stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של חוף השנהב
מלחמת האזרחים הראשונה > המשך הלחימה ומעורבות צרפתית

ב-4 בנובמבר 2004 תקף חיל האוויר של חוף השנהב את בואקה שבצפון המדינה. ב-6 בחודש הפציץ מטוס תקיפה מדגם סוחוי SU-25 בסיס בו שהו כוחות צרפתיים סמוך לבואקה. תשעה חיילים צרפתיים ועובד סיוע אמריקני של האו"ם נהרגו ו-31 איש נפצעו. בתגובה ביצעו חיילים צרפתים תקיפה יבשתית על שדה התעופה בימוסוקרו והשמידו בו זוג מטוסי סוחוי SU-25 ושלושה מסוקי קרב, ושני מסוקים נוספים של צבא חוף השנהב הופלו מעל אביג'אן. הצרפתים השתלטו במהירות על שדה התעופה של אביג'אן והטיסו אליו תגבורות. כתוצאה מכך החלו מהומות אנטי-צרפתיות בעידוד הממשלה באביג'אן ובימוסוקרו, ומאות אזרחים זרים, רובם צרפתים, פונו. מספר לא ידוע של מפגינים נהרגו בעימותים עם החיילים הצרפתיים. עד ה-8 בנובמבר עזבו רוב האזרחים הזרים שחולצו את המדינה.
מלחמת האזרחים הראשונה > סיום העימות (2005–2007)

בין ה-3 ל-5 באפריל 2005 נפגשו נציגי המפלגות היריבות בפרטוריה, תחת חסותו של נשיא דרום אפריקה, תאבו מבקי. בין החלטות הסכם פרטוריה הייתה ההכרזה על סיום הלחימה באופן סופי ומיידי בכל רחבי חוף השנהב. כוחות המורדים החלו להסיג כלי נשק כבדים מקו החזית החל מה-21 באפריל. תאריך הבחירות לנשיאות חוף השנהב נקבע ל-30 באוקטובר 2005, אך המזכיר הכללי של האומות המאוחדות, קופי אנאן, הכריז בספטמבר כי לא ניתן יהיה לעמוד ביעד.
העפלתה ב-2006 של נבחרת חוף השנהב לטורניר גביע העולם בכדורגל סייעה בהבטחת הפסקת האש בין הצדדים ושכנעה את גבאגבו לפתוח מחדש במשא ומתן. בנוסף, סייעה הנבחרת בהפחתת המתח כאשר ערכה משחק בבירת המורדים בבואקה באירוע שהפגיש בפעם הראשונה בין שני הצבאות והסתיים בשלום. מועד הבחירות נדחה, כאשר החליט האו"ם להאריך את המנדט שניתן לממשלתו של גבאגבו בשנה נוספת, על אף התנגדות האופוזיציה, ובסוף 2006 נדחה פעם נוספת לאוקטובר 2007.
ב-4 במרץ 2007 נחתם הסכם שלום בין כוחות הממשלה לכוחות החדשים (FNCI) בואגאדוגו שבבורקינה פאסו, וגיום סורו מונה כראש ממשלת המעבר ונכנס לתפקידו בתחילת אפריל. ב-16 באפריל פורק אזור החיץ בטקס בנוכחות גאבגבו וסורו וחיילים מכוחות הממשלה והכוחות החדשים השתתפו במצעד צבאי משותף בפעם הראשונה. הנשיא גאבגבו הכריז בטקס כי המלחמה הסתיימה, וב-18 ביוני החלו משרדי הממשלה לחזור לצפון המדינה. ב-29 ביוני נעשה ניסיון להתנקש בחייו של סורו, באמצעות רקטות שנורו לעבר מטוסו בעת המראה משדה התעופה בבואקה. ב-30 ביולי ביקר גבאגבו בפעם הראשונה מאז תחילת הסכסוך בצפון ונערך טקס בהשתתפות סורו, בו הוכרז שוב סיום הסכסוך והרצון לקיים בחירות חדשות, אשר תוכננו ל-2008. גבאגבו שב לבקר בצפון גם ב-28 בנובמבר וב-22 בדצמבר החלו כוחות הממשלה והמורדים לסגת מאזור החיץ ונערכו מחדש בבסיסים בימוסוקרו ובבואקה, בהתאמה.
בחירות 2010 ומלחמת האזרחים השנייה

