stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שירת הלויים
זהות השיר ששוררו הלויים

לכל יום מימות השבוע היה מזמור אחר. רשימת המזמורים לימי השבוע כפי שמופיע במשנה (מסכת תמיד ז, ד):
השיר שהיו הלויים אומרין בבית המקדש:

 ביום הראשון היו אומרין ”לַה' הָאָרֶץ וּמְלוֹאָהּ” (תהילים, כ"ד)

 בשני היו אומרין ”גָּדוֹל ה' וּמְהֻלָּל מְאֹד” (תהילים, מ"ח)

 בשלישי היו אומרין ”אֱ‍לֹהִים נִצָּב בַּעֲדַת אֵל” (תהילים, פ"ב)

 ברביעי היו אומרין ”אֵל נְקָמוֹת ה'” (תהילים, צ"ד)

 בחמישי היו אומרין ”הַרְנִינוּ לֵאלֹהִים עוּזֵּנוּ” (תהילים, פ"א)

 בשישי היו אומרין ”ה' מָלָךְ גֵּאוּת לָבֵשׁ” (תהילים, צ"ג)

 בשבת היו אומרין ”מִזְמוֹר שִׁיר לְיוֹם הַשַּׁבָּת” (תהילים, צ"ב), מזמור שיר לעתיד לבוא ליום שכלו שבת מנוחה לחיי העולמים.
במוספי שבת היו שרים את שירת האזינו ומחלקים אותה לשישה חלקים (הזי"ו ל"ך), כך שבמשך שש שבתות היו משלימים את כל הפרשה וחוזר חלילה.
בשבת בתמיד של בין הערבים, היו שרים לפי הסדר הזה: בשבת הראשונה את שירת הים מ'אז ישיר' עד 'מי כמכה', בשנייה מ'מי כמכה' עד סוף השירה, בשלישית שירת הבאר וחוזר חלילה.
בחגים וזמנים מיוחדים (ראש השנה יום כיפור, פסח שבועות סוכות וראשי חדשים, ועוד) היו שרים שיר מיוחד שהיה מתאים לאותו מועד:
במוספי ראש השנה מזמור פ"א ובתמיד של בין הערביים כ"ט, בחול המועד סוכות ביום א' אומרים מזמור כ"ט, בב' נ' יו-כג, בג' צ"ד יו-כג, בד' צ"ד ח-טו, בה' פ"א ז-יז, בו' פ"ב ה (ימוטו כל מוסדי ארץ)-ח.
בשבת שחל בראש חודש או ראש השנה במוסף מתחילים בשיר של ר"ח או ר"ה וממשיכים לשיר של שבת, אבל שבת שחל ביו"ט במוסף מתחילין בשיר של שבת וממשיכין לשיר של יום טוב.
בשבת שחל בחול המועד נדחה שיר של חול המועד לגמרי (ובסוכות ממשיכים כסדר ונדחה האחרון).
על פי המבואר בבבלי, בראש השנה שחל ביום חמישי מתחילים בשחרית את השיר, (פרק פ"א), רק מפסוק ז' (”הֲסִירוֹתִי מִסֵּבֶל שִׁכְמוֹ”) ובמוסף אומרים את המזמור כולו, ואם לא באו עדים קודם תמיד של שחר אומרים בתמיד של שחר את המזמור כולו.
שיר של יום

כזכר לאותו שיר שהיה מושר על הקרבנות, נוהגים לומר כל יום בסיום תפילת שחרית (אשר נתקנה כנגד קורבן תמיד של שחר) את אותו שיר שהיו הלויים משוררים בבית המקדש.
קלקול בשיר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לשכות כלי השיר

לצורך אחסון כלי השיר, היו בבית המקדש שתי לשכות שהכניסה אליהן הייתה מעזרת נשים ונקראו 'לשכות כלי שיר'. לשכות אלו שימשו כמחסן כלי הנגינה של הלויים. הלשכות עצמן לא היו בעזרת נשים אלא במחילה מתחת לרצפת עזרת ישראל, אך הפתחים שבהם נכנסו ללשכות אלו היו בעזרת נשים, משני צדי המדרגות העולות לשער ניקנור. מידותיהם של הלשכות אינן ידועות.
ראו גם

לוי
שמירת המקדש
מוזיקה יהודית דתית
הערות שוליים

↑  אמנם אף ישראלים כשרים לזה לפי ההלכה שעיקר שירה היא בפה.
↑  ספר החינוך שצד.
↑  משנה, מסכת תמיד, פרק ז', משנה ג', וראה גם מסכת סוכה, פרק ה', משנה ה' עם מפרשים
↑  פירוש התוספות תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ס"ד, עמוד א' ד"ה קראו את ההלל
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוכה, דף נ"ה, עמוד א'; מסכת ראש השנה, דף ל', עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף ל', עמוד ב'
↑  וראה עוד בעניין זה ברמב"ם תמידין ומוספין, ו, ט, ובמרכבת המשנה שם
חננאל בן שמואל

| --- | --- |
 לידה:  1174 
 פטירה:  1250 (בגיל 76 בערך) 
 כינוי:  ר´ חננאל בן שמואל 
 תקופת הפעילות:  ?–1250 
 
