stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יונייטד סטייטס (אונייה, 1951)
עיצוב ובנייה > עיצוב פנים > תרשים מפלסי האונייה

תרשים מפלסי המחלקה הראשונה
תרשים מפלסי המחלקה השנייה
תרשים מפלסי מחלקת תיירים
תרשים מפלסי האונייה מ-1954
היסטוריה > 1952–1969 > הפלגת הבכורה והסרט הכחול

בהפלגת הבכורה שלה, 3-7 ביולי 1952, ה"יונייטד סטייטס" שברה את שיא המהירות להפלגות טרנס-אטלנטיות לכיוון מזרח, (השיא הוקדם נשבר על ידי הקווין מרי למשך 14 שנים) ביותר מ-10 שעות, האונייה עשתה את הדרך מניו יורק לקורנוול באנגליה ב-3 ימים, 10 שעות, ו-40 דקות במהירות ממוצעת של 35.59 קשרים ימיים (65.91 קמ"ש). ובכך זכתה בסרט הכחול. בדרכה חזרה, היונייטד סטייטס שברה גם את השיא עבור הפלגה טרנס-אטלנטית לכיוון מערב, שלפני זה הוחזק גם על ידי הקווין מרי. על ידי כך שחזרה לארצות הברית ב-3 ימים, 12 שעות ו-12 דקות במהירות ממוצעת של 34.51 קשרים ימיים (63.91 קמ"ש). בניו יורק הבעלים שלה זכו בגביע היילס, הביטוי המוחשי לתחרות הסרט הכחול. המהירות המרבית של היונייטד סטייטס נמצאת תחת מחלוקת בגלל שהיא לא התגלתה בזמנו מכיוון שהיוותה סוד צבאי. מסמך שמצהיר שהאונייה מסוגלת להגיע למהירות של 43 קשרים ימיים (80 קמ"ש) הודלפה לעיתונאים על ידי מהנדסים לאחר מבחן המהירות של האונייה. ב-1991 בעותק של כתב העת "פופיולר מכניקס", הכתב מארק ג. קארבונארו כתב שלמרות שהיא יכלה לשוט במהירות של 43 קשרים, היא אף פעם לא שטה בה. מקורות אחרים טוענים שהמהירות המרבית של האונייה הייתה 35 קשרים ימיים (65 קמ"ש).
היסטוריה > 1952–1969 > תור הזהב הטרנס-אטלנטי

במשך שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 היונייטד סטייטס הייתה אונייה פופולרית עבור שייט טרנס-אטלנטי. היא משכה אליה נוסעים קבועים כמו דוכס ודוכסית וינדזור, יחד עם סלבריטאים אחרים כמו מרילין מונרו, סלבדור דאלי, ו-וולט דיסני אשר כלל את האוניה בסרטו משנת 1962 - "בון וויאג'".
באמצע עד סוף שנות ה-60, בגלל התרחבות קווי מטוסי הסילון לשוק הנסיעות הטרנס-אטלנטי, הפופולריות של חציית המסלול על ידי אונייה התדלדלה. "אמריקה" נמכרה ב-1964, ה"קווין מרי" יצאה לגמלאות ב-1967, ואד"ם "קווין אליזבת" ב-1968. ה"יונייטד סטייטס", לא הייתה רווחית יותר.
היסטוריה > 1952–1969 > סוף שירותה

ה"יונייטד סטייטס", שלא ביודעין לנוסעיה, צוותה או הציבור, ביצעה את השיט האחרון שלה (מספר 400) ב-7 בנובמבר 1969. האונייה הפליגה לניופורט ניוז לאחר השיט לבדיקה השנתית שלה, ואז חברת הספנות המפעילה אותה, "יונייטד סטייטס ליינס" הכריזה על החלטתה להוציאה משירות. החלטה זו נקבעה לאור ההוצאות הרבות של הפעלת האונייה והחלטת ממשלת ארצות הברית להפסיק את המימון לאונייה. ההכרזה הזאת עצרה את העבודה שהתרחשה על האונייה, באמצע צביעה, ונאטמה עם כל הריהוט, האביזרים, ומדי העובדים בעודם שם. בעלות האונייה הועברה באופן מיידי למנהל הימים של ארצות הברית. לאחר מכן, האונייה נרכשה על ידי חברות אחרות, כל הניסיונות להחייאת המיזם ולהחזרת האונייה לשירות עלו בשרטון. נכון להיום האונייה עוגנת ללא שימוש ברציף 82 בפילדלפיה, פנסילבניה.
חפצי אמנות מהאונייה > יצירות אמנות

המוזיאון הימי של ניופורט ניוז, וירג'יניה מחזיק במספר אובייקטים מהיונייטד סטייטס בין היתר, "ביטויי החירות" של גוון לוקס. פסל האלומיניום מחדר האוכל המרכזי של האוניה נמכר במכירה פומבית ב-1984.
שיאי מהירות

