stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמנות יפנית
הייאן > אמנות פוג'יווארה

בתקופה פוג'יווארה, נעשה פופולרי הבודהיזם מכת הארץ הטהורה, שהציע גאולה קלה שתביא עמה האמונה באמידה (הבודהה של גן העדן המערבי). אולמות אמידה, המחברים בין החול והקודש, מכילים כמה דמויות של הבודהה בתוך מבנה הדומה לארמונות האצולה.
ההו-או-דו (אולם הפניקס, הושלם ב-1053) של הביודואין, מקדש באוג'י שמדרום מזרח לקיוטו, הוא דוגמה לאולמות אמידה בתקופת פוג'יווארה. הוא מורכב ממבנה מלבני ושלושה מסדרונות, ונמצא בקצה אגם מלאכותי. בפנים מוצבת דמות זהב יחידה של אמידה (מ-1053) על במה מוגבהת. פסל האמידה נעשה על ידי ג'וחו, שהשתמש בפרופורציות חדשות ובשיטה חדשה (יוסגי): חלקי עץ רבים המורכבים יחד מצידם הפנימי. על קירות האולם מופיעים גילופים של השמימיים, ישויות שליוו את אמידה ברדתו מגן העדן המערבי לאסוף את נשמות המאמינים ברגע המוות ולהעביר אותם על פרחי לוטוס אל גן העדן. ציורי רייגו (ירידתו של האמידה בודהה) על דלתות העץ של ההו-או-דו הם דוגמה מוקדמת של יאמטו-א, ציור בסגנון יפני, ומצוירים בהם גם כמה מהנופים שסביב קיוטו.
במאה האחרונה של תקופת הייאן. מגילת-היד המאוזנת המעוטרת, האמקי, זכתה למשנה חשיבות. "סיפור גנג'י" המאויר (בערך 1130) הוא אחד מנקודות השיא בציור היפני. הרומן נכתב בערך בשנת 1000 על ידי מוראסאקי שיקיבו, בת לוויה של הקיסרית אקיקו, והוא עוסק בחייו ובאהבותיו של הנסיך גנג'י ועל חצר הייאן לאחר מותו. הגרסה המאוירת של הסיפור כוללת ציורים שהפכו לאיקונוגרפיה מוסכמת על מנת לבטא באופן ויזואלי את התוכן הרגשי של כל סצנה. במחצית השנייה של המאה ה-12, סגנון המגילות ששרדו שונה ותוסס יותר. מגילת באן דאינאגון (סוף המאה ה-12, אוסף סאקאי טאדאהירו), מגילה שעוסקת בתככי החצר, מדגישה את הדמויות על ידי משיכות מכחול מהירות וצבעים דקים אך עזים.
אמנות קמקורה

ב-1180 החלה מלחמה בין שתי משפחות לוחמים, הטיירה והמינאמוטו; בתום חמש שנים ניצחו המינאמוטו במלחמה ומושב הממשל עבר לקאמאקורה, כפר לחוף הים, שם נשאר עד ל-1333. עם מעבר הכוח מהאצולה למעמד הלוחמים, הייתה האמנות צריכה לספק קהל רחב יותר. על קהל זה נמנו החיילים, הכמרים הבודהיסטים שרצו להעביר את תוכני הדת להמונים שאינם יודעים קרוא וכתוב, וכן השמרנים – האצולה והכמורה שהתנגדה למעבר הכח למעמד הלוחמים ולירידת כוחו של החצר.
אמנות קמקורה > פיסול

אסכולת הקיי של הפיסול, בייחוד האונקיי, יצרה סגנון חדש וריאליסטי יותר. שתי דמויות המגינים של ניו (1203), בשער הדרומי הגדול של טודאי-ג'י בנארה מייצגות את הסגנון הסופריאליסטי של האונקיי. הדמויות, שגודלן כ-8 מטר, פוסלו מאבנים רבות במשך שלושה חודשים. לשם כך עבדו אמנים רבים תחת פיקוחו של פסל מומחה. פסלי העץ של האונקיי (1208, קופוקוג'י, נארה) של שני חכמים הודים, מוצ'אקו וסשין, המייסדים האגדיים של כת ההוסו, הם מבין היצירות הריאליסטיות המרשימות של התקופה.
אמנות קמקורה > קליגרפיה וציור

