stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נפת בעלבכ
יישובים במחוז

איעאת (ער')
אנצאר (בעלבכ) (ער')
בג'אג'ה (ער')
אל-בזאליה (ער')
א-תליילה (ער')
אל-ג'דיידה (בעלבכ) (ער')
אל-חדת' (בעלבכ) (ער')
חפיר (בעלבכ) (ער')
ח'רייבה (בעלבכ) (ער')
אל-ח'דר (בעלבכ) (ער')
דוריס (לבנון)
דמדום (ער')
א-ראם (בעלבכ) (ער')
סעידה (בעלבכ) (ער')
א-ספרי (ער')
אל-עין (בעלבכ)
א-סוואנה (בעלבכ) (ער')
טייבה (בעלבכ) (ער')
אל-פאכהה (ער')
אל-קאע
אל-קדאם (ער')
אל-כניסה (בעלבכ) (ער')
לָבּוֶוה (ער')
אל-מחפארה (ער')
נבי רשאדה (ער')
א-נבי שית
נבי עות'מאן (ער')
א-נקרה (בעלבכ) (ער')
אל-ימונה (ער')
בתדעי (ער')
בדנאיל (ער')
ברקה (בעלבכ) (ער')
בריתאל (ער')
בעלבכ
בודאי (בעלבכ)
יונין (ער')
בית שאמא (ער')
בית סליבי (ער')
בית משיכּ (ער')
תל אהל (ער')
תל איוב (לבנון) (ער')
תל א-דלהמיה (ער')
תל א-סעודי (ער')
תל סולטאן יעקוב (ער')
תל א-שייח' חסן א-ריי (ער')
תל אל-ע'סיל (ער')
תל ביר דכווה (ער')
תל בר אליאס (ער')
תל בשארה (ער')
תל תעלבאיא (ער')
תל חזין (ער')
תל חוש א-רפקה (ער')
תל דיר (ער')
תל דיר זנון (ער')
תל רסם אל-חדית' (ער')
תל ריאק (ער')
תל זייתון (ער')
תל א-סאעאתיה (ער')
תל סרחאן (ער')
תל שמסין (ער')
תל עלאק (ער')
תל עין שריף (ער')
תל עין סופר (ער')
תל עין ע'סאלי (ער')
תל עין נפיח' (ער')
תל קב אליאס (ער')
תל קסר לבווה (ער')
תל כרמיתא (ער')
תל מג'דלון (ער')
תל מח'דה (ער')
תל מרתפא (ער')
תל מסעוד (ער')
תל נבע א-ליטאני (ער')
תל נהאריא (ער')
תל ורדין (ער')
תמנין א-תחתא (ער')
תמנין אל-פוקא (ער')
ג'בּעא (ער')
ג'בל א-סעידה (ער')
ג'בּולה (ער')
ג'נתא (ער')
חאם (בעלבכ) (ער')
חרבּתא (בעלבכ) (ער')
חזין (בעלבכ) (ער')
חלבּתא (ער')
חור תעלא (ער')
חוש א-ד'הבּ (ער')
חוש א-ראפקה (ער')
חוש א-נבּי (ער')
חוש ברדא (ער')
חוש תל ספיה (ער')
חוש סניד (ער')
דאר אל-ואסעה (ער')
דיר אל-אחמר (ער')
ראס בעלבכ
רמאסא (ער')
ריחא (ער')
זבּוד (ער')
סרעין א-תחתא
סרעין אל פוקא
שמסטאר (ער')
שעבּיה (בעלבכ) (ער')
שעת' (ער')
שליפא (ער')
ספרא (בעלבכ) (ער')
טאריא (ער')
ערסאל
עלאק א-תל (ער')
עין א-סודאא (ער')
עין בּורד'אי (ער')
עיינאתא (בעלבכ) (ער')
פלאווי (ער')
קסרנבא
מג'דלון
קרחא (בעלבכ) (ער')
קלעת א-תנור (ער')
קלילה (בעלבכ) (ער')
כפר דאן (בעלבכ) (ער')
כפר דבּש (ער')
בשוואת (ער')
מזרעת אָאל סווידאן (ער')
מזרעת א-תות (ער')
מזרעת קלד א-סבע (ער')
מסנע א-זהרה (ער')
מערבּון (ער')
מקראק (ער')
נבּחא (ער')
נבּחא אל-חרפוש (ער')
ואדי אום עלי (ער')
ואדי א-ספא א-שרקי (ער')
ואדי פערה (ער')
הערות שוליים

