stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוהאן הלוורסן

| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1864 דראמן, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, נורווגיה 
 פטירה:  4 בדצמבר 1935 (בגיל 71) אוסלו, נורווגיה 
 שם לידה:  Johan August Halvorsen 
 מקום קבורה:  Vår Frelsers gravlund 
 מוקד פעילות:  נורווגיה 
 סוגה:  סימפוניה 
 שפה מועדפת:  נורווגית 
 כלי נגינה:  כינור 
 צאצאים:  שטיין גריג הלוורסון 
 פרסים והוקרה:  מנהיגות במסדר דנבורג  מפקד במסדר אולב הקדוש 
 פרופיל ב-IMDb
 
יוהאן הלוורסן (בנורווגית: Johan Halvorsen; ‏15 במרץ 1864 - 4 בדצמבר 1935) היה מלחין, מנצח וכנר נורווגי.
חייו

הלוורסן נולד בדראמן שבנורווגיה. כבר בגיל צעיר מאוד היה לכנר מוכשר ועשה לו שם בחוגי המוזיקה בנורווגיה. את הכשרתו המוזיקלית קנה בכריסטיאניה (כיום אוסלו) ובסטוקהולם שבשוודיה. הוא כיהן כנגן ראשי בברגן ומשם המשיך אל תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג שבגרמניה. במשך שמונה השנים הבאות עבד ולמד בארצות שונות, תחילה כנגן ראשי באברדין שבסקוטלנד, אחר כפרופסור למוזיקה בהלסינקי שבפינלנד ולבסוף, שוב כסטודנט, בסנקט פטרבורג ברוסיה, בברלין, גרמניה ובליאז' שבבלגיה.
אחרי ששב לנורווגיה ב-1893, עבד כמנצח תזמורת התיאטרון של "הסצנה הלאומית" בברגן והפילהרמונית של ברגן. הוא התמנה לנגן הראשי בפילהרמונית של ברגן בשנת 1885 ולמנצחה הראשי בשנת 1893. בשנת 1899 התמנה למנצח התזמורת בתיאטרון הלאומי המחודש בכריסטיאניה, משרה שבה התמיד במשך 30 שנה עד לפרישתו בשנת 1929.
לצד מוזיקה לתיאטרון, ניצח הלוורסן על הצגות של יותר מ-30 אופרות ואף כתב מוזיקה נלווית ליותר מ-30 מחזות. לאחר פרישתו מן התיאטרון התאפשר לו להתרכז בחיבור שלוש הסימפוניות הגדולות ושתי הרפסודיות הנורווגיות הנודעות שלו.
יצירותיו של הלוורסן היו פיתוח של המסורת הרומנטית הלאומית כדוגמת זו של גריג, אף כי נכתבו בסגנון ייחודי לו, שהתאפיין בתזמור מבריק. הלוורסן נשא לאישה אחיינית של גריג ותזמר כמה מיצירותיו לפסנתר, כגון מרש האבל, שנוגן בהלווייתו של גריג.
שתי יצירותיו המוכרות ביותר כיום הן Bojarenes inntogsmarsj ("מרש כניסת הבויארים") ו- Bergensiana,  וכן הפסאקאליה והסאראבנד על נושא של הנדל לכינור וויולה.
יצירות נבחרות > אופרטה

Mod Nordpolen ("לעבר הקוטב הצפוני") בשלוש מערכות, ללברית של וילהלם דיבוואד (Vilhelm Dybwad), 1911
יצירות נבחרות > תזמורת

"מרש כניסת הבויארים" לתזמורת (או להקה קונצרטנטית) (1895)
"אוברטורה לפסטיבל נורווגי", אופוס 16 (1899)
"רכבת לילה" מתוך מיניאטורות לתזמורת מיתרים, אופוס 29 מס' 2 (1910), עיבוד של המלחין
Bjørnstjerne Bjørnson in Memoriam, אופוס 30 (1910)
"ברכת שלום מנורווגיה לתאודור רוזוולט", אופוס 31 (1910)
"סוויטה עתיקה לזכר לודוויג הולברג, אופוס 31 (1911)
"מרש חגיגי", אופוס 32
"תמונת אבל"
סרנדה אופוס 33 (1913)
"ברגנסיאנה", וריאציות רוקוקו על נעימה נושנה מברגן "Jeg tog min nystemte Cithar i Hænde" משנת 1913
"רפסודיה נורווגית" מס' 1 בלה מז'ור (1919-20)
ספרינגר
כמה מאוחר שכבתי לישון
הולינג - ספרינגר
רפסודיה נורווגית מס' 2 בסול מז'ור (1919-20)
נעימת מחול מאמוט
האן אולה
ספרינגר
סימפוניה מס' 1 בדו מינור (1923)
סימפוניה מס' 2 "פקטום" ברה מינור (1924, תוקנה ב-1928)
סימפוניה מס' 3 בדו מז'ור (1929)
"תמונות מאגדות נורווגיות", אופוס 37 (1933), עיבוד מחדש של מוזיקה למחזה מ-1925
"פייק, הנסיכה והטרול הגדול"
"הנסיכה באה רכובה על דב"
"כניסת הטרולים אל בית העירייה"
"מחול הטרולים הקטנים"
"אוברטורה לפסטיבל נורווגי" אופוס 38
אלגיה לתזמורת מיתרים
Forspill til den hvite Ring
שיר עם נורווגי מעובד לתזמורת מיתרים
יצירות נבחרות > מוזיקה למחזות

