stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
T-15 ארמטה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  נגמ"ש לחימה כבד
 מדינה מייצרת:  רוסיה רוסיה
 יצרן:  מפעל הקרונות של אורל 
 שנת ייצור:  2015
 מידע טכני
 אורך:  9.5 מטרים
 רוחב:  4.1 מטר
 גובה:  2.2 מטרים (תובה)   3.5 מטרים כולל הצריח
 משקל:  50 טון
 מהירות:  65-70 קמ"ש (כביש)
 טווח פעולה:  550 ק"מ
 מנוע:  דיזל 1,200 כוחות סוס
 שריון:  רב שכבתי; שריון מרוכב, ריאקטיבי ואקטיבי
 צוות:  3 אנשי צוות + 9 חיילים
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח אוטומטי 30 מ"מ מדגם 2A42
 חימוש משני:  מקלע מקביל PK בקליבר 7.62 מ"מ   טילי 9M133 קורנט מונחים נגד טנקים
 
T-15 ארמטה הוא נגמ"ש לחימה כבד ממשפחת הארמטה. נחשף לראשונה במצעד יום הניצחון במוסקבה בשנת 2015.
היסטוריה

בשנים האחרונות, רוסיה פיתחה תוכנית לפלטפורמה משותפת לכלי הלחימה, ששמה הוא משפחת הארמטה. משפחה זו אמורה להתבסס על מרכב משותף ומיגון דומה, וכך לאפשר את החלפתם של הכלים המתיישנים שבצבא הרוסי, כמו טנקי T-90 או נגמ"שי BMP-3.
הנגמ"ש T-15 מיועד להחליף את נגמ"שי הלחימה שבשירות הצבא הרוסי מדגם BMP-3 וקודמיו.
מבנה, הנדסה ומאפיינים > הנעה ועבירות

המרכב של ה-T-15 מבוסס על המרכב של משפחת הארמטה, ובמרכב זה משתמש גם טנק ה-T-14 ארמטה וכלים נוספים.
המנוע ממוקם מלפנים, ובחלק האחורי נמצא תא הלוחמים היכול להוביל עד תשעה לוחמים, ואלו פורקים דרך דלת לוחמים המאפשרת כניסה ופריקה מהירה של לוחמים, והיא ממוקמת בחלקו האחורי של הכלי.
המנוע עצמו הוא מנוע דיזל בהספק של 1,200 כוחות סוס, והמהירות המקסימלית שלו נעה בין 65 ל-70 קמ"ש בכביש. כמו כן, מוערך כי הוא יכול לצלוח נהר (ללא הכנה) בעומק של 1.2 מטר, לצלוח תעלה נגד טנקים בעומק של 2.8 מטר, לטפס מדרגה בגובה של 0.8 מטר, לטפס עלייה בשיפוע של 60% ולנסוע בשיפוע צד של 40%.
דלת תא הלוחמים המוגנת במיגון כלוב
מבנה, הנדסה ומאפיינים > מיגון

לטנק שריון מרוכב פאסיבי, דומה לזה של טנק ה-T-14 ארמטה. המיגון של הטנק משופע ברובו, עם דגש על החזית של הכלי. כמו כן, במיגון של הכלי נוספו פלטות מיגון נוספות, וישנם פלטות בזוקה להגנה על המזקו"ם של הטנק מפני רקטות נגד טנקים הנורות על ידי חיילי חי"ר מטווח קצר.
לטנק גם לוחות מיגון ריאקטיבי, בחזית, בצדדים, וגם בירכתי הכלי. כמו כן, הכלי חמוש במערכת הגנה אקטיבית לטנקים מדגם "אפגניט" עם מכ"ם, וזו יעילה רק לאיומים המכוונים לחזית הכלי. בנוסף, לכלי מדוכות עשן, למטרות מיסוך והטעייה של נשק מונחה, מערכת כיבוי אש אוטומטית ומערכת להגנה על הכלי מפני איומי אב"כ (ראשי תיבות: אטומי, ביולוגי, כימי).
הנגמ"ש במבט מאחור. ניתן להבחין בשריון הריאקטיבי ובפלטות הבזוקה שמגנות על המזקו"ם
מבט מקרוב על המיגון של המזקו"ם
מבט מקרוב על מדוכות העשן ותאי הרסס של מערכת ההגנה האקטיבית "אפגניט"
מבט מלפנים. ניתן להבחין במיגון המשופע ולוחות השריון הריאקטיבי בחזית, במדוכות העשן ובתאי הרסס של מערכת ההגנה האקטיבית
מבנה, הנדסה ומאפיינים > חימוש

