stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
י"ג באלול
נפטרו

ה'תרל"ו – רבי יעקב ישראל טברסקי, אדמו"ר ומגיד מישרים, בנו השלישי של רבי מרדכי מצ'רנוביל, מכונה ה"צ'ארקאסער" על שם מושבו בעיר צ'רקס. (נולד בה'תקנ"ד)
ה'תרנ"ב – רבי אברהם יששכר בער רבינוביץ, החסד לאברהם, האדמו"ר השני בחסידות ראדומסק.
ה'תרס"ט – רבי יוסף חיים מבגדאד, מקובל, דרשן, מנהיג יהדות בגדאד ומגדולי הפוסקים של יהדות ארצות האסלאם. נודע בשם ספרו בן איש חי. (נולד בכ"ז באב ה'תקצ"ה)
ה'תשס"ז – גד יעקבי, שר וחבר הכנסת מטעם המערך, שגריר ישראל באו"ם (נולד ה'תרצ"ה)
י"ב באלול – י"ד באלול
אלול
שמואל הקטן

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־1 
 פטירה:  המאה ה־2 
 תקופת הפעילות:  ? – המאה ה־2 
 
שמואל הקטן היה תנא שישב במועצת החכמים שדנה בעיבור השנה. חיבר את ברכת המינים, ברכה מאוחרת שנוספה לתפילת שמונה עשרה, לבקשתו של "רבן גמליאל". בתלמוד הוא מוזכר כדוגמה לענווה. לא היו לו ילדים.
לפשר כינויו "הקטן" מביא התלמוד הירושלמי שני הסברים: "לפי שהיה מקטין עצמו" ונוהג בענווה, ו"לפי שמעט (בלבד) היה קטן משמואל הרמתי".
חיבור ברכת המינים

בתלמוד מובאת ברייתא, שמספרת על סידור 18 הברכות שבתפילה ועל התוספת של הברכה הנוספת:
שמעון הפקולי הסדיר שמונה עשרה ברכות לפני רבן גמליאל על הסדר ביבנה. אמר להם רבן גמליאל לחכמים: כלום יש אדם שיודע לתקן ברכת המינים? עמד שמואל הקטן ותיקנה. לשנה אחרת שכחה, והשקיף בה שתיים ושלוש שעות, ולא העלוהו.
הרמב"ם מסביר את הצורך שהיה בתוספת הברכה:
בימי רבן גמליאל רבו המינים בישראל, והיו מצֵירין לישראל ומסיתין אותן לשוב מאחרי ה'. וכיון שראה שזו גדולה מכל צורכי בני אדם, עמד הוא ובית דינו, והתקין ברכה אחת שתהיה בה שאילה מלפני ה' לאבד המינים, וקבע אותה בתפילה, כדי שתהיה ערוכה בפי הכול. נמצאו הברכות שבתפילה, תשע עשרה ברכות
ברכה זו סימלה בין היתר את הנתק בין היהדות לנצרות בדורות הראשונים להופעת הנצרות, יחד עם עוד תקנות שנועדו לכך, כמו ביטול אמירת "עשרת הדברות" יחד עם קריאת שמע: "רבי שמואל בר נחמן אמר... בדין הוה שיהו קורין עשרת הדיברות בכל יום; ומפני מה אין קורין אותן? מפני טענת המינין, שלא יהו אומרים: אלו לבדם ניתנו לו למשה בסיני".
הברייתא מספרת, ששמואל הקטן שימש פעם אחת כשליח ציבור, וכשהגיע לברכת המינים שכח את הנוסח והתעכב מעט כדי להיזכר בו. הציבור המתין בינתיים, ולא סילקו. התלמוד דן במעשה זה, שהרי ישנה הלכה ששליח ציבור שטעה בברכת המינים מסולק מן התיבה לאלתר, מחשש שהוא מין. התירוץ המובא הוא שרק טעה בנוסח ולא נמנע מלומר; דעה שנייה היא שכיון שהוא עצמו תיקן הברכה, אין לחשוש שחזר בו.
דמותו בעיני חז"ל

חז"ל שיבחו את שמואל הקטן על ענוותנותו ועל מידותיו הטובות. אחת מאגדות חז"ל מספרת על בת קול שהעידה באוזניהם של חכמים, שהתוועדו בעלייה ביבנה, על כך ש"יש כאן אחד שראוי שתשרה עליו שכינה, אלא שאין דורו זכאי לכך". החכמים שהשתתפו באותו מעמד "נתנו עיניהם בשמואל הקטן" שאליו מכוונים הדברים. "וכשמת אמרו עליו: הי עניו, הי חסיד, תלמידו של הלל".
מפורסמת הייתה השתדלותו של שמואל הקטן למנוע בושה מאדם אחר. על כך מספר התלמוד:
אין מעברין את השנה אלא במזומנין לה. מעשה ברבן גמליאל שאמר: הַשכימו לי שבעה (חכמים) לעלייה! הִשכים ומצא שמונה. אמר: מי הוא שעלה שלא ברשות - יירד! עמד שמואל הקטן ואמר: אני הוא שעליתי שלא ברשות, ולא לעבר השנה עליתי, אלא ללמוד הלכה למעשה הוצרכתי. אמר לו: שֵב בני, שב, ראויות כל השנים כולן להתעבר על ידך, אלא אמרו חכמים: אין מעברין את השנה אלא במזומנין לה.
התלמוד מסיים: ולא שמואל הקטן היה זה שעלה שלא ברשות, אלא אדם אחר, ושמואל הקטן הציג את עצמו במקומו כדי שלא לביישו.
דמותו בעיני חז"ל > מתורתו

