stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פאול ארנפסט
קורות חייו > ימיו באוניברסיטת ליידן

ב-1919 פגש ארנפסט לראשונה את נילס בוהר בכנס בקופנהגן והשניים התחברו במהרה. בוהר ואיינשטיין נפגשו רבות עם ארנפסט ושהו לזמנים ממושכים בביתו.
ב-1925 נערך באוניברסיטת ליידן כנס בניהולו של ארנפסט, לרגל חגיגות חמישים שנים לעבודת הדוקטורט של הנדריק לורנץ. ארנפסט הזמין לכנס את חבריו בוהר ואיינשטיין. במהלך הכנס ניהלו בוהר ואיינשטיין דיונים רבים בנושא פרשנות קופנהגן של מכניקת הקוונטים כפי שהגו אותה בוהר ותלמידיו. איינשטיין התנגד נחרצות לפרשנות זו וטבע את המשפט "אלוהים לא משחק בקוביות". תפיסתו של איינשטיין הייתה גישת המשתנים החבויים. ארנפסט נאלץ לבסוף לתמוך בפרשנות של בוהר על פני זו של איינשטיין, והדבר הסב לו קושי רב.
לימים הופרכה גישת המשתנים החבויים של איינשטיין על-ידי אי-שוויון בל.
קורות חייו > סוף חייו

בשנותיו האחרונות סבל ארנפסט מדיכאון ומביטחון עצמי ירוד. במכתב לתלמידיו לשעבר גרהרד דייק, סמואל גודסמיט וג'ורג' אולנבק כתב ארנפסט:
כל גיליון חדש של ה-Zeitschrift für Physik או ה-Physical Review מעורר בי פאניקה עיוורת. תלמידיי, איני יודע דבר כלל.
בתחילת שנות ה-30 קיים ארנפסט רומן עם היסטוריונית האומנות נלי פוסטמוס מייג'רס. טטיאנה, אשתו של ארנפסט, ידעה על הרומן ובקיץ 1932 הגישה בקשה לגירושים. פאול ביקש ממנה לבטל את הבקשה, וזו הסכימה בתנאי שיסיים את הרומן. ארנפסט נענה בחיוב, אך ביולי 1933 הגיש בעצמו בקשה לגירושים.
שנה לפני מותו כתב ארנפסט מכתב התאבדות שמעולם לא נשלח:
חבריי היקרים: איינשטיין, בוהר, פרנק, הרגלוץ, ג'וף, קוהנסטם וטולמן!
איני יודע כיצד עוד אוכל בחודשים הקרובים לשאת את עול חיי אשר הפכו בלתי נסבלים... מוטב לי אם אהרוג את עצמי...
ב-25 בספטמבר 1933 נסע ארנפסט למרכז לילדים עם צרכים מיוחדים, שם התגורר בנו הצעיר בן ה-15 וואסיק ארנפסט, אשר סבל מתסמונת דאון. ארנספט נפגש עם בנו בחדר ההמתנה, שם ירה למוות בבנו ולבסוף בעצמו.
מחקריו

במהלך הקריירה האקדמית שלו כתב ארנפסט מספר מאמרים חשובים בנושא מכניקת הקוונטים. רבים ממאמריו נועדו לבאר את התאוריה מבעד לניסוחים המתמטיים שבה. בין המרכזיים שבתגליותיו הוא משפט ארנפסט, המתאר כיצד ערך תצפית של אופרטור קוונטי משתנה לאורך זמן בהינתן מערכת כלשהי.
בין השנים 1912 עד 1933 פרסם ארנפסט מספר מאמרים בנושא תהליכים אדיאבטיים, ובפרט באינווריאנטים אדיאבטיים, זאת במקביל לעבודתו של בוהר באותו הנושא. במכתב ששלח בוהר לארנפסט בשנת 1918 הודה בוהר כי נעזר בעקרונות שניסח ארנפסט בעבודתו.
ב-1933 פרסם ארנפסט מאמר חשוב בנושא מעברי פאזה בו הסביר כיצד מעברי פאזה נובעים מאי רציפות באנרגיה החופשית של מערכת.
הוראה

ארנפסט נחשב לאחד המרצים הטובים בתקופתו. במכתב ההמלצה על ארנפסט לאוניברסיטת ליידן שכתב זומרפלד נאמר:
הוא מרצה כמו מאסטר. מימיי כמעט ולא שמעתי אדם מדבר בצורה מרתקת ומבריקה כמותו...
איינשטיין אמר עליו כי:
הוא לא היה רק המרצה הטוב ביותר במקצוע שלנו שאי פעם פגשתי; הוא היה גם עסוק בלהיטות בהתפתחותה ובייעודה של האנושות, במיוחד בקרב תלמידיו...
ארנפסט היה המנחה של סמואל גודסמיט וג'ורג' אולנבק, והוא שעודד אותם לפרסם את מאמרם אשר ניסח לראשונה את תכונת הספין של אלקטרון.
ראו גם

