stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ב' בשבט
נפטרו

אלכסנדר ינאי, מלך ממלכת החשמונאים
ה'תכ"א – רבי מנחם מנדל קרוכמל, רבן של ניקלשבורג וקהילות נוספות ורב ראשי ליהדות מוראביה, מחבר שו"ת 'צמח צדק'.
ה'תק"ס – רבי משולם זושא מאניפולי.
ה'תרס"ז – רבי שמחה בונים קאליש, הרבי מאוטוואצק (משושלת חסידות וורקא).
ה'תשכ"ד – אהרן ציזלינג, חבר הכנסת מטעם מפ"ם ואחדות העבודה, מחותמי מגילת העצמאות (נולד ב-ה'תרס"א)
ה'תשל"ד – הרב יוסף משאש, דיין, פוסק, משורר ואיש ציבור. כיהן כרבה הראשי של חיפה.(נולד בה'תרנ"ב)
א' בשבט – ג' בשבט
שבט
הערות שוליים

1 2 3  מגילת תענית, פרק י"א. אמנם ראו ורד נעם, מגילת תענית: הנוסחים, פשרם ותולדותיהם, יד בן צבי תשס"ד, עמודים 260–261 ו-280–282, שיש חוקרים הסוברים שמי שמת באותו יום הוא המלך הורדוס.
וייסיאי

| --- | --- |
סמל וייסיאיסמל וייסיאי

 מדינה:  ליטא ליטא
 מחוז:  אליטא
 מחוז משנה:  לזדיי
 תאריך ייסוד:  במחצית הראשונה של המאה ה-16 (1501)
 שטח:  5.04 קמ"ר
 גובה:  119 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  1,054 (1 בינואר 2023)
 קואורדינטות:  54°06′N 23°42′E﻿ / ﻿54.1°N 23.7°E﻿ / 54.1; 23.7 
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.veisiejai.lt/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ליטא מוגדלת) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד וייסיאי(למפת ליטא רגילה) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד וייסיאי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
וייסיאי (בליטאית: ‏Veisiejaiקובץ:Veisiejai.ogg‏Ⓘ‏; ביידיש: ווישיי) היא עיר קטנה במחוז משנה לזדיי במחוז אליטא בליטא. העיר נמצאת 18 קילומטר מדרום-מזרח לעיר לזדיי. החלק המערבי של העיירה מוקף בפארק מהמאה ה-18. העיירה נקראת על שמו של אגם וֵייסִיֵיִיס (אנ') אשר ממוקם 6 ק"מ דרום מערב לעיר.
באזור העיירה מצויים כמה אגמים, הגדול מביניהם הוא אנצ'ה (ליט'), אשר מחלק את העיר לשני חלקים. למעשה היא חלק ממנה שוכן על פנינסולה באגם. שאר האגמים הם אגם סנאיגינס (ליט') שוכן ממזרח לה, אגם ורנִיִיס (ליט') מצפון ואגם וייסייס מדרום מערב.
היסטוריה

וייסיאי הוקמה במחצית הראשונה של המאה ה-16 ליד האחוזה של נסיך ליטאי ממשפחת גלינסקי. את הרישיון להקמת האחוזה נתן המלך זיגמונט "הזקן". ליד האחוזה הוקם בית מרזח לצורכי האנשים שהגיעו לשוק. לאחר חלוקתה השלישית של פולין בשנת 1795 סופחה וייסיאי, כמו כל השטח שממערב לנהר נימן, לפרוסיה.
בין השנים 1807–1815 השתייכה וייסיאי ל"דוכסות הגדולה של ורשה". בשנת 1815, אחרי מפלת נפוליאון, עברה העיירה וכל האזור שסביבה לשלטון האימפריה הרוסית. העיירה צורפה במשך הזמן לפלך סובלק.
יהודי וייסיאי

היהודים החלו להתיישב בווייסיאי באמצע המאה ה-18. לפני מלחמת העולם הראשונה מנתה הקהילה כ-520 יהודים. לאחר מלחמת העולם הראשונה ירד מספר היהודים בעיירה מפני שבית הספר העברי בתקופה זו נסגר, והפעילות הפוליטית של היהודית נאסרה.
יהודי וייסיאי > השואה

