב הגאה הושפל" (Die trotse vyandse nek is gebuig). הוא הוסיף וסיפר לנו כי המכתב הכיל חדשות בדבר האנגלים, שהציעו לערוך שיחות שלום. בשורה זו, שבאה מיד בעקבות הנבואה - הפכה לרגע דרמטי, ועשתה עלי רושם, אף כי חשדתי כי ואן ראנסבורג הכין מראש הופעה זו."
רייץ גם מציין שואן רנסבורג פירש כוכב שביט שהופיע בשמים כסימן לשלום שעומד לבוא.
רלוונטיות עכשווית

סוידלנדרס, קבוצת שרדנות אפריקאנרית מושפעת מאוד מהנבואות של ואן רנסבורג.
הערות שוליים

1 2  .Raath, A.W.G., Van Zyl, N, Siener van Rensburg en die Rebellie, Pretoria: Promedia, 1994, ISBN 978-0514012621. (באפריקאנס)
↑  דניס רייץ, תרגום: א. כרמי, קומנדו ספר-ימים של אזרח בורי מהמלחמה הבורית, תל אביב: מערכות, 1952, עמ' 140
↑  Ndebele, http://www.krugerpark.co.za/
1 2  de la Rey, Hennie; Laubscher, Lappe, Die ware generaal Koos de la Rey, Pretoria: Protea Boekhuis, 1998, עמ' 16–26, 54, 64, 65, ISBN 978-0-620-22713-1. (באפריקאנס)
1 2 3  Pretorius, Fransjohan, De la Rey - Die Leeu van Wes-Transvaal, Pretoria: Protea Boekhuis, 2007, עמ' 55, ISBN 978-1-86919-176-4. (באפריקאנס)
↑  Orford, J.G., Reflections on the possible influence of "Siener" van Rensburg's visions on General J.H. "Koos" de la Rey and some of the results, Military History Journal, No 2 Vol 2, 1971
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Snyman, Adriaan, Stem Van 'n Profeet, Mosselbaai: Hugenote Publikasies, 1993, עמ' 256, ISBN 978-0-9583779-1-1. (באפריקאנס)
1 2 3  Botha, Sybrand, Profeet en Krygsman. Die Lewensverhaal van Siener Van Rensburg, Johannesburg: Afrikaanse Pers Bpk, 1940, עמ' 110. (באפריקאנס)
↑  Rowan, Zelda, Nonnie de la Rey, 1856 - 1923, Pretoria: University of Pretoria Etd, 2003, עמ' 104. (באפריקאנס)
↑  דניס רייץ, תרגום: א. כרמי, קומנדו ספר-ימים של אזרח בורי מהמלחמה הבורית, תל אביב: מערכות, 1952, עמ' 140-141
↑  דניס רייץ, תרגום: א. כרמי, קומנדו ספר-ימים של אזרח בורי מהמלחמה הבורית, תל אביב: מערכות, 1952, עמ' 147
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12387782d (data)  GND: 123187877  ISNI: 0000 0000 3190 6762  LCCN: n94018409  NTA: 37088132X  VIAF: 67367311   WorldCat (עם VIAF): 67367311
רוברט רייטי

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1923 הממלכה המאוחדת הסיטי של וסטמינסטר, אנגליה, הממלכה המאוחדת
 פטירה:  3 באפריל 2015 (בגיל 92) הממלכה המאוחדת לונדון, אנגליה, הממלכה המאוחדת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  1932–2001 (כ־69 שנים)
 עיסוק:  שחקן, מתרגם, שדרן רדיו, מחזאי ובמאי דיבוב
 פרופיל ב-IMDb
 
רוברט רייטי (באנגלית: Robert Rietti;‏ 8 בפברואר 1923 – 3 באפריל 2015) היה שחקן, מתרגם, שדרן רדיו, מחזאי ובמאי דיבוב אנגלי ממוצא איטלקי ויהודי.
הקריירה של רייטי הייתה ארוכה ופורה מאוד בתעשיית הבידור הבריטית, האמריקאית והאיטלקית, עם למעלה מ-700 הפקות שהיה שותף להן. הוא היה בולט במיוחד בדיבוב פוסט-פרודקשן הן זר והן מקומי. לעיתים קרובות פיקח על דיבוב לשפה האנגלית של קולם של שחקנים ממדינות זרות. הוא ידוע בעבודות הדיבוב שלו בסדרת סרטי ג'יימס בונד, "לורנס איש ערב", "היו זמנים באמריקה" ו"תותחי נברון".
ביוגרפיה

