stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פנטגון (להקה)
אלבומים וסינגלים > אלבומים

(2018) DARK MATTER - הפצה בישראל: "האוזן השלישית", הפצה באירופה ובאמריקה: "Imass Music".
אלבומים וסינגלים > סינגלים

(Lies (2012
(Emptiness (2013
(Memories Of Me (2014
(Wild Butterfly (2016
(Dreams Of Tomorrow (2018
Broken mess (2021)
Second to none (2021)
הערות שוליים

1 2  אוהד חיטמן מארח את להקת פנטגון ב"האנגר 9", באתר youtube.com, ‏12 באוק' 2014
↑  nrg מעריב, להקת Pentagon בביצוע לייב ל"Emptiness". האזינו, באתר nrg
↑  יצירה מקומית להקת פנטגון, באתר youtube.com, ‏7 במאי 2014
↑  מיוחד: להקת פנטגון מארחת את קרן הכט בהופעה, באתר וואלה, 23 במאי 2014
ברנדה דה בנזי

| --- | --- |
ברנדה דה בנזי (1956)
ברנדה דה בנזי (1956)
 לידה:  29 ביולי 1909 מנצ'סטר, בריטניה בריטניה
 פטירה:  5 במרץ 1981  (בגיל 71) סאסקס, בריטניה
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1951–1971 (כ־20 שנה)
 פרסים והוקרה:  פרס איבנינג סטנדרד לתיאטרון לשחקנית הטובה ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
ברנדה דה בנזי (באנגלית: Brenda de Banzie; ‏29 ביולי 1909 - 5 במרץ 1981) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע אנגלייה.
קורות חיים

דה בנזי החלה להופיע על הבמה ב-1942. היא הופיעה עם לורנס אוליבייה בתיאטראות וסט אנד. בקולנוע הופיע לראשונה בתפקיד קטן בסרט The Long Dark Hall ב-1951.
ההצלחה הראשונה בקולנוע הייתה בסרטו של דייוויד לין בחירתו של הובסון בשנת 1954 לצידם של צ'ארלס לוטון וג'ון מילס. היא שיחקה את מגי הובסון, בתו הבכורה של יצרן המגפיים הנרי הובסון המתעמר בבנותיו.
ב-1955 שיחקה לצדו של דירק בוגרד בסרט רופא בלב ים.
ב-1956 שיחקה בסרטו של אלפרד היצ'קוק האיש שידע יותר מדי בתפקיד לוסי דרייטון שביחד עם בעלה חוטפת את בנה של "ג'ו" (דוריס דיי).
ב-1957 הופיעה על הבמה במחזה הבדרן של ג'ון אוסבורן בתפקיד פיבי רייס, אשתו העדינה של הבדרן ארצ'י רייס (לורנס אוליבייה). שניהם הופיעו גם בעיבוד לקולנוע של המחזה ב-1960.
דה בנזי הופיעה בתפקיד זה עם אוליבייה גם בברודוויי והייתה מועמדת לפרס טוני.
ב-1961 הופיעה בסרט בבוא ספטמבר בתור אליסון, המשגיחה על סנדי (סנדרה די) וחברותיה שלא תצאנה לתרבות רעה.
ב-1963 הופיעה בסרט הפנתר הורוד בבימויו של בלייק אדוארדס.
ב-1967 הופיעה בסרט פולי היפה לצידה של היילי מילס.
היא מתה בשנת 1981 בגיל 71 כתוצאה של ניתוח להוצאת גידול שפיר במוח שהסתבך.
פילמוגרפיה

The Long Dark Hall (1951) - בתפקיד גברת רוג'רס
I Believe in You (1952) - בתפקיד גברת הוקר
Private Information (1952) - בתפקיד דולי
Never Look Back (1952) - בתפקיד מולי ווילר
The Yellow Balloon (1953) - בתפקיד לקוחה בדוכן פירות
A Day to Remember (1953) - בתפקיד גברת קולינס
Don't Blame the Stork (1954) - בתפקיד אבלין סטיל
בחירתו של הובסון (1954) - בתפקיד מגי הובסון
What Every Woman Wants (1954) - בתפקיד שרה
The Purple Plain (1954) - בתפקיד גברת מק-נאב
The Happiness of Three Women (1954) - בתפקיד ג'יין פרייס
As Long as They're Happy (1955) - בתפקיד סטלה בנטלי
A Kid for Two Farthings (1955) - בתפקיד ליידי רובי
רופא בלב ים (1955) - בתפקיד מיוריאל מאלט
האיש שידע יותר מידי (1956) - בתפקיד לוסי דרייטון
House of Secrets (1956) - בתפקיד אמא איזבלה באלו
Passport to Shame (1958) - בתפקיד אגי
Too Many Crooks (1959) - בתפקיד לוסי
The 39 Steps (1959) - בתפקיד נלי לומסדן
הבדרן (1960) - בתפקיד פיבי רייס
The Mark (1961) - בתפקיד גרטרוד קרטרייט
Flame in the Streets (1961) - בתפקיד נל פאלמר
בבוא ספטמבר (1961) - בתפקיד מרגרט אליסון
A Pair of Briefs (1962) - בתפקיד גלדיס וורטינג
I Thank a Fool (1962) - בתפקיד האחות דרו
הפנתר הורוד (1963) - בתפקיד אנג'לה דאנינג
Pretty Polly (1967) - בתפקיד גברת אינס-הוק
עשר דקות מהבית

| --- | --- |
 כתיבה:  מאיה ערד יסעור 
 הצגת בכורה:  30 בספטמבר 2015 
 שפה:  עברית 
 
