stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ציר ה-HPA
תגובת ציר ה-HPA במצבי דחק > אנטומיה ומהלך

כאשר מערכות חושיות מזהות איום פוטנציאלי, הן מעבירות מידע לאמיגדלה – אזור מוחי אשר משחק תפקיד מרכזי בתגובות פחד. האמיגדלה שולחת מסר לגרעין של ההיפותלמוס שנקרא paraventricular nucleus) PVN). מההיפותלמוס משתחררים שני הורמונים – הורמון משחרר קורטיקוטרופין (cortictrophin-releasing hormone – CRH) והורמון נוסף הנקרא וזופרסין – אשר מתנהגים כמעבירי מסרים כימיים בין ההיפותלמוס והאזור הקדמי של בלוטת יותרת המוח. בתגובה להורמונים אלו, בלוטת יותרת המוח משחררת אף היא הורמון שנקרא הורמון אדרנוקורטיקוטרופי (ACTH. (ACTH מופרש מבלוטת יותרת המוח לתוך זרם הדם ובסופו של דבר מגיע לבלוטות האדרנל, שם הוא מעורר שחרור של מספר הורמונים שהידוע מבניהם הוא הורמון הקורטיזול. בנוסף לקורטיזול, משתחררים מבלוטת האדרנל גם הקטכולאמינים אדרנלין ונוראפינפרין. תפקידם של הורמונים אלו הוא להכין את הגוף לתגובה אופטימלית למצבי חרום על ידי הגברת משאבים לתפקודים חיוניים וצמצום משאבים לתפקודים שאינם דחופים. כך, קורטיזול וההורמונים הנוספים שמשתחררים מבלוטת יותרת הכליה, יובילו לעלייה בקצב פעימות הלב, קצב הנשימה והגברה של מערכות קשב וירידה בתפקוד של פונקציות גופניות לא חיוניות כגון מערכת העיכול.
לולאת משוב שלילית
בגלל פעילותו המשמעותית של קורטיזול על איברים ורקמות בגוף בתגובה למצבי דחק, חשוב לעצור את שחרורו כאשר מצבי הדחק מסתיימים (קורטיזול מסתובב בדם כשלוש שעות מרגע שחרורו עד לפירוקו). לשם כך, פועל מנגנון של משוב שלילי שבו קליטה של הורמון הקורטיזול (וכן הגלוקוקורטיקואידים אחרים) על ידי רצפטורים שנמצאים על פני נוירונים בהיפותלמוס, תוביל להפחתת שחרור ההורמון המשחרר CRH מההיפותלמוס. הפחתת שחרור CRH מההיפותלמוס מובילה בתורה לשחרור מופחת של ההורמון הטרופי ACTH מבלוטת יותרת המוח וזה מביא להפחתה עד הפסקה של שחרור הורמונים מבלוטת האדרנל, ובראשם הקורטיזול. הפסקת שחרור ההורמון ACTH מבלוטת יותרת המוח יכולה להיעשות גם ישירות על ידי רצפטורים לקורטיזול (ולגלוקוקורטיקואידים האחרים) שנמצאים שם ומפעילים משוב שלילי כבר ברמה זו של ציר הדחק.
תגובת ציר ה-HPA במצבי דחק > המערכת החיסונית ומחלות

תפקידה של מערכת החיסון הוא להגן על הגוף מגורמים זרים ומסרטן. אחד מתפקידיה המרכזיים הוא ייצור תאי דם לבנים הממלאים תפקיד מרכזי בהגנה על הגוף מפני פולשים. תאים אלה נקראים לימפוציטים. לציר ה-HPA ומערכת החיסון מערכת קשרים הדדית כאשר לקורטיזול חלק מרכזי בוויסות הכמות ואופן הפעולה של הלימפוציטים. בתגובה לזיהום, מערכת החיסון משחררת ציטוקינים, בעיקר IL-1, אשר משפיעים ישירות על המוח. פעולתם מובילה לשרשרת תגובות נוירו-אנדוקריניות באזורים שונים במוח ובגוף, אשר אחראית בין היתר לשינויים במצב רוח ובהתנהגות אשר מאפיינים מצבי מחלה, כמו גם להפעלה של ציר ה-HPA. הפעלה של ציר ה-HPA תוביל להפרשה של קורטיזול אשר משפיע, בין השאר, על וויסות התגובה הדלקתית – מנגנון הגנה של הגוף אשר מתרחש בעת זיהומים ומחלות שונות ונשלט ברובו על ידי פעולת הלימפוציטים. עם זאת, להפעלה ממושכת של ציר ה-HPA ישנן השלכות על פעולתה של מערכת החיסון. מערכת התגובה לדחק מצמצמת פונקציות גופניות אשר אינן הכרחיות לתפעול הגוף בשעת חירום. מערכת החיסון היא אחת מהמערכות הללו. מחקרים רבים מראים כי באופן כללי ככל שמצב דחק הופך יותר כרוני, כך גוברת ההשפעה השלילית הפוטנציאלית על רכיבים שונים במערכת החיסון. ניתן לראות כי רמה מוגברת של גלוקורטיקואידים, בין אם ממקור פנימי או חיצוני, עלולה להוביל ללימפופניה – מצב בו קיימת רמה נמוכה באופן חריג של לימפוציטים. למשל, נמצא קשר בין דחק הקיים אצל סטודנטים בתקופת הבחינות להפחתה בעוצמת התגובה החיסונית. עם זאת, חשוב לציין שהקשר בין מחלות, דחק כרוני ורמות קורטיזול מורכב ובבואנו לבחון את התופעה יש לקחת בחשבון את המאפיינים השונים של אירוע הדחק והבדלים בינאישיים.
השפעה של דחק כרוני על ציר HPA