לא רבים המאמרים שנמסרו מתורתו של שמואל הקטן, ומה שנמסר משמו עוסק בעיקר בתחום האגדה. מה שמובא בשמו במשנה במסכת אבות כולל שני פסוקים בספר משלי (כד, יז-יח), שהוא היה רגיל לעורר את הציבור בעניינם:
שמואל הקטן אומר: "בִּנְפֹל אוֹיִבְךָ אַל-תִּשְׂמָח, וּבִכָּשְׁלוֹ אַל-יָגֵל לִבֶּךָ. פֶּן-יִרְאֶה ה' וְרַע בְּעֵינָיו, וְהֵשִׁיב מֵעָלָיו אַפּוֹ. 

(ויש גורסים:) "חרון אפו" לא נאמר, אלא "אפו".
הנוסחה המובאת בסיום המשנה מוזכרת בפירוש רש"י ובפירוש הרמב"ם, ומשמעותה – לפי המפרשים – "מלמד שמוחלין לו על כל עוונותיו", כלומר – האדם שאויביו שמחים במפלתו זוכה שבשכר זה נמחלים לו כל עוונותיו.
במסכת דרך ארץ זוטא מופיע בשמו מאמר נוסף:
אבא חנן אומר משום שמואל הקטן: העולם הזה דומה לגלגל עינו של אדם: לבן שבו – זה ים אוקיינוס, שמקיף את כל העולם כולו; שחור שבו – זה יישוב; קומט שבו – זה ירושלים; פרצוף שבקומט – זה בית המקדש, שייבנה במהרה בימינו.
מעשה שמספר התלמוד, בעניינו של הגשם והתעניות שהיו גוזרים בעקבות עצירתו. במעשה זה הוכיח שמואל הקטן את הציבור על פרשנותו לירידת הגשם טרם תחילת התענית או לאחר סיומה:
שמואל הקטן גזר תענית, וירדו להם גשמים קודם הנץ החמה. כסבורין העם לומר: שבחו של ציבור הוא. אמר להם: אמשול לכם משל, למה הדבר דומה? לעבד שמבקש פרס מרבו, אמר להם: תנו לו ואַל אשמע קולו!
 שוב שמואל הקטן גזר תענית, וירדו להם גשמים לאחר שקיעת החמה (אחר סיום התענית). כסבורים העם לומר שבחו של ציבור הוא. אמר להם שמואל: לא שבח של ציבור הוא, אלא אמשול לכם משל, למה הדבר דומה? לעבד שמבקש פרס מרבו, ואמר להם: המתינו לו עד שיתמקמק ויצטער ואחר כך תנו לו.
התלמוד שואל: אם כך, באיזה מקרה יכול להתבטא שבחו של הציבור בעיני ה'? ועונה: במקרה ש"אמר (החזן) 'משיב הרוח' ונשבה רוח, אמר 'מוריד הגשם' ובא גשם".
פטירתו

על פי המסופר בתלמוד, אמר שמואל הקטן בשעת פטירתו: "שמעון וישמעאל לחרבא, וחברוהי לקטלא, ושאר עמא לביזא, ועקן סגיאן עתידן למיתי על עלמא". בתרגום לעברית, על פי פירוש רש"י: רבן שמעון בן גמליאל הזקן ורבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול (הראשונים שבעשרת הרוגי מלכות) – ייהרגו בחרב, וחבריהם להריגה בשאר מיתות, ושאר העם לביזה, וצרות גדולות עתידות לבוא על העולם.
"וכשמת אמרו עליו: הי עניו, הי חסיד, תלמידו של הלל".
וכשמת שמואל הקטן תלו מפתחו ופנקסו בארונו, מפני שלא היה לו בן, והיה רבן גמליאל הזקן ורבי אלעזר בן עזריה מספידין עליו ואומרין: על זה נאה לבכות, על זה נאה להתאבל. מלכים מתים ומניחים כתריהם לבניהם, עשירים מתים ומניחים עושר לבניהם; שמואל הקטן נטל כל החמודות שבעולם והלך לו.
מסכת שמחות ח,  באתר ויקיטקסט
לקריאה נוספת

מנחם הירשמן, "לדמותו של שמואל הקטן", בתוך: יהודים ויהדות בימי בית שני, המשנה והתלמוד (עורכים: אהרן אופנהיימר, ישעיהו גפני, מנחם שטרן), הוצאת יד יצחק בן-צבי (1993), עמ' 165–172.
גריגורי סדוב

| --- | --- |

 לידה:  12 בינואר 1836 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  15 באפריל 1884 (יוליאני) (בגיל 48) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1866) 
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב גדולה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1866)  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3 (1883) 
 