עשר דקות מהבית הוא מחזה פרי עטה של מאיה ערד יסעור. הצגת הבכורה שלו הייתה בתיאטרון הבימה בשנת 2015.
עלילה

ההצגה מתמקדת בשלושה ימים שעברו על יצחק רבין במהלך אוקטובר 1994; ביום שבו נודע שהוא עומד לזכות יחד עם ערפאת בפרס נובל לשלום, נחטף החייל נחשון וקסמן ועל פי מידע שנמסר לשב"כ הוא הוחזק בעזה, שנמסרה לפלסטינים. רבין עמד בפני דילמה: האם להיכנע לחוטפים ולקיים משא ומתן עם חמאס, או לפלוש לעזה ולהביא את וקסמן, פעולה שהייתה עלולה למוטט את הסכמי השלום. רבין בחר לחכות עד שערפאת ימצא ויחזיר את החייל החטוף. משנודע שהייתה טעות מודיעינית ווקסמן הוחזק בביר נבאלא, רבין הורה לכוחות הביטחון להחזיר את וקסמן. וקסמן נרצח במהלך ניסיון החילוץ לדירה בה היה שבוי.
אודות ההצגה

אילן רונן, המנהל האמנותי של הבימה, הזמין מערד את המחזה לציון עשרים שנה לרצח רבין. ההצגה נקראת "עשר דקות מהבית" מכיוון שנחשון וקסמן גר בשכונת רמות בירושלים, הוחזק בשבי ונרצח בביר נבאלא, עשר דקות מביתו. הדבר מתקשר גם לרבין, שנרצח כעבור שנה בעצרת השלום בכיכר מלכי ישראל, עשר דקות מביתו בנווה אביבים. במחזה יש מקהלה של שלוש אמהות שכולות מן העבר ומן העתיד שמתעמתת עם רבין. הן מנבאות הן את רצח רבין והן את הירצחו של וקסמן, וקושרות בין גורל שניהם: שניהם מתו בי"ב בחשוון, בהפרש של שנה.
רון שוורץ, בעיתון "גלובס" כתב:
ההישג הגדול ביותר של ההצגה הזאת מאת מאיה ערד ובבימויו של שי פיטובסקי, הוא שהם מציגים את עשיית השלום באותם הכלים של ניהול המלחמה. והשלום הוא ממש לא משימה ל"יפי-נפש"...


הם צוללים אל תוך עצבי הברזל של רבין, שנדרש לקבל החלטות לא פופולריות ולדבוק בהן למען המטרה העליונה. חודרים אל נפשו של מנהיג שנוהג כמנהיג, ולא כמריונטה של סקרי דעת קהל. הם לא מנסים לייצר דרמה, כי זו גם ככה שם, מבעבעת, וממילא הקהל שבאולם נמצא על תקן דמות המספר שכבר יודע הכול. ההפך, ערד ופיטובסקי עוסקים כל העת ברציונליציה של הדברים. זו שתדע לנטרל לא רק מחבל עם סכין, אלא גם את האירוע הנקודתי שמרתיח את הדם וזועק נקם, ותביט אל האופק. אל דפי ההיסטוריה. 20 שנה מאז, ובכלל.
ההפקה בתיאטרון הבימה עלתה לראשונה בהצגת בכורה ב-30 בספטמבר 2015. המחזה נכתב על ידי מאיה ערד ובוים על ידי שי פיטובסקי, בליווי דרמטורגיה של שחר פנקס. את עיצוב התפאורה יצר ניב מנור, עיצוב התלבושות נעשה על ידי נטשה טוכמן פוליאק, ועיצוב הווידאו הופקד בידיו של נמרוד צין. המוזיקה להפקה הולחנה על ידי אלברטו שוורץ, עיצוב התנועה בוצע על ידי מאיה ברינר, ועיצוב התאורה על ידי זיו וולושין.
שחקני ההצגה

יצחק רבין, ראש הממשלה - דב רייזר
מרית דנון, מזכירתו של רבין - איילת רובינסון
חוקר השב״כ ורב היועצים - נתן רביץ
אסתר וקסמן - רות לנדאו
יהודה וקסמן - אהרון אלמוג
ג'יהאד ירמור (המחבל) - הראל מוראד.
נשות המקהלה (אמהות שכולות) - ריקי בליך, נעמה ארמון ורזיה ישראלי (אמו של רבין).
הערות שוליים

