stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המפרשית הדה
רקע היסטורי

האירועים סביב בניית המפרשית הדה כרוכים בהתפתחות יחסי החוץ של יפן עם מעצמות המערב במחצית השנייה של המאה ה-19. עד אותה עת הנהיגו שליטי יפן מדיניות בדלנית (סאקוקו) קפדנית ודחו ניסיונות מצד מעצמות המערב לפתח קשרים מדיניים ומסחריים. קשרי החוץ והסחר של יפן באותה עת הצטמצמו לקשרים עם סין והולנד. הבדלנות היפנית נבעה בין היתר מחשש לפלישת מעצמות המערב אל שטחים ביפן, וכן מחששם מפני המיסיונריות הנוצרית. לקראת סוף המאה ה-18 ובמחצית הראשונה של המאה ה-19 רבו המקרים בהם דחו היפנים בקשות של סוחרים רוסים אנגלים אמריקאים ואחרים לפתוח את נמלי יפן למסחר. בשנת 1804 הגיע ליפן איש העסקים והמדינאי הרוסי ניקולאי פטרוביץ רזאנוב בשליחות הצאר אלכסנדר הראשון. רזאנוב הגיע לחופי נגאסאקי על אחת מהספינות שנטלו חלק במשלחת הרוסית הראשונה שהפליגה סביב העולם, ובידיו מכתב בקשה מאת הצאר, הקורא לשלטונות לפתוח את נמלי יפן בפני סוחרים רוסים. לאחר המתנה של מספר חודשים בקרבת נגאסאקי דחו היפנים את הבקשה הרוסית, כפי שדחו עד אז בקשות דומות ממדינות אחרות.
התפתחויות במצב הפוליטי העולמי בתחילת המאה ה-19 החלו להשפיע בהדרגה על מדיניותה הבדלנית של הנהגת יפן. הצי ההולנדי איבד את מעמד הבכורה שלו בעולם בעוד ציי אנגליה וארצות הברית מתחזקים. כתוצאה מניצחונות הצי האנגלי בסין במלחמת האופיום הראשונה (1839–1842) נכבשה הונג-קונג והסינים נאלצו לפתוח חמישה מנמליהם לסחר בינלאומי. בשנת 1844 שלח המלך ההולנדי, ויליאם השני, מכתב מלכותי אל הרשויות בנאגאסקי, בו הוא מודיע להם על תוצאות המלחמה ומפציר בהם לפתוח ביוזמתם את שערי יפן למסחר. היפנים קיבלו את המסר בטקס ידידותי, אך בחרו להתעלם מבקשת הכס ההולנדי. ב-1852 חוזרים ההולנדים ופונים אל היפנים בנושא זה, והפעם תוך אזהרה מפורשת כי הצי האמריקאי מתכנן פעולה שמטרתה לפתוח בכוח את נמלי יפן למסחר בינלאומי. גם הפעם לא נענו היפנים לבקשה, ולמעשה לא השיבו כלל לפנייה ההולנדית. מכך ניתן להניח שהופעת השייטת האמריקאית - "הספינות השחורות" - של קומודור מתיו פרי מול חופי אדו (טוקיו כיום) ביולי 1853 לא הפתיעה את שלטונות יפן. קומודור פרי, שנשלח על ידי הנשיא מילרד פילמור, ניהל במשך מספר חודשים משא ומתן שהביא לחתימת הסכם קנגאווה במרץ 1854, המתיר לספינות אמריקאיות לעגון במספר נמלים ביפן והתחיל בכך תהליך לקידום היחסים בין המדינות. פריצת דרך זו אותתה למעצמות נוספות לחדש את מאמציהן לשאת ולתת עם היפנים על חתימת הסכמי שיתוף פעולה. כבר באוגוסט 1853 הגיעה לחופי יפן משלחתו הרוסית של תת-האדמירל אפמיי פוטיאטין במטרה להגיע להבנות עם יפן, בדומה לאלה שהשיג הקומודור פרי.
ראש המשלחת הרוסית

