stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיק דבקה
אמינות האתר

עשרות ידיעות, סקופים בלעדיים, ותחזיות של האתר נתגלו כלא מדויקים או לא נכונים, או הופרכו במשך השנים כתאוריות קונספירציה חסרות בסיס. בין השאר:
בינואר 2001, דיווח האתר שאירוע חטיפת חיילי צה"ל בהר דב בוצע על ידי אוסמה בן לאדן, ששלושת חיילי צה"ל החטופים חיים והוא מחזיק בהם יחד עם אלחנן טננבאום באחד ממחנותיו באפגניסטן. בפועל שלושת החיילים נהרגו לפני החטיפה, הגופות וטננבאום הוחזקו בידי ארגון החזבאללה והוחזרו בעסקת חילופי שבויים בינואר 2004
באוקטובר 2001, תשעה ימים אחרי הפיגוע במגדלי התאומים, בהסתמך על "מקורות צבאיים", דיווח האתר: "שביום חמישי, 20.9, החלה ישראל, "ללא הודעה פומבית וללא כל הודעה לאזרחיה, בהכנות לקראת כניסה למצב מלחמה. בתי החולים הועמדו במצב הכן, שדות התעופה האזרחיים במדינה קיבלו הודעה כי החל מיום ו', ה-21.9, הם נסגרים לתעופה אזרחית ועוברים לידי הצבא. חברות התעופה האזרחיות, כולל חלק ממטוסי חברת התעופה הלאומית אל על, נצטוו להפסיק לבצע את טיסותיהן האזרחיות ולהעביר את כלי הטיס לידי הצבא. כמו כן הוחל ביום חמישי אחר הצהריים בפינוי מתקנים אסטרטגיים רגישים כמו מסופי דלק, גז ונפט. מתקנים אלה מפוזרים ומועברים למתקנים תת-קרקעיים שהוכנו מראש. הפינוי הבולט ביותר נעשה בשעות אלה באזור צפון תל אביב במסוף הדלק פי גלילות". בסופה של הידיעה נכתב: "ב-1973, במלחמת יום הכיפורים, הצבא המצרי צלח את תעלת סואץ לחצי האי סיני והצבא הסורי פלש לרמת הגולן. נחכה ונראה מה צופן לנו יום הכיפורים 2001".
לפני מלחמת עיראק ב-2003 פרסם תיק דבקה שורה של ידיעות שאוסאמה בן לאדן וסדאם חוסיין תיאמו ביניהם שימוש בנשק גרעיני כדי למנוע את הפלישה לעיראק. לטענתו היו מוצבים כבר בשתיים או בשלוש נקודות מרכזיות בארצות הברית, או בעולם, אנשים ובידיהם מזוודות ובהן נשק גרעיני וביולוגי שהיה מוכן לפעולה. ו"שאם בוש לא יכריז שהוא מבטל את כל תוכניות הפעולה הצבאיות שלו נגד עיראק, תינתן הוראה לנושאי המזוודות להפעיל אותן". בנוסף טען כי ברגע שסדאם יינתן הוראה, שתולים עיראקים גם בישראל וברשות הפלסטינית יפעילו עשרות מזוודות אטומיות או ביולוגיות. בפועל הדבר לא קרה ולאחר המלחמה התברר כי לאף אחד מהם לא היה נשק גרעיני.
לפני מלחמת עיראק גם טען שלארצות הברית לא היו מספיק כוחות לכבוש את עיראק ועקב אלפי האבדות הצפויות, ארצות הברית שקלה שימוש בנשק גרעיני. בפועל, בעלות הברית איבדו 183 חיילים בזמן כיבוש עיראק ולא היה להם מחסור בכוח אדם. הצבא העיראקי לא הצליח להעמיד התנגדות משמעותית לכוחות הפולשים, מלבד במקומות מעטים, ויחידותיו קרסו. כעבור ימים ספורים נכבשה עיראק כולה ולאחר כמה שבועות נתפסו או נהרגו מרבית קרוביו ושותפיו של סדאם חוסיין, בהם שני בניו, קוסאי ועודאי.
ב-11 באוגוסט 2007 תוגברו אמצעי הביטחון בניו יורק בעקבות דיווח באתר על כוונה של ארגון אל-קאעידה לבצע פיגוע באמצעות פצצה מלוכלכת. הכוננות הוסרה יום אחר כך.
לפני מבצע עופרת יצוקה, בסוף 2008, טען כי צה"ל לא מתכוון לתקוף, ולאחר תחילת המבצע הוריד את הכתבה.
בין תיאוריות הקונספירציה שקידם היה שמזכ"ל האו"ם לשעבר בוטרוס בוטרוס ראלי עמוד מאחורי תכנון האינתיפדה השנייה, ושהרב מאיר כהנא היה סוכן של הסי. איי. איי.
עם זאת בינואר 2006 שיבח העיתונאי אורי משגב את האתר על שהתעקש לְהָזֵם את הדיווחים האופטימיים בכל כלי התקשורת, בדבר בריאותו המאוששת של ראש הממשלה אריאל שרון, לאחר שלקה בשבץ.
הערות שוליים

