stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אן ארצ'ר

| --- | --- |

ארצ'ר על השטיח האדום בטקס פרס האוסקר, 1989
 לידה:  24 באוגוסט 1947 (בת 77) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1970 
 מקום לימודים:  מכללת פיצר 
 צאצאים:  טומי דיוויס 
 פרסים והוקרה:  מיס גלובוס הזהב (1970)  מדליית החירות של התאחדות הסיינטולוגים הבינלאומית 
 http://www.annearcher.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
אן ארצ'ר (באנגלית: Anne Archer; ‏נולדה ב־24 באוגוסט 1947) היא שחקנית אמריקאית, ידועה בעיקר בשל תפקידה בסרט שובר הקופות "חיזור גורלי" משנת 1987 ובסרט  וכן על תפקידה בסרט "תמונות קצרות" מ-1993. בנוסף היא גם המייסדת של ארגון "אמנים למען זכויות האדם", מוסד ללא כוונת רווח שדוגל במתן זכויות שוות לכל בני האדם.
ביוגרפיה

ארצ'ר נולדה בלוס אנג'לס בקליפורניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-מדעית. היא בתם של השחקנים מרג'ורי לורד וג'ון ארצ'ר. היא למדה דרמה במכללת פיצ'ר, ובתחילת שנות ה-70 היא החלה להופיע בתפקידי אורח במגוון של סדרות טלוויזיה, ביניהן: "הוואי 5-0", "איירונסייד" ו"אהבה נוסח אמריקה". בשנת 1973 קיבלה את התפקיד המשמעותי הראשון שלה, בסרט "The All-American Boy" לצידו של ג'ון ווייט, ובנוסף כיכבה בקומדיית המצבים "Bob & Carol & Ted & Alice". בעקבות זאת היא הופיעה שנית בסדרות טלוויזיה, בהן: "בית קטן בערבה", "מניקס", "פטרוצ'לי" ו"מקלאוד". היא המשיכה לשחק בסרטים, ובמהלך תחילת שנות ה-80 החלה גם להופיע במחזות אוף ברודוויי.
בשנת 1984 הצטרפה ארצ'ר לצוות השחקנים של אופרת הסבון "פלקון קרסט". פריצת הדרך שלה הייתה בשנת 1987 במותחן "חיזור גורלי" שם גילמה את אשתו של מייקל דאגלס, וקיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בו. מאוחר יותר שחקה בשני סרטים המבוססים על ספריו של טום קלנסי לצידו של האריסון פורד, "משחקים פטריוטיים" ו"סכנה ברורה ומיידית". בשנת 1993 היא הופיעה בסרט "גוף ההוכחות" לצידה של מדונה, ובסרטו של רוברט אלטמן "תמונות קצרות". בנוסף היא גם הופיעה בעיבוד לתיאטרון של "הבוגר", בתפקיד גברת רובינסון, שעל הופעתה קיבלה תגובות חיוביות.
מאוחר יותר הופיעה בסדרות הטלוויזיה "ישנן בנות", "הלוחשת לרוחות" ו"פילדלפיה זורחת" בתפקיד חצי קבוע. נכון ל-2009 היא מגלמת את דמותה של לורל לימוז' בסדרת הטלוויזיה "ילדות שמנת" של The CW.
בשנת 2022 שיחקה בתפקיד חוזר במיני-סדרה "הנושרת".
מועמדויות לפרסים

ידועה בעיקר בזכות תפקידה בסרט "חיזור גורלי" שעליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וכן על תפקידה בסרט "תמונות קצרות" שעליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
חיים אישיים

ארצ'ר נישאה לוויליאם דייוויס בשנת 1968, אך השניים התגרשו באמצע שנות ה-70. בשנת 1978 נישאה לג'רי ג'סטרו. יש לה שני בנים, אחד מדייוויס ואחד מג'סטרו.
בשנת 2006 הקימה את ארגון "אמנים למען זכויות האדם", מוסד ללא כוונת רווח שדוגל במתן זכויות שוות לכל בני האדם.
ארצ'ר היא חברה בכנסיית הסיינטולוגיה.
פילמוגרפיה > קולנוע

