דו-קרב
דו־קרב בעת העתיקה > רומא העתיקה

הרומאים שחיו לאחר התגבשות סיפורי הגבורה המיתולוגיים האמינו שדו־קרב במערכות צבאיות הוא מסורת מקודשת ששורשיה נעוצים בסְפּוֹלְיָה אוֹפִּימָה (בלטינית: spolia opima, מילולית: השלל הנהדר) מנהג שלכאורה מקורו בגיבור המיתולוגי רוֹמוּלוּס ומתייחס לשריון, לכלי הנשק ולחפצים נוספים שהסיר שר-צבא רומי מעל גופת מצביא האויב לאחר שהכריעו והרגו במו ידיו בקרב פנים אל פנים. מבין הסוגים השונים של שלל מלחמה שהכירו הרומאים, כמו נסי הצבא או אילי הניגוח של אניותיו, נחשב הספוליה אופימה לשלל האישי הנעלה ביותר, והנחיל למצביא רומאי כבוד שאין למעלה ממנו. סיפור מיתולוגי נוסף תיאר קרב בין ערי המדינה רומא לאלבה לונגה שהוכרע בדו־קרב בין שלישיית אחים מכל צד, כדי להימנע משפיכות דמים המונית שתחליש את שתי הערים ותחזק את האויב המשותף - האטרוסקים. לאחר שהאלופים הרומאים ניצחו את האלבנים, התמזגה אלבה לונגה אל תוך רומא. על סמך מסורת זו הרומאים של הרפובליקה הרומית ושל הקיסרות הרומית האמינו כי מסורת אבותיהם קובעת ולעיתים דורשת קיום של דו־קרבות, הם ראו בעיני רוחם תרבות של גיבורים רומאיים הקרובה ברוחה לתרבות המתוארת באיליאדה. אמונות אלו הזינו ומאוחר יותר ניזונו מתיאורים היסטוריים של המלחמה הפונית השנייה בהם אלופים רומאיים ניהלו דו־קרבות עם אלופי האויב וזכו בניצחונות ותהילה, והמפורסם שבהם מרקוס קלאודיוס מרקלוס אף זכה לחזור לרומא כמנצח ובידיו הספוליה אופימה.
אצילים-קצינים רומאיים בתקופת הרפובליקה נהגו לפשוט את השריון ואת כלי הנשק של יריביהם לדו־קרב והיו זכאים לתלות את השריון על קירות בתיהם כעדות לאומץ לבם בקרב. החוק הרומאי קבע כי תצוגת השלל תישאר על קירות הבית לתצוגה ציבורית גם אם הבית יימכר. מנהג זה זכה לשם הלטיני ספוליה פרובוקטוריה (לטינית: spolia provocatoria). זאת בניגוד לשלל אחר שנחשב למביא מזל רע אם יוכנס אל תוך חומות העיר הרומית. ההצטיינות בדו־קרב והזכות להציג ברבים יכולת זו הייתה לעיתים אבן-קפיצה של אריסטוקרטים רומאיים צעירים לקריירה פוליטית. ההיסטוריון היווני-הלניסטי פוליביוס שעסק רבות בתורת הלחימה הרומית בתקופת הרפובליקה בספרו "עלייתה של האימפריה הרומית" מתאר את הדו־קרב ואת השאיפה של אצילים רומאיים לנצח ב"קרב בודד" כמאפיין חשוב של הלחימה הרומית.
