stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוברט האמפרי
לאחר ההפסד (1969–1978) > הוראה וחזרה לסנאט

לאחר ההפסד, החל האמפרי ללמד מדע המדינה באוניברסיטת מינסוטה ובמכללה מקומית, ובנוסף שירת כיושב ראש חבר היועצים לתאגיד החינוכי של אנציקלופדיה בריטניקה.
ב-11 בפברואר 1969, נפגש האמפרי עם ראש עיריית שיקגו ריצ'רד דיילי והכחיש שאי פעם נלחם בו. במרץ, סירב האמפרי לענות על שאלות לגבי ממשל ג'ונסון ועל מעורבותו בהפסקת ההפצצות בצפון וייטנאם. במסיבת עיתונאים ב-2 ביוני 1969, גיבה האמפרי את תוכנית השלום של ניקסון, וביטל את ההאשמה שלא ניסה לסיים את המלחמה. ביולי, נסע לפינלנד לביקור פרטי. מאוחר יותר באותו החודש, חזר לוושינגטון לאחר ביקור באירופה, שבוע לאחר שהכריז מקארתי שלא ינסה להיבחר מחדש, וסירב לענות לשמועות שיחזור לסנאט. בסתיו, נפגש האמפרי עם ניקסון בתיווך היועץ לביטחון לאומי, הנרי קיסינג'ר, וטען למחרת היום שניקסון הביע את הערכתו בנושא עמדתו של האמפרי בנושא וייטנאם. ב-3 באוגוסט, אמר האמפרי שרוסיה קונה זמן כדי לפתח טילים בליסטיים שידביקו את הפער מארצות הברית. כעבור כמה ימים, ביטל את ההאשמות נגד יוזמתו של ניקסון לפיתוח מערכת נגד טילים בליסטיים. באוקטובר, נאם בפני ועידת הפועלים והתעשיינים וטען שמדיניותו הכלכלית של ניקסון גורמת לאבטלה גבוהה ללא האטה מקבילה באינפלציה. ב-10 באוקטובר, הביע את תמיכתו במדיניות ניקסון בווייטנאם וטען שהדבר הכי גרוע לעשות הוא לפקפק במאמציו. ב-21 בדצמבר, במסיבת עיתונאים, הכריז האמפרי שהנשיא ניקסון השתתף ב"פוליטיקה מקטבת" ושלא יכול היה לדרוש אחדות מצד אחד אולם לפלג את העם האמריקני מצד שני. ב-26 בדצמבר, הגיב האמפרי לטענתו של הנשיא לשעבר ג'ונסון שקריאתו להפסקת ההפצצות עלתהלו בבחירות, בטענה שעשה מה שחשב שהיה נכון ואחראי.
ב-4 בינואר 1970, אמר האמפרי שעל ארצות הברית להפסיק לערוך ניסויים בכלי נשק גרעיניים במהלך השיחות להגבלת הנשק עם ברית המועצות. בפברואר, חזה האמפרי שניקסון יוציא עוד 75,000 חיילים לפחות מווייטנאם לפני בחירות אמצע הכהונה ושהנושא המרכזי יהיה הכלכלה. ב-23 בפברואר, המליץ האמפרי שלורנס או'בריאן יחזור לנהל את הוועדה הדמוקרטית הלאומית. באפריל 1970, גרמו ההתקפות של וייטנאם על קמבודיה לכך שהאמפרי השלים עם העובדה שהמלחמה נותרה בשיח הפוליטי. במאי, התחייב האמפרי לעשות כל שביכולתו לספק עוד מטוסי קרב לישראל ולהציג את הנושא בפני מנהיגים אמריקניים. ב-11 באוגוסט, נאם בפני איגוד עורכי הדין וקרא לליברלים להפסיק להגן על הקיצוניים מהאוניברסיטאות והמיליטנטים ולתמוך בחוק ובסדר.
האמפרי לא תכנן לשוב לחיים הפוליטיים לאחר ההפסד, אולם ב-1970 נקרתה בפניו הזדמנות אירונית לשוב לסנאט, לא למושב "שלו", אותו פינה ב-1964, אלא למושב השני של מדינת מינסוטה, שאותו אייש יריבו יוג'ין מקארתי. מקארתי איבד את כוחו הפוליטי בעקבות השתלשלות האירועים ב-1968, והבין שאפילו לא בטוח שיצליח להיבחר כמועמד מפלגתו, עקב ביקורתו על ג'ונסון והאמפרי. הוא החליט שלא לעמוד לבחירה מחדש, לנוכח סיכוייו הדלים. האמפרי זכה במועמדות, ניצח את חבר הקונגרס הרפובליקני קלארק מקגרגור וחזר לסנאט לכהונה רביעית ב-3 בינואר 1971. לפני כניסתו לתפקיד, נפגש ב-16 בנובמבר 1970 עם ניקסון יחד עם סנאטורים חדשים. ב-1976 הוא נבחר מחדש לסנאט, בפעם החמישית והאחרונה, ונשאר בתפקידו עד למותו. באופן נדיר למדי, ייצג האמפרי את מדינתו בסנאט בשני המושבים בכהונותיו. עם חזרתו לסנאט כיהן בקונגרסים ה-92, ה-93, ה-94 ובחלק מהקונגרס ה-95. הוא כיהן כיושב ראש ועדת הקונגרס לתיאום כלכלי בקונגרס ה-94.
לאחר ההפסד (1969–1978) > כהונתו הראשונה בסנאט

