stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כפייה בכריתת חוזה

כפייה היא אחת מן העילות המאפשרות לבטל את החוזה, בשל פגם בכריתת חוזה. במקרה בו צד כופה על צד אחד להתקשר עמו בחוזה, קמה זכות ביטול לצד שהתקשר בחוזה מחמת הכפייה.

בחוק הישראלי עילת הכפייה מעוגנת בפרק ב' בחוק החוזים:
17. (א) מי שהתקשר בחוזה עקב כפייה שכפה עליו הצד השני או אחר מטעמו, בכוח או באיום, רשאי לבטל את החוזה.
עקרונות בסיסיים

עילת הביטול בשל פגם הכפייה מוצדקת משום שבמצב בו נכפה על אדם לכרות חוזה, רצונו החופשי פגום. אמנם יש פה רצון חלקי ובחירה כלשהי, היות שאותו אדם בחר באפשרות כריתת החוזה אל מול האפשרות של מימוש האיום. אך הואיל ואותה בחירה נעשתה מתוך כפייה ולא מתוך רצון מלא ושלם, המחוקק מאפשר את ביטולו של חוזה זה. זאת מכח עקרון חופש החוזים, המשמש עקרון על בדיני החוזים.
הוכחת הפגם

חוזה- לשון החוק היא: " מי שהתקשר בחוזה עקב כפייה...". על כן, יש להוכיח תחילה קיומו של חוזה תקף על פי המבחנים הקבועים בפרק א' לחוק החוזים.
כפייה- יש להוכיח כפייה שנעשתה על ידי הצד השני לחוזה או על ידי מישהו מטעמו. על הכפייה להיות בכח או באיום.
אזהרה על הפעלת זכות שתחשב לכזו שנעשתה בתום לב:
כשהמזהיר בטוח שהזכות שהוא מאיים בהפעלתה אכן קיימת במציאות. אזהרה בדבר זכות שלא קיימת היא אזהרה שלא בתום לב ולא חוסה תחת הסייג הנ"ל.
כשהזכות שמאיימים בהפעלתה היא זכות חוקית, כגון: פניה לעורך דין, מימוש ערבויות בנקאיות וכדומה. אזהרה בדבר זכות שאיננה חוקית היא אזהרה שלא בתום לב, לדוגמה: אזהרה לפרסם ברבים שהנאשם אינו פורע את חובותיו, אזהרה מפני מימוש הזכות באלימות וכן הלאה.
כשהשימוש בזכות נעשה לשם הגשמתה, בשונה מניצול זכות שנעשה בנסיבות ובמועד שנועד לגרום נזק לצד השני גרידא.
קשר סיבתי- יש להוכיח קשר סיבתי בין הכפייה לבין כריתת החוזה, כפי שכתוב בחוק: "מי שהתקשר בחוזה עקב כפייה...". הקשר הסיבתי הנדרש סובייקטיבי, כלומר, אין צורך בכך שהכיפיה תהיה הסיבה הבלעדית להתקשרות בחוזה, אלא די בכך שהיא השפיעה על רצונו של הצד התם בהטילה בו חששות ופחד.
כפייה כלכלית

כפייה כלכלית היא סוג ספציפי של פגם הכפייה אשר דרכי הוכחתו שונות במקצת.
על מנת להוכיח כפייה כלכלית יש להראות שהתקיימו התנאים הבאים (זאת בנוסף למבחני הכפייה הרגילים):
צד אחד איים על הצד השני באיום מפתיע, כאשר הנזק הצפוי לצד המאוים במימושו הוא חמור ביותר ובלתי הפיך.
עיתוי האיום צריך להיות כזה שדווקא בו יהיה הצד השני חשוף ופגיע ביותר.
איכות הלחץ הכלכלי- יש להוכיח כפייה או לחץ שיש בהם פסול מוסרי־חברתי־כלכלי, ואשר חיי עסקים ומסחר תקינים והוגנים לא יוכלו לשאתם. זאת להבדיל מלחצים עסקיים רגילים הקיימים בעולם המסחר והעסקים.
עוצמת הלחץ הכלכלי- השופט חשין מגדיר את עוצמת הלחץ הנדרשת: "אותו לחץ חייב שיהיה בעל עוצמה המקדיחה תבשיל". כלומר, לחץ חזק מאוד על הצד המאוים. המבחן המקובל לקביעת עוצמת הלחץ יימצא בתשובה לשאלה אם הייתה לצד הנכפה חלופה שלא להיכנע לאותו לחץ.
תוצאות

אדם אשר נכפה עליו לכרות חוזה רשאי לבטל חוזה זה בהודעה לצד השני תוך זמן סביר מאז שנודע לו שפסקה הכפייה.
במקרה שאותו אדם אכן בחר לבטל את החוזה, חלה חובת השבה הדדית של התמורות שהחולפו עד לאותו רגע במסגרת היחסים החוזיים שבין הצדדים, ובמצב שבו השבה של דבר כלשהו איננה אפשרית- יש להשיב את שוויו.
כן, במקרה בו החוזה ניתן להפרדה לחלקים והכפייה נוגעת רק בחלק אחד מהם, ניתן לבטל את אותו חלק בלבד. אולם, אם הצד הנכפה לא היה מתקשר בחוזה כלל אילולא נכפה עליו לעשות כן- הוא רשאי לבחור בין ביטול מלא או חלקי של החוזה.
ראו גם

