stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וידויים של שופהוליק
עלילה

רבקה בלומווד (פישר) היא בחורה שמכורה לקניות, וגרה עם חברתה הטובה, סוזי. היא עיתונאית במגזין גינון, אך חולמת לעבוד במגזין האופנה "אלט". בדרך לראיון ב"אלט", היא מתפתה לקנות צעיף ירוק חרף החובות הרבים שצברה. כרטיס האשראי שלה מסורב, ולכן היא הולכת לדוכן נקניקיות, ומציעה לקנות את כל הנקניקיות בצ'ק, אם המוכר בדוכן יחזיר לה כסף במזומן. המוכר מסרב והיא משקרת שהיא רוצה לקנות את הצעיף בשביל דודתה החולה. המוכר עדיין מסרב, אך בחור אחד נותן לה 20$.
כשרבקה מגיעה לראיון, היא מגלה שהמשרה שהייתה מעוניינת בה כבר נתפסה. עם זאת, פקיד הקבלה אומר לה שיש משרה פנויה במגזין "Successful Saving" וכך היא יכולה לסלול את דרכה בעתיד ל'אלט'. רבקה מתראיינת אצל לוק ברנדון (דנסי), העורך של "Successful Saving", הבחור שתרם לה את 20$. היא מסתירה את הצעיף שלה מחוץ למשרד כשהיא מזהה אותו, אך העוזר של לוק בא למשרד ומחזיר לה את הצעיף. רבקה מובכת ועוזבת את הריאיון.
באותו ערב, כשהיא וסוז שיכורות, הן כותבות מכתבים ל"אלט" ו"Successful Saving", אך הן שולחות את המכתבים למגזינים הלא נכונים כך שכל מגזין מקבל את המכתב שנכתב עבור רעהו. לוק אוהב את המכתב שרבקה כתבה ל"אלט", ובו היא מדברת על קניית נעליים כהשקעה, ומחליט לשכור אותה. רבקה ממשיכה להיות מובלת על ידי ההתמכרות שלה ובמקום לכתוב במדור החדש במגזין, היא הולכת למכירת בגדים. לאחר אכזבה בקניית עוד מעיל מיותר, היא מגלה שהוא לא עשוי מ-100% קשמיר ושהיא רומתה. התקרית מביאה לה רעיון למדור, אשר ניתנת לו הכותרת "הבחורה עם הצעיף הירוק". המדור נהפך להצלחה מסחררת.
כל משך הזמן הזה מוצגת לפרקים פרשיית החובות אליהן נקלעה רבקה עקב היותה מכורה לקניות, וכן התחמקותה כל העת מגובה החובות שלה, סוז שולחת אותה למפגש עם קבוצת תמיכה של שופהוליקים. באחד מן הימים נקבע עבור רבקה ראיון טלוויזיוני והיא רוכשת עבורו שמלה יקרה ביותר, באותו יום היא גם קונה שמלת שושבינה לחתונתה של סוז, לאחר מסע הקניות היא מגיעה למפגש של קבוצת התמיכה ומגלה שם מדריכה חדשה ותקיפה מאוד. מדריכת הקבוצה, גברת קורץ', לוחצת על רבקה לתרום את כל בגדיה שקנתה באותו יום, כולל שמלת השושבינה שלה לחתונה של סוז, והשמלה שקנתה לריאיון בטלוויזיה. רבקה מוותרת רק על שמלת השושבינה. במהלך הריאיון בטלוויזיה, רבקה מואשמת על ידי גובה החובות שלה על כך שלא שילמה את חובותיה, והיא מפוטרת מעבודתה. סוז נפגעת כשהיא מגלה שרבקה תרמה את שמלת השושבינה שלה. אלט, העורך הראשית של המגזין "אלט", מציעה לרבקה משרה במגזין, אבל רבקה דוחה את הצעתה. היא מוכרת את רוב בגדיה, כולל את הצעיף הירוק, בשביל לשלם את חובותיה לבנק. בינתיים, לוק פותח חברה חדשה, "ברנדון קומיוניקיישנס".
בסופו של דבר, רבקה מצליחה לשלם את חובותיה. היא מגיעה לחתונתה של סוז לאחר שהצליחה להחזיר את שמלת השושבינה שלה, וסוז סולחת לה. רבקה ולוק נפגשים ברחוב, והוא מחזיר לה את הצעיף הירוק לאחר שרכש אותו במכירה הפומבית של בגדיה בעזרת סוכנו. לוק ורבקה מתאהבים, והיא מתחילה לעבוד בחברה החדשה שלו.
הפקה