רבי חננאל בן שמואל ממשפחת אלאמשאטי, היה נגיד, דיין וראש ישיבה במצרים במאה ה-12, תלמידו ומחותנו של הרמב"ם. חיבר פירוש להלכות הרי"ף.
חייו

עד למציאת הגניזה הקהירית, המקורות על חייו היו לוטים בערפל, ושי"ר אף פקפק בעצם קיומו של חכם בשם זה. במסמכי הגניזה נמצאו מסמכים רבים העוסקים בו ובמשפחתו, אך המידע עדיין חלקי ומקוטע.
נולד בסביבות שנת ד'תתקל"ה לרבי שמואל.
שלמה דב גויטיין שיער שלמד אצל הרמב"ם, משום שבניגוד לחכמים אחרים, אותם הוא מזכיר בשמם, את הרמב"ם הוא מזכיר בתואר "רבנו" בלבד, אך מ"ע פרידמן פקפק במסקנה הזו. היה חבר בית הדין בפוסטאט, וכנראה אף עמד בראשו. כמו כן, מכתביו רואים שעמד בראשות ישיבה. מקורות שונים מלמדים אותנו כי שמו יצא גם מחוץ לגבולות מצרים, וכי היה ידוע באזור כאחד מגדולי החכמים שבדור.
על פי תעודות מהגניזה עולה שרבי חננאל שימש כנגיד בפרק זמן מסוים. פרופסור מרדכי עקיבא פרידמן משער שהדבר קרה בשנים שבין פטירת חתנו רבי אברהם לבין עלייתו לשלטון של נכדו רבי דוד.
כמו כן, היה סוחר אמיד, שעסק במסחר מתכות, טקסטיל, ובעיקר כבעל בית מלאכה לסוכר. מקורות רבים מצביעים על כך שעשה שימוש רב בעושרו לצורכי גמילות חסדים. אמצעיו הכלכליים אפשרו לו לרכוש כתבי יד רבים של התלמוד ומפרשיו, עובדה שסייעה לו בבירור גרסאות.
נפטר בסביבות שנת ה'י'.
משפחתו > בני אלאמשאטי

רבי חננאל היה בן למשפחת אלאמשאטי, אחת המשפחות החשובות בפוסטאט ובמצרים בכלל, שעסקה במסחר ובמלאכות שונות, ובמיוחד בבשמים ובסחר עם הודו. אבי המשפחה במצרים היה אברהם בן חננאל (או חנניה), כבר סביב שנת 1120. בנו סעדיה עסק במסחר עם הודו בדומה לאחי הרמב"ם דוד, וכנראה אליו מתכוון הרמב"ם באגרת לתלמידו יוסף ב"ר יהודה: "וכשיגיע אבן אלמשאט מהודו, אעשה עמו חשבון כפי שהזכרת". בן אחר של אברהם נקרא חננאל, והוא סבו של רבי חננאל בן שמואל. שמואל אביו היה עשיר גדול ונודע בכינוי "הנדיב", וייתכן שגם הוא היה מעורב בסחר עם הודו.
אחד מבני משפחה זו היה רבי יעקב אלאמשאטי, שהיה מקורב גם הוא למשפחת הרמב"ם, אך לא ברור מה הקשר המשפחתי המדויק בינו לבין רבי חננאל ואבותיו.
משפחתו > צאצאיו

היו לו לפחות שני בנים, חיים ושמואל, ושתי בנות:
בנו, רבי חיים, הרביץ תורה בישיבת אביו ושימש כדיין אחריו.
בתו נישאה לרבי אברהם בן הרמב"ם, כך שרבי דוד הנגיד היה נכדו. לאחר שהחל רבי דוד לשמש בנגידות, שימש כפטרונו ומלווהו בשל גילו הצעיר. כאשר הודח רבי דוד מנגידותו, נאלץ גם רבי חננאל לברוח עמו, ונפוצו שמועות שברח לירושלים או לאלכסנדריה.
יש הטוענים כי רבי פרחיה בן ניסים היה חתנו ו/או אחיינו, אך לדעת אחרים היה תלמידו, או ממלא מקומו בבית הדין.
חיבוריו

