stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דייוויד לואיס (מושל אלבמה)
שנותיו האחרונות

ב-1874 בחרו הרפובליקנים בלואיס כמועמד לתקופת כהונה שנייה כמושל, אך העימותים על זכויות האזרח ועל מערכת הפטרונות במפלגה נמשכו. כמו כן, הקונגרס החל לקיים דיון בנוגע לחוק זכויות אזרח פדרלי. הדמוקרטים באלבמה הציבו את הסוגיה במרכז מערכת הבחירות של אותה שנה וכך הסיתו את ציבור הבוחרים. המועמד הדמוקרטי, ג'ורג' יוסטון, ניצח בבחירות הכלליות למשרת המושל, והדמוקרטים זכו בניצחון סוחף בבית המחוקקים. לואיס לא הצליח להיבחר כשופט פדרלי מחוזי, ופרש מהחיים הפוליטיים לביתו בהאנטסוויל. כאשר שכתבו הדמוקרטים את חוקת אלבמה ב-1875, הוא תמך באשרור החוקה החדשה. בסתיו 1876, כמו תומכי איחוד רבים לשעבר, שהיו מאוכזבים מהמפלגה הרפובליקנית, הוא שב לשורות המפלגה הדמוקרטית ולעיסוקו בעריכת דין.
דייוויד לואיס נפטר בהאנטסוויל ב-3 ביולי 1884, בגיל 64. הוא נטמן בבית הקברות מייפל היל שבעיר.
ביאורים

↑  Carpetbagger, ביטוי שנפוץ במדינות הדרום החל מתקופת השיקום לתיאור כל איש ממדינות הצפון שהגיע כדי לנצל את האוכלוסייה המקומית לטובתו הכלכלית, הפוליטית והחברתית.
גניחת דם

| --- | --- |

 קישורים ומאגרי מידע
 DiseasesDB:  5578
 MeSH:  D006469
 MedlinePlus:  003073
 סיווגים
 ICD-10:  R04.2
 ICD-11:  MD22 
 
גְּנִיחַת דָּם (hemoptysis) היא תסמין המתאר העלאת ליחה דמית ממערכת הנשימה. הדימום המופיע בתסמין זה יכול לנבוע מכל אחד מחלקי מערכת הנשימה, למן בית הקול ועד לרקמת הריאה והנאדיות, והוא נבדל מדימום מהאף או דימום מדרכי העיכול העליונות אשר יכולים להיראות לעיתים כשיעול דמי. הסיבה השכיחה ביותר בעולם לגניחת דם היא שחפת. דימום נרחב מדרכי הנשימה הוא מסכן חיים בשל החנק העלול להיגרם מהצפת הריאות בדם.
סיבות > זיהומים של הריאה והסימפונות

כל זיהום בדרכי הנשימה יכול לגרום לגניחת דם. מבין הזיהומים הללו, הגורם השכיח ביותר לדלקת סמפונות חריפה הוא גורם נגיפי. במטופלים עם דלקת סמפונות כרונית, זיהום חיידקי חריף נוסף יכול גם כן לגרום לגניחת דם. בברונכיאקטזיס, אשר מוחמרת כתוצאה מזיהומים חוזרים, מועדות גבוהה לגניחת דם בשל הדלקת הכרונית ובשל השינויים האנטומיים הנגרמים עם שחיקת דופן הסמפונות והתקרבות העורקים אל הרירית.
בריאה נפוץ לראות את מחלת השחפת כגורם לגניחת דם, אולם גם דלקת ריאות הנרכשת בקהילה ומורסה ריאתית עלולות לגרום לדימום. מחוללים מסוימים, ובהם Staphylococcus aureus ו-Klebsiella pneumoniae, נוטים לגרום לדלקת נמקית, ולכן נקשרים יותר בדימום. זיהום בטפיל Paragonimus westermani הנפוץ בסין ובדרום-מזרח אסיה מתבטא לעיתים קרובות בחום, שיעול וגניחת דם.
סיבות > ממאירות

גניחת דם מופיעה בכ-10% מהמטופלים עם סרטן ריאה המערב את הסמפונות, וגם בממאירויות נוספות של בית החזה ובגרורות בריאות עלולה להופיע גניחת דם. מבין סרטני הריאה, קרצינומת תאי קשקש וסרטן של תאים קטנים גורמים לעיתים קרובות יותר להופעת דם בליחה.
סיבות > מחלות כלי הדם הריאתיים

יתר לחץ דם ריאתי הנגרם מאי-ספיקת לב עם לחצי דם מוגברים בעלייה השמאלית או מאי-ספיקת המסתם הצניפי עלול לגרום לקרע של הנימים בנאדיות הריאה הקטנות. כמו כן, מטופלים עם פקעת עורקים וורידים בריאות מועדים לדימום בדרכי הנשימה, ומטופלים עם תסחיף ריאתי עלולים לפתח דימום בשל אוטם ריאתי.
סיבות > דימום נאדיתי מפושט