1 2  עודד זהר, ‏בלי סודות, באתר גלובס, 24 במאי 2001 - ריאיון עם מייסדי האתר
↑  בתיה פלדמן, צמד בכותרת, חדשות, 15 באוקטובר 1990
1 2  שרה ליבוביץ-דר, צריך שניים לדבקה, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2001
↑  ענת כהן, ‏חדשות המזרח התיכון, באתר גלובס, 3 באוקטובר 2001
↑  ענת באלינט, עשה זאת בעצמך, באתר העין השביעית, 1 בנובמבר 2001
1 2 3  טל זלמנוביץ; ותמר לוריא, ‏פגז קומפוט, באתר גלובס, 20 במרץ 2003
↑  שירות גלובס, ‏CNET: אתר "דבקה" הישראלי הופל על-ידי האקרים מוסלמים, באתר גלובס, 4 בינואר 2009
↑  שירות גלובס, ‏תעלומה: מדוע אתר "תיק דבקה" לא מתעדכן מאז "צוק איתן"?, באתר גלובס, 5 בנובמבר 2014
↑  גל מור, חדשות - או ספקולציות מפחידות?, באתר ynet, 15 במאי 2002
↑  עפרי אילני, שלטון נסיך האופל, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2007
↑  סייד קשוע, קונספירציות, כל הדרך לירושלים, באתר הארץ, 7 בפברואר 2013
↑  שחר סמוחה, ‏התופעה שמשגעת את העולם: מי מרוויח מפייק ניוז?, באתר גלובס, 4 במרץ 2017
↑  על פי חומר מודיעיני שהגיע לאחרונה למערב, עולה האפשרות כי שלושת חיילי צהל החטופים ואלחנן טננבאום, נמצאים בידיו של אוסמה בין לאדן., באתר תיק דבקה, 3 בינואר 2001
↑  פליקס פריש, ‏ראש אכ"א: שלושת החיילים נהרגו לפני החטיפה; לא היתה התעללות בגופות, באתר גלובס, 29 בינואר 2004
כתבי, טננבוים וגופות החיילים בדרכם לישראל, באתר ynet, 29 בינואר 2004
1 2  בלעדי: לאמת העירומה יש גדול, באתר וואלה, 27 במרץ 2003
↑  נתן גוטמן, דו"ח הפקחים: לסדאם לא היה נשק להשמדה המונית מאז 1991, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2004
↑  גל מור, הצנזור לאתרים: רסנו עצמכם, באתר ynet, 20 במרץ 2003
↑  יונתן ובר, מפעיל "תיק דבקה": לניו-יורק יש סיבה לחשוש, באתר ynet, 11 באוגוסט 2007
סוכנויות הידיעות, אתר ישראלי דיווח על פצצה, ובמנהטן תיגברו האבטחה מחשש לפיגוע, באתר הארץ, 11 באוגוסט 2007
↑  איי.פי, ניו יורק נושמת לרווחה: "כוננות דבקה" הוסרה, באתר ynet, 12 באוגוסט 2007
↑  אורן פרסיקו, היה מבצע?, באתר העין השביעית, 29 בדצמבר 2008
↑  אורי משגב, ‏חבורה של מזיני בולי עץ למדורת השבט, באתר גלובס, 16 בינואר 2006
| דגל ישראל אתרי חדשות בישראל |
| --- | --- | --- |
| אקטואליה | דבר העובדים בארץ ישראל • דיגיטל 14 • כאן דיגיטל • הארץ • המקום הכי חם בגיהנום • וואלה • זמן ישראל • חדשות 0404 • חדשות 13 • ישראל היום • ynet • כאן חדשות • מאקו • מגפון ניוז • מידה • מעריב אונליין • News1 מחלקה ראשונה • N12 • עכשיו 14 • רוטר.נט • שיחה מקומית •  שקוף • i24 News |  |
| כלכלה | ביזפורטל • גלובס • כלכליסט • TheMarker |  |
| המגזר הדתי והחרדי | בחדרי חרדים • המחדש • הקול היהודי • חרדים10 • כיכר השבת • כיפה • סרוגים • ערוץ 7 • JDN |  |
| המגזר הערבי | א-סנארה • אל-ערב • פאנט • בוקרא תקשורת |  |
| בידור ופנאי | חורים ברשת • ישראל בידור • פנאי פלוס • Xnet |  |
| מדע וטכנולוגיה וגיימינג | הידען • מזבלה • Geektime • HWzone • GamePro • Vgames |  |
| שונות | • תיק דבקה • WDG • ONE • GoGay |  |
רוברט קגן

| --- | --- |

רוברט קגן
 לידה:  26 בספטמבר 1958 (בן 66) אתונה, ממלכת יוון 
 ענף מדעי:  יחסים בין־לאומיים 
 מקום לימודים:  קולג' ייל  בית הספר לממשל ע"ש קנדי באוניברסיטת הרווארד  אמריקן יוניברסיטי  תיכון נורת' הייבן 
 מוסדות:  אוניברסיטת ג'ורג'טאון 
 בן או בת זוג:  ויקטוריה נולנד 
 מספר צאצאים:  2 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
רוברט קגן (באנגלית: Robert Kagan, נולד באתונה שביוון, ב-26 בספטמבר 1958) הוא היסטוריון וסופר יהודי-אמריקאי נאו-קונסרבטיבי, המתמחה במדיניות חוץ. חבר בכיר במכון ברוקינגס ופרופסור להיסטוריה באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
קורות חיים

