stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות איטליה
יהדות איטליה במאה ה-21

באיטליה במאה ה-21, פועלות 21 קהילות המונות כ-35,000 נפש. בעשור האחרון גברה המודעות של איטליה כלפי יהודיה. תופעה זו באה לידי ביטוי בהקמת אתרים להנצחת השואה, בארגון עצרות ביום השואה ליהודי איטליה והכללת הנושא היהודי בתוכניות הלימודים של בתי הספר הממלכתיים. בשנת 2008 נערכו כבר כחמישה כנסים אקדמיים לבחינת תופעת חוקי הגזע באיטליה שמלאו 70 להכרזתם. נעשים צעדים לעידוד התיירות על ידי שיפוץ מבני בתי הכנסת העתיקים. המבנים זקוקים לשיפוצים יקרים והם מבוצעים על ידי מקורות מסחריים, ציבוריים וממלכתיים.
יהדות איטליה במאה ה-21 > ארגון יהודי איטליה

יהודי איטליה מאורגנים במסגרת איגוד הקהילות היהודיות של איטליה המייצג את יהודי איטליה כלפי הממשל האיטלקי וכלפי גורמי חוץ, ומסייע בניהול הקהילות. האיגוד הוקם בהתאם לחוק, שהתקבל על ידי הממשל הפשיסטי בשנת 1930.
בינואר 2002 נבחר שמואל די-סיני לרבה של קהילת רומא – Rabbino Capo della Comunità di Roma, במקום הרב אליה טואף שמילא תפקיד זה מאז תום מלחמת העולם השנייה. הוא נולד בשנת 1949, דור שלישי לרבנים, לימד בבית הספר לרבנים ברומא ובמקצועו הוא רופא רדיולוג. הוא משמש בתפקיד סגן מנהל של החברה הלאומית לביואתיקה באיטליה (Comitato Nazionale di Bioetica).
בכנס האחרון של הקונגרס, בשנת 2006, הוחלט על הקמת משרד מיוחד לענייני צעירים מתוך דאגה לירידה במספרם בקהילות.
באיטליה מתקיים מדי שנה "יום התרבות העברית". שותפים לאירוע הקהילות היהודיות הנמצאות באיחוד האירופי. כל קהילה מכינה אירוע חברתי. אירוע מרכזי מתקיים באחת הקהילות. בשנת 2006, האירוע התקיים במוזיאון היהודי במודנה ובטקס חנוכת בית כנסת ברג'ו אמיליה.
יהדות איטליה במאה ה-21 > שיקום אתרי מורשת יהודיים

מצבם של אתרי מורשת יהודיים ובעיקר בתי הכנסת העתיקים, הזקוקים לשיפוצים יקרים, מחייב את הקהילות לפנות למקורות ציבוריים וממלכתיים. בתי הכנסת ברומא, בפירנצה ובוונציה שופצו במימון נדיב של הממשלה ולדוגמה, שיפוץ בית הכנסת בפיזה, בוצע במימון בנק מסחרי. הממשל לזרועותיו – מרכזי, מחוזי ומקומי, וכן רשויות התיירות, מתכננים לפתוח לקהל התיירים בתי כנסת ברחבי איטליה. על הפרק עכשיו[דרוש מקור] פתיחת 16 בתי הכנסת בצפון המדינה. חלקם זקוקים לשיפוץ, ובהיעדר קהילות במקומות אלה יהיה המימון ציבורי.
באיטליה בוצעו בשנים האחרונות פעולות רבות לשיחזור אתרי מורשת יהודיים, באמצעות יחידה ממשלתית הממונה על טיפוח התרבות האיטלקית. הממשל רואה חשיבות מיוחדת לטיפוח אתרי המורשת היהודית. כך שופצו אתרים יהודיים – בתי כנסת, תצוגות מוזיאוניות, בתי קברות, ויצירות ארכיטקטוניות ואמנותיות מהאלף השני – בערי איטליה הראשיות: רומא, פירנצה ומילנו. כן שוקם בית הכנסת ובית הקברות בקזאלה מונפראטו (Casale Monferrato) ובית הקברות היהודי בהר קרדטו (Cardeto) אנקונה מהמאה ה-15. זאת, מלבד פעולות התחזוקה השוטפות בשאר האתרים היהודיים.
יהדות איטליה במאה ה-21 > נוסח התפילה בקהילות איטליה

