stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמיר הר-גיל
ביוגרפיה

הר-גיל נולד בתל אביב. הוא בנו של העיתונאי וסופר "מעריב" שרגא הר-גיל ונכד לעיתונאי ד"ר אלחנן הורוביץ. התחנך בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון ובאורט טכניקום בגבעתיים והיה חבר פעיל בתנועת השומר הצעיר. היה ממקימי קיבוץ סמר בערבה, שירת בנח"ל המוצנח, עם שחרורו עבד הר-גיל ככתב לענייני כלכלה בעיתונים יומיים "שער לכלכלה", ו"יום יום לכלכלה". למד במדרשה למורים לאומנות ברמת השרון, סיים בהצטיינות בבית הספר לקולנוע ולטלוויזיה בית צבי ברמת גן, ובאוניברסיטת נורת'מבריה בניוקאסל שבאנגליה (.Ph.D).
עוד בהיותו סטודנט, סרט הביכורים שלו, "ארץ זבת חלב ודבש", פתח את פסטיבל הקולנוע ירושלים והוקרן במוזיאון תל אביב משך מספר חודשים. סרט הגמר שלו "בוקר טוב ישראל" זכה בפרס ראשון בפסטיבל הקולנוע ירושלים. בהמשך השתלב בערוץ הראשון, (הערוץ היחיד באותה תקופה) שם ביים כתבות למגוון תוכניות, בין היתר תוכנית התחקירים ב"מבט שני" בנושאים שונים ("הוואקף המוסלמי" ,"המועצה הדתית בנתניה"). מלבד זה עבד ככתב בתוכניות רבות במסגרת הערוץ הראשון, ובנוסף עבד גם בטלוויזיה החינוכית ככתב לתוכנית "ערב חדש" ("חשיפת ראשונה לשיר האהבה הישנה של שלמה ארצי") ותוכניות נוספות. במקביל הר-גיל ביים סרטים דוקומנטריים, כתבות לטלוויזיה, סרטי תדמית ("קטע טוב"), ווידאו קליפ. היה העורך הראשי של המגזין הבינקיבוצי "הגשה עצמית" ו"ערוץ לקבוץ."
סרטיו עוסקים בחברה הישראלית על מרכיביה השונים. בין היתר עסק הר-גיל בנושא עוני בישראל ("החיים על פי אווה"); הפערים בין מגזרים בחברה הישראלית ("בוקר טוב ישראל", "בוקר טוב ישראל־10 שנים אחרי", בוקר טוב ישראל־20 שנה אחרי"); הסכסוך הישראלי-פלסטיני ("לכודים", "ירושלים ממתינה בתור"); חשבון נפש של טייס קרב ("בקצה השמיים"); אישים שפעלו למען המדינה ("פואטרי צבן" על יאיר צבן ו"משה סנה - האיש שלא ויתר"): בנפש האדם ("כולם צ'יף).
שישה מסרטיו של הר-גיל נכנסו לתוכניות הלימודים וההדרכה. תוכנית הלימודים של משרד החינוך: "החיים על פי אווה", "הכשרון לחיות", "בוקר טוב ישראל", "בוקר טוב ישראל־10 שנים אחרי", "בוקר טוב ישראל־20 שנה אחרי". תוכנית הלימודים האירופאית למניעת סכסוכים: לכודים. "בוקר טוב ישראל" הופץ גם על ידי הסוכנות היהודית לכל הקהילות היהודיות בעולם, וכן שימש את תנועות הנוער: הצופים, השומר הצעיר, בני עקיבא.
לאורך כל הקריירה הר-גיל שילב בין בימוי סרטים, הרצאות בפני קהלים מגוונים, והוראת קולנוע וטלוויזיה באקדמיה. בעשור השני של המאה ה-21, משמש הר-גיל כמרצה בכיר באוניברסיטת חיפה ובמכללה האקדמית נתניה.
הר-גיל היה חבר בהנהלת איגוד הבמאים בישראל ובהנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים. כיום חבר בוועדת ביקורת של איגוד הבמאים. הוא חבר קבוץ יקום, (היה חבר מזכירות היישוב והיום יו"ר ועדת ביקורת) ומקיים סיורים ברחבי הקיבוץ בשם "קומנטרי".
חבר קיבוץ יקום משנת 1990. נשוי ואב לשלושה.
שרהורוד