דימום מפושט לחלל הנאדיות מתרחש במחלות דלקתיות של כלי הדם בריאות כמו מחלת וגנר, וכן במחלות אוטואימוניות מערכתיות כמו זאבת אדמנתית מערכתית או במחלות חיסון עצמי שבהן מתפתחים נוגדנים נגד רכיבים בריאות כמו תסמונת גודפסצ'ר. דימום נאדיתי מפושט עלול להתרחש גם לאחר השתלת מח עצם.
סיבות > שאיפת חומרים

חשיפה ישירה לחומרים כימיים מגרים, כמו בשאיפת עשן, סמים או רעלים כימיים עלולה לגרום לפציעה של רירית הסמפונות והנאדיות ולגרום לדימום. הדימום מוגבר כאשר למטופל הפרעה בקרישת הדם.
גישה אבחנתית

השלב הראשוני בעת בירור אבחנתי של גניחת דם הוא וידוא כי אכן מדובר בדימום ממערכת הנשימה ולא בדימום מהאף או בדימום מדרכי העיכול העליונות. עוד נדרש בעת ההערכה הראשונית אומדן לגבי מידת הדימום. דימום נרחב מוגדר כדימום שהיקפו למעלה מ-200–600 מ"ל דם ב-24 שעות, והוא מצריך התערבות מידית לעצירתו כפי שיפורט בהמשך.
גישה אבחנתית > תולדות החולה

הריאיון הרפואי עומד על מספר מאפיינים של גניחת הדם אשר עשויים להצביע על המקור ועל היקפו של הדימום. תוכן הליחה המועלית עשוי להכיל פסי דם בודדים, מוגלה, ליחה ורדרדה או דם בלבד. כאמור, לנפח הדימום יש השלכה גם על מידת הדחיפות של ההתערבות הרפואית, מעבר לרמזים שהוא מספק על מקור הדימום. אירועים קודמים בעבר של גניחת דם, כמו גם הנסיבות שבהן הופיע השיעול הדמי, עשויים לשפוך אור על מקור הדימום, כמו למשל בשאיפת חומרים מגרים. מאחר שגניחת דם עלולה להופיע במחלות כרוניות המערבות את הריאות, הריאיון הרפואי מתמקד בשאלות אשר יכולות לכוון לקיום מחלה ידועה או נסתרת מסוג זה.
גישה אבחנתית > בדיקה גופנית

הבדיקה הגופנית מתחילה מבדיקה של הסימנים החיוניים, לרבות ריווי החמצן בדם, על מנת לאמוד אם הדימום מסכן חיים. טכיקרדיה, לחץ דם נמוך וריווי חמצן נמוך בדם עלולים להעיד על דימום חמור. הבדיקה הגופנית הכללית מתמקדת בלב ובמערכת הנשימה, כאשר סימנים מסייעים יכולים להופיע באיברים נוספים, דוגמת הגפיים. הבדיקה הגופנית גם כוללת התבוננות בנחיריים ובחלל הפה לשלילת דימום ישיר משם.
גישה אבחנתית > בדיקות עזר

משהושלמו הריאיון הרפואי והבדיקה הגופנית, צילום חזה הוא השלב האבחנתי הבא, אך אם לא מזוהה מקור לדימום בצילום זה, טומוגרפיה ממוחשבת (CT) של החזה מאפשרת דימות טוב יותר של ברונכיאקטזיס, מילוי הנאדיות, תסנינים מחילתיים וגושים.
בדיקות מעבדה כוללות על פי רוב ספירת דם להערכת רמת ההמטוקריט וטסיות הדם, תפקודי קרישת דם, תפקודי כליות ובדיקת שתן לכללית לבחינת מחלות המערבות יחד את הריאות והכליות, וכן דגימת ליחה לצביעת גראם, צביעה יציבת חומצה ותרבית.
אם הבירור עד כה לא הניב מקור אפשרי לדימום, נשקלת אפשרות של ברונכוסקופיה. במטופלים עם רקע רפואי הכולל עישון, בדיקה של דרכי האוויר הופכת חשובה יותר, מאחר שטומוגרפיה ממוחשבת מתקשה לזהות נגעים בחלל הפנימי של הסמפונות.
טיפול

הטיפול בגניחת דם תלוי בגורם לדימום בדרכי הנשימה, ורוב המקרים גם חולפים עם טיפול מתאים, אולם בעת דימום מסכן חיים נדרשות פעולות טיפוליות ואבחנתיות מידיות. השלב הראשון הוא הבטחת נתיב אוויר פתוח, והדבר מתבצע על פי רוב באמצעות צנרור קנה והנשמה מלאכותית מכנית. משהובטח נתיב אוויר פתוח ישנה עדיפות לבירור מקור הדימום בדימות של החזה או בברונכוסקופיה, שיכולה להיות גם כלי טיפולי. בשלב הבא מטרת הטיפול היא להגביל את הדימום לריאה אחת ולשמור על אוורור הריאה השנייה. על כן מושכב המטופל על צדו, כשצד הדימום כלפי מטה. במידת האפשר מוכנס צינור קנה בעל נהור כפול או פקק החוסם מעבר דם אל הריאה המאווררת.
בהיעדר שיפור בחלוף הזמן, ורק במקרים מסכני חיים, נשקלת אפשרות של אמבוליזציה של ענף הסמפונות המעורב, אולם בפעולה זו סיכון של יצירת קריש גם בעורקים המזינים את חוט השדרה וכתוצאה מכך שיתוק הגפיים התחתונים. במקרים קיצוניים נשקלת גם כריתה של אונת הריאה המעורבת.
ראו גם

