stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פורד פרוב
"פורד פרוב"

3 דלתות בתצורת ליפטבק (liftback).
מספר נוסעים: 2+2.
מנוע קדמי.
מנוע בנזין.
סוג הנעה: הנעה קדמית.
מנוע קירור מים.
פנסים קדמיים - נשלפים.
קיבולת מכל דלק - 57 ליטר (דור ראשון), 59 ליטר (דור שני).
צמיגים (דור שני): 205/55 R15 (דגמי "16v" (מנועי 4 צילינדרים), 225/50 R16 (דגמי "24v" (מנוע V6 צילינדרים).
דגמים ורמות גימור בדגמי "פורד פרוב" "דור ראשון": GL.,LX, GT
דגמים ורמות גימור בדגמי "פורד פרוב" "דור שני": דגם בסיסי (1993–1995, 1997), דגם "SE" (בין השנים 1993-1996), דגם "GT" (בין השנים 1993–1997), דגם "GT Plus" (שנת 1994), דגם "GTS" (שנת 1997), מחוץ לשוקי דרום אמריקה: "16v" (מנועי 4 צילינדרים), "24v" (מנוע V6 צילינדרים).
"פורד פרוב" > תאוצות

תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 7.9 שניות (מנוע 2,189 סמ"ק המפיק 145 כ"ס, מגדש טורבו, דור ראשון)).
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 9.2 שניות (מנוע 2,983 סמ"ק, דור ראשון).
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 10.6 שניות (מנוע 1,991 סמ"ק) המפיק 120 כ"ס, דור שני).
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 8.0 שניות (מנוע V6 בנפח 2,496 סמ"ק המפיק 166 כ"ס, דור שני).
"פורד פרוב" > שינויים בדגם שנת 1994

"פורד פרוב" משנת 1994 הפכה לאחת ממכוניות הייצור הראשונות שהיו להן כריות אוויר כפולות כציוד סטנדרטי.
לוח המחוונים קיבל שיפוץ גדול. נעשה שימוש בחומרים שונים לחלוטין, והצד הימני עוצב מחדש כדי להכיל כרית אוויר לנוסע.
פנסי ערפל עוצבו מחדש.
הפס בלוח המחוונים נעלם, אך נותר על הלוחות הפנימיים.
צבע הפס בלוחות הדלת של "פרוב GT" השתנה מאדום לצבע.
סמל "V6 DOHC 24 VALVE" על סרעפת צריכת המנוע לא הוטמעה בתוך הסרעפת.
כפתור אור הערפל על גבי דגם ה- GT עוצב מחדש מעט.
"פורד פרוב" > שינויים בדגם שנת 1995

תאגיד " Lear Seating" זכתה בפרס "הספק המוערך ביותר" של פורד על ייצור המושבים בדגמי "פורד פרוב".
אורות הזנב עוצבו מחדש, דגמי הבסיס / SE הוגדרו בשחור, דגם ה-"GT" סומן באדום.
גלגלי סגסוגת חדשים עבור דגמי "SE" ו- "GT".
שני צבעי פנים בוטלו: אדום וכחול
על לוחות הפנים בוטל הפס האורכי.
לוחות הדלת עוצבו מחדש : עיצוב מקשה אחת. דגמי "GT" קיבלו בד או עור על לוחות הדלת.
מושבי בד עוצבו מחדש וריבלו דפוס ייחודי של "רשת עכביש".
דגמי "GT" קיבלו מחזירי מרכז אדום עם לוגו "GT" בין אורות הזנב. כניסת לוחית הרישוי נעה על הפגוש.
מדבקות "GT" על הפגוש האחורי שהוחלפו בתג מתכת "24v".
הפגוש האחורי עוצב מחדש.
מראות חיצוניות עוצבו מחדש.
אופציה למראות חיצוניות מחוממות נופלות.
אקולייזר גרפי נופל.
"פורד פרוב" > שינויים בדגם שנת 1996

התג "בדיקה" שהוטבע על החלונות האחוריים בוטל.
דגם הבסיס בוטל, דגם "SE" הוגדר כדגם סטנדרטי.
"דגם GT" קיבל את פנסי הזנב השחור של דגם הבסיס לשנת 1995.
מנעולי דלת חיצוניים מוארים נופלים.
פנים בצבע בגוון שזוף / אוכף ניתן להשיג בבד.
ספוילרים מעוצבים מחדש.
תאורת הרצפה בוטלה.
רפלקטור מרכז בדגם "GT" מעל הפגוש הוצג בשחור.
דגם "GT" קיבל מתלים מעודנים יותר לשיפור הנסיעה.
מושבי בד עוצבו מחדש וקבלו בד חדש.
לדגם "GT" הורכבו ספויילרים סטנדרטיים.
המושבים הקדמיים והאחוריים עוצבו מחדש.
עור ההגה של דגם "GT" לא מחורר.
הורכבו בדגמי "פורד פרוב" חגורות בטיחות חדשות עם מסיבי נעילה אוטומטיים.
מאפרה אחורית וכיס המפה על דלת הנוסעים של דגמי "GT" בוטלו.
"פורד פרוב" > שינויים בדגם שנת 1997