הבחירות נדחו שוב ושוב עד שנקבעו לבסוף ל-31 באוקטובר 2010. בסיבוב השני של הבחירות שהתקיים ב-28 בנובמבר טענו ואטארה וגבאגבו לניצחון וכל אחד מהם הושבע בנפרד כנשיא. אנשיו של גבאגבו טענו לאי סדרים באזורי הבחירה בצפון, שתמכו בואטארה, והנשיא סירב לפנות את כיסאו על אף הלחץ הבינלאומי, שכלל את האו"ם, ארגון הקהילייה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה, האיחוד האירופי וארצות הברית. על רקע המשבר אירעו במדינה אירועים אלימים בין תומכי שני הצדדים, שהביאו לחששות במערב מפני פרוץ מלחמת אזרחים בעלת אופי אתני. בין נובמבר 2010 למרץ 2011 נהרגו מאות בעימותים וכמיליון איש נמלטו, בעיקר מאזור אביג'אן.
לאחר קרבות שפרצו בסוף פברואר בין כוחות המורדים לכוחות הממשלה במערב המדינה, שהביאו לכיבושן של מספר ערים ועיירות בידי הראשונים, פתחו ב-28 במרץ הכוחות החדשים (ששמם שונה לכוחות הרפובליקנים של חוף השנהב (RFCI)) במתקפה כללית ועד ה-31 במרץ השתלטו על מרבית שטחה של חוף השנהב, תוך התנגדות מועטה מצד כוחות צבא הממשלה, ונכנסו לאביג'אן, שם התבצרו כוחותיו הנאמנים ביותר של הנשיא המפסיד, גבאגבו.
מ-31 במרץ התרכזו הקרבות באביג'אן בעיקר סביב הארמון הנשיאותי ובאזור בניין הטלוויזיה הממשלתית. במקביל לקרבות השתלטו כוחות האו"ם וצבא צרפת על נמל התעופה לאחר שננטש על ידי כוחות הממשלה, תגבורת של כוחות צרפתיים נוספים נחתה בו והחל פינויים של אזרחים זרים מהעיר לשדה התעופה ומשם אל מחוץ למדינה. ב-2 באפריל התנהלו קרבות כבדים סביב הבסיס הצבאי אגבאן (Agban) והארמון הנשיאותי, ובניין הטלוויזיה חזר לפעול לאחר ששידוריו הופסקו בשל הקרבות בסביבתו. מזכיר האו"ם באן קי-מון קרא לגבאגבו "להתפטר ולמסור את השלטון לנשיא הנבחר ואטארה".
ב-4 באפריל החלו עובדי סיוע של האו"ם להתפנות מאביג'אן ומאות חיילים צרפתיים נוספים נחתו בשדה התעופה. מסוקים המשתייכים לאו"ם ולצבא צרפת החלו לירות לעבר עמדות של אנשי גבאגבו, ומזכיר האו"ם ודובר של צבא צרפת ציינו כי מדובר בתקיפות על מנת להגן על מתקני האו"ם ועל אזרחים.
ב-5 באפריל הודיעו אנשיו של ואטארה על כיבוש הארמון הנשיאותי. בעקבות זאת ביקש מפקד צבא חוף השנהב הפסקת אש, מפקדים נוספים ערקו לצד המורדים וגבאגבו החל במשא ומתן על כניעה. עם זאת, לאחר כישלון המשא ומתן, נעו כוחות המורדים לעבר ביתו של גבאגבו ב-6 באפריל והטילו עליו מצור. בסיוע צרפתי, הסתערו כוחותיו של ואטארה על הבית ב-11 באפריל ועצרו את גבאגבו, אשתו, בנו וכ-50 איש שהשתייכו לפמלייתו. הנשיא לשעבר ואנשיו הועברו למפקדתו של ואטארה, תחת שמירה של כוחות האו"ם.
2011-2016

באוקטובר 2011 פתח בית הדין הפלילי הבינלאומי בחקירה על אירועים האלימים שבוצעו בתקופה שלאחר בחירות 2010 והוציא צו מעצר לגבאגבו, אשר שהה מאז אפריל 2011 במעצר בית בקורוגו. גבאגבו הוטס להאג ב-29 בנובמבר 2011 והוחזק במעצר עד לפתיחת משפטו, שהחל ב-28 בינואר 2016 בו כפר בהאשמות נגדו, אשר כללו פשעים נגד האנושות כגון רצח, אונס ורדיפה פוליטית.
ביוני 2011 הקים גיום סורו ממשלה חדשה בראשותו, ובחירות לפרלמנט, הראשונות מאז 2000, נערכו ב-11 בדצמבר אותה שנה. על אף ההיענות הנמוכה מצד ציבור הבוחרים, הגדילו מפלגת השלטון החדשה ובעלי בריתה את כוחן, בעוד נציגי מפלגת השלטון המודח החרימו את הבחירות. לאחר ששימש כראש ממשלה במשך יותר משנה, התפטר סורו ממשרתו ב-8 במרץ 2012, על מנת לפנותה עבור נציג ממפלגת PDCI אשר תמכה בואטארה בבחירות 2010. סורו נבחר כיושב ראש הפרלמנט לאחר ארבעה ימים, ללא הצגת מועמדות מנציגים אחרים, תפקיד אשר הותיר אותו כבעל השפעה רבה בפוליטיקה המקומית.
תחת שלטונו של ואטארה התייצבה כלכלת חוף השנהב, עם צמיחה כלכלית של 8-9% בשנה והתוצר המקומי הגולמי הגיע ל-37.4 מיליארד דולר. הגידול בהשקעות הזרות במדינה אפשר לואטארה להשיג מימון באמצעות איגרות חוב עבור פרויקט פיתוח התשתיות שלו להקמת מערכת כבישים מודרנית וגשר חדש באורך 1.5 ק"מ. על אף ההתאוששות הכלכלית, ובדומה לשלושת הממשלים שקדמו לואטארה, שכבות האוכלוסייה מהמעמד הסוציו-אקונומי הנמוך כמעט ולא נהנו ממנה והפער הכלכלי המשמעותי בין העשירים לעניים ובין תושבי הערים לכפרים במדינה נותר בעינו.
בבחירות שנערכו ב-25 באוקטובר 2015 זכה ואטארה בניצחון גורף, עם כ-84 אחוזי תמיכה. עם זאת, מפלגות אופוזיציה קראו להחרמת הבחירות בטענה לאי סדרים. הבחירות הבאות, אשר נקבעו לשנת 2020, צפויות להוות צומת חשוב בפוליטיקה המקומית, היות שאין יורש ברור לואטארה. מלבד זאת, על פי חוקת המדינה מוגבלת כהונת הנשיא לשתי קדנציות וגיל המקסימום למועמד לנשיאות עומד על 75 שנים (ואטארה יהיה בן 78 בשנה זו).
ב-30 באוקטובר 2016 נערך בחוף השנהב משאל עם לאישור חוקה חדשה למדינה. סעיפי החוקה החדשה כללו הקמת סנאט, ביטול הסעיף המחייב את הוריו של מועמד לנשיאות להיות ילידי חוף השנהב והקמת משרת סגן-נשיא. הבחירות לנשיא, סגן הנשיא ושני שלישים מחברי הסנאט יתקיימו בזמן הבחירות לפרלמנט, כאשר השליש הנותר ימונה על ידי הנשיא לאחר בחירתו. החוקה אושרה ברוב של כ-94%, עם שיעור הצבעה של כ-42%, בעוד מפלגות האופוזיציה קראו להחרמת ההצבעה וטענו לזיוף התוצאות ואחוז ההשתתפות.
הווה