| --- | --- |
סמל שרהורודסמל שרהורוד

 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 אובלסט:  מחוז ויניצה ויניצה
 תאריך ייסוד:  1383
 שטח:  6.87 קמ"ר
 גובה:  232 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  6,982 (1 בינואר 2022)
 קואורדינטות:  48°45′00″N 28°05′00″E﻿ / ﻿48.75°N 28.083333333333°E﻿ / 48.75; 28.083333333333 
 אזור זמן:  UTC +2
 אתר העיר באוקראינית
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםשרהורוד(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםשרהורוד(למפת מחוז ויניצה רגילה) ויניצה ז'מרינקה מוהיליב-פודילסקי חמילניק האיסין קוזיאטין טולצ'ין ז'יטומיר קייב צ'רקאסי קירו. אודסה מולדובה צ'רנו. חמלניצקישרהורוד(למפת מחוז ויניצה מוגדלת) ויניצה ז'מרינקה מוהיליב-פודילסקי חמילניק האיסין קוזיאטין טולצ'ין ז'יטומיר קייב צ'רקאסי קירו. אודסה מולדובה צ'רנו. חמלניצקישרהורוד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שרהורוד (ברוסית ואוקראינית: Шаргород, בפולנית: Szarogród ביידיש: שאריגראד) היא עיר באוקראינה במחוז ויניצה המהווה את מרכז מחוז שרהורוד. העיר נמצאת על הנהר מורשקה בשפך הנהר קולבסניה במרחק 12 ק"מ מכביש קייב-ז'יטומיר-ויניצה, 56 ק"מ מהעיר ויניצה ו-306 ק"מ מקייב. אוכלוסיית העיר מונה כ-62,700 תושבים (2002), ביניהם כ־160 יהודים. העיר הוקמה בסוף המאה ה-16. העיר הזו היא אחת מהערים היהודיות האחרונות ועד מלחמת העולם השנייה התקיימה בעיר אחת מהקהילות החשובות בחבל פודוליה.
שמות נוספים לעיר יהיו שזרגורוד (פולנית), שריגראד (רוסית), שריגרוד (אוקראינית), שרגורוד (עברית) וקוצ'וק סטמבול על ידי טורקים בין השנים 1672-1699.
הקמת העיר

ב-5 במאי 1383 העניק הלורד הליטאי את השטח שבין נהר המורפה ובין מורשקה לווסיל קרצ'בסקי. במשך זמן רב נותר השטח לא מיושב. משנת 1497 השטח נודע כמדבר קרצ'בסקי.
כ-200 שנה לאחר מכן, החליט המלך הפולני סטפן בטורי לחזק את חבל פודוליה הלא מאוכלס נגד הפלישות הטורקיות. ב-26 במרץ 1579 נמסר חבל פודוליה לידי יאן זמויסקי, קנצלר והטמאן הכתר הפולני. ב־1583 הקים זמויסקי מבצר במחוז קורצ'מר בין נהר מורשקה ונהר קובסנה, שאוכלס על ידי 260 איש. המבצר, יחד עם כל האדמות הסובבות אותו, נקרא "שרהורוד" לכבוד פלוריאן שרי (בפולנית: Florian Szary), מייסד משפחת זמויסקי. ב־28 במאי 1585 הושלמה בניית המבצר שתוכנן על ידי האדריכל האיטלקי ברנרדו מורנדו. המבצר כלל 5 צריחים ומחסן נשק עשיר, קירות חזקים, ארטילריה כבדה ותעלת הגנה.
מלחמת אזרחים

המהפכה של פברואר 1917 הכניסה אלפי תושבים בשרגורוד לחיים הפוליטיים למרות שלא היו הישגים מכך כמו שהובטח מהבולשיביקים. החדשות על ניצחון הבולשיביקים במהפכת אוקטובר 1917 התקבלה באור רע בעיניי תושבי שרגורוד. החיילים שחזרו ממלחמת העולם השנייה ארגנו פגישה עירונית ובה הודיעו על הצו של הממשלה הסובייטית.
בשנת 1918 הממשלה הסובייטית החרימה את כל האדמות מהכנסיות והחלה לחלק לאיכרים. אבל כל השינויים לסדר חקלאי חדש נעצרו בפרוץ מלחמת אזרחים בעיר שרהורוד.
אוקראינה נאבקה על עצמאותה בבולשיביקים ובאביב 1918 הצבא האדום הגן על עצמו מצבא אוסטריה-גרמניה, צבא אוקראינה והצבא הלבן שניסו להפיל את הממשלה הבולשביקית.
כ-60 אחוזים מהיהודים הרוסים חיו באוקראינה וכולם לקחו חלק במניעת פעולות אנטישמיות כמו גניבות, התקפות ורציחות. הצבא האדום אסר על פעולות אנטישמיות אלימות אך כל זה לא היה תקף באוקראינה. בשנת 1919 כשאוקראינה נסוגה, פעולות אנטישמיות אלימות ברמות חדשות לקחו עשרות אלפים חיים ואף אחד לא נשפט. רובם של היהודים באוקראינה חששו מעצמאותה של אוקראינה הבינו כי הצבא האדום בלבד יוכל למנוע זאת.
הצד השני במלחמה, הצבא הלבן, עסק בגניבה, רצח ואונס. כשנאלץ לסגת דרומה בסוף 1919 הם שחררו מזעמם על קהילות יהודיות בדרכם. היחידות היהודיות להגנה עצמאית הצליחו לעצור אותם מדי פעם בעזרת ציוד מהממשלה הסובייטית.
לאחר המהפכה של שנת 1917 הפלישה הרוסית ב-1920 האטה את הניסיונות להקמת מדינה עצמאית.
העיר שרהורוד שוחררה על ידי הצבא האדום באביב 1920. ב-1923 והעיר הפכה למרכז מחוזי כאשר האוכלוסייה גדלה ל-2,450 תושבים. התושבים לקחו חלק בהתפתחות תרבותית ואזרחית. בשנת 1924 לשרהורוד הוקם בית ספר והספרייה נפתחה. לראשונה, לתושבי שרהורוד הייתה גישה לסיוע רפואי חינמי במרכז הרפואי החדש שכלל בית מרקחת וסיוע רפואי אמבולטורי.
בכדי לספק את הצרכים הגדלים של החלק החקלאי נפתח בית ספר לחקלאות בשנת 1928 ומרכז תיקון ציוד חקלאי נפתח ב-1930. תוצרת החקלאות עלתה ומתקנים חודשי לעיבוד תוצרת חקלאות נפתחו ותפוקת הפקת החשמל המקומית הוכפלה.
מרכז לימוד מתקדם נפתח ב-1940 בעל שתי קומות, מעבדה וספרייה. באותה תקופה מרכז לימודי רפואה נפתח וכמן כן נפתחו ספרייה ציבורית, תחנת רדיו מקומית ופארק ציבורי.
שרהורוד היום

