stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה גרסיאל
הערות שוליים

↑  " כתובת אשבעל בן בדע שנחשפה במצודת המלך דוד בעמק האלה: פענוחה וחשיבותה להיסטוריה של התקופה", התקבל לדפוס בקובץ במעבה ההר (2016).
↑  דליה מזורי, "נחשף מפקד יחידת העילית של דוד המלך", באתר nrg, מקור ראשון, 7 באוגוסט 2016
↑  זיהויה של ציקלג לאור המקרא, הגאוגרפיה, המסורת הלוקאלית והארכאולוגיה, בתוך: ד"ר לאה מזור: על מקרא, הוראה וחינוך
↑  ראו גם Garsiel, M., The Book of Samuel: Studies in History, Historiography, Theology and Poetics Combined, Part One, עמ' 239
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261674505171  BIBSYS: 90250773  BnF: cb13624302h (data)  CiNii: DA06479260  GND: 13875988X  ISNI: 0000 0001 1071 7302  LCCN: n84182611  NTA: 071578994  RERO: 02-A003281225  SUDOC: 057636826  VIAF: 76491638   WorldCat (עם VIAF): 76491638
טיסה 163 של עיראקי איירווייז

| --- | --- |

בואינג 737 של עיראקי איירווייז
 תאריך:  25 בדצמבר 1986
 מיקום:  ערער, ערב הסעודית
 גורם:  חטיפה ופיצוץ רימון יד במטוס
 הרוגים:  63
 ניצולים:  43
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  בואינג 737
 מספר זנב:  YI-AGJ
 מוצא:  נמל התעופה הבינלאומי בגדאד, עיראק
 יעד:  נמל התעופה הבינלאומי עמאן-המלכה עאליה, ירדן
 מפעיל:  עיראקי איירווייז
 נוסעים:  91
 אנשי צוות:  15
טיסה 163 של עיראקי איירווייז הייתה טיסה מסחרית וסדירה של חברת עיראקי איירווייז מנמל התעופה הבין-לאומי של בגדאד לנמל התעופה הבין-לאומי עמאן-המלכה עאליה. ב-25 בדצמבר 1986 מטוס הבואינג 737 שהפעיל את הטיסה נחטף על ידי ארבעה חוטפים. אנשי הביטחון של עיראקי איירווייז ניסו להשתלט על החוטפים, אך הם הצליחו לפוצץ רימון יד בחלל הנוסעים ובכך גרמו לטייסים להתחיל לבצע הנמכת גובה מיידית לקראת נחיתת חירום. רימון יד נוסף התפוצץ בתא הטייס וגרם למטוס להתרסק בערער שבערב הסעודית, המטוס נשבר לשניים ועלה באש.
מתוך 106 אנשים, 60 נוסעים ו-3 אנשי צוות נהרגו בהתרסקות. הנוסעים ששרדו סיפרו את אשר אירע על המטוס. זמן קצר לאחר התקרית, ארגון חזבאללה לקח אחריות. אחד החוטפים ההרוגים זוהה על ידי ה-CIA כאזרח לבנוני, תמונת הדרכון שלו תאמה לפוסטר מטעם חזבאללה אשר נמצא ליד מסגד בביירות. עיראק האשימה את איראן באחריות על האירוע.
ערך זה הוא קצרמרבנושא טרור ובנושא תקריות ואסונות תעופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יצחק אלפסי (חוקר חסידות)

| --- | --- |
ד"ר יצחק אלפסי
ד"ר יצחק אלפסי
 לידה:  13 בספטמבר 1929 (בן 95) י' בתשרי ה'תר"צ המנדט הבריטי תל אביב, פלשתינה (א"י)
 ענף מדעי:  היסטוריה, תולדות עם ישראל
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 מנחה לדוקטורט:  אברהם חיים רובינשטיין 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 תרומות עיקריות
 ריכוז הביוגרפיות החסידיות בצורה מדעית
 
הרב ד"ר יצחק אלפסי (נולד בי' בתשרי ה'תר"צ, 13 בספטמבר 1929) הוא היסטוריון וחוקר חסידות ישראלי, מחברם של ספרים רבים על תולדות תנועת החסידות, וכן עסק בתולדות הציונות והעלייה לארץ ישראל.
תולדות חייו