1 2  Lebanon: Administrative Division (Governorates and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de
נפת בעלבכ
נפת בינת ג'בייל

| --- | --- |

מראה כללי - נפת בינת ג'בייל (מאי 2011)
 מדינה:  לבנון לבנון
 מחוז:  א-נבטיה
 שליטה:  ישראל ישראל, חזבאללה חזבאללה
 בירת הנפה:  בינת ג'בייל
 שטח:  264 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנפה:  58,300 (1966)
  ‑ צפיפות:  199.89 נפש לקמ"ר (1966)
 קואורדינטות:  33°07′07″N 35°26′02″E﻿ / ﻿33.1185°N 35.434°E﻿ / 33.1185; 35.434 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
נפת בינת ג'בייל (בערבית: قضاء بنت جبيل) היא נפה מנהלית במחוז א-נבטיה שבדרום לבנון. בירת המחוז היא העיר בינת ג'בייל.
בנפה 36 יישובים ששטחם הכולל הוא 264 קמ"ר. בשנת 1966 התגוררו בנפה 58,300 תושבים, שהיוו 1.3% מאוכלוסיית לבנון.
הרכב האוכלוסייה

הנפה היא שיעית בעיקר, והרכב הדתות בהווה הוא כדלקמן:
אסלאם שיעי: 90%
מרונים: 8%
קתולים: 2%
כפרים ורשויות המקומיות בנפת בינת ג'בייל

בורג' קלאוויה
בית יאחון
בית ליף
בינת ג'בייל
ברעשית
ג'ומייג'מה
דבּל
דונין
דיר אנטאר
חאנין
חאריס
חדאת'א
ח'ירבת סִלְם
א-טירי
יאטר
יארון (עיירה)
כונין
כפרא
מארון א-ראס
א-סולטאניה
סלחאנה
ספד אל-בטיח'
סרובין
עיינאתא
עייתא אל-ג'בל
עייתא א-שעב
עין אִבּל
עייתרון
ע'נדוריה
פרון
אל-קווזח
קלאוויה
רמיש
ראמיה
א-רשאף
שקרא
תִּבְּנִין (עיר)
תמונות

דרום לבנון, גבול הצפון
מבט לכפר רמיש הממוקם כ-2 ק"מ מגבול הצפון (דצמבר 2008)
מבט לדגם של כיפת הסלע בכפר השיעי מארון א-ראס (אוגוסט 2012)
מבט לכפר "As-Sultaniyah" (אנ') (אפריל 2013)
מבט לעיר בינת ג'בייל (ינואר 1989)
הכפר "Chaqra - Doubay" (פברואר 2008)
ביאורים

↑  מכונה בעברית "בית יהון" או "בית יאהון".
↑  מכונה בעברית בטעות גם "יעטר".
↑  בערבית: "السلطانية"
↑  בערבית: "القوزح"
↑  בערבית: "شقرا"
| נפות לבנון |
| --- | --- | --- |
| מחוז ביירות | ביירות |  |
| מחוז הר הלבנון | נפת בעבדא • נפת עאליי • נפת מתן • נפת כסרוואן • נפת שוף • נפת ג'בייל |  |
| מחוז צפון לבנון | נפת טריפולי • נפת זע'רתא • נפת בשרי • נפת בתרון • נפת כורה • נפת דניי |  |
| מחוז בעלבכ-אלהרמל | נפת בעלבכ • נפת אל-הרמל |  |
| מחוז אל-בקאע | נפת זחלה • נפת ראשיא • מערב הבקאע |  |
| מחוז א-נבטיה | נפת א-נבטיה • נפת מרג' עיון • נפת חאצביא • נפת בינת ג'בייל |  |
| מחוז דרום לבנון | נפת צידון • נפת ג'זין • נפת צור |  |
| מחוז עכאר | נפת עכאר |  |
יורם בוקר

| --- | --- |
יורם בוקר, 1969
יורם בוקר, 1969
 לידה:  24 במאי 1940 פריז, צרפת 
 פטירה:  16 ביוני 2023 (בגיל 83) הרצליה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
יורם בוקר (24 במאי 1940 – 16 ביוני 2023) היה פנטומימאי ישראלי, במאי, פרופסור ומורה לפנטומימה בחוג לאמנות תיאטרון באוניברסיטת תל אביב וב"בית צבי".
ביוגרפיה