דחק כרוני משפיע על תפקוד ציר ה-HPA, אם כי ישנם ממצאים סותרים בנוגע לאופן השפעתו בכלל, ובפרט ביחס להשפעתו על פעילות ההורמון קורטיזול. ישנם מחקרים שדיווחו על רמות קורטיזול גבוהות יותר בקרב אנשים הסובלים מדחק כרוני בעוד שמחקרים אחרים מצאו כי ההשפעה של דחק כרוני על רמות הקורטיזול היא הפוכה.
מספר גורמים עשויים להסביר את ההבדלים שנמצאו באופן בו דחק כרוני משפיע על תפקוד ציר ה-HPA. ראשית, נמצא כי ישנה השפעה לזמן שעבר מרגע התרחשות אירוע הדחק: ככל שעבר זמן רב יותר מחוויית הדחק, כך רמות הקורטיזול וה- ACTH המופרשות במהלך היום היו נמוכות יותר וזאת לעומת עלייה לאורך היום ברמות קורטיזול בעת שגורם הדחק הכרוני עדין נוכח. כמו כן, נמצא כי ישנה השפעה של רגשות המתעוררים עקב מצב הדחק. כך לדוגמה, אשמה או תחושת מצוקה סובייקטיבית אשר מתעוררת לאור תחושת דחק קשורות בהפעלה של ציר ה-HPA. מאפיינים של גורם הדחק ומידת תחושת השליטה הסובייקטיבית של הפרט גם הם משפיעים על תגובתיות ציר ה-HPA. כך למשל, גורם דחק שמאיים על שלמותו הפיזית של הפרט, ונחווה כטראומטי ולא נשלט, יגרום לדפוס של שחרור קורטיזול גבוה ועקבי לאורך היממה. אם ישנה אפשרות לפרט לשלוט על השלכותיו של הדחק הכרוני, נראה הפעלה של ציר ה-HPA בשעות הבוקר. גורם נוסף בעל השפעה על תפקוד ציר ה-HPA הוא התפתחות הפרעה פסיכיאטרית לאחר דחק כרוני. כך למשל, בהתפתחות הפרעת דחק פוסט טראומטית לאחר גורם דחק כרוני, נראה דפוס של שחרור קורטיזול מועט במהלך היום ורמות מוגבהות של שחרור קורטיזול בשעות אחר הצהרים והערב. ממצאים אלו תואמים את הליקוי שנראה בציר ה-HPA בעת הפרעת דחק פוסט טראומטית, כאשר נראה רגישות יתר בלולאת המשוב השלילית של מערכת ה-HPA. גם כשלא מתפתחת הפרעה פסיכיאטרית, אך עולה תחושת מצוקה סובייקטיבית לאור דחק כרוני, ציר ה-HPA יופעל.
היבט נוסף הוא השפעת הסביבה ההתפתחותית על תפקוד ציר ה-HPA. קיים לא מעט מחקר אשר בדק את השפעת התעללות והזנחה בילדות על התגובתיות של ציר ה-HPA. בקרב מבוגרים עם היסטוריה של התעללות או הזנחה בילדות, ישנה הפחתה בנפח ההיפוקמפוס ואבנורמליות בתפקודו של ציר ה-HPA. הפחתה בנפח ההיפוקמפוס קשורה לאבנורמליות בתפקוד ציר ה-HPA, לתגובתיות יתר של הציר, המתבטאת בשינויים בוויסות המשוב השלילי כך שמשוחררים ריכוזי קורטיזול גבוהים. יש המשערים ששינויים אלו בנפח ההיפוקמפוס הקשורים בתגובתיות ציר ה-HPA, בקרב מבוגרים שחוו התעללות או הזנחה בילדותם, מצביעים על השתנות הדרגתית ברגישות של ציר ה-HPA לאור גורם דחק. בהמשך להשערה זו, שינויים אלו בתפקוד ציר ה-HPA, ייתכן ותורמים לרגישות להתפתחות הפרעות פסיכיאטריות שונות הקשורות לתגובתיות לדחק, כדיכאון. עם זאת, נדרש עוד מחקר על מנת להכריע האם תפקוד ציר ה-HPA אכן משתנה לאורך ההתפתחות עקב הזנחה/התעללות בילדות, והאם שינויים אלו בתפקוד הציר תורמים להתפתחות רגישות להפרעות פסיכיאטריות שונות בבגרות.
מודלים המציעים תגובה אחידה של ציר ה-HPA לגורמי דחק, הפחתה או עלייה ברמות הקורטיזול, אינם לוקחים בחשבון את מורכבות התמונה ויש להתחשב בגורמים נוספים: נקודת הזמן בה גורם הדחק, אופי גורם הדחק, מידת תחושת השליטה של הפרט, התפתחות הפרעה פסיכיאטרית והיסטוריה של התעללות/הזנחה בילדות. יתרה מכך, יש מודלים שמציעים כי אף גורמים אלו הם רק חלק מהתמונה וכי יש להתחשב בגורמים סביבתיים, גנטיים ואפיגנטיים נוספים על תפקוד והתפתחות ציר ה-HPA.
ראו גם