במרץ 2020 הודיע הנשיא ואטארה שלא ירוץ שוב בבחירות הנשיאותיות. ביולי 2020 הודיע ואטארה כי ירוץ פעם שלישית לנשיאות. מועמדותו הייתה שנויה במחלוקת, מכיוון שחוקת חוף השנהב אינה מרשה אלא שתי כהונות של הנשיא. בנובמבר 2020 בית המשפט החוקתי פסק שכהונתו הראשונה של ואטארה תחת חוקה שונה אינה נספרת ושלפי החוקה הנוכחית מותר לנשיא להציג שוב את מועמדותו. בנסיבות אלה פרצו הפגנות מחאה סוערות באביג'אן וברחבי המדינה.
ראו גם

המשבר הפוליטי בחוף השנהב 2010–2011
לקריאה נוספת

Cook, Nicholas. Cote D'Ivoire Post-Gbagbo: Crisis Recovery. Diane Publishing, 2012. ISBN 1437988431
Crook, Richard C. Winning Coalitions and Ethno-Regional Politics: The Failure of the Opposition in the 1990 and 1995 Elections in Cote D'ivoire. African Affairs, 1997. 96. 215-242
Daddieh, Cyril K. Historical Dictionary of Cote d'Ivoire (The Ivory Coast). Rowman & Littlefield, 2016. ISBN 0810873893
Handloff, Robert Earl. Roberts, Thomas Duval. Cote d'Ivoire : a country study. Washington, D.C.: Federal Research Division, Library of Congress. 1991
Sykes, Tom. Ivory Coast. Bradt Travel Guides, 2016. ISBN 1784770043
פרשת מותו של סלומון טקה

| --- | --- |

סלומון טקה  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 תאריכי המאבק:  30 ביוני 2019 
סלומון טקה נהרג ב-30 ביוני 2019 בקריית חיים. קצין משטרה, שלא בתפקיד, הותקף באבנים על ידי ארבעה צעירים. הקצין, שחשש לחייו, ירה אל הכביש במטרה להרחיק את התוקפים. הקליע שנורה התפצל וחלק ממנו ניתז אל אחד הצעירים, סלומון טקה, והרגו. טקה היה צעיר בן שמונה-עשרה שעלה מאתיופיה בגיל אחת עשרה. הפרשה הובילה להפגנות של יוצאי אתיופיה במוקדים רבים בישראל במחאה נגד שיטור יתר על בסיס צבע עור לאישום פלילי נגד הקצין היורה ולהליך משפטי אזרחי נגדו ונגד המשטרה.
המשפט האזרחי הסתיים במרץ 2022 בהסדר על פיצוי של 1.8 מיליון שקל חדש למשפחת ההרוג. המשפט הפלילי הסתיים באפריל 2024 בזיכויו של הקצין היורה בנימוק שפעל מתוך הגנה עצמית. כחודש לאחר פסק הדין, הפרקליטות הגישה ערעור עקרוני על זיכוי השוטר. בספטמבר 2024 בית המשפט המחוזי בחיפה דחה את הערעור, ובכך הותיר את הזיכוי על כנו.
מותו של טקה > נסיבות הירי