הסרט הוא עיבוד קולנועי לספרים "סודות חלומותיו של שופהוליק" ו"שופהוליק אברואד", אשר ידועים יותר בארצות הברית בתור "וידויים של שופהוליק" ו"שופהוליק במנהטן" בהתאמה.
הצילומים החלו במאי 2008, והתקיימו בניו יורק, קונטיקט ופלורידה, והסצנות האחרונות צולמו בין ה-4–8 בדצמבר 2008 בניו יורק.
ההפקה כללה יצירת חנויות מותגים יקרותיות.
ביקורות והכנסות

הסרט קיבל לרוב ביקורות שליליות. במרץ 2009, האתר העניק לסרט 38 נקודות שמבוססות על 30 ביקורות. באתר Rotten Tomatoes, הרייטינג של הסרט עמד על 23%, שמבוססים על 113 ביקורות, ובהסכמה כללית נאמר באתר "הקומדיה הרומנטית הבינונית הזאת כוללת קאסט מוכשר ויוצא דופן ומספקת לנו מסרים מבולבלים על תרבות הצריכה..."
הופעתה של איילה פישר בוקרה כטובה, והיא הייתה מועמדת ב"טקס פרסי הילדים" של ערוץ ניקלודיאון לשחקנית הטובה ביותר בסרט קומדיה, אך הפסידה לאן האת'וויי (מלחמת הכלות). הסרט עצמו היה מועמד לסרט הרומנטי הטוב ביותר בטקס, אך הפסיד לדמדומים.
בשבוע הפתיחה, הסרט הגיע למקום הרביעי בשוברי בקופות של אותו שבוע, והרוויח $15,054,000. עד 22 במאי 2009 הסרט הכניס $44,277,350 בארצות הברית, ו$106,904,619 בשאר העולם.
מה כבר יכול לקרות?!

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  אופיר לובל
 הופק בידי:  משה אדרי לאון אדרי אדר שפרן רוני אברמובסקי, פירמה פילמס
 תסריט:  אופיר לובל אילן קובץ' ליאור דובדבני שראל פיטרמן
 עריכה:  אמיר וינקלר
 שחקנים ראשיים:  אילן קובץ' ליאור דובדבני עפר שכטר רמי הויברגר גורי אלפי
 מוזיקה:  אורי קליאן
 צילום:  רם שני
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  פירמה הפקות תקשורת
 חברה מפיצה:  סרטי יונייטד קינג
 הקרנת בכורה:  ישראל 6 באוגוסט 2015
 משך הקרנה:  87 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 תקציב:  1,973,535 ש"ח
 הכנסות:  1,473,010 ש"ח (מהקרנות בבתי קולנוע בארץ במהלך 2015 בלבד)
 דף הסרט ב־IMDb
 
מה כבר יכול לקרות?! הוא סרט קומדיה ישראלי משנת 2015, בבימויו של אופיר לובל, ובכיכובם של צמד הקומיקאים אילן קובץ' וליאור דובדבני.
עלילה