דיני חוזים
טעות (חוזה)
הטעיה (חוזה)
עושק (חוזה)
כפייה בכריתת חוזה (משפט עברי)
הערות שוליים

↑  חוק החוזים (חלק כללי) התשל"ג-1972, ס"ח 118.
↑  גבריאלה שלו דיני חוזים - החלק הכללי (התשס"ה) 325-327.
↑  דניאל פרידמן ונילי כהן חוזים כרך ב 897–898 (1991).
↑  שלו, בעמ' 332.
↑  שלו, בעמ' 337-338.
↑  פרידמן וכהן, בעמ' 949.
↑  ע"א 784/81 שפיר נ' אפל, פ"ד לט(4) 149, 153 (1985).
↑  ע"א 8/88 שאול רחמים בע"מ נ' אקספומדיה בע"מ, פ"ד מג(4) 95, 99 (1989) - להלן: פרשת אקספומדיה.
↑  פרשת אקספומדיה, בעמ' 99.
↑  ע"א 1569/93 מאיה נ' פנפורד (ישראל) בע"מ, פ"ד מח(5) 705, 719 (1994) - להלן: פרשת מאיה.
↑  פרשת מאיה, בעמ' 721.
↑  פרשת מאיה, בעמ' 740.
| דיני חוזים |
| --- | --- | --- |
| עקרונות יסוד | חופש החוזים • חוזים יש לקיים • תום לב |  |
| סוגי חוזים | חוזה אחיד • חוזה יחס • חוזה לטובת אדם שלישי • חוזה אופציה |  |
| פגמים בכריתת חוזה | חוזה למראית עין • טעות • טעות בחוזה (משפט עברי) • הטעיה • כפייה • עושק |  |
| מונחים נוספים | הצעה • זיכרון דברים • הסכם מכללא • הסכם ג'נטלמני • טעות סופר • כוח עליון |  |
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
תוכנית היונקים הימיים של צי ארצות הברית

לוגו הפרויקט
תוכנית היונקים הימיים של חיל הים האמריקני (U.S. Navy Marine Mammal Program) היא תוכנית של הצי האמריקני שבמסגרתה מאולפים יונקים ימיים, בעיקר דולפינים ואריות ים כך שיוכלו לשמש לשירות צבאי, למשימות כגון הגנת נמלים ואוניות, סיור, זיהוי ונטרול מוקשים ימיים, והשבת ציוד.
בסיס הבית של התוכנית נמצא בסן דייגו, קליפורניה, שם בעלי החיים שוהים ושם הם מאולפים אילוף ממושך. צוותים של החיות שאומנו בתוכנית כבר היו בשירות צבאי במלחמת וייטנאם ובמלחמת עיראק, שם נחלו הצלחה.
בארצות הברית מתנהל ויכוח ציבורי נוקב על התוכנית; בשנות התשעים המוקדמות, כשפרטי התוכנית עוד היו סודיים, דרשו פעילי זכויות בעלי חיים לדעת אילו חיות מאולפות בתוכנית, ולשם מה. לאחר שרוב פרטי התוכנית נחשפו, ממוקדת המחאה בתנאי ההחזקה של בעלי החיים ואימונם. כמו כן, ישנם אנשים המוחים כנגד שימוש צבאי בבעלי חיים בכלל, אפילו שימוש לא מלחמתי, כגון הגנה וסיור. חיל הים של ארצות הברית הסכים לפיקוח חיצוני על התוכנית, שיבדוק את תנאי ההחזקה והאימון של בעלי החיים.
היסטוריה

