stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניות המערכה מסדרת קאנופוס
תכנון

עבודת התכנון החלה במה שהפך לסדרת קאנופוס במרץ 1895, כאשר ויליאם הנרי וייט, מנהל הבנייה הימית, הציג בפני מועצת האדמירליות את העיצוב של סדרת פוג'י היפנית שנבנו אז בבריטניה. אוניות אלו, שהתבססו על סדרת רויאל סובריין הבריטית, ייצגו עלייה ניכרת בכוח הימי היפני במזרח אסיה, וייט טען כי יידרשו אוניות מערכה חזקות יותר בתחנת סין כדי להתמודד מולן. הוא גם הציע שהעיצוב החדש יוכל לעבור את תעלת סואץ כדי לצמצם את זמן המעבר בין אירופה לאסיה. מועצת המנהלים הסכימה, וב-13 במאי פגשה שוב את וייט כדי לספק את דרישותיהם עבור האוניות החדשות. יומיים לאחר מכן, וייט העביר את הפרמטרים של האוניות לצוות שלו, יחד עם הנחיות להכין עיצוב מתאים במהירות האפשרית. לאוניות החדשות היה לוח חופשי שווה לזה של אוניית המערכה אה"מ סנטוריון, אותה סוללה ראשית כמו סדרת מג'סטיק, סוללה משנית של עשרה תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים), המהירות ויכולת הדלק כמו אוניית המערכה מדרג ב' רינואון, וחגורת שריון שהייתה בעובי 6 אינץ'.
וייט וצוותו הכינו סקיצה עיצובית ראשונית ב-23 במאי, אותה הגישו לאדמירליות. כלי שיט זה היה אמור לשאת את הסוללה שצוינה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) ועשרה תותחי 6 אינץ' בהדחק של 13,250 טונות ארוכות (13,460 טונות). המהירות הייתה אמורה להיות 18 קשר (33 קמ"ש; 21 מייל לשעה) מ-12,500 indicated horsepower (9,300 קילוואט). עבודה נוספת לחידוד העיצוב נמשכה, ונוצרו שלוש גרסאות: "A"‏, "B" ו-"C"‏. "A" הפחית מעט את ההדחק ל-13,000 טונות ארוכות (13,000 טונות), אבל שמר על אותו חימוש ומהירות. "B" היה דומה בגדול לעיצוב המקורי, אך הוסיף שני תותחי 6 אינץ', ו-"C" היה מעט יותר קטן, בנוסח "A", אך הסוללה המשנית שלו כללה שמונה תותחי 6 אינץ' ושמונה תותחי 4 אינץ' (102 מילימטרים). שלושת הגרסאות הוגשו לאדמירליות בתחילת אוקטובר; ב-9 באוקטובר, המועצה שלחה את תשובתה לווייט והורתה לו להכין עיצוב חדש המשלב את פריסת השריון של "A" ו-"B" עם הסוללה המשנית של "B".
עבודת התכנון נמשכה כמעט שנה לפני שהגרסה הסופית אושרה ב-2 בספטמבר 1896. בשלב זה, המועצה החליטה לאמץ דוודים חדשים עם צינורות מים לאחר שהם נבחנו בהצלחה על סיפון ספינת התותחים נושאת הטורפדות שארפשוטר. פריסת השריון עודנה עוד יותר, כאשר הגרסה הסופית השליכה את שריון הצד הדק יותר מעל החגורה, יחד עם רצועת השריון האחורית; גם התותחים הראשיים והמשניים הפחיתו את הגנת השריון. הפחתות אלו שימשו להגדלת עובי הרצועה הקדמית והסיפון הראשי ולהצבת ארבעה מהתותחים המשניים בקזמטים. למרות שעובי פריסת השריון הצטמצם בהרבה בהשוואה לסדרת מג'סטיק הקודמת, האימוץ של פלדת קרופ החדשה במקום פלדת הארווי אפשרה רק ירידה מתונה בהגנה.
שש אוניות, שדורגו כאוניות מערכה מדרג א', אושרו להיבנות לפי התכנון החדש בהערכות של 1896 ו-1897. למרות שתוכנית השריון לא הייתה חלשה כפי שנראתה על הנייר, הצי המלכותי לא היה מרוצה מההפחתה בכוח ההגנה. המחלקה של וייט ראתה בהן אוניות מערכה מדרג ב', והן אכן סווגו כ"רינואון משופרות" בהערכות משנת 1896. אף על פי כן, הם התאימו לסדרת פוג'י שהן נועדו להתמודד נגדן, והן ייצגו את היכולות ההתקפיות וההגנתיות המקסימליות האפשריות על מגבלות ההדחק והשוקע שהוטלו על ידי האדמירליות. הן הוכיחו שהן יותר מיכולות לבצע את המשימה שלשמה הם נבנו בתחנת סין.
תכנון > מאפיינים כלליים