ל-T-15 צריח מתוצרת KBP מדגם Epoch, ועליו מותקן החימוש העיקרי של הנגמ"ש, תותח אוטומטי 30 מ"מ החמוש ב-500 פגזים מסוגים שונים, לטווח מקסימלי של 4 ק"מ. הצריח הוא בלתי מאויש, ונשלט מפנים הכלי, בדומה לעמדה כמו קטלנית של רפא"ל, במבנה זה, מפקד הנגמ"ש יושב מאחור, והנהג והתותחן בחלק הקדמי יותר של הכלי. כמו כן, בצריח מקלע מקביל מדגם PK בקליבר 7.62 מ"מ והוא חמוש ב-2,000 כדורים. בנוסף לכך, ישנם שני טילי 9M133 קורנט E בכל צד של הצריח, אלו טילים מונחים נגד טנקים, עם טווח של 8 קילומטרים.
ל-T-15 מערכות אופטיקה מסוגים שונים וחיישנים מגוונים. ישנם חיישנים אלקטרו-אופטיים ומערכות ראיית לילה. אלו מאפשרים תצפיות ביום ובלילה, גם בתנאי מזג אוויר קשים. כמו כן, יש בכלי חיישנים לבדיקת מזג אוויר ורוחות, ואלו מעבירים מידע למחשב הבליסטי של הנגמ"ש.
מבט מקרוב על הצריח. ניתן להבחין בתותח, באמצעי האופטיקה והתצפית ובשני טילי ה9M133 קורנט בצידי הצריח
ניתן להבחין בארבעה טילי 9M133 קורנט הקורנט שבשני צידי הצריח ובמדפים של אנשי הצוות
ראו גם

T-14 ארמטה
BMP-3
פומה (נגמ"ש גרמני)
הערות שוליים

↑  Armata Heavy infantry fighting vehicle באתר Military-today
↑  Tamir Eshel New Russian Armor – First analysis: Armata באתר Defense Update בתאריך 9 במאי 2015
↑  Тяжёлая БМП на базе танка Т-14 «Армата» (ברוסית)
| רק"מ מדינות הגוש הסובייטי לאחר מלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| טנקים | T-84 Oplot-M • T-90 • T-84 • T-80 • T-72 • IT-1 • T-64 • T-62 • PT-76 • T-55 • T-10 • ארמטה T-14 |  |
| נגמ"שים | BTR-152 • BTR-94 • BPM-97 • BTR-90  • BTR-80 • BTR-70 • BTR-60 • BTR-40 • BTR-4 • BTR-3 • BTR-D • BTR-50 • MT-LB |  |
| נגמ"שי לחימה | BMPT • BTR-T • BMD-3 • BMD-2 • BMD-1 • BMP-3 • BMP-2 • BMP-1 • ‏T-15 ארמטה |  |
| תותחים מתנייעים | 2S1 גווזדיקה • ‏SO-152 • ‏2S4 טולפן • ‏2S5 גיאטסינט-S • ‏2S7 פיון • ‏2S9 נונה • ‏2S19 MSTA‏ • ‏‏2S23 נונה-SVK • ‏2S25 Sprut-SD • ‏2S31 וונה • ‏ASU-57 • ‏ASU-85 • ‏A-222 ברג |  |
| ארטילריה רקטית | BM-14 • ‏BM-21 גראד • ‏BM-24 • ‏BM-25 • ‏BM-27 אוראגן • ‏TOS-1 • ‏BM-30 סמרץ' |  |
| טילי קרקע-קרקע | 2K6 לונה • 9K52 לונה-M • ‏OTR-21 טוצ'קה • OTR-23 אוקה • 9K720 איסקנדר • K-300P בסטיון-P |  |
| רק"ם נ"מ | ‏SA-22 • SA-19  • ZSU-23-4 • ZSU-57-2 • BTR-152A\D\E • BTR-40A |  |
| מערכות קרקע-אוויר | SA-4 • ‏SA-6 • ‏SA-8 • ‏SA-9 • ‏‏SA-10 • ‏SA-11 • ‏‏SA-12 • ‏SA-13 • ‏SA-15 • ‏SA-17 • ‏SA-19 • ‏‏SA-20 • ‏‏SA-21 • ‏‏SA-22 |  |
| טנק |
| --- | --- | --- |
| ערכי משנה | היסטוריה של הטנקים • מבנה הטנק • סוגי טנקים • דגמי טנקים עיקריים (לפי ארצות) |  |
| מיגון הטנק | שריון פסיבי • שריון מרוכב • שריון ריאקטיבי • מערכת הגנה אקטיבית לטנקים • מדוכות עשן |  |
| ראו גם | לוחמת שריון • חיל שריון • רכב קרבי משוריין  • טנקים בשירות צה"ל • חיל השריון הישראלי |  |
| נגד טנקים | נגד טנקים • רקטה נגד טנקים • טיל נגד טנקים • תעלת נ"ט • בזנ"ט • מטען גחון |  |
דגמים נבחרים • טנקי מערכה מודרניים
פלאשמורה