פירוש על הלכות הרי"ף - הגיע לידינו פירושו על מסכתות עירובין וקידושין. מתוך פירושו עולה כי כתב גם על מסכתות שבת וגיטין. מגמתו המוצהרת הייתה לכתוב פירוש במתכונת פירושו של רבי יהונתן מלוניל, על אותן המסכתות שלא היה בידיו פירושו של רבי יהונתן להן. בפירושו כלל פירוש מקיף על המשנה והשלמות לפירוש הרי"ף. פירושו לא הוזכר על ידי הראשונים שאחריו, ויצא לאור לראשונה על ידי משה יהודה הכהן בלוי בתוך "שיטת הקדמונים על מסכת קידושין", ניו יורק ה'תש"ל, ובמהדורה מדעית על ידי יצחק סונא בהוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים ה'תשל"ה. חידושיו לעירובין יצאו על ידי הרבנים שלום קליין ואברהם שושנה, ה'תשנ"ו.
קטעים מפירושו למקרא נמצאו בגניזת קהיר. כמו כן נמצאו שם קטעים העוסקים בפילוסופיה ומיסטיקה.
לקריאה נוספת

הרב שלום קליין, מבוא לפירוש רבינו חננאל בן שמואל - מסכת עירובין, מכון אופק, ירושלים ה'תשנ"ו, עמ' 11–34.
יצחק סונא, מבוא לפירוש על הרי"ף מסכת קידושין לרבי חננאל בן שמואל, מוסד הרב קוק, ירושלים, ה'תשל"ה.
שלמה דב גויטיין, רבי חננאל הדיין הגדול ביר' שמואל הנדיב, מחותנו של הרמב"ם, תרביץ נ ה'תשמ"א, עמ' 371–395.
יוסף ינון פנטון, עוד על ר' חננאל בן שמואל הדיין, גדול החסידים, תרביץ נה, ה'תשמ"ו, עמ' 77–107.
עבד אל-כרים עובייד

| --- | --- |

השייח עובייד על המטוס לגרמניה לאחר שחרורו במסגרת חילופי השבויים, 2004
 לידה:  1957 (בן 68 בערך) ג'בשית, לבנון
 שם לידה:  عبد الكريم علي بشير عبيد 
 מדינה:  לבנון לבנון
 השכלה:  האוניברסיטה הלבנונית 
 מפלגה:  חזבאללה
 השקפה דתית:  אסלאם שיעי
 מספר צאצאים:  5 
 
שייח' עבד אל-כרים עובייד (בערבית: الشيخ عبد الكريم عبيد, תעתיק מדויק: אלשיח' עבד אלכרים עביד; נולד ב-1957) היה המנהיג הדתי של העיירה השיעית ג'בשית בדרום לבנון, ואחראי על פעילות חזבאללה בדרום המדינה החל משנת 1984 עד לחטיפתו בידי ישראל בשנת 1989.
עובייד נולד למשפחה שיעית ענייה בעיירה ג'בשית. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר, החל ללמוד הנדסת בניין במשך שלוש שנים במכון ללימודים טכניים באוניברסיטת ביירות. אחריהן פסק מלימודי ההנדסה והחל ללמוד לימודי דת. מורהו היה מוחמד חוסיין פדלאללה, שהנחיל לתלמידיו (שרבים מהם הצטרפו לחזבאללה במרוצת הזמן) תפיסה שיעית קיצונית חדשה, המדגישה את חשיבות הג'יהאד ושלטון חכמי הדת. ב-1979 לאחר המהפכה האסלאמית באיראן, נסע עובייד לאיראן, כדי להמשיך את לימודי הדת בקום, שהפכה למרכז דתי שיעי ראשון במעלה.
זמן מועט לפני הפלישה הישראלית חזר עובייד ללבנון בקיץ 1982, וחילק את זמנו בין ביירות לבין ג'בשית. עם הריגתו של שיח' ראע'ב חרב, שריכז את פעילות חזבאללה בדרום לבנון (בידי שיעים, כנראה בהוראת ישראל), הפך עובייד ליורשו. עובייד זכה לתמיכה רבה מאיראן במילוי תפקידו, והיה אחראי על מרבית חטיפות האזרחים הזרים בדרום החל מ-1982.
מבצע עלם חמודות