אוניות הסדרה היו באורך של 390 רגל 3.5 אינץ' (118.961 מטרים) בין הניצבים ואורך כולל של 421 רגל 6 אינץ' (128.47 מטרים), עם רוחב של 74 רגל (23 מטרים). היה להן שוקע של 26 רגל 2 אינץ' (7.98 מטרים) בתפוסה סטנדרטית ועד 30 רגל (9.1 מטרים) במעמס מלא. הדחק האוניות היה 13,150 טונות ארוכות (13,360 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 14,300 טונות ארוכות (14,500 טונות) במעמס מלא. האוניות היו מצוידות בשני תרנים, שלכל אחד מהם צמרת לחימה אחת הנושאת כמה מהתותחים הקלים וזרקור אחד. ארבעה זרקורים נוספים הותקנו על הגשרים.
הצוות שלהם מנה 682 קצינים ומלחים עם כניסתן לשירות, אבל המספר השתנה לאורך הקריירה של האוניות. לדוגמה, עד 1904, הצוות של גוליית גדל ל-737 ולאלביון היה צוות של 752, שכלל צוות אדמירל. בזמן ששירתה כספינת אימונים של תותחנים ב-1912, לוונג'נס היה צוות של 400 בלבד, בעוד שאלביון צומצמה ל-371 קצינים ומלחים כספינת שמירה ב-1916. כל אונייה נשאה מספר סירות קטנות, כולל שתי סירות הצלה קיטור וסירת הצלה מפרש אחת, סירת מנוע אחת, שלושה קאטרים, סירת משוטים אחת, ציידת לווייתנים אחת, שלוש סירות גיג, שתי דוגיות ורפסודה אחת.
תכנון > הנעה

אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים שהניעו זוג מדחפים הפונים פנימה, עם קיטור שסופק על ידי עשרים דוודי בלוויל. הן היו אוניות המערכה הבריטיות הראשונות עם דוודי צינור מים, שיצרו יותר כוח בעלות נמוכה יותר במשקל בהשוואה לדוודי צינור האש ששימשו באוניות קודמות. הדוודים החדשים הובילו לאימוץ של שתי ארובות קדמית ואחורית, במקום סידור הארובות זו לצד זו ששימש באוניות מערכה בריטיות רבות קודמות. אוניות הסדרה התגלו כספינות קיטור טובות, עם מהירות גבוהה עבור אוניות מערכה של זמנן, 18 קשרים (33 קמ"ש) מ-13,500 כוחות סוס (10,100 קילוואט) - שני קשרים מלאים מהר יותר מאוניות הסדרה מג'סטיק. העלייה במהירות הגיעה בעיקר מדוודי צינורות המים, שייצרו תוספת של 1,500 כוחות סוס (1,100 קילוואט) בהשוואה לדוודי צינורות האש הישנים של הסדרה מג'סטיק. המדחפים הפונים פנימה גם סיפקו עלייה במהירות, שכן ניתן היה להפעיל אותם בסיבובים גבוהים יותר מהמדחפים הפונים כלפי חוץ ששימשו באוניות קודמות.
לכל אונייה הייתה קיבולת דלק של 900 טונות ארוכות (910 טונות) של פחם בתנאים רגילים, אך היה ניתן להשתמש בחללים נוספים להכפלת הקיבולת, עבור 1,800 טונות ארוכות (1,829 טונות) בזמן מלחמה. האוניות שרפו 52 טונות ארוכות (53 טונות) של פחם בהפלגה במהירות 8 קשרים (15 קמ"ש) עבור 24 שעות ועד 336 טונות ארוכות (341 טונות) במהירות מלאה כל 24 שעות. אוניות הסדרה הצליחו להגיע לטווח שיוט של 5,320 מיילים ימיים (9,850 ק"מ) במהירות שיוט חסכונית של 10 קשרים (19 קמ"ש) עם מטען מלא של פחם. תוך כדי הפלגה במהירות 16.5 קשרים (30.6 קמ"ש), הטווח ירד באופן משמעותי ל-2,590 מיילים ימיים (4,800 ק"מ).
למרות שדוודי צינור המים הגדילו משמעותית את הביצועים, הם היו נגועים בבעיות לאורך הקריירה של האוניות. צינורות המעבים של הדוודים של אושן דלפו בצורה קשה עד ששיפוץ בשנים 1902–1903 תיקן את הבעיה. ונג'נס סבלה באופן דומה לאורך חיי השירות שלה, מה שהפחית את יעילות המנועים שלה. גם המדחפים הפונים פנימה גרמו לבעיות בשירות, שכן הם הקשו על ההיגוי במהירות נמוכה או בעת הפלגה לאחור; כתוצאה מכך, ההסדר התברר כלא פופולרי בקרב הצוותים. ללא קשר, הצי המלכותי שמר על מדחפים הפונים פנימה בכל אוניות המערכה העתידיות לפני דרדנוט, לפני שחזר למדחפים הפונים כלפי חוץ עבור דרדנוט ב-1906.
תכנון > חימוש