אפימיי וסילביץ 'פוטיאטין נולד ב-8 בנובמבר 1804. בשנת 1819 התקבל כצוער לחיל הים שם סיים בהצטיינות את הכשרתו וקודם לדרגת קצונה בשנת 1822. בתוך זמן קצר הוא הוצב לשירות על הפריגטה "קרייזר" שנשלחה להפלגה סביב העולם. הוא זכה לעיטור כבוד הודות לתפקודו בצוות ה"קרייזר". בשנת 1827 השתתף בקרב נאווארינו (במערב חצי האי הפלופונסוס ביוון) נגד הצי הטורקי במהלך מלחמת השחרור ביוון.
בשנת 1837 מונה פוטיאטין, בהמלצת מפקדו הקודם האדמירל לאזרב, למפקד הפריגטה "אגאטופול" שהשתייכה לצי הים השחור שפעל לחופי צפון הקווקז. פוטיאטין לקח חלק במבצעים רבים, גילה יכולות גבוהות, אומץ רב, ואף נפצע. בשנת 1839 הוא קודם לדרגת קולונל. בשנת 1842 נשלח פוטיאטין על ידי משרד חוץ הרוסי למשימה דיפלומטית באיראן. הוא שט עם כוח ספינות בים הכספי עד לאסטרבאד שבצפון אירן (בחוף הדרומי של הים הכספי) למשא ומתן עם השאח במטרה ליישב מחלוקות בסוגיות הנוגעות לגבול. משימתו זו בוצעה בהצלחה ואף הוענק לו עיטור כבוד גבוה על ידי ממשלתו של השאח. בשנת 1843 נשלח מספר פעמים, במסגרת משלחות שונות, לבריטניה בפריגטה "אורורה", בין השאר, לשם הזמנת ספינת קיטור. כמו כן ביקר בטורקיה ובמצרים וסקר את הכוחות הימיים שם. ב-1846 נשלח למשימות בים השחור והכספי ובקווקז ובשנת 1849 מונה לשלישו של הצאר. במהלך שירותו זכה לעיטורים רבים ובאפריל 1851 הועלה לדרגת תת-אדמירל. בשנת 1852, בהוראת הצאר ניקולאי הראשון, יצא פוטיאטין בראש משלחת רוסית חדשה שנועדה לכונן יחסי מסחר עם יפן. באוקטובר 1852 הפליגה המשלחת לדרכה מבסיס הצי הרוסי בקרונשטד (מערבית לסנט פטרסבורג) על סיפון הפריגטה "פאלאדה". במאי 1853 הגיעה המשלחת לסינגפור וביוני להונג-קונג. לאחר מכן הצטרפו למשלחת מספר ספינות רוסיות נוספות ובאוגוסט 1853 הופיעו הספינות הרוסיות בקרבת נמל נאגאסקי.
ראשית המשא ומתן

המשא ומתן בניהול פוטיאטין החל מיד עם הגעתו לחופי יפן. פוטיאטין שלח מסר של שלום לשלטונות היפנים, ואף נפגש עם מושל נגאסאקי בתחילת ספטמבר ומסר לו מכתב בקשה רשמי בנושא הסחר והיחסים בין המדינות. מותו של השוגון ה-12, אייאושי (Ieyoshi) ותהליך בחירת מחליפו עיכבו את מתן התשובה היפנית בשלושה חודשים. לאחר שהמתין כשלושה חודשים לתשובה היפנית החליט פוטיאטין להפליג לשאנגחאי וחזר ליפן בדצמבר 1853 והצליח לקיים פגישה ראשונה עם משלחת יפנית. בראשית ינואר 1854 החל משא ומתן שמטרתו הייתה לפתוח את נמלי יפן בפני צי הסוחר הרוסי ולהגיע להסכם ידידות ומסחר בין המדינות. המגעים בין הצדדים לא הביאו לתוצאה הרצויה לרוסים, ובעקבות כך עזב ופוטיאטין את יפן והפליג לעבר מנילה (בשמה הקודם Hamilton), משם שיגר דיווח למשרד החוץ הרוסי על הבטחה שקיבל משלטונות יפן, כי בעתיד, אם תחליט יפן לפתוח את נמליה לסחר בינלאומי, רוסיה תהיה המדינה הראשונה לקבל מעמד זה. לנוכח המצב הבינלאומי והמלחמה בקרים, החליט פוטיאטין לחזור לרוסיה.
בעקבות הצלחת המשלחת האמריקאית, בראשותו של הקומודור פרי, להשיג הסכם סחר, נצטווה פוטיאטין באוקטובר אותה שנה לשוב ליפן על מנת להמשיך במשא ומתן. לצורך הפלגה זו העביר פוטיאטין את מפקדתו לספינת הדגל החדשה - הפריגטה החדשה "דיאנה" – ספינת תותחים באורך 52 מטרים ובמשקל 2000 טונות. הדיאנה, ועליה כחמש מאות אנשי צוותו והפמלייה של פוטיאטין הגיעה לחופי שימודה, שבחצי האי איזו דרומית לטוקיו בדצמבר 1854. ב-22 בדצמבר החל המשא ומתן עם הנציגות היפנית במקדש הופוקוג'י (Hofukuji) בשימודה. בראש הצוות היפני עמד קאוואג'י טושיאקירה (Kawaji Toshiakira), אותו פגש כבר פוטיאטין במשא ומתן שנכשל שנה קודם לכן.
הצונאמי