קגן הוא בנו הבכור של דונלד קגן, היסטוריון של יוון העתיקה. נולד במקום בו עבד אביו באותו זמן. אחיו הוא פרדריק קגן, היסטוריון צבאי ופעיל נאו-קונסרבטיבי הנשוי לקימברלי קגן, מייסדת ונשיאת המכון לחקר המלחמות - ISW. קגן למד היסטוריה וב-1980 קיבל תואר ראשון באוניברסיטת ייל, שם לימד אביו. שנה לפני סיום לימודיו שם, הוא ייסד וערך את "הירחון הפוליטי של ייל", שהיה יורשו של הרבעון של ייל, שנסגר בשעתו. את התואר השני הוא השלים בבית הספר לממשל על שם קנדי באוניברסיטת הרווארד ואת התואר השלישי עשה בהיסטוריה, ב"אמריקן יוניברסיטי" בוושינגטון הבירה.
ב-1983 שימש יועצו הבכיר לענייני מדיניות חוץ של חבר הקונגרס האמריקאי ממדינת ניו יורק ג'ק קמפ, בעת שבה נחשב האחרון לאחד המועמדים המבטיחים ביותר לרשת את רונלד רייגן ב-1988 כמועמד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית (בסופו של דבר, המועמד ומי שנבחר לנשיאות היה ג'ורג' בוש (האב)). בשנים 1984–1988 הוא עבד במחלקת המדינה האמריקאית, מתוכן בשנתיים הראשונות ככותב הנאומים של מזכיר המדינה ג'ורג' שולץ.
ב-1997 ייסד קגן יחד עם ויליאם קריסטול מרכז חשיבה נאו קונסרבטיבי בשם "פרויקט המאה האמריקאית החדשה" - PNAC. בין החותמים על הצהרת העקרונות של המרכז החדש הזה היה גם אביו של קגן - דונלד קגן. חותמים אחרים היו דיק צ'ייני, דן קווייל, ג'ב בוש, פרנסיס פוקויאמה, נורמן פודהורץ, אליוט א. כהן, מידג' דקטר ועוד, 25 מחשובי הנאו-קונסרבטיבים. זמן קצר אחרי הקמת ה-PNAC, ב-26 בינואר 1998, נשלח ממנו מכתב גלוי בחתימת 18 מראשי הנאו-קונסרבטיבים, לנשיא ביל קלינטון, אשר קרא לנשיא להפיל את סדאם חוסיין מהשלטון בעיראק. לדעת רבים השפיע מכתב זה על הנשיא שלאחר קלינטון, ג'ורג' בוש (הבן), לעשות בדיוק את הפעולה הזו. באותה עת, חלק ניכר מהחתומים על המכתב כבר כיהנו במשרות שונות בממשל בוש (הבן). בנוסף לקגן עצמו ולקריסטול חתומים על המכתב חלק מהמייסדים של הפרויקט שכבר הוזכרו לעיל ובנוסף להם אישים נאו-קונסרבטיבים אחרים כמו ריצ'רד פרל, בשעתו עוזר מזכיר ההגנה בממשל הנשיא רונלד רייגן ולימים יו"ר המועצה למדיניות ההגנה אצל הנשיא בוש (הבן), ריצ'רד ארמיטאג', לימים סגן מזכיר המדינה אצל בוש (הבן), דונלד ראמספלד מזכיר ההגנה שלו, פול וולפוביץ סגן מזכיר ההגנה, רוברט זליק נציג הסחר האמריקאי בממשל בוש הבן ואחר כך סגן מזכיר המדינה, ג'ון בולטון, שהפך, אמנם רק שנתיים אחרי הפלישה לעיראק השגריר באו"ם, פאולה דובריאנסקי סגנית מזכיר המדינה, אליוט אברמס חבר בכיר ולאחר מכן סגן יו"ר המועצה לביטחון לאומי אצל בוש (הבן) ואישים נאו-קונסרבטיבים אחרים, ששימשו לאחר מכן בתפקידים מגוונים בממשל בוש (הבן). חותמים ידועים נוספים היו ג'יימס וולסי, ויליאם בנט ועוד.
PNAC הוחלף ב-2009 ב"יוזמת מדיניות החוץ" - FPI, שבראשו עומדים כיום פחות או יותר אותם אישים נאו-קונסרבטיבים, לרבות קגן.
ב-1997 הצטרף קגן כחבר בכיר למכון קרנגי לשלום בינלאומי ומספטמבר 2010 הוא חבר בכיר במכון ברוקינגס. ב-2008 שימש כיועצו הבכיר לענייני מדיניות חוץ של מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ג'ון מק'קיין, שהפסיד לברק אובמה.
קגן נשוי לוויקטוריה נולנד (משפחת הוריה במקור - נודלמן, יהודיה אף היא וכמוהו צאצאית למהגרים יהודים ממזרח אירופה), שהיא כיום ומאז קיץ 2011 דוברת משרד החוץ האמריקאי ובשנים 2005–2008 הייתה שגרירת ארצות הברית לנאט"ו. שני ילדים.
כתיבתו ועמדותיו