מערך המבצעים המיוחדים של אמ"ן, בפיקוד תא"ל יפתח רייכר-עתיר, הגה, יזם, ותכנן את "מבצע עלם חמודות", מבצע חטיפתו של עובייד, כדי שישמש כקלף מיקוח בהסכמי חילופי שבויים עתידיים ככלל, והחלפת ומידע אודות רון ארד בפרט. המודיעין שנאסף אודות עובייד כלל פרטים על מבנה ביתו, זהות בני משפחתו ומראם, מנהגיו וכן כי משקלו של עובייד עצמו הוא מעל 130 ק"ג. בעקבות זאת התאמנה סיירת מטכ"ל בפיקודו של רן שחור, עליה הוטל המבצע, בנשיאתו בשק שנתפר במיוחד כדי להתאים למשקלו של השייח', אולם אבירם הלוי מכחיש טענה זו וטוען שמדובר היה באלונקה.
כוח מן הסיירת, עליו פיקד רס"ן עמוס בן אברהם, חטף את עובייד מביתו בג'בשית בשעה 02:00 ב-28 ביולי 1989. בראיון לרוני קובן, ינון מגל חשף שהוא היה מי שנשא אותו על הגב במהלך החטיפה. במהלך הפעולה, הרגו לוחמי הסיירת את שכנו של עובייד, כאשר קרב אל הבית. הלוחמים ועובייד הכפות פונו במסוק יסעור. המסוק בו הוטס עובייד נחת בשערי מתקן 1391, בו היה עובייד כלוא במשך 13 שנה כאסיר מספר 801260.
בחודש יולי 1989 הודיע ארגון חזבאללה כי הוציא להורג בתלייה את ויליאם ר. היגינס בתגובה על חטיפתו של השייח' עבד אל-כרים עובייד על ידי צה"ל. הארגון צירף להודעתו סרטון וידאו בו נראתה גופתו התלויה של היגינס, אולם שירותי הביטחון הישראליים הביעו ספק לגבי נכונותו, ולהערכתם היגינס נרצח כבר בדצמבר 1988. גופתו של היגינס הוחזרה לארצות הברית בדצמבר 1991.
בקיץ 2002 הועבר שייח' עובייד לכלא אשמורת, ליד כפר יונה. עובייד, מוסטפא דיראני שנחטף מאוחר יותר ב-1994, ועוד 19 צעירים לבנונים שנחטפו איתם, היו אמורים לשמש כ"קלפי מיקוח" בעסקת חילופין עתידית, שצריכה הייתה להביא לשחרורו של הנווט רון ארד.
במהלך מעצרו פעלו תומכי חזבאללה ברחבי העולם לשחרורו, ומספר עתירות בסוגיית מעצרם ללא משפט של דיראני ועובייד הוגשו לבתי המשפט בישראל על ידי ארגוני זכויות אדם. באפריל 2000 החליט בג"ץ כי מעצרם המנהלי של עובייד, דיראני ו-13 לבנונים נוספים אינו חוקי, מאחר שאינם מהווים סכנה מיידית לביטחון המדינה. בעקבות פסק דין זה, לאחר סחבת ארוכה ודיונים ועתירות נוספות של המדינה לבתי המשפט, העבירה הכנסת חוק ב-4 במרץ 2002 בשם "חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים", המוכר יותר כ"חוק דיראני ועובייד". החוק אפשר למדינה להמשיך ולהחזיק בשניים (ובעוד שלושה עצירים לבנונים), אך תחת הגבלות מסוימות.
שחרורו מהכלא הישראלי

ב-29 בינואר 2004 שוחררו עובייד ודיראני יחד עם עוד 400 פעילי טרור פלסטינים ו-27 פעילים זרים, מרביתם לבנונים, בתמורה לגופותיהם של שלושת החיילים שנחטפו בהר דב בשנת 2000, ואל"ם במיל' אלחנן טננבוים. בדבריו הראשונים לאחר השחרור הביע עובייד את שמחתו, והודה לחסן נסראללה ולמנהיג העליון באיראן עלי ח'אמנאי על שפעלו לשחרורו. אלפי אנשים קיבלו את פניהם בבואם ללבנון. בעצרת הניצחון מרובת המשתתפים לכבוד בואם שנערכה בביירות על ידי חזבאללה, התקבל עובייד במפגן אחדות מרשים על ידי מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה, אך גם על ידי הנשיא אמיל לחוד, ראש הממשלה רפיק אל-חרירי ויו"ר הפרלמנט נביה ברי.
בדברים לאחר שחרורו, טען כי במהלך שהותו סבל מעינויי כולאיו, כך: "העינוי היה פיזי ונפשי, נמנעה ממני שינה במשך ימים, השפילו אותי והכו אותי. הם עשו הכול כדי לגרום לי להתמוטט". הוא גם הוסיף כי "לבנון ניצחה בעסקת השבויים" וכי ההתנגדות לישראל תימשך.
ייחוסו המשפחתי

משפחת עובייד היא משפחה מוסלמית סונית מעיראק. בתחילת המאה ה-20 השתקעו ענפי המשפחה בלבנון, בארץ ישראל ובמצרים. הענף הלבנוני השתקע בעיירה ג'בשית שבדרום לבנון, ואימץ את האסלאם השיעי, בעוד הענף הפלסטיני של המשפחה, שנותר סוני, התמקם בכפר (כיום עיר) טייבה, והפך לאחת החמולות הגדולות ביישוב.
בן-דודו הפלסטיני של עובייד, דיאב עובייד, התגורר בבית אביו של עובייד בלבנון בשנים 1937–1944. עם שובו לישראל כיהן כחבר במועצת טייבה, ומאוחר יותר גם כחבר בכנסות החמישית, השישית והשביעית (1961–1973), מטעמה של "שיתוף ואחווה", רשימת מיעוטים שפעלה תחת חסותה של מפא"י. נכדו של דיאב עובייד, קייס עובייד, הפך לימים לבכיר בחזבאללה, ועמד מאחורי חטיפת אלחנן טננבוים – אשר עסקת החליפין להחזרתו היא שהובילה לשחרורו של עבד אל-כרים עובייד.
ראו גם