בתקופת מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-200 משפחות יהודיות. יהודי העיירה התפרנסו ממסחר, ממלאכה ומחקלאות, ומצבם הכלכלי היה טוב מאוד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת צבאות גרמניה הנאצית לפולין, באחד בספטמבר 1939 עברה ליטא לתחום השליטה הסובייטי וסופחה בסוף קיץ 1940 לברית המועצות. ביום הראשון למתקפה הגרמנית על ברית המועצות, 22 ביוני 1941, נכנסו הגרמנים לעיירה. בחסותם החלה כנופיה של ליטאים לאומנים להתעלל ביהודים. הם הפרידו את הגברים היהודים ממשפחותיהם וכלאו אותם בבית המדרש. בימים שלחו אותם לעבודות קשות ומשפילות, ובלילות היו מתעללים בהם. קצין העיר הגרמני, היה מאוהב בנערה יהודייה, דבר שעזר ליהודים בכך שהוא ניסה להגן עליהם ולדחות את גירושם לגטו שהוקם באחוזת קטקישקס ליד לזדיי, בטענה שהם נחוצים לו לעבודה.
ב-15 בספטמבר 1941 בעקבות הלשנות של התושבים הליטאים המקומיים בפני השלטונות הגרמנים הועברו יהודי וייסיאי לגטו קטקישקס. קצין העיר סידר ליהודים מגורים טובים ככל האפשר ובשל כך, הוא עצמו נשלח לחזית. ב-3 בנובמבר 1941 נרצחו רוב ככל יושבי הגטו; מקרב יהודי וייסיאי אף אחד לא ניצל למעט מאיר חמילבסקי שהצליח להימלט מהגטו לאחר מלחמת העולם השנייה.
יהודי וייסיאי > החינוך בווייסיאי

בווייסיאי פעלו שני בתי ספר: "בית ספר כללי לנערים" שנוסד בשנת 1890 תחת השגחת הרב ר' נתן קלמן. בימי ליטא העצמאית פעל בית ספר יסודי עברי של רשת "תרבות", ובו למדו בממוצע כ-60 תלמידים בכל שנה. רבים מבוגרי בית-הספר המשיכו את לימודיהם בגימנסיות, וחלקם באוניברסיטה הליטאית בקובנה. בנוסף פעל בעיירה "חדר מתוקן" שמייסדו היה דוד בויארסקי. בין מוריו היה הסופר א-א קבק.
יהודי וייסיאי > בית העלמין היהודי

בית קברות יהודי מגודר שוכן מדרום-מזרח למרכז העיר באזור מגורים. בבית הקברות נמצאות כ-100 מצבות עם כיתובים בלתי קריאים בשל הזנחה.
יהודי וייסיאי > בית כנסת

בית כנסת "לזדיי" ברחוב וילנה 6. בנוסף לכך בעיירה וייסיאי פעל בית מדרש שנשרף בשריפה שאירעה בשנת 1872. בית המדרש הוקם מחדש ושימש מרכז לחיים הדתיים והציבוריים בעיירה. לאחר מכן, בשנת 1924 נשרף שוב. הרב יוסף גולדין פנה בקול קורא נרגש אל יוצאי העיירה באמריקה וביקש מהם להושיט עזרה להקמתו מחדש.
יהודי וייסיאי > אישיים יהודיים בעיירה

חזני וייסיאי ומקהלותיה התפרסמו בליטא כולה, והיו נקראים לתפילות בבתי הכנסת בסביבה. בין רבני העיירה: ר' אליהו מרגליות, ר' נתן-נטע קלונימוס קבק, רבי נחמן קולידיצקי, רבי יוסף גולדין, ר' אברהם רזניק כיהן כציר באספת הקהילות, בקונגרס היהודי בשנת 1920. ר' יחזקאל גולדשלאק מאחרוני רבני העיירה נספה עם קהילתו בשואה.
רבי מורדכי סמולניק שימש כשמש בבית הכנסת והיה בקיא גדול בש"ס ובפוסקים. רבי מנחם דיסקי שהיה נדבן ועסקן ציבורי, רבי שלמה הירשל שהיה המלמד הוותיק של וייסיאי. בין השנים 1885–1887 התגורר בווייסיאי ד"ר אליעזר לודוויג זמנהוף, שעסק ביצירתה של שפת האספרנטו.
העיירה כיום

בווייסיאי עומדת כנסייה שנבנתה בשנת 1817, המוקדשת לג'ורג' הקדוש. בעיירה שרדו מבנים מתקופות שונות כמו אחוזה עתיקה המוקפת גן יפה ומרשים, בית ספר תיכון, גנים ציבוריים, משרד דואר ומוזיאון.
הערות שוליים

