stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק בר לווינזון
הערות שוליים

↑  גצל קרסל, לכסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים, ספריית פועלים, 1967
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  יוסף קלוזנר, היסטוריה של הספרות העברית החדשה, כרך ג, ירושלים תשי"ג, עמ' 33 - 115
1 2 3  מנחם זהרי, משנתו הלאומית של יצחק בר (דב) לוינזון (ריב"ל), ירושלים תשס"ב
1 2 3  עמנואל אטקס, "תעודה בישראל - בין תמורה למסורת", בתוך: תעודה בישראל, מהדורת צילום, ירושלים תשל"ז
↑  עזרת סופרים: מקץ שבעים שנה, המליץ, 23 בפברואר 1898
↑  בתפוצות ישראל - בארצנו, הצפירה, 14 במאי 1899
↑  בתפוצות ישראל, הצפירה, 27 בפברואר 1900
↑  לזכר ריב"ל, השילוח, 1 בספטמבר 1911
↑  גלגוליו של מגלה סוד, הוצאת כרוב, לוס אנג'לס תשס"ד
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264554305171  PLWABN: 9810699486605606  BnF: cb14470448z (data)  CiNii: DA17373953  GND: 124943764  ISNI: 0000 0001 2022 0586  LCCN: n89117596  NKC: ola20221164609  NLA: 46932837  NTA: 244005710  RERO: 02-A003517184  SELIBR: 248668  SUDOC: 171243048  Trove: 1478106  VIAF: 19906005   WorldCat (עם VIAF): 19906005 
השער הפנימי של "תעודה בישראל", וילנה והורודנה תקפ"ח 1828
"זרבּבל", על ידו יִוָסֵד היכל ה' אשר הקימו בישראל חכמי הסופרים האלהיים ותלמידיהם, וילנה 1901. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 5
"אפס דמים", ספר התנצלות נגד עלילת דם, ורשה 1884. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 5
"יְמִין צִדְקִי", ספר התנצלות בעד דתנו ורבותינו חכמי התלמוד, ורשה 1881. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 1
"בית יהודה", ורשה 1878. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 1
כביש בין-מדינתי 5

| --- | --- |

כביש בין-מדינתי 5 מול הר שסטה
כביש בין-מדינתי 5 מול הר שסטה
 מידע כללי
 סיווג:  כביש ארצי
 כביש מהיר:  לכל אורכו
 אורך:  2,223 ק"מ
 הקמה
 תקופת הבנייה:  1956–1979 (כ־23 שנים)
 מיקום
 ערים ראשיות:  סן דייגו, לוס אנג'לס, סקרמנטו, פורטלנד, סיאטל
 נקודת התחלה:  גבול ארצות הברית–מקסיקו בפרבר סן איסידרו (San Ysidro) בעיר סן דייגו
 נקודת סיום:  גבול ארצות הברית–קנדה בעיירה בליין
 כבישים מסתעפים:  כביש בין-מדינתי 8 (סן דייגו)  כביש בין-מדינתי 10 (לוס אנג'לס)  כביש בין-מדינתי 80 (סקרמנטו)  כביש בין-מדינתי 84 (פורטלנד)  כביש בין-מדינתי 90 (סיאטל)
 
כביש בין-מדינתי 5 (באנגלית: Interstate 5) הוא כביש בין-מדינתי מהיר ראשי בחוף המערבי של ארצות הברית. מסלול הכביש מקביל לקו החוף של האוקיינוס השקט, לקו החוף של חברת הרכבות יוניון פסיפיק ולכביש 101 ממקסיקו לקנדה (בין קליפורניה לוושינגטון). הכביש משרת כמה מהערים הגדולות ביותר בחופה המערבי של ארצות הברית, בהן סיאטל, פורטלנד, סקרמנטו, לוס אנג'לס וסן דייגו, ומקשר בין ערי הבירה של וושינגטון (אולימפיה), אורגון (סיילם) וקליפורניה (סקרמנטו). ערים חשובות נוספות על נתיב הכביש כוללות את סנטה אנה, רדינג, מאונט שסטה בקליפורניה, אשלנד, מדפורד, גרנטס פאס, רוזברג, יוג'ין באורגון וטקומה בוושינגטון. גבול ארצות הברית–מקסיקו מהווה את הקצה הדרומי של הכביש וגבול ארצות הברית–קנדה מהווה את הגבול הצפוני. זהו הכביש הבין-מדינתי היחיד המגיע הן לגבול עם מקסיקו והן לגבול עם קנדה. לאחר שהכביש חוצה את הגבול המקסיקני בקצה הדרומי ממשיך הכביש הבין-מדינתי 5 לטיחואנה במדינת באחה קליפורניה ככביש פדרלי 1 של מקסיקו. לאחר שהכביש חוצה את הגבול הקנדי בקצה הצפוני ממשיך הכביש הבין-מדינתי 5 לוונקובר ככביש 99 של קולומביה הבריטית. זהו הכביש ה-12 באורכו במערכת הכבישים הבין-מדינתיים (לאחר כביש בין-מדינתי 15) והחמישי באורכו בין הכבישים שכיוונם צפון דרום (אחרי כביש בין-מדינתי 15).
עיר מרכזית אחת שכביש בין-מדינתי 5 אינו מגיע אליה במישרין היא סן פרנסיסקו, השוכנת כ-130 קילומטרים מערבית לכביש. מדרום מתפצל כביש 580 מכביש בין-מדינתי 5 באזור טרייסי (Tracy) כלפי סן פרנסיסקו, בעוד שבצפון קרוב לווקאוויל (Vacaville) חותך כביש 505 דרומה לכביש בין-מדינתי 80, המשרת את העיר. ניתוב זה דרך כבישים 580, 80 ו-505 תוכנן במקור להיות מכונה כביש 5W‏ (5 מערב).
היסטוריה

