stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארנון טורין
ביוגרפיה > מדליית זהב מהמכביה

בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1950 זכה טורין בשתי מדליות: מדליית זהב, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם איתן פרויד, ישעיהו אלבאום ונחום בוך בתוצאה של 10:07.6 דקות, לפני אוסטריה והודו, ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:21.0 דקות, אחרי שטיינפלד מאוסטריה (1:18.3 דקות) וויניצקי מארגנטינה (1:19.7 דקות). נוסף על כך, הוא סיים במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:06.0 דקות, ראשון מבין השחיינים הישראלים. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא הפועל חדש של 1:05.2 דקות ועלה שני לגמר.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים באוקטובר 1952, זכה טורין בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:05.5 דקות, אחרי נחום בוך (1:04.5 דקות) ולפני איתן פרויד (1:07.7 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:36.2 דקות, אחרי ישעיהו אלבאום שקבע שיא ישראלי חדש של 5:27.9 דקות, שיפור לשיא בן 13 השנים של וואגו ממכבי חיפה ולפני נחום בוך (5:43.4 דקות).
נפטר במרץ 2025. הותיר אחריו שני ילדים. התגורר בחיפה.
הערות שוליים

↑  דבר הספורט, דבר, 6 באוקטובר 1950
↑  תוצאות המכביה, על המשמר, 4 באוקטובר 1950
↑  שני שיאים בשחיה במכביה, על המשמר, 2 באוקטובר 1950
↑  דבר הספורט - השחיינים עוד לא הספיקו לנוח, דבר, 15 באוקטובר 1952
ארמית חדשה יהודית טרנס-זאבית

| --- | --- |
 מדינות:  ישראל 
 אזורים:  מחוז הצפון 
 דוברים:  10,350
 כתב:  אלפבית מבוסס על כתב עברי 
 קוד ISO 639-3:  huy 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
ארמית חדשה יהודית טרנס-זאבּית (באנגלית: Trans-Zab Jewish Neo-Aramaic; בפרסית: هولئولا ) היא שפה יהודית הנקראת לרוב ארמית חדשה או ארמית יהודית, ונחשבת חלק מהארמית החדשה הצפון-מזרחיות.
זו שפתם של היהודים דוברי הארמית שחיו בקהילות שממזרח לנהר זָאבּ הגדול בצפון עיראק, בכורדיסטן האיראנית ובפרובנציית אזרבייג׳ן המערבית באיראן.
בשפה זו יש שלוש קבוצות להגים:
אִינטֵר-זאבּ - במחוז ארביל שבצפון עיראק, בין הנהר זאבּ הגדול לנהר זאבּ הקטן. דובריהם מכנים את שפתם לישאניד נושאן.
הלהגים של אזרבייג׳ן האיראנית. דובריהם כינוי את שפתם לישאן דידן.
הלהגים של כורדסתאן האיראנית ואזורים סמוכים לה באיראן ומעבר לגבול העיראקי. חלק מדוברי להגים אלה מכנים את שפתם הוּלָאוּלָא או הוּלַוְולָא (״יהדוּת״).
השפה כתובה באלפבית העברי. האיות בדרך כלל פונטי מאוד, ואותיות שאינן נשמעות אינן נכתבות.
מקור

מקור השפה בקצה הדרום-מזרחי של האזור הרחב בו דיברו בעבר ניבים שונים של הארמית החדשה. האזור משתרע מסננדג', בירת מחוז כורדיסטן שבאיראן. האזור השתרע צפונה, ועד לגדות ימת אורמיה, משם הוא השתרע מערבה עד ימת ואן (בטורקיה), ודרומה אל מישור מוסול (בעיראק). ואז הוא פנה שוב מזרחה, דרך ארביל, חזרה לסננדג'.
התהפוכות לאחר מלחמת העולם הראשונה והקמת מדינת ישראל הביאו את רוב יהודי פרס ויהודי כורדיסטן להתיישב במולדת החדשה בתחילת שנות ה-50. רוב הדוברים המבוגרים עדיין מדברים כורדית כשפה שנייה, ואילו הדורות הצעירים עברו לעברית. יהודיותא היא החזקה ביותר מבין כל השפות במשפחת הארמית החדשה היהודית, עם כ-10,000 דוברים. כמעט כל אלה חיים בישראל, וחלקם בארצות הברית. מעטים מאוד נשארו באיראן.
השפעות

הדיאלקטים השונים של ארמית חדשה יהודית טרנס-זאבּית התקבצו סביב אזורי ההתיישבות העיקריים של היהודים באזור: הערים סננדג' וסאקז במחוז כורדיסטן, איראן, עם מוצב דרומי בקרנד, ומקבץ בעיר סולימניה בעיראק. ארמית חדשה יהודית טרנס-זאבּית מורכבת ממילים מושאלות מעברית, אכדית, פרסית וכורדית .
ראו גם