יהודי איטליה נוהגים להתפלל בנוסחים אחדים. כיוון שלאיטליה הגיעו יהודים רבים ממקומות שונים ובתקופות שונות, ישנם לא מעט מנהגים המקובלים באיטליה. נוסח התפילה של יהודי איטליה הוותיקים הוא הנוסח האיטליאני, המקובל בבתי הכנסת העיקריים באיטליה.
לאיטליה הגיעו בין המאות ה-14–15 יהודים אשכנזים שהביאו עמם את נוסח אשכנז. נוסח אשכנז של איטליה שונה במידת מה מנוסח אשכנז הנפוץ, בעיקר בפיוטים, המשתייכים לענף המערבי של נוסח אשכנז, עם שינויים והשפעות מקומיות. יהודים שהגיעו מצרפת הביאו את נוסח צרפת שהשתמר עד לדור האחרון בשלוש ערים באיטליה: אסטי, פוסאנו ומונקלבו המכונה "מחזור אפ"ם" (ראשי תיבות של שלוש הערים) בו התפללו בימים הנוראים (בשאר השנה התפללו בנוסח אשכנז). בתי כנסיות אשכנזיים קיימים בערי איטליה השונות (למשל ברומא, מילאנו וורונה). נוסף על כך ישנם בתי חב"ד הפזורים ברחבי איטליה בהם מתפללים בנוסח ספרד.
יהודים ספרדים הגיעו לאיטליה בעיקר לאחר גירוש ספרד הם הביאו עמם את נוסח הספרדים (סידור בנוסח ספרדי נדפס בנאפולי עוד בשנת 1490). יהודים ספרדים נוספים היגרו לאיטליה מארצות הבלקן ומצפון אפריקה. בערי איטליה השונות כונו היהודים הספרדים שהגיעו עם הגירוש פוננטינים והיהודים שהגיעו מארצות הבלקן לוונטינים, אך בפועל ההבדל המשמעותי בין בתי הכנסיות שלהם היה בעיקר מוזיקלי ולא בנוסח התפילה. נוסף על יהודים אילו החל משנות החמישים של המאה ה-20 הגיעו לאיטליה יהודים רבים מלוב ויהודים מקהילות אחרות המתפללות בנוסח הספרדים, כך שבאיטליה קיימים לא מעט בתי כנסיות ספרדיים, בהם בערים רומא, ונציה, מילאנו, ליוורנו ופירנצה.
קהילת יהודי איטליה בישראל

יוצאי איטליה בישראל מונים כ-3,000 חברים ואוכלוסייה משוערת של 10,000 נפש. החברים מאורגנים בארגון יוצאי איטליה ומוציאים לאור ביטאון בשפה האיטלקית בשם Kol Ha Italkim (מילולית: קול האיטלקים).
יוצאי איטליה השתלבו בנוף האנושי של החברה הישראלית. חלקם ממשיכים להיות קשורים לתרבות האיטלקית וחברים באגודות דנטה אליגיירי בירושלים.
בישראל קיימים שני בתי כנסת של יוצאי איטליה, ועוד כמה מניינים:
בירושלים – בית הכנסת האיטלקי בירושלים ממוקם במרכז ירושלים בבית שמידט, במקום ששימש בעבר כנסייה גרמנית קתולית. ארון הקודש שבו והריהוט הובאו בשנת 1952 על ידי שלמה אומברטו נכון שהיה אז נשיא ארגון יוצאי איטליה, מבית הכנסת של קוניליאנו ויניטו (Veneto Conegliano (אנ')) מצפון לוונציה. בבית הכנסת מתפללים בנוסח איטליה, ובנוסף למספר מניינים איטלקיים קטנים בירושלים ובנתניה, הוא בין הבודדים בעולם, מחוץ לאיטליה, שבו מתקיימת תפילה בנוסח זה.
בתל אביב יפו – בשנת 1958 הוקם מועדון בית איטליה (כיום מרכז קהילתי לב יפו – בית איטליה) ביוזמת קבוצת נשים איטלקיות, בסיוע משפחות מהארץ ומאיטליה ובתמיכת ארגון ויצו איטליה ADEI. המועדון הוקם במטרה לסייע לאוכלוסיית השכונה, נוער ומבוגרים ממשפחות קשות יום שהתגוררו באזור, ללא הבדל דת, עדה ומוצא, ופועל מאז כמרכז הן עבור קהילת יוצאי איטליה בארץ והן למען תושבי השכונה. במהלך השנים יזם המרכז פעילויות רבות ומגוונות עבור ילדי השכונה ועבור תושבים מבוגרים, כולל חוגים, הרצאות, מפגשים, בי"ס למוזיקה, תערוכות אומנות ועוד. עמותת ידידי בית איטליה אף חילקה מלגות ללימודים גבוהים לתושבי השכונה. ברבות השנים המרכז זכה לביקורים של נציגים רשמיים של ממשלת איטליה ובהמשך עבר לניהולה של עירית תל אביב יפו.
ברמת גן – בבית הכנסת האיטלקי ע"ש רבי עובדיה מברטינורו מתפללים לפי מנהג יהדות ליבורנו (דהיינו בנוסח הספרדים).
בנתניה – קיימים מניינים בשבתות ובחגים בנוסח איטליה על ידי עולים מרומא.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה נוהגים בבתי הכנסת האלה להקריא את שמות קורבנות השואה האיטלקים. בפסח מתקיים מפגש ובו נוהגים לערוך את הסדר כמנהג יהודי איטליה.
הוצאת מאגנס מוציאה לאור כתב עת לחקר תולדותיהם, תרבותם וספרותם של יהודי איטליה בשם איטליה. העורך הוא ראובן בונפיל, פרופ' להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. עד כה הוצאו 17 כרכים. בנוסף פורסמו חיבורים על הרמח"ל ורבי יהודה אריה ממודנה.
בכל שנה מתקיים מפגש שנתי ביד ושם ב-18 באוקטובר, התאריך המציין את היום בשנת 1943 שבו החלו הגרמנים ועוזריהם הפשיסטים להוציא לפועל את הגזרות על יהודי רומא, שהסתיימו בגירושם. המפגש מכונה
16 ottobre Anniversario della deportazione degli ebrei dall'Italia
במפגש מתקיים טקס אזכרה באהל יזכור. לאחריו נערך סיור בתערוכות מתחלפות של ממצאים מימי השואה באיטליה, ויוצאי איטליה מעלים זכרונות מאותה תקופה. בטקס משתתף שגריר איטליה בישראל, ארגון יהודי איטליה חברת יהודי איטליה לפעולה רוחנית.
שגרירות איטליה בישראל שומרת על קשרים עם יוצאי איטליה. בשנים האחרונות, יוצאי איטליה שהם אזרחיה התבקשו לבחור מביניהם נציגות מקומית. הם גם משתתפים בבחירת נציג לבית הנבחרים ברומא – נציג אחד מהיבשות אסיה, אפריקה ואוסטרליה. הם גם משתתפים במשאלי עם הנערכים באיטליה באמצעות השגרירות האיטלקית. בעת מלחמה השגרירות נוהגת ליצור קשר עם אזרחיה. השגרירות פועלת לסייע גם ליוצאי איטליה נפגעי רדיפות הפשיזם לקבל קיצבה חודשית במסגרת החוק האיטלקי.
ראו גם

גירוש יהודי מדינת האפיפיור
אנטישמיות באיטליה של המאה ה-21
יהדות ספרד
לקריאה נוספת

בצלאל רות, תולדות היהודים באיטליה, לעברית: גאולה בת-יהודה, תל אביב: הוצאת מסדה 1962
ישראל ארליך, איטליה: פרקים בתולדות הקהילות היהודיות, תל אביב: מורשת, 1974 תשל"ד
לוצ'אנו טאס, יהודי איטליה, תל אביב: הוצאת מעריב, 1978
רוני וינשטיין (עורך), איטליה, סדרת "קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים" כרך 13, יד בן צבי, תשע"ב/2013
משה אביגדור שולוואס:
רומה וירושלים: תולדות היחס של יהודי איטליה לארץ ישראל, ירושלים: מוסד הרב קוק, תש"ד
מחלוקותיו של מיסיר ליאון עם רבני דורו וניסיונו להטיל מרותו על יהודי איטליה, ציון (כתב עת), שנה יב, תש"ז
הפנקס הראשון של החברה חסד ואמת בריגייו, תל אביב, תש"ז
חיי היהודים באיטליה בתקופת הריניסאנס, ניו יורק: עגן, תשט"ו
מילון ביאוגראפי לאישי הריניסאנס בתוך יעקב בורקהרדט, תרבות הריניסאנס באיטליה, מוסד ביאליק, תשכ"ו
שפרה ברוכסון, ספרים וקוראים, תרבות הקריאה של יהודי איטליה בשלהי הרנסאנס, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1993
ריז'יק, מ., מסורות לשון חכמים באיטליה על פי מחזורים מימי הביניים, מוסד ביאליק, 2008
ג'אקומו דבנדטי, 16 באוקטובר 1943, הוצאת מאגנס, 2019
שלמה א' גליקסברג, שלושה פינקסי קהילות אשכנזיות באיטליה מן המאה הי"ח, הוצאת מאגנס, 2023
תפילה על עוונות הדור – איטליה, המאה הי"ט (ההדיר מכתב־היד: אלי שטרן), דחק, כרך טז, 2023.
IL LIBRO DELLA MEMORIA, Gli ebrei deportati dall' Italia (1943-1945) ricerca di Liliana Picciotto Fargion, Edizione Gruppo Ugo Mursia Editore
הערות שוליים