↑  פנקס הקהילות של ליטא, יד ושם, רשות הזכרון לשואה ולגבורה, 1996
↑  אלכסנדר קרוגלוב (רו') ומרטין דין, לזדיי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1085), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
| ערי ליטא |
| --- | --- | --- |
| בירות מחוזות ליטא | אוטנה • אליטא • וילנה • טאורגה • טלז • מריאמפולה • פוניבז' • קובנה • קלייפדה • שיאוליאי |  |
| בירות מחוזות משנה של ליטא | אוקמרגה • איגנלינה • אלקטריינאי • אניקשט • בירז' • בירשטונאס • גרגז'דאי • דרוסקינינקאי • וילקובישק • ויסגינס • וריאנה • זרסאי • טרקאי • יאנובה • יורבורג • ינישוק • לזדיי • מולייטאי • מז'ייקיאי • נאויואי אקמנה • נידה • פגייגיאי • פאקרואוייס • פלאנגה • פלונגה • פסווליס • פרינאי • קדאיניאי • קופישוק • קזלו רודה • קאישיאדוריס • קלווריה • קרטינגה • ראסייניאי • רדווילישקיס • רוקישקיס • ריטובה • שאקי • שווינציאן • שלצ'ינינקאי • שילוטה • שיללה • שירווינטוס • שקוד |  |
| שאר ערי ליטא | אובליאי • אוז'וונטיס • אז'רליס • איישישוק • אקמנה • אריוגלה • בלטויי ווקה • גלגאודישקיס • גריגישקס • גרליאבה • דאוגאי • דוסיאט • דוקשטי • ובלנינקס • וייביס • וייסיאי • וילקי • וירבאליס • ונטה • וקשנה • ורניאי • זאגר • ז'ייז'מריאי • טרשקון • יונישקליס • יז'נאס • לינקובה • לנטבאריס • נמנצ'ין • סדה • סובצ'יס • סימנה • סלנט • סמלינינקאי • פבראדה • פנדליס • פנמוני • פרייקולה • ציטוביאן • קודירקוס נאומייסטיס • קוורסקס • קורשן • קיבארט • רודישקס • רמיגלה • שדובה • שוונצ'יונייליאי • שקודוויל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009840985005171  LNB: 000354885 
בית קברות יהודי
יואנינה

| --- | --- |

 מדינה:  יוון יוון
 מחוז:  אפירוס
 ראש העיר:  דימיטריס פפגאורג׳ו
 שטח:  47.44 קמ"ר
 גובה:  480 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  64,896 (2021)
 קואורדינטות:  39°40′N 20°51′E﻿ / ﻿39.667°N 20.850°E﻿ / 39.667; 20.850
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.ioannina.gr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןיואנינה(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןיואנינה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
יואנינה או יאנינה (ביוונית: Ιωάννινα או Γιάννενα - "עירו של יוחנן") היא העיר הראשית במחוז אפירוס שביוון ואוכלוסייתה מנתה 112,486 תושבים בשנת 2011. העיר שוכנת 450 קילומטר צפונית-מערבית לאתונה, על גדותיו של אגם פאמבוטיס. במרכזו של האגם שוכן האי ניסאקי (אנ') (ביוונית: Νησάκι - "אי קטן").
היסטוריה

העיר נוסדה במאה השישית לספירה על ידי הקיסר הביזנטי יוסטינוס השני. לאחר מסע הצלב הרביעי ב-1204 ייסדו השליטים הביזנטים שנמלטו מקונסטנטינופול שנכבשה בידי הצלבנים הלטינים את נסיכות אפירוס. בתקופה זו פרחה העיר והפכה למרכז תרבותי ומסחרי. בשנת 1430 נפלה העיר לידי העות'מאנים. השלטון הטורקי היה סובלני לאוכלוסייה היוונית והיהודית. אמנם נבנו בעיר מסגדים אך ניתן חופש דת ויואנינה הפכה למרכז פיננסי בייצוא סחורות, בעיקר ממלאכת יד ודברי אמנות. במוזיאון ישראל מוצגות שמלות מתקופת הפריחה של יהדות יואנינה .
בשנת 1789 קיבל עלי פאשה את השלטון ביואנינה. בשנת 1820 שלח עלי פאשה שליחים שרצחו מתנגד פוליטי שלו בקונסטנטינופול. דבר זה העלה את חמת הסולטאן שדרש מעלי פאשה להתפטר, וכשזה סירב שלח הסולטאן צבא שצר על יואנינה במשך 15 חודשים. עלי פשה הסתגר במנזר על האי ניסאקי. לבסוף שלחו הטורקים סוכני חרש שהצליחו להסתנן למעונו ולרצוח אותו. המנזר בו נרצח עלי פאשה משמש כיום כמוזיאון המתאר את תקופת שלטונו של העריץ. בקירות הקומה השנייה אפשר עדיין להבחין בחורי היריות שהרגו אותו.
בשנת 1913, בעקבות מלחמת הבלקן השנייה צורפה יואנינה ליוון, ובשנת 1922 בעקבות תבוסת יוון במלחמה עם טורקיה וחתימת הסכם לוזאן, בוצעו חילופי אוכלוסין והטורקים בעיר הוחלפו בפליטים יוונים מטורקיה.
החל משנת 1932 פועל נמל התעופה הלאומי יואנינה.
במלחמת העולם השנייה נכבשה יואנינה על ידי הגרמנים. בתחילה שלטו בה האיטלקים אבל לאחר שפרשה איטליה מהמלחמה תפסו את מקומם הגרמנים.
יהודי יואנינה