האונייה זכתה בסרט כחול להפלגות לשני הכיוונים האפשריים בקו הטרנס-אטלנטי. ה"יונייטד סטייטס" מחזיקה בסרט הכחול אשר סימן את הפעם הראשונה בה אונייה הנושאת את דגלה של ארצות הברית החזיקה בשיא מאז "בלטיק" אשר זכתה בסרט הכחול 100 שנים קודם לכך. ה"יונייטד סטייטס" שמרה על מהירות של 30 קשרים ימיים (56 קמ"ש) בקריירת השיט שלה שנמשכה 17 שנים וזאת בין היתר כי בתקופה זו לא נבנו ספינות שהיו יכולות לטעון לפרס. בזמן סוף שירותה רוב התנועה והמסחר הטרנס-אטלנטיים עברו לאוויר, לטיסות, והרבה מסכימים שמסורת הסרט הכחול נגמרה עם היונייטד סטייטס. מאז, שיא המהירות בחציית האוקיינוס האטלנטי נשבר, אך כלי השיט ששברו את השיא לא היו אוניות נוסעים אוקייניות. בפרס היילס זכתה ב-1990 "הוברספיד גרייט בריטן", אונייה מסחרית אחרת שקבעה שיא חדש להפלגה מזרחית בקו הטרנס-אטלנטי.
גלריה

"סיפון השמש" של היונייטד סטייטס, 1964.
היונייטד סטייטס מורידה נוסעים בלה האבר, 1964.
היונייטד סטייטס עגונה ברציף על נהר הדלוואר, 2006.
חרטום האונייה, 2017.
האונייה עוגנת ברציף 82 בפילדלפיה, אוגוסט 2020.
הערות שוליים

↑  "SS United States Receives $100,000 Donation". SS United States Conservancy. July 29, 2017. Retrieved October 8, 2017.
↑  "The Great Oceanliners (Flip through website for reference)". אורכב מ-המקור ב-ספטמבר 18, 2012. נבדק ב-ספטמבר 22, 2012.
1 2  "Life and Times of the SS United States". The Big U: The Story of the SS United States. ssunitedstates-film.com. נבדק ב-2012-09-22.
↑  "Designing and Constructing Superliner SS United States". ss-united-states.net. אורכב מ-המקור ב-26 במרץ 2012. נבדק ב-26 באפריל 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The great lady ship decorators | S.S. AMERICA, S.S. UNITED STATES sailing on the 'All American' team to Europe". united-states-lines.org. נבדק ב-2022-01-30.(הקישור אינו פעיל, 30 בינואר 2022)
1 2  Steven Ujifusa (4 ביוני 2013). A Man and His Ship: America's Greatest Naval Architect and His Quest to Build the S.S. United States. Simon and Schuster. p. 252. ISBN 978-1-4516-4509-5. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "HISTORY: DESIGN & LAUNCH – SS United States Conservancy".
↑  "Steinway Baby Grand Piano from America's Flagship Now on Public Display". SS United States Conservancy.
↑  Driscoll, Larry (2009). "The Race for the Blue Riband". אורכב מ-המקור ב-מאי 30, 2009. נבדק ב-מרץ 3, 2018.
↑  "Atlantic Riband for America". The Times. London. 8 ביולי 1952. p. 6. ISSN 0140-0460. נבדק ב-27 באפריל 2017 – via The Times Digital Archive. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  NY Times (13 בנובמבר 1952). Ship speed trophy is presented here. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Mimi Sheller (14 בפברואר 2014). Aluminum Dreams: The Making of Light Modernity. MIT Press. p. 72. ISBN 978-0-262-02682-6. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Mark G. Carbonaro (במרץ 1991). "Fast Ferry". Popular Mechanics. נבדק ב-2018-03-07. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  McKesson, Chris B., ed. (פברואר 13, 1998). "Hull Form and Propulsor Technology for High Speed Sealift" (PDF). John J. McMullen Associates, Inc. pp. 13–14. אורכב מ-המקור (PDF) ב-דצמבר 13, 2005. נבדק ב-דצמבר 13, 2009.
תמונת שחור-לבן צבועה של "יונייטד סטייטס". שם האונייה והדגל האמריקאי הוספו בעריכה מכיוון ששניהם עוד לא היו במקומם כאשר התמונה נלקחה בזמן מבחני ים ב-1952.
ה"יונייטד סטייטס" כפי שהיא צולמה מפורטסמות' בזמן חזרתה מהפלגת הבכורה של לניו יורק, קיץ 1952.
אחד ממדחפי האונייה ליד גשר ת'רוגס נק בניו יורק.
יעקב נתנאלי-רותמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 באפריל 1892 י"ז בניסן ה'תרנ"ב בברודי, גליציה
 פטירה:  7 באוגוסט 1962 (בגיל 70) ז' באב ה'תשכ"ב תל אביב 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  מחנך, סופר, משורר ומתרגם
 יצירות בולטות:  במצעד הכבד: בלדה על מובטלים בעיר לבוב  לעולה ולמעפיל: ספר למוד השפה העברית  מזמור ומצעד: שירים
 בת זוג:  חנה לבית רוזנבליט
 