↑  רון שוורץ, ‏שלום כמלחמה, באתר גלובס, 5 בנובמבר 2015
מוטי אדרעי

| --- | --- |

 לידה:  1966 (בן 59 בערך) ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1987
 דרגה:    תת ניצב
 תפקידים בשירות
 סממ"ז דרום
 
מרדכי (מוטי) אדרעי (נולד ב-1966) הוא קצין במשטרת ישראל בדרגת תת-ניצב בתפקיד סממ"ז דרום.
קורות חייו > ילדות ונעורים

מוטי נולד וגדל בשכונת עיר גנים בירושלים בן לעמרם ולברטין, בילדותו למד בקריית מנחם, בתיכון עבר לבית הספר חוות הנוער הציוני ובתום לימודיו ב-1984 התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים, במהלך שירותו הצבאי ביצע פעילות מבצעית בלבנון וסיים את שרותו כרס"פ אג"ם במקתמ"ר (מפקדת קצין תותחנים ראשי).
קורות חייו > שירותו במשטרה

ב־1987 התגייס למשטרת ישראל כבלש בלת"ם ירושלים.
ב־1991 מרחב ירושלים הפך למחוז ירושלים ובו שימש כרכז מודיעין בימ"ר.
ב-1994 סיים את קורס הקצינים במרכז ללימודי משטרה והוצב להדרכה כמפקד מחלקה בקורס רכזי מודיעין ובילוש.
ב-1995 חזר לימ"ר ירושלים כקצין בילוש וב-1996 שימש כקצין מודיעין ובילוש בתחנה הצפונית (נווה יעקב) של מחוז ירושלים.
בהיותו בדרגת מפקח מונה לרפ"ק כראש לשכת מודיעין ובילוש במרחב מוריה בירושלים עד לשנת 2000, אז הושאל למג"ב ושימש כמפקד היחידה ללוחמה בפשיעה של מחוז ירושלים - יחידת 'לביא'. תקופה זו אופיינה בריבוי פיגועים בעיר ירושלים והיחידה השתלבה בפעילות בילוש מעבר לפעילותה במלחמה בפשיעה, שיא פעילות היחידה נרשם בחיסול מחבל שהגיע למחסום ארם עם נשק ורימונים, מתוך כוונה לבצע פיגוע בתל אביב.
בשנת 2004 קודם אדרעי לדרגת סנ"צ בתפקיד קצין מודיעין של מחוז ירושלים, בתפקיד זה ליווה את מצעד הגאווה שברקע אירועים משמעותיים כדוגמת חקירת הפיגוע ביישוב עלי, הפיגוע בבית ג'מאל והפרות הסדר ההמוניות עקב קיום מצעד הגאווה בירושלים ומעצרו הראשון של ישי שליסל וליווי מודיעיני של אירועי ההתנתקות.
בשנת 2008 עבר לשמש כקצין אגף חקירות ומודיעין של מרחב ציון בירושלים, בין האירועים הבולטים הייתה חקירת פרשיית אליאור חן (בה שימש כאחראי צוות החקירה ואף חקר אישית את אליאור חן וחסידיו בארץ ובברזיל, שם הסתתר; בסיומה של הפרשה נידונו הנאשמים למאסרים ממושכים), חקירת אירוע רצח במועדון 'ואן גוך' וטיפול בהפרות סדר של חרדים, שנמשכו שבועות רבים בעקבות פתיחת חניון קרתא ובהפגנות על רקע חקירת פרשת האם המרעיבה, בסיום תפקיד זה, עבר לשמש כמדריך במכללת נעורים לתפקידי פיקוד בכיר במשטרת ישראל, שם פיקד על קורס ראשי משרדים באג"ם וראשי משרדים של אגף חקירות ומודיעין.
בשנת 2011 מונה לשמש כקצין אח"ם (אגף חקירות ומודיעין) של מחוז מרכז שם הוביל תהליכי אח"מ תוך הנחיה מקצועית לכלל יחידות המחוז בכלל ופיקוד ישיר על יחידת ההונאה המחוזית (בין שאר האירועים שטופלו היה פיצוח פרשיית 'עוקץ' של מיליוני שקלים מחברת יס, עוקץ ישראלים על ידי הנפקת כרטיסי אשראי מזויפים באנדורה וניהול חקירת הפרשה של ה'כדור המרכזי' על התנהלות שופטים והימורים לא חוקיים בכדורגל הישראלי, הפעיל מבצעים "סיכול ממוחשב" בהפעלת סוכנת כנגד פדופילים ברשת שבמהלכה נעצרו עשרות פדופילים ברשת..
ב־2014 מונה למפקד הימ"ר- היחידה המרכזית של מחוז מרכז, תחת פיקודו התנהלו חקירות רצח מורכבות במגזר הערבי והיהודי, לחימה בארגוני פשיעה, הפעלת סוכנים סמויים בישראל ובשאר העולם (הופעל סוכן ייחודי, אשר הפליל חשודים רבים מאזור המשולש בעבירות סחר באמל"ח וסוכן שהופעל יחד עם רשות המיסים בפרשייה של הנפקת חשבוניות מס פיקטיביות בשווי עבירה של כמיליארד שקלים).
בשנת 2016 עם קבלת דרגת התת ניצב מונה למפקד מרחב שפלה, בתפקיד זה ביצע תהליכים ארגוניים חשובים תוך שילוב ופריצת דרך בתחום הטכנולוגי.
בשנת 2019 נתמנה לסממ"ז דרום.
בסוף חודש פברואר 2023, ראש עיריית לוד, יאיר רביבו, מינה אותו ליועץ ביטחוני בעירייה אחרי שורת פשעים שקרו בעיר, בייחוד באירוע שילד יהודי הותקף על ידי בני נוער הערבים שאילצו אותו לומר "אללה אאכבר".
השכלה והכשרות

