stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זבוב הזית

| זבוב הזית |
| --- | --- |
 זבוב הזית
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: זבובאים
תת־סדרה:: זבובים
משפחה:: Tephritidae
סוג:: Bactrocera 
מין:: זבוב הזית
שם מדעי
 Bactrocera oleae ‏רוסי, 1790

זבוב הזית (שם מדעי: Bactrocera oleae) הוא זבוב הפוגע בפירות עצי הזית, ומכאן שמו.
הזבוב הוא מסוג אוכלי-צמחים, שהפגית שלו מתפתחת בתור פרי הזית. זבוב זה נחשב לאחד המזיקים העיקריים לענף גידול הזית.
תפוצתו של הזבוב באזור מדינות אגן הים התיכון ודרום אפריקה. אזורים חמים ולחים הם תנאים אידיאלים להתפתחות הזבוב.
הזבוב עוקץ את הזית ומחדיר ביצית לתוכו. תיתכן עקיצה עקרה בלבד. בתוך כל פרי זית יכולה להתפתח פגית אחת בלבד. הפגית חופרת מחילה בתוך הפרי ולפני התגלמותה היא חופרת מחילה החוצה. לאחר בקיעת הזבוב החדש אל העולם, מתוך הפרי, נותר פצע בולט בצבעים של כחול ושחור על הפרי עצמו.
וילקובישק (מחוז משנה)

וילקובישק (בליטאית: Vilkaviškio rajono savivaldybė, ‏האזנהקובץ:Vilkaviskis.ogg‏Ⓘ‏) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא. מחוז המשנה נמצא בשטח סובאלקיה ההיסטורית ומבחינה מנהלית הוא מחוז משנה של מחוז מריאמפולה.
מחוז-משנה וילקובישק משתרע על פני 1,259 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2014, למעלה מ-40,000 תושבים. העיר וילקובישק היא העיר הגדולה ביותר במחוז-המשנה, ומשמשת כמרכז המנהלי שלו.
היסטוריה מנהלית

מחוז וילקובישק במתכונתו הנוכחית הוקם מחדש בשנת 1950 כיחידה מנהלית מוגדרת במעמד של מחוז-משנה, מאז נעשו שינויים ספורים בגבולותיו והוא השתייך למחוזות שונים. השיוך הנוכחי של מחוז-משנה זה למחוז מריאמפולה וגבולותיו הנוכחיים נקבעו בשנת 1995, עם הקמתו מחדש של מנגנון המנהל של מחוז-המשנה.
דמוגרפיה

מספר תושבי מחוז-המשנה וילקובישק נמצא בירידה מתמדת מאז ראשית שנות ה-70 של המאה ה-20: ב-1959 נספרו בו 53,664 איש; ב-1970 נמנו בו 56,013 איש; ב-1979 נמנו בו 53,719 איש; ב-1989 נמנו בו 52,262 איש; ב-2001 נמנו בו 50,242 איש; ב-2005 נמנו בו 48,370 איש; ב-2011 נמנו בו 42,327 איש; ב-2012 נמנו בו 41,833 איש; ב-2013 נמנו בו 41,055 איש; וב-2014 נמנו בו 40,258 איש.
יישובים

במחוז המשנה שלוש ערים: עיר המחוז וילקובישק, וירבאליס (וירבאלן, ורז'בלובה), וקיבארטאי (קיבארט); חמש עיירות: פילווישוק (פילווישקי), וישטיטיס (וישטיניץ), גרזישקיאי, בארטנינקי וקטורוולקיאי; ו-384 כפרים קטנים וחוות.
הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה

מושב הקונסיסטוריה בסופיה ב-1932
הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה, המכונה גם הקונסיסטוריון היהודי, היה מוסד מנהל אוטונומי של קהילות יהדות בולגריה, שפעל בהכרה רשמית משלטונות בולגריה בין השנים 1889–1959. המוסד ייצג את יהודי בולגריה מול השלטון, וסיפק את צורכיהן הדתיים, הסוציאליים והחינוכיים של הקהילות השונות.
ראשית דרכה של הקונסיסטוריה לוותה במאבקי שליטה בין נכבדי הקהילות היהודיות בערים השונות לבין ראשי התנועה הציונית בבולגריה, ובין הציונים לבין הרבנות הראשית של בולגריה. בראשית המאה ה-20, עת כיהן מרדכי אהרנפרייז כרב הראשי של בולגריה, הגיע המאבק לשיאו ואף גלש לפסים אלימים. המאבק הוכרע לטובת התנועה הציונית, והרב אהרנפרייז התפטר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נקבע תקנון התנהלותה של הקונסיסטוריה, וב-1927, לאחר פניות חוזרות ונשנות למשרדי הממשלה הבולגרית, הוא אושר, אך רק באופן זמני, על ידי שר הדתות הבולגרי. הקונסיסטוריה פעלה להרחבת מערכת החינוך היהודית, טיפלה בסוגיית מינוי רב ראשי ובתי דין רבניים ונלחמה נגד תופעות אנטישמיות בממלכת בולגריה. ראשי הקונסיסטוריה השתתפו במוסדות בינלאומיים שונים, ובכלל זה בקונגרסי מיעוטים.
החל מאמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 התקרבה בולגריה לגרמניה הנאצית ובמקביל גברה האנטישמיות הממוסדת במדינה. הקונסיסטוריה נקטה בשורת פעולות מחאה והסברה מול אישי ציבור ופוליטיקאים, אשר שיאן היה במאבק נגד החלתו של החוק להגנת האומה. החוק אושר בפרלמנט, ובהמשך, עם הקמתו של הקומיסריון לענייני יהודים בראשות אלכסנדר בלב, הוכפפה הקונסיסטוריה אליו ובאופן רשמי פעילותה כמעט ושותקה.
בתקופת השואה המשיכה הנהגת הקונסיסטוריה בפעילות לא רשמית ונאבקה נגד תוכניות גירוש יהודי בולגריה. במאי 1943 גורשו יהודי סופיה לערי השדה וראשי הקונסיסטוריה נאסרו ונשלחו למחנה הריכוז סומוביט. ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית וזכתה לחסותו של הצבא האדום אשר כוחותיו כבשו את סופיה. המגורשים ועובדי הכפייה מקרב 50,000 יהודי בולגריה שוחררו והחלו לשוב לבתיהם.
חברי המפלגה הקומוניסטית מקרב בני הקהילות היהודיות השתלטו בכוחניות על מוסדות הקונסיסטוריה ומינו חברים מטעמם להנהגתה. בהמשך שותפו בקונסיסטוריה באופן מוגבל גם נציגי התנועות הציוניות. לאחר הקמת מדינת ישראל עלו מרבית יהודי בולגריה ארצה והשלטון הקומוניסטי הגביל בהדרגה את פעילות הקונסיסטוריה לנושאי דת ותרבות, עד ביטולו המוחלט של מוסד הקונסיסטוריה ב-1959.
רקע - עם עצמאות בולגריה

בשלהי שלטונה של האימפריה העות'מאנית בבולגריה, היו הסוגיות החשובות בחיי הקהילות היהודיות המאורגנות מנוהלות ומוכרעות על ידי נכבדי הקהילה שכונו נוֹטָאבֶּלִים. נכבדים אלו, אשר היו גם בעלי הממון בקהילה, זכו להערכה רבה בקרב בניה, לא מעט בשל התמיכה הכלכלית שהעניקו להם, וגם בקרב השלטונות. הנוטאבלים היו מכנסים "אספת נכבדים" ובה היו בוחרים רב לקהילה, אשר ייצג אותה מול השלטונות.
לאחר תום המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877) הוקמה נסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. ב-1879 אושרה חוקה חדשה לנסיכות, שנקראה חוקת טרנובו. סעיף 40 של החוקה קבע שיהודי בולגריה ייהנו מחופש דת, וסעיף 42 קבע כי הקהילות היהודיות ינוהלו על ידי שלטונות דת עצמאיים מטעמן, בפיקוחו של השר הממונה מטעם הממשלה הבולגרית. כך זכו יהודי בולגריה לאוטונומיה בניהול חיי הקהילה מבחינת דתית, חברתית, חינוכית ותרבותית. ב-1880 נערך בבולגריה מפקד אוכלוסין ונמנו בשטחה 20,503 יהודים, מתוכם 4,117 בשטחי רומליה המזרחית. בשנה זו פרסם ראש הממשלה ושר החוץ והדתות דראגן צאנקוב את "התקנון הזמני לניהול הקהילות הדתיות של הנוצרים, המוסלמים והיהודים", אשר קבע אמות מידה לניהול הקהילות השונות ובכלל זה הקמת ועדי קהילה. עוד נקבע, כי הרב הראשי של סופיה יהיה גם הרב הראשי ליהודי בולגריה. תפקידו של הרב הראשי הפך לרשמי והוא קיבל את משכורתו מהמדינה. גבריאל אלמושנינו היה לרב הראשי הראשון לקהילות יהודי בולגריה.
ב-13 בנובמבר 1884 נערך הכינוס הראשון של הקהילות היהודיות בבולגריה ביוזמתו של שלמה אברהם תג'ר, ראש קהילת יהודי סופיה. במהלך הוועידה מונה לראש קהילת סופיה, בנו של שלמה תג'ר, יקיר (פריסיאדוצ'ו) תג'ר, ואברהם דויצ'ון לוי מונה לעמוד בראש ועדה שתפעל להחלפתו של הרב אלמושנינו ברב משכיל ממרכז אירופה. בקשה ברוח זו הועברה לשר החוץ והדתות של בולגריה, איליה צאנוב (בבולגרית: Илия Цанов), אך הוא דחה אותה. ב-1885 התפטר הרב אלמושנינו, ולאחר מספר חודשים אישר שר החוץ והדתות החדש, קונסטנטין סטואילוב, את בקשת נציגי הקהילות היהודיות למינוי רב מחוץ לבולגריה. ב-1887 התקיימו הבחירות הראשונות לוועדי הקהילות בבולגריה, וההנהגה הנבחרת הטילה על אברהם דויצ'ון לוי לעמוד בראש ועדת איתור רב ראשי ליהודי בולגריה. בעת ביקורו בפריז נפגש דויצ'ון לוי עם הרב צדוק כהן, אשר הציע לו לנהל את הקהילות היהודיות באמצעות קונסיסטוריה מרכזית בדומה למתכונת פעילותה של הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת בתקופה זו. הקונסיסטוריה שפעלה כוועד פועל הפכה לגוף המייצג והמנהיג את יהודי בולגריה, וכן לערוץ הקשר המרכזי שלהם מול השלטונות.
הקמת הקונסיסטוריה המרכזית והמאבק על הנהגת הקהילה > ראשית פעולת הקונסיסטוריה