נולד בתל אביב, בליל יום הכיפורים, י' בתשרי ה'תר"צ, לישראל אלפסי, חסיד גור ומראשוני התעשיינים בתל אביב. יצחק אלפסי עצמו היה קשור לאדמו"רים מגור "הבית ישראל" ו"הפני מנחם".
בשנות ה-50 היה עורך כתב העת "חזון" של תנועת נוער המזרחי. את עבודת הדוקטורט כתב באוניברסיטת בר-אילן בנושא "החסידות וההתעוררות הלאומית" (תשל"ט), בהנחיית אברהם רובינשטיין. כיהן כמרצה באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת "השחר" (מכללה לגמלאים בתל אביב). שימש כיו"ר ועדת התרבות של המטכ"ל, וכן שימש כמזכירו של מי שכיהן כשר התחבורה וסגן שר הסעד. אלפסי היה עורכו של העלון "שבת בשבתו", אחד מראשוני עלוני פרשת השבוע, בין השנים תשמ"ד - תשנ"ד (1984–1994).
אלפסי הוא תושב תל אביב והיה רב בית הכנסת "קוממיות אברהם", מיסודו של הרב שלמה גורן, לאחר פטירת הרב גורן עד שמפאת גילו נבצר ממנו לכהן בתפקיד זה. בשנת ה'תשמ"ג (1982) נסמך לרבנות בידי הרב גורן.
עבודתו המחקרית

אלפסי כתב למעלה מ-90 ספרים. על דרך עבודתו כתב: "מבני הדור הקודם אנו. הכול נכתב בכתב יד, ללא מחשבים וללא עוזרים". הוא הראשון שעסק בתחום ריכוז הביוגרפיות החסידיות בצורה אקדמאית, והתייחד בימיו בעבודתו הגנאלוגית המקצועית. בספריו, ייחד ערכים נכבדים למאות ואלפי דמויות של חסידים אלמונים שאילולי עבודתו היו נשכחים. מחקריו זוכים להכרה הן בחוגי החסידים והן בקרב אנשי המדע, והם מהמקורות היסודיים המלווים את כל מי שעוסק בתחום. הוא זכה במהלך השנים בפרסים רבים על מחקריו, ובהם: פרס ראש הממשלה[דרושה הבהרה] ופרס הרב קוק לספרות תורנית (2004). כמו כן הוא יקיר העיר תל אביב.
עבודתו המחקרית > ביקורת

מחקריו ספגו ביקורת מכיוונים שונים[דרוש מקור]. בקרב החרדים הוא "מואשם" בציונות ובנטייתו לייחס לאדמו"רים רבים תמיכה בציונות (לא מעט בשל עבודת הדוקטורט שלו "החסידות וההתעוררות הלאומית" שעסקה בקשר בין חסידות לציונות). מנגד, אנשי המחקר טוענים כי בשל נטייתו לחסידות, נטייה שהוא מציג בגלוי, הוא נמנע מקריאה ביקורתית ומאמץ את ההיסטוריוגרפיה החסידית בקלות יתר[דרוש מקור].
מספריו

החסידות ושיבת ציון , ת"א: ספרית מעריב, תשמ"ו 1986 (201 עמ')
החסידות וארץ ישראל: יחס החסידות לדורותיה לעליה לארץ ישראל והפיכתה למרכז החיים של עם ישראל בדורנו, מיוסד על הדוקטורט, ירושלים: הוצאת "שם", תש"ע 2010 (610 עמ')
אוהב ישראל מאפטא - תולדותיו וחייו של אברהם יהושע השיל מאפטא, הוצאת מכון שפתי צדיקים.
אנציקלופדיה לחסידות - אישים (ג' כרכים), הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים, חלק א' - תשמ"ו, חלק ב' - תשס"א, חלק ג' - תשס"ה (2004).
אנציקלופדיה לחסידות - ספרים (כרך אחד: אותיות א-ט), הוצאת מוסד הרב קוק, תש"מ. יחד עם הרב שלום חיים פרוש.
בנתיבי חסד ואמת - מאסף בעריכתו מתוך כתב העת "בנתיבי חסד ואמת" של חברה קדישא תל אביב-יפו.
דורשי ציון בפועל - על כל הרבנים והאדמו"רים שתמכו בציונות או ביישוב ארץ ישראל.
החוזה מלובלין - על רבי יעקב יצחק הורוביץ "החוזה מלובלין", הוצאת מוסד הרב קוק.
החסידות, הוצאת ספרית מעריב. 1977.
החסידות ברומניה, הוצאת סגולה.
החסידות מדור לדור (מהדורה חדשה ל"החסידות" עם תוספות מידע, מסמכים ומפתחות), "מכון דעת יוסף", חלק ראשון - מהבעש"ט ועד לדור החמישי, ירושלים תשנ"ה, חלק שני - "מדור ששי ועד לימינו", תשנ"ח.
המאירים לארץ - תולדת שבעת אדמו"רי חב"ד ליובאוויטש.
הסבא הקדוש - ספר על רבי ישכר בר מרדושיץ, הוצאת סיני.
הסיפור והמעשה החסידי - סיפורים ואימרות חסידים מהבעל שם טוב, תלמידיו ותלמידי תלמידיו, הוצאת תלפיות.
חמישים צדיקים, הוצאת כרמל.
מועדי קודש - חגי ישראל ומועדיהם בתולדה, בפולקלור ובסיפור, הוצאת ירון גולן.
מחקרי חסידות, הוצאת בני ברית בישראל.
ממזרח שמש - על גדולי התורה של יהדות המזרח.
ממלכת החכמה - תולדות בית ראפשיץ-דז'יקוב, הוצאת כרמל.
שבת וחודש - שיחות על שבתות ומועדי השנה.
תולדות יעקב יוסף - על רבי יעקב יוסף הכהן מפולנאה וצאצאיו, הוצאת מכון תלפיות.
תורת החסידות - תולדות, דברי תורה והגות של אלף ושש מאות אישי החסידות, הוצאת מוסד הרב קוק.
תפארת שבמלכות - בית קוסוב-ויז'ניץ, הוצאת אריאל.
תפארת שבתפארת - בית גור לדורותיו, הוצאת סיני.
הרבי מקוצק: תולדותיו, תלמידיו ותורתו, עם מקורות, הוצאת ביתן הספר, תל אביב תשי"ב. ירושלים: מוסד הרב קוק, תשע"ג
משפחתו