.
פלאשמורה הוא הכינוי לצאצאי ביתא ישראל שהתנצרו החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19.
בני קהילת הפלאשמורה אינם זכאים לעלות לישראל מכוח חוק השבות. בני הקהילה שהוכיחו שהם צאצאי ביתא ישראל דרך השושלת האימהית עלו לישראל מכוח החלטת ממשלה מספר 2948 משנת 2003, שאפשרה הבאתם במסגרת חוק הכניסה לישראל, ולאחר מכן עברו גיור לחומרא, בדומה לעולים מביתא ישראל. מ-29 באוקטובר 2012 ועד אוקטובר 2013 נערך מבצע כנפי יונה לסיום עליית הפלאשמורה, ובמסגרתו הועלו כחמשת אלפים נפש ממחנה הממתינים בגונדר. בנובמבר 2015 החליטה הממשלה להכניס לישראל תוך חמש שנים "יוצאי זרע ישראל" (לא בשושלת אימהית) שעזבו את כפרם והצטרפו לקהילות הממתינים עד תחילת 2010.
סביב עליית הפלאשמורה לישראל מתנהלת מחלוקת ערה.
אטימולוגיה

| --- | --- |
 :  ראו גם – ביתא ישראל (מינוח)
הכינוי המקורי כלפי המומרים של החברה הלונדונית מביתא ישראל היה "פרס מוקרה" אשר ממנו נגזרו הכינויים "פלס מוקרה", "פרס מורה" ו"פלס מורה" שבהם האותיות ר' ול' מתחלפות והאות ק' נופלת. משמעות הכינוי פרס מוקרה הוא "סוס העורב" כאשר המילה "עורב" מתייחסת למיסיונר מרטין פלאד שנהג לעטות גלימה שחורה, והמילה "סוס" מתייחסת לאלו מביתא ישראל שהתנצרו בעקבות פעילותו.
בקרב החבשים הנוצרים היו נפוצים הכינויים "ישראל", "כיילה", "בודה", "אמהרי חדש" ו"נוצרים - ישראלים".
היהודים באזורים דוברי התגרית כינום בשמות "קאסטינו" ("יהודי מומר"), "קיסטינארה" ("בחר בנוצרים") או "ש'קריסיאן" ("הלך לנוצרים").
הקבוצה כונתה על ידי יהודים שאינם מהקהילה "פלאשה מרנוס". על בסיס הכינוי "מרנוס" (אנ') שניתן לאנוסים בחצי האי האיברי.
בישראל השתרש השיבוש הלשוני "פלאשמורה" כלפי הקבוצה, ככל הנראה כתוצאה מבלבול עם הכינוי "פרס מוקרה" ונגזרותיו. על בסיס שארות שווא (אנ') לעברית ניתנה לכינוי המשמעות השגויה "פלאשים מומרים".
יש הטוענים כי מדובר בשם גנאי שלא ראוי להשתמש בו, אלא ב"שארית יהודי אתיופיה".
הגדרה

לפי הלכת ביתא ישראל יהודי הוא מי שמוכר כיהודי על פי הקהילה, נולד וגדל בתוכה, אך ההכרה ביהדותו של אדם מסוים אינה ניתנת מכורח לידתו להורים יהודים אלא מתוך קיום המצוות. הגדרה זו אינה עולה בקנה אחד עם ההגדרה של המשפחה המורחבת בביתא ישראל שכוללת שבעה דורות שלמים. מהמחצית השנייה של המאה ה-19 החברה בביתא ישראל נחלקה לשניים:
אוריתאווי (שומרי האורית) – ביתא ישראל שהמשיכו לקיים את מצוות הדת על פי ההיימנות.
פלאשמורה – אלו מביתא ישראל שחדלו מלקיים את המצוות או המירו את דתם.
אי החפיפה בהגדרה בין הדת למשפחה יצר מצב שבו היו קשרי שארות רבים בין פלאשמורה לבין אוריתאווי.
היסטוריה