בבית החולים של שרהורוד ישנה מעבדה קלינית, צילומי רנטגן, מכשירי גרדיוגרף שונים ומכון פיזיותרפיה. למחלקות הטיפול, מחלקת ניתוח, מחלקת גינקולוגיה, מחלקת ילדים ומחלקת המחלות הזיהומיות יש מעל 150 מעבדות ומספקות טיפולים אמבולטוריים. עם פתיחת המבנה החדש ייפתחו מחלקות אונקולוגיה ואנדוקרונולוגיה.
בית הספר העל-תיכוני בשרהורוד הוא אחד הטובים ביותר במחוז ומספק ללימודים בתחומי הכימיה, ביולוגיה, פיזיקה, שפות, ספרות ומדעים נוספים. מעל 200 תלמידים לומדים בבית הספר למוזיקה בשיעורים על פסנתר, כינור, אקורדיון וכלים נוספים יחד עם ספרות מוזיקלית, סולפג׳ ומקהלה.
היום כיום מחולקת לשניים:
העיר העתיקה - העיירה היהודית שכוללת את הבתים היהודיים העתיקים בני לפחות מאה ואף יותר שעדיין עומדים, שבילים צרים המובילים לנהר, בתי קברות עתיקים על הגבעות, בית הכנסת מהמאה ה-16 ומבנים נוספים.
הער החדשה מכילה אדריכלות רוסית סטנדרטית כמו שהיו בעיירות קטנות ברוסיה. ישנם שני רחובות ראשיים: רחוב קארל מרקס ורחוב לנין. לאחר שפסלו של לנין הוקם ברחוב קארל מרקס השם שונה לרחוב לנין אבל בגלל שלעיר כבר היה רחוב בשם זה הם החליפו את שמו לקארל מרקס. רחוב קארל מרקס עובר בחלק גדול מהעיר העתיקה.
יהודים עדיין גרים בבתיהם הישנים בשרהורוד, דוברים יידיש מעורבבת עם אוקראינית ורוסית. רובם עזבו את בתיהם, מוכרים ואף נוטשים אותם ועוזבים יחד הם קרוביהם המבוגרים בכדי לעבור לערים סמוכות גדולות יותר. לפני שברית המועצות התפרקה שרהורוד היוותה כאתר היסטורי אבל באוקראינה אין די כסף בכדי לשמר את העיר כאתר זה.
בכל הנוגע לתרומות היהודים דעת המקומיים היא להשקיע את הכסף בחינוך האזורי או באוכל עבור היהודים העניים.
בשנת 2002 אזור שרהורוד כלל כ-64,700 תושבים. שיעור מקרי המוות היה ב-462 יותר משיעור הילודה.
ערים תאומות

מולדובה גלודני, מולדובה (מ־1985)
לקריאה נוספת

אובידיו קראנגה, שרהורוד, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 752–754), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

↑  שוקמו קברי תלמידי הבעש"ט הק' ורבני העיר בבית החיים הישן בשאריגראד – JDN – חדשות, המגזר החרדי, כלכלה, דעות – עדכונים שוטפים מהארץ ומהעולם
↑  » חדשות » המאמצים נשאו פרי: אוהל מפואר הוקם בשאריגראד », באתר ארגון קברי צדיקים מתעסק בכל הקשור ל- |קברי צדיקים|מקומות הקדושים|בתי עלמין|בתי כנסת בגולה, ‏2012-01-09
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530978805171  GND: 7733572-7  LCCN: n92051301  NKC: ge754419  VIAF: 156080969   WorldCat (עם VIAF): 156080969
ג'יימס רוברטסון (מושל אוקלהומה)