רייטי נולד בסיטי של וסטמינסטר כבן הצעיר מבין שני בנים של השחקן היהודי-איטלקי ויקטור ריטי (אנ') ושל רייצ'ל רוזני. בגיל 9 הצטרף לצוות התיאטרון של אביו, "תיאטרו איטליאנו". כעבור שנה החל את הקריירה הקולנועית שלו בסרט "Heads We Go". הוא דחה את הצעתו של אלפרד היצ'קוק לשחק בסרט "סבוטז'" (1936), אך הוא הופיע ב-17 סרטים עלילתיים בשנות ה-30 של המאה ה-20.
בנוסף היה בעל קריירה רדיופונית והגיש תוכנית רדיו עם אורסון ולס ב-1951 בשם "The Third Man". תפקידו האחרון בקולנוע היה בסרט "חניבעל" משנת 2001.
בשנת 2012 הוענק לרייטי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פלורידה.
רייטי נפטר בלונדון בגיל 92.
הערות שוליים

↑  Michael Freedland, Robert Rietti obituary, The Guardian, ‏24 באפריל 2015
יאיר קליין

| --- | --- |

יאיר קליין לפני צניחה בבית הספר לצניחה בתל-נוף, 1972
 לידה:  1943 (בן 82 בערך) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
יאיר קליין (נולד ב-28 באוגוסט 1943, קיבוץ ניצנים) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת סגן-אלוף. קליין עיברת את שם משפחתו לגל, אך התפרסם בשמו המקורי, שאליו חזר גם פורמלית לאחר שנים רבות. קליין שירת בסיירת חרוב כקצין וכמפקד הסיירת מ־20 ביולי 1973 ועד 10 באוקטובר 1973. לאחר שחרורו מהצבא החל לעסוק בסחר בנשק ואימון שכירי חרב ואנשי אבטחה. קליין הורשע בעבירות שונות בקולומביה, ובישראל. בנוסף, היה עצור ומעורב בתהליכים משפטיים בסיירה לאון וברוסיה.
ביוגרפיה

קליין גדל בקיבוץ ניצנים להוריו ריבה וצבי, ממייסדי הקיבוץ. בשנת 1966 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ובפעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר ושימש כמפקד כיתה בגדוד. לאחר מכן יצא לקורס קציני חי"ר. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בסיירת חרוב. באוגוסט 1973 פיקד על כוח הסיירת שהשתלט על מטוס "מידל איסט איירליינס" החטוף. במלחמת יום הכיפורים לחם בחצי האי סיני כסגן מפקד הסיירת. בהמשך שימש מפקד ענף חי"ר במרכז הלאומי לאימונים ביבשה.עם שחרורו מהצבא בשנת 1977 מונה לסגן מפקד חטיבת חי"ר מילואים 408.
קליין נישא לחווה, התגורר משנת 1972 בחמרה ויש להם 4 ילדים. לקראת שחרורו מצה"ל ב-1977 הקים את "מפגש הבקעה", תחנת דלק ומסעדה, ולאורך השנים הקים עסקי הסעדה נוספים.
לאחר שחרורו מהצבא הקים חברת שכירי חרב פרטית בשם Spearhead LT ("חוד החנית") שעסקה במכירת נשק לכוחות מזוינים בדרום אמריקה, לבנון וסיירה לאון. לדבריו של קליין, חדל ממכירת נשק לאחר קשיים שהיו לו עם גורמי ממשל ישראליים בקשר למכירת נשק לפלנגות בלבנון בשנות ה-80, ואחר כך התרכזו עסקיו באימון לוחמים ואנשי אבטחה, כאשר "חוד חנית" קודמה בפרסומי משרד הביטחון הישראלי. בין השאר, אימן את אנשי האבטחה של רכבת ישראל.
קליין מתגורר בקיסריה.
ביוגרפיה > פרשת חוד החנית