סמטת גן עדן (1978) - בתפקיד: אנני.
גיבור בגדול ‏(1980) - בתפקיד: ג'יי מארש.
חיזור גורלי (1987) - בתפקיד: באת' גאלאגאר.
אמונה בגרוש (1988) - סרט טלוויזיה  - בתפקיד: דאבי פרנק אוג.
מעברים צרים (1990) - בתפקיד: האניקאט.
אהבה במעקב (1990) - בתפקיד: מיירה בורסקי.
משחקים פטריוטיים (1992) - בתפקיד: קאת'י ראיין.
גוף ההוכחות (1993) - בתפקיד: ג'ואן בראסלו.
תמונות קצרות (1993) - בתפקיד: קלאייר קאיין.
Family Prayers‏ (1993) - בתפקיד: ריטה ג'ייקובס.
סכנה ברורה ומיידית (1994) - בתפקיד: קאת'י ראיין.
ניקו החד-קרן (1998) - בתפקיד: ג'ולי האייסטינגס.
אמנות המלחמה (2000) - בתפקיד: אלינור הוקס.
פקודה לא חוקית (2000) - בתפקיד: גברת לוריין.
לחישות: סיפורו של פיל (2000) - בתפקיד: דיבוב קולה של לב רגיש.
הדוד נינו (2003) - בתפקיד: מארי.
הגבר של הבית (2005) - בתפקיד: ג'ולי הייסטינגס.
סוף המשחק (2006) - בתפקיד: הגברת הראשונה.
מנושלת (2006) - בתפקיד: לואיזה.
ענתיקה (2008) - בתפקיד: מאגי.
לשרוד מעבר לסורגים (2008) - בתפקיד: הלנה קינגלייר.
אקסיות לכל הרוחות (2009) -בתפקיד: וונדה ווקאמון.
שיר ערש (2014) - בתפקיד: רייצ'ל.
Trafficked‏ (2017) - בתפקיד: מוניקה.
פילמוגרפיה > טלוויזיה

ילדות שמנת (2009-2008) - בתפקיד: לאורל לימוג'אס.
ישנן בנות: הדור הבא (2021) - בתפקיד: לנור פייזקי. מופיעה בתפקיד אורח בעונה 2 פרק 4.
הנושרת (2022) - בתפקיד: שרלוט מייליארד שולץ.
Paper Empire (עתידי) - בתפקיד: ג'ורדן.
אלוב & בני

| --- | --- |
אלוב & בני במלודיפסטיבלן 2023
אלוב & בני במלודיפסטיבלן 2023
 מקום הקמה:  ארברו, שוודיה שוודיה
 מוקד פעילות:  שוודיה שוודיה
 תקופת הפעילות:  מ-2008
 elovobeny.se
 חברים
 מתיאס "אלוב" אלובסון אוסקר "בני" קילניוס
אלוב & בני (בשוודית: Elov & Beny) הם צמד מוזיקלי שוודי מהעיר ארברו, המורכב ממתיאס "אלוב" אלובסון (נולד ב-1989) ואוסקר "בני" קילניוס (נולד ב-1990). הוא הוקם בשנת 2008, וב-2022 הפך לאחד האמנים המושמעים ביותר בשוודיה בספוטיפיי. שירם, "Bubbel på balkongen", יחד עם הזמרת סופי סבנסון, הפך ללהיט קיץ, והגיע למקום השני במצעדי הסינגלים בשוודיה ובנורווגיה. הוא אף צבר כ-24 מיליון השמעות בספוטיפיי וכמיליון צפיות ביוטיוב. "Cheva på fredag" הפך לשיר הארבעה-עשר המושמע ביותר בשוודיה בשירותי הסטרימינג השונים.
בשנת 2023 השתתף הצמד במלודיפסטיבלן, הקדם הלאומי של שוודיה לאירוויזיון 2023, עם השיר "Raggen går", שנכתב על ידו, לצד יוהאן ורנר, כריסטיאן ויישאג וטים לארסון. הוא הופיע עמו במקצה הראשון של התחרות, והעפיל לשלב חצי הגמר, שהתקיים ב-4 במרץ. ידו לא הייתה על העליונה, והוא נכשל בניסיון להעפיל לגמר.
דיסקוגרפיה > אלבומים

2019 – Supa Sova Sex & Likes
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2011 – Tanka skiten vi bryr oss inte
הערות שוליים

↑  "Sweden: The artists for Melodifestivalen 2023 revealed". EurovisionWorld.com (באנגלית בריטית). Christian Petersen. 2022-11-29. נבדק ב-2023-03-05.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 6a052517-27f9-40bd-aab5-10f7f6ada4fa
אנטולי בישובץ

אנטולי פיודורוביץ' ביישובץ (ברוסית: Анатолий Фёдорович Бышовец;‏ (נולד ב-23 באפריל 1946) שחקן עבר ומאמן כדורגל רוסי וסובייטי.
הוא החל לשחק כדורגל בבית הספר לכדורגל ליד דינמו קייב ושיחק בקבוצת הבוגרים של מועדון זה במשך 10 שנים (1963‏-1973). במהלך התקופה הקבוצה זכתה 4 פעמים באליפות ברית המועצות .
כמאמן ידוע בעיקר כמי שהוביל את הנבחרת האולימפית של ברית המועצות לזכייה במקום ראשון באולימפיאדת סיאול בשנת 1988. בישובץ היה גם מאמנה האחרון של נבחרת ברית המועצות ומאמנה היחידי של נבחרת חבר העמים, עמה השתתף ביורו 1992. בתחילת שנות ה-2000 היה מאמן של מספר קבוצות ברוסיה ואוקראינה. מאז 2007 לא מאמן אף קבוצת כדורגל, פעיל כשדרן ספורט.
תארים > כשחקן

אליפת ליגת העל הסובייטית - 1966, 1967, 1968, 1971
גביע ברית המועצות בכדורגל - 1966
מדליית כסף ביורו 1964
מדליית כסף ביורו 1972
מדליית ארד באולימפיאדת מינכן (1972)
תארים > כמאמן