ג'יימס ברוקס איירז רוברטסון (באנגלית: James Brooks Ayres Robertson, נקרא לעיתים גם J. B. A. Robertson;‏ 15 במרץ 1871 –  7 במרץ 1938) היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוקלהומה הרביעי בשנים 1919–1923. קודם לכן מונה רוברטסון על ידי מושל אוקלהומה הראשון, צ'ארלס הסקל, כשופט מחוזי.
לאחר שעבר את בחירות לשכת עורכי הדין בגיל 21, היה רוברטסון לאחד מעורכי הדין המיומנים באוקלהומה, וטרם קבלתה של אוקלהומה כמדינה בארצות הברית, בטריטוריה האינדיאנית. תקופת כהונתו כמושל עמדה בסימנם של אשרור התיקון ה-18, שקבע את חוק היובש, ואשרור התיקון ה-19 למתן זכות בחירה לנשים, הטבח בטולסה, ופרשיות שחיתות. בשנים 1915–1916 שימש רוברטסון כנשיא הגדול של המסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן.
רוברטסון נפטר ב-1938 עקב מחלת הסרטן ונטמן בעיר צ'נדלר שבאוקלהומה.
ראשית חייו

ג'יימס רוברטסון נולד במחוז קאוקוק שבאיווה, לאביו, שעל שמו הוא נקרא, ולאמו קלרה רוברטסון מאוהיו הוא היה הילד החמישי במשפחה של שישה בנים וחמש בנות. סבו מצד אביו נקרא גם הוא באותו שם. הוריו של רוברטסון עברו לאיווה בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19, שם שירת האב כמתנדב בצבא האיחוד במלחמת האזרחים. גידולו של רוברטסון באיווה החדירו בו את הגישה הפרוגרסיבית.
רוברטסון התחנך בבתי הספר הציבוריים של איווה. בגיל 16 הוא הוסמך כמורה. בעת שעסק בהוראה, הוא למד משפטים בקריאה עצמית וב-1892, כשהיה בן 21, עבר את מבחני לשכת עורכי הדין של איווה. בשנה שלאחר מכן עבר רוברטסון לעיר צ'נדלר שבטריטוריית אוקלהומה.
צ'נדלר נוסדה זמן קצר קודם לכן, ב-28 בספטמבר 1891, על ידי מתיישבים לבנים במסגרת הבהלה לקרקעות שהתרחשה שם אז, והייתה מקום המושב של מחוז לינקולן. רוברטסון ניצל את ההזדמנות ועסק בהוראה ובעריכת דין בעיר המתפתחת. בהמשך הוא מונה כפרקליט המחוז. בעת שהתגורר בצ'נדלר, הוא הכיר את אוליב סטבלפילד, שאותה הוא נשא לאישה ב-1898. לזוג נולדו בן ובת.
רוברטסון נודע כאחד מעורכי הדין המיומנים באוקלהומה ובטריטוריה האינדיאנית. ב-1906 הוא היה לשותף במשרד עורכי הדין "הופמן ורוברסטון", בו הוא היה שותף בשנתיים הבאות.
קריירה פוליטית

ב-1907 התקבלה אוקלהומה כמדינה בארצות הברית. מושל אוקלהומה הראשון, צ'ארלס הסקל, מינה את רוברטסון כשופט במחוז השיפוטי העשירי של המדינה. המינוי חייב אותו להעתיק את מקום מגוריו מצ'נדלר לאוקלהומה סיטי, שם הוא התגורר עד יומו האחרון.
טרם מינויו כשופט, היה רוברטסון פעיל במפלגה הדמוקרטית, הן ברמה המדינתית והן ברמה הלאומית. במסגרת זו הוא סייע למועמדי המפלגה הדמוקרטית בכל דרך. במסעו עם המושל הסקל לדנוור הוא ייצג את המפלגה הדמוקרטית באוקלהומה. הוא היה תומך נלהב של המועמד הדמוקרטי לנשיאות ויליאם ג'נינגס ברייאן.
רוברטסון המשיך לכהן על כס השיפוט עד לתום כהונתו של הסקל כמושל. הוא התפטר מכהונתו כדי להתמודד על משרת המושל, אך בסופו של דבר פרש מהמרוץ כדי לתמוך במועמד המפלגה לי קרוס. קרוס ניצח בבחירות הכלליות וכיהן כמושל אוקלהומה השני.
כשלא היה שבע רצון מחייו הפרטיים, התמודד רוברטסון על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית. קביעת מחוזות הבחירה שלאחר מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שנערך ב-1910 הובילה להענקת שלושה מושבים בבית הנבחרים לאוקלהומה. רוברטסון התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה במחוז הבחירה שלו, אך לא עלה בידו לקבל את מועמדות המפלגה.
הוא שב לעיסוקו בעריכת דין, וב-1914 החליט המושל לי קרוס, כמו הסקל לפניו, שלא להתמודד לכהונה נוספת. רוברטסון ניסה להתמודד שוב על מועמדות המפלגה, אך רוברט ויליאמס, הנשיא הפופולרי של בית המשפט העליון של אוקלהומה, ניצח בהתמודדות.
ב-1914 נפטרה רעייתו של רוברטסון, והותירה אותו עם שני ילדיו.
ההתמודדות על משרת המושל