בינואר 1889 נערך הכינוס השלישי של ועדי הקהילות אשר בחר ברב ד"ר סימון דנקוביץ לתפקיד הרב הראשי. בפברואר 1889 אישר שר החוץ והדתות דימיטר גרקוב, את הקמת הקונסיסטוריה היהודית והנהלתה הורכבה משלושה חברים ובכלל זה הרב דנקוביץ. ב-1891 נאלץ הרב דנקוביץ לפרוש מתפקידו לאחר סכסוך מתוקשר עם השר דימיטר גרקוב, אשר בעקבותיו דרש גרקוב מהקונסיסטוריה לפטרו.
ב-1893 מונה לתפקיד ד"ר מוריץ גרינוולד. בתקופה זו החלה מהפכת החינוך היהודי בבולגריה ובמקביל נאבקו ראשי הקונסיסטוריה בגל האנטישמיות שליווה את שנותיה הראשונות של הנסיכות הבולגרית. ב-1895 החליט הרב גרינוולד לסיים את כהונתו מוקדם מהמתוכנן, נסע ללונדון בעקבות משרת רבנות שהוצעה לו שם, חלה ונפטר. חברי הקונסיסטוריה מינו שוב ועדת איתור בראשות אברהם דויצ'ון לוי, אשר חבריה נפגשו עם הרב משה גידמן ובעצתו הציעו את התפקיד למספר מועמדים ובכללם אהרן קמינקא ואלכסנדר קיש. קיש הסכים לקבל את התפקיד אך נמלך בדעתו ודחה את ההצעה. לבסוף, ב-1900 נבחר לתפקיד הרב ד"ר מרדכי אהרנפרייז. תקופת כהונתו של אהרנפרייז סימלה את המאבק על הנהגת הקהילה היהודיות בין מוסד הרבנות הראשית לבין ההנהגה הפוליטית של יהודי בולגריה והוא הוכרע לאחר מאבק איתנים לטובת התנועה הציונית בבולגריה שהעדיפה הנהגה חילונית של יהדות בולגריה, והוביל לצמצום סמכויות הרב הראשי לנושאי דת בלבד.
בנאומו הראשון בפני באי הוועידה הציונית השנייה שנערכה בשלהי דצמבר 1900 בסופיה העלה הרב אהרנפרייז על נס את פעילותה של התנועה הציונית, תוך סקירת הרקע הרעיוני, ההיסטורי ויעדיה של התנועה הציונית. נאומו הודפס ב-1,000 עותקים בשפה הבולגרית וחולק חינם לאוכלוסייה הבולגרית בסופיה. הרב אמנם אישר את התקנות שהוצעו לו להפעלת מוסד הקונסיסטוריה, אך לאחר מכן לא כיבד אותן והמשיך להופיע בפני השלטונות כנציג יחיד של יהדות בולגריה וגם מינה ופיטר חברי קונסיסטוריה על דעת עצמו בלבד. הרב הרבה להתערב בסוגיות פוליטיות והנושא עורר תרעומת בעיקר בקרב חברי התנועה הציונית. ב-1904 נקבע כי הנהלת הקונסיסטוריה תורכב מ-12 חברים, 7 מהבירה סופיה ו-5 מערי השדה.
הקמת הקונסיסטוריה המרכזית והמאבק על הנהגת הקהילה > כהונת הרב אהרנפרייז > המאבק על הנהגת הקהילה

