stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועד העיר ליהודי ירושלים
היסטוריה > הקמה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה וירידת כוחו של היישוב הישן בעיקר בשל ניתוקו ממקורותיו הכספיים, חוגי היישוב החדש בירושלים, שבלטו בנושאי חינוך ורפואה, התפתחו ותפסו מקום מרכזי בהנהגת העיר ובשליטה על כספי הסיוע. כבר עם תחילת המלחמה התגבשו אנשי היישוב החדש לקבוצה שכללה משכילים ספרדים ואשכנזים כאחד, ופעלה כגוף סיוע ליהודי העיר, ויצרה עבורם מקומות תעסוקה.
מלבד יוסף מיוחס, יעקב טהון ואליעזר הופיין, שנשארו בירושלים בימי המלחמה, הוגלו שאר העסקנים הציוניים הבולטים מהעיר על ידי השלטון העו'תמאני. עם סיום השליטה העות'מאנית בירושלים, הביקוש לגוף מרכזי שידאג לספק את צרכיה החיוניים של הקהילה היהודית בירושלים גבר, והשלושה ערכו בירושלים כינוס ייסוד ב-12 בדצמבר 1917, מספר ימים לאחר שנכבשה העיר בידי הבריטים. אל הכינוס הוזמנו 16 אישים ידועים מהיישוב, שהחליטו יחד על הקמת ועדת בחירות שהופקדה לייסד את גוף ההנהגה המרכזי, שיהיה מיועד לכלל העדות והחוגים מהיישוב הישן והחדש בעיר, וידאג לצורכיהם החיוניים. ועדת הבחירות הורכבה משלושה נציגי מייסדי הוועד, ועוד 27 נציגי הוועדים והארגונים שלהלן: ועד העדה הספרדית בירושלים (חמישה נציגים), "ועד כל הכוללים" (ארבעה נציגים מטעם כוללות האשכנזים, ונציג אחד מ"וועד האשכנזים"), הסתדרויות "ירושלים", "המזרחי", "האזרח", "הלאומיים-הרדיקלים", "הפועל הצעיר" ו"פועלי ציון" (נציג אחד מכל הסתדרות), "אגודת המורים", "אגודת הפקידים", "אגודת מרכז", "אגודת בעלי המלאכה", ו"אגודת השמשים והסופרים" (נציג אחד מכל אגודה), "הצעירים הספרדים", "הצעיר הא"י", המכבים הקדמונים, "המכבי", בני ברית ואגודת אחוה (נציג אחד מכל ארגון).
בתחילת חודש מרץ 1918 נערכו בחירות בהשתתפות כ-3,000 מתושבי ירושלים, שבחרו לוועד נציגים מכלל עדות וחוגי ירושלים.
הוועד התכנס לראשונה ב-18 במרץ 1918, ובמהלך השנה הראשונה להקמתו התקבלו החלטות שונות בנוגע לאופי הוועד ודרכי פעולתו.
היסטוריה > בחירת נציגי הוועד ודרכי פעולה ראשונות

בכל ארבע שנים נבחרו חברי הוועד מחדש, וזכות הבחירה ניתנה לכל יהודי בגיל 20 ומעלה, המתגורר בירושלים לפחות שישה חודשים. כדי להיבחר כחבר לוועד, היה על המועמד להיות בן 25 ומעלה, ולהתגורר בירושלים לפחות 12 חודשים.
הוועד פעל באמצעות שני גופים: "ועד העיר הכללי" שמנה 70 נציגים, ו"הוועד הפועל", שמנה 23 נציגים. ה"ועד הפועל" ניהל בפועל את ענייני הקהילה היהודית בהתאם למדיניות שקבע "ועד העיר הכללי", ויישם את החלטותיו באמצעות ועדה של שבעה נציגים מחבריו, שהתכנסה אחת לשבוע ומסרה ל"ועד העיר הכללי" דו"ח מפורט על פעילותה.
הבחירות הראשונות לוועד שנערכו לאור התקנות שנקבעו במהלך השנה הראשונה לקיום הוועד, התקיימו ב-14 במאי 1919, והשתתפו בהן 2,538 איש מתושבי ירושלים, מתוכם 1677 ספרדים ו-861 אשכנזים. הנציגים שנבחרו לוועד הורכבו בעיקר מאנשי המנהיגות הציונית הוותיקה בעיר, ומציבור המתונים מהיישוב הישן. בבחירות אלו נבחר דוד ילין לשמש כיו"ר הוועד, וסגניו היו יוסף מיוחס וזלמן רובין.
על רקע הבחירות שנערכו בדצמבר 1944, בוצעה חטיפת דניאל ינובסקי.
משרדי הוועד שכנו ברחוב החבשים, היכן ששכן לימים מטה ההגנה שפעל בעיר.
פעילות הוועד > ייצוג ותיאום מול מוסדות השלטון

