stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ליטא–רוסיה
היסטוריה > בין שתי מלחמות העולם

לאחר הכרזת העצמאות, תקפו הבולשביקים את ליטא ממזרח בניסיון למנוע ממנה את עצמאותה. גם מדינות אחרות בתוך ברית המועצות – גאורגיה, בלארוס ואוקראינה – הכריזו על עצמאותן באותה תקופה, אך הצבא הרוסי הצליח להשתלט עליהן מחדש לאחר שהסתיימה מלחמת האזרחים ברוסיה. אולם המצב בליטא היה שונה, שכן בעזרת מתנדבים סקסונים הצליחו הליטאים להגן על גבולותיהם ולהרחיק מהם את הרוסים.
הברמונטיאנים היו חיילים רוסים שנלקחו בשבי על ידי גרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה ושוחררו תחת הבטחה שיעזרו להילחם בקומוניסטים במלחמת האזרחים הרוסית. אולם במקום זאת הם החליטו, תחת הנהגתו של פאבל ברמונט-אבלוב, לתקוף את המדינות החדשות שגרמניה העניקה להן עצמאות – ליטא ולטביה. הברמונטיאנים הצליחו להשתלט על שטחים נרחבים במערב ליטא וכן על בירת לטביה, ריגה. אף על פי שהליטאים נלחמו בברמונטיאנים ובבולשביקים בו זמנית, עלה בידם לכבוש מחדש את השטחים במערב. לבסוף הובסו הברמונטיאנים, ונשלחו בחזרה לרוסיה ברכבות.
העצמאות החדשה של ליטא ופולין הובילה לסכסוכי גבול ארוכים, במיוחד באזור העיר וילנה, שנחשבה לבירה ההיסטורית של ליטא אולם רוב האוכלוסייה בה הייתה ממוצא פולני. סכסוכים אלו הובילו בשנת 1920 למלחמת פולין-ליטא, שנמשכה מספר חודשים. באותו זמן ביקשו גם הסובייטים לכבוש שטחים אלו, אולם הם הובסו על ידי הפולנים במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית. באוקטובר 1920, לאחר שהחלו הסובייטים לסגת מהאזור, כבשו כוחות מורדים של הצבא הפולני את וילנה וסביבתה והקימו את רפובליקת מרכז ליטא. הרפובליקה התקיימה במשך 18 חודשים, שלאחריהם סופח האזור לפולין לאחר בחירות כלליות.
בשנת 1926 נחתם הסכם אי-תוקפנות ליטאי–סובייטי.
במשך שנים רבות האמינו רבים בצבא הליטאי כי מכיוון שלליטא ולפולין היה אויב משותף (ברית המועצות), צריכות שתי המדינות לסיים את החרם הדיפלומטי ביניהן. בשנת 1938, לאחר תקרית בגבול שבין שתי המדינות שבה נהרג חייל פולני, הציבה פולין אולטימטום לליטא, לפיו אם היא לא תחדש את השיחות הדיפלומטיות תוכרז עליה מלחמה. הליטאים, שידעו כי במצב של מלחמה עם פולין לא תהיה להם שום עזרה מבחוץ, הסכימו לשוב ולהידבר, ושני הצדדים חתמו על הסכם בטאלין שבאסטוניה. אף על פי שליטא עדיין טענה לבעלות על אזור וילנה, השתפרו מאוד היחסים בין שני העמים והרוחות שככו.
במאי 1939, לנוכח האגרסיביות הגרמנית הגוברת והחשש ממלחמה, הציעה ליטא לפולין לחתום על ברית צבאית בין שתי המדינות, אולם הפולנים סירבו להצעה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