גריגורי סדוב (ברוסית: Григорий Седов;‏ 12 בינואר 1836 – 15 באפריל 1884) היה צייר רוסי ידוע בעיקר בסצנות היסטוריות ובציורי קיר דתיים.
ביוגרפיה

הוא נולד למשפחת סוחרים. לימודי האמנות הראשונים שלו היו בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, ולאחר מכן נרשם לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות ב-1857.  בהיותו שם, הוא קיבל מספר מדליות על עבודתו, כולל מדליות זהב בשנים 1864 ו-1866, כאשר הוענק לו גם התואר "אמן", מדרגה ראשונה, וקיבל מלגה ללמוד באירופה במשך שש שנים על ציור של "הדוכסית הגדולה של ולדימיר מתנצרת".
בשנים 1867 עד 1870 הוא חי בפריז, שם לא רק צייר בצבעי שמן אלא גם יצר ציור קיר של השילוש הקדוש עבור כיפת המזבח בקתדרלת אלכסנדר נייבסקי החדשה. באותה תקופה הוא התעוור בעין אחת. השילוב עם חוסר יכולתו לשלוט בשפה הצרפתית, הפך את חייו שם לקשים מדי.
ב-1870 חזר לרוסיה ובילה את השלוש השנים האחרונות של תקופת הקיצבה שלו בעבודה במוסקבה בעיקר בציור לכנסיות.
הוא גם זכה בתואר "אקדמיה" על ציור של "איוואן האיום עם מליוטה סקורטוב". בשנת 1876, הציור שלו של "איוואן עם ואסיליסה מלנטייבה" זיכה אותו בשבחי הביקורת בתערוכת האקדמיה. מאוחר יותר, הוא צייר "טבילתה של אולגה הקדושה" עבור הקתדרלה של ישו המושיע.
בעיות העיניים שלו מנעו ממנו לעבוד במשך תקופות ארוכות והתפוקה הכוללת שלו קטנה יחסית.
גלריה

איוואן האיום ומלנטייבה
איוואן האיום ומלוטה
הצאר בוחר את אשתו
הערות שוליים

↑  Русские художники. Седов Григорий Семенович., www.artsait.ru
↑  ЭСБЕ/Седов, Григорий Семенович — Викитека, ru.wikisource.org (ברוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 3196151778213318130007   WorldCat (עם VIAF): 3196151778213318130007 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "גריגורי סדוב".
איריס צ'אנג

| --- | --- |

 לידה:  28 במרץ 1968 פרינסטון, ניו ג'רזי, ארצות הברית 
 התאבדה:  9 בנובמבר 2004 (בגיל 36) לוס גאטוס, קליפורניה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Iris Shun-Ru Chang 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Gate of Heaven Catholic Cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, התיכון הניסויי האמריקאי, המכללה לתקשורת של UIUC 
 שפות היצירה:  אנגלית, סינית 
 יצירות בולטות:  The Rape of Nanking, Thread of the Silkworm 
 www.irischang.net
 
איריס צ'אנג (באנגלית: Iris Shun-Ru Chang‏; 28 במרץ 1968 - 9 בנובמבר 2004) הייתה סופרת ועיתונאית אמריקאית, שעמדה בראש קבוצת פעילים קטנה שלחמה נגד מה שכינתה "קשר השתיקה" האופף את הטבח והאונס ההמוניים בננקינג. כבת למשפחה סינית שנמלטה מאימי הכיבוש היפני, היא תיעדה את סיפורי האימים ופרסמה ב-1997 ספר שזכה לתהודה רבה: "האונס של ננקינג" ("The Rape of Nanking").
הספר מביא את סיפור המעשה מ-3 זוויות ראייה: זווית הראייה של החיילים היפניים שביצעו את המעשים, זווית הראייה של הקורבנות הסיניים וזווית הראייה של קבוצת אזרחים אירופאיים ואמריקאים אשר לא עזבו את העיר ויצרו אזור ביטחון שהציל בסופו של דבר מאות אלפי אנשים.
הספר מביא גם את סיפורו של הנאצי ג'ון ראבה, אזרח גרמני אותו מכנה צ'אנג "אוסקר שינדלר הסיני", שהתגורר ברובע הזרים בננקינג והציל באופן אישי אזרחים רבים.
מעבר לתיאור הטבח ההמוני, מנתחת הסופרת את תרבות המלחמה היפנית המזלזלת לטענתה באופן בוטה בחיי אדם ומאשימה הן את המזרח והן את המערב (כל אחד מסיבותיו הוא) בהשתקת הפשע הנורא, השתקה בה היא רואה אונס ופשע נוספים.
צ'אנג התאבדה בגיל 36, גופתה נמצאה ב-11 בנובמבר 2004 ירויה בתוך מכוניתה בעיירה לוס גאטוס בקליפורניה.
טריפון איבנוב