בוקר נולד בפריז, צרפת, בשם ז'אן קלוד בוקסנבאום. בשואה הוחבא אצל משפחה פריזאית, תמורת כסף, בעת שהוריו שרדו מחנות ריכוז. עלה לישראל בגיל 19 בשנת 1959 ושירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים. ב-1962 נפגש עם מרסל מרסו בישראל והוזמן ללמוד אצלו בפריז. הוא למד פנטומימה גם אצל ז'אק לקוק וקלוד קיפניס.
בעצם רציתי להיות שחקן והתחלתי עם פנטומימה בגלל מרסל מרסו. כשראיתי בפאריס מה הוא עושה, הייתי המום ורציתי לעשות כמותו
לאחר שסיים את לימודי הפנטומימה בצרפת חזר לישראל בשנת 1965. הוא ייסד את "תיאטרון הפנטומימה של יורם בוקר" (1970), עמו הופיע בפסטיבלים בישראל ובעולם. ביים והשתתף במספר מופעי פנטומימה בתיאטרון שלו. המופע "קרוסל" (1969) הועלה 600 פעמים והופיע גם בתיאטרון דני דגן; בעקבותיו עלה מופע ההמשך "קרוסל 2". מופעו "קלפים" הועלה 80 פעמים, והופיע גם בתיאטרון חיפה. "עולם הפנטומימה" הוצג 300 פעמים, בין השאר גם בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער. ב-1979 עלתה ההצגה "שעשועי פנטומימה" עם אורי טננבאום, והוצגה כ-100 פעמים. בוקר ביים את קטעי הקישור באירוויזיון 1979, בהם הוצגו קטעי פנטומימה בהשתתפות בוקר, עזרא דגן, חנוך רוזן ואחרים. ב-1980 העלה את "על מסכות ואנשים" לצד שייקה אופיר. מופעי פנטומימה נוספים שהעלה הם "חגיגת פנטומימה" (1982), "מקסימים" (אוניברסיטת תל אביב), "גברתי המדינה", "גיזת הזהב", "חלומות באשפמיה" (1994) ועוד.
בוקר הרחיב את עיסוקיו גם לקולנוע, טלוויזיה, קונצרטים ותיאטרון. ב-1981 כיהן כמנהל אמנותי של הפסטיבל הישראלי לפנטומימה בקריית שמונה. באותה שנה גם התארח כפנטומימאי בתוכנית הטלוויזיה "רגע עם דודלי". ב-1988 הופיע בתוכנית "בצלו של הלם קרב" וב-1993 הופיע בכמה פרקים של תוכנית הטלוויזיה "מוסיכף" לצידם של הפנטומימאים אורי טננבאום ואפי מאיר.
לאורך השנים שיחק בהצגות מרכזיות בתיאטראות ישראל, בהן "נאסר א-דין", "כלוב האהבה", "נעליים אדומות", "כנר על הגג" ו"מעשה בחייל". עבד גם כמעצב תנועה בתיאטראות הבימה, תיאטרון חיפה ותיאטרון באר שבע.
ב-1981 זכה בוקר בפרס ראשון בפסטיבל פנטומימה בינלאומי שנערך באיטליה, מטעם עיריית ארצו ומשרד התרבות האיטלקי.
החל מ-1965 בוקר כיהן כפרופסור ומורה לפנטומימה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
היה נשוי פעמיים והתגורר בהרצליה.
בוקר נפטר ב-15 ביוני 2023. נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
הערות שוליים

↑  יעקב בר-און, ‏הפנטומימאי הישראלי יורם בוקר הלך לעולמו: בחזרה לתחנות חייו, באתר מעריב אונליין, 16 ביוני 2023
↑  אנג'לה דולנד (ראיינה: ציפי שוחט), עכבר העיר אונליין, אל תתנו לפנטומימאי לדבר, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2007 - "הגשר בין התיאטרון למחול", ריאיון עם בוקר על מרסל מרסו
↑  עיתונות - קטעי קישור באירוויזיון 1979, ארכיון יורם בוקר, הספרייה הלאומית
↑  שמעון לב-ארי, מדריך מאה שנה לתיאטרון העברי, אתר המרכז הישראלי לתיעוד אמנויות הבמה באוניברסיטת תל אביב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008712783405171  VIAF: 5268159337541113150006   WorldCat (עם VIAF): 5268159337541113150006
פולחן

פושפאנג'אלי (Pushpanjali), אחד מסוגי הפוג'ה לאלים ההינדים (אנ') בוורנסי
פדיון הבן
טבילה לנצרות בקאסר אל-יהוד, בקרבת מקום ההטבלה של ישו על ידי יוחנן המטביל ע"פי המסורת הנוצרית
פולחן (מהשורש הארמי פל"ח, המקביל לשורש העברי עב"ד; בלועזית: ריטוּאָל) הוא מכלול הפעולות שאנשים מצווים או נוהגים לבצע במהלך טקס דתי או טקס מסורתי כלשהו.
הפולחן יכול לכלול צורה קבועה מראש לביצוע עבודת האל בדת מסוימת או בכת דתית. הפולחן יכול להתבטא כחלק מדוקטרינה חברתית רחבה או כאמונה אישית.
על אף שנהוג להשתמש בביטוי "פולחן" בהקשר של טקסים המתבצעים בבתי תפילה כגון בתי כנסת או כנסיות, הקשר שבין הדוקטרינה של דת מסוימת לפולחנים המבוצעים בגינה משתנה במידה ניכרת בין דת לדת. לעיתים קרובות יש קשר ישיר בין דבקות דתית לבין פולחן, ובכך ברוב המקרים הפולחן מבטא הערצה לאלוהות[דרוש מקור].
אחת מצורות הפולחן הנפוצות ביותר בין הדתות הקדומות (שאף הייתה קיימת בתחילת דרכן של הדתות המונותאיסטיות הגדולות) הייתה העלאת קורבנות. בדתות מסוימות היה אף נהוג להקריב קורבן אדם, או צורות אחרות של רצח פולחני. הדוגמה הבולטת לכך הייתה אצל האצטקים.
פולחנים היוו חלק מהתרבות האנושית במשך עשרות אלפי השנים האחרונות. ההוכחה המוקדמת ביותר לקבורה פולחנית תוארכה ללפני 20,000 שנה (לא נמצאו סימני קבורה בשלדים עתיקים יותר).
סוגי פולחן