נוירואנדוקרינולוגיה
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Frodl, T., & O'Keane, V, How does the brain deal with cumulative stress? A review with focus on developmental stress, HPA axis function and hippocampal structure in humans, Neurobiology of disease 52, April 2013, עמ' 24-37 doi: 10.1016/j.nbd.2012.03.012
1 2 3 4 5 6  Freberg, Laura, Discovering biological psychology, Belmont, CA: Cengage Learning, 2008, ISBN 0324829612
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Miller GE, Chen E, Zhou ES, If it goes up, must it come down? Chronic stress and the hypothalamic–pituitary–adrenocortical axis in humans, Psychological Bulletin 133, January 2007, עמ' 25-45 doi: 10.1037/0033-2909.133.1.25
↑  Sapolsky, R. M., Romero, L. M., & Munck, A. U., How do glucocorticoids influence stress responses? Integrating permissive, suppressive, stimulatory, and preparative actions, ndocrine Reviews 21, February 2000, עמ' 55-89 doi: 10.1210/edrv.21.1.0389
1 2  Segerstrom, S. C., & Miller, G. E., [[[PubMed|PMID]] 15250815 Psychological stress and the human immune system:a meta-analytic study of 30 years of inquiry], Psychological bulletin 130, July 2004, עמ' 601 doi: 2004-15935-004
1 2  Panesar, N. S., [[[PubMed|PMID]] 18448259 What caused lymphopenia in SARS and how reliable is the lymphokine status in glucocorticoid-treated patients?], Medical hypotheses 71, August 2008, עמ' 298-301 doi: 10.1016/j.mehy.2008.03.019
↑  Otmishi, P., Gordon, J., El-Oshar, S., Li, H., Guardiola, J., Saad, M, Proctor, M. & Yu, J., [[[PubMed|PMID]] 21157520 Neuroimmune interaction in inflammatory diseases], Clinical Medicine Insights. Circulatory, Respiratory and Pulmonary Medicine 2, April 2008, עמ' 35 doi: 1034875001
↑  Haddad, J. J., Saadé, N. E., & Safieh-Garabedian, B., [[[PubMed|PMID]] 12446003 Cytokines and neuro–immune–endocrine interactions: a role for the hypothalamic–pituitary–adrenal revolving axis], Journal of neuroimmunology 133, December 2002, עמ' 1-19 doi: 10.1016/S0165-5728(02)00357-0
↑  Jemmott, J. B., & Magloire, K., [[[PubMed|PMID]] 3210147 Academic stress, social support, and secretory immunoglobulin A], Journal of personality and social psychology 55, November 1988, עמ' 803 doi: 10.1037/0022-3514.55.5.803
↑  Heim, C., Ehlert, U., & Hellhammer, D. H., [[[PubMed|PMID]] 10633533 The potential role of hypocortisolism in the pathophysiology of stress-related bodily disorders], Psychoneuroendocrinology 25, January 2000, עמ' 1-35 doi: 10.1016/S0306-4530(99)00035-9
קווינטות קרן

"קווינטות קרן" הוא מהלך מוזיקלי נפוץ, בעיקר בסגנון הקלאסי. ניתן למצוא אותו ביצירות אינסטרומנטליות רבות בעיקר בכתיבה לקרנות.
הרכב המהלך ומקורו