התיישבות היהודים ביואנינה, כמו בערים יווניות רבות, החלה כבר לאחר חורבן בית המקדש השני. הם דברו בניב רומניוטי המכונה יווניטיקה והיה להם נוסח תפילה משלהם. עם גירוש ספרד הצטרפו לקהילה אך מעט דוברי לאדינו, והקהילה, בניגוד לקהילות אחרות ביוון שמרה על הנוסח הקדום שנהגו בו יהודי ביזנטיון. בניגוד לנוסח התפילה ברוב קהילות יוון, שנבלע בנוסח הספרדים בימים שלאחר גירוש ספרד, נוסח יואנינה נותר רומניוטי ייחודי והיה מבין היחידים ששימר את הנוסח הקדום.
בתחילת המאה ה-20 היגרו חלק מהיהודים לארצות הברית, ואחרים הגיעו לארץ ישראל ופתחו בשנת 1925 בשכונת אהל משה בירושלים את בית הכנסת "בית אברהם ואהל שרה של קהילת יהודי יאנינא".
חלק חשוב ממיסדי וממתפללי בבית הכנסת קטן זה שבשכונת נחלאות בירושלים, היו כוהנים (כפי שמופיע בשלטי הזיכרון), עד היום הכהנים מברכים את ברכתם בניגון נוגה ומיוחד שייתכן והוא שארית מניגוני הרומניוטי שנראה שלא שרדו גם בבית כנסת מיוחד זה.
היהודים בעיר, ערב מלחמת העולם השנייה, מנו למעלה מ-2,000 איש ועסקו במלאכות שונות כמסחר ותעשייה זעירה בפרט תעשיית גבינה וכן מעט בעלי מקצועות חופשיים. רובם היו במצב כלכלי נמוך והחיים היהודיים התרכזו בשתי שכונות קהילתיות שנוצרו סביב שני בתי הכנסת, הישן בתוך חומות העיר העתיקה והחדש, מחוץ לחומות.
לאחר כיבוש יוון על ידי הגרמנים ב-1941 נמצאה יואנינה בשטח הכיבוש האיטלקי. האיטלקים התייחסו אל היהודים בסובלנות והחיים היהודיים נמשכו באין מפריע, בתמורה לכך שהקהילה נדרשה לממן את המאמץ המלחמתי על ידי עבודת כפייה ומיסים כבדים. המצב הורע כאשר פרשה איטליה מהמלחמה בספטמבר 1943 כשאת מקום האיטלקים תפסו הגרמנים. ב-25 במרץ 1944 (יום העצמאות היווני) נצטוו כל יהודי יואנינה להתרכז ליד חוף האגם. נאמר להם שהם מובלים ל"התיישבות מחדש". הם הועלו על משאיות והוסעו לעיר לאריסה ששם הייתה תחנת רכבת. בלריסה שהו היהודים כשבוע ואז הועלו על רכבת עם קרונות בקר והוסעו משך ימים רבים למרחק עד שב-11 באפריל 1944 הם הגיעו לאושוויץ-בירקנאו. עוד באותו יום הוכנסו רובם לתאי הגזים.
כ-91% מיהודי יואנינה, 1870 איש ואישה נשלחו למחנות המוות. לאחר המלחמה שבו ליואנינה כ-164 יהודים.
קהילת יואנינה מונה נכון ל-2021 פחות מ-50 יהודים. קיים בית כנסת אחד ששופץ בתרומת יוצאי יואנינה בארץ ובארצות הברית. בית הכנסת סגור רוב ימות השנה ופתוח לתיירים ובימים הנוראים, שם מתקיימות תפילות בנוסח הרומניוטים. בבית הכנסת טבלות שיש ובהן חקוקים שמות הנספים.
ביוני 2019 נבחר פרופסור משה אליסף לשמש כראש העיר, ובכך הפך ליהודי הראשון שמכהן כראש עיר ביוון.
ראו גם

ויה אגנטיה
לקריאה נוספת

ברכה ריבלין, "ינינה", בתוך: הנ"ל (עורכת), פנקס הקהילות: (10) יוון, ירושלים: יד ושם, תשנ"ט 1998, עמ' 131–143.
הערות שוליים