בוועידה הציונית החמישית שנערכה בסופיה ב-25 בדצמבר 1905 הובעה לראשונה באופן רשמי מורת רוח מטיפולו של הרב בנושא ניהול הקהילות. בהחלטת הוועידה צוין שהתנועה הציונית בבולגריה אינה קוראת לפיטוריו, אך תובעת ממנו להפסיק להתערב בנושאים פוליטיים. הרב אהרנפרייז התעלם מההחלטות. ב-1 ביולי 1906 הודיע ועד קהילת סופיה על הפסקת תמיכתו הכספית ברבנות הראשית, בנימוק שהרב אהרנפרייז מקיים את תקנון הקונסיסטוריה רק בעת שנוח לו. עוד צוין במכתב גלוי שהפיץ ועד הקהילה, כי אהרנפרייז הפך את הקונסיסטוריה למוסד ריק מתוכן, בעל הרכב מצומצם, לא פעל לעריכת בחירות להנהגתה וחבריה נפגשו רק פעם אחת בשנה.
באוקטובר 1906 עלה בידי אהרנפרייז להשיג ממשרד הדתות הבולגרי כתב מינוי לקונסיסטוריה זמנית שבהנהלתה, בנוסף אליו, 4 מקרב נכבדי קהילת סופיה המקורבים אליו. אהרנפרייז לא התייעץ עם ראשי הקהילות, וועדי קהילת סופיה ופלובדיב שלחו מברק לשר הדתות הבולגרי ובו דרשו שהנהגת הקונסיסטוריה תבחר על ידי ועידת הקהילות ושהרב אהרנפרייז יהיה כפוף לקונסיסטוריה ולא להפך. שר הדתות הבולגרי הקים ועדה בראשות סמנכ"ל משרדו במטרה לגבש תקנון מוסכם לקונסיסטוריה. הוועדה לא השיגה סיכומים על רקע ניסיונו של אהרנפרייז לנסח בעצמו את התקנון. במחאה, התפטרו חברי ועד קהילת סופיה מתפקידם וב-6 בנובמבר 1906 שלחו חברי הוועד הזמני מכתב לשר הדתות, בבקשה לפטר את הרב אהרנפרייז משום שהוא "מזיק לענייני היהדות בבולגריה". מכתב דומה נשלח מקהילות פלובדיב ורוסה. ראשי הקהילה והרב אהרנפרייז החלו בפרסום מכתבים גלויים לבני קהילות ובו תקפו את התנהלותו של הצד השני. שר הפנים הבולגרי הכריז על 13 במאי 1907 כמועד לבחירות לוועדי בתי הכנסת והקהילות והמתיחות הגיעה לשיאה. ב-26 במרץ נאם הרב אהרנפרייז בבית הכנסת ברובע יוצ'בונאר ונאומו עסק גם במריבה הפוליטית באוכלוסייה היהודית. ראש הוועד הציוני ד"ר יהושע כלב שנכח בקהל, העיר לו שאין לעסוק בנושאים פוליטיים בבית הכנסת. בתגובה תקפו חלק מקהל המתפללים את נציגי התנועה הציונית וועד הקהילה שנכחו בקהל. התפחתה תגרה גדולה ומשטרת סופיה התערבה ופזרה את הקהל.
המאבק החליש מאוד את התנועה הציונית בבולגריה ובבחירות לוועדי הקהילה שנערכו במאי 1907, איבדה התנועה הציונית את השליטה בקהילות סופיה ופלובדיב. הבחירות לוו באלימות ובמסע הפחדה כנגד בוחרי התנועה הציונית שכללו תקיפות של בריונים מקרב האוכלוסייה הבולגרית, שנשכרו על ידי המחנה היריב. תוצאות הבחירות הובילו לסערה ברחוב היהודי ולחיזוק מעמדו של הרב אהרנפרייז. יקיר (פריסיאדו) רומנו, בן העיר פלובדיב ומראשי התנועה הציונית, תקף במאמר בעיתון "השופר" את הקיצונים בתנועה הציונית, אשר לדבריו ליבו את השנאה המעמדית בין הנוטאבלים לבין בני המעמד הבינוני והנמוך ובכך הזיקו לכלל התנועה הציונית. בחירות אלו הובילו להצטרפות צעירים בני המעמד הנמוך מקרב הקהילות היהודיות למפלגה הקומוניסטית. עוד הובילו תוצאות הבחירות למהפך בהנהגת התנועה הציונית ובאפריל 1908 נבחר ועד מרכזי חדש שהורכב כולו מ"מתונים" בראשותו של יקיר רומנו. ההנהגה החדשה קבעה כי יש לשתף פעולה עם הקונסיסטוריה ועם הרב אהרנפרייז וכי על התנועה הציונית להגיש לקונסיסטוריה דין וחשבון שנתי על פעילותה.
ביסוס פעולת הקונסיסטוריה > פעילות הקונסיסטוריה > יחסי חוץ