טריפון מרינוב איבנוב (בבולגרית: Трифон Маринов Иванов;‏ 27 ביולי 1965 - 13 בפברואר 2016) היה כדורגלן בולגרי ששיחק בעמדת הבלם.
איבנוב, שזכה לכינוי "הזאב הבולגרי" בעקבות הזקן שגידל ותספורת המאלט שלו, היה מהבולטים בכדורגל הבולגרי בשנות ה-90. בנוסף על קריירת משחק בבולגריה, ספרד, שווייץ ואוסטריה, רשם איבנוב 75 הופעות במדי נבחרת בולגריה, והשיג איתה את הישג השיא בהיסטוריה שלה עד כה, המקום הרביעי במונדיאל 1994. איבנוב שימש כקפטן הנבחרת במשך שנתיים, כולל בטורניר מונדיאל 1998.
קריירת משחק

איבנוב נולד בוליקו טרנובו. הוא החל את קריירת המשחק בקבוצת אטאר מעיר הולדתו, וליקו טרנובו. לקראת עונת 1998/1999 עבר איבנוב לצסק"א סופיה, במדיה שיחק במשך שתי עונות, וזכה בשתי אליפויות וגביע אחד. לקראת עונת 1990/1991 עבר לשחק בקבוצת ריאל בטיס מהליגה הספרדית, וסיים איתה במקום האחרון בליגה בטרם עבר להשאלות בקבוצותיו הקודמות בבולגריה, תחילה באטאר, במדיה שיחק פעמיים בלבד אך היה חלק מהאליפות הראשונה בתולדותיה, ולאחר מכן בצסק"א סופיה, עימה זכה באליפות נוספת. הוא חזר לבטיס לקראת עונת 1992/1993, והיה לבורג מרכזי בקבוצה שלא הצליחה להעפיל חזרה לליגה הבכירה.
לאחר שהספיק לשחק שלושה משחקים בבטיס בעונת 1993/1994, עבר לשווייץ, שם חתם בקבוצת נשאטל גזמאקס. לאחר שלא הצליח להשתלב בעונה הראשונה שלו, היה איבנוב משמעותי יותר בפתיחת עונתו השנייה בקבוצה. עם זאת, בחלון ההעברות עבר פעם נוספת בהשאלה לצסק"א סופיה למשך כחצי עונה.
בעונת 1995/1996 עבר איבנוב לחשק בראפיד וינה מהבונדסליגה האוסטרית. הפעם איבנוב השתלב מיידית בקבוצה והפך לשחקן הרכב משמעותי. הוא כבש שבעה שערי ליגה בעונת הבכורה שלו, שיא קריירה עבורו, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות ולהעפיל לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע, שם נוצחה 1-0 על ידי פריז סן-ז'רמן. עונה אחר כך סיים עם קבוצתו במקום השני בליגה, ובזכות הופעותיו זכה בתואר כדורגלן השנה בבולגריה לשנת 1996, אך במקביל להופעות מצוינות בליגת האלופות, רשם איבנוב עונה חלשה בליגה, ואף הסתכסך עם מאמנו לאחר שהורחק בכרטיס אדום במשחק המכריע על האליפות.
איבנוב עזב את ראפיד וינה כדי להימנע מלהתאמן עם הנוער עד סוף חוזהו ב-1998. לכן, לקראת עונת 1997/1998 עבר איבנוב ליריבה העירונית אוסטריה וינה, במדיה שיחק חצי עונה בלבד בטרם עבר בהשאלה לקדנציה רביעית, בת חצי עונה, בצסק"א סופיה. על מנת לאפשר לבנותיו לסיים את לימודיהן באוסטריה, החליט איבנוב להמשיך ולהתגורר במדינה, ושיחק במשך שלוש עונות בפלוריסדורפר החובבנית מהליגה החמישית. ב-2001 פרש סופית ממשחק, בגיל 36.
קריירת משחק > נבחרת בולגריה