דגם "SE" בוטל, דגם הבסיס חזר והיה לו את הפגוש הקדמי של דגם ה-"GT".
תוספות בד / עור על לוחות דלת "GT" הוסרו.
דגמי הבסיס קיבלו כיסויי גלגלים מדגם "מאזדה 626", מתוצרת מאזדה עם סגסוגות כיווניות 15 אינץ' מכוונות מדגם שנת 1995 או אופציונלי 16 אינץ' (חישוקים כיווניים בסגנון "מערבולות").
מגב אחורי של השמשה הקדמית חזר כאופציה.
ABS לא תקני בדגמי "GT" (אפשרות כאופציונלי).
סמלי "GT" מאחורי בארות ההגה הקדמי קיבלו עיצוב אותיות חדש.
לדגם "GT" בוטל תג "24v" לצד התג "PROBE".
קורות החדירה לדלתות הצדדיות עוצבו מחדש.
תמונות

"פורד פרוב" דגם "GT"
"פורד פרוב" דגם "GT"
"פורד פרוב"
"פורד פרוב"
"פורד פרוב", שנת 1996 - מבט לתא הנהג
"פורד פרוב"
"פורד פרוב", שנת 1997
"פורד פרוב" דגם "GT", שנת 1995
"פורד פרוב"
"פורד פרוב"
ראו גם

פורד
פורד EXP
פורד קפרי
פורד פינטו
פורד קוגר
הערות שוליים

↑  מעצבת הרכב Mimi Vandermolen : מימי וונדרמולן, גאון הארגונומיה מאחורי "מהפכת הקצה המעוגל" של פורד core77.com/posts/39532/Mimi-Vandermolen-the-Ergonomics-Genius-Behind-Fords-Rounded
↑  "פורד פרוב" - היסטוריה web.archive.org/web/20120207112708
↑  "פורד פרוב", שנת 1988 - מפרט טכני carfolio.com/specifications/models/car
↑  "פורד פרוב" שנת 1990 curbsideclassic.com/curbside-classics-american/cc-capsule-1990-ford-probe-gt-under-pressure
↑  "פורד פרוב" דגם "GT ", שנת 1992 - מפרט טכני carfolio.com/specifications
↑  "פורד פרוב" - כולל תמונות cars.com/research/ford-probe
↑  ליפטבק - הוא מונח לדגמי הצ'בק בהם דלת המטען האחורית אופקית וזוויתית יותר מאשר בהצ'בק ממוצע, וכתוצאה מכך, הדלת מורמת יותר כלפי מעלה מאשר לאחור, בפעולה של פתיחת הדלת
↑  "פורד פרוב", שנת 1992 - תמונה kbb.com/ford/probe/1992
↑  דגם LX, שנת 1989 carfolio.com/specifications/models/car
↑  דגם "SE" שנת 1996 - מפרט טכני carfolio.com/specifications/models/car
פרוקטואוסוס הקדוש

| --- | --- |

פרט מציור קיר בכנסייה באואסקה
 לידה:  לא ידוע
 פטירה:  21 בינואר 259 טרגונה, האימפריה הרומית
 קדוש עבור:  הכנסייה הקתולית, הכנסייה האנגליקנית
 חג:  16 באפריל (הכנסייה הקתולית) 21 בינואר (הכנסייה האנגליקנית)
פרוקטואוסוס הקדוש (בקטלאנית Sant Fructuós‏; מת בשנת 259) הוא קדוש נוצרי ומרטיר ושימש כבישוף הראשון של טאראקו הרומית, כיום טרגונה בקטלוניה שבצפון-מזרח ספרד.
פרוקטואוסוס ושניים מכוהניו, אוגוריוס ואולוגיוס, נאסרו ב-16 בינואר 259 בעת רדיפות הנוצרים בתקופת הקיסר ולריאנוס (253-260). הם נחקרו ולאחר שאישרו את אמונתם הנוצרית נדונו למוות. ב-21 בינואר 259 הועלו השלושה על המוקד באמפיתיאטרון בטאראקו. הם נקברו בבית הקברות הנוצרי המוקדם, סמוך לנהר פרנקולי בעיר, אך המיקום המדויק של קבריהם אבד. במקום קמה בזיליקה על שמו של פרוקטואוסוס הקדוש אך זו נהרסה במאה ה-8.
גם באמפיתיאטרון נבנתה במאה ה-6 בזיליקה ויזיגותית שנשאה את שמו והיא ניצבה במקום עד שנהרסה במאה ה-12.
סיפור מותם של פרוקטואוסוס ושני כוהניו (Passio Fructuosi - הפסיון של פרוקטואוסוס) תועד על ידי אלמוני והשתמר, והוא נחשב למסמך הנוצרי המוקדם ביותר בחצי האי האיברי.
בירגו