לאורך שנות קיומה פעלה הקונסיסטוריה בתחומי פנים ובתחומי חוץ הנוגעים לעם היהודי ולשאלת ארץ ישראל. ב-1922 שלחו יושב ראש הקונסיסטוריה חיים פרחי, ממלא מקום הרב הראשי דוד פיפאנו ויושב ראש ההסתדרות הציונית בבולגריה אלברט רומנו, מכתב לחבר הלאומים בז'נבה ובו הביעו את תקוות יהדות בולגריה לאישור המנדט הבריטי על ארץ ישראל. הקונסיסטוריה קיימה קשרים עם הוועד הלאומי בארץ ישראל, עם ועד המשלחות היהודיות בפריז ועם ארגון הג'וינט. נציגי הקונסיסטוריה השתתפו בקונגרס הבינלאומי למיעוטים לאומיים שהחל בכינוסיו לאחר ועידת השלום בפריז, מבין יוזמיו היה ליאו מוצקין והוא נועד להגן על זכויות המיעוטים בשל השינויים הטריטוריאליים המשמעותיים שהתחוללו לאחר מלחמת העולם הראשונה. באוגוסט 1926 מינתה הקונסיסטוריה את אברהם תג'ר ואלברט רומנו כנציגי יהדות בולגריה לקונגרס שנערך בז'נבה. בקשתם של נציגי המיעוט הבולגרי במקדוניה להצטרף לקונגרס נדחתה ואברהם תג'ר נאם למענם וביקש לצרפם לקונגרס. בקשתו נדחתה, אך תמיכת יהודי בולגריה בעניינו של המיעוט הבולגרי במקדוניה עוררה הדים תקשורתיים נרחבים בבולגריה והובילה לשיפור היחסים עם הממשל הבולגרי ולרקימת קשרי ידידות עם ארגון "ברית האחים המקדוניים" בבולגריה.
תג'ר השתתף גם בקונגרס שנערך בציריך באוגוסט 1927. באוקטובר 1927 נערך בסופיה כינוס בינלאומי בהשתתפות יוסיף וילפאן(אנ') יושב ראש "קונגרס המיעוטים הלאומיים באירופה". הקונסיסטוריה ארחה קבלת פנים מיוחדת לווילפאן בהשתתפות פעילים לזכויות המיעוט הבולגרי במקדוניה ובדרום דוברוג'ה ונישאו נאומים בסוגיות אלו על ידי אברהם תג'ר ושאול מיזאן. באותה השנה ערכה הקונסיסטוריה מגבית למען הפליטים הבולגרים ממקדוניה והועבר סכום של 100,000 לבות לארגון הגג המקדוני. ב-1928 ארגנה הקונסיסטוריה הפגנות מחאה בעקבות הפרעות שנערכו ביהודי קלויזנבורג וגרוסוורדיין שבממלכת רומניה, בהשתתפות ראשי ארגוני יוצאי מקדוניה ודוברוג'ה מקרב האוכלוסייה הבולגרית. ב-1929 הגישו אברהם תג'ר בשם הקונסיסטוריה הבולגרית, מרדכי נורוק מלטביה, אמיל מרגוליס (1943-1877) מצ'כוסלובקיה ויצחק גרינבוים מפולין, מכתב מחאה לחבר הלאומים על הפגיעה בזכויות הגישה של היהודים לכותל המערבי בארץ ישראל בשל מאורעות תרפ"ט. בדצמבר 1929 הוקם ועד "בולגריה פלשתינה" שמטרתו הייתה למסד קשרי מסחר ותרבות בין בולגריה ליישוב היהודי בארץ ישראל ובראשו עמדו אברהם תג'ר ושאול מיזאן ובו היו חברים גם אישי ציבור בולגרים. ב-14 ביולי 1930 אישר מושב הקונסיסטוריה את השתתפותה בדרג משקיף בפדרציה הספרדית העולמית. לאחר עליית הנאצים לשלטון החלה רדיפתם של יהודי גרמניה ובציבור היהודי נמתחה ביקורת על חוסר פעולתה של הקונסיסטוריה בעניין. בראשית 1934 סירב "קונגרס המיעוטים הלאומיים האירופי" להביע מחאה על רדיפת היהודים בגרמניה וראשי הקונסיסטוריה הודיעו על פרישה ממנו. בפברואר 1934 הכריזה הקונסיסטוריה על מגבית לטובת ישוב ילדים יוצאי גרמניה בארץ ישראל ונאספו 650,000 לבות.
ביסוס פעולת הקונסיסטוריה > פעילות הקונסיסטוריה > הפעילות הפנימית