משפט ארנפסט
פרדוקס ארנפסט
פיזיקה סטטיסטית
מכניקת הקוונטים
לקריאה נוספת

Martin J. Klein: Paul Ehrenfest: The Making of a Theoretical Physicist, Amsterdam: Elsevier, 1985
הערות שוליים

↑  Paul Ehrenfest - Biography, Maths History (באנגלית)
↑  Paul Ehrenfest | Austrian theoretical physicist | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
↑  Paul Ehrenfest, The Linda Hall Library (באנגלית)
↑  Dirk van Delft, Paul Ehrenfest’s final years, Physics Today 67, 2014-01-01, עמ' 41–47 doi: 10.1063/PT.3.2244
↑  The MIT Press Reader, The Perils of Being Paul Ehrenfest, a Forgotten Physicist and Peerless Mentor, The MIT Press Reader, ‏2019-07-01 (באנגלית)
↑  Enric Pérez, Blai Pié Valls, Ehrenfest's adiabatic hypothesis in Bohr's quantum theory, arXiv:1502.03022 [physics], 2015-02-10
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277249905171  PLWABN: 9810564727205606  BIBSYS: 3122189  BNE: XX5240934  BnF: cb12399856t (data)  BPN: 16978462  CiNii: DA06117758  GND: 118681737  ISNI: 0000 0001 0915 6958  LCCN: n83826301  LNB: 000111332  MGP: 19433  NKC: mub2011658338  NLA: 36427577  NTA: 069739676  RERO: 02-A003211170  SNAC: w6fn18ht  SUDOC: 033097518  Trove: 1255864  VIAF: 73937593   WorldCat (עם VIAF): 73937593 
טטיאנה אפנסיבה ופאול ארנפסט, 1904
פאול ארנפסט, אלברט איינשטיין ופאול ארנפסט הבן, 1920
לוחית זיכרון בביתם של טטיאנה אפנסייבה ופאול ארנפסט. כיתוב: כאן התגורר ועבד (1933) פרופסור ארנפסט, מוקדש על-ידי מועדון הדיבייט.
שורה אחורית משמאל לימין: אלברט איינשטיין, פאול ארנפסט, וילם דה סיטר. שורה קדמית משמאל לימין: ארתור אדינגטון, הנדריק לורנץ. ליידן, 26 בספטמבר 1923
Fallout 4

| --- | --- |

עטיפת המשחק
 כללי
 תאריך הוצאה:  10 בנובמבר 2015
 סוגה:  משחק פעולה-תפקידים, משחק עולם פתוח
 פיתוח:  Bethesda Game Studios
 הוצאה לאור:  Bethesda Softworks
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 הפצה:  ZeniMax Media
 עיצוב:  אמיל פגלוארודלו
 סדרה:  Fallout
 הערות:  נדרשת מערכת הפעלה של 64 סיביות
 דרישות תוכנה
 גרסה:  1.5
 מנוע משחק:  Creation Engine
 מצבי משחק:  שחקן יחיד
 פלטפורמות:  Microsoft Windows   PlayStation 4   Xbox One
 מדיה:  DVD, הורדה דיגיטלית
 המשחק הקודם:  Fallout: New Vegas
 דרישות מערכת
 מעבד:  Intel Core i5-2300 או AMD Phenom II X4 945 או יותר טוב
 זיכרון:  8GB
 כרטיס מסך:  NVIDIA GTX 550 Ti או AMD Radeon HD 7870 או יותר טוב
 מקום פנוי:  30GB
 בקרים:  מקלדת ועכבר או ג'ויסטיק
 אתר רשמי
 
Fallout 4 (קרי: פולאאוט 4; בתרגום חופשי לעברית: "נשורת גרעינית 4") הוא משחק וידאו מסוגת פעולה-תפקידים, מסוג עולם פתוח שפותח על ידי Bethesda Game Studios ומופץ על ידי Bethesda Softworks. המשחק הוא המשחק החמישי בסדרת משחקי Fallout, ויצא לאור ב-10 בנובמבר 2015 לפלטפורמות המחשב האישי, PlayStation 4 ו-Xbox One. המשחק, המתרחש בעתיד חלופי פוסט-אפוקליפטי בו ארצות הברית נחרבה במלחמה גרעינית 200 שנה קודם לכן, סובב סביב דמותו של "השורד היחיד" (The Sole Survivor) אותו מגלם השחקן, שהתעורר לאחר הקפאה קריוגנית של 210 שנה כדי למצוא את בנו שנחטף בידי דמויות מסתוריות.
משחקיות