קלפי המיקוח הלבנונים
לקריאה נוספת

משה זונדר, "סיירת מטכ"ל", הוצאת כתר, 2000, עמודים 254–257.
רונן ברגמן, "מדינת ישראל תעשה הכל", הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2009, עמודים 279–287.
אבנר שור ואבירם הלוי, "סיירת מטכ"ל - המבצעים הגדולים של היחידה", ידיעות ספרים, 2020, עמ' 252–264.
הערות שוליים

↑  מרבית המידע עד עתה לקוח מ"חזבאללה בין איראן ולבנון" - שמעון שפירא, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000, עמודים 104 ו-121.
↑  דיראני ועובייד: רון ארד הועבר לאיראן בגלל הפצצת הכפר בו הוא הוחזק, באתר גלובס, 30 במאי 2000
1 2  רונן ברגמן, סופר צללים, ידיעות אחרונות מוסף "7 ימים",‏ 20 בדצמבר 2013, עמודים 38–46, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  משה (בוגי) יעלון - "דרך ארוכה קצרה", הוצאת ידיעות אחרונות, 2008. עמוד 61.
↑  כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי (2024-02-20), פגישה עם רוני קובן עונה 8 | ינון מגל, נבדק ב-2025-03-04
↑  משה זונדר, "סיירת מטכ"ל", הוצאת כתר, 2000, עמודים 254–257.
↑  רונן ברגמן, "מדינת ישראל תעשה הכל", הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2009, עמודים 279–287.
↑  רונן ברגמן, "מדינת ישראל תעשה הכל", הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2009. עמ' 176-179
↑  כל המידע על מעצרו והחזקתו לקוח מאביב לביא, מתקן 1391: הפינה האפלה ביותר בישראל, באתר הארץ, 1 בינואר 2005
↑  ראו דיון משפטי על פסיקה "פ 7048/97 פלונים נ' שר הביטחון, פ"ד נד(1) 721
↑  חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים
↑  ראו דיווח זה בערבית של מהר ניוז (סוכנות חדשות איראנית)
↑  רויטרס‏, השייח' עובייד: נולדתי מחדש, באתר וואלה, 29 בינואר 2004
↑  ראו את הדיווח של נענע חדשות, והתמונות מהעצרת
↑  עומר כרמון, האסיר המשוחרר עבד אל-כרים עובייד: אני - כמו השייח' יאסין, באתר News1 מחלקה ראשונה, 26 במרץ 2004
↑  עלי ואקד, פרשת טננבוים: מדוע לא נחקר הקשר בין "העוביידים"?, באתר ynet, 7 במרץ 2004
תרבות הברו

תרבות ה"ברו" (מאנגלית: Bro culture) היא תת-תרבות שמדגישה אחווה גברית וכוללת התנהגויות כמו הומור גס, אמירות פוגעניות, תחרותיות, והעדפת חברים גברים על פני נשים. היא נחשבת לסוג של גבריות רעילה, ונצפתה בסביבות שונות, בהן תאי סטודנטים, מקומות עבודה, קבוצות ספורט וסביבות חברתיות נוספות. תרבות ה"ברו" מושרשת בארצות הברית ובמדינות המערב, אך היא נצפתה גם במדינות נוספות. לעיתים קרובות תרבות כזו מדירה נשים ויוצרת סביבה לא נעימה עבורן.
המונח "ברו" משמש לתיאור אחוות גברים, החולקים ביניהם קשרים חזקים ומחויבות הדדית. תרבות ה"ברו" מעודדת אינטראקציות בין גברים, שכוללות לעיתים קרובות פעילויות משותפות כמו צפייה במשחקי ספורט, שתיית משקאות אלכוהוליים ודיונים על נושאים הנתפסים כ"גבריים".
מקור הביטוי

המונח "ברו" נגזר מהמילה "brother" (אח), שמתארת תחושה של אחווה ושותפות בין גברים. השימוש במונח "Brother" החל בשנות ה-70 של המאה ה-20, בעיקר כדי לתאר ידידות בין גברים. בשנות ה-90 הקיצור "Bro" הפך לנפוץ, בעיקר באנגלית מקומית אפרו-אמריקאית, ויוצג בסרטי קולנוע רבים, בעיקר סרטי חבר'ה. באותה תקופה נוצר גם הביטוי "ברומנס" וביטויים נוספים באנגלית המבוססים על הקידומת "ברו".
בבריטניה מקובל יותר הכיתוב Brah, וקיימים וריאנטים נוספים של הביטוי.
למונח "אחי" בסלנג עברי יש משמעות דומה במקצת. בשנת 2023 חדר המונח "ברו" לשפה העברית, בפרט ברשת החברתית טיקטוק.
תרבות ה"ברו"