לפי כתב האישום, ביום ראשון, 30 ביוני 2019, סמוך לשעה 20:00, בילה הקצין בגינה ציבורית עם אשתו ושני ילדיו בחורשה הסמוכה למועדון נוער של עמותת "נירים" בקריית חיים. אשתו הפנתה את תשומת לבו לכך שנער כבן 13 נותן כסף לשלושה קטינים אחרים, באופן שיצר אצלה רושם כי הם נוטלים את כספו באיומים. הקצין ניגש אל הנער, ציין כי הוא איש משטרה, תשאל אותו על שאירע והלה אישר כי מסר להם שטר של 50 ש"ח.
הקצין פנה אל שלושת הקטינים, הזדהה באמצעות תעודת מינוי משטרתית ודרש מאחד הקטינים לרוקן את כיסיו. בשלב זה הצטרף טקה אל הקטינים, שאל את הקצין מיהו, וטען כי התעודה והאקדח שהציג מזויפים. על פי כתב האישום, הקניטו טקה והקטינים את הקצין וגידפו אותו. בעקבות זאת החליט הקצין לעזוב את המקום, התקשר למשטרה ודיווח כי מאיימים עליו. הקצין הבחין שאשתו וילדיו ממתינים לו במרחק של כ-25 מטרים, והחליט לא להתקרב אליהם, במקום זה נכנס לחניה פתוחה של בית סמוך. הנערים הלכו בעקבותיו, וטקה וחלק מהקטינים השליכו לעברו אבנים, ששתיים מהן פגעו בו וגמרו לו לפצע שיפשוף ולשטף דם תת-עורי. על פי עדותו של חוקר המחלקה לחקירות שוטרים במשפטו של הקצין, אחת משתי האבנים שפגעו בקצין הושלכה על ידי טקה.
מותו של טקה > הירי

לטענת הקצין, הוא חש בשלב זה כי נשקפת סכנה לחייו, בעוד שהמחלקה לחקירות שוטרים גרסה כי הקטינים וטקה לא סיכנו את חייו. הקצין יצא מהחניה אל מרכז הכביש, כשטקה ושניים מהנערים עומדים מולו במרחק של 3–4 מטרים. הוא שלף את אקדחו, דרך אותו, כיוון אותו לעבר הנערים וצעק להם להתרחק. מייד לאחר מכן כיוון את אקדחו אל מרכז הכביש לשמאלו של טקה ומעט לפניו, וירה ירייה אחת. אחת מטענות התביעה היא שלמעשה ירי זה בוצע בניגוד לפקודות המשטרה המחייבות.
מותו של טקה > תוצאות הירי

הקליע שירה הקצין פגע באספלט, וליבתו ניתזה ממנו אל בית השחי השמאלי של טקה. ליבת הקליע פגעה בכלי הדם הגדולים בבית החזה ובריאותיו של טקה. שכנה העוסקת ברפואה דחופה חשה תוך שניות לעבר טקה וביצעה בו החייאה, אולם צוותי הרפואה שהגיעו למקום לא הצליחו להצילו, והוא נפטר כתוצאה מהלם תת-נפחי. קצין המשטרה פונה לבית החולים ושם עוכב לחקירה, ובהמשך נעצר על ידי חוקרת המחלקה לחקירות שוטרים.
ההליכים המשפטיים

אחד מחבריו של טקה טען לאחר התקרית שלא היה איום ממשי כלפי הקצין. מדריך נוער שטען כי גם היה עד לאירוע, אמר כי הקצין נכנס לעמדת ירי אף שלא היה באינטראקציה אלימה עם הנערים ברגעים שלפני הירי, וירה לעבר טקה ממרחק של כ-30 מטרים. עוד טען המדריך כי האבן נזרקה בתגובה לשליפת האקדח. שני עדים קטינים שטענו כי היו בזירה, הודו בחקירת המשטרה כי לא היו שם. בתשאול שהתקיים לאחר האירוע, העיד אחד הקטינים כי אכן נסחט, והכסף היה אמור להגיע אל טקה. לפי דברי התובע מטעם מח"ש, הקצין שינה את גרסתו בשיחות הטלפון שלו למוקד: בתחילה אמר שירה בברך, ובשיחה שלישית אמר שירה "לכיוון הרגליים".
בניגוד לטענות עדי הראייה שהקצין ירה שני כדורים, במחסנית נמצאו 14 כדורים מתוך 15. בתחילה טענה המשטרה כי בבדיקת גופתו של טקה נמצאה כמות אלכוהול ברמה בינונית ושאריות של חשיש, אך במהלך משפט הקצין התברר כי בדיקה זו התבצעה באיחור כשכבר לא ניתן היה למדוד את רמת החומרים האלה, ולא בנתיחה שלאחר המוות. ממצאים נוספים שעלו, תואמים את גרסת הקצין למה שהתרחש במקום ולנסיבות שהביאו אותו לירות. על פי העדויות של שני נערים שנכחו באירוע, טקה התקרב אל הקצין כשהוא מחזיק בידו אבן גדולה, או שתי אבנים בגודל כף יד, ואיים עליו: "אם תירה בי אז אני אגן על עצמי, אל תנסה".
ההליכים המשפטיים > הליכים משפטיים

