דוכסות ברמן-פרדן
היסטוריה > איחוד אישי עם שוודיה (1648–1712) ותחת כיבוש דני (1712–1715)

השוודים הקימו רשות חדשה, "הממשל הכללי ברמן-פרדן", ובחרה בשטאדה להיות מושב הממשלה החדש, כאשר ברמרוורדה הייתה בירת ברמן לשעבר, ורוטנבורג על ווימה הייתה הבירה לשעבר של הנסיכות-בישופות של פרדן.
ההשתלטות השוודית ב-1648 הפכה לאבן דרך לחוקה הפנימית של ברמן-ורדן. ברמן-פרדן הפכה משתי מונרכיות נבחרות למונרכיה כפולה תורשתית, עם שלטון אישי של נסיך-בישוף או המנהל שהוחלף בממשלה הכבולה להוראות שוודיות. המבנים המנהליים הרופפים הוחלפו ברשויות היררכיות למהדרין בעלות סמכויות קבועות. השלטון המשותף של האצולה צומצם. ברמן ופרדן ירדו משטחים עצמאיים של חופשיות אימפריאלית לשליטה קולקטיבית של מעצמה גדולה אירופאית עם כל ההגבלות וההזדמנויות הנוגעות לכך.
עבור הנחלה החדשה שלה, דוכסות ברמן, כריסטינה, מלכת שוודיה, ששלטה מ-1648 על הדוכסית של ברמן ופרדן בו זמנית, ביקשה לספח את העיר הקיסרית החופשית ברמן, שכן היא תהיה מקור חשוב לתשלום. מוקדם יותר העיר ברמן השתתפה דה פקטו בדיאט של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן. המדינה היורשת שלה, הדוכסות השוודית ברמן, ניסתה להחזיר את העיר אליה, בטענה ששלום וסטפאליה כלל את העיר ברמן כחלק מהדוכסות שעתידה לקום.
כשהדוכסית מברמן ופרדן כריסטינה משוודיה בחרה את מגוריה במנזר זבן (גר') הבנדיקטיני לשעבר, ובהמשך היא ביטלה את שריפת המכשפות בברמן-פרדן. בשנת 1650 קרל גוסטב, נסיך הכתר של פפאלץ-צווייבריקן-קליבורג, שהוכר כיורש העצר השוודי ובכך במקביל לדוכסויות של ברמן-פרדן, הגיע לשטאדה לשיחות עם תוכן לא ידוע. בשנת 1650 הכמורה הלותרנית הוכפפה לקונסיסטוריה, הגוף המוביל החדש לאחר שלא היו עוד נסיך-ארכיבישוף או נסיך-בישוף.
באשר לכומר עבור הפזורה הקתולית הזעירה בברמן-פרדן, הקים הכס הקדוש נציגויות שליחים (Vicariate of Nordic Missions), המוסמכת לפרדן וברמן מאז 1669 ו-1670, בהתאמה, עד 1721, ושוב בין 1780 ל-1824, Vicariate של סקסוניה העליונה והתחתונה, הייתה אחראית בין 1721 ל-1780.
ממשלת שוודיה של ברמן-פרדן ניסתה להביס צבאית את העיר הקיסרית החופשית ברמן, ועוררה שתי מלחמות. בשנת 1381 תפסה העיר ברמן את השלטון דה פקטו באזור סביב בדרקסה וממערב לו עד נהר וזר התחתון ליד להה (המכונה ברמרלה). בתחילת 1653 כבשו החיילים השוודים של ברמן-ורדן את להה. בפברואר 1654 העיר ברמן השיגה מהקיסר מושב והצבעה בדיאט של האימפריה הרומית הקדושה, ובכך קיבלה את מעמדה של העיר כעיר קיסרית חופשית.