המהלך הבסיסי מורכב משני קולות הנעים במקביל. הקול העליון מנגן מהלך של שתי סקונדות גדולות בעליה, והקול התחתון, מתחיל בסקסטה קטנה מתחתיו, מנגן טרצה קטנה וקוורטה זכה בעליה. בראייה "אנכית" של הקולות, מתקבל מהלך של סקסטה קטנה, קווינטה זכה, וטרצה גדולה. בסולם רה מז'ור, לדוגמה, מהלך זה יהיה: פה#-רה, לה-מי, רה-פה#.
קווינטות קרן, כשמן כן הן, נפוצות בעיקר בכתיבה לקרנות בתקופה הקלאסית במוזיקה. כמו כן, הן נפוצות מאוד בכתיבה לסקציית כלי הנשיפה בהרכבים מתקופה זו, יחד עם שני אבובים, ולעיתים עם שני בסונים וחליל. מהלך "קווינטות קרן" יכול להופיע גם בכלים אחרים, ואינו קיים באופן בלעדי בקרנות.
מהלך נפוץ הוא, לכתוב יחד עם קווינטות קרן בקרנות, מהלך של טרצות באבובים שמעליהם, כמו שניתן לראות בדוגמה של הקונצ'רטו השני לחליל מאת מוצארט.
מוצאו של המהלך הוא בכתיבה טיפוסית לשתי קרנות; הוא מורכב מצלילי הסולם המז'ורי, אשר ניתן היה לנגנם בקרן טבעית. בנוסף לכך, עד לתקופה הרומנטית, בהערכה גסה, הייתה נהוגה הפרדה בין תפקיד של קרן "גבוהה" לקרן "נמוכה", כאשר נגני קרן נמוכה התמחו בנגינת פסאז'ים וקפיצות במנעד הנמוך, ונגני קרן גבוהה בנגינה לירית במנעד הגבוה. לפיכך, הקו הנמוך במהלך קווינטות קרן תואם לנגן קרן נמוכה, והקו הגבוה לתפקיד של קרן גבוהה.
שימושי המהלך

קווינטות קרן הן בעלות משמעות אקוסטית ואומנותית כאחד; המהלך מורכב משני מרווחים קונסוננטיים בלתי מושלמים (הסקסטה והטרצה) כשביניהם קונסוננט זך (קווינטה זכה). בנוסף, המרווחים עצמן הולכים וקטנים ככל שהמהלך עולה, וגדלים כשהוא יורד, מה שמעניק גיוון בתצליל. הרכב המרווחים הזה מצלצל מעודן וטוב במיוחד מכיוון שהוא משלב בתוכו מרווחים קונסוננטים בלתי מושלמים, אך מרכך ו"מגוון" אך המהלך על ידי קווינטה זכה באמצע. המהלך נשמע טוב בייחוד בקרנות, כאשר צלילן הרחב והחם מדגיש את יופיו.
מבחינה הרמונית, המהלך מתפקד כטוניקה המורחבת בדומיננטה באמצעהּ. הקווינטה הזכה מתפקדת כדומיננטה, גם כאשר לא משלימים את צליל הטרצה שלה.
במרוצת הזמן המהלך הפך להיות מזוהה כל כך עם קרנות, עד שהוא החל להופיע ביצירות לכלים אחרים כחיקוי לאופיה של הקרן, למשל בקטעים בעלי אופי תרועתי. מהלך כזה נמצא, לדוגמה, בקפריצ'ו מס' 9 של ניקולו פגניני לכינור המכונה La chasse (הציד). עם זאת, ביצירות מסוימות, קווינטות קרן מופיעות בתפקידי הקרנות גם בקטעים בעלי אופי לירי.
מלחינים כגון יוזף היידן ומוצרט השתמשו באפקט הזה ברבות מיצירותיהם, כאשר מדי פעם המהלך מקבל משמעות מוטיבית של ממש, כפי שאפשר למצוא בפרק האחרון של הסימפוניה ה-103 של היידן.
המהלך הפותח את הפינאלה של הסימפוניה ה-103 מאת היידן
צ'ארלס לינדברג

.
| --- | --- |

 לידה:  4 בפברואר 1902 דטרויט, מישיגן, ארצות הברית 
 פטירה:  26 באוגוסט 1974 (בגיל 72) מאווי, הוואי, ארצות הברית 
 שם לידה:  Charles Augustus Lindbergh 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Palapala Ho'omau Church Cemetery 
 השכלה:  אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון  Redondo Union High School  Sidwell Friends School 
 השקפה דתית:  לותרניזם 
 בן או בת זוג:  אן מורו לינדברג 
 מספר צאצאים:  13 
 פרסים והוקרה:  מדליית הכבוד (1927)  צלב חיל האוויר (1927)  מפקד בלגיון הכבוד (1931)  מדליית פלוס אולטרה (1927)  Scandinavian-American Hall of Fame (1991)  אביר מסדר לאופולד (1927)  מסדר העיט הגרמני (19 באוקטובר 1938)  מדליית הזהב של החברה הגאוגרפית הצרפתית (1927)  מדליית זהב של FAI (1927)  International Air & Space Hall of Fame (1965)  היכל התהילה הלאומי של התעופה (1967)  פרס פוליצר לביוגרפיה  או אוטביוגרפיה (1954)  איש השנה של המגזין "טיים" (1927)  Wright Brothers Memorial Trophy (1949)  מדלית דניאל גוגנהיים (1953)  מדליית הזהב של לנגלי (1927)  צלב התעופה המצוינת (1927)  Orteig Prize (16 ביוני 1927)  מדליית הזהב של הקונגרס (1928)  מדליית האברד (1927)  גביע הרמון (1927)  אות באפלו הכסף (10 באפריל 1928)  צופה של כבוד (1927)  מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה  מדליית המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט  מדליית המערכה האמריקנית  היכל התהילה ומוזיאון התעופה של ניו ג'רזי 
 חתימה:   
 