בשנת 1989, הואשם עלי ידי הרשויות בקולומביה על כך שאימן במסגרת 'חוד החנית' חברים בקבוצות מיליטנטיות קיצוניות וקבוצות חיסול של סוחרי סמים כגון: גונזלו גצ'ה ופבלו אסקובר. בספטמבר 1989 הגישה קולומביה לישראל בקשה להסגרתו. קליין הואשם גם על ידי ממשלת אנטיגואה וברבודה, שהעביר משלוח של רובי עוזי שהזמינו לסוחרי סמים בקולומביה.
ב-3 בינואר 1991 נידון לשנת מאסר על תנאי ולקנס של 80,000 שקלים. עיקר האישום היה על כך שגרם נזק לשמו הטוב של צה"ל ופגיעה ביחסי החוץ של מדינת ישראל. העבירות שבהם הואשם הם: יצוא ציוד לחימה ללא היתר, עבירות על צו הפיקוח על מצרכים ושירותים, ועל תקנות שירות הביטחון. על פי הודאת קליין וחוד החנית: הם ניהלו משא ומתן עם "ארגון מגדלי הבקר" הקולומביאני, ובאימונים צבאיים של חברי הארגון. כמו כן הודו ביצוא חומרי לחימה הכולל: ציוד לראיית לילה, חגורים צבאיים וציוד גילוי נגד פיגועים. בנוסף הם הורשעו בניהול משא ומתן עם גורמים באנטיגואה על הקמת בית הספר להישרדות, ועם גורמים בפנמה על אימונים צבאיים וציוד בנשק.
בשנת 2001 הורשע על ידי בית המשפט בקולומביה, שדרשה את הסגרתו מישראל, ישראל סרבה להסגיר את קליין. בראיון שנעשה ב-2007 לרשת טלוויזיה קולומביאנית טען שהוא נשלח לקולומביה לבקשת משטרת קולומביה כדי לאמן את השוטרים הקולומביאנים וציין שהוא מוכן לחזור לקולומביה ולעזור להשמיד את קבוצה הגרילה FARC.
בין השנים 1999–2000 הוא ישב במעצר לפני משפט במשך 16 חודשים בכלא של סיירה לאון באשמת הברחת נשק לקבוצות מורדים מקבוצת ההתנגדות המאוחדת של סיירה לאון. במשפט זוכה וגורש לישראל.
ביוגרפיה > מעצר והסגרה לרוסיה

ב-3 באפריל 2007 האינטרפול הפיק צו מעצר בינלאומי לקליין ושניים משותפיו, מלניק פרי וצדקה אברהם, באישום של קשירת קשר והדרכה לטרור. הוא נעצר על ידי המשטרה הרוסית במוסקבה ב-28 באוגוסט 2007. ממשלת קולומביה ונשיאה אלברו אוריב ביקשו את הסגרתו לקולומביה. אם היה מוסגר עתיד היה להיכלא ל-10 שנים ו-8 חודשים בכלא הקולומביאני, עם תשלום ערבות של 22 משכורות מינימום קולומביאניות. בעבר הוא הואשם רשמית על ידי בית דין גבוה במנזלס בהשתתפות ואימון קבוצות מיליטנטיות בלתי חוקיות. למרות האישור שניתן על ידי בית הדין הרוסי להסגיר את קליין לקולומביה, בית הדין לזכויות אדם של אירופה החליט להקפיא את המהלך. לדברי פרקליטו ברוסיה דמיטרי ימפולסקי, ההסגרה של לקוחו "תהא הפרת זכויותיו והחופש שלו". קליין טען במהלך משפטו ברוסיה שהסגרתו לקולומביה תהווה "הוצאה להורג" בשבילו.
בנובמבר 2010, החליטו הרשויות הרוסיות לשמוע בעצת בית הדין לזכויות אדם של אירופה ולמנוע את הסגרתו לקולומביה. קליין הוחזר לישראל, כשנחת בישראל טען בפני כלי התקשורת "הכל קשקוש של האמריקאים" בהתייחסו לצו המעצר שלו ובו-בעת הכריז שיחל בכתיבת ספר. נשיא בית המשפט של קולומביה גרמן ורגס לרס ציין שהממשלה הקולומביאנית "בודקת דרכים אלטרנטיביות כדי לאכוף את גזר הדין." ואמר "הקהילה הבינלאומית, כולל רוסיה וישראל, צריכה לשאול את עצמה איך נתנו לדברים כאלה לקרות".
לקריאה נוספת