איבנוב רשם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בולגריה ב-1988, והיה שותף לכישלון הנבחרת להעפיל לטורנירי מונדיאל 1990 ויורו 1992. במוקדמות מונדיאל 1994, תחת המאמן דימיטר פנב, הוגרלה בולגריה לבית קשה שכלל בין היתר את שוודיה וצרפת, אך העפילה במפתיע מהמקום השני בבית, לאחר ניצחון בצרפת במשחק האחרון 2-1 מצמד של אמיל קוסטדינוב. איבנוב כבש שער אחד (בהפסד החוץ 3-1 לאוסטריה) במהלך טורניר המוקדמות.
איבנוב זומן על ידי פנב לטורניר מונדיאל 1994 בארצות הברית. איבנוב פתח בהרכב בהופעה החלשה שהסתיימה בתבוסה 3-0 לניגריה בפתיחת הטורניר. בהמשך, רשמה בולגריה ניצחונות 4-0 על יוון ו-2-0 על ארגנטינה, בדרך לשמינית הגמר. איבנוב פתח בשני הניצחונות המרשימים, אך ספג בשניהם כרטיס צהוב, מה שגרר את הרחקתו משמינית הגמר מול מקסיקו. בולגריה העפילה לרבע הגמר, ואיבנוב חזר להרכב במשחק בו הדיחה נבחרתו את האלופה המכהנת גרמניה. הוא הוסיף לפתוח גם במשחקים שסיימו את דרכה של בולגריה בטורניר, חצי הגמר בו הפסידה 2-1 לאיטליה, והפסד 4-0 לשוודיה במשחק על המקום השלישי. איבנוב סיים טורניר מוצלח מבחינה אישית וקבוצתית, עם שש הופעות ומקום רביעי.
איבנוב הוסיף להיות בורג משמעותי בנבחרת גם במוקדמות יורו 1996. הוא כבש שער אחד בטורניר, וסייע לנבחרתו להעפיל לראשונה בתולדותיה לטורניר אליפות אירופה.
בטורניר יורו 1996 באנגליה, לא הצליחה בולגריה לעבור את שלב הבתים, וסיימה את דרכה לאחר שלושה משחקים בלבד. איבנוב פתח בהרכב בכל השלושה, אך בולגריה נפרדה מהטורניר לאחר שוויון 1-1 מול ספרד, ניצחון 1-0 על רומניה והפסד 3-1 לצרפת. לאחר סיום הטורניר, ועם סיום דרכו של פנב כמאמן, התמנה איבנוב לתפקיד קפטן נבחרת בולגריה.
מספר חודשים לאחר טורניר היורו, החלו מוקדמות מונדיאל 1998, בהן סיימה בולגריה בראש בית ה'. ב-10 בספטמבר 1997, במחזור השביעי מתוך שמונה, אירחה בולגריה את סגניתה רוסיה, שהייתה רחוקה מרחק נקודה בלבד ממנה. בדקה ה-55 כבש איבנוב את השער היחיד במשחק, שהבטיח לנבחרתו את הכרטיס למונדיאל 1998.
במונדיאל 1998 בצרפת, הוביל איבנוב את בולגריה בטורניר גדול לראשונה כקפטן. אמנם, הטורניר הסתיים בהדחה כבר בשלב הבתים לאחר שלושה משחקים. איבנוב פתח בכל השלושה, והיה שותף להפסדים 1-0 לניגריה ו-6-1 לספרד, וכן למשחק שהסתיים בשוויון 0-0 מול פרגוואי. לאחר הטורניר סיים איבנוב את דרכו בנבחרת בולגריה, ואת תפקיד הקפטן ירש חריסטו סטויצ'קוב.
בעשר שנות הקריירה הבינלאומית שלו רשם איבנוב 75 הופעות, בהן רשם 7 שערים.
נפטר מהתקף לב ב-13 בפברואר 2016.
תארים

צסק"א סופיה
אליפות בולגריה (3): 1988/1989, 1989/1990, 1991/1992
הגביע הבולגרי: 1988/1989
אטאר וליקו טרנובו
אליפות בולגריה: 1990/1991
ראפיד וינה
אליפות אוסטריה: 1995/1996
כדורגלן השנה בבולגריה: 1996
סטטיסטיקות > מועדונים

| עונה | קבוצה | ליגה | בליגה> הופעות | בליגה> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1983/1984 | אטאר וליקו טרנובו | בולגריהליגת העל הבולגרית | 2 | 0 |
| 1984/1985 | אטאר וליקו טרנובו | בולגריהליגת העל הבולגרית | 3 | 0 |
| 1985/1986 | אטאר וליקו טרנובו | בולגריהליגת העל הבולגרית | 5 | 0 |
| 1986/1987 | אטאר וליקו טרנובו | בולגריהליגת העל הבולגרית | 24 | 1 |
| 1987/1988 | אטאר וליקו טרנובו | בולגריהליגת העל הבולגרית | 28 | 6 |
| 1988/1989 | צסק"א סופיה | בולגריהליגת העל הבולגרית | 29 | 3 |
| 1989/1990 | צסק"א סופיה | בולגריהליגת העל הבולגרית | 27 | 3 |
| 1990/1991 | צסק"א סופיה | בולגריהליגת העל הבולגרית | 8 | 2 |
| 1990/1991 | ריאל בטיס | ספרדלה ליגה | 20 | 5 |
| 1990/1991 | אטאר וליקו טרנובו | בולגריהליגת העל הבולגרית | 2 | 0 |
| 1991/1992 | אטאר וליקו טרנובו | בולגריהליגת העל הבולגרית | 10 | 1 |
| 1991/1992 | צסק"א סופיה | בולגריהליגת העל הבולגרית | 5 | 1 |
| 1992/1993 | ריאל בטיס | ספרדליגת המשנה הספרדית | 31 | 4 |
| 1993/1994 | ריאל בטיס | ספרדליגת המשנה הספרדית | 3 | 0 |
| 1993/1994 | נשאטל גזמאקס | שווייץליגת העל השווייצרית | 6 | 0 |
| 1994/1995 | נשאטל גזמאקס | שווייץליגת העל השווייצרית | 19 | 3 |
| 1994/1995 | צסק"א סופיה | בולגריהליגת העל הבולגרית | 7 | 0 |
| 1995/1996 | ראפיד וינה | אוסטריההבונדסליגה האוסטרית | 30 | 7 |
| 1996/1997 | ראפיד וינה | אוסטריההבונדסליגה האוסטרית | 23 | 0 |
| 1997/1998 | אוסטריה וינה | אוסטריההבונדסליגה האוסטרית | 11 | 0 |
| 1997/1998 | צסק"א סופיה | בולגריהליגת העל הבולגרית | 10 | 1 |
| 1998/1999 | פלורידסדורפר | אוסטריההליגה האוסטרית החמישית | 25 | 4 |
| 1999/2000 | פלורידסדורפר | אוסטריההליגה האוסטרית החמישית | 21 | 3 |
| 2000/2001 | פלורידסדורפר | אוסטריההליגה האוסטרית החמישית | 6 | 1 |
| סך הכל קריירה | סך הכל קריירה | סך הכל קריירה | 355 | 45 |
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת בולגריה> שנה | נבחרת בולגריה> הופעות | נבחרת בולגריה> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1988 | 8 | 2 |
| 1989 | 7 | 1 |
| 1990 | 4 | 0 |
| 1991 | 6 | 1 |
| 1992 | 6 | 0 |
| 1993 | 5 | 1 |
| 1994 | 12 | 1 |
| 1995 | 8 | 0 |
| 1996 | 9 | 0 |
| 1997 | 5 | 1 |
| 1998 | 5 | 0 |
| סה"כ | 75 | 7 |
איזבלה ביטון

