בין דת ולאום: לקראת זהות לאומית ישראלית
חלקי הספר > יסודות האומה הישראלית ויהדותה

בחלק הראשון של הספר, אגסי מפרט את המצע הרעיוני, ההכרחי להבנה של הצעתו לכונן לאום ישראלי. אגסי דן בו בהתהוותה של הלאומיות בכלל, ובעם היהודי בפרט.
ברמה הרעיונית, אגסי דן במושגי מפתח אחדים, שדרושים לו לדיון בהמשך הספר:
אחריות ציבורית. לדעת אגסי, אחת השגיאות של תנועת ההשכלה הייתה בכך שדרשה אחריות פרטית בלבד, ולא לקהילה כולה. האחריות הנדרשת היא לא ל"אומה" אמורפית, שלא ברור מי נכלל בה - אלא לציבור קונקרטי. ואחריות זו צריכה להתגלם ביוזמה של ממש, תוך הגדרה של מטרות ברורות, ושל דרכי פעולה להגשמתן.
קיומה של אמנה חברתית מעניק צידוק מוסרי לשליטה של השליט על הציבור. ההוגים המדיניים ג'ון לוק ואדם סמית קבעו, שהמצב האידיאלי במדינה הוא שלא קיימת אלימות חוקית (כלומר, השליט הוא רק "שומר לילה", שתפקידו לפקח על מעשי האזרחים, אך הוא אינו אלים). תומאס הובס טען, שהאמנה מצדיקה אפילו רודנות, כל עוד הרודן מונע מלחמת אזרחים. ז'אן-ז'אק רוסו דרש לפחות את הסכמתו של הציבור להיותו נשלט. אולם, תנועת ה"השכלה" נכשלה בהתויית קו ברור בין ממשלות שהן לטובת הציבור, לבין רודנות; כישלון זה הוביל להולדת הציונות, מפני שהיהודים לא קיבלו זכויות אזרח בארצות מושבם, וזאת בניגוד לכוונת ה"השכלה".
הכישלון העיקרי של ה"השכלה" היה בשאלה: איך משיגים חירות? כדי להשיגה, אין זה מספיק לגנות דעות קדומות, כי הן לא תיעלמנה מעצמן. הנאיביות הזאת של ה"השכלה" גרמה להיעדרו של אתוס מלכד לחברה, ואחרי המהפכה הצרפתית - לשלטון הטרור.
שאלת מפתח בספר, היא: מהי אומה? הוגי עידן הנאורות התעלמה משאלה זו, וגם מהשאלות: מיהו אזרח, ומהי הזכות לשלוט. הם זלזלו בקיומה של התודעה הלאומית, וראו בה אויב של הנאורות. לדעת אגסי, הם לא הבינו את תפקידה וחשיבותה של הלאומיות ביצירתה של חברה ומדינה מודרניות ונאורות. לעומתם, תנועת הרומנטיקה סיפקה תשובות לשאלות אלה. תנועה זו היוותה ריאקציה כתגובה לכישלון ה"השכלה". מחוללי הרומנטיקה טענו שרק שורשים היסטוריים יכולים לכונן אומה; שאין משמעות לחירות הפרט - רק לחירות האומה. הפניה לרגש הלאומי-היסטורי מעוררת התלהבות בציבור, ועל כן סבור אגסי שהרגש הלאומי חשוב כאמצעי לבניית האומה. אולם אגסי טוען, שמעולם לא נעשתה עבודה הגותית שיטתית כדי ליצור בסיס רעיוני ללאומיות הליברלית; וזאת הסיבה שהציבור מבלבל בין לאומיות לבין לאומנות, שמעמידה את ערך הכלל מעל ערכי הפרט ועל כן היא אנטי-ליברלית. בהקשר היהודי והישראלי, התוצאה של בלבול זה הייתה דחייה של רעיון הלאומיות, דחייה שנבעה מחשש מהלאומנות; המדינה הפכה להיות מוקד העניין הציבורי והחינוכי, ואילו הלאום שחי במסגרתה - הוזנח; אולם כריאקציה לכך, אל תוך הריק הרעיוני - פרצה הלאומנות.
רעיונות לתחייה לאומית-יהודית עלו במחשבתם של הוגים יהודים בערך באותו זמן שהשתרש בתרבות הארופאית הכללית, בתחילה במערבה ואחר כך במזרחה. אמנם, היו גוונים שונים לרעיון זה (בעת הנידונה): ציונות מדינית, ציונות רוחנית, וציונות מעשית. מתוכם, רק מנהיגי הציונות המעשית (ביניהם: לילינבלום, פינסקר ובן-יהודה) היו מודעים להבדל שבין העם היהודי לבין האומה החדשה שהולכת ונוצרת. הציונות רוויזיוניסטית, לעניין הלאומיות העברית-ישראלית הנדון כאן, הייתה סניף של הציונות המדינית.
ככלל, הקו של הציונות המעשית היה הדומיננטי בהתרחשויות שהובילו להקמתה של מדינת ישראל. אמנם, ההנהגה קיבלה מספר החלטות שנראו כנובעות משיקול מדיני, כמו: הקמת צבא מאוחד, וההחלטה על הכרזת העצמאות; אבל גם אלה נבעו בעצם משיקולים מעשיים-מקומיים, בעיקר מהחשש שארגוני ה"פורשים" יכריזו על עצמאות לבדם (עמ' 101). הדומיננטיות של הקו המעשי הביאה, לדעת אגסי, להימנעות מפעולות להצלת יהודים באירופה. הצלת יהודים הייתה מחייבת פעולה במישור המדיני; והיא גם חייבה לוותר על עליה סלקטיבית, שהייתה הדרך המועדפת על היישוב להגיע ליעד של "חברת מופת" בישראל. אגסי קושר עימות זה בין הקו המעשי לבין הקו המדיני, עם הבלבול שקיים כיום בין עם לבין לאום. לטענתו, עד היום מניע את מדינת ישראל חוסר רצון לעסוק בתכנון מדיני לטווח ארוך; תכנון כזה היה מחייב את המדינה להגדיר את הלאום שלה, ולפעול לרווחתו, ואילו הקו המעשי מעדיף את הטשטוש ואת פתרון הבעיות בדרך האלתור ו"כיבוי השרפות".
על פי קוק ואגסי, מדינת ישראל רואה עצמה מחויבת באחריות לכל העם היהודי (שהוא מושג אמורפי, כלומר חסר צורה, וא-טמפורלי - שאינו נמצא במקום ובזמן). ולא רק בהווה, אלא גם בעבר (מבחינת מחויבות להמשכיות המסורת), ומכאן שגם בעתיד. כתוצאה הכרחית מכך, לדעתם, המדינה מזניחה את מחויבותה לביטחונו ולרווחתו של הציבור הקונקרטי החי בישראל, באשר זה אינו כל העם היהודי, ואף איננו יהודי כולו. בעיה זו תיפתר רק כאשר ציבור זה יוגדר כלאום, שישראל היא מדינתו.