stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המודל הדו-מסלולי לאובדן ושכול
לקריאה נוספת > בספרי עזר

Rubin, S.S. & Prigerson, H.G. (2008). Bereavement. In the Encyclopedia of Psychological Trauma. New York: Wiley.
Stroebe, M. S. (2010). Coping with Bereavement. In Susan Folkman (ed.). The Oxford Handbook of Stress, Health, and Coping. Oxford – New York: Oxford University Press (Oxford library of psychology), p. 162.
Silverman, P. R. & Rubin, S. S. (2015). Bereavement/grief interventions. In R.L. Cautin & S.O. Lillenfeld (eds.). The Encyclopedia of Clinical Psychology. New York: Wiley-Blackwell, pp 374-380.
המחאה נגד תוכנית ההתנתקות

הרב אברהם אלקנה שפירא נואם בעצרת בגוש קטיף נגד ההתנתקות, תשס"ה
המחאה נגד תוכנית ההתנתקות (מכונה גם: המחאה נגד גירוש גוש קטיף או המחאה נגד העקירה מגוש קטיף) החלה זמן רב בטרם התקבלה תוכנית ההתנתקות בכנסת. עם אישור ההכנות לתוכנית בכנסת ב־26 באוקטובר 2004 (אך לא לביצועה בפועל) התגבר גל המחאה, והוא הלך והתגבר עם התקדמות ההכנות לביצוע ההתנתקות. המחאה נגד התוכנית, שסומלה בצבע הכתום, הייתה בין המשמעותיות בתולדות הדמוקרטיה הישראלית.
אף שבין מתנגדי התוכנית היו גם חילונים וחרדים, ציבור המפגינים השתייך ברובו המכריע לזרם הדתי־לאומי.
סיבות > טענות נגד תוכנית ההתנתקות עצמה

בראש ההתנגדות להתנתקות עמד הציבור הדתי לאומי. התנגדותו נבעה בראש ובראשונה ממניעים דתיים ומאמונתו שאחיזתה של מדינת ישראל בארץ ישראל היא בעלת משמעות דתית ומהווה חלק מתהליך הגאולה. על פי דעה אחרת, שהביע גם שופט בית המשפט העליון, אדמונד לוי, עזה היא חלק מנחלתו ההיסטורית של העם היהודי ואין בכוח חוק רגיל להפקיע את זכות העם על ארצו.
אחרים התנגדו לתוכנית מחשש שהיא תהווה אסון ביטחוני. הם הזהירו מההשלכות הביטחוניות של פינוי רצועת עזה, לטענתם, ומהלקח שיפיקו ארגוני הטרור לפיו ניתן להבריח את צה"ל בכוח. דעה זו בוטאה למשל על ידי הרמטכ"ל לשעבר משה יעלון שטען בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת שנסיגה חד צדדית מרצועת עזה תהווה "רוח גבית לטרור". בספרו "דרך ארוכה קצרה" מצדיק יעלון טענה זאת, וטוען שההתנתקות היא שהביאה לניצחון החמאס בבחירות והיוותה גורם למלחמת לבנון השנייה [דרוש מקור].
בנוסף, טענו מתנגדי התוכנית להקבלה בין טרנספר של פלסטינים מהשטחים לבין פינוי הישראלים מעזה. הם גרסו כי אלה הרואים בראשון מעשה לא מוסרי חייבים למחות גם נגד השני, המבזה את כבוד האדם וחירויותיו הבסיסיות ביותר. כמעט כל המפונים התנגדו להתנתקות וסירבו לעזוב את הבית, הקהילה והעסקים (בעיקר חקלאות) שהקימו שם.
סיבות > טענות נגד דרך קבלת התוכנית

בנוסף, לדעת מתנגדי התוכנית, דרך קבלת התוכנית, בניגוד להתחייבויותיו של ראש הממשלה דאז אריאל שרון ערב הבחירות ובניגוד להחלטת מתפקדי הליכוד, אינה דמוקרטית. לטענתם, גם דרך העברת התוכנית בממשלה ובכנסת הייתה לא דמוקרטית כאשר הוא פיטר את מתנגדי התוכנית, כדי ליצור רוב בהצבעה, וחילק תפקידים לחברי כנסת תמורת תמיכה בתוכנית בהצבעות בכנסת [דרוש מקור].
חלק מהמתנגדים להתנתקות טענו שמניעי שרון להתנתקות היו אישיים ופסולים – להתחמק מהחקירות הפליליות שנפתחו נגדו [דרוש מקור]. בנוסף לכך, הועלתה הטענה כי המערכת המשפטית מצידה סגרה את תיק פרשת האי היווני כדי לא לפגוע בהתנתקות.
פעילויות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. משאל מתפקדי הליכוד.
פעילויות > תחילת המחאה המאורגנת