צ'ארלס לינדברג עומד לפני "הרוח של סנט לואיס" (Spirit of St. Louis), המטוס איתו ביצע את טיסת הסולו הראשונה מעבר לאוקיינוס האטלנטי
צ'ארלס אוגוסטוס לינדברג (באנגלית: Charles Augustus Lindbergh;‏ 4 בפברואר 1902 – 26 באוגוסט 1974) היה חלוץ אמריקאי בתחום התעופה שהתפרסם כמבצע טיסת הסולו הטרנס-אטלנטית הישירה הראשונה בהיסטוריה.
ביוגרפיה

לינדברג נולד בדטרויט, מישיגן והיה בן למהגרים משוודיה. הוא גדל בליטל פולס, מינסוטה. אביו היה עורך דין, ואחר כך חבר בקונגרס האמריקני שהתנגד לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה; ואימו הייתה מורה לכימיה. עוד בצעירותו גילה עניין במכונות, הוא החל לימודי הנדסת מכונות באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון אך ב-1922 פרש והצטרף לתוכנית לימוד תעופה ומכונאות בנברסקה. הוא רכש מטוס משלו מדגם קרטיס ג'יי אן 4 והפך לטייס פעלולים. ב-1924 החל להתאמן כטייס צבאי בחיל האוויר האמריקני, ואחרי כן עבד כטייס דואר אוויר אזרחי בקו סנט לואיס בשנות ה-20.
ביוגרפיה > טיסת הסולו הראשונה מעבר לאוקיינוס האטלנטי

לינדברג זכה לפרסום בין-לאומי כשהפך לטייס הראשון שחצה לבדו בטיסה ישירה את האוקיינוס האטלנטי. לינדברג המריא משדה התעופה רוזוולט במחוז נאסאו שבלונג איילנד (סמוך לעיר ניו יורק) ב-20 במאי 1927, ונחת למחרת, ב-21 במאי בפריז שבצרפת. הטיסה נמשכה 33 שעות וחצי, והייתה גם הטיסה הישירה הראשונה מניו יורק לפריז. הוא קרא למטוס ספיריט אוף סנט לואיס (Spirit of St. Louis), והמטוס נמצא כיום במוזיאון האוויר והחלל הלאומי בוושינגטון.
הישג זה זיכה את לינדברג בפרס אורטייג (Orteig) בסך 25,000 דולר, והוא נותר דובר חשוב בעד התעופה עד מותו. הוא ישב בוועדות לאומיות ובין-לאומיות רבות שעסקו בתעופה. על הישגו הוא קיבל את מדליית הכבוד ומדליית הזהב של הקונגרס, העיטור הצבאי והעיטור האזרחי הגבוהים ביותר בארצות הברית באותה עת, את אות לגיון הכבוד הצרפתי ואת צלב התעופה המצוינת. לינדברג הפך לגיבור לאומי בארצות הברית וזכה להערכה ולהערצה בעולם כולו. בין היתר, נבחר בשנת 1927 לאיש השנה של המגזין "טיים", והיה הראשון שזכה לתואר זה. לינדברג המשיך לחפש אתגרים בתעופה ובדצמבר 1927 טס מוושינגטון למקסיקו סיטי בטיסה ישירה, מרחק של מעל 3,200 קילומטר.
לינדברג הציג טכניקות חדשות בתעופה האזרחית כמו טכניקות לתעופה בגובה רב וטכניקה להגדלת טווח הטיסה באמצעות הקטנת צריכת הדלק. המצאות מעין אלה הן הבסיס לטיסות בין-יבשתיות מודרניות.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בעת עליית הפאשיזם באיטליה שהה לינדברג בגרמניה. לינדברג העריץ את חיל האוויר הגרמני, וב-1938 קיבל מהרמן גרינג מדליית כבוד גרמנית. הדבר עורר מחאה בארצות הברית, שם נמתחה ביקורת על קרבתו לכאורה של לינדברג לנאצים. לינדברג ראה את משימתו בהעברת מידע אודות ההתפתחויות הטכנולוגיות באירופה לארצות הברית, ובמיוחד באזהרת ארצות הברית מהכוח האווירי שבבעלות הנאצים. עם התקרבות מלחמת העולם השנייה, היה לינדברג לדובר בולט בעד התבדלותה של ארצות הברית. ב-23 בינואר 1941 העיד לינדברג בפני הקונגרס האמריקני והמליץ בפניו על קיום משא ומתן עם גרמניה הנאצית לשם ניסוח הסכם נייטרליות עבור ארצות הברית. ביקורת על עמדתו הובילה להתפטרותו מחיל האוויר האמריקני. הוא הצטרף ל"ועדת אמריקה תחילה" (America First Committee), גוף שצידד באי-הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה, ועמד על כך כי לא יקבל שכר על פעילותו.
למרות התנגדותו למעורבות ארצות הברית במלחמה, לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור ב-1941 סייע לינדברג למאמץ המלחמתי האמריקני כיועץ אזרחי לחברות תעופה ולממשל האמריקני; כמו כן לינדברג טס ב-50 משימות קרב ואף הפיל מטוס קרב יפני כאזרח באוקיינוס השקט במהלך 1944.
ביוגרפיה > אחרית ימיו

לאחר מלחמת העולם לינדברג חי בשקט במדינת קונטיקט כיועץ לראש חיל האוויר האמריקני ולחברת התעופה פאן אמריקן. הוא זכה בפרס פוליצר על ספרו "רוח סט. לואיס" המספר על טיסתו ההיסטורית. הנשיא דווייט אייזנהאואר החזירו ב-1954 לתפקוד מלא בחיל האוויר האמריקני והפך אותו לגנרל. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הפך לינדברג לדובר בעד שימור הטבע והטיף להגנת הלווייתנים ונגד מטוסים שמהירותם עולה על מהירות הקול. לינדברג בילה את שנותיו האחרונות באי מאווי שבהוואי, שם מת מסרטן ב-26 באוגוסט 1974. הוא נקבר בבית הקברות שבכנסיית פאלאפאלא הא'משאו.
טרמינל לינדברג בנמל התעופה הבין-לאומי בסיינט פול שבמינסוטה קרוי על שמו, וכך גם נמל התעופה הבין-לאומי שבסן דייגו.
חיים אישיים

לינדברג נשא לאישה את הסופרת אן מורו לינדברג ב-1929. הוא לימד אותה לטוס, וחיפש ואישר קווי תעופה חדשים יחד איתה. לזוג היו שישה ילדים.
בנם הבכור, צ'ארלס אוגוסטוס, נחטף בגיל שנה וחצי במרץ 1932 מבית משפחת לינדברג. הילד נמצא מת ב-12 במאי בהופוול (Hopewell), ניו ג'רזי, כמה קילומטרים בלבד מבית המשפחה, לאחר חיפוש בקנה מידה לאומי שנמשך עשרה שבועות ומשא ומתן על כופר עם החוטפים. יותר משלוש שנים מאוחר יותר, התקשורת האמריקאית רעשה כאשר החל משפטו של החשוד העיקרי ברצח, ברונו האופטמן (Hauptmann). לאחר שמאסו בפרסום הרב, ובעוד הם מתאבלים על מות בנם, עקרו בני המשפחה לאירופה בדצמבר 1935. האופטמן, שטען לחפותו עד סוף המשפט, נמצא אשם והוצא להורג ב-3 באפריל 1936 בכיסא חשמלי.
במהלך נובמבר 2003 הוכח באמצעות בדיקות DNA כי ללינדברג היו ילדים שנולדו מחוץ למסגרת הנישואין בין השנים 1958 ו-1967 בגרמניה. הילדים הם דירק, אסטריד ודייוויד, ואמם הייתה בריז'יט הסהיימר, תופרת כובעים הצעירה מלינדברג ב-24 שנים. כמו כן הייתה לו מערכת יחסים עם אחותה של בריז'יט. מערכת היחסים בין השניים החלה ב-1957 והסתיימה עם מותו של לינדברג. השניים הצליחו לשמור על סודיות הרומן, ואפילו ילדיה של הסהיימר לא ידעו את זהות אביהם, אותו הם פגשו לפרקים כאשר בא לבקרם. ב-2003, בתם אסטריד, גילתה יותר ממאה מכתבים שהחליפו השניים במהלך השנים וגילתה את סוד הרומן, שנתיים לאחר מות אמה.
חיים אישיים > לינדברג והיהודים