תרבות ה"ברו" כוללת לעיתים קרובות הומור גס, בדיחות מיניות והתייחסות מזלזלת למראה החיצוני. התנהגויות אלה נתפסות על ידי נשים רבות כהערות פוגעניות ולעיתים מהוות הטרדה מינית.
תרבות ה"ברו" מקדמת תחרותיות בין גברים, במיוחד בהקשרים מקצועיים. גברים עשויים להתחרות ביניהם על מעמד, על כוח ועל משאבים. תחרותיות זו עלולה לגרום להתנהגות כוחנית או אגרסיבית, ולניצול חולשות של אחרים כדי להשיג יתרון.
תרבות זו מעדיפה חברות גברית על פני חברות נשית. גברים עשויים להיקשר זה לזה באופן רגשי, לשתף מידע וחוויות אישיות, ולהתייחס פחות לנשים, או להתעלם מהן. התנהגות מסוג זה במקום עבודה, למשל, עלולה להוביל לבידוד חברתי עבור נשים באותה סביבה, ולתחושה שהן לא רצויות או לא מוערכות. יתרה מזו, בסביבה כזו גברים עשויים להעדיף אחד את השני על פני נשים ולקדם אחד את השני לתפקידים בכירים.
הערות שוליים

↑  Laurie Essig, Hate Crimes Won’t End Until Toxic ‘Bro’ Culture Is Reformed, The Chronicle of Higher Education, ‏8 באפריל 2018 (באנגלית)
↑  Andrew Dunn, The evolution of bro culture, The DP, ‏25 באפריל 2022 (באנגלית)
↑  The rise of the portmanbro, OxfordWords blog, ‏9 באוקטובר 2013 (באנגלית)
↑   ניסן שור, "אחי" זה כל מה שרעיל בישראליות. קראו לי "ברו", באתר הארץ, 29 בפברואר 2024
↑  Is Brock Turner a product of Bro Culture?, הבוסטון גלוב, ‏9 ביוני 2016 (באנגלית)
↑  A Quick and Dirty Tour of Misogynistic Bro Culture, ResearchGate, ‏4 בפברואר 2012 (באנגלית)
מוות

ערך זה עוסק במצב של סיום החיים. אם התכוונתם לפירושים אחרים, ראו .
.
תמונה של מלאך המוות המוצג כשלד נושא חרמש ושעון חול.
לוח מודעות אבל
מוות הוא מצב שבו גוף חי חדל לחיות, כלומר חדל לשמר את הסביבה הפנימית שמאפיינת אותו, והופך לגופה.
העובדה שאין הגדרה חד-משמעית למושג "חיים" או גוף-חי (אורגניזם) מקשה על הגדרת המושג "מוות". עם זאת, אפשר להגדיר תהליכים מסוימים שמאפיינים יצורים חיים, ואשר הפסקתם מוגדרת לפיכך כ"מוות".
מוות מבחינה ביולוגית

גוף חי מתבדל מהסביבה החיצונית באמצעות "הדיפת" השפעות חיצוניות, ובאמצעות שינוי חומרים חיצוניים שמסתפחים אליו. הגוף החי שומר על תנאים פנימיים קבועים (כגון טמפרטורה, מבחר החומרים, ריכוז החומרים וכדומה) השונים מהתנאים השוררים בסביבה החיצונית העוטפת אותו. תהליך מתמיד זה מכונה בביולוגיה: הומיאוסטזיס. עם מותו מתחיל הגוף להגיב לסביבה ככל עצם דומם. הוא סופג ופולט חום מהסביבה בלי לווסת את הטמפרטורה שלו, ריכוז החומרים בתוכו מושפע מריכוז החומרים החיצוני, ולבסוף הוא מתחיל להתפרק, כיוון שאין עוד ייצור והחלפה של חלקיו המתכלים.
אורגניזמים רב-תאיים מתפקדים כקהילה של יצורים חיים. כל תא הוא בעצם יחידה חיה בפני עצמה, אבל תפקודיו מצטמצמים ומתייחדים לתהליכים מסוימים, כך שהוא "מוותר על עצמאותו" לטובת התפקוד של הגוף הרב-תאי כולו. בגוף רב-תאי כזה, תאים מתים כל הזמן ומוחלפים בתאים חדשים שנוצרים בחלוקה. לדוגמה: תאי המעי הדק בגוף האדם נשחקים ומתים כל הזמן במגע עם המזון שזורם מן הקיבה, אולם חלוקת התאים המהירה שומרת על מספר קבוע של תאים חיים בדופן המעי. במצב כזה, אף על פי שהתאים הבודדים מתים, הגוף הרב-תאי כולו מוסיף לחיות.
גוף רב-תאי מת כאשר האיזון בין התאים המרכיבים אותו, איזון המאפשר את תפקודו, מופר בצורה בלתי-הפיכה. לדוגמה: אם בשל חסימת כלי דם אין אספקת חמצן ללב, דבר הגורם למוות של תאי לב רבים בלי אפשרות להחליפם, עלול תפקוד הלב כולו להיכשל. בעקבות זאת כושלות מערכות חיוניות אחרות התלויות בלב עד למותו של הגוף כולו.
בשנת 2018 פורסם מחקר מטעם המרכז לרגולציה גנטית בברצלונה שמצא כי גנים מסוימים פועלים גם לאחר המוות הביולוגי של הגוף. הודגש כי לא מדובר בגנים שתפקידם פירוק, אלא גנים פעילים שבונים את הגוף אקטיבית. עם זאת, נטען כי[דרושה הבהרה] הגנים מופעלים ללא שום איזון ובקרה.
המוות באדם > הגדרת המוות ברפואה