הקגון אנגי אמאקי, ההיסטוריה המאוירת של ייסוד כת הקגון, היא דוגמה בולטת למגמה הפופולרית בציור הקאמאקורה. כת הקגון, אחת מהחשובות ביותר בתקופת נארה, איבדה את כוחה עם עליית הכתות המתחרות. לאחר מלחמת גנפיי (1180–1185), נתן הכומר מיו-אי ממקדש קוזנג'י מחסה לנשים שהתאלמנו במלחמה. נשותיהם של הסמוראי ואף נשות אצולה למדו בתקופה זו, אם בכלל, כתב שייצג הברות, ולא יכלו לקרוא טקסטים בסימניות סיניות. לפיכך שילב הקגון אנגי אמאקי שילב טקסט בעל הברות קלות לקריאה עם איורים שבהם הדיאלוג בין הדמויות מופיע ליד דמויות הדוברים, טכניקה הדומה לקומיקס המודרני. העלילה של האמקי, חייהם של שני הכמרים הקוריאנים שייסדו את כת הקגון, מהירה ומעניינת, גדושה במעשיות פלאיות, למשל מסע לארמונו של מלך האוקיינוס, וכוללת גם סיפור אהבה. יצירה שמרנית יותר היא הגרסה המאוירת ליומנה של מוראסאקי שיקיבו. גרסאות אמקי של הרומן הזה עדיין יוצרו, אך האצולה חידשה ואיירה את היומן כדי שישתקף בו הפאר של תקופת כתיבתו. אחד מהאיורים היפים ביותר מראה כיצד מוראסאקי שיקיבו מוחזקת כאסירה בחדרה על ידי שני חצרנים צעירים, בעוד שבחוץ אור הירח מנצנץ על גדותיו של נחל קטן בגן האימפריאלי.
אמנות מורומאצ'י

בתקופת מורומאצ'י (1338–1573), שנקראת גם תקופת אשיקאגה, ידעה התרבות היפנית שינוי של ממש. משפחת אשיקגה השתלטה על מעמד השוגון, והעבירה את הבירה חזרה לקיוטו, ומקמה את מרכזה ברובע מורומאצ'י. עם חזרתה של הממשלה לבירה, הגיעה לקיצה המגמה הפופולריות של תקופת הקאמאקורה, והתרבות הפכה לאריסטוקרטית ואליטיסטית יותר. זן בודהיזם, כת שעל פי המסורת נוסדה בסין במאה ה-6, הובאה ליפן בפעם השנייה והשתרשה בה.
אמנות מורומאצ'י > ציור

בזכות משלחות הסחר לסין שאורגנו בידי מקדשי הזן הובאו ליפן ציורים סיניים כמו גם יצירות אמנות אחרות. לאלו הייתה השפעה עמוקה על האמנים היפנים שיצרו עבור מקדשי הזן והשוגון. לא רק שיבוא זה שינה את נושא הציורים, הוא גם הביא להתפתחות בשימוש בצבע - הצבעים העזים של היאמאטו-אה פינו את מקומם לציור המונוכרומטי בסגנון הסיני.
ציור טיפוסי מתקופת המורומאצ'י המוקדמת הוא ציורו של הכומר-הצייר קאו (פעל בתחילת המאה ה-15). בציור זה מופיע הנזיר האגדי קנסו (הסיין-טסו בסינית) ברגע הארה. מאפיינות אותו משיכות מכחול מהירות ומינימליות בפרטים. "תפיסת דג-חתול בקערה" (תחילת המאה ה-15, טאייזו-אין, מוישין-ג'י, קיוטו), יצירתו של האסיר-הצייר ג'וסטו (פעל בערך ב-1400), היא נקודת מפנה בציור מורומאצ'י. בקדמת התמונה מופיע אדם על גדות נחל, בידו מחזיק כלי קטן ומתבונן בדג החלקלק. ערפל אופף את אמצע התמונה, וברקע נראים הרים רחוקים. ה"סגנון החדש", שתחילתו בערך ב-1413 והוא בעל מאפיינים סיניים, מתייחד בתחושת המרחב העמוק שנותנת התמונה.
האמנים החשובים ביותר של תקופת מורומאצ'י הם הציירים-הכמרים שובון וסשו. שובון, נזיר במקדש קיוטו בשוקוקו-ג'י, יצר בתמונה "קריאה בחורשת במבוק" (1446, הנמצא במוזיאון המרכז הלאומי לאמנות בטוקיו), נוף ריאליסטי עם תחושת מרחב עמוקה. סשו, בניגוד לרוב האמנים בני התקופה, יכול היה לנסוע לסין וללמוד את האמנות הסינית במקורה. המגילה הארוכה, אחת מהיצירות החשובות של סשו (אוסף מורי, יאמאקושי), מתארת נוף בארבע עונות השנה.
אמנות מורומאצ'י > אדריכלות

התפתחות חשובה נוספת בתקופה זו היא טקס התה היפני, שאף יוחד לו בית. מטרת הטקס היא העברת הזמן בנעימים בצוותא עם ידידים היודעים למצוא טעם באמנות, הפגת דאגות היום יום והתענגות על ספל תה. בית התה נבנה בסגנון בקתה כפרית, והודגשו בו יסודות טבעיים כמו גזרי עץ בקליפתם וקש ארוג.
אמנות מומויאמה

בתקופת מומויאמה (1573–1603), שורה של מנהיגים צבאיים, כמו אודה נובונגה, טויוטומי הידיושי וטוקוגאווה אייסו, ניסתה להביא שלום ויציבות פוליטית ליפן לאחר תקופה של כמעט מאה שנות מלחמה. אודה, מנהיג מקומי, הצליח לרכז בידו די כוח על מנת להשתלט על הממשל ב-1568, וחמש שנים לאחר מכן החליף את שוגון האשיקגה האחרון. הידיושי לקח את מקומה של אודה לאחר שנרצח, אך תוכניותיו לייסד שושלת סוכלו בידי אייסו, שייסד את שושלת טוקוגאווה לשוגונות ב-1603.
אמנות מומויאמה > אדריכלות