קטע גדול מכביש זה (קרוב ל-1,000 קילומטרים), בין סטוקטון בקליפורניה לפורטלנד באורגון, עוקב כמעט לחלוטין אחרי המסלול של שביל סיסקיו (Siskiyou Trail). שביל זה מבוסס על רשת שבילים אינדיאנית עתיקה שחיברה בין אזור הפסיפיק נורת' וסט עם העמק המרכזי של קליפורניה. סביב שנות ה-20 במאה ה-19 היו ציידי פרוות מחברת מפרץ הדסון האירופאים הראשונים שהשתמשו בנתיב בו עובר כביש בין-מדינתי 5 כיום על מנת לעבור בין אזור מדינת וושינגטון של ימינו וקליפורניה. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 החלו להשתמש בנתיב של שביל סיסקיו שיירות הפרדות, כרכרות נוסעים וקו הרכבת סנטרל פסיפיק (Central Pacific Railroad). בתחילת המאה ה-20 נבנו כבישים ראשונים עבור מכוניות לאורך הנתיב של שביל סיסקיו, בייחוד כביש הפסיפי של ארצות הברית (Pacific Highway) שקישר בין קולומביה הבריטית לסן דייגו, והיה הכביש שקדם במישרין לכביש 99 (U.S. Route 99). המסלול של כביש 99 שימש בתורו כבסיס למרבית המסלול של כביש בין-מדינתי 5.
סטייה גדולה מכביש 99 הוא הקטע של כביש 5 המכונה וסטסייד פריווי (Westside Freeway) בעמק המרכזי של קליפורניה. על מנת לספק את הנתיב הקצר והמהיר ביותר בין דרום לצפון התקבלה החלטה לבנות את הכביש מערבית לנתיב של כביש 99 ולדלג על פרזנו ובייקרספילד ומרכזי האוכלוסייה האחרים באזור במקום לשדרג את הכביש הקיים (שצורף לכביש 99 של קליפורניה). ניתוב מחדש זה דרך העמק המרכזי של קליפורניה היה החלק האחרון של הכביש הבין-מדינתי 5 שנבנה. הקטע האחרון בחלק זה נחנך ונפתח לתנועה ב-12 באוקטובר 1979 ליד סטוקטון. נציגים מקנדה וממקסיקו נכחו בטקס להנציח את הכביש הרצוף הראשון המקשר בין מדינות אמריקה הצפונית.
מסלול ישר זה גם דילג על סן פרנסיסקו ועל מרכזי האוכלוסייה שסביב אזור מפרץ סן פרנסיסקו. התוכניות המקוריות כללו הקמת לולאה של הכביש הבין-מדינתי עם נספח כיווני (directional suffix) המכונה כביש בין-מדינתי 5W. מסלול זה מקביל בקווים כללים לכביש בין-מדינתי 580 מכביש בין-מדינתי 5 דרומית לטרייסי ועד אוקלנד, מאוקלנד מוביל כביש בין-מדינתי 80 עד ואקאוויל, ומוואקוויל מוביל כביש בין-מדינתי 505 לכביש בין-מדינתי 5 בסמוך לדוניגן (Dunnigan).‏ I-5W ומרבית הכבישים הבין-מדינתיים בארצות הברית שלהם היו נספחים כיווניים קיבלו בסופו של דבר מספרים אחרים ובוטלו, למעט כבישים 35E ו-35W בטקסס ובמינסוטה. למרות זאת מופיעים שלטים המפנים לסן פרנסיסקו (Control city במונחים של מערכת הכבישים בארצות הברית) בקטע של כביש 5 כלפי צפון בין כביש 99 לכביש בין-מדינתי 580.
ב-23 במאי 2013 התמוטט קטע מהגשר על נהר סקאגיט, חלק מכביש בין-מדינתי 5, במדינת וושינגטון בסמוך למאונט ורנון (Mount Vernon) בין סיאטל לגבול עם קנדה. בהתמוטטות נפלו שתי מכוניות למים הקפואים של הנהר, אבל איש לא נפגע. ההתמוטטות חייבה את התנועה בשני הכיוונים לחפש נתיב אחר. מחלקת התעבורה של מדינת וושינגטון בנתה מבנה זמני לאפשר חציה של הנהר בזמן שנבנה גשר תחליפי קבוע. תהליך זה הושלם ב-15 בספטמבר 2013.
תיאור המסלול > קליפורניה