התמדתו של רוברטסון בפוליטיקה השתלמה לבסוף. ב-1918, כשהתמודד על מועמדות המפלגה על משרת המושל בפעם השלישית, עלה בידו לנצח את ויליאם מארי.
הפופולריות של המושל לשעבר הסקל חיזקה את מעמדה של המפלגה הדמוקרטית באוקלהומה. ב-1910 הופיעה מפלגה חדשה בפוליטיקה המדינתית, המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה. בפעם הראשונה בתולדות אוקלהומה, התמודד בבחירות למשרת המושל מועמד מפלגה שלישית. מול רוברטסון התמודדו מועמד המפלגה הרפובליקנית הוראס ג. מקיבר, ומועמד הסוציאליסטים פטריק נייגל. גורם מרכזי במערכת בחירות זו היה מרד התירס הירוק (אנ') ב-1917, שהסוציאליסטים סייעו לעוררו. מצביעים רבים החשיבו אותם כלא פטריוטים. רוברטסון נחל ניצחון סוחף, והדמוקרטים הצליחו להשיג רוב משמעותי הן בבית הנבחרים והן בסנאט של אוקלהומה.
מושל אוקלהומה

ב-13 בינואר 1919 הושבע רוברטסון כמושל אוקלהומה הרביעי. עד מהרה הוא התמודד עם שתי סוגיות ברמה הלאומית: חוק היובש וזכות הבחירה לנשים.
כבר בתקופת כהונתו של הסקל כמושל, אימצה אוקלהומה מדיניות תקיפה כלפי צריכת משקאות חריפים. רוברטסון פעל להמשך מדיניותו של הסקל, והוביל את מדינתו באופן גורף לאשור התיקון ה-18.
ככזאת שנכתבה מתוך השקפת עולם פרוגרסיבית, העניקה חוקת אוקלהומה את זכות הבחירה לכל הגזעים, הן לגברים והן לנשים. אף המדינה העבירה תיקונים לחוקה וחוקים שלמעשה שללו את זכות הבחירה מהשחורים באמצעות יצירת מחסומים לרישומם כמצביעים. רוברטסון קרא לכינוס מושב מיוחד של בית המחוקקים, שרוב חבריו היו לבנים, שהוביל לאשור התיקון ה-19, שנכנס לתוקף ב-18 באוגוסט 1920.
בין הישגיו של רוברטסון נכללה יצירת תפקיד נציב הפנסיות של אוקלהומה. הוא גם הקים סוכנויות לסחר קואפרטיבי לשירות חקלאי המדינה, שסבלו ממחירים נמוכים בשל ההיצף בהיקף התוצרת לאחר מלחמת העולם הראשונה. רוברטסון גם יזם הצעת חוק שאיפשר את סלילתם של 1,300 מילים (2,100 ק"מ) של כבישים סלולים, יותר מכל הכבישים שנסללו בתקופות כהונותיהם של שלושת קודמיו גם יחד.
תוך שהוא עשה שימוש בניסיונו החינוכי, בין השאר, התמקד רוברטסון גם בשיפור מערכת החינוך המדינתית. ראשית, הוא פעל לשינוי אופן פעולתם של הקולג'ים באוקלהומה. טרם בחירתו כמושל, היה הפיקוח על הקולג'ים מסור בידי מועצת החינוך המדינתית בראשותו של המפקח המדינתי על בתי הספר. בימיו של רוברטסון התרחבה סמכות המושל על הקולג'ים עם הקמת "מועצת הרקטורים המדינתית", שחבריה מונו על ידי המושל כדי לפקח על כל מוסדות ההשכלה הגבוהה. בתקציבים שהגיש, דאג רוברטסון למימון שיפורים בתהליכי הכשרת המורים, לסטנרטים גבוהים יותר להישגי בתי הספר, למיזוגם של בתי ספר כפריים רבים, ולהנהגת השימוש בתוכנית לסבסוד ספרי לימוד. הוא הציע את הרחבת המימון לבתי ספר כושלים, אך הצעה זו נדחתה על ידי בית המחוקקים.
לחובתו של רוברטסון נרשמו גם כישלונות. עבודת הממשל שלו על הכבישים המדינתיים שיפרה אותם, אך זו לא הייתה מספקת לענות על הצרכים. הוא לא הצליח להשיג את תמיכת המצביעים בצורך ל-50 מיליון דולר לשיפורים בכבישים. אף על פי שהמפלגה הסוציאליסטית כבר לא היוותה איום, היא דחפה לקיום שביתות. ב-1919 שבתו עובדי חברת הטלפונים בעיר דרמרייט, ושביתה רבתי של כורי הפחם התקיימה במזרח אוקלהומה. רוברטסון, בתוקף תפקידו כמפקד העליון של כוחות המיליציה המדינתית, הכריז על ממשל צבאי באזורים אלו. תוכנית הביטחונות לבנקים, שנוסדה על ידי הסקל, קרסה בעקבות המיתון של 1920 באוקלהומה, ובשל כך נסגרו בנקים רבים במדינה.
ממשלו של רוברטסון נאבק עם ההשפעות הכלכליות של השפל בתעשיית הנפט, ועם המיתון הכללי בארצות הברית, ומצבה הרעוע של הכלכלה הוסיף למתחים הגזעיים במדינה. התקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה אחת הגרועות בתולדות היחסים הבין-גזעיים באוקלהומה. כדי לסייע להתמודדות עם הבעיה, הקים רוברטסון ועדה ליחסים בין-גזעיים שחברה היו הן לבנים והן שחורים, אך עלה בידה לעשות רק מעט לשיפור מצב הדברים.
מושל אוקלהומה > הטבח בטולסה