Gurre אופוס 17; מוזיקה למחזה מאת הולגר דראכמן
Nordraakiana
Askeladden
"המסע אל כוכב חג המולד"; מוזיקה למחזה מאת סברה ברנדט
"Tordenskjold  אופוס 18; מוזיקה למחזה היסטורי מאת יאקוב ברדה בול
Kongen "המלך", אופוס 19; מוזיקה למחזה מאת ביורנסטירנה ביורנסון
Fossegrimen   אופוס 21; מוזיקה למחזה מאת זיגורד אלגארד
Vasantasena;; מוזיקה למחזה הודי עתיק
"הסוחר מוונציה"; מוזיקה למחזה של ויליאם שקספיר
"מהומה רבה על לא מאומה" (1915); מוזיקה למחזה של ויליאם שקספיר
Livet i skogen ("כטוב בעיניכם"); מוזיקה למחזה של ויליאם שקספיר
"המלכה טאמארה"; מוזיקה למחזה מאת קנוט האמסון
"מקבת'" (1920); מוזיקה למחזה של ויליאם שקספיר
יצירות נבחרות > להקת כלי נשיפה

מרש גדוד האלינגדל (1882 - 1883)
מרש רחוב
תמונת ים נורווגית
הצדעה לזוג המלכותי של נורווגיה
יצירות נבחרות > יצירות קונצרטנטיות

שיר נורווגי לכינור ותזמורת אופוס 7 (1896)
"השיר של וסלמוי" לכינור ותזמורת (1898); מוקדש לקתלין פרלואו
שיר נורווגי "שיר הדייג הזקן" לכינור ותזמורת מיתרים, אופוס 31 (1901, 1913)
אנדנטה רליגיוזו לכינור ותזמורת (1903)
קונצ'רטו בסול מז'ור לכינור ותזמורת (1909)
מרש כלולות לכינור ותזמורת, אופוס 32 מס' 1
מחולות נורווגיים מס' 1 לכינור ותזמורת (1915)
מחולות נורווגיים מס' 2 לכינור ותזמורת (1915)
יצירות נבחרות > מוזיקה קאמרית

שישה קטעי אווירה לכינור ופסנתר (1890)
סוויטה בסול מינור לכינור ופסנתר (1890)
מחולות נורווגיים לכינור ופסנתר (1897)
אלגיה (אנדנטה) לכינור ופסנתר (1897)
פסאקאליה בסול מינור על נושא של גאורג פרידריך הנדל לכינור וויולה
סאראבנד ווריאציות בסול מינור על נושא של גאורג פרידריך הנדל לכינור וויולה (1897)
קרפוסקולה לכינור ופסנתר (1898 בקירוב)
סוויטה מוזאיקה לכינור ופסנתר (1898)
אינטרמצו אוריינטלי
אנטר'אקט (מוזיקה לנגינה בהפסקה)
סקרצינו "האנקור"
השיר של וסלמוי
חגיגת כלולות כפרית
רביעיית מיתרים במי מז'ור, אופוס 10
סוויטת מחול קטנה לכינור ופסנתר, אופוס 22
סלאטר, מחולות איכרים לכינור סולו (1903)
"מיניאטורות", 5 קטעים קלים לשני כינורות ופסנתר, אופוס 29 (1910)
שתי סרנדות לכינור ופסנתר
שירים ומחולות עם נורווגיים, 30 עיבודים לכינור ופסנתר
קפריצ'ו קונצרטנטי על פי נעימות נורווגיות לשני כינורות
יצירות נבחרות > יצירות למקהלה

"וארדה", קנטטה למקהלת גברים ותזמורת, אופוס 11 (1904); מילים מאת פר סיבלה
"אלרונה" לסופרן סולו, מקהלת נשים ותזמורת קאמרית, אופוס 20 מס' 1
קנטטת הכתרה לכנסיית טרונדהיים ב-22 ביוני 1906, לסופרן, בריטון, מקהלה מעורבת, תזמורת, נבל ועוגב, אופוס 27 (1906); מילים מאת זיגוואלד סקאבלאן
"ברנגסיאנה" למקהלה מעורבת
&