בעקבות החלטת הממשלה על התחלת החקיקה ליישום תוכנית ההתנתקות יצאו אנשי גוש קטיף בקמפיין ציבורי בשורה של פעילויות נגד ההחלטה.
ב-11 בינואר 2004 התקיימה עצרת המונים בכיכר רבין בתל אביב, תחת הכותרת "ישראל לא תתקפל", בהשתתפות כ-120 אלף איש.
אחת מהפעילויות הייתה ליצור שרשרת אנושית לאורך 90 הקילומטרים מגוש קטיף לכותל המערבי, ביום 25 ביולי 2004, בסמוך לתשעה באב. על פי דיווחי המשטרה הגיעו לשרשרת האנושית כ־130 אלף איש שעמדו בצידי הכבישים בין גוש קטיף לירושלים, במפגן שקט של הזדהות עם תושבי גוש קטיף.
לעומת המפגן השקט הזה, היו מתנחלים שהתראיינו לטלוויזיה והודיעו שלא יוציאו אותם חיים משם. ראש השב"כ אבי דיכטר התריע בישיבת ממשלה שגברו הסיכונים שאיש ימין קיצוני ינסה לפגוע באריאל שרון ועורר סערת רוחות.
ב־13 בספטמבר 2004 הפגינו 40 אלף מפגינים בכיכר ציון בירושלים.
ב-13 באוקטובר 2004 התקיימו מאה הפגנות בו זמנית במאה צמתים ברחבי הארץ, תחת הכותרת: "ישראל מתחברת, ישראל לא רוצה להתנתק", אך בניגוד לציפיות המארגנים השתתפו בהן רק כמה אלפים.
פעילויות > המחאה בעקבות ההצבעה בכנסת

ב־26 באוקטובר 2004, אושרה תוכנית ההתנתקות המתוקנת בהצבעה בכנסת ברוב של 67 נגד 45 ו־7 נמנעים. בהחלטה לא אושר פינוי בפועל של התנחלויות אלא רק הכנת המסגרת ליישום תוכנית ההתנתקות. בעקבות ההתקדמות לעבר תהליך ההתנתקות וההסכמה על הצטרפות מפלגת העבודה והחרדים לממשלת שרון, החריפו מתנגדי ההתנתקות את מאבקם.
בתחילת ינואר 2005, דניאלה וייס, ראש המועצה המקומית קדומים, קראה לחיילי צה"ל לסרב לפקודת פינוי ונחקרה במשטרה. קציני צה"ל דתיים הוכנסו לרשימת הטרדה שהופצה בהתנחלויות ובוצעו נגדם התנכלויות שונות. 34 קציני מילואים מחטיבת בנימין ובהם שלושה מג"דים, כתבו במה שכונה "מכתב קציני הימין", שדגל שחור מתנוסס על פקודת פינוי, ושהם יסרבו ללבוש מדים ביום הפינוי. הקצינים, שסירבו לחזור בהם מתוכן המכתב, הודחו מהצבא בידי אלוף פיקוד המרכז משה קפלינסקי.
אוהל מחאה הוקם ליד הכנסת ומאות ישבו להפגין בו. אוהל המחאה (שנפתח ב־2 בינואר) הכיל דוכני מידע ופעילות של אנשי גוש קטיף. באזור האוהל נערכו מספר הפגנות ותפילות; בין הבולטות שבהן:
תפילת ערב ראש חודש שבט וההפגנה שכונתה על ידי משתתפיה "אם כל ההפגנות", בדרישה בדרישה לקיים משאל עם על התוכנית. לפי הערכות המשטרה השתתפו בה כ־150 אלף איש.
ב־15 בפברואר התקיימה הפגנה באגם בנווה דקלים, שבה השתתפו כ־15,000 איש. במקביל התקיימו הפגנות בירושלים, פתח תקווה ובעוד מקומות בצמתים מרכזיים. כמו כן התקיימה באותו יום הפגנה וכנס של אנשי הגליל נגד תוכנית ההתנתקות. לפי הערכות המארגנים, השתתפו ביום זה בכלל ההפגנות מעל 100,000 איש.
פעילויות > מלחמת הסרטים

החל מתחילת אפריל 2005 עברו מתנגדי ההתנתקות להדגשת הבעיות ההומניות שייגרמו על ידי התוכנית (ניתוק ילדים מבתי הספר, פירוק קהילות) והטכניות (מקום למגורים, המשך חקלאות) במקום הנימוקים הביטחוניים שהיו במוקד קודם לכן.
לקראת יום העצמאות פתחו המתנחלים ב"מבצע כתום" שבמסגרתו חולקו (במימון מועצת יש"ע) סרטים כתומים רבים שתחילה הוצמדו לדגלי ישראל ולאחר מכן לאנטנות של מכוניות. כתגובה לכך, פתחו תומכי ההתנתקות בתחילת יולי (במימון "המפקד הלאומי", של עמי אילון) במבצע נגדי של חלוקת סרטים כחולים־לבנים; זאת, בצד יוזמה פרטית של קשירת סרטים ירוקים ויוזמה של שלום עכשיו לסרטים כחולים בלבד. שתי היוזמות לא זכו להצלחה רבה כמו זאת של הסרטים הכתומים.
פעילויות > החודש האחרון לפני ביצוע התוכנית