אלפבית ארמי
שפה ארמית
שפות יהודיות
פרסית יהודית
ארמית יהודית
לקריאה נוספת

Heinrichs, Wolfhart (ed.) (1990). Studies in Neo-Aramaic. Scholars Press: Atlanta, Georgia. ISBN 1-55540-430-8.
Maclean, Arthur John (1895). Grammar of the dialects of vernacular Syriac: as spoken by the Eastern Syrians of Kurdistan, north-west Persia, and the Plain of Mosul: with notices of the vernacular of the Jews of Azerbaijan and of Zakhu near Mosul. Cambridge University Press, London.
הערות שוליים

↑  Hezy Mutzafi, The Jewish Neo-Aramaic Dialect of Koy Sanjaq (Iraqi Kurdistan), Harrassowitz, 2004, 9-10.
↑  Oz Aloni, The Neo-Aramaic Oral Heritage of the Jews of Zakho, Open Book Publishers, 2022, 13.
אנדריסן הורוביץ

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  קרן הון סיכון פרטית
 מייסדים:  מארק אנדריסן, בן הורוביץ
 תקופת הפעילות:  2009–הווה (כ־16 שנים)
 מיקום המטה:  מנלו פארק 
 משרד ראשי:  מנלו פארק, קליפורניה, ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  שירותים פיננסיים 
  
 a16z.com
 
אנדריסן הורוביץ (באנגלית: Andreessen Horowitz; ידועה גם כ- a16z) היא קרן הון סיכון שנוסדה ב-2009 על ידי מארק אנדריסן ובן הורוביץ. הקרן מנהלת נכסים בשווי מוערך של כ-45 מיליארד דולר נכון לתחילת 2025.
בין ההשקעות הבולטות של הקרן לאורך פעילותה: Airbnb, ליפט, Slack, סטרייפ, GitHub, קוינבייס, טוויטר, סקייפ, פייסבוק, גרופון, זינגה, פינטרסט, אינסטגרם, רובלוקס, Rapid, Wiz ודאטהבריקס.
היסטוריה

הקרן הוקמה ביוני 2009 על ידי מארק אנדריסן ובן הורוביץ ששיתפו פעולה קודם לכן בחברות נטסקייפ (אותה הקים אנדריסן) ו-Loudcloud (אותה ייסדו במשותף). כל אחד מהם היה משקיע הון סיכון בעצמו בטרם איחדו כוחות. היקף הגיוס הראשון של הקרן היה 300 מיליון דולר.
הקרן נקראת גם a16z, כאשר האותיות הן האות הראשונה בשם משפחתו של אנדריסן והאות האחרונה בשם משפחתו של הורוביץ והמספר 16 הוא מספרן של שאר האותיות בשמות המשפחה.
אדום (עם)

באדום בהיר: תחום ההתפשטות המקסימלי של ממלכת אדום. מולדתם של האדומים - הר שעיר - חופפת לחצי המזרחי של התחום. באדום כהה: שטחי אידומיאה בה ישבו האדומים בימי בית שני, בעקבות דחיקתם מארצם על־ידי הנבטים
אֱדוֹם (באדומית: 𐤀𐤃𐤌 – אדם (בכתיב חסר); באוגריתית 𐎜𐎄𐎎 – אֻדם; באשורית ú-du-mu) הוא שמו של עם קדום וממלכה, ששכנה בהרי אדום שבדרום עבר הירדן ולעיתים שלטה על אזורים נרחבים ממזרח וממערב להם. חפירות ארכאולוגיות באזור מצאו כי הייתה זו תרבות יישובית-חקלאית עשירה שהוקמה בין המאה ה-13 לפנה"ס למאה ה-11 לפנה"ס.
השפה האדומית היא שפה כנענית, כמעט זהה לעברית מקראית, שנכחדה. בכתובות בולט הרכיב התאופורי "קוס", הוא האל האדומי.
עם חורבן ממלכת יהודה בידי הבבלים, גלו האדומים מארץ מכורתם בשל לחץ הנבטים, והתיישבו באזור דרום הר חברון, שאוכלוסייתו היהודית הידללה. במקורות מימי בית שני נודע אזור זה בשם אִידוּמיאָה, ועריו הראשיות היו מרשה ואדורים. בימי החשמונאים, חבל אידומיאה סופח לממלכתם והאדומים גוירו, ולבסוף נטמעו בעם ישראל. בתרבות היהודית מתחילת הגלות נעשה "אדום" כינוי לקיסרות הרומית ובהמשך לכלל העמים הנוצרים.
על פי ספר בראשית עשו הוא אדום, וצאצאיו וארצו נקראים על שמו.
היסטוריה > רקע היסטורי לתקופת הברזל