פולחן הקשור בטקסי מעבר:
מילה (ביהדות ברית מילה)
פדיון הבן
הטבלה
בר מצווה
קונפירמציה
חתונה
קבורה
פולחן הקשור בעבודת אלוהים בציבור:
תפילות ציבוריות
הקרבת קורבנות
קרבות ותחרויות ספורט
תהלוכות
ריקודים
פולחנים של מסירות דתית אישית:
תפילה
עלייה לרגל
סיגוף
פולחן שאינו קשור לדת

אף על פי שבהגדרתו הפולחן נושא אופי דתי, נהוג לעיתים לכנות תופעות שאינן קשורות לדת "פולחן".
פולחן אישיות: הגישה המקובלת בארצות טוטליטריות והמבליטה את דמותו של המנהיג עד כדי הערצתו באופן עיוור. הדוגמה הידועה ביותר היא פולחן האישיות של סטלין.
נהוג לכנות בשם פולחן את אחד התסמינים אצל הסובלים מהפרעה טורדנית-כפייתית, שהוא אובססיה לביצוע תהליכים בצורה קבועה.
פולחן קדושים הוא פולחן עממי סביב מקומות קדושים או מקומות הנחשבים כקברי קדושים.דרושה הבהרה: על פי הערך "פולחן קדושים" - כן קשור לדת
ראו גם

סרט פולחן
פולחן השטן
פולחן אישיות
הסכמי קמפ דייוויד

ערך זה עוסק בוועידת שלום בשנת 1978 שהובילה להסכם השלום ישראל-מצרים. אם התכוונתם לועידת שלום בשנת 2000 בראשות ביל קלינטון, אהוד ברק ויאסר ערפאת, ראו .
לחיצת יד משולשת בין ראש הממשלה, מנחם בגין (ימין), נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר (מרכז), ונשיא מצרים, אנואר סאדאת (שמאל), לאחר טקס חתימת חוזה השלום בין ישראל למצרים על מדשאת הבית הלבן בוושינגטון, ארצות הברית.
מעמד החתימה על הסכמי קמפ דייוויד בבית הלבן, 17 בספטמבר 1978
יושבים, מימין לשמאל: עזר ויצמן, אנואר סאדאת, מנחם בגין, אהרן ברק


שלושת המנהיגים בקמפ דייוויד.
מנחם בגין ואנואר סאדאת בכינוס משותף של הסנאט ובית הנבחרים האמריקאי שבו הכריז נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר על תוצאות פסגת קמפ דייוויד, ספטמבר 1978.
הסכמי קמפ-דייוויד הם הסכמי מסגרת לשלום במזרח התיכון, אשר נחתמו על ידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, נשיא מצרים אנואר סאדאת וראש ממשלת ישראל מנחם בגין ב-17 בספטמבר 1978, וסללו את הדרך לחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים במרץ 1979.
לאחר ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל, בנובמבר 1977, החלו שיחות שלום ישירות בין ישראל למצרים. אולם בחלוף הזמן נקלעו השיחות לקשיים, וארצות הברית החלה להיות מעורבת יותר ויותר. כאשר השיחות נקלעו למבוי סתום, הזמין נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, את מנחם בגין ואת אנואר סאדאת לוועידת פסגה ב"קמפ דייוויד", מעון הקיץ של הנשיא במרילנד שהחלה ב-4 בספטמבר. עם חברי משלחת ישראל נמנו גם שר החוץ משה דיין ושר הביטחון עזר ויצמן, שנטלו חלק פעיל גם בשיחות המוקדמות וכן עוזרים ויועצים עליהם נמנו יחיאל קדישאי, אהרן ברק, אפרים פורן, דן פתיר, אליקים רובינשטיין חיים קוברסקי, רות לפידות, מאיר רוזן, אברהם טמיר, שמחה דיניץ ואילן תהילה. הוועידה נמשכה שלושה עשר ימים ושנים עשר לילות, בסופם נערך טקס חגיגי בבית הלבן ב-17 בספטמבר 1978, ובו חתמו בגין וסאדאת על שני הסכמים, בנוכחות הנשיא קרטר.
ההסכמים