באמצע יולי צעדו עשרות אלפי מתנגדים להתנתקות מנתיבות לעבר מחסום כיסופים, בכוונה מוצהרת לצעוד לתוך גוש קטיף המסוגר ב"צעדת התחברות". אלפי שוטרים וחיילים חסמו את נתיב הצעדה לפני כפר מימון, עד שהוחלט לאפשר לצועדים ללון בתוך הכפר ולכתר אותו. המשטרה, שניסתה למנוע מאוטובוסים ברחבי הארץ להביא מפגינים, ספגה ביקורת חריפה על פגיעה בחופש הביטוי וחופש התנועה (למשל הסופר סמי מיכאל מהאגודה לזכויות האזרח). הצעדה התפזרה לבסוף בשלום, אך מועצת יש"ע הודיעה שתארגן הסתננויות של קבוצות קטנות לתוך גוש קטיף.
בתחילת אוגוסט התקיימה הפגנה בשדרות ובאופקים. המשטרה והצבא ריכזו כוחות שיא שנאמדו בעשרות אלפים. הערכות שלפיהן תסתיים בצעדה המונית לעבר גוש קטיף התבדו. לאחר שהמשטרה והצבא העבירו את כוחותיהם לצפון, בשל החשש מהתפרעויות בעקבות הפיגוע בקו 165 שביצע עדן נתן זאדה בשפרעם, התפזרה ההפגנה בקול דממה דקה.
בעיתון הארץ כתב גדעון סאמט: ”ממדי המרד נגד ההתנתקות הם כאלה, שגם מבקריו החריפים ביותר מוכרחים להודות: לא היה עוד כדבר הזה בתולדות המחאה הישראלית”.
מאידך, המחאה נותרה בעיקר נחלת הציבור הדתי־לאומי ולא סחפה ציבור נרחב מחוץ לו.
ב־7 באוגוסט הודיע שר האוצר, בנימין נתניהו, על התפטרותו מהממשלה, בעת הישיבה שאישרה את השלב הראשון של הפינוי. נתניהו אמר שאינו תומך בכך שישראל תשב בעתיד בעזה, אך יציאתה מהרצועה בעת הנוכחית תהפוך אותה לבסיס לטרור. הצעד גרר ביקורת מימין ומשמאל בטענה שהתפטר כדי לזכות בפריימריז בקולות "הימניים" בליכוד. זאת אף על פי שהצביע בעד התוכנית[58].
ב־10 באוגוסט ערכה צעירי אגודת חב"ד בשיתוף עם המטה לשלום העם והארץ עצרת תפילה המונית בכותל המערבי למען ביטול ההתנתקות. בעצרת התפילה השתתפו למעלה מ־70,000 בני אדם ועוד עשרות אלפים התקהלו ברחובות העיר העתיקה. חלק קטן מהמתפללים היו חרדים. את התפילה הובילו 3 רבנים ראשיים לשעבר: הרב עובדיה יוסף, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב מרדכי אליהו.
ב־11 באוגוסט ערכה מועצת יש"ע בכיכר רבין בתל אביב את העצרת האחרונה נגד ההתנתקות. לפי הערכות, השתתפו בה כ־150 אלף איש. סיסמת העצרת הייתה "גוש קטיף וצפון השומרון, אני נשבע!" ובה המפגינים נקראו לרדת לדרום על מנת לחסום את ציר כיסופים תוך הימנעות מאלימות.
ב־14 באוגוסט הוכרזה ביישוב שירת הים הרשות היהודית העצמאית בחבל עזה שפנתה לשרון לסיוע בנשק ותחמושת עבור הקמת ישות ריבונית חדשה. כמו כן, נעשתה פניה לאומות המאוחדות ולצלב האדום. אריה יצחקי, מזכיר הרשות, הכריז כי 2500 מתושבי גוש קטיף הסכימו לקבל על עצמם את אזרחות הישות החדשה.
ב־17 באוגוסט הציתה את עצמה ילנה בוסינובה, פעילת ימין תושבת קדומים במחאה על תוכנית ההתנתקות והתעלמות הממשלה מהמחאות וההפגנות. כעבור תשעה ימים היא נפטרה מפצעיה.
ערב מימוש התוכנית דווח שאלפי אנשי ימין, הסתננו לגוש קטיף לסייע לתושביו בהתנגדות לפינוי. מאוחר יותר התברר שמדובר ב־5000 מתנגדי התנתקות שהצליחו להסתנן לתוך גוש קטיף ועוד מאות שהצליחו להסתנן ליישובי צפון השומרון. הללו המשיכו בפעילות המחאה גם בעת הפינוי עצמו. בתקשורת כונו שבח"ים ובידי המתיישבים "משוב"חים" או "מתגברים".
פעילויות > פיגועים שבוצעו במסגרת ההתנגדות

ב־4 באוגוסט רצח עדן נתן־זדה, חוזר בתשובה ששהה בחודשים האחרונים בכפר תפוח, ארבעה נוסעים ערבים בפיגוע באוטובוס 165 של אגד בשפרעם. על פי הצהרתו, הרצח בוצע במטרה לעכב את ביצוע ההתנתקות.
ב־17 באוגוסט רצח אשר ויזגן, תושב השומרון, ארבעה פועלים ערבים באזור שילה כמחאה וכניסיון למנוע את תוכנית ההתנתקות.
פעילויות > מחאות המפונים בזמן ביצוע תוכנית ההתנתקות