באמצע שנות החמישים נישא לעדינה ברטלר, בתו של מנחם אשר ברטלר, חסיד ויז'ניץ וממקימי קריית ויז'ניץ בבני ברק. אחיה הוא הרב יצחק ברטלר, ראש ישיבת איתרי, ואחותה נשואה לרב כתריאל קולודצקי, ראש ישיבת היישוב החדש.
אחותו של אלפסי, רחל פרדני, היא אמה של גילה קצב, שאלפסי היה מעורב בהכרותה עם משה קצב, לימים נשיא מדינת ישראל, לו נישאה.
הערות שוליים

↑  תדהר, עמ' 4441.
↑  אודותיו: דוד תדהר (עורך), "ישראל אלפסי (אלפס)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יד (1965), עמ' 4441.
↑  הרב הראשי לישראל - שלמה גורן - רב' (1) - ענייני הרבנות הראשית - כרך ב' 1982, באתר ארכיון המדינה, עמ' 23
↑  יוסף שלמון, אם תעירו ואם תעוררו: אורתודוכסיה במצרי הלאומיות, ירושלים: מרכז זלמן שז"ר, תשס"ו, עמ' 194
↑  דרור גלוברמן, ‏"יש נשים שחושבות ששלמות המשפחה היא מעל הכל", באתר ‏מאקו‏, 7 בדצמבר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257505705171  BnF: cb13745427z (data)  GND: 141640162  ISNI: 0000 0004 5303 7456  LCCN: n82013456  NTA: 336289359  RERO: 02-A016296968  SELIBR: 175695  SUDOC: 244072191  VIAF: 14737457   WorldCat (עם VIAF): 14737457
מדינות הגבול

