stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תשקיף
טיוטת התשקיף

תיקון 24 לחוק ניירות ערך הפך את הגשת טיוטת התשקיף לאטרקטיבית ביותר. תאגיד בישראל רשאי להגיש לרשות לניירות ערך טיוטת תשקיף במקום הגשת תשקיף מלא. בטיוטת התשקיף לא נדרש התאגיד לכל הפרטים הדרושים לתשקיף רגיל. לאחר שהעביר טיוטת תשקיף עובר התאגיד לשלב שעד ההיתר שבו הוא יכול להתחיל לשווק את נייר הערך שלו מבלי לבצע שליפה (Gun Jumping). בתקופת הביניים הזו יכול התאגיד לפצוח ברוד שואו, כלומר להציג את מרכולתו הצפויה בפני משקיעים אפשריים, מתוך כוונה לעניין אותם במכירה בעת שיותר לעשות כן. בניגוד לתשקיף מלא, כאשר הוגשה טיוטת תשקיף לרשות ניתן לבצע מכירה בתוך חמש שעות מרגע קבלת ההיתר מהרשות, להבדיל מחמישה ימים. ההנחה היא שטיוטת תשקיף מוגשת זמן רב יותר מתשקיף מלא מה שנותן בידי הציבור זמן רב לקרוא אותה ולכן ניתן לקצר את "תקופת הצינון" מרגע ההיתר.
תשקיף הנפקה

תשקיף הנפקה נערך לקראת הנפקה ראשונה לציבור, או כאשר חברה, אשר ניירות ערך שלה הונפקו זה מכבר לציבור ("תאגיד מדווח") מבקשת לגייס כספים מהציבור באמצעות הנפקת ניירות ערך, כאשר אין בידיה תשקיף מדף בתוקף. כאמור לעיל, במקרים מסוימים, תפרסם החברה תשקיף הנפקה שהוא "תשקיף להשלמה" ולאחריו "הודעה משלימה"[דרוש מקור].
תשקיף מדף

הכנת תשקיף היא עניין מורכב ומסובך. כדי לאפשר פשטות בהליך גיוס ההון באמצעות הנפקה נוצרה הקלה משמעותית לגורם המנפיק בדמותו של "תשקיף מדף" המתאפשר מכח תיקון 25 לחוק ני"ע משנת 2004. לפי תיקון זה רשאי המנפיק להשתמש בתשקיף רב שימושי, שתקף לכל הנפקה שעומדת בתנאים מסוימים. כאשר מבקש הגורם המנפיק להנפיק ני"ע חדשים הדיווח שלו מתמצה בדו"ח הצעת מדף המפנה לתשקיף המדף. דו"ח זה כמוהו כתשקיף, אך ההבדל המשמעותי בין השניים שפרסום הדו"ח אינו דורש היתר מאת הרשות. כמו כן ניתן לקבל הצעות רכישה ולבצע עסקאות בתוך חמש שעות מרגע פרסום הדו"ח (ולא חמישה ימים כמו בתשקיף רגיל).
תשקיף מדף > היקף הדיווח

באופן עקרוני תשקיף המדף הוא כמו תשקיף, בכך שחובות הגילוי בו דומות. עם זאת, בדו"ח הצעה לפי תשקיף מדף נדרש להשלים את הפרטים הנוגעים לניירות הערך הספציפיים שמונפקים בהצעה.
גואנצ'ים

שיחזור של בני הגואנצ'וס, איקוד דה לוס וינוס, טנריפה
מומיה גואנצ'ית, במוזיאון
ארכאולוגי של טנריפה
הגואנצ'ים (Guanches) היו התושבים המקוריים של האיים הקנריים.
מראם החיצוני תואר על ידי הכובשים הספרדיים כ"בהירים (או נאים), גבוהים וחזקים" ואופיים תואר על ידם כ"דוברי אמת, הגונים ואמיצים".
נראה שמוצאם היה מצפון אפריקה ושפתם הייתה אחת השפות הברבריות.
במאה ה-15 נכבשו האיים בידי הספרדים. הגואנצ'ים התנגדו לכיבוש ונלחמו בכובשים הספרדיים. רבים מהם נהרגו במהלך ההתנגדות או נשבו לעבדות ונמכרו בשוקי אירופה.
הגואנצ'ים ששרדו את הכיבוש הוטבלו לנצרות ונטמעו בתוך הספרדים שהיגרו לאיים.
הרעיון של "שבט לבן" שחי באפריקה באותו אזור שבו הייתה אמורה להתקיים אטלנטיס האבודה הצית את הדמיון במערב.
נהוג היה לחשוב שהגואנצ'ים נכחדו ויחד אתם נכחדו גם שפתם ותרבותם והם תוארו כ"שבט אבוד". מחקרים מהזמן האחרון מראים שרבים מתושבי האיים נושאים מורשת גנטית גואנצ'ית ותרבותם שרדה בחלקה תחת המעטה הנוצרי. בשנים האחרונות צאצאי הגואנצ'ים החלו לחקור את עברם ולנסות לשחזרו.
מקור השם