רוב תושבי גוש קטיף נשארו בבתיהם גם אחרי תום "מבצע יד לאחים" וחיכו לפינוי בכוח (17.8) על מנת להביע את מחאתם. המחאה כללה שיחות נוקבות עם החיילים המפנים, קריעת קרע בבגד לאות אבלות, מייצגי מחאה, הפגנות, תחינות של המשפחות לחיילים לא לפנות אותם וכן תפילות המוניות. היו משפחות שביקשו מהחיילים לסחוב אותם מאחר שלא יכלו לעזוב מרצון ואחרים הביעו התנגדות פסיבית שאילצה את המפנים להרימם עד לאוטובוס. כמה תושבים בנווה דקלים, רפיח ים ופאת שדה הציתו את ביתם לאות מחאה. בעצמונה הוכנו מספר מייצגי מחאה חריפים, ביניהם משפחה אחת שיצאה מהבית עם טלאי כתום. ככלל, מחאת תושבי הגוש הייתה לא אלימה. גם במנחת קטיף חנו מספר אוטובוסים אשר הביאו עשרות מפגינים לתוך הגוש או מתוך הגוש עצמו.
ברחובות היישובים פעלו מאות בני נוער שהסתננו לגוש על מנת להפריע לפינוי באופן בלתי אלים. הפעילות כללה חסימת צירים בהמוני אנשים, חסימת השערים בצמיגים ופחי אשפה בוערים ובמספר מקומות – התבצרות במבני ציבור ודת. חלק מהנערים קיללו את המפנים ואחרים קראו למפנים לסרב פקודה.
ביישובי צפון השומרון התבצרו עשרות מסתננים ומסתננות במבני ציבור ובתי כנסת ופונו בכוח באמצעות שוטרים, חיילים, מנופים ומכולות. האלימות בעת הפינוי ביישובים אלה הייתה מינורית. לפני פינוי היישובים אירעו מספר תקריות אלימות, חלקן חמורות, בין המסתננים ובין כוחות הפינוי שחסמו את האזור.
פעילויות > מחאות אחרי הפינוי

רבים מהמפונים, בעיקר מנצר חזני ואלי סיני, הקימו במהלך שנת 2005 ערי אוהלים במחאה על כך שמנהלת סל"ע כשלה בלדאוג להם לפתרון זמני ופתרון קבע השומר על המסגרת הקהילתית.
ב־23 באוגוסט 2005 הודיעו מספר פעילי ימין על יוזמה להקמת מוזיאון "יד ושם" לקהילות גוש קטיף וצפון השומרון שנחרבו. היוזמה ספגה גינוי מאנשי ציבור ישראלים בגלל השימוש בשם "יד ושם" המזוהה עם המרכז להנצחת השואה.
בהלוויה המונית שנערכה בצמידות לקבורתם של 15 חללי גוש קטיף (מתוך 48) נאמו אנשי ציבור שהספידו את הגוש ואת המתים. בין הנואמים היה הרב הראשי לשעבר ישראל מאיר לאו, ניצול שואה, שקרא לא להרוס את בתי הכנסת של גוש קטיף אלא להשאירם כדי ש"הם יהיו ה'יד ושם' של גוש קטיף, יד ושם לחורבן שהיה, הם יהיו האנדרטה לחבל ארץ פורח ופורה שהיה בגוש קטיף ואיננו".
ביום העצמאות ה־58 נערך בבית הנשיא טקס הענקת אותות לחיילים מצטיינים. בטקס זה, סירב חייל מצטיין בשריון, חננאל מגד־דיין, ללחוץ את ידו של הרמטכ"ל דן חלוץ מאחר שמשפחתו פונתה מגוש קטיף במהלך ההתנתקות. המחאה עוררה סערה כאשר היא זכתה לתמיכה בימין וגינויים בשמאל. בצה"ל הגיבו בהדחת החייל מתפקידו אך בעקבות פניית עורך דין נגד צעד זה הוחלט לשחרר את החייל משירותו הצבאי לישיבת הסדר.
ב־31 באוגוסט הצית את עצמו עולה חדש מארצות הברית, ברוך בן מנחם, באולפן עציון בירושלים במחאה על יישום ההתנתקות ונפצע אנושות. ב־6 בספטמבר הוא מת מפצעיו בבית החולים הדסה.
במהלך החודשים אוקטובר 2005 עד פברואר 2006 לא נערכו הפגנות ענק, למעט מספר הפגנות בירושלים במחאה על הזנחת מפוני גוש קטיף וצפון השומרון וחוסר הטיפול בהם מצד מנהלת סל"ע ורשויות המדינה. תחושת הנבגדות, הכעס הרב על הזנחת המפונים, והתחושה שפינוי היישובים נתפש בעייני הציבור כ"קל מדי" ולכן מעודד תנועות שמאל לקרוא לפינויים היו בין הגורמים שתרמו להסלמה ולהתלהטות הרוחות בעמונה.
ההתנגשות בעמונה (שהתרחשה עקב עתירת שלום עכשיו לבג"ץ להרוס 9 בתים לא מורשים בפאתי היישוב) הייתה חסרת תקדים באלימות שלה וחרגה בהרבה (הן בהיקף והן בסוג) מהאלימות שהופגנה במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות וכללה הן אלימות קשה מאוד מצד שוטרי היס"מ שפצעו כ־200 מפגינים, דבר שהגביר את הקרע עם הציונות הדתית, שחשה נרדפת על ידי רשויות המדינה מאז ההתנתקות, והן אלימות קשה מצד המתנחלים – כ־80 שוטרים, שהיו לבושים במיטב המיגון האישי, נפצעו בעמונה. מספר ימים אחרי העימות הקשה בעמונה נערכה בכיכר ציון הפגנת ענק (שכללה עשרות אלפי מפגינים) תחת הסיסמה "אולמרט רע ליהודים" ובה האשימו ראשי מועצת יש"ע ומפלגות הימין את ממלא מקום ראש הממשלה אהוד אולמרט בכך שחתר להתנגשות האלימה והורה למשטרה להפעיל אלימות קשה נגד המתבצרים בעמונה.
פעילויות > מחאות אחרי הפינוי > נגד תוכנית ההתנקות עצמה