ועד העיר פעל לתאם בין גורמים שונים בירושלים, כדי לקדם עניינים משותפים ליהודים. כך לדוגמה היה מעורב בבחירות לעירייה בשנת 1927, והריץ רשימה יחד עם כלל הגורמים היהודים בעיר, שכללה את יצחק שמעיה אלישר, יצחק בן-צבי, אליהו יוסף שמאע וחיים סלומון, ותמכה בראע'ב נשאשיבי כמועמדה לראשות העיר. בבחירות לעירייה שנערכו בשנת 1934, הורצו מטעם הגורמים היהודים בעיר ובתמיכת ועד העיר, הנציגים דניאל אוסטר, שמואל עדן, אברהם אלמליח, יעקב חכמישווילי, יצחק בן צבי וחיים סלומון. בנוסף ניהל ועד העיר גם ועדת עירייה, שתפקידה היה לדאוג שיסופקו ליהודי העיר כל זכויותיהם.
לשם הקמת שוק מחנה יהודה, פעל ועד העיר לתווך בין בעלי הקרקע לסוחרים ולבעלי האמצעים הכספיים, והשיג את אישורה של מחלקת הבריאות בממשל הבריטי להקמת השוק, לאחר שהאחרונה דרש כי השוק יפעל לפי נוהלי היגיינה שקבעה.
פעילות הוועד > סיוע כלכלי וסוציאלי

ועד העיר הקים תחתיו ועדות משנה, שעסקו בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה במתן סיוע לתושבי העיר על בסיס שיוך עדתי או מגזרי. בין היתר דאגו ועדות אלו לאספקת מזון ומתן הלוואות, לסייע לעניים, לטפל במראה השכונות ולקלוט עולים חדשים. כן לקחו גם חלק בפיקוח על מוסדות הסעד בעיר, ובהם "מושב הזקנים המאוחד לעדת האשכנזים", ובית מושב הזקנים והזקנות הספרדי.
בחסותו של ועד העיר, נפתחה בירושלים בחודש מאי 1932 לשכה סוציאלית, שהתרחבה אט אט למספר סניפים בשכונות שמחוץ לחומה, ובחודש אוקטובר 1932 נוסדה בחסות הוועד "האגודה לעזרת גני הילדים העבריים הציבוריים אשר בחסות ועד הקהילה", והוועד ריכז את פעילותה. עם תחילת מאורעות האיבה כנגד יהודים, ריכז הוועד את הטיפול בפליטים שברחו מהעיר העתיקה ירושלים ובפליטים שפונו מחברון. לאור התנכלויות ליהודים, בין השנים 1936 - 1939 היה אחראי הוועד על ארגון השמירה על מספר שכונות בירושלים באמצעות ועדת ביטחון שהקים לשם כך.
פעילות הוועד > מועצה דתית מאוחדת

במחצית השנייה של תקופת השלטון הבריטי בארץ ישראל, פעל ועד העיר לייסד גוף הנהגה דתית משותף לכלל העדות בירושלים, שבאמצעותו ניתן היה לפתח את שירותי הדת בעיר. לשם כך קיים ועד העיר משא ומתן בין נציגי הסתדרות המזרחי, נציגי הוועד הלאומי ונציגי הרבנות הראשית בשנת 1936, ובסופו הוחלט על הקמת "המועצה הדתית שעל-יד קהילת ירושלים". לאחר הבחירות למועצת הרבנות הראשית בסוף שנת 1936, אוחדו שירותי השחיטה האשכנזית ושירותי השחיטה של ועד העיר, ומאז היו בפיקוח של הרבנות הראשית.
פעילות הוועד > קבורה

לאור התנהלות בלתי מפוקחת של ארגוני הקבורה היהודית בירושלים ופיצול הקבורה לחלקות שונות בין העדות, החליט הממשל הבריטי להטיל על ועד העיר לטפל בנושא ולתקן את הליקויים שבו. בתחילת שנת 1932 הוקמה על ידי הוועד ועדת קבורה שתפקידה היה לנהל את חברות הקדישא בעיר, לתאם עמדות ביניהן, לייצב את מחירי הגבייה על הקבורה וגביית מיסים לצורך שמירה והגנה על בתי הקברות עתיקים. ועדת הקבורה קיימה דיונים בנוגע למצב הקבורה היהודית בירושלים והגיעה למסקנה כי יש צורך בהקמת בית קברות חדש, שיהיה מיועד לכולם, ללא הפרדה בין העדות. הקמת בית הקברות יצאה אל הפועל בשנת 1935, אז נרכשה חלקת אדמה במעלה הר הזיתים בגודל של 22 דונמים, ובו בזמן הוקמה חברה קדישא חדשה מטעם ועד העיר, שתהיה אחראית לנהל ולהפעיל את בית הקברות. חברא קדישא זו פעילה עד היום בשם "חברא קדישא קהילת ירושלים".
מלבד החברה קדישא, ועד העיר ייסד ועד משנה בשם "גמילות חסדים של אמת" שתפקידו היה לדאוג שפעילות החברה קדישא תהיה לפי ההלכה היהודית ומנהגי ירושלים, ותקנותיו אושרו על ידי מועצת הרבנות הראשית ב-12 בספטמבר 1938. בית הקברות החדש, שתוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן, נחנך לראשונה בחודש אפריל 1939, עם קבורתו של הרב ישראל מאיר סימנסון, רבה של קהילת ברסלאו במקום.
פעילות הוועד > קבורה > בית הקברות בסנהדריה ובשייח' באדר