הכביש מתחיל בגבול ארצות הברית–מקסיקו במעבר הגבול בסן איסידורו, פרבר של סן דייגו, אחד ממעברי הגבול הפעילים ביותר בעולם. תוואי הכביש מקביל לחוף האוקיינוס השקט וחוצה את הפרברים הצפוניים של סן דייגו. בדיינה פוינט (Dana Point) הכביש פונה לתוך היבשת בכיוון צפון. הוא עובר דרך המחוזות אורנג' ולוס אנג'לס. במחלף לוס אנג'לס מזרח מגיע הכביש למרחק של קילומטר וחצי ממרכז לוס אנג'לס. הכביש ממשיך דרך עמק סן פרננדו ובשלב מסוים מעפיל בחדות למעבר טג'ון (Tejon Pass) בגובה 1,275 מטרים, הנקודה השנייה בגובהה בכביש. לאחר ירידה חדה מהמעבר אל הנקודה הדרומית ביותר בעמק סן חואקין (San Joaquin Valley), החלק הדרומי בהעמק המרכזי של קליפורניה, הכביש ממשיך דרך מערב עמק סקרמנטו המיושב בדלילות. דרומית לטרייסי יש מחלף לכביש 580 שממשיך לסן פרנסיסקו. הכביש ממשיך דרך סקרמנטו ואז פונה מערבה עד וודלנד (Woodland) ואז פונה לצפון מערב שוב. הכביש מגיע למרגלות הר שסטה ואז עובר דרך ויד (Weed) וירקה (Yreka) לפני שהוא חוצה את הגבול לאורגון.
אורך הכביש בקליפורניה 1,282 קילומטרים.
תיאור המסלול > אורגון

כחמישה קילומטרים צפונית לגבול קליפורניה חוצה הכביש את פסגת סיסקיו (Siskiyou Summit) בגובה 1,310 מטרים, הנקודה הגבוהה ביותר בכביש. הכביש יורד לעמק רוג (Rogue Valley) ועובר דרך אשלנד, מדפורד וחוצה את נהר הרוג מערבית לגרנטס פאס. אחרי שלושה מעברי הרים הכביש נכנס לעמק אומפקווה (Umpqua Valley) ולעיר רוזברג בירת מחוז דאגלס. הכביש עובר לעמק וילאמט וליד העיר יוג'ין ואחר כך סיילם בירת מדינת אורגון.
מעט צפונית לסיילם בין נקודות המייל 259 ל-260 מסמנים שלטים את המקום בו חוצה קו רוחב 45 צפון את הכביש בהכרזה "קו רוחב 45, חצי הדרך בין קו המשווה לקוטב הצפוני".
מסלול הכביש נמשך דרך הפרברים הצפוניים של פורטלנד וחוצה את נהר הקולומביה על "הגשר בין המדינות" (Interstate Bridge) אל מדינת וושינגטון.
אורך הכביש באורגון 496 קילומטרים.
תיאור המסלול > וושינגטון

הכביש מתחיל בוושינגטון בנהר הקולומביה ואז יורד לעיר ונקובר. כיוון הכביש בתחילה צפונית עד צפונית מערבית עד העיירה לונגוויו (Longview) ואז פונה צפונה בין הרי וילאפה (Willapa Hills) ומרגלות רכס קסקייד ומגיע בסופו של דבר לאולימפיה, בירת המדינה, ואז הוא פונה בחדות מזרחה עד טקומה, שאז הכביש פונה בצורה חדה צפונה על מנת להגיע לסיאטל. הכביש חוצה את מפרץ פורטג' (Portage Bay) על גבי גשר שיפ קאנל (Ship Canal Bridge), ממשיך דרך מישורי הצפה של שלושה נהרות, דרך עמק סקאגיט והאזור העירוני של מאונט ורנון-ברלינגטון (Mount Vernon-Burlington) בדרכו לעיירה בליין ולקשת השלום, מעבר הגבול בין בליין שבארצות הברית לסארי בקנדה.
אורך הכביש בוושינגטון 445 קילומטרים.
הערות שוליים

↑  Table 1: Main Routes of the Dwight D. Eisenhower National System Of Interstate and Defense Highways as of December 31, 2013
↑  Interstate 505 California
↑  California Highways
↑  Timeline of Notable Events of the Interstate Highway System in California
↑  'Horrified' trucker watches I-5 bridge him
↑  I-5–Skagit River Bridge Replacement
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536851705171  LCCN: sh89000563  VIAF: 151136975   WorldCat (עם VIAF): 151136975 
המחלף בין כביש בין-מדינתי 5 לכביש בין-מדינתי 210 בסמוך לסנטה קלריטה בקליפורניה
המחלף בין כביש בין-מדינתי 5 לכביש בין-מדינתי 90 בסיאטל
יעקב מלץ