↑  קהילת ינינה בתקופת השואה, אתר יד ושם.
↑  ראו לדוגמה, סיפורו של אחד השורדים הבודדים מיהדות יאנינה, משיח כהן. כתבתו של אלי אשכנזי, "הנאצים חיפשו צבעי בבירקנאו. למזלו, בלי להבין מילה, הוא הרים את היד". על חייו של משיח כהן, מערכת וואלה, 17.07.2001
↑  אחיה ראב"ד, לראשונה בהיסטוריה של יוון: יהודי בראש העיר יואנינה, באתר ynet, 3 ביוני 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557209605171  BnF: cb12251843j (data)  GND: 4197925-4  LCCN: n81042105  MusicBrainz: 34e642c0-8ed2-48fe-a538-0c9ba4dc7cea  NKC: ge1123408  SUDOC: 059814640  VIAF: 147754409   WorldCat (עם VIAF): 147754409 
גירוש יהודי יואנינה להשמדה, 25/03/1944
בית הכנסת ביואנינה
חרבקואה

| --- | --- |
סמל חרבקואה

רחוב בעיר
 מדינה:  הרפובליקה הדומיניקנית הרפובליקה הדומיניקנית
 מחוז:  לה וגה
 שטח:  673.9 קמ"ר
 גובה:  529 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  56,803 (2010)
  ‑ צפיפות:  84 נפש לקמ"ר (2010)
 קואורדינטות:  19°07′N 70°38′W﻿ / ﻿19.117°N 70.633°W﻿ / 19.117; -70.633
 אזור זמן:  UTC -4
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרפובליקה הדומיניקנית מוגדלת) סנטו דומינגו לה וגה לה רומנה איגוויי סן קריסטובל סן פרנסיסקו דה מקוריס  סנטיאגו פוארטו פלטה האוקיינוס האטלנטי הים הקריבי האיטיחרבקואה(למפת הרפובליקה הדומיניקנית רגילה) סנטו דומינגו לה וגה לה רומנה איגוויי סן קריסטובל סן פרנסיסקו דה מקוריס  סנטיאגו פוארטו פלטה האוקיינוס האטלנטי הים הקריבי האיטיחרבקואה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
חרבקואה (בספרדית: Jarabacoa) היא העיר השנייה בגודלה במחוז לה וגה שברפובליקה הדומיניקנית.
היסטוריה

למרות שפרטים היסטוריים רבים אינם ידועים עדיין, סביר להניח כי הילידים של האי היספניולה התגוררו בעמק חרבקואה. ההנחה היא כי שם העיר נוצר מתוך המילים "Jaraba" ו-"Coa", כלומר "ארץ המים" בשפתם. יש שחושבים כי הספרדים למעשה כבשו את חרבקואה בחיפושם אחר זהב, אבל נטשו את המקום בגלל עמידותם של הילידים בפני ההתקפות שלהם, או בגלל שלא מצאו מספיק זהב כפי שקיוו, אם כי עד היום ניתן למצוא זהב בנהרות רבים באזור. חרבקואה הייתה שייכת קרוב לוודאי לשבטי המגואה (Maguá) מה שהפך את המקום לחלק מממלכת Cibao. יש עדיין הרבה מקום לעבודה ארכאולוגית בנושא אבל ניתן להניח שהילידים חיו באזור זה זמן רב לפני הגעתו של כריסטופר קולומבוס. החל משנת 1805 אזור זה החל להתאכלס מחדש במהלך הפלישה של האיטי, כאשר ניצולים מן הטבח של סנטיאגו דה לוס קביירוס ולה וגה נמלטו אל ההרים של רכס הקורדיירה המרכזית והתיישבו בעמק חרבקואה. בשנת 1854 הוקם במקום מחנה צבאי והעיר נוסדה באופן רשמי. ב-27 בספטמבר 1858 העיירה קיבלה מעמד של רשות מקומית נפרדת.
גאוגרפיה ואקלים

בחרבקואה יש אקלים מסוג יער גשם טרופי (לפי שיטת קפן לסיווג אקלים). בשל המיקום הטרופי והגובה הרם (525 מטר מעל פני הים) בחרבקואה יש ימים חמים ולילות נעימים במהלך רוב השנה וימים ממוזגים ולילות קרירים במהלך חודשי החורף. בשל הטמפרטורות המתונות, העיר מכונה בפי התיירים "עיר האביב הנצחי."
אחד מאטרקציות התיירות העיקריות בחרבקואה הם ההרים והיופי הטבעי של האזור בשל מיקומו במרכז רכס הקורדיירה המרכזית. זהו גם אחד מנתיבי הגישה המרכזיים אל ההר פיקו דוארטה וגם אל שמורת אבנו ורדה (Ebano Verde). בחרבקואה זורמים שלושה נהרות גדולים: באיגואטה (Baiguate), חימנואה (Jimenoa) ויאקה דל נורטה (Yaque del Norte).
הטמפרטורה הקרה ביותר שנרשמה אי פעם בחרבקואה היא 7.1 מעלות צלזיוס, ב-24 בפברואר 2012.
כלכלה

הכלכלה המקומית מבוססת על חקלאות. היא ידועה בעיקר בתותים שלה ובקפה. חרבקואה ידועה גם במגוון הרחב של הפרחים הפורחים בה.
מוקדי עניין