באוגוסט 1939 נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין גרמניה הנאצית לברית המועצות, שקבע בין השאר את חלוקת המדינות הבלטיות בין שני הצדדים. למרות שלפי ההסכם ליטא הייתה אמורה להיות מסופחת לגרמניה, סירובה לתמוך בהתקפה הגרמנית על פולין גרם לכך שהיא סופחה לבסוף לברית המועצות. הצבא האדום, שכבש את וילנה מידי הפולנים, העביר את העיר לשליטת הליטאים. באוקטובר 1939 הוצבו במדינה 20,000 חיילים סובייטים. לפני הסיפוח נשא הנשיא סמטונה נאום רדיו בשפה הלטינית, כמחאה.
על אף שליטא וברית המועצות היו חתומות על הסכם אי-התקפה, הסובייטים הציבו בשנת 1940 אולטימטום, שלפיו אם מספר פוליטיקאים ליטאים בכירים לא יודחו וייעצרו – הם יתקפו את המדינה. הנשיא סמטונה התנגד לאולטימטום, וטען כי ליטא צריכה להילחם, אולם רוב חברי הממשלה תמכו בקבלת האולטימטום, שכן האמינו כי ליטא תפסיד במלחמה נגד ברית המועצות. לבסוף נכנעה ליטא לאולטימטום, וב-15 ביוני 1940, בעוד הנשיא עוזב את המדינה, נכנסו אליה 150,000 חיילים סובייטים ללא התנגדות.
לאחר קבלת האולטימטום הוקמה בליטא ממשלה חדשה, שהייתה נאמנה לסובייטים. שרי הממשלה וכן ראש הממשלה נבחרו לא בבחירות כלליות אלא לפי הוראותיו של ולדימיר דקנוזוב, השגריר הסובייטי בליטא, שבחר אותם מתוך המפלגה הקומוניסטית הליטאית. ב-21 ביולי 1940 הוחלט בפרלמנט הליטאי על הצטרפות לברית המועצות, והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית הוקמה באופן רשמי.
בליטא פעלה מחתרת אנטי-סובייטית בכינוי "הפרטיזנים הליטאים". במקביל הוקמה בברלין, בחסות גרמניה הנאצית ובתמיכתה, חזית הפעילים הליטאית. היה זה גוף על-מפלגתי של גולים שתמך במחתרת וסייע לה בתעמולה, בציוד ושימש גם כסוכן מודיעין צבאי של האבווהר. באפריל 1941 הוקמה בברלין ממשלה זמנית בראשות מנהיג החזית, קאזיס שקריפה, שתכננה להקים מדינה עצמאית מיד לאחר שהגרמנים יסיגו את הרוסים מאדמת ליטא.
ב-22 ביוני 1941 פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות. הליטאים, שהאמינו כי המתקפה תחליש את הסובייטים קיבלו את הבא הגרמני כמשחרר והכריזו על עצמאותם. הכוחות הסובייטים שנסוגו מליטא טבחו בדרכם מזרחה בעשרות אסירים פוליטיים ליטאים, במה שנקרא כיום טבח ראיניאי.
בקיץ שנת 1944 נכנס הצבא האדום למזרח ליטא, בעוד המחתרת הפולנית כובשת את אזור וילנה. עד ינואר 1945 הגיעו הרוסים עד לים הבלטי, וסיפחו את ליטא כולה לתוך ברית המועצות, כרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית, עם הסכמתן של ארצות הברית ובריטניה.
היסטוריה > ליטא הקומוניסטית

בין השנים 1941 ל-1952 הוגלו בין 120,000 ל-300,000 תושבים ליטאים לסיביר ולאזורים נידחים אחרים של ברית המועצות. כתוצאה מהגירושים המסיביים הללו השתתפו עשרות אלפי לוחמי מחתרת בפעולות פרטיזניות כנגד הסובייטים משנת 1944 ועד שנת 1965, אך ללא הצלחה. לוחמי גרילה אלו, שהתאחדו גם עם פרטיזנים אסטונים ולטבים, נקראו בשם "אחי היער". באותה התקופה הרשויות הרוסיות עודדו הגירה של רוסים לתוך ליטא כדרך לשלב את ליטא בתוך ברית המועצות.


עד אמצע שנת 1988 נשלטו כל החיים התרבותיים, הכלכליים והפוליטיים על ידי המפלגה הקומוניסטית של ליטא. הליטאים, כמו שכניהם הבלטים, לא סמכו על המשטר הסובייטי, ותמכו באופן ברור ואקטיבי בתוכנית הרפורמה של גורבצ'וב. באותה השנה הוקמה תנועת הרפורמה הליטאית, הסאיודיס, שהונהגה על ידי אינטלקטואלים והצהירה על תוכנית של זכויות דמוקרטיות לאומיות. בהשראת הסאיודיס העביר הסובייט העליון הליטאי תיקונים חוקתיים שמטרותיהם היו להביא לעליונות של החוקים הליטאים על אלו הסובייטים, לבטל את ההחלטות משנות ה-40 שהפכו את ליטא לחלק מברית המועצות, לאפשר שיטה פוליטית רב-מפלגתית ולהחזיר לשימוש את הדגל וההמנון הליטאים הישנים. גם רוב חברי המפלגה הקומוניסטית הליטאית תמכו ברפורמות, ובתמיכת הסאיודיס בחרו בשנת 1988 באלגירדס ברזאוסקאס, לעתיד נשיא וראש ממשלת ליטא, כיו"ר המפלגה.
ב-23 באוגוסט 1989, בדיוק 50 שנים אחרי חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, במטרה להפנות את תשומת הלב העולמית למצוקת המדינות הבלטיות, שילבו ידיים לטבים, ליטאים ואסטונים בשרשרת אנושית שאורכה 600 ק"מ ושהשתרעה מטאלין, דרך ריגה ועד לווילנה (ר' הדרך הבלטית). בדצמבר 1989 הכריזה המפלגה הקומוניסטית, תחת הנהגתו של ברזאוסקאס, על עצמאותה מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ושנה לאחר מכן שינתה את שמה למפלגת העבודה הדמוקרטית הליטאית.
יחסים דיפלומטיים

