גבולות מדינת ישראל
הגבול המזרחי > גבולה המזרחי של מדינת ישראל – יהודה, שומרון וירושלים

בשנת 1947 התקבלה באו"ם תוכנית החלוקה, אשר חילקה את שטח המנדט הבריטי למדינה יהודית ולמדינה ערבית. התוכנית יצרה גוש ערבי בצפון המדינה, הנושק לגוש ערבי במזרחה, הנושק לגוש ערבי בדרום המערב. הגוש הערבי בצפון נכלל בשטח מדינת ישראל לאחר הסכמי שביתת הנשק ולא השפיע על גבולותיה של מדינת ישראל. הגוש הערבי בדרום כלל את רצועת עזה (ראו להלן). במזרח כלל הגוש הערבי את יהודה ושומרון, מעט מערבה ומעט דרומה מן הגבולות המוכרים שהתגבשו לאחר הסכמי רודוס וכלל גם את פרוזדור ירושלים. על פי תוכנית החלוקה הייתה ירושלים עצמה שטח בין-לאומי בחסות האו"ם.
תוכנית החלוקה לא התקבלה על דעת הערבים ובניסיון למנוע את הקמתה של מדינת ישראל פתחו ערביי ארץ ישראל בפעולות איבה כנגד היישוב, כאשר בשלב שני פלשו צבאות מדינות ערב לשטחה של ארץ ישראל. במהלך המלחמה הרחיבו הכוחות היהודיים את תחום המדינה מעבר לגבולות שנקבעו למדינה היהודית בתוכנית החלוקה והמשפט הישראלי הוחל על שטחים אלו מתוקף פקודת שטח השיפוט והסמכויות, התש"ח–1948 ושני המנשרים שקדמו לה. במסגרת המשא ומתן על הסכמי רודוס נשאו ונתנו הנציגים הירדנים גם על קו הגבול, במקום בו על פי תוכנית החלוקה אמורה הייתה לקום המדינה הערבית.
הסכם שביתת הנשק עם ירדן נחתם ב-3 באפריל 1949. במסגרת ההסכם סופחו ב-20 במאי 1949 יישובי ואדי עארה לשטח מדינת ישראל, כמו כן באותו האזור ניתן לישראל אזור "המשולש" וכן אזורים נרחבים בין אזור ראש העין וכפר קאסם בצפון, דרך אזור שוהם ועד מודיעין בדרום. המורדות הדרומיים של הר חברון עברו לשליטת ירדן. קו הגבול שנוצר לאחר הסכם שביתת הנשק עם ירדן כונה "הקו הירוק".
בירושלים, שאמורה הייתה להיות כולה תחת שלטון בין-לאומי, נתפסו שטחים במערב העיר (המכונים "מערב ירושלים") על ידי ישראל, ושטחים במזרחה על ידי ירדן, כאשר הר הצופים נותר כמובלעת ישראלית. בין מלחמת העצמאות ומלחמת ששת הימים, נותרה העיר ירושלים מחולקת בין ישראל וירדן בקו שכונה "הקו העירוני". הקו עבר בתוך התוואי העירוני של ירושלים והיווה את קו שביתת הנשק שבין שתי המדינות. הקו העירוני השאיר את מזרח ירושלים, העיר העתיקה והר הזיתים מחוץ לתחומי מדינת ישראל. השטח שנותר בשליטת ירדן סופח אליה ב-1950, סיפוח שזכה להכרה מצד בריטניה, פקיסטן ומדינות נוספות בעולם. ארצות הברית לא הכירה בסיפוח זה אך במשך מספר שנים החזיקה בירושלים שתי קונסוליות – האחת במערב העיר, ברחוב אגרון, והשנייה במזרח העיר, ברחוב צלאח א-דין. הקו הירוק זכה למעשה להכרה בין-לאומית.