בעל תואר ראשון במנהל עסקים משלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל ותואר שני במדעי המדינה ואכיפת חוק מאוניברסיטת חיפה, בעל הכשרת גישור כללי ומשפחה מטעם לשכת עורכי הדין ובוגר תוכנית "להב" למנהלים בכירים במסגרת השתלמות תתי-ניצבים במשטרת ישראל.
השכלה והכשרות > משפחתו

מוטי מתגורר כיום בגדרה, נשוי אב לחמישה וסב לאורי, בניו הגדולים משרתים במשטרת ישראל, הבכור סטודנט לתואר ראשון בקרימינולוגיה, משרת ככלבן והשני, סטודנט לתואר ראשון במשפטים, משרת בחטיבת הסיגינט (מודיעין אותות אלקטרוני) ובנו הקטן נמצא בשירותו הצבאי .
הערות שוליים

↑  שירת במשטרת ישראל כרכז מודיעין במשטרת ירושלים
↑  בתיה- שימשה כעובדת שכונתית
↑  לשכת תפקידים מיוחדים
רונן לוביץ

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1960 (בן 64) כ"ד באלול ה'תש"ך חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 בן או בת זוג:  רבקה לוביץ 
 
הרב ד"ר רונן לוביץ (נולד בכ"ד באלול ה'תש"ך, 16 בספטמבר 1960) הוא רב היישוב ניר עציון ונשיא תנועת "נאמני תורה ועבודה". חבר בארגון רבני צהר ובארגון הרבנים בית הלל.
ביוגרפיה

נולד בחיפה לישעיהו ונחמה (ביתו של הרב יהושע קניאל) לוביץ.
למד בבית הספר "יבנה" בחיפה, בישיבת פרחי אהרון, ובגיל 16 עבר לישיבת הנגב בנתיבות. לאחר מכן למד בישיבת קול יעקב. למד במדרשה הגבוהה לתורה שליד מכון הארי פישל בירושלים.
בשנת 1982 נישא לרבקה, בתם של הפרופסור ישעיהו (צ'ארלס) והד"ר שרה ליבמן.
בשנת 1987 הוסמך לרבנות על ידי הרב שאר ישוב כהן והרב עוזי קלכהיים, ובשנת 1989 קיבל הסמכה לרבנות של הרבנות הראשית לישראל על ידי הרבנים הראשיים, הרב אברהם שפירא והרב מרדכי אליהו.
לוביץ הוסמך כמורה במכללת ליפשיץ, סיים תואר ראשון בפילוסופיה יהודית ובפילוסופיה כללית באוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במדע הדתות באוניברסיטת קייפטאון שבדרום אפריקה (שניהם בהצטיינות יתרה). סיים דוקטורט במחשבת ישראל באוניברסיטת חיפה. נושא עבודתו היה "העימות בין ישראל לערבים בספרות התורנית של הציונות הדתית".
בין השנים 1989–1993 כיהן כרב קהילה בקייפטאון, וכרב הקמפוס האוניברסיטאי ומרצה באוניברסיטה במחלקה למדע הדתות ובמחלקה לתרבות יהודית. בשנת 1993 שב לישראל והתמנה לתפקיד רב היישוב ניר עציון.
בין השנים 1993–2006 לימד בתוכנית להכשרת רבנים של קרן 'יד אבי הישוב' בירושלים.
משנת 1996 עד 2004 היה חבר הנהלה בתנועת "מימד", ובין השנים 2004–2009 היה חבר מועצה בתנועה.
משנת 1997 מרצה במכללת שאנן, ובין השנים 2008 - 2012 לימד כמרצה מן החוץ במחלקה ללימודים רב-תחומיים באוניברסיטת חיפה.
בין השנים 1999–2017 עמד בראש פרויקט 'בצוותא', בית מדרש לסטודנטים באוניברסיטת חיפה.
בין השנים 2009–2010 הגיש תוכנית שבועית על פרשת השבוע בערוץ האקדמי של אוניברסיטת חיפה שכללה ראיונות עם חוקרי אקדמיה ואנשי תרבות.
בין השנים 2009–2011 שימש כרב משיב באתר "כיפה", ובהמשך פרסם מאמרי תשובה הלכתיים באתר ynet מטעם ארגון רבני צהר.
בשנים 2013–2016 פרסם מאמרים שבועיים על פרשת השבוע ואקטואליה בעלון "מסביב לשולחן" ובמדור יהדות של אתר האינטרנט "וואלה".
מ-2016 מפרסם את מאמריו לפרשת השבוע בעלון "שבתון".
בשנת 2012 נמנה עם מייסדי ארגון הרבנים בית הלל, ועד 2015 היה חבר בוועד המנהל של הארגון.
בשנת 2014 התקבל כעמית מחקר במרכז ללימודי יהדות, אוניברסיטת הרווארד, קיימברידג' מסצ'וסטס.
משנת 2015 מכהן הרב לוביץ כנשיא תנועת "נאמני תורה ועבודה".
השקפתו ופעילותו