מקור השם גואנצ'ים הוא בשפה הגואנצ'ית ופירושו גואנ = איש, צ'ינט = השם הגואנצ'י לאי טנריף.
כלומר פירוש השם הוא איש טנריף ומאוחר יותר הורחב השם בידי הכובשים הספרדיים לכלל האוכלוסייה באיים.
דת

הגואנצ'ים האמינו באל עליון בורא העולם אשר שכן בגבהים (שמים או פסגות הרים), השמש והירח היו גם הם אלוהיות וכן אלוהות זדונית אשר התחרתה באשמן.
הדת וכן שמות האלים השתנו במידה רבה בין אי לאי.
בין אלי הגואנצ'ים היו:
אצ'מן (אשמן): אל עליון בורא העולם, פרוש שמו השמיים.
קשקיראקי (Chaxiraxi): האלוהות הנקבית הראשית, אמו של אל השמש, קשקיראקי זוהתה עם הכוכב קאנופוס, הכוכב השני בבהירותו בשמים, ייתכן והייתה זהה לתנית במיתולוגיה הפיניקית-ברברית.
מאגק: אל השמש במיתולוגיה הגואנצ'ית.
גואיוטה: הוא האלוהות הזדונית במיתולוגיה הגואנצ'ית.
מקום חשוב בתרבות הגואנצית היה לחניטה, מספר מומיה גואנצ'יות שרדו והם משמשות כמקור רב ערך להכרת התרבות הגואנצ'ית שהייתה תרבות אורלית (חברה שמסורותיה עוברות בעל פה).
על פי עדויות ספרדיות, הייתה נוכחות לקורבנות אדם. ילדים הוקרבו ונזרקו לים במהלך הקיץ.
ב-2001 הוקמה כנסיית העם הגואנצ'י, שמטרתה לשחזר את הדת הגואנצ'ית.
תרבות חומרית

בעקבות התמוטטות האימפריה הרומית והמסחר לאורך חופי מערב אפריקה היו תושבי האי מנותקים במידה רבה מהעולם החיצוני ובין השאר ממקורות אספקת מתכות או מוצרי מתכת מוגמרים.
כתוצאה מכך חזרו תושבי האי לאורח חיים המזכיר את תקופת האבן החדשה (נאולית קרמי); הכלכלה התבססה על חקלאות (גידולי שדה ומרעה) וייצור כלי אבן וחרס וכן פריטי לבוש מעורות עזים, צמר וסיבים צמחיים לשימוש עצמי.
תרבות חומרית > מגורים

הגואנצ'ים חיו לרוב במערות טבעיות או חצובות בסלע, במקומות שהדבר לא היה אפשרי בנו הגואנצ'ים בתים קטנים עגולים.
תרבות חומרית > לבוש

מלבושי הגואנצ'ים היו עשויים לרוב מעורות עזים אך גם מסיבים מצמחים וצורת הלבוש השתנתה מאי לאי.
הגברים היו לבושים לרוב במעין חצאית קצרה העשויה עורות עזים אשר לה פס תחתון בצבע שונה ולעיתים גם בבגד עליון המכסה את הכתפיים והחזה וכובע או צעיף סביב הראש, הנשים היו לבושות בצורה דומה או בשמלה ארוכה יותר.
מורשת > מורשת גנטית

מחקרים גנטיים מצביעים על מורשת גנטית גואנצ'ית ברורה באוכלוסייה הנוכחית באיים הקנריים ונראה שבעקבות הכיבוש הספרדי נהרגו מרבית הגברים ומאלו ששרדו חלקם הגרו מרצונם או בכפייה אך הכובשים כבשו חלק מהנשים.
במיוחד ברורה המורשת הגואנצ'ית באי המבודד לה גמורה שנכבש מאוחר יותר בידי הספרדים והמבנה הצר של עמקיו הקשים לגישה אפשר המשך קיום האוכלוסייה המקורית.
מורשת > מורשת שפתית

מעט מאוד מילים, שמות מקומות ושמות משפחה שעדיין נישאים על ידי כמה משפחות מהשפה הגואנצ'ית שרדו.
אלו ששרדו מצביעים על קשר לשפות הברבריות.
אחת התופעות שאפיינה את האיים היה קיומה של שפת שריקות הנקראת Silbo(אנ') אשר אפשרה העברת מידע על פני מרחקים גדולים ולקהל גדול של מאזינים. השפה שבמקורה הייתה גואנצ'ית והוסבה לספרדית ממשיכה להתקיים באי לה גומרה נחשבת לנכס תרבותי ולחלק מהמורשת התרבותית של האיים, השלטונות המקומיים מעודדים את שימור השפה והנחלתה לדור הבא.
מורשת > מורשת דתית