לאוניות הסדרה היו ארבעה תותחי 12 אינץ'/ קליבר 35 שהותקנו בצריחים תאומים מלפנים ומאחור; תותחים אלו היו מותקנים בברבטות עגולות שאפשרו טעינה מסביב, אם כי בגובה קבוע. קאנופוס נשאה את התותחים שלה בצריחי BIII, אותו הדבר בשתי האוניות האחרונות מסדרת מג'סטיק, בעוד ארבעת האוניות הבאות השתמשו בצריחי BIV החדשות יותר, וונג'נס השתמשה בצריחי BV חדשים יותר. צריחי ה-BIII כללו סיפון שהפריד את הפגזים ואת המטענים ההודפים כדי למנוע מאש רשף מפיצוץ בצריח להגיע בקלות אל המחסנים, מה שעלול ליצור פיצוץ קטסטרופלי. צריחי ה-BIV ביטלו את הסיפון הזה כדי לאפשר טיפול מהיר יותר בתחמושת, אבל המתכננים הבינו את הסיכון המוגבר מאוד הכרוך בכך, וכך שיקמו את הסיפון עם צריחי BV. כדי לשפר את מהירות הטיפול בפגזים, פותח צריח חדש על ידי Vickers לוונג'נס שאיפשר לטעון מחדש את התותחים בכל הזוויות, מה שביטל את הצורך לחזור לגובה הטעינה הקבוע, ושיפר משמעותית את קצב האש שלה.
האוניות גם הרכיבו סוללה משנית של שנים עשר תותחי 6 אינץ'/ 40 קליבר שהותקנו בקזמטים. שמונה מתותחי ה-6 אינץ' הורכבו בסיפון הראשי, מה שהציב אותם נמוך מכדי לתת להם שדה אש טוב, אם כי ארבעת התותחים האחרים, המורכבים בסיפון גבוה יותר, לא סבלו מאותה בעיה. להגנה מטווח קרוב מפני ספינות טורפדו, נשאו האוניות סוללה שלישונית של עשרה תותחי 12 פאונד ושישה תותחי 3 פאונד בצריחים בודדים, מפוזרות לכל אורך האוניות, לרבות בקזמטים בחרטום ובירכתיים ובצריחי ציר במבנה העילי.
כמקובל באוניות מערכה של התקופה, היא צוידה גם בארבע צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ) שקועים בגוף, שניים בכל צד רוחב ליד הברבטות הקדמית והאחורית. צינור חמישי תוכנן בירכתי האונייה, מעל המים, אך הוא בוטל במהלך הבנייה. זה נעשה ככל הנראה מכיוון שלא ניתן היה להגן בצורה מספקת על הצינורות מעל המים, ואם טורפדו התפוצץ כשהוא עדיין בצינור, זה יכול היה לגרום נזק רציני לאונייה.
תכנון > שריון