השימוש ביונקים ימיים ובדולפינים לוחמים החל בשנת 1960, כאשר צי ארצות הברית רכש דולפין לבן צד למספר מטרות:
בדיקת ביצועי טילי טורפדו.
בחינת אפשרות נשיאת טילי טורפדו על ידי חיות ימיות אחרות.
בחינת הידרודינמיות הטורפדו בהשוואה לתנועת הדולפין.
שאלת המחקר הראשית הייתה האם לדולפינים יש מנגנון המאפשר להם לנוע במים ללא חיכוך. מחקרים לא גילו מנגנון כזה.
ב-1963, חוכמתם, ידידותם לאדם, ויכולת הצלילה המרשימה של הדולפינים הובילו להקמת קרן מחקר חדשה באשר לשימוש בדולפינים, בנקודת מוגה, אשר בקליפורניה, שם מתקן האימון נבנה על חוף האוקיינוס.
מטרת המחקר הייתה להבין את חושיהם ויכולותיהם של הדולפינים, לדוגמה, הסונאר ה"מובנה" בהם ומבנה הגוף המאפשר צלילה לעומק, וכן להבין ולבחון שימוש אפשרי בדולפינים ואריות ים למשימות שימושיות כגון סימון עצמים במים וחיפושם. תרומתו העיקרית של מחקר זה הייתה ההבנה שיונקים ימיים מפותחים אכן יכולים לשמש למטרות שונות.
ב-1965, דולפין של הצי האמריקני שאומן לתפקידי חילוץ ימי, וכן כיוון ומציאת נקודות ימיות, השתתף בפעילות בפרויקט Sealab, פרויקט שניסה לענות על השאלה האם בני אדם יכולים, מבחינה חברתית וגופנית, לחיות בסביבה תת-מימית. הדולפין העביר לנסיינים אספקת מים ומזון.
ב-1967, המחקר חודש, אך לא בנקודת מוגה, כבעבר, אלא מוקם מחדש בסן דייגו (מיקום הפרויקט הנוכחי), והושם בפיקוח של הצי האמריקני ו"מרכז המלחמה הימית" של סן דייגו. בנוסף, באותו הזמן התקיים פרויקט נוסף שבסיסו היה בהוואי. כעבור זמן, התוכנית בהוואי נסגרה, ומרבית הדולפינים, למעט כמה שנשארו למחקר באוניברסיטה המקומית, הועברו לפרויקט בסן דייגו, שהתפתח והפך לפרויקט צבאי לכל דבר, תוכנית היונקים הימיים של חיל הים האמריקני, שפעלה עד שנות התשעים תחת מעטה סודיות, ופועלת עד היום.
התוכנית

בסיס הבית של התוכנית נמצא בסן דייגו, קליפורניה, שם הם שוהים, והם מאומנים במפרץ סן דייגו; לעיתים קרובות מתקבלים דיווחים על דולפינים או אריות ים שנראו מאומנים ופועלים באזור. סירות קטנות משמשות את המאמנים להוביל את הדולפינים בין אזור אימון אחר למשנהו וכן להובלת מזון. לדולפין יש קשר עם המאמן, והוא שוחה אחריו.
שטחי אימונים חלופיים, המשמשים בדרך כלל לאימונים ניסויים, נמצא בסביבות האי סאן איסלנט או בתעלות בין איי קליפורניה, ושטחי אימון לשימושים קרביים כגון נטרול מוקשים או פעולת צילום נמצאים בסביבות סיאטל, ואף בסביבות קנדה.
מטרותיה הרשמיות של התוכנית הן פעילות הגנתיות של בעלי החיים, חילוץ והצלה, איתור ועזרה בהשבת ציוד יקר ערך, וכן איתור ונטרול מוקשים ימיים.
תוכנית אימון ואילוף החיות מתבצע על ידי קשירת קשר למאלף וכן התניה: לכל דולפין מאמן משלו שהדולפין קשור אליו, וכך יכול המאמן להעביר את הדולפין מאזור אימונים אחד למשנהו. כמו כן, כדי לגרום לדולפינים לבצע את המטלות שדורשים מהם, הם מקבלים פרס, אוכל או עידוד, תמורת ביצוע נכון של משימה.
בתוכנית יש חמישה צוותי יונקים, כשכל צוות מאומן במיוחד עבור מטרות אחרות, אך יש צוותים המאומנים למספר מטרות. כל צוות ומאמניו מוכרים בסלנג הצבאי על ידי מספר סידורי קצר (MK באנגלית). חמשת הצוותים נקראים "mk 4", "mk 5", "mk 6", "mk 7", ו"mk 8". ה־mk 7,4,8 משתמשים בדולפינים, mk 5, משתמש באריות ים, ואילו ב־mk 6 משרתים דולפינים ואריות ים יחדיו.
לפי מנהלי הפרויקט, ניתן להעביר צוותים אלה תוך 72 שעות לכל נקודה בעולם, בעזרת מסוקים, מטוסים, או ספינות.
התוכנית > צייד מוקשים

שלושה מתוך חמשת הצוותים אומנו למציאת ונטרול מוקשים ימיים, המהווים את המפגע העיקרי לאוניות הצי של ארצות הברית. הדולפינים ב־mk 4 משמשים לגילוי וציון מקומם שם מוקשים ופגעים ימיים על קרקעית הים, וה- mk 8 משמש לנטרול המוקשים ולהגנה על החופים.
בעת פעולה, הדולפין מחכה לרמז מהמאמן שלו לפני תחילת חיפוש מוקשים באזור ספציפי, על ידי הסונאר הטבעי שלו. ממצאי הדולפין מגיעים חזרה אל המאמן, ובודק האם הדולפין יכול לנטרל המוקש מבלי לסכן את חייו. אם הוא יכול, המאמן נותן לדולפין פקודה לנטרול המוקש; ואם לא, הוא קורא לכוחות מיוחדים לנטרול המוקש.
הדולפינים שאומנו לפירוק מוקשים פעלו בזמן מלחמת עיראק ב-2003. צי ארצות הברית הודיע שהם סייעו לזיהוי ונטרול יותר ממאה מוקשים ופצצות בנמל עיראקי.
התוכנית > פעולות הגנה