עם חזרתו לסנאט, שוב היה האמפרי סנאטור טירון ללא ותק, ונאלץ לבסס את עצמו בעיני הליברלים. ב-3 במאי 1971, לאחר שאיגוד האמריקנים לפעולה דמוקרטית אימץ החלטה שקראה להדחתו של הנשיא ניקסון, טען האמפרי שפעלו מתוך רגש ולא מתוך שיפוט, ושהיה זה בלתי אחראי לדרוש את ההדחה. ב-21 במאי, אמר האמפרי שסיום הרעב ותת-התזונה בארצות הברית היא מחויבות מוסרית. בחודש יוני, נאם האמפרי בפתיחת הסמסטר באוניברסיטת ברידג'פורט ולאחר מכן אמר שהאמין שהנשיא ניקסון מעוניין לסיים את המלחמה בשלום כמו כל אדם. ב-14 ביולי, כשהעיד לפני תת-הוועדה של הסנאט ליחסי חוץ בנושא בקרת נשק, הציע האמפרי לתקן את חוק ההגנה ולמנוע מימון ליצירת טילים ואת שימושם במהלך שיחות הגבלת הנשק. הוא טען שחברי הממשל צריכים לזכור שכשהם נושאים ונותנים בקשיחות, הם יקבלו תגובה חזקה. ב-6 בספטמבר, תקף האמפרי את הקפאת השכר של הממשל, וטען שכלכלת ניקסון מנסה לשפר את מצב המדינה בעזרת העשירים ולא העניים. ב-26 באוקטובר, הביע האמפרי את תמיכתו בהסרת המגבלות להרשמת מצביעים ובאישור הצבת קלפיות במכללות, בניגוד לדעתו של התובע הכללי ג'ון מיטשל. ב-24 בדצמבר 1971, האשים האמפרי את ממשל ניקסון בהזנחת האזורים הכפריים של המדינה, וטען שלא יושמו המלצות לשיקום הקהילות החקלאיות. ב-27 בדצמבר, אמר האמפרי שממשל ניקסון היה אחראי על ההסלמה במלחמה בדרום מזרח אסיה ודרש להפסיק את ההפצצות בצפון וייטנאם כשנאם בפני מפגינים נגד המלחמה בפילדלפיה.
בינואר 1972, אמר האמפרי שאם היה נבחר לנשיאות הייתה המדינה יוצאת מווייטנאם, ושלניקסון לוקח יותר זמן להוציא את החיילים מהמדינה מאשר לנצח את אדולף היטלר. ב-20 במאי, אמר האמפרי שהצעתו של ניקסון להגביל את המיזוג הגזעי בהסעות לתלמידים פגעה בצרכי התלמידים ובחוקה, למרות תמיכתו בתוכנית בעבר. ב-30 במאי, הודיע האמפרי על תמיכתו בנסיגה מידית מדרום וייטנאם על אף איום בפלישה מהצפון.
בינואר 1973, טען האמפרי שממשל ניקסון תכנן לחסל את תוכנית אספקת החלב לתלמידי בית הספר בתקציב הבא. ב-18 בפברואר 1973, אמר האמפרי שהמזרח התיכון יוכל להגיע לשלום לאחר סיום מלחמת וייטנאם ונסיגת ארצות הברית מהודו-סין. באוגוסט 1973, קרא האמפרי לנשיא ניקסון לקבוע פגישה עם מדינות שמייצאות ומייבאות מזון כדי להגיע למדיניות עולמית בנושאי מזון ולמנוע אגירת מזון. לאחר שניקסון פיטר את ארצ'יבלד קוקס, החוקר המיוחד לפרשת ווטרגייט, טען האמפרי שמצא את כל המצב כמייאש. שלושה ימים לאחר פיטורי קוקס, בנאום בפני איגוד הפועלים והתעשיינים ב-23 באוקטובר, סירב האמפרי לומר האם לדעתו יש להדיח את ניקסון, וטען שמעמדו בקונגרס יגרום לו לשחק תפקיד בגורלו של ניקסון.
בתחילת ינואר 1974, נכנס האמפרי לבית חולים למבדקים רפואיים, מבדקים שקבעו שהוא בריא. בריאיון ב-29 במרץ 1974, טען האמפרי שהדחה של ניקסון היא אפשרית. הוא עצמו שמח מחקירות ניקסון.=
ב-5 במאי 1975, העיד האמפרי במשפט של מנהל מסע הבחירות שלו, והודה שכמועמד ביקש את תמיכת איגוד יצרני החלב, אולם לא ידע על תרומות בלתי חוקיות למסע הבחירות שלו.=
באוקטובר 1976, הובהל האמפרי לבית החולים להסרת גידול סרטני, וחזה שייבחר שוב לסנאט, כשהוא מעודד את חברי מפלגתו לפעול למען העלאת אחוז ההצבעה.
לאחר ההפסד (1969–1978) > הבחירות הנשיאותיות של 1972