האוניברסיטה האגרופורסטלית פרננדו ארתורו דה מריניו
המנזר הסיסטיני סנטה מריה דל אוונחליו
מפלי חימנואה, מפל באיגואטה, עמק קונסטנסה, השמורה המדעית אבנו ורדה.
גשר עץ וחבלים מרשים להולכי רגל מעל נהר חימנואה.
הכפר ההררי חרבקואה.
מועדון הגולף חרבקואה ובו מסלול עם 9 גומות.
תרבות

הקרנבל המקומי נחגג בחודש פברואר והוא אחד המפורסמים ביותר ברפובליקה הדומיניקנית. ב-16 ביולי נחגג יום גבירתנו של הר הכרמל.
כל חודש יוני מתקיים בחרבקואה, "פסטיבל דה לאס פלורס" ובו מוצגים ונמכרים פרחים רבים, צמחים שונים וסחלבים, כמו גם עבודות יד דומיניקניות שונות.
חינוך

ב-10 בינואר 1997 נפתחה האוניברסיטה האגרופורסטלית פרננדו ארתורו דה מריניו, מכללה קטנה ובה נלמדים בעיקר מקצועות הקשורים לחקלאות ואקולוגיה. בעיר גם נמצא המרכז האקולוגי אאוחניו דה חסוס מרקנו.
הערות שוליים

↑  המפקד האוכלוסין והדיור הלאומי התשיעי 2010, כרך I: מידע כללי, משרד הסטטיסטיקה הלאומי של הרפובליקה הדומיניקנית (מתייחס ל-Municipio Jarabacoa) (בספרדית).
↑  "El Nombre -- Historia de Jarabacoa". אורכב מ-המקור ב-2013-07-15. נבדק ב-2016-08-06.
↑  "La Maldicion del Oro en Jarabacoa". אורכב מ-המקור ב-2013-07-18. נבדק ב-2016-08-06.
↑  "Tainos en Jarabaoca". אורכב מ-המקור ב-2013-09-04. נבדק ב-2016-08-06.
↑  (Spanish) Resumen Agrometeorológico del Mes de Febrero 2012, Departamento de Meteorología Operativa, Departamento de Agrometeorología—Oficina Nacional de Meteorología.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467879405171  LCCN: n2004039495  VIAF: 138577860   WorldCat (עם VIAF): 138577860 
La Confluencia, Jarabacoa
Jimenoa מפלים
טיל (הולנד)

טִיל (בהולנדית: Tiel) היא עיר ומועצה מקומית במחוז ההולנדי חלדרלנד. טיל מוקפת על ידי נהר הוואל ונהר הלינג'ה מדרום ומצפון, ותעלת אמסטרדם–ריין ממזרח. המועצה המקומית מורכבת ממרכזי האוכלוסין קפל-אווזאת, טיל ו-וואדנוי.
היסטוריה > פרהיסטוריה והעת העתיקה

בשנת 2011 נחשף במקום אתר מהתקופה הנאוליתית (בערך 3650 לפני הספירה) לאורך הלינגה. ארכאולוגים מצאו עקבות של מגורים, כלי חרס, צור ועצמות בעלי חיים. בשנת 2017 נמצאו כמה בתי קברות מתקופה זו במהלך הרחבת אזור התעשייה מֶיידל, ובהם קבר של לפחות שמונה בני אדם.
באותה שנה נחשף במיידל גם אחד האתרים הרומיים העשירים ביותר בבטאוויה: בין 2,500 חפצי הברונזה שנמצאו היו בלסמריום (צנצנת משחה) נדיר מעוטר באלות אהבה ופריטי יוקרה כמו סיכות מעטפת, טבעות, פגיונות, מנורת שמן ומסננת יין. החפצים אותרו בשטח קטן של עשרים עד חמישים מטרים רוחב באפיק נחל ישן. חוקרים חשדו שייתכן שהייתה שם וילה או מקדש. בשנת 2023, לאחר מיפוי של כל החפירות, הגיעו החוקרים למסקנה שבמקום היה מקדש בן 4,000 שנה עם לוח שנה שמשי.
היסטוריה > ימי הביניים