אנדרטת החירות בבירגו וכנסיית לורנצו הקדוש משמאל
בירגו (במלטית: Il-Birgu, באיטלקית: Vittoriosa – "המנצחת") היא אחת משלוש הערים בצפון־מזרח מלטה. העיר שוכנת על חצי אי ארוך וצר שאורכו 800 מטר ורוחבו המרבי 400 מטר, ואשר שלוח כאצבע אל הנמל הגדול. מצפון־מזרח לה היא גובלת בערוץ קלקרה (Kalkara creek) ומדרום מערב בערוץ המספנה (Dockyard creek). מהקצה המערבי של העיר, מקום בו ממוקם מבצר סנט אנג'לו, נשקף נוף אל בירת מלטה, ולטה, המרוחקת מבירגו 400 מטר בלבד ונבדלת ממנה על ידי הנמל הגדול.
היסטוריה

שמה של העיר, בירגו, הוא שיבוש של המילה האיטלקית "בורגו" (Borgo), היינו "רובע" או "מצודה". בבירגו נמצאו שרידים להתיישבות פיניקית ורומית. בתחילת ימי הביניים הייתה בירגו כפר דייגים קטן ונזירים דומיניקנים התגוררו בה ואף בנו בה כנסייה שהשתמרה עד היום. משהגיעו האבירים ההוספיטלרים אל מלטה בשנת 1530, הם בחרו בבירגו לבירתם, שכן מדינה, בירתו הקודמת של האי, לא התאימה לפעילותם הימית. האבירים הקימו את כנסיית לורנצו הקדוש, ביצרו את העיר סביב מבצר סנט אנג'לו והקימו בה בית חולים ("Sacra Infermeria" - "בית החולים הקדוש") המשמש כיום כמנזר. בעת המצור הגדול על מלטה ששמו עליה העות'מאנים ב-1565, נודעו לבירגו ולמבצר סנט אנג'לו השוכן בה תפקיד חשוב בעמידתו של האי, והעיר זכתה בשל כך לתואר "צ'יטה ויטוריוסה" ("Città Vittoriosa" - "עיר מנצחת"), שהיה לשמה הרשמי משך מאות שנים. לציון האירוע הוקמה ב-1705 אנדרטת הניצחון ב"כיכר הניצחון" (Misraħ ir-Rebħa) שבמרכזה של העיר.
לאחר המצור, ב-1571, איבדה בירגו את תפקידה כבירת האי, וזה עבר לוולטה, הבירה המבוצרת החדשה שהקימו ההוספיטלרים בצידו האחר של הנמל הגדול. למרות זאת המשיכה בירגו לשמש נמל חשוב. במאה ה-17 הוקם קו הביצורים "קוטונרה" (Cottonera Lines) סביב הערים השכנות לבירגו, סנגלאה וקוספיקואה, הנודעות כשלוש הערים, והן היו ליחידה מבוצרת אחת. בין מבצר סנט אנג'לו ליתר חלקי העיר נחפר חפיר שמולא במים, והמבצר חוזק.
הבריטים שכבשו את מלטה מידי הצרפתים בשנת 1800 הרחיבו את מתקני הנמל בנמל הגדול והקימו בו מספנה. דבר זה המיט אסון על בירגו ועל שכנותיה, אשר היו יעד להפצצות תכופות של מדינות הציר בתקופת מלחמת העולם השנייה. לאחר שב-1979 עזב אחרון החיילים הבריטים את מלטה, הוקמה "אנדרטת החירות" לחופו של ערוץ קלקארה בעיר, ובשנת 2005 נחנכה בה מרינה.
אתרי העיר