אם האלים בדת הגואנצ'ית הייתה האלה קשיקראקי (Chaxiraxi) שיש המזהים אותה עם האלה הפיניקית-ברברית תנת, שהיא ככל הנראה גלגולה של עשתרת.
אחד ממקומות הפולחן לאלה היה במערת אשבניקו (אנ') בקנדלריה, טנריף שם הוצב פסל של אשה שחורה נושאת תינוק שהגיע לאי מן הים. האלה זוהתה אחרי הכיבוש הנוצרי עם מריה אמו של ישו, כונתה הבתולה של קאנדלריה (אנ') והוכרזה כקדושה המגינה של האיים הקנריים על ידי האפיפיור. לפני המערה נבנתה בסיליקה שבה הוצב הפסל שלו סגדו הגואנצ'ים והמערה הפכה לאתר טבילה. ברבות השנים הפסל המקורי נסחף בחזרה לים בסערה חריגה וכיום מוצב שם העתק שלו. המאמינים עורכים לכבודה פסטיבל פעמיים בשנה ב-2 בפברואר וב-14 וה-15 באוגוסט, חודש אוגוסט הוא מועדו של ראש השנה הגואנצ'י והחודש שבו היו המאמינים הגואנצ'ים חוגגים את חג האסיף בנשמן (Beñesmen) לכבודה של קשיקריקי באותו מקום.
בשנת 1885 במערה אחרת נמצא פסל גואטימאק שהיה חלק של פולחן דתי ונמצא כיום במוזיאון.
האמונה בקדושה, אשה שחומת עור (מדונה שחורה (אנ')) המחזיקה בידה ילד הופצה, כנראה על ידי מתיישבים מהאיים הקנריים, בחלקים אחרים של האימפריה הספרדית ובכללם קובה, הפיליפינים, דרום אמריקה וטקסס.
בחלק ממקומות שאליה הגיעה האמונה באלה-קדושה עשתרת-תנת-קשקריקי-הבתולה מקאנדלריה' המגולמת בדמות אשה שחורה, זוהתה הקדושה עם דמויות של אלות מקומיות, במיוחד בולטת התופעה בקרב עבדים לשעבר באמריקה ובקריביים הנושאים את התרבות הדתית של עם היורבה מאפריקה שם מזוהה הקדושה עם האלות האפריקאיות-אמריקאיות אויה (אנ') ואושון (אנ').
מהצד השני, מהגרים הודיים שהגיעו לאיים הקנריים זיהו את הקדושה עם האלות קאלי ודורגה וסוגדות להם בבזיליקה הנוצרית שנבנתה לכבודה.
בשנת 2001 נוסדה כנסיית העם הגואנצ'ית ששמה לה למטרה לחדש את הפולחן המקורי של טנית-קשקריקי.
הערות שוליים

↑  (עורך)  Clements Markham, The Guanches of Tenerife, The Holy Image of Our Lady of Candelaria, and the Spanish Conquest and Settlement,, ‏2017
↑  Could these ancient mummies be descended from Atlanteans?, BBC
↑  Bob Idjennaden, Canary Islands' Lost Ancestors, 2012
↑  guanches tribe go in search of their lost amazigh language, https://amazighworldnews.com/, ‏2019
↑  GUANCHES, Encyclopædia Britannica, ‏1911
↑  Extract from The Geography of Strabo
↑  Pablo Atoche Peña, . Ángeles Ramírez Rodríguez, [https://www.researchgate.net/publication/321832187_C14_references_and_cultural_sequence_in_the_Proto-history_of_Lanzarote_Canary_Islands C14 references and cultural sequence in the Proto-history
(of Lanzarote (Canary Islands], researchgate, ‏December 2017
↑  Muhammad al-Idrisi, environment-ecology.com
↑  John Connor, Precedent for the New World: The Spanish Conquest of the Canary Islands, the anarchist library
↑  עורך James J. Parsons, Review: The Canary Islands and America: Studies of a Unique Relationship, Latin American Research Review
Vol. 20, No. 2 (1985), pp. 189-199
↑  Alfred W. Crosby, An Ecohistory of the Canary Islands: A Precursor of European Colonialization in the New World and Australasia, Environmental Review: ER
Vol. 8, No. 3, Special Issue: International Dimensions of Environmental History (Autumn, 1984), pp. 214-235
↑  ליאור עלמא וקסלר, האיים הקנריים – נופש רגוע או מאבק עיקש להכרה?, באתר מסע אחר
↑  Sacrificios entre los Aborígenes canarios
↑  Fregel at al, Isolation and prominent aboriginal maternal legacy in the present-day population of La Gomera (Canary Islands), nature
↑  Maarten Kossmann, (Berber subclassification (preliminary version), Oxford Handbook of African Languages
↑  Whistled language of the island of La Gomera (Canary Islands), the Silbo Gomero, unesco
↑  The Black Madonna: Virgin of Candelaria, divainternational
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4260911-2  NKC: ph959702 
האיים הקנריים במפתו של הגאוגרף הערבי אל אדריסי, המפה משורטטת כשדרום כלפי מעלה והאיים נמצאים בקצה העולם הידוע, בסיס המפה לקוח מהעותק הנמצא בספריית הקונגרס.
המלכים הגואנצ'ים השבויים מובאים לפני פרדיננד ואיזבלה מלכי ספרד
CandelariaTenerife פסלי מלכים גואנצ'ים שהוצבו כחלק מהחייאת הזהות הגואנצ'ית באיים.
גואטימאק, אלילות גואנצ'ית
שיחזור של כפר גואנצ'י שימו לב למערה הטבעית ולמערות שנחפרו בתוכה, עיקר חיי הכפר נערכו ברחבה שלפניה
תושבי Grand Canaria צויר בידי Leonardo Torriani בשנת 1592.
תושבי האי לה גמורה צויר בידי Leonardo Torriani בשנת 1592
הבתולה מקאנדלריה, טנריף
סמלה של טנית המשמש גם כסמלה של כנסיית העם הגואנצ'י
הסכם טאיף