מקום ראשון באולימפיאדת סיאול
גביע רוסיה בכדורגל - 2007
אמנסיו אמארו

אמנסיו אמארו וארלה (בספרדית: Amancio Amaro Varela;‏ 16 באוקטובר 1939 – 21 בפברואר 2023), שנודע גם בשם אמנסיו, היה כדורגלן ספרדי ששיחק בעמדת הקיצוני הימני. הוא כונה "המכשף" (El Brujo) ונודע במיוחד בשל תקופותיו במדי ריאל מדריד ונבחרת ספרד.
קריירה ככדורגלן

אמנסיו נולד בלה קורוניה שבגליסיה. החל את הקריירה שלו בגיל 15, ב"מועדון הכדורגל ויקטוריה" (Victoria Club de Futbol) המקומי. ב-1958 הוא הצטרף לקבוצת דפורטיבו לה קורוניה, ששיחקה בליגת המשנה הספרדית. ב-1962 הוא סייע לקבוצה להעפיל לליגה הספרדית הבכירה, ויכולתו הטובה משכה את עינהם של המועדונים הבכירים בספרד. ביוני 1962 הוא עבר לריאל מדריד, על אף מחלוקות עם נשיא המועדון סנטיאגו ברנבאו על גובה שכרו.
בריאל החל אמנסיו לשתף פעולה עם שחקנים כמו הקשרים אלפרדו די סטפנו ופרנסיסקו חנטו, והחלוץ פרנץ פושקאש. עד מהרה הפך לאחד מהשחקנים הבולטים בקבוצה, וסייע לה לזכות בשלוש אליפויות רצופות של הליגה הספרדית, מ-1963 עד 1965. בעונת 1963/1964 הוא העפיל עם הקבוצה לגמר גביע אירופה לאלופות, אך הפסיד עמה לאינטר מילאנו.
ב-1962 ערך אמארו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד, במשחק מול רומניה. ב-1964 היה שותף לאחד מההישגים הבולטים בתולדות הנבחרת, זכייה באליפות אירופה לאומות. הוא הבקיע את השער המכריע בהארכה בניצחון 1-2 על נבחרת הונגריה בחצי הגמר, ופתח בהרכב גם בניצחון בגמר על נבחרת ברית המועצות, אשר נודעה בזכות השוער לב יאשין ששיחק בשורותיה. באותה שנה סיים אמנסיו במקום השלישי בבחירות לפרס כדור הזהב. הוא השתתף עם הנבחרת גם במונדיאל 1966, אך הודח עמה כבר בשלב הבתים של הטורניר.
בעונת 1965/1966 הוביל אמנסיו את ריאל מדריד, שעברה תהליך הצערה והורכבה כולה משחקנים ספרדים, להעפלה נוספת לגמר גביע אירופה, מול פרטיזן בלגרד היוגולסבית. עשרים דקות מסיום המשחק הבקיע אמנסיו את שער השוויון, בביצוע מרשים שבמהלכו הטעה את שחקן ההגנה ששמר עליו והבקיע כאשר הגיע אל מול השוער. כעבור שש דקות הבקיע פרננדו סרנה את השער השני לזכות ריאל, ואמנסיו זכה בגביע יחד עם קבוצתו.
אמנסיו זכה עם ריאל באליפות הליגה גם בשנים 1967–1969, 1972, 1975 ו-1976. בעונת 1968/1969 הוא סיים כמלך השערים של הליגה הספרדית עם 14 שערים, ובעונה הבאה זכה בתואר פעם נוספת עם 16 שערים, במשותף עם לואיס אראגונס וחוסה אולוגיו גראטה. ב-1976 הודיע אמנסיו על פרישתו ממשחק, והצטרף לצוות המקצועי של ריאל מדריד. הוא סיים את תקופתו במועדון עם 119 שערי ליגה ב-344 משחקים.
לאחר הפרישה

לאחר פרישתו ממשחק מונה אמנסיו למאמן במחלקת הנוער של ריאל מדריד. לאחר עונה אחת בתפקיד הוא החליט לעוזבו, על מנת להתמסר לעסקים בהם היה שותף. ב-1982 הוא נענה להזמנת הנשיא החדש של ריאל מדריד, לואיס דה קרלוס, לשוב לתפקיד מקצועי במועדון.
אמנסיו מונה למאמנה של קסטיליה, קבוצה-בת של ריאל מדריד, והצעיד את הקבוצה לזכייה באליפות ליגת המשנה הספרדית בעונתו השנייה. תחת הדרכתו שיחקו בקבוצה ה"קווינטה דל בויטרה" (Quinta del Buitre) – חמישיית שחקנים בראשותו של אמיליו בוטרגניו, שברבות השנים הצעידו את הקבוצה הבוגרת להישגים רבים. בעונת 1984/1985 מונה אמנסיו למאמן הקבוצה הבוגרת של ריאל, אך רשם תוצאות מאכזבות ועזב את התפקיד כעבור זמן קצר. לאחר תקופה בה שימש כיועץ מקצועי הוא עזב את המועדון, והצטרף לחברת הספורט "Kelme" כנציג השיווקי שלה באזור מדריד.
נפטר במדריד ב-21 בפברואר 2023.
אניסודון

| אניסודון |
| --- | --- |
לסת מאובנת של אניסודון  איור אפשרי
תקופה
סוף מיוקן 15–11 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מפריטי פרסה
משפחה:: קליקוטרים
סוג:: אניסודון
מין:: Anisodon grande
שם מדעי
 Anisodon ‏לארטה, 1851