שני סוגים חדשים של אדריכלות התפתחו בעקבות התקופה והאקלים המיליטריסטי שלה: המצודה, מבנה הגנתי שנועד לשכן את הלורד הפיאודלי ואת חייליו בזמנים של העדר שקט; והשויון, אולם לקבלת אורחים שהשתקפו בו היחסים בין אדון הקרקע לצמית בחברה הפיאודלית. במצודת הימג'י (נבנתה בצורתה הנוכחית ב-1609), הידועה כמצודת האנפה הלבנה, בעלת גגות עקומים עדינים, ניצבים שלושת המגדלים הקטנים סביב המבצר העיקרי (הטנשו). זהו אחד מהמבנים היפים ביותר מתקופת מומויאמה. האוהירומה של מצודת ניג'ו (המאה ה-17) בקיוטו, היא אחת מהדוגמאות הקלאסיות של השויין, ובה טוקונומה (מרפסת) שצופה על גן מעוצב בקפידה, ואזורים נפרדים לאדוני הקרקע ולצמיתים.
אמנות מומויאמה > ציור

אסכולת הציור החשובה ביותר בתקופה המומויאמה הייתה קאנו, והחידוש הגדול ביותר של אותו הזמן הייתה שיטתו של קאנו אייטוקו לאיור נופים מונומנטליים על דלתות הזזה וקירות. עיטור החדר הראשי שפונה אל הגן של הג'וקו-אין, מקדש משני של הדייטוקו-ג'י (מקדש זן בקיוטו), הוא אולי הדוגמה הטובה ביותר שעדיין קיימת ליצירתו של אייטוקו. עץ שזיף גדול ושני אורנים מצוירים על זוג דלתות הזזה בפינות אלכסוניות מנוגדות, ענפיהם מתמשכים לימין ולשמאל, ברצף אחד על שתי הדלתות. במסך שצייר אייטוקו, "אריות סיניים", גם הוא בקיוטו, יש ביטוי לסגנון הנועז, המעוטר בצבעים עזים.
הסגוואה טוהקו, בן זמנו של אייטוקו, פיתח סגנון שונה ועיטורי יותר לציורי-מסך גדולים. בפרגוד ״עץ מייפל בשלכת״, כיום במקדש צ'ישאקו-אין, קיוטו, הוא הציב את גזע העץ במרכז וענפיו התפשטו על פני הציור כמעט כולו. יצירתו הייתה שטוחה וארכיטקטונית פחות מזו של אייטיקו, אך נפלאה מבחינה ויזואלית. המסך המתקפל לשישה, "חורשת האורן" (המוזיאון הלאומי של טוקיו), מציג בדיו מונוכרומטי, חורשת עצים עוטה ערפל.
אמנות תקופת אדו

שוגונת טוקוגוואה מתקופת אדו השתלטה על הממשלה ב-1603 ונשאה איתה תקווה להבאת שלום ויציבות כלכלית ופוליטית למדינה; במידה רבה הצליחה בכך. מוסד השוגון שרד עד ל-1867, כאשר נפל בשל הלחץ המערבי לפתוח את יפן לסחר חיצוני. את תקופת אדו עיצבה המדיניות המדכאת של השוגון. המדינה נסגרה לזרים ולתרבותם, והטלת חוקים קשוחים בכל תחומי החיים: פריטי הלבוש המותרים, הדברים שמותר ואסור לעשות, בני הזוג שאיתם מותר לבוא בקשר נישואים ועוד. בשנים הראשונות של תקופת אדו עדיין לא הורגשה השפעת הנהלים המחמירים של ממשל טוקוגאווה. בתקופה זו נוצרו כמה מהיצירות הטובות ביותר של באדריכלות ובציור היפני: ארמון קצורה בקיוטו וציוריו של סוטאצו, חלוץ אסכולת הרימפה.
אמנות תקופת אדו > אדריכלות

ארמון הנפרד קצורה, שנבנה כחיקוי לארמון הנסיך גנג'י האגדי, כולל אוסף של מבני שויין שמשלבים אלמנטים של אדריכלות יפנית קלאסית עם חידושים מסוימים. הקומפלקס כולו מוקף בגן יפהפה עם שבילי הליכה. העיר אדו נהרסה פעמים רבות בשריפות. כדי להקל על בנייה מחדש הקפידו על אדריכלות פשוטה. קרשים נאספו ואוחסנו בעיירות קרובות לעיר לפני החורף, אז הקל מזג האוויר היבש על השריפות להתפשט. לאחר ששריפה התפרצה וכובתה, נשלחו הקרשים נשלחו ובתים חדשים נבנו במהירות. נבנו בתים רחבים וגנים לטיול, להנאת העשירים ואורחיהם. קרקואן הוא פארק מאותה התקופה שעדיין קיים ופתוח לציבור.
בתקופה זו נבנתה גם טירת מצואה ששרדה עד היום ומהווה דוגמה לטירת עץ יפנית עתיקה.
אמנות תקופת אדו > ציור