כאב חזה
לקריאה נוספת

Patricia A. Kritek, Christopher H. Fanta, Cough and Hemoptysis, Harrison's Principles of Internal Medicine, 19th Edition, McGraw-Hill Companies, 2015, Vol. 1, pp. 245-247
דייוויד פנואלו

דייוויד ו. פנואלו (באנגלית: David W. Panuelo; נולד ב-13 באפריל 1964) הוא פוליטיקאי מיקרונזי, שכיהן כנשיא התשיעי של מיקרונזיה.
ביוגרפיה

פנואלו נולד בטריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט. למד במכללה הממלכתית באורגון, ובשנת 1987 סיים תואר ראשון במדעי המדינה. בשנת 1988 עבר הכשרה דיפלומטית באוסטרליה, ולאחר מכן עבד במשרד החוץ של מיקרונזיה.
בבחירות שנערכו במיקרונזיה בשנת 2011 נבחר פנואלו לתפקיד חבר קונגרס כנציג פוהנפי. במרץ 2019 הוא נבחר מחדש, ב-11 במאי 2019 מונה לנשיא התשיעי של מיקרונזיה, כשהוא מחליף את הנשיא הקודם פטר כריסטיאן. ב-11 במאי 2023 סיים את תפקידו כנשיא מיקרונזיה.
דייוויד פלאץ

| --- | --- |

 לידה:  13 בינואר 1929 הנובר, הרייך הגרמני 
 פטירה:  20 במאי 1994 (בגיל 65) 
 
דייוויד פלאץ (באנגלית: David Platz;‏ 13 בינואר 1929, הנובר – 20 במאי 1994, לונדון) היה בכיר בתעשיית המוזיקה הבריטית.
ביוגרפיה

דייוויד פלאץ נולד בהנובר בשנת 1929 למשפחה יהודית. בגיל 10 הוא נשלח עם אחותו מגרמניה הנאצית לבריטניה.
לאחר סיום בית הספר הוא התחיל לעבוד כשליח בחברת תקליטים. הוא עלה בסולם התפקידים ומונה למנהל הקלטות של מוזיקה לטינית. בשנת 1952 הוא התחתן.
בשנת 1955 דייוויד פלאץ עזב את החברה ומונה למנהל חברה Essex Music, Ltd. פעילות החברה הייתה מוצלחת והיא הייתה סוכנות של "הרולינג סטונז", "המודי בלוז", דאדלי מור ורבים נוספים. לכל אמן הוקמה מחלקה נפרדת בתוך החברה.
דייוויד פלאץ עזר בהפקת הופעות מחזמר. בשנת 1970 הוא הקים Fly label. חברה זו הפיקה תקליטים ראשונים של טי רקס.
בהמשך, הקים את "Cube Records" בשנת 1972. בחברה זו הוא הפיק תקליטים של ג'ואן ארמטריידינג, מארק בולאן, ראלף מקטל,  JSD Band ואמנים נוספים.
בשנים 1973–1986 פלאץ היה מנהל הפקה של Performing Right Society.
פלאץ נפטר בשנת 1994 מטרשת אמיוטרופית צידית ממנה הוא סבל תקופה ארוכה.
דימות תהודה מגנטית תפקודי

דימות תהודה מגנטית תפקודי (באנגלית: Functional Magnetic Resonance Imaging; בראשי תיבות: fMRI) הוא שיטת דימות מוחי המשמשת למדידת פעילותם של אזורים במוח בעת ביצוע מטלות שונות. fMRI הוא אחד הכלים המחקריים החשובים ביותר בתחום מדעי המוח.
עקרונות השיטה