בפברואר 2020 נפתח משפטו של הקצין היורה, באשמת גרימת מוות ברשלנות. המשפט התנהל בפני השופט זאיד פלאח, ובאפריל 2024 זיכה בית המשפט את השוטר מאשמה. השופט דחה את הגרסאות של כמה מעדי הראייה בטענה שהן שקריות, קבע שבטרם הירי נזרקו על השוטר אבנים שסיכנו את חייו, ושבשום שלב לא נהג השוטר ב"שיטור יתר". בעקבות הזיכוי הגישו גורמי מח"ש ערעור לבית המשפט המחוזי בחיפה, אשר דחה את הערעור וקבע כי אופן ביצוע הירי היה שגוי מבחינה מקצועית ומבצעית אולם "אינו מגיע לרף הפלילי". במקביל למשפט הפלילי, תבעה משפחת המנוח פיצויים מן הקצין היורה ומהמשטרה במשפט אזרחי, בגין מעשיהם במהלך ולאחר תקרית הירי. המשפט הסתיים בהסדר לפיו פיצתה משטרת ישראל את משפחת טקה ב-1.8 מיליון ש"ח. הליך משפטי שלישי התנהל נגד הממונה על צוות פענוח ובדיקה בבית המכס שבמעבר נהר הירדן, לאחר שהטיח באחד מעובדיו אמירות גזעניות עקב ההפגנות בעניין מותו של טקה. ההליך הסתיים בפיטוריו של העובד באוגוסט 2022 וערעורו נדחה.
הפולמוס הציבורי

המחלקה לחקירות שוטרים הטילה צו איסור פרסום על כל פרט מחומרי החקירה עד מועד הגשת כתב האישום, אך הצו הופר על ידי גורמים במשטרה ובמשרד הבריאות, שהפיצו גרסאות סותרות על מהלך האירועים.
הפולמוס הציבורי > הפגנות

בהלווייתו של טקה, שנערכה ב-2 ביולי 2019, נכחו אלפי אנשים. באותו ערב הפגינו אלפי אנשים בכל הארץ נגד אלימות משטרתית ושיטור יתר. מקצת המפגינים נקטו בפעולות אלימות, הכו ופצעו שוטרים ואזרחים בעימותים, הבעירו צמיגים וכלי רכב אחדים (אחד מהם היה של נהג שעקף מחסום משטרתי ודרס מפגינים, רכב אחר שהובער היה נטוש), חסמו כבישים וצמתים, בהם צומת קריית אתא, נתיבי איילון, צומת קסטינה, סמוך למגדלי עזריאלי בתל אביב, הכניסה לירושלים סמוך לגשר המיתרים, וכבישים נוספים ברחבי ישראל. מנגד, נפצעו עשרות מפגינים, בהם דווח על מקרה של פגע וברח שתועד ליד רמלה. בשעות הראשונות של ההפגנה אפשרה המשטרה את חסימות הצירים, אולם בשעות הלילה החלה בפינוי בכוח של המפגינים, תוך החרפת העימותים עמם.
בחודשיים שלאחר מות טקה קיימו פעילים מדי ערב משמרות מחאה מול בתיהם של ראשי מערכת אכיפת החוק, תחת הכותרת "באים לאחראים". בסוף אוגוסט 2019 נערכה עצרת "הסיפורים מאחורי השמות" ברחבת מוזיאון תל אביב, בה סיפרו משפחות על בניהם שנהרגו בעקבות אלימות משטרתית.
הפולמוס הציבורי > פשעי שנאה

מספר פשעי שנאה דווחו לאחר הלווייתו של טקה:
הובאו עדויות על כך שנהג הסעות חטף ילד בן 11 ממוצא אתיופי כנקמה על כך שנתקע במשך שעתיים בחסימות הצירים לאחר הלווייתו של טקה. תיק החקירה הועבר לפרקליטות המדינה.
בשבועיים העוקבים להלווייתו של טקה התקבלו ביחידה הממשלתית לתיאום המאבק בגזענות 75 תלונות על מקרי גזענות - פי 6 מהיקף התלונות בשגרה. כמחציתן דווחו על ידי ישראלים ממוצא אתיופי. בין היתר, מנהל בבית המכס נהר הירדן אמר לעובד שלו כי "חבל שלא ירו בכם, היו צריכים להוריד מכם עוד 100". בעקבות זאת נפתח הליך משפטי נגד המנהל, שהסתיים בפיטוריו.
בבית כנסת של יוצאי אתיופיה באשקלון התקבל מכתב נאצה המאיים כי אם יאונה רע לקצין שהרג את טקה "ננקום בכם ללא רחמים". המכתב, המעוטר בצלבי קרס, הועבר לחקירת המשטרה, אך טרם נעצרו חשודים במעשה.
חקירת ההדלפות