יאיר קליין, לוחם פראי, ePublish, 2013
חנן עזרן, חוד החנית - סיפורו של קולונל קליין, שכיר - חרב ישראלי, הוצאת תמוז, שנת 2003. הספר עוסק ביאיר קליין שהיה מפקד סיירת חרוב, קצין מוערך בצה"ל שהפך לשכיר חרב והיה מבוקש על ידי הסי.אי.אי בחשד לקשרים עם ברוני הסמים בקולומביה.
הערות שוליים

↑  נטע סלע, פרשת יאיר קליין: "המדינה הורגת אותו ברשלנות", באתר ynet, 6 במרץ 2008.
↑  אביחי בקר, "אם למתן לא מגיע, למי כן?", הארץ, 15 במאי 1998
1 2 3  יאיר קליין, "לוחם פראי", הוצאת המחבר, 2013, עמודים 117–118
↑  יאיר אלטמן‏, 39 שנה למלחמת יום כיפור: "העובדה שאני על שתי רגליי היא נס", באתר וואלה, 27 בספטמבר 2012
↑  זיכרונות, באתר הארץ, 3 בנובמבר 2003
↑  בית משפחת קליין במושב חמרה סגור - כולם עזבו, מעריב, 25 באוגוסט 1989
↑  רונית ורדי, ‏מה קורה, חיים?, באתר גלובס, 11 בינואר 2000
↑  רותם גוטמן, "כשחיפשו מישהו מטורף ונועז, פנו אלי כי הייתי הטוב מכולם", באתר "חדשות קיסריה", עמוד 22, 21 בספטמבר 2018
↑  עמנואל רוזן, דן ארקין, רן דגוני, אל"מ (מיל) יאיר קליין מאמן קרטל הסמים בקולומביה, מעריב, 24 באוגוסט 1989
↑  רן דגוני, מתורגמנו של יאיר קליין: עבדנו בגלוי, לאור היום, מעריב, 30 באוגוסט 1989
↑  רן דגוני ואילן בכר, בקולומביה תובעים להסגיר את יאיר קליין, מעריב, 3 בספטמבר 1989
↑  רן דגוני, "סרן ישראלי ליווה 'עוזים' שהגיעו לידי קרטל הסמים בקולומביה", מעריב, 7 במאי 1990
↑  איתן קליין, קליין לחוקרים מאנטיגואה: הנשק נועד למתנגדי משטר נורייגה, מעריב, 10 במאי 1990
↑  אילן בכר, אדר אבישר, ניל קיסרי, במשך ארבע שעות חקרה המשלחת מאנטיגואה את יאיר קליין, מעריב, 9 במאי 1990
↑  יוסי לוי, איתן לוין, המשטרה ממליצה להגיש כתב אישום נגד יאיר קליין, מעריב, 27 ביולי 1990
↑  יאיר קליין הורשע ביצוא ידע בטחוני ללא היתר, מעריב, 30 בנובמבר 1990
↑  יוסי לוי, קנס 80000 שקלים ליאיר קליין; "לא אשלם – מעדיף ללכת לכלא, מעריב, 4 בינואר 1991
↑  סוחר הנשק יאיר קליין גורש מסיירה ליאון ושב לישראל, באתר גלובס, 27 באפריל 2000
↑  ישראלי המבוקש ע"י האינטרפול נעצר במוסקבה, באתר גלובס, 28 באוגוסט 2007
↑  סוכנויות הידיעות, בית הדין האירופי לרוסיה: אל תסגירו את סא"ל במיל' יאיר קליין, באתר הארץ, 1 באפריל 2010
↑  סא"ל במיל' יאיר קליין שוחרר מהכלא הרוסי לאחר 3 שנים, באתר גלובס, 19 בנובמבר 2010
חובת קארו

| חובת קארו |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חובתאים
משפחה:: חובתיים
סוג:: חובה לבנת-עורף
מין:: חובת קארו
שם מדעי
 Eupodotis vigorsii ‏סמית, 1831
תחום תפוצה