צוות mk 6, צוות שבו פועלים אריות ים ודולפינים יחדיו, אומנו להגנת חופים ונמלים מפני כניסת ספינות וכן צוללים או מהגרים לא חוקיים. פעולתם הראשונה הייתה בזמן מלחמת וייטנאם, בין 1971–1972, וכן בבחריין בין 1986–1987.
התוכנית > השבת ציוד

צוות mk 5 כולל אריות ים שאומנו להשיב ציוד יקר או בעל חשיבות מקרקעית הים; השבת ציוד בחינה או אוניות ומטוסים שטבעו בים. אריות הים בצוות זה מקבלים אימונים מיוחדים המכשירים אותם לצלילה לעומקים גדולים, שהייה בלחץ גבוה וזיהוי או השבת מטרות שהוגדרו על ידי המאמן. במשימות כאלו, יש לאריות הים יתרון גדול על צוללים אנושיים, שכן הם מסוגלים לצלול לעומק רב יותר, לזמן רב יותר ולשרוד בלחץ גבוה יותר. הם מאומנים באימונים הדרגתיים, כך שלבסוף יצליחו לצלול לעומק רב.
פעולתה המפורסמת הראשונה של היחידה הייתה כאשר משו בהצלחה מעומק הים מערכת טילי טורפדו כנגד צוללות שנמצאו בקרקעית הים, בעומק של 50 מטרים, בנובמבר 1970. בנוסף, הצוות השתתף מספר פעמים בניסיון חילוץ קורבנות התרסקויות מטוסים.
התוכנית > לחימה

במשך הזמן, הועלו השערות שונות הטוענות שצוותי הדולפינים לא מאומנים רק להגנה ונטרול מוקשים, אלא גם למשימות תקיפה והריגה ממש, כמו התקפה ישירה על צוללים וכן הצמדת מוקשים ימיים לאוניות וכלי שיט של האויב.
על בסיס השערות אלה סופרו עם הזמן אגדות אורבניות רבות. למידע נוסף, ראו אגדות אורבניות על דולפינים לוחמים.
צי ארצות הברית הצהיר שמעולם לא אימן את החיות למשימות התקפיות כגון תקיפת אוניות או אנשים; אף על פי שניתן ללמד את הדולפינים ולאמנם להתקיף, הדולפין לא יכול להבדיל בין כלי אויב לבין כלי ידידותי, וכשהוא מזהה מוקש, לדוגמה, הוא פועל רק לפי הוראת מאמנו. כך שבכל מקרה, שימוש כזה אינו הגיוני.
בנוסף, לצי ארצות הברית מחסן נשק ימי מקובל יותר, כגון טילי טורפדו וצוללות תקיפה. צוללת אחת, לשם השוואה, יכולה לפזר מעל 70 מוקשים ימיים בכמה דקות, ולשגר טילים מהירים מהים למרחקים אדירים, וזאת בלי לציין את היתרון של צוללת, כלי אנושי, על הדולפין. כך שאין סיבה נראית לעין שהצי ישתמש בחיות ימיות במקום בכלים כגון צוללות וטילים.
בעלי החיים בתוכנית

הסיבה לכך שדווקא הדולפינים ואריות הים נבחרו להיות החיות העיקריות שיואמנו בתוכנית היא משום שהם חיות אינטליגנטיות, ידידותיות לאדם וקלות לאילוף. אך למרות זאת, מאולפים ומאומנים במסגרת התוכנית עוד מספר מינים.
צי ארצות הברית מאמן ומאלף במסגרת התוכניות את החיות הבאות:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| לווייתנאים: לבנתן לבן  דולפינן ים תיכוני  עבשן קטלני  אורקה  גלובי שחור  גרמפוס אפור  סטנו תלום שן | אריות ים וכלבי ים: אריה ים קליפורני  פוקה מצויה  פיל ים  דוב ים  כלב ים אפור  אריה ים שטלר | אחרים: עופות  כרישים |
כיום, דולפינן ים תיכוני ואריה ים קליפורני הם המינים העיקריים המאומנים, והם שוהים בבסיס האם של התוכנית, בסן דייגו. לדולפינים סונאר ביולוגי חזק במיוחד, והוא לא מתאים לסונאר המלאכותי שבו משתמשים המאלפים, כדי למצוא חפצים על קרקעית הים.
לאריות הים, לעומת זאת, אין סונאר טבעי, אך יש להם שמיעה טובה מאוד, גם מתחת לפני המים, וכן ראייה טובה בתנאי אור נמוכים ויכולת צלילה לעומק רב.
שני המינים, הדולפינים ואריות הים, עוברים אימונים הדרגתיים לצלילה לעומק רב וציות לפקודות המאמן. בסוף שנות התשעים, יותר מ-140 יונקים ימיים השתתפו בתוכנית.
רווחת בעלי החיים