↑  איטליה לא הייתה קיימת כישות מדינית אחת עד איחודה בשנת 1861. למרות זאת, נתייחס להלן למספר יחידות מדיניות השונות בחצי האי האפניני, שלהן שפה מגוונת להגים, ותרבות משותפת, בשם "איטליה".
↑  על פי ספר הזיכרון של ד"ר ליליאן פיצ'וטה פרג'יון, בו הוזכרו שמות של 7,880 יהודים. ולפי מאמר באתר יד ושם עד סוף המלחמה נספו לפחות 7,682 מיהודי איטליה בשואה.
↑  מקור :MOSAICO - ביטאון יהודי מילאנו.
↑  האומדנים אינם נמוכים: טיטוס - 90,000 ואצל אדריאנוס נאמר שמחיר עבד עברי היה בשפל
↑  רות עמ' 13
↑  מצויה היום the NationalArchaeological Museum in Naples
↑  מסכת סוכה כ"ג, א'
↑  רבנו תם, ספר הישר (חלק התשובות) סימן מו
↑  Journey into Little Jerusalem in Pitigliano | Visit Tuscany, www.visittuscany.com (באנגלית)
↑  בצלאל רות, עמוד 251
↑  רות עמ' 278
↑  חינוך עברי ניתן בצורה מצומצמת בלימודי יום הראשון במסגרת הקהילות היהודיות
↑  ספר הזיכרון של ד"ר ליליאנה פיצ'וטו פרג'ון (Liliana Picciotto Fargion), המביא פירוט שמי של הנספים ופרטים על תולדות חייהם ועל נסיבות גירושם והסיום.
↑  המקור:La Comunità di Milano.
↑  לא קיים תואר של רבה של יהדות איטליה
↑  בית הכנסת נסגר, לפני שנים אחדות לתקופה ארוכה, בשל החשש לקריסת הגג
↑  עד לשנת 2007 - מועד פרישת הרב המקומי ובואו של רב חדש המכיר את מנהג יהודי רומא
↑  מניין איטלקי בלילי שבת מתקיים בבית הכנסת אהל נחמה ברחוב שופן בירושלים. בשבת בבוקר יש מניין איטלקי המתקיים בבית הספר אוולינה דה רוטשילד ברחוב בן לברט בירושלים. ראו: הלל משה סרמוניטה ואנג'לו מרדכי פיאטילי, מחזור ליום כיפור כמנהג בני רומא, ירושלים תשע"ח, עמ' 11 בהקדמה.
↑  16 באוקטובר 1943 הוא יום הגירוש של יהודי גטו רומה
| יהדות אירופה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה (סיציליה) • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בלגיה • בלארוס • בוסניה והרצגובינה • בריטניה (גיברלטר • סקוטלנד • ויילס) • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • טורקיה • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סלובניה • סלובקיה •  סן מרינו • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קפריסין • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ • ברית המועצות • יוגוסלביה |  |
| מדינות שההכרה בהן מוגבלת | אבחזיה • קוסובו • צפון קפריסין • דרום אוסטיה • טרנסניסטריה |  |
| אזורים היסטוריים | אשכנז • מזרח אירופה • אוברלנד • אונטרלנד • אלזס • גליציה • טרנסילבניה • קטלוניה • הקרפטים |  |
בית כנסת העתיק מקונליאנו שבאיטליה (הועבר למוזיאון יהדות איטליה)
כתובת עברית שהשתמרה באופן חלקי על בית בכפר ג'רצ'ה שבקלבריה (דרום איטליה)
כתובה מאיטליה
בית הכנסת הספרדי העתיק בליבורנו
חזיתו של ארון קודש מן המאה ה-18, שנבנה באיטליה והוצב בבית הכנסת של העיירה טרינו ורצ'לזה. בשנת 1973 נתרם למוזיאון ארץ ישראל
הרובע היהודי קלטג'ירונה
הגטו של פירנצה – 1885
שלט זיכרון בבית הכנסת בקזאלה מונפרטו המנציח את אירוע מתן זכויות ליהודי פימונטה ביום כ"ד אדר ב ה'תרח (1848)
כתובה מאיטליה
בית הכנסת בטורינו – השני לבתי הכנסת החדשים (הראשון בפירנצה – 1882) – נחנך בשלהי המאה ה-19 – 1884 – בתמונה עתיקה
אלסנדרו פורטיס, ראש הממשלה היהודי הראשון של איטליה (1905–1906)
הקהילות היהודיות באיטליה
חזית בית הכנסת בירושלים – באירוע 100 שנה לחנוכת בית הכנסת הגדול ברומא
בית הכנסת ע"ש רבי עובדיה מברטינורו
ריי (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  טיילור האקפורד 
 הופק בידי:  Karen Baldwin, סטיוארט בנג'מין, האוורד באלדווין, טיילור האקפורד 
 תסריט:  ג'יימי וואיט, טיילור האקפורד, ג'יימס ל. וואיט 
 עריכה:  פול הירש 
 שחקנים ראשיים:  ג'יימי פוקס (ריי צ'ארלס) רוברט ויזדום (Jack Lauderdale) קריס תומאס קינג (Lowell Fulson) ווריק דייוויס ריק גומז (Tom Dowd) קורט פולר ונדל פירס קרטיס ארמסטרונג (אהמט ארטגון) Sharon Warren סי. ג'יי סנדרס (ריי צ'ארלס) דייוויד קרומהולץ פטריק בושו בוקים וודביין (David "Fathead" Newman) אונג'אנו אליס קליפטון פאוול קרי וושינגטון (Della Beatrice Howard Robinson) הארי לניקס (Joe Adams) דניז דאוז טרנס הווארד ריצ'רד שיף (ג'רי וקסלר) רג'ינה קינג (Margie Hendrix) לרנז טייט (קווינסי ג'ונס) Larry Gamell Jr. Tequan Richmond גארי גרובס Mike Pniewski ריי צ'ארלס אשר 
 מוזיקה:  קרייג ארמסטרונג, ריי צ'ארלס 
 צילום:  פאבל אדלמן 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Bristol Bay Productions 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  29 באוקטובר 2004
 משך הקרנה:  152 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט מוזיקלי, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  פלורידה 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-80 של המאה ה-20, שנות ה-50 של המאה ה-20, שנות ה-40 של המאה ה-20, שנות ה-60 של המאה ה-20, שנות ה-70 של המאה ה-20, שנות ה-30 של המאה ה-20 
 תקציב:  $40,000,000
 הכנסות:  $125,000,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   ray
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (ג'יימי פוקס)  פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר (Scott Millan, Greg Orloff, בוב בימר, Steve Cantamessa)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ריי (באנגלית: Ray) הוא סרט דרמה ביוגרפי מוזיקלי אמריקאי משנת 2004, המגולל את סיפור חייו האמיתי של האמן כבד-הראייה ריי צ'ארלס, המגולם בסרט על-ידי ג'יימי פוקס שזכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט זה.
עלילה