הדחף להגיע למעמד ייחודי והצורך להתבלט בין שורות הצבא היו מושרשים בחברה הרומאית כאידיאל גבריות, וירטוס (לטינית virtus, נגזר מן המלה הלטינית לגבר, Vir). שאיפה בוערת, בעיקר בקרב אריסטוקרטים רומאים צעירים, להצטיין על פי האידיאל של הווירטוס, מצאה את הדו־קרב והקרב הבודד כאמצעי מימוש אידיאלי. החייל הרומאי של המאה הראשונה לפנה"ס ראה את חבריו ליחידה הצבאית כמתחרים על תהילה ושלל. מנגד, לעיתים כאמצעי ריסון מכוון, עמד האידיאל של המשמעת (לטינית: disciplina) שחייבה קוד התנהגות ולחימה מוסדר והיררכי. המיתוס של טיטוס מאנליוס טורקוואטוס (Titus Manlius Imperiosus Torquatus) מספר כי הוא הוציא להורג את בנו שהרג יריב בקרב בודד במהלך קרב ובניגוד להוראות האב. אידיאל זה הוא שאיפשר לרומאים להילחם במבנים אותם העתיקו תחילה מהיוונים ובראש ובראשונה במבנה הפלנקס שחייב משמעת ועבודת צוות. מבנה המאניפולוס (בלטינית: Manipulus) הרומאי שהחליף את הפלנקס עוצב על פי תפיסת הלחימה הרומאית ופעל לסינתזה בין הצורך במשמעת ובשיתוף פעולה לבין האתוס האגרסיבי של הרומאים, במבנה המאפשר הפעלת כוחות גמישה. המאניפולוס הורכב משורות של חיילים: השורה הראשונה הווליטים, הייתה של חיילים צעירים בעלי ניסיון מוגבל וציוד פשוט וכך בסדר עולה עד לשורה הרביעית של חיילים מבוגרים בעלי מעמד, מיגון טוב וכלי נשק משובחים. הווליטים לחמו כשהם לבושים בעור זאב וענדו סימני זיהוי ייחודיים כך שהקצינים יוכלו לזהות מי הצטיין והראה גבורה במהלך הקרב. פוליביוס מתאר את הקריטריונים להצטיינות ופרסים ללוחמים:
”כידון ניתן לחייל שפצע את יריבו בקרב. חייל שהרג את יריבו והפשיט אותו מנשקו - אם הוא חייל רגלי יקבל גביע ופרש יקבל קישוטים לסוס... פרסים אלו אינם ניתנים לחייל הנלחם במבנה או בעת מצור על העיר, ופצע את יריבו או הרגו, אלא לאלו שנלחמו בשדה בקרב או בנסיבות דומות בהן אין צורך להילחם בקרב יחיד ומרצונם החופשי הציבו עצמם מול הסכנה.”
המאניפולוס אורגן כך שהווליטים יכלו לערוך דו־קרבות לפני פריצת הקרב המכריע. על פי כללי הווירטוס, וכאשר העימות הצבאי לא הביא לכלל קרב מכריע, הווליטים יכלו לתקוף את הכוחות הקלים של האויב בשטח ההפקר שבין שני המחנות. תקופות של מעשי איבה "בעצימות נמוכה" במהלכם אספו הווליטים מידע ואספקה, ניהלו דו־קרבות עם כוחות חלוץ וסיור של האויב יכלו להמשך ימים וחודשים בטרם יתאספו הכוחות לשדה הקרב. המפקדים הרומאיים התירו ועודדו דו־קרבות במהלך תקופות אלו, פרשים קלים שניהלו דו־קרבות זכו גם הם לעידוד ופרסים. קרבות אלו החלו בדרך כלל כעימות בין פרשים אך הדו־קרב התנהל כאשר הצדדים ירדו מהסוס וניהלו את הדו־קרב כחיילים רגלים ולעיתים אך הצטרפו לווליטים בדו־קרבות מול חיילי אויב - הוכחה לחשיבות ולייחוד הלחימה של הווליטים.
המשמעת הטקטית והמבנה של הצבא הרומי הפכו את קרב האלופים לאפיזודה חסרת חשיבות בהכרעה בשדה הקרב. כך במהלך מלחמת הקימברים והטווטונים, שהייתה מלחמה שנערכה בין הרפובליקה הרומית לבין השבטים הגרמאניים של הקימברים והטווטונים, נפגש המנהיג הקימברי עם המפקד הרומי גאיוס מריוס והציע לו - ערב הקרב המכריע בשנת 102 לפני הספירה - להכריע את גורל המערכה (והמדינה הרומית) בדו־קרב. מריוס סירב ואמר כי זו אינה הדרך הרומית להכריע קרב. ואכן ניהול טקטי נבון הביא לניצחון רומאי מוחץ בקרב, ובסופו של דבר לניצחונה המוחלט של רומא, ובחיסולם המוחלט של הקימברים והטווטונים.
פלוטרכוס מתאר בספרו "חיי אישים" את המאבק בין מרקוס אנטוניוס לבין אוגוסטוס קיסר (באותה תקופה ידוע בשם אוקטביאנוס). על פי הסיפור, בצר לו פנה מרקוס אנטוניוס אל הקיסר והציע כי הסכסוך ביניהם יוכרע בדו־קרב. תשובתו של אוגוסטוס מתווה את ההשקפה המעשית של האימפריה הרומית:
”פעם נוספת הציע מרקוס אנטוניוס לאוקטביאנוס להילחם נגדו בדו-קרב, אך אוקטביאנוס ענה כי רבות הן הדרכים בהן יכול מרקוס אנטוניוס למצוא את מותו.”