פרדיננד השלישי הורה לכריסטינה, מלכת שוודיה, שהייתה הוואסל שלו כדוכסית, לפצות את העיר על הנזקים שנגרמו ולהחזיר את להה. כאשר במרץ 1654, העיר החלה לגייס חיילים באזור בדרקסה, על מנת להתכונן למעשים שרירותיים נוספים של ברמן-פרדן השוודית, המושל הכללי של האחרון, הנס כריסטופר פון קוניגסמארק פתח במלחמת ברמן הראשונה (מרץ עד יולי 1654), בטענה לפעולה מתוך הגנה עצמית. העיר הקיסרית החופשית ברמן דחקה בינתיים בפרדיננד השלישי לתמיכה. ביולי 1654 הורה הקיסר לווסאל שלו, כדוכס, קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה, שירש את כריסטינה לאחר התפטרותה, להפסיק את הסכסוך, שהביא להפסקת הסכם שטאדה הראשון (גר'). בנובמבר 1654. הסכם זה הותיר את הסוגיה העיקרית, קבלת חופשיותה של העיר ברמן, ללא פתרון. אבל העיר הסכימה לשלם מיסים ולגבות מיסים לטובת ולמסור את נחלותיה סביב בדרקסה וליה לברמן-ורדן השוודית.
שוודיה וברמן-ורדן השוודית מחו בחריפות, כאשר בדצמבר 1660 עשתה מועצת העיר של ברמן כבוד ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1663 זכתה העיר למושב ולהצביע בדיאט הקיסרי, בהתנגדות נחרצת של נציגי הדוכסות השוודית של ברמן ופרדן בה. במרץ 1664 יצא הדיאט השוודי לטובת ניהול מלחמה בעיר הקיסרית החופשית ברמן. מיד לאחר מכן, לאופולד הראשון, שהיה עסוק במלחמות נגד האימפריה העות'מאנית, לא התערב בענייני המלך הקטין קרל האחד עשר, מלך שוודיה עם ברמן-פרדן, ומאחר ובראונשווייג ולינבורג השכנות (ענף צלה) השכנות היו משותקות על ידי מריבות ירושה וממלכת צרפת לא התנגדה, שוודיה החלה מברמן-ורדן את מלחמת ברמן השנייה (1665–1666).
המצור על העיר על ידי השוודים בפיקודו של קרל גוסטף ורנגל הביא להתערבות ברנדנבורג-פרוסיה, בראונשווייג ולינבורג (צלה), דנמרק-נורווגיה, לאופולד הראשון והרפובליקה ההולנדית, כולם לטובת העיר, עם ברנדנבורג, בראונשווייג, חיילים דנים והולנדים בגבולות ברמן-פרדן מוכנים לפלישה. בעקבות כך שוודיה נאלצה לחתום ב-15 בנובמבר 1666 על הסכם האבנהאוזן, המחייב אותה להרוס את המבצרים שנבנו קרוב לברמן תוך איסור על העיר החופשית ברמן לשלוח את נציגה לדיאט של החוג הסקסוני התחתון. מברמן-פרדן לא צצו ניסיונות שוודיים נוספים לכבוש את העיר באלימות. כשנשאל בשנת 1700 מה לעשות על ידי קרל השנים עשר, מלך שוודיה, המליץ המושל הכללי של ברמן-פרדן לוותר על מעמדה של ברמן כעיר קיסרית חופשית.
ניסיון דני לכבוש את ברמן-ורדן במהלך מלחמת דנמרק–שוודיה (1657–1658) נכשל. אבל האיום הדני על ברמן-פרדן הפך להרסני יותר ב-1667. באותה שנה נכחד הענף המקומי של בית אולדנבורג השולט ברוזנות אולדנבורג, סמוך לגבולה המערבי של ברמן-ורדן, יחד עם אנטון גינתר, רוזן אולדנבורג. לכן, כריסטיאן אלברכט, דוכס הולשטיין-גוטורפ ירש את הרוזנות, אך העביר אותה לחותנו פרדריק השלישי, מלך דנמרק, שהיה מנהל הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן והנסיכות-בישופות של פרדן מ-1635 עד שגורש על ידי הכובשים השוודים ב-1645.