ישנן טענות רבות על התוכנית, ובארצות הברית מתנהל עליה ויכוח ציבורי עד היום. בין השאר, רבים מוחים על תנאי ההחזקה של החיות, על טיפול כושל ולא מתאים בהם, על דרכי האימון שלהם, ועל משך השירות. בנוסף, ישנם אנשים המתנגדים לכל שירות צבאי של בעל חיים.
מדיניותו הרשמית של הצי גורסת שבאילוף מותר להשתמש רק בשיטות חיזוק חיוביות ובפרסים, ושהם דואגים לתנאי ההחזקה של בעלי החיים. התוכנית מנוהלת לפי תקנות וחוקים רשמיים ומחמירים באשר לתנאי ההחזקה, האילוף, וההאכלה של בעלי החיים. כמו כן, התוכנית קיבלה אישור מוועדה בממשלת ארצות הברית הדואגת לתנאי החזקה של חיות בשבי ודרכי אימונן. כדי לקבל אישור זה, התוכנית צריכה להצהיר על תנאי החזקה נאותים של בעלי החיים, אך אינה צריכה לפרט לאיזו מטרה הן מאומנות, ואיך. בנוסף לכך, הפרויקט חבר גם באגודת מגדלי הדגים והאקווריומים הרשמית של ארצות הברית.
למרות הצהרת מדיניות הצי, ההתנגדות לתוכנית נמשכה. מתנגדי התוכנית טוענים שכל אילוף ואימון, אפילו כאשר בעלי החיים מוחזקים בתנאים טובים, נוגד את טבעם וגורם להם סבל, משום שהם בעלי חיים פראיים ולא מבויתים, בנוסף, הם טוענים שכליאת החיות כאשר הן אינן מאומנות או בפעולה גורמת להן סבל רב. עוד, מתנהל ויכוח על התקנים שונים כגון מחסומי פה המותקנים על פי החיות המונעים מהם לחפש מזון בזמן אימונים או בזמן פעולות. הצי טוען שהמחסומים מותקנים כדי למנוע מבעלי החיים לבלוע חומרים שיזיקו להם, כגון שקיות פלסטיק, אך מתנגדי התוכנית טוענים שמטרת המחסומים היא ליצור קשר רב יותר בין המטפל לחיה, שהרי התוכנית מבוססת על תגמולים בדמות מזון; וכשהחיה תוכל לקבל את מזונה רק מן המאלף, היא תציית לו.
שינוע החיות ממקום למקום גם הוא גורם לביקורת על התוכנית. החיות משונעות ממקום למקום במהירות על ידי מסוקים, מטוסים וספינות, ולעיתים קרובות מורדמים לצורך המסע. דבר זה מזיק לבעלי החיים משתי בחינות: העובדה שבעלי החיים האלו, שרגילים לחיים במים, מורדמים, ולעיתים מובלים מבלי שמים יגעו בעורם, גורמת להם סבל. בנוסף, ההעברה המהירה בין מקום למקום ובין סביבת חיים אחת לשנייה יכולה לגרום לטראומה אצל החיה.
סוגיה אחרת של ביקורת על התוכנית נובעת מהסיכון של בעלי החיים. מתנגדי התוכנית טוענים שההעובדה שהחיות באות במגע עם חומרים נפיצים כמו מוקשים יכולים לגרום להם למוות מנגד; הצי טוען שהסיכון לחיות הוא מזערי, משום בעלי החיים מאולפים לא להתקרב למוקשים מבלי אישור המטפל, הבודק את האזור ומבטיח שלדולפין לא יגרם כל נזק.
אזכורים בתקשורת ובתרבות

התוכנית זכתה לסיקור רחב היקף בתקשורת, בין השאר בגלל הייחוד שבשימוש ביונקים ימיים אינטליגנטיים למטרות צבאיות, וגם בשל הוויכוח על התוכנית. פרטי התוכנית היו סודיים עד שנות התשעים, דבר שתרם להעלאת השערות שונות ומשונות בקשר למטרות התוכנית, החל מריגול וכלה ביירית חצים מורעלים.
מפעם לפעם, מופיעים בתקשורת סיפורים על דולפינים המאומנים למטרות מלחמה והרג, או אפילו חמושים, שברחו ממקום האימונים ומהווים סכנה לציבור. למרות זאת, לפי הצהרות הצי הדולפינים מעולם לא אומנו כנגד אנשים או אוניות, או למטרות מלחמתיות בכלל. במשך הוריקן קתרינה ב-2005, היו מספר דיווחים בתקשורת על בריחת דולפינים עם חצים מורעלים עליהם, המאומנים לתקיפת אנשים, ולכן מהווים סכנה לציבור הנופשים. הצי מסר שכל הדולפינים שלו במקומם, ושמתקן האימונים לדולפינים נמצא בסן דייגו, הרחק מהאזור שבו אירע ההוריקן.
דולפינים לוחמים, ולאו דווקא מתוכנית זו, אוזכרו במספר סרטים, ספרים ומשחקים. בין השאר: בסרט הקולנוע "יומו של הדולפין" (אנ'), ברומן "היעלמות בעלי החיים", וכן בסיפור הקצר של ויליאם גיבסון "ג'וני נמוניק".
במשחק המחשב Command & Conquer: Red Alert, אחד מכלי הנשק העומדים לראשות השחקן הם דולפינים הנושאים על גבם סונאר.
ראו גם