הגדרת מותו של אדם השתנתה במהלך הזמן, והיא נתונה היום במחלוקת. בעבר היה מקובל להגדיר מוות כהפסקת פעולת הלב או היעדר דופק, תופעה המכונה "מוות לבבי", אולם עם התפתחות הרפואה הצליחו פעמים רבות להחיות בני-אדם שליבם חדל לפעול. מצב כזה, שבו האדם נראה מת, אך יש לו סיכוי להתאושש, מכונה כיום מוות קליני. התאוששותו של האדם הנתון במצב כזה מותנית בטיפול מהיר ואינטנסיבי (הטיפול הראשוני במצב כזה מכונה החייאה, והטיפול הרפואי האינטנסיבי שבא בעקבותיו מכונה טיפול נמרץ).
סימן מקובל אחר למות אדם הוא הפסקת הנשימה (הגדרה זו מקובלת גם בהלכה היהודית). בעבר נהגו להצמיד נוצה או חפץ קל אחר לפיו או לאפו של הגוסס כדי לבדוק אם הוא עדיין נושם. כמו כן עקבו אחרי תנועות בית החזה, שמעידות על נשימה (קביעת מוות כזו תלויה מאוד במיומנותו של הצופה ובשיקול דעתו). כיום מקובל להשתמש במכונות הנשמה במקרי חירום, כך שגם המבחן הזה כבר אינו רלוונטי – במצב כזה תנועת האוויר ותנועת בית החזה מושפעות מפעולת המכונה, ואינן מעידות בהכרח על חיוניותו של האדם.
קיימות היום ברפואה שתי הגדרות מקובלות למוות. הראשונה, היא הפסקה בלתי-הפיכה של פעולת הלב והריאות. ההגדרה השנייה מכונה "מוות מוחי". זהו מצב שבו אין כל עדות לפעילות של המוח, והוא נחשב למצב קריטי ובלתי הפיך. כדי לקבוע "מוות מוחי" משתמשים ברישום של גלי מוח, או בבדיקה של מידת הנזק שנגרם לגזע המוח, שהוא החלק במוח שאחראי לפעולות בסיסיות כגון נשימה. בדיקות קיימות לצורך זה: בדיקת גירויים קוליים (ABR) שמבוססת על גירוי קולי ובדיקת התגובה של עצב השמיעה וגזע המוח לגירוי באמצעות אלקטרודות. בדיקת תחושות עצביות (SEP) שבה מגרים את העצבים התחושתיים בכף היד ורושמים את התגובה המוחית לכך.
איבריו של אדם שמת מוות מוחי עשויים להיות בריאים וחיוניים זמן-מה אחרי מותו, בייחוד אם הוא מחובר למכונת הנשמה. במצב כזה מבקשים לעיתים קרובות ממשפחתו של הנפטר לתרום את איבריו להשתלה. אם ניתנת הסכמה כזו, קוצרים את האיברים שלא ניזוקו, ושעדיין מראים סימני חיים, מגופו, ומשתילים אותם בגופם של אנשים בעלי איברים פגועים, כדי להציל את חייהם.
רוב היצורים החיים, ובייחוד היצורים הרב-תאיים, מתים גם אם לא נפגעו ולא חלו במהלך חייהם. בני-אדם כמו כל היונקים, מזדקנים בהדרגה ומתים. במהלך המאה ה-20 עלתה תוחלת החיים של בני-אדם במידה רבה. עם זאת כיום, רק בני-אדם מעטים מצליחים להתקרב לגיל 100 שנה, ומעטים עוד יותר מצליחים לעבור אותו. אחדים בלבד הצליחו לעבור את גיל 120 שנה ואין הוכחות חד-משמעיות לאדם שעבר את גיל 125‏. ההכרח שבמוות וחוסר האפשרות להימנע ממנו, עוררו תהיות ושאלות כמעט בכל התרבויות האנושיות.
המוות באדם > הסיבות למוות > הסיבות למוות בישראל