ב-23 בדצמבר 1854, בשעת בוקר, הכתה רעידת אדמה חזקה בעוצמה של 8.4 את אזור החוף המרכזי של מזרח יפן (כונתה בשם אנסי-טוקאי). רעידת האדמה גרמה לצונאמי הרסני והביאה למותם של אלפים ולהרס של עשרות אלפי בתים. ה"דיאנה", ספינת הדגל של פוטיאטין, שעגנה לחופי שימודה, נקלעה למערבולות הענק של הצונאמי, ולפי עדויות הסתחררה למעלה מארבעים פעם תוך שהיא סופגת פגיעות קשות כשהוטחה לעבר סלעים במפרץ אשא גרמו לה נזקים רבים. תוך כדי המאבק בצונאמי ביצע צוות הספינה מעשי גבורה כשנחלץ לעזרת דייגים יפנים שסירותיהם טבעו בסמוך לדיאנה. ימים ספורים לאחר רעידת האדמה, בדרכה לעבר חוף מבטחים במערב חצי האי איזו לצורך תיקונים, טבעה הדיאנה ואבדה כשנקלעה לסערה חזקה בקרבת העיר פוג'י. דייגים יפנים מהעיר חילצו את מאות אנשי הדיאנה. אחד מהעוגנים הענקיים של הדיאנה מוצב כיום בעיר פוג'י.
אחרית

בניית ה"הדה" סייעה רבות להתפתחות שיטות העבודה במספנות היפניות, ובעקבות הניסיון שנרכש בהדה, הצטייד הצי היפני במספר ספינות שתוכננו כדוגמתה.
פוטיאטין נשלח פעמיים נוספות ליפן, בשנים 1857–1858, על מנת להשלים ולהרחיב את הסכמי הסחר בין המדינות. עם שובו לרוסיה הוא קודם לדרגת אדמירל בשנת 1858. בשנת 1861 מונה לשר החינוך ברוסיה, אך שימש בתפקיד שנה אחת בלבד. בעקבות פועלו לקשירת היחסים עם יפן זכה להערכה רבה ובשנת 1869, בהגיעו לגיל 65, הוענק לו תואר רוזן. פוטיאטין נפטר בפריס ב-16 באוקטובר 1883.
ביפן מצוינים מספר אתרים הקשורים לבניית ה"הדה". אתר בניית הספינה מונצח באנדרטה ובה שמות הנגרים המומחים שעמדו בראש קבוצות העבודה. במקדש הונזנג'י (Honznji) בהדה מצויים עד היום החדר ושולחן העבודה ששימשו את פוטיאטין במהלך בניית המפרשית. במוזיאון הימי הקטן בהדה מצוי דגם של המפרשית, תצוגה המתארת את סיפור בנייתה וכן עוגן של הדיאנה. טביעת ה"דיאנה" מונצחת במספר אתרים בעיר פוג'י ובהם דגם גדול של הדיאנה הנמצא בפרק הסמוך לים, אנדרטה עם פסלו של פוטיאטין המחולץ מהמים על ידי דייגים יפנים, וכן אנדרטה ובה מוצג עוגן של הספינה שנמשה ב-1976 ממקום הטביעה.
מדי שנה, בחודש יולי, נערך בהדה מצעד ססגוני בשיתוף מקומיים ואורחים מרוסיה לזכרו של פוטיאטין ולציון שיתוף הפעולה בין העמים בבניית ספינת החילוץ.
ראו גם

יחסי יפן–רוסיה
יחסי יפן–הולנד
הצי הקיסרי היפני
הצי הרוסי הקיסרי
הערות שוליים

1 2 3  ראו גם סרט של הטלביזיה היפנית - NHK- בשם:Vessel of friendship. אורך 49 דקות., ‏שודר לרשונה במרץ 2019 (ארכיון)
↑  Mitsuo Yesaki, Suebusuton: A Japanese village on the British Columbia coast, Peninsula Publishing Company, 2003, עמ' 6
↑  Arano Yasunori, Foreign Relations in Early Modern Japan: Exploding the Myth of National Seclusion, Nippon.com
↑  Nikolay Petrovich Rezanov, Encyclopaedia Britannica
↑  Hector Chevigny, Nikolai Petrovich Rezanov, Dartmouth Library
↑  Edgar Franz, Philipp Franz Von Siebold and Russian Policy and Action on Opening Japan to the west, IUDICIUM Verlag, 2005, עמ' 42-43
↑  Dutch-Japanese relations, netherlandsandyou.nl
1 2 3 4  A.V. Ilyishev, V.I. Saplin, The Mission of E.V. Putyatin., Russian journal of Japanese studies
↑  מאמצים רבים נעשו לספק מזון למאות אנשי הצוות הרוסי. במקדש בהדה נשתמרו רשימות של אספקת מצרכים לאורחים כמו 210 שקי אורז, 260 שקי קמח, 25 שקי שעועית, 782 ק"ג סוכר וכדומה.
↑  מקדש צ'ורקוג'י
↑  ראה התייחסות לקידום הצי היפני בעקבות בניית ההדה באתר, באתר Admiral Nevelskoy Maritime State University
↑  אתר בניית הספינה הדה והאנדרטה להנצחת האירוע, באתר google maps
↑  המקדש בהדה בו מוקם משרדו של פוטיאטין, באתר google maps
↑  המוזיאון הימי בהדה, באתר google maps
↑  עוגן של הדיאנה במוזיאון בהדה, באתר picnano.com (ארכיון)
↑  דגם של הדיאנה בעיר פוג'י, באתר google maps
הקומודור פרי במהלך פגישותיו ביפן
תת -אדמירל אפימיי וסילביץ' פוטיאטין
פוטיאטין במשא ומתן בנגסאקי
טביעת הדיאנה לאחר הצונאמי כפי שצוירה על ידי מהנדס הספינה אלכסנדר מוז'ייסקי
המפרץ בהדה היום
השקת ההדה על גבי המסילה
המין החזק