בעלי חיים בשירות כוחות הביטחון
דולפין לוחם
הלווייתנאים והאדם
הדולפין שסייע לפרויקט Sealab
דולפין בעת אימון נטרול מוקשים
מוקשים שנמשו מהים על ידי היחידה בעת מלחמת עיראק
אריה ים שאומן במסגרת התוכנית בעת תרגיל להשבת ציוד מעומק רב
אורקה בעת אימון השבת חפצים
דולפינן ים תיכוני הוא אחד ממיני הדולפינים המאומנים בתוכנית
דולפין שאומן בתוכניות היונקים הימיים של חיל הים האמריקני, במסגרת פעולה במפרץ הפרסי בזמן מלחמת עיראק
אנואר סאדאת

מוחמד אנואר א-סַּאדַאת (בערבית: محمد أنور السادات, תעתיק מדויק: מֻחַמַּד אַנְוַּר אלסַאדַאת; 25 בדצמבר 1918 – 6 באוקטובר 1981) היה נשיא מצרים בשנים 1970–1981. יזם את מלחמת יום הכיפורים ביחד עם סוריה נגד ישראל ב-1973. ב-1977 ערך ביקור היסטורי בישראל, שהוביל לחתימת הסכמי קמפ דייוויד והסכם השלום בין ישראל למצרים – הסכם השלום הראשון בין ישראל לבין מדינה שגובלת בה. על מאמציו להשגת הסכם זה זכה (יחד עם מנחם בגין) בפרס נובל לשלום לשנת 1978. נרצח בהתנקשות בידי אנשי הג'יהאד האסלאמי המצרי.
תחילת דרכו

סאדאת נולד בכפר מית אבו אל-כום שבדלתת הנילוס, לאב ממוצא מצרי-ערבי ואם ממוצא סודאני. הוא למד באקדמיה הצבאית (1938). במלחמת העולם השנייה נמנה סאדאת עם חבריה של מחתרת אנטי־בריטית שהאמינה כי גרמניה הנאצית יכולה לסייע במאבקם נגד הבריטים. הוא נעצר על ידי הבריטים ונאסר למשך שלוש שנים. בינואר 1946 נעצר שוב, בידי ממשלת מצרים, בחשד שהיה מעורב ברצח שר האוצר אמין עות'מאן, אך זוכה בסוף 1948 מחוסר הוכחות, והוחזר לצבא.
סאדאת נמנה עם חבורת "הקצינים החופשיים" שהשתתפו במהפכת הקצינים החופשיים שהורידה מהשלטון את המלך פארוק בשנת 1952 והיה איש הקשר בין קבוצת הקצינים לבין תנועת האחים המוסלמים. בשנת 1957 הפך סאדאת למזכ"ל האיחוד הלאומי – המפלגה הממלכתית היחידה במצרים. בשנים 1959–1969 שימש בתפקיד יו"ר האספה הלאומית. בתפקיד זה שימש גם במלחמת ששת הימים שתוצאותיה הקשות עבור ארצו היוו אבן דרך בתפיסתו המדינית כפי שהעיד: "הוכיתי בתדהמה מוחלטת מהתבוסה שלנו... לא חדלתי מלחיות אותה יומם וליל". ב-1969, לאחר שמילא שורת תפקידים בממשלה, נבחר לסגנו של הנשיא גמאל עבד אל נאצר. הוא שימש כנציג ראשי של מצרים בארגונים אסלאמיים ובוועידותיהם, וכן קישר בין מצרים למדינות האסלאם. לאחר שנאצר מת ב-1970, ירש סאדאת את מקומו כנשיא, לאחר שמועמדותו אושרה במשאל עם (משאל עם נוסף נערך בשנת 1976). עלייתו לשלטון לוותה בישראל בזלזול, בעיקר בשל חוסר הכריזמה שלו ביחס לנאצר, וכן היותו בן כפר קטן חסר השכלה פורמלית מרשימה.
תקופת שלטונו של סאדאת במצרים