הסכם טאיף (הידוע גם בשם "הסכם ההבנה הלאומית", בערבית: اتفاق الطائف, תעתיק מדויק: אִתִפָאק אלטָאא'ף) הוא הסכם פוליטי שנחתם ב-22 באוקטובר 1989 בעיר טאיף בערב הסעודית על ידי הצירים הנותרים מחברי הפרלמנט הלבנוני משנת 1972 (אז נערכו במדינה הבחירות הפרלמנטריות האחרונות לפני פריצת מלחמת האזרחים). ההסכם נחתם בניצוחו ובעידודו של יו"ר הפרלמנט חוסיין אל-חוסייני (אנ'), וכלל רפורמה פוליטית נרחבת, שהביאה לסיומה של מלחמת האזרחים בלבנון. כמו כן התווה ההסכם את כינונם של יחסים מיוחדים בין סוריה ללבנון ומסגרת לתחילת נסיגת סוריה מלבנון.
רקע

הרקע המיידי להסכם טאיף נבע מאירועים ב־1988 עד 1989. עם תום כהונת נשיא לבנון אמין ג'ומאייל בפברואר 1988 ניסו הסורים להביא לבחירת מחליף פרו־סורי תחתיו. יריבים פוליטיים מארונים סיכלו את בחירת שני מועמדים פרו־סורים על ידי מניעת הגעתם של חברי הפרלמנט הלבנוני שהתגוררו בשטחים בשליטתם לבחירות לנשיאות. על מנת לשמר את מקומם של המארונים בהנהגה, מינה ג'ומאייל ערב סיום תפקידו את מפקד צבא לבנון מישל עאון לראש ממשלת לבנון, תוך הדחת סלים אל-חוס והפרת האמנה הלאומית מ־1943. המהלך הביא ליצירת שתי ממשלות מקבילות, האחת בראשות עאון והאחרת בראשות אל-חוס, שזכה לתמיכה סורית.
בקיץ 1988 ניסתה ועדה בת שש מדינות של הליגה המוסלמית להביא לפתרון לסוגיה הלבנונית. במושב של הליגה הערבית במאי 1989 בקזבלנקה הוקמה ועדה בת שלוש מדינות (מרוקו, אלג'יריה וערב הסעודית) לסוגיה הלבנונית.
ב־15 בפברואר פרצה לחימה בין כוחותיו של עאון לכוחות הלבנוניים, מיליציה מארונית מתחרה. ב־14 במרץ 1989 הכריז עאון על "מלחמת שחרור" נגד צבא סוריה ונוכחותו בלבנון. בין היתר לחמו נגד כוחותיו הכוחות הדרוזים של ואליד ג'ומבלט.
ב־29 באוגוסט 1989 הצליחה הוועדה של הליגה המוסלמית להשיג הפסקת אש בין הצדדים הלוחמים בלבנון. ב־30 בספטמבר עד 22 באוקטובר התקיימה ועדה בטאיף שבערב הסעודית בהשתתפות הצדדים.
תוכן ההסכם

הסכם שינה את המבנה הפוליטי שנקבע באמנה הלאומית של 1943, והעביר חלק מהכוח שניתן לעדה המרונית מתוקף מעמדה המיוחד תחת שלטון המנדט הצרפתי. עד להסכם היה ראש הממשלה הסוני ממונה על ידי הנשיא המרוני וכפוף לו. בעקבות ההסכם הפך ראש הממשלה לכפוף לרשות המחוקקת, בדומה לשיטות הפרלמנטריות הקלאסיות. מספר המושבים בבית התחתון של הפרלמנט הוגדל ל-128, שיחולקו שווה בשווה בין הנוצרים למוסלמים (לעומת יחס 6:5 לטובת הנוצרים לפני ההסכם), ולא ייבחרו בהצבעה יחסית, שתעניק למוסלמים רוב. בדומה לכך חולקו גם המשרות בממשלה שווה בשווה בין שתי הדתות.
ההסכם אושר ב-4 בנובמבר 1989. הפרלמנט נפגש למחרת בבסיס חיל האוויר קליעאת שבצפון לבנון, ובחר ברנה מעווד לנשיאות, 409 ימים לאחר שאמין ג'ומייל פינה את המשרה עם תום כהונתו ב-1988. 17 ימים לאחר מכן, עוד טרם נכנס לארמון הנשיאות בבעבדה ששימש בינתיים את הגנרל מישל עאון, נרצח מעווד בפיצוץ מכונית תופת בביירות, בעת ששיירתו שבה מחגיגות יום העצמאות של לבנון. את מקומו ירש אליאס הראווי ששימש בתפקיד עד 1998.
נסיגת סוריה בהסכם