כדי לחסוך במשקל, אוניות הסדרה נשאו פחות שריון מאשר אוניות הסדרה מג'סטיק – 6 אינץ' בחגורת השריון לעומת 9 אינץ' (229 מילימטרים) – למרות שהשינוי משריון הארווי בסדרת מג'סטיק לשריון קרופ בסדרת קאנופוס פירושו שהאובדן בהגנה לא היה גדול כפי שהיה יכול להיות, לשריון קרופ היה ערך מגן גדול ב-30 אחוזים במשקל נתון מאשר המקבילה שלו להארווי. למרות שהוא היה דק יותר, הוא היה מקיף יותר; סדרת קאנופוס הייתה סדרת אוניות הראשה הבריטית הראשונה שחזרה לחגורת שריון באורך מלא מאז אה"מ דרדנוט, שהושקה ב-1875. כדי לחסוך במשקל, החגורה צומצמה ל-2 אינץ' (51 מילימטרים) בשני קצות האונייה. כמו בחגורה, גם השריון האחר המשמש להגנה על האונייה יכול להיות דק יותר; המחיצות בשני קצות החגורה היו בעובי 6–10 אינץ' (152–254 מילימטרים).
הן היו מצוידות בשני סיפונים משוריינים, בעובי 1–2 אינץ' (25–51 מילימטרים), בהתאמה, שניהם היו מפלדת הארווי. זו הייתה הפעם הראשונה שסיפון שריון שני הותקן בספינת מלחמה בריטית. בזמן הכנת התכנון, נפוצו שמועות כי הצרפתים מתכוונים לצייד את אוניות המערכה החדשות ביותר שלהם עם הוביצרים, אשר ירו פגזים בזוויות גבוהות; זה יאפשר להם לפגוע בספינות בריטיות באש צוללת, ולהימנע מחגורת השריון הכבדה של האוניות. הצרפתים לא הציבו הוביצרים על אף אחת מהאוניות החדשות שלהם, אך האימוץ של שני סיפוני שריון נמשך בפרקטיקה הבריטית עד סדרת נלסון של שנות ה-20.
צריחי הסוללה העיקריים היו בעובי 8 אינץ' (203 מילימטרים) עם גגות בעובי 2 אינץ', מעל ברבטות בעובי 10–12 אינץ'. הברבטות הצטמצמו ל-6 אינץ' מאחורי החגורה. לא כל חלקי האוניות קיבלו את פלדת קרופ; סוללת הקזמטים הייתה מוגנת בשריון בעובי 6 אינץ' מפלדת הארווי בחזיתות, ובעובי 2 אינץ' בצדדים ובחלקים האחוריים. מגדלי הניווט הקדמיים שלהם קיבלו פלדת הארווי עבור הצדדים שלהם שהיו בעובי 12 אינץ', בעוד שבמגדלי הניווט האחוריים היו דפנות בעובי של רק 3 אינץ' (76 מילימטרים).
פריסת השריון הדקה יותר של האוניות ספגה ביקורת חריפה בזמן בנייתן, במיוחד בעיתונות. וייט הגן בפומבי על התכנון, והצביע על כך שהניסיון האחרון בין ספינות מלחמה סיניות ויפניות בקרב נהר יאלו הוכיח שהשריון הוכיח את עצמו כיעיל יותר בהגנה על ספינות ממה שהוכיחו בדיקות קרקע, וההתקדמות בטכנולוגיית השריון הצדיקה את ההפחתה עבור חיסכון במשקל לנשק טוב יותר.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | המספנה | הונחה | הושקה | כניסתה לשירות | גורל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| קאנופוס | מספנת פורטסמות' | 4 בינואר 1897 | 12 באוקטובר 1897 | 5 בדצמבר 1899 | נגרטה, 1920 |
| גלורי | האחים ליירד, בירקנהד | 1 בדצמבר 1896 | 11 במרץ 1899 | אוקטובר 1900 | נגרטה, 1922 |
| אלביון | Thames Iron Works, לונדון | 3 בדצמבר 1896 | 21 ביוני 1898 | יוני 1901 | נגרטה, 1919 |
| אושן | מספנת דבונפורט | 15 בדצמבר 1897 | 5 ביולי 1898 | פברואר 1900 | פגעה במוקש וטבעה, 18 במרץ 1915 |
| גוליית | מספנת צ'טם | 4 בינואר 1897 | 23 במרץ 1898 | מרץ 1900 | טורפדה וטבעה, 15 במאי 1915 |
| ונג'נס | ויקרס, בארו | 23 באוגוסט 1898 | 25 ביולי 1899 | אפריל 1902 | נגרטה, 1921 |
היסטוריית שירות > לפני המלחמה

אוניות הסדרה בילו את רוב הקריירה שלהן בזמן שלום בחו"ל. קאנופוס בילתה את הקריירה המוקדמת שלה בצי הים התיכון, בעוד שגוליית הפליגה לתחנת סין בשנת 1900. גלורי, אלביון ואושן הצטרפו לגוליית מ-1901 עד 1905, וונג'נס וקאנופוס נשלחו להצטרף אליהם ב-1902 וב-1905, בהתאמה. בספטמבר 1902, אושן ניזוקה מטייפון. הברית האנגלו-יפנית שנחתמה ב-1905 אפשרה לבריטניה להסיג חלק ניכר מכוחה הימי במזרח אסיה, ואוניות הסדרה הוחזרו למימי אירופה. בשובן לבריטניה, רובן שירתו קדנציות קצרות בצי התעלה ולאחר מכן בצי הבית והצי האטלנטי בין השנים 1905 ל-1907. במהלך תקופה זו עברו האוניות שיפוץ גדול גם לאחר תקופות שירותן הממושכות מעבר לים. במקום זאת, גוליית נשלחה לצי הים התיכון מ-1903 עד 1906, ולאחר מכן שירתה תקופות בצי התעלה ובצי הבית ב-1906 וב-1907, בהתאמה.
קאנופוס, גלורי, אוקיינוס וגוליית נשלחו לצי הים התיכון ב-1908, שם שהו עד סוף העשור. ב-13 ביוני 1908, ונג'נס ניזוקה בהתנגשות עם אוניית הסוחר SS בגור הד בפורטסמות'; היא הייתה מעורבת בהתנגשות נוספת ב-29 בנובמבר 1910 עם ספינת הסוחר SS ביטר. כמה מהאוניות, ביניהן קנופוס וגלורי, הצטמצמו למעמד מילואים בשובן לבריטניה, שם שהו עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. אושן, בינתיים, שוב שירתה עם צי הבית, אך ראתה פעילות מועטה עד פרוץ המלחמה. ונג'נס, מצידה, שימשה בתפקידים משניים משנת 1908, כולל כספינת אימונים וספינת תותחים. ב-1913 היא הועברה לשייטת אוניות המערכה השישית של הצי השני.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