קטגוריה:דפים עם גרפים מושבתים באופן זמני – 
ההרחבה Graph להצגת תרשימים שיחת תבנית:גרף#שימו לב: הגרפים לא מוצגים בוויקיפדיה!!!.
ההסכם הראשון, "מסגרת לשלום במזרח התיכון", שהצהיר שהחלטות מועצת הביטחון 242 ו-338 הן הבסיס לשלום כזה, נחלק לשני חלקים - האחד, העוסק בגדה המערבית ורצועת עזה, קרא להפעלת תוכנית אוטונומיה, אשר לאחר חמש שנים יבוא במקומה הסדר קבע; והשני, "יחסי ישראל-מצרים", עסק בתהליך הנורמליזציה ביחסים בין שתי המדינות, אשר לאחריו יבואו הסכמים דומים בין ישראל לירדן, סוריה ולבנון.
ההסכם השני היה "מסגרת לכריתת חוזה שלום בין מצרים וישראל", המבוסס על נסיגה מלאה של ישראל מסיני "עד לגבול הבינלאומי המוכר בין מצרים ובין ארץ-ישראל המנדטורית", שלאחריה ייכונו יחסים נורמליים הכוללים הכרה ויחסים דיפלומטיים, כלכליים ותרבותיים, "שימת קץ לחרמות כלכליים ולמחסומים לתנועה חופשית של טובין ובני אדם, והגנה הדדית על אזרחים באמצעות הליכי משפט הוגנים".
לישראל הובטח כי תמשיך לקבל אספקת נפט מהשדות בסיני.
למצרים חשוב היה לקשר בין ההסכמים הנוגעים לגדה המערבית ורצועת עזה לבין תהליך השלום עם ישראל, כדי למנוע האשמות בדבר הליכת מצרים לשלום נפרד והזנחת העניין הפלסטיני.
דאגתה המרכזית של ישראל הייתה כיצד לא לוותר על הזכות לריבונות ביהודה ושומרון ורצועת עזה. אל ההסכמים נלוו גם איגרות בדבר הסטטוס של ירושלים, שבהן הצהיר בגין שירושלים לא תחולק ותישאר עיר הבירה של ישראל, וסאדאת הצהיר שירושלים הערבית היא חלק מהגדה המערבית, אשר יש להחזירה לריבונות ערבית. הכנסת אישרה את הסכמי קמפ-דייוויד ב-27 בספטמבר 1978; 84 חברי כנסת הצביעו בעד, 19 חברי כנסת הצביעו נגד (ביניהם משה ארנס, משה שמיר וגאולה כהן מהליכוד ושלמה הלל מהמערך), 17 חברי כנסת נמנעו (ביניהם יצחק שמיר ויורם ארידור מהליכוד ויגאל אלון מהמערך).
בעקבות ההסכמים הוענק לבגין ולסאדאת פרס נובל לשלום.
ראו גם

כוח המשקיפים הרב-לאומי
לקריאה נוספת

סופר, ש. (1986). מנחם בגין בוועידת קמפ דייוויד: פרק בדיפלומטיה החדשה. ירושלים: האוניברסיטה העברית. (הספר בקטלוג ULI)
קוונדט, ו. ב. (1988). קמפ דייוויד - השלום והמשחק הפוליטי. ירושלים: כתר.
אליקים רובינשטיין, "שלושים שנה להסכם קמפ דייוויד", בתוך יחיעם ויץ וצבי צמרת (עורכים), העשור הרביעי: תשל"ח-תשמ"ח, הוצאת יד יצחק בן-צבי: ירושלים, 2016. עמ' 142-129.
אלמליח, דביר (2022) תנועת חרות ויחסה לארץ ישראל תחת שרביטו של מנחם בגין 1979-1967, אוניברסיטת אריאל בשומרון, www.academia.
הערות שוליים

↑  אליקים רובינשטיין, "שלושים שנה להסכם קמפ דיוויד", העשור הרביעי: תשל"ח-תשמ"ח, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2016, עמ' 142-129
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n91006627  NARA: 10639381   WorldCat (עם LCCN): n91-006627
בקסטריט בויז

| --- | --- |

Backstreet Boys בהופעה, 2012
 מקום הקמה:  אורלנדו 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית אורלנדו, פלורידה, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1993
 סוגה:  פופ, פופ-רוק
 חברת תקליטים:  Sony BMG,‏ Jive
 פרסים והוקרה:  פרס בחירת הקהל ללהקה המועדפת (2000)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד (22 באפריל 2013) 
 האתר הרשמי של הלהקה
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 ניק קרטר בריאן ליטרל האווי דורו איי. ג'יי. מקלין קווין ריצ'רדסון
 
בקסטריט בויז (באנגלית: Backstreet Boys) היא להקת בנים אמריקנית. הלהקה הוקמה על ידי לו פרלמן בפלורידה בשנת 1993, והיא נחשבת ללהקת הבנים המצליחה ביותר - עם מכירות של מעל 100 מיליון אלבומים בכל העולם, מתוכם כ-38 מיליון אלבומים בארצות הברית.
הלהקה קיבלה כוכב בשדרות הוליווד ב-2013.
בטלוויזיה

הבקסטריט בויז הופיעו בתוכניות "סאטרדיי נייט לייב", "סברינה המכשפה הצעירה", "רחוב סומסום", כדמויות מצוירות בסדרת הילדים "ארתור", ועוד.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

1996: Backstreet Boys
1997: Backstreet's Back
1999: Millennium
2000: Black & Blue
2005: Never Gone
2007: Unbreakable
2009: This Is Us
2013: In a World Like This
2019: DNA
דיסקוגרפיה > אלבומי הופעה