אילן קובץ' וליאור דובדבני הם שני חברי ילדות. השניים, כיום בני 30 ומשהו, שותפים לדירה ברח' לוריא 10 בת"א, ועובדים יחד כמנקי בריכות. יום אחד, בעודם מאחרים לעבודה, השניים נתקלים בפקח משנה שלום פרנקו (רמי הויברגר), ומסתכסכים איתו לאחר שהוא רושם להם דו"ח, ואילן מכנה אותו "מניאק". באותו הערב, בהיותם בדירתם, בעוד קובץ' מקטר על החיים, דובדבני מוצא פקק של בקבוק RC קולה, הזוכה בפרס של מיליון שקלים. השניים מחליטים להישאר ערים בדירתם עד למחרת בבוקר, אז יוכלו ללכת למשרדי החברה על מנת לקבל את הפרס, אולם מהר מאוד הם נרדמים. כשהם קמים הם מחליטים לרדת למינימרקט הסמוך לביתם. אל המינימרקט מגיע פרנקו, שסוחט את בעל המקום. פרנקו מגלה כי לשני החברים יש את פקק המיליון, והוא דורש מהם שיתנו לו אותו. השניים בורחים, וכדי למנוע מפרנקו להשיג את הפקק, דובדבני מחליט לבלוע אותו, ומיד אחר כך מתעלף.
קובץ' לוקח את דובדבני לבית-חולים, על מנת שיעבור שטיפת קיבה. אל בית החולים מגיע גם פרנקו, לאחר שנדרס על ידי משאית. הוא רודף אחרי השניים, שבורחים ומתחבאים בתוך אמבולנס, כשהם מתחזים לחובשים. קובץ' ודובדבני מגיעים לספריה, בה קבוצת אנשים משחקים משחק תפקידים חי המבוסס על הספר "שר הטבעות". הם בורחים מהמקום ומתכוונים לחזור לדירתם, אך מגלים שפרנקו אורב להם שם, ומחליטים במקום זה ללכת לביתו של מיכה (עופר שכטר), בן דודה של דובדבני. במסיבה שמתקיימת בביתו של מיכה פוגשים קובץ' ודובדבני בשתי בחורות שמפתות אותם לנסוע איתן ליער, שם הן גונבות מהם את הפקק ובורחות. קובץ' ודובדבני עושים דרכם ביער, עד שלבסוף הם נפגשים שוב עם שחקני "שר הטבעות", שלכדו את הבנות ולקחו מהן את הפקק. השניים מחזירים לרשותם את הפקק ובורחים מהמקום. אל היער מגיע ברכבו מיכה, אשר אוסף את השניים והם נוסעים משם. בינתיים, פרנקו מנסה להיעזר באלביס (גורי אלפי), על מנת למצוא את דובדבני, אך מוצא עצמו בקרב אגרוף מול שרירן רוסי.
מיכה מסיע את קובץ' ודובדבני למצפה רמון, על מנת שיתחבאו בבית סבתו, אולם בדרך, באמצע המדבר, הרכב שלהם שובק חיים. מיכה נופל מצוק ונפצע, ובעקבות כך קובץ' ודובדבני מתעמתים ביניהם, רבים, וקובץ' עוזב לבדו, משאיר את דובדבני מאחוריו. זמן קצר לאחר מכן קובץ' מאבד את הכרתו, וכשהוא מתעורר מספר שעות לאחר מכן הוא מוצא את עצמו בבית-חולים. הוא מתנצל בפני דובדבני על התנהגותו, ועל מנת להוכיח לחברו שהחברות ביניהם חשובה לו יותר מכסף, קובץ' משליך את הפקק לפח. מיד לאחר מכן, דובדבני חושף בפניו שהם מעולם לא זכו בפרס וכי כל האירועים שהתרחשו נועדו להעמיד את קובץ' במבחן, כדי שיוכיח שהחברות עם דובדבני חשובה לו. פרנקו מגיע לבית החולים, ושולף אקדח, אך דובדבני משתלט עליו. בכיסיו של פרנקו המעולף הם מוצאים כסף רב במזומן, כספי הסחיטות והשוחד שצבר פרנקו. קובץ' ודובדבני לוקחים את הכסף, שוכרים מזראטי ויוצאים, יחד עם מיכה, לנסיעה במדבר, שמסתיימת באובדן שליטה על הרכב ונפילה אל תהום.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| אילן קובץ' | עצמו | חבר ילדות של דובדבני. קומבינטור ורגזן |
| ליאור דובדבני | עצמו | חבר ילדות של קובץ'. רכרוכי ונאמן |
| עפר שכטר | מיכה | בן הדודה של דובדבני. מעין "ילד שמנת" שחולם להיות ראפר |
| רמי הויברגר | פקח משנה שלום פרנקו | פקח הרודף אחר דובדבני וקובץ' ברצון להשיג את הפקק |
| גורי אלפי | אלביס | עבריין המנהל סוג של מועדון קרב |
| ימית סול | ד"ר ענת בלייכר | רופאה אשר למדה בילדותה בכיתה עם דובדבני וקובץ' |
| אביעד בנטוב |  | נהג אמבולנס |
| אולג לוין |  | מאבטח בבית-חולים |
| צחי גראד |  | שכן שאוהב חתולים |
| שראל פיטרמן | בילבו |  |
| דניאלה וירצר | ג'ניפר |  |
| ליטל רוזנצוייג | אמילי |  |
ביקורות ותגובות

מבקר הקולנוע יאיר רוה כתב כי הסרט "מקבל נקודות זכות על חן, אמביציה, תעוזה וחלוציות", אך "הוא כישלון של תסריט, ושל יוצרים שלא לקחו את עצמם, את ההומור שלהם, את הקהל שלהם ואת הז׳אנר שלהם מספיק ברצינות".
הבלוגר עופר ליברגל כתב כי "דומה כי (הסרט) נעשה בזירוז יתר, כאשר רצף המערכונים לא מתחבר ליצירה אחידה וכל מערכון בפני עצמו לא מגיע לידי מצוי".
הבלוגר איתן ווייץ כתב כי מדובר בההפקה מרשימה וכי הכישרון הקומי (של היוצרים) בא לידי ביטוי, אולם הסרט חסר ערך מוסף, ועל כן הוא "חביב, אבל הו כה זניח".
דורון פישלר מאתר וואלה כתב: "מה כבר יכול לקרות?!" מסמן שיא חדש בקולנוע המקומי: ז'אנר הקומדיות הדביליות עשה עלייה לארץ הקודש. ולמרות שלא מדובר בסרט מושלם, טוב שהוא קיים".
בניגוד לכל אלה, אבי קורניק, בפינתו בתוכנית "הבילויים" בערוץ 24, אמר כי מדובר בסרט "מצוין, מצחיק, שסוחף אותך".
הקרנות בבתי קולנוע בארץ