החל ממחצית המאה ה-19 החלו לפעול מיסיונרים מטעם החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים בקרב ביתא ישראל באישור הממשל האתיופי שנתן לפעול בקרב לא-נוצרים. המיסיון עצמו לא הורשה להקים כנסייה נפרדת ונכפה עליו לצרף את המומרים לתוך הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, אולם המומרים תויגו בקרב הנוצרים הוותיקים כ"פרוטסטנטים אנגליים" והורחקו מקהילותיהם.
בשנת 1878 הוצא צו ברו מדה בהוראת הקיסר יוהנס הרביעי הדורש מהנתינים הלא-נוצרים באתיופיה להיטבל לכנסייה האתיופית. ביתא ישראל הוצאו מן הדרישה אחרי מאבק ארוך שכלל כליאה של מנהיגיהם. אך רבים מתנצרים מכיוון שהצו מאפשר למתנצרים להשיג רסת (זכות ירושה על אדמה) ובכך לצאת מהסטטוס החברתי של הקהילה. במהלך הזמן הרע (1895-1888, שבע שנים רצופות של בצורת, מלחמות ומגפות ובו נספו בין חצי לשני שלישים מהיהודים) עזבו רבים את כפריהם בחיפוש אחר מזון ומקלט, לכך הם התיישבו בקרב אוכלוסיות לא-יהודיות, המירו את דתם מרצון והתקבלו לכנסייה האתיופית.
במהלך המאה ה-20 החל יעקב פייטלוביץ' בפעילות נגד המיסיון בקרב הקהילה. פייטלוביץ' העביר מסר כפול לקהילה, בעוד שהוא שימש כמיסיונר נגדי הוא יצא כנגד ממנהגי ביתא ישראל, לרבות מנהג הנזירות והקרבת הקורבנות. הפולמוס בדבר מנהגים אלו החליש מאוד את המנהיגות הרוחנית של הקהילה ורבים המרו את דתם.[דרוש מקור] פייטלוביץ' עצמו שלח לבתי ספר יהודים באירופה נערים מביתא ישראל כדי שאלו ישמשו כקונטרה מיסיון וב-1913 נפתח בית ספר בדמביה בהנהלת גטה ירמיהו.
בשנת 1946 ביקר באתיופיה וולף לסלאו ודיווח שאין בקרב ביתא ישראל תודעה יהודית לאומית אלא רק דתית[דרוש מקור].
ב-1948 חזר המיסיון האנגלי לפעול בקרב הקהילה שבראשו אריק פיין, המיסיון הקים בית ספר ומרכז רפואי. באמצע שנות ה-50 הצליח המיסיון לנצר את הכהן היהודי אסרס יאייך מהכפר ברה שבוגרה שהחל לפעול בעצמו כמיסיונר. הפעולה הזו גרמה לשבר עמוק בתוך קהילת האוריתאווי.
בשנות החמישים פתחה הסוכנות היהודית רשת של בתי ספר לביתא ישראל כקונטרה למיסיון, ורבים מהפלאשמורה ביקשו ללמוד בהם וחלק מהם נענו בחיוב ועזבו את בתי הספר של המיסיון כדי ללמוד בבתי הספר של הסוכנות. בשנות השישים כאשר נפתחו מרפאות ליהודים במימון האגודה לרווחת הפלאשים חלק מהפלאשמורה שבו ליהדות.
ב-1963 נשלח רוג'ר ונמן קוולי מטעם המיסיון ועבד באתיופיה עד לשנת 1978.
באמצע שנות ה-60, לאחר שבקשת ביתא ישראל להגנה קיסרית נדחתה על ידי הקיסר, מנהיגי הקהילה פנו לעזרת יהודי העולם בבקשה לעזרה הומניטרית ולעלייה מיידית. חלק ממתנגדי העלייה וההכרה בישראל ראו בחיוב את התנצרותם של כל היהודים שכן אז מדינת ישראל לא תצטרך להתמודד עם עליית הקהילה.
במרץ 1968 דחה בית המשפט העליון עתירה נגד הרבנות הראשית שקבעה כי הפלשים אינם יהודים וסירבה לרשום אותם כיהודים בלא שיתגיירו.
בשנת 1976 נערך מפקד ביתא ישראל ואלו שהשתייכו לפלאשמורה כונו "פלשים שאינם מקיימים מצוות" ומספרם הוערך בין 8 ל-15 אלף.
המיסיון מרכז את פעולותיו בכמנתים היודו-פגאנים.
קהילות מומרים

פרס מוקרה – כינוי נוסף שניתן לקבוצה זו הוא "ילדי פלאד" ("י-פלאד לג'וץ'") הם אלו מביתא ישראל שאמצו את הנצרות בעקבות פעילות המיסיון הפרוטסטנטי. חיו בעיקר בדמביה.
מרים וודת (אוהבי מרים) – הקבוצה הגדולה ביותר מקרב המומרים, רובם המרו את דתם מרצון בתקופת הזמן הרע. מרביתם חיו באזור צ'ילגה. השם מרים וודת אומץ על ידם על מנת להיבדל מהמומרים הפרוטסטנטים שכונו בפיהם "אויבי מרים".
שמאנה – כינויה של קבוצת צאצאי מומרים מביתא ישראל, שחיו בגדה הדרום מערבית של אגם טאנה, דרומית לקווארה, באזורים אלפה (אנ') וטקוסה. מקור כינוייהם הוא במלאכתם העיקרית, יצירת שאמה[דרושה הבהרה]. מעמדם הוא כשל קאסטה מקצועית בשל היותם צאצאי יהודים, הנוצרים המקומיים בודדו אותם משך שנים. מרבית בני הקבוצה עלו לישראל יחד עם יהודי קווארה, במהלך 1992–1998, והיוו כ-20% מהעולים.
מוסלמים – בין המומרים היו שהתאסלמו וחיו בקהילות מוסלמיות.
ביתא אברהם – נחשבת בעיני רבים כקהילה נפרדת ושונה משאר קבוצות הפלאשמורה.
עלייה