סוטאצו פיתח סגנון עיטורי שהציג נושאים מהספרות הקלאסית. דמויות צבעוניות ומוטיבים מהעולם הטבעי הוצבו בו כנגד רקע של עלה-זהב. אחת מהיצירות הטובות ביותר שלו היא זוג מסכים, "הגלים במצושימה", שנמצאים בגלריה פריר בוושינגטון. מאה שנים אחריו שכלל קורין את סגנונו ויצר יצירות מדהימות ומיוחדות משלו. יפים ביותר הם הציורים של פריחת השזיף הלבנה והאדומה.
אמנות תקופת אדו > הדפסי עץ ובונג'יגה

אסכולת האמנות הידועה ביותר במערב היא של ציורי האוקיו-אה והדפסי העץ של הדמימונד, מעולם תיאטרון הקאבוקי ואזור האורות האדומים. הדפסי אוקיו-אה החלו להופיע בסוף המאה ה-17, אך באמצע המאה ה-18 הופיעו הדפסים הראשון בכמה צבעים. מעצבי הדפסים מהדור הבא, כמו טוריאי קיונאגה וקיטגאווה אוטאמרו, שירטטו תיאורים אלגנטיים ושנונים של נשות הליווי היפניות.
במאה ה-19 היה האמן הדומיננטי הירושיגה, שייצר הדפסים של נופים. לזוויות המוזרות שדרכן ראה הירושיגה את הנוף, וליצירותיהם של האמנים קיונאגה ואוטאמרו, שאופיינו בהדגשים על מישורים שטוחים ובקווים חזקים לתיאור מתארי הצורות, הייתה השפעה עמוקה על אמנים אירופים כמו אדגר דגה ווינסנט ואן גוך. אסכולת ציור אחרת בת זמנו של האוקיו-אה הייתה הבונג'ינ-גה, סגנון שהתבסס על ציורי אמנים סיניים. כפי שאמני האוקיו-אה בחרו בנושאים המצויים מחוץ להגבלות של שוגונת טוקוגוואה, כך אמני הבונג'ין פנו לתרבות הסינית. בין מובילי סגנון זה נמנו איקה טאייגה, יוסה בוסון, טאנומורה צ'יקודן, ויאמאמוטו בייצו.
האמנות מאז 1867

בשנים שלאחר 1867, זמן שלטונו של הקיסר מוצוהיטו (מייג'י), הוצפה יפן שוב בהשפעות תרבותיות חדשות וזרות. בתחילת המאה ה-20 הייתה האמנות המערבית לצורותיה השונות כבר מוכרת היטב ביפן. שילובה באמנות היפנית המסורתית ניכר בבניינים ידועים כמו תחנת הרכבת של טוקיו ובניין הדיאט הלאומי שעדיין קיימים היום. מנגד, היה לציור המאנגה, שתחילתו בתקופת מייג'י השפעה רבה על העיתנות האנגלית והצרפתית. לאחר מלחמת העולם השנייה היה לאמנות אמריקנית ולאדריכלות אמריקאית תפקיד ניכר בעיצוב פניה של יפן, אם כי פחד מרעידות אדמה הגביל מאוד את בניית גורדי השחקים. מאוחר יותר אפשרו התקדמויות טכנולוגיות בניית בניינים גדולים וגבוהים יותר שהשתקפו בהם רעיונות אמנותיים חדשניים. קומיקס שיובא מארצות הברית, גרפיקת משחקי מחשב והתקדמויות טכנולוגיות אחרות גם הם הביאו לפיתוח סגנונות אמנותיים חדשים בתכלית.
המשיכה להיתפתח טכניקה להדפסי עץ תוך יצירת סגנון חדש - Shin-hanga. בין הציירים בסגנון זה ניתן לציין את הירושי יושידה.
האמנות מאז 1867 > ציור

התגובה היפנית הראשונית לציור המערבי הייתה קבלתו הגמורה. ב-1876 נפתח בית הספר לאמנות טכנולוגית, ומרצים איטלקיים לימדו בו את הסגנון המערבי. מגמה מאוחרת יותר שהונהגה בידי אוקאקורה קאקוזו והאמריקני ארנסט פנולוסה, הייתה הפוכה. היא עודדה את האמנים היפנים לשמור על הנושאים ועל הטכניקות המסורתיים, גם כשהם יוצרים ברוח המודרניזם. משני קטבים אלה של תאוריה אמנותית התפתח היוגה (ציור בסגנון מערבי) וניהונגה (בסגנון יפני), שני סגנונות שלא איבדו מחשיבותם גם כיום.
האמנות מאז 1867 > אדריכלות

ההכרח לקומם את יפן מחורבותיה לאחר מלחמת העולם השנייה היווה תמריץ לאדריכלות היפנית. בניינים יפנים בני ימינו הם מהטובים ביותר בעולם מבחינת טכנולוגיה וקונספציה פורמלית. האדריכל היפני הידוע ביותר הוא קנזו טנגה, שהגימנסיון הלאומי שלו למשחקים האולימפיים בטוקיו (1964) הדגיש את המבדיל בין העמודים לקירות ואת המאחד. בגגות רחבים שמזכירים את הטומו-אה (סמל עתיק דמוי-מערבולת) עשה שימוש כדי להציג ביטוי דרמטי לצורה ולתנועה.
ראו גם