בתחילת מלחמת העולם הראשונה גויסו אוניות הסדרה לשירות עם שייטת אוניות המערכה השמינית. קאנופוס נשלחה במהירות לתחנת דרום אמריקה, שם סיירה אחר פושטות סחר גרמניות. היא הייתה מעורבת בחיפוש אחר שייטת מזרח אסיה הגרמנית של ויצה-אדמירל מקסימיליאן פון שפה. איטית מדי מכדי לעקוב אחרי סיירותיו של אדמירל סר כריסטופר קראדוק, היא החמיצה את קרב קורונל בנובמבר 1914, שם הובס קראדוק. תוך שהיא עוגנת בפורט סטנלי כסוללת הגנה, היא ירתה את היריות הראשונות של קרב פוקלנד בדצמבר, מה שהוביל את שפה לבטל את ההתקפה לפני שכוחו נרדף והושמד על ידי סיירות המערכה של אדמירל דובטון סטורדי.
בתחילת הסכסוך, אושן הוצבה באירלנד כדי לתמוך בשייטת סיירות, אך באוקטובר היא הועברה לתחנת הודו המזרחית כדי להגן על שיירות כוחות מהודו. גוליית שירתה בתחילה כספינת שמירה בלוך אווה, אחד הנמלים ששימשו את ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול"), לפני שליוותה את חציית הכוחות הבריטיים לבלגיה בסוף אוגוסט. לאחר מכן היא השתתפה בפעולות נגד מזרח אפריקה הגרמנית, והשתתפה במצור על הסיירת הקלה הגרמנית SMS קניגסברג בנהר רופיג'י. באוקטובר 1914, גלורי הועברה לתחנת צפון אמריקה והודו המערבית, שם שימשה כאוניית הדגל של השייטת. בסוף 1914, אושן השתתפה בהתקפה על בצרה לפני שהועברה למצרים כדי להגן על תעלת סואץ, שם הצטרפה לוונג'נס, שהייתה שם מאז נובמבר. אלביון נשלחה לאוקיינוס האטלנטי כדי לסייע בהגנה מפני האפשרות שספינות מלחמה גרמניות יפרצו מהים הצפוני. בדצמבר ובינואר 1915 היא תמכה בפעולות נגד דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > מערכת הדרדנלים

קאנופוס, אלביון, אוקיינוס וונג'נס הועברו לים התיכון בתחילת 1915 עבור מערכת הדרדנלים. הן השתתפו בהתקפות גדולות על ביצורי החוף העות'מאניים שהגנו עלהדרדנלים במרץ 1915, אך הצי הבריטי והצרפתי הוכיחו שהם לא מסוגלים לפרוץ את המיצרים. אלה כללו התקפות גדולות ב-18 במרץ שבהן אבדו אוניית מערכה צרפתית ושתי אוניות מערכה בריטיות - אחת מהן הייתה אושן - ממוקשים ימיים עות'מאניים. אושן ניסתה לחלץ את הצוות מאוניית המערכה אה"מ אירזיסטיבל, שגם פגעה במוקש, כשגם היא פגעה במוקש וטבעה. רוב הצוות שלה הצליח להתפנות למשחתות הסמוכות. האוניות ששרדו נפגעו שוב ושוב על ידי תותחי חוף עות'מאניים במהלך פעולות אלה, אך אף אחת מהן לא הייתה פגיעה רצינית. כוחות הרגלים של בעלות הברית נחתו באפריל, והחלו את המערכה בגליפולי, וקאנופוס המשיכה להפגיז עמדות עות'מאניות כדי לתמוך בהן. פעולות אלו כללו את הקרב הראשון על קריתיה וסיוע להביס התקפות נגד עות'מאניות. ב-13 במאי 1915 גוליית הוטבעה במפרץ מורטו ליד כף הלס על ידי שלוש טורפדות מהמשחתת העות'מאנית Muâvenet-i Millîye. מתוך צוותה שכלל 750, 570 נהרגו בטביעה. ביוני 1915, גלורי הועברה מחדש לים התיכון כדי להצטרף לאחיותיה במערכה, אם כי היא ראתה פעולות מועטות במהלך אותה תקופה, שכן הצוות שלה היה נחוץ לחוף כדי לתמוך בכוחות הלוחמים בחצי האי.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > קריירות מאוחרות יותר