על פי דו"ח שפרסם אמציה סמקאי, יו"ר עמותת "בצדק", במהלך שנת 2015 צפו בסרט זה 46,204 צופים, בבתי קולנוע ברחבי הארץ.
ראו גם

דובדבני וקובץ' (סדרת טלוויזיה)
הערות שוליים

1 2  על פי דו"ח שפרסם אמציה סמקאי, יו"ר עמותת "בצדק".
↑  יאיר רוה, ״מה כבר יכול לקרות?!״ ו״אני לא מאמין, אני רובוט?!״, ביקורת, בבלוג "סינמסקופ", 6 באוגוסט 2015
↑  עופר ליברגל, "טוביאנסקי" ו"מה כבר יכול לקרות?!", סקירה כפולה, בבלוג "סריטה", 8 באוגוסט 2015
↑  איתן ווייץ, מה כבר יכול לקרות: הביקורת, בבלוג "קולנוע בראש צלול", 6 באוגוסט 2015
↑  אבי קורניק, ‏אבי קורניק עף על הנונסנס המוטרף של "מה כבר יכול לקרות?", באתר ‏מאקו‏, 4 באוגוסט 2015
ארנון גפני

ארנון גפני (14 ביולי 1932, י' בתמוז ה'תרצ"ב - 13 באוגוסט 2015, כ"ח באב ה'תשע"ה) היה כלכלן ישראלי ונגיד בנק ישראל השלישי.
ביוגרפיה

ארנון גפני נולד ב-1932 בתל אביב, בן יחיד להוריו. מצד אביו היה דור חמישי בארץ. האב, שמחה גפני (וינברג), היה פקיד מכס ובשנות ילדותו של גפני נדדה המשפחה בעקבות תפקידיו אל חיפה, ירושלים, ראש הנקרה ולאחר מכן חזרו לתל אביב ואל חיפה. את לימודיו התיכוניים עשה בגמנסיה הרצליה בתל אביב וסיים בבית הספר הריאלי בחיפה. לימים היה אביו מראשוני משרד האוצר, מנהל אגף המכס והבלו והממונה על הכנסות המדינה, ולאחר מכן היה יושב ראש בנק הדואר.
בתקופת לימודיו בתל אביב ערך גפני את עיתון בית הספר בשם "אור וצל". עם גמר לימודיו ב-1950 התגייס לצה"ל אך לאחר זמן קצר בלבד זכה במלגה שהעניק משרד החינוך ללימודים גבוהים בניו יורק. הוא סיים ב-1954 את חוק לימודיו לתואר הראשון בכלכלה ומדע המדינה בקולג' בארט, מוסד שהתנהל בשיתוף התלמידים ובמסגרתו נבחר גפני ליושב ראש הגוף המנהל. בשובו לישראל שירת בשנים 1954–1957 כעוזר של היועץ הכספי לרמטכ"ל בדרגת סגן. בתוך כך סיים ב-1957 את לימודי התואר השני בסטטיסטיקה וכלכלה במכון פאלק של האוניברסיטה העברית בירושלים. בתקופת לימודיו באמריקה היה חבר החוג הדרמטי ובארץ למד משחק בהנחייתו של צבי פרידלנד. בתקופת לימודיו בירושלים עבד כקריין ב"קול ישראל".
ב-1958 הצטרף לעבודה ככלכלן באגף התקציבים במשרד האוצר והיה ממונה על תקציב משרד התחבורה וחבר הוועדה שהמליצה על הקמת רשות הנמלים. עם הקמתה של הרשות ב-1961, עבר לעבוד בה בתפקיד ראש אגף הכלכלה והמסחר. בשנים 1967–1970 היה מנהל נמל אשדוד ולאחר מכן חזר למשרד האוצר והיה הממונה על התקציבים (1970–1975) ומנכ"ל המשרד (1975–1976). ב-1972 כממונה על אגף התקציבים באוצר עמד גפני בראשות ועדה בין משרדית לנושא קצב הגידול הרצוי בירושלים. המלצתה המרכזית של הוועדה הייתה להאיץ את הבנייה עבור יהודים. המלצה זו אומצה על ידי ממשלת גולדה מאיר כמדיניות התכנון לבירה.
ב-1976, לאחר מעצרו של אשר ידלין, מונה לנגיד בנק ישראל, תפקיד בו כיהן עד 1981 במהלך כהונתם של ארבעה שרי אוצר. ועדת בייסקי קבעה כי על תקופת כהונתו מוטלת האחריות על ראשיתו של הוויסות והיעדר המענה המערכתי שניתן לו.
לאחר פרישתו מבנק ישראל עסק במשך שנתיים בשווייץ במיזמים של הברון אדמונד ליאופולד דה רוטשילד לקידום שיתוף פעולה עם מצרים ולמימוש "תוכנית מרשל" לסיוע כלכלי ופיתוח אזורי במזרח התיכון, תוכנית שאותה הציג ב-1979 בתפקידו כנגיד הבנק המרכזי. ב-1983 מונה למועצת המנהלים של בנק כללי, שבשליטת משפחת רוטשילד, ונבחר לתפקיד סגן יו"ר הדירקטוריון ויו"ר הוועד הפעל של הבנק.
ב-1985 נתבקש על ידי הממשלה להגיש את המלצותיו בתחום פריקת פחם בישראל. בשנים 1986–1989 כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של קונצרן "כור". במשך יומיים באוגוסט 1987 הוחזקו גפני ובכירי "כור" נוספים כבני ערובה במפעל סולתם, כאשר העובדים התבצרו במקום.
פעל כדירקטור בחברות ישראליות אחדות, ובהן איי די בי חברה לאחזקות וחבר ועדת ביקורת של חברת העובדים. בפעילותו הציבורית, עם פרישתו משירות המדינה צורף לחבר הנאמנים של בית לוחמי הגטאות ועמד בראש ועדה להנצחת זכרם של יצחק צוקרמן וצביה לובטקין.
היה נשוי לד״ר מירה ארשבסקי, חוקרת בתחום חקר הסרטן, ואב לשלושה. לאחר גירושיהם חי בזוגיות עם צפרא אריאן.
הערות שוליים