דימות תהודה מגנטית תפקודי הוא מדד עקיף של פעילות מוחית. סריקת fMRI אינה מודדת באופן ישיר את פעילותם החשמלית של תאי העצב במוח, אלא משתמשת בקשר שקיים בין פעילות מוגברת של תאי עצב בתוך המוח לבין התגובה של מערכת הדם לאותה פעילות. כאשר אזור מסוים במוח מגביר את פעילותו, סריקת ה-fMRI מסוגלת לזהות שינויים שחלים בזרימת הדם לאותו אזור, ובכך לספק מידע על פעילות באזורים שונים במוח בנקודת זמן מסוימת.
דימות תהודה מגנטית תפקודי משתמש במכשיר MRI רגיל, ומבוסס אף הוא על התופעה הפיזיקלית של תהודה מגנטית גרעינית. אך בניגוד לדימות תהודה מגנטית סטנדרטי, אשר מספק תמונה סטטית של הרקמה הנסרקת, דימות תהודה מגנטית תפקודי מעניק תמונה דינמית של המתרחש בתוך המוח.
פעולתה של סריקת ה-fMRI מתבססת על התכונות המגנטיות של החלבון המוגלובין, שתפקידו לשאת מולקולות של חמצן במערכת הדם ולהוביל אותן לעבר תאים בגוף. המוגלובין שאינו נושא חמצן נוטה להימשך לשדה מגנטי חיצוני שמופעל עליו (פאראמגנטי), ובשל כך הוא נוטה להגיב לשדה המגנטי בתוך מכשיר ה-MRI ולהפריע לאותות שנמדדים על ידו. לעומת זאת, המוגלובין שנושא מולקולות חמצן הוא חסין יחסית לשדות מגנטיים (דיאמגנטי), ומאפשר קבלת אותות MRI חזקים יותר. התמונה שמתקבלת ב-fMRI מציגה ניגוד בין אזורים שונים בהתבסס על רמת ההפרעה לאות התהודה המגנטית, ובכך מראה היכן נמצאת באותו רגע כמות מוגברת של המוגלובין מחומצן. ניגוד זה, שהוא הבסיס לשימוש ב-fMRI, מכונה BOLD‏ (Blood-oxygen-level-dependent).
כאשר ישנה פעילות של תאי עצב בתוך המוח, הכוללת בין השאר יצירה של דחפים עצביים, אותם תאים זקוקים לאספקה של אנרגיה. אנרגיה זו, שמגיעה בצורת גלוקוז, נחוצה בין היתר על מנת להפעיל משאבות יונים בקרום התא ולהשיב את תאי העצב למתח מנוחה. על מנת לספק את הגלוקוז הנדרש, נוצרת זרימה מוגברת של דם למוקד הפעילות (בטווח של מספר מילימטרים מתאי העצב), אשר במקביל גורמת גם להצטברות מקומית עודפת של המוגלובין מחומצן. השינוי ביחס בין המוגלובין מחומצן ללא-מחומצן, אשר מתרחש לאורך מספר שניות לאחר תחילת הפעילות העצבית, מזוהה במהלך סריקת ה-fMRI ומהווה אינדיקציה לפעילות תאי העצב באותה נקודה.
השימוש ב-fMRI

מאז המצאת פרוצדורת ה-fMRI, בראשית שנות ה-90, שיטה זו הפכה במהרה לכלי החשוב והפופולרי ביותר לדימות מוחי תפקודי. סיבה עיקרית לכך היא היותה שיטה שאינה פולשנית, ואינה מצריכה ניתוח או שימוש בקרינה ובחומרים רדיואקטיביים. בנוסף, לסריקות fMRI יש רזולוציה מרחבית טובה יחסית (יכולת הפרדה בטווח של מילימטרים בודדים), זאת לעומת שיטות אחרות כדוגמת אלקטרואנצפלוגרם (EEG).
הרעיון בדימות תפקודי של המוח הוא לזהות קשר בין מטלה מסוימת שאדם או בעל חיים מבצע לבין הפעילות הפיזיולוגית שמתרחשת בתוך המוח. סריקות fMRI אמנם אינן מסוגלות להוכיח קשר ישיר בין המטלה לפעילות מוחית, אך הן כן מסוגלות להצביע על מתאם בין מטלה לבין פעילות באזורים ספציפיים.
ההנחה הבסיסית היא שאם אזור מסוים במוח מראה פעילות מוגברת במהלך ו/או בסמוך לזמן ביצוע המטלה, אותו אזור מעורב בתהליכים שנחוצים לאותה מטלה. עם זאת, ישנן בעיות מסוימות עם הנחה זו. ראשית, במוח יכולים להתרחש כמה תהליכים במקביל, ולכן לא כל הפעילות שנראה ב-fMRI תהיה קשורה למטלה שביצעו הנבדקים. למשל, ייתכן שבזמן שהנבדק מבצע מטלה של זיהוי גירויים המוצגים מולו, הוא יחשוב גם על אירוע שחווה באותו היום. במצב זה, לא תהיה דרך להבחין מתוך הסריקה עצמה בין פעילות שקשורה למטלה לבין פעילות שקשורה למחשבותיו של הנבדק. בעיה נוספת היא שהמדד של ה-fMRI אינו מוחלט - המוח כל הזמן פעיל ברמה כזו או אחרת, ומה שהסריקה מראה הם שינויים קטנים בפעילות באזור מסוים מרגע אחד למשנהו. מפני שאין מצב של אפס פעילות, לעוצמה המוחלטת של אות ה-fMRI אין משמעות אמיתית, ומאותה סיבה קשה להשוות באופן ישיר בין עוצמת הפעילות ב-fMRI של אנשים שונים.
על מנת להתגבר על בעיות אלו, מחשבים לרוב תמונת fMRI ממוצעת המתבססת על מספר גדול של חזרות, תוך שימוש בכלים סטטיסטיים להגדרת עלייה בפעילות מוחית שהיא מובהקת. החזרות והניתוח הסטטיסטי מאפשרים לנטרל פעילות מוחית אקראית של הנבדקים שאינה קשורה למטלה, וכן עוזרת בצמצום רעשים כלליים במערכת. בנוסף, ישנו צורך לתכנן באופן מדוקדק את המטלה כך שתהיה אפשרות להשוות בין שני מצבים (או יותר), אשר ההבדל ביניהם משקף את התפקוד המוחי הנבדק.
השימוש ב-fMRI > שימושים במחקר