גם לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות ממשיך המאבק לחזרה לחבל. זאת בדמות קריאות למדינת ישראל לעשות זאת, ולעיתים בנקיטת אמצעיים אקטיביים, שעלולים לסתור את חוק ההתנתקות. מחאות אלו כוללות בעיקר טקסים. מאז פרוץ מלחמת חרבות ברזל, מאבק זה צבר תאוצה מחודשת, אך נכון למרץ 2023 לא הצליח במטרותיו לחזור לחבל עזה להתיישבות.
פעילויות > ביקורת על תוכנית ההתנתקות לאחר ביצועה

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא יש ערבוביה בין המתנגדים לתוכנית ההתנתקות באופן עקרוני לבין אלו שהסתייגו מאופן ביצועה.
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות ביקרו מספר קצינים ופוליטיקאים את תוכנית ההתנתקות.
הרמטכ"ל, רב-אלוף משה יעלון, הביע בזמן כהונתו את התנגדותו לתוכנית ההתנתקות, אותה כינה "רוח גבית לטרור". הוא אמר כי היא מנוגדת לערכי צה"ל, וכנראה נבעה בשל מצוקה אישית של שרון. הוא גם ביקר את תהליך קבלת ההחלטות של התוכנית, וטען ששמע עליה בתקשורת, ולא נוהלו שום דיונים מסודרים בצבא לגביה. בפברואר 2005 הודיע שר הביטחון, שאול מופז, כי כהונת יעלון לא תוארך, והלה יסיים כהונתו ביולי 2005, לפני מועד ביצוע התוכנית.
האלוף יפתח רון טל, שכיהן כמפקד זרוע היבשה בזמן ההתנתקות וקרא במסגרת תפקידו לחיילים לבצע את ההתנתקות כמשימה לאומית, אף הלך רחוק יותר ואמר בריאיון לכפר חב"ד, כי ההתנתקות הייתה התאבדות, וכי אינו מבין מדוע המשטרה והצבא עשו זאת בהתלהבות ושמחה, וכי ההתעסקות של צה"ל בהתנתקות פגעה בהכנות למלחמה, והייתה בין הגורמים לכישלון במלחמת לבנון השנייה.
ראש השב"כ בעת ההתנתקות, יובל דיסקין, ביקר את יעילותה, ואת הדרך שבה היא הוצגה לציבור הרחב. דיסקין אמר שלא ימליץ להמשיך במהלכים חד צדדיים, כאשר אין גוף אוכף חוק בצד השני. האלוף גרשון הכהן שהיה אחד מראשי הצבא שעסקו בפינוי הכה על חטא בביקור תנחומים אצל משפחת מורנו, שבנה נהרג בפשיטה בלבנון, ואמר כי ההתנתקות הייתה פשע שהוא היה שותף לו.
גם הרב הצבאי הראשי בעת ההתנתקות, הרב ישראל וייס, מיד עם פרישתו בטקס הפרידה מתח ביקורת על תוכנית ההתנתקות ואמר "לעולם לא עוד להתנתקות אנושית".
אלוף נוסף במיל גיורא איילנד שהיה ראש המועצה לביטחון לאומי בזמן ההתנתקות, והיה גם אחראי על תכנונה, ביקר את התוכנית ואמר בראיון פרישה ביוני 2006, כי ההתנתקות מרצועת עזה הייתה החמצה היסטורית אדירה. הוא גם ביקר את תהליך קבלתה והתנהלותה.
בפברואר 2007, האלוף במילואים יום טוב סמיה, שהיה אלוף פיקוד הדרום ופרש מצה"ל לפני ההתנתקות וחזר לשירות צבאי לאחר מלחמת לבנון השנייה לשמש כסגן־אלוף פיקוד הדרום, ביקר בחריפות את עזיבת ציר פילדלפי וטען כי צה"ל צריך לחזור אליו.
ב־8 בנובמבר 2007 אמר בנימין בן אליעזר, שתמך בתוכנית בשעתה, שההתנתקות הייתה טעות, ושהתקדים שבו ישראל פינתה שטח והוא הפך ל"בסיס טרור" הוא מסוכן.
בפברואר 2009, נשיא המדינה שמעון פרס, הודה שטעה בצורת היישום של תוכנית ההתנתקות.
ביקורת על המאבק

