אבירות
אבירות ספרותית ומציאות היסטורית > במחקר ההיסטורי

ישנו ויכוח בין חוקרים מודרניים באיזו מידה אכן היה קוד האבירות בימי הביניים מציאות היסטורית, קוד אתי, אידיאל מוסרי או מוסכמה ספרותית.
חובבי אבירות מאז ימי הביניים המאוחרים הניחו כי היא הייתה קוד היסטורי, שהתקיים במציאות ב"תור זהב" כלשהו בעבר, שבו אצילים ולוחמים היו מתנהגים באופן אבירי. כך למשל, משימתו של דון קישוט ברומן של מיגל דה סרוואנטס מראשית המאה ה-17 היא להחזיר לספרד את תור הזהב של האבירות. החיבור המפורסם "ההיסטוריה של מלכי בריטניה" מן המאה ה-12, המכיל בין השאר את הגרסאות הידועות העתיקות ביותר של סיפורי המלך ארתור ואבירי השולחן העגול, נחשב במשך מאות שנים לאחר מכן לתיעוד היסטורי מדויק ואותנטי. הכרוניקן האנגלי רפאל הולינסהד עדיין הסתמך עליו בכרוניקות שלו שיצאו לאור בשנת 1577.
ואולם עם התקדמותו של המחקר ההיסטורי והספרותי, חוקרים גילו שככל שמקדימים את החיפוש אחר תור הזהב של האבירות, הוא תמיד משויך לתקופה מוקדמת אפילו יותר, ואף לתקופת האימפריה הרומית. ההיסטוריון השווייצרי ז'אן שארל סיסמונדי בן המאה ה-19 כתב:
אין לבלבל את האבירות עם פיאודליזם. המשטר הפיאודלי יכול להחשב כחיים האמיתיים של התקופה בה אנו דנים, והיו לו יתרונות וחסרונות, מידות טובות ומידות רעות. בניגוד לכך, האבירות היא עולם אידיאלי, כפי שהתקיים בדימיונם של סופרי רומנטיקה. טבעו היסודי הוא קדושת האישה והכבוד.
סיסמונדי התייחס בין השאר לאמינותן ההיסטורית של האגדות על המלך ארתור, ועל מלכים אגדיים אחרים כמו ליר, ואגדיים למחצה כמו מקבת'. הוא הוסיף:
ככל שאנו בוחנים את ההיסטוריה באופן מדוקדק יותר, כך נראה יותר בבירור שקוד האבירות היה כמעט לחלוטין המצאה ספרותית. לא ניתן לאתר את הארצות שבהן כביכול התרחש. תמיד הוא תואר כמשהו שקרה בזמן ובמקום רחוקים, ובעוד שהיסטוריונים נותנים לנו תיאור מלא, בהיר ומפורט של חולשות חצר המלכות בתקופתם, ושל האלימות והשחיתות של האצולה בת זמנם ושפלותו של העם, אנו נדהמים למצוא את המשוררים, שנים רבות לאחר מכן, מפארים את אותה התקופה עצמה בבדיות מופלאות של פאר, מעלות טובות ונאמנות. סופרי הרומנסות של המאה ה-12 מיקמו את עידן האבירות בתקופתו של קרל הגדול, והם עצמם נחשבו לעידן האבירות בתקופתו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת במאה ה-16. בזמננו אנו [שנת 1820 לערך] נוכל לדמיין את האבירות פורחת עדיין באישיותם של ברטראן דה גסקלין ודה באיאר תחת שלטונם של קרל החמישי ופרנסואה הראשון. אך כשאנו בוחנים היטב כל אחת מתקופות אלו, אף כי אנו מוצאים בכל אחת מהן גם דמויות גבורה, אנו נאלצים להודות שיש להקדים את עידן האבירות לפחות שלוש מאות או ארבע מאות שנה לפני כל תקופה היסטורית אותנטית.