↑   ניר חסון, איך בונים בירושלים? קודם כל צריך להכיר את הנוסחה לשימור הרוב היהודי, באתר הארץ, 13 באפריל 2021
↑  אמיר גילת ואורי גינוסר, כתבה, מעריב, 25 באוגוסט 1987
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568043205171  VIAF: 317286950   WorldCat (עם VIAF): 317286950
נשיא על הכוונת (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  נשיא על הכוונת 
 בימוי:  פרד זינמן 
 הופק בידי:  ג'ון וג'יימס וולף 
 תסריט:  Kenneth Ross 
 עריכה:  ראלף קמפלן 
 שחקנים ראשיים:  אדוארד פוקס (התן) Maurice Teynac מוריס דנהאם Nicolas Vogel מדלין דמיין ליליאן רובר Jacques François Jean Michaud פיליפ לאוטרד ריימונד ז'רום ורנון דובטשף Van Doude ז'אן שמפיון Raoul Curet טוני בריטון טרנס אלכסנדר טימותי וסט Robert Le Béal רוג'ר לומונט Pierre Risch Howard Vernon ז'ראר בור סיריל קיוזאק אריק פורטר רונלד פיקאפ דונלד סינדן אנטון רוג'רס דלפין סייריג ז'אן מרטין מייקל לונסדייל מייקל אוקלייר דרק ג'קובי Gilberte Géniat אלן באדל אדוארד הארדוויק Edmond Bernard פאודור אטקין François Valorbe Adrien Cayla-Legrand Denis Carey Bernard Musson Colette Bergé אנדרה פנברן ברנרד ארצ'רד דייוויד סוויפט בפסקה זו 12 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 מוזיקה:  ז'ורז' דלרו 
 צילום:  ג'ין טורנייה 
 מדינה:  צרפת, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Warwick Films 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1973 
 משך הקרנה:  145 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט דרמה, סרט מתח פוליטי 
 מקום התרחשות:  פריז 
 דף הסרט ב־IMDb
 