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 בימוי:  מימי לדר 
 הופק בידי:  רוברט קורט 
 עריכה:  מישל טסורו 
 שחקנים ראשיים:  פליסיטי ג'ונס, ארמי האמר, ג'סטין ת'רו, ג'ק ריינור, סם ווטרסטון, קתי בייטס
 מוזיקה:  מייקל דאנה 
 צילום:  מייקל גריידי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Focus Features, פרטיסיפנט, דרימוורקס 
 חברה מפיצה:  Focus Features, Alibaba Pictures, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 בדצמבר 2018 
 משך הקרנה:  120 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט ביוגרפי 
 הכנסות באתר מוג'ו:   onthebasisofsex
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
המין החזק (באנגלית: On the Basis of Sex) הוא סרט ביוגרפי אמריקני מסוג דרמה משפטית משנת 2018, המבוסס על חייה ותיקיה הראשונים של שופטת בית המשפט העליון רות ביידר גינסבורג. הסרט בבימויה של מימי לדר, נכתב על ידי דניאל סטיפלמן. מככבים בו בתפקידים הראשיים: פליסיטי ג'ונס בתפקיד גינסבורג, יחד עם ארמי האמר, ג'סטין ת'רו, ג'ק ריינור וקיילי ספייני. בתפקידי משנה: סם ווטרסטון וקתי בייטס.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט הייתה בפסטיבל AFI - מכון הסרטים האמריקאי ב־8 בנובמבר 2018, והוא יצא לבתי הקולנוע בארצות הברית ב־25 בדצמבר 2018, בהפצתה של חברת Focus Features. הסרט זכה לביקורות חיוביות בדרך כלל מהמבקרים, שהכירו בסרט כ"סרט קלוקל מעט עם כוונות טובות מאוד", ושיבחו את ביצועי המשחק של פליסיטי ג'ונס.
שחקנים

| שחקן | שם הדמות | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| פליסיטי ג'ונס | רות ביידר גינסבורג |  |
| ארמי האמר | מרטין ד' גינסבורג | בעלה של רות |
| ג'סטין ת'רו | מל וולף | מנהל ב-ACLU (האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות) |
| קתי בייטס | דורותי קניון | עורכת דין איתה מתייעצת רות ביידר גינסבורג |
| סם ווטרסטון | ארווין גריסוולד |  |
| קיילי ספייני | ג'יין סי' גינסבורג | בתם הבכורה של רות ומרטין |
| קאלום שוניקר | ג'יימס סטיבן גינסבורג | בנם הצעיר של רות ומרטין |
| ג'ק ריינור | ג'יימס ה' בוזארט | פרקליט מטעם משרד המשפטים במשפטו של מוריץ |
| סטיבן רוט | פרופסור בראון |  |
| רונאלד גוטמן | ג'רלד גוטר |  |
| כריס מולקי | צ'ארלס מוריץ | העותר שנשללה ממנו האפשרות לניכוי מס בשל היותו גבר |
| גארי ורנץ | ויליאם אדווארד דויל | שופט |
| פרנסיס ח' מקארתי | פרד דוארטי | שופט |
| בן קארלסון | ויליאם ג'דסון הולוויי הצעיר | שופט |
| רות ביידר גינסבורג |  | בתפקיד עצמה |
הפקה

רוברט ו. קורט הפיק את הסרט באמצעות חברת Participant Media. ב־18 ביולי 2017, מגזין Deadline Hollywood דיווח כי הסרט יבוים על ידי מימי לדר. ההפקה החלה בסוף 2017 במונטריאול, וצוות השחקנים אויש סופית באוקטובר גם על ידי ג'סטין ת'רו, קתי בייטס, סם ווטרסטון, ג'ק ריינור, סטיבן רוט וקיילי ספייני, עם תחילת הצילומים.
הפקה > כתיבה

התסריט נכתב בידי דניאל סטיפלמן, אחיינה של גינזבורג. הוא נכלל ברשימת ה-blacklist לשנת 2014 לתסריטים הטובים ביותר שלא הופקו במהלך השנה.
הפקה > ליהוק

שמה של נטלי פורטמן נקשר בעבר למשחק בתפקיד גינזבורג. ב־18 ביולי 2017, ”דדליין” דווח שג'ונס תשחק בתפקיד גינזבורג בסרט. ב־7 בספטמבר 2017 לוהק האמר לגלם את בעלה של רות מרטין. את הקאסט השלימו ג'סטין ת'רו, קתי בייטס, סם ווטרסטון, ג'ק ריינור, סטיבן רוט וקיילי ספייני, שהצטרפו באוקטובר עם תחילת הצילומים. באפריל 2018 הוכרז כי גינזבורג תופיע בתפקיד קטן.
פרסום