עם פרוץ מלחמת העצמאות, שוב התעורר צורך בהקמת בית קברות נוסף. הפיגוע שהתרחש בחודש פברואר 1948 ברחוב בן יהודה, גרם לאנשי הוועד לזרז הליכים למתן פתרון לבעיית הקבורה בהר הזיתים, שבתקופה זו נוספו אליה גם בעיות ביטחוניות. אנשי הוועד מצאו שטח באזור סנהדריה, קרוב לקברי הסנהדרין, בגודל של כ-25 דונמים. חניכת בית הקברות החדש נערכה ב-26 בפברואר 1948, עם קבורתם במקום של 42 מהרוגי הפיגוע ברחוב בן יהודה. בית הקברות נוהל על ידי אנשי הוועד, והנהלים בו היו זהים לאלו שבבית הקברות שבהר הזיתים. עם החרפת המלחמה, הפך אזור בית הקברות בסנהדריה לחזית הלחימה, ועם זאת גדל מספר הגופות ששכנו בבתי החולים ללא קבורה. לבסוף נמצא פתרון זמני בדמות קבורה בשטח ששכן במחצבה בשייח' באדר.
פעילות הוועד > ועדת שמות

ועד העיר ניהל ועדת שמות מטעמו, שתפקידה היה להציע שמות לרחובות ירושלים, וחבריה היו אנשי רוח שהיו בקיאים בתרבות ובהיסטוריה של העיר. הוועדה הייתה מרכזת שמות שהגיעו אליה כבקשות מוועדי שכונות ומאישים פרטיים, ומעבירה אותם בצורה מסודרת בצירוף מפות אל הגורמים הרלוונטיים בעירייה. במשך שנות פעילותה של הוועדה, הייתה מגמתה בעיקר לקרוא לרחובות בעיר על-שם דמויות מרכזיות ביהדות, כדוגמת אבות האומה ודמויות נוספות מהמקרא, וגם על-שם דמויות שפעלו להרחבת היישוב בעת החדשה. כשהוקמה בשנת 1937 ועדת שמות מטעם עיריית ירושלים שהורכבה מנציגים מוסלמים, יהודים ונוצרים, רוב נציגיה היהודים היו חברי ועדת השמות שהקים ועד העיר. הוועדה המשותפת קבעה כי ברחובות שבהם מתגוררים יהודים - ייקראו שמות עבריים, ברחובות שמתגוררים מוסלמים - ייקראו שמות ערביים, וברחובות מעורבים - ייקראו שמות בשתי השפות.
פעילות הוועד > סופו של הוועד

פעילות הוועד הגיעה אל סיומה עם הקמת המדינה, וכינון עירייה בירושלים, שלראשונה עמד בראשה ראש עיר יהודי. אולם למרות שפעילותו הופסקה, דרכי הפעולה והתשתית הארגונית של עיריית ירושלים היוו את הבסיס להקמתה ולפעילותה של זו האחרונה.
התנגדות לוועד

לוועד, שהכיל מגוון עדות ומגזרים מהיישוב, וחלק מנציגיו היו חילונים, קמה התנגדות מצד אנשי היישוב הישן, החרדים, והם סירבו לקחת בו חלק. כתגובה, הקימו האחרונים ועד חדש בשם "ועד העיר האשכנזי", שאיחד את יוצאי אירופה מהיישוב הישן, וכנשיאיו שימשו הרב יצחק ירוחם דיסקין והרב יוסף חיים זוננפלד.
ניסיונות איחוד בין שני הוועדים לא צלחו, בשל חילוקי דעות ביניהם, לדוגמה אודות השפה העברית, זכות בחירה לנשים, מיסים ושחיטה.
לאחר שאושרה "חוקת הקהילות" בשנת 1928, לפיה הוכרה קהילת יהודי ירושלים כקהילה לאומית בעלת זכויות לקיום מוסדות בשליטה עצמאית, הקים ועד העיר לשכה שפעלה עבור התפקדות לארגון כנסת ישראל. בשל פעילות ההתפקדות, אנשי היישוב הישן עוררו התנגדות להתפקדות לארגון, וקראו לפרוש ממנו בשל אי הכרתההכרתו בהלכה היהודית.
הערות שוליים

↑  ועד הקהילה בכתיב מלא
↑  בארץ ישראל, בעיתון המזרחי, באתר עיתונות יהודית היסטורית
↑  חברא קדישא קהילת ירושלים באתר "פורום חברות הקדישא".
דאריו סביטאניץ'

דאריו סביטאניץ' (נולד ב-16 במאי 1984) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי-קרואטי בעמדת החלוץ.
קריירה

סביטאניץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של באנפילד. ב-20 בדצמבר 2003 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בגיל 19 בהפסד 1–3 נגד אולימפו. ב-27 באפריל 2007 הוא הבקיע שלושער בניצחון 0–4 נגד ניואל'ס אולד בויס. במהלך עונת הקלאסורה של שנת 2008 הוא הבקיע 13 שערים.
לאחר סיום העונה, סביטאניץ' חתם באייאקס אמסטרדם בתור מחליפו של קלאס יאן הונטלאר. ב-12 בדצמבר 2008 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון נגד נאק ברדה. ב-1 בינואר 2010 הושאל לפצ'וקה המקסיקנית עד לסיום העונה, הוא זכה עם המועדון בליגת האלופות של CONCACAF. ב-3 בנובמבר 2010 הוא חזר לאייאקס וזכה עם המועדון באליפות הראשונה שלהם לאחר 7 שנים.
ביולי 2011 סביטאניץ' הושאל לבוקה ג'וניורס עד לסיום העונה. ב-28 באוגוסט 2011 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו נגד סן לורנסו. הוא זכה עם המועדון בטורניר האפרטורה של שנת 2011, והגיע עם המועדון לגמר גביע הליברטדורס בעונת 2012 שם הפסידו לקורינתיאנס.
ב-25 ביולי 2012 הוא חתם ל-3 שנים בניס הצרפתית. ב-5 בינואר 2015 חזר לפצ'וקה.
תארים

ליגת האלופות של CONCACAF‏: 2009/2010
אליפות הולנד: 2010/2011
אליפות ארגנטינה: אפרטורה 2011
גביע ארגנטינה: 2012
ריצ'רדס בניושיס

ריצ'רדס בניושיס (בליטאית: Ričardas Beniušis; נולד ב-23 באפריל 1980) הוא כדורגלן ליטאי. שיחק בעבר עונה בקבוצת הפועל רעננה.
קריירה

בניושיס התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל אינקראס קובנה מהליגה הליטאית השנייה. בעונת 1999 הצטרף לקבוצה הבוגרת וכבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה כבש 16 שערים והיה שותף לעלייה של הקבוצה לליגת העל הליטאית. במהלך שנת 2000 הצטרף לבלטיקה קלינינגרד מהליגה השלישית ברוסיה, במדיה רשם רק הופעה אחת במשחק הליגה נגד סוקול סרטוב. בשנת 2001 חזר לקדנציה שנייה באינקראס. כעבור שנה חזר לרוסיה וחתם בקריליה סובייטוב סמרה.
בשנת 2002 הצטרף לסטארט מליגת העל הנורווגית, במדיה שיחק עונה אחת.
בשנת 2003 חתם באטלנטאס וכעבור חצי שנה הצטרף לקובנה עמה זכה בשלוש אליפויות ובגביע אחד. בקיץ 2007 חתם בהארטס אוף מידלות'יאן, ממנה עבר לליאפייס מטאלורגס ולאחר מכן לדונאיסקה סטרדה.
בקיץ 2009 הצטרף לסודובה מריאמפולה. בינואר 2010 בניושיס חתם בהפועל רעננה מליגת העל עד לסיום העונה. בסיום העונה, רעננה ירדה לליגה הלאומית ובניושיס חזר לסודובה.
בהמשך הקריירה, שיחק גם בקרויה פאקרוייס, שילאס קאזלו רודה, שילוטה ופאנריס וילנה.
ב-4 ביולי 2021 בניושיס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליטא בניצחון 2-5 נגד אסטוניה. ב-9 בפברואר 2002 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד מולדובה.
תארים

ליגת העל הליטאית: 2003, 2004, 2006
הגביע הליטאי: 2004, 2005
מלך שערי ליגת העל הליטאית: 2003 (16 שערים)
הפילוג בישיבת פוניבז'

קבוצה מתלמידי הישיבה במשתה היין, פורים 2012
הפילוג בישיבת פוניבז' הוא אירוע פילוג מתמשך בישיבת פוניבז' בבני ברק. ראשית הסכסוך במאבקים בין ראשי הישיבה בשנות ה-90, והוא עודנו מתמשך. הפילוג כלל פסקי דין ובוררות רבניים, כמו גם פניה לבתי המשפט הרשמיים במדינת ישראל. כחלק מהפילוג אירעו גם אירועי אלימות ותקיפה קשים בין שני הצדדים, בהם נפצעו רבנים ותלמידי ישיבה.
הסכסוך הארוך על הנהגת הישיבה היה הביטוי הראשון לפיצול המחנה החרדי־ליטאי לשני פלגים, פיצול שבא לידי ביטוי באופן רחב החל מ־2012, לאחר פטירת הרב יוסף שלום אלישיב.
בשנות ה-90