ליטא מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ו-4 קונסוליות באירקוטסק, סובטסק, קלינינגרד וסנקט פטרבורג. מאידך, רוסיה מחזיקה בליטא שגרירות בווילנא ו-2 קונסוליות בקלייפדה ומריאמפולה.
מגדל HHHR

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 מיקום:  דובאי
 מדינה:  איחוד האמירויות הערביות 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2006–2010 (כ־4 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  2009 
 אדריכל:  אל אשמי
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הייטק 
 מידות
 גובה:  317.6 מטר
 קומות:  72
 
 קואורדינטות:  25°13′16″N 55°16′51″E﻿ / ﻿25.221111111111°N 55.280833333333°E﻿ / 25.221111111111; 55.280833333333
  (למפת דובאי מוגדלת) מגדל HHHR(למפת דובאי רגילה) מגדל HHHR
 
מגדל HHHR (ידוע גם בשם המגדל הכחול) הוא גורד שחקים בדובאי, איחוד האמירויות הערביות. במגדל 72 קומות וגובהו 317 מטר.
בניית המגדל החלה בשנת 2006 והסתיימה בשנת 2010. המגדל משמש בעיקר לצורכי מגורים אך חלק קטן ממנו משמש לצורכי מסחר. מגדל HHHR הוא מגדל המגורים החמישי בגובהו בדובאי והשביעי בגובהו בעולם.
הבניין נבנה על ידי מיזם משותף בין Al Ahmadiah Contracting ו-Trading Co מאיחוד האמירויות הערביות ו-Hip Hing Construction מהונג קונג.
ליבאיה

ליבאיה (באכדית: 𒉌𒁀𒅀𒀀) היה מלך אשור בשנים 1690–1674 לפנה"ס. הוא ירש את אביו, בל-באני והיה חלק משושלת אדאסי שנקראה על שם סבו, המלך אדאסי אשר עלה לשלטון לאחר גירוש הבבלים והאמורים מאשור.
בתקופתו שררו שקט וביטחון בממלכה. מעבר לכך, לא ידוע כמעט דבר..
הערות שוליים

↑  Georges Roux - Ancient Iraq
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: בל-באני | המלך ממלכי אשור | הבא: שארמה-אדד הראשון |
יחסי צ'ילה–קרואטיה

| יחסי צ'ילה–קרואטיה |
| --- | --- |
צ'ילה: קרואטיה


צ'ילה: קרואטיה
שטח (בקילומטר רבוע)
756,102: 56,594
אוכלוסייה
19,820,763: 3,859,301
תמ"ג (במיליוני דולרים)
335,533: 82,689
תמ"ג לנפש (בדולרים)
16,928: 21,426
משטר
רפובליקה נשיאותית: רפובליקה פרלמנטרית

יחסי צ'ילה–קרואטיה הם יחסי החוץ שבין צ'ילה לבין קרואטיה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-15 באפריל 1992.
היסטוריה

הסנאט של צ'ילה העניק לנשיא הקרואטי סטייפן מסיץ' צו הצטיינות, על מנת לכבד את השיפור של היחסים הדו-צדדיים בין קרואטיה וצ'ילה. סגן נשיא הסנאט בצ'ילה, באלדו פרוקוריקה, ציין כי מצא תחומים לשיתוף פעולה חזק יותר בעתיד במחקרי נפט וגז, ובמספנות, והביע עניין בקבלת מלגות לסטודנטים מצ'ילה בקרואטיה.
נודע כי ישנם עד ל-380,000 צ'יליאנים ממוצא קרואטי (המזהים בבירור את עצמם כצ'יליאנים-קרואטים), אף על פי שחלק מהקרואטים היו מעורבים או למעשה סרבים שמתגוררים בצ'ילה (בעיקרם הסרבים אשר עברו לצ'ילה על מנת להימלט ממלחמת יוגוסלביה).
ייצוג

צ'ילה מחזיקה שגרירות בזאגרב וקונסוליות כבוד ברייקה ובספליט.
קרואטיה מחזיקה שגרירות בסנטיאגו ויש לה קונסוליות כבוד באנטופגסטה ובפונטה ארנס.
ראו גם