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
באפריל 1990 החלה ה-AAEJ במבצע העברה של ביתא ישראל מאזור היישוב היהודי בצפון-מערב אתיופיה לבירה אדיס אבבה, מבצע שרוקן סופית את היישוב היהודי. עם התרוקנות היישוב היהודי החלו פלאשמורה רבים להגיע לבירה. הסוכנויות הישראליות ראו באפשרות נטישת הפלאשמורה את כפריהם בהמוניהם כתרחיש שאסור שיקרה ואלו החלו לדרוש מהם לחזור. הפלאשמורה עצמם לא קיבלו את דרישת הסוכנות ונשארו בבירה. כהני ביתא ישראל ראו את הגעת הפלאשמורה בחיוב והשיבו ליהדות כ-2,000 מהם עד שהסוכנות היהודית אסרה זאת עליהם. אותם אלו ששבו ליהדות עלו לישראל יחד עם האוריתאווי.
בזמן מבצע שלמה ערכו הגורמים הישראליים באתיופיה שיחות עם הראשון לציון מרדכי אליהו והרב עובדיה יוסף ושר הפנים אריה דרעי שאישרו את יהדותם. שיחות נוספות נערכו עם מפקדי המבצע אהוד ברק ואמנון ליפקין-שחק וכן גם עם אריאל שרון ששוחחו עם ראש הממשלה יצחק שמיר ולחצו לכלול את הפלאשמורה. בשיחות אלו נוצר קשר עם הפקידים הישראלים באתיופיה שהשיבו כי לא ניתן לכלול את הפלאשמורה בשל היעדר רשימת עולים מסודרת. בליל שבת קיבל ליפקין-שחק הודעה ממשרד ראש הממשלה שיש לכלול גם את הפלאשמורה במבצע ולאחר זמן קצר קיבל הודעה שבה נאמר "קודם את היהודים ואת השאר לאחר מכן". בעקבות זאת פנו הגורמים הישראלים לנקוג' כדי שתיקח על עצמה את הטיפול בפלאשמורה.
עם סיום השתלטות צבא אתיופיה על קבוצת המורדים יחאפה בצפון-מערב אתיופיה וסיום מלחמת האזרחים, החלו יהודי האזור, לרבות יהודי קווארה וכן אלפים מהפלאשמורה, לנהור לאדיס אבבה כדי לעלות לישראל.
עלייה > החלטה 2948

ב-16 בפברואר 2003 קיבלה ממשלת ישראל את החלטה 2948 בדבר עליית הפלאשמורה. בהחלטה נאמר שמשרד הפנים והרבנות הראשית יערכו רישום מפורט של כל הממתינים במחנות ואלו שהם צאצאי אימהות יהודיות יוכלו לעלות לישראל על פי חוק הכניסה. בדצמבר אותה השנה הגיעה לאתיופיה משלחת של הסוכנות היהודית בראשות גיורא רום שהמליצה על הכנת הרישום המפורט ובפברואר 2004 הורה משרד הפנים להתחיל ברישום. במאי הסתיימה הכנת הרשימה ופקידי משרד הפנים החלו בהנפקת אישורי כניסה. ב-17 בנובמבר 2004 החליטה ועדת השרים לעניין שארית יהודי אתיופיה להקים צוות של הרבנות הראשית, כהני ביתא ישראל ומשרד הפנים שיעברו על הרשימה ויוודאו כי אכן הרשומים זכאים לעלות.
בשנת 2009 החלה התעוררות של קהילות הפלאשמורה במדינת תיגראי שעד אז זכתה להתעלמות. הפלאשמורה מתגראי יחד עם קרובי משפחתם בישראל פנו לרבנות ולממשלת ישראל ואלו שלחו נציג לאזור כדי לבדוק את זכאותם לעלייה.
בחודש נובמבר 2010 החליטה ממשלת ישראל להעלות את 7,846 בני הפלאשמורה שהמתינו להעלאתם בגונדר, והכריזה כי בזה תסתיים ההעלאה המאורגנת.
ב-29 באוקטובר 2012 יצא לדרך מבצע "כנפי יונה" להעלאת בני הפלאשמורה שלא מצד שושלתם האימהית. המבצע הסתיים באוקטובר 2013 ובמסגרתו הועלו כחמשת אלפים נפש ממחנה הממתינים בגונדר. סגירת העלייה הובילה ליצירת מטה המאבק להעלאת יהודי אתיופיה שקיימה ביום סגירת העלייה הפגנה של כ-700 ישראלים בני הפלאשמורה אשר להם משפחה מדרגה ראשונה באתיופיה ולטענתם הם יהודים.
בנובמבר 2015 החליטה הממשלה שחרף ההחלטה הקודמת, יועלו לישראל תוך חמש שנים "בני קהילות" "יוצאי זרע ישראל" שעזבו את כפרם והצטרפו לקהילות הממתינים עד תחילת 2010, והכריזה כי בזה תסתיים ההעלאה המאורגנת. הובטח כי כולם יגיעו ארצה עד סוף 2020. עד 2017 עלו 1,300 מהם. על רקע מחאה ציבורית, הממשלה אישרה באוקטובר 2018 את הבאתם לארץ של כ-1,000 איש מתוך 8,000 שהמתינו לעלייה בגונדר ובאדיס אבבה. על פי הצעת ההחלטה שהגישו ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר האוצר משה כחלון, תאושר עלייתם לישראל של בני הקהילה שהוכיחו כי הם מזרע ישראל מצד אביהם ומעוניינים להתגייר, ושילדיהם כבר נמצאים בארץ והגישו בקשה להעלותם. הוקצה תקציב של 184 מיליון שקלים. בתחילת ספטמבר 2020, אישרה הממשלה הקצאה של 370 מיליון שקל לצורך העלאה לישראל וקליטה של 2,000 בני הפלאשמורה מתוך קהילת הממתינים. מבצע העלייה אושר בהחלטת ממשלה באוקטובר והחל בסוף נובמבר 2020. גם לאחר המבצע הנוכחי 7,000 ממתינים לעלייה יישארו באתיופיה. המבצע תם במרץ 2021 והועלו 2,000 עולים.
בישראל והפולמוס בדבר עלייתם > ביתא ישראל