להלן נוסח הפסקה העוסקת בשהות צבא סוריה בלבנון:
מאחר שמטרתה של ממשלת לבנון היא להחיל את ריבונותה על כל שטח לבנון, באמצעות כוחותיה שלה, בייחוד כוחות ביטחון הפנים, ולאור יחסי הידידות הקושרים את סוריה ללבנון, הכוחות הסוריים יסייעו לכוחות של הממשלה הלבנונית החוקית, להחיל את סמכותה של מדינת לבנון, בתקופה של לא יותר משנתיים, החל מאישור הסכם ההבנה הלאומית, בחירת נשיא הרפובליקה, הקמת ממשלת אחדות, ואישור הרפורמות מבחינה חוקתית. עם תום תקופה זו, שתי הממשלות - ממשלת סוריה וממשלת האחדות הלבנונית - יחליטו לפרוס מחדש את הכוחות הסוריים באזור הבקאע מדאר אל-באידר לקו [המזרחי יותר של] חמאנה - אל-מודייריג' - עין דארה, ובמקרה הצורך, בנקודות אחרות שיקבעו על ידי ועדה צבאית לבנונית-סורית. על שתי הממשלות לקבוע בהסכם את גודל [הכוח] ואורך נוכחות הכוחות הסוריים באזורים הנ"ל ולהגדיר את היחסים בין כוחות אלו למנגנוני מדינת לבנון.
עם זאת, הצבא הסורי שנכנס ללבנון בחסות כוח ההרתעה הערבי ב-1976 בעת מלחמת האזרחים, לא נסוג בהתאם להסכם.
ב-11 במאי 2004 חתם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש על צו נשיאותי שהטיל סנקציות על סוריה בהתאם ל"צו השבת הריבונות הלבנונית" משנת 2003. הצו נחתם, בין היתר מכיוון ש"סוריה שומרת על נוכחות צבאית בלבנון בניגוד לרוח הסכמי טאיף משנת 1989".
החלטת האו"ם 1559 שהתקבלה במועצת הביטחון של האו"ם ב-2 בספטמבר 2004, חוזרת אף היא על רבים מסעיפי הסכם טאיף.
הלחץ הבינלאומי על דמשק לסגת גבר מאוד לאחר רצח רפיק אל-חרירי, ראש הממשלה לשעבר של לבנון, ב־14 בפברואר 2005. הפגנות ענק שזכו לכינוי "מהפכת הארזים" נערכו בכל רחבי לבנון. ב־3 במרץ 2005 הודיע נשיא סוריה, בשאר אל-אסד, שבכוונתו "להחזיר את הכוחות הביתה". הנסיגה, בהיקף של כ־14,000 חיילים, הושלמה בתוך כשבעה שבועות.
ב־26 באפריל 2005, לאחר 29 שנות נוכחות סורית בלבנון, עזב החייל הסורי האחרון את אדמת לבנון. לאחר השמדת חומר רגיש או החזרתו לסוריה, הועברו כל בסיסי הצבא והמודיעין הסוריים לידי ממשלת לבנון.
ראו גם

הסכם דוחה
לקריאה נוספת

קייס פירו, לבנון – אתגר השונות (ספר 5 בסדרה המזרח התיכון בימינו), האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ג–2013, פרק 5.11.4: מלחמות הכול בכול והסכם טאיף, 1985–1989, עמ' 223–232.
הערות שוליים

1 2 3 4  Rabinovich, Itamar (1990). "Paralysis in Lebanon". Current History. 89 (544): 73–90. JSTOR 45316334.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007385529705171  LCCN: n2004055064  VIAF: 185237561   WorldCat (עם VIAF): 185237561
קונדראטי רילייב

| --- | --- |

 לידה:  18 בספטמבר 1795 (יוליאני) Batovo, רוסיה 
 הוצאה להורג:  13 ביולי 1826 (יוליאני) (בגיל 30) מבצר פטרופבלובסקיה, רוסיה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  First Cadet Corps 
 שפות היצירה:  רוסית 
 
קוֹנְדְרַאטִי פְיוֹדוֹרוֹבִיץ' רִילֶיֶיב (ברוסית: Кондратий Фёдорович Рылеев; 18 בספטמבר 1795 (יוליאני) –  13 ביולי 1826 (יוליאני)) היה משורר ומוציא לאור רוסי, ממנהיגי מרד הדקבריסטים שניסה להפיל את המלוכה הרוסית ב-1825.
ראשית חייו