אוריגמי
אמיגורומי
קינצוגי
לקריאה נוספת

אלי לנצמן, אמנות יפנית, האנציקלופדיה העברית, כרך כ' עמ' 111–123
בן עמי שילוני, יפן במבט אישי, 2011
כלי מתקופת ג'ומון התיכונה (3000–2000 לפנה"ס)
מקדש בויודין (1305)
קליגרפיה של בודהידהרמה, צוירה בידי הוקאין אקוקה (1685–1768)
הגל הגדול, הדפס עץ צבעוני (1760–1849)
נחל פצאל

| --- | --- |

נחל פצאל
 מידע כללי
 אורך:  11 ק"מ
 אגן ניקוז:  32 קמ"ר
 מוצא:  נביעה וואדי רשאש
 שפך:  נהר הירדן 
 
 
אחד המעיינות, נקודת נביעה ותחילת הזרימה בנחל
נחל פצאל זורם בבקעת הירדן ואורכו 11 ק"מ. במוצאו אל מישור הבקעה מתחבר אליו ואדי רשאש, בסמוך לעינות פצאל. אגן הניקוז של שני הוואדיות הוא כ-32 קמ"ר. בוואדי רשאש נובע עין רשאש.
תיאור הנחל

בתוך הנחל נובעים שני מעיינות הנקראים עינות פצאל הנובעים בתחילת אפיק הנחל. שפיעת המעיינות משתנה בין עונות השנה ונעה בין 30 מ"ק ל-150 מ"ק בשעה. ליד המעיינות יש חורשת עצי שיזף מצוי, וסביבם צמחייה אופיינית לבתי גידול לחים, כגון שנית גדולה, פלגית שיחנית, טיון דביק, שיח-אברהם מצוי ונענה משובלת. אזור הנחל מהווה גם בית גידול לחוגלת סלעים.
מערכת המים

מאזור הנביעה יוצאת אמת מים מתקופת הורדוס שהובילה את המים לבריכת אגירה ליד תל שייח ד'יאב. בריכת האגירה מתוארכת לפחות לתקופת בית אומיה ויש השערות שנבנתה כבר בתקופת הורדוס. בתחתית בריכת האגירה נמצאו אבנים הרודייניות התומכות בהשערה זו. בנחל פצאל, באמצע הדרך בין המעיינות לבריכת האגירה, ליד האמה עומדת טחנת קמח עתיקה בשם טאחונת אלפצאל, שפעלה באמצעות מי האמה. כיום, צינור מתכת מוביל את המים אל בריכה, המשמשת את תושבי הכפר אלפצאל הסמוך.
שרידים ארכאולוגיים

כבר בתקופה הכלקוליתית הייתה התיישבות באזור בקעת פצאל. המעיינות והאדמה הפורייה באזור איפשרו התיישבות וחקלאות. בסקר ארכאולוגי נמצאו באזור שבין פצאל של היום לכניסה לנחל כ-8 אתרים של התיישבות מהתקופה הכלקוליתית, בהם האתרים פצאל 2, שייח' דיאב 2, פצאל 7 ועוד. באתרים אלה[דרושה הבהרה] נמצאו שרידי מבנה עם חצר גדולה מאוד. בפצאל 7 נמצא מבנה עם חצר בגודל של כ-570 מ"ר, ולידו חצר גדולה נוספת וביחד גודל שטח המתחם מגיע לדונם לערך. באזור היציאה מהנחל לבקעה נמצא תל שייח' דיאב המתוארך לתקופת הברזל. התיישבות נוספת הייתה בתקופת הורדוס, אז הוקם היישוב פצאליס על שם פצאל, אחיו של הורדוס. שרידי פצאליס נמצאים מתחת לכפר אלפצאל.
שמורת פצאל

בנחל פצאל ויובליו הוכרזה בשנת 1993 שמורת טבע בשטח 8,000 דונם, המאופיינת בנוף צומח ערבתי במדרונות.
גלריית תמונות

מראה כללי של הנחל, משמאל מתקן שאיבת מים מודרני בנחל
בריכת אגירת המים ליד תל שייח' דיאב
טחנת הקמח מהתקופה העות'מאנית
אמת המים על צלע ההר אשר הובילה את המים בתקופה העתיקה מהמעיינות ליישובים מחוץ לוואדי
ראו גם

פצאל
פצאל 2
שייח' דיאב 2
לקריאה נוספת

דניאל אלדד ויוסף ירושלמי, ההר הטוב הזה - מסלולים ואתרים בדרום השומרון הוצאת בית אל ירושלים תשס"ט 2009 עמודים 61,95
מפת טיולים וסימון שבילים 5–6: בקעת הירדן ומזרח השומרון. בהוצאת "הוועדה לשבילי ישראל".
שמורת פצאל - באתר הטיולים "טבע ונופים בישראל".
אזור נחל פצאל באביב
המפלגה הפרוגרסיבית