מבצר סנט אנג'לו - למבצר השוכן בקצה המערבי של העיר נודע תפקיד חשוב במהלך המצור הגדול על מלטה.
כנסיית לורנצו הקדוש (St Lawrence Church) הוקמה על ידי ההוספיטלרים הם הגעתם למלטה ב-1530, ושימשה ככנסייתם המרכזית עד להשלמת קון-קתדרלת יוחנן הקדוש בוולטה בשנת 1571. בין השנים 1681–1697 הוקם המבנה החדש של הכנסייה בסגנון אדריכלות הבארוק. הכנסייה ספגה נזקים כבדים במהלך מלחמת העולם השנייה, אך לאחריה הם תוקנו. בכנסייה שמור פסלו של לורנצו הקדוש, הקדוש המגן של העיר.
המוזיאון הימי (The Maritime Museum) סוקר את תולדות ההיסטוריה הימית של האיים והים התיכון.
ארמון האינקוויזיטור (Inquisitor's Palace) הוקם על ידי ההוספיטלרים ושימש כבית המשפט לעניינים אזרחיים. כיום הוא משמש כמוזיאון לאתנוגרפיה, ומוצגיו ערוכים באולמות הדיונים, בבית המעצר ובחדר האוכל המקוריים. במקום תערוכת קבע הסוקרת את השפעת האינקוויזיציה באיים.
מוזיאון המלחמה של מלטה (The Malta at War Museum) הוא מוזיאון קטן השוכן בביצוריה של העיר, המוקדש לתולדות האי במלחמת העולם השנייה.
ראו גם

שלוש הערים
סמטה בעיר
בלאוואת

| --- | --- |

שערי בלאוואת בין שני למסו מכלח במוזיאון הבריטי. שערי העץ הם העתק
 היסטוריה
 תרבויות:  אשור 
 מאורעות:  חפירה ארכאולוגית  חפירה ארכאולוגית  סקר ארכאולוגי 
 אתר ארכאולוגי
 ארכאולוגים:  הורמוזד רסאם 
 מיקום
 מדינה:  עיראק עיראק
 מיקום:  דרומית-מזרחית למוסול, מחוז נינוה
 קואורדינטות:  36°13′00″N 43°25′00″E﻿ / ﻿36.21666667°N 43.41666667°E﻿ / 36.21666667; 43.41666667
  (למפת עיראק מוגדלת) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. בלאוואת  (למפת עיראק רגילה) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. בלאוואת  
 
בלאוואת (בסורית:  ܒܝܬ ܠܒܬ בֵּית לבּת; בערבית: بلاوات) הוא אתר ארכאולוגי במחוז נינוה בעיראק. באתר נמצאים שרידי העיר מהתקופה הנאו-אשורית אימגור-אנליל משמעות השם הוא "אנליל מסכים". האתר שוכן 25 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר מוסול ו-4 ק"מ דרומית לעיר המודרנית בחדידה (Bakhdida). העיר נוסדה על ידי המלך האשורי אשורנצירפל השני במאה ה-9 לפנה"ס.
העיר אימגור-אנליל

העיר אימגור-אנליל נוסדה על ידי המלך האשורי אשורנצירפל השני שמלך בין השנים 883–859 לפנה"ס. העיר שוכנת במעלה נחל דרה (Derrah),‏ 10 ק"מ מהחידקל מקום בו שכנה העיר העתיקה כלח. העיר הוקמה בין העיר נינוה ובין האזור בו שכנה העיר ארפח'ה (Arrapha) מדרום-מזרח, לאורך הדרך האשורית המלכותית.
הקמת העיר נעשתה לאחר שאשורנצירפל השני העביר את עיר הבירה שלו מהעיר אשור לכלח. ואולי הקמת העיר היוותה שלב נוסף בתוכניותיו לארגון מחדש של האימפריה האשורית. לעיר הייתה חשיבות אסטרטגית, והיא שכנה במרחק של יום הליכה מנינוה. בנו שלמנאסר השלישי המשיך לבנות את העיר. העיר התקיימה במשך כמאתיים שנים והיא נהרסה ונבזזה יחד עם ערים אשוריות נוספות בעת הכיבוש על ידי המדיים והבבלים שהפילו את האימפריה האשורית בין השנים 609-614 לפנה"ס.
ארכאולוגיה

האתר נחפר לראשונה בשנת 1878 על ידי הארכאולוג הורמוזד רסאם עבור המוזיאון הבריטי. רסאם בחר לחפור באתר לאחר ששנה לפני כן הופיעו בשוק בלונדון ובפריז פיסות של רצועות ברונזה מעוטרות. חפירה נוספת באתר התקיימה בשנת 1956 על ידי הארכאולוג הבריטי מקס מלוואן עבור בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק (British Institute for the Study of Iraq). בשנת 1989 האתר נסקר על ידי D. J. Tucker עבור המוזיאון הבריטי.
חומות העיר הקיפו שטח של 640 דונם. באתר נמצאו מקדשים מבני ארמון ועוד. אחד הממצאים החשובים ביותר היו מספר שערים שנקראו "שערי בלאוואת". באתר נמצאו שלושה זוגות שערים, שני זוגות על ידי רסאם, וזוג אחד על ידי מלוואן.
ארכאולוגיה > שערי בלאוואת