המשחקיות בפולאאוט 4 דומה למשחקיות של פולאאוט 3 אך מזכירה גם את זו של סקיירים. המשחק מציע מצלמת גוף ראשון שניתן להחליפה במצלמת גוף-שלישי, אך יותר מושכת הכוללת מערכת שריון המחולקת לכל חלקי הגוף, בניית בסיס, מערכות דיאלוג דינאמיות, מערכת קראפטינג שמשתמשת בכל חפץ שניתן ללקט בעולם ואפשרויות נוספות. אויבים כמו חולדות מוטנטיות, ריידרים, סופר-מוטנטים, דת'-קלאב ו־Feral ghouls גם יופיעו במשחק יחד עם "דוגמיט", הכלב הנאמן מהמשחקים הקודמים, שהפך לבן אלמוות.
השחקן יכול לשוטט בחופשיות ברחבי עולם המשחק, ואם נקלע לשיחה עם דמות הוא יכול לעזוב אותה בכל רגע. המשחק מציע מעל 50 כלי נשק שונים, ביניהם כלי נשק קליעיים, רובי לייזר, רובי פלזמה ואף נשק גרעיני, אותם ניתן לשפצר במעל ל-700 דרכים עד לרמה של יצירת נשק שונה: כך לדוגמה, אקדח מאולתר פשוט יכול, באמצעות המיומנויות המתאימות והחפצים הדרושים, להפוך לרובה אוטומטי רב עוצמה או לנשק צלפים. ניתן גם לשדרג את השריון הממונע בדרך דומה ולהוסיף לחלקיו תכונות שונות ואף עיצובים שונים. תכונה חדשה שנוספה למשחק היא שימוש בתחנות עבודה (Workshops) כדי ליצור מבנים ואף להקים התיישבות, ועל השחקן לתחזק אותה על ידי הבאת אנשים, דאגה לצרכיהם ובניית אמצעי הגנה. תכונות נוספות שחזרו למשחק הן אביזר ה־Pip-Boy שדרכו השחקן יכול לקבל מידע על דמותו, לקבל גישה לחפצים שלו, לעקוב אחרי משימות ולהיעזר במפת העולם. גם מערכת ה־V.A.T.S חזרה: תוך שימוש ב־V.A.T.S, קרב בזמן אמת מושהה. פעולות שונות עולות נקודות פעולה, להגביל את פעולותיו של כל לוחם בתורו, והשחקן יכול להתמקד באזורי גוף ספציפיים להתקפות כדי לגרום פציעות ספציפיות; יריות בראש יכולות לשמש להרג מהיר או מסנוור, יכולה להיות ממוקדות ברגליים כדי להאט את האויבים, ניתן לנטרל את היריבים על ידי ירי בנשק שלהם, השימוש ב־V.A.T.S גם מבטל את רוב האלמנטים של גוף הראשון והשחקן גם לא מסוגל לזוז.
בתחילת המשחק השחקן יכול להגדיר את תכונות עיקריות של הדמות: כוח, תפיסה, סיבולת, כריזמה, אינטליגנציה, זריזות, ומזל. הדמות זוכה לסט של מיומנויות עם רמות בסיס שנקבעו על ידי תכונות אלה. ככל שהשחקן מתקדם ברמות, הוא מקבל נקודות שאיתן יוכל לשפר את המיומנויות (Perks) האלו בתלות ברמת השחקן ובדרישת הקדם מבחינת התכונות. אין מגבלה לרמה שאליה יכול להגיע השחקן, וסיום העלילה הראשית אינו בהכרח סוף המשחק כיוון שהשחקן יכול להמשיך לעלות רמות על ידי הריגת יצורים וביצוע משימות צד.
המשחק גם מציע מערכת שותפים. במהלך המשחק השחקן יפגוש דמויות שאת חלקן הוא יכול להפוך לשותפות במסע שלו ולעזור לו להרוג אויבים ואף לתת לו מידע על האזור בו הוא נמצא. בין השותפים ניתן למנות בני אדם, רובוטים, סינת'ים, ואף חיות וסופר מוטנטים. מביניהם הידוע ביותר הוא הכלב המכונה "דוגמיט" (Dogmest), מוטיב חוזר בסדרת המשחקים, כלב מסוג רועה גרמני שאותו השחקן פוגש בתחילת המשחק. ניתן להיות רק עם שותף אחד בזמן נתון, כאשר השחקן רוצה להחליף שותף עליו לשלוח את השותף הקודם למקום כלשהו במפה כך שאם השחקן ירצה לחזור לשותף הקודם, השותף יחכה לו שם. השותפים (פרט לדוגמיט) יכולים להגיב בצורה מסוימת על פעולות השחקן, ופעולה ששותף אחד יאהב עלולה לעורר רגשות שליליים אם השחקן בחר בשותף אחר.
חבילות הרחבה

למשחק יצאו כ-7 חבילות הרחבה בתשלום. חלק מהחבילות מביאות למשחק עלילה חדשה וחלקן מעניקות לשחקן אפשרות לעצב את ההתיישבויות שהוא בנה בדרכים חדשות.
חבילות הרחבה > Automatron

ההרחבה יצאה ב-22 במרץ 2016.
כדי להתחיל את ההרחבה, על השחקן להיות ברמה 15.
בהרחבה זו, על השחקן לעצור מכונאי מרושע שבנה רובוט שרוצח את כל מי שהוא נקרה בדרכו.
חבילות הרחבה > Far Harbor

ההרחבה יצאה ב-19 במאי 2016.
כדי להתחיל את ההרחבה, על השחקן להיות ברמה 20.
בהרחבה זו, על השחקן לשוט להתיישבות בשם Far Harbor במטרה למצוא אישה נעדרת בשם קאסומי נאקאנו.
חבילות הרחבה > Nuka World