יעקב מַלְץ (8 באוקטובר 1923 – 8 באוקטובר 2006) היה שופט בית המשפט העליון ומבקר המדינה הרביעי של מדינת ישראל.
ביוגרפיה

נולד ב-8 באוקטובר 1923 בלבוב שבפולין, ועלה לארץ ישראל עם משפחתו ב-1925, בגיל שנתיים. למד בבית הספר הריאלי בחיפה ולאחר מכן למד במשך שנה אחת לימודי היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר שעזב את האוניברסיטה העברית, החל ללמוד משפטים והשלים את תואר הבוגר בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה (1946). את ההתמחות עשה במשרד עורכי הדין זמורה (לימים הנשיא הראשון של בית המשפט העליון), קרונגולד, רוזן (לימים שר המשפטים הראשון) ואחר כך במשרד בר שירה. ביוני 1948 קיבל רישיון לעריכת דין בטקס הראשון להסמכת עורכי דין במדינת ישראל. ב-1948 התגייס למשטרה והשלים את קורס הקצינים הראשון במשטרת ישראל. היה עוזרו של ראש האגף לחקירות פליליות ירחמיאל ירון. באפריל 1950 הועלה לדרגת פקד. בסוף 1950 התפטר מהמשטרה. לאחר מכן עבד כעורך דין במשרד פרטי שפתח וכמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1979 מונה להיות שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו. כשופט, ישב כדן יחיד בתיקים אזרחיים ובמשך כשנתיים כיהן כראש ההרכב הדן בתיקי פשיעה חמורה. כן ניהל את תביעת הדיבה של הלנה עם-רם נגד רשות השידור ופסק לעם-רם פיצויים של 27 אלף דולר, מהסכומים הגבוהים ביותר שנפסקו בישראל בתביעת דיבה.
ב-1986 מונה להיות שופט בפועל בבית המשפט העליון וכיהן בתפקיד זה עד שמונה ב-5 בפברואר 1987 למבקר המדינה ונציב תלונות הציבור. ב-30 ביוני 1988 מונה כשופט במינוי קבוע בבית המשפט העליון. בעקבות מינויו פרש מתפקידו כמבקר המדינה. מלץ פרש לגמלאות בהגיעו לגיל 70, ב-1 באוקטובר 1993.
לאחר פרישתו המשיך בפעילות ציבורית:
שימש כעשר שנים, עד שנת 2005, יושב ראש הוועדה לציון חסידי אומות העולם הפועלת ליד מוסד יד ושם.
עמד בראש הוועדה למינוי יועצים משפטיים לחברות ממשלתיות בין 1995 ל-1998.
בשנת 1998 בעקבות חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל, והקמת האנדרטה לזכר חללי פעולות האיבה בהר הרצל, עמד בראש הוועדה להשוואת תנאי נפגעי פעולות איבה לתנאים המקבלים אלמנות ויתומי צה"ל ('ועדת מלץ' - שם זה נדד, מאוחר יותר, בשנת 2000, לוועדה בענייני המוסדות להשכלה גבוהה, נושא שקיבל הד חזק יותר בתקשורת). ועדה זו קבעה שיש להשוות את התנאים של השניים, והמליצה על קיום הטקס להנצחת נפגעי פעולות האיבה בהר הרצל, אמנם כפשרה, בטקס נפרד. בסופו של דבר (בשנת 2009) המלצות הוועדה השפיעו על כך שגם שם היום ומשמעותו השתנו בחוק וכללו את נפגעי פעולות האיבה.
עמד בראש ועדת מלץ, או בשמה המלא, "הוועדה הציבורית לבחינת המבנה הארגוני של המוסדות להשכלה גבוהה, בראשותו של שופט ביהמ"ש העליון (בדימוס) יעקב מלץ" - ועדה ציבורית לבחינת מבנה האוניברסיטאות, שהמליצה על שורת רפורמות במבנה ההשכלה הגבוהה בישראל, שהמלצותיה פורסמו בינואר 2000.
עסק בבוררות. פסק הבוררות המפורסם ביותר שלו היה בין "כלל ביטוח" לאלי ארוך, בעניין תיק ניירות ערך שניהלו אלי וג'ני ארוך, בו קבע מלץ שעל כלל פיננסים לשלם לארוך 95 מיליון ש"ח. פסק הבוררות בוטל לאחר פנייה של כלל פיננסים לבית המשפט בדרישה לבטלו ולאור איומים שהיו על השופט כפי שגילו ב"ויצמן יער חקירות"
נפטר ב-8 באוקטובר 2006 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק. הותיר אחריו שתי בנות, בהן הסופרת רונית לוינשטיין מלץ, שהייתה אשתו של הרב יגאל לוינשטיין.
הערות שוליים