סריקות fMRI הן כלי מחקרי חשוב בכל ההיבטים של פעילות המוח, ביניהם תהליכים מוטוריים, תפיסה, רגש, זיכרון, קבלת החלטות, שפה ועוד.
שיטה זו אפשרה לגלות דברים חדשים על תפקודם של מבנים ואזורים בתוך המוח ואף לאפיין תת-אזורים קטנים שתפקודם לא היה ידוע קודם לכן. לצד הרחבת הידע על חלוקות תפקודיות בתוך המוח (כלומר, מה תפקידו של כל חלק במוח), מציאת אזור שפעיל בעיקר בביצוע סוג מסוים של מטלה עשוי להצביע על כך שמטלה זו מצריכה עיבוד שהוא שונה באופן מהותי ממטלות דומות. לדוגמה, ממצאי PET ו-fMRI לגבי אזור שמתמחה כביכול בעיבוד של פנים (ה-Fusiform Face Area) הובילו חוקרים מסוימים לטעון כי פרצופים מעובדים במוח באופן ייחודי לגירויים חזותיים אחרים, דבר שמראה על חשיבותם היחסית. לצד תגליות מסוג זה, ממצאי fMRI מצביעים גם על אזורים מוחיים שמעורבים בפונקציות קוגניטיביות כלליות יותר (למשל קשב או אינהיביציה), ולכן מופעלים במגוון רחב של מטלות.
בצורה זו, חוקרים מנסים למפות יכולות שונות של המוח ולהבין כיצד הן מתקשרות אחת לשנייה ובאילו מצבים נעשה בהן שימוש.
חלק ממחקרי ה-fMRI בשנים האחרונות מנצלים תופעות של אדפטציה במערכת העצבים. כאשר המוח נחשף לגירוי חושי מסוים לאורך זמן, אוכלוסיית תאי העצב שמגיבה לאותו גירוי מתחילה בהדרגה להפחית את התגובה שלה אליו. מחקרי fMRI משתמשים בתופעה זו על מנת לאתר הבחנות שהמוח עושה בין גירויים. לנבדק מוצגים אחד אחרי השני גירויים שהם דומים אך לא זהים (למשל - מילה לעומת מספר אותיות שאינן מרכיבות מילה), ונעשית השוואה בין אות ה-fMRI בגירויים השונים. במקרה זה, החוקרים מסתכלים על אזור במוח שמופעל על ידי שני הגירויים, ובודקים את השינוי שחל באות ה-fMRI בין הצגה חוזרת של גירוי א' (שגורמת לאדפטציה) להצגה של גירוי ב' מיד לאחר מכן. ירידה באות ה-fMRI בין הגירויים מתפרשת כהמשך של האדפטציה, כלומר ששני הגירויים מפעילים את אותה אוכלוסיית תאים ולכן מתרחשת ירידה בתגובה עם הזמן. במילים אחרות, מבחינת אותו אזור במוח מדובר כביכול באותו הגירוי. לעומת זאת, אם אותו אזור יגיב לגירוי ב' בעוצמה רבה, זו תהיה אינדיקציה לכך שהגירוי הפעיל אוכלוסייה אחרת של תאי עצב לעומת גירוי א', ולכן לא התרחשה אדפטציה. במצב זה, ניתן יהיה לטעון שהרשתות העצביות באותו אזור מסוגלות להבחין בין הגירויים השונים, ומגיבות בצורה שונה לכל אחד מהם.
השימוש ב-fMRI > שימושים קליניים