על פי המחקר הארכאולוגי, האדומים הופיעו באזור באלף ה-3 לפנה"ס ובמשך כ-1,000 שנה ישבו באזור ועבדו את אדמתם כחקלאים.
במאות ה־19–13 לפנה"ס פקד את האזור שפל על רקע מלחמות בלתי פוסקות עם שבטים נודדים מהמדבר. העיר שעיר שבארץ אדום נזכרת לראשונה בכתובת מצרית מ־1300 לפנה"ס והשם אדום בכתובת אחרת מ־1215 לפנה"ס. ייתכן שיש קשר בין אדום לקבוצות הנוודים הלבנטיים שנקראו במצרית: "שוסו" ו"סותו" מכיוון שבכתובת שנכתבה מטעם חייל מצרי שישב במצודת גבול בוואדי טומילאט בתקופת פרעה מרנפתח ישנה התייחסות לאישור הגירה של "שבטי רועי שסו מאדום" לבורות השקיה במצרים העתיקה.
היסטוריה > מסורות מקראיות העוסקות באדום

על פי ספר בראשית, עשו, תאומו של יעקב, הוא אדום, וצאצאיו וארצו נקראים על שמו: ”וַיֵּצֵא הָרִאשׁוֹן אַדְמוֹנִי כֻּלּוֹ כְּאַדֶּרֶת שֵׂעָר וַיִּקְרְאוּ שְׁמוֹ עֵשָׂו”; ”וַיֹּאמֶר עֵשָׂו אֶל יַעֲקֹב הַלְעִיטֵנִי נָא מִן הָאָדֹם הָאָדֹם הַזֶּה כִּי עָיֵף אָנֹכִי עַל כֵּן קָרָא שְׁמוֹ אֱדוֹם”.
עשו נזכר בספר בראשית כאב הקדמון של העם האדומי וארצו: ”וַיִּשְׁלַח יַעֲקֹב מַלְאָכִים לְפָנָיו אֶל עֵשָׂו אָחִיו אַרְצָה שֵׂעִיר שְׂדֵה אֱדוֹם”; ”וְאֵלֶּה תֹּלְדוֹת עֵשָׂו הוּא אֱדוֹם”; ”וְאֵלֶּה תֹּלְדוֹת עֵשָׂו אֲבִי אֱדוֹם בְּהַר שֵׂעִיר”.
בספר בראשית, פרק ל"ו מסופר על 12 שבטי האדומים. על פי המסורת המקראית, האדומים הם צאצאיו של עשו, אחי יעקב, והיריבות ביניהם לבין עם ישראל היא המשך ליריבות שהתקיימה בין עשו ליעקב. בתנ"ך מוזכרים האדומים פעמים מספר כשכניהם של בני ישראל.
בספר במדבר, פרק כ' ובספר שופטים, פרק י"א, פסוקים י"ח–י"ט, מסופר על סירובם של בני אדום לאפשר לבני ישראל מעבר בארצם בדרך לארץ כנען:
למרות סירוב מלך אדום, בני ישראל מצווים לא לשנוא אותם, בגלל הקרבה המשפחתית (זאת בניגוד לעמון): ”לֹא תְתַעֵב אֲדֹמִי כִּי אָחִיךָ הוּא”.
ספר בראשית מספר על שמונת מלכי אדום שמלכו לפני תקופת המלוכה בישראל: בלע בן בעור מדנהבה, יובב בן זרח מבצרה, חושם מארץ התימני, הדד בן בדד מעוית, שמלה ממשרקה, שאול מרחובות הנהר, בעל חנן בן עכבור והדר מפעו.
שמו האדומי של יְעוּשׁ, מבניו של עשו, מופיע במקרא ומזוהה כאל דמוי אריה מן התקופה הקדם-אסלמית הנקרא יעֿותֿ (yaǧūṯ) בהוראת "מושיע", "העוזר". בנוסף מזוהה הוא עם האל הנבטי יעות המופיע בשמות פרטיים נבטיים. מסורות אסלאמיות המתייחסות לאל יעֿותֿ קובעות כי פולחנו התקיים בעיקר בקרב שבט מדֿחג' (مذحج) התימני ובשבטים ערביים קרובים אליו, והוא נזכר אף בקוראן: "ויאמרו איש אל אחיו: אל נא תעזבו את אלהיכם: את וד ואת סואע, את יעֿותֿ, את יעוק ואת נסר!" (סורא 71, פס' 22–23), בספרו של אבן אלכלבי "ספר האלילים" אשר מקשר בין יעֿותֿ לאחד מאלילים שפולחנם צוין בתקופתו של נוח. שמו של יעוש האדומי מצוי גם בכתובות תמודיות ובמיוחד בסמוך לגוראש שבתימן, בנוסף ניתן למצוא עדות לשם 'יעש' בחרסי שומרון.
היסטוריה > תקופת בית שני

בתקופת בית שני היגרו האדומים לדרום הר חברון הריק מיהודים, בשל לחצם של הנבטים על ארצם העתיקה. בתקופה ההלניסטית עברו האדומים, כמו כל העמים באזור, תהליך של התיוונות. המעמד הגבוה באדום דיבר יוונית ואימץ אל חיקו את התרבות היוונית. מחוז זה כונה באותה תקופה "אִידוּמיאָה".
זמן מה התעוררו חיכוכים בין תושביה החדשים של דרום יהודה לבין היהודים הוותיקים, הצבא הסלאוקי הסתייע בהם בדיכוי מרד החשמונאים, ויהודה המכבי אף נלחם בהם, אך בשנת 125 לפנה"ס השלים הנשיא החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון את המלחמה באדומים, כבשם וגיירם בכוח, על ידי העמדת ברירה בפניהם בין גירושם מהארצות אליהן נדדו אבותיהם, ובין גיור. מחקרים מודרניים מפקפקים בכך שהגיור נעשה בכפייה, וגורסים שרוב האדומים קיבלו את היהדות ברצון. רוב האדומים בחרו להתגייר, מלבד שכבה קטנה של מתייוונים שברחה למצרים התלמיית.
בתקופת אלכסנדר ינאי מונה אדומי בשם אנטיפס לשמש כנציב אדום. בנו, אנטיפטרוס, הסית את בנו של אלכסנדר ינאי, הורקנוס, לנסות לקחת את המלוכה מידי אחיו אריסטובולוס, באמצעות הנבטים. מלחמת האחים שפרצה הקלה על השתלטות הרומאים על הממלכה החשמונאית, ואנטיפטרוס סייע בעדם לנהלה מאחורי הקלעים. ברבות הימים בנו הורדוס מונה על ידי הסנאט ברומא למלך יהודה, וכבשה, באמצעות שכירי חרב, האדומים, וצבא רומאי, מידי המלך החשמונאי האחרון אנטיגונוס. צאצאי הורדוס אחריו נשאו בתפקידים שלטוניים ביהודה או בחלקים ממנה במשך שלושה דורות נוספים, בכפיפות לרומא.
לדברי יוסף בן מתתיהו, במהלך המרד הגדול, עשרים אלף אדומים סייעו לקנאים לבצע טבח באנשי הפלג המתון, לרבות חיסול מנהיג ממשלת המרד חנן בן חנן.
בתרבות היהודית שלאחר הכיבוש הרומי

לדעת רשב"ם, ״בני עשו היושבים בשעיר״ אינם זהים עם האדומים; בעוד האחרונים לא נתנו לבני ישראל לעבור בגבולם, יושבי שעיר איפשרו להם לעבור. שד"ל הוסיף שרוב האדומים היו תחת שלטון מלך, ומיעוטם היו נוודים עם שלטון של אלופים, ומחמת מיעוטם לא העזו למנוע מישראל מלעבור בגבולם.
בספרות היהודית אדום הפכה סמל לקיסרות הרומית ובהמשך לכלל עמי הנצרות האירופיים, כשהם מוזכרים בהקשר של אנטישמיות ודיכוי. הרב דון יצחק אברבנאל טען שאדום קשורה לרומי ולנצרות, הן מבחינה דתית והן מבחינה היסטורית, הנוגעת לייחוסם של בני רומי ושל מלכיהם הראשונים. ר"ן טען שאמנם הרומאים אינם צאצאים של אדום, אבל מלכיה היו צאצאי אדומים. לעומתו רבי אברהם אבן עזרא ויצחק אברבנאל טענו שרומי אינם מצאצאי אדום, ומקור הכינוי הוא בכך שהדת הנוצרית נשמרה בתחילתה על ידי אדומים.
[דרושה הבהרה]
ראו גם

מלכי אדום
ניב אדום
אידומיאה
אדום בפולמוס היהודי-נוצרי
לקריאה נוספת

אריה כשר, אדום ערב וישראל, יד יצחק בן-צבי, 1988
Bradley L. Crowell, Edom at the Edge of Empire: A Social and Political History, Society of Biblical Literature, 2021
אל-מאמון

אבו ג'עפר עבדאללה אל-מאמון אבן הארון (ערבית: ابو جعفر عبدالله المأمون بن هارون) (786–833) היה הח'ליף העבאסי השביעי (במניין המסורתי). הוא שלט באימפריה המוסלמית במשך 20 שנים, החל מ-813, שנה בה תפס את כס השלטון מאחיו אל-אמין, עד מותו.
מוצאו

עבדאללה נולד לשפחה פרסית בשם מראג'ל, והיה כנראה הבן הבכור של הח'ליף העבאסי הארון א-רשיד. עם לידתו זכה לכינוי בו יהיה ידוע - אל-מאמון (מילולית: זה שניתן לבטוח בו). אחיו, מוחמד אל-אמין (מילולית: הבטוח, המהימן) נולד כנראה מספר חודשים אחריו והיה בנה החורג של אשתו של הארון א-רשיד (ואחייניתו), הנסיכה העבאסית זֻבידה בנת ג'עפר (אנ') (בתו של הח'ליף אל-מנסור).
במהלך ח'ליפות הארון א-רשיד, הוא מינה את עבדאללה (שהיה אז ילד) ליורשו, בשל בכורתו על אחיו. זֻבידה ותומכיה סברו כי אל-אמין הוא היורש הראוי, ולחצו על הארון א-רשיד לשנות את דעתו. במהלך עלייה לרגל לעיר מכה ב-802, נענה רשיד ללחצים, ומינה את מוחמד אל-אמין ליורשו המיועד, את אל-מאמון הצעיר הוא מינה למושל הכמעט אוטונומי לחלוטין של אזור ח'וראסאן, המצוי כיום בצפון-מזרח איראן, בסמיכות לגבול העיראקי. רשיד גם קבע, כי לאחר מותו של אל-אמין, אחיו הבכור ירש אותו על כס הח'ליפות, ובניו לאחריו.
המאבק על הח'ליפות