מפה המראה את התפלגות המדינות במהלך מלחמת האזרחים.
כחול בהיר: מדינות הגבול.
 כחול: מדינות מהאיחוד, כולל אלה שהצטרפו במהלך המלחמה.
 אדום: מדינות הקונפדרציה.
לבן: טריטוריות שלא היו מדינות לפני המלחמה.
מפה צבאית היסטורית של מדינות הגבול הדרומיות. פלפס & ווטסון, 1866.
בהקשר של מלחמת האזרחים האמריקנית, המונח מדינות הגבול (באנגלית: Border states) מתייחס למדינות עבדים שלא הכריזו על פרישתן מארצות הברית. ארבע מדינות עבדים מעולם לא הכריזו על פרישה: דלאוור, קנטקי, מרילנד, ומיזורי, וארבע אחרות: ארקנסו, קרוליינה הצפונית, טנסי וּוִירג'יניה, הכריזו על פרישה רק אחרי קרב פורט סאמטר באפריל 1861. לאחר שפרשו ארבע האחרונות השימוש בכינוי "מדינות הגבול" נטה שלא לכלול אותן. מדינה נוספת שנכללה כמדינת גבול היא וירג'יניה המערבית, המחוזות שמרכיבים אותה התפצלו מורג'יניה הקונפדרטית והפכו למדינה חדשה באיחוד.
בכל מדינות הגבול היה קיים קונצנזוס נגד הפעלת כפייה צבאית כנגד הקונפדרציה. כאשר קרא לינקולן לחיילים שיצעדו דרומה כדי לתפוס מחדש את פורט סאמטר וחזקות פדרליות אחרות, דיכאה קריאה זו תומכים מקומיים של האיחוד ואיפשרה לתומכי הפרישה בארקנסו, צפון קרוליינה, טנסי, ווירג'יניה לגרום למדינות אלה להכריז על עצמאותן מארצות הברית ולהצטרף אל קונפדרציית המדינות של אמריקה.
בקנטקי ובמיזורי, התקיימו ממשלות שתמכו באיחוד וגם ממשלות שתמכו בקונפדרציה. וירג'יניה המערבית נוסדה בשנים 63–1862 מתוך המחוזות הצפון-מערביים של וירג'יניה שנשארו נאמנים לאיחוד והקימו ("השיבו על כנה") ממשלה התומכת בממשל הפדרלי של ארצות הברית. אף על פי שכל מדינת עבדים (להוציא את קרוליינה הדרומית) תרמה מספר מסוים של חיילים לבנים הן לאיחוד והן לקונפדרציה, היה הפיצול חמור יותר במדינות גבול אלה, כאשר גברים בני אותה משפחה לחמו לעיתים משני צידי המתרס.
מלבד לחימה פורמלית בין שני צבאות סדירים, ראה אזור הגבול לוחמת גרילה רחבת היקף ופשיטות אלימות, נקמות דם והתנקשויות. האלימות הייתה חמורה במיוחד במזרח קנטקי ובמערב מיזורי. המקרה הבודד העקוב מדם ביותר היה טבח לורנס שהתרחש בקנזס בשנת 1863.
עם קשרים גאוגרפיים, חברתיים ומדיניים גם לצפון וגם לדרום, הייתה למדינות הגבול חשיבות מכרעת לתוצאות המלחמה, אך עדיין תיארו את הגבול המפריד בין הצפון לדרום. תקופת השיקום, כפי שהורה הקונגרס, לא הוחלה במדינות הגבול, כיוון שהן מעולם לא עזבו את האיחוד. הן חוו תהליך של הסתגלות והיערכות מחדש (בתחום המדיני), שדמה במובן מסוים לתהליך השיקום אותו עברו מדינות הקונפדרציה לשעבר. לאחר שנת 1880 אימצו רובן את שיטת ההפרדה של חוקי ג'ים קרואו ואזרחות מדרגה שנייה לשחורים, על אף שעדיין הותר להם להצביע.
הצהרת האמנציפציה של לינקולן משנת 1863 לא כללה את מדינות הגבול. מיזורי, מרילנד, ווירג'יניה המערבית אסרו כולן את העבדות במהלך המלחמה. בקנטקי ודלאוור, נותרו כ-40,000 עבדים עם אישורו של התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית בדצמבר 1865.
רקע

במדינות הגבול, גוועה העבדות באופן שיטתי באזורים העירוניים ובאזורים ללא כותנה, במיוחד בערים שתועשו במהירות, כמו בולטימור, לואיוויל, וסיינט לואיס. בכל אופן, עדיין ניתן היה להפיק רווח ממכירת עבדים למטעי הכותנה בדרום התחתון, כיוון שהכותנה עדיין הייתה ריווחית ביותר ומחירם של עובדי שדות מיומנים המשיך לעלות. 
בניגוד לאחדות הדעים בשבע מדינות הכותנה בדרום התחתון, מדינות הגבול בהן הותרה העבדות היו מפולגות באופן מר בנוגע לפרישה ולא נלהבות לנטוש את האיחוד. תומכי האיחוד במדינות הגבול קיוו כי ניתן יהיה להגיע לפשרה מסוימת והם הניחו כי לינקולן לא ישלח את הצבא. תומכי הפרישה במדינות הגבול הפנו תשומת לב זניחה לנושא העבדות בשנת 1861; כלכלת מדינותיהם הייתה מבוססת יותר על מסחר עם הצפון מאשר על כותנה והם חסרו את חלומה של דרום קרוליינה לאימפריה המבוססת על עבדות המופנית דרומה אל עבר הקריביים. בשנת 1861 הם התמקדו למדי בכפייה: קריאתו של לינקולן לנשק נראתה כהתכחשות למסורת האמריקנית של זכויות המדינות, דמוקרטיה, חירות, ולצורת ממשל רפובליקנית. מתנגדי האיחוד התעקשו כי וושינגטון מפעילה כוח בלתי חוקי המנוגד לחוקה, וכתוצאה מכך איבדה את הלגיטימיות שלה. לאחר קריאתו של לינקולן לגיוס חיילים, הכריזו וירג'יניה, טנסי, ארקנסו, וצפון קרוליינה על פרישה באופן מיידי והצטרפו אל הקונפדרציה, אך חלק מהמחוזות במערבה של וירג'יניה החלו לנוע לעבר פרישה נוספת כדי להישאר באיחוד.
קנטקי, מיזורי ומרילנד, שלהן קשרים חזקים יותר עם הצפון, התפלגו עמוקות; קנטקי ניסתה להכריז על עצמה כנייטרלית ונעשה שימוש בכוחות האיחוד כדי לדאוג לכך שמדינה זו תישאר באיחוד. המחוזות המערביים של וירג'יניה דחו את פרישת מדינתם, הקימו ממשלה נאמנה לאיחוד (עם ייצוג בקונגרס של ארצות הברית), ויצרו מדינה חדשה, וירג'יניה המערבית.
חמש מדינות הגבול