הסרט אמור היה לצאת לאקרנים על ידי חברת פוקוס ב־9 בנובמבר 2018, אך היציאה הרחבה לאקרנים נדחתה ל־11 בינואר 2019, והפצה מוגבלת שלו בקולנועים החלה ב-25 בדצמבר 2018. הקרנת הבכורה העולמית של הסרט הייתה בפסטיבל של מכון הסרטים האמריקאי ב-8 בנובמבר 2018.
פרסום > שיווק

הטריילר הראשון לסרט עלה לראשונה ב־16 ביולי 2018. הטריילר ספג ביקורות בגלל סצנה בה נראית גינזבורג אומרת לשופט כי המילה "חירות" (באנגלית: freedom) אינה מופיעה בחוקת ארצות הברית ; המילה מופיעה בתיקון הראשון לחוקה. התסריטאי דניאל שטיפלמן, בתגובה לביקורות, הצהיר כי מטרת הדיאלוג הייתה להראות שהחוקה, כמו המדינה בכללותה, תמיד הייתה פתוחה לשיפורים.
ב־21 בספטמבר 2018, הקליטה הזמרת קשה את השיר "כאן בא השינוי" כסינגל עצמאי, אולם הוא לא נכלל בפסקול הסרט.
תגובות > קופות

המין החזק גרף הכנסות בסך 24.6 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה, ו-13.2 מיליון דולר בארצות אחרות, בסכום כולל של 37.9 מיליון דולר.
הסרט גרף 442,000 מיליון דולר "מוצקים" מהקרנות ב-33 תיאטראות ביום הקרנות הבכורה של הסרט בקולנועים, 25 בדצמבר. זה המשיך להכנסות ברוטו של 690 אלף דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו, ולסכום כולל של 1.5 מיליון דולר במהלך ששת הימים הראשונים בו הוקרן בקולנועים. בסוף השבוע של ה-11–13 בינואר, סוף השבוע הראשון בו יצא הסרט לקולנועים בתפוצה רחבה, הרוויח הסרט 6.2 מיליון דולר מ-1,923 תיאטראות, וסיים במקום השישי בקופות. בסוף השבוע השני ליציאתו, ההכנסות מההקרנות ירדו ב-35%, ל-4 מיליון דולר, וסיים במקום העשירי.
תגובות > תגובות המבקרים

באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes אחוז הביקורות החיוביות הוא 74%, זאת על בסיס 237 ביקורות, והדירוג הממוצע שלו הוא 6.52 מתוך 10. בקונצנזוס הביקורתי של האתר נכתב, בין היתר: "”המין החזק” אינו מתקרב להיות פורץ דרך כמו הנושא האמיתי עליו הוא מבוסס, אך חייה יוצאי הדופן (של גינסבורג) עומדים בפני עצמם כביוגרפיה שהיא גם מעוררת השראה וגם משוחקת היטב." באתר הסרטים Metacritic, קיבל הסרט ציון ממוצע משוקלל של 59 מתוך 100, בהתבסס על 40 מבקרים, מה שמרמז על "ביקורות מעורבות או ממוצעות". קהלים שנדגמו על ידי CinemaScore העניקו לסרט ציון ממוצע של "A" בסולם של +F-A, ובשירות מחקר הסרטים "PostTrak" דווח כי צופי הקולנוע העניקו לסרט ציון חיובי כולל של 94% וכ-62% נתנו לסרט "המלצה מוחלטת".
העיתונאי ומבקר הסרטים האמריקאי, אנטוני אוליבר סקוט מה ניו יורק טיימס ציין כי הסרט נשאר נאמן יחסית לסיפור האמיתי של הופעתה של גינסבורג כעורכת-דין מובילה לזכויות נשים וכתב: "הסרט עשוי להשאיר אותך רוצה לראות עוד - יותר היסטוריה, יותר אישיות, יותר רגשות מסובכים, יותר טענות אידאולוגיות - וזה לא בהכרח נחשב כנגדו. הנרטיבים ההיסטוריים הם במיטבם כאשר הם מגיעים לעורר שיאים של סקרנות וגם מספקים אותה...".
תגובות > תגובות המבקרים בישראל