על פי משרד המשפטים, הורשע טקה בסיוע למעשה גנבה, ושני תיקי חקירה נוספים שנפתחו נגדו עמדו בדיונים בעת מותו. נתונים חסויים אלה מהרישום הפלילי של טקה נחשפו כתגובה לפרסומים כוזבים של העיתונאי אבי אשכנזי והרשתות החברתיות, שלפיהם היו לטקה 14 תיקי חקירה פתוחים, וכי בעת מותו היה אמור לשהות במעצר בית על הפעלת מעבדת סמים. המחלקה לחקירות שוטרים פרסמה הודעה ולפיה פורסמו דיווחים שגויים לגבי עברו הפלילי של טקה וכי תקיים בדיקה בנוגע להפצתם. בהמשך דיווחה כתבת המשטרה ליה ספילקין כי לטקה לא יוחסו עבירות אלימות ולא הוטל עליו מעצר בית. לפי סליפקין, הוא הורשע בעבירה אחת – סיוע לגנבת בקבוק יין בעת היותו קטין – והוגשו נגדו שתי תלונות בגין איומים: האחת לאחר שהשליך בקבוק מים במסגרת ויכוח עם אחותו (תלונה ממנה חזרה בה אחותו) והאחרת לאחר ויכוח עם אחות רפואית. בעקבות ההדלפות ביקש ראש היחידה הממשלתית לתיאום המאבק בגזענות מן היועץ המשפטי לממשלה לפתוח בחקירה פלילית כנגד מי שהפיץ את המידע אודות הרישום הפלילי של טקה "במזיד על מנת לצייר את המנוח כמי שאינו קורבן תמים". ב-18 ביולי 2019 פרסם היועץ המשפטי לממשלה הודעה חריגה, ולפיה מעשה הדלפת חומרי החקירה "לא נעשה על דעת גורמי אכיפת החוק" והועברה לבירור של המשנה ליועץ לעניינים פליליים וכן לבירור מול משרד הבריאות, האחראי על המרכז הלאומי לרפואה משפטית.
בדיון שנערך במאי 2020, קבעה שופטת בית משפט השלום בחיפה כי לטקה לא היה רישום פלילי הרלוונטי לעניין התקרית עם הקצין.
ביקורת על התנהלות המשטרה

יומיים לאחר הירי, שנחקר על ידי מח"ש, זומן אחד העדים לירי למתן עדות בתחנת משטרת זבולון, אליה השתייך הקצין היורה. לטענת העד ואביו, השוטרים האשימו אותו בהתפרעות קודמת ורמזו לו כי יש לו מה להפסיד מעדותו כנגד הקצין היורה. לטענת הסנגורית הציבורית המחוזית במחוז חיפה, עו"ד ענת מיסד-כנען, שוטרי תחנת זבולון נהגו לערוך חיפושים בלתי חוקיים על נערים כהי עור, ללא חשד סביר וללא הסכמתם, ופתחו להם תיקי חקירה פליליים משהביעו התנגדות לכך.
בעקבות הירי הקטלני והמחאה שהצית, בחנה המשטרה כיצד התמודדו ארגוני משטרה במדינות אחרות עם תופעות שיטור יתר, והחליטו להחליף את יחידת יועצת המפכ"ל לענייני נשים ביחידה "לשוויון מגדרי ולמגוון תרבותי". לדברי המשטרה, היחידה "תהיה אמונה על קידום ופיתוח הכשירות התרבותית במשטרה, ועל מתן כלים לשוטרים כדי לשפר את הממשק עם אוכלוסיות מיוחדות בחברה הישראלית, כל אחת על פי תרבותה הייחודית" בנוסף החליטה המשטרה לשלוח קציני משטרה לסיורים באתיופיה, על מנת "ללמוד על חיי הקהילה וחיי התרבות שלה". על מהלכים אלה נמתחה ביקורת, בטענה כי בעיית שיטור היתר נובעת מיחס מפלה של שוטרים כלפי צעירים כהי עור, שמרביתם נולדו ממילא בישראל, בעוד שתוכניות "כשירות תרבותית" תולות את האשמה בהבדלי התרבות בין ישראל לבין אתיופיה.
שלושה שבועות לאחר הירי נודע כי הקצין היורה הוא בן-דודה של ראש אגף משאבי אנוש במשטרה, ניצב עינת גיל צובארי. לטענת המשטרה הופקד הטיפול במקרה בידי סגנה של ניצב צובארי, אולם לטענת עורך הדין איציק דסה המייצג את משפחת טקה, קיים ניגוד עניינים מובהק בהפקדת התיק בידי פקודה הישיר של ניצב צובארי. עו"ד דסה הוסיף וטען כי היחס המועדף לבן-דודה של ניצב צובארי בא לידי ביטוי בשחרורו המהיר למעצר בית, בניגוד למקובל במקרים דומים, בשיכונו בבית מלון ובהכפשות השקריות שהפיצה דוברות המשטרה.
בפברואר 2020 הודיע שר המשפטים אמיר אוחנה כי בעקבות התנהלות מח"ש בפרשה, החליט להקים ועדת בדיקה ממשלתית לחקירת התנהלותה הכללית של מח"ש, ובכוונתו להביא את התוכנית לאישור הממשלה. בתגובה הודיע היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, כי לדעתו קיימת מניעה משפטית להקים ועדה בתקופת בחירות.
בדיון הוכחות שנערך במסגרת משפטו של הקצין היורה במאי 2020, העביר השופט ביקורת על מח"ש על כך שבנתיחה לאחר המוות לא בוצעו בדיקות לגילוי אלכוהול וסמים בדמו של טקה, אף על פי שממצאי הבדיקה עשויים היו לאפשר לבית המשפט להעריך את מידת הסכנה שבה היה שרוי הקצין. לאור עדות חוקרי מח"ש כי לא ביצעו דגימות DNA לאבנים שנמצאו בזירת הירי, הדגיש השופט כי היה מקום לבצע השוואה של ממצאי הדנ"א בשטח עם ממצאי ה-DNA של שאר הנערים שנכחו בתקרית, כדי לברר את זהות המיידים.
ביקורת על התנהלות המשטרה > החזרת הקצין היורה לעבודה במשטרה