| אמפרסנד |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| סימני פיסוק | סימני כתב נוספים |  |  |  |  |  |
|  נקודה .   פסיק ,   נקודה ופסיק ;   סוגריים ( ) [ ] { }  נקודתיים :   מקף ־   שלוש נקודות …   קו מפריד –   סימן שאלה ?   סימן קריאה !   אפוסטרוף ’   גרש ׳   גרשיים ״   מירכאות “ ” ‘ ’   לוכסן /   סימן תמיהה ?!   |  אמפרסנד (סימן "וגם")  &   כוכבית *   כרוכית @   לוכסן שמאלי \   צלבון (פגיון) † ‡   מעלה °   סולמית #   טילדה ~   קו תחתון _   קו ניצב | ¦   פילקרו ¶   גג ˆ   סימן קרט ^   תבליט רשימה •   סימן נומרו №   סימן הסעיף §   אחוז %   פרומיל ‰   רבבית ‱   סימן מטבע ¤   שקל ₪  דולר $  סמל סימן מסחרי ™  סמל סימן מסחרי רשום ®  סמל זכויות יוצרים ©  |  |  |  |  |  |
|  סימן קריאה הפוך ¡  סימן שאלה הפוך ¿  סימן אירוניה ⸮  |  אמפרסנד (סימן "וגם")  &   כוכבית *   כרוכית @   לוכסן שמאלי \   צלבון (פגיון) † ‡   מעלה °   סולמית #   טילדה ~   קו תחתון _   קו ניצב | ¦   פילקרו ¶   גג ˆ   סימן קרט ^   תבליט רשימה •   סימן נומרו №   סימן הסעיף §   אחוז %   פרומיל ‰   רבבית ‱   סימן מטבע ¤   שקל ₪  דולר $  סמל סימן מסחרי ™  סמל סימן מסחרי רשום ®  סמל זכויות יוצרים ©  |  |  |  |  |  |
סימן "גם" או סימן et ("את", באנגלית: Ampersand – אמפרסנד; &, &, &, &) הוא סימן כתב המשמש בשפות הלטיניות כמילת חיבור בין שתי מילים. סימן & הוא למעשה ליגטורה של אותיות המילה הלטינית et (באנגלית: and) שמשמעה "וגם".
עד סוף המאה ה-19 נהגו ללמד את הסימן כאחת מאותיות האלפבית הלטיני, והוא הוצב בסוף סדר האותיות.
היסטוריה

מקורו של הסימן ברומא העתיקה במאה הראשונה. כיום משערים שמזכירו של קיקרו, מרכוס טוליוס טירו, הוא שהמציא את הסימן, תוך ליגטורה של האותיות E ו־T.
עם הזמן הפך הסימן למעגלי יותר, ופחות דומה לשתי האותיות.
במאה ה־8 לספירה התפתחה הקליגרפיה במערב אירופה, ובעיקר הכתב הקרולינגי. באותה עת הפך הסימן פופולרי ביותר, שכן הוא קיצר את הכתיבה של המילה השימושית et – "וגם".
לאחר המצאת הדפוס בשנת 1455 גם המדפיסים העדיפו את הסימן "&" על כתיבת המילה הארוכה יותר.
במהלך השנים נחשב הסימן כאות ה־27 של האלפבית האנגלי, וג'ורג' אליוט אף כתבה באחד מסיפוריה:
הוא חשב שהיא (האות Z) הושמה רק על מנת לסיים את האלפבית, אולם היה מספיק גם ב־& לפי דעתו.
המקור באנגלית
'He thought it (Z) had only been put to finish off th alphabet like; though ampusand would ha' done as well, for what he could see.
כתיבת הסימן

| --- | --- |
:  צורה מפושטת של הסימן בכתב יד
שימושים

בתחום הבלשנות, משמש הסימון "&" לאיחוי נסמכים הקשורים במשפט.
הסימן משמש בשפה האנגלית כקיצור למילה and, לדוגמה: Mr. & Mrs. Smith (מר וגברת סמית')
הביטוי הלטיני "et cetera" ("וכולי") מקוצר לרוב ל־etc. וזה מקוצר, תוך שימוש ב-"&", ל־"&c.".
בשפות תכנות רבות (C, C++, Java, C#) הכפלת הסימן, "&&", מתפקדת כאופרטור  וגם (AND) לוגי, כאשר "&" מתפקד כאופרטור וגם על ביטים.
ב-C וב-C++ "&" מתפקד כאופרטור אונרי המחזיר מצביע אל המשתנה אליו הופעל.
ב-C++ "&" משמש להגדרת הטיפוס כטיפוס ייחוס.
ב-פייתון "&" מתפקד כאופרטור על ביטים.
בשפות סימון כמו HTML ו-XML "&" והטקסט שבא אחריו מיצגים ישות.
ראו גם