בעיתון הארץ כתב אורי קליין: "(...) "המין החזק" הוא ביוגרפיה קולנועית חסרת השראה המבקשת לעורר השראה דרך דמותה מעוררת ההשראה של גינסבורג. הוא לא מצליח לעשות זאת. אפשר לצפות בסרט בעניין מסוים הן בשל הדמות שניצבת במרכזו והן בשל תיאור הנפתולים המשפטיים שליוו את המשפט הראשון שהיא הייתה מעורבת בו. אך הסרט בכללותו אינו מצליח להעביר את ייחודיותה האישיותית של האשה הזעירה הזאת, שגובהה הוא מעט יותר ממטר וחצי. גינסבורג העולה מתוך הסרט היא אשה רצינית, נחושה ואמיצה, אבל איפה השובבנות שאפיינה אותה כל חייה? האם סטיפלמן ולדר סברו ששובבנות עלולה לפגוע בדימוי של גינסבורג שהם ביקשו לעצב בסרט ולהחליש את המסר הפמיניסטי־ההיסטורי?".
בטיימאאוט כתבה מבקרת הקולנוע יעל שוב כי הסרט "מתעורר לחיים דווקא כשגינסבורג לוקחת על עצמה לטפל בתיק משמים למדי של גבר שבקשתו להחזר מיסים נדחתה בשל היותו רווק. (...) מבחינה קולנועית הסרט שווה לערך בוויקיפדיה, רק עם פחות פרטים. המסר הפחות משומש שעולה ממנו הוא שמאחורי כל פמיניסטית מצליחה (במקרה שהיא נשואה) עומד גבר חתיך שמוכן להניח את האגו שלו בצד וללבוש סינר כשצריך. זה ממש חיובי ונחמד וחבל שבין ג'ונס והאמר אין כימיה ניכרת לעין. בפעם היחידה שהם נכנסים למיטה המצלמה בורחת הצידה, כמו בסרטים של פעם, לפני השינויים הרדיקליים המדוברים".
ראו גם

רות ביידר גינסבורג
האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות
RBG - רות ביידר גינסבורג, סרט תיעודי ביוגרפי משנת 2018 המתמקד בחייה ובקריירה של גינסבורג
ואלרי ז'יסקר ד'אסטן

ואלרי ז'יסקר ד'אסטן (בצרפתית: Valéry Giscard d’Estaing;‏ 2 בפברואר 1926 – 2 בדצמבר 2020) היה פוליטיקאי צרפתי מימין-מרכז המפה הפוליטית, הנשיא השלישי של הרפובליקה הצרפתית החמישית מ-27 במאי 1974 ועד 21 במאי 1981. בשנת 2003 נבחר לכהן כחבר באקדמיה הצרפתית.
ביוגרפיה

ואלרי ז'יסקר ד'אסטן נולד בשנת 1926 בקובלנץ שבגרמניה, שהייתה באותה עת בשליטת צרפת (אנ'). אביו היה עובד מדינה בכיר ואמו הייתה בתו של הפוליטיקאי ז'אק בארדו (Jacques Bardoux).
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית והשתתף בשחרור פריז. בשנת 1948 עבד במשך כשנה כמורה במונטריאול שבקנדה. למד באקול פוליטקניק וב-École nationale d'administration. בשנים 1955–1956 נמנה עם צוותו של ראש ממשלת צרפת אדגר פור.
בשנת 1956 נבחר לאספה הלאומית. הוא הצטרף למפלגת המרכז הלאומי של העצמאים והאיכרים. בשנת 1959,  בתחילת הרפובליקה הצרפתית החמישית, כשראש מפלגתו, אנטואן פינאי, מונה לשר הכלכלה והאוצר, מונה ז'יסקר ד'אסטן למזכיר לענייני אוצר. בינואר 1962 מונה ז'יסקר ד'אסטן לשר הכלכלה והאוצר. לאחר מספר חודשים החליטה מפלגת השמרנים בה ז'יסקר ד'אסטן היה חבר לפרוש מהממשלה. אולם ז'יסקר ד'אסטן ושלושה שרים אחרים סירבו להשמע להוראת מפלגתם ונותרו בממשלה. בעקבות זאת הם הקימו את מפלגת הרפובליקנים העצמאיים שהייתה מפלגת לוויין של המפלגה הגוליסטית. כשר אוצר תמך ז'יסקר ד'אסטן בסחר חופשי בינלאומי כאמצעי לצמצום הפערים בין מדינות עשירות לעניות ופעל לקידום השוק האירופי החופשי. מנגד, הביע ז'יסקר ד'אסטן דאגה מהתגברות השקעות אמריקניות בצרפת ופעל לצמצם את ה"תלות" באמריקנים ולשנות את שיטת ההתחשבנות בין מטבעות המדינות השונות. 
בינואר 1966 לאחר ניצחון דחוק של דה גול בבחירות, הועזב ז'יסקר ד'אסטן מהממשלה, על רקע חילוקי דעות שהיו לו עם ראש הממשלה ז'ורז' פומפידו, ומשהשמועות שפומפידו עצמו יועזב וז'יסקר ד'אסטן יחליפו, לא התממשו.
בשנת 1974, לאחר מותו הפתאומי של הנשיא ז'ורז' פומפידו, הציג ז'יסקר ד'אסטן את מועמדותו לתפקיד נשיא צרפת. הוא התמודד מול פרנסואה מיטראן וז'אק שבאן-דלמאס. בסיבוב הבחירות הראשון הגיע למקום השני, לאחר מיטראן, אך בסיבוב השני גבר על מיטראן ברוב קטן ונבחר לנשיא.
תקופת נשיאותו התאפיינה בגישה ליבראלית יותר לנושאים חברתיים, כגון גרושין, מניעת היריון, הפלות, קידום ניסיונות לערוך מודרניזציה לצרפת ולמוסד הנשיאות, חניכת מפעלי תשתית רחבי היקף כגון רשת רכבות ה-TGV המהירות, והמעבר לשימוש באנרגיה גרעינית כמקור האנרגיה העיקרי של צרפת. עם זאת, הפופולריות שלו נפגמה כתוצאה מהשפל הכלכלי שבא בעקבות משבר האנרגיה העולמי בשנת 1973, שסימן את סופן של "שלושים שנות התהילה" של צרפת לאחר מלחמת העולם השנייה. בנוסף, עמד ז'יסקר בפני התנגדות פוליטית משני צידי הספקטרום הפוליטי: פרנסואה מיטראן מהצד השמאלי שאוחד מחדש, וז'אק שיראק, ששיקם את המחנה הגוליסטי וקרנו עלתה באגף הימני. כל אלו, יחד עם יחסי ציבור גרועים, העצימו את חוסר הפופולריות שלו לקראת סוף כהונתו, והוא כשל בניסיונו להיבחר מחדש בשנת 1981.
ז'יסקר ד'אסטן תמך בפדרציה אירופית, ולאחר שהגביל את מעורבותו בפוליטיקה הלאומית עם תבוסתו בבחירות, הפך מעורב באיחוד האירופי.
נפטר ב-2 בדצמבר 2020 כתוצאה מסיבוכי מחלת נגיף קורונה 2019.
הערות שוליים