↑  הוכתרו 50 עורכי־דין חדשים, המשקיף, 16 ביוני 1948
↑  נתמנו 15 קציני־משטרה חדשים, המשקיף, 8 ביוני 1948
↑  העלאות במשטרה, חרות, 5 באפריל 1950
↑  עוד קצין משטרה הגיש התפטרות, מעריב, 4 בדצמבר 1950
↑  התפטרויות במשטרה, על המשמר, 18 בפברואר 1951
↑  השדכנית הלנה עמ-רם, מעריב, 25 באוקטובר 1985
↑  אילן בכר, מלץ: אני מדבר בנועם אך בל יפורש הדבר לא נכון, מעריב, 6 בפברואר 1987
↑  יואב יצחק, ‏יעקב מלץ התפטר מראשות הוועדה למינוי יועצים משפטיים לחברות ממשלתיות, באתר גלובס, 2 בנובמבר 1998
↑  הדיון בוועדת הכנסת בשנת 2009 על החוק המשנה באופן רשמי את שמו של יום הזיכרון ומשמעותו גם לנפגעי פעולות איבה
↑  המלצות הוועדה הציבורית לבחינת המבנה הארגוני של המוסדות להשכלה גבוהה, בראשותו של שופט ביהמ"ש העליון (בדימוס) יעקב מלץ, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 5 במאי 2002
↑  טל לוי, הבורר יעקב מלץ: "מעולם לא אוימתי על ידי מישהו ממשפחת ארוך או מטעמו", באתר הארץ, 12 במרץ 2006
אורה קורן, אלי ארוך לבורר יעקב מלץ: "המפגש בינינו הוא מבחן אמיתי של הבורא", באתר הארץ, 11 במרץ 2006
↑  נועם שרביט, ‏מלץ אישר: אלי ארוך ביקר בביתי ואיים עליי, באתר גלובס, 15 במרץ 2006
↑  ניר חסון, יעקב מלץ  הובא למנוחות, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2006
| שופטים לשעבר בבית המשפט העליון |
| --- | --- | --- |
| נשיאים | זמורה • אולשן • אגרנט • זוסמן • לנדוי • כַהן • שמגר • ברק • ביניש • גרוניס • נאור • חיות |  |
| שופטים | דונקלבלום • חשין • אסף • זילברג • ברנזון • גויטיין • ויתקון • כהן • מני • הלוי • קיסטר • עציוני • שרשבסקי • בן-פורת • אשר • אלון • בכור • בייסקי • לוין • כהן • כהן • לוין • בך • נתניהו • חלימה • גולדברג • מלץ • אור • מצא • חשין • זמיר • דורנר • טל • שטרסברג-כהן • קדמי • טירקל • אנגלרד • ריבלין • פרוקצ'יה • לוי • ארבל • זילברטל • רובינשטיין • ג'ובראן • דנציגר • שהם • מלצר • מזוז • הנדל • קרא • ברון • פוגלמן |  |
| שופטים במינוי זמני | בקר • זהר • לוין • צלטנר • כהן • בן-עתו • שילה • שינבוים • אבנור • וייס • בן דרור • וינוגרד • ולנשטיין • אריאל • אלוני • בן יאיר • גולדברג • אלון • אילן • זועבי • ברלינר • עדיאל • חשין • שוחט |  |
ראו גם: שופטים מכהנים
יעקב מלוצין

רבי יעקב זאב ב"ר מנדל מלוצין מחכמי ירושלים יליד העיירה לוצין שבלטביה, מגדולי תלמידי ישיבת וולוז'ין. עלה ארצה בשנת תקצ"ח והיה לאחד מעסקניה הבולטים של עדת הפרושים בירושלים באמצע המאה ה-19 וממקימי היישוב העברי בארץ ישראל. נפטר בי"ט טבת תרל"ה ונקבר בבית העלמין העתיק בחברון.
מפעליו

היה מהמובילים בהשגת הרישיונות לחידוש בניית בית הכנסת חורבת רבי יהודה החסיד ומגבאי בית הכנסת,, ושומר 'חותם חצק"מ' אשר על פי המסורת נחקק על ידי הגר"א ונמסר לתלמידיו בעלייתם לארץ ישראל. היה ממקימי ת"ת הכללי וישיבת עץ חיים וחתום בספר התקנות של הת"ת. בשנת תרכ"ג יצא בשליחות כשד"ר לארצות אירופה לטובת בית החולים ביקור חולים.
נחשב כבעל ידיעות רבות בדקדוק ובמסורה ובשל כך נשלח על ידי חכמי ירושלים לארם צובא לבדוק את כתב היד של ה'כתר'.
משפחתו