עם מותו של הארון א-רשיד ב-809, נתמנה אל-אמין לח'ליף. זמן קצר לאחר מינויו, תוך הפרת ההסכמה שהושגה במכה, הכריז אל-אמין כי בניו ירשו אותו, ולא אחיו אל-מאמון, מלחמת אזרחים פנים-מוסלמית (פִתְנה) פרצה זמן קצר לאחר מכן. אל-מאמון זכה לתמיכת מושלי ואנשי איראן, צבאו הורכב מתושבים רבים של אזור ח'וראסאן, שהיו מיומנים במלחמה (שכן חיו באזור גבול) ועמד בראשם הגנרל הפרסי המיומן טאהר אבן חוסיין. אל-אמין נתמך על ידי הממסד העבאסי ומנהיגי עיראק, אזור סוריה, ובייחוד תושבי בגדאד שחששו מהעברת בירת הח'ליפות מעירם למרוו שבאיראן (כיום בדרום מזרח טורקמניסטן), בירת שלטונו של אל-מאמון. צבאות אל-אמין הגיעו מסוריה ועיראק, ונפגשו עם הצבא הח'ורסאני בסביבות העיר ריי (כיום חלק מטהראן) שבאיראן. צבאו של טאהר הצליח להדוף את הפלישה, ולגרום לצבא אל-אמין לסגת לבגדאד. עם הצלחת צבאו, הכריז אל-מאמון על עצמו כח'ליף חו'רסאן וטאבריסטאן (כיום המחוז הצפוני מזראסטאן). אל-אמין התכנס לבגדאד, שם נאלץ להתמודד עם התמרדות צבאו; אמו זֻבידה סירבה לנסות לגשר על הסכסוך. ב-813, ספג צבאו של אל-אמין הפסדים נוספים בבצרה ובקרבה לבגדאד, צבאו התמרד שוב, וכך גם תושבי בירת הח'ליפות. ב-1 בספטמבר 813, פלש צבא אל-מאמון לארמונו של אל-אמין, טהאר אבן חוסיין ערף את ראשו של אל-אמין לאחר שנכנע, ושלח אותו יחדיו עם טבעת הח'ליפות לאל-מאמון. אל-מאמון הפך לח'ליף, מאותה העת מרבית הח'ליפים היו בניהם של שפחות זרות, ומוצאם פסק מלהיות מכשול, או אות קין של נחיתות.
הח'ליפות > ביסוס כוחו

במקום לעבור לבירת הח'ליפות, שתושביה ומנהיגיה התנגדו לשלטונו, המשיך אל-מאמון לשלוט ממרוְו, אולם השאיר את בגדאד כעיר מסחר ושלטון מרכזית, כדי לא לפגוע בתמיכתו (שהייתה מועטת גם כך) בקרב תושבי העיר. אל-מאמון, שנתפש כזר, וכשליט לא לגיטימי בקרב האליטה העבאסית השלטת באותה העת, פעל כדי למצוא בסיסי כוח אחרים. ראשית, הוא החל לבסס אליטה שלטונית חדשה, שהורכבה מהאריסטוקרטיה הפרסית ומושלי האזור. צעד נוסף, שנועד להבטיח את תמיכת השיעה בו, הייתה הזמנת האימאם השיעי עלי א-רידא למרוְו ב-816, מינויו ליורשו והפיכת הדגל העבאסי משחור לירוק (צבע בית עלי). הדעות חלוקות בנוגע לכנותו של אל-מאמון במינוי זה, שכן א-רידא נולד ב-20 שנים לפני אל-מאמון, והסיכויים שישרוד את אל-מאמון, וירש אותו היו קלושים. בכל אופן, צעד זה הרגיז את האליטה העבאסית הקודמת ותושבי עיראק, שחששו מהעברת השלטון לפרס. תושביי עיראק התמרדו, טענו כי המינוי הוא "קונספירציה זורואסטרית, שנועדה להדיח את השושלת העבאסית "האמיתית" מהשלטון. ב-24 ביולי 817 בנו של הח'ליף העבאסי השלישי אל-מהדי, אברהים אבן אל-מהדי, עלה למינבר במסגד המרכזי בבגדאד אחרי תפילת יום שישי והכריז על עצמו כח'ליף.
צבאו של אברהים אבן אל-מהדי נע מזרחה מבגדאד ותפס את כופה, ואת קטסיפון, אולם מרידת הח'וארג' מבית, וסירוב צבאו של אברהים להילחם בהם, בשל אי תשלום משכורתם, אלצה את אברהים לעצור. לאחר ששילם את משכורות החיילים, דוכא המרד בהצלחה וצבאו של אברהים נע שוב לעבר איראן והגיע למחוז ואסט בעיראק. בתגובה להתקדמות זו, עזב אל-מאמון את מרוו ב-11 בינואר 819 וירד דרומה לטוּס (כיום משהד), בה היה קבור אביו, הארון א-רשיד. במהלך שהותם במקום, נפטר עלי א-רידא, ונקבר יחד עם אביו של אל-מאמון. לאחר מכן המשיך דרומה לריי (כיום סמוך לגבולה המזרחי של איראן עם אפגניסטן). במהלך כל מסעו, הפחית אל-מאמון את המיסים לתושבים, וכך זכה לתמיכתם. כששמעו מפקדי צבאו של אברהים אבן אל-מהדי על התקרבות צבאו של אל-מאמון, בגדו באברהים וערקו לצבאו של אל-מאמון. אברהים נס מבגדאד, והעיר קיבלה את שלטונו של אל-מאמון ב-12 באוגוסט 819. כדי למנוע מרידות נוספות, השיב אל-מאמון את בירת הח'ליפות לבגדאד, והשתכן בה בעצמו מאז.
לאור העובדה כי עלי א-רידא לא ירש את אל-מאמון, הורעו היחסים בין העבאסים לשיעים עוד יותר.
הח'ליפות > התפשטות ואיבוד שטחים