דוגמה לחששות השמאל מול מחאת המתנחלים ביטא מאמר המערכת בעיתון "הארץ": ”מוטב למשטרה ולצה"ל להכיר בכך, כי יש רק דרך אחת ליישם את החלטותיהם: בכוח, בנחישות ובכל האמצעים העומדים לרשותם. בדיוק כפי שעושים זאת משטרה וצבא במדינות דמוקרטיות אחרות כשאספסוף מאיים למוטט אותן”
העיתון מעריב, לעומת זאת, ציין כי מחאת המתנחלים, כפי שהתבטאה ב"צעדת ההתחברות" הייתה "מפגן דמוקרטי מרהיב" ונטול אלימות.
ביקורת קשה הובעה בקשר לקריאות של רבנים לסירוב פקודה לפנות יישובים, ואף לתת תמיכה עורפית למפונים. בקרב הצבא וההנהגה הפוליטית היה חשש גדול שמחלקות שלמות של בני ישיבות וחיילי הסדר יסרבו פקודה, לאור פסיקות הרבנים. הרמטכ"ל דן חלוץ הביע ביקורת נחרצת נגד הקריאות לסירוב פקודה והודיע שצה"ל לא יוכל לסבול סרבנות (באיגרת הרמטכ"ל לחיילים בנוגע לסרבנות ותוכנית ההתנתקות). בעקבות שמועות בתקשורת, שחלוץ הולך לפרק את יחידות ההסדר, יזם הרמטכ"ל מספר שיחות נוקבות עם ראשי ישיבות ההסדר והמכינות הצבאיות שנועדו להבהיר את עמדתו ולהרגיע את המתחים. בשיחות אלה דרש מהם לא לקרוא לסרבנות, אך שיבח את תרומתם והודיע שלא יפורקו ישיבות ההסדר ויחידות של בני ישיבות. אנשי ציבור בשמאל, לעומת זאת, הביעו ספק בנאמנותם של החיילים הדתיים למדינה ולשלטונות הצבא ודרשו לפרק את היחידות הדתיות בטענה שהן מסגרות קיצוניות המעוררות מרדנות שנאמנות לרב ולא לדמוקרטיה.
עם תחילת ההתנתקות קרא עיתון "הארץ" במאמר המערכת לדכא בכוח את ההתנגדות לביצוע ההתנתקות והגדיר את הכניסה של מתנגדי ההתנתקות לגוש קטיף כמרד. לעומת זאת, עיתון "מעריב" נקט קו פייסני יותר, שאותו הביע במאמר דן מרגלית. מרגלית הביע הבנה לכאב המפונים, ביקש מהם סליחה והפציר בהם להימנע משפיכות דמים למען הדמוקרטיה ו"הביחד" הישראלי: ”להם ולמסתננים שחדרו לגוש קטיף ולהמוני הכתומים היורדים לרגל מירושלים לציר כיסופים אבקש לומר ישירות כי אם ההתנתקות הזאת תסתיים בלי שפיכות דמים, יהיה זה ניצחון גדול לדמוקרטיה הישראלית, וגם אתם תצאו נשכרים מתוצאה כזאת. לא שבעיניכם המחיר היה כדאי. אבל הפסדכם לא היה נטול תמורה לגמרי.”
ארגונים שהתנגדו להתנתקות

מפלגות האיחוד הלאומי, סיעת התחברות ומפד"ל.
המטה העולמי להצלת העם והארץ
מועצת יש"ע ותושבי גוש קטיף (ראו גם הלכת גרינברג).
תא כתום – תא סטודנטים נגד התנתקות, ראשיו הקימו אחרי זה את ארגון אם תרצו.
הפורום המשפטי למען ארץ ישראל – נאבק נגד ההתנתקות ובעד הגנה על זכויות המתנחלים באמצעים משפטיים.
הבית הלאומי – אחראי לחסימות הכבישים.
מטה חומת מגן – ארגון סרבנות ימני הטוען שהחתים למעלה מרבבת חיילים על הצהרה שיסרבו פקודה.
חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי – ארגון שטען שההתנתקות לא תעזור לישראל הן מבחינה מדינית והן מבחינה כלכלית.
הליכים פליליים והפסקתם

כנגד מי שבמסגרת מחאתו נגד תוכנית ההתנתקות נקט בצעדים פליליים, נפתחו הליכים מתאימים של חקירה והעמדה לדין. ב-25 בינואר 2010 אושר בכנסת חוק הפסקת הליכים ומחיקת רישומים בעניין תוכנית ההתנתקות, התש"ע-2010,‏. החוק מבטל ביצוע גזר דין או החלטה שניתנו בעבירה על רקע התנגדות לתוכנית ההתנתקות (למעט עבירות חמורות מסוימות), ונמחק הרישום הפלילי. בדברי ההסבר להצעת החוק נאמר:
מוצע לקבוע כי הליכים פליליים כלפי מי שביצע עבירות שאינן עבירות של פגיעה בנפש, של אלימות קשה או עבירות שיש בביצוען סיכון חיי אדם, יופסקו בשלב שבו הם נמצאים ביום תחילת החוק המוצע. זאת, כל עוד אין לאדם הנוגע בדבר עבר פלילי למעט עבירות כאמור שנעברו בנסיבות המיוחדות של פינוי היישובים מחבל עזה ומצפון השומרון.
חוק זה, שהעניק חנינה למשתתפי המחאה ומחק לחלוטין את העבירות שבוצעו, היה חוק ייעודי וחסר תקדים.
ראו גם