בנו רבי יהושע שאימץ את שם המשפחה יעקבזון על שם אביו (הוא אבי משפחת יעקבזון הירושלמית), היה מבוני ירושלים מחוץ לחומות ונמנה עם ראשי "חברת בוני ירושלים". שייסדה את שכונות נחלת שבעה בית דוד ומאה שערים. היה אחד המלמדים הוותיקים בת"ת עץ חיים והמלמד הראשון בשכונת נחלת שבעה בהווסדה, ראש גבאי שכונת "בית יעקב". שמבניו ידועים רבי אברהם דוד יעקבזון "העילוי מלוצין" מתלמידיו של רבי נחומקה מהורדנא ושל המהרי"ל דיסקין שהיה מרביץ תורה ומגיד שיעור בבתי מדרש רבים בירושלים. וכן יעקב זאב יעקבזון מבוני פתח תקווה שעסק בהוראה בבית ספר נצח ישראל ומייסד אגודת המלמדים בארץ ישראל.
הערות שוליים

↑  מאיר בניהו, אסופות א' עמ' שצ"א.
↑  חתום בשנת תרט"ו עם גבאי בית הכנסת הגדול על מינוי שליחות לשד"ר רבי אברהם ניסן. זיכרון לחובבים ראשונים, חוברת י"ג עמ' 13.
↑  בנימין קלוגר, ירושלים שכונות סביב לה עמ' 165.
↑  ארשת ה' עמ' 381 איגרת רבי יעקב ספיר.
↑  יוסף יואל ריבלין, מאה שערים עמ' 155.
↑  הרב אברהם דוד יעקובסון ז"ל, הצופה, 8 בינואר 1939
ימנה

יִמְנָה הוא דמות מקראית, בנו הבכור של אשר ונכדם של יעקב ושל זלפה שפחת לאה. לימנה היו שלושה אחים: ישוה, ישוי ובריעה, ואחות אחת: שרח. למשפחתו של ימנה קראו משפחת הימנה.
יכול להיות שפירוש השם ימנה מגיע מהשורש מנה, ופירושו האל נתן לי את מנת חלקי, או בקשת לאל שייתן לתינוק את הראוי לו.
במדרשים ובחז"ל

בדעת מקרא נאמר, נוסף על פירוש שמו, גם רמז לכך שהאל בפירוש שמו של ימנה הוא ה', שהאות הראשונה והאות האחרונה של ימנה מרכיבים את אחד משמותיו של ה'.
בספר הישר מסופר שאמו של ימנה נקראה הדורה, בתו של אבימאל בן עבר בן שם, והיא הייתה אשתו של אשר.
יש מדרש האומר שימנה נקרא בשם זה משום שהיה בכורו של אשר, ומיומנת עליו ברכתו, כלומר שהוא יקבל את רוב הברכה של יעקב לאשר עקב היותו בכורו.
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק מ"ו, פסוק י"ז
↑  ספר במדבר, פרק כ"ו, פסוק מ"ד
1 2  ראו אנציקלופדיה מקראית כרך ג
1 2  דעת מקרא, בראשית מו יז
↑  ספר הישר (מדרש), טקסט דיגיטלי באתר ספריא
↑  ראו תורה שלמה פרשת ויגש
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לא כוחות

| --- | --- |
 מוקד פעילות:  תל אביב, ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2013
 סוגה:  גרוב, רוק
 חברת תקליטים:  APE RECORDS
 חברים
 גלעד כהנא תמיר מוסקט
 
לא כוחות (באנגלית: LOCO HOT) הם צמד מוזיקלי ישראלי, הכולל את גלעד כהנא (סולן להקת ג'ירפות) ותמיר מוסקט (מפיק מוזיקלי וחבר בלהקת בלקן ביט בוקס).
על ההרכב

בשנת 2013 החליט גלעד כהנא שהוא מעוניין להוציא אלבום חדש המבוסס על תופים ושירה, ותמיר מוסקט השיב בחיוב להצעתו לעבוד יחדיו. הם החלו לעבוד יחד על אלבום משותף תחת השם "לא כוחות", ובסופו של דבר כהנא כתב את כל מילות השירים, והשניים הלחינו אותם במשותף. לאלבום קדמו הסינגלים "אני לא מאושר" שהיה הסינגל הראשון של הלהקה, "להתבונן בך" (שלווה בקליפ בכיכובה של ליאת הר לב) ו"נדל"ן" (בו מתארחת הזמרת מארינה מקסימיליאן בקליפ ומשתתפת בשיר עצמו, בו היא שרה ברוסית). האלבום המלא יצא במרץ 2014. לאחר צאת האלבום, במאי 2014 הוציא ההרכב קליפ לשיר "אין לי אלוהים" שמהווה חלק מהאלבום. האלבום "לא כוחות" יצא תחת הלייבל "APE RECORDS" והוא האלבום הראשון שיוצא תחת לייבל זה, אשר נוסד על ידי תמיר מוסקט ואייל גרונברג.
האלבום הראשון

2014 - לא כוחות:
1. אני לא מאושר
2. נדל"ן
3. KILODRAMA
4. להתבונן בך
5. בוקר רע
6. אין לי אלוהים
7. יש ימים
8. LA CERVECA
9. צל הלב תקין
10. היורה
11. עם עמוק
האלבום הראשון > סינגלים