| --- | --- |

 לידה:  12 במרץ 1836 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  6 בפברואר 1865 (בגיל 28) Swanscombe, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות וסט נורווד 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  ספרות בישול 
 בן או בת זוג:  סמיואל אורצ'רט ביטון 
 
עמוד השער של "כתב העת הביתי לאישה האנגלית" (The Englishwoman's Domestic Magazine), מספטמבר 1861.
עמוד השער של ספרה של הגברת ביטון לניהול משק הבית
איזבלה מרי ביטון (באנגלית: Isabella Mary Beeton;‏ 12 במרץ 1836 - 6 בפברואר 1865), הידועה בכינוי "גברת ביטון" (Mrs Beeton), הייתה מחברת ספרי בישול בריטית אשר נודעה בשל ספרה "ספרה של הגברת ביטון לניהול משק הבית".
ביוגרפיה

ביטון נולדה ברחוב מילק 24 באזור צ'יפסייד של העיר לונדון בירת אנגליה לבנג'מין מייסון ולאליזבת ג'רם. איזבלה הייתה הבכורה לארבעת ילדיהם של בני הזוג. אביה נפטר בצעירותה, ואמה נישאה להנרי דורלינג (אלמן לו ארבעה בנים מנישואים קודמים). לאחר נישואי אליזבת להנרי עברה המשפחה לאפסום שבסארי, שם עבד הנרי במסלול המרוצים המקומי. לאליזבת והנרי נולדו 13 ילדים נוספים ובסך הכל גידלו בני הזוג 21 ילדים.
איזבלה נשלחה ללמוד בבית ספר בהיידלברג שבגרמניה, שם למדה שנתיים במסגרתן למדה בין היתר לנגן על פסנתר.
איזבלה נישאה לסמיואל אורצ'רט ביטון, שנולד אף הוא ברחוב מילק שבצ'יפסייד, ואשר אימו שמרה על קשר עם אימה של אליזבת. אליזבת פגשה אותו בעת ביקור בלונדון. בעת פגישתם היה ביטון מוציא לאור של ספרים ומגזינים. בני הזוג נישאו ב-10 ביולי 1856 בכנסייה הקהילתית סנט מרטין באפסום, ולאחר נישואיהם עברו להתגורר בפרוור הץ' אנד של לונדון.
בנם הראשון, סמיואל ארצ'ארט, נולד במאי 1857 אבל נפטר ממחלה באוגוסט באותה שנה. בספטמבר 1859 נולד בנם השני, שנקרא על שם הבן הראשון.
לאחר נישואיה החלה איזבלה ביטון לכתוב מאמרים בנושא בישול ואחזקת הבית עבור כתבי העת שפרסם בעלה. בין השנים 1859–1861 כתבה מדי חודש מוסף שצורף לכתב העת "כתב העת הביתי לאישה האנגלית". ב-25 בדצמבר 1861 קובצו המוספים יחד ופורסמו בספר שנקרא "ספרה של הגברת ביטון לניהול משק הבית", שנועד עבור בעלת הבית, מנהלת משק הבית, המבשלת, עוזרת המטבח, המשרת הראשי, רכב, וכלל מידע על כל פרטי ניהול משק הבית הוויקטוריאני.
בשנת 1861 ייסד סמיואל ביטון את כתב העת "מלכה" המיועד לנשים ויצא לאור מדי שבוע. כתב העת התמקד בפרסום רכילות ומידע אודות מפגשי החברה הגבוהה בלונדון. מאמרי כתב העת סקרו אירועים חברתיים, ספרות, ובילויים המיועדים לנשות החברה הגבוהה, ואיזבלה פרסמה מאמרים בכתב העת. בשנת 1862 נמכר כתב העת לוויליאם קוקס.
בדצמבר 1861 חלה בנם של בני הזוג בעת שהותם בחופשה בברייטון ונפטר ב-31 בדצמבר באותה שנה.
לבני הזוג נולדו שני בנים נוספים - אורצ'רט (נולד ב-1 בינואר 1863) ומייסון מוס (נולד בינואר 1865).
איזבלה ביטון נפטרה זמן קצר לאחר הולדת בנה הרביעי מזיהום שלקתה בו במהלך הלידה.
בעלה נפטר ביוני 1877 מדלקת ריאות.
שני בני הזוג קבורים בבית הקברות מערב נורווד שבדרום לונדון.
בתרבות