שערי בלאוואת הם מהממצאים שהביאו לפרסומו של האתר. ראסם מצא זוג שערים מתקופתו של אשורנצירפל השני וזוג מתקופת בנו שלמנאסר השלישי. מלוואן מצא זוג שערים נוסף מתקופת אשורנצירפאל השני.
השערים של אשורנצירפאל השני שנמצאו על ידי רסאם היו בגובה של 4 מטר והם שוכנים במוזיאון הבריטי. ביחד עם השער נמצא תיבת עשויה מאבן גיר  ובתוכה היו שני לוחות שיש עליהם היו כתובות של אשורצירפל השני. הכתובות תיארו את בניית המקדש ואת השערים שהוקדשו לאל ממו. זיהוי שמה של העיר מקורו בלוחות אלה. זוג השערים השני מתקופתו של אשורנצירפל השני שנמצא על ידי מלוואן מקורם גם היה במקדש לאל ממו. שערים אלה נמצאים במוזיאון בעיר מוסול למרות פיסות רבות של רצועות נבזזו במלחמת עיראק. זוג השערים השלישי מתקופת שלמנאסר השלישי גובהו המוערך היה כ-6.8 מטר. השערים היו עשויים מעץ ארז. העץ נרקב לחלוטין, ומה ששרד היו רצועות הברונזה המעוטרות הנמצאות גם הן במוזיאון הבריטי. רוחב רצועות הברונזה הוא 27 ס"מ. ממצא השערים פורסם בשנת 1905. שני קטעים קטנים מרצועות הברונזה נמצאים במוזיאון וולטרס לאמנות (Walters Art Museum) בבולטימור בארצות הברית.
כל שלושת זוגות השערים כללו רצועות ארוכות עשויות ברונזה שהוצמדו לשערים עשויים מעץ באמצעות מסמרים. הם בלטו מעל פני העץ. רצועות הברונזה כללו כתובות ותארו סצנות ממסעות המלחמה, סצנות של מסעות ציד של אריות ושוורים וכללו גם תיאורי נוף כגון עצים והרים. כל זוג שערים כלל 16 רצועות שמונה מכל צד של השער.
שערי שלמנאסר השלישי תארו סצנות ממסעות המלחמה שלו בין השנים 848-859 לפנה"ס. ערים שהוא תקף, חיילים בעת קרב, שבויים המובלים על ידי סוהרים, מעשי עונש והרג של אויבים ותשלומים שניתנו כמנחה לשלמנאסר השלישי על ידי הערים שנוצחו. בנוסף לתבליטים ולכיתובי ההסבר הקצרים שעליהם, על רצועות הברונזה שחיפו את החזיתות הצרות הפנימיות של שתי הדלתות, נחקקה כתובת מלאה המתארת את ימי מלכותו של שלמנאסר מראשיתם ועד שנתו העשירית (850 לפנה"ס).
דוגמה לסצנה המתוארת ברצועות הברונזה נמצאה בשערי שלמנאסר השלישי, המראה את המלך במלאת שנה אחת למלכותו מקבל מנחת הוקרה מהערים צור וצידון הפיניקים עם כובעים מחדדים חוצים את המפרץ מהאי ששם שכנה צור. הגבר והאישה המתוארים על גבי האי הם כנראה המלך והמלכה הפיניקיים. שלמנאסר השלישי מחזיק בידו חץ וקשת המסמלים את היותו הכובש. איש חצר לידו מחזיק שמשיה.
האתר בעקבות מלחמת עיראק

בחודש נובמבר 2004 נסלל כביש על ידי הצבא האמריקאי שחיבר את האתר עם האתר הארכאולוגי של כלח ועם הכפר המודרני בחדידה. הסלילה נעשתה במסגרת "פרויקט כבישי היישוב נינוה" והוא מומן על ידי ממשלת ארצות הברית. עלות סלילת הכביש הייתה 1.12 מיליון דולר.
הערות שוליים