באוקטובר 1915, אלביון הועברה לסלוניקי כדי לתמוך בפעולות מדינות ההסכמה נגד בולגריה דרך יוון הנייטרלית דאז, אך היא לא ראתה שום פעולה נוספת. היא הועברה בחזרה לאירלנד באפריל 1916 לשירות כספינת שמירה, תפקיד שמילאה עד אוקטובר 1918, אז הצטמצמה לספינת בסיס. לאחר שהמערכה בגליפולי הסתיימה עם נסיגת כוחות מדינות ההסכמה בינואר 1916, קאנופוס סיירה במזרח הים התיכון, אך לא ראתה שום פעולה נוספת. היא הוסרה משירות באפריל 1916 והוסבה לאוניית בסיס בתחילת 1918. באוגוסט 1916, גלורי נשלחה למורמנסק, רוסיה, כדי לתמוך בבת בריתה של בריטניה על ידי השארת הנמל החיוני פתוח לאספקה שנשלחה לחזית המזרחית. שם, היא שימשה כאוניית הדגל של שייטת צפון רוסיה הבריטית. שחוקה מהפעולות מול גליפולי, ונג'נס חזרה לבריטניה לשיפוץ. היא נכנסה לשירות מחדש בדצמבר 1915 לשירות במזרח אפריקה, במהלכו תמכה בכיבוש דאר א-סלאם במזרח אפריקה הגרמנית. היא חזרה לבריטניה שוב ב-1917 והוצאה משירות, ולאחר מכן כיהנה בתפקידים משניים עד 1921.
לאחר המלחמה החל הצי המלכותי להשליך את האוניות. אלביון נמכרה לגרוטאות בדצמבר 1919 ונגרטה בשנה שלאחר מכן, וכך גם קאנופוס. גלורי חזרה לבריטניה ב-1919, הושבתה, ושמה שונה לאה"מ קרסנט ב-1920, לפני שבסופו של דבר נמכרה לגריטת ספינות בדצמבר 1922. ונג'נס נמכרה לגרוטאות ב-1921 והתפרקה בשנה שלאחר מכן.
צוות על הסיפון הקדמי של אוניית מערכה מסדרת קאנופוס, בערך 1905
גובה ימני של צריח BIV עם תותח 12 אינץ' ותחמושת
תרשים של סדרת קאנופוס, המראה את סידור פריסת השריון
השקת אה"מ ונג'נס (1899)
אה"מ אושן, בערך 1900
אלביון במהלך פעולות ליד הדרדנלים; זוג פגזים עות'מאניים ניתזים ליד האונייה
איירין פרמלי

| --- | --- |

 לידה:  1847 גילפורד, ארצות הברית 
 פטירה:  29 באוגוסט 1934 (בגיל 87 בערך) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 תחום יצירה:  ציור 
 
איירין פרמלי (באנגלית: Irene E. Parmelee; 1847 –  29 באוגוסט 1934) הייתה ציירת ואמנית פורטרטים אמריקאית.
ראשית חייה

איירין פרמלי נולדה בגילפורד, קונטיקט. למרי והורטון פרמלי, משפחה חקלאים. אחיה הגדולים היו אמילי, צ'ארלס, מרי וג'יין.
פרמלי למדה אצל הנרי בראיינט מהרטפורד בשנת 1872 ובשנה שלאחר מכן אצל נתנאל ג'וסלין בניו הייבן.
היא למדה שנה בבית הספר לאמנות ייל, שרק התחיל לקבל נשים, בהנהלתו של רוברט וולטר וייר. מאוחר יותר פרמלי נסעה לפריז ולמדה באקדמיה ז'וליאן בין השנים 1881–1884, שם למדה אצל ג'וזף-ניקולא רוברט-פלורי, פייר אוגוסט קוט וג'ולס ג'וזף לפבר.
קריירה

היא הייתה אמנית פורטרטים והפעילה סטודיו בספרינגפילד, מסצ'וסטס בין השנים 1875 עד 1929. פרמלי ציירה את דיוקנו של מרקוס פרין נואלטון, השופט הראשי של בית המשפט העליון של מסצ'וסטס, בשנת 1912. הוא היה תלוי בבית המשפט בספרינגפילד בעקבות טקס הגשה רשמי בכינוס הרביעי השנתי של לשכת עורכי הדין במסצ'וסטס בדצמבר באותה שנה. היא קיבלה 1,125 $ (שווה ערך ל 29,067 $ בשנת 2020) עבור הציור הממוסגר.
פרמלי ציירה את דיוקנו של סמואל בולס השלישי, שהיה עורך העיתון "הרפובליקאי" וחבר אגודת הספרייה העירונית במשך 37 שנים והיה בדירקטוריון במשך 24 שנים. אשתו תרמה את הדיוקן לספריית ספרינגפילד, שנתלתה לצד דיוקנו של אביו, סמואל בולס, השני.
מוות

פרמלי נפטרה ב־29 באוגוסט 1934 בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הערות שוליים