בעקבות כך הדנים שלטו בשטחים שנאחזו סביב ברמן-פרדן בגבולה הצפוני והמערבי. שתי המעצמות נכנסו לתחרות מסוכנת על ההזדמנות הבלעדית לגבות את האגרה הרווחית מאוניות הפונות להמבורג ולברמן, כאשר הראשונה הייתה באותה עת נחלה ברמיאנית והשנייה נחלה אולדנבורגית.
לאחר שהות בהמבורג (1666–1668) עם מנהלי נחלותיה השוודיות, אברהם לורד טיקסיארה ובנו איזק חיים לורד טיקסיארה, על מנת לארגן מחדש את הכנסותיה, ב-1668 עצרה כריסטינה משוודיה (לאחר המרתה לקתולית ב-1655 כריסטינה אלכסנדרה), בשטאדה בדרכה לרומא.
עליית הריכוזיות והאבסולוטיזם השוודית מצאה את דרכה באופן חלקי לנחלה של ברמן-פרדן. ברמן-פרדן לא הייתה יעילה בכל הנוגע לתחום השיפוט שלה ולמערכת הצבאית שלה, אבל האחרונה הייתה כפופה בקפדנות לסטוקהולם. במיוחד בתחום השיפוט, האצילים של ברמן-פרדן שמרו על חלקן. אבל מחלקת גביית המס של ברמן-פרדן, מאוישת כמעט כולה בשוודים ומשתמשת בשוודית כשפה מנהלית, הייתה כפופה ישירות למשרד האוצר בסטוקהולם.
בין השנים 1675 ל-1676, כוחות מברנדנבורג-פרוסיה, לינבורג-צלה, דנמרק-נורווגיה ונסיכות-בישופות מינסטר כבשו את ברמן-פרדן במהלך מלחמת סקונה. כוחות בעלות הברית כבשו את ברמן-ורדן, עד שנסוגו - בהשפעה צרפתית - על פי הסכם סן ז'רמן-אן-ליי משנת 1679 והסכם צלה. הברון פרדיננד השני מפירסטנברג (גר'), הנסיך-בישוף של מינסטר, העניק לשוודיה הלוואה בסכום של 100,000 ריקדולרים, ובתמורה נאלצה ברמן-פרדן השוודית למשכן את המובלעת שלה של העיירה Wildeshausen ואת האזור הסמוך לבישופות מינסטר. בשנות ה-90 של המאה ה-17 בוטל הנוהג הרגיל, שלחוקי המס יש בשלות מסוימת, כך שלאצילים השוודים וברמן-ורדן לא היה עוד סיכוי לדרוש הקלות כלשהן בתמורה לחידוש חוקי המס.
כמו בשוודיה ממש, הגופים החוקתיים והמנהליים במחוזות השוודים איבדו בהדרגה חשיבות דה-פקטו עקב הריכוזיות ההולכת וגוברת. אצילי ברמן-פרדן איבדו יותר ויותר השפעה, הן התכנסו פחות ופחות. לאחר 1692, כוח האצולה כמעט נעלם. הדבר הוביל לאי נוחות ניכרת בקרב האצולה, כך שבמאי 1694 נפגשו נציגי הממשל הכללי של ברמן-פרדן והאצילים במנזר זבן לשעבר כדי לדון במעמדן של הדוכסיות.
בשנת 1700, ברמן-פרדן הציגה – כמו כל הטריטוריות הפרוטסטנטיות של חופשיות אימפריאלית – את הלוח המשופר, כפי שנקרא על ידי הפרוטסטנטים, כדי לא להזכיר את שמו של האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר. כך שלאחר יום ראשון, 18 בפברואר, סגנון ישן, הגיע יום שני, 1 במרץ, סגנון חדש, בעוד שוודיה עצמה הלכה בעקבותיו רק ב-1753.
בשנת 1712, במהלך מלחמת הצפון הגדולה (1700–1721) נגד העליונות השוודית בים הבלטי, כבשה דנמרק-נורווגיה את ברמן-פרדן מוכת המגפה.