לדעת ההיסטוריון ההולנדי יוהאן הויזינחה בספרו "סתיו ימי הביניים" הייתה האבירות בספרות ימי הביניים אידיאל רחוק מן המציאות של תאוות בצע, אכזריות וערמומיות דיפלומטית:
"האבירות לא הייתה נעשית אידיאל החיים במשך כמה מאות שנים לולא הכילה ערכים חברתיים נעלים. כוחה טמון היה בעצם ההפרזה שבהשקפותיה הנדיבות והדמיוניות. נשמת ימי הביניים, האכזרית והלוהטת, אפשר היה להוליכה רק על ידי הגבהה יתירה של האידיאל, שהוצרכה לכוון שאיפותיה אליו."
בדומה לסיסמונדי ציין הויזינחה שלא האבירים עצמם (בני התקופה) היו אידיאל האבירות בימי הביניים, אלא דווקא הקדמונים דוגמת אלכסנדר, קיסר וחניבעל. הוא הסיק כי תחיית האבירות בימי הביניים המאוחרים אינה אלא הקדמה לרנסאנס. בהמשך ספרו אף כתב כי:"השאיפה לתפארת של חיי הזמן העתיק, שהיא אופיינית לרנסאנס, שורשיה נעוצים באידיאל האבירי".
הפסיכולוג הקנדי סטיבן פינקר, בספרו המלאכים הטובים של טבענו על תולדות האלימות האנושית, ציטט את ההיסטוריון האמריקאי של ימי הביניים ריצ'רד וו. קויפר (Richard W. Kaeuper) כי אפילו באידיאלים הספרותיים של ימי הביניים, רמת האלימות הייתה גבוהה בהרבה מן המקובל בספרות ובחיים המודרניים, והיחס כלפי נשים או אויבים מובסים עדיין רחוק מאוד מן המוסכמות המקובלות בימינו להתנהגות "אבירית". למשל, קויפר ציין כי במדגם של ארבעה עמודים בלבד מתוך השירה "לנסלוט" מן המאה ה-13:
"אם נגביל את עצמנו למאורעות בני מנייה, לפחות שמונה גולגלות מתבקעות (עד העיניים, עד השיניים או עד הסנטר), שמונה לוחמים שהופלו מסוסיהם נרמסים במכוון בפרסות סוס המלחמה של המנצח (עד שהם מתעלפים מכאבים, שוב ושוב), חמש עריפות מתרחשות, שתי כתפיים שלמות נכרתות, שלוש ידיים נכרתות, שלוש זרועות נחתכות במידות שונות, אביר אחד מושלך לאש בוערת, ושני אבירים נורים בקטפולטה אל מותם. אשה אחת נכבלת בשרשראות ברזל על-ידי אביר, אשה אחת נכלאת למשך שנים באמבט של מים רותחים על-ידי האל, ואשה אחת כמעט ונפגעת מרומח מושלך."
לדעתם של קויפר ופינקר, השינוי שחל מאז במוסכמות הספרותיות והחברתיות של התנהגות אבירית נובע איפוא יותר מתהליך התירבות בעת החדשה מאשר מן האידיאלים המקוריים של ימי הביניים.
בספרות ובתרבות הפופולרית המודרנית ניתן למצוא נוסחים שונים של "קוד האבירות", תכופות בצורת רשימת כללים או "דברות". אך כמעט כל הנוסחים האלו הם המצאות מאוחרות, מן המאה ה-19 ואילך, ומשקפים את התפיסה הרומנטית המודרנית של אבירות. מימי הביניים עצמם מוכרים מעט מאוד מקורות כתובים, ספרותיים או היסטוריים, שניתן לכנותם כיום כקוד אבירות, והם שונים זה מזה ומן הנוסחים המודרניים. לא מוכר נוסח רשמי יחיד אשר בימי הביניים כונה "קוד האבירות" או בדומה לכך, ואשר אבירים נשבעו עליו או חונכו לפיו.