אניסודון (שם מדעי: Anisodon) הוא סוג נכחד של מפריט פרסה ממשפחת הכליקותריים, שחי בסוף המיוקן של אירופה שלפני 15 עד 11 מיליון שנה מזמננו. בסוג זה נכלל מין יחיד - Anisodon grande, אשר במקור השתייך לסוג כליקותריום.
מאפיינים

האניסודון היה מפריט פרסה דמוי-סוס גדול מאוד בגובה של 1.8 מטר ומשקל של מעל 600 קילוגרם. הוא היה בעל זרועות רחבות כמו של גורילה או של עצלני קרקע ובקצוותיהם בלטו טפרים מעוקלים ארוכים ששימשו להורדת ענפים ועלים מהעצים. הלסתות והשיניים שלו היו חלשות מכדי לאכול עשב והוא ניזון רק מעלים או מפירות.
גודלו וטפריו הגדולות הגנו עליו מטריפה בידי הטורפים המקומיים כמו כלבי דוב או שנחרבים. עם זאת הם לא הגנו עליו מהתייבשות ושינויי אקלים גדולים שתרמו להכחדתו.
אנטולי בנישבסקי

אנטולי אנדרייביץ' בנישבסקי (ברוסית: Анатолий Андреевич Банишевский; 23 בפברואר 1946 –  10 בדצמבר 1997) היה כדורגלן ומאמן סובייטי-אזרי ששיחק בעמדת החלוץ. בנישבסקי נחשב לגדול שחקני נפטצ'י באקו וייצג את אזרבייג'ן בכדורגלן היובל של אופ"א.
קריירה

בנישבסקי התחיל את הקריירה שלו בנפטצ'י באקו אליה הצטרף בגיל 16 מקבוצת הנוער. בשנת 1966 פרץ לתודעה כאשר כבש 12 שערים בליגה והוליך את קבוצתו למקום השלישי שנחשב להישג השיא שלה בליגת העל הסובייטית ואף זומן לסגל נבחרת ברית המועצות לקראת מונדיאל 1966 בו הגיע עם הנבחרת למקום הרביעי. הוא השתתף עם הנבחרת גם ביורו 1968 ויורו 1972. בשנת 1978 פרש מכדורגל כאשר הוא העביר את כל הקריירה שלו בנפטצ'י בה כבש 136 שערים ב-288 משחקים. בשנת 1981 מונה למאמן נפטצ'י באקו בה אימן במשך שנתיים. הוא אימן בהמשך גם את: אוטומוביליסט מינגצ'ביר, הנבחרת הצעירה של בורקינה פאסו וקפאז.
מותו

בשנת 1987 קיבל התקף לב ראשון אותו שרד. כעבור ארבע שנים קיבל התקף לב שני שגרם לו לאיבוד זיכרון והרופאים אף אבחנו אצלו תרדמת סוכרתית. ב-10 בדצמבר 1997 קיבל התקף לב שלישי, אותו לא שרד.
אליהו סלע

| --- | --- |
אליהו סלע כקמב"צ גדוד הפורצים
אליהו סלע כקמב"צ גדוד הפורצים
 לידה:  18 באוגוסט 1926 תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  3 בספטמבר 2017 (בגיל 91)
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  רעננה
 השתייכות:   פלמ"ח   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1944–1949 (כ־5 שנים)
 דרגה:    סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד גדוד הפורצים, קצין המבצעים של חטיבת הראל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העצמאות
 
אליהו סלע ("רעננה") (תרפ"ו - תשע"ז; 18 באוגוסט 1926 – 3 בספטמבר 2017) היה לוחם ומפקד בפלמ"ח, קצין המבצעים של חטיבת הראל ב-1948 ואיש מפתח בקרבות על ירושלים ועל הדרך אליה.
קורות חיים