ב-4 בנובמבר 1970, מעט לאחר היבחרו לסנאט, טען האמפרי שהוא ינסה לאחד את המפלגה הדמוקרטית ולמנוע ממועמדים לנשיאות לתקוף אחד את השני, לפני שהחליט לרוץ בבחירות. בדצמבר 1971, בנסיעתו לניו ג'רזי, ביקש את תמיכת מנהיגי המחוז.
ב-1972, ניסה לזכות בסיבוב נוסף מול ניקסון, והכריז על מועמדותו ב-10 בינואר לאחר נאום בן עשרים דקות בפילדלפיה. עם הכרזתו, טען שבמצעו יציאה מווייטנאם והתאוששות כלכלית. הוא משך תומכים מאיגודי העובדים והקהילות השחורות והיהודיות, אולם נותר בלתי אהוד בקרב תלמידי המכללות בגלל זיהויו עם המלחמה, גם לאחר ששינה את דעתו. האמפרי תכנן לדלג על מערכת הבחירות המקדימות, כפי שעשה ב-1968. גם כששינה את דעתו הוא עדיין החליט לא להתמודד בניו המפשייר, החלטה שהובילה את ג'ורג' מקגוורן להפוך ליריבו של מאסקי במדינה. האמפרי ניצח בכמה מערכות בחירות, כמו אוהיו, אינדיאנה ופנסילבניה, אולם נוצח בידי מקגוורן באחרות, כולל בקליפורניה. מקגוורן היה מאורגן כהלכה במדינות בעלות האספות המפלגתיות ולכן האמפרי לא השיג מספיק צירים בזמן לוועידה הדמוקרטית הלאומית. הוא קיווה לפגוע באמינות של צירי מקגוורן וטען שהעובדה שמקגוורן זכה בכל הצירים של קליפורניה פגעה ברפורמות שנועדו לפעול לייצוגיות טובה יותר. ניסונו נכשל, והמפלגה הדמוקרטית פנתה באותה שנה הרחק שמאלה והציבה בראשה את מקגוורן.
לאחר ההפסד (1969–1978) > הבחירות של 1976

ב-22 באפריל 1974, אמר האמפרי שלא ינסה להתמודד מטעם הדמוקרטים ב-1976. הוא טען שניסה לשכנע את חברו לסנאט, וולטר מונדייל, לרוץ, אף על פי שהאמין שטד קנדי ינסה לרוץ גם הוא. לקראת מערכת הבחירות, טען האמפרי שכרגע הוא בעל תמיכה חזקה יותר מכל ימי חייו, אבל שהוא לא מוכן למאמץ הכספי, הפוליטי והפיזי שבנושא. סקר מדצמבר 1975 חשף שהאמפרי ורונלד רייגן היו המועמדים המובילים לקראת הבחירות.
ב-12 באפריל 1976, אמר יושב ראש המפלגה בניו ג'רזי שבחירה בצירים שרובם אינם תומכים במועמד מסוים תהיה ניצחון להאמפרי. האמפרי הכריז שלא ייכנס לבחירות בניו ג'רזי ושלא ירצה את המועמדות בנאום ב-29 באפריל 1976. בסיום הבחירות המקדימות, גם כשג'ימי קרטר השיג את מספר הצירים הנחוץ כדי להיבחר, רבים רצו שהאמפרי יסכים להתמודד. הוא לא עשה זאת, וקרטר נבחר בסיבוב הראשון. האמפרי גילה שהיה לו סרטן סופני, ולכן בחר שלא להתמודד.
לאחר ההפסד (1969–1978) > סגן הנשיא הזמני של הסנאט (1977–1978)

גם בקדנציות המאוחרות של האמפרי בסנאט, הוא המשיך לפעול בנושאים פרוגרסיביים. ב-1974 ניסה להעביר חוק שיחייב את הממשלה (ואת הבנק הפדרלי) לתעסוקה מלאה. החוק נועד להבטיח תעסוקה מלאה לכל אזרח מעל גיל 16 ולקבוע מערכת קבועה של עבודות ציבוריות לשם כך. החוק עבר לבסוף בגרסה מרוככת, ב-1978. החוק קבע יעד של אבטלה בת ארבעה אחוזים ואינפלציה בת שלושה אחוזים, והנחה את חבר המנהלים של הבנק לנסות להגיע ליעדים הללו בזמן קביעת מדיניות.
האמפרי ניסה להיבחר לתפקיד מנהיג הרוב בסנאט לאחר הבחירות ב-1976 אולם הפסיד לרוברט בירד מווירג'יניה המערבית. הסנאט כיבד את האמפרי ומינה אותו לתפקיד סגן הנשיא הזמני של הסנאט, משרה שנוצרה למענו. ב-16 באוגוסט 1977 הודיע בפומבי על כך שחלה בסרטן סופני. ב-25 באוקטובר, נאם בפני הסנאט, וב-3 בנובמבר הפך לאדם היחיד שאינו חבר בית הנבחרים או הנשיא שנאם בפני בית הנבחרים של ארצות הברית. הנשיא קרטר נתן לו את הפיקוד על אייר פורס 1 בנסיעתו האחרונה לוושינגטון ב-23 באוקטובר. באחד מנאומיו האחרונים טען האמפרי שמבחנה המוסרי של הממשלה הוא כיצד היא מתייחסת לאלו שבשחר חייהם, הילדים. לאלו שבדמדומי חייהם, הקשישים. ולאלו שבצל חייהם, החולים, הנזקקים והנכים. המשפט הפך לסיסמה של הליברלים.
מותו