ערך זה עוסק במפלגה ישראלית. אם התכוונתם למפלגה שפעלה במושבת הכף (דרום אפריקה), ראו .
| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 שם רשמי:  מפלגה פרוגרסיבית 
 מנהיגים:  פנחס רוזן
 תקופת הפעילות:  1948 – 8 במאי 1961 (כ־13 שנים) 
 אפיון:  מפלגת מרכז פרוגרסיבית
 אידאולוגיות:  ליברליזם 
 כנסות:  הראשונה - הרביעית
 ממשלות:  1 - 9
 אותיות:  פ
 שיא כוחה:  6 מנדטים (הכנסת הרביעית)
 שפל כוחה:  4 מנדטים (הכנסת השנייה)
 נוצרה מתוך:  עלייה חדשה, העובד הציוני
 התמזגה לתוך:  המפלגה הליברלית הישראלית
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז
 ארגונים בינלאומיים:  האינטרנציונל הליברלי
 
המפלגה הפרוגרסיבית הייתה מפלגת מרכז פרוגרסיבית, אשר פעלה בישראל בשנות ה-50.
היסטוריה

דיונים בעניין הקמת המפלגה הפרוגרסיבית כאיחוד של מפלגות המרכז ביישוב היהודי החלו בראשית שנת 1948, אך הניסיון לכלול את כל הציונים הכלליים באיחוד לא צלחו. זאת, לאחר שהציונים הכלליים צירפו אליהם את אנשי הימין של האיחוד האזרחי, שאנשי העובד הציוני ראו בהם אנשי ימין ולא מרכז.
המפלגה נוסדה באוקטובר 1948. חבריה היו אנשי הרוב הלא-פועלי בעלייה חדשה, בראשות פנחס רוזן; אנשי תנועת העובד הציוני, שהייתה מפלגת עובדים לא-סוציאליסטית, שהשתייכה להסתדרות; וסיעת הציונים הכלליים א', אשר פרשה מהציונים הכלליים באוגוסט 1948 בעקבות מה שכינו "המגמה להפוך את הציונות הכללית למפלגה של המעמד הבינוני". הניסיונות לצרף את יצחק גרינבוים למפלגה לא צלחו עקב חילוקי דעות בנושא דת ומדינה, גבולות המדינה והיחס לפורשים.
המפלגה התמודדה בבחירות לכנסות הראשונה עד הרביעית. הישגיה בבחירות לכנסת הראשונה אכזבו את ראשיה. כך גם הישגיה בבחירות לכנסת השנייה, שבהן זכתה המפלגה בארבעה מנדטים בלבד.
המפלגה הפרוגרסיבית הייתה חברה בכל הקואליציות שקמו בתקופת קיומה, פרט לתקופה של כשנה ורבע (8 באוקטובר 1951 - 24 בדצמבר 1952). בכל שנותיה המפלגה החזיקה בתיק אחד: תיק המשפטים, אשר נשמר לפנחס רוזן.
בשנים 1953–1955 הוציאה המפלגה יומון בשם "זמנים".
בשלהי כהונתה של הכנסת הרביעית התאחדה עם הציונים הכלליים ליצירת המפלגה הליברלית.
לקראת סוף כהונתה של הכנסת החמישית, לאחר שהמפלגה הליברלית חברה ל"חירות" להקמת גח"ל, רוב חברי המפלגה הפרוגרסיבית לשעבר פרשו ממנה והקימו את "המפלגה הליברלית העצמאית לישראל", ובקיצור ל"ע (ליברלים עצמאיים). יוצאים מן הכלל היו מרדכי-חיים שטרן וברוך עוזיאל, שנותרו במפלגה הליברלית ובגח"ל.
אידאולוגיה

המפלגה הפרוגרסיבית הושפעה מהזרם הפרוגרסיבי שהחל להתגבש במערב המתועש כבר בשלהי המאה ה-19, ושבארצות הברית סימן את מה שידוע בשם 'העידן הפרוגרסיבי'. היה זה זרם אידאולוגי שחיפש דרך בין הליברליזם 'הימני' המובהק, שדגל ב'לסה-פר', לבין גרסאות שונות של סוציאליזם. בדור האחרון קיבל המושג 'פרוגרסיביזם' משמעות תרבותית, רעיונית ואידאולוגית, שונה ואף מנוגדת לדרך הביניים המתונה שאפיינה אותו בתקופה הנדונה כאן: המחצית הראשונה של המאה ה-20.
בעת הקמתה הייתה המפלגה הפרוגרסיבית מפלגה יונית שהאמינה בחתירה להבנה עם הערבים ולנייטרליות בין מזרח למערב. המפלגה התנגדה בתחילה לסיפוח מערב ירושלים שנגד את תוכנית החלוקה.
מבחינה כלכלית, הייתה המפלגה במרכז בין ימין ושמאל. המפלגה קבעה כי תגן על חירות הפרט ורכושו וכי היא מתנגדת למלחמת מעמדות. מנגד, המפלגה התנגדה ל"משטר הרכושנות הרעבתנית", פרוטקציוניזם וקרטלים. עמדה זו ביטאה פשרה פנימית בין פלג העובד הציוני שנתמך בעיקר על ידי יוצאי רומניה בהתיישבות העובדת, לבין פלג "הצווארון הלבן" הליברלי שייצג את יוצאי גרמניה.
מבחינה חברתית תמכה המפלגה בהפרדת הדת מהמדינה.
המפלגה הייתה ידועה כמפלגה ליברלית ישראלית והייתה חברה באינטרנציונל הליברלי.
למפלגה הפרוגרסיבית היה תפקיד חשוב בהנחת היסודות לדמוקרטיה הליברלית בישראל. המפלגה ייצגה את יוצאי גרמניה שביניהם היו עורכי דין רבים דאז, ולכן פעלה למיסוד עצמאות בית המשפט ושלטון החוק כעקרונות מכוננים של המשפט בישראל. [דרוש מקור]
מוסדות