סלע נולד בתל אביב, אביו היה יעקב שטינפלד (סלע). בגיל צעיר עבר עם משפחתו לרעננה.
הוא למד בגימנסיה גאולה בתל אביב וכבר בכתה י' (1942) הצטרף ל"הגנה" ועבר קורס מ"כים של הגדנ"ע בגבעת עדה. בשנת 1944, עוד לפני שסיים את בית הספר התיכון עזב את הלימודים ללא ידיעת הוריו והצטרף לפלוגה ח' של הפלמ"ח בקיבוץ קריית ענבים, שם דבק בו הכינוי "רעננה". הכינוי רעננה ניתן לו מפני שהיו חמישה אליהו בפלוגה.
בשנת 1946 עבר קורס מ"מים (קורס קצינים של הפלמ"ח) ובשנת 1947 מונה לפקד על פלוגה ח', במסגרת הגדוד השישי. לפלוגה זו הייתה שייכת גם "מחלקת ההר" אשר מבין לוחמיה היו 35  נופלי הל"ה, אליהו סלע, שהיה סייר והכיר היטב את השטח התווה למפקד המחלקה, דני מס, את נתיב ההגעה אל גוש עציון. הוא פיקד על פלוגה ח' גם בקרב הקסטל, במסגרתו כבשה הפלוגה את הכפר והמוצב על ההר ומסרה אותם לידי לוחמי החי"ש. בהמשך אותה שנה צורף כסגנו של יוסף טבנקין ("יוספל'ה"), שהיה מפקד הגדוד הרביעי ("הפורצים"), לפעולות בירושלים. בירושלים פיקד על קרב סן סימון ועל הכח המסתער בכיבוש הר ציון ובפריצה לרובע היהודי.
לפי עדותו קיבל מעוזי נרקיס פקודה לכבוש את הר ציון. לאחר כיבוש ההר פקד על דוד אלעזר לפרוץ לעיר העתיקה וזאת על דעת עצמו ובאישורו של עוזי נרקיס, אך ללא פקודה ממפקד החזית, דוד שאלתיאל.
בהמשך נטל אותו יוסף טבנקין עמו לחטיבת הראל ומינה אותו לקצין המבצעים של החטיבה. במסגרת זו סייע בפריצת דרך בורמה (לפי עדויות מסוימות, הוא אף זה שהגה אותה) ותכנן את מבצע דני, מבצע ההר ומבצע חורב.
לאחר תום מלחמת העצמאות נאלץ סלע לפרוש מצה"ל, מאחר שהפר את פקודת הרמטכ"ל בכך שהשתתף בכינוס של הפלמ"ח בתל אביב. סלע הצטרף לקיבוץ כברי. לסלע שלושה ילדים.
במשך שנים רבות שמר רעננה על שתיקה והתרחק מהתקשורת אך בלחץ בני משפחתו נתן הסכמתו להכנת סרט על סיפור חייו. ב-3 בנובמבר 2011 התקיימה באולם מלווי השיירות שבבית הפלמ"ח הקרנת הסרט "סלע קיומנו" שהכין רן אדליסט עבור הטלוויזיה הישראלית, נכחו באירוע - רעננה ובני משפחתו, לוחמי הפלמ"ח והרמטכ"ל בני גנץ.
סלע נפטר ב-3 בספטמבר 2017, ונקבר בבית העלמין של קיבוץ כברי, בו התגורר. בנו, אסף סלע, סיים את שירותו הצבאי בדרגת תת-אלוף כשבין תפקידיו האחרונים בצבא שימש כמח"ט חטיבת אגרוף הברזל וסגן מבקר מערכת הביטחון. משמש כיום כמנהל מוזיאון חאן שער הגיא.
דמותו בספרות

בספרו של מאיר שלו, יונה ונער, פגש הגיבור בקריית ענבים את קצין המבצעים של הראל: "בחור חסון מרעננה, שאגדות הילכו על אומץ לבו ועל קור רוחו בקרב" (עמוד 242).
כמו כן נזכר סלע בספר "תש"ח" מאת יורם קניוק: "רעננה... היה המפקד הכי אמיץ והכי חכם שפגשתי מימי".
לקריאה נוספת

צביקה דרור, הראל – הקרב על ירושלים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005
עופר רגב, פלוגה, עלי בהר, הוצאת גולנגראפ, 2007
אביחי ברג, ודרך אין אחרת, סלע מאיר, תל אביב, 2021
הערות שוליים

↑  ארכיון צה"ל, תיק 196/71, עדות 59. מצוטט על ידי אהרון לירון וראו גם: רמי יזרעאל, הרובע היהודי בירושלים העתיקה במלחמת השחרור, בתוך "עידן 2 - ירושלים בתש"ח", יד בן צבי, תשמ"ג, עמוד 43.
↑  אברהם שוטלנד בארכיון בית הפלמ"ח
↑  מכתבו של יצחק רבין ליגאל אלון גנזך המדינה
↑  עדי רוזנברג, נפטר לוחם הפלמ"ח האגדי אליהו סלע ("רעננה"), באתר ynet, 3 בספטמבר 2017
↑    מאיה פולק, ‏רעות שכזאת, לעולם: הבנים של שומרי החומות מתש"ח, בעיתון מקור ראשון, 18 במאי 2021
↑  יורם קניוק, "תש"ח", ידיעות ספרים, 2010, עמוד 146.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397286705171  VIAF: 84156675015533581879   WorldCat (עם VIAF): 84156675015533581879
אליוט מ' בור