יעקב נתנאלי-רותמן (14 באפריל 1892–7 באוגוסט 1962) היה פעיל בתחום החינוך והתרבות העבריים בגליציה, סופר, משורר מתרגם ועורך.
קורות חייו

יעקב נתנאלי (רותמן) נולד בברודי, שבגליציה (כיום אוקראינה) בי"ז בניסן תרנ"ב, 14 באפריל 1892 למשפחה חסידית מדובנא. קיבל חינוך מסורתי ולמד מפי טובי המורים באותה תקופה. עמד למבחן הבגרות בגימנסיה קלאסית בעיר טישין, וקיבל דיפלומה להוראה תיכונית באוניברסיטה בלבוב. מגיל צעיר עסק בפעילות עברית-חינוכית וציונית (בדובנא, ברודי ועוד). לאחר מלחמת העולם הראשונה עסק בהוראה בקיילצה, קובל ומ-1929 בלבוב, בה ניהל בין היתר את הסמינריון העברי למורים ומורות. כל השנים עסק בפעילות ציונית ובמיוחד במסגרת התנועה הרוויזיוניסטית. ציוני מדיני מנעוריו. לוחם להחייאת השפה והתרבות העברית באוסטריה, רוסיה ופולין. ממניחי היסוד להסתדרות "תרבות" בפולין.
פעילותו בארץ ישראל

נתנאלי, שהיה מורה לעברית עוד טרם עלייתו ארצה, עלה ארצה ב-1935 ועסק בהוראה בבתי-ספר תיכוניים בתל אביב עד לפרישתו ב-1954. בשנת 1944 שימש מורה ומחנך בבית ספר אחד העם ולאחרונה היה מנהל הגימנסיה סוקולוב-לאור ביפו. (בית עלי ביבי, כיום בית הספר הדמוקרטי יאפא) .
היה אח והנשיא התשיעי בלשכת הכוכב מס' 13, של הבונים החופשיים בחסות הלשכה הגדולה למדינת ישראל.
פעילות ספרותית

פעילותו הספרותית החלה בפרסום שירים ב"התקופה" (כרך י"ב) בשנים 24–1922, ומאז השתתף בקביעות ופרסם שירים ב"הדים", "היום", "הצפירה", "סנה", ובכתבי העת הספרותיים בארץ, וכן מאמרים ורשימות בענייני חינוך, תרבות ועוד. בחייו יצאה הבלדה "במצעד הכבד" (על מובטלים בלבוב, תש"ד). לאחר מותו יצאה לאור אסופת שיריו "מזמור ומצעד", בצירוף מסת מבוא מאת דב סדן (1963). נתנאלי עסק גם בתרגום לעברית וערך בלבוב ירחון ספרותי בשם "הסולל" (תרצ"ג-תרצ"ד).
התחתן עם חנה לבית רוזנבליט. נתנאלי נפטר בתל אביב בז' באב תשכ"ב, 7 באוגוסט 1962. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
פעילות ספרותית > ספריו

במצעד הכבד: בלדה על מובטלים בעיר לבוב (תל אביב : גויל, תש"ד)
לעולה ולמעפיל : ספר למוד השפה העברית לבוגרים מתחילים ומתקדמים / יוחנן יעקבוב ; בהשתתפות י. נתנאלי-רותמן (תל אביב : מסרת, תש"ז)
מזמור ומצעד : שירים (תל אביב : עם ומדינה, 1963)
פעילות ספרותית > עריכה

הסולל : קובץ ספרותי (לבוב, תרצ"ג-תרצ"ד)
פעילות ספרותית > תרגום

באין נקם / יעקב מלטיאל (תל אביב : עם עובד, תש"ז) <תרגום מכתב יד בפולנית>
בין המצרים : רומן / אבנר נחושתן (אלפרד קופפרברג) (תל אביב : שלום בלומנטל, 1949)
לקריאה נוספת

השירה העברית בפולין, עמ' 165
הערות שוליים

↑  מכתב זאב ז'בוטינסקי - דאנציג, אל יעקב נתנאלי-רוטמן - לבוב, באתר ארכיון מכון ז'בוטינסקי, ‏15/04/1931
↑  חבר ספרנים, יעקב נתנאלי, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה
↑  הודעה על מותו של פרופ' רותמן-נתנאלי יעקב, באתר הספריה הלאומית, ‏7 באוגוסט 1962
↑  נתנאלי-רותמן, יעקב, באתר מרחב- הספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305544605171  VIAF: 299413183   WorldCat (עם VIAF): 299413183
כיכר איוואנובסקיה