את שבועות חייו האחרונים ניצל האמפרי לשיחות עם מכרים פוליטיים. הוא הזמין את ריצ'רד ניקסון ללוויה שלו. האמפרי עבר מחדר לחדר בבית החולים ועודד מטופלים אחרים.
הוא מת ב-13 בינואר 1978, מסרטן בביתו. גופתו הוצבה בבניין הקפיטול וגם בקפיטול של מדינת מינסוטה, ונקברה במיניאפוליס. חבריו ויריביו, כולל ג'רלד פורד, ניקסון, הנשיא קרטר וסגן הנשיא מונדייל, נאמו בלווייתו. מונדייל טען שלימד את העם כיצד לחיות, ולבסוף גם כיצד למות.
מושל מדינת מינסוטה מינה את אשתו מיוריאל להמשיך את כהונתו בסנאט, והיא כיהנה בתפקיד עד נובמבר באותה שנה, כשנבחר באופן רשמי מחליף לבעלה המנוח.
מיוריאל נישאה שוב ב-1981 למקס בראון. ב-1998 נפטרה בגיל 86 ונטמנה לצד האמפרי.
אותות כבוד

ב-1965 קיבל האמפרי חברות כבוד באחוות אלפא פי אלפא, אחווה של שחורים.
ב-1978, זכה האמפרי בפרס ג'פרסון לשירות ציבורי.
לאחר מותו הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס ב-1979 והנשיא קרטר העניק לו ב-1980 את מדליית החרות הנשיאותית.
האמפרי הוצג על בול דואר בשווי 52 סנט כחלק מסדרת האמריקנים הגדולים.
לפני אולם העיר של מיניאפוליס, ישנו פסל של האמפרי.
בישראל נקראו על שמו דרך בפארק עצמאות ארצות הברית בהרי יהודה, בין צומת מחסיה שליד בית שמש עד לצומת בר גיורא, בית הספר התיכון עמית עמל ראשון לציון ורחובות בלוד ובחיפה.
בסרט אישה ושמה גולדה, משחק פרנקלין קאוור את האמפרי.
ראו גם

* LBJ (סרט)
היסטוריה של מועדון הכדורגל ליברפול

לוגו המועדון
מועדון הכדורגל ליברפול נוסד ב-15 במרץ 1892 אחרי שבעלי אצטדיון אנפילד, ג'ון הולדינג, הסתכסך עם אברטון (הקבוצה השנייה של העיר ליברפול) וחיפש קבוצה אחרת שתשחק באצטדיון. תחילה היה אמור להיות שם המועדון "אברטון אתלטיק" אך התאחדות הכדורגל האנגלית התנגדה למצב בו לשני מועדונים יקראו בשם "אברטון" ולכן נקרא שם המועדון "ליברפול".
ליברפול היא הקבוצה האנגלית המצליחה ביותר במאה ה-20, אחת הקבוצות המצליחות ביותר בתולדות הכדורגל האנגלי, ומדורגת במקום השלישי באירופה מבחינת הישגיה, עם 6 זכיות בגביע אירופה לאלופות, שלוש זכיות בגביע אופ"א וארבע זכיות בסופר קאפ האירופי. ליברפול מחזיקה בשיא הזכיות בגביע הליגה האנגלית (10), ועד שנת 2011 החזיקה בשיא הזכיות באליפות אנגליה והיא במקום השני בדירוג זה נכון לשנת 2020. בשנת 2019 זכתה לראשונה בגביע העולם למועדונים ובכך הפכה לקבוצה האנגלית הראשונה הזוכה בטרבל הבין-לאומי - זכייה בליגת האלופות, הסופר-קאפ האירופי וגביע העולם למועדונים בשנה אחת.
היסטוריה > בין המלחמות