בניגוד לשימושים המחקריים, אשר בדרך כלל שואפים להכליל מדפוס הפעילות שנמדד לגבי פעילות המוח באוכלוסייה הכללית (או לחלופין בקרב קבוצה של אנשים, כגון חולים במחלה מסוימת), שימוש בסריקות fMRI ברפואה מנסה לרוב לזהות את דפוס הפעילות הייחודי והאישי של אותו החולה שנבדק.
שימוש אפשרי אחד הוא לצורך תכנון של ניתוחי מוח, כגון הסרה של גידול מוחי או מוקד אפילפטי. אחד הדברים החשובים בניתוחים שכאלה הוא להימנע מפגיעה באזורים שחשובים לתפקודים קריטיים של האדם, כדוגמת תפקודים מוטוריים, יכולת שימוש בשפה או קידוד זכרונות. מוחות של אנשים שונים אינם בנויים בצורה זהה (למשל בדומיננטיות של תפקוד מסוים בין שתי ההמיספרות), ולכן סריקת fMRI יכולה לספק למנתח מידע רב-ערך על מיקומם המדויק של אזורים קריטיים במוחו של החולה, שיש להיזהר מפגיעה בהם במהלך הניתוח.
כמו כן, דימות תהודה מגנטית תפקודי יכול לסייע בפרוגנוזה של פגיעות מוחיות, על מנת להבין מה מצב התפקוד המוחי של החולה בעקבות הפגיעה ולנטר כל הידרדרות או התאוששות שחלים במצבו. בדיקה כזו עשויה להיות רלוונטית למספר רב של מצבים, וביניהם שבץ מוחי, גידול במוח, טראומה, מחלות ניווניות כגון אלצהיימר ועוד.
מכשיר MRI
דוגמה לתמונת דימות תהודה מגנטית תפקודי, בחתך אופקי. האזורים הצהובים והכתומים מראים על פעילות מוחית מוגברת, במקרה זה בעיקר באזור קליפת הראייה (בצד שמאל של התמונה) וגרעין הברך הצדי (שתי הנקודות במרכז). התמונה מייצגת ממוצע של הבדלים ברמת הפעילות המוחית בין שתי מטלות, כפי שנסרקו במספר נבדקים שונים ולאורך כמה חזרות על המטלות.
דימטרודון

| דימטרודון |
| --- | --- |

תקופה
פרם, 295–272 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
משפחה:: ספנקודונטיים
סוג:: דימטרודון
מינים
 Dimetrodon angelensis  Dimetrodon borealis  Dimetrodon booneorum  Dimetrodon dollovianus  Dimetrodon gigahomogenes  Dimetrodon grandis  Dimetrodon kempae (?)  Dimetrodon limbatus  Dimetrodon loomisi  Dimetrodon macrospondylus  Dimetrodon milleri  Dimetrodon natalis  Dimetrodon occidentalis  Dimetrodon teutonis
שם מדעי
 Dimetrodon ‏קופ, 1878

דימטרודון (שם מדעי: Dimetrodon) הוא סוג של סינאפסיד טורף פרהיסטורי בעל מפרש גבי מהתקופה הפרמית. במראהו הוא דמה לזוחל מודרני אך היה בעל קירבה גבוהה יותר ליונקים. הוא התקיים באמריקה הצפונית שלפני 295 עד 272 מיליון שנה מזמננו.
מאפיינים

הדימטרודון היה מהטורפים הגדולים ביותר של תקופתו - אורכו הגיע ל-1.8 עד 4.5 מטרים ומשקלו הגיע עד 250 ק"ג, אם כי אולי היה קטן יותר מקרובו הטפנוזאורוס.
הוא התהלך על ארבע רגליים, ונראה דומה ללטאה בעלת "מפרש" גדול על גבו עם זנב ארוך. ה"מפרש" היה למעשה עור מתוח מלא בכלי-דם, שהוחזק במקומו על ידי סחוס שבקע מגבו של הדימטרודון. מומחים מאמינים, כי המפרש שימש את הדימטרודון לחימום גופו, וכמו כן לחיזור ולהרתעה. ייתכן שחי באדמות ביצה והעביר את רוב היום בחימום גופו בשמש באמצעות המפרש כשמרבית פעילותו הייתה בשעות הלילה.
הדימטרודון התגלה בטקסס בשנת 1884 על ידי אדוארד דרינקר קופ, והוא זה שהעניק לו את שמו - בלטינית: "שיניים בעלות שני גדלים" - מכיוון שלדימטרודון שתי מערכות שיניים נפרדות: חותכות וטוחנות.
בתרבות הפופולרית

הדימטרודון מופיע בסדרה ללכת עם מפלצות של ה-BBC בפרק השני. הוא נראה כטורף-על הנטפל לעדר אדפוזאורוסים וטורף את צעיריהם אך גם קניבלי. נקבה של דימטרודון נאבקת על שטח בנקבה אחרת ואז מטילה ביצים אך הצעירים שלה נאכלים בידי זכרים קניבלים רבים. בסדרה הוא מופיע באזורים יבשים כשלמעשה מקובל להניח שהוא חי באזורי ביצות לחות.
בסרט עולם היורה: עולם חדש נראים דימטרודונים במכרות שב"עמק ביוסין", כשחלקם רודפים אחרי אלן, אלי ומייזי אך אלה ניצלים כשהשער נפתח בידי מלקולם. הוא נראה גם כדיורמה במוזיאון של לוקווד בסרט עולם היורה: נפילת הממלכה. פרטים שלו נראים גם במשחקים: עולם היורה: המשחק וJurassic World: Alive.
דימטרודון מופיע בהופעה קצרה בסרט המסע לעמק החלומות אך הוא מוצג דומה ללטאת כוח יותר מליצור האמיתי.
בסרט מסע לבטן האדמה מ-1959 נראה דימטרודון בגילום של איגואנה קרנפית מגודלת בעלת מפרש.
הוא מופיע בקצרה בסרט צעצוע של סיפור: הזמן שנשכח.
דימטרודון נראה בסדרה הקומית דינוזאורים.
בסדרה פאוור ריינג'רס עוצמת הדינוזאור נראה היצור "Dimetrozord" המבוסס על הדימטרודון.
הדימטרודון מופיע במשחקי המחשב: Zoo Tycoon 2 בחלק על היצורים הפרהיסטוריים, Jurassic World Evolution 2, פארק היורה 3: בניית פארק וב-ARK: Survival Evolved.
בנוסף הוא מופיע בסדרה פלאווורלד.
גלריה