| --- | --- |
אליוט מ' בור, יולי 2003
אליוט מ' בור, יולי 2003
 לידה:  20 במרץ 1969 (בן 55) פילדלפיה, פנסילבניה
 מדינה:  ארצות הברית 
 עיסוק:  במאי קולנוע, אנימטור
 www.elliotbour.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אליוט מ' בור (באנגלית: Elliot M. Bour נולד ב-20 במרץ 1969 בפילדלפיה, פנסילבניה) הוא במאי קולנוע, טלוויזיה ופרסומות אמריקאי.
בור החל את דרכו כאנימטור בחברת וולט דיסני בשנת 1991, עבור הסרט זוכה פרס אוסקר "היפה והחיה". תפקידו הראשון כבמאי היה בסדרת הפעולה המצוירת "ספיי גרוב" (Spy Groove) ששודרה בערוץ המוזיקה MTV בשנת 2000. במקביל לעבודתו בקולנוע ביים בור פרסומות רבות בעלות פרופיל גבוה למותגים מובילים בארצות הברית, חלקן היו הפרסומות המונפשות הראשונות לחברות אלו.
פילמוגרפיה > במאי

ספיי גרוב (2000)
פו הדוב: אביב של רו (2004)
פו הדוב והסיפור של פיל נפיל (2005)
הקיסר נפל על הראש 2 (2005)
הקטר הכחול שיכול (2011)
טינקרבל: תחרות אפייה (2013)
אלנה מאוולור (2016)
פילמוגרפיה > אנימטור

היפה והחיה (סרט, 1991) (1991)
אלאדין (1992)
Trail Mix-Up‏ (1993)
מלך האריות (1994)
פוקהונטס (1995)
מולאן (1998)
אלימינציה (כימיה)

אֵלִימִינַצְיָה (מאנגלית: Elimination; בעברית: תגובת החסרה) היא סוג של תגובה כימית האופיינית לתרכובות אורגניות.
תגובת אלימינציה מהווה במידה רבה את התגובה ההפוכה לתגובת סיפוח. בתגובת אלימינציה מאבדת תרכובת שני אטומים; במקומם נוצר קשר קוולנטי כפול בין שני אטומי הפחמן הסמוכים. האטומים העוזבים הם מתמירים—הם אינם מהווים חלק משרשרת הפחמנים הראשית של התרכובת.
בתגובות ההתמרה השכיחות ביותר חומר המוצא הוא הלואלקאן (אלקאן בעל אטום הלוגן) והתוצר הוא אלקן. שני האטומים העוזבים הם אטום ההלוגן ואטום מימן. תגובה זו היא אחת הדרכים העיקריות לסינתזה של אלקנים. תגובת אלימינציה כפולה של אלואלקאן המכיל שני הלוגנים מביאה לעזיבתם של ארבעה אטומים ולקבלת אלקין (פחמימן בעל קשר קוולנטי משולש).
בתגובת אלימינציה נדרש בסיס לואיס אשר יתקוף את אטום המימן העוזב. לבסיס לואיס, מעצם הגדרתו, זוג אלקטרונים לא-קושר. זוג זה יוצר קשר קוולנטי עם אטום המימן וגורם לניתוקו מהאלקאן.
תגובת אלימינציה. חומר המוצא הוא ההלואלקאן 2-כלורו-2-מתיל פרופאן; התוצר הוא האלקן 2-מתיל פרופּן; בנוסף נוצר מימן כלורי
מנגנון

תגובות אלימינציה מתרחשות בשני מסלולים עיקריים: התהליך יכול להיות חד-שלבי (אזי מסומנת התגובה כ-E2) או דו-שלבי (E1). הספרה בסימון אינה מתייחסת למספר השלבים אלא למספר המולקולות המשפיעות על מהירות התגובה (ובמלים אחרות: המספר מציין את סדר התגובה בקינטיקה כימית). בתגובת E2 משפיע ריכוז שני המגיבים (בסיס הלואיס והאלקאן) על מהירות התגובה; זוהי תגובה דו-מולקולרית. בתגובת E1 משפיע רק ריכוז האלקאן על מהירות התגובה; זוהי תגובה חד-מולקולרית.
בתגובה זו שני שלבים נפרדים: ראשית מתנתק ההלוגן (ברום, באדום) מהאלקאן; האלקאן הופך לקרבוקטיון. בשלב השני תוקף בסיס לואיס (אשלגן אתאוקסיד, בכחול; אטום החמצן הוא התוקף, ולאשלגן אין כל תפקיד בתגובה) את אטום המימן הקשור לפחמן הסמוך לפחמן שממנו התנתק ההלוגן. התנתקות המימן מביאה ליצירת קשר כפול בין שני הפחמנים. בסיס הלואיס הופך לכוהל:
התגובה מתרחשת בשלב יחיד, תוך היווצרות מצב מעבר בלתי-יציב אשר מתפרק לאחר שבריר שנייה (מצב המעבר מתואר מעל לחץ התגובה). תגובת E2 מתרחשת בנוכחות בסיס חזק (בעל זיקה חזקה ליוני מימן). הבסיס תוקף מיידית את אטום המימן באלקאן, מבלי "לחכות" להתנתקות ההלוגן. התנתקות ההלוגן מתרחשת לאחר יצירת הקשר הכפול. בתגובת E2 לא נוצר קרבוקטיון. תגובות E1 ו-E2 הפוכות, לפיכך, בסדר התרחשות הדברים:
ראו גם