במהלך מלחמת העולם הראשונה, כשהפעילות הרגילה של ליגת הכדורגל הושעתה, ליברפול התחרתה בליגה אזורית, מדור לנקשייר. התחרות חולקה לשני חלקים: "טורניר ראשי" ו"התחרות המשלימה". ליברפול ניצחה את העונה הראשונה, עונת 1916/1917, ואת השנייה והשלישית. מספר שחקני ליברפול נלחמו במלחמה, כולל פיליפ ברטלי, רוברט קרופורד ווילפרד בארטרופ. בארטרופ היה היחיד שנהרג, כשמת ב-7 בנובמבר 1918 בזמן שנלחם בבלגיה.
כאשר הכדורגל התחדש לאחר המלחמה לעונת 1919/1920, ליברפול סיימה במקום הרביעי. במהלך העונה הפך ג'ורג' החמישי למלך השולט הראשון שצפה במשחק ליגה, כאשר ליברפול שיחקה מול מנצ'סטר סיטי. ליברפול חזרה שוב לזכות באליפות בעונת 1921/1922, האליפות השלישית של המועדון. ליברפול שמרה על אליפות הליגה גם בעונה שלאחר מכן, וסך 60 הנקודות של ליברפול באותה העונה, השווה את השיא שקבעה וסט ברומיץ' אלביון שלוש עונות קודם לכן.
במהלך שנות ה-30 ליברפול החלה להידרדר, והיא החלה לאבד את השחקנים הטובים ביותר שלה. החלוץ ג'ורדן הודג'סון, שכבש 233 שערים ב-358 משחקי ליגה, נמכר לאסטון וילה ב-1936 והמועדון התקשה למצוא לו מחליף ראוי. הם סיימו במקום ה-19 בעונה לאחר עזיבתו. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ליברפול כבר התרגלה לסיים את טבלת האמצע.
זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה ב-1939, בוטלה עונת 1939/1940 וכל הכדורגל בבריטניה הושעה זמנית. כאשר המשחקים חודשו, התחרויות נערכו על בסיס אזורי כמו במלחמה הקודמת, ולעיתים קרובות קבוצות לא השלימו עונה שלמה. ליברפול השתתפה בליגת הכדורגל צפון, בה זכתה בעונת 1942/1943. כדורגלנים רבים שירתו בכוחות המזוינים, ונעדרו מהמשחקים.
היסטוריה > השנים המוצלחות

בעונת 1975/1976 הוביל פייזלי את הקבוצה לזכייה באליפות הליגה, כאשר היא הבטיחה אותה במחזור האחרון. ליברפול הודחה מוקדם מהגביע האנגלי ומגביע הליגה אך הצליחה טוב יותר באירופה, ועלתה לגמר גביע אופ"א, שם גברה על קלאב ברוז' והמועדון חגג זכייה שנייה בתואר.
גם בעונה שלאחר מכן זכתה ליברפול באליפות, האליפות העשירית של המועדון. גם באירופה היא המשיכה להצליח, כשגברה במשחק הגמר על בורוסיה מנשנגלדבך 3–1 והייתה לאלופת אירופה.
בפתיחת עונת 1977/1978 הוחתם במועדון קני דלגליש מסלטיק כמחליפו של קיגן. ההשפעה שלו הייתה מיידית, כשכבש 20 שערים ב-42 משחקי ליגה. דלגליש גם הבקיע את שער הניצחון בניצחון 1–0 של ליברפול על קלאב ברוז' בגמר גביע אירופה לאלופות 1978, כשהמועדון שמר על הגביע, והפך לקבוצה הבריטית הראשונה שעושה זאת שנתיים ברציפות. עם זאת, ליברפול לא הצליחה באותה השנה בזירה המקומית. הקבוצה סיימה שבע נקודות אחרי נוטינגהאם פורסט בליגה, שהיו גם יריביהם בגמר הגביע אותו ניצחה פורסט גם כן.
לאחר הדחה מוקדמת באירופה על ידי נוטינגהאם פורסט, זכתה ליברפול באליפות ה-11 תוך כדי שבירת שיאים. 68 הנקודות שהם צברו עלו על ה-67 של לידס יונייטד מעונת 1968/1969. כמו גם 16 השערים שספגו היו שיא נוסף. ליברפול שמרה על אליפות הליגה גם בעונה שלאחר מכן, תוך שהקבוצה מסיימת את העונה ללא הפסד באנפילד, עם שמונה ספיגות בלבד. העונה הטובה בליגה לא תורגמה לאירופה, שכן ליברפול הודחה בסיבוב הראשון של גביע אירופה על ידי דינמו טביליסי.
עונת 1980/1981 הייתה מהפחות טובות בליגה, הקבוצה סיימה במקום החמישי, המיקום הגרוע ביותר שלה מזה 16 שנים. עם זאת הקבוצה זכתה לראשונה בגביע הליגה לאחר ניצחון 2–1 על ווסטהאם יונייטד. בנוסף גם זכתה בפעם השלישית בגביע אירופה לאחר שגברה על ריאל מדריד 1-0 בזכות שער של אלן קנדי.
היסטוריה > המשך הצלחה ואסון הייזל