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2014 היו הסיבות למוות בישראל לפי הסדר הבא:
| סיבת המוות | אחוז מתוך הסך הכול |
| --- | --- |
סרטן: 25.9
מחלות לב: 14.9
סוכרת: 5.6
מחלות מערכת הנשימה: 5.6
שבץ מוחי: 5.6
סיבות חיצוניות: תאונות, התאבדות, רצח וכדומה: 4.2
מחלות כליה: 3.7
דלקת ריאות: 2.4
יתר לחץ דם: 2.1
כל שאר המחלות: 24.5
המוות באדם > הטיפול בגופת המת

הטיפול בגופתו של אדם שמת משתנה בחברות אנושיות שונות. הטיפול הנפוץ הוא קבורה באדמה או שרפה. בדתות האברהמיות מקובלת יותר קבורה, בעוד שבדתות המזרח (למשל: הינדואיזם) מקובלת שרפת הגופה. בכל מקרה, הטיפול בגופה מלווה בטקס שנקרא הלוויה, ואשר נועד לחלוק כבוד אחרון למת, לפרסם ברבים את דבר מותו של האדם, לאפשר לקרוביו להיפרד ממנו, ולעודד אנשים בקהילתו של האיש להשתתף באבל על מותו, ולנחם את קרוביו. בדתות רבות, שבהן מקובלת השקפה דואליסטית, מאמינים כי הטקס הכרחי לשם הפרדת נפשו של האדם מגופו בצורה מושלמת, וכדי להבטיח כי הנפש לא תתייסר.
ביהדות ובאסלאם מקובל לרחוץ את גופת הנפטר בתהליך המכונה 'טהרה', לעטוף אותה בתכריכים, ולקבור אותה באדמה בטקס שכולל תפילות מיוחדות וביטויי אבל של קרובי הנפטר כגון קריעת הבגדים וחליצת הנעליים. בקהילות נוצריות מקובל להניח את גופת המנוח בארון ולפעמים מציבים את הארון בכנסייה ומאפשרים לבני הקהילה לעבור על פניו ולהיפרד מהמנוח.
על מצבות שנבנות על גבי קברים של יהודים מקובל לרשום את שם האדם שמת, מספר פרטים על-אודותיו, את תאריך מותו (כדי להציג בפומבי את יום-השנה לזכרו), וכן את ראשי התיבות: תנצב"ה, שמשמעם: "תהא נשמתו צרורה בצרור החיים". כמו כן נהוג לרשום את ראשי התיבות פ"נ, שמשמעם: "פה נטמן", בראש המצבה שעל הקבר. על קברים של נוצרים נוהגים להציב צלב, או לשרטט צלב על-גבי המצבה, זכר לאופן שבו ישו מת. בקהילות דתיות מסוימות מתירים להסיר את המצבה אחרי תקופה של כמה עשרות שנים כדי להשתמש בשטח לקבורת מתים אחרים, או כדי לעשות שימוש אחר בשטח. מנהג זה היה מקובל אצל יהודים עד תקופת המשנה, שאף מתייחסת למנהג, אך כיום אינו מקובל.
באנגלית מקובל לציין על-גבי מצבות את הביטוי Rest In Peace (בראשי-תיבות: RIP) שפירושו: "נוח בשלום" (ביטוי זה בדרך כלל מתורגם כ"נח על משכבו בשלום"). בערבית מקובל לציין אחרי שמו של אדם שמת את הביטוי: الله يرحمه (או: رحمه الله) "אללה ירחמו" שמשמעו: "האל ירחם עליו". ביטויים דומים אחרים בערבית הם: المغفور له שפירושו: "האדם שנסלחו חטאיו" (הד לאמונה שהאדם נשפט על מעשיו אחרי מותו), طيّب الله ثراءه – ייטיב האל את אדמתו (האדמה שבה נקבר).
המוות באדם > המוות בתרבות ובאמונה

בתנ"ך, בספר בראשית, מתואר החטא של האכילה מעץ הדעת כמעשה שהביא את המוות על האנושות וכתוצאה ממנו גורשו אדם וחוה מגן עדן, תהליך שהביא את בני אדם להיוולד בעצב, לחיות בקושי ולמות. ועם זאת
מסופר במקרא על חנוך ש"לקח אותו האלהים" ועל אליהו הנביא, שעל פי המסופר עלה לשמים בעודו בחיים.