בתחום הפנים פעלה הקונסיסטוריה להשגת תמיכה כלכלית בבתי הספר היהודיים, תמכה בקהילות הקטנות והחלשות יותר ונאבקה מול תופעות של אנטישמיות ואפליה. הקונסיסטוריה תמכה בציונות ובארגונים הציוניים, במוסדות תרבות יהודיים והקימה מוסדות כלכליים ומוסדות סעד ועזרה הדדית. הקונסיסטוריה נדרשה גם לשאלת מינויו של רב ראשי חדש ובשל אי אישור התקנון, מונה ב-1920 באופן זמני הרב דוד פיפאנו יליד סלוניקי לממלא מקום הרב הראשי והוא מילא את תפקידו עד ליום מותו ב-5 בדצמבר 1924. באותה העת השליכו המשברים הכלכליים והחברתיים בשילוב העדר מנהיגות דתית כריזמטית על חיי הדת בבולגריה, חלה עלייה בשיעור ההתבוללות, הנישואים הבין-דתיים וכן חלה עלייה בשיעור המרות הדת. הקונסיסטוריה מינתה את המטיף ד"ר צמח רבינר לבחון את הסיבות להידרדרות והוא הגיש דין וחשבון בו טען יש מחסור ברבנים בעלי השכלה, מאמרים בנושאי דת מופצים רק בשפת הלאדינו בה בשעה שגדל מאוד אחוז דוברי הבולגרית. כמו כן בקהילות ערי השדה מספר היהודים קטן ואין באפשרותם לממן מוסדות קהילה ורב. הקונסיסטוריה הנהיגה שיעורי תפילה מיוחדים בבתי הספר היהודיים, קבלות שבת קהילתיות בבתי הכנסת ושיעורי דת פרטיים לתלמידים שלא למדו במערכת החינוך היהודית. במקביל, פעלה הקונסיסטוריה לארגון מחדש של בתי הדין הרבניים והתירה הופעתם של עורכי דין כנציגי הצדדים בבתי הדין. המשבר הכלכלי העולמי של 1929 לא פסח על בולגריה ככלל ועל הקהילה היהודית בפרט. באוגוסט 1930 ביקשה הקונסיסטוריה מממשלת בולגריה להגדיל את התמיכה במערכת החינוך היהודית על רקע מצבה הכלכלי הקשה ומשלא נענתה הגישו חבריה את התפטרותם למשרד הדתות הבולגרי. ב-15 בנובמבר 1930 נערך כינוס חירום של ועדי הקהילות ונבחרה קונסיסטוריה זמנית שחבריה התפטרו אף הם בדצמבר 1931 על רקע המשבר הכלכלי והסכסוך המתמשך עם ראשי קהילת סופיה בסוגיית מעמדו של הרב אשר חננאל. משרד הדתות הבולגרי התערב ומינה קונסיסטוריה זמנית.
מעבר לתמיכה במוסדות סעד, הנהיגה מחלקת החינוך של הקונסיסטוריה תוכנית הכשרה מקצועיות, ובמסגרתה נערים שסיימו כיתת פרו-גימנסיה במערכת החינוך היהודית (מקביל לכיתה ז' בישראל) ישולבו כשוליות בבתי מלאכה ויסופקו להם ביגוד וכלי עבודה במימון הקהילה. בראשית שנות ה-30 נפתח בסופיה "בית הספר לשוליות אלקטרו-טכניקה" שריכז את ההכשרה המקצועית של נערי הקהילה. ב-1935 נפתחה שלוחה של רשת אורט בסיוע כספי של הקונסיסטוריה וארגון הג'וינט. מפקחים מטעם הקונסיסטוריה ביקרו במוסדות החינוך השונים והגישו דו"חות למליאתה. בשלהי 1935 עלה לישראל חיים פרחי שכיהן כיושב ראש הקונסיסטוריה והיה מראשי יהדות בולגריה והתנועה הציונית. באוקטובר ערכה הקונסיסטוריה מסיבת פרידה לפרחי בהשתתפות ראש הממשלה הבולגרי לשעבר ניקולה מושאנוב, ראש העיר סופיה ונכבדי הקהילה. בטרם עזב את בולגריה התקבל פרחי לשיחה אצל שר החוץ גאורגי קיוסאיבנוב ובהמשך אצל המלך בוריס השלישי שהעניק לו אות הצטיינות על פועלו האזרחי. לאחר עלייתו של חיים פרחי מונה יוסף גירון ליושב ראש הקונסיסטוריה.
במהלך פעולתה, הוציאה הקונסיסטוריה לאור שבועון שנקרא "הביוליטין", אשר הופץ ברחבי בולגריה בין ה-20 באוקטובר 1920 ועד ה-30 בנובמבר 1942 וכלל גם ידיעות על הנעשה בארץ ישראל.
השתלטות הקומוניסטים על הקונסיסטוריה וסיום פעולתה > תחת שלטון חזית המולדת הבולגרית

ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית וזכתה לחסות הצבא האדום אשר כוחותיו הגיעו לסופיה. בו ביום הגיעו קומוניסטים יהודים למשרדי הקהילות בערים השונות, חלקם חמושים ובלווי המשטרה המקומית והשתלטו על משרדי הקהילות. ראשי הקונסיסטוריה הודחו, להוציא את הנשיא אברהם תג'ר לו רחשו כבוד רב בציבור היהודי. הקומוניסטים הציעו לתג'ר להמשיך ולעמוד בראש הקונסיסטוריה אך תג'ר סירב והתפטר. לתפקיד יושב ראש הקונסיסטוריה מונה דוד ירוחם שהיה חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בהמשך, הוחלף ביצחק פרנסז חבר המפלגה הקומוניסטית. תפקידה של הקונסיסטוריה הוגדר מחדש ויעדה העיקרי היה להכווין את חיי יהדות בולגריה בכל הסוגיות הייחודיות לקהילה היהודית. בפועל, הייתה הקונסיסטוריה שלוחה של התא היהודי בחזית המולדת.
ראשי המפלגות הציוניות לא הכירו בהרכבה החדש של הקונסיסטוריה ודרשו לקיים בחירות חופשיות. השתלטות זו של הקומוניסטים הביאה לפגיעה במעמד הקונסיסטוריה בקרב הנהגת קהילות יהודיות במערב אירופה וארצות הברית, עניין שלא תאם את האינטרסים של בולגריה לקראת הסכמי השלום המתגבשים. חזית המולדת הבולגרית הורתה לקונסיסטוריה לשתף את נציגי התנועות הציוניות בהרכבה כמיעוט. הועברה הצעה שבהנהגת הקונסיסטוריה יהיו שני נציגי התנועה הציונית וכן שני נציגים בכל אחד מוועדי הקהילות. הציונים דחו את ההצעה, אך בהמשך הגיעו להסכמה עם חזית המולדת היהודית על שיתוף נציגיהם בקונסיסטוריה. בפברואר 1946 השתתף דוד ירוחם כנציג הקונסיסטוריה בוועידה של נציגי קהילות יהודיות באירופה שהתקיימה בלונדון ואורגנה על ידי גופים פרו-קומוניסטים. ירוחם הצהיר שיהודי בולגריה כלל לא רוצים לעלות לישראל אלא להשתלב במרקם החדש של בולגריה. ההצהרה עוררה פולמוס חריף בבולגריה וההסתדרות הציונית הפיצה עלוני הכחשה לדבריו של דוד ירוחם. ב-1947 הקימה הקונסיסטוריה ביוזמת ארגון הג'וינט את המכון היהודי למדעים מתוך מטרה לאסוף חומר היסטורי ותרבותי על יהדות בולגריה לדורותיה. בראש המכון הועמדו הרב ד"ר אשר חננאל, אלי אשכנזי ומוריץ מרכוס. נאסף חומר היסטורי רב מכל קהילות בולגריה. ב-1949 נסגר המכון והקונסיסטוריה העבירה את המסמכים והספרים הרבים שנאספו לידי האקדמיה הבולגרית למדעים.
לקריאה נוספת