עד סוף דצמבר 1981 ניצחה ליברפול רק 6 מתוך 17 משחקים, והיו בחצי התחתון של הליגה. במחצית השנייה של העונה הקבוצה עלתה על דרך המלך, ורצף של 11 ניצחונות רצופים לקראת סוף העונה הביא להם תואר אליפות נוסף בפער של 4 נקודות מאיפסוויץ' טאון. ליברפול שמרה על התואר גם בעונה שלאחר מכן, כשהיא מקדימה את ווטפורד ב-11 נקודות. בנוסף, ניצחון 2–1 על מנצ'סטר יונייטד בגמר גביע הליגה הביא לה את התואר שנה שלישית ברציפות. עוד לפני תחילת העונה, הודיע פייזלי על כוונתו לפרוש מאימון הקבוצה בגיל 64. פייזלי זכה בשש אליפויות, ובשלושה גביעי אירופה וגביעי ליגה, מה שהפך אותו למאמן המצליח ביותר בהיסטוריית המועדון והליגה. הוא הוחלף על ידי עוזרו ג'ו פייגן.
ליברפול המשיכה בהצלחתה בעונת 1983/1984 כשאר זכתה בטרבל. הקבוצה זכתה באליפות הליגה כשהיא מקדימה את סאות'המפטון ב-3 נקודות. כתוצאה מכך, הם השוו את השיא של שלוש אליפויות ליגה רצופות שהחזיקו האדרספילד טאון וארסנל. המפתח להצלחת הקבוצה באותה העונה היה החלוץ איאן ראש, שכבש 32 שערים בליגה ו-13 בשאר המסגרות. ליברפול שוב הגיעה לגמר גביע הליגה שם גברה על אברטון וזכתה בתואר בפעם הרביעית ברציפות. בנוסף הגיעה גם לגמר גביע אירופה שם גברה על רומא בדו-קרב פנדלים.
העונה השנייה של תחת ניהולו של פייגן הייתה פחות מוצלחת. ליברפול לא הצליחה לזכות בתואר בפעם הראשונה מזה תשע שנים. הקבוצה הצליחה להעפיל לגמר גביע אירופה, שם הפסידה ליובנטוס. עוד בטרם החל המשחק, פרצו אוהדי ליברפול גדר המפרידה בין שתי מחנות האוהדים. הצטברות אנשים על קיר היקפית גרמה לקריסתו, ו-39 אוהדים נהרגו במקום. לאחר המשחק, האשמה לאסון אצטדיון הייזל הוטלה על אוהדי ליברפול. כתוצאה מכך, אסרה ההתאחדות הכדורגל האנגלית על מועדונים אנגלים להשתתף בתחרויות אירופאיות, ויומיים לאחר מכן אסרה אופ"א על מועדונים אנגלים להשתתף ל"פרק זמן בלתי מוגדר". בנוסף, נקבע שליברפול תרצה הרחקה נוספת של שלוש שנים לאחר ביטול האיסור על מועדונים אנגלים. פייגן החליט לפרוש, וקני דלגליש מונה במקומו, והפך לשחקן-מאמן הראשון של המועדון.
בסוף ספטמבר 1985 הייתה ליברפול רחוקה מהצמרת כשפיגרה ב-10 נקודות אחרי מנצ'סטר יונייטד. ליברפול ניצחה ב-11 מ-12 המשחקים האחרונים שלהם. ליברפול הייתה צריכה לנצח את צ'לסי במשחק האחרון של העונה כדי לזכות באליפות. שער של דלגליש הבטיח את האליפות. בנוסף, הקבוצה הגיעה גם לגמר הגביע האנגלי, שם שיחקה מול אברטון וניצחה 1–3. המועדון השיג דאבל של אליפות הליגה והגביע האנגלי באותה עונה בפעם הראשונה.
בתחילת עונת 1986/1987, הודיע איאן ראש על כוונתו לעזוב את ליברפול לטובת יובנטוס האיטלקית כשהעונה תסתיים. באמצע העונה, דלגליש החתים את ג'ון אולדרידג' כמחליפו של ראש. ליברפול סיימה במקום השני בליגה אחרי אברטון, והודחה מהגביע האנגלי בסיבוב השלישי על ידי לוטון טאון. הקבוצה הגיעה לגמר גביע ליגת הכדורגל 1987, אך הם נוצחו 2–1 על ידי ארסנל. בסוף העונה, דלגליש החתים את פיטר בירדסלי וג'ון בארנס. ליברפול החזירה לעצמה את אליפות הליגה, כשהקבוצה לא סופגת שער עד המחזור ה-29 והפסידה פעמיים במהלך כל העונה. לקבוצה גם הייתה הזדמנות להשלים דאבל כשהגיעה לגמר הגביע האנגלי נגד וימבלדון, אך הפסידה במפתיע 1–0.
היסטוריה > אסון הילסברו

ראש חזר לליברפול בתחילת עונת 1988/1989. ליברפול הגיעה לחצי גמר הגביע האנגלי נגד נוטינגהאם פורסט באצטדיון הילסבורו ב-15 באפריל 1989. שש דקות לאחר פתיחת המשחק, המשחק הופסק הצפיפות באחד היציעים הביאה למותם של תשעים ושישה אנשים, כשהם נמחצו מגדר הברזל. תשעים וארבעה מתו מיד, במה שנודע בשם אסון הילסבורו. מאוחר יותר באותו יום מת מפצעיו ההרוג ה-95 בבית החולים, וארבעה ימים לאחר מכן, מת מפצעיו ההרוג ה-96. כמעט ארבע שנים מאוחר יותר, מבלי לחזור להכרה, הקורבן ה-97, כשאר מ-2021 מת מפצעיו ההרוג ה-97.
עם פתיחת עונת 1989/1990 הסיבה ליברפול 9–0 את קריסטל פאלאס. שמונה שחקנים שונים הבקיעו עבור המועדון, הפעם היחידה שזה קרה בכדורגל האנגלי. במרץ 1990 החתים המועדון את רוני רוזנטל הישראלי בהשאלה מסטנדרד לייז'. השפעתו הייתה מיידית, והוא כבש שבעה שערים בשמונה הופעות, כולל שלושער מול צ'רלטון את'לטיק ועזר לקבוצה לזכות באליפות ה-18.
לאחר עונה הפכפכה, דלגליש הודיע על התפטרותו מתפקיד המאמן בפברואר 1991. רוני מוראן מונה כמאמן זמני, ובהמשך הוחלף על ידי שחקן העבר גריים סונס, אך הקבוצה לא הצליחה לסגור את הפער מארסנל שזכתה בתואר האליפות. בעונת 1991/1992. גארי גילספי וסטיב מקמהן נמכרו, וליברפול סיימה במקום השישי, הפעם הראשונה בה סיימה מחוץ לשתי הראשונות מאז 1981, חרף זכייה בגביע לאחר ניצחון 0–2 על סנדרלנד. זו הייתה העונה הראשונה שליברפול התחרתה באירופה מאז אסון אצטדיון הייזל ב-1985, לאחר 7 שנים של הרחקה, והגיעה לרבע גמר גביע אופ"א, שם הפסידה לגנואה האיטלקית 4–1 בשני המשחקים יחד.
עידן הפרמייר ליג