ו' החיבור
הערות שוליים

↑  מקור המילה et הוא מצרפתית והפירוש הוא "ו החיבור".
↑  מקור המילה "אמפרסנד" באנגלית הוא בסירוס הביטוי "and, per se, and", כלומר "ו[המילה] and כשלעצמה"; מילים אלו נאמרו בסוף הקראת האלפבית האנגלי, כאשר סימן האמפרסנד נחשב ל"אות" האחרונה בו.
חלומות שמורים

| --- | --- |
 סינגל בביצוע יזהר כהן
 מתוך האלבום חלומות שמורים
 יצא לאור:  אוגוסט 1973
 שפה:  עברית
 אורך:  4:31
 חברת תקליטים:  פונודור
 כתיבה:  אהוד מנור
 לחן:  מתי כספי
"חלומות שמורים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי יזהר כהן. את השיר הוציאה באוגוסט 1973 לאור חברת התקליטים פונודור כסינגל מתוך אלבומו של כהן, "חלומות שמורים".
על השיר

"חלומות שמורים" נכתב על ידי אהוד מנור ללחן שחיבר מתי כספי. השיר מתאר מסע פנימי אל זיכרונות הילדות והעבר של הדובר, השוכנים עמוק בתוך תודעתו. הוא מציג אוסף של קולות, מראות, ספרי פלאים ומנגינות, המייצגים את החוויות הראשונות של הגיבור בילדותו. כל אלה מהווים את היסודות של זהותו האישית.
בחלקו השני, השיר מתאר כיצד גירויים פשוטים כמו ריח, צליל או מילה יכולים לעורר מחדש זיכרונות נשכחים, ולהחזיר את האדם אל רגעים קסומים מעברו. הוא מדגיש את הניגוד בין הילדות התמימה לבין הזמן החולף, כשהעבר נשמר בתוך הלב והנשמה.
הצלחה מסחרית

ב-20 באוגוסט 1973 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'. בשבוע שלאחר מכן דורג במקום ה-19. הוא יצא מהדירוג בשבוע אחרי. במצעד של גלי צה"ל הגיע "ציפור השיר" למקום ה-16.
בשנת 1977 הקליטה חוה אלברשטיין גרסת כיסוי לשיר, והכלילה אותה באלבומה ה-18, "הלילה הוא שירים". גם המלחין כספי ורוני דלומי פרסמו את השיר.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1977)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1977)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1977)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1977)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | רשת ג' | 19 |  |
|  ישראל | גלי צה"ל | 16 |  |
הערות שוליים

↑  חלומות שמורים באתר סטריאו ומונו
↑  מילות השיר, באתר שירונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 27 באוגוסט 1973, פזמונט
| חוה אלברשטיין |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | "האבן מיר א ניגונדל" • "שירי עם ביידיש" • "בשירים עבריים" • "צעצועיה של אסנת" • "מות הפרפר" • "שירי רחל" • "אנדנדינו" • "מארגאריטקעלעך" • "מירדף" • "משירי ארץ אהבתי" • "לאט, לאט, לאט..." • "חוה ועודד בארץ הקסמים" • "לו יהי" • "חוה אלברשטיין והפלטינה" • "כמו צמח בר" • "טיקיליטון" • "צוללת צברית" • "הלילה הוא שירים" • "קרוסלה" • "התבהרות" • "קרוסלה 2" • "קרסולה לחגים" • "מה קרה בארץ מי" • "אני הולכת אליי" • "חוה זינגט יידיש" • "שיר במתנה" • "קולות" • "שירו אחרי" • "נמל בית" • "מהגרים" • "עוד שירים ביידיש" • "הצורך במילה, הצורך בשתיקה" • "לונדון" • "האהבה מאלתרת" • The Man I Love • "מארגאריטקעלעך" • "דירה אחת" • "יונת האהבה" • The Well‏ • Foreign letters • "מוצאי חג" • "קוקוס" • "לעמעלע" • "שביל החלב – שירי ערש" • "טבע האדם" • "ברוך הבא" • "ילדת טבע" • "ואיך אצלך" • "סרנדה" • "בוא המורה" • "ערב אחר" |  |
| מיני-אלבומים | "חוה אלברשטיין בשירי נחום היימן" • "אין יידישע פאלקס-לידער" • "צעצועיה של אסנת" • "ירושלים של זהב" • "טוביה ושבע בנותיו" • "הבובה ימימה" |  |
| אלבומי אוסף | "להיטי זהב" • "משירי ארץ אהבתי – האוסף הראשון" • "החיטה צומחת שוב – האוסף השני" • "אדבר איתך" • Crazy Flower: A Collection‏ • Yiddish Songs • "תיכף אשוב" • "סיפור אינטימי" • "עץ הכוכבים" • "סיפור חיים – אנתולוגיית שירי משוררים" |  |
| אלבומי הופעה | "בתוכנית יחיד – חלק א'" • "בתוכנית יחיד – חלק ב'" • "חוה והגיטרה – הופעה חיה בצוותא" • "בהופעה חיה – מבחר שירים מתוך המופע "לונדון"" • "בהופעה" • "חוה שרה ושלומי מנגן – בהופעה (Live)" |  |
| מארזי תקליטורים | "האוסף" • "חוה אלברשטיין שרה לילדים" • "השנים הראשונות" |  |
| חוה אלברשטיין – סינגלים |
| --- | --- | --- |
| שנות ה-1960 | "בא אלי נער" |  |
| שנות ה-1970 | "מירדף" • "עץ הכוכבים" • "משירי ארץ אהבתי" • "שחמט" • "אליעזר בן-יהודה" • "שבע" • "לו יהי" • "שיר משמר" • "בלדה על סוס עם כתם על המצח" • "אדבר איתך" • "האומנם (את תלכי בשדה)" • "ימי בנימינה" • "כמו צמח בר" |  |
שנות ה-1980: 
שנות ה-1990: 
שנות ה-2000: 
שנות ה-2010: 
שנות ה-2020: 
| סינגלים אחרים | "נחל התנינים" • "נשים רוקדות" • "ליידי גודייבה" • "הנביא" • "שיר לאוהבים הנבונים" • "לא ידע איש מי היא" • "נפט" • "אמא אל תהיי עצובה" • "לו ידעת" • "ספינתנו" • "תרגיל בהתעוררות" • "אין לך זכות חנינה בעולם" |  |
| שירים | "רבנו תם" • "מקהלה עליזה" • "פרח הלילך" • "כנרת" • "פנס בודד" • "פרחי זהב" • "מה שיש לי לומר לך" • "ירושלים של זהב" • "מות הפרפר" • "חיוכים" • "כפל" • "בשביל אל הבריכות" • "רק על עצמי" • "בגני נטעתיך" • "עקרה" • "אני" • "זמר נוגה" • "אל ארצי" • "מתי" • "ספר שירי" • "שי" • "הבובה ימימה" • "ילדי איננו ילד עוד" • "אישה באבטיח" • "הליכה לקיסריה" • "לכל איש יש שם" • "פגישה לאין קץ" • "חופים הם לפעמים" • "אחרי מותי" • "לדוד משה הייתה חווה" • "צוללת צברית" • "יוסי, ילד שלי מוצלח" • "החליל" • "במדינת הגמדים" |  |
תומאס מקיין