מפת הקרמלין במוסקבה. למידע על מקום  לחצו עליו
מבט על הכיכר. בימין התמונה ניתן לראות את ארמון הקרמלין הגדול
כיכר איוואנובסקיה (ברוסית: Ивановская площадь) היא הגדולה בכיכרות הקרמלין. הכיכר מצויה במרכז הקרמלין, ונקראת על שם מגדל הפעמונים של איוואן הגדול הנמצא במערב הכיכר.
במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 היו באתר מבני שלטון רבים, ובהם משרדי הממשלה של רוסיה הצארית. כמו כן היה ממוקם בכיכר המשרד שטיפל במשלוח המכתבים הצארים, ולמעשה הכתובת הייתה כתובת הדואר המרכזית של מוסקבה. בשנים אלה הייתה הכיכר עמוסה - מאחר שכל האזרחים אשר באו בפניות אל הממשלה עברו דרכה. עם העברת הבירה ממוסקבה לסנקט פטרבורג ביוזמת הצאר פיוטר הגדול, הועברו גם מבני השלטון, ופחת השימוש במבנים המקיפים את הכיכר.
בשלהי שנות ה-20 ובראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 הורחבה הכיכר בעקבות הריסת ארמון ניקולאי הקטן ומנזר העלייה לשמיים, ורוצפה.
כיום הכיכר מפרידה בין חלקי הקרמלין הפתוחים לתיירים (במערב הכיכר) לבין מבני השלטון המצויים במזרח הכיכר (ובהם ארמון הסנאט).
יער שקד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  יער
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  ליד שקד
 קואורדינטות:  32°29′24″N 35°08′34″E﻿ / ﻿32.490036°N 35.142689°E﻿ / 32.490036; 35.142689
  (למפת הכרמל מוגדלת) יער שקד(למפת הכרמל רגילה) יער שקד(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום יער שקד(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום יער שקד
 
יער שקד הוא אזור חורש טבעי בקרבת יער ריחן והיישוב שקד. היער ניטע על ידי הבריטים בתקופת המנדט הבריטי. היער לא הוכרז כשמורת טבע, אלא הוגדר כשטח חקלאי.
בנובמבר 1998 הוחלט לכרות את היער על מנת לאפשר הקמת בסיס צבאי על שטחו, במסגרת פריסה מחדש של מחנות צה"ל בשומרון. בניסיון למנוע את כריתת היער הוגשו לאלוף פיקוד המרכז שמונה הצעות חלופיות למיקום המחנה, אך כולן נדחו. באוגוסט 1999 החלה כריתת יער שקד. אולם, בעקבות עתירות של יישובי האזור לבג"ץ הוצא ב-3 באוגוסט 1999 צו על תנאי שעצר את הכריתה עד בירור העתירה. לאחר שמיעת עמדת צה"ל המליצו השופטים לתושבים למשוך את עתירתם. בינתיים פנו השרה לאיכות הסביבה והמדען הראשי של רשות שמורות הטבע ורשות הגנים הלאומיים לראש הממשלה ושר הביטחון אהוד ברק בבקשה למצוא פשרה שתמנע את כריתת היער ובעקבות זאת הוקמה ועדה בראשות דן שומרון ובהשתתפות ד"ר יוסי לשם אשר המליצה להקים את הבסיס על גבעה סמוכה ליער ובעקבות זאת בוטלה התוכנית לכרות את היער.
בספטמבר 2010 הורה שר התיירות, סטס מיסז'ניקוב, על העברת תקציב לצורך סלילת מסלולי אופניים ביער שקד.
הערות שוליים

↑  בג"ץ 5204/99 דובי סנדרוב ,יו'ר המועצה המקומית קציר חריש נ' מדינת ישראל
↑  הצילו את יער שקד, נובמבר 1999, חדשות סביבתיות, אתר הבית של איכות הסביבה
↑  יצחק בר יוסף, יער שקד ניצל מכריתה, ידיעות אחרונות, 24 במרץ 2000, כמובא ב"אתר הבית של איכות הסביבה"
↑  עמית ברכה, ביטחון הסביבה, אדם, טבע ודין
↑  יובל קרני, שר התיירות קובע עובדות בשטחים, ידיעות אחרונות. 20 בספטמבר 2010
| אתרים בשומרון |
| --- | --- | --- |
| צפון השומרון | תל דותן • עמק דותן • קסטלום בליסימום • יער ריחן • מצפה שלפים - עמק דותן • שומרון • יער שקד |  |
| מרכז השומרון | בריכת ישמעאל • עין מח'נה (מעיין עמשא) • האלות האטלנטיות • מצפה יוסף • מצפה הדר • מצפור רבבה • שכם הקדומה • קבר יוסף • הר גריזים • מוזיאון השומרונים • מקדש השומרונים בהר גריזים • יקב הר ברכה • הר עיבל • מזבח הר עיבל • באר יעקב (שכם) • עין כפיר • עיינות בידאן • הר כביר •  בור הציפורים • סבסטיה • גבעת פינחס • קברי אלעזר ואיתמר • אלוני יצהר • קבר השייח' סלמאן אל-פארסי |  |
| מערב השומרון | המרפסת של המדינה • נחל קנה • גתות ברקן • דיר קלעה • פארק הצנירים • חורבת כורכוש • חורבת דיר סמען • חורבת צרידה |  |
| מזרח השומרון | מצפה שלושת הימים • מצפה מתן • תל חייא • שמורת נבי נון • חורבת עורמה • בריכת אירוס השומרון • מצפה אילן (אלון מורה) • מצפה בניו • בוסתן שלמה • טנא א-תחתא |  |
| דרום השומרון | קבר יהושע בן נון • קבר כלב בן יפונה • מעיין אייל • ח'ירבת סמארה • יקב טורא |  |
כיבוש היצר