הח'ליפות הרחיבה את תחומי השפעתה הסמליים בעוד שהאזורים הכפופים למרותה הישירה החלו מצטמצמים.
שטחה של האימפריה העבאסית גדל במהלך תקופתו של אל-מאמון בייחוד באזור אסיה. מרבית אפגניסטן סופחה לאימפריה עם כניעת שליט קאבול, מרידה הינדית דוכאה בסינד (כיום בפקיסטן); האזורים ההרריים של איראן, ומספר אזורים בטורקסטן הוכפפו תחת שליטה הדוקה יותר של בגדאד. מספר קרבות גם התנהלו מול האימפריה הביזנטית באזור אסיה הקטנה.
הח'ליפות > התפשטות ואיבוד שטחים > מרידת טאהר

לצד הצלחות מסוימות בשדות הקרב, התאפיינה ח'ליפותו של אל-מאמון בהחלשות השלטון המרכזי, והפיכתן של אזורים רבים לאוטונומיים.
ב-821 הודות להצלחותיו של טאהר אבן חוסיין בצבאו של אל-מאמון, מינה אותו הח'ליף לשליט מחוז ח'ורסאן. סיבה נוספת למינוי, הייתה רצונו של אל-מאמון להרחיק ממנו את טאהר, לאחר שאמו החורגת זבידה גילתה לאל-מאמון את צורת מותו של אחיו, שהוא ציווה לקחת בשבי, ואילו טאהר הרגו למרות שנכנע. ב-822 השמיט טאהר את שמו של אל-מאמון מדרשת יום השישי, וכך למעשה הכריז על עצמאותו. אל-מאמון ציווה על אחד מעבדיו של טאהר להרעיל את אדונו אם הלה יכריז על עצמאותו, וכך ב-822 הוא מת.
אל-מאמון אפשר לבנו של טאהר, טלחה אבן טאהר, לרשת אותו כמושל ח'ורסאן. החלטה זו תגרום בסופו של דבר לייסודה של השושלת הטאהרית העצמאית באיראן, שהייתה כפופה רק באופן רשמי לח'ליף העבאסי בבגדאד, לראשונה מאז הכיבוש הערבי של האזור ב-642. למעשה, החל מתקופת שלטונו של אל-מאמון התרופפה שליטת העבאסים מבגדאד על האזור המזרחי של האימפריה שלהם, ומספר תנועות עצמאיות בהובלת נסיכים פרסים, השיגו את ייסודן של אוטונומיות, שרק באופן רשמי היו כפופות לבגדאד.
במגרב ייסדה השושלת האידריסית אוטונומיה משלה באזור פֶס שבמרוקו, והאע'לבים ביססו את שליטתם באיפריקיה (כיום מערב לוב, תוניסיה ומזרח אלג'יריה).
הח'ליפות > פריחת המדע והתרבות

שלטונו של אל-מאמון הצטיין במאמציו לשפר את מחקר המדעים והפילוסופיה, בין היתר על ידי תרגום מספר רב של עבודות משפות זרות. אל-מאמון ריכז מלומדים בני דתות שונים (שרבים מהם היו יהודים) בבגדאד, התייחס אליהם בסבלנות, ותמך במחקרם. במהלך כהונתו, הוקם בית החוכמה, שיהווה מרכז מדעי ראשון במעלה בעולם באותה העת. המרכז כלל ספרייה ענקית, ובמקום הועסקו מתרגמים רבים מיוונית, קופטית וסורית. אל-מאמון שיגר שליחים לאימפריה הביזנטית, כדי שיאספו כתבי יד מחקריים משם, כדי שניתן יהיה לתרגמן לערבית.
ב-829 הוקם באזור הגבוה ביותר בבגדאד מצפה הכוכבים הראשון בעולם. מחקר רב נעשה במקום, ותצפיות עקביות אחר תנועת כוכבי הלכת נערכה במקום. בהוראת הח'ליף גם בוצעו שני ניסויים אסטרונומים מוצלחים בשדות מסופוטמיה, בשל תרומתו לאסטרונומיה, מכתש על פני הירח כונה על שמו (מכתש אלמאנון).
הח'ליפות > עליית המֻעֶתָזִלַה

ב-827 הפכה האסכולה התאולוגית המֻעֶתָזִלית לאסכולה הרשמית בחצר בית עבאס, לאחר שאומצה על ידי אל-מאמון, עם זאת היא לא זכתה לתפיסה רבה בקרב העם. המעתזילה הושפעה רבות מהפילוסופיה היוונית, ובייחוד מרציונליזם של פילוסופים דוגמת אריסטו, והדגישה את חשיבות השימוש בהגיון ובתבונתם כדי להכיר בקיומו של האל ובתכנותיו. אחד מעקרונות האסכולה, הייתה הטענה הרציונלית כי הקוראן אינו נצחי, אלא נברא על ידי אללה.
הח'ליפות > עליית המֻעֶתָזִלַה > המִחנה והשפעותיה

עוד בתקופת שלטונו של הח'ליף השלישי אל-מהדי, הוא הכריז כי הח'ליף לא צריך להיות רק שליט מדיני, אלא תפקידו צריך לכלול גם את הגנת האסלאם מכפירה והגדרת הנורמות הדתיות, כדי להבטיח את אחדותה של קהילת המאמינים (ה"אומה").
ב-828 אל-מאמון הקים בתי דין אינקוויזטוריים שנועדו לשפוט סטיות מהנורמה הדתיות המקובלת על פי אל-מאמון - אסכולת המעתזלה. אנשים שזומנו לבתי הדין, נאלצו להסביר את אמונתם הדתית, ובייחוד מהי דעתם אודות הקוראן (אם הוא נצחי או נברא). אנשים שלא ענו בצורה "נכונה" פוטרו מתפקידים ציבוריים, נכלאו ולעיתים נענשו בהצלפות. אירועים אלו שנמשכו כ-15 שנים (833- 848) זכו לכינוי מִחְנָה (محنة) (פירוש:מבחן, עינוי, רדיפה).
ב-848, כשהח'ליף אל-מתוכל הראשון הפסיק את הרדיפה, דימויים של הח'ליפים כמנהיגים דתיים הגיע לשפל. במקומם, התחזק מעמדם של העולמא (חכמי הדת המוסלמיים) כצמרת שלטונית דתית, שהתנגדו למחנה, יחד עם מרבית הציבור.
העולמא והאסכולות התאולוגיות האסלאמיות עוצבו בתקופת אל-מאמון, לאור המתקפה על הסדר הישן והמוכר של הדברים במהלך המחנה. הסונה הוגדרה בתקופה זו כדת המקובלת והלגליסטית, וההבדלים הדוקטריניים בינה לבין השיעה הפכו לבולטים יותר. אחמד אבן חנבל, מייסדה של האסכולה החנבלית, התפרסם בהתנגדותו למִחְנָה. האינקוויזיציה והתמיכה שהעניק אל-מאמון למלומדים השונים, עוררה דיון פנימי, בנוגע לחילון ודת.
הח'ליפות > תום שלטונו והשפעתו

זמן קצר לפני מותו, במהלך ביקורו במצרים ב-832, הח'ליף הורה לבצע חפירות ארכאולוגיות סביב הפירמידה הגדולה של גיזה. נראה שהוא נכנס לפירמידה לאחר פינוי מנהרה שהשתמשו בה שודדי קברים בעת העתיקה. היות שהפירמידה כבר נשדדה, משלחתו של אל-מאמון מצאה במקום רק את שאריות המומיה של ח'ופו.
במהלך מסע לחימה נגד האימפריה הביזנטית בסיציליה, מת אל-מאמון ב-10 באוגוסט 833 בקרבה לטרטוס. נטען כי קברו נמצא במסגד הגדול בעיר. זמן קצר לפני מותו, מינה אל-מאמון את אחיו אבו אסחאק ליורשו, תחת השם אל-מעתצם.
אל-מאמון ניסה להתגרש מאשתו במהלך תקופת ח'ליפותו, היות שהיא לא הולידה לו בנים. אשתו שכרה שופט סורי, לפני שאל-מאמון הצליח למנות אחר במקומו. השופט, שתמך בעמדת האשה, סירב לאפשר את הגירושין. לאור ניסיונו של אל-מאמון, אף ח'ליף אחריו לא נישא, והם העדיפו למנות ליורשיהם, את אחד מבניי השפחות בארמונם.
הערות שוליים