תומאס מקיין (באנגלית: Thomas McKean;‏ 19 במרץ 1734 –  24 ביוני 1817) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי. מקיין היה אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית. במהלך המהפכה האמריקאית הוא היה נציג דלאוור בקונגרס הקונטיננטלי בפילדלפיה, שם הוא חתם על מסמכי ההתאגדות (אנ'), על הכרזת העצמאות של ארצות הברית ועל תקנון הקונפדרציה. מקיין כיהן גם כנשיא הקונגרס הקונטיננטלי.
בזמנים שונים היה מקיין מזוהה עם המפלגה הפדרליסטית ועם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. הוא כיהן כנשיא דלאוור השני מספטמבר ועד אוקטובר 1777, וכמושל פנסילבניה השני בשנים 1799–1808, בנוסף לתפקידים רבים נוספים.
ראשית חייו

תומאס מקיין נולד בעיירה ניו לונדון שבפרובינציה של פנסילבניה כבנם של ויליאם מקיין ולטישה פיני. אביו ניהל פונדק ושני הוריו היו ילידי אירלנד פרוטסטנטים שהגיעו לפנסילבניה כילדים מבולימני שבמחוז אנטרים, אירלנד.
מקיין התחנך בבית הספר בניו קאסל בניהולו של הכומר פרנסיס אליסון. לאחר מכן הוא למד בקולג' של פילדלפיה (לימים אוניברסיטת פנסילבניה), בו הוא קיבל ב-1763 תואר מוסמך אוניברסיטה.
ב-1763 נשא מקיין לאישה את רעייתו הראשונה, מרי בורדן. השניים חיו בניו קאסל שבדלאוור ונולדו להם שישה ילדים. מרי נפטרה ב-1773 ונקברה בכנסייה האפיסקופלית עימנואל בניו קאסל.
ב-1774 נישא מקיין בשנית לשרה ארמיטאג'. השניים חיו בפילדלפיה ונולדו להם ארבעה ילדים. הם היו חברים בכנסייה הפרסביטריאנית של ניו קאסל ובכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה של פילדלפיה.
קריירה