↑  נתמנה שר אוצר חדש בצרפת, למרחב, 18 בינואר 1962
↑  4 השרים השמרניים מסרבים להתפטר, למרחב, 25 במאי 1962
↑  הרחבת הסחר בין מזרח ומערב ועזרה לארצות המתפתחות, קול העם, 25 במרץ 1964
↑  קנדי נגד ברית אדנאור-דה־גול; צרפת נגד חדירת הון אםריקאי, קול העם, 29 בינואר 1963
↑  חשיבות המפנה למען תיקון שיטת־המטבע הבין־לאומית, הַבֹּקֶר, 20 ביולי 1965
↑  דברה יצורף לממשלה בצרפת, דבר, 7 בינואר 1966
↑  פיליפ בן, שמועה בפאריס: מירוויל יוחלף על ידי לואי ז'וקס, מעריב, 3 בספטמבר 1965
↑  אורי דן, דה גול ישנה את הרכב ממשלתו, מעריב, 20 בדצמבר 1965
↑  ספי פישמן, נשיא צרפת לשעבר מת מסיבוכי מחלת הקורונה, באתר ישראל היום, ‏3 בדצמבר 2020
| נשיאי צרפת |
| --- | --- | --- |
| הרפובליקה הצרפתית השנייה | ז'אק-שארל דופונט דה ל'אור • לואי נפוליאון בונפרטה | דגל צרפת |
| הרפובליקה הצרפתית השלישית | אדולף טייר • פטריס דה מק-מהון • ז'יל גרווי • מארי פרנסואה סדי קארנו • ז'אן קזימיר-פרייה • פליקס פור • אמיל לובה • ארמאן פלייר • רמון פואנקרה • פול דשאנל • אלכסנדר מילראן • גסטון דומרג • פול דומר • אלבר לברן | דגל צרפת |
| הרפובליקה הצרפתית הרביעית | ונסן אוריו • רנה קוטי | דגל צרפת |
| הרפובליקה הצרפתית החמישית | שארל דה גול • ז'ורז' פומפידו • ואלרי ז'יסקר ד'אסטן • פרנסואה מיטראן • ז'אק שיראק • ניקולא סרקוזי • פרנסואה הולנד • עמנואל מקרון | דגל צרפת |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ז'ורז' פומפידו | נשיא צרפת  1971–1981 | הבא: פרנסואה מיטראן |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272467305171  PLWABN: 9810570373905606  BIBSYS: 90108862  BNC: 000893968  BNE: XX909707  BnF: cb11905127c (data)  CANTIC: a11739332  CiNii: DA01290700  GND: 118717685  ICCU: LO1V022085  ISNI: 0000 0001 2143 0788  LCCN: n80045870  LNB: 000048986  NARA: 10581559  NDL: 00441001  NKC: xx0011453  NLA: 35684136  NLG: 69360  NLK: KAC2018N9320  NSK: 000195488  NTA: 06916987X  RERO: 02-A003299779  SELIBR: 188275  SNAC: w6xp81fc  SUDOC: 026893789  Trove: 1041333  VcBA: 495/50838  VIAF: 89736626   WorldCat (עם VIAF): 89736626
הפרופסור המטורף (סרט, 1996)