הליקה כהנת אורי בן ברוך מגדולי כהני ביתא ישראל פסק כי יש להשיבם ליהדות וכמוהו גם הליקה כהנת הדנה טקויה פסק כי הפלאשמורה הם יהודים לכל דבר.
עם סיום מבצע שלמה פנו כהני ביתא ישראל לממשלת ישראל בדבר הפלאשמורה ודרשו לשלוח משלחת כהנים לבדיקת העניין. הרבנות אינה מכירה בסמכות כהני ביתא ישראל. חלק מהפלאשמורה מוכרים כיהודים מבחינת הרבנות, בעוד הכהנים מתנגדים לעלייתם. כך למשל טען הרב יצחק זגיה כי "ישראל מעלה אזרחים אתיופים נוצרים רבים שמתחזים לפלאשמורה, למרות שאין להם שום זיקה לעם היהודי".
בישראל והפולמוס בדבר עלייתם > דעות בעניין העלייה

הרב הראשי לישראל שלמה משה עמאר פסק בהסכמת הרב עובדיה יוסף "כי אין להטיל ספק ביהדותם של אנשי הפלאשמורה" ושיש להחיל על הפלאשמורה את חוק השבות, דבר שממשלת ישראל מתנגדת לו. הרב שלמה עמאר כתב בעניין: "בעניין עלייתם של הזוגות המעורבים צריך לקבוע כללים את מי להעלות ואת מי לא. כן צריך לברר היטב הטענה הנשמעת מפי רבים מאלה המטפלים בקליטת הפלאשים, הטוענים כי העסקנים אומרים בכל פעם שזו הקבוצה האחרונה, ואחר כך מכינים עוד קבוצה גדולה יותר וחוזר חלילה, וחוששים שמא יש בזה חס וחלילה דבר רמאות".
בקרב שתדלנים יהודים למען העלייה מאתיופיה הובעו דעות מעורבות בנוגע לעליית הפלאשמורה. פרופ' הווארד לנהוף ונתן שפירו, לשעבר נשיאי האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה, הציעו לאפשר עלייה מאתיופיה רק למועמדים הזכאים לכך על פי חוק השבות, ולמקד את מאמצי הסיוע בקהילת העולים לישראל. לדבריהם, אלה שהמירו את דתם במרוצת המאה ה-20 רצו לשפר את מצבם הכלכלי, החברתי או החינוכי, מבלי שנכפה עליהם לעשות זאת. מנגד צידדה ברברה גורדון, מייסדת ומנכ"ל הוועידה הצפון-אמריקאית למען יהדות אתיופיה, בזירוז העלייה מאתיופיה של כלל הפלאשמורה, עמדה שאותה ייחסה בין היתר גם לאלי ויזל, לארוין קוטלר, לאלן דרשוביץ ולמנהיגי הזרמים האורתודוקסיים, הקונסרבטיביים והרפורמיים ביהדות ארצות הברית.
בישראל והפולמוס בדבר עלייתם > התנגדות

| --- | --- |
 :  ראו גם – ביתא ישראל#בשיח הגזעי, הלאומי וההלכתי
ההתנגדות לעליית הפלאשמורה מגיעה בעיקרה מגורמים שאינם דתיים ומעלים שוב ושוב את שאלת יהדותם.
על פי טענת ויקטור בריילובסקי, ח"כ לשעבר מטעם מפלגת שינוי, והח"כית ממפלגת העבודה קולט אביטל, תמיכתם של אנשי הדת בעליית הפלאשמורה היא רצונם לזכות בכוח אלקטוראלי אשר עשוי לחזק את מפלגת ש"ס.
שגריר ישראל לשעבר באתיופיה, אבי גרנות, כתב לראש מנהל הגיור: "בביקוריי במתחם, באותם מקרים שבהם הביקור לא היה מתוכנן, לא מצאתי אותם מנהלים חיים יהודיים. תפילות שחרית הומות אדם התקיימו רק כאשר הביקורים היו מתוכננים מראש. רבים מאוד מתושבי אתיופיה הענייה מצפים למצוא עתיד טוב יותר בעולם הגדול, וישראל מהווה אטרקציה מבוקשת".[דרוש מקור]
הפרופ' רות גביזון סָברה שיש לשנות את חוק השבות. לדעתה, אין להעלות ארצה אדם "ללא שום עניין בחיים יהודיים, ושלעיתים הוא אף חבר מאמין ומזוהה בקהילה דתית ולאומית אחרת". בנוסף, גביזון סברה שאין להעלות ארצה קבוצות אשר יש סיכוי כי יחיו בשולי החברה מתוך כעס ותסכול (בהתייחסה בעיקר לאיחוד משפחות). חבר הכנסת אורי אריאל טען שדבריה של גביזון גובלים בגזענות.
על פי העיתונאי והפובליציסט בן דרור ימיני, עצם ההשוואה בין הפלאשמורה לבין הלא-יהודים ממדינות ברית המועצות לשעבר נובעת מבורות, שכן אלו מברית המועצות לשעבר מגיעים תחת חוק השבות, ואילו רובם של הפלאשמורה כלל אינם נכללים תחת אותו החוק. לטענתו, עלייתם תחת חוק הכניסה לישראל ועל סמך החלטות מיוחדות של הממשלה היא אפליה לטובה.
אנטישמיות