כיבוש היצר הוא מושג ביהדות העוסק בשליטה והכנעה של כוחות הנפש, או יצר הרע של האדם.
במחשבת היהדות > העת העתיקה

חז"ל לימדו שיסודות הגבורה נמצאים במאבק הנפשי הפנימי של האדם עם עצמו; הכנעת כוחות הנפש או היצרים נקראה בלשונם כיבוש; כך, במסכת אבות נאמר:
”בן זומא אומר: איזה הוא חכם - הלמד מכל אדם, שנאמר: "מכל מלמדי השכלתי" (תהילים קי"ט, צט); איזה הוא גיבור - הכובש את יצרו, שנאמר: "טוב ארך אפיים מגיבור" (משלי טז, לב); איזה הוא עשיר - השמח בחלקו, שנאמר: "יגיע כפיך, כי תאכל; אשריך, וטוב לך" (תהילים קכ"ח, ב): "אשריך" בעולם הזה, "וטוב לך" לעולם הבא; איזה הוא מכובד - המכבד את הבריות, שנאמר: "כי מכבדי אכבד ובוזי ייקלו" (שמואל א ב, ל)”.
גם שתיקתו של הנביא ואי-מסירת דבר האל הנמסר לו לציבור נקראת אצל חז"ל כיבוש; והנביא הסוכר את פיו מוגדר כ”כובש את נבואתו”.
במחשבת היהדות > ימי הביניים

ספר החינוך מסביר, כי כיבוש היצר הוא טעם הנזירות המתוארת בתורה:
”זו היא קדושת הנזיר ומעלתו, הניחו מלאכת החומר וישבור תאוותיו במה שאינו חורבן גמור אל הבית, כגון מניעת שתיית היין וגידול השער, כי בזה יכנע היצר, ולא ידלוף הבית בעבורו ולא יהרסו פינותיו, אבל תתחזק בו עבודת השכל ויאורו מהלכיו, וכבוד השם תשכון עליו”.
כיבוש התאוות נחשב להכנה ראויה לקבלת מעלה רוחנית גבוהה יותר אצל האדם; כך למשל, כתב הראב"ד, רבי אברהם אבן דאוד, שחי בטולדו במאה ה-12 בספרו אמונה רמה:
”וכאשר יכבוש וכו' ימָשך לו כוסף (תשוקת אלוהים) בזה, ואותו הכוסף יביאהו אל תוספת הכבוש ותוספת הכבוש תוסיף בכוסף”.
הרמב"ם, רבי משה בן-מימון, שיכלל בהגותו עיקרון זה, וטען כי הכיבוש הוא תנאי לקבלת הנבואה; וזאת מכיוון שהכיבוש הוא תכונתו של הגיבור והגבורה היא אחד התנאים לקבלת נבואה. בהקדמתו הפרשנית למסכת אבות כתב:
”ודע, שכל נביא לא נתנבא אלא אחר שהגיע לכל המעלות הדיבריות ורוב מעלות המידות, ומהקיימות שבהן. והוא אמרם:
"אין הנבואה שורה אלא על חכם, גיבור ועשיר".
אמנם "חכם" הרי הוא כולל את המעלות הדיבריות בלא ספק.
ו"עשיר" הוא מעלה ממעלות המידות, רצוני לומר: ההסתפקות. שכן קוראים הם את המסתפק עשיר. והוא אמרם בגדר העשיר: "איזהו עשיר, השמח בחלקו", כלומר, שמסתפק במה שהמציאו הזמן, ואינו מצטער על מה שלא המציאו.
וכן "גיבור", גם זו מעלה ממעלות המידות. רצוני לומר, שינהיג כוחותיו כפי הדעה שבארנו בפרק החמישי והוא אמרם:
"איזהו גיבור, הכובש את יצרו"”.
רבי הלל בן שמואל טען בספרו תגמולי הנפש כי פעולת הכיבוש אצל האדם מושפעת מתכונות מולדות; כך כתב על ”הכוחות הבאות (כך!) מקשר הנפש עם הגוף, כמו הענוה והנחת והספק והכבישות והנדיבות ודומיהם, שכל אלה כוחות ומומים נמשכים אחרי מזג הגוף”. אך האדם יכול לרכוש את המידות הללו, ”שאנחנו רואים אנשים חמי טבע עד מאוד והם בעלי כבישות ופרישות”.
במחשבת היהדות > העת החדשה