רילייב נולד בכפר באטובו, כיום חלק מנפת גטצ'ינה, מחוז לנינגרד. אביו, פיודור רילייב, היה אציל עני, בעל קרקעות קטן, שלימים הועסק כמנהל אחת מאחוזותיו של הנסיך גוליצין.
למרות הקשיים הכספיים של משפחתו, רילייב הצליח ללמוד ב"פז'סקי קורפוס (אנ')", אקדמיה צבאית מובחרת בסנקט פטרבורג אליה התקבלו רק אנשי האצולה. לאחר סיום לימודיו, קיבל רילייב פיקוד בפלוגת הפרשים הראשונה של עתודת חטיבת התותחנים הראשונה. הוא השתתף במערכות הצבאיות של 1814 ו-1815, והשתתף בקרבות בפולין, גרמניה וצרפת, במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
בשנת 1818 התפטר רילייב מהצבא, ובמשך זמן מה הועסק בהוראת ילדיו של בעל קרקע עשיר בשם טביאשב. שנה לאחר מכן התחתן עם בתו של בעל הקרקע, נטליה טביאשובה, ונולדו להם שני ילדים.
קריירה

הוא זכה להכרה בחוגים ספרותיים בשנת 1820, על שכתב אודה סאטירית "אל המועדף", שמתייחסת לפקיד ממשל צארי לא פופולרי, אלכסי ארקצ'ייב. באותה שנה הוא הצטרף ללשכה של הבונים החופשיים בסנקט פטרסבורג, שם התוודע לכמה חברים עתידיים במרד הדקבריסטים.
מכיוון שנזקק להכנסה קבועה, רילייב עבד כשמאי של בית המשפט הפלילי בסנקט פטרבורג מ-1821 עד 1824. הוא השתמש לעיתים קרובות בתפקידו כדי לסייע לאנשים ונשים פשוטים במצוקה. אחד מאלה שהוא סייע לו היה אלכסנדר ניקיטנקו (אנ') בן העשרים, צמית אוקראיני משכיל, שעבד בסנקט פטרבורג, אותו פגש רילייב בחנות ספרים. ניקיטנקו נאבק במשך זמן מה להשיג אמנציפציה. הוא הסביר את הדילמה שלו לרילייב, שהתחיל מיד לשכנע כמה קציני פרשים משפיעים, חברים ותיקים שלו, לקמפיין למען חירותו של ניקיטנקו. המקרה של ניקיטנקו הפך למשהו מרגש בסנקט פטרבורג, והלחץ התברר בסופו של דבר כיותר מדי עבור הבעלים של ניקיטנקו, הרוזן שרמטב, הוא העניק לניקיטנקו את חירותו ב-11 באוקטובר 1824.
עם זאת, רילייב לא נטש לחלוטין את עיסוקיו הספרותיים. ב-1821 הצטרף ל"אגודה החופשית של חובבי ספרות רוסית" (Вольное общество любителей российской словесности) - אגודה משפיעה של סופרים ואנשי רוח רוסים. רילייב גם ערך והוציא לאור אלמנך ספרותי שנתי פופולרי, "כוכב הקוטב" (Полярная звезда), עם אלכסנדר אלכסנדרוביץ' בסטוז'ב בין 1823 ל-1825. שלושת הגיליונות שפרסם רילייב הכילו תרומות של רבים מהסופרים והמשוררים הרוסים הבולטים של התקופה, ביניהם: אלכסנדר פושקין, פיוטר ויאזמסקי (אנ'), וסילי ז'וקובסקי ויבגני בראטינסקי (אנ'). הוא גם המשיך לכתוב שירה בתקופה זו. השירים הידועים ביותר שלו הם "אומץ אזרחי", "האזרח" ו-"הווידוי של נאליבאיקו". כתיבתו של רילייב הושפעה במידה רבה מבני ארצו פושקין, גברייל דרז'אבין, ניקולאי גנדיך (אנ') והמשורר הבריטי לורד ביירון, ששיריו וסיפורו על מלחמת העצמאות היוונית שימשו השראה לאינטלקטואלים ואמנים רוסים רבים בני דורו של רילייב. רילייב היה משורר מינורי, אבל שירתו הייתה נלהבת ופופולרית בזמן הוצאתה לאור.
רילייב לא יכול היה לפרנס את משפחתו ביצירתו הספרותית בלבד, ולאחר שעזב את בית המשפט הפלילי, הוא מצא עבודה בחברה הרוסית-אמריקאית כמנהל המשרד בסנקט פטרבורג.
רילייב כמהפכן