מאז סוף שנות ה־90 של המאה ה־20 מתקיימים בישיבה מאבקי שליטה קשים. במשך למעלה מעשור (1997–2009) התקיימו בישיבה מתיחות וחיכוך כמעט יומיומיים בין תומכי נשיא הישיבה הרב אליעזר כהנמן וראשי הישיבה הרב גרשון אדלשטיין והרב ברוך דב פוברסקי (נודע בכינוי "שונאים", בהגיה מלעילית), לבין תומכי ראש הישיבה הרב שמואל מרקוביץ (מחנה זה מכונה "מחבלים" בהגיה מלעילית), מחנה שמשתייך לפלג הירושלמי.
בעקבות הסכסוך נוצר פיצול חלקי במבני הישיבה כשבני המחנות תחמו את עצמם עם הזמן למבני פנימייה שונים. פיצול זה נוצר במקרים מסוימים על ידי שימוש באלימות והוצאת בחורים ממבני המחנה השני בכוח פיזי מחדריהם, לרוב על ידי מחנה ה"מחבלים". במסגרת המאבק שנויים במחלוקת המינויים של אנשי הצוות החדשים משני המחנות. הסכסוכים גלשו לעיתים לאלימות, והמשטרה נאלצה להתערב מספר פעמים.
כעבור תקופה בה נמשכו החיכוכים, הורה הרב אדלשטיין לאנשי מחנה כהנמן הסרים למשמעתו לוותר על תפילות השבת והחגים בהיכל המרכזי של הישיבה ולקיים אותן במבנה בשם "אוהל קדושים" הסמוך לישיבה, בכדי להפחית את החיכוך. בהמשך הופרדו גם מקומות הישיבה בחדר האוכל. הפרדה זו נעשתה בהפעלת אלימות ובהשלכת מצרכי מזון בין הצדדים במהלך הארוחות. כיום מתקיימות בפועל במבני הישיבה שתי ישיבות נפרדות לחלוטין, למעט ישיבה משותפת באולמות הלימוד בשעת תפילות הישיבה. הסכסוך ממשיך להתפרץ מעת לעת, ובפרט בתחילת שנת הלימודים, כאשר מגיעים תלמידים חדשים.
מלבד ראשי הישיבה, הרבנים אדלשטיין ופוברסקי, הצליח כהנמן הנכד לגייס את תמיכתם של הרב נסים קרליץ, הרב חיים קניבסקי, והרב מיכל יהודה ליפקוביץ'. גיסו הרב מרקוביץ זכה לתמיכת הרב יוסף שלום אלישיב והרב שמואל אוירבך.
פסקי הבוררות

דיון בוררות בין שני הצדדים התנהל בפני הרכב דיינים בראשות הרב חיים צימבליסט, הרב פינחס שרייבר והרב מאיר הייזלר. הבוררות קבעה כי הבעלות הממונית על נכסי הישיבה תהיה של בנו של אברהם כהנמן, אליעזר כהנמן. ראשות הישיבה אמורה הייתה להתחלק בין הרב פוברסקי, הרב אדלשטיין והרב מרקוביץ. פסיקה זו לא כובדה במלואה עקב מחלוקת בין הצדדים הקשורה לפרשנות המעשית של ביצוע פסק הבוררות. בשנת 2005 אישר בית המשפט המחוזי בתל אביב את הבוררות במעמד צד אחד, אך כשנה לאחר מכן ביטל בית המשפט העליון את אישור הבוררות והחזיר את הדיון לבית המשפט המחוזי. בשלב מסוים פרש הבורר מטעם כהנמן, הרב פינחס שרייבר מן הבוררות כשהוא מותח ביקורת על התנהלות ההליך כולו. הרב צימבליסט שישב בראש ההרכב דחה את המהלך וקבע כי ההרכב ימשיך לדון בתיק.
עם פטירת נשיא הישיבה אברהם כהנמן, בנו של מייסדה הרב כהנמן, בשנת תשס"ט (2009), הוריש בצוואתו את זכויותיו בישיבה לרעייתו רבקה. לפי הצוואה אם לא תהיה רבקה בין החיים בשעת פתיחתה, יחולק החלק שלה בין הבן אליעזר (60%) נוסף על חלק שהקנה לו בחייו (10%), לבין הבת ציפורה אשת הרב שמואל מרקוביץ (40%). שלושים יום לאחר פטירתו ייפתה האלמנה רבקה את כוחו של בנה אליעזר לנהל בשמה את הישיבה. למרות זאת, בפועל לא השפיעה הצוואה על הסכסוך שהיה מוטל אותה עת בבוררות, והתעוררה מחלוקת משפטית באשר לתוקפה של הצוואה והסמכויות הנגזרות ממנה. שני הצדדים טענו כי הצוואה מחזקת את מעמדם המשפטי וכי עולה ממנה כי דעת המנוח הייתה לטובתם.
בשנת 2013 פנה הרב כהנמן לבית המשפט המחוזי בתל אביב בדרישה לפסול את הבוררים, הרב הייזלר והרב צימבליסט, שהמשיכו לדון בתיק, בטענה שפעלו שלא כהוגן ועשו יד אחת עם הרב מרקוביץ, אולם בית המשפט דחה את הבקשה. גם ערעורו על החלטה זו בבית המשפט העליון נדחה, ובשנת 2014 שבו הבוררים לדון בתיק. באפריל 2014 שיגרו שלושה דיינים מבית הדין של הרב קרליץ מכתב לבורר הרב צימבליסט ובו כתבו כי "אין להמשיך הבוררות, ואין לזה שום תוקף על פי התורה, וכל כוחם הוא רק מכח הערכאות בלבד". על המכתב חתמו גם הרב אהרן לייב שטיינמן והרב חיים קניבסקי. בעקבות זאת פנה הרב כהנמן לבית המשפט בדרישה לבטל את הבוררות והציג מכתב בחתימת הרב צימבליסט ובו נכתב שאם הרב שטיינמן ימצא לנכון לבקש מהבוררים שלא להתכנס יקבלו את דעתו. אולם בית המשפט דחה את הבקשה.
בדצמבר 2014 ניתן פסק בוררות ובו כתב הרב צימבליסט כי הרב מרקוביץ וקבוצתו "הם ממשיכי ישיבת פוניבז' המקורית" ואילו הרב כהנמן ואנשיו הקימו ישיבה נפרדת. אנשי הרב כהנמן ערערו על פסק הבוררות ובאוגוסט 2015 ביטלה אותו שופטת בית המשפט המחוזי יהודית שבח. השופטת קבעה שמערכת היחסים בין שלושת הבוררים הפכה כה עכורה, עד שקמה עילה להעבירם מתפקידם, לאחר שיקבלו הכרעה סופית בעניין סכומי הכסף השוטפים שיועברו לרב מרקוביץ ולתלמידיו. קביעה זו בוטלה על ידי בית המשפט העליון, שהורה שהבוררים ימשיכו בתפקידם, ושמצופה מהם להתנהל באופן מקצועי ומכבד. בתחילת 2018 הגיש הרב כהנמן בקשה נוספת לפסול את הדיינים צימבליסט והייזלר מתפקידם, בעקבות ראיות חדשות.
פסק הבוררות האמור הביא להתלקחות מחודשת של הסכסוך בין הצדדים, שהובילה לאלימות, להשחתה של ספריית הישיבה על ידי מחנה ה"מחבלים" ולמאבקים סביב תפילת ערבית בבית המדרש המרכזי של הישיבה. ב־29 בינואר 2015 פשטה המשטרה בכוחות גדולים על הישיבה ועצרה כ־25 תלמידים ממחנה הרב מרקוביץ. כעבור מספר ימים נעצר בנו של אליעזר כהנמן, יוסף, בחשד לתקיפת הרב מרקוביץ. כדי למנוע את המאבקים בבית המדרש החליטה המשטרה על חלוקתו מדי ערב בשעה שבע בין המחנות, תוך שהיא מפקחת על כך.
בעשור השלישי של המאה ה-21