↑  קבורת א-רידא ליד הארון א-רשיד הציגה את א-רידא כאדם בעל מעמד גבוה, שכן בתקופה ההיא, אדם שנקבר ליד השליט נחשב לחשוב מאוד. בכך ניסה אל-מאמון לומר, כי הוא אכן התכוון לממש את הבטחתו למנות את עלי ליורשו לאחר מותו.
↑  גם השאת ביתו של אל-מאמון, לבנו של א-רידא, האימאם השיעי התשיעי מוחמד א-תקי לא הצליחה להשקיט את השמועות כי אל-מאמון הרעיל את א-רידא, כדי שלא ירש אותו.
↑  זאת בניגוד לתפישה האסלאמית המסורתית, שטענה כי הקוראן נצחי כמו האל ולא נברא (בראיית השמרנים, דבר שנברא אינו נצחי; כך שאם הקוראן נברא הוא יהיה מוגבל לתקופה זמנית מסוימת).
| בית עבאס  ★  العبّاسيّون |
| --- | --- | --- |
| מושגי יסוד | אל-עבאס • אבן אל-עבאס •  ההאשמיה והמהפכה העבאסית • בית עבאס •  רשימת הח'ליפים |  |
| הח'ליפים המוקדמים בבגדאד (750–833) | א-ספאח • אל-מנסור • אל-מהדי • אל-האדי • הארון א-רשיד • אל-אמין • אל-מאמון |  |
| הח'ליפים בסאמרא   (833–892) | אל-מעתצם • אל-ואת'ק I • מתוכל  I • אל-מנתצר •  אל-מסתעין I • אל-מעתז • אל-מהתדי • אל-מעתמד •  מופק (בפועל) |  |
| הח'ליפים בבגדאד תחת הטורקים (892–946) | אל-מעתדד I • אל-מכתפי • אל-מקתדר • אל-קאהר • א-ראדי • אל-מתקי • אל-מסתכפי I |  |
| הח'ליפים בבגדאד תחת הבויהים (946–1065) | אל-מטיע • א-טאאע • אל-קאדר • אל-קאאם I |  |
| הח'ליפים בבגדאד תחת הסלג'וקים ויורשיהם (1065–1258) | אל-מקתדי • אל-מוסתזהר • אל-מסתרשד • א-ראשד • אל-מקתפי • אל-מסתנג'ד I • אל-מסתדא • א-נאצר • א-זאהר • אל-מסתנצר I • אל-מסתעצם I |  |
| הח'ליפים הסמליים בקהיר תחת הממלוכים   (1261–1517) | אל-מסתנצר II • אל-חאכם I  • אל-מסתכפי II • אל-ואת'ק II • אל-חאכם II • אל-מעתדד II • אל-מתוכל II • אל-ואת'ק III • אל-מסתעצם II • אל-מסתעין II • אל-מעתדד III • אל-מסתכפי III • אל-קאאם II • אל-מסתנג'ד II • אל-מתוכל III • אל-מסתמסכ • אל-מתוכל IV |  |
| בירות הח'ליפות העבאסית | בגדאד • סאמרא • א-רקה • קהיר |  |
| אחרים | קרב הזב (750) • ח'יזוראן • אל-מאייד • ברמכים • נפילת בגדאד (1258) |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אל-אמין | הח'ליפים לבית עבאס  813–833 | הבא: אל-מעתצם |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275035705171  PLWABN: 9810554201605606  BnF: cb15050065g (data)  GND: 118847686  ISNI: 0000 0000 7986 0652  LCCN: n82164358  NTA: 074069764  SELIBR: 235032  SUDOC: 179725173  TDVİA: memun  VcBA: 495/156964  VIAF: 20477658   WorldCat (עם VIAF): 20477658 
דרהם כסף אע'לבי מאיפריקיה הנושא את שמו של אל-מאמון ושל האמיר המקומי אבראהים אבן אל-אע'לב
אל-מאמון והספר שלו בבית המרחץ, איור לשאה-נאמה מהמאה ה-16
ליאו קורי

| --- | --- |

 לידה:  19 בינואר 1956 (בן 69) סנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה 
 ענף מדעי:  היסטוריה ופילוסופיה של המדע
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מנחה לדוקטורט:  שבתאי אונגורו, שמואל רוסט 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה
 פרסים והוקרה:  Albert Leon Whiteman Memorial Prize (2024) 
 www.tau.ac.il/~corry/
 
ליאו קורי הקרנת טרום-בכורה של הסרט הדוקומנטרי אפולו 11 לרגל יום השנה ה-50 שנה לנחיתה על הירח, שנערך באודיטוריום סמולרש, יולי 2019
ליאו קוֹרי (נולד ב-19 בינואר 1956) הוא היסטוריון של המתמטיקה. מכהן כנשיא האוניברסיטה הפתוחה וקודם לכן כפרופסור מן המניין להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים כשבעבר כיהן כדקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.