נשיא על הכוונת (באנגלית: The Day of the Jackal) הוא סרט מותחן פוליטי בריטי-צרפתי משנת 1973, בבימויו של פרד זינמן. הסרט מבוסס על הספר נשיא על הכוונת של פרדריק פורסיית' משנת 1971 ועוקב אחר סיפורו של מתנקש שכיר המכונה "התן", שנשכר להתנקש בחייו של נשיא צרפת, שארל דה גול בקיץ 1963. העלילה מתארת את המרדף אחר המתנקש מצד כוחות הביטחון הצרפתיים, המנסים למנוע את ההתנקשות בזמן.
הפקה משותפת של בריטניה וצרפת, בסרט מככב אדוארד פוקס בתור התן, עם מייקל לונסדייל, דרק ג'קובי, טרנס אלכסנדר, מישל אוקלייר, אלן באדל, טוני בריטון, סיריל קיוזאק, מוריס דנהם ודלפין סייריג. את הפרטיטורה המוזיקלית הלחין ז'ורז' דלרו.
הסרט זכה לביקורות חיוביות והמשיך לזכות בפרס באפט"א לעריכה הטובה ביותר (ראלף קמפלן) ובנוסף חמש מועמדויות נוספות לפרס באפט"א (כולל הסרט הטוב ביותר והבימוי הטוב ביותר), שתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב ומועמדות אחת לאוסקר. הסרט הכניס $16,056,255 בקופות צפון אמריקה. מכון הקולנוע הבריטי דירג אותו כסרט הבריטי ה-74 בגודלו במאה ה-20.
עלילה

ב-22 באוגוסט 1962, ארגון המחתרת המיליטנטי OAS, שזועם על ממשלת צרפת שהעניקה עצמאות לאלג'יריה, מנסה להתנקש בחיי הנשיא שארל דה גול. ניסיון ההתנקשות נכשל, והותיר את דה גול וכל פמלייתו ללא פגע. בתוך שישה חודשים, מנהיג ה-OAS, ז'אן בסטיאן-ת'ירי ועוד כמה חברים נתפסים ובסטיאן-ת'ירי ומוצאים להורג.
הסרט מתאר את התכנון והביצוע של התנקשות מתוכננת בנשיא צרפת שארל דה גול. גיבור הסרט, המכונה "הצייד", נבחר למשימה בגלל מיומנויותיו הגבוהות. במקביל, כוחות הביטחון הצרפתיים מנסים להתחקות אחריו ולסכל את מזימתו.
ביקורות

נשיא על הכוונת נחשב לאחד המותחנים הקלאסיים של שנות ה-70, וזכה לשבחים על בימויו המותח והעוצמתי. הסרט קיבל ביקורות חיוביות רבות על תיאור הריאליסטי של המרדף. ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 90%, וב-Metacritic ציון של 80 מתוך 100.
הערות שוליים

↑  British Film Institute - Top 100 British Films (1999).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 305895174   WorldCat (עם VIAF): 305895174
קרב אל-עלמיין השני

ערך זה עוסק בקרב אל-עלמיין השני. אם התכוונתם לקרב שהתרחש כמה חודשים מוקדם יותר באותו מקום, ראו .
קרב אל-עלמיין השני היה קרב מכריע שהתנהל בין 23 באוקטובר ל-4 בנובמבר 1942 במסגרת המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה. הקרב היה השלישי בסדרה של עימותים צבאיים, שהתנהלו באזור אל-עלמיין שבמצרים, החל מיולי 1942. קדמו לו קרב אל-עלמיין הראשון וקרב עלם חלפה. במהלך הקרב, שארך 12 יום, הביסה הארמייה השמינית של חבר העמים הבריטי בפיקודו של ברנרד מונטגומרי את ארמיית הפאנצר אפריקה, שכללה כוחות גרמניים ואיטלקיים בפיקודו של ארווין רומל, ואילצה את כוחות הציר להתחיל בנסיגה ארוכה מערבה לאורך חופי צפון אפריקה, שהסתיימה בכניעת הכוחות הגרמניים והאיטלקיים בתוניסיה בראשית מאי 1943. ניצחון בעלות הברית בקרב הסיר סופית את האיום הגרמני מעל מצרים ותעלת סואץ, ושם קץ לתוכנית הגרמנית הגרנדיוזית להשתלט על המזרח התיכון באמצעות תנועת מלקחיים גדולה של כוחותיו של רומל מדרום והכוחות הגרמניים בקווקז מצפון.
תבוסת כוחות הציר בקרב אל-עלמיין, יחד עם תבוסת הצבא הגרמני בקרב סטלינגרד שהתנהל במקביל, סימנו את ראשית המפנה לטובת צבאות בעלות הברית במלחמה נגד גרמניה הנאצית וגרורותיה, אם כי, בהשוואה לניצחון הסובייטי בקרב סטלינגרד, לניצחון הבריטי באל-עלמיין הייתה חשיבות משנית. הניצחון המכריע בקרב אל-עלמיין, ביחד עם נחיתת כוחות בעלות הברית בחופי צפון אפריקה המערבית במבצע לפיד זמן קצר לאחר מכן, מסמנים את נקודת המפנה במערכה הצבאית בצפון אפריקה ובמערכה בזירת הים התיכון.
ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, אמר על חשיבות הקרב: "זה אינו הסוף (של המלחמה), אין זה אפילו תחילת הסוף, אבל אולי זהו סוף ההתחלה". צ'רצ'יל כתב בזיכרונותיו (במידה רבה של חוסר דיוק): "לפני אל-עלמיין לא ידענו [הצבא הבריטי] ניצחון, אחרי אל-עלמיין לא ידענו עוד תבוסה".
רקע