סיפור חייו של מוזיקאי הבלוז האפרו-אמריקאי, ריי צ'ארלס. החל מילדותו בדרום ארצות הברית, עיוורונו כשהיה בגיל 7, הצלחתו המוזיקלית בשנות ה-50 של המאה ה-20 ובשנות ה-60, הבגידות באשתו והתמכרותו לסמים.
הפקה וצאת הסרט לאקרנים

הפקתו של הסרט מומנה במלואה על ידי פיליפ אנשוץ, באמצעות חברת ההפקות שלו בריסטול ביי.
ריי צ'ארלס קיבל בעצמו עותק בכתב ברייל של התסריט המקורי של הסרט. הוא התנגד רק לסצנה שבה ריי תופס פסנתר בעל כורחו, סצנה רומזת כי לריי יש פילגש, וסצנה אחרת שבה ריי הראה למרג'י הנדריקס איך להשתמש בהרואין.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 2004.
הסרט הוקרן לראשונה בבתי הקולנוע ב-29 באוקטובר 2004 בתקציב של 40 מיליון דולרים. הסרט המשיך והפך ללהיט בקופות, והרוויח 75 מיליון דולרים בארצות הברית עם 50 מיליון דולרים נוספים בעולם, מה שגרם לסרט להרוויח מעל ל-125 מיליון דולרים ברחבי העולם.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות בעיקר. רוב השבחים הלכו למשחק של ג'יימי פוקס שזכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. עם זאת, הסרט קיבל כמה ביקורות רעות, כמו שהסרט סבל מתסריט בינוני. נכון לעכשיו יש לסרט דירוג טרי טוב של 81% על בסיס 188 ביקורות.
מבקר המוזיקה רוברט טשיסטשגו אמר כי "פוקס עושה את הבלתי אפשרי – מקרין משהו שמתקרב לכריזמה של האמן שהוא מגלם ... זו הפעם היחידה אי פעם ששחקן הביא סמל פופ באופן מלא לחיים על מסך".
אי דיוקים בעלילה

כפי שצוין בכותרות הסיום של הסרט, הסרט מבוסס על אירועים אמיתיים, אבל כולל כמה דמויות, שמות, מקומות, ואירועים ששונו ואחרים אשר היו "בדיונית למטרות דרמטיזציה." דוגמאות לסצנות הבדיוניות כוללות:
בסרט, כאשר אחיו של ריי, ג'ורג' טובע בגיגית הכביסה של האמא שלהם, ריי עומד שם ולא עושה כלום בזמן שאחיו טובע (כי הוא חשב שג'ורג' מתלוצץ). באוטוביוגרפיה שלו, צ'ארלס זוכר מנסה למשוך את אחיו מהאמבטיה לאחר שהבין שהוא טובע, אך לא הצליח להציל אותו.
בסרט, לאחר שריי הגיע לסיאטל, הוא מגיע למועדון בשביל אודישן, ריי פוגש את קווינסי ג'ונס הנער באותו לילה. אירוע זה נכון באופן חלקי - ריי פגש את קווינסי כמה ימים לאחר שהגיע לעיר.
הוועדה לענייני אינדיאנים של הסנאט של ארצות הברית