2013 - אני לא מאושר
2013 - להתבונן בך
2014 - נדל"ן
2014 - אין לי אלוהים
ייעוד מגדרי

תינוקת עם כובע ורוד. במדינות רבות, נהוג להלביש תינוקות בנות בביגוד בצבע ורוד, ותינוקות בנים בצבע תכלת.
צעצועים "קשים" (להבדיל מ"צעצועים רכים"), הם אחד האמצעים (Means) לייעוד מגדרי "גברי". משחק בנים בצעצועים אלה הוא תכתיב תרבותי נפוץ בתרבות המערב.
ייעוד מגדרי (מאנגלית: Gender Assignment) הוא מונח מתחום הפסיכולוגיה (ובפרט הפסיכולוגיה ההתפתחותית), והסוציולוגיה, המתאר מצב טבעי בו הורים מייחסים זהות מגדרית לרך הנולד להם בהתאם להבנייה שלהם, ושל הצוות הרפואי המיילד, את הזוויג שלו, כלומר, בהתאם להיותו זכרי או נקבי לכאורה. בדרך כלל תינוקות זכריים זוכים לייעוד מגדרי "גברי" ותינוקות נקביות זוכות לייעוד מגדרי "נשי". למעשה מצב זה הוא על פי כלל אוניברסלי, שכן כמעט כל תרבויות העולם מסווגות לפי בינאריה מגדרית, כלומר, אינן חורגות מעבר לקטלוג החברה ל"גברים" ו"נשים".
קיימים מצבים בהם ייעוד מגדרי עלול להיות שנוי במחלוקת, בפרט כאשר התינוק משקף את אחד המצבים של אינטרסקסואליות (כגון הרמאפרודיט "אמיתי" או "בדוי", תסמונת אדרנוגניטאלית, אקסטרופיה של שלפוחית השתן (Cloacal exstrophy), ועוד, בהם הגונדות או הגינטליה שלו אינה ברורה, ולכן, לפחות לפי שעה, בעייתי להכריע לאיזו קטגוריה מגדרית לשייכו. מצב נוסף בו ייעוד מגדרי עלול להיות שנוי במחלוקת הוא כאשר התינוק המתפתח, כבר בשנה הראשונה לחייו (בפרט בסביבות גיל שנה וחצי) מפגין נון-קונפורמיות מגדרית המתאפיינת בדחייתו את התכתיבים המגדריים המתקבלים מהוריו, משפחתו, וסביבתו.
הייעוד המגדרי והמערכת המגדרית

ייעוד מגדרי נעשה בהתאם למערכת המגדרית (Gender System) המקובלת בחברה נתונה. מערכת מגדרית היא האופן שבה מאורגנים זהויות המגדר בחברה זו. בכל החברות בתרבות המערבית למשל קיימות שתי זהויות מגדר מובחנות המקבלות ביטוי ממשי בכל הקשרי החיים, כגון המגדר הגברי והמגדר הנשי. הזהויות עצמן הן ישויות מובנות בסיסיות ברמת המאקרו, אך עשויות להשתנות מעט (ברמת המיקרו) על פי זמן ומקום. ברוב תרבויות העולם, כגון תרבות המערב, תרבות ארצות האסלאם, התרבות האסקימוסית, וכיוצא בהן, קיימות רק שתי זהויות מגדר מובחנות על פי כלל האוכלוסייה, ואמנם קיימים לעיתים מצבים בהם הכלל מכיר ב-3 זהויות מגדר או יותר; כך למשל אצל האינדיאנים בני שבט הנאבאחו, קיימת זהות מגדר שלישית הנקראת Ojibwe, ופירושה "שתי נפשות" או "שתי רוחות", ואנשים בעלי זהות זו מתאפיינים בשילוב מובחן של אספקטים מגדריים (גבריים ונשיים). בכמה תרבויות ספורות אף קיימים יותר מ-3 מגדרים (למשל בני הבוגי באינדונזיה, Buginese people, אצלם, למשל, יש 5 מגדרים: גבר, אשה, גבר נשי, אשה גברית, ו"ביסו", המגדר החמישי, שהוא שילוב של ה-4 האלה.
במקרים רבים, זהויות המגדר הפחות נפוצות, כלומר, זהות מגדר שלישית (שהיא בדרך כלל בעצמה שילוב של גבריות ונשיות), או אף מגדרים נוספים, יהיו זהויות מגדר שמתגלות בהמשך החיים, ואינן ניתנות כבר בלידה (אז ניתן ייעוד מגדרי בסיסי). כן ייתכנו מצבים, למשל אצל בני הבוגי באינדונזיה, בהם תינוק אינטרסקסואלי יקבל ייעוד כ"ביסו" כלומר כמגדר החמישי שהוא הכל, אך אין הכרח שאדם שקיבל ייעוד ביסו יהיה אינטרסקסואל.
מאפייני הייעוד המגדרי