↑  שערי באלוואת באתר המוזיאון הבריטי
↑  Fragments of Bands from a Gate באתר מוזיאון וולטרס לאמנות
↑  Lost Treasures of the Bible: Understanding the Bible Through Archaeological עמ' 123-122
↑  לתרגום עברי של הכתובת: א' ברוכי-אונא, 'דת, מלחמה ופוליטיקה: מחוות לבבל בכתובת אִמגֻר-אֶנלִל של שלמנאסר השלישי מלך אשור', היסטוריה 29 (תשע"ג), עמ' 41 - 45
| מסופוטמיה |
| --- | --- | --- |
| ממלכות בתקופת הברונזה | ממלכות בתקופת הברונזה |  |
| שומר | אומה • אור • ארידו • ארך • אשנונה • באד-טיבירה • בורסיפה •  דיר • לגש • מלגיום • נגירסו • ניפור • סיפר • כיש • שדופום • שורופק |  |
| עילם | שושן • אנשאן |  |
| אכד | אכד • מארי • גותים |  |
| אמורים | אמר • תותול • איסין • ארך • לרסה • בבל • כיש • מרי • תרקה • ימחֿד • אכלתום |  |
| בבל | התקופה הבבלית הקדומה • כשים • האימפריה הבבלית החדשה • כשדים • דור-כוריגלזו |  |
| אשור | אשור • כלח • דור שרוכין • נינוה • חרן • אימגור-אנליל • האימפריה האשורית החדשה |  |
| חור | מיתני • אורקש • נוזי • אוררטו |  |
| נושאים מרכזיים | נושאים מרכזיים |  |
| ממשל | מלכי שומר • מלכי אשור • מלכי בבל |  |
| מיתולוגיה | מיתולוגיה מסופוטמית • הוראות שורופק • אנומה אליש • עלילות גילגמש • מרדוך • קינת ניפור • הדת הבבלית אשורית |  |
| שפה | כתב יתדות • אלפבית ארמי • שומרית • אכדית • אמורית • עילמית • חורית • ארמית |  |
| נהרות | פרת • חידקל • חבור • בליח • דיאלא • הזב הגדול • הזב הקטן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15658872x (data)  NKC: ge756919 
רצועות ברונזה מהשערים של שלמנאסר השלישי
שתי הרצועות משערי שלמנאסר השלישי במוזיאון וולטרס לאמנות. למעלה סבלים סוריים בגלימות ארוכות וכובעים חרוטיים נושאים מתנות למחנה האשורי. למטה חיילים אשורים נושאים בולי עץ והם צועדים בדרך נוף הררי ומיוער
בירגיט קולברג

| --- | --- |

 לידה:  3 באוגוסט 1908 ניקופינג, שוודיה 
 פטירה:  8 בספטמבר 1999 (בגיל 91) סטוקהולם, שוודיה 
 שם לידה:  Birgit Ragnhild Cullberg 
 מדינה:  שוודיה 
 מקום קבורה:  סקוגשירקוגורדן 
 השכלה:  הבלט המלכותי הבריטי (1957) 
 מעסיק:  Stockholm City Theatre, האופרה המלכותית השוודית 
 בן או בת זוג:  Anders Ek (1942–1949) 
 פרסים והוקרה:  פרופסור (1979)  ליטריס אט ארטיבוס (1977)  פרס האקדמיה השוודית לתאטרון (1976)  חבר כבוד (1982)  מפקד מסדר האמנויות והספרות 
 אתר רשמי
 
בירגיט רגנהילד קולברג (בשוודית: Birgit Ragnhild Cullberg;‏ 3 באוגוסט 1908 – 8 בספטמבר 1999) הייתה כוריאוגרפית שוודית. קולברג נולדה בניקופינג,  בתם של מנהל הבנק קרל קולברג ואלנה וסטרסטרום.
ביוגרפיה

קולברג למדה בלט אצל קורט יוס-לדר וליליאן קרינה ובבלט המלכותי בלונדון בשנים 1952–1957. ב-1960 התמנתה למנהלת וכוריאוגרפית בתיאטרון העירוני של סטוקהולם. כמה מיצירותיה הועלו בהצגות בכורה באופרה המלכותית השוודית בסטוקהולם.
קולברג זכתה להכרה בינלאומית כשייסדה את בלט קולברג בשנות ה-60. עם פרישתה בשנת 1985, קיבל עליו בנה מאטס אק את ניהול להקת הבלט. ועדת המענקים השוודית לאמנויות ייסדה את מלגת קולברג לכבודה ותואר פרופסור לשם כבוד ניתן לה באוניברסיטת סטוקהולם, שם למדה בצעירותה. כמו כן קיבלה את אות הכבוד הצרפתי של מסדר האמנויות והספרות ואת אות הכבוד האיטלקי "קבליירה אופיציאלה".
משפחה

בין 1942 ל-1949 הייתה נשואה לשחקן אנדרס אק. נולדו להם שלושה ילדים.
כוריאוגרפיה נבחרת

Vägen till Klockrike
Miss Julie
The Moon Reindeer
The Lady from the Sea
בני נצרים

| --- | --- |
שלט הכניסה ליישוב
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
מועצה אזורית: אשכול
גובה ממוצע: ‎99 מטר
תאריך ייסוד: 2008
תנועה מיישבת: אמנה
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 916 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎1.6% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת צפון הנגב מוגדלת) בני נצרים(למפת צפון הנגב רגילה) בני נצרים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בני נצרים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בני נצרים31°08′28″N 34°18′53″E﻿ / ﻿31.1410360152375°N 34.31481999033°E﻿ / 31.1410360152375; 34.31481999033  heמפת היישובים של מועצה אזורית אשכול (in English: Eshkol Regional Council) באדום - בני נצרים בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 4 מתוך 10