לינדברג נחשב כבעל נטיות אנטישמיות והיה מקורב להנרי פורד, שהיה ידוע בדעותיו האנטישמיות. בנאום שנשא לינדברג בכינוס גדול של 'ועדת אמריקה תחילה' ב-11 בספטמבר 1941 התבטא כי ישנן שלוש קבוצות לחץ המבקשות לדחוף את ארצות הברית למעורבות במלחמה: הבריטים, היהודים וממשל רוזוולט. לגבי היהודים אמר כי הם צריכים להתנגד לה בכל יום ויום, משום שיהיו הראשונים שירגישו בתוצאותיה הכואבות. והוא הוסיף: ”הסכנה הגדולה ביותר לארץ זו נעוצה בבעלות ובהשפעה שלהם על הקולנוע, העיתונות, הרדיו והממשל”. לינדברג הוקע כאנטישמי, ואף חמותו וגיסתו הביעו הסתייגות מדבריו. בנסיבות אחרות האשים את היהודים בפריצתה של המלחמה. עם זאת, הוא הכחיש את היותו אנטישמי.
על פי עדותה של אשתו, שנמסרה לאחר מותו, לינדברג הצטער על דימויו האנטישמי. לדבריה, בכל 45 שנות נישואיהם לא שמעה ממנו אף התבטאות אנטישמית, וגם בחינוך ילדיהם לא היה שמץ של עוינות ליהודים. לדבריה, לאחר שפורסמו העדויות על מחנות הריכוז לינדברג הביע זעזוע עמוק ממעשי הנאצים, ושני בני הזוג הסכימו כי הפתרון הראוי ליהודים הוא הקמת מדינה עצמאית משלהם.
ככלל, יחסו של לינדברג ליהודים, לאנטישמיות ולגזענות עודנו שנוי במחלוקת במחקר.
הנצחתו בספרות

בספרו "הקנוניה נגד אמריקה" מציג הסופר היהודי-אמריקאי פיליפ רות היסטוריה חלופית שבה מתמודד לינדברג לנשיאות ארצות הברית נגד פרנקלין דלאנו רוזוולט בשנת 1940, זוכה בבחירות, ומנהיג באמריקה משטר פרו-פשיסטי (ב-2020 הפך הספר למיני סדרה עם שם זהה בכיכובם של וינונה ריידר וג'ון טורטורו שיצר דייוויד סיימון).
לינדברג מוזכר בספר "יש ואין" (to have and have not) של ארנסט המינגוויי: ״התחילה רוח מזרחית קלה והברחנו מלא דגים מעופפים, אלה הגדולים עם הכנפיים השחורות, שנראים כשהם ממריאים כמו התצלום של צ'ארלס לינדברג חוצה את האוקיינוס האטלנטי.״
פרשת לינדברג מוזכרת גם בספרו של הסופר היהודי פול אוסטר משנת 1990 "מוזיקת המקרה", תוך התייחסות להיותו "גיבור כל אמריקני"... לצד אזכורים והנצחות בספרות, הוזכר לינדברג גם בסדרת הטלוויזיה טיימלס של נטפליקס, בפרק 14 בעונתה הראשונה.
לקריאה נוספת

שאול קובובי, 21 במאי 1927 – צ'ארלס לינדברג: ניו יורק-פריז, הארץ, 27 בדצמבר 2002.
הערות שוליים

↑  Another Lindbergh triumph
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274247305171  PLWABN: 9810673268705606  BIBSYS: 90185475  BNE: XX1000385  BnF: cb12179056v (data)  CANTIC: a10113241  CiNii: DA03820725  GND: 118573101  ICCU: RAVV041877  ISNI: 0000 0001 0874 7131  LCCN: n79100565  MusicBrainz: 54f614d2-dac6-4dfb-b9e0-edab270697ca  NARA: 10582665  NDL: 00447721  NKC: jn20011211148  NLA: 35601605  NLK: KAC2018H3306  NSK: 000022906  NTA: 068943164  RERO: 02-A003522422  RSL: 000103653  SELIBR: 207728  SNAC: w6h52h4z  SUDOC: 027330516  Trove: 1010642  VIAF: 17265891   WorldCat (עם VIAF): 17265891 
גרינג מעניק מדליה ללינדברג
צ'אנגצ'ון

| --- | --- |

פוטומונטז' של צ'אנגצ'ון
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מחוז:  ג'ילין
 תאריך ייסוד:  1889 
 שטח:  24,734 קמ"ר
 גובה:  222 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בתת-המחוז העירוני:  9,066,906 (2020)
  ‑ במטרופולין:  5,969,036 (2020)
  ‑ צפיפות:  366.6 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  43°54′N 125°12′E﻿ / ﻿43.900°N 125.200°E﻿ / 43.900; 125.200
 אזור זמן:  UTC +8
 www.changchun.gov.cn
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןצ'אנגצ'ון(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןצ'אנגצ'ון(למפת ג'ילין רגילה) ג'ילין ר. חיילונגג'יאנג מונגוליה הפנימית  ליאונינג קוריאה הצפוניתצ'אנגצ'ון(למפת ג'ילין מוגדלת) ג'ילין ר. חיילונגג'יאנג מונגוליה הפנימית  ליאונינג קוריאה הצפוניתצ'אנגצ'ון    מיקומה של צ'אנגצ'ון במחוז ג'ילין tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
צָ'אנְגְּצ'וּן (בסינית מפושטת: 长春; בסינית מסורתית: 長春; בפין-יין: Chángchūn; מילולית: "אביב ארוך") היא תת-מחוז עירוני, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז ג'ילין שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית תת-המחוז העירוני מנתה כ-9.067 מיליון תושבים, מתוכם כ-5.969 מיליון בשטח האורבני, בשטח כולל של 24,734 קמ"ר.
היסטוריה