הוועדה לענייני אינדיאנים של הסנאט של ארצות הברית (באנגלית: United States Senate Committee on Indian Affairs) היא ועדה של הסנאט של ארצות הברית המופקדת על פיקוח וחקיקה בעניינים הקשורים לילידים אמריקאים וכן לילידי הוואי ואלסקה. ועדה דומה התקיימה בשנים 1820–1947, ולאחריהן סופחה לוועדת האנרגיה ומשאבי הטבע. ועדה חדשה לענייני ילידים הוקמה בשנת 1977 – בהתחלה כוועדה נבחרת. בתחילה נועדה הוועדה להיות זמנית, אך הוגדרה כקבועה בשנת 1984. הוועדה נוטה לכלול סנאטורים ממדינות המערב והמישורים הגדולים בארצות הברית, שם יש ריכוז משמעותי יותר של אינדיאנים.
לוועדה יש סמכות לחקור את הבעיות הייחודיות של הילידים האמריקאים ולהציע חקיקה להקלת קשיים אלה. נושאים אלה כוללים, אך אינם מוגבלים לחינוך מקומי, פיתוח כלכלי, ניהול קרקעות, שירותי בריאות ותביעות נגד ארצות הברית. בנוסף, כל החקיקה המוצעת על ידי חברי הסנאט הנוגעת לאינדיאנים, ילידי הוואי או ילידי אלסקה, היא בסמכות הוועדה.
נכון לינואר 2025, יושבת ראש הוועדה היא ליסה מרקאוסקי מהמפלגה הרפובליקנית וסגן יושב ראש הוועדה הוא בריאן שץ מהמפלגה הדמוקרטית. הם מכהנים בתפקידים מאז שנת 2025.
היסטוריה

בשנת 1977 אישר הסנאט חוק שהקים מחדש את הוועדה לענייני האינדיאנים כוועדה נבחרת זמנית. הוועדה הנבחרת הייתה אמורה להתפרק בסוף הקונגרס ה-95, בינואר 1979 – אך בעקבות מספר הארכות ביניים, הסנאט הצביע על הפיכת הוועדה לקבועה ב-6 ביוני 1984.
הערות שוליים

↑  Adlai, Stevenson (4 בפברואר 1977). "S.Res.4 - 95th Congress (1977-1978): Committee System Reorganization Amendments". www.congress.gov. נבדק ב-6 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011288703305171  LCCN: n79043125  VIAF: 127827649   WorldCat (עם VIAF): 127827649
לואיס קרלוס גלאן

לואיס קרלוס גלאן סרמיינטו (בספרדית: Luis Carlos Galán Sarmiento; 29 בספטמבר 1943 – 18 באוגוסט 1989) היה עיתונאי קולומביאני ופוליטיקאי ליברלי שהיה מועמד לתפקיד נשיא קולומביה מטעם המפלגה הליברלית הקולומביאנית.
גלאן הניף את דגל המלחמה בקרטלי הסמים הקולומביאניים, ובראשם קרטל מדיין בראשותו של פבלו אסקובר וגונסלו רודריגס גאצ'ה המכונה "אל מקסיקנו", שהשחיתו את החברה הקולומביאנית בכל הרמות. בין היתר הוא תמך בהסכם הסגרת פושעים עם ארצות הברית מה שהיווה איום ישיר על ברוני הסמים. לאחר שקיבל מספר איומים ברצח, הוא נורה למוות ב-18 באוגוסט 1989 על ידי ג'ון חאירו ולסקס, המתנקש הבכיר של פבלו אסקובר, במהלך הפגנה פומבית בעיר סואצ'ה, מחוז קונדינמרקה.
פוליטיקאי חואן מנואל גלאן הוא בנו.
ביוגרפיה

גלאן נולד ב-29 בספטמבר 1943 בעיר בוקרמנגה, סנטנדר, שבצפון-מזרח קולומביה. בשנת 1949 עברה משפחתו לעיר הבירה בוגוטה, שם גדל לצד 12 אחיו. בהיותו בן 8 השתתף בהפגנה נגד נשיא קולומביה השמרן לאוראנו גומס. בשנת 1957, בעודו בן 14, השתתף גלאן במחאות הסטודנטים נגד המשטר הדיקטטורי של הנשיא גוסטבו רוחאס, בעקבות כך הוא נעצר ובילה את הלילה בכלא על אף גילו הצעיר.
ב-1960 סיים גלאן את לימודיו בבית הספר התיכון בהצטיינות והחל בלימודי משפטים וכלכלה באוניברסיטה הקסאוויירינית בבוגוטה, שם החלו נטיותיו הליברליות-רדיקליות להתמתן. בעודו סטודנט בשנת 1963, ייסד גלאן מגזין ממוקד באוניברסיטה, אשר ביטא את השקפתו הליברלית באוניברסיטה שהייתה בעיקרה שמרנית. בפעילותו זאת הוא הצליח לפגוש ולראיין מנהיגים קולומביאנים בולטים כמו נשיא קולומביה לשעבר מטעם המפלגה הליברלית קרלוס ירס ואת אדוארדו סנטוס, בעליו של העיתון הראשי של קולומביה "אל טיימפו". במהלך הראיון עמו התרשם סנטוס מעבודתו המקצועית של גלאן כעיתונאי ובשנת 1965, לאחר שסיים את לימודיו באותה שנה, החל לעבוד בעיתון הקולומביאני "אל טיימפו".
ביוגרפיה > בעיתונות

