שקט
דומייה בתרבות

לדומייה יש שימוש בהקשר התרבותי, ועסקו בסוגיה זו הפסיכולוגים פרויד, יונג; חוקרי הדת מירצ'ה אליאדה, רודולף אוטו, גרשום שלום, מרטין בובר, אנדרה נהר, קיקגור; הוגי הדעות ליוטרד, מרלו-פונטי, ויטגנשטיין, היידגר; וכן הסופרים בורחס, מלארמה, אנדרייב, קפקא ובקט. דאואנהאור ממש התמקד בהיבטים השונים של התופעה. בינדמן סקר חלק מעבודותיהם של יוצרים אלו. ויזל, אדורנו וסלן עסקו בדממה בשואה.
ביינדמן תוהה בקשר לשקט/דומיה האם הוא 'נוכח' או 'נעדר', אם הוא ריק או מלאות, מרחב שלילי או חיובי? אם הוא משהו או כלום? אם הוא מטפיזי או ממשי? האם הוא פרלוד או פינלה? תשובתו היא שכל הנ"ל, הם מאפיוני השקט – ועל כן לדידו אין השקט פועל על פי ההיגיון. כשם שהוא עשוי למקד אותנו בכאן ועכשיו, כן הוא יכול להרחיק אותנו למרחבי זמן ומקום בלתי נתפסים. ניתן לנסות להתעלם ממנו, אבל הסיכוי לכך קלוש.
על פי ביידמן, מזווית הראייה 'הדתית', השקט הוא פרקטיקה נפוצה. היא באה לידי ביטוי במדיטציה. הוא נועד להשגת ניקיון הדעת – לעיתים למול אתגרים קשים מנשוא. דוגמה מהמקרא לבך טמונה בסיפור מותם של בני אהרון, כשהאל לוקח אותם, משום שהם חטאו ('ויידום אהרון") . לדידו, בימינו השקט נתפס כמצב רצוי, המעניק מרחב נוחות, בעולם עתיר הגירויים. שקט הוא גם כלי רב ערך בטיפול הפסיכולוגי, משום שהוא מאפשר להגיע לתובנות עמוקות. לבסוף ניתן לראות בשקט חלק מהשפה והדיבור, שבו הוא ממלא תפקידים חיוביים ושליליים רבים: הוא לא רק הרווח שבין המלים, אלא הוא אכזרי בכך שהוא מצמצם את כושר ההבעה, לעיתים בכוונת תחילה מצד השומר על השקט. לעיתים השקט כאילו מבקש שישברו אותו והוא נועד לומר דרשני. השקט הוא למעשה הפסק בחיבור בין האדם לסביבתו. השקט נותן שהות לעבור לעולם תקשורתי אחר. למעשה השקט הוא סוג של שיח עקיף, שפירושיו הרבים האפשריים תלויים בנסיבות. כדוגמה, השקט הוא תחליף למילים דו-משמעיות. לרוב הוא ממלא תפקיד שלילי, שכן הוא מגביל את כוחן של המילים – או נותן תוקף משנה למילים.
על פי דאואנהוור בניגוד לאילמות, השקט הוא פנומן ואובייקט ממשי של המודעות האנושית. לדידו השקט הוא בעל משמעות מיוחדת והוא חלק בלתי נפרד מהמבע. הוא מונה שלושה סוגים של שקט: שקט שמתערב בשיח, שקט שקודם למבע או בא בעקבותיו והשקט העמוק. בעוד שהשקט המתערב, מעניק טעם למילים, וממלא תפקיד קצבי ומלודי, סוג השקט השני – כשהוא לא מוסבר – מוביל לבלבול ולמצוקה. לעומת אלו, השקט העמוק אינו קשור לשום מבע, אך עולה עליו מבחינת ערכו. דאואנהאור, התמקד בשקט העמוק והביא דוגמות מתוך שקט בין קרובים, בשקט בתפילה, ובשקט של הלא-נאמר. השקט בין קרובים למעשה חושף קיום של רגשות (אהבה או שנאה) המובנים לצדדים, ושקט זה למעשה עולה בערכו על זה של המילים. לדידו התפילה החרישית הוא המרחב, שהמתפלל מותיר לאל לבצע את פעולתו. לדידו של דאואנהאור השקט העמוק יכול להיות מנחם אבל הוא עשוי להיות מרושע, שטני, מוזר ומטיל אימה. כדוגמה לשקט זה הוא נותן את השקט של אלוהים בעקידה על פי "חיל ורעדה" לקירקגור; השקט של ריצ'רד השלישי של שייקספיר, לנוכח הפצרות קורבנותיו העולים לגרדום לדבר איתם; והשקט שחווה קסטל מצד אשתו שרה, ב'גורם האנושי' לגרהאם גרין.
אנדרה נהר מבחין בין שלושה מצבי דומייה במקרא: דממה אלוהית, דממה קוסמית, דממה אנושית. לדידו, הדומיה מלווה את הנבואה כחוט השני. כדוגמה לדממה קוסמית הוא נותן את תהלים יט א-ה. לדממת האדם אל מול האל, הוא נותן את תהלים סה:ב. בסיפור העקידה, אברהם ויצחק מתהלכים בדממה, ואין הסיפור נותן טעם לאלם בפני אלוהים זה (בראשית כב). איוב מרבה בטרוניות כלפי האל, אבל אלוהים אינו משיב לו. ישעיהו ו, מציג דממה הנובעת מבצוע פשע – או אולי יראת לנוכח הקודש (פירוש רד"ק). הוא הדין לגבי יחזקאל, אשר על פי נהר מרבית הספר מציג מצב של השתק מצד הנביא. דממת האל בדרך כלל משמעותה חמור במיוחד – ופירושה מענה שלילי (שמואל א' כח:ו). לדידו של נהר, משמעות הדממה מצד האל היא הסתר פנים בשל חטאו או אשמתו של הדורש. לעיתים דממה מצד הנביא למול הפצרת האל, באה כמיאון לבצע שליחות הקשה מדי בעיני הנביא: שמות ד י ירמיהו א ו יונה בוחר לשמור על דממה במעי הדג.
דקת דומייה היא אמצעי ביטוי לאבל או לצער, בדומה להנפת דגל בחצי התורן. משכה של דקת דומייה הוא כדקה, אם כי נהוגים גם זמנים אחרים, דוגמת דקת הדומייה בבוקר יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל אשר מלווה בצפירת זיכרון ומשכה שתי דקות. במשך דקת הדומייה נהוג שכלל הנוכחים עומדים, מרכינים את ראשם ומסירים את כובעיהם, למעט חיילים. קצינים ונגדים מצדיעים.
שתיקה יכולה לשמש גם כאמצעי למחאה, שהיא מעשה המבטא ביקורת וחוסר הסכמה. מחאה יכולה להיות מופנית כלפי השלטון או גורמים אחרים.
היצירה המוזיקלית האוונגרדית 4′33″ של ג'ון קייג' מכילה הנחיה למבצע שלא לנגן כלל בכלי הנגינה במשך כל זמן היצירה. על פניו, היצירה מכילה שקט בלבד, אך למעשה היא כוללת את הקולות, הצלילים והרעשים של הסביבה בה היא מבוצעת - ובכלל זה גם את הקולות שמשמיע הקהל עצמו, עדינים ושקטים ככל שיהיו.