יחסי ארגנטינה-קרואטיה
ירוסלב שצ'אפוב

| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1928 מוסקבה, ברה"מ 
 פטירה:  31 באוגוסט 2011 (בגיל 83) מוסקבה, רוסיה 
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות ודנסקויה 
 מקום לימודים:  הפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת מוסקבה 
 מנחה לדוקטורט:  Boris Grekov 
 מוסדות:  Institute of Russian History 
 פרסים והוקרה:  עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית  עיטור הידידות בין העמים  מסדר סרגיוס הקדוש מראדונז', דרגה 2 
 
ירוסלב ניקולייביץ' שצ'אפוב (ברוסית: Яросла́в Никола́евич Ща́пов;‏ 6 במאי 1928, מוסקבה – 31 באוגוסט 2011, מוסקבה) היה היסטוריון סובייטי ורוסי, היסטוריון כנסיות, דוקטור למדעי ההיסטוריה, פרופסור חבר מקביל באקדמיה הרוסית למדעים; חבר מקביל באקדמיה למדעים של ברית המועצות, יועץ האקדמיה הרוסית למדעים. מחבר העבודות על תולדות רוסיה העתיקה במאות ה-IX - XIV. (מדינה וחוק, תרבות, יחסים עם מדינות ביזנטיון ומדינות סלאביות) ומפרסם מקורות. יו"ר וחבר כבוד בחברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית, יו"ר המועצה המדעית "תפקיד הדתות בהיסטוריה" של האקדמיה הרוסית למדעים, יו"ר הוועדה הדו צדדית של היסטוריונים מרוסיה ופולין, ראש מחלקת המדעים של האספה האצולה הרוסית ומדור ההיסטוריה של בית המדענים המרכזי (מוסקבה).
ביוגרפיה

נולד במשפחתו של מדען הידרוטכני, הפרופסור ניקולאי שצ'אפוב.
סיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1952. בשנים 1952 – 1957 היה עובד במחלקת כתב היד בספריית לנין. בשנת 1957 הוא קיבל את הצעתו של לב צ'רפנין והצטרף לקבוצה לחקר רוס של קייב במגזר ההיסטוריה של המכון להיסטוריה של האקדמיה הסובייטית למדעים (מאז 1968 - המכון להיסטוריה של ברית המועצות, מאז 1992 - המכון להיסטוריה רוסית של האקדמיה הרוסית למדעים).
הוא כתב עבודות אודות "הכנסייה כארגון פיאודלי ברוס העתיקה" וכן את עבודת הדוקטורט "מורשת חוקית ביזנטית ודרום סלאבית ברוסיה במאות ה-13 וה-14" (1975). מאז 1992 - פרופסור.
בשנת 1989 הוא הפך למייסד והמנהיג הראשון של המרכז לתולדות הדת והכנסייה במכון להיסטוריה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות (IRI RAS).
ירוסלב שצ'אפוב נבחר ב-1987 לחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות, מאז 1991 - האקדמיה הרוסית למדעים. יו"ר המועצה המדעית "תפקיד הדתות בהיסטוריה" של האקדמיה הרוסית למדעים, יו"ר הוועדה הדו-צדדית של היסטוריונים מרוסיה ופולין, בנוסף, בשנים 2003–2007 כיהן כחבר כבוד בחברה הארץ-ישראלית הקיסרית האורתודוקסית, ראש מחלקת המדע של "אספת האצולה הרוסית" והמחלקה להיסטוריה של המרכז המוסקבאי למדענים. אזרח כבוד של מחוז פודולסק.
הוא מחברם של 10 מונוגרפיות ולמעלה מ-400 מאמרים מדעיים. בשנת 1988 הוענק לו מסדר ידידות העמים, בשנת 1994 זכה בפרס האקדמי גרקוב, ובשנת 1998 הפך המדען בן ה-70 לחתן מסדר הכבוד הרוסי על ארגון עבודתם המשותפת של חוקרים וכותבי אנציקלופדיות חילונים ודתיים, העניק הפטריארך של מוסקבה אלכסיי השני לשצ'אפוב את מסדר סרגיי הקדוש מראדונז' מדרגה שנייה ובירך את האייקונין ולדימיר, שנמצא כעת במוזיאון שצ'אפוב.
בשנת 2005 פרסם מרכז העלייה לרגל של הפטריארכיה במוסקבה אוסף יובל שהוקדש לחבר האקדמיה הרוסית למדעים ירוסלב שצ'אפוב "מרוסיה העתיקה לרוסיה החדשה", שכלל מאמרים של ארבעים מחברים - חברים ועמיתים של שצ'אפוב.
ירוסלב עבד במשך תקופה ארוכה כמנהל "המוזיאון העירוני להיסטוריה של אחוזