ראש ממשלת הממלכה המאוחדת
ראשות הממשלה המודרנית > חוק הפרלמנט וראשות הממשלה

בנוסף להיותו מנהיג המפלגה הפוליטית הגדולה בבריטניה והמנהיג של ממשלת הוד מלכותה, ראש הממשלה המודרני מוביל את תהליכי החקיקה ומתרגם לחוקים את מצע מפלגתו. טוני בלייר, לדוגמה, שמפלגתו, מפלגת הלייבור, נבחרה ב-1997 על בסיס ההבטחה לחוקק חוק זכויות וליצור ולפתח ממשלות עבור סקוטלנד וויילס, רשם בסופו של דבר את הצלחתו בעקבות חקיקתם ב-1998 של חוק זכויות האדם, חוק סקוטלנד וחוק ממשלת ויילס.
מראשית קיומו במאה ה-14, היה הפרלמנט של בריטניה בית מחוקקים דו-בתי, שכלל את בית הנבחרים ואת בית הלורדים. חברי בית הנבחרים נבחרו בבחירות, בניגוד לחברי בית הלורדים. רוב חברי בית הלורדים הם "חילוניים" והם מכהנים על בסיס התארים שהוענקו להם: דוכס, מרקיז, רוזן וויקונט. בנוסף מכהנים גם לורדים רוחניים, אנשי דת של הכנסייה האנגליקנית.
במשך כל תולדותיו של בית הלורדים, היו הלורדים "הזמניים" בעלי קרקעות שהחזיקו באחוזותיהם, בתואריהם ובמושביהם בבית הלורדים כירושה שעברה מדור לדור, במקרים מסוימים במשך מאות שנים. לדוגמה, ב-1910 ישבו בבית הלורדים 19 חברים שתואריהם נוצרו לפני שנת 1500.
עד 1911, כדי להעביר חוק, היה על ראשי הממשלה להשיג רוב בבית הנבחרים ולאחר מכן בבית הלורדים. תהליך זה לא היה תמיד קל, בשל העובדה שמחלוקות פוליטיות הפרידו לעיתים בין שני הבתים. כמיצגי אצולת הקרקע, היו הלורדים "הזמניים" טורים (מאוחר יותר שמרנים) בהשקפת עולמם, ששאפו להנציח את הסטטוס קוו והביעו את התנגדותם לצעדים פרוגרסיביים כמו הרחבת זכות הבחירה. נטייתם המפלגתית של חברי בית הנבחרים הייתה פחות צפויה מראש. במהלך המאה ה-18 הרכבו היה מגוון בשל העובדה שללורדים הייתה השפעה על תהליך הבחירה. לעיתים הרוב היה בידי הוויגים ולעיתים הטורים. לאחר כניסתו לתוקף של חוק הרפורמה של 1832, הפך בהדרגה בית הנבחרים להיות פרוגרסיבי יותר, מגמה שהתגברה עם חקיקתם של חוקם נוספים שהרחיבו את זכות הבחירה.
ב-1906, נחלה המפלגה הליברלית, בהנהגתו של הנרי קמפבל-באנרמן, ניצחון סוחף שהושג על בסיס הבטחה לרפורמות חברתיות למעמד העובדים. כשלרשותם 379 מושבים בבית הנבחרים אל מול 132 של השמרנים, יכלו הליברלים להעביר בביטחון את תוכניתם החקיקתית בבית הנבחרים. מנגד, באותה עת עמד לרשותה של המפלגה השמרנית רוב מוחץ בבית הלורדים והם יכלו בקלות להטיל וטו על כל הצעת חוק שהתקבלה בבית הנבחרים ושלא נראתה להם.
במשך חמש שנים נאבקו שני הבתים זה בזה על כל הצעת חוק. הליברלים דחפו ליישום תוכניותיהם, אך השמרנים הטילו וטו על הצעות החוק או הכניסו בהן שינויים. כאשר הטילו חברי בית הנבחרים וטו על "התקציב של העם" (People's Budget) ב-1909, גרמה המחלוקת באופן בלתי נמנע למשבר חוקתי.
ב-1910 הגיש ראש הממשלה הרברט הנרי אסקווית' הצעת חוק "להסדרת היחסים בין שני בתי הפרלמנט", שבמסגרתה בוטלה זכות הווטו של בית הלורדים על הצעות חקיקה. לאחר שהצעת חוק זו אושרה על ידי בית הנבחרים, היא נדחתה על ידי בית הלורדים. בבחירות הכלליות שנערכה על בסיס נושא זה, ירד כוחם של הליברלים, אך עדיין היה להם רוב מספיק. לבקשתו של אסקווית', איים אז המלך ג'ורג' החמישי להעניק מספר מתאים של תוארי אצולה לאישים בעלי השקפה ליברלית כדי להבטיח את אישורו של החוק. כדי למנוע רוב קבוע לליברלים בבית הלורדים, נכנעו הלורדים השמרנים והצעת החוק אושרה.
חוק הפרלמנט 1911 ביסס אחת ולתמיד את עליונותו של בית הנבחרים. בחוק נקבע שבית הלורדים לא יכול לעכב הצעת חוק למשך יותר מחודש אחד כאשר זה הוגדר על ידי יושב ראש בית הנבחרים כחוק בעל השלכה כספית (money bill). יותר מכך, חוק הפרלמנט קבע שכל חוק שנדחה על ידי בית הלורדים, יאושר בכל זאת לאחר שבית הנבחרים יצביע בעדו במשך שלושה מושבים רצופים ובתנאי שחלפו לא יותר משנתיים מאז ההצבעה הראשונה עליו. בית הלורדים יכול היה עדיין להשעות או לעכב חקיקה, אך לא יכול היה יותר להטיל וטו. בשלב מאוחר יותר צומצמה משמעותית סמכות ההשעיה של בית הלורדים לשנה אחת עם חקיקת חוק הפרלמנט של 1949.
בעקיפין שיפר חוק הפרלמנט את מעמדו של ראש הממשלה בהיררכיה החוקתית. אף על פי שהלורדים עדיין מעורבים בתהליכי החקיקה וראש הממשלה עדיין חייב לקבל ייעוץ משני בתי הפרלמנט, אין עוד לבית הלורדים את זכות הוטו או אפילו את הזכות להשעות חקיקה שאושרה בבית הנבחרים. בהנחה שיש לו שליטה בקבינט, שהוא מצליח להשליט משמעת מפלגתית, ושיש לו רוב בבית הנבחרים, יכול ראש הממשלה להיות סמוך ובטוח שהוא יכול להגשים את סדר היום החקיקתי שלו.