קומיקס בישראל
ההיסטוריה של הקומיקס בישראל > 1985–2010

במחצית שנות ה-80 של המאה ה-20 כבר היה הקומיקס סוגה אמנותית מקובלת. היא נתפשה בעיקר כמוצר תרבות המיועד לילדים ובני נוער ופורסמה בעיתונים המיועדים לקהל זה. יוצר אחד, שעבודתו צברה פופולריות בקרב בני הנוער היה אורי פינק, שיצירתו המזוהה ביותר היא סדרת הקומיקס השבועית "זבנג!", שהחלה להתפרסם בשנת 1987 בעיתון "מעריב לנוער". גיבורי הסדרה היו חבורת תלמידי תיכון ישראלים בעלי תכונות אופי מוקצנות (החנון, הבריון, מלכת הכיתה, המורה המרושעת ועוד) ועלילתה עסקה באופן הומוריסטי באירועים מחיי בית הספר וגיל ההתבגרות. בשונה ממרבית רצועות הקומיקס עד אז, דף הקומיקס "זבנג!" הודפס בצבע מלא. למרות חלוקת הסיפור למסגרות, סגנון הציור היה חופשי ואופיין בקו קונטור רך הממולא בצבע. במקום לעסוק בנושאים לאומיים, שיקפה העלילה את הבוז לסמכות ואת מרד הנעורים. ביטוי לרוח חדשה זו ניתן למצוא דווקא באי-הצלחתה של סדרת קומיקס אחרת - "אורי-און", שלא זכתה לפופולריות רבה בשל עודף פטריוטיות והירואיות, שלא תאמה את רוח הנוער באותה עת.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 החל המדיום לנסות לפנות גם אל קהל מבוגר יותר. בשנת 1995, לדוגמה, הוציאו ירמי פינקוס ורותו מודן מהדורה ישראלית למגזין "Mad", אולם פרסום זה זכה להצלחה מעטה והוצאתו נפסקה לאחר 10 גיליונות. אולם, תוך מספר שנים קצר החלה להתפתח קהילת קומיקס מקומית, החלה לצרוך מדיום זה באופן קבוע. חנויות קומיקס כגון "קומיקאזה" או "קומיקס וירקות" החלו לשווק חוברות מיובאות באופן קבוע. בנוסף, זכו כמה כותרים במהדורה עברית ובהם סדרה של חוברות אקס מן (2000), שהופצו על ידי ידיעות אחרונות וסדרה של שבע חוברות ספיידרמן (2005), בהוצאת קומיקאזה פרס. בשנים 2004–2008 הוצאה לאור "זנזוריה קומיקס" הוציאה 14 חוברות של אדירי התכלת.
הוצאות ספרים ממוסדות החלו לשווק ספרי קומיקס הפונים בעיקר לילדים כגון "בון" (2008) או "קפטן תחתונים" (2010), שזכו להצלחה בקרב הציבור הרחב, ומספר מצומצם של כותרים כגון "מאוס: סיפורו של ניצול" (זמורה-ביתן, 1990) מאת ארט ספיגלמן או "ספר הקומיקס הציוני" (ידיעות אחרונות, 1998), שפנו לקהל בוגר.
לצד פרסומים אלו החלו להופיע כותרים בהוצאות עצמיות של מגוון יוצרים עצמאיים, שהיוו את מרכזו של התחום בישראל. חלק מיוצרים אלו נעזרו בפיתוחים טכנולוגיים כגון הדפסה דיגיטלית כדי להוזיל את עלות ההדפסה. בין היוצרים בלטו הפרסומים של קבוצת "אקטוס טרגיקוס", שהחלה להוציאה לאור אנתולוגיות של נובלות קומיקס בשפה האנגלית. קבוצות נוספות, כגון "חבורת A4" ו"פרויקט ספרות זולה", אף עשו שימוש באיכות הדפסה נמוכה במיוחד, שהוזילה מאוד את המהדורות שיצרו.
רומנים גרפיים מקוריים מעטים החלו להופיע בישראל בהוצאות מסחריות במהלך העשור הראשון של המאה ה-21. ביניהם "הגולם" (מודן, 2003) מאת אלי אשד ואורי פינק, "סיפור ורוד" (מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2005) מאת אילנה זפרן, שעסק בנושא זהות מינית, ו"קרוב רחוק" (עם עובד, 2008) מאת רותו מודן, שעסק בחברה הישראלית על רקע פיגועי התאבדות בישראל.
בשנת 2004, החל אומן הקומיקס הישראלי אורי פינק להוציא לאור ירחון המוקדש לקומיקס ישראלי מקורי, בשם "עיתון זבנג!", על שם הקומיקס שיצר בעל אותו השם. עיתון זבנג! מתגאה בעובדה שהוא מוציא רק תכנים בעברית במקור (ולא קומיקסים מתורגמים).
ב-19 בדצמבר 2007 נפתח בחולון המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, כיוזמה של איגוד הקריקטוריסטים הישראלי ועיריית חולון, והוא מוקדש לתחום הקריקטורה והקומיקס בישראל ובעולם. במסגרת פעילותו הוצגו במוזיאון שלוש תערוכות שנקראו "קומיקס עברי - פרק א' השנים הראשונות 1975-1935" (2008), "קומיקס ישראלי חלק ג" (2010) ו-"פצעי בגרות // קומיקס עברי 1995-1975" (2013), שביקשו לסקור את ההיסטוריה של התחום בישראל.
העיתון "הארץ" בולט בין העיתונים בישראל בפרסום קומיקס. במוסף "הארץ" הופיע מדי שבוע הקומיקס "חמודי" של דניאלה לונדון דקל, וב"עכבר העיר" הופיע הקומיקס "רישומון" של אילנה זפרן. עם סגירתו של "עכבר העיר" עברו גיבוריו של "רישומון", החתולים רפי וספגטי, למדור "פינת ליטוף" במוסף "הארץ" ולבלוג של רפי וספגטי באתר "הארץ". בשנת 2014 החל להתפרסם באתר "הארץ" מדי שבוע הקומיקס "קשקושי רחוב" של תמר בלומנפלד.