סאדאת נחשב בתחילה לשליט של פשרה בין הפלגים בראשות מפלגת השלטון המצרית, אולם עד מהרה הדגים את מנהיגותו ומדיניותו התקיפה כאשר בחודש מאי 1971 העמיד את יריביו, אנשי הסיעה השמאלנית והנאצריסטים הוותיקים, למשפט בטענה שקשרו קשר ובאשמות שחיתות. הנאשמים נידונו למאסר עולם או הוגלו.
בשנת 1975 התיר סאדאת את התגבשותם של "זרמים" מאורגנים בתוך מפלגת השלטון, והחל מסוף שנת 1976 הותרה פעילותן של מפלגות ממוסדות במצרים. תחילה כונו צעדים אלו "מהפכה מתקנת", ונעשו בשם הנאצריזם ומהפכת 1952; אולם עם הזמן הותר למתוח ביקורת גלויה על משטרו של נאצר, ורבים מ"פשעיו" נחשפו. ב-1978 ייסד סאדאת מפלגה ממלכתית חדשה: המפלגה הלאומית-דמוקרטית, שלתוכה מוזגה למעשה המפלגה הקודמת – האיחוד הערבי הסוציאליסטי.
סאדאת נקט מדיניות כפולה כלפי האסלאם במצרים. מצד אחד, ארגוני מחתרת אסלאמיים-פונדמנטליסטים נקטו צעדי התנגדות מאורגנת ואף טרור, בעיקר משנת 1977, והממשל פעל נגדם ביד קשה. אולם במקביל פעל סאדאת להאדרת האסלאם בחברה המצרית ולהשתתת החוקה והמשפט המצריים על השריעה.
תקופת שלטונו של סאדאת במצרים > מדיניותו הכלכלית

סאדאת הנהיג ליברליזציה במשק שהיה ריכוזי עד אז, ופתח את מצרים להשקעות חוץ, בעיקר מהמערב, וליוזמה חופשית ברוח הקפיטליזם; בתוך כך צמצם את המשק הממלכתי והחזיר חלק מהרכוש המולאם לבעליו הקודמים.
משטרו של סאדאת הצמיח שכבה של מתעשרים חדשים ופשתה בו שחיתות רבה, שעה שמצבם של המוני העם נותר דל כשהיה. מדי פעם נערכו הפגנות נגד המשטר, וכמה פעמים אף פרצו מהומות (ינואר 1972, פברואר 1977). הממשל דיכא את המהומות, אף שנכנע לחלק מן התביעות בדבר שכר ומחירים, ובמקביל ערך "טיהורים" בחוגי השמאל.
תקופת שלטונו של סאדאת במצרים > יחסי חוץ

מדיניות הליברליזציה אכן קירבה את מצרים למערב, ובייחוד לארצות הברית, והחלישה את זיקתה לברית המועצות. במאי 1971 חתם סאדאת על חוזה ידידות עם ברית המועצות, אולם חוזה זה נועד לעצור את הידרדרות היחסים, ולא היה בו משום אישור לברית יציבה. ביולי 1972 גירש את אלפי היועצים הצבאיים הסובייטיים, וברית המועצות קיבלה את הדין.
מלחמת יום הכיפורים