בראשית העת החדשה, המשיכו הוגים יהודים את הזרם העיקרי של מחשבת ימי הביניים, הן באשר לתפיסת הכיבוש כעבודת נפש כחלק מקיום המצוות של היהודי, והן באשר לתפיסתו כנחוץ וכרוך בצב הפניה המתמדת אל האל (כלומר היותה של הנפש ממוקדת באופן קבוע באל).
רבי יהודה אריה ממודנה אשר חי במפנה המאות ה-16 - ה-17 באיטליה, תיאר בספרו צמח צדיק את עבודת הנפש של
”הכבישה, הוא להיות כל איש שורר בעצמו למשול בתאוותיו”.
בספרו דרך ה', תיאר רבי משה חיים לוצאטו, הרמח"ל, אשר חי במאה ה-18 באירופה ואחר בארץ ישראל, את הכיבוש כמאפשר את הדבקות באל שהיא תכלית קיום האדם:
”והנה שורש כל עניין העבודה הוא, היות האדם פונה תמיד לבוראו. והוא שידע ויבין שהוא לא נברא אלא להיות מתדבק בבוראו, ולא הושם בזה העולם אלא להיות כובש את יצרו ומשעבד עצמו לבוראו בכוח השכל, הפך תאוות החומר ונטיעתו, ויהיה מנהיג את כל פעולותיו להשגת התכלית הזה ולא יטה ממנו”.
מאז המאה ה-18, עסקו הוגים בחלק ניכר של ההגות היהודית, בהגדרת הגבולות של כיבוש הנפש, ואף בחסרונותיה כאשר היא מופעלת יתר על המידה. כך למשל, בהגות ובספרות תנועת חסידות הבעל שם טוב לזרמיה, עסקו רבים בדרכים הנכונות ושאינן נכונות לכיבוש, בהקשר לדיון כללי חדש על היחסים שבין גשמיות לבין רוחניות בעבודת האל.
הוגים המשיכו להתעמק בכיבוש במובנו הנפשי והרוחני כהשתקפות מהופכת של מלחמות העמים שהתחוללו בהיקף ללא תקדים במרוצת המאה ה-20. הרב אביגדור עמיאל רבה של העיר תל אביב באמצע המאה, הכריז על כיבוש כוחות הנפש, סוג של מלחמה מתמדת שהיא יסודה העיקרי של היהדות:
”היהדות המגנה את המלחמה בכל שמות הגנאי שבעולם, וכל תשוקתה ומטרתה היא, "שלא ישא גוי אל גוי חרב ולא ילמדו עוד מלחמה", מודה בעיקר, שכל תכלית החיים היא מלחמה. אלא שבמקום מלחמת הדמים גורסת היא מלחמת הרוח, מלחמת היצר. אמנם, סוברת היהדות, שהתכלית היא בכיבוש, אך לא בכיבוש מדינות זרות אלא בכיבוש היצר עצמו; כיבוש של היצר האין-סופי שבאדם לשכל הסופי שלו; כיבוש - שמקורו בבחירה שבאדם, בחירות שבאדם”.
במחצית השנייה של המאה ה-20, הדגיש הרב יוסף דב סולוביצ'יק את ערכו של הכיבוש אך ורק ביחס לאמות המידה של ההלכה; הכיבוש הוא בעל ערך גדול באשר לדברים האסורים על פי ההלכה, אך הוא מיותר, ואף אסור, ביחס לדברים המותרים:
”המנחה היותר-רצויה לאלוהים היא כיבוש היצרים התאוותים התרבותיים אם מתנגדים המה לרצון האלוהים. ההלכה לא ציוותה על פרישות גמורה מן החיים או על סיגוף הגוף. אדרבא, חפצה היא שהאדם ייהנה מעולמו של הקב"ה. ברם, היא תובעת משמעת בזיקת האדם ליצריו ולתאוותיו בכל השטחים והכוחות”.
ראו גם