ההרחבה יצאה ב-29 באוגוסט 2016.
כדי להתחיל את ההרחבה, על השחקן להיות ברמה 30.
בהרחבה זו, השחקן יכול להגיע לפארק שעשועים נטוש השייך לחברת "נוקה קולה" (משקה מוגז מפורסם במשחק) ועליו לשחרר את הפארק מידיהם של אויבים שונים.
חבילות הרחבה > Wasteland Workshop

ההרחבה יצאה ב-12 באפריל 2016.
חבילת ההרחבה מעניקה לשחקן אפשרות לאלף ייצורי פרא שהוא מוצא ברחבי הקהיליה, לגרום להן להילחם אחת בשנייה במעין זירת קרב וכן אפשרות לעצב יותר את ההתיישבויות שהוא בנה.
חבילות הרחבה > Contraptions Workshop

ההרחבה יצאה ב-21 ביוני 2016.
ההרחבה מוסיפה למשחק גאדג'טים שונים בהם השחקן יכול להשתמש במהלך מסעו וכן מעליות ושאר אפשרויות חדשות להתיישבויות.
חבילות הרחבה > Vault-Tec Workshop

ההרחבה יצאה ב-26 ביולי 2016.
הרחבה זו נותנת לשחקן אפשרות לבנות כספת (Vault) ייחודית משלו ולערוך בה ניסויים שונים בהתאם לרצונו.
חבילות הרחבה > High Resolution Texture Pack

ההרחבה יצאה ב-6 בפברואר 2017.
חבילת טקסטורות למשחק.
הערות שוליים

↑  כריס קוהלר, Apocalypse Almost Now: Fallout 4 Will Drop in November, ‏‏15 ביוני 2015 (באנגלית)
↑  דן סיטז, Good News, Pet-Loving Gamers: Dogmeat Can’t Die In ‘Fallout 4′, ‏‏17 ביוני 2015 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb17033452t (data) 
באמצעות מערכת ה־V.A.T.S השחקן יכול להתמקד בפגיעה באזורי גוף שונים כדי לגרום להרג יותר מהיר של היריב, או להגביל את פעולותיו
המלחמה הגרעינית הפכה חלקים רבים מארצות הברית לעיי חורבות נגועים בקרינה רדיואקטיבית.
כריס קייל

| --- | --- |
כריס קייל, 13 בינואר 2012
כריס קייל, 13 בינואר 2012
 לידה:  8 באפריל 1974 ארצות הברית אודסה, טקסס, ארצות הברית
 נרצח:  2 בפברואר 2013 (בגיל 38) מחוז אראת', טקסס, ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות של מדינת טקסס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינוי:  "השטן מרמאדי", "האגדה"
 השכלה:  אוניברסיטת המדינה טרלטון 
 בן או בת זוג:  Taya Kyle (2002–2013) 
 השתייכות:   צי ארצות הברית  אריות הים
 תקופת הפעילות:  1999–2009 (כ־10 שנים)
 דרגה:  נגד מתקדם
 תפקידים בשירות
 צלף
 פעולות ומבצעים
 מלחמת עיראק
 עיטורים
 כוכב הכסף (1)  כוכב הארד (3, עם V)  עיטורים של צי ארצות הברית (3)
 תפקידים אזרחיים
 מתחרה רודיאו, עובד בחברה לייעוץ ביטחוני
 הנצחה
 הסרט צלף אמריקאי, פסל הנצחה, "יום כריס קייל" בטקסס
 
כריסטופר סקוט "כריס" קייל (באנגלית: Christopher Scott "Chris" Kyle‏; 8 באפריל 1974 - 2 בפברואר 2013) היה צלף של יחידת אריות הים, יחידת העלית של חיל הים האמריקני, הזרוע הימית של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. הוא השתתף במלחמת עיראק ולזכותו נזקפות 160 הריגות של חיילי אויב, מחבלים וחמושים, המספר הרב ביותר בצבא ארצות הברית מאז ומעולם.
סרט הקולנוע "צלף אמריקאי" מבוסס על האוטוביוגרפיה שלו.
ביוגרפיה