↑  B. Fahlman (1991). "Women Art Students at Yale, 1869-1913: Never True Sons of the University". Woman's Art Journal. 12 (1): 15–23.
↑  Irene E. Parmele, Guilford, Connecticut", Seventh Census of the United States, 1850; Records of the Bureau of the Census, Record Group 29; National Archives, Washington, D.C., p. 30, September 20, 1850
↑  Harry Willard French, Art and Artists in Connecticut, C.T. Dillingham, 1878. (בenglish)
↑  Massachusetts Bar Association (1914). Annual Report of the Massachusetts Bar Association. Rockwell & Churchill Press. p. 64.
↑  Springfield City Library Association (Springfield, Mass.) (1916). Springfield City Library Bulletin. p. 186.
אייריס מרדוק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 ביולי 1919 דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  8 בפברואר 1999 (בגיל 79) אוקספורד, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  אירלנד, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית ספר בדמינטון, קולג' ניונהאם, אוניברסיטת קיימברידג', סאמרוויל קולג', אוקספורד, Ibstock Place School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  הפעמון, Sartre: Romantic Rationalist, ריבונות הטוב, הים, הים 
 תקופת הפעילות:  מ-1953 
 בן או בת זוג:  ג'ון ביילי 
 פרסים והוקרה:  גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית (1987)  פרס לזכר ג'יימס טיט בלק (1973)  פרס בוקר (1978)  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת הונג קונג 
 
אייריס מרדוק (באנגלית: Iris Murdoch;‏ 15 ביולי 1919 - 8 בפברואר 1999) הייתה סופרת ופילוסופית אירית.
ספרה הראשון, הרומן תחת הרשת (Under the Net), נבחר בארצות הברית בשנת 2001 לאחד ממאה הרומנים הטובים ביותר של המאה ה-20. בשנת 1978 זכתה בפרס בוקר על ספרה הים, הים (The Sea, the Sea), ובשנת 1987 קיבלה תואר אצולה בריטי.
ביוגרפיה

נולדה בדבלין, בירת אירלנד. למדה היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת אוקספורד, ופילוסופיה באוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1948 החלה לעבוד באוניברסיטת אוקספורד ובשנת 1956 נישאה לג'ון ביילי, מרצה לספרות אנגלית וסופר.
בשנת 1954 כתבה את ספרה הראשון, רומן בשם תחת הרשת (Under the Net). במהלך השנים כתבה 25 רומנים, שישה ספרי פילוסופיה, ארבעה מחזות ושני ספרי שירה. בשנת 1978 זכתה בפרס הבוקר על ספרה הים, הים, רומן שעוסק בשחקן שיוצא לגמלאות.
סגנון הכתיבה של מרדוק ריאליסטי לרוב, והיא הושפעה בעיקר מאפלטון, זיגמונד פרויד וז'אן-פול סארטר.
בשנת 2001 הופק בארצות הברית סרט בשם "אייריס וג'ון" (Iris), המבוסס על זכרונותיו של בעלה, בכיכובן של קייט וינסלט וג'ודי דנץ' בתפקידי מרדוק הצעירה והמבוגרת. הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר, בהם פרס השחקנית הראשית לדנץ' ופרס שחקנית המשנה לווינסלט וזכה בפרס אחד, לשחקן המשנה ג'ים ברודבנט. בספר שלפיו נעשה הסרט מספר ביילי על מחלת אלצהיימר שפגעה במרדוק. ביילי, שהיה צעיר ממרדוק בשנים אחדות, מתאר את שנותיו עמה בצל המחלה שגזלה בהדרגה את כישוריה, את זכרונה ואת שכלה החד והשנון, עד לאבדנה האינטלקטואלי המוחלט.
ספריה שתורגמו לעברית

ספרות:
תחת הרשת (1954), תרגום: זיוה כספי, הוצאת עם עובד, סדרת ספריה לעם, 1977.
הבריחה מן הקוסם (1956), תרגום: דינה בן-ציון, הוצאת בוסתן, 1977.
ארמון החול (1957), תרגום: דינה בן-ציון, הוצאת בוסתן, 1978.
הפעמון (1958), תרגום: שלומית קדם, הוצאת לדורי, 1986.
הראש הכרות (1961), תרגום: חנה הרציג, הוצאת זמורה, ביתן, מודן, 1979.
ורדי אהבה (1962), תרגום: מאיר ויזלטיר, הוצאת עמיחי, 1963.
חד קרן (1963), תרגום: טובה קשת, הוצאת אור-עם, 1985.
הנערה האיטלקית (1964), תרגום: אריאלה אנדרסן, הוצאת אור-עם, 1986.
הנעים והטוב (1968), תרגום: דורית בר-און, הוצאת זמורה, ביתן, מודן, 1981.
חלומו של ברונו (1969), תרגום: ג' אריוך, הוצאת עם עובד, סדרת ספריה לעם, 1975.
התבוסה המכובדת (1970), תרגום: כרמלה דגן, הוצאת אור-עם, 1986.
מקרה אדם (1971), תרגום: אסתר דותן, הוצאת אור-עם, 1986.
הנסיך השחור (1973), תרגום: חיים גליקשטיין, הוצאת זמורה, ביתן, מודן, 1981.
אהבות של קודש וחול (1974), תרגום: חיים תדמון, הוצאת זמורה, ביתן, מודן, 1982.
הים, הים (1978), תרגום: חיים גליקשטיין, הוצאת זמורה ביתן, 1984.
נזירות וחיילים (1980), תרגום: נירה צפריר, הוצאת כנרת, 1986.
עיון:
ריבונות הטוב (1970), תרגום ומבוא: ד"ר יואב אשכנזי, הוצאת שלם, 2017.
לקריאה נוספת