טיל היא אחת הערים העתיקות ביותר בהולנד: המקום מתוארך לתקופה 850–1100, בעוד שרוב ערי הולנד נוסדו בשלהי ימי הביניים (1150–1300).
שקיעתה בסביבות 850 של עיירת המסחר הבינלאומית דורסטאד (אנ'), במרחק של כעשרה קילומטרים מטיל, גרמה לחלק מהמסחר לעבור לטיל. בשנת 896, קיבלה טיל קיבל את זכות האגרה מהמלך הפרנקי צוונטיבולד, בנו של ארנולף מקרינתיה. מחקר ארכאולוגי במרכז העיר אישר את מה שכבר היה ידוע ממקורות כתובים: העיר הייתה יישוב מסחר בעל משמעות בינלאומית במאות ה-10 וה-11, שהיו לה קשרים הדוקים עם עיר המסחר העשירה והחזקה קלן. טיל גם שמרה על קשרי סחר הדוקים עם אנגליה באותה תקופה. עוד לפני שנת 950 נבנתה בטיל טירת אבן ששימשה בין היתר כבית מכס.
בסביבות 1015 סוחרים מטיל התלוננו בפני היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על גביית אגרה בלתי חוקית ליד פלארדינגן על ידי הרוזן דירק השלישי ממערב פריזיה (לימים הולנד). הדבר הוביל למשלחת עונשין נגד הרוזן הפריזי ולקרב פלארדינגן (אנ') בו הובסו צבאות הקיסר. כתוצאה איבדה טיל את ההגנה הקיסרית. באותה תקופה התרחשה גם סחופת של משקעים בנהר הלינגה מה שגרם לו להיות רדוד יותר, והדבר הוביל לירידה בתפקידה הבינלאומי של טיל מהמאה ה-12 ואילך. בשנת 1174 העביר הקיסר את האגרה לקייזרוורת' (כיום חלק מדיסלדורף).
במאה ה-13, קיבלה טיל זכויות עיר מהבישוף של אוטרכט והצטרפה לברית ערי הנזה, איגוד צפון אירופי של ערי מסחר, שהיה חשוב במיוחד לסחר בים הבלטי. עד סוף ימי הביניים, טיל הייתה שוב עיר מסחר חשובה.
בשנים 1136, 1334 ו-1420 התרחשו בטיל שריפות עירוניות גדולות. בשנת 1202 נהרסו טיל והטירה על ידי כוחות מחלדרלנד והולנד. העיר הייתה גם לעיתים קרובות מוקד של מאבקי כוח בין דוכסי חלרה לדוכסי בראבנט. בשנת 1339 העביר הדוכס יוחנן השלישי מבראבנט את טיל לדוכסות חלרה. בשנת 1356 בנה הדוכס של חלדרלנד את בית המכס ששימש לגביית אגרה על הוואל אך גם כמבצר. בשלהי ימי הביניים ובמאות ה-16 וה-17, העיר המוקפת חומה התרחבה עוד יותר עם פרוור וביצורים חדשים.
טיל הייתה מהעיריות הראשונות בהולנד בה הוקם בית קברות מחוץ לגבולות העיר, בשנת 1786.
היסטוריה > המאה ה-19

במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה גדלה טיל לעיר תעשייתית קטנה. במיוחד התפתחו תעשיית המתכת, חברות הגלוון ועיבוד פירות. חומות העיר נהרסו וההרחבה העירונית הראשונה החלה. בשנת 1878 נבנתה תעלת הצפה בין הוואל ליד טיל והלינגה ליד וואדנוין, כחלק מקו המים ההולנדי החדש. תחנת הרכבת טיל נפתחה ב-1882.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה נפגעה טיל קשות בקרבות בין הכובשים הגרמנים שהוצבו בעיר לבין בעלות הברית מעברו השני של הוואל. כנסיית סנט מרטין ושער המים, בין היתר, נפגעו קשות מההפגזות. בשנים שלאחר המלחמה שוקם מרכז העיר, אך עדיין ניתן למצוא עקבות להפצצות. כארבע מאות איש מטיל והסביבה נהרגו במלחמה.
היסטוריה > אחרי 1945

העיר התרחבה משמעותית במחצית השנייה של המאה העשרים. הכביש A15, שנבנה בשנות ה-60, סיפק גישה טובה. מאוחר יותר התמזגה העירייה עם מספר כפרים מהסביבה.
גלריה

כנסיית סנט מרטן
שער העיר - Waterpoort
פסטיבל אפלפופ
אנדרטת היהודים
הערות שוליים

↑  "Een 'uitzonderlijke vondst' in Tiel: een graf vol prehistorische mensen, met opgetrokken knieën". de Volkskrant. 2018-04-06.
↑  "Zeer bijzondere graf vondst bij opgravingen Medel Tiel". De Tielenaar. 2018-04-07.
↑  Romeinse opgravingen Tiel: 'Zelfs in Nijmegen zou dit bijzonder zijn', NOS, 30 maart 2017
↑  Bedrijventerrein in Tiel blijkt Romeinse schatkamer, de Gelderlander, 30 maart 2017
↑  "Archeologen ontdekken 4000 jaar oud heiligdom met zonnekalender in Tiel". historiek.net. 2023-06-21.
↑  Geschiedenis van Tiel, Mr E.D. Rink, Uitgeverij A. van Loon te Tiel (1836), blz 34
↑  "Tielse Oorlogsslachtoffers". wo2.oudheidkamer-tiel.nl. נבדק ב-2021-05-14.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15072224b (data)  GND: 4327734-2  MusicBrainz: 5f985bb0-e761-4c7d-b03f-94a9400f9304  SUDOC: 110140753  VIAF: 166530912   WorldCat (עם VIAF): 166530912 
אמפורת תבליט של חרס באדורף (950–965 לערך), שהתגלה בקורנמרקט.
אבן חזית עם הסמל של טיל
תחנת הרכבת של טיל משנת 1882
יאן מאיין