קייל נולד באודסה, טקסס. יש לו אח צעיר בשם ג'ף. כבר בילדותו נחשף לירי ולציד ובגיל שמונה קיבל מאביו את רובהו הראשון. לאחר התיכון, הוא עבד בחווה והתחרה ברודיאו. הקריירה שלו נקטעה כאשר נפצע בזרועו.
בעת החלמתו בוצעו ההתקפות על שגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה וקייל החליט בעקבותיהם להקדיש את חייו למלחמה בטרור. הוא פנה ללשכת הגיוס וביקש להצטרף לחיל הנחתים האמריקני, אך הוא שוכנע להצטרף לאריות הים. ב-1999 הוא התגייס לצי האמריקאי ושירת בצוות 3 של היחידה. במרץ 2003 רשם את מקרה ההרג הראשון כצלף, כשפגע בילד שהתכוון ליידות רימון יד על חיילי המארינס בנאסריה שבדרום עיראק. קייל השתתף בארבעה סבבים של משימות בעיראק במהלכם נזקפו לזכותו 160 הריגות ועוד קרוב למאה מקרים נוספים שלא זכו לאישור רשמי. הוא נחשב לצלף הקטלני ביותר בתולדות הצבא האמריקאי. בעיראק הוא זכה לכינוי "השטן מרמאדי" ועל ראשו הוצא פרס של 180,000 דולר. את הצליפה המתועדת מהמרחק הרב ביותר רשם ב-2008 כשפגע ממרחק של כ-2,100 יארד (1920 מטר) בחמוש עיראקי שהתכוון לירות רקטה נגד טנקים לעבר שיירה אמריקאית. במהלך המלחמה נורה קייל פעמיים ושרד 6 פגיעות של מטעני צד.
במלחמת עיראק השתמש קייל ברובי הצלפים מקמילן TAC-338, רובה צלפים וינצ'סטר 0.300 מגנום, Mk 12 Special Purpose Rifle, וברובה סער M4 קרבין. במהלך שירותו עוטר קייל בכוכב הכסף ושלוש פעמים בכוכב הארד והוא אחד הצלפים המעוטרים ביותר בארצות הברית. קייל השתחרר ב-2009.
הוא התגורר עם רעייתו טייה קייל (לה נישא ב-2002), בנו ובתו בטקסס ושימש כנשיא בחברת "Craft International" לייעוץ ביטחוני. ב-2012, הוציא אוטוביוגרפיה בשם "צלף אמריקאי". הספר הופיע ברשימת רבי המכר של המגזין "הניו יורק טיימס" והביא לקייל חשיפה בכל רחבי המדינה.
ב-2 בפברואר 2013 נרצח קייל עם חברו צ'אד ליטלפילד במהלך מטווח מירי של חייל משוחרר מעורער בנפשו בשם אדי ריי רוט, אותו לקח במטרה לסייע לו להתמודד עם הפרעה פוסט טראומטית מהמלחמה. לאחר הרצח, נסע רוט לבית אחותו וסיפר לה על הנעשה. האחות התקשרה למשטרה אשר עצרה אותו לאחר מרדף קצר.
ב-11 בפברואר 2013, נערך טקס האשכבה של קייל באצטדיון קאובויס, אצטדיון הפוטבול של קבוצת דאלאס קאובויס. מסע ההלוויה שלו נערך לאורך 320 ק"מ וכלל שיירה של 200 כלי רכב ומאות אנשים שחלקו לו כבוד אחרון לאורך הדרך.
משפטו של רוט החל ב-11 בפברואר 2015 וב-24 בפברואר הוא נמצא אשם במותם של קייל וליטלפילד ונידון למאסר עולם ללא אפשרות לחנינה.
בתרבות

קייל כתב שני ספרים: "American Sniper", אוטוביוגרפיה על חייו ושירותו הצבאי ו-"American Gun" הסוקר עשרה כלי נשק חמים קלים שהשפיעו על ההיסטוריה של ארצות הברית.
התסריט לסרט הקולנוע "צלף אמריקאי" מבוסס על האוטוביוגרפיה שלו, American Sniper: The Autobiography of the Most Lethal Sniper in U.S. Military History. במאי הסרט הוא קלינט איסטווד והסרט יצא לאקרנים בסוף 2014.
ב-2 בפברואר 2015, הכריז מושל טקסס, גרג אבוט, על יום זה כ"יום כריס קייל" לזכרו.
הערות שוליים

↑  אורון שמיר, עכבר העיר, "צלף אמריקאי": יורה ולא מתנצל, באתר הארץ, 22 בינואר 2015
↑  "השטן מרמאדי": הצלף האמריקאי שהרג 160 עיראקים, באתר וואלה, 9 בינואר 2012.
↑  Meet the big shot, ניו יורק פוסט, 1 בינואר 2012
1 2  מני פרננדז ומייקל שווירץ, ניו יורק טיימס, סופו של הצלף שהפך למלאך של החיילים בטראומה, באתר הארץ, 4 בפברואר 2013
↑  Chris Kyle Funeral Procession Arrives in Austin, אתר nbcdfw.com, ‏12 בפברואר 2013
↑  החייל שרצח את "הצלף האמריקני" ייכלא עד תום חייו, באתר וואלה, 25 בפברואר 2015
↑   נטע אלכסנדר, "צלף אמריקאי": ואם היינו מחליפים את העיראקים באמריקאים?, באתר הארץ, 19 בינואר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007332712105171  PLWABN: 9810618440005606  BIBSYS: 9069443  BNE: XX5462537  BnF: cb16982154w (data)  CANTIC: a12105612  CiNii: DA18179220  GND: 1026855551  ISNI: 0000 0001 2273 5655  LCCN: n2011048635  LNB: 000221578  NDL: 001108981  NKC: hka2012730100  NLA: 54954420  NLK: KAC201426374  NTA: 369624017  RERO: 02-A021541860  SUDOC: 168056445  Trove: 1602549  VIAF: 172647859   WorldCat (עם VIAF): 172647859
יעקב מושלי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  21 בדצמבר 1885 
 פטירה:  26 ביולי 1960 (בגיל 74) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בנימינה 
 