קגן חבר כיום ב"מועצה ליחסי חוץ" - CFR, המוציאה לאור את הדו ירחון רב ההשפעה ביותר בתחום מדע המדינה - "פוריין אפיירס". הוא עורך משנה בשני ירחונים נאו-קונסרבטיבים: ניו ריפבליק, וויקלי סטנדרד, בעל טור קבוע ב"וושינגטון פוסט", טור המופץ על ידי סינדיקט ה"ניו יורק טיימס" לעיתונים רבים ברחבי ארצות הברית, כותב גם לעיתון הניו יורק טיימס עצמו, וול סטריט ג'ורנל, פוריין אפיירס, קומנטרי, ויקלי סטנדרד ועיתונים וכתבי עת רבים נוספים. הירחונים "פוריין פוליסי" ו"פרוספקט" ציינו את קגן כאחד ממאה האינטלקטואלים ה"ציבוריים" החשובים ביותר כיום.
ספרו הראשון של קגן יצא לאור ב-1996 בהוצאת "Free Press" ועסק במאבקיה של ארצות הברית ביריביה בניקרגואה בשנים 1977 - 1990. אחריו הוא כתב מספר ספרים נוספים, העוסקים אף הם כולם במדיניות החוץ האמריקאית. בין השאר הוא היה עורך משותף ביחד עם ויליאם קריסטול של הספר "הסכנות הנוכחיות: משבר והזדמנות במדיניות החוץ האמריקאית" (הוצאת אנקאונטר - 2000).
עם זאת, הספר החשוב מכולם ככל הנראה הוא "על גן עדן וכוח" (הוצאת קנופפ - 2003, הוצאת רנדום האוז - ינואר 2004). הספר עוסק ביחסי אירופה - ארצות הברית ומנסה להסביר את התרחקותן זו מזו. הוא מתאר כיצד החלו מדינות אירופה לנטוש לאחר מלחמת העולם השנייה את מדיניות הכוח ולנקוט במדיניות חוץ המבוססת על משא ומתן וחוק וסדר עולמי, בעוד ארצות הברית דווקא שומרת על פוטנציאל השימוש בכוח הזרוע במדיניות החוץ שלה ואיננה סומכת אך ורק על החוק והסדר הכלל עולמיים. הספר היה רב מכר, הן בארצות הברית והן בבריטניה, צרפת, גרמניה, ספרד, איטליה, הולנד וקנדה ותורגם ללא פחות מ-25 שפות.
ספרו "אומה מסוכנת", המראה כי ארצות הברית מעולם לא התרכזה אך ורק בתוכה פנימה, אלא הייתה, ראתה את עצמה וכל מדינות העולם ראו בה מאז היווסדה, מדינה בעלת השפעה בינלאומית, זכה ב-2007 בפרס מטעם אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
קגן פרסם מאמר בו קרא לארצות הברית לבלום את קיום "אזורי השפעה" של רוסיה ושל סין בעולם, "לפני שיהיה מאוחר מדי".
ספריו

A Twilight Struggle: American Power and Nicaragua, 1977-1990. (1996-Free Press)
Of Paradise and Power: America and Europe in the New World Order. (2003) ISBN 1400040930
Dangerous Nation: America's Place in the World from its Earliest Days to the Dawn of the Twentieth Century. (2006 - Knopf) ISBN 0375411054. ספר זה זכה בפרס לפגולד.
The Return of History and the End of Dreams. (2008 - Knopf) ISBN 978-0307269232
על גן עדן ועל כוח : אמריקה ואירופה בסדר העולמי החדש, תרגמה: עתליה זילבר, תל אביב : עם עובד, תשס"ג 2003
ראו גם

אירווינג קריסטול
נייתן גלייזר
קלמנט גרינברג
דאגלס פיית'
דייוויד פרום
מלאני פיליפס
דייוויד מאמט
דניס מק'יואן
דניאל פייפס
סימור מרטין ליפסט
הערות שוליים

↑  המכתב לקלינטון, באתר PNAC
↑  על הספר "על גן עדן וכוח" באתר מכון קרנגי
↑  דוד וינברג, ‏"מה עושים עם רוסיה וסין", השילוח, 4, מאי 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810571281105606  BIBSYS: 3039377  BNE: XX1641359  BnF: cb13596702c (data)  CiNii: DA11467759  GND: 129674230  ICCU: UFIV152159  ISNI: 0000 0001 1478 6129  LCCN: n95107712  LNB: 000043855  NDL: 00916324  NKC: mzk2003200392  NLK: KAC201507599  RERO: 02-A009136129  SELIBR: 309869  SNAC: w64530v4  SUDOC: 069204667  VIAF: 100246817   WorldCat (עם VIAF): 100246817
קנת' בריית'ווייט

קנת' ג'ון בריית'ווייט השני (באנגלית: Kenneth John Braithwaite II;‏ נולד ב-1960) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי, שכיהן מ-29 במאי 2020 כמזכיר הצי ה-77 של ארצות הברית, עד השבעתו של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית ב-20 בינואר 2021. כהונתו החלה לאחר שמועמדתו לתפקיד הוצגה על ידי הנשיא דונלד טראמפ ב-2 במרץ אותה שנה. החל מ-8 בפברואר 2018 ועד לאישור מינויו כמזכיר הצי, כיהן בריית'ווייט כשגריר ארצות הברית בנורווגיה. בעבר היה איש עסקים וחבר במועצת העיר רידלי פארק שבפנסילבניה. הוא שירת בצי ארצות הברית, ממנו הוא השתחרר כקצין בדרגת אדמירל-משנה זוטר.
קורות חייו

קנת' בריית'ווייט נולד בליוונה, מישיגן. הוא למד באקדמיה הימית של ארצות הברית וסיים שם תואר ראשון בהנדסה ימית ובמדע המדינה ב-1984. ב-1995 הוא סיים לימודי תואר שני במנהל ציבורי באוניברסיטת פנסילבניה.
בריית'ווייט למד גם במכללת המלחמה של הצי ובמכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר בבסיס חיל האוויר מקסוול שבמונטגומרי, אלבמה.
קריירה צבאית

בריית'ווייט הוצב כקצין בדרגת אנסיין, ובתחילה מונה כעוזר מיוחד במשרד לענייני חקיקה של הצי בקפיטול. באפריל 1986 הוא הוסמך כטייס והוצב במשימות סיור נגד צוללות בטייסת ה-17 בבסיס הטיסה של הצי ברבר פוינט שבהוואי. באפריל 1988 הוא הוצב בתפקידי יחסי ציבור כמנהל יחסי הציבור בנושאת המטוסים "אמריקה" (USS America) ב-1990 הוא היה לראש משרד יחסי הציבור במספנת הצי בפילדלפיה.
בריית'ווייט סיים את שירותו הפעיל בצי ב-1993, אך מייד הצטרף לכוחות המילואים של הצי. הוא המשיך למלא מגוון של תפקידים ביחסי ציבור עד לפרישתו ב-2011. בשנים 1993–2002 שימש בריית'ווייט במגוון תפקידי פיקוד, כולל בצי השישי, בצי השביעי, בצי האוקיינוס השקט ובקבוצת נושאות המטוסים השנייה.
ב-2002 הוא נבחר לפקד על יחידת הצילום הקרבי של הצי בזירה האטלנטית (במילואים) ובמהלך הפלישה לעיראק ב-2003 הוא הוצב לסיוע הכוחות הלוחמים. ב-2004 הוא נבחר לפקד על יחידת יחסי הציבור המשותפת במילואים. בתפקידו זה הוא פיקד על צוות של חמישים איש שהוצבו בצמוד למפקדי הכוחות הלוחמים בזמן הלחימה. ב-2005 הוא הוצב באסלאמאבאד, פקיסטן לשרת כמפקד כוחות הקשר האסטרטגיים, ובמקביל שירת תחת מפקד צוות התגובה לאסונות ושגריר ארצות הברית בפקיסטן.
בראשית 2007 הועלה בריית'ווייט לדרגת אדמירל-משנה זוטר. בעת הזאת הו שירת כמפקד יחידת הסיוע המשותפת ליחסי ציבור בנורפוק וירג'יניה. קידומו אושר על ידי הסנאט ביוני אותה שנה. עד לפרישתו ב-2011 שימש בריית'ווייט כסגן ראש שירות המידע של הצי.
קריירה עסקית