היחס של הממשל האתיופי כלפי היהודים איננו מפלה, וכמעט שאין אירועים בעלי אופי אנטישמי. ממשלת אתיופיה ביקשה כי ישראל תעגן בחקיקה את החלטתה להעלות את בני הפלאשמורה עד סוף 2007; החלטה שלא יושמה במציאות. כיוון שלבני הפלאשמורה יש אפשרות לעלות לארץ, הם נאלצים למכור את כל רכושם לשכניהם, קודם לקבלת האישור הסופי לעלייתם. בני הפלאשמורה שבקשת העלייה שלהם לא מאושרת נאלצים לחזור למקום מגוריהם ולקנות בחזרה את רכושם, דבר הגורם לעיתים לסכסוכים ולאנטגוניזם.
בחודש מאי 1998 ביקר דניאל פקדו, יועץ ראש הממשלה דאז לענייני יהודי אתיופיה, באזור גונדר. בדו"ח שכתב תיאר את מצבם הקשה של הפליטים בעיר גונדר, וגם ציין שהתחילה מנוסה מהכפרים לכיוון אדיס אבבה, ושהנוצרים בכפרים מתנכלים ליהודים ודוחקים בהם לעזוב. הוא הציע לפעול בדחיפות לסייע ולהעלות את הפליטים מגונדר. הדו"ח לא נחשף לציבור הישראלי.
בעקבות הדיווחים ביקרו אברהם נגוסה ואבשלום אליצור ביישובי פלאשמורה באזור גונדר, ודיווחו על התנכלויות ורדיפה ליהודים.
ראו גם

כמנתים
מפקד אפרתי
מטה המאבק להעלאת יהודי אתיופיה
ישראלים יוצאי אתיופיה
לקריאה נוספת

הרב שלמה משה עמאר, "ייחוס עולי אתיופיה", תחומין כ"ג, תשס"ג, עמ' 340–347
מנחם ולדמן, "שיבתם ליהדות של בני הפלשמורה", תחומין ט"ז, תשנ"ו, עמ' 243–272
הגר סלמון, 'ביתא ישראל' ושכניהם הנוצרים באתיופיה: ניתוח תפיסות מרכזיות ברמות שונות של גילום תרבותי, חיבור לשם קבלת תואר ד"ר לפילוסופיה, האוניברסיטה העברית, 1993
מלכה שבתאי, יהודי אתיופיה מזרע ביתא ישראל: מסעם מ"ביתא ישראל" לבני ה"פאלאסמורה" וליהודי אתיופיה, הסוכנות היהודית לארץ ישראל, 2006
Samuel Gobat, Journal of a three years' residence in Abyssinia: in furtherance of the objects of the Church Missionary Society, Hatchard & Son; and Seeley & Sons, 1834
Henry Aaron Stern, Wanderings among the Falashas in Abyssinia: Together with Descriptions of the Country and Its Various Inhabitants, Wertheim, Macintosh, and Hunt, 1862
Johann Martin Flad, The Falashas (Jews) of Abyssinia, W. Macintosh, 1869
Eric Payne, Ethiopian Jews: the story of a mission, Olive Press, 1972
Steven Kaplan, "The Beta Israel (Falasha) Encounter with Protestant Missionaries: 1860-1905", Jewish Social Studies 49 (1), 1987, pp. 27-42
Michael Corinaldi, Jewish identity: the case of Ethiopian Jewry, Magnes Press, 1998, ISBN 9652239933
Daniel Frieilmann, "The Case of the Falas Mura" in Tudor Parfitt & Emanuela Trevisan Semi (Editors), The Beta Israel in Ethiopia and Israel: Studies on Ethiopian Jews, Routledge, 1999, ISBN 9780700710928
Don Seeman, "The Question of Kinship: Bodies and Narratives in the Beta Israel-European Encounter (1860-1920)", Journal of Religion in Africa, Vol. 30, Fasc. 1 (Feb., 2000), pp. 86-120
Emanuela Trevisan Semi, "The Conversion of the Beta Israel in Ethiopia: A Reversible "Rite of Passage"", Journal of Modern Jewish Studies 1 (1), 2002, pp. 90-103
Don Seeman, One People, One Blood: Ethiopian-Israelis and the Return to Judaism, Rutgers University Press, 2010, ISBN 9780813549361
אבו מהדי (טיל)