כלל זייצב
כלל הופמן
E1
E2
אן סאליבן

| --- | --- |

 לידה:  14 באפריל 1866 מסצ'וסטס
 פטירה:  20 באוקטובר 1936  (בגיל 70) ניו יורק
 שם לידה:  Ann Sullivan Macy 
 מדינה:  ארצות הברית
 מקום קבורה:  הקתדרלה הלאומית של וושינגטון 
 ידועה בשל:  מורתה ובת לווייתה של הלן קלר
 השכלה:  Perkins School for the Blind 
 בן זוג:  ג'ון אלברט מייסי (1905-1932)
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לנשים (2003) 
 
יוהנה מנספילד סאליבן מייסי ("אן סאליבן" 14 באפריל 1866 - 20 באוקטובר 1936) הייתה מורה אמריקאית שהתפרסמה בתור מטפלת ובת לוויה בחייה של הלן קלר. היא לקתה בגרענת, מחלת עיניים זיהומית, כשהייתה בין הגילאים שמונה עד עשר, המחלה הותירה אותה כבדת ראייה. למדה בבית הספר פרקינס במסצ'וסטס לעיוורים ועם סיום לימודיה נהייתה למורתה של הלן קלר בגיל עשרים.
ילדותה

סאליבן נולדה ב-14 באפריל 1866 בפידינג הילס, מסצ'וסטס. לפי תעודת ההטבלה שלה, השם שניתן לה לאחר לידתה הוא יוהנה מנספילד סאליבן. למרות זאת, מכריה כינו אותה בשם אן או אנני. בתם הבכורה של תומאס ואליס סאליבן. הוריה היו מהגרים נבערים מדעת, ללא הכשרה מקצועית ודלי אמצעים שהיגרו לארצות הברית בשנת 1860 מאירלנד לאחר רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד. בהיותה בת שמונה בלבד תקף אותה נגיף עיניים אלים וכך חלתה בגרענת, מחלתה החמירה ועם הזמן הגיעה למצב של עיוורון כמעט מוחלט. זמן קצר לאחר הידבקותה במחלה אימה נפטרה ואביה נטש אותה ואת אחיה שנתיים לאחר מכן עקב פחד שלא יוכל לגדל בעצמו את ילדיו. יחד עם אחיה הצעיר ג'יימס ("ג'ימי") היא נשלחה לבית מחסה בטוקסברי (כיום בית החולים של העיר). ג'יימי החל לסבול מנמק העצם ונפטר שלושה חודשים לאחר קליטתם בבית המחסה. סאליבן נותרה במוסד זה במשך ארבע שנים נוספות לאחר מותו. היא זכתה לקבל מספר ניתוחים בעיניה שהקלו לזמן קצר על כאביה אך בפועל הם לא עזרו לשפר את ראייתה.
חינוך

סאליבן איבדה את מאור עיניה בגיל צעיר, ולכן לא למדה לקרוא, לכתוב או לתפור והעיסוק היחיד ממנו יכלה להתפרנס בתקופתה היה כעוזרת בית. אולם, דייר אחר ששהה בבית המחסה יידע אותה על כך שקיים בית ספר לעיוורים לא הרחק משם. בשנת 1880 נפגשה עם המפקח על בית המחסה, פרנקלין בנג'מין סנבורן ושכנעה אותו להעביר אותה למכון פרקינס לעיוורים בבוסטון. הוא אישר את בקשתה והיא החלה את לימודיה במכון זה ב-7 באוקטובר 1880. אם כי נימוסיה הנמוכים הקשו עליה בשנותיה הראשונות בבית הספר היא הצליחה ליצור קשר עם חלק ממוריה והתקדמה בלימודיה. היא אף התאקלמה חברתית והצליחה ללמוד את שפת הסימנים מלאורה ברידגמן, בוגרת בית הספר והתלמידה הראשונה במוסד שהייתה גם עיוורת וגם חירשת. סאליבן עברה סדרה נוספת של ניתוחים בעיניה שהצליחו לשפר במידת מה את יכולת ראייתה. בשנת 1886 סיימה את לימודיה במכון פרקינס בגיל עשרים בתור מצטיינת המחזור. נשאה נאום בטקס הסיום בו חיזקה את ידי כל הבוגרים.
קריירה