באל טיימפו הפך גלאן עצמו לעיתונאי מכובד ובעל טור קבוע, והיה פעיל גם במגזין השבועי "נואבה פרונטרה" שנוסד על ידי הנשיא לשעבר קרלוס ירס. בתקופת פעילותו בעיתון כתב גלאן לא פחות מ-150 מאמרי מערכת מרכזיים. ב-1970 במהלך ראיון שערך עם הנשיא הנבחר לאחרונה מיסאל פסטרנה הופתע הנשיא כשבאמצע הראיון אמר גלאן כי הוא הולך להיות שר החינוך שלו.
בשנת 1986 כתב גלאן את האוטוביוגרפיה שלו תחת השם הבדוי "קליאו טילדה", אך רק ב-1994 נחשפה זהותו האמיתית של המחבר.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בשנת 1970 מונה גלאן לתפקיד שר החינוך בתקופת נשיאותו של מיסאל פסטרנה. תקופת כהונתו אופיינה במדיניותו המתקדמת והחברתית, אך לא נחשבה מוצלחת במיוחד. בשנת 1972 מונה גלאן לשגריר קולומביה באיטליה ובהמשך בשנת 1974, בעודו שגריר, מונה לנציג קולומביה לארגון המזון והחקלאות של האומות המאוחדות. בהשפעת הנשיא לשעבר קרלוס ירס, רץ גלאן ב-1976 למועצת העיר בעיירה הקטנה אויבה, שבמחוז הצפוני-מזרחי של סנטנדר. בשנים 1977–1978 הפך גלאן פעיל מאוד ותמך בבחירתו מחדש לנשיאות של ירס שהיה הנשיא עד 1970, בעוד הוא עצמו רץ לסנאט. בסופו של דבר קרלוס ירס לא נבחר, אך גלאן נבחר כסנטור של קולומביה מטעם מחוז סנטנדר.
ב-30 בנובמבר 1979 פרש גלאן מן המפלגה הליברלית והקים את המפלגה הליברלית החדשה. ב-1982 ניסה ברון הסמים, פבלו אסקובר, שחלם על תפקיד נשיא קולומביה, לחדור למפלגתו של גלאן. גלאן דחה אותו בפומבי מול אלפי תומכיו מאנטיוקיה.
בשנת 1987, בתיווכו של הנשיא לשעבר חוליו ססאר טורבאי איילה, חזר גלאן למפלגה הליברלית ושתי המפלגות התאחדו מחדש. הוא הצטרף לממשלה ושימש בתפקיד שר החקלאות. בהמשך זכה במועמדות המפלגה לתפקיד הנשיא, וב-4 ביולי 1989 הכריז על ריצתו לנשיאות.
במהלך שנות השמונים הייתה קולומביה נתונה תחת מצור חמור של קרטלי הסמים. האלימות הפוליטית השתוללה והפכה להיות קשורה קשר הדוק לעסקי הסמים, בהם עסקו הקרטלים וארגוני הגרילה משמאל ומימין. בנוסף, בניסיונם לעצור את המשטרה והפוליטיקאים, סוחרי הסמים לא בחלו בשום דרך. קרטלי סמים אלימים, ובמיוחד קרטל מדיין בניהולו של אסקובר זכו להשפעה רבה על הפוליטיקה ורשויות החוק באמצעות שוחד או הרג פקידים רבים (שיטת ה-"plata o plomo" - "כסף או עופרת"). גלאן הפך פופולרי מאוד בקרב הציבור בעיקר בשל ביקורתו הגלויה והגינויים שהביע כנגד אלימות קרטלי הסמים, הוא הבטיח להילחם בעיקשות בקרטלים בין היתר באמצעות העברת חוק שיאפשר הסגרת סוחרי סמים לארצות הברית.
בינתיים מצא אסקובר תמיכה כלשהי אצל מנהיג המפלגה הליברלית במחוז טולימה, אלברטו סנטופימיו, ועם תנועה בשם "התנועה לשיקום ליברלי", (Movimiento de Renovación Liberal), תת-סיעה בתוך המפלגה הליברלית, הצליח להשתחל לבית הנבחרים ב-1982 עד 1984, אז שר המשפטים רודריגו לארה דאג לכך שאסקובר יגורש מהקונגרס.
ההתנקשות בחייו