חובת קארו (שם מדעי: Eupodotis vigorsii) היא מין של עוף שוכן מדבר ממשפחת החובתיים. היא חיה בטבע בדרומה של אפריקה בלסוטו, נמיביה ודרום אפריקה. אורכה הממוצע 56-62 ס"מ ומשקלה 1.1-2 ק"ג. כמו רוב החובות, הזכרים במין זה גדולים מהנקבות אם כי שניהם לא גדולים ביותר. הנוצות חומות לאורך הגוף כולל הראש והמקור הקצר והרגליים כהות יותר ודקות.
הם חיות בסוואנות הדרומיות וניזונות בעיקר מחרקים שהם מוצאות בעשבים.
לא ידוע הרבה פרטים על חובה זו.
תת-מינים

E. v. namaqua - חיה בנמיביה ובצפונה של דרום אפריקה
E. v. vigorsii - חיה במרכז דרום אפריקה ובמדינת לסוטו
הערות שוליים

| חובתיים |
| --- | --- | --- |
| חובה קטנה (סוג ומין יחיד) | חובה קטנה |   |
| חובה גדולה | חובה גדולה |   |
| חובה זהובת-עורף | חובת לודוויג • חובת דנהם • חובה נובית • חובת הוגלין |   |
| חוברה גדולה | חוברה אפריקנית • חוברת ערב • חוברה אוסטרלית • חוברה הודית גדולה |   |
| חוברה | חוברה צפון-אפריקאית • חוברת מקווין |   |
| חובה לבנת-עורף | חובה לבנת בטן • חובה כחולה • חובת קארו • חובת ריפל • חובה חומה קטנה |   |
| חוברה שחורה | חוברה שחורה צפונית • חוברה שחורה דרומית |   |
| חובה בנגלית | חובה בנגלית |   |
| חובה מנוקדת | חובת הארטלוב • חובה שחורת בטן |   |
| חובה מצוייצת | חובת סביל • חובה צהובת ציצה • חובה אדומת ציצית |   |
| חובה זוטרת | חובה זוטרת |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מפלגת הלייבור של ניו זילנד

ערך זה עוסק במפלגה גדולה בניו זילנד. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מדינה:  ניו זילנד 
 מנהיגים:  כריס היפקינס
 תקופת הפעילות:  1916–הווה (כ־109 שנים)
 אידאולוגיות:  סוציאל-דמוקרטיה
 מטה:  בית פרייזר, ולינגטון
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל-מרכז
 ארגונים בינלאומיים:  הברית הפרוגרסיבית 
 צבעים רשמיים:  אדום
 נציגויות בפרלמנטים
 הפרלמנט של ניו זילנד:  65 / 120
 
 https://www.labour.org.nz/
 
מפלגת הלייבור של ניו זילנד (באנגלית: New Zealand Labour Party, במאורית: Rōpū Reipa o Aotearoa) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית בניו זילנד ואחת משתי המפלגות הראשיות בפוליטיקה של ניו זילנד. המפלגה הוקמה ב-1916 ובכך היא המפלגה הפוליטית הוותיקה ביותר מבין המפלגות הפעילות כיום בניו זילנד.
בין השנים 1999 – 2008 כיהנה ממשלה מטעם הלייבור בראשותה של הלן קלארק שהייתה ראש ממשלת ניו זילנד ומנהיגת המפלגה. לאחר תבוסתה של המפלגה בבחירות הכלליות של 2008, הייתה הלייבור המפלגה השנייה במספר המושבים שלה בפרלמנט של ניו זילנד והיא היוותה את גרעין האופוזיציה.
לאחר הבחירות הכלליות של 2011 פרשו פיל גוף ואנט קינג מתפקידיהם כמנהיג המפלגה וכסגנית מנהיג המפלגה, בהתאמה וב-13 בדצמבר אותה שנה בחרה הסיעה הפרלמנטרית של המפלגה את דייוויד שירר ואת גרנט רוברטסון להחליף אותם. ב-22 באוגוסט 2013 הודיע שירר על התפטרותו  וב-15 בספטמבר אותה שנה בחרה  המפלגה את דייוויד קנליף כמנהיג המפלגה החדש. ב-18 בנובמבר 2014 נבחר אנדרו ליטל כמנהיג המפלגה., ב-1 באוגוסט 2017 הוא הוחלף בג'סינדה ארדרן, שב-26 באוקטובר אותה שנה נבחרה כראשת ממשלת ניו זילנד.
עקרונות המפלגה