ב-11 בפברואר 2021 הודיע מפקד מחוז חוף, ניצב יורם סופר, כי החליט להחזיר לעבודתו במשטרה את הקצין כקצין מבצעים. ההחלטה נתקלה בביקורת ציבורית ובוטלה על ידי מפכ"ל המשטרה, קובי שבתאי, למחרת היום כאשר הודיע כי הקצין לא יוחזר למשטרה, אלא למערך הכבאות. העברתו למערך הכבאות בוטלה על ידי נציב שירות המדינה, פרופ' דניאל הרשקוביץ, לאור הוראות התקשי"ר האוסרות על קליטת מועמדים המעורבים בפלילים.
השלכות פוליטיות

גל המחאה נגד שר המשפטים ונגד השר לביטחון פנים, חברי מפלגת הליכוד, נטל חלק פוליטי במסגרת מסע הבחירות לכנסת העשרים ושתיים. רשימת כחול לבן הקימה מטה במטרה להעביר קולות של יוצאי אתיופיה אליה תוך הדגשת העובדה כי ברשימת כחול לבן שובצו שני חברי כנסת מקהילת יוצאי אתיופיה (פנינה תמנו-שטה וגדי יברקן), בעוד שברשימת הליכוד נדחק חבר הכנסת אברהם נגוסה למקום ה-51. בנוסף הקים הפעיל החברתי אבי ילאו את מפלגת צדק, המאגדת קבוצות מחאה שונות בחברה הישראלית, לרבות ישראלים יוצאי אתיופיה. מפלגת צדק קבלה כשלושת אלפים קולות, ולא עברה את אחוז החסימה.
ראו גם

פרשת מותו של יוסף סלמסה
יהדות פורטוגל

| --- | --- |

המתאר יהודים הולנדים בני העדה הפורטוגזית-ספרדית היושבים בסוכה בחג הסוכות (ברנאר פיקאר, תַחרִיט, 1724)
 שפות
 פורטוגזית, לאדינו, ספרדית, ערבית
 דת
 יהדות
 קבוצות אתניות קשורות
 היישוב הישן, יהדות ספרד, יהדות אשכנז, יהדות צפון אפריקה, יהדות אמריקה הלטינית
 נוסח תפילה
 נוסח הספרדים
כתובה מפורטוגל
יהדות פורטוגל היא קהילה גדולה שהתקיימה באזור פורטוגל של ימינו. לעיתים קרובות היו תולדותיה שזורות בתולדות יהדות ספרד.
תחילת התיישבות בפורטוגל

הידיעות הראשונות על ישיבת יהודים בפורטוגל הן מהמאה ה-12 וכבר אז היו קיימים רבעים יהודיים בליסבון, בז'ה וסנטרן. במאה ה-13 המלך אפונסו השלישי, מלך פורטוגל, הקים חטיבה נפרדת בממשל ליהודים והוא ניסה לנצל את קשריהם הכלכליים הטובים לפיתוח פורטוגל. היהודים הואשמו בהפצת המגפה השחורה. אך השלטונות הצליחו למנוע מההמונים לפגוע ביהודים עד לשנת 1449, אז נערכו פרעות קשות ביהודי ליסבון שהיוו הקהילה היהודית הגדולה ביותר בפורטוגל.
רדיפות דת