1998: A Night Out with the Backstreet Boys
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

1997: Backstreet Boys
2001: The Hits – Chapter One
2011: The Very Best Of
2013: The Essential Backstreet Boys
2015: The Box Set Series Backstreet Boys
2016: The New Best Of
הופעות > סיבובי הופעות

1995–1996: We Wanna Be With You Tour
1996–1997: Backstreet Boys: Live In Concert Tour
1997–1998: Backstreet's Back Tour
1999–2000: Into the Millennium Tour
הופעות > מופע קבוע

2019–2017: Backstreet Boys: Larger Than Life
הערות שוליים

↑  Us Weekly Staff, Biggest Boy Bands of All Time: One Direction, ‘NSync, More, Us Weekly, ‏2023-05-04 (באנגלית אמריקאית)
↑  Backstreet Boys Get Star on Hollywood Walk of Fame - Backstreet Boys, Backstreet Boys, I Want It That Way, Never Gone, This Is Us, Unbreakable, Backstreet Boys: Larger Than Life, Backstreet Boys Official Site, AJ McLean, Brian Littrell, Howie Dorough, Kevin Richardson, Nick Carter : People.com, web.archive.org, ‏2015-09-24
↑  Chad, Backstreet Boys, Hollywood Walk of Fame, ‏2019-10-25 (באנגלית אמריקאית)
↑  walkoffame (2013-04-25), BACKSTREET BOYS HONORED WITH HOLLYWOOD WALK OF FAME STAR, נבדק ב-2024-06-28
↑  Geoff Boucher, As McLean Lengthens His Rehab Stay, Backstreet Boys Cancel Local Date, Los Angeles Times, ‏2001-08-01 (באנגלית אמריקאית)
↑  ⭐The Oprah Winfrey show –Backstreet reunion December 10th 2003:it´s wonderful show who reunion the Backstreet boys after 2 years separate: interview with... | By Bsbchapter2, נבדק ב-2024-06-28
↑  Backstreet Boys' Backs Are Up - CBS News, web.archive.org, ‏2012-10-25
↑  "Backstreet Boys Welcome Back Kevin Richardson". MTV News (באנגלית). נבדק ב-2018-07-10.
↑  אסף נבו, ‏האווי דורו מ"הבקסטריט בויז": "סוגרים תאריכים לאביב", באתר ‏מאקו‏, 7 בספטמבר 2014
↑  עמית סלונים‏, בקסטריט בויז בישראל: ביקורת הופעה, באתר וואלה, 23 באפריל 2018
↑  עמית סלונים‏, בקסטריט בויז בישראל: ביקורת הופעה, באתר וואלה, 23 באפריל 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007415256605171  BnF: cb13992087c (data)  GND: 3041581-0  ISNI: 0000 0001 0943 9157  LCCN: no97022161  MusicBrainz: 2f569e60-0a1b-4fb9-95a4-3dc1525d1aad  NKC: ko2002147930  SNAC: w66b22q4  SUDOC: 050699687  VIAF: 142793201   WorldCat (עם VIAF): 142793201
בעל זבוב (ספר)

| --- | --- |

בעל זבוב
 מידע כללי
 מאת:  ויליאם גולדינג 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  18 בספטמבר 1954 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  עם עובד ('ספריה לעם')
 תרגום:  אסתר כספי (תשכ"ה 1965) אמיר צוקרמן (תשע"א 2011)
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001117678, 000970146, 001307945, 001838397, 001861044, 001920354, 002294791, 003620448, 003918507, 003254747
 
עטיפת הספר המקורית
בעל זבוב (באנגלית: Lord of the Flies, בתרגום חופשי: "שר הזבובים") הוא רומן אלגורי שנכתב על ידי הסופר זוכה פרס נובל לספרות ויליאם גולדינג, בשנת 1954. הספר מתאר את קורותיה של קבוצת ילדים בריטיים שנקלעו על כורחם בעקבות התרסקות מטוס לאי בודד ללא קשר לעולם. עיקרה של העלילה הוא בחברה המעוותת אותה בונים הילדים באי. שם הספר בעברית מתייחס לאל הכנעני בעל זבוב, שלפעמים משמש שם נרדף לשטן.
הספר הוסרט פעמיים: ב-1963 וב-1990. הוא הופיע בתרגום עברי מאת אסתר כספי במסגרת 'ספריה לעם' של עם עובד (תשכ"ה 1965). ב-2011 יצא הספר בתרגום חדש מאת אמיר צוקרמן.
רקע