| --- | --- |

תצלום לווין של האי
תצלום לווין של האי
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  אוקיינוס הקרח הצפוני, ים גרינלנד, הים הנורווגי
 קואורדינטות:  70°58′59″N 8°32′01″W﻿ / ﻿70.983°N 8.5336°W﻿ / 70.983; -8.5336
 סוג:  אי געשי
 שטח:  377 קמ"ר
 אורך:  54 קילומטר
 רוחב:  15 קילומטר
 גובה מרבי:  2,273 מטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  נורווגיה נורווגיה
 אוכלוסייה:  18  (עד 55 תושבים לא קבועים) (2010)
 אזור זמן:  UTC+1
 עיר ראשית:  אולונקינביין
 על שם:  Jan Jacobszoon May van Schellinkhout 
 תאריך גילוי:  1607 (פעם ראשונה מתועדת)
  (למפת אירופה מוגדלת) יאן מאיין(למפת אירופה רגילה) יאן מאיין(למפת אוקיינוס הקרח הצפוני רגילה) יאן מאיין(למפת אוקיינוס הקרח הצפוני מוגדלת) יאן מאיין
 
הר ברנברג (Beerenberg)
יאן מאיין (Jan Mayen) הוא אי באוקיינוס הקרח הצפוני תחת ריבונות ממלכת נורווגיה. באי מתגוררים בין 18 ל-55 תושבים,[דרוש מקור] כתלות בעונה.
גאוגרפיה

שטחו של האי יאן מאיין הוא 373 קילומטרים רבועים והוא הר געש שהתכסה באופן חלקי בקרחונים. מיצר יבשתי צר מחבר שני חלקים רחבים יותר. שכנו הקרוב ביותר הוא גרינלנד, הממוקמת כ-500 ק"מ משם. מרחק כפול מזה מפריד בין האי לבין נורווגיה עצמה. האי הררי למדי, כשהנקודה הגבוהה ביותר היא ברנברג אשר ממוקמת בצפון האי (2,277 מטרים מעל פני הים). בעקרון, לא ניתן לבקר באי אך בפועל ישנם ביקורים של מדענים ושל מעט תיירים. במקום שלושה מקווי מים מתוקים. באחד מהם המים צלולים בעוד בכל השאר המים מלאי בוץ וירוקת. חלקו המערבי מכוסה צמחייה מלבד החוף המערבי ביותר ואילו המזרחי הוא הר הגעש קפוא המכוסה לחלוטין קרח. חופו הדרום מערבי מישורי ואילו הצפון מערבי הוא צוק. חופו המזרחי הוא חוף קפוא.
כלכלה

לאי אין אוצרות-טבע. הפעילות הכלכלית מוגבלת דה יורה לשירות עובדי תחנת הרדיו והתחנה המטאורולוגית אשר על האי. בכל 124 ק"מ של חופו אין ולו נמל אחד. ציד לווייתנים התקיים בין השנים 1633 ו-1640 על ידי ההולנדים עד אשר הזן המקומי של הלווייתנים כמעט נכחד. מחלוקת באשר לגבול המים הטריטוריאליים של נורווגיה (יאן מאיין) ודנמרק (גרינלנד) הסתיימה כשדנמרק קיבלה שטח יותר גדול וייתכן כי במים נימצאים מרבצי נפט. כיום, בנוסף לתחנת הרדיו ולתחנת המטאורולוגיה, מגיעות אליו כמה ספינת תיירי אקסטרים במטרה לטפס על הר הגעש. חוץ מזה מגיעות אליו טיסות של תיירים, משלוחי מזון, ציוד ועובדים.
אוכלוסייה

תחנת אולונקינביין (Olonkinbyen) המאכלסת את הצוות הפועל באי והאחראי על תחנת מזג האוויר ועל תחנת הרדיו, נחשבת לבירה דה פקטו של האי.
התושבים היחידים באי הם עובדים העובדים בכוחות הצבא הנורווגיים ובמכון המטאורולוגי הנורווגי. שמונה עשר אנשים מבלים את החורף באי, אך האוכלוסייה יכולה להשתנות לכ-35 במהלך הקיץ, כאשר מתבצעת תחזוקה כבדה. כוח האדם משרת שישה חודשים או שנה, ומחליפים אותו פעמיים בשנה באפריל ובאוקטובר. צוות התמיכה, כולל מכונאים, טבחים ואחות, נמנים עם אנשי הצבא.
תחבורה

באי ישנם כמה כבישים, בעיקר בצידו המערבי. כל הכבישים באי הם כבישי עפר. באי פועל גם שדה תעופה קטן ושמו "ג'אם מאינפילד".