בעת הקמתה נקבע למפלגה הנהלה של 12 חברים, ועד פועל ארצי של מעל 50 חברים ומועצה כללית של 120 חברים. התפקידים חולקו בין המפלגות המרכיבות את האיחוד לפי מפתח של 45% לעלייה חדשה, 30% לעובד הציוני ו-25% לציונים הכלליים א'. בשנת 1954 היו בהנהלה 9 חברים, ובוועד הפועל 38 חברים. העובד הציוני הפך לגורם המשמעותי ביותר במפלגה. למפלגה היו כ-22,000 חברים, כמספר מצביעה בבחירות לכנסת השנייה.
חברי הכנסת

ראש המפלגה ברוב שנות קיומה היה פנחס רוזן.
חברים בולטים נוספים במפלגה היו יזהר הררי, אברהם גרנות (יו"ר קרן קיימת לישראל), משה קול (חבר הנהלת הסוכנות היהודית ויו"ר עליית הנוער), גרשום שוקן (העורך והבעלים של עיתון הארץ), שמעון כנוביץ' (יוזם "חוק כנוביץ'" למניעת מִפגעים אקולוגיים), אידוב כהן (מראשוני המתריעים ביישוב היהודי אודות שואת יהודי אירופה), יהודה שערי (יו"ר המדור לפנסיה בהסתדרות ולאחר מכן ח"כ וסגן שר מטעם הליברלים העצמאיים) והלל זיידל.
חברי הכנסת > חברי כנסת

| כנסת | ח"כים | הערות |
| --- | --- | --- |
| מועצת המדינה הזמנית (1948) | 3 נציגים: אברהם גרנות, משה קול, פנחס רוזן |  |
| הכנסת ה-1 (1949) | 5 מנדטים: פנחס רוזן, אברהם גרנות, אידוב כהן, יזהר הררי, ישעיהו פורדר |  לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן |
| הכנסת השנייה (1951) | 4 מנדטים: פנחס רוזן, אברהם גרנות, משה קול, יזהר הררי, אידוב כהן, ישעיהו פורדר |  ב-10 בספטמבר 1951 פרש מהכנסת משה קול. החליף אותו אידוב כהן.  ב-10 בספטמבר 1951 פרש מהכנסת אברהם גרנות. החליף אותו ישעיהו פורדר.  לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן |
| הכנסת השלישית (1955) | 5 מנדטים: פנחס רוזן, משה קול, יזהר הררי, ישעיהו פורדר, גרשום שוקן, יוחנן כהן | ב-28 באוקטובר 1957 פרש מהכנסת ישעיהו פורדר. החליף אותו יוחנן כהן. לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן |
| הכנסת הרביעית (1959) | 6 מנדטים: פנחס רוזן, משה קול, יזהר הררי, אידוב כהן, שמעון כנוביץ', יצחק גולן | ב-8 במאי 1961 התאחדה המפלגה הפרוגרסיבית עם הציונים הכלליים בהקמת המפלגה הליברלית הישראלית. לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן |
לקריאה נוספת

אפרת קנולר, מפלגות המרכז בישראל: בין הימין לבין השמאל, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2017.
הערות שוליים

↑  להקמת המפלגה הפרוגרסיבית ביישוב, דבר, 16 בפברואר 1948
↑  הימין דוחף את גרינבוים לפילוג, על המשמר, 11 באוגוסט 1948
↑  ביום א' ועידת היסוד של המפלגה הפרוגרסיבית, דבר, 8 באוקטובר 1948
קמה המפלגה הפרוגריסיבית, על המשמר, 11 באוקטובר 1948
↑  חבלי הלידה של המפלגה הפרוגרסיבית, דבר, 16 בספטמבר 1948
1 2 3  ש. רולבנט, גבורים נופלים תחילה, דבר, 11 ביוני 1954
↑  הפרוגרס, המשקיף, 21 בספטמבר 1948; המשך
↑  י. רונקין, שידוד מערכות עם הקמת המדינה, על המשמר, 3 באוקטובר 1948
↑  יוסף קרוק, המפלגה הפרוגרסיבית עם מי?, דבר, 3 בינואר 1949
↑  קמה המפלגה הפרוגרסיבית, על המשמר, 11 באוקטובר 1948
↑  חופש הדת במפלגה הפרוגרסיבית, על המשמר, 31 באוקטובר 1948
↑  המפלגה הפרוגרסיבית בעד הפרדת הדת מהמדינה, הצופה, 3 בינואר 1949
↑  הוקמה המפלגה הפרוגרסיבית, דבר, 11 באוקטובר 1948
↑  ועידת היסוד של המפלגה הפרוגרסיבית, דבר, 10 באוקטובר 1948
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257221205171  LCCN: n82043219  VIAF: 144781501   WorldCat (עם VIAF): 144781501 
מייסד המפלגה פנחס רוזן
צבי לבון