יואב אשכנזי, להיות אנושי - יצירתה הפילוסופית של אייריס מרדוק, הוצאת כרמל, 2019. לקריאת הספר ב"פסיק, הספרייה הדיגיטלית" (זמין לסטודנטים וחוקרים).
יואב אשכנזי, מראות סדוקות - ראייה, דמיון והבנה עצמית בהגותם של לודוויג ויטגנשטיין ואייריס מרדוק, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2013.
קלייר מק־קול ורייצ'ל וייזמן, חיות מטאפיזיות: איך הצליחו ארבע נשים להחזיר את הפילוסופיה לחיים, תרגמה נורית גרדינגר, ספרי עליית הגג, 2024.
הערות שוליים

↑  פריט Q110146383 בוויקינתונים
↑   ארז שוייצר, "ריבונות הטוב": לפי אייריס מרדוק, האדם הטוב הוא שפל רוח, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2017
↑   נטע אחיטוב, "חיות מטאפיזיות": ארבע ההוגות שעירערו על המחשבה הגברית, באתר הארץ, 7 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265774805171  PLWABN: 9810610427905606  BIBSYS: 90057894  BNE: XX1062858  BnF: cb11917259z (data)  CANTIC: a10127963  CiNii: DA00415196  GND: 118585835  ICCU: CFIV023576  ISNI: 0000 0001 1507 1934  LCCN: n80013587  LNB: 000005687  MusicBrainz: f4958f9e-2ec7-41a9-b6d7-db6f2d4ef22f  NDL: 00450833  NKC: jn19981001872  NLA: 35416349  NLG: 62134  NLK: KAC199619646  NSK: 000013727  NTA: 068935757  RERO: 02-A003619299  SELIBR: 208750  SNAC: w6tx7nv9  SUDOC: 027511898  Trove: 944988  VIAF: 89499452   WorldCat (עם VIAF): 89499452
אלון אולמן

| --- | --- |

 לידה:  3 בינואר 1965 (בן 59) 
 מדינה:  ישראל 
 www.winnerscode.co.il
 
אלון אולמן (נולד ב-3 בינואר 1965) הוא יזם, מנטור ומרצה ישראלי.
ביוגרפיה

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא שאין מידע על תביעתו את שותפיו.
אולמן נולד ב-3 בינואר 1965 בקריית מוצקין. בשנת 1984 הוא התגייס לחיל הים, בשנת 1985 סיים קורס חובלים והוסמך כקצין ימי, ובשנת 1993 מונה למפקד ספינת טילים. בשנת 1994 מונה למדריך ראשי בקורס חובלים, ובשנת 1999 לראש ענף שליטה, בקרה ותקשוב במחלקת אמל"ח במטה חיל הים. בשנת 2001 מונה אולמן למפקד בתי הספר של שייטת ספינות הטילים, ובשנת 2003 למפקד מגמת הים במכללה הבין זרועית לפיקוד ומטה. במהלך שירותו הצבאי סיים אולמן בהצטיינות תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת חיפה בשנת 1992, ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הריוט-וואט בשנת 1997.
בשנת 2007 השתחרר אולמן מצה"ל בדרגת סגן-אלוף. בשנת 2008 הקים את חברת "פריצת גבולות לתוצאות", ובשנת 2011 את חברת "קוד המנצח". בשנת 2017 הוציא אולמן את הספר "פריצת גבולות", העוסק במימוש הרצון והיכולת האישית..
באוגוסט 2022 מכר 50% מקבוצת קוד המנצח לקבוצת דובדבני בבעלות ניר דובדבני ואבי פרץ.
אולמן נשוי לאורטל משנת 1990, ולזוג שני בנים ובת.
"פריצת גבולות"

בשנת 1994 עבר אולמן קריסת ריאה במהלך טיסה מטורקיה לישראל, ובעקבות כך נכרת חלק מריאתו. בשנת 2006 סיים את טריאתלון איש הברזל באריזונה לאחר כשמונה חודשים של אימונים, בזמן של קצת יותר מ-12 שעות. לדבריו, זו הייתה נקודת המפנה בחייו. במהלך השנים לאחר מכן השלים אולמן את התחרות עוד שלוש פעמים.
בשנת 2007 החל להרצות על 'פריצת גבולות', ושנתיים אחר כך, אחרי שהתוודע לסדנאות של מומחים בתחום זה בעולם, פיתח את מודל 'קוד המנצח', המועבר בסדנה שנמשכת שלושה ימים. בשנת 2012 מונה אולמן למאמן המנטלי של נבחרת ישראל בכדורגל, ובשנת 2015 הקים את תוכנית קוד המנצח לצעירים.