על פי חוקת המפלגה מ-2014, מפלגת הלייבור קיבלה על עצמה את עקרונות הדמוקרטיה הסוציאליסטית, כולל:
העם הוא מקור הסמכות הפוליטית הדמוקרטית.
ניהול משאביה הטבעיים של ניו זילנד "לטובת הכלל, כולל לטובת הדורות הבאים".
שוויון בזמינות לנושאים החברתיים, הכלכליים, התרבותיים, הפוליטיים והמשפטיים, ללא קשר למעמד כלכלי או חברתי.
שיתוף פעולה בתחום הכלכלי עם הממשלה, מתוך כוונה להגדיל את חלוקה צודקת של העושר.
זכויות אוניברסליות לכבוד עצמי וההזדמנות לעבוד.
הזכות לעושר ולבעלות על רכוש, בכפוף לסייגים שהיחס לאנשים חשוב יותר מהרכוש ושמחויבותה של המדינה להבטיח חלוקה צודקת של העושר.
הסכם ואיטנגי כמסמך היסוד להקמתה של ניו זילנד ויישומו במפלגה, בממשלה בחברה ובמשפחה.
קידום השלום והצדק החברתי בכל רחבי העולם באמצעות שיתוף פעולה בינלאומי וכבוד הדדי.
שוויון בזכויות האדם ללא קשר למוצא, מין, מצב משפחתי, העדפה מינית, זהות מגדרית, גיל, אמונה דתית, השקפה פוליטית או מוגבלות.
היסטוריה

מפלגת הלייבור של ניו זילנד נוסדה בולינגטון ב-7 ביולי 1916, עם איחודן של קבוצות סוציאליסטיות שדגלו בקיום בחירות בשיטה היחסית ובהלאמת אמצעי הייצור. שורשי מפלגת הלייבור נעוצים בתנועת מעמד העובדים הבריטי ובהשפעה משמעותית של הרדיקליזם האוסטרלי ואירועים כמו שביתת הכורים בוואהי, שהתקיימה ב-1912. הלייבור היא המפלגה הפוליטית הוותיקה ביותר הקיימת היום בניו זילנד. למרות שנוסדה בוולינגטון, נחשבת לעיתים העיירה בלקבול שבחוף המערבי כמקום לידתה של המפלגה, שם הוקם אחד הארגונים הפוליטיים הראשיים שהיו חלק ממפלגת הלייבור.
היסטוריה > ההקמה

מפלגת הלייבור הייתה מיזוג של מספר גופים שקדמו לה, שהראשון מביניהם נוסד ב-1901. תהליך מיזוגם של גופים אלה למפלגה אחת היה קשה והמתחים בין הגופים הללו היו קשים.
בתחילת המאה העשרים, האגף הרדיקלי של המעמד העובדים בניו זילנד יוצג על ידי המפלגה הסוציאליסטית שהוקמה ב-1901. תומכי השמאל המתון יותר נמנו בעיקר על אוהדי המפלגה הליברלית. ב-1905, הקימו פוליטיקאים ממעמד העובדים, שלא היו שבעי רצון מהגישה הליברלית, את ליגת הלייבור הפוליטית העצמאית (Independent Political Labour League), שהצליחה להכניס נציג אחד מטעמה לפרלמנט בבחירות של 1908. בעקבות זאת נוצר הקו הבסיסי המפריד באגף השמאלי בפוליטיקה הניו זילנדית: הסוציאליסטים נטו להיות מהפכנים ומיליטנטים בעוד שהמתונים יותר התמקדו ברפורמות פרוגרסיביות.
ב-1910 השיקה הליגה את עצמה מחדש כמפלגת הלייבור, שנבדלת ממפלגת הלייבור של היום. עד מהרה החליטו מנהיגי הארגון החדש שנדרש מאמץ נוסף לקדם את שיתוף הפעולה במחנה השמאל וכינסו "ועידת אחדות". הסוציאליסטים סירבו להשתתף בוועידה, אך כמה פעילי לייבור עצמאיים הסכימו ומפלגת הלייבור המאוחדת (United Labour Party) באה לעולם.
זמן קצר לאחר מכן נחלה תנועת הלייבור מפלה במסגרת שביתת הכורים שקודמה על ידי רדיקלים באיגודים המקצועיים. התנועה התפצלה בין התומכים והמתנגדים לגישה הרדיקלית ובסופו של דבר, דיכאה ממשלתו השמרנית של ויליאם מאסי את השביתה בכוח הזרוע. לאחר השביתה, הייתה תחושה שיש צורך לשים קץ לפילוגים בתנועת העובדים ולמסד חזית מאוחדת. ועידת איחוד שנייה כונסה ובפעם הזאת נכחו בה הסוציאליסטים. הגוף הפוליטי שהתאחד כתוצאה מכך נקרא המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (Social Democratic Party).
לא כל חברי  מפלגת הלייבור המאוחדת הסכימו להקמתו של הגוף החדש וכמה מהם המשיכו לפעול באופן עצמאי. בהדרגה, החלו להיטשטש ההבדלים בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לבין שרידי מפלגת הלייבור המאוחדת וב-1916 התכנסה ועידה נוספת. הפעם הסכימו כל הפלגים בתנועת העובדים להתאחד והקימו את מפלגת הלייבור של ניו זילנד הקיימת עד היום.
היסטוריה > שנים ראשונות