על פי הדיווחים, קדמו להתנקשות מספר איומי רצח שהופנו אליו, אחת מהן הייתה שיחות טלפון אנונימיות לביתו של גלאן לאחר שוועידת המפלגה הליברלית החליטה למנותו למועמדה הרשמי לנשיאות. האחרת הייתה באמצעות פליירים שנותרו בתיבת הדואר שלו המאיימים להרוג או לחטוף את ילדיו. ניסיון אחד להרוג את גלאן באמצעות רקטת RPG סוכל בעת ביקורו בעיר מדיין ב-4 באוגוסט 1989. ניסיון ההתנקשות נמנע על ידי אנשי ביטחון של ולדמר פרנקלין קינטרו, מפקד המשטרה הלאומית באנטיוקיה. מי שליווה את קינטרו וגלאן היה ראש עיריית מדיין, פדרו פאבלו פלאס. גם פלאס וגם קינטרו נהרגו בתוך שבועות ספורים לניסיון ההתנקשות. לאחר ניסיונות אלו הגבילו גלאן ומשפחתו את מסעותיהם, בעיקר בשעות הלילה.
מאוחר יותר, קיבל צוותו של גלאן מידע משירותי המודיעין הקולומביאנים המעיד על נוכחותם של רוצחים שכירים בעירו בוגוטה הזוממים להתנקש בחייו. בהתאם לכך הציעו לו אנשי צוותו לבטל את נסיעתו המתוכננת לסואצ'ה, פרוור של בוגוטה, ותחת זאת לנסוע לעיר ואיידופאר. ברגע האחרון שינה גלאן את דעתו והורה לצוותו להתכונן ללכת לסואצ'ה. ב-18 באוגוסט 1989 נהרג גלאן בעת שעלה על הבמה לנאום בפני 10,000 תומכים בסואצ'ה, באמצעות תת מקלע עוזי. מלבדו נפצעו לפחות עשרה אנשים נוספים מהירי. המתנקש, ג'ון חאירו ולסקס (הידוע גם בשם "פופאי"), שהיה המחסל הראשי של פבלו אסקובר, הורשע מאוחר יותר בידי בית המשפט וריצה 22 שנות מאסר.
בזמן ההתנקשות, גלאן לבש חליפת פסים כחולה בעלת שני כפתורים שעוצבה על ידי מעצב ההלבשה האיטלקי אוגו פלגריני, יחד עם עניבת בורגונדי. בגדים אלה נשמרו והם מוצגים כיום במוזיאון הלאומי של קולומביה בבוגוטה.
ססאר גוויריה, שהיה מנהל מערכת הבחירות של גלאן (ואף התפטר לשם כך מתפקידו בממשלה), הוכרז כיורשו על ידי משפחתו של גלאן ותומכיו במפלגה הליברלית. הוא נבחר לנשיא קולומביה בשנת 1990. גוויריה היה אף הוא מטרה עבור אסקובר וב-27 בנובמבר 1989, קודם בחירתו לנשיא, מטוס של חברת אוויאנקה, שגוויריה עמד לנסוע בו אך ביטל את טיסתו ברגע האחרון, הופל מעל היישוב סואצ'ה, בקונדינמרקה, מה שגרם למותם של 107 הנוסעים ואנשי הצוות. גם לפעולה זו היה אחראי ולסקס, שהודה בנתינת הפקודה לפיצוץ המטוס.
התפתחויות בחקירת מותו

ב-13 במאי 2005, שר המשפטים לשעבר (בשנת 1974) וחבר הקונגרס של המפלגה הליברלית הקולומביאנית, אלברטו סנטופימיו, שהיה ידוע בקשריו הפתוחים עם פאבלו אסקובר בשנות השמונים (כאמור אסקובר הצטרף לתנועה הפוליטית של סנטופימיו), נעצר והואשם בהיותו המוח שעמד מאחורי הרצח של גלאן. סנטופימיו נעצר בעקבות הודאתו המחודשת של ולסקס, ולפיה במהלך פגישה סודית הציע סנטופימיו גלויות לרצוח את גלאן, שהיה יריב פוליטי שלו. לדבריו של העד, סנטופימיו הזהיר את אסקובר כי אם גלאן ייבחר לנשיא הוא יגביר את המאבק בהברחות ויסגיר אותו לארצות הברית. עדותו של ולסקס לא הייתה הפתעה גמורה וכבר במהלך חקירת הרצח נפוצו שמועות רבות על מעורבותו בעסק והוא אף נחקר על ידי המשטרה, אך נראה כי עד אז לא היו עדויות ישירות לתפקידו. ולסקס, שנמצא באותה תקופה במאסר, אמר לעיתונות הקולומביאנית כי הוא הכחיש בתחילה את השתתפותו של סנטופימיו ברצח בשל כוחו הפוליטי שהיה קיים באותה עת.
ב-11 באוקטובר 2007 הורשע אלברטו סנטופימיו ונידון ל-24 שנות מאסר. הוא שוחרר מאוחר יותר בערעור אחרי שריצה שנת מאסר בלבד, אך באוגוסט 2011 החזיר בית המשפט העליון את ההרשעה.
ב-25 בנובמבר 2010 הוציאו התובעים הקולומביאנים צו מעצר למנהל לשעבר של מחלקת הביטחון האדמיניסטרטיבי של קולומביה (DAS), אלוף בדימוס מיגל מאסה מארקס, על מעורבותו ברצח של גלאן. התובעים טענו כי מאסה הפחית במתכוון את מספר שומרי ראשו של גלאן כדי להקל על ההתנקשות ב-18 באוגוסט 1989.