בתקופה בה נכתב הספר הייתה נפוצה ספרות האיים באירופה. ספרים רבים נכתבו על פי תבנית שבה קבוצת ילדים נקלעת לאי בודד, מנותקת מהעולם המוכר לה, ומצליחה במשך הזמן ליצור באי "חברה" אוטופית המחקה ומיישמת את המודל המוכר של חברה מערבית דמוקרטית-נאורה. גולדינג בא להתריס כנגד אלו בספרו. החברה אותה בונים הנערים ב"בעל זבוב" שונה במהותה מן הדגם הטיפוסי. חרף חינוכם הטוב מתנתקים הנערים מהחברה התרבותית ונסחפים אחרי יצריהם לכדי יצירת חברה פראית בה האדם מתגלה כאויב הגדול של עצמו.
בנוסף, רומן זה יצא לאור בשנות ה-50, כשזוועות מלחמת העולם השנייה התפרסמו יותר ויותר. יש האומרים כי המחבר ערך ברומן זה מעין ניסוי מעבדה, המנסה לבדוק האם זוועות המלחמה, ובפרט אירועי השואה היו מקרה חד-פעמי או תוצאה של יצרו הרע וחסר התקנה של האדם.
עלילה

הספר עוסק בקבוצת נערים שנקלעה לאי בודד בזמן מלחמה. בספר מתוארים החיים שהם מנהלים על האי, בהיעדר מבוגרים, מאבקי הכוח שמתנהלים על השליטה באי, והניסיון הכושל לכונן באי חיים תרבותיים וחברה מוסרית ויעילה. במשך הזמן הנערים מאבדים צלם אנוש ומתדרדרים להתנהגות שבטית ובלתי מוסרית, שתוצאותיה הן מותם של שניים מבני החבורה (סיימון וחזרזיר). הסופר ניסה לשקף בעזרת הספר את פניה של החברה האנושית על כל פגמיה, ועל כל הבעיות ששוררות בה.
הילדים מפחדים מ"החיה" או "המפלצת", שכביכול נצפתה באי. פעמים מספר הם נסוגים ממשימות שונות בגלל פחד ממנה, או שהם מקיימים טקסים שונים כדי לרצות אותה. אחד מהם הוא תקיעת ראש חזיר שניצוד על שיפוד כ"מחווה" למפלצת. ראש חזיר זה נקרא בפיהם "בעל זבוב" משום שהוא מושך זבובים. "בעל זבוב" בנצרות הוא גם כינוי של שד חזק בגיהנום או אפילו השטן עצמו.
הילדים באי מנסים ליצור חברה משלהם. בתחילה הם פועלים יחד במטרה לשרוד, אך תוך כדי התהליך הם מתחלקים לשתי קבוצות:
הקבוצה הראשונה היא הקבוצה של ראלף, שדמותו מהווה את קול ההיגיון והסובלנות. ראלף מנסה לקרב את החברה שהילדים בונים על האי לחברה האנושית ממנה הם באו. מגמתו היא לשער מה היו עושים מקבלי ההחלטות בעולם האמיתי אם הם היו במקומו. בתחילה מנסים הילדים ליישב מחלוקות באופן הגיוני. לדוגמה, כדי לאפשר סדר בדיונים, רק מי שמחזיק בקונכיית ים גדולה יכול לדבר. אחד הילדים המרכזיים בקבוצתו של ראלף נקרא "חזרזיר" על היותו שמן ומגושם, והילדים ככלל מתעבים אותו. ועם זאת, משקפיו של "חזרזיר" מאפשרים לילדים להדליק אש, והוא מנסה תמיד לחשוב באופן הגיוני ושקול. אחת ההחלטות המרכזיות של קבוצה זו היא הדלקת מדורה בפסגת האי כדי לאותת לאוניות. היחס לתחזוקה השוטפת של המדורה מהווה בספר מדד להתנהגות אחראית וחשיבה לטווח ארוך. בהמשך הסיפור המדורה נכבית עקב הזנחה.
מול קבוצתו של ראלף, אשר מאבדת מכוחה ככל שהסיפור מתקדם, קיימת הקבוצה של ג'ק, שמהווה את ההפך המוחלט מראלף: הוא מנהיג כוחני, המונע על ידי הצורך בסיפוק מיידי ועל ידי רדיפת הכוח. הוא מתנהג בצורה ברברית וקורא לילדים לזנוח את החיים אליהם היו רגילים לפני שבאו לאי, וליצור חברה חדשה, אשר פועלת ללא חוקים, ועל פי הדחפים והרצונות של החברים בה בלבד. למעשה ג'ק הופך במהרה לעריץ אכזר, בלתי סובלני וטוטליטרי. המחיר שגובה הכוחניות גבוה מאוד - היא גורמת למותם של שני חברים בקבוצה. מאבקי הכוח בין הקבוצות ממשיכים, ו"חזרזיר" נרצח כאשר סלע גדול שנדחף בידי רוג'ר, יד ימינו של ג'ק, פגע בו והעיפו לתהום של 40 רגל, שם התרסק על סלעי הים. הקונכייה שבידו התרסקה לאלפי רסיסים לבנים.
בסופו של הסיפור, מנהלים חברי הקבוצה של ג'ק מצוד אחר ראלף במטרה להרוג אותו. תוך כדי כך גורמים הילדים לשרפה המשתוללת באי. עשן השרפה - שמחליפה, באופן סמלי, את המדורה שהתקיימה קודם לכן - מושך את תשומת לבה של ספינה שעוברת במקום, ואנשיה מחלצים את הילדים. הספר מסתיים בנזיפתו הקלה של הקצין המושיע, אשר אומר לילדים, לאחר שמתגלה לו על הרציחות, כי היה מצפה מנערים בריטים ל"יתר תושייה". לבסוף החבורה כולה עוזבת את האי וחוזרת לציוויליזציה.
פרשנות