כבר עם הקמתה, החלה מפלגת הלייבור להיות מעורבת בוויכוח המר על סוגיית גיוס החובה, שצצה בימי מלחמת העולם הראשונה. הלייבור התנגדה בתקיפות לגיוס החובה וכמה ממנהיגיה נכלאו והורחקו מהפרלמנט על עמדתם נגד המלחמה: פיטר פרייזר, הארי הולנד, בוב סמפל ופדי ווב. אובדן המנהיגות היווה איום רציני על יציבותה של המפלגה, אך היא שרדה את התקופה הקשה. פרייזר סמפל וווב תמכו בגיוס חובה במלחמת העולם השנייה.
בבחירות הכלליות של 1919, שהיו המבחן הרציני הראשון של הלייבור כמפלגה מאוחדת, היא זכתה בשמונה מושבים בפרלמנט, בהשוואה ל-47 המושבים שזכתה בבחירות אלו המפלגה הרפורמיסטית שהייתה בשלטון ו-21 המושבים של המפלגה הליברלית. למרות שהלייבור התפצלה לקבוצות מיליטנטיות נוספות, שהקימו מפלגות סוציאליסטיות שונות, היא ייצגה את מה שנחשב אז כקו המדיני הרדיקלי סוציאליסטי. מדיניות הקרקעות של הלייבור הייתה מנוגדת לגישה של החכרת הקרקעות על ידי המדינה. מדיניות זו לא זכתה לאהדה בקרב ציבור הבוחרים ועד מהרה נסוגה ממנה הלייבור, יחד עם עוד גישות רדיקליות במהלך שנות העשרים.
בבחירות הכלליות של 1922 גדל כוחה של הלייבור ביותר מפי שניים במספר המושבים שלה בפרלמנט והיא זכתה ב-17 מושבים. בבחירות של 1925 ירד מעט כוחה, אך היא התנחמה בכך שהיא תפסה את מקומה של המפלגה הליברלית כמפלגה השנייה בגודלה. ביוני 1926 נבחר הארי הולנד להיות מנהיג האופוזיציה. לאחר הבחירות של 1928 מצאה מפלגת הלייבור את עצמה בעמדת יתרון. הן המפלגה הרפורמיסטית והן המפלגה המאוחדת (גלגולה של המפלגה הליברלית) זכו ב-27 מושבים בפרלמנט כל אחת ואף אחת מהן לא הייתה מסוגלת להרכיב ממשלה ללא תמיכת הלייבור. הלייבור בחרה לתמוך במפלגה המאוחדת, שהייתה הכי קרובה אליה בהשקפותיה. מהלך זה שם קץ לחמש תקופות כהונה של  ממשלות מטעם המפלגה הרפורמיסטית.
הקשיים של השפל הגדול הגדילו את התמיכה הציבורית בלייבור, אך גם גרמו למתחים בין הלייבור לבין המפלגה המאוחדת. ב-1931, נקטה המפלגה המאוחדת במספר צעדים שמבחינת הלייבור פגעו במעמד העובדים וההסכם בין שתי המפלגות קרס. בעקבות זאת הקימה המפלגה המאוחדת קואליציה עם המפלגה הרפורמיסטית, והלייבור הלכה לאופוזיציה. הקואליציה שמרה על כוחה בבחירות של 1931, אך בהדרגה חדל הציבור להיות שבע רצון מכישלונה של הקואליציה לפתור את בעיותיה הכלכליות של ניו זילנד. בבחירות של 1935 נחלה הלייבור ניצחון סוחף והיא זכתה ב-53 מושבים בפרלמנט מול 19 של הקואליציה.
היסטוריה > ממשלת הלייבור הראשונה