עם פרוץ מגפת הקורונה ב-2020, נמנעו אנשי הרב כהנמן מקיום לימודים בהיכל המרכזי, עקב אי יכולתם לעמוד בהנחיות הבריאות בתנאים אלו. מצב זה איפשר לאנשי הרב מרקוביץ שלא הקפידו על הנחיות אלו להשתמש באופן בלעדי בהיכל המרכזי במשך קרוב לשנה, עד להתערבות בית המשפט במאי 2021, אז קבע בית המשפט כי עד להכרעה סופית בסכסוך יחולקו מקומות הישיבה בהיכל המרכזי באופן שוויוני, חציו הדרומי של ההיכל ניתן לרב כהנמן, וחציו הצפוני לרב מרקוביץ. לאחר שהצו לא כובד בשבתות, הבהיר בית המשפט באוגוסט אותה שנה כי החלוקה השוויונית הזמנית בהיכל הישיבה חלה גם על ימי השבת ונזף באנשי הרב מרקוביץ שהפרו אותו למרות שהחלוקה השוויונית היטיבה עמם כשנתנה להם מעמד שווה על אף נחיתותה המספרית של הקבוצה. במהלך סבב זה של דיונים בבית המשפט, התפטר ביולי 2021 הבורר הרב צימבליסט, שהואשם במשך השנים בידי אנשי הרב כהנמן בהטיה חד-צדדית, מתפקידו. במכתב ההתפטרות מנה הרב צימבליסט לצד מצב בריאותו את התנהלות אנשי הרב כהנמן ובאי כוחו כסיבה לפרישתו, תוך שהוא מטיח האשמות קשות באנשיו של הרב כהנמן, וכן בבורר מטעמו הרב משה פרקוביץ. בעקבות פרישתו מינה בית המשפט בספטמבר 2021 את השופט בדימוס דוד חשין לשמש כבורר בסכסוך בין הצדדים.
באפריל 2021 תועדו התנגשויות אלימות בין הצדדים שכללו תקיפות פיזיות והשלכת סטנדרים, ובמהלכן נפצע בנו של הרב אליעזר כהנמן, הרב אריה לייב כהנמן, המשמש כמנהל בישיבה.
הערות שוליים