ב-1755 התקבל מקיין ללשכת עורכי הדין של מושבת דלאוור, ושנה לאחר מכן ללשכת עורכי הדין של הפרובינציה של פנסילבניה. ב-1756 הוא מונה כסגן התובע הכללי של מחוז סאסקס שבדלאוור. בשנים 1772–1776 הוא היה חבר האספה הכללית של דלאוור, מתוכן בשנתיים הראשונות כיהן כיושב ראש הבית. החל מיולי 1765 הוא גם כיהן כשופט בבית המשפט לפניות רגילות (Court of Common Pleas), וב-1771 החל לשמש כגובה מכס בניו קאסל. בנובמבר 1765 היה בית המשפט שבו הוא כיהן לראשון מבין בתי משפט אלו במושבות שקבע כלל שכל דיוני בית המשפט יתועדו במסמכים בלתי מבוילים. ב-1768 נבחר מקיין לחברה הפילוסופית האמריקאית המחודשת.
מושבת דלאוור של המאה ה-18 הייתה מפולגת לשתי סיעות, שנודעו בשמות "מפלגת בית המשפט" (Court Party) ו"מפלגת הכפר" (Court Party). מפלגת בית המשפט, שהחזיקה ברוב, הייתה באופן כללי אנגליקנית, החזקה ביותר במחוזות קנט וסאסקס, פעלה בשיתוף פעולה עם הממשלה הקולוניאלית, והעדיפה פיוס עם ממשלת בריטניה. מפלגת הכפר, שהייתה במיעוט, הייתה באופן כללי מורכבת מסקוטים של אלסטר, מרכז הכוח שלה היה במחוז ניו קאסל, וקידמה את הרעיון של עצמאות מהבריטים. מקורה של הסיסמה המהפכנית "אין מיסוי ללא ייצוג" היה מחוקי העונשין של צפון אירלנד תחת השלטון הבריטי, ששללו מהפרסביטריאנים ומהקתולים את זכות ההצבעה לפרלמנט. מקיין היה התגלמות הפוליטיקאי של מפלגת הכפר, והיה כמו כל אחד אחר, מנהיגה. ככזה, הוא בדרך כלל עבד בשיתוף פעולה עם סיזר רודני ממחוז קנט, והיה יריב פוליטי של ידידו ושכנו ג'ורג' ריד.
בקונגרס חוק הבולים ב-1765, ייצגו מקיין ורודני את דלאוור. מקיין הציע את הליך ההצבעה שמאוחר יותר אומץ על ידי הקונגרס הקונטיננטלי: כל אחת מהמושבות, ללא קשר לגודל אוכלוסייתה, תזכה לקול אחד. החלטה זו קבעה תקדים, שאומץ על ידי קונגרס הקונפדרציה כנוהג, ועקרון השוויון בין המדינות המשיך באופן זה בסנאט של ארצות הברית.
עד מהרה היה מקיין לאחד החברים המשפיעים ביותר בקונגרס חוק הבולים. הוא היה חבר בוועדה שניסחה את העתירה לפרלמנט, ויחד עם ג'ון ראטלדג' ופיליפ ליווינגסטון, עדכן את הליכי עבודתו. ביום האחרון של התכנסותו, כאשר תמו הדיונים, סירבו נשיא קונגרס הבולים, טימותי ראגלס, ועוד כמה חברים מתונים, לחתום על העתירה לזכויות ולתלונות. מקיין התעורר ופנה ליושב הראש ועמד על כך שהנשיא חייב לתת את הסיבות לסירובו. לאחר שסירב בתחילה, העיר ראגלס ש"זה נגד את מצפונו". מקיין חלק על השימוש במילה "מצפון" באופן כה קולני ובמשך זמן כה ממושך עד שראגלס קרא לו להתמודד מול בדו-קרב בנוכחות כל צירי הקונגרס. על כל פנים, מוקדם בבוקר למחרת, עזב ראגלס והדו-קרב לא נערך.
המהפכה האמריקאית