בריאיון שנתן בדצמבר 1970 הביע סאדאת נכונות להכיר בזכויותיה של ישראל כמדינה עצמאית, בתמורה לנסיגת ישראל מכל השטחים המצריים שכבשה במלחמת ששת הימים. בפברואר 1971, חודשים אחדים לאחר הפסקת האש ששמה קץ למלחמת ההתשה עם ישראל, הגיש סאדאת לשליח האו"ם גונאר יארינג את תנאי השלום המצריים. המצרים דרשו ראשית שישראל תתחייב לנסיגה מלאה מסיני ומעזה ולהשגת פתרון צודק לפליטים הפלסטינים. אחר כך ייפתח משא ומתן לשלום. הסכם שלום יושג רק לאחר התחייבות לנסיגה מלאה של ישראל מכל השטחים שנכבשו ב-1967 לקווי יוני 1967.
הייתה זו הפעם הראשונה בה הצהיר נשיא מצרים כי הוא מוכן להכיר בישראל ולהגיע עמה לשלום. הדרישות המצריות הרעו את מצב ישראל אפילו יחסית למצב שהיה לפני יוני 67. בין היתר דרשו המצרים ששליחים סובייטים ישתתפו בכו"ח האו"ם ושהאזורים המפורזים יהיו בעומק שווה משני צידי הגבול. ממשלת ישראל (בראשות גולדה מאיר, משה דיין ואבא אבן) הסכימה בתגובה לפתיחת משא ומתן ללא תנאים מוקדמים אך מבלי להתחייב על הגבולות הסופיים. הפער בין הצדדים היה גדול מדי, והביא את גונאר יארינג לנטוש את מאמץ התיווך. יוזמות תיווך נוספות בין ישראל למצרים קיבלו היענות מעטה מסאדאת וממשלתו. אשתו של אנואר סאדאת, ג׳יהאן, אמרה שנים לאחר מכן שבעלה לא היה יכול להסכים להסכם שלום עם ישראל לפני מלחמת יום כיפור, שכן האווירה הציבורית במצרים לאחר התבוסה של מלחמת ששת הימים לא איפשרה זאת. מנגד בצד הישראלי היה חוסר רצון לוותר על ההישגים של מלחמת ששת הימים, כהצהרת שר הביטחון, משה דיין: "טוב שארם א-שייח בלי שלום, משלום בלי שארם א-שייח". למרות זאת, כאשר קיסינג'ר הציע למצרים ולישראל תוכנית שלום ב-1973, כחצי שנה לפני מלחמת יום הכיפורים, שלפיה ישראל תכיר בריבונות מצרית על כל סיני, כאשר תהיה נוכחות ביטחונית ישראלית במספר נקודות בסיני, גולדה הסכימה לתוכנית בעוד שסאדאת לא השיב ולאחר מספר חודשים פתח במלחמת יום הכיפורים.
ביוני 1971 הבטיח סאדאת "קרב פראי ואכזרי, שבו נסכים להקריב מיליון קרבנות". סאדאת היה נחוש לבצע מהלך צבאי להחזרת השטחים, הצליח לשכנע את הסורים להשתתף ביוזמה, ופעל להתעצמות צבא מצרים. הוא הורה למפקדי צבאו להכין תוכניות אופרטיביות לכיבוש סיני ("גרניט") או לפחות להניע מהלך צבאי מאסיבי בחלק מסיני, שיזעזע את ישראל.
מזכיר המדינה האמריקאי הנרי קיסינג'ר תיאר כך את מטרת המלחמה בעיני סאדאת אשר יזם אותה: "איש לא הבין בתחילה שסאדאת לא כיוון לניצחון, אלא לשינוי בשיווי המשקל במשא ומתן שרצה לפתוח בו. הוא העריך שהלם המלחמה יאפשר לשני הצדדים, ישראל ומצרים כאחת, להראות גמישות שלא הייתה אפשרית כל עוד ישראל ראתה את עצמה עליונה מבחינה צבאית, בעוד מצרים הייתה משותקת בביזוי לאומי".
מלחמת יום הכיפורים נגד ישראל באה על ישראל בהפתעה, בזכות מאמץ מצרי להסוואתה ועקב כישלון "הקונספציה" הישראלית שגרסה כי אין סיכוי שמצרים תפתח במלחמה כוללת, לאחר שצה"ל הפגין את עליונותו במלחמת ששת הימים. מטרתו של סאדאת במלחמה זו, שהחלה במבצע בדר, לא הייתה ניצחון מוחץ, אלא השגת מטרות צבאיות מוגבלות ופגיעה בישראל, שתביא להפשרת הקיפאון המדיני הממושך, וכן תשקם את המוניטין של מצרים לאחר תבוסתה במלחמת ששת הימים. מבחינה זאת תוצאות המלחמה היוו הישג למצרים, על אף שמבחינה צבאית, רוב מטרותיה של מצרים, מעבר לימי הלחימה הראשונים, לא הושגו.
הסכם השלום עם ישראל > הביקור בישראל ותהליך השלום

בקמפ דייוויד עם הנשיא קרטר וראש הממשלה, מנחם בגין
שנים ספורות לאחר המלחמה החלו גישושים בין ישראל למצרים על הסכם שלום. סאדאת הפתיע, כשהצהיר כי על מנת להשיג שלום, הוא מוכן אף להגיע לביקור בישראל. ראש הממשלה מנחם בגין קיבל את הצעתו, והזמין את סאדאת לביקור רשמי בישראל.
הביקור עצמו כמעט ולא יצא אל הפועל. בערב 18 בנובמבר, איתר המודיעין הישראלי תנועת כוחות מצריים בגדה המזרחית של תעלת סואץ, שמצרים החזירה לרשותה במלחמת יום הכיפורים. בהתייעצות שכונסה, המליץ יגאל ידין (אז סגן ראש הממשלה) שלא לקחת סיכון ולגייס מילואים – צעד שהיה מוביל, מטבע הדברים, למתיחות רבה ולביטול הביקור – אך בגין דחה את המלצתו.
ב-19 בנובמבר 1977 נחת סאדאת בנמל התעופה בן-גוריון ובכך היה למנהיג הערבי הראשון שבא לביקור בישראל, ופתח תקופה חדשה בהיסטוריה של המזרח התיכון. מיליוני אנשים ברחבי העולם צפו ברגע ירידתו של סאדאת מהמטוס, לצלילי תרועת חצוצרות ורעש תותחים. סאדאת שהה בביקורו זה שני לילות בישראל, נאם בכנסת ונפגש עם כל סיעות הבית. הציבור בישראל קיבל אותו בהתלהבות ובכבוד של מלכים. כשחזר במטוסו ליוו אותו שני מטוסים של חיל האוויר הישראלי בדרכו חזרה למצרים. בשל ביקורו זה זכה סאדאת להיבחר כאיש השנה של המגזין טיים באותה השנה.
באמצעות הביקור פתח סאדאת דרך לתהליך של שלום עם ישראל, ששיאו היה בחתימת ההסכם ב-26 במרץ 1979. במעמד החתימה שהתקיים בקמפ דייוויד סעדו סאדאת וראש ממשלת ישראל מנחם בגין בארוחת ערב ממלכתית שאירח נשיא ארצות הברית ג׳ימי קרטר. על הסכמי קמפ דייוויד שסללו את הדרך להסכם השלום זכה יחד עם מנחם בגין, שותפו הישראלי לתהליך, בפרס נובל לשלום.