בשעות הבוקר המוקדמות של 1 ביוני 1921, פרצו מהומות בעיר טולסה, שם בזז ושרף המון לבן את רוב שטחה של גרינווד, המרכז המשגשג של הקהילה האפרו-אמריקאית של העיר. במהלך 16 השעות של המהומות, נהרגו כ-300 איש (רובם שחורים תומכי המפלגה הרפובליקנית), יותר מ-800 איש פונו לבתי החולים המקומיים עקב פציעות, אלפי שחורים נותרו חסרי בית לאחר ש-35 מבננים ובהם 1,256 בתים עלו באש, ורכוש בשווי של 1.8 מיליון דולר (כ-28 מיליון דולר ב-2021) עלה באש. בסופו של דבר השיב רוברטסון את הסדר על כנו בעיר באמצעות הכרזה על ממשל צבאי ושליחת המשמר הלאומי של אוקלהומה לביצוע פעולות שיטור באזור. רוברטסון גינה את צעדיהם של רשויות העיר ומשרד השריף והורה על הקמת חבר מושבעים גדול לחקירת האירועים, אך בסופו של דבר איש לא הועמד לדין על גרימת מקרי המוות, הפציעות ואובדן הרכוש. כ-3,000 שחורים נמלטו מהעיר באותה עת. המהומות השפיעו על אוקלהומה במשך דורות, קידמו את הנייטיביזם, זירזו את צמיחתו של ארגון העליונות הלבנה הקו קלוקס קלאן בפעם הראשונה באוקלהומה, ודיכאו את שאיפותיהם של השחורים לחיים במדינה.
מושל אוקלהומה > סוף תקופת כהונתו

המצב החמיר עוד יותר מבחינה פוליטית כאשר בעת כהונתו של רוברטסון איבדו הדמוקרטים את הרוב שלהם בבית הנבחרים המדינתי. לאחר בחירות אמצע הכהונה של 1920, השיגו הרפובליקנים את השליטה בבית הנבחרים. המהומות היו גם בין הגורמים לחלופין בבית הלבן, כאשר נבחר הנשיא הרפובליקני וורן הרדינג במקום הנשיא הדמוקרטי וודרו וילסון. באוקלהומה נוצח הסנאטור הדמוקרטי תומאס גור, שהוחלף בג'ון הרלד, הסנאטור הרפובליקני הראשון שייצג את המדינה. רוברטסון נותר עם בית מחוקקים מפולג. בשל כך לא עלה בידו להצליח להעביר את צעדי המדיניות שלו במשך השנתיים האחרונות לכהונתו.
במשך שארית תקופת כהונתו של רוברטסון רדפו שערוריות את ממשלו. עימותים בין בית הנבחרים שנשלט על ידי הרפובליקנים לבין הסנאט שהיה בשליטה דמוקרטית גרמו לקיום חקירה של הרשות המבצעת על ידי בית הנבחרים, ובראש ובראשונה חקירה של רוברטסון עצמו. כפי שהיה בתקופות קודמו, לי קרוס, הוא כמעט והודח בהצבעה שנפלה על חודו של קול אוחד.
ב-1921 התפזר בית הנבחרים בלי להצביע על חוקי התקציב. מצב זה אילץ את רוברטסון להפעיל את הממשלה בתקציב גרעוני עד לכינוס מיוחד של בית המחוקקים לפתרון הבעיה. רוברטסון גם התמודד עם התנגדות משמעותית מצד נציב החברות, הרפובליקני קמפבל ראסל, שחשף את מה שהרפובליקנים ראו כשערורייה על דרך הניהול של רוברטסון את נושא החנינות.
רוברטסון סיים את כהונתו כמושל ב-8 בינואר 1923 עם השבעתו של המושל החמישי של אוקלהומה, ג'ק וולטון.
שנותיו האחרונות