על אף העובדה שמקום מגוריו המרכזי של מקיין היה בפילדלפיה, הוא נשאר מנהיג משפיע בתנועת העצמאות של דלאוור. יחד עם ריד ועם רודני, הוא היה אחד מנציגי דאלוור בקונגרס הקונטיננטלי הראשון ב-1774 ובקונגרס הקונטיננטלי השני ב-1775 וב-1776.
כתומך גלוי של העצמאות, היה מקיין אחד מהדוברים המרכזיים בשיכנוע האחרים להצביע על היפרדות מבריטניה הגדולה. כאשר החל הקונגרס לדון על ההחלטה להכרזת העצמאות ביוני 1776, נעדר ממנו רודני. ריד התנגד לעצמאות, ומשמעות הדבר היה שמשלחת דלאוור הייתה מפולגת בין מקיין לבין ריד, ולפיכך לא יכלה להצביע בעד העצמאות. מקיין ביקש שרודני הנעדר ירכב כל הלילה מדובר כדי לשבור את השוויון. לאחר ההצבעה בעד העצמאות ב-2 ביולי, השתתף מקיין בדיון בנוגע לניסוח הכרזת העצמאות של ארצות הברית, אשר אושרה ב-4 ביולי.
ימים ספורים לאחר ההצבעה, עזב מקיין את הקונגרס כדי לשרת כקולונל בפיקוד על הגדוד הרביעי של העמיתים של פנסילבניה, יחידת מיליציה שהוקמה ב-1747 על ידי בנג'מין פרנקלין. הם הצטרפו למערך ההגנה של הגנרל ג'ורג' וושינגטון על ניו יורק בפרת' אמבוי, ניו ג'רזי. בהיעדרו מדיוני הקונגרס, לא נכח מקיין במקום כאשר רוב חותמי הכרזת העצמאות חתמו עליה ב-2 באוגוסט 1776. מאחר שחתימתו לא הופיעה על העותק המודפס של ההכרזה שאומת ב-17 בינואר 1777, מקובל להסיק שהוא חתם עליה לאחר תאריך זה, לכל המאוחר ב-1781.
כתגובה שמרנית נגד תומכי העצמאות האמריקאית, האספה הכללית של דלאוור של 1776–1777 לא בחרה במקיין או ברודני כנציגים לקונגרס הקונטיננטלי באוקטובר 1776. אף על פי כן, הכיבוש הבריטי לאחר קרב ברנדיויין (אנ') טלטל את הדעות עד שמקיין הוחזר לקונגרס באוקטובר 1777. במהלך תקופה זו, הוא נרדף ללא הרף על ידי הכוחות הבריטים. במהך השנים הבאות הוא נאלץ להחליף מקום מגורים עם משפחתו חמש פעמים.
מקיין כיהן בקונגרס ברציפות עד 1 בפברואר 1783. הוא סייע לנסח את תקנון הקונפדרציה והצביע על קבלתו ב-1 במרץ 1781. כאשר מצב בריאותו הלקוי של סמואל הנטינגטון גרם לו להתפטר מתפקידו כנשיא הקונגרס ביולי 1781, נבחר מקיין כמחליפו. הוא שימש בתפקיד מ-10 ביולי ועד 4 בנובמבר 1781. תפקיד זה היה ברובו טקסי ללא סמכות של ממש, אך דרש ממקיין לטפל בכמות גדולה של תכתובות ולחתום על מסמכים רשמיים. במהלך תקופת כהונתו בתפקיד זה, נכנע צבאו של צ'ארלס קורנווליס במצור על יורקטאון, מהלך שלמעשה סיים את מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
נשיא דלאוור

בינתיים, הוביל מקיין את המהלכים באספה הכללית של דלאוור להכריז על היפרדותה מממשלת בריטניה, והחלטה זו אכן התקבלה ב-15 ביוני 1776. באוגוסט הוא נבחר לוועידה המיוחדת לניסוח חוקת המדינה החדשה. בשומעו על כך, הוא רכב מרחק רב מפילדלפיה לדובר ביום אחד, נכנס לחדר באכסניה, ובאותו לילה, למעשה לבדו, ניסח את החוקה. חוקת דלאוור התקבלה ב-20 בספטמבר 1776, והייתה לחוקה הראשונה מבין כל חוקות מדינות ארצות הברית שהתקבלה לאחר הכרזת העצמאות.
מקיין נבחר לאספה הכללית הראשונה של דלאוור, וכיהן במושבי האספה של 1776–1777 ושל 1778–1779. בפברואר 1777 הוא החליף כיושב ראש האספה את ג'ון מקינלי, כאשר זה נבחר כנשיא דלאוור הראשון. זמן קצר לאחר שמקינלי נשבה ונאסר על ידי הבריטים, כיהן מקיין כנשיא דלאוור השני במשך חודש מ-22 בספטמבר ועד 22 באוקטובר 1777. היה זה הזמן שנדרש ליורשו ג'ורג' ריד לשוב מהקונגרס הקונטיננטלי בפילדלפיה ולקבל על עצמו את התפקיד.
מיד לאחר קרב ברנדיויין, כבש הצבא הבריטי את וילמינגטון ואת רוב חלקו הצפוני של מחוז ניו קאסל. הצי המלכותי הבריטי גם שלט בחלקו התחתון של נהר דלאוור ובמפרץ דלאוור. כתוצאה מכך, בירת המדינה, ניו קאסל, לא הייתה בטוחה כמקום התכנסות, ומקום מושב מחוז סאסקס, העיר לואיס, הוטרדה על ידי לויאליסטים כך שלא היה ניתן לקיים בחירות כלליות באותו סתיו. כנשיא דלאוור, היה מקיין עסוק בעיקר בגיוס המיליציה ובשמירה על מראית עין של סדר ציבורי בחלקים של המדינה שהיו עדיין תחת שליטתו.
נשיא בית המשפט העליון של פנסילבניה