צבי לבון (לוּבּיַאנִיקֶר) (16 ביוני 1895 – 13 במרץ 1979) היה פעיל ציבור מאנשי העלייה השלישית, יזם בתחום רכש הקרקעות והבניה הציבורית, תורם ומתנדב בולט בתחומי החינוך והרווחה.
תולדות חייו

צבי לוביאניקר נולד בעיירה קופיצ'ינצה (Kopyczyńce) בגליציה המזרחית (אז בשלטון אוסטריה-הונגריה, כיום בשטח אוקראינה) כבנו השני של הרב יוסף לוביאניקר, מחבר ספר ההלכות "חוט המשולש ברכי יוסף". אחיו הצעיר היה פנחס לוביאניקר (לבון) – שר הביטחון השני של מדינת ישראל. בנעוריו התרחק מהעולם הדתי-חסידי ונעשה פעיל ציוני.
בשנת 1913 היגר לארצות הברית והתיישב בניו יורק. עבד כפועל בתעשיית הטקסטיל שמרבית פועליה באותה עת היו מהגרים יהודים ממזרח אירופה, והפך לראש האיגוד המקצועי של "פועלי המחט" באזור מגוריו. בניו יורק היה גם לפעיל בתנועת "פועלי ציון". עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה התנדב לגדוד ה-39 ("האמריקאי") של קלעי המלך שהוקם ביוזמת יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון. עם הגדוד הגיע לעבר הירדן ולארץ ישראל. לאחר שחרורו מהצבא הבריטי בינואר 1920 התיישב בתל אביב.
בשנת 1927 נישא לאסתר חצקל ונולדו להם שלושה ילדים. לאחר קום המדינה, כמרבית בני משפחתו, עיברת את שמו ללבון. ב-1976 היה בין 17 האישים שקיבלו לראשונה את אות "יקיר תל אביב".
צבי לבון נפטר בתל אביב לאחר מחלה בשנת 1979. על שמו נקרא בית הספר היסודי בשכונת נופי ים בעיר.
פעילות ציבורית

לאחר עלייתו לארץ פעל צבי לבון, כהמשך טבעי לפעילותו בחו"ל, לאגד את הפועלים השכירים מאנשי העלייה השלישית. באותה עת היו רבים מהם כמעט חסרי כל ושכרם הדל היה על בסיס עבודות יומיות מזדמנות. בשנת 1920 נמנה עם מייסדי ההסתדרות הכללית ולאחר מכן הקים והנהיג את "מועצת פועלי יפו" (תל אביב נחשבה אז לפרבר של יפו). בין השאר יזם את הקמת מטבחי הפועלים שסיפקו ארוחה חמה במחיר סמלי, והקמת מאהלים וצריפים שהעניקו קורת גג ראשונית לחסרי בית. במאורעות תרפ"א שימשו מטבחי הפועלים מקום מחסה לפליטים יהודים רבים שנמלטו מיפו.
לאחר מאורעות תרפ"א הורחבה תל אביב כך שנכללו בה שכונות הספר היהודיות של יפו ורבים מפליטי הפרעות עברו להשתכן בה. מועצת פועלי יפו הפכה להיות מועצת פועלי תל אביב וצבי לבון המשיך לעמוד בראשה. אחד ממפעליה הבולטים של מועצת הפועלים היה הקמת רשת הצרכניות השיתופית קו-אופ.
תל אביב של ראשית שנות העשרים הייתה קהילה סגורה של בעלי בתים: רק חברי האגודה, כמה מאות במספר, יכלו להשתתף בבחירות. לצידם התיישבו פועלים רבים בצריפים ובאוהלים. לפועלים אלו לא הייתה זכות בחירה, והם לא נהנו משירותים מינימליים. צבי לבון נבחר לייצג את דיירי הצריפים, והוביל את המאבק לשינוי דמותה של תל אביב משכונת גנים לאמידים בלבד לעיר של כלל תושביה. בעקבות מאבקו נערכו בשנת 1923 הבחירות הראשונות למועצת עיריית תל אביב, וצבי לבון נבחר אליה כראש סיעת הפועלים. הוא התמיד בשירותו במועצה עד לשנת 1955.
כחבר מועצת עיריית תל אביב התפרסם במדיניות "הדלת הפתוחה" שלו, באפשרו קבלת קהל בביתו הפרטי מחוץ לשעות העבודה המקובלות: תושבים מכל שכבות הציבור היו צובאים על פתחו עד שעות הלילה כדי שיסייע להם בנושאי פרנסה, דיור וחינוך. בניגוד למקובל אז, הוא לא היפלה על רקע שיוך מפלגתי, וסיפק לאנשים קשי יום ועולים חדשים כתובת עוקפת בירוקרטיה. בפרט היה קשוב לתושבי שכונות המצוקה בדרום תל אביב. פינה חמה הייתה שמורה בליבו לבני העדה התימנית, למודת העוני והמחסור אשר סבלה מקיפוח קשה, והוא פעל לבניית שיכונים ולהשגת תמיכות כספיות עבור בני העדה.