כל אחת מחמש מדינות גבול אלה חלקו גבול עם מדינות החופשיות מעבדות והתיישרו בשורה אחת עם האיחוד. כולן פרט לדלאוור חלקו גבול גם עם מדינות שהצטרפו לקונפדרציה.
חמש מדינות הגבול > דלאוור

שני בתי האספה הכללית דחו ברוב מוחץ את הצעת הפרישה מהאיחוד, ובבית הנבחרים של המדינה נדחתה ההצעה פה אחד.
חמש מדינות הגבול > מרילנד

חיילי האיחוד היו חייבים לעבור דרך מרילנד כדי להגיע לוושינגטון. אם מרילנד הייתה פורשת ומצטרפת אל הקונפדרציה, הייתה הבירה הפדרלית של ארצות הברית מוקפת מכל עבריה. נבחרי הציבור של מרילנד דחו את הפרישה בשנת 1861, והמושל תומאס היקס הצביע נגדה. כתוצאה מנוכחותו הכבדה של צבא האיחוד במדינה והשעייתו של ההביאס קורפוס, כמה ממחוקקיה של מרילנד, כמו גם פקידים רשמיים בבולטימור וכמה תומכי פרישה שהביעו את דעתם ברבים, נעצרו ונכלאו לתקופה קצרה. מרילנד תרמה חיילים גם לצבא האיחוד (כ-60,000), וכמה לצבא הקונפדרציה (כ-25,000).
מדינת מרילנד אימצה חוקה חדשה בשנת 1864, שאסרה את העבדות וכתוצאה מכך שחררה את כל העבדים במדינה.
חמש מדינות הגבול > מיזורי

לאחר שהחלה פרישתן של מדינות הדרום, קרא מושלה הטרי של מיזורי למחוקקים לאשר קריאה לוועידה חוקתית ארצית כדי לדון בפרישה. בחירות מיוחדות אישרו את הוועידה ואת הנציגים אליה. ועידת החוקה של מיזורי הצביעה בעד הישארות באיחוד, אך דחתה את הכפייה על מדינות הדרום בידי ארצות הברית. מושל המדינה ותומך הדרום, קליבורן ג'קסון, היה מאוכזב מתוצאות אלה. הוא גייס את מיליציית המדינה אל מחוזותיהם לאימון שנתי. ג'קסון תכנן לפשוט על מחסן הנשק של סיינט לואיס, והתכתב בחשאי עם נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס, כדי להשיג ארטילריה למיליציה בסיינט לואיס. מודע להתפתחויות אלה, הכה מפקד האיחוד, נתנאל לאון, ראשון וכיתר את המחנה, ואילץ את המיליציה המקומית להיכנע. בעודו מצעיד את האסירים אל מחסן הנשק, פרצה מהומה קטלנית (פרשת מחנה ג'קסון).
אירועים אלה גרמו לתמיכה רבה יותר לקונפדרציה בתוך המדינה. בית המחוקקים, שהיה מלכתחילה תומך הדרום, העביר את הצעת המושל לחוק צבאי והקים את משמר המדינה של מיזורי. המושל ג'קסון מינה את סטרלינג פרייס, שהיה נשיא האספה, כמייג'ור גנרל של מיליציה מתוקנת ומורחבת זו. פרייס ומפקד המחוז מטעם האיחוד, הנרי, הגיעו לידי הסכמה שנודעה כהפסקת האש של פרייס-הנרי, שהרגיעה את המתיחות במדינה למספר שבועות. לאחר שהנרי הועבר מתפקידו ולאון נטל את הפיקוד, נערכה פגישה בסיינט לואיס בבית בעלי המטעים בין לאון, בן בריתו הפוליטי פרנסיס בלייר הבן, פרייס וג'קסון. המשא ומתן לא הניב כל תוצאות, ולאחר מספר שעות שלא נשאו פרי נתן לאון את הצהרתו המפורסמת, "זה אומר מלחמה!" (this means war). פרייס וג'קסון יצאו במהירות אל עבר הבירה.
ג'קסון, פרייס ומחוקקי המדינה, נאלצו להימלט מבירת מיזורי ג'פרסון סיטי ב-14 ביוני 1861, לאחר התקדמותו המהירה של לאון כנגד ממשלת המדינה. בהיעדרה של הממשלה שעתה הפכה לממשלה גולה, התכנסה האספה החוקתית של מיזורי שוב בסוף יולי. ב-30 ביולי הכריזה האספה על פינויים של משרדי הממשלה, מינתה ממשלה זמנית חדשה והציבה את המילטון גמבל כמושל. הנשיא לינקולן וממשלו הכירו מיידית בחוקיות ממשלו של גמבל, שסיפק גם כוחות מיליציה התומכת באיחוד לשירות בתחומי המדינה, וגם גדודי מתנדבים לצבא האיחוד.
קרבות פרצו במדינה בין צבא האיחוד לבין הצבא משולב של גנרל פרייס, משמר המדינה של מיזורי, וחיילי קונפדרציה מארקנסו וטקסס, תחת פיקודו של גנרל בן מק'לוך. לאחר ניצחונות בקרב וילסון קריק, ובמצור על לקסינגטון, לא נותרה לכוחות הפורשים כל בררה אלא לסגת שוב אל דרום מערב מיזורי, כאשר הגיע תגבורת לצבא האיחוד. ב-30 באוקטובר 1861 קרא ג'קסון, בעיר נאושו, למחוקקייה הגולים של מיזורי לוועידה, בה החליטו על פרישה. פעולה זו הוכרה על ידי קונגרס הקונפדרציה ומיזורי התקבלה אל הקונפדרציה ב-28 בנובמבר.
הממשלה הגולה של מיזורי נאלצה לסגת לארקנסו. בהמשך המלחמה, היא הורכבה מכמה עגלות קרון עמוסות בפוליטיקאים אזרחים שנצמדו לצבאות הקונפדרציה השונים. בשנת 1865, היא נעלמה.
חמש מדינות הגבול > לוחמת גרילה