צ'אנגצ'ון נוסדה בהוראת צו של הקיסר ג'יאג'ינג משושלת מינג ששלט בסין במאה ה-16, כדי שתשמש תחנת מסחר וכפר באזור הספר הצפוני של סין. בסוף המאה ה-18 החלו להתיישב באזור איכרים שהיגרו מהאזורים הצפופים של שאנדונג וחביי. האוכלוסייה גדלה וב-1889 צ'אנגצ'ון קיבלה מעמד של עיר.
בסוף המאה ה-19 האימפריה הרוסית, שהאזור בו נמצאת צ'אנגצ'ון היה בתחום ההשפעה שלה בסין, בנתה מסילת רכבת שקישרה בין חרבין ופורט ארתור שהייתה לה תחנה בתחומי המועצה קוואנצ'נג (宽城区) שבצ'אנגצ'ון. בעקבות ניצחון האימפריה היפנית במלחמת רוסיה–יפן (1904-1905), תחום ההשפעה היפני בסין התרחב עד אזור צ'אנגצ'ון. היפנים זיהו את הפוטנציאל הטמון בצ'אנגצ'ון, ששכנה באזור בין רוסיה סין ויפן, וב-1907 קנו ללא ידיעת הממשלה הסינית אדמות בעיר והקימו בה תחנת רכבת גדולה.
היפנים לא עצרו בכך ובעשורים שלאחר מכן הם השקיעו סכומי עתק בפיתוח העיר במטרה שתשמש בסיס ליפנים כשיכבשו את האזור בעתיד, וכן כדי ליצור בסיס יפני שירתיע את הרוסים. העיר הפכה למרכז רכבות אזורי, נבנו בה בסיסים צבאיים ענקיים והיפנים השתמשו בה כדי להדגים את פאר האדריכלות היפנית ולהחדיר את התרבות היפנית לאזור. העיר גדלה באופן משמעותי והפכה לאחת הערים החשובות באזור.
ב-10 במרץ 1932 הוקמה בתחומי מנצ'וריה, מנצ'וקוו, מדינת חסות של יפן שתפקדה בפועל כממשלת בובות יפנית, וצ'אנגצ'ון הפכה לבירתה. ב-13 במרץ שם העיר שונה ל"שִׂינְגִ'ינְג" (新京), שמשמעותו היא "עיר בירה חדשה". בניגוד לאוכלוסייה המקומית שדוכאה באופן בוטה על ידי השלטון היפני, שינג'ינג המשיכה ופרחה בתקופת מנצ'וקוו. העיר התרחבה, כמו גם כלכלתה, והיא הייתה המושב של גופים חשובים בנמצ'קוו, כמו צבא קוואנטונג. היפנים המשיכו להשקיע רבות בעיר ופיתחו אותה בהתאם לגישת עיר גנים שהייתה נפוצה אז בחלקים אחרים של העולם.
בהמשך שנות ה-30 ובתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 היפנים עבדו על תוכניות לבניית ערי לוויין מסביב לעיר במטרה להפוך אותה למטרופולין ענק, אולם הביצוע של התוכניות התעכב בעקבות השפעות מלחמת העולם השנייה.
ב-20 באוגוסט 1945 הצבא האדום כבש את העיר מידי היפנים ושמה חזר להיות צ'אנגצ'ון. לאחר שהסובייטים עזבו ב-1946 כוחות הקוומינטנג השתלטו על העיר במסגרת מלחמת האזרחים הסינית. לאחר מצור של מספר חודשים העיר נפלה ב-1948 לידי צבא השחרור העממי. במהלך המצור מאות אלפים מתושבי העיר מתו לאחר שגוועו ברעב.
ב-1954 צ'אנגצ'ון הפכה לבירת מחוז ג'ילין, במקום העיר ג'ילין. במקביל החלה להתפתח בעיר תעשיית ייצור כלי רכב, שהפכה למוקד הכלכלה של צ'אנגצ'ון.
כלכלה

צ'אנגצ'ון היא מרכז תעשיית הרכב בסין והיא מכונה לעיתים "דטרויט של סין". העיר היא גם הבסיס של תאגיד FAW, יצרן הרכב הגדול ביותר בסין. בין הענפים המשמעותיים האחרים מלבד תעשיית הרכב ניתן למנות את עיבוד המוצרים החקלאיים מהאזור וייצור חומרי בניין.