| --- | --- |

 מבוסס על:  הפרופסור המטורף 
 בימוי:  טום שדיאק 
 הופק בידי:  בריאן גרייזר
 תסריט:  טום שאדיאק
 עריכה:  דון זימרמן 
 שחקנים ראשיים:  אדי מרפי
 מוזיקה:  דייוויד ניומן 
 צילום:  דון זימרמן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Imagine Entertainment 
 חברה מפיצה:  UIP Duna, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 ביוני 1996
 משך הקרנה:  91 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט מדע בדיוני 
 הכנסות באתר מוג'ו:   nuttyprofessor
 פרסים:  פרס אוסקר על האיפור
 סרט הבא:  הפרופסור המטורף 2
 דף הסרט ב־IMDb
 
הפרופסור המטורף (באנגלית: The Nutty Professor) הוא סרט קולנוע אמריקאי קומי בכיכובו של אדי מרפי. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1996, בבימויו של טום שאדיאק והוא מבוסס על סרט בעל אותו שם משנת 1963 בבימויו ובכיכובו של ג'רי לואיס. הסרט זכה להצלחה בקופות וקיבל ביקורות חיוביות. הסרט זכה בפרס אוסקר לאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-69.
עלילה

שרמן קלאמפ (אדי מרפי) הוא ביוכימאי, שמן באופן קיצוני, שמנסה ליצור תרופת הרזיה. אחרי שהוא מתאהב בצעירה בשם קרלה, הוא נכנע ללחץ החברתי ומתחיל בדיאטה כדי להצליח בחיזוריו אחריה. הדייט הוא במועדון סטנד-אפ, שם קומיקאי בשם רג'י וורינגטון מעליב את שרמן בגלל משקלו, והוא נאלץ לעזוב את המועדון.

שרמן, שכל משפחתו שמנה באופן קיצוני, לא מצליח לרדת במשקל. הוא פוחד שקרלה לא תתאהב בו בגלל משקלו ומחליט לבלוע את תרופת ההרזיה שלו עצמו, למרות שהיא עדיין בשלבי ניסוי ואסורה לשימוש. התרופה מצליחה אך משפיעה על אישיותו באופן לא רצוי. הוא הופך לאיש רזה ומאוד מושך מבחינה מינית, אך הופך גם לאדם גס ושחצן. שרמן אט אט מאבד שליטה על גופו, והדמות של באדי לאב משתלטת עליו. שרמן נאלץ להילחם בבאדי כדי לקבל שליטה על עצמו, לחזור למצבו הנורמלי ולמנוע נזק בלתי הפיך לגופו.
בסופו של דבר, שרמן חוזר לשליטה עצמית, משלים עם העובדה שאין פתרונות בזק לבעייתו וממשיך לפתח את התרופה באופן האיטי והזהיר בו מקובל לפתח תרופות. להפתעתו של שרמן, קרלה, שזוכה להכיר את שרמן לעומק מתאהבת בו בשל אישיותו והשמנת היתר שלו אינה מפריעה לה.
צוות השחקנים הראשי

| שם השחקן | תפקידו בסרט |
| --- | --- |
אדי מרפי: פרופסור שרמן קלאמפ, באדי לאב, אבא קליטוס קלאמפ, אמא אן קלאמפ, סבתא אידה מיי קלאמפ, ארני קלאמפ האב (אח של שרמן), לאנס פרקינס
ג'יידה פינקט: קארלה פארטי
ג'יימס קובורן: הארלן הארטלי
לארי מילר: הדיקן ריצ'מונד
דייב שאפל: רג'י ורינגטון
ג'ון אלס: ג'ייסון
ג'אמאל ניקסון: ארני קלאמפ הבן (אחיינו של שרמן)
מונטל ג'ורדן: עצמו
נד לוק: עובד בכביש
ראו גם

המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד
הפרופסור המטורף 2

| --- | --- |

 בימוי:  פיטר סגל 
 הופק בידי:  בריאן גרייזר 
 תסריט:  דייויד שפילד, סטיב אודקרק, ג'רי לואיס, כריס וייץ, פול וייץ, בארי בלאוסטיין 
 שחקנים ראשיים:  אדי מרפי
 מוזיקה:  דייוויד ניומן 
 צילום:  דין סמלר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Imagine Entertainment 
 חברה מפיצה:  UIP Duna 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 ביולי 2000
 משך הקרנה:  103 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט מדע בדיוני 
 הכנסות באתר מוג'ו:   nuttyprofessor2
 סרט קודם:  הפרופסור המטורף
 www.klumps.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
הפרופסור המטורף 2 (באנגלית: Nutty Professor II: The Klumps) הוא סרט קומי בכיכובו של אדי מרפי. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2000, בבימויו של פיטר סגל והוא סרט המשך לסרט הפרופסור המטורף משנת 1996. הסרט זכה להצלחה בקופות, אולם בניגוד לסרט הקודם, הוא קיבל ביקורות שליליות.