בראשית יולי 1942 הגיעה ארמיית פאנצר אפריקה (שהורכבה מקורפוס אפריקה הגרמני בסיוע יחידות חי"ר ויחידות ממונעות איטלקיות) תחת פיקודו של ארווין רומל, לעומק שטח מצרים ואיימה לכבוש את מצרים ולהשתלט על תעלת סואץ (שהיוותה ציר אספקה חיוני עבור מאמץ המלחמה של בריטניה). הכוחות הבריטיים הצליחו לבלום את המשך התקדמותו של רומל בקו אל-עלמיין, קו הגנה מבוצר שחסם את המעבר הצר בין חוף הים התיכון לבין שקע קטארה הבלתי-עביר לתנועת רכב, כ-100 ק"מ ממערב לאלכסנדריה. במהלך חודש יולי נערכו באזור מספר קרבות מבולבלים (שנודעו מאוחר יותר בשם קרב אל-עלמיין הראשון), כשכל צד מנסה לפרוץ ללא הצלחה את מערך ההגנה של יריבו ולהשיג הכרעה צבאית. לאחר שורה ארוכה של התקפות והתקפות נגד, במהלכן ספגו שני הצדדים אבדות כבדות, שככה הלחימה.
שני הצדדים היו תשושים ונזקקו לזמן לצורך התארגנות מחדש. סדרת המפלות שספגו הכוחות הבריטיים בצפון אפריקה במערכה נגד כוחותיו של רומל גרמו לצ'רצ'יל לבצע סדרת חילופי גברי בפיקוד הבריטי בזירת המזרח התיכון. קלוד אוקינלק, מפקד "פיקוד המזרח התיכון", שנטל את הפיקוד גם על הארמייה השמינית, מונה למפקד הכוחות הבריטיים באיראן ובעיראק, ובמקומו מונה הרולד אלכסנדר למפקד הכוחות הבריטיים במצרים, ארץ ישראל וסוריה, ואילו גנרל ברנרד מונטגומרי מונה למפקד הארמייה השמינית, ונכנס לתפקידו ב-13 באוגוסט. מיד עם כניסתו לתפקיד החל מונטגומרי בהכנות להדיפת המתקפה הצפויה של רומל על קו אל-עלמיין. הוא העריך נכונה את כוונותיו של רומל, והציב את כוחותיו העיקריים סביב רכס עלם חלפה, כ-20 ק"מ ממזרח לקו אל-עלמיין, במטרה לבלום שם את כוחות הציר.
רומל ידע שבעלות הברית מזרימים תגבורות חזקות לארמייה השמינית, ולכן החליט לתקוף לפני שהבריטים ישיגו עדיפות מכרעת על כוחותיו. ב-30 באוגוסט החלה מתקפת הציר, שנועדה לאגף את קו אל-עלמיין מדרום ולנתק את כוחות הארמייה השמינית מעורפם. הכוחות הבריטיים, שהיו ערוכים ומוכנים היטב לקראתה, ניהלו קרב מגננה מתוכנן היטב, ולא התקשו לבלום את התקדמות קורפוס אפריקה. ב-6 בספטמבר השלימו כוחותיו של רומל את נסיגתם לעמדות המוצא שלהם לאחר שספגו אבדות ניכרות, והיוזמה עברה לידי הבריטים. מונטגומרי החל בהכנות למתקפה גדולה של כוחותיו על כוחות הציר בקו אל-עלמיין, במטרה להשמיד את כוחותיו של רומל ובסופו של דבר להשתלט על חופי צפון אפריקה. מונטגומרי ואלכסנדר הצליחו לשכנע את צ'רצ'יל קצר הרוח לדחות את המתקפה המתוכננת לסוף אוקטובר, כדי שניתן יהיה לקלוט כראוי את התגבורות שהגיעו למצרים, ולהשלים את ההכנות למתקפה. מתקפת הארמייה השמינית הייתה קשורה קשר הדוק בתכנונה ובעיתויה לפלישה המתוכננת של בעלות הברית לצפון אפריקה הצרפתית (מבצע לפיד), שנועדה להיערך בראשית נובמבר 1942.
תוכנית המערכה הבריטית