יצר הטוב
יצר הרע
פרישות (יהדות)
נזיר (יהדות)
מלחמת היצר
לקריאה נוספת

יעקב קלצקין, הערך: כִּבּוּש, אוצר המונחים הפילוספיים, א-ד, ברלין: הוצאת אשכול, תרפ"ח.
אליעזר שביד, עיונים בשמונה פרקים לרמב"ם, ל"ח, ירושלים: תשכ"ה; במיוחד פרק רביעי: הפולמוס נגד הסגפנות, עמ' ע"ט-צ"ה.
רבי יהודה החסיד, ספר חסידים (מהדורת ראובן מרגליות), ירושלים: הוצאת מוסד הרב קוק, תש"ך.
רבינו נסים ב"ר יעקב, חיבור יפה מהישועה (מהדורת חיים זאב הירשברג), ירושלים: הוצאת מוסד הרב קוק, הדפסה שנייה, תש"ל; במיוחד הפרק: "כיצד כובשים את יצר הרע", עמ' ע"ו-ע"ט.
פרופ' נחום רקובר, תקנת השבים, "החסיד והכובש את יצרו", 563. הוצאת ספרית המשפט העברי; משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, 2007
הערות שוליים

↑  אבות, ד, א
↑  סנהדרין פט ע"א.
↑  מצווה שע"ד.
↑  אמונה רמה, ב, ו, ב.
↑  משה בן-מימון, שמונה פרקים לרמב"ם, פרק שביעי
↑  הלל מורונה, תגמולי הנפש, מ"א
↑  הלל מורונה, תגמולי הנפש, מ"ה
↑  יהודה אריה ממודנה, צמח צדיק, ל"ב
↑  משה חיים לוצאטו, דרך ה', ד
↑  אביגדור עמיאל, לנבוכי התקופה, יסוד התשובה,
↑  יוסף דב סולוביצ'יק, רעיונות על התפילה,
כיכר אוקספורד

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  road junction, כיכר עירונית 
 כתובת:  וסט אנד 
 מיקום:  הסיטי של וסטמינסטר 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 קואורדינטות:  51°30′55″N 0°08′31″W﻿ / ﻿51.515277777778°N 0.14194444444444°W﻿ / 51.515277777778; -0.14194444444444
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסכיכר אוקספורד(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסכיכר אוקספורד
 
כיכר אוקספורד, מעבר חצייה אלכסוני לאחר השיפוץ ב-2009
כיכר אוקספורד (באנגלית: Oxford Circus) היא כיכר בלונדון. היא נבנתה במפגש הרחובות ריג'נט ואוקספורד, בסיטי של וסטמינסטר.
הכיכר מהווה צומת תחבורה חשוב במרכז לונדון: מעל פני האדמה עוברים קווי אוטובוסים רבים, ומתחת לכיכר נמצאת תחנת אוקספורד, אחת מתחנות הרכבת התחתית של לונדון.
מסביב לכיכר נמצאות חנויות מותגים רבות.
ב-2009 שיפצה העירייה את הכיכר בעלות של 5 מיליון פאונד, והוקמו בה מעברי חצייה לכל כיווני ההליכה של הולכי הרגל, כך שכיום ניתן לחצות אותה לא רק בצורה ישרה בין מדרכות סמוכות אלא גם באלכסון.
מראה פנורמי של כיכר אוקספורד לפני השיפוץ, 2006
יחסי פנמה–רוסיה

| יחסי פנמה–רוסיה |
| --- | --- |
פנמה: רוסיה


פנמה: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
75,420: 17,098,242
אוכלוסייה
4,529,530: 144,612,532
תמ"ג (במיליוני דולרים)
83,382: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
18,409: 13,978
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית נשיאותית

יחסי פנמה–רוסיה הם יחסי החוץ שבין הרפובליקה של פנמה לבין הפדרציה הרוסית. פנמה מחזיקה שגרירות במוסקבה בעוד שרוסיה מחזיקה שגרירות בפנמה סיטי. שתי המדינות הן חברות מלאות באו"ם.
לדברי משרד החוץ הרוסי, כ-1,000 אזרחים רוסים מתגוררים בפנמה (הן לצמיתות והן באופן זמני).
היסטוריה

בעת המלחמה הקרה, התקיימו מספר מגעים וקשרים משמעותיים בין ברית המועצות לבין מפלגת העם של פנמה.
בנובמבר 1988, ברית המועצות הייתה המדינה ה-36 שהחליטה לחתום על הפרוטוקול בדבר נייטרליות תעלת פנמה.
היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לבין פנמה כוננו ב-29 במרץ 1991.
יחסים כלכליים

| נתוני הסחר בין פנמה לבין רוסיה (במיליוני דולר אמריקאי)> שנה | נתוני הסחר בין פנמה לבין רוסיה (במיליוני דולר אמריקאי)> ייצוא מרוסיה | נתוני הסחר בין פנמה לבין רוסיה (במיליוני דולר אמריקאי)> ייבוא לרוסיה |
| --- | --- | --- |
| 2013 | 61.1 | 960 |
| 2014 | 57.6 | 6.43 |
| 2015 | 52.3 | 0.887 |
| 2016 | 14.3 | 2.18 |
לקריאה נוספת