כאזרח פרטי חידש רוברטסון את פעילותו בעריכת דין. לאחר סיום כהונתו כמושל, הואשם רוברטסון, יחד עם כ-30 פקידי ממשל המדינה מכהנים ולשעבר, בשוחד במסגרת שערוריית בנקים. בערבו של 22 במרץ 1922 נעצר רוברטסון במחוז אוקמולגי. מוקדם יותר באותו יום כלל חבר מושבעים גדול, שחקר את קריסת בנק המדינה במחוז אוקמולגי, את רוברטסון ואת פרד ג. דניס, לשעבר נציב הבנקים המדינתי, בכתב אישום. רוברטסון זוכה בסופו של דבר, אך הפרשה הזיקה לקריירה הפוליטית שלו. הוא ניסה להתמודד שוב על משרת המושל, להיבחר כשופט בבית המשפט העליון של אוקלהומה וכסנאטור, אך יותר לא עלה בידו לנצח בבחירות או להתמנות למשרה פוליטית.
ג'יימס רוברטסון נפטר ממחלת הסרטן ב-7 במרץ 1938 באוקלהומה סיטי. הוא נטמן בבית הקברות אוק פארק שבצ'נדלר.
הערות שוליים

↑  ג'יימס רוברטסון, באתר האגודה ההיסטורית של אוקלהומה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1188254324  VIAF: 95912320   WorldCat (עם VIAF): 95912320
ניקולאי ברטרם

| --- | --- |

 לידה:  24 באוגוסט 1873 Lgovsky District, רוסיה 
 פטירה:  13 ביולי 1931 (בגיל 57) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 
ניקולאי ברטרם (באנגלית: Nikolai Bartram; ‏  5 בספטמבר 1873 - 13 ביולי 1931) היה מאייר רוסי, מעצב כרזות, היסטוריון אמנות ואספן.
קורות חיים

אביו, דמיטרי ברטרם, היה אמן צבעי מים, שהיה לו בית מלאכה קטן שבו יצר צעצועים. ניקולאי למד לצייר בגיל צעיר. כשהיה בן שש עשרה החל ללמוד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, אך נאלץ להפסיק לאחר שנתיים, עקב בריאות לקויה. שחזר הביתה, הוא ארגן סדנה לייצור צעצועי עץ, אותה ניהל במשך עשר שנים.
הוא גם למד את ההיסטוריה של הצעצועים ברוסיה. הדבר הוביל אותו לעבודותיהם של ההיסטוריון, איוואן זבלין, והאתנוגרפית, ורה חרוזינה. לאחר מכן החל לאסוף צעצועים, וכן עשה נסיעות למחוזות רחוקים כדי לאסוף בגדים וחפצי בית ישנים.
מ-1900 עד 1903 נדד ברחבי אירופה; ביקר בחנויות צעצועים וחזר עם מזוודות מלאות בבובות, חיילי צעצוע וחיות צעצוע. הוא גם פיתח עניין בספרי ילדים ויצר איורים לכמה סיפורי עם רוסיים ישנים. משנת 1904 שימש כאמן במוסקבה ועד 1917 היה ראש המחלקה לאמנות במוזיאון למלאכת יד. הוא ארגן שם סדנה, הכנת בובות עם ראשי חרסינה, לבושות בתלבושות עממיות. החנות שלו גם יצרה את ה"צעצועים האדריכליים" הראשונים ברוסיה, מבוססים על מבנים ומגדלים היסטוריים.
בשנת 1912 נשא לאישה את האמנית והאספנית Yevdokia Loseva, שהצטרפה אליו במפעליו השונים.  באוקטובר 1918, עם סיום מלחמת העולם הראשונה, הוא ויבדוקיה הקימו את מוזיאון הצעצועים של מוסקבה; למרות שהוא לא נפתח לקהל הרחב עד 1921. רבים מהפריטים שהוצגו נלקחו מאחוזות מולאמות, על ידי הממשלה הבולשביקית. בשנת 1924, המוזיאון הועבר לאחוזה סמוכה. ברטרם נשאר המנהל שלו עד מותו.
הוא היה חבר בארגונים רבים. ב-1916 מונה ליושב ראש איגוד עובדי האמנויות הדקורטיביות ותעשיית האמנות. מאוחר יותר כיהן כראש הוועדה לאמנויות דקורטיביות בקומיסריון העם לחינוך, וכן השתייך לוועדה להגנת אנדרטאות לאמנות ולעתיקות. הוא גם נבחר לאקדמיה הממלכתית למדעי האמנות.
הוא נפטר ב-1931, בן חמישים ושבע בלבד, ונקבר בבית הקברות נובודביצ'י.
זמן קצר לאחר מותו הועבר מוזיאון הצעצועים לזגורסק. בשנת 1980, הוא הועבר למיקומו הנוכחי בסרגייב פוסאד.
הערות שוליים