↑  ע"א 3216/06 הרב אליעזר כהנמן נ' הרב שמואל מרקוביץ, ניתן ב־28 במרץ 2007
↑  קרב הירושה על נכסי ישיבת פוניבז': המחוזי סירב להדיח את הבוררים, באתר כלכליסט, 9 ביולי 2013
↑  רע"א 5421/13 הרב אליעזר כהנמן נ' הרב שמואל מרקוביץ, ניתן ב־1 באוקטובר 2013
↑  "אין לבוררות שום תוקף על פי התורה" בחדרי חרדים
↑  אלי כהן, בחדרי חרדים 11:16 24/04/2014, פוניבז': התחייבות לא לדון בלי הסכמת הגראי"ל, באתר בחדרי חרדים
↑  ישראל כהן, ‏פסק הבוררות בפוניבז': "השונאים" יממנו את "המחבלים", באתר כיכר השבת, 29 בדצמבר 2014; אלי כהן, פסק פוניבז': השונאים יפרנסו את המחבלים, באתר בחדרי חרדים, 29 בדצמבר 2014
↑  הוכחות הרב צימבליסט: "כל בני ברק יודעת", באתר בחדרי חרדים
↑  פסק בית המשפט המחוזי בסדרת תיקים, מיום 30.8.15
↑  רעא 6753/15 הרב אליעזר כהנמן נ' הרב שמואל מרקוביץ, ניתן ב־22 ביוני 2017
↑  ישראל כהן, ‏המאבק בפוניבז' נמשך: דרישה חדשה לפסול את הבוררים, באתר כיכר השבת, 1 בפברואר 2018
↑  אבי אשכנזי ויקי אדמקר‏, "חילול השם": המשטרה פשטה על אחת הישיבות היוקרתיות בעולם, באתר וואלה, 29 בינואר 2015
↑  הרב שמואל מרקוביץ הגיש תלונה במשטרה, התוקף נעצר, קול ברמה, 2 בפברואר 2015; 
ישראל כהן, ‏לאחר המעצר: בית המשפט שחרר את יוסי כהנמן, באתר כיכר השבת, 2 בפברואר 2015
↑  ישראל כהן, הבורר המיתולוגי של המחלוקת בפוניבז' שמונה ע"י הגרי"ש אלישיב, הרב צימבליסט התפטר באופן רשמי מתפקידו, בעוד כחודש יערך דיון בביהמ"ש על מינוי בורר חילופי בהסכמת הצדדים, באתר טוויטר
↑  הבורר החדש בפילוג של ישיבת פוניבז’: השופט בדימוס דוד חשין, באתר חרדים10, ‏2021-09-26
↑  עימותים אלימים בישיבת פוניבז': אחד הרבנים נפצע, נבדק ב-2022-09-04
↑  גיא עזרא, ‏צפו: קטטה אלימה בישיבת פוניבז';רב הוכה בצורה קשה, באתר "סרוגים", 20 באפריל 2021
אשמדאי

ערך זה עוסק בדמות מיתולוגית. אם התכוונתם ללהקה שסולנה מכונה אשמדאי, ראו .
דמותו של אשמדאי בספר הדמונולוגיה "Dictionnaire Infernal" מאת קולן דה פלנסי
אַשְׁמְדַאי הוא (או היה) מלך השדים במסורות העממיות היהודיות והנוצריות. מקורו מהשפה הפרסית; אזמידאן - שטן (מילולית: aesma-כעס; daeva-דיווה, מעין רוח רעה או שד בדת הפרסית העתיקה).
ניתן למצוא את גזרון השם אשמדאיוס (ασμοδαιοσ) לראשונה מהלחם של שתי מילים בשפת הפרסיים המזרחיים - אווסטית aesma ו daēuua, או בשפה הפרסית/פהלווית xem-dew משמעותם זהה בשני הלשונות והיא: שד-הזעם.
היהדות העממית מזהה באשמדאי את השורש ש.מ.ד, קרי הרס; הכחדה.
מהותו

לפי ספר הזוהר, אשמדאי היה מתמיד מלך השדים - והוא מלכם עד היום, כשמעולם לא הוחלף בשד אחר.
אמו של אשמדאי היא נעמה, ואביו - שמדון. לעומת זאת, במקורות קבליים אחרים מסופר שנפטר, וצאצאיו מושלים כעת על השדים, זאת בהתאם לקביעת הגמרא שהשדים מתים כבני אדם.
בספר הזוהר נזכר שהוא עלה ללמוד ב"מתיבתא דרקיע", הישיבה שזוכים להיכנס אליה רק הנשמות שבגן העדן העליון (מופיע גם בתלמוד, במסכת גיטין, בסיפור על לכידת אשמדאי בידי המלך שלמה).
שימוש באשמדאי

בתלמוד הבבלי, וכן במדרש, מסופר כי שלמה המלך השתמש באשמדאי לצורך בניית בית המקדש, כשרצה לגלות באמצעותו את מיקומו של השמיר. שר צבאו, בניהו בן יהוידע, לכד את אשמדאי, ואף למד ממנו אחרי לכידתו דברי חכמה.
לאחר תכסיס מתוחכם של אשמדאי, הוא הסיר משלמה המלך את ההגנות שהגנו עליו מפניו, וזרק אותו למרחק ארבע מאות פרסה. אז, מָלַךְ אשמדאי במקומו של שלמה, עד אשר שב שלמה מן הגלות. כשראה אשמדאי את שלמה, הוא ברח ממנו למקום בו שהה מלכתחילה. גם לאחר כן, נזהר עדיין שלמה מאשמדאי, ומינה שישים גיבורים לשומרו חמושים בחרבות ומגינים, ככתוב בשיר השירים, המיוחס לשלמה. שישים הגיבורים הם שישים אותיות אשר היו חקוקים על מיטתו של שלמה ואלו הן: יברכך ה וישמרך: יאר ה פניו אליך ויחנך: ישא ה פניו אליך, וישם לך שלום. (ספר מעם לועז)
במקורות הפרסיים

| --- | --- |
 :  ראו גם – יחסי זורואסטריות-יהדות
במזמורי הגאת'ות, המהווים חלק מהאווסטה שבכתבי הקודש של המאמינים בזורואסטריות, שמו של השד נכתב לראשונה ב-29:2 + Yasna; 30:6 ומבוטא כ-Ashem א-ש-ם, בכתבים אלה מתוארים ההולכים בדרכו של Aeshma ככאלה שבחרו בדרך הרשע ומביאים על ידי כך להרס העולם או לפגיעה בו, ולעומתם - חסידי אהורא מזדא המתמחים בלימוד הדרך לגירוש רוח השטן היא Aeshma ב-Yasna 48:12.
בכתבי הדת הזורואסטרית נאמר כי ביכולתו של אותו שד לעורר כוחות רשע ומגפות, aeshma הוא השד היחיד שמוזכר בגאת'ות, לדוגמה ב-Yasna 57:10 הוא מזמור המהלל את Sraosha הגיבור שמסייע ועוזר לעניי המקום לבנות את ביתם, ומביס את השד באבחת גרזן.
במקורות הרבניים במדרש ובקבלה