יעקב מושלי (21 בדצמבר 1885 יפו - 26 ביולי 1960 ציריך, שווייץ) היה מהנדס מכונות ישראלי, ממקימי מסילת הרכבת החיג'אזית, שעבד שנים רבות בחברת הרכבות בארץ. מייסד חברת מים בחיפה. ממציא פטנטים בתחום ההנדסה. מייסד שכונה בחיפה (כיום רחוב שושנת הכרמל), וממקימי התיאטרון בארץ.
ביוגרפיה

יעקב מושלי נולד ב-1885 בשכונת נווה צדק שביפו. הוריו היו זרח אלתר מושלי ויוכבד (לבית פישמן). השלים לימודי תיכון בבית ספר אליאנס ביפו ונסע ללימודים גבוהים בגרמניה, שם הוסמך כמהנדס מכונות.
ב-1908, כשחזר מגרמניה, החל לעבוד בתעשיית המתכת בארץ (מפעל ל. שטיין ושות' ביפו ומפעלי וילבושיץ ומילר בחיפה).
ב-1910 הוזמן על ידי הממשלה הטורקית לסייע בסלילה ואחזקה של מסילת הרכבת החיג'אזית מדמשק למדינה, ולשם כך נסע תכופות למדינות ערב שלאורכן עברה המסילה. מושלי המשיך בעבודתו גם בתקופת מלחמת העולם הראשונה, ועל כך זכה באותות הערכה מהשלטונות העות'מאנים.
לאחר המלחמה וכיבוש הארץ על ידי הבריטים, המשיך מושלי לעבוד בחברת הרכבות, ונשלח על ידי השלטונות לייצג את הרשויות היהודיות בארץ בוועדה לחלוקת רכבות חג'אז בין המדינות היורשות את הקיסרות העות'מאנית. המשיך לעבוד בחברת הרכבות עד שנת 1933 ויצא לפנסיה ב-1934.
לאחר פרישתו הקים וניהל את מפעל המים של מפרץ חיפה. במסגרת תפקידו הניח קו מים מנחל שיח אל תחנת הרכבת חיפה מזרח. בנוסף הקים ב-1937 תחנת שאיבה וצנרת מים שסיפקה מים למגדל מים שנמצא בכיכר היינריך היינה.
מושלי שימש כיושב ראש "ועד הר הכרמל" וייסד שכונה על הכרמל שנקראה על שמו "שכונת מושלי" ובה בנה בתים בשיטה מיוחדת שפיתח. שיטת הבניה התבססה על ניצול מקסימלי של השטח והתאמת הבניינים לתנאים הסביבתיים כשהמבנים בנויים בצורת צלב. כיום נקרא הרחוב "שושנת הכרמל" כהד לאותם בתים. ב-1997 קראה עיריית חיפה רחוב על שמו במפרץ חיפה.
היה בין מייסדי "חובבי הבמה העברית" ביפו, ולאחר מכן היה ממקימי התיאטרון העברי בארץ, יחד עם מנחם גנסין, אליעזר פפר ואשר זליג ארליך.
בתקופת לימודיו בגרמניה נשא לאשה את מלני לבית כהן ולזוג נולדו שני ילדים (רות ותיאודור). אחותו של יעקב, שרה, נישאה לתעשיין אבא נאמן. מושלי נפטר ב-1960 בציריך שבשווייץ ונקבר בבית הקברות בבנימינה.
שכלולים ופטנטים שפיתח

מעצורים אוטומטיים לקרונות משא (על פיתוח זה קיבל פרס מאת ממשלת בריטניה).
חיזוק בתים נגד רעידת אדמה.
בתים מוכנים מראש.
שיטת בניה של 4 כנפות.
שיטת אוורור אוטומטי בבניינים.
חלונות לתאורה בעקיפין.
כלים מתקפלים להובלת מצרכים.
שכלולים של מנועי דיזל.
ראו גם

מרכז הכרמל
כיכר היינריך היינה
הערות שוליים

↑  זרח אלתר מושלי, באתר חברה קדישא תלא אביב יפו
↑  אמציה פלד, רחוב שושנת הכרמל, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה
↑  יעקב מושלי, באתר BillionGraves
| רכבת העמק |
| --- | --- | --- |
| מסילות קשורות | מסילת הרכבת החיג'אזית • מסילת הרכבת דרעא–צמח • מסילת העמק • מסילת השומרון • הרכבת הצבאית העות'מאנית | תחנת חיפה מזרח |
| אישים | לורנס אוליפנט • עבדול חמיד השני • יהודה לבנוני • יעקב מושלי • היינריך אוגוסט מייסנר • קלוד קונדר • ברוך קטינקא • גוטליב שומאכר | תחנת חיפה מזרח |
| ארגונים ומוסדות | הרכבת המנדטורית • משמר הרכבת • משפחת סורסוק | תחנת חיפה מזרח |
| תחנות | אל חמה • אלרואי • בית שאן • חיפה מזרח • חיפה מרכז • כפר יהושע • עפולה • צמח | תחנת חיפה מזרח |
| גשרים | אל חמה • נהר הירדן • נחל יששכר • נחל קישון • נחל תבור | תחנת חיפה מזרח |
| אירועים | ליל הגשרים • ליל הרכבות • קרב סמח' | תחנת חיפה מזרח |
| הנצחה | חצר גשר הישנה • מוזיאון רכבת ישראל • רכבת האלונים • רכבת העמק (סרט) | תחנת חיפה מזרח |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504535805171  LCCN: no2008106280  VIAF: 7207661   WorldCat (עם VIAF): 7207661
ארנון אפק