לאחר פרישתו משירות פעיל החל בריית'ווייט את לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה. זמן קצר לאחר מכן הוא הועסק על ידי חברת אטלנטיק ריצ'פילד (ARCO) כמנהל התפעול, שם הוא ניהל צוות עבודה בין-תחומי. בהמשך הוא הוצב במשרד החברה בוושינגטון די. סי. כדי לעסוק בעניינים רגולטוריים. כאשר רכשה חברת ARCO את בריטיש פטרוליום ב-1997, החל בריית'ווייט לעבוד עבור הסנאטור הרפובליקני מפנסילבניה, ארלן ספקטר כמנהל משרדיו ברחבי המדינה.
ב-2000 התבקש בריית'ווייט להצטרף לרשת השירות הרפואי Saint Thomas Health בנאשוויל, טנסי כסגן הנשיא שלהם לענייני יחסי ציבור וממשל. בשנה שלאחר מכן הוא קודם לתפקיד קצין יחסי הציבור הראשי של חברת האם של סיינט תומאס, Ascension Health, שהיא מערכת בתי החולים ללא כוונת רווח על בסיס דתי הגדולה בארצות הברית. במסגרת תפקידו זה הוא שב לוושינגטון כדי להתמקד במדיניות הבריאות. בשובו משירות פעיל בפקיסטן ב-2006, נשכר בריית'ווייט להיות מנהל מועצת בתי החולים של עמק דלאוור שבפילדלפיה, שם הוא סייע להוביל את המיזוג של המועצה אל ארגון בתי החולים ומערכת הבריאות של פנסילבניה וב-2007 הוא היה לסגן הנשיא הבכיר של ארגון זה.
בסתיו 2011, עם פרישתו משירות צבאי, הצטרף בריית'ווייט לרשת אירוגני הבריאות VHA שבדאלאס, טקסס, שם הוא הוביל את המיזוג של שלוש חטיבות של החברה והיה למנהל של VHA MidAtlantic. בתפקיד זה הוא הוביל תוך שנתיים את החטיבות הללו, שנאבקו על קיומן, למצליחות ביותר בחברה. ב-2014 וב-2015 הוא סייע גם להוביל את המיזוג של VHA עם החברות UHC ו-MedAssets לחברה חדשה בשם Vizient, שהיא חברה לרכישת רשתות בתי חולים ושיפורם,שם הוא שימש כסגן הנשיא הבכיר של החברה.
קריירה עסקית > קיימברידג' אנליטיקה

בקיץ 2016, כאשר שימש בריית'ווייט כמדריך בכיר בבית הספר של נאט"ו באובראמרגאו שבגרמניה, פנה אליו עמית להדרכה בבית הספר לבדוק הזדמנות לעבוד עם חברת קיימברידג' אנליטיקה, הזדמנות שמעולם לא התממשה. בינואר 2020 דיווחה רשת CBS שייתכן שלבריית'ווייט היו יחסים עסקיים עם החברה לפני שהוא מונה כשגריר בנורווגיה. עם זאת, בתגובה שמסר לרשת, הודה בריית'ווייט שהדיונים עם החבר התקיימו, אך אמר שהם היו קצרי טווח ושהוא מעולם לא חתם על חוזה העסקה או קיבל תשלום מהחברה. בריית'ווייט גם אמר שהמשרד המשפטי לאתיקה ולגילוי נאות פיננסי של מחלקת המדינה הסכים שלא היה לו שום ניגוד עניינים בקשר עם קיימברידג' אנליטיקה.
הארגון "אזרחים למען אחריות ואתיקה בוושינגטון" (Citizens for Responsibility and Ethics in Washington) טען שלבריית'ווייט כן היה ניגוד עניינים כאשר הוא העניק את פרס שגריר ארצות הברית בנורווגיה לאיל הספנות הנורווגי, תומאס וילהלמסן, בשל העובדה שלדודניתו של וילהלמסן והשותפה לירושת חברת וילהלמסן, אולימפיה פאוס, נשואה לאלכסנדר ניקס, לשעבר המנהל הכללי של קיימברידג' אנליטיקה. בריית'ווייט הכחיש כל ניגוד עניינים.
קריירה בממשל

בריית'ווייט מונה על ידי הנשיא דונלד טראמפ כשגריר ארצות הברית בנורווגיה. ב-21 בדצמבר 2017 אושר מינויו על ידי הסנאט.
ב-24 בנובמבר 2019, לאחר שהדיח מתפקידו את מזכיר הצי ריצ'רד ו. ספנסר, הודיע הנשיא טראמפ שהוא ימנה את בריית'ווייט במקומו, בציינו שהוא "אדם בעל הישגים והצלחה כבירים". המינוי הוגש רשמית לאישור ב-2 במרץ 2020. ב-29 במאי אותה שנה אושר המינוי ובריית'ווייט הושבע כמזכיר הצי ה-77 של ארצות הברית. הוא כיהן בתפקידו עד לתום נשיאותו של טראמפ ב-20 בינואר 2021.
חיים אישיים