חיים קשלס, "בולגריה", באסופה "התפוצה: מזרח-אירופה" בעריכת יעקב צור, בית הוצאה כתר, 1976.
Frederick B. Chary, The Bulgarian Jews and the Final Solution, 1940-1944, University of Pittsburgh Press, 1972
Mark Avrum Ehrlich, Encyclopedia of the Jewish Diaspora: Origins, Experiences, and Culture, vol 1, ABC-CLIO, 2009, pp 953-968.
ביאורים

↑  קונסיסטוריה הוא גוף מנהל ביצועי המתכנס אחת לתקופה כדי לקבוע את מדיניות הגוף המנוהל ולהתוות את המשך דרכו.
וולטרין דה קלייר

| --- | --- |

 לידה:  17 בנובמבר 1866 Leslie, ארצות הברית 
 פטירה:  20 ביוני 1912 (בגיל 45) שיקגו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Haymarket Martyrs' Monument 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 בן או בת זוג:  דייר לם 
 
וולטרין דה קלייר (בת 35)
וולטרין דה קלייר (באנגלית: Voltairine de Cleyre;‏ 17 בנובמבר 1866 - 20 ביוני 1912) הייתה אחת הנשים המובילות בתנועה האנרכיסטית בארצות הברית בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ומהנשים הראשונות בתנועה האנרכיסטית אשר זכו להכרה בינלאומית. דה קלייר הייתה כותבת ודוברת מוכשרת שהתנגדה לקפיטליזם, למדינה, לנישואים ולשליטה של הדת על המיניות ועל חיי הנשים. רעיונותיה הביאו רבים לראות בה כמבשרת הפמיניזם הרדיקלי. דה קלייר ואמה גולדמן פעלו באותה התקופה בתנועה האנרכיסטית בארצות הברית. הן כיבדו האחת את השנייה אך היו ביניהן מחלוקות אידאולוגיות רבות. דה קלייר כונתה על ידי אמה גולדמן, כ"האנרכיסטית המחוננת והמבריקה ביותר שאמריקה ראתה".
אמונה פוליטית > אנרכיזם ללא תארים