מינים שונים של דימטרודון בהשוואה לאדם
ראו גם

סקודונוזאורוס
ספנקודון - קרוב משפחה קדום בעל מפרש נמוך יותר.
טפנוזאורוס - קרוב משפחה בעל ממדים דומים.
דגל מאלי

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי
 יחס אורך/גובה:  2:3
 הונף לראשונה:  4 באפריל 1959
 קבלת מעמד רשמי:  1 במרץ 1961
 מוטיבים עיצוביים:  טריקולור אדום-צהוב-ירוק
 דגלים היסטוריים   :     דגל מאלי 1959 - 1961
דגל מאלי אומץ ב-1 במרץ 1961. הדגל הוא טריקולור בצבעים כלל-אפריקאיים מסורתיים: אדום, צהוב וירוק.
הדגל הקודם של מאלי אומץ ב-4 באפריל 1959 עת שמאלי הצטרפה לפדרציית מאלי. הדגל הקודם זהה לנוכחי, למעט דמות שחורה שהופיעה במרכז הפס הצהוב. דמות זו המכונה "קאנאגה" היא דמות של אדם המצוירת על ידי קווים, ומתארת אדם שידיו מורמות לשמיים. הדמות הוסרה בשל איסור האסלאם על הצגת דמויות אדם.
ראו גם

סמל מאלי
המנון מאלי
דיוגו לייטה

דיוגו פיליפה מונטיירו פינטו לייטה (בפורטוגזית: Diogo Filipe Monteiro Pinto Leite; נולד ב-23 בינואר 1999 בפורטו שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אוניון ברלין מהבונדסליגה.
קריירת מועדונים

לייטה גדל במחלקות הנוער של ליישואש, פורטו ופדרואנסה. בשנת 2017 החל לשחק בקבוצת המילואים של פורטו, ובשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-31 באוגוסט 2021 הושאל לייטה למשך עונה אחת לספורטינג בראגה מליגת העל הפורטוגלית. ב-11 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד פאסוס די פריירה במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת 2021/2022. בסך הכל ערך 23 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ב-16 ביולי 2022 הושאל לייטה למשך עונה אחת לאוניון ברלין מהבונדסליגה. ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–3 על הרטה ברלין במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2022/2023.
הערות שוליים

↑  Diogo Leite emprestado pelo FC Porto ao Braga באתר O Jogo, ‏ 31 באוגוסט 2021 (בפורטוגזית)
↑  Verteidiger Leite schon im Union-Trainingslager באתר B.Z., ‏ 16 ביולי 2022 (בגרמנית)
דגל מדגסקר

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי ודגל ימי לאומי
 יחס אורך/גובה:  2:3
 הונף לראשונה:  14 באוקטובר 1958
 מוטיבים עיצוביים:  שני פסים אופקיים אדום-ירוק, פס לבן צמוד לתורן
דגל מדגסקר אומץ ב-14 באוקטובר 1958, שנתיים לפני קבלת העצמאות, כחלק מההכנות למשאל עם על מעמדה בקהיליה הצרפתית.
צבעי הדגל מסמלים את ההיסטוריה של מדגסקר, והמעמדות המסורתיים. אדום ולבן היו צבעי ממלכת מרינה, שנכנעה לצרפתים בשנת 1896. הם הופיעו בדגלה של מלכת מרינה האחרונה, המלכה רנבלונה השלישית (Ranavalona). הם גם אינדיקציה למוצאם האתני של המלגשים מדרום-מזרח אסיה, והם מופיעים גם בדגל אינדונזיה. ירוק היה צבעם של ההובה (Hova), המעמד החשוב של האיכרים, שלקח חלק חשוב בתסיסה האנטי-צרפתית ובתנועת העצמאות.
ראו גם

סמל מדגסקר
המנון מדגסקר
דימות מוחי

MRI ראש
דימות מוחי הוא תחום המשתמש בכלים ובטכנולוגיות ליצירת דימות של המבנה, התפקוד והרכבו הכימי של המוח, זאת לצורך אבחון מחלות או לצורכי מחקר. תמונות המתקבלות מסריקות של דימות מוחי משקפות מאפיינים שונים של המוח ופעילותו. זהו תחום חדש יחסית, ונעשה בו שימוש ברפואה ובתחומים השונים של מדעי המוח.
ישנן מספר שיטות לסריקת מוח, שעם הנפוצות שבהן נמנות הבאות:
צילום רנטגן
דימות תהודה מגנטית (MRI)
דימות תהודה מגנטית תפקודי (fMRI)
טומוגרפיה ממוחשבת (CT)
טומוגרפיית פליטת פוזיטרונים (PET)
מגנטו-אנצפלוגרפיה (MEG)
היסטוריה של הדימות