אשמדאי אינו מופיע בתנ"ך.
ההתייחסות המוקדמת ביותר אליו מצויה בספר טוביה מתקופת בית שני, שם אשמדאי תורגם בעברית ל"רוח המשחית": "וייקח רפאל (מלאך) את רוח המשחית וינדהו המדברה במצרים" (פרק ח פסוק ג). הדבר דומה מאוד לכליאת עזזאל (שגם מזוהה עם שדים) בספר חנוך א', פרק י', פסוק ד': "ועוד אמר "אל-רפאל אסר את-עזזאל ידיו ורגליו והשלכתו אל-החשך ועשית פתח אל-המדבר אשר בדודאל והשלכתו שמו." ומכך עולה הקבלה בין שתי הדמויות. אשמדאי נזכר גם בכתבי הבשורות האפוקריפיות (הבשורות על חיי ישו שלא נכללו בקאנון הברית החדשה).
בתלמוד הבבלי נאמר כי אשמדאי ממונה להזיק מי שאוכל או שותה זוגות.
במדרש איכה זוטא מובא המעשה הבא:
כשהוצרכו רבי שמעון בר יוחאי ורבי אליעזר בן רבי יוסי לילך אצל הקיסר לבטל גזירות על ישראל, בא אשמדאי לעשות להם נס, ונכנס בגופה של בת הקיסר והיא צווחה "הביאו לי את ר' שמעון", וכשבא לחש באוזנה "צא!", ויצא - וביטל המלך את הגזרות. גרסה אחרת לסיפור זה הובאה בתלמוד, אך שם הסיפור נסוב על שד בשם 'בן תמליון'.
אגדות יהודיות מימי הביניים סיפרו על מותו של אשמדאי בגזירות תתנ"ו, בשעה שיצא בראש צבא השדים להציל את קהילות אשכנז מפני הצלבנים.
התוספות כתבו שאשמדאי הביא למלך שלמה אדם עם שני ראשים, מבני בניו של קין.
בספר הזהר, נזכר כי אשמדאי כתב לשלמה המלך 'ספר טומאה' שהיו בו 1,405 דברי טומאה, ואף נזכרו שני דברים בשמו:
כל המצוות צריך לשלם עליהם שכר מלא, ואם קבלם בחינם, שורה עליהם רוח טומאה.
הרוצה שלא תידבק לילית בזרעו, צריך לכסות את ראש אשתו שלושים יום, ולא שלושה כפי שנכתב לפני.
בעץ חיים נזכר שאשמדאי הוא מקליפת נוגה, ושאשתו היא השדה לילית.
הרמ"ק מרחיב בפרדס רימונים על אשמדאי, לפיו לאשמדאי הייתה אשה בשם 'לילית זעירתא', ואף שנשלט על ידי סמאל הייתה להם מריבה על שדה בשם 'לילית עולמתא'. מלילית זעירתא נולד חרבא דאשמדא "אלפפוניא" וכן נקרא "גור אריה" ממונה על שמונים אלף מלאכי חבלא, ובאותו זמן נולד מלאך "חרבא דמלכא משיחא".
בספרות

בסדרת ספרי "האלף האפל", כת של מתנקשים הסוגדת לאליל-שד אשמדאי/אסמודאוס.
אשמדאי הוא שם של נחש צפע ענק בסדרת ספרי "רדוול".
הערות שוליים

↑  מילים שחדרו לעברית: מפרסית, אתר השפה העברית(הקישור אינו פעיל)
↑  רמב"ן ור' בחיי בראשית ד, כה וזה"ח.
↑  גרשום שלום, "בילאר מלך השדים", שדים, רוחות ונשמות, יד יצחק בן-צבי, תשס"ד
↑  מסכת חגיגה דף ט"ז
↑  מסכת גיטין דף ס"ח
↑  שיר השירים, פרק ג פסוקים ז-ח
↑  יגאל בן-נון, קיצור תולדות יהוה, עמ' 381: "בספר טוביה מופיע לראשונה שד בשם 'אשמדאי'".
↑  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ק"י, עמוד א'
↑  איכה זוטא פרשה א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת מעילה, דף י"ז, עמוד ב'.
↑  גרשום שלום, שדים, רוחות ונשמות, יד בן-צבי, תשס"ד, עמ' 81-82
↑  מנחות דף ל"ז א ד"ה או קום גלי כו'
↑  ח"ב קכח.
↑  ח"ג יט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1217607064  VIAF: 7160060049635601774   WorldCat (עם VIAF): 7160060049635601774