בקיץ שלאחר סיום לימודיה, ארתור קלר, החל לחפש מורה לביתו החירשת והעיוורת בת ה-6, הלן קלר, והוא פנה למיכאל אנגנוס, מנהל מכון פרקינס. אנגנוס המליץ מיידית על אן סאליבן למשרה זו והיא החלה לעבוד בבית משפחת קלר בטסקומביה אלבאמה מה-3 במרץ 1887. עם הגעתה לביתם, החלה להתווכח עם הוריה של הלן לגבי מלחמת האזרחים ועל העובדה שהעסיקו עבדים. מנגד, היא יצרה במהרה קשר טוב עם הלן. הייתה זו תחילתה של ידידות בת 49 שנים: סאליבן הפכה ממורה לאומנת של הלן ולבסוף לחברתה הטובה.
תוכנית הלימודים של סאליבן כללה לוח זמנים נוקשה ולימוד קבוע של מילים חדשות. אולם היא שינתה תוכנית זו לאחר שראתה שאינה מתאימה להלן. במקום זאת, היא החלה ללמד אותה אוצר מילים בהתאם לדרישותיה, כל מילה "הוקשה" אל כף ידה של הלן. בתוך שישה חודשים שיטת לימוד זו הצליחה מאוד, הלן למדה 575 מילים, טבלאות כפל וכן את כתב ברייל. סאליבן המליצה בתוקף שהוריה של הלן ישלחו אותה למכון פרקינס על מנת שתרכוש השכלה נאותה. לאחר שנאותו לבקשתה, סאליבן לקחה את הלן לבוסטון בשנת 1888 ונשארה עימה. סאליבן המשיכה לאמן וללמד את הלן שהתפרסמה בזכות התקדמותה המהירה. עם עזרתו של אנגנוס, קלר נהפכה לסמל של בית הספר, והדבר סייע בהשגת תרומות ומימון לבית הספר שבתמורה הפכו אותו לבית הספר המבוקש ביותר לעיוורים במדינה. בשלב מסוים הלן הואשמה בגנבה ספרותית, הדבר הכעיס מאוד את סאליבן שעזבה את המוסד ולעולם לא חזרה אליו. סאליבן נותרה בת לוויה קרובה להלן והמשיכה לסייע לה בלימודיה, לימודים שנמשכו עד לקבלת תואר ראשון ממכללת רדקליף.
חיים אישיים

ב-3 במאי 1905, סאליבן נישאה למרצה ומבקר ספרות מאוניברסיטת הווארד, ג'ון אלברט מייסי (1877-1932) שסייע להלן עם פרסום כתביה. הוא עבר לגור איתן והם גרו יחדיו בשלושה. אולם, בתוך מספר שנים, הנישואים החלו להתפורר. בשנת 1914 הם נפרדו, אם כי הוא הוגדר כ"דייר" שגר איתן לפי מפקד האוכלוסין של שנת 1920. הם מעולם לא התגרשו באופן רשמי. עם חלוף השנים לאחר פרידתם, נראה שהוא נעלם מחייה של סאליבן. היא מעולם לא נישאה בשנית.
פרסים

בשנת 1932 קלר וסאליבן, כל אחת, זכו בחברות כבוד במכון החינוכי של סקוטלנד. הן אף זכו בתוארי כבוד מאוניברסיטת טמפל. בשנת 1955 סאליבן זכתה לתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת האוורד. בשנת 1956 מבנה במכון פרקינס לחרשים נקרא בשם "קלר-מייסי" כאות הוקרה לסאליבן ולהלן קלר.
מותה

סאליבן הייתה לקוית ראייה במשך רוב חייה, אך בשנת 1935 מצבה החריף והיא הייתה עיוורת בשתי עיניה. ב-15 באוקטובר 1936 לקתה בקריש דם, נפלה לתרדמת ונפטרה לאחר חמישה ימים ב-20 באוקטובר בהיותה בת 70. מקום פטירתה היה קווינס, ניו יורק. הלן קלר החזיקה את ידה בשעותיה האחרונות. קלר סיפרה שבחודש האחרון לחייה סאליבן הייתה נסערת אך בשבוע האחרון חזרה למזגה הנעים והאדיב. גופתה של סאליבן נשרפה ואפרה פוזר בקתדרלה הלאומית של וושינגטון. היא הייתה האישה הראשונה שזכתה למעמד רם זה. כאשר קלר נפטרה בשנת 1968, גם אפרה פוזר בקתדרלה הלאומית ליד אפרה של סאליבן.
ראו גם

עושת הנפלאות (סרט, 1962)
תמונה שעברה צביעה מחדש, צולמה במקור על ידי אלכסנדר גרהם בל בשנת 1899. בתמונה רואים את הלן קלר ואת מורתה ובת לווייתה לחיים אן סאליבן.
הלן קלר ואן סאליבן בקייפ קוד, יולי 1888
אליוט דיינג'רפילד

| --- | --- |

 לידה:  26 במרץ 1859 נשקיית הארפרס פרי, ארצות הברית 
 פטירה:  22 באוקטובר 1932 (בגיל 73) פאייטוויל, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  קרוליינה הצפונית 
 תחום יצירה:  ציור 
 צאצאים:  Marjorie  Daingerfield 
 
אליוט דיינג'רפילד (באנגלית: Elliott Daingerfield;‏ 1859 – 1932) היה אמן אמריקאי, שחי ועבד בצפון קרוליינה. הוא נחשב לאחד האמנים הפוריים ביותר בצפון קרוליינה, משויך לזרם הטונליזם האמריקאי.