נאו-קאנטיאניזם
התחלות

שני כוחות תרבותיים שניכרו כבר במאה ה-18, השפיעו רבות על התהוותו של הנאו-קאנטיאניזם. הראשון היה הלאומיות הגרמנית והאמונה באומה גרמנית אחת, שעדיין לא הייתה מציאות פוליטית בשנות ה-60 של המאה-19 והייתה כך רק בשנת 1871. השני היה ההיסטוריציזם הגרמני, אשר עודד הרהור בשורשים ההיסטוריים ואיסופם לצורך היזכרות. בראי ההיסטוריון, הליבה של מודעות עצמית של האדם היא הכרת מקורותיו ושורשיו, ומעקב אחר העבר שהפך אותו למי שהוא היום. זה היה ברור לכל הפילוסופים בראשית המאה ה-19 אשר התחשבו בהיסטוריה שקאנט היה ההוגה המהפכני הגדול המפריד ביניהם לבין החיים האינטלקטואליים של המאה ה-18, וכי הוא היה נקודת המוצא של כל הפילוסופיה הגרמנית המודרנית. מודעות עצמית, אם כן, דרשה להבין את קאנט, להתחקות אחר התפתחות השקפותיו ולראות כיצד השפעתו הולידה את הפילוסופיה העכשווית. על עניין זה כתב הפילוסוף הגרמני יוהאנס וולקלט (אנ') "עם יוצאי דופן מעטים זניחים, מכלול הפילוסופים הם בהסכמה על ההערכה הגבוהה של קאנט; כולם מנסים להתמצא בתורתו, ורואים בה אינדיקציות מפורשות על עמדתם שלהם".[דרוש מקור] ברוח זו פרסמו קארל רוזנקרנץ ופרידריך וילהלם שוברט (אנ') את האוסף הראשון של יצירותיו של קאנט שהושלם בשנת 1842.
שני כוחות אלו הסבירו בצורה כללית מדוע הזרם הנאו-קאנטיאני התהווה לכדי זרם אינטלקטואלי אחד, ולא מדוע הוא הפך לזרם האינטלקטואלי הדומיננטי. חלק מההסבר המוצע הוא שלילי, כלומר שהדומיננטיות של הזרם הנאו-קאנטיאני הייתה תוצאה של הפגמים של הזרמים המתחרים באותה תקופה, הגדול מביניהם שהיה האידיאליזם הגרמני. הדעיכה של האידיאליזם הגרמני השאירה חלל גדול בסצנה האינטלקטואלית הגרמנית, אותו מילא הזרם הנאו-קאנטיאני.
בחלקו האחר, ההסבר המוצע הוא גם חיובי אשר זוקף לזכות הפילוסופיה הנאו-קאנטיאנית את הצעת הפתרון המושך היחיד לשתי בעיות אינטלקטואליות גדולות באמצע המאה ה-19 - משבר הזהות הפילוסופי והמחלוקת המטריאליסטית. כלומר, הזרם הנאו-קאנטיאני התהווה כתגובה לשתי בעיות אלו. שני פילוסופים נאו-קאנטיאנים, יורגן בונה מאייר (גר') ופרידריך אלברט לנגה היו מבין הדמויות הפילוסופיות החשובות אשר סתרו את קידום המטריאליזם, זרם אשר צבר תאוצה באותה תקופה, ועזרו לחזק את מעמד הזרם הנאו-קאנטיאני.
כוח פילוסופי חשוב נוסף אשר עיצב את הפילוסופיה הנאו-קאנטיאנית היה ארתור שופנהאואר, אשר היה נאו-קאנטיאני בעצמו, אך אתגר את החשיבה הרווחת בכך שהציע פתרון מתחרה למשבר הזהות הפילוסופי. עבורו, הפילוסופיה היא בראש ובראשונה השתקפות של "פאזל הקיום", כלומר השאלה של המלט: "להיות או לא להיות?". חשיבותה של שאלה זו והפופולריות שלה בקרב הציבור הכריחה את ההוגים הנאו-קאנטיאנים להגדיר מחדש את התפיסה הפילוסופית שלהם בשנות ה-70 המאוחרות ושנות ה-80 של המאה ה-19, כך שלא תכלול רק את תורת ההכרה אלא גם עקרונות של אתיקה, שלא תהיה רק מדע אלא גם תפיסה עולמית.
בשנת 1870 היה בכל אוניברסיטה גרמנית גדולה לפחות פרופסור נאו-קאנטיאני אחד בפקולטה לפילוסופיה. לאור עובדה זאת ועובדות סטטיסטיות אחרות, קלאוס כריסטיאן קוהנקה, אחד מבכירי החוקרים הנאו-קנאטיאנים, כינה את העשורים הללו "התקופה הנאו-קאנטיאנית של פילוסופיית האוניברסיטה הגרמנית". כתוצאה מהתהוות הזרם הנאו-קאנטיאני בין כותלי האוניברסיטאות הגרמניות, נהוג כיום לחלק את הנאו-קאנטיאניזם לשלוש אסכולות עיקריות: אסכולת מרבורג, שגיבוריה הראשיים היו הרמן כהן, פול נטורפ (אנ') וארנסט קסירר; אסכולת הדרום-מערב, באדן או היידלברג, שנציגיה העיקריים היו וילהלם וינדלבנד (אנ'), היינריך ריקרט ואמיל לאסק (אנ'); והאסכולה הנאו-פריסיאנית בגטינגן בהנהגתו של לאונרד נלסון (אנ'). האוניברסיטאות הנאו-קאנטיאניות הדומיננטיות היו מרבורג, גטינגן, שטרסבורג והיידלברג.