תוכנית ההתנתקות
שיקום מפוני ההתנתקות
המאבק להשבת ישראלים לחבל עזה ולצפון השומרון
ג'ק אייזנר (כדורסלן)

גיי'קוב (ג'ק) אייזנר (באנגלית: Jacob (Jack) Eisner;‏ נולד ב-18 בדצמבר 1947) הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 2.05 מטרים, ששיחק בעמדת הסנטר בבית"ר ירושלים ובנבחרת ישראל.
ביוגרפיה

נולד בעיר לודז' שבפולין, בגיל 13 היגר עם הוריו לארצות הברית, ולמד במכללת סינסינטי.
ביוגרפיה > בית"ר ירושלים

בעונת 1971/1972 הצטרף לשורות בית"ר ירושלים לאחר העפלתה לליגה הראשונה.
אייזנר שיחק בבית"ר ירושלים חמש עונות, במהלכן קלע 2,382 נקודות ב-110 משחקים - ממוצע של 21.6 נקודות למשחק - נתון מרשים בהתחשב בכך שקשת ה-3 לא הייתה קיימת באותן השנים.
כן הוביל את בית"ר ירושלים להישג השיא שלה אי פעם - גמר גביע המדינה של עונת 1972/1973, כאשר במשחק הגמר קלע 19 נקודות, אך גם הן לא מנעו מקבוצתו את התבוסה 118:79 למכבי תל אביב.
במהלך עונת 1975/1976 הודיע אייזנר כי לא ישחק יותר בבית"ר. בסיום העונה ירדה בית"ר ירושלים ליגה. אייזנר תחילה חתם במכבי תל אביב, אולם בסוף לא עבר אליה. בעונת 1976/1977 שיחק במדי בית"ר בליגה הארצית.
ביוגרפיה > לאחר הפרישה

באוגוסט 1977 פרש אייזנר מכדורסל מקצועני, עזב את ישראל למשפחתו שבסינסינטי והחל לעסוק במנהל עסקים.
ביוגרפיה > תקרית הפגיעה ברמי גוט

ב-3 בדצמבר 1971 אירחה בית"ר ירושלים את הפועל תל אביב במגרש הכדורסל בעמק המצלבה (שנקרא אז "עמק הבכא") במסגרת המחזור השמיני של הליגה הראשונה בכדורסל.
בדקה ה-23 החטיא אייזנר מתחת לסל של הפועל אביב ולאחר שהכדור נקלט בידי אחד משחקני הפועל תל אביב, שלח אייזנר מרפק חזק לפניו של קפטן הפועל תל אביב רמי גוט, אשר נפל בעוצמה על הרצפה. במגרש לא הייתה אלונקה, ובמשך 20 דקות שכב גוט על הקרקע מחוסר הכרה כשפיו ואפו מדממים, עד אשר הובהלו לבית החולים שערי צדק, שם אובחן כי גוט סבל מזעזוע מוח ו-3 שברים בלסתו. יום למחרת הוא עבר שני ניתוחים, את מזונו קיבל דרך צינורות והוא היה חבוש בפניו. אנשי בית"ר כולל אייזנר באו לבקרו אך לא הורשו להיכנס לחדרו. עקב התקרית נאלץ גוט לפרוש מכדורסל בגיל 28 בלבד.
איגוד הכדורסל הקים את ועדת צלטנר, שחקרה את האירוע במשך חצי שנה, אולם הסתפקה בדרישה לתיקון שמונה ליקויי בטיחות בלבד. הפועל תל אביב הגישה תלונה במשטרה נגד אייזנר, שהבשילה לכדי כתב אישום שהוגש במארס 1972 לבית המשפט המחוזי בירושלים. ב-15 ביוני 1973 הורשע אייזנר בפגיעה מכוונת, ונדרש לשלם לגוט 1,500 לירות ולמדינה 5,000 לירות, או לחלופין לרצות עונש מאסר של שישה חודשים. ב-5 במרץ 1974 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של אייזנר.
במקביל, הגיש גוט לבית משפט המחוזי בתל אביב תביעה אזרחית נגד אייזנר על חבלה חמורה במתכוון, עם דרישה לפיצויים בסך 100 אלף לירות. באוקטובר 1976 נפסק כי על אייזנר לפצות את גוט בסכום שיכול להגיע עד 90,000 ל"י, כאשר לא נקבעה אחריות שילוחית וקנס על בית"ר ירושלים. אייזנר עצמו הגיב לפסיקה באומרו "אני המום, הרוס. אין לי קבוצה בארץ ואין לי איך לשלם את הסכום. שייקחו ממני את האוטו....אין לי איש בארץ שאוכל לבכות על כתפו מאחר שאני בודד בארץ. גם אני נפגעתי במשחקים, אפילו איבדתי שיניים....לא יודע איך אגייס את הכסף, אולי יושיבו אותי בבית-סוהר במקום...".
ביוגרפיה > נבחרת ישראל