הספר מתאר את הדחפים הטבעיים לכאורה של האדם במסגרת שנראה שאין בה גבולות, ושבה הוא יכול לעשות ככל העולה ברוחו. מצד אחד ישנו קול ההגיון והתרבות, ומצד שני יש באדם קול של אי-סדר, אלימות, רדיפת כוח וכניעה ליצרים שבטיים וציות למנהיג אשר מבטיח הבטחות לחיים קלים.
היצירה עוסקת בגישות שונות למושג "טבע האדם", מתוך הנחה שיש טבע כזה. גישה אחת טוענת, כי ”יֵצֶר לֵב הָאָדָם רַע מִנְּעֻרָיו” (בראשית, ח', כ"א) ו"אדם לאדם זאב" כדברי תומאס הובס, וגישה שנייה גורסת כי טבע האדם שואף למסגרת אתית, תרבותית והגיונית. בעזרת הסיפור גולדינג מתאר מה עלול להתרחש כאשר האידאולוגיות קוראות תיגר אחת על השנייה.
מטרתו של גולדינג הייתה לעורר מחשבה על טבעו האמיתי של האדם שמתגלה לעיתים קרובות כרחוק מאוטופי ואף יצרי ואכזרי. בשאלת טיבו של יצר האדם: האם האדם הוא טוב מיסודו והמוסדות הם אלו המשחיתים אותו או שמא האדם רע מעצם טבעו, נוטה גולדינג יותר לאפשרות השנייה. בכך נוקט גולדינג עמדה בשאלה שנידונה גם בדיונים פילוסופים שונים וגם בוויכוח בין הזרם הליברלי לזרם הריאליסטי ביחסים הבינלאומיים. את הספר יש גם להבין על רקע מלחמת העולם השנייה שהספר נכתב בסופה. גולדינג מנסה לענות במידה רבה בספרו על השאלה כיצד אידאולוגיות קיצוניות כנאציזם ופשיזם הצליחו לשבות את לבם של המונים ולתפוס את השלטון.
האי שבו מתרחש הספר יכול היה להיות גן עדן: לנערים יש די מים מתוקים ומזון. אין חיות טורפות באי. אך, למרות האפשרות הקסומה של קיום אוטופיה על האי, הנערים מחריבים את האי, שורפים אותו, פוגעים, פוצעים והורגים אחד את השני. גולדינג טוען שבני האדם מסוגלים בנסיבות מסוימות לבטא את הרוע שבתוכם, ומתקשים לחיות בשלום זה עם זה. המפלצת אינה דבר חיצוני לילדים, אלא היא קיימת בתוך תוכם.
מבקרת הספרות גיטה אבינור תיארה זאת כך:
לאט לאט מתברר, שבמקום שאין סכנות – בוראים אותן; שהפחד אינו זקוק לעילה של ממש, כדי להיווצר; ושהרשע הנורא ביותר שוכן בלב האדם פנימה, ולא מחוצה לו. הידרדרותה של חברת הילדים מחברה שעדיין שולטים בה כללי בית-הספר שבעולם התרבות, עד לחברת פראים פרימיטיבית, אכזרית, מלאת אמונות טפלות ואלימות – היא היא נושא הספר. העובדה שהמחבר עצמו הוא איש חינוך, המכיר ילדים היטב משנות ניסיון ועבודה, – נותנת משנה תוקף לדבריו. "בעל זבוב" הוא ספר מפחיד ומהלך אימים, משום שהוא כתוב בצורה משכנעת ביותר, ומעובד עד לפרטי פרטים.
המוטיב של שרפה המוצתת על ידי בוגדים במטרה לרצוח את ה"טובים" בסיפור ומעוררת את תשומת-לב צוותה של אנייה חולפת המחלץ את הקבוצה כולה לקוח מספרו של פרנץ ורפל ארבעים הימים של מוסה דאג[דרוש מקור], בו מציתה קבוצת עריקים בראשות סארקיס קאליקיאן את המחנה הארמני כולו במטרה ליצור אי-סדר ולהביא למותו של מנהיג המחנה, הכהן טר הייגאסון; התבערה על מוסא דאג גם היא מביאה למקום שייטת בריטית-צרפתית, המחלצת את הארמנים שהיו מכותרים על ההר בידי כוחות טורקיים. בניגוד למסר הפסימי בסוף בעל זבוב, טר הייגאסון, ששרד את הדליקה, מגיע לתובנה כי 'האל פועל בדרכים בלתי צפויות'.