תוכנית המערכה של הארמייה השמינית, שגובשה סופית ב-6 באוקטובר (17 יום לפני פתיחת המתקפה הבריטית), שמה דגש על השמדת כוחות השריון של רומל, אך לא באמצעות קרבות תנועה, בהן הצטיינו דיוויזיות הפאנצר הגרמניות. מונטגומרי הסתמך על ההרגל הגרמני להגיב באופן מיידי על כל התקפה בריטית בהתקפת נגד, כדי לאלץ את רומל לשחוק בהדרגה את כוחותיו הניידים, בשורת התקפות נגד על מערכי הגנה בריטיים מוכנים, בדומה למה שאירע בקרב עלם חלפה. רק לאחר שכוחות הציר ישחקו עד דק, התכוון מונטגומרי להנחית עליהם את מהלומת החסד, לשבור את התנגדותם ולהשמיד את שרידיהם.
המאמץ הבריטי העיקרי נועד להתרכז בחלק הצפוני של קו אל-עלמיין. 4 מדיוויזיות הרגלים של הקורפוס ה-30, בסיוע 2 בריגדות שריון, נועדו לפרוץ את מערכי ההגנה של הציר באזור זה, לתפוס קו דיווח, שקיבל את שם הקוד קו אוקסילק, ולאפשר לכוחות ההנדסה של הקורפוס ה-10 לפלס צירים בשדות המוקשים. הקורפוס המשוריין ה-10 (הדיוויזיות המשוריינות ה-1 וה-10) נועד לנוע בעקבות כוחות החי"ר, לעבור דרך הפרצות בשדות המוקשים, לתפוס קו עמדות שקיבל את שם הקוד קו פירסון, ולהיערך לשבור כל התקפת נגד גרמנית על כוחות הקורפוס ה-30. במקביל נועד הקורפוס ה-13 לבצע מתקפת הסחה על עמדות הציר באגף הדרומי של קו אל-עלמיין, ולכבוש את קארת אל-חמימאת, במטרה לאיים על כוחות הציר באיגוף מדרום, ולרתק חלק מכוחות השריון הגרמניים והאיטלקיים, כדי להרחיק אותם מזירת הלחימה העיקרית בצפון.
מונטגומרי התכוון להסתמך על יחידות הרגלים שלו (שנהנו מעדיפות על יריביהם, בעיקר בלחימה פנים אל פנים ובלוחמת לילה) כדי להנחית שורת התקפות לילה על עמדות הציר, בסיוע כוחות הארטילריה והאוויר של הארמייה השמינית. הוא תכנן לשנות את כיוון המתקפה, ולהנחית אותה כל פעם על נקודה אחרת בחזית האויב, כדי לשמור על היוזמה, ולאלץ את רומל "לרקוד לצלילי חלילו". במקום לשחוק את כוחותיו המשוריינים בהתקפות נגד מערכי הגנה מוכנים של הציר, הוא תכנן לאלץ את רומל לתקוף את העמדות, שיכבשו על ידי יחידות הרגלים של הארמייה השמינית, וכך להשמיד בהדרגה את כוחותיו הניידים. מונטגומרי העריך מראש, שהקרב יימשך 12 ימים, ויתנהל בשלושה שלבים: "החדירה, הכתישה, והשבירה הסופית של האויב".
תוכנית המערכה הבריטית > מבצע ברטרם

בחודשים שקדמו לקרב השתמשו כוחותיו של מונטגומרי במספר תחבולות על מנת להונות את פיקוד הציר, הן לגבי מיקומה המדויק של המתקפה הבריטית והן באשר למועד המתקפה. לתוכנית ההונאה ניתן שם הקוד "מבצע ברטרם". המבצע כלל בניית קו צינורות מים בשלבים, שנועדה לשכנע את הפיקוד הגרמני לחשוב, כי המתקפה תחל רק לאחר השלמתו, וכי המאמץ העיקרי של בעלות הברית יהיה בדרום. בנוסף לכך, מודלים של טנקים שהורכבו מעץ הונחו על גבי ג'יפים שנעו דרומה - ובפעולת הטעיה נוספת, מודלים של משאיות אספקה הונחו על גבי הטנקים שנועדו לבצע את המתקפה בפועל ונעו צפונה.