בשנת 2006 הפיקה רשת ה-BBC את סדרת הטלוויזיה הדרמטית "החיים הסודיים של הגברת ביטון", בו גילה אנה מאדליי את דמותה של איזבלה ביטון. בסדרה נרמז כי ביטון סבלה מעגבת שנדבקה בה מבעלה, ואשר, אם סברה זו נכונה, גרמה למות ילדיה ולבסוף למותה שלה.
בסדרת תעודה ששודרה ברשת BBC2 ב-29 בספטמבר 2011 אודות חייה של ביטון נטען כי לא סביר שמותה בגיל 28 נגרם מעגבת.
מר שמואל מר

| --- | --- |
 מקום מגורים:  בבל 
 השתייכות:  אמוראים 
 רבותיו:  רבא 
 
.
מר שמואל מר היה אמורא בדור החמישי לאמוראי בבל. מתלמידי רבא, היה מקורב לרב פפי, שהתארח אצלו.
בדפוסי התלמוד הבבלי נקרא מר שמואל; וזה יוצר בלבול עם האמורא הידוע שמואל, המכונה כך לפעמים.
שמו וזהותו

בדפוסי התלמוד הבבלי הוא נקרא בשם המקוצר "מר שמואל". אבל בספר דקדוקי סופרים העיר בכמה מקומות על פי עדי נוסח של התלמוד (כתבי-יד וספר הלכות גדולות), שהגרסה היא: מר שמואל מר. לפי זה, הצירוף של הכינוי "מר" הנסמך לשמו (באופן חריג) פעמיים, עם הדמיון לכינוי "מר שמואל" המתייחס רבות לאמורא שמואל, גרמו לשיבוש השם.
התוספת "מר" לפני השם הפרטי הייתה נהוגה לפרקים במשפחת ראש הגולה (למשל: מר עוקבא, מר זוטרא). התוספת "מר" בסוף השם מצויה רק בשמותיהם של חכמים בודדים, כגון הונא מר ואבא מר. ותוספת כפולה כזאת ("מר" לפני השם וגם לאחריו) היא ייחודית.
בתלמוד, פעמים רבות השם "מר שמואל" מתייחס לאמורא בן הדור הראשון שמואל, והשם הזהה מבלבל ומקשה על הזיהוי, ויש צורך ללמוד מן ההקשר. למעשה, ברוב המקרים בתלמוד "מר שמואל" מתייחס לאמורא שמואל, ורק מיעוט קטן שלהם מתייחס לרב שמואל מר.
לגבי אחד מן המקומות שנזכר, טען החוקר הרב זאב יעבץ, שמדובר באמורא שמואל בן הדור הראשון, ובתולדות תנאים ואמוראיםשל הרב אהרון הימן כתב על דבריו: "ובמחילה מכבודו, שטעות הוא". מצד שני, העיר שם על דברי בעל סדר הדורות שזיהה את "מר שמואל" במספר מקומות עם מר שמואל מר, אך מן ההקשר יש להבין שזהו שמואל בן הדור הראשון לאמוראים.
אין לבלבל בין מר שמואל מר ובין רב שמואל בר רב מר (או: מרי) גאון, ראש ישיבת פומבדיתא בתקופת הגאונים.
חייו