עם הגיעו לישראל הוענקה לו אזרחות ישראלית כדי שיוכל לשחק במדי נבחרת ישראל.
אייזנר שותף ב-76 משחקי נבחרת, קלע במדיה 605 נקודות בממוצע של 7.9 נקודות למשחק. העפיל עם הנבחרת לשתי אליפויות אירופה (1973, 1975), וכן נטל חלק במשחקי אסיה 1974, במסגרתם זכתה ישראל במדליית הזהב.
סטטיסטיקה

| עונה | קבוצה | עונה סדירה> משחקים | עונה סדירה> סה"כ נקודות | עונה סדירה> ממוצע נקודות למשחק |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1971-72 | בית"ר ירושלים | 22 | 413 | 18.8 |
| 1972-73 | בית"ר ירושלים | 22 | 486 | 22.1 |
| 1973-74 | בית"ר ירושלים | 21 | 429 | 20.4 |
| 1974-75 | בית"ר ירושלים | 26 | 628 | 24.2 |
| 1975-76 | בית"ר ירושלים | 20 | 422 | 21.1 |
הערות שוליים

↑  יאיר שטרן, "גם פנייה לבית הלבן לא הואילה לשחרור כדורסלני ארצות הברית למכביה", מעריב 13 ביולי 1969
↑  האימפריה תחזור: בית"ר עולה לפרקט, באתר nrg
↑  Art-Up, כדורסלע - מילון הכדורסל השלם | זה א-ב של כדורסלע, באתר www.cadursela.co.il
↑  גד ליאור, "אייזנר: לא אשחק עוד בשורות בית"ר ירושלים!", מעריב, 28 במרץ 1976
↑  משה פרוכטר, "לא אעבור למכבי תל אביב עד שבית"ר תשלם את חוב!" - מעריב, 16 במאי 1976
↑  מ. רוזנבלום, "ג'ק אייזנר חוזר ביום ג' לארצות הברית", דבר, 31 ביולי 1977
↑  "ג'ק אייזנר עזב את הארץ", מעריב, 17 באוגוסט 1977
↑  IsraelArchives (2010-06-08), אגרוף במשחק כדור סל-גנזך המדינה, נבדק ב-2018-10-14
1 2  אהרל'ה ויסברג | מאחורי הקַלָּעים, באתר www.facebook.com
↑  אריה ליבנת, אוהדי בית"ר מכים את אוהדי הפועל - בכדורסל, באתר הארץ, 6 בדצמבר 2011
↑  Art-Up LTD, מנהלת ליגת העל בכדורסל | היסטוריה | קלעי כל הזמנים | ג'ק אייזנר, באתר basket.co.il
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - אליפות אירופה בכדורסל 1973 (מקום שביעי) |
| --- | --- | --- |
|  1 זקס •  2 אבישר •  3 ברודי •  4 בן-דוד •  5 קרן •  6 ברקוביץ' •  7 לייבוביץ' •  ‏8‏ ‏נוימרק‏‏  •‏ 9 ענבר • 10 מרזל • 11 אייזנר • 12 ינאי • מאמן: חמו  |  1 זקס •  2 אבישר •  3 ברודי •  4 בן-דוד •  5 קרן •  6 ברקוביץ' •  7 לייבוביץ' •  ‏8‏ ‏נוימרק‏‏  •‏ 9 ענבר • 10 מרזל • 11 אייזנר • 12 ינאי • מאמן: חמו  | ישראל |
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - משחקי אסיה בכדורסל 1974 (מקום ראשון) |
| --- | --- | --- |
|  1 ארואסטי •  2 אבישר •  3 ברודי •  4 ברקוביץ' •  5 קרן •  6 אייזנר •  7 מרזל •  ‏8‏ ‏מוסקוביץ'‏‏  •‏ 9 נחמיאס • 10 שוורץ • 11 זסלבסקי • 12 ינאי • מאמן: חמו  |  1 ארואסטי •  2 אבישר •  3 ברודי •  4 ברקוביץ' •  5 קרן •  6 אייזנר •  7 מרזל •  ‏8‏ ‏מוסקוביץ'‏‏  •‏ 9 נחמיאס • 10 שוורץ • 11 זסלבסקי • 12 ינאי • מאמן: חמו  | ישראל |
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - אליפות אירופה בכדורסל 1975 (מקום שביעי) |
| --- | --- | --- |
|  1 בלום •  2 אבישר •  3 ברודי •  4 שוורץ •  5 קרן •  6 ברקוביץ' •  7 לייבוביץ' •  ‏8‏ ‏מוסקוביץ'‏‏  •‏ 9 גורן • 10 מרזל • 11 אייזנר • 12 ינאי • מאמן: חמו  |  1 בלום •  2 אבישר •  3 ברודי •  4 שוורץ •  5 קרן •  6 ברקוביץ' •  7 לייבוביץ' •  ‏8‏ ‏מוסקוביץ'‏‏  •‏ 9 גורן • 10 מרזל • 11 אייזנר • 12 ינאי • מאמן: חמו  | ישראל |