בשנת 1823 רילייב גויס על ידי איוואן פושצ'ין ל"חברה הצפונית" המהפכנית, ארגון של אנשים בעלי תודעת רפורמה, בעיקר ותיקי מלחמות נפוליאון, המוקדשת לביטול הצמיתות, והחלפת ממשלתו של הצאר ברפובליקה דמוקרטית או מונרכיה חוקתית.
רילייב האמין שהמרד צפוי להיכשל והמשתתפים יוצאו להורג. ובכל זאת, הוא טען שהקרבתם לא תהיה לשווא, שכן ההתקוממות עשויה "להעיר את רוסיה." כפי שהסביר רילייב לפני המרד:
מהפך הוא חיוני. אפשר לסכם את טקטיקת המהפכה בשתי מילים - להעז. אם נכשל כישלוננו ישמש לקח לבאים אחרינו.
מנהיג אחר של הדקבריסטים, פבל פסטל, הרחיב עוד יותר על המניעים של חברי האגודה:
הרצון להעניק חירות לצמיתים נחשבה כבר מההתחלה; לשם כך היה צריך להזמין רוב בני האצולה כדי להגיש עתירה לקיסר על כך. מאוחר יותר חשבו על כך בהזדמנויות רבות, אך עד מהרה הבנו שאי אפשר לשכנע את האצולה... השתכנענו עוד יותר כאשר האצולה האוקראינית דחתה באופן מוחלט פרויקט דומה [שהוצע על ידי] המושל הצבאי שלהם.
בשירו, "הווידוי של נאליבאיקו", רילייב רומז רמיזות מצועפות לנכונותו שלו למות למען מטרת הדקבריסטים.
ב-1824 רילייב מונה למנהלת "החברה הצפונית", ונועד למלא תפקיד מפתח במרד הכושל. הוא הוכיח שהוא דובר מעורר השראה ומגייס מוכשר. קושר עמית, ניקולאי בסטוז'ב, יכתוב מאוחר יותר על רילייב:
מבחינה פיזית המראה שלו לא מושך והוא תמיד דיבר בצורה פשוטה מאוד, אבל כשהוא נגע בנושא האהוב עליו - אהבת ארצו - פניו אורו, עיניו השחורות הזוהרות האירו באור נשגב ומילותיו זרמו כמו זרם של לבה.
במהלך דיונים בין הדקבריסטים לגבי איזו צורת ממשל אמורה להחליף את המלוכה, רילייב צידד בניקיטה מוראבייב, והעדיף ממשלה בדגם של ארצות הברית. אם המשפחה הקיסרית תסרב לצאת לגלות בשלווה, רילייב, כמו פסטל, היה מוכן לתמוך ברג'יסייד כדי להשיג את המטרה של ממשל עצמי.
חברו של רילייב, המשורר הפולני אדם מיצקביץ', סיפר מאוחר יותר על פגישה אחת של דקבריסטים שאליה הוזמן להשתתף בדירתו של רילייב באוקטובר 1824:
בטח היו יותר מתריסר אנשים בחדר, אבל בהתחלה לא הצלחתי להבחין בשום דבר בגלל האובך הכחול והסמיך של עשן מקטרות וסיגרים. הם היו שרועים על ספות ועל אדני החלונות העמוקים; אלכסנדר אודויבסקי הצעיר ו(אלכסנדר) בסטוז'ב ישבו ברגליים משוכלות, אופנה טורקית על שטיח פרסי...
צעיר נלהב, חיוור-עור, מצח בולט, פנים כמו שלי, מרים כוס - "מוות לצאר". הרמת הכוסית מתקבלת ברגש. עיניו השחורות כפחם של רילייב מאירות בלהבה פנימית...כולם שותים חוץ ממני, פולני ואורח...הם שרים על מותו של הצאר...המזמור הקצבי זורם דרך החלונות הפתוחים לשמיעת כולם . זוהר של פנס בחוץ על המזח מאיר לפתע את החדר. הפזמון נפסק בפתאומיות, כשהפחד מפכח אותם. צלו של רדישצ'ב במצודה חולף במחשבתי
מרד הדקבריסטים

בבוקר 26 בדצמבר (14 בדצמבר לפי הלוח היוליאני) 1825, התאספה קבוצת קצינים שפיקדה על כ-3,000 איש בכיכר הסנאט של סנקט פטרבורג. הם סירבו להישבע אמונים לצאר החדש, ניקולאי הראשון, במקום זאת הכריזו על נאמנותם לאחיו, קונסטנטין, ולחוקת הדקבריסטים, בזעקות "קונסטנטין וחוקה". הם ציפו שיצטרפו אליהם שאר החיילים שהוצבו בסנקט פטרבורג, אבל זה לא קרה. המרד נבלם עוד יותר כאשר מנהיגו הנקוב, הנסיך סרגיי פטרוביץ' טרובצקוי (אנ'), התחרט (כלומר השתפן) ברגע האחרון ובחר להתחבא בשגרירות אוסטריה במהלך העימות. גם סגנו, קולונל בולאטוב, לא נמצא בשום מקום. לאחר התייעצות נמהרת, מינו המורדים את הנסיך יבגני אובולנסקי למנהיגם.
רילייב העיר: ”מה שחזינו יקרה. הרגעים האחרונים שלנו קרובים, אבל הם רגעי החופש שלנו. חיינו אותם ועכשיו אני אוותר ברצון על חיי.”
במשך כמה שעות ארוכות היה עימות בין 3,000 המורדים לבין 9,000 החיילים הנאמנים לניקולאי הראשון שהוצבו מחוץ לבניין הסנאט, עם יריות בודדות מהצד של המורדים. בסמוך עמד קהל עצום של צופים אזרחים, שאהד את המורדים, אך מנהיגי המרד לא קראו להם להשתתף בפעולה. בסופו של דבר, הצאר החדש הופיע בעצמו, בכיכר. הוא שלח את הרוזן מיכאיל מילוראדוביץ' (אנ'), גיבור מלחמות נפוליאון, שנהנה מפופולריות רבה הן בקרב קצינים והן בקרב חיילים פשוטים, לדבר עם המורדים. בזמן שנשא נאום שניסה לשכנע את המורדים להיכנע, מילוראדוביץ' נורה למוות על ידי אחד המורדים, פיוטר קחובסקי. במקביל, חוליית גרנדירים מורדת בראשות סגן ניקולאי פאנוב, נכנסה לארמון החורף, אך לא הצליחה לתפוס אותו ונסוגה.
לאחר שרוב היום עבר בניסיונות עקרים לדבר עם כוח המורדים, הורה הצאר על הסתערות פרשים. עם זאת, הסוסים החליקו על אבני המדרכה הקפואים והקצינים נסוגו בחוסר סדר. בסופו של דבר, כשהתקרב הערב, הורה הצאר לשלושה גדודי ארטילריה לפתוח באש שהשפעתה הייתה הרסנית. כדי להימנע מהטבח המורדים נמלטו ורצו. חלקם ניסו להתארגן מחדש על פני השטח הקפואים של הנהר נייבה, מצפון לכיכר הסנאט. אולם, גם כאן הם היו מטרה של התותחנים וסבלו אבדות רבות. ירי התותחים שבר את הקרח, וסחף אינספור חיילים מתים וגוססים לתוך הנייבה. בשעת בין ערביים, באותו אחר הצהריים, המרד התרסק.
מאסר והוצאה להורג