הפרק הראשון של ההיסטוריה של הדימות מתחיל בנוירולוג האיטלקי אנג'לו מוסו (באנגלית: Angelo Mosso) שהמציא את 'איזון מחזור הדם האנושי', אשר יכול למדוד באופן לא פולשני את חלוקת הדם מחדש במהלך פעילות רגשית ואינטלקטואלית. אף על פי שהדבר הוזכר בקצרה על ידי ויליאם ג'יימס בשנת 1890, הפרטים בנוגע לניסויים שערך מוסו נותרו במידה רבה לא ידועים עד לשנים האחרונות, כאשר התגלו מחדש המכשיר המקורי, וכן התיאורים המקוריים של מוסו שדווחו על ידי סטפנו סנדרון ועמיתיו.
בשנת 1918 הנוירוכירורג האמריקאי וולטר דנדי (באנגלית: Walter Edward Dandy) הציג את טכניקת הוונטריקולוגרפיה (ventriculography) - יצירת תמונות רנטגן של חדרי המוח על ידי הזרקה של אוויר מסונן ישירות לתוך אחד מחדרי המוח הצדיים או שניהם. דנדי גם ציין כי אוויר שנכנס לתוך החלל התת-עכבישי של חוט השדרה בהליך של ניקור מותני יכול גם הוא להיכנס לחדרי המוח, וניתן להשתמש בכך כדי להראות את חללי נוזל המוח והשדרה סביב הבסיס של המוח ועל פני השטח שלו. טכניקה זו נקראת pneumoencephalography.
בשנת 1927 אנטוניו אגש מוניש הציג אנגיוגרפיה מוחית, שבעזרתה כלי דם נורמליים ולא נורמליים בתוך ומסביב למוח ניתנים לדימות בדיוק רב.
בשנות ה-1970 המוקדמות, אלן קורמאק (באנגלית: Allan MacLeod Cormack) וגודפרי נ. האונספילד הציגו את הטומוגרפיה הממוחשבת (CAT או CT), ואז תמונות אנטומיות יותר ויותר מפורטות של המוח הפכו להיות זמינות למטרות אבחון ומחקר. קורמאק והאונספילד זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1979 על עבודתם. זמן קצר לאחר כניסתה של CAT בראשית שנות ה-1980, הפיתוח של ליגנדים רדיואקטיביים אפשר טומוגרפיית פליטת פוטון בודד (SPECT) וטומוגרפיית פליטת פוזיטרונים (PET) במוח.
פחות או יותר במקביל, דימות תהודה מגנטית (סריקת MRI או MR) פותח על ידי חוקרים ובהם פיטר מנספילד ופול לוטרבור, שזכו בפרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה בשנת 2003. בתחילת שנות ה-80 MRI נכנס לשימוש קליני, ובמהלך שנות ה-80 נפרצה דרך של חידודים טכניים ויישומי MR לצורכי אבחון. אחרי זמן קצר, מדענים גילו שהשינויים הגדולים בזרימת הדם שנמדדים על ידי PET ניתנים לדימות גם בסוג הנכון של MRI, וכך נולד דימות תהודה מגנטית תפקודי (fMRI). מאז שנות ה-90, ה-fMRI השתלט על תחום מיפוי המוח, וזאת משום שהוא לא מאוד פולשני, יחסית זמין, ואינו כרוך בחשיפה לקרינה.
בתחילת שנות ה-2000, תחום הדימות הגיע לשלב שבו ניתן גם לפתח יישומים מעשיים המתבססים על דימות תפקודי של המוח. אזור היישום העיקרי הוא צורות בסיסיות של ממשק מוח-מחשב.
אינדיקציות

דימות מוחי בא אחרי בדיקה נוירולוגית, שבה רופא מצא סיבה לחקור מטופל, שאולי סובל מהפרעה נוירולוגית.
אחת הבעיות הנוירולוגיות השכיחות יותר שאדם עלול לסבול ממנה היא התעלפות. במקרים של התעלפות פשוטה אצל מטופל בעל היסטוריה שאינה מציעה סימפטומים נוירולוגיים אחרים, האבחון יכלול בדיקה נוירולוגית בלי דימות מוחי כלשהו, כי הסבירות למציאת גורם במערכת העצבים המרכזית היא נמוכה מאוד.
דימות אינו מיועד לחולים עם כאבי ראש יציבים אשר אובחנו כמיגרנה. מחקרים מצביעים על העובדה שנוכחות של מיגרנה אינה מגבירה את הסיכון למחלה במערכת העצבים המרכזית. אבחנה של מיגרנה שמציינת היעדר מחלות אחרות, כגון פפילידמה, לא מצביעה על צורך בדימות. במהלך ביצוע אבחנה זהירה, הרופא צריך לשקול אם יש לכאב הראש סיבה אחרת מאשר המיגרנה ואז לחייב דימות.
ראו גם

מפת חשיבה