ארנון אפק פינק (נולד ב-18 במאי 1963) הוא רופא ישראלי, פרופסור לרפואה, מומחה לפתולוגיה ולמנהל רפואי. אפק כיהן כמנכ"ל משרד הבריאות בשנים 2014 עד 2015 ובשנת 2023 הוא מכהן כמשנה למנהל המרכז הרפואי שיבא, הוא מנהל בפועל של ביה"ח הכללי שיבא, ומנהל המחלקה למינהל רפואי בשיבא. זוכה אות יקיר שרות המדינה.
אפק משמש כפרופסור מן המניין באוניברסיטת רייכמן והדקאן המייסד של בית הספר לרפואה ע"ש דינה רקנאטי, אשר אושר על ידי ועדת הלוי בחודש נובמבר 2024. היה ראש תוכנית הוראת הרפואה באנגלית (תוכנית ניו-יורק) באוניברסיטת תל אביב וחבר ההנהלה האקדמית של הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. הוא פרופסור נלווה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ניקוסיה בקפריסין ויו"ר המועצה הלאומית לרפואה משפטית ולפתולוגיה במשרד הבריאות. משמש כיועץ הראשי בפועל של היחידה לקנאביס רפואי במשרד הבריאות. בנוסף, משמש יושב ראש משותף של איגוד מנהלי בתי החולים בישראל. בעבר היה יו"ר הפדרציה העולמית של ההסתדרות הרפואית וחבר הוועד המנהל של ועדת הבריאות של ה-OECD.
קורות חייו

אפק נולד בחיפה לשושנה, אשת חינוך וד"ר יגאל אפק, מהנדס. הוא גדל בתל אביב, למד בתיכון אליאנס, והשלים בהצטיינות לימודי רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית ו"הדסה" בירושלים בין השנים 1981 עד 1987. את הסטאז' עשה ב-1988 בבית החולים בילינסון ובין השנים 1993 - 2000, התמחה באנטומיה פתולוגית במרכז הרפואי שיבא. לאחר ההתמחות, בין השנים 2000 ל-2002, השלים בהצטיינות לימודי תואר בוגר במנהל מערכות בריאות (MHA) באוניברסיטת בן-גוריון, ובין השנים 2002 - 2004, התמחה בהצטיינות במנהל רפואי במרכז הרפואי שיבא ובהנהלת משרד הבריאות. הוא בוגר תוכנית וקסנר לבכירים בבית הספר קנדי לממשל, אוניברסיטת הרווארד (WSLP16).
קורות חייו > צה"ל

לאחר סיום לימודי הרפואה, בין 1989 ל-1991, השלים אפק את שירותו הצבאי בצה"ל בחיל הרפואה כרופא צבאי בתפקידים של רופא גדודי וחטיבתי בעוצבת "בני אור". בשנת 1992 החל את תפקידו בבה"ד 10 כמפקד קורס קציני רפואה. בשנת 2000 החל לשרת בפיקוד צפון, כסגן הרופא הפיקודי, עד שנת 2002. בין השנים 2004 ל-2007 שימש ראש ענף מיון רפואי ורפואה תעסוקתית ומנהל המחלקה למינהל רפואי במפקדת קצין רפואה ראשי. בתפקידיו בצה"ל קידם את השינוי בתפיסת המיון הרפואי ואת ההתנדבות לשירות צבאי. לאחר פרישתו, המשיך לשמש בתפקיד יועץ רפואי לחיל הרפואה. במילואים הוא משרת כחבר בוועדת הלסינקי של חיל הרפואה בדרגת אל"ם (מיל').
קורות חייו > ניסיון מקצועי