לבריית'ווייט ולרעייתו מליסה בן ובת. תחביביו כוללים שייט והיסטוריה.
הערות שוליים

↑  Carey, Kathleen E. (24 October 2017). "Ex-Ridley Park pol picked as ambassador to Norway". The Delaware County Daily Times. Archived from the original on August 27, 2019.
1 2  "U.S. Ambassador to Norway: Who Is Kenneth Braithwaite?". AllGov. November 10, 2017.
↑  "Notable Graduates Kenneth J. Braithwaite". U.S. Naval Academy.
1 2 3  "Biography". U.S. Navy.
↑  "Kenneth J. Braithwaite". U. S. Department of State. Archived from the original on February 14, 2018.
↑  "PN657 — Civilian". U.S. Congress. 9 February 1984.
↑  "Rear Admiral Kenneth J. Braithwaite, II Retired". U. S. Department of the Navy. July 16, 2013.
1 2 3  Meehan, Patrick (23 June 2011). "Honoring Rear Admiral Kenneth J. Braithwaite, II". U.S. Congress.
↑  "SECDEF Announces Flag Officer Assignments".
↑  "PN296 — Capt. Kenneth J. Braithwaite — Navy". U.S. Congress. 28 June 2007.
1 2  "Ambassador Kenneth J. Braithwaite". U.S. Embassy in Norway.
↑  NANCY RIVERA BROOKS, BP Amoco Will Acquire Arco for $27 Billion, Los Angeles Times, APRIL 1, 1999
↑  "Esper warns of tough decisions in Pentagon budget due out next month". Washington Examiner. January 28, 2020.
1 2  "Secretary of the Navy nominee may have had undisclosed contract with Cambridge Analytica, documents suggest". www.cbsnews.com.
↑  "PN1173 — Kenneth J. Braithwaite — Department of State". U.S. Congress. 23 October 2017.
↑  "Donald J. Trump, Verified account, @realDonaldTrump". Twitter. 24 November 2019.
↑  "Seventeen Nominations and One Withdrawal Sent to the Senate". The White House.
↑  "Kenneth Braithwaite Sworn in as Secretary of the Navy". USNI News.
בריית'ווייט מושבע לתפקידו כמזכיר הצי של ארצות הברית על ידי מזכיר ההגנה, מארק אספר, 29 במאי 2020
חיים גורי

| --- | --- |

גורי ב-2005
 לידה:  9 באוקטובר 1923 כ"ט בתשרי ה'תרפ"ד המנדט הבריטי תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  31 בינואר 2018 (בגיל 94) ט"ו בשבט ה'תשע"ח ישראל ירושלים, ישראל
 שם לידה:  חיים גורפינקל 
 מדינה:  ישראל, פלשתינה (א"י) 
 לאום:  ישראלי
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 עיסוק:  משורר, סופר, פזמונאי, עיתונאי ויוצר קולנוע
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים, הפקולטה לאמנויות של פריז, בית הספר החקלאי כדורי 
 שפות היצירה:  עברית 
 תקופת הפעילות:  1941–2018 (כ־77 שנים)
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1988)  אביר מסדר האמנויות והספרות (2011)  פרס יצחק שדה (1981)  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים (2003)  פרס סוקולוב (1961)  פרס ביאליק (1975)  פרס היצירה לסופרים עבריים (2004)  פרס ניומן (1994) 
 
חיים גורי במחנה אימונים של הפלמ"ח בהונגריה, 1947
חיים גורי (משמאל) ערב מבצע עובדה, 1949. למעלה - אברהם אדן ומימין - מנחם מרון
נשיא המדינה ראובן ריבלין ואלמנתו של חיים גורי, עליזה, נפרדים מחיים גורי בטקס שנערך ברחבת תיאטרון ירושלים (הפעם הראשונה שנערך טקס אשכבה של איש ציבור ברחבת התיאטרון). בתמונה נשיא המדינה עם בנותיו של חיים גורי, פברואר 2018
חיים גורי (כ"ט בתשרי ה'תרפ"ד, 9 באוקטובר 1923 – ט"ו בשבט ה'תשע"ח, 31 בינואר 2018) היה משורר, סופר, מתרגם, פזמונאי, עיתונאי וקולנוען ישראלי. היה לוחם ומפקד בפלמ"ח ונמנה עם משוררי דור תש"ח. חתן פרס ישראל לשירה לשנת תשמ"ח (1988), פרס ביאליק, פרס סוקולוב, פרס אוסישקין ופרס ניומן.
ביוגרפיה