בְּנֵי נְצָרִים הוא מושב דתי לאומי בחולות חלוצה שהוקם ב-2008 על ידי משפחות שפונו מהיישוב נצרים במהלך תוכנית ההתנתקות, וכן משפחות נוספות שהצטרפו אליהן. המושב נמצא במרחק 800 מטר מגבול ישראל–מצרים. היישוב שייך למועצה אזורית אשכול והוא הדרומי מבין יישוביה.
תושבי נצרים פונו בתחילה למושב יבול באופן זמני לקראת הקמת יישוב קבע בחולות חלוצה.
בבני נצרים מתגוררות כ-130 משפחות. ביישוב ישנם מעונות, גנים, בית הספר היסודי "נעם נצרים", בריכה, מדרשת נצרים – הדרכה ואירוח חלוצה – עמותה לחינוך בלתי פורמלי המפעילה אכסניית נוער, ישיבה תיכונית חקלאית "רגבים בנגב". יש בו גם כולל אברכים. בין השנים ה'תשע"ה–ה'תשפ"ד פעלה במקום "הישיבה הגבוהה בני נצרים".
תושבי היישוב עוסקים בעיקר בחינוך ובחקלאות.
בהיותו יישוב חקלאי או יישוב באזור פיתוח, עובדים המעתיקים את מקום מגוריהם ליישוב וגרים בו לפחות שישה חודשים רצופים, נהנים מכך שאם  התפטרו לשם כך מעבודתם, ההתפטרות תיחשב להם כפיטורים. לתושבי יישוב זה ניתן זיכוי ממס הכנסה בהתאם לסעיף 11 לפקודת מס הכנסה.
בית הכנסת המרכזי בבני נצרים
בית הכנסת המרכזי בבני נצרים
מיגונית מקושטת
בית ביישוב
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  דביר עמר, ישיבת בני נצרים נסגרה, באתר ערוץ 7, 4 באפריל 2024
↑  תקנה 12(ב) לתקנות פיצויי פיטורים (חישוב הפיצויים, והתפטרות שרואים אותה כפיטורים), תשכ"ד-1964
↑  בהתאם לסעיף 11 לפקודת מס הכנסה ניתן לתושב יישוב זה זיכוי ממס הכנסה בשיעור מסוים מהכנסתו החייבת מיגיעה אישית, בתנאי שהתגורר ביישוב שנה לפחות. ראו חוברות ניכויים חודשיות - לוח עזר לחישוב מס הכנסה ממשכורת ושכר עבודה, באתר של רשות המיסים
| יישובים שהוקמו או הורחבו עבור שיכון מפוני תוכנית ההתנתקות |
| --- | --- | --- |
| יישובים חדשים | באר גנים • בני דקלים • בני נצרים • גני טל • כרמי קטיף • נווה • נטע • נצר חזני • שבי דרום • ניצן ב' |  |
| יישובים שהורחבו | אבני איתן • בוסתן הגליל • בית חגי • בת הדר • טנא עומרים • יד בנימין • יד חנה • כרמיה • מבקיעים • משכיות • נווה ים • ניצן • פלמחים • שוקדה • תלמי יפה |  |
| שכונות חדשות | שכונת הנשיא הרצוג באשקלון • שכונת נצר אריאל באריאל |  |
| יישוב שאוכלס מחדש | שומריה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007336705205171  VIAF: 197149619435704010001   WorldCat (עם VIAF): 197149619435704010001
בצל ירוק (להקה)

| --- | --- |

להקת "בצל ירוק" בהופעתם הראשונה "כביסת הרש". מימין לשמאל: אורי זוהר, חיים טופול, אליהו ברקאי (ברקו), נחמה הנדל, מירה ייני, גליה טופול, באקורדיון יוסל'ה אורג
 תקופת הפעילות:  1957–1960 (כ־3 שנים)
 חברים
 חיים טופול, אורי זוהר, נחמה הנדל, גליה טופול, אליהו ברקאי (ברקו), יוסף (יוסל'ה) אורג, ועוד
עטיפת האלבום "בצל ירוק" (1959)
בצל ירוק הייתה להקת תיאטרון ובידור של יוצאי להקת הנח"ל שפעלה מסוף שנת 1957 ועד 1960. מן הבולטות ביותר בישראל בסוף שנות ה-50.
תולדות הלהקה