בעונת הפתיחה של הפרמייר ליג ליברפול סיימה שוב במקום השישי, כשהפסידה בחמישה עשר מתוך ארבעים ושניים משחקיה. בעונה שלאחר מכן סיימה במקום השמיני. ליברפול החלה לפגר אחרי יריבותיה מחוץ למגרש. מנצ'סטר יונייטד הרוויחה 93 מיליון ליש"ט לאחר שהונפקה לבורסה, בעוד ליברפול הרוויחה 22 מיליון ליש"ט כשחברת המדיה גרנדה רכשה 9.9% מהמועדון.
בעונתו המלאה הראשונה של רוי אוונס כמאמן סיימה ליברפול במקום הרביעי, המיקום הטוב ביותר שלה מאז עזיבתו של דלגליש. הקבוצה הגיעה לסיבוב השישי בגביע האנגלי, בטרם הפסידה 2–1 לטוטנהאם הוטספר והגיע גם לגמר גביע הליגה מול בולטון וונדררס, ושני שערים של סטיב מקמנמן עזרו לליברפול לנצח 2–1 כשהיא זכתה בגביע הליגה החמישי שלה. בעונת 1995/1996 העונה כללה ניצחון 4–3 נגד ניוקאסל יונייטד באנפילד באפריל 1996 כאשר סטן קולימור הבקיע שער ניצחון בזמן פציעות - משחק שנחשב לאחד הגדולים בתולדות הפרמייר ליג. ליברפול סיימה במקום השלישי, הגיעה לגמר הגביע האנגלי אך נכנעה לשער בדקה ה-85 של אריק קאנטונה.
שיאים > הופעות כל הזמנים

הטבלה כוללת משחקים רשמיים בלבד
|  | שם | שנים | ליגה | גביע ה-FA | גביע הליגה | אחרים1 | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | איאן קלהאן | 1960–1978 | 640 (4) | 79 (2) | 42 (7) | 96 (1) | 857 (14) |
| 2 | ג'יימי קראגר | 1996–2013 | 508 (24) | 40 (1) | 35 (7) | 152 (3) | 737 (35) |
| 3 | סטיבן ג'רארד | 1998–2015 | 504 (39) | 42 (5) | 30 (5) | 134 (14) | 710 (63) |
| 4 | ריי קלמנס | 1967–1981 | 470 (0) | 54 (0) | 55 (0) | 86 (0) | 665 (0) |
| 4 | אמלין יוז | 1967–1979 | 474 (0) | 62 (0) | 46 (0) | 83 (0) | 665 (0) |
| 6 | איאן ראש | 1980–1987 1988–1996 | 469 (22) | 61 (5) | 78 (0) | 52 (3) | 660 (30) |
| 7 | פיל ניל | 1974–1985 | 455 (2) | 45 (0) | 66 (0) | 81 (0) | 650 (2) |
| 8 | טומי סמית' | 1962–1978 | 467 (0) | 52 (0) | 30 (0) | 89 (1) | 638 (1) |
| 9 | ברוס גרובלאר | 1980–1994 | 440 (0) | 62 (0) | 70 (0) | 56 (0) | 628 (0) |
| 10 | אלן הנסן | 1977–1991 | 434 (0) | 58 (1) | 68 (0) | 60 (1) | 620 (2) |
1 אחרים כולל: משחקים במפעלים אירופאיים, מגן הקהילה, פליי-אוף הליגה האנגלית, גביע הפול-ממבר, הסופר קאפ האירופי, ואליפות העולם לקבוצות.
שיאים > שיאים נוספים הקשורים בהופעות