בליל ה-27 בדצמבר (15 בדצמבר לפי הלוח היוליאני) 1825 רילייב נעצר על תפקידו במרד, והואשם בבגידה ובניסיון לרג'יסייד. יחד עם ארבעה דקבריסטים נוספים, שנשפטו כמנהיגי המרד, נידון רילייב לתלייה, גרירה וביתור. שיטת ההוצאה להורג שונתה לתלייה לאחר שהצאר סירב לאשר את פסק הדין והחזיר אותו לדיון נוסף.
במהלך החקירות הרבות שלאחר מעצרו, רילייב, בניגוד לרוב חבריו הקושרים, מעולם לא סיבך אף אחד נוסף במרד. רילייב הלך אז צעד אחד קדימה, והתחנן בפני ועדת החקירה באפריל 1826, להוציא אותו להורג לבדו על המרד, וקבע:
אם יש צורך בהוצאה להורג לטובת רוסיה, אני היחיד שמגיע לו. הרבה זמן התפללתי שזה ייעצר אצלי, ושהאחרים יוחזרו ברחמי האל למשפחותיהם, למולדתם ולצאר האציל שלהם.
תאריך ההוצאה להורג נקבע ל-25 ביולי (13 ביולי לפי הלוח היוליאני) 1826. כאשר התליין ניסה לתלות את חמשת הגברים, מתוכם שלושה, מוראביוב-אפוסטול, קחובסקי ורילייב, צנחו דרך דלת הגרדום כך שהחבל סביב צווארם נקרע. רילייב כביכול אמר לקהל שצפה בהוצאה להורג שרוסיה היא "מדינה אומללה, שבה הם אפילו לא יודעים איך לתלות אותך". נאמר כי מוראביוב-אפוסטול השמיע קריאה דומה. עם זאת, התלייה האחרונה ברוסיה לפני הדקבריסטים התרחשה כמעט 50 שנה קודם לכן, כך שלא היה תליין מנוסה זמין. הצאר פשוט הורה על חבל נוסף, וההוצאה להורג בוצעה זמן לא רב לאחר הניסיון הראשון. רילייב מת כשהוא אוחז בספר שיריו של ביירון.
הערות שוליים

↑  Amert, Susan (1992). In a Shattered Mirror: The Later Poetry of Anna Akhmatova. Stanford, CA: Stanford University Press.
↑
Plokhy, Serhii (2014). The Cossack Myth: History and Nationhood in the Age of Empires. Cambridge University Press. ISBN 978-1-107-44903-9. OCLC 885909257.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308900205171  PLWABN: 9810594760405606  BIBSYS: 90772109  BNE: XX995015  BnF: cb119964050 (data)  CiNii: DA05699625  GND: 118793853  ISNI: 0000 0001 0964 234X  LCCN: n81040581  LNB: 000144861  MusicBrainz: db51264e-8265-4cc1-a3c9-dfdf82135514  NKC: kup20010000085562  NLA: 35316627  NSK: 000322210  NTA: 069424225  RERO: 02-A021786539  RSL: 000085780  SUDOC: 028051270  Trove: 909182  VIAF: 35252682   WorldCat (עם VIAF): 35252682
מנחם מנדל בודק

| --- | --- |
 לידה:  1825 ה'תקפ"ה 
 פטירה:  1874 (בגיל 49 בערך) י"ז בתשרי תרל"ה 
 תקופת הפעילות:  ?–1874 
 
הרב יוסף מנחם יואל בודק (או: בודיק; תקפ"ה, 1825 (בערך) – י"ז בתשרי תרל"ה, 1874), היה מקובל, היסטוריון, סופר ועורך. התפרסם בספריו הקבלה, על האגדה, ובספרי ביוגרפיה - הגיוגרפיה, ובעיקר נודע בספרו "סדר הדורות החדש - מתלמידי הבעש"ט".