↑  БАРТРАМ Николай Дмитриевич, www.mke.su
↑  Бартрам Николай Дмитриевич | Интернет-журнал Сергиев.ru – r. Сергиев Посад, sergiev.ru (ברוסית)
↑  Российская музейная энциклопедия (Russian Museum Encyclopedia), 2001, Vol.2, Pg.107
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301143805171  PLWABN: 9810596883405606  GND: 1059947544  ISNI: 0000 0000 6691 1967  LCCN: nr89008552  ULAN: 500079793  VIAF: 21987946   WorldCat (עם VIAF): 21987946
ארויד קובל

| --- | --- |

 לידה:  12 בנובמבר 1889 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  11 בינואר 1938 (בגיל 48) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 הישג בולט:  היה מס' 20 בעולם בשנת  1925
 הדרגה הגבוהה ביותר:  בוגר ספורט של ברית המועצות בשחמט 
 מד כושר מרבי:  2598 (דצמבר 1925)
 מקצוע נוסף:  פרובלמאי 
 מדינה:  רוסיה, ברית המועצות
 
ארויד קובל (בגרמנית: Arvid Kubbel)‏ (12 בספטמבר 1889–1938) היה שחמטאי רוסי ממוצא גרמני ומחבר סיומים.
קובל היה אחיהם של יבגניי קובל וליאוניד קובל. הוא חלק מקום 5-7 בתחרות מוסקבה 1920 (האליפות הראשונה של ברית המועצות, ניצח: אלכסנדר אלכין) , הגיע למקום השישי בתחרות פטרוגרד 1923 (האליפות השנייה של ברית המועצות, ניצח: פטר רומנובסקי) , הגיע למקום החמישי בתחרות לנינגרד בשנת 1924 (ניצח: גריגורי לבנפיש) , חלק מקום 11-13 בתחרות לנינגרד בשנת 1925 (האליפות הרביעית של ברית המועצות, ניצח: יפים בוגוליובוב)  וחלק מקום 8-9 בתחרות לנינגרד בשנת 1928 (ניצח: איליה רבינוביץ).
בשנת 1938 מת כתוצאה מדלקת בכליות בגולאג סובייטי. (לפי גרסה אחרת הוצא להורג על ידי המשטרה הסובייטית החשאית).
רות אשל

| --- | --- |

אשל ב-2012
 לידה:  1942 (בת 83 בערך) חיפה, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה  New College of California  האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים  קונסרבטוריון דוניה ויצמן  Université du Québec 
 
רות אשל (1942 בחיפה) היא רקדנית, חוקרת מחול, כוריאוגרפית ומבקרת מחול.
ביוגרפיה

רות אשל נולדה בחיפה ב-1942, היא בתו של ג'נקה רטנר חתן פרס ביטחון ישראל. היא בוגרת בית הספר הריאלי העברי וקונסרבטוריון דוניה ויצמן בחיפה (1960). תלמידה של ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן לבלט קלאסי (1953–1960). למדה נגינה בפסנתר אצל חיים אלכסנדר באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בירושלים (1961-1962). בצה"ל שירתה בחיל הים.
השתלמה בבלט בפריז (1964–1967) אצל אולגה מורוזובה וכן אצל פיליס בדלס בלונדון שם עברה את בחינות האקדמיה המלכותית (לונדון) לבוגרים ברמת "אלמנטרי" ו"אינטרמדיאט" (1965, 1966). נפצעה קשה בתאונת דרכים בבלגיה (1967) כשכף רגלה התרסקה והבהונות נקטעו. חזרה לארץ ב-1967. בעקבות התאונה התמקדה במחול מודרני. תלמידה של רינה גלוק, לינדה הודס, נורית כהן, ג'ין היל-סאגאן, קנט גוסטפסון (מחול מודרני וג'אז) וכן של ליה שוברט וקאי לוטמן (בלט קלאסי). הגישה תלמידות לבחינות האקדמיה המלכותית בסניף ישראל (1971) ולימדה במרכז למחול של שוברט ולוטמן בבית רוטשילד בחיפה. לימדה בלט באולפן געתון אצל יהודית ארנון (1967-1969). תלמידה של רות זאפורה בברקלי, קליפורניה בתיאטרון-תנועה. סיימה תואר ראשון במדעי הרוח בארצות הברית, במכללה החדשה בקליפורניה, תואר שני בלימודי תיאטרון באוניברסיטת קוויבק במונטריאול בנושא "מחול ביישוב והאספקטים התאטרליים שלו", קנדה (1990), ותואר שלישי מאוניברסיטת תל אביב (2001), החוג לאמנות התיאטרון בנושא "תיאטרון-תנועה בישראל 1976-1991".