ב-1492, בעת גירוש היהודים מספרד, חיו בפורטוגל כ-30,000 יהודים, בתוך אוכלוסייה של כמיליון תושבים. מגורשי ספרד שהיגרו לפורטוגל שינו את משקל היהודים באוכלוסייה בצורה משמעותית: ההערכה היא שהקהילה היהודית גדלה בכ-70,000 איש, עד לכ-10% מהאוכלוסייה הפורטוגזית. מתוך המהגרים, שהוגדרו כבלתי חוקיים וכעבדי המלך, הותר רק ל-600 בתי אב להישאר בפורטוגל באופן חוקי למשך שנה, תמורת כופר גדול לשלטון. ילדיהם של אותם יהודים עבדי-המלך נלקחו מהם, בהוראתו של מלך פורטוגל, ז'ואו השני, ונשלחו לאי סאו טומה שלחופי אפריקה, שהיה חלק מהאימפריה הפורטוגזית, על מנת שיעבדו במטעי הסוכר שבו. רובם מתו שם מרעב וממחלות או נפלו טרף לשיני תנינים. בשנת 1496 נשא המלך מנואל הראשון את איזבל, בתם של פרננדו השני ואיזבלה מלכי ספרד, ובמסגרת הנישואים כפתה המלכה הצעירה על המלך לגרש את היהודים מפורטוגל. באותה תקופה החלה פורטוגל לעלות כמעצמה עולמית, ומנואל היה מעוניין ביכולותיהם, בקשריהם ובכספם של היהודים שבממלכתו. בלחצם של מלכי ספרד ושל שרים בממלכתו הוציא לבסוף מנואל צו גירוש בדצמבר 1496, אך באמצעות שורה של פעולות הפך את הקערה על פיה, אסר על יהודי פורטוגל לצאת מהמדינה, וכן לעבור הטבלה קולקטיבית בניגוד גמור לרצונם בכיכרות העיר ליסבון - הטבלת יהודי פורטוגל לנצרות (1497), יחד עם חטיפת ילדים נוספים ושורה של הבטחות כלכליות, גרמה לרבים מהיהודים להישאר בפורטוגל, אם כי לא כיהודים. המרתם הגורפת של יהודי פורטוגל לנצרות, בשונה מתהליך הארוך שעברו יהודי ספרד, הביאה לכך שרובם לא אימצו את הנצרות באמת ובתמים אלא המשיכו לשמור על יהדותם, בצורה כלשהי, בסתר, כאנוסים. בשנת 1498 קבע המלך שיהדותם של יהודים שממירים את דתם לנצרות לא תיבדק או תיחשד למשך עשרים השנים הבאות, וב-1499 הוא אסר על יציאת יהודים מפורטוגל.
הטמעתם של יהודי פורטוגל בחברה הנוצרית לא התקבלה בצורה חלקה באוכלוסייה המקומית. משקלם של החברים החדשים באוכלוסייה היה גדול מאוד, ורבים מהם תפסו עמדות כח ושלטון. דרשנים ומטיפים סבבו ברחבי הממלכה ודיברו כנגד הקונברסוס, היהודים שהמירו את דתם, ותלו בהם את צרותיה השונות של פורטוגל. בשנת 1506 הכתה מגפה בליסבון, המלך נמלט אל מחוץ לעיר וההמון הזועם טבח בקהילת הנוצרים החדשים שבעיר. בעקבות הטבח ביטל מנואל את איסור היציאה מפורטוגל.
בשנת 1525 הגיע דוד הראובני לקהילת הנוצרים החדשים בפורטוגל. הוא זכה לתגובות אוהדות בקרב קהילת האנוסים הפורטוגזית, ששימרה מתחת לפני השטח קרבה ליהדות וציפיות משיחיות, ואף נשארה כקהילה מאורגנת ומוכרת, אם כי לא אהודה. הראובני נאלץ לעזוב את פורטוגל לאחר התגיירותו של שלמה מולכו, שהיה מזכירו של המלך מנואל. האינקוויזיציה הפורטוגזית הוקמה בשנת 1536, והחלה להעלות אשמים על המוקד משנת 1540.
יהודים בסתר

יהודים אנוסים רבים (מראנוס\קריפטוס), היו בתפקידים בכירים בחצר המלוכה כשרי אוצר, יועצים כלכלים ומשפטיים, וכן היוו גרעין וציר מרכזי בגילוי העולם החדש (יבשת אמריקה וגילוי ברזיל), מערב אפריקה, הודו (גואה וקוצ'ין) והמזרח הרחוק (פיליפינים, איי התבלינים). יהודים רבים היו מדענים, רופאים, מתמטיקאים, אסטרונומים, סוחרים, כלכלנים, סופרים ונווטים ימיים.
באופן פורמלי לא נותרו יהודים בפורטוגל, אולם רבים מהיהודים שם, שחיו כאנוסים, שמרו בסתר על זהותם היהודית. רבים מהאנוסים בפורטוגל היגרו למרוקו, תוניס, אלג'יר, לוב, מצרים, סלוניקי, הבלקן, איטליה, אמסטרדם, לונדון, המבורג, ברזיל, ג'מייקה (פורט רוייאל), האיים הקאריביים, ניו אמסטרדאם, והאימפריה העות'מאנית, וחזרו לדת היהדות. עקב מספרם הקטן יותר הם היו ידועים פחות מיהודי ספרד. האוטו דה פה האחרון נעשה בפורטוגל בשנת 1791 והאינקוויזיציה הסתיימה סופית בשנת 1821.
מיעוט קטן מקרב יהודי פורטוגל מצא את עצמו נודד לצורך בקשת מקלט ומפלט מהרדיפות הנוצריות אל חופי מערב אפריקה, שם התבוללו עם נשים מקומיות ויצרו קהילה בשם "לנסאדוס" שיהוו נדבך משמעותי בתחילת קשרי המסחר שבין האירופאים לבין הילידים האפריקאים.