הכי הרבה הופעות בכל המסגרות: איאן קלהאן (857)
הכי הרבה הופעות הליגה האנגלית: איאן קלהאן (640)
הכי הרבה הופעות הגביע האנגלי: איאן קלהאן (79)
הכי הרבה הופעות בגביע הליגה: איאן ראש (79)
הכי הרבה הופעות במפעלים אירופאיים: ג'יימי קראגר (150)
השחקן הכי ביותר: ג'רום סינקלייר, 16 שנים ו-6 ימים, נגד וסט ברומיץ' אלביון (26 בספטמבר 2012)
השחקן הצעיר ביותר שפתח בהרכב הקבוצה: הארווי אליוט, 16 שנים ו-174 ימים, נגד מילטון קינס דונס (25 בספטמבר 2019)
השחקן הכי מבוגר: ניד דויג, 41 שנים ו-165 ימים, נגד ניוקאסל יונייטד (11 באפריל 1908)
הכי הרבה הופעות ברציפות: פיל ניל (417) מ-23 בנובמבר 1976 עד ל-24 בספטמבר 1983.
השחקן ששיחק הכי הרבה שנים במועדון: אלישה סקוט, 21 שנים ו-52 ימים. (מ-1913 עד 1934)
הכי הרבה כרטיסים אדומים: סטיבן ג'רארד (7)
שיאים > טבלת כובשי כל הזמנים

הטבלה כוללת משחקים רשמיים בלבד
|  | שם | שנים | ליגה | גביע ה-FA | גביע הליגה | אחרים1 | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | איאן ראש | 1960–1978 1988–1996 | 229 (469) | 39 (61) | 48 (78) | 30 (52) | 346 (660) |
| 2 | רוג'ר האנט | 1958–1969 | 244 (404) | 18 (44) | 5 (10) | 18 (34) | 285 (492) |
| 3 | גורדון הודג'סון | 1925–1936 | 233 (358) | 8 (19) | 0 (0) | 0 (0) | 241 (377) |
| 4 | בילי לידל | 1938–1961 | 215 (492) | 13 (42) | 0 (0) | 0 (0) | 228 (534) |
| 5 | מוחמד סלאח | 2017– | 137 (217) | 11 (5) | 1 (4) | 43 (72) | 186 (304) |
| 6 | סטיבן ג'רארד | 1998–2015 | 120 (504) | 15 (42) | 9 (30) | 42 (134) | 186 (710) |
| 7 | רובי פאולר | 1993–2001 2006–2007 | 128 (266) | 12 (24) | 29 (35) | 14 (44) | 183 (369) |
| 8 | קני דלגליש | 1977–1990 | 118 (355) | 13 (37) | 27 (59) | 14 (64) | 172 (515) |
| 9 | מייקל אואן | 1996–2004 | 118 (216) | 8 (15) | 9 (14) | 23 (52) | 158 (297) |
| 10 | הארי צ'יימברס | 1915–1928 | 135 (315) | 16 (28) | 0 (0) | 0 (1) | 151 (339) |
1 אחרים כולל: משחקים במפעלים אירופאיים, מגן הקהילה, פליי-אוף הליגה האנגלית, גביע הפול-ממבר, הסופר קאפ האירופי, ואליפות העולם לקבוצות.
שיאים > שיאים נוספים הקשורים בשערים

הכי הרבה שערים בכל המסגרות: איאן ראש (346)
הכי הרבה שערי ליגה: רוג'ר האנט (244)
הכי הרבה שערים בגביע האנגלי: איאן ראש (39)
הכי הרבה שערים בגביע הליגה: איאן ראש (48)
הכי הרבה שערים במפעלים אירופאיים: סטיבן ג'רארד (41)
השחקן שכבש את השער הראשון של המועדון: מלקולם מקווין, נגד רות'רהאם טאון (1 בספטמבר 1892)
הכי הרבה שערים בעונה אחת: איאן ראש (47) בעונת 1983/1984
הכי הרבה שערים בעונת בכורה במועדון: מוחמד סלאח (44) בעונת 2017/2018
הכי הרבה שערי ליגה בעונה אחת: רוג'ר האנט (41) בעונת 1961/1962
הכי הרבה שערים בעונה אחת של שחקן בעידן הפרמייר ליג: מוחמד סלאח (44) עונת 2017/2018
הכי הרבה שערים בעונה אחת במפעלים אירופאיים: מוחמד סלאח ורוברטו פירמינו (11) בעונת 2017/2018
העונה עם הכי הרבה כובשים שונים: 22 (עונת 2015/2016)
השחקן שכבש הכי הרבה משחקים ברציפות: מוחמד סלאח (10) מ-28 באוגוסט 2021 עד ל-24 באוקטובר 2021)
השער המהיר ביותר: פול וולש (14 שניות) נגד וסטהאם יונייטד ב-27 באוגוסט 1984
השלושער המהיר ביותר: רובי פאולר (4 דקות ו-33 שניות) נגד ארסנל ב-28 באוגוסט 1994
השחקן שכבש הכי הרבה פנדלים: סטיבן ג'רארד (47)
שיאים > משחקים ראשונים

המשחק הראשון של המועדון: ניצחון 1–7 במשחק ידידות נגד רות'רהאם טאון (1 בספטמבר 1892)
המשחק הראשון בליגה האנגלית: ניצחון 0–2 נגד מידלסברו אירונופוליס (2 בספטמבר 1893)
המשחק הראשון בגביע האנגלי: ניצחון 0–4 על נאנטיץ' טאון (15 באוקטובר 1892)
המשחק הראשון בגביע הליגה: 1-1 נגד לוטון טאון (19 באוקטובר 1960)
המשחק הראשון במסגרת איירופית: ניצחון 0–5 על קו. אר. רייקיאוויק (17 באוגוסט 1964)