מאפיינים בולטים של הייעוד המגדרי הם מתן שם פרטי שברוב המקרים הולם את אחת מזהויות המגדר אליהן שויך היילוד, אינטראקציה דיאדית או טריאדית (כלומר בין דמות הורית אחת לתינוק או בין שני ההורים לתינוק) שהיא קרובה מותאמת למין הילד כביכול, קניית ביגוד המתאים למגדר שאליו שויך (בתרבות המערבית קיימת נטייה לקנות ביגוד עם נטייה לגוון כחול לבנים וביגוד עם נטייה לגוון ורוד לבנות), קניית צעצועים ומשחקים "גבריים" או "נשיים" בהתאם.
ברוב התרבויות, המערכת המגדרית (לפחות בהקשר של ייעוד מגדרי) היא מערכת המבוססת על בינאריה מגדרית, כלומר כזו המורכבת מחלוקה ל"גברים" ו"נשים". ייעוד מגדרי הוא לרוב בינארי, וגם אם המערכת המגדרית (Gender System) בתרבות מסוימת אינה בינארית (למשל, בקרב בני הבוגי באינדונזיה, Buginese people), ייעוד מגדרי מחדש יתרחש מאוחר יותר בחיי הפרט ולא באופן מיידי.
נון-קונפורמיות מגדרית

ייעוד מגדרי של תינוק זכרי או נקבי לזהות מגדר גברית או נשית מתרחש באופן טבעי אצל כלל בני האדם. יוצאים מכלל זה הם אנשים שבשלב מסוים בחייהם (לרוב, כבר בשנה וחצי-שנתיים הראשונות לחייהם) מפגינים רגש, קוגניציה, והתנהגות שהיא נון-קונפורמית מגדרית. במצב זה, הפרט חש אי נוחות עם הזהות המגדרית שהחברה מייחסת לו (זהות מגדרית מיוחסת), ועל כן אינו פועל בתפקידים המגדריים הכלולים בה. בילדים מצב נחשב לעיתים פתולוגי (בתנאי והוא עקבי, למשל, מקבל ביטוי על בסיס יומי או כמה פעמים בשבוע). נון-קונפורמיות מגדרית בילדים היא למעשה התנגדות עקבית, מצד הילד, לייעוד המגדרי שההורים (בדרך כלל בהשפעת הצוות הרפואי) נתנו לילד. עמדה רווחת היא כי 70% מהילדים שהפגינו נון קונפורמיות מגדרית יגדלו להיות הומוסקסואלים, לסביות, או טרנסג'נדרים, ומחקרים רבים תיעדו קשרים מתאמיים כאלה. בעוד שרבים בקרב הקהילה הפסיכו-רפואית רואים נון-קונפורמיות מגדרית בילדים ובכלל כפתולוגיה, קיימים אחרים בתוך הקהילה הפסיכו-רפואית, כמו גם כותבים ואקטיביסטים הטוענים כי השקפה זו מפלה לרעה אנשים נון-קונפורמיים מגדרית וגורמת ליחס פוגעני מצד הורים כלפי ילדים נון-קונפורמיים מגדרית.
נון-קונפורמיות מגדרית > האטיולוגיה לנון-קונפורמיות מגדרית בילדים

האטיולוגיה (כלומר, הסיבתיות) לעצם התופעה של נון-קונפורמיות מגדרית לגמרי איננה מובנת כעת, אך עד כה נהגו כמה כללים בהקשר זה. אטיולוגיה זו נחקרת במסגרת אקדמאית, בעיקר על ידי פסיכולוגים, מדעני מוח, ולעיתים גם רופאים, ואחרים, והיא למעשה חלק מהמחקר הכללי יותר של אטיולוגיה של זהויות מגדר.
על פי הקונצנזוס המדעי האינטגרטיבי, זהות המגדר היא זהות בסיסית אותה יונק האדם מסביבתו, בתהליך כמו-הטבעתי מורכב (Imprinting-like process), ולפחות ברוב המקרים גם בהשפעה מסוימת של פרידיספוזיציה ביולוגית (לא בהכרח גנטית), שהיא הורמונלית בעיקרה. לא ברור באיזה גיל, פחות או יותר "נחתמת" זהות זו אצל רוב האנשים; הערכות שונות מדברות על סביבות גיל 18 חודשים (בעבר אף היו שסברו עד 22 חודשים או אף 3 שנים אך הערכות בטווחים אלה בדרך כלל אינן מקובלות), והיום רבים מהחוקרים סבורים כי זה מוקדם הרבה יותר ובשום מצב לא יאוחר מגיל 18 חודשים וממילא, לפחות ברוב המקרים מושפע באופן דטרמיניסטי מסביבה הורמונלית עוד טרם ללידה (אחד המחקרים שמאששים את חוסר הוודאות הוא העובדה שכבר בגיל 7 חודשים הראו תינוקות יכולת של הבחנה מגדרית, במחקר הביטואציה שביצעו Fagan, J.F & Singer L.T משנת 1979).