עם פרישתו מהצבא, מונה ב-2008 לתפקיד סגן מנהל המרכז הרפואי שיבא. במקביל, כיהן בשיבא גם כאחראי שעת חירום, יו"ר ועדת הסטאז' וההתמחות, ומנהל היחידה לתמיכה ניהולית.
ב-2011 נבחר במכרז שנערך מטעם נציבות שירות המדינה לתפקיד ראש מינהל הרפואה במשרד הבריאות. הוא נכנס לתפקידו ב-1 בינואר 2012, והחליף את קודמו בתפקיד, ד"ר חזי לוי.
ביוני 2014 החל לכהן כמנכ"ל משרד הבריאות, במקומו של פרופ' רוני גמזו, כמינוי של שרת הבריאות, יעל גרמן. הוא כיהן בתפקיד עד יולי 2015.
בתפקידיו במשרד הבריאות קידם את עבודת המטה שהביאה למימוש הרפורמות בבריאות הנפש, שקיפות לציבור בפרסום מדדי האיכות, מודל הערכת הפגיות ואת התוכניות הלאומיות למניעה וטיפול בסוכרת ובשבץ מוחי. המלצות הוועדה הבין משרדית בראשותו, הביאה להחלטת הממשלה להקמת בית החולים על שם שמעון פרס בבאר שבע. הוא גם קידם את הרפורמה בקנאביס לשימוש רפואי, את הרפורמה במקצועות הבריאות (הוספת תפקידי עוזר רופא, אחות מומחית, מסייעים למתמחים) והקלת הליכי הרישוי לישראלים ולעולים.
בהובלתו, מינהל הרפואה קיבל את אות ההוקרה של נציבות שירות המדינה ליחידות מצטיינות בהתייעלות, וזכה בתעודת הוקרה לצוות שיפור בשירות המדינה (מקום שלישי) בנושא איכות הטיפול והשירות בפגיות. הרפורמה בבריאות הנפש אותה הוביל במשרד הבריאות הוגדרה על ידי שופטי בג"ץ  במילים: "...התחושה היא שנעשית עבודה מקצועית".
עם סיום תפקידו במשרד הבריאות שב למרכז הרפואי שיבא לתפקידו כמשנה למנהל המרכז הרפואי ומנהל בית החולים הכללי בפועל. בנוסף לתפקידים אלו, משמש פרופ' אפק גם האחראי על הרופאים והאקדמיה.
בשנת 2018 הוא מונה ליו"ר הוועדה לבדיקת התוכנית ללימודי רפואה באוניברסיטת אריאל, שבעקבות המלצותיה הוקם בית הספר לרפואה על שם מרים ושלדון אדלסון באוניברסיטת אריאל.
ביולי 2019 מונה לשמש במקביל לתפקידיו בשיבא כיועץ הרפואי הראשי (בפועל) של היחידה לקנאביס רפואי במשרד הבריאות.
ביוני 2020 הורה בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב למוסד לביטוח לאומי להכיר באפק כנפגע עבודה בקבלו את הטענה שהתפרצות מחלת הסוכרת אצלו נבעה מהלחץ שחווה בעבודה כמנכ"ל משרד הבריאות.
קורות חייו > תפקידים באקדמיה

היה חבר מן המניין לבריאות הציבור, חבר בהנהלת הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ופרופסור חבר בחוג לפתולוגיה מאז 1994. בשנים 2011–2022 עמד בראש התוכנית האמריקאית ללימודי רפואה (תוכנית ניו-יורק), ומשנת 2018, פרופסור נלווה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ניקוסיה בקפריסין.
בין 2011 ל-2013 שימש מרצה באוניברסיטת בר-אילן במחלקה למנהל וריכז קורס ניהול בית-חולים במסגרת תואר שני במינהל מערכות בריאות. בין השנים 2013 ל-2014 הרצה גם בתואר ראשון במנהל מערכות בריאות במרכז האקדמי למשפט ועסקים. מלמד החל משנת 2015, באוניברסיטת תל אביב ניהול מערכות בריאות - בבית הספר למוסמכים במנהל עסקים ע"ש ליאון רקנאטי, ואתיקה רפואית - בחוג לרפואת אסון והתוכנית הרב תחומית למנהלים לניהול מצבי חירום ואסון, של בית הספר לבריאות הציבור שבפקולטה לרפואה.
משנת 2018 מרצה גם בתוכנית ה-MBA הבינלאומית לניהול חדשנות ויזמות בתחום הבריאות בבית הספר אריסון למנהל עסקים שבמרכז הבינתחומי הרצליה.
הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטת רייכמן ומרצה בבית הספר למנהל עסקים. הוא משמש כראש חטיבת מדעי החיים בבית הספר לפסיכולוגיה באוניברסיטת רייכמן ומונה לתפקיד הדקאן המייסד של בית הספר לרפואה ע"ש דינה רקנאטי שהוגש לאישור המל"ג.
קורות חייו > מחקר אקדמי

לאורך השנים פרסם למעלה מ-200 מאמרים בעיתונות הרפואית העולמית. מחקריו התמקדו בקשר בין השמנה וגורמי סיכון נוספים לתחלואה במחלות לב, כלי דם, סוכרת וסרטן בקרב בני נוער וחקר האימונופתוגנזה של טרשת עורקים.
ב-2017 הוא היה בצוות המוביל את כתיבת גיליון העיתון המיוחד על מערכת הבריאות בישראל של העיתון הרפואי Lancet, הגיליון Health In Israel, והשתתף בכתיבת שניים מהמאמרים בעיתון.
פרופ' אפק מרצה אורח בכנסים רפואיים וכחוקר זכה בפרס גולדנברג, פרס קלרמן ובפרס האגודה הישראלית לטרשת עורקים.