ב-28 ביולי 1777 החל מקיין את תקופת כהונתו הארוכה כנשיא בית המשפט העליון של פנסילבניה שנמשכה עד 1799. בתפקידו זה הוא בעיקר קבע את כללי המשפט בפנסילבניה המהפכנית. על פי הביוגרף ג'ון קולמן, "רק קשיים היסטוריוגרפיים בצפייה בתיקי בית המשפט ובמסמכים מפוזרים אחרים מונעים הכרה בכך שמקיין, ולא ג'ון מרשל, עשה רבות יותר מכל אחד אחר כדי להקים מערכת משפט עצמאית בארצות הברית. כנשיא בית המשפט העליון על פי חוקת פנסילבניה, הוא נחשב כמי שלא מילא את תפקידו כראוי, אך הוא הקנה לבית המשפט את הזכות לפסול צעדי חקיקה שאותם הוא ראה כנוגדים את החוקה, ובכך הקדים בעשור את מיסוד דוקטרינת הביקורת השיפוטית של בית המשפט העליון של ארצות הברית. הוא הרחיב את זכויות הנאשמים ושאף לרפורמה בתחום הפלילי, אך מצד שני, הוא לא מיהר להכיר בהרחבת הזכויות המשפטיות של הנשים ובתהליכים שבמסגרתם ביטלה המדינה בהדרגה את העבדות".
מקיין היה חבר בוועידה של פנסיבלניה שאשררה את חוקת ארצות הברית. בוועידת החוקה המדינתית של פנסילבניה שהתקיימה ב-1789–1790, הוא קידם את קיומה של רשות מבצעת חזקה ובעצמו היה פדרליסט. על כל פנים, ב-1796, מתוך חוסר שביעות רצון ממדיניות הפנים של הפדרליסטים, ובשל התפשרותם עם בריטניה, הוא נעשה תומך גלוי ברפובליקנים הג'פרסונים, המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
בעת כהונתו כנשיא בית המשפט העליון של פנסיבלניה, לקח מקיין חלק חשוב בטיפול במרד הוויסקי. ב-2 באוגוסט 1794 הוא השתתף בוועידה בנוגע למרד, בה השתתפו הנשיא ג'ורג' וושינגטון, חברי הקבינט שלו, מושל פנסילבניה ופקידי ממשל אחרים. וושינגטון פירש את המרד כאיום חמור שמשמעותו יכלה להיות "סוף לחוקה ולחוקים שלנו". וושינגטון תמך בנקיטת "הצעדים הנמרצים והתקיפים ביותר", אך נסוג בו. מקיין טען שהעניין צריך היה להישאר בידי בתי המשפט, לא הצבא, שיענישו את המורדים. אלכסנדר המילטון התעקש על "שימוש מידי בכוח צבאי". כמה שבועות לאחר מכן, כתבו מקיין והגנרל ויליאם אירווין למושל פנסילבניה תומאס מיפלין, ודנו על משימת הוועדות הפדרליות למשא ומתן עם המורדים, ותארו אותם כ"בעלי גישה חיובית". על כל פנים, מקיין ואירווין חשו שהממשלה חייבת לדכא את ההתקוממות כדי למנוע ממנה מלהתפשט למחוזות הקרובים.
מושל פנסילבניה

מקיין נבחר כמושל פנסילבניה וכיהן בתפקיד שלוש תקופות כהונה מ-17 בדצמבר 1799 ועד 20 בדצמבר 1808. בבחירות של 1799 הוא הביס את מועמד המפלגה הפדרליסטית ג'יימס רוס. הוא חזר על כך בקלות רבה יותר בבחירות של 1802. בתחילה הוא הדיח את הפדרליסטים מתפקידים בממשלה וכך הוא נחשב לאבי שיטת הפטרונות הפוליטית. אף על פי כן, כאשר התמודד על תקופת כהונה שלישית ב-1805, היה מקיין מסוכסך עם סיעות במפלגתו שלו, המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, והאספה הכללית של פנסילבניה בחרה במקומו את יושב ראש האספה סיימון סניידר כמושל. בעקבות כך, כרת מקיין ברית עם הפדרליסטים והביס את סניידר. לאחר מכן הוא העביר את הג'פרסונים מתפקידיהם בממשל המדינה.
אמונתו העמוקה של מקיין ברשות מבצעת חזקה ובסמכויות שיפוטיות הוקעה במרירות על ידי המוציא לאור של העיתון בעל ההשפעה "אורורה" (Aurora) ויליאם דואן ועל ידי חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פנסילבניה מייקל לייב. לאחר שהם הובילו מתקפות ציבוריות שקראו להליך הדחה, הגיש מקיין ב-1805 תביעת דיבה מוצלחת נגד דואן. ב-1807 הצביע בית הנבחרים של פנסילבניה בעד הדחתו של מקיין, אך עד לתום תקופת כהונתו, מנעו ידידיו קיום משפט הדחה נגדו, והעניין ירד מעל הפרק. כאשר תביעת הדיבה יושבה לאחר תום כהונתו של מקיין כמושל, מתח בנו ג'וזף ביקורת על פרקליטו של דואן על כך שטען שמקיין התייחס לתושבי פנסילבניה כ"מגושמים".
בין הישגיו של מקיין כמושל, נכללו הרחבת חינוך חינם לכול, ובגיל 80, הוא הוביל קבוצה של אזרחי פילדלפיה בארגון הגנת העיר במהלך מלחמת 1812. את שנות פרישתו בפילדלפיה הוא העביר בכתיבה ובדיון על נושאים פוליטיים. בזכות השקעות במקרקעין הוא הרוויח הון רב.