| --- | --- |

 מידע בסיסי
 ייעוד:  טיל שיוט
 ארץ ייצור:  איראן איראן
 יצרן:  Aerospace Industries Organization 
 פיתוח:  ארגון התעשיות האוויריות של איראן
 תקופת השירות:  20 באוגוסט 2020 – הווה (4 שנים)
 משתמשים:  איראן איראן
 פלטפורמת שיגור:  משגרים יבשתיים נייחים וניידים, ספינות ומטוסים
 מאפיינים כלליים
 הנעה:  Toloue turbojet
 משקל:  1,650 ק"ג
 ממדים
 אורך:  6 מטר
 קוטר:  55 ס"מ
 מוטת כנפיים:  3.1 מטר
 ביצועים
 טווח:  מעל 1000 ק"מ
 ראש קרב והנחיה
 ראש קרבי:  410 ק"ג
 הנחיה:  מערכת ניווט אינרציאלית (INS), מכ"ם אקטיבי או פאסיבי
 
אבו מהדי (בפרסית: موشک ابومهدی) או בשמו המלא: "טיל שאהיד אבו מהדי אל-מוהנדס" הוא טיל שיוט נגד ספינות איראני עם טווח של למעלה מ-1000 ק"מ. הטיל נקרא על שם אבו מהדי אל-מוהנדס, שחוסל בשנת 2020 יחד עם קאסם סולימאני בתקיפה אמריקאית בנמל התעופה הבינלאומי של בגדד. הוא נחשף ב-20 באוגוסט 2020 במקביל לטיל חאג' קאסם. ניתן לשגר את הטיל באמצעות סוגים מגוונים של פלטפורמות, כמו משגרים ימיים, משגרים יבשתיים נייחים וניידים ודרך מטוסים.
מאפיינים

סוכנות הידיעות תסנים דיווחה כי טיל זה דומה לטיל חוביזה(אנ') במראהו.
מאפיינים > טווח

בין המאפיינים המשמעותיים ביותר של טיל אבו מהדי הוא הטווח הארוך שלו. שעומד על מעל 1000 ק"מ, הטווח של אבו מהדי הוא בערך פי שלושה מהטווח של דומיו, לדוגמה טיל ראאד שטווחו עומד על 350 ק"מ, וטיל קאדיר שטווחו 300 קילומטרים.
מאפיינים > מנוע

מנוע הטיל הוא מנוע טורבו־סילון ממשפחת מנועי ה-Toloue (طلوع), שהם מנועים בעלי היסטוריה מבצעית רחבה ברחפנים מסוג כראר, ובטילי השיוט ממשפחת נור, קאדר וקאדיר. מצד שני, היכולת לשלוט בדחף של מנוע מסוג זה, בסוג הכנפיים שלו ובעל הדלק הדרוש שמונח בגוף הגדול יותר של טיל השיוט החדש, גרמו לטיל האיראני הזה להיות מסוגל לטוס בטווחי מהירות שונים.
ראו גם

חאג' קאסם (טיל)
משרד הביטחון והלוגיסטיקה של הכוחות המזוינים (איראן)
חוביזה (טיל שיוט)
נור (טיל)
קאדר (טיל)
קדיר (טיל)
נאסיר (טיל)
זפאר (טיל נגד ספינות)
נאסר-א באסיר
הערות שוליים

↑  Iran’s New Missile Renders Enemy Aircraft Carrier Jets Useless: IRGC General tasnimnews.com, Retrieved 26 July 2023
↑  Description of the characteristics of "Martyr Haj Qasem" and "Martyr Abu Mahdi" missiles mashreghnews.ir, Retrieved 1 September 2020
↑  State Tv says Iran unveiled 2 new missiles ‘Haj Qassem’ and ‘Abu Mahdi’ washingtonpost.com, Retrieved 1 September 2020
1 2 3  Abu-Mahdi (missile) tasnimnews Retrieved 4 September 2020
↑  Iran unveils ‘Haj Qassem’ and ‘Abu Mahdi’ missiles middleeastmonitor.com, Retrieved 1 September 2020
↑  Iran Unveils Haj Qassem, Abu Mahdi Missiles kayhan.ir, Retrieved 1 September 2020
↑  Unveiling of missiles by Iran bbc.com
↑  Iran Unveils Homegrown Ballistic, Cruise Missiles ("Martyr Haj Qasem" ballistic missile and "Martyr Abu-Mahdi" cruise missile) caspiannews.com, Retrieved 1 September 2020
↑  Iran Making Long-Range Aerial Cruise Missile: Defense Minister tasnimnews.com, Retrieved 1 September 2020
↑  Unveiling of missiles (Haj-Qasem and Abu-Mahdi) hawzah.net, Retrieved 1 September 2020
↑  Specifications of two missiles, namely: Haj Qasem and Abu-Mahdi farsnews.ir, Retrieved 1 September 2020