A Foreign Policy in Transition: Moscow’s Retreat from Central America
יחסי פפואה גינאה החדשה – צרפת

| יחסי פפואה גינאה החדשה – צרפת |
| --- | --- |
פפואה גינאה החדשה: צרפת


פפואה גינאה החדשה: צרפת
שטח (בקילומטר רבוע)
462,840: 643,801
אוכלוסייה
10,623,157: 66,574,294
תמ"ג (במיליוני דולרים)
30,932: 3,030,904
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,912: 45,527
משטר
מונרכיה חוקתית: דמוקרטיה נשיאותית למחצה

יחסי פפואה גינאה החדשה–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים בין המדינה העצמאית של פפואה גינאה החדשה לבין הרפובליקה הצרפתית. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נוסדו בשנת 1976. לצרפת יש שגרירות בפורט מורסבי אם כי לפפואה גינאה החדשה אין נציגות דיפלומטית בצרפת. שגרירות פפואה גינאה החדשה בבריסל אמונה גם על יחסי המדינה עם צרפת.
היסטוריה

ב-1768 נחת החוקר הצרפתי לואי אנטואן דה בוגונוויל במה שכיום היא פפואה גינאה החדשה, במסגרת מסעו בעולם. הוא נתן את שמו רק לאי ממזרח לגינאה החדשה.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19 ניסה המרקיז דה רייז, אציל צרפתי, להקים מושבה צרפתית באירלנד החדשה בשם צרפת החדשה. הוא שלח ארבע משלחות לא מוצלחות אל האי, המפורסמת שבהן גרמה למותם של 123 מתיישבים.
בשנת 1980 ונואטו, לשעבר "ההברידים החדשים" שהכריזה באותה שנה על עצמאות מצרפת, נעזרה לצורך כך בכוחות מפפואה גינאה החדשה. במהלך שנות ה-80 נותרה פפואה גינאה החדשה ביקורתית ועוינת כלפי צרפת בשל רצונה של צרפת לבצע ניסויים גרעיניים בדרום האוקיינוס השקט. פפואה גינאה החדשה שיתפה פעולה עם אוסטרליה וניו זילנד למען מחקר מדעי, אך התרחקה ממנו לאחר שהתקבלו התוצאות לפיהן סיכונים בריאותיים וסביבתיים מהניסויים הם זניחים.
כיום

פפואה גינאה החדשה השתתפה בפסגת צרפת-אוקיאניה השנייה שנערכה בפריז ביוני 2006. ראש ממשלת המדינה גם ביקר בנומאה, בירת קלדוניה החדשה באפריל 2005 ו"הביע עניין בשיתוף פעולה עם הקהילה הצרפתית של קלדוניה החדשה". ממשלת צרפת תיארה את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות כ"מתקדם לאט", תוך שהיא ציינה ש"הסכם המסגרת שנכנס לתוקף ב-15 באוקטובר 2002, לא הביא לשיתוף פעולה משמעותי יותר בשלב זה".
בחודש נובמבר 2007 מחוז אורו בפפואה גינאה החדשה נפגע מסופת הציקלון "גובה", וצרפת סיפקה סיוע הומניטרי למדינה בצורת תרופות, מוצרים לטיהור מים, מזון וביגוד לקורבנות וסיוע של הכוחות המזוינים של קלדוניה החדשה (FANC).
יחסים כלכליים

היחסים הכלכליים בין שתי המדינות הם מזעריים. בשנת 2003 הייצוא הצרפתי לפפואה גינאה החדשה עמד על שווי של 2 מיליון אירו, והיווה 0.3% בלבד מהייבוא של המדינה.
שיתוף פעולה צבאי

הכוחות המזוינים של קלדוניה החדשה (FANC) משתפים פעולה עם כוח ההגנה של פפואה גינאה החדשה באמצעות תרגילים משותפים. בחודש מאי 2005 נערך תרגיל משותף.
תוכנית לשיתוף פעולה דו-צדדי בין כוחות ההגנה של פפואה גינאה החדשה וקלדוניה החדשה אושרה בנובמבר 2004, כשהיא מתמקדת באימונים לשמירת השלום.
לאדזרו ספלנצאני

| --- | --- |

 לידה:  12 בינואר 1729 סקאנדיאנו, איטליה 
 פטירה:  12 בפברואר 1799 (בגיל 70) פאביה, הרפובליקה הצ'יסאלפינית 
 ענף מדעי:  ביולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בולוניה 
 מוסדות:  אוניברסיטת פאביה  אוניברסיטת מודנה ורג'ו אמיליה 
 
לאדזרו סְפָּלָנְצָנִי (באיטלקית: Lazzaro Spallanzani‏; 10 בינואר 1729 – 12 בפברואר 1799) היה כומר קתולי, ביולוג ופיזיולוג איטלקי מחשובי חוקרי הטבע במאה ה-18. מחקריו תרמו רבות להפרכת תאוריית הבריאה הספונטנית ותאוריית פריפורמציה (הרעיון שיצורים מתפתחים מגרסאות מוקטנות של עצמם).