בהרצאותיו ובמאמריו מרבה הרב לוביץ לעסוק בשאלות העולות מתוך המפגש שבין היהדות והעולם המודרני. הנושאים המרכזיים בהם עוסק הרב לוביץ נוגעים לסוגיות מוסר, יחס לאחר, סובלנות ודו-קיום. במסגרת פעילותו בתחום היחסים בין דתיים וחילוניים לימד לוביץ וריכז, יחד עם הד"ר יוסי בר, פרויקט שנקרא: 'שיח דתי-חילוני'. בפרויקט השתתפו סטודנטים מהמכללות לחינוך 'גורדון' ו'שאנן'.
לוביץ התפרסם במיוחד בזכות מאמריו בנושא היחס ללהט"בים, והיה הרב האורתודוקסי הראשון בישראל שקרא לסובלנות והכלה ביחס אליהם. מאמרו הראשון בנושא זה פורסם כבר בשנת 1995 בכתב העת "מים מדליו". מאמרו השני בנושא פורסם בשנת 2001 בכתב העת "דעות" וזכה לפרסום רב. למאמר הייתה השפעה רבה על רבנים, מחנכים ואנשים מן השורה בחברה הדתית-ציונית והוא סימן את ניצני השינוי בתהליך ההכרה הציונית-דתית בתופעה וגיבוש יחס מכיל כלפיה. הרב לוביץ עונה דרך קבע על שאלות של להט"בים באתר של עמותת "כמוך", קיבל בשנת 2010 תעודת הוקרה מטעם עמותת "חברותא" על תרומתו לסובלנות והכלה של להט"בים בציבור הדתי, ומהווה כתובת עבור צעירים, הורים ומחנכים הנבוכים ומתלבטים במגוון שאלות בנושא זה וזקוקים לייעוץ והכוונה. עם זאת, הוא ספג ביקורת מצד גורמים דתיים שמרנים הדוגלים באפשרות של שינוי הנטייה המינית (טיפולי המרה), וסבורים ששיטתו עלולה להתפרש כמתן לגיטימציה ליחסי מין האסורים על פי ההלכה.
לוביץ עסק רבות בדיאלוג בין-דתי שנועד לקדם הבנות בין אנשי דת מדתות שונות. הוא החל בפעילות זו מיד עם הגיעו לדרום אפריקה בשנת 1989 חברו יחד מנהיגים דתיים מדתות שונות לכנסים ולפרסום גילויי דעת נגד שלטון האפרטהייד ולפעילויות למען אוכלוסיית הרוב במדינה. מאז ששב ארצה ב-1993, השתתף לוביץ במפגשים ובכנסים רבים בתחום זה, חלקם בין-לאומיים וחלקם של אנשי דת תושבי ישראל. בשנים 2003 ו-2005 יצא לוביץ למסעות הרצאות בארצות הברית בהזמנת הוועד היהודי-אמריקאי יחד עם אימאם וכומר, כדי לדבר בפני קהלים בני שלוש הדתות על פיוס ושלום. בין השנים 2009 - 2011 השתתף בפרויקט 'קדם – קול דתי מפייס' בו נטלו חלק מנהיגים דתיים יהודים, מוסלמים ונוצרים.
נושא נוסף בו מתמקד הרב לוביץ הוא הדאגה לשימור ולקידום הטבע והסביבה. בין השנים 2009 – 2010 הגיש הרב לוביץ פינה שבועית קבועה ברדיו ברשת מורשת בנושא איכות הסביבה לאור מקורות היהדות, בשיתוף עם עמותת "שומרה לסביבה טובה". בין השנים 2010 ל-2020 היה הרב לוביץ חבר בוועד המנהל של עמותת "אדם, טבע ודין".
נושאים אחרים בהם מרבה הרב לוביץ לעסוק במאמריו ובהרצאותיו הם מעמד הנשים בחברה הדתית, היחס לנוכרים, שאלות מוסר במקרא ובהלכה, אתיקה צבאית, צדק חברתי ועקרונות בדרכה של הציונות הדתית.
בצעירותו פרסם לוביץ ספר פרוזה בשם "השיכרון של דאמור" שזכה בפרס בית הסופר ע"ש ניומן, ירושלים 1987, וכן פרסם כמה סיפורים קצרים בכתבי עת לספרות.
ספריו

השכרון של דאמור, (פרוזה), הוצאת צ'ריקובר, ירושלים 1987 (זכה בפרס בית הסופר ע"ש ניומן)
האם לזרום עם הזרמים? היהדות האורתודוקסית ויחסה לזרמים המחדשים וליהדות התפוצות, נאמני תורה ועבודה, אוקטובר 2021
אדרבה, תיקון אישי ותיקון עולם לאור פרשות התורה, שאנן הוצאה לאור, ספטמבר 2022
ממאמריו

אתר הפרסומים של הרב ד"ר רונן לוביץ', באתר נאמני תורה ועבודה.
רשימת מאמרים של רונן לוביץ באתר רמב"י
עמו אנוכי בצרה: ליווי חולים לאור מקורות היהדות, בתוך: נ. בנטור ומ. שולץ (עורכים), באשר הוא שם: ליווי רוחני במערכת הבריאות והרווחה בישראל, ירושלים 2017, עמ' 105–121
מחיית עמלק והאויב הערבי: בין פרשני המקרא לרבני זמננו, שאנן, כב (תשע"ז)
אורתודוקסיה ליברלית: בין החרד"ל לקונסרבטיבים, דעות, 75 (סיון-תמוז) תשע"ו
תפיסת האויב הערבי לאור נרטיבים מקראיים בספרות ההגות והדרוש של הציונות הדתית, בתוך: א. לביא (עורך), דת ולאומיות, ירושלים 2015, עמ' 19–44
לחתור כדי לא לטבוע: היחס להומוסקסואלים דתיים – האתגרים שלפנינו, דעות, 50 (טבת תשע"א), עמ' 14–18
הציונות האידיאלית, צ' שינובר (עורך), העגלה השלישית – ציוני דתי בדורנו מיהו, מכון מופת, נחלים, תשס"ט, עמ' 298–306
המצוות המוסריות-חברתיות, בתוך: לתת – ההתנדבות והשירות הלאומי לאור המקורות, הוצאת מכון מופת ועמינדב, ירושלים תשס"ח, עמ' 199–222
יעקב ועשו בשיטתו הפרשנית של רש"י – עיון בשאלת היחס לנוצרים והערה חינוכית בצדו, שאנן, תשס"ח, עמ' 71–107
התשתית התאולוגית לכינונם של סובלנות ופלורליזם בתפיסת היהדות של דוד הרטמן, אבי שגיא וצבי זוהר (עורכים), מחויבות יהודית מתחדשת, הוצאת מכון הרטמן והקיבוץ המאוחד, תל אביב תשס"ב, עמ' 309 – 329
האד"ם שוב מחפש משמעות (אורתודוקסיה מודרנית לאן?), דעות 7, ניסן תש"ס, אפריל 2000
שבויים בתינוק שנשבה (על יחס ההלכה לחילוניים)(הקישור אינו פעיל), דעות 4 (1999), עמ' 25–30
רונן לוביץ, המושג "תינוק שנשבה" כפתרון לבעיית היחס לחילוניים בספרות ההלכה בישראל
רונן לוביץ, על יחס היהדות להומוסקסואליות
הערות שוליים

↑  רונן לוביץ, עמדת היהדות בשאלת היחסים בין בני מין אחד וקווים מנחים ליישומה בחינוך, מים מדליו, שנתון המכללה ע"ש ליפשיץ לחינוך, תשנ"ו, עמ' 233-254
↑  רונן לוביץ, סלידה סובלנות או מתירנות - יחס היהדות להומוסקסואליות, באתר נאמני תורה ועבודה, ‏דעות 11, דצמבר 2001
↑  יאיר קראוס, רבנים בציונות הדתית קוראים: הפחיתו את השימוש בחד פעמי, באתר מקור ראשון, ‏29.09.2019
↑  רונן לוביץ, צניעות וכבוד האישה בעידן של שוויון, בתוך: להיות אישה יהודיה, קובץ שלישי, ט' כהן וע' לביא(עורכות), 2005, ירושלים, עמ' 198-183
↑  רונן לוביץ, הספד על ידי נשים בעת הלוויה, תחומין, כ"ו תשס"ו, עמ' 315-305
↑  רונן לוביץ, מחיית עמלק - פרשות, חינוך ומוסר, שמעתין 129-130
↑  רונן לוביץ, צבא ומלחמה בהגות של הציונות הדתית, בתוך: הכיפה והכומתה, מ. רחימי (עורך), אלקנה-רחובות, תש"ע, עמ' 138-115.
↑  רונן לוביץ, המושגים "קידוש השם" ו"חילול השם" בהגות של הציונות הדתית, באתר שאנן, ‏ט"ז תשע"א
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286807505171  ISNI: 0000 0000 4658 1905  LCCN: nr88008277  VIAF: 44141188   WorldCat (עם VIAF): 44141188
השקיה בטפטוף