תפיסתה הפוליטית של וולטרין דה קלייר השתנתה במהלך חייה, ובסופו של דבר היא מיצבה את עצמה כתומכת מובהקת באנרכיזם ללא תארים, או כמו שתיאר ההיסטוריון ג'ורג' ריצ'רד אסנווין: דוקטרינה "ללא תוויות מחייבות כמו אנרכו-קומוניזם, אנרכיזם קולקטיביסטי, אנרכיזם-הדדי או אנרכיזם איניוידואליסטי. מדובר פשוט בגישה אשר מבקשת דו-קיום בין אסכולות אנרכיסטיות שונות".
במשך כמה שנים דה קלייר שייכה עצמה בעיקר לזרם האנרכו-אינדיבידואליזם האמריקאי. את שיוכה זה ניתן לראות בבירור באופן שבו הבדילה את עצמה מאמה גולדמן: "גולדמן קומוניסטית; אני אינדיבידואליסטית. היא מבקשת לבטל את הזכות לרכוש, אני מבקשת להבטיח אותה. אני נלחמת בפריבילגיות ובסמכות, שבאמצעותן הזכות לרכוש, הזכות האמיתית המתאימה לאינדיבידואל, נרמסת. היא מאמינה ששיתוף פעולה לחלוטין יבטל תחרות. אני גורסת כי תחרות תמיד תתקיים בדרך זו או אחרת, וכי בהחלט צריך שתתקיים".
למרות חילוקי הדעות האישיים ביניהן בשלב מוקדם יותר, גולדמן ודה קלייר רחשו כבוד רב אחת לשנייה. במאמרה משנת 1894, להגנתה של אמה גולדמן והזכות להלאמה, הביעה דה קלייר תמיכה בזכות ההלאמה, תוך שמירה על נייטרליות בדבר הצורך בה: "אינני חושבת שחתיכת בשר אדם קטנטנה שווה את כל זכויות הרכוש של העיר ניו יורק מעניינכם להחליט האם תרעבו ותקפאו למראיהם של מזון וביגוד, מחוץ לכותלי בית הסוהר, או תבצעו מעשה מכוון נגד מוסד הרכוש ותתפסו את מקומכם לצד טימרמן וגולדמן".
בסופו של דבר דה קלייר דווקא דחתה את עקרון האינדיבידואליזם: "סוציאליזם וקומוניזם שניהם מצריכים מידת מאמץ משותף וניהול, אשר יובילו ליותר הגבלות מאשר צריכות להיות באנרכיזם אידיאלי; אינדיבידואליזם והדדיות, הנשענים על רכוש, מצריכים פיתוח שיטור פנימי אשר איננו מתאים כלל לרעיון החופש שלי." במקום זאת הפכה דה קלייר לאחת הדוברות הנחרצות של האנרכיזם ללא תארים. בהיווצרותה של אנרכיסטית כתבה: "כבר אינני מכנה עצמי דבר מלבד פשוט 'אנרכיסטית'".
בניגוד גלוי לתפיסתה המוקדמת כאינדיבידואליסטית, טענה דה קלייר בשנת 1912 כי כישלונה של הקומונה הפריזאית נבע מכך ש"כיבדה רכוש (פרטי)". במאמרה הקומונה עולה היא מצהירה כי "בקיצור דברים, על אף שהיו סיבות נוספות לנפילתה של הקומונה, הראשית הייתה שבשעת הצורך חברי הקומונה לא היו קומוניסטים. הם ניסו לפרוץ שלשלאות פוליטיות מבלי לפרוץ שלשלאות כלכליות...".
קיימים חילוקי דעות בעניין השאלה האם וולטרין אימצה לחיקה את הקומוניזם כאשר דחתה את האינדיבידואליזם. רודולף רוקר ואמה גולדמן קבעו שכן, אך אחרים, בהם הביוגרף פול אבריך, טענו אחרת.
אמונה פוליטית > פעולה ישירה

חיבורה של דה קלייר משנת 1912, בדבר תמיכה בפעולה ישירה, מוערך ומצוטט רבות בעולם כיום. במאמר זה מזכירה דה קלייר דוגמאות כמסיבת התה של בוסטון, ומציינת כי "מאז ומעולם נעשה שימוש בפעולה ישירה, וגיבו את השיטה בדיוק אותם אנשים שהיום מגנים אותה".
אמונה פוליטית > פמיניזם

בהרצאה שנתנה בשנת 1895, שכותרתה עבדוּת מין, גינתה דה קלייר אידיאלים של יופי חיצוני, וקראה לנשים להתנגד לעיסוק במראה החיצוני ובגידול הילדים אשר יוצרים תפקידי מגדר לא טבעיים. כותרת הנאום מתייחסת לא לסחר בנשים למטרות זנות, אף שגם נושא זה מוזכר שם, כי אם לחוקי נישואים המאפשרים לגברים לאנוס את נשותיהם ללא ענישה או השלכות אחרות. חוקים כאלה הופכים "כל אשה נשואה למה שהיא - שפחה כבולה, הנושאת את שם אדונה, ניזונה משכר אדונה, ממלאה את פקודות אדונה ומשרתת את תשוקות אדונה".
אמונה פוליטית > אנטי-מיליטריזם

דה קלייר התנגדה נחרצות לצבא, וטענה כי עצם קיומו גורם לסבירות גבוהה יותר לקיום מלחמות. במאמרה משנת 1909, אנרכיזם ומסורות אמריקאיות, טענה דה קלייר כי על מנת להשיג שלום "על כל החותרים לשלום להפסיק את תמיכתם בצבא, ולדרוש כי כל המעוניין לעסוק בלוחמה יעשה זאת על חשבון עצמו ובמחיר סיכון עצמו בלבד; שאין לשלם משכורת או פנסיה לאלה המבקשים להפוך רצח-אדם למקצוע".
מורשת

אוסף נאומים של דה קלייר, The First Mayday: The Haymarket Speeches, 1895-1910, יצא לאור בשנת 1980 על ידי Libertarian Book Club ובשנת 2004 AK PRESS הוציאה את The Voltairine de Cleyre Reader. בשנת 2005 ראו אור 2 אוספים נוספים של נאומים ומאמרים מאת דה קלייר - אחד על ידי SUNY Press, ששמו Exeuisite Rebel: The Esseys of Voltairine de Cleyre - Anarcihst, Feminist, Genius, והשני על ידי הוצאת אוניברסיטת מישיגן, ושמו Voltairine de Cleyre and the Revolution of the Mind.
לקריאה נוספת

Marsh, Margaret S. (1981), Anarchist Women, 1870–1920, Philadelphia: Temple University Press, ISBN 978-0-87722-202-6