במלחמת ששת הימים נכבשו שטחי מזרח ירושלים, יהודה ושומרון מידי ירדן. על שטחי יהודה ושומרון לא הוחל המשפט הישראלי, אם כי ישראל שלטה בפועל בשטחים אלו עד לנהר הירדן, ואף הקימה בהם התנחלויות ושיכנה בהן תושבים. מצבה של ירושלים היה שונה: מיד אחרי מלחמת ששת הימים קיבלה הכנסת חוק המסמיך את ממשלת ישראל להחיל בצו מיום 28 ביוני 1967 את החוק הישראלי על שטחים בתחומי ארץ ישראל (בגבולות המנדט הבריטי). הממשלה החליטה להחיל את החוק הישראלי על מזרח ירושלים, כלומר על השטח שהרשויות הירדניות הגדירו כשטח המוניציפלי, ובנוסף על כפרים, עיירות ושטחים פתוחים הסמוכים לו. בנוסף לכך נחקק בשנת 1980 חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל (המכונה חוק ירושלים), הקובע כי "ירושלים השלמה" היא בירת מדינת ישראל, ותוקן כך שאימץ את קביעתו של הצו משנת 1967 ונתן לו תוקף של חוק יסוד. בדומה ל"חוק הגולן" אין הקהילה הבין-לאומית מכירה בהחלת החוק הישראלי ורואה במזרח ירושלים חלק מהשטחים הכבושים, ובשכונות היהודיות שהוקמו בה – התנחלויות. ממשלת ישראל טוענת בפורומים בין-לאומיים כי החלת החוק על השטח אינה סיפוח, ובית המשפט העליון קבע כי מזרח ירושלים היא חלק בלתי נפרד ממדינת ישראל.
בשנת 1994 הסכימו ישראל והארגון לשחרור פלסטין על הקמת רשות פלסטינית באזור העיר יריחו ובאזור רצועת עזה. במסגרת ההסכם התחייבה ישראל לסגת משטחים נוספים ולהעבירם לשליטת הרשות החדשה, אך ללא פרטים. בשנים 1992–1995 התנהלו שיחות בין מדינת ישראל ובין הרשות הפלסטינית, ובסופן נחתם הסכם אוסלו ב'. הסכם זה קבע כי שטחי יהודה, שומרון ועזה יחולקו לשלוש קטגוריות:
שטחי A;‏ 18% מהאזור: שטחים בשליטה אזרחית וביטחונית של הרשות הפלסטינית.
שטחי B;‏ 22% מהאזור: שטחים בשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית ושליטה ביטחונית של ישראל.
שטחי C;‏ 60% מהאזור: שטחים בשליטה אזרחית וביטחונית של ישראל.
מסירת השטחים לשליטת הרשות הפלסטינית הושלמה רק בינואר 2000, במסגרת הסכם שארם.
הסכמים אלו היו צעד בדרך לקביעת גבול של קבע בין מדינת ישראל ובין הישות הפלסטינית שתקום בשטחי יהודה, שומרון ועזה, אך היווה הסכם ביניים, ומשא ומתן על הסכם קבע מעולם לא הגיע לכדי הכרה הדדית בגבול מוכר וקבוע.
המצב שנוצר לאחר האינתיפאדה השנייה והמבצעים "חומת מגן" ו"דרך נחושה", הביא למעשה לקריסת ההבנות שהושגו בהסכמי אוסלו, ומשמעות ההבחנה בין שטחי "A", "B" ו-"C" פחתה בהרבה. הקמת גדר ההפרדה בשנות האינתיפאדה קבעה מכשול פיזי בשטח, ויצרה מעין גבול דה-פקטו, השונה במקומות רבים מן "הקו הירוק", אך לא שינתה את מעמדו המשפטי של קו הגבול.
במסגרת תוכנית ההתנתקות פונו מתיישבים ממספר התנחלויות מבודדות בצפון השומרון, מתוך כוונה להביא בעתיד להסדר חד-צדדי שיקבע גבול בר קיימא, שאליו תתכנס מדינת ישראל בשטחי יהודה ושומרון. תוכנית כזו, תוכנית ההתכנסות, עמדה במרכז מערכת הבחירות לכנסת ה-17, אך בעקבות אירועי מלחמת לבנון השנייה היא ירדה מהפרק.