טפטפת
טפטפת בפעולה
השקיה בטפטוף היא שיטת השקיה שפותחה בישראל, המשחררת מים בטפטוף איטי לשורשי הצמחים, בין אם מעל פני הקרקע או ישירות לאזור השורשים מתחת לפני הקרקע (השקיה תת-קרקעית). המטרה היא לספק את המים ישירות לאזור השורשים ולמזער את ההתאיידות. כבר בזמנים קדומים נעשה שימוש בהשקיה בטפטוף באמצעות כדי חרס שמולאו במים, הוטמנו בקרקע ושחררו את המים באיטיות לקרקע דרך נקבוביות כלי החרס. שימוש בשיטות דומות נעשה בחממות באירופה באמצע המאה ה-20.
היסטוריה

הטפטפת ושיטת ההשקיה המבוססת עליה הומצאו, יוצרו והופצו על ידי המהנדס הישראלי שמחה בלאס ובנו ישעיהו בסוף שנות ה-50 ובמחצית הראשונה של שנות ה-60, כאשר מערכת ההשקיה הניסיונית הראשונה הותקנה על ידם בשנת 1959. בסוף שנת 1964 ייסדו, יחד עם קיבוץ חצרים, את חברת נטפים, אליה העבירו את כל הפעילות העסקית שלהם בתחום הטפטוף, לרבות אפשרות השימוש בפטנטים שלהם. חלק מהותי בפיתוח וקידום התחום והפצתו בכל רחבי העולם מיוחס לפרופ' דן גולדברג מהפקולטה לחקלאות ברחובות.
ישנם הטוענים כי האגרונום יעקב מוטס הוא בעצם הממציא של הטכנולוגיה, ושמחה בלאס הוא זה שמסחר אותה.
כיום מיוצרות מערכות ההשקיה בטפטוף על ידי חברות רבות בעולם, כאשר ישראל נוטלת חלק מרכזי בפיתוח ובייצור. ההמצאה גרמה למהפכה עולמית בשיטות ההשקיה והדישון בחקלאות, והובילה לחיסכון במים ולהגדלת היבולים.
שיטת פעולה

ההתקדמות הגדולה בשיטת ההשקיה בטפטוף התרחשה לאחר התפתחות השימוש בחומרים פלסטיים. שיטת הטפטוף המודרנית מתבססת על העברת המים דרך טפטפות המשחררות אותם לקרקע. הזרם החלש מושג על ידי חיכוך של המים העוברים במסלול ארוך בטפטפת. הפחתת מהירות הזרימה של המים על ידי החיכוך במסלול ארוך אפשרה שיטה יעילה יותר משחרור המים דרך נקבים זעירים, הנסתמים בקלות.
היתרון המשמעותי של טפטפת על פני צינור עם נקבים נובע לא רק ממיעוט סתימות, אלא מחלוקת מים אחידה לאורך השלוחה (צינור הטפטפת). היתרונות מחלוקת המים האחידה רבים: חיסכון במים, מתן כמות מים מדויקת לכלל הצמחים, והחשוב מכולם – יצירת חלקה הומוגנית במועד הקטיף והשבחת איכות הפירות וגודלם – מה שתורם לתשואה גבוהה יותר ואי לכך מגדיל את כדאיות הגידול.
ראו גם

טפטפת
לקריאה נוספת

שמחה בלאס: מי מריבה ומעש, מסדה, 1973
הערות שוליים

↑  טיפת כבוד: מי באמת המציא את הטפטפות?, באתר nrg
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548886805171  BnF: cb12463908b (data)  LCCN: sh85137484  NKC: ph534661
דפני ליף

| --- | --- |

דפני ליף, 2015
 לידה:  7 בינואר 1986 (בת 39) ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  תל אביב, ישראל
 ידועה בשל:  מעורבות ביוזמת מחאת האוהלים בישראל של שנת 2011 ובהנהגתה
 השכלה:  בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה, אוניברסיטת תל אביב
 מקצוע:  עורכת וידאו
דפני נעמי ליף (נולדה ב-7 בינואר 1986) היא פעילה חברתית ופוליטית ישראלית. הייתה מיוזמי "מחאת האוהלים" וממנהיגיה. ליף היא גם במאית ועורכת וידאו. בשנת 2017 יצא לאקרנים סרט הביכורים שלה "לפני שהרגליים נוגעות בקרקע", שהוא סרט דוקומנטרי על המחאה החברתית. מאז 2013, משמשת ליף כמנטורית במכון מנדל למנהיגות ועוסקת בהקמת יוזמות חברתיות עצמאיות.
ביוגרפיה