בתלמוד לא הובאו פרטים רבים על אודותיו.
בעקבות הקידומת "מר", יש סוברים שמר שמואל מר כיהן בתפקיד ראש הגולה, או שהיה ממשפחת ראש הגולה.
במקום אחד בתלמוד מסופר כי רבא טייל עם מר שמואל מר ותוך כדי כך דרש הלכה באוזני האנשים הנמצאים ברחוב: מותר להזמין גוי לסעודת שבת, אך אסור להזמין אותו לסעודת יום טוב, שמא בזמן הבישול ביום טוב יוסיף על המאכלים לצורך הגוי, ובישול ביום טוב לצורך גוי אסור. במקום אחר טייל איתו רבא ודרש הלכה בדיני נידה.
במסגרת דיון על נשיאת אדם בכיסא ביום טוב, אמר רב נחמן בר יצחק: אני נשאתי את מר שמואל בכיסא והוצאתיו מן השמש לצל ומן הצל לשמש. אך לגרסת ספר דקדוקי סופרים שם אין מדובר ברב נחמן בר יצחק אלא בחכם אחר ולפי זה הסיק בתולדות תנאים ואמוראים שמדובר שם בשמואל האמורא מן הדור הראשון.
במקום אחר מסופר כי רב פפא נקלע לביתו של מר שמואל, והעיר לו על פתח שהייתה בו מזוזה שלא כדין.
לפי המסופר בתלמוד, אירע שהוא אירח את רב פפי בביתו. היו לו עבדים. לפי המסופר בתלמוד, רב פפי הזדמן לביתו ביום טוב, והוגשה לפניו דייסה אך הוא נמנע מלאוכלה, לפי הסבר אחד מפני שהבחין שנטחנה באופן האסור ביום טוב, ולפי הסבר אחר לא זיהה בזה איסור אך חשש מפני עבדיו של מר שמואל מר, שעבדים אינם מקפידים להכין את המאכלים (ביום טוב) לפי ההלכה ועלולים לכתוש במכתשת גדולה, האסורה ביום טוב. ופירש ריטב"א, שמר שמואל מר לא חשש שכתשו באיסור, כי הכיר את עבדיו וסמך עליהם שאינם מזלזלים באיסור.
במקום אחר נזכר כי אדם בשם בר מר שמואל ציווה לתת סכום גדול של כסף, מן היבולים שלו, לרבא. הרב אהרן היימאן כתב שהיה זה בנו של מר שמואל מר. הוא הציע גם להגיה בנוסח התלמוד ולהשמיט את המלה "בר", ומדובר במר שמואל מר עצמו. אחרים הצביעו על נוסחים שונים בעדי הנוסח, כך שיש קושי להסיק משם דבר ברור.
לקריאה נוספת

הרב אהרן היימאן. תולדות תנאים ואמוראים, חלק ג, ערך מר שמואל מר.
ד"ר מרדכי מרגליות, אנציקלופדיה לחכמי התלמוד והגאונים, חלק ב, ערך מר שמואל מר.
ב' באלול

ב' באלול הוא היום השני בחודש השנים עשר 
בשנה העברית, למניין החודשים מתשרי, והיום השני בחודש השישי 
למניין החודשים מניסן. ב' באלול לעולם לא יחול, בלוח העברי הקבוע, בימים ראשון, רביעי ושישי, ועל כן הוא משתייך לקבוצת הימים הנקראת "לא אדו".
חגים ומועדים

בני עדות המזרח מתחילים באמירת הסליחות (ואם חל בשבת – מתחילים ימי הסליחות ביום ראשון, ג' באלול)
אירועים היסטוריים

ה'תרפ"ד – הוועידה העולמית הראשונה של תנועת "השומר הצעיר" נערכה בדנציג
ה'תשל"א – בירושלים נערכה הפגנה ראשונה של "הפנתרים השחורים", בה ניתן ביטוי לרגשות של אפליה על רקע עדתי
ה'תשל"ח – מנחם בגין ואנואר סאדאת מתחילים בשיחות שלום בקמפ דייוויד
ה'תשמ"ו – 22 אנשים נהרגו בבית הכנסת "נווה שלום" באיסטנבול, בידי מחבלים מארגון הטרור של אבו נידאל
ה'תשנ"ג – נחתם בחשאי הסכם אוסלו א' בין ישראל לאש"ף
ה'תשנ"ז – חמישה הרוגים בפיגוע התאבדות כפול במדרחוב בן-יהודה בירושלים
נולדו

ה'תרע"ג – הרב שמואל הלוי ואזנר, מחשובי הפוסקים החרדים וראש ישיבת "חכמי לובלין" בבני ברק (נפטר בניסן ה'תשע"ה)
ה'תרצ"ח – אליוט גולד, שחקן קולנוע אמריקאי
ה'תשל"ד – אהרון רזאל, מלחין וזמר חסידי
ה'תשל"ח – דודי קאליש, זמר ומלחין חרדי
נפטרו

ה'תקס"ט – רבי מיכל שייאר, ראש ישיבה במיינץ, ואב"ד וורמס ומנהיים. (נולד בה'תצ"ט)
ה'תרצ"ה – הרב ציון כהן יהונתן, בעל "ציון במשפט תיפדה", "שערי ציון", ועוד
ה'תש"ב – רבי אברהם יעקב פרידמן, האדמו"ר מבויאן למברג) בעל "נחלת יעקב"
ה'תש"ו – רבי אליעזר הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ, בעל "דמשק אליעזר"
ה'תשל"ג – אברהם הרצפלד, מראשי תנועת העבודה והמרכז החקלאי, ממחוללי ההתיישבות החקלאית העברית, חתן פרס ישראל
ה'תשס"ו – יוסף הדר, מלחין ישראלי (נולד ב-ה'תרפ"ז)
א' באלול – ג' באלול
אלול