חיילי הקונפדרציה ביצעו כמה פשיטות בקנה מידה גדול לתוך מיזורי, אך רוב הלחימה במדינה במהלך שלוש השנים הבאות הורכבה מלוחמת גרילה. לוחמי הגרילה היו בעיקר איכרים דרומיים, שכללו את ויליאם קוורנטיל, פרנק וג'סי ג'יימס, האחים יונגר, וויליאם אנדרסון. יחידות קטנות כאלה שדרכם נסללה על ידי סיירים פרטיזנים ממיזורי נראו בשטחים כבושים אחרים של הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים. האחים ג'יימס שנחשבו לפושעים לאחר המלחמה במה שנראה כהמשך ללוחמת הגרילה. טי.ג'יי. סטילס טען כי ג'סי ג'יימס הוא טרוריסט מדיני נמרץ, נאו-קונפדרטיבי, מאשר פורע חוק חברתי או שודד בנקים פשוט וקצר מזג.
תגובת האיחוד לדיכוי הגרילה, למשל במערבה של מיזורי, כאשר בריגדיר גנרל תומאס יואינג הוציא את פקודה כללית מספר 11 ב-25 באוגוסט 1863, המורה על פינויים המיידי של כל אלה החיים בארבעה מחוזות מערביים. לינקולן אישר את תוכניתו של יואינג מראש. כ-20,000 אזרחים (בעיקר נשים, ילדים וזקנים) נאלצו לעזוב את בתיהם, רובם מעולם לא חזרו אליהם ומחוזות אלה נותרו הרוסים כלכלית במשך שנים לאחר מכן. לפי ג'וזף גלטהאר: חיילי האיחוד יצרו "אזור ירי חופשי". יחידות פרשים של צבא האיחוד זיהו ועקבו אחר שרידי יחידות של הקונפדרציה, שלא היה להם מקומות מסתור או בסיסי אספקה צפונים. כדי להשיג מגויסים וכדי לאיים על סיינט לואיס, פשט גנרל הקונפדרציה סטרלינג פרייס על מיזורי עם 12,000 חיילים בספטמבר 1864. פרייס תיאם את תנועתו עם כוחות הגרילה, אך כמעט ונלכד ונמלט חזרה לארקנסו עם רק כמחצית מכוחותיו. הרפובליקנים זכו להשגים גדולים בבחירות של שנת 1864 בעזרת מצע של ניצחון האיחוד וטעויותיה של הקונפדרציה. קבוצת הגרילה שכונתה "רוכבי קוונטריל", פשטה על קנזס כשהם טובחים ב-150 אזרחים בטבח לורנס ב-21 באוגוסט 1863. קוונטריל עבר עם קומץ של תומכים לקנטקי, שם נהרג כשנפל למארב.
חמש מדינות הגבול > וירג'יניה המערבית