ליף נולדה וגדלה בשכונת רחביה שבירושלים. בתם של טניה ליף, מנהלת פרויקטים בקרן למפעלים מיוחדים במוסד לביטוח לאומי, ושל המלחין פרופ' ינעם ליף, הנשיא לשעבר של האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
למדה בגימנסיה העברית רחביה.
בשנת 2002, בגיל 16, עברה עם משפחתה לכפר שמריהו.
בוגרת תיכון אלון ברמת השרון, במגמת קולנוע.
באותה שנה חתמה ליף על "מכתב השמיניסטים" שבו חותמיו הצהירו כי הם "מסרבים להיות חיילים של הכיבוש". בשל מחלת הנפילה בה היא חולה, לא גויסה לצה"ל.
בגיל 14 עברה ליף אונס. ליף התייחסה למקרה ואמרה ”אני לא מבינה איך אפשר להפוך את הנושא הזה לנושא מאוס בעיני אנשים או לנושא שאינו חשוב מספיק. [...] האונס הוא ההפך הקוטבי ביותר לערך החירות”.
בשנת 2005 עברה לתל אביב והחלה את לימודיה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב שאותם סיימה ב-2008.
בשנת 2011 חלה המחאה החברתית, שליף הייתה ממוביליה. בינואר 2013 הוגש נגד ליף כתב אישום בגין התפרעות, השתתפות בהתפרעות, הפרעה לשוטר במילוי תפקידו ושימוש בכוח או באיומים למנוע מעצר. שופט בית משפט השלום בתל אביב שמאי בקר זיכה את ליף מכל אשמה, נוכח הודעתו של היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, שעל התביעה לחזור בה מכתבי האישום.
בשנת 2013 עבדה ליף בחברת סטארט-אפ, הייתה לפעילה בתנועה למען איכות השלטון, והחלה לשמש כמנטורית במכון מנדל למנהיגות. בשנת 2014 היא נבחרה כאבירת התנועה לאיכות השלטון והוענק לה פרס.
בשנת 2016, הפכה ליף לטבעונית.[דרוש מקור]
נכון ל-2020, ליף מתגוררת בתל אביב.
מחאת האוהלים

ביולי 2011, עם סיום חוזה שכירות הדירה שלה בתל אביב, התקשתה ליף לשכור דירה אחרת בשל מחירי השכירות הגבוהים. ליף הקימה אוהל מגורים בשדרות רוטשילד ופתחה דף "אירוע" ברשת החברתית פייסבוק, שבו הזמינה אנשים להצטרף למאהל מחאה נגד מחירי הדיור שהוקם ב-14 ביולי בשדרות רוטשילד, סמוך לכיכר הבימה בתל אביב. רבים הצטרפו למחאה, שזכתה לשם "מחאת האוהלים", והציגו דרישות בנוגע ליוקר המחיה ולמקורות ההכנסה של מעמד הביניים בישראל.
ליף נאמה בעצרות המחאה המרכזיות, והייתה מראשי דוברי המחאה בראיונות באמצעי התקשורת. ב-1 באוגוסט נמנתה עם קבוצת מובילי המחאה שנפגשה עם נשיא המדינה שמעון פרס במשכן הנשיא בירושלים.
ב-22 באוגוסט הייתה בקבוצת המוחים שפלשו לבית צעירות מזרחי הנטוש בתל אביב במחאה על אוזלת ידה של עיריית תל אביב, שלטענתם אינה מסבה את המבנה למגורים לצעירים. ב-24 באוגוסט השתתפה במסיבת עיתונאים שערכו כמה ממובילי המחאה וקראה ליו"ר ועדת טרכטנברג פרופ' מנואל טרכטנברג להתפטר מתפקידו כראש הוועדה, שאותה כינתה: "הצינית, המטעה והאכזרית מכולן".
פעילותה של ליף בהנהגת המחאה ספגה ביקורת מצד חלק מהמוחים, שטענו כי היא ממעטת ללון במאהל המחאה, שהיא פוגעת במשא ומתן ושאינה חלק ממעמד הביניים.
בספטמבר 2011 נבחרה על ידי המגזין "ליידי גלובס" לאשת השנה.
בנובמבר 2011 הודיעה כי היא מעוניינת להפוך את תנועת המחאה בה היא חברה לעמותה, על מנת לאפשר תשלום משכורת לפעילי המחאה. בדצמבר 2011 ניסתה להקים תנועה פוליטית שכל אחד יוכל לרכוש בה מניה ולהשתתף בהחלטותיה.