ב-6 בדצמבר 1935 נבחר מנהיג המפלגה, מייקל ג'וזף סאבג', להיות ראש ממשלת הלייבור הראשונה. עד מהרה החלה הממשלה החדשה ליישם שורה של רפורמות משמעותיות, כולל ארגון מחדש של מערכת הרווחה ויצירתה של מערכת השיכון הממשלתית. הלייבור גם יצרה שיתוף פעולה עם תנועת ה"ראטנה" (Rātana) המאורית. סאבג' עצמו זכה לאהדה ציבורית משמעותית בשורות מעמד העובדים ודיוקנו היה תלוי על קירות של בתים רבים ברחבי ניו זילנד.
בינתיים, תקפה האופוזיציה את הלייבור על צעדי המדיניות היותר שמאליים שלה והאשימה אותה בחתירה תחת יסודות היוזמה החופשית והעבודה הקשה. שנה לאחר ניצחונה של הלייבור בבחירות, לקחו המפלגה הרפורמיסטית והמפלגה המאוחדת את שיתוף הפעולה ביניהן צעד אחד קדימה והסכימו להתמזג. המפלגה החדשה נקראה המפלגה הלאומית של ניו זילנד, יריבתה העיקרית של מפלגת הלייבור עד היום.
מפלגת הלייבור נאלצה גם להתמודד עם אופוזיציה פנימית. בעוד שהמפלגה הוגדרה כסוציאליסטית בעת ייסודה, היא נסוגה בהדרגה מגישתה הרדיקלית. מותו של מנהיג המפלגה הראשון, הארי הולנד, היה נקודת מפנה בתולדותיה. חוגים מסוימים במפלגה התרעמו על השינוי בגישתה של המפלגה, שהמרכזי מביניהם היה ג'ון א. לי. כוחו של לי, שדעותיו היו תערובת של סוציאליזם  ושל תאוריית האשראי החברתי, עלה כאחד המבקרים הקולניים ביותר של הנהגת המפלגה, שאותה הוא האשים בהתנהגות רודנית ובבגידה בציבור הבוחרים שלה. לאחר ויכוח מר וממושך, הורחק לי משורות הלייבור והקים מפלגה משל עצמו, "מפלגת הלייבור הדמוקרטית" (Democratic Labour Party).
ב-1940, הלך סאבג' לעולמו לאחר מאבק במחלה קשה ובמקומו נבחר כמנהיג המפלגה פיטר פרייזר, שהיה ראש הממשלה שתקופת כהונתו הייתה הארוכה ביותר מבין ראשי הממשלה מטעם הלייבור. פרייזר ייזכר בניו זילנד כמי שהנהיג אותה במשך רוב שנות מלחמת העולם השנייה. יחד עם זאת, בעידן שלאחר מהמלחמה, בעיות מחסור וסכסוכי עבודה שהלכו והחמירו, עלו ללייבור בירידת הפופולריות שלה והמפלגה הלאומית, בהנהגתו של סידני הולנד, הצליחה להביס את הלייבור בבחירות של 1949.
זמן קצר לאחר הבחירות מת פרייזר ובמקומו נבחר וולטר נאש, שהיה שר האוצר שתקופת הכהונה שלו הייתה הארוכה ביותר בתולדות ניו זילנד. בחירתו של נאש התרחשה זמן קצר לפני חזרתה של הלייבור לשלטון, אך נאש היה חסר את הכריזמה של קודמיו והמפלגה הלאומית ניצלה את התוהו ובהו שהיה בתחום יחסי העבודה, בעיקר שביתת עובדי הנמלים של 1951 כדי לזכות בתמיכה. בכל אופן, בבחירות הכלליות של 1957 זכתה הלייבור בניצחון דחוק ושבה לשלטון.