גורי נולד בתל אביב בשם חיים גורפינקל לגילה (לבית ווסקובויניק) ולישראל גורי. הוא קרוי על שם סבו מצד אימו. הוא התחנך בבית החינוך לילדי עובדים בתל אביב, בחברת הילדים בקיבוץ בית אלפא, בבית-הספר המחוזי בגבעת השלושה ובבית הספר החקלאי כדורי שלמרגלות הר תבור והיה חניך בתנועת הנוער המחנות העולים.
בשנת 1941 הצטרף גורי לפלמ"ח, שם היה ידוע בכינוי "ג'ורי". בהמשך יצא לקורס מ"כים ובשנת 1944 לקורס מ"מים (קורס הקצינים של ההגנה). את התקופה הזאת, שבה נע צבא גרמניה הנאצית לעבר ארץ ישראל, אזכר גורי ב"שיר הוותיקים". לאחר מכן מונה למפקד מחלקה בפלוגה א' בגדוד הראשון.
בשנת 1946 השתתף בפיצוץ תחנות הרדאר בסטלה מאריס.
בשנת 1947 שהה בשליחות "ההגנה" במחנות העקורים בהונגריה בקרב ופעל שם בקרב שרידי תנועות הנוער הציוניות, על מנת לארגן את ניצולי השואה לקראת העלייה לארץ ישראל. משם עבר לצ'כוסלובקיה ושימש כמפקד קורס הצנחנים הראשון של צה"ל שהתקיים בתוך הצבא הצ'כי.
במלחמת העצמאות לחם כסגן מפקד פלוגה בגדוד השביעי של חטיבת הנגב בקרבות חזית הדרום. במבצע האחרון של מלחמת העצמאות, מבצע עובדה, היה סגנו של אברהם אדן (ברן), מפקד פלוגת אנשי גח"ל. במלחמת ששת הימים השתתף במערכה על ירושלים כמפקד פלוגה.
בשנת 1968 הועבר לתפקיד קצין חינוך ובמלחמת יום הכיפורים היה קצין חינוך לוחם בעוצבת שריון בחצי האי סיני.
ספרו הראשון, "פרחי אש", אותו הוציא בשנת 1949, התקבל בהתלהבות הן בקרב קהל הקוראים והן בקרב הממסד הספרותי, והפך אותו לאחד ממייצגיהם הבולטים של הלוחמים ממלחמת העצמאות.
בשנים 1950–1952 למד ספרות עברית, פילוסופיה ותרבות צרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1953 למד בסורבון.
משנת 1954, לצד יצירתו הספרותית, היה בעל טור בעיתון למרחב, שאותו המשיך לכתוב גם אחרי האיחוד עם עיתון דבר (1971) ועד פרישתו לגמלאות ב-1988. על מאמריו בעיתונות חתם גם בשמות העט חגור וח-גי.
גורי פרסם יותר מ-12 ספרי שירה, 10 ספרי פרוזה, רשימות ועדויות עיתונאיות, וגם תרגומי שירה צרפתית, פרוזה ומחזות.
קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון והאוניברסיטה העברית בירושלים, אזרח כבוד של העיר תל אביב ו"יקיר ירושלים".
גורי המשיך בפעילות ספרותית ועיתונאית, כתבות שלו התפרסמו ב"הארץ" ובעיתונים אחרים. הספר "עיבל" יצא לאור ב-2009. פרופסור נסים קלדרון מאוניברסיטת בן-גוריון כתב על הספר: ”חיים גורי כתב ספר שירים נוקב ובלתי נשכח”.
באוקטובר 2007 מסר את ארכיון כתביו העשיר לבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
בשנת 2015 הוכרז כזוכה פרס היצירה בתחום הציונות על ספרו "אף שרציתי עוד קצת עוד", אך סירב לקבל את הפרס, לדבריו: "זה פרס ציונות. אני ציוני מיום שנולדתי ואמות ציוני וכל חיי לחמתי למען הציונות, אבל לא נראה לי שהספר הזה ראוי לפרס הזה. הספר חורג מהמרחב הזה אבל הודיתי לשופטים שבחרו בו, שרצו לעשות משהו טוב ולכבד אותי, וביקשתי שיעניקו ליוצרים צעירים בתחילת דרכם".
פעילות ציבורית ופוליטית

גורי נמנה עם תומכי מפלגת "אחדות העבודה" וכתב בעיתון התנועה, "למרחב" (בשם העט "חגי"). הוא השתתף גם בפעילות ציבורית ופוליטית. בשנת 1967 השתתף בהקמת התנועה למען ארץ ישראל השלמה, אך עם השנים התרחק ממנה וטען כי אי אפשר לשלוט בעם אחר. ב-8 בדצמבר 1975, נכח כעיתונאי מטעם העיתון "דבר", בתחנת הרכבת מסעודיה שליד סבסטיה, בעת שגרעין "אלון מורה" של תנועת גוש אמונים התנחל במקום ללא אישור. הוא הצטרף לניסיונות ההידברות עם המתנחלים. אחר כך פרסמו המתנחלים הודעה לפיה גורי הציע פשרה, בשם השר ישראל גלילי (יושב ראש ועדת שרים לענייני התיישבות) שבמסגרתה עברו למחנה צבאי סמוך. ב-9 בדצמבר 1975 אמר שלא פעל מטעם גלילי. הפשרה נועדה למנוע עימות פיזי ופתרון זמני ולא כפי שהודיע "גוש אמונים", כאילו הפשרה הייתה אישור להקים התנחלות במחנה קדום. גם באוטוביוגרפיה שלו טען שנעשתה בו מניפולציה, כשהוצג כאילו הוא תמך בניסיונות ההתנחלות של "גוש אמונים".
בבחירות לכנסת השביעית בשנת 1969 היה גורי חלק מקבוצת אינטלקטואלים שקראו להצביע בעד המפלגה הקומוניסטית הישראלית, גם כדי לאפשר לה לעבור את אחוז החסימה, ולהכניס לכנסת את ראש הרשימה משה סנה, וגם כדי לחזקה למען תוכל לשמש משקל נגד לרק"ח בתנועה הקומוניסטית העולמית.
בשנות התשעים היה ממקימי "הדרך השלישית", זרם ניצי בתוך מפלגת העבודה. הוא המשיך לתמוך במפלגת העבודה גם לאחר שחבריו לדרך פרשו מהמפלגה, והקימו את מפלגת הדרך השלישית. גורי המשיך להחזיק בעמדות שבהן החזיקה מפלגת "אחדות העבודה" שבראשות יצחק טבנקין.
בקיץ 2010 הצטרף לתקופה קצרה למשמרות המחאה השבועיות בשייח' ג'ראח נגד דחיקת רגלי תושביה של השכונה הפלסטינית.