הפילוג החמור בין חלקיה המערביים והמזרחיים של וירג'יניה התבשל על אש קטנה במשך מספר עשורים. בעוד שהתפתחות האזורים המערביים גרמה לכך שיהיו בהם רק מטעים ועבדים מעטים, התקיים חלקה המזרחי של המדינה (שבו ישבה גם ממשלת המדינה) ממכירת העבדים בתחומו למדינות הדרום התחתון. בדצמבר 1860 הפך נושא הפרישה לדיון פומבי ברחבי המדינה. דוברים בכירים ממזרח המדינה קראו לפרישה מהאיחוד, בעוד שבמערבה טענו כי לא יקבלו צעד הנחשב בעיניהם כבגידה. ועידה ארצית התקיימה לראשונה ב-13 בפברואר, ולאחר קרב פורט סאמטר היא הצביעה בעד פרישה ב-17 באפריל 1861. אשרור ההחלטה דרש משאל עם. מנהיגים מהמחוזות המערביים של המדינה ערכו אסיפות ציבוריות גדולות והחלו להתכונן לקראת פיצול, כדי שמחוזותיהם יוכלו להישאר באיחוד. תומכי האיחוד התכנסו בועידת וילינג, אליה הגיעו 400 נציגים מ-27 מחוזות. משאל העם הארצי אשרר את הפרישה ברוב של 132,201 בעד לעומת 37,451 מתנגדים; ואולם, במחוזות תומכי האיחוד שבצפון מערב המדינה היו תוצאות ההצבעה 30,586 נגד הצעת הפרישה לעומת 10,021 שתמכו בה. ועידת וילינג השנייה, שנפתחה ב-11 ביוני עם יותר מ-100 נציגים מ-32 מחוזות מערביים, המייצגים כמעט שליש מבעלי זכות הבחירה במדינה, הודיעה כי מוסדות המדינה אינם מאוישים ובחרה את פרנסיס פיירפונט כמושלה של וירג'יניה (ללא וירג'יניה המערבית) ב-20 ביוני. פיירפונט עמד בראשה של ממשלת וירג'יניה שהושבה על כנה, שנתנה את אישורה למבנה המדינה החדשה ב-20 באוגוסט 1861. חוקתה החדשה של וירג'יניה המערבית הועברה על ידי המחוזות תומכי האיחוד באביב שנת 1862 ואושררה בידי הממשלה במאי 1862. חוק מעמד מדינה בעבור וירג'יניה המערבית הועבר בקונגרס בחודש דצמבר ונחתם בידי הנשיא לינקולן ב-31 בדצמבר 1862. ההחלטה הסופית בנוגע לווירג'יניה המערבית נקבעה בידי הצבאות בשטח: צבא הקונפדרציה הובס, וכך נולדה הלכה למעשה מדינת וירג'יניה המערבית. בשלהי אביב 1861 הועברו חיילי האיחוד מאוהיו לווירג'יניה המערבית, כשמטרתם העיקרית הגנה על קווי הרכבת האסטרטגיים. גנרל ג'ורג' מקללן החריב את הגנותיה של הקונפדרציה במערב וירג'יניה. גיוסים ופשיטות של הקונפדרציה נמשכו לכל אורך המלחמה.
אזורי גבול אחרים > טנסי

על אף שטנסי פרשה באופן רשמי, תמך מזרחה של המדינה באיחוד והצביע ברובו נגד הפרישה. ניסיונות לפצל את המדינה דוכאו בידי הקונפדרציה. ג'פרסון דייוויס הורה על מעצרם של יותר מ-3,000 גברים שהיו חשודים בנאמנות לאיחוד והם הוחזקו במעצר ללא משפט. טנסי עברה לשליטת כוחות האיחוד בשנת 1862 והיא הושמטה מהצהרת האמנסיפציה. לאחר המלחמה הייתה טנסי למדינה הראשונה שחבריה הנבחרים הוחזרו אל הקונגרס של ארצות הברית.
אזורי גבול אחרים > אוקלהומה

בטריטוריה האינדיאנית (כיום מדינת אוקלהומה) החזיקו רוב שבטי האינדיאנים בעבדים שחורים, וצידדו בקונפדרציה. אך חלק קטן מהשבטים ניצבו לצידו של האיחוד ומלחמת אזרחים עקובה מדם פרצה בטריטוריה שהתבטאה במצוקה קשה לנשים וילדים.
אזורי גבול אחרים > קנזס