חיים טופול, אורי זוהר, נחמה הנדל, גליה טופול, אליהו ברקאי (ברקו) והאקורדיוניסט יוסף (יוסל'ה) אורג, שהשתחררו מלהקת הנח"ל לאחר התוכנית "שמור על הגבול", היוו את הגרעין המייסד של "בצל ירוק". הלהקה החלה את דרכה בקיבוץ משמר דוד כ"קואופרטיב להצגות תיאטרון", אולם עברה תוך זמן קצר לתל אביב. הופעת הבכורה נערכה בסוף דצמבר 1957. התוכנית הראשונה הייתה הצלחה גדולה והועלתה למעלה מ-200 פעמים. (למרות זאת, מבקר התיאטרון חיים גמזו פרסם ביקורת שלילית עליה.[דרוש מקור]) אברהם דשא (פשנל) שימש כמפיק הלהקה מן התוכנית השנייה במסגרת "התיאטרון העממי" ושמואל בונים שימש כבמאי הראשון.
בצל ירוק העלתה חמש תוכניות, וכן הוציאה אלבום משיריה בשנת 1959. הלהקה הפיקה את התוכניות, ואת החומר כתבו חיים חפר, דן בן אמוץ, דן אלמגור, סשה ארגוב, משה וילנסקי, פרנק פלג, מאיר נוי, יחיאל מוהר, אריה לבנון, עמוס אטינגר, פוצ'ו ואפרים קישון. נעמי שמר, ששירתה אף היא בנח"ל, כתבה ללהקה את השירים "זמר נודד", "הי טירילי" ו"נועה".
הלהקה התפרקה בשנת 1960.
תוכניות הלהקה בסדר כרונולוגי

"שמור על הגבול" – תוכנית זו הופקה על ידי מייסדי הלהקה בטרם שחרורם מלהקת הנח"ל.
"כביסת הרש" (בכורה: ינואר 1958) – כתבו אפרים קישון, חיים חפר ונעמי שמר. ביים שמואל בונים. כולל את המערכון "זיגי וחבובה" והשירים "נועה" ו"שיר הנודד".
"הופ עברנו" (בכורה: אוקטובר 1958) – כתבו דן בן אמוץ וחיים חפר, ביים שמואל בונים. כולל השירים "הי טירילי" ו"בראשית".
"אף מילה למורגנשטיין" (בכורה: מרץ 1959) – את ההצגה כתב אפרים קישון והפזמונים נכתבו על ידי דן אלמגור והולחנו על ידי משה וילנסקי וסשה ארגוב. כולל השיר "ונצואלה". התוכנית שימשה בסיס לסרט באותו שם שיצא בשנת 1963.
"ו...שלוש נקודות" (בכורה: אוקטובר 1959) – ביים אורי זוהר, כתבו חיים חפר ודן בן אמוץ. הלחין סשה ארגוב. כולל השירים "אדוני השופט", "הפרוצה החלוצה" ו"כשאנחנו נצא ביחד".
"חתול בשק"­ (בכורה: אפריל 1960) – כתבו אפרים קישון, יחיאל מוהר. כולל השיר "ליפא העגלון".
חברי ההרכב

הרכב הלהקה לא היה קבוע.
בין משתתפי הלהקה בזמנים שונים:
שמואל בונים – במאי
אברהם פשנל – מפיק
אורי זוהר – זמר, שחקן ובמאי
חיים טופול – זמר ושחקן
נחמה הנדל – זמרת
אריק איינשטיין – זמר ושחקן
אילנה רובינא – זמרת ושחקנית
יונה עטרי – זמרת ושחקנית
שמעון ישראלי – זמר ושחקן
זהרירה חריפאי – זמרת ושחקנית
גבי עמרני – זמר ושחקן
אפרים קישון – במאי ומחזאי
חיים חפר – מחזאי ופזמונאי
דן בן אמוץ – מחזאי
נעמי שמר – פזמונאית ומלחינה
יחיאל מוהר – פזמונאי
יוסף (יוסל'ה) אורג – אקורדיוניסט
גליה טופול – זמרת
אליהו ברקאי (ברקו) (נהרג בתאונת דרכים ב-1960) – זמר ושחקן
עודד קוטלר – זמר ושחקן
רותי אטיאס – זמרת
אברהם מור – שכיר בתוכנית הראשונה
עליזה קאשי – זמרת
מרטין ברכר – חצוצרה
דוד אלשיך – תופים
משה וילנסקי – מלחין
סשה ארגוב – מלחין
אריה לבנון – מלחין
הערות שוליים

↑  "בצל ירוק" מפסיק את הופעותיו, על המשמר, 10 ביולי 1960; הבצל עודנו ירוק?, למרחב, 17 באוקטובר 1960; אורי קיסרי, במות קטנות ויומרות גדולות, הארץ, 9 בדצמבר 1960.
↑  אלי אשד, “ונצואלה” על פי דן אלמגור, באתר "יקום תרבות", 10 במאי 2013
↑  "בצל ירוק", דבר, 22 באפריל 1960
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309421305171  MusicBrainz: bb3e74e7-b3d7-4603-bf8b-301dedab45ca