לאחר כמה שנים של מלחמה בהיקף קטן, נכנסה קנזס לאיחוד כמדינה חופשית תחת "חוקת וויאנדוט" ב-29 בינואר 1861. רוב האוכלוסייה תמכה במטרות האיחוד, אך לוחמת גרילה ופשיטות של כוחות תומכי עבדות, שרובם הגיעו ממיזורי, התרחשו במהלך מלחמת האזרחים. להוציא קרב קטן היקף, התרחשו 29 פשיטות של הקונפדרציה לתוך קנזס במהלך המלחמה. לורנס הותקפה ב-21 באוגוסט 1863 בידי קבוצת גרילה בהנהגתו של ויליאם קוונטריל כתגובה לפשיטות על יישובי הקונפדרציה במיזורי.
הערות שוליים

↑  ההיסטוריה של גדוד הפרשים הראשון של אלבמה.
↑  דרומיים תומכי האיחוד.
↑  דניאל סטרלנד, קונפליקט פראי: תפקידה המכריע של הגרילה במלחמת האזרחים האמריקנית, הוצאת אוניברסיטת קרוליינה הצפונית, .2009
↑  תומאס גודריץ', שחר עקוב מדם: הסיפור של טבח לורנס, הוצאת אוניברסיטת קנט סטייט, 1992.
↑  מארי הארט, צ'ארלס וילסון, ויליאם פרייס, ואן אדדי, אנציקלופדיה לתרבות הדרום, הוצאת אנקור, 1989.
↑  בתשע מעשר הערים הראשיות בדרום, פחתו ביציבות ממדי העבדות לפני המלחמה. היוצאת מהכלל הייתה ריצ'מונד. מידורי טקאגי, טיפוח זאבים לחורבננו: העבדות בריצ'מונד, ורג'יניה, 1782-1865, הוצאת אוניברסיטת וירג'יניה, 1999, עמ' 78.
↑  אלן נוויס, עלייתו של לינקולן: פתח הדבר למלחמת האזרחים, 1859-1861, הוצאת סקריבנר, 1950, עמ' 149-155.
1 2  אלן נוויס, עלייתו של לינקולן: פתח הדבר למלחמת האזרחים, 1859-1861, הוצאת סקריבנר, 1950, עמ' 119-147.
↑  אוסף עבודות של אברהם לינקולן, חלק 4, עמ' 533.
↑  היסטוריה תמציתית של דגלי הקונפדרציה.
↑  ויליאם פאריש, 'שותפות סוערת: מיזורי והאיחוד, 1861-1865, הוצאת אוניברסיטת מיזורי (1963).
↑  טי.ג'יי. סטילס, ג'סי ג'יימס: המורד האחרון של מלחמת האזרחים, הוצאת א.א. קנופס, 2002.
↑  מייקל פלמן, בתוך המלחמה:עימות הגרילה במיזורי במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1990, עמ' 81-96.
↑  ג'וזף גלטהאר, מלחמת האזרחים האמריקנית: המלחמה במערב, 1863-1865, הוצאת טיילור ופרנסיס, 2001, עמ' 27-28.
↑  ויליאם פאריש, ההיסטוריה של מיזורי, הוצאת אוניברסיטת מיזורי, 1973, עמ' 111-115.
↑  צ'ארלס אמבלר ופסטיוס סאמרס, ורג'יניה, מדינת ההרים, הוצאת פרנטיס-האל, 1958, עמ' 16-21.
↑  צ'ארלי אמבלר, ההיסטוריה של ורג'יניה המערבית', הוצאת פרנטיבס-האל, ניו יורק, 1933, עמ' 318.
↑  ריצ'רד קורי, בית מחולק, הוצאת אוניברסיטת פיטסבורג, 1964.
↑  מארק נילי, באסטיליית הקונפדרציה: ג'פרסון דייוויס וזכויות האזרח, הוצאת אוניברסיטת מרקט, 1993, עמ' 10-11.
↑  אנני אבל, האינדיאנים במלחמת האזרחים, עמ' 281-296.
↑  ג'ון ספנסר ואדם הוק, מלחמת האזרחים האמריקנית בטרטוריות האינדיאניות, הוצאת אוספריי, 2006.
↑  גארי צ'טהאם, עבדות לתמיד או כלל לא עמ' 168-187.
↑  דונלד גילמור, נקמה בקנזס, עמ' 47-23.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532694405171  LCCN: sh2006006444
חנה אהרוני (זמרת)

| --- | --- |

חנה אהרוני בגלויה של תיאטרון לי-לה-לו
 לידה:  10 בספטמבר 1933 (בת 91) אסמרה, אתיופיה 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  זמרת
 שפה מועדפת:  עברית 
 בן או בת זוג:  משה ולין 
 פרופיל ב-IMDb
 
חנה אהרוני (נולדה ב-10 בספטמבר 1933) היא זמרת ממוצא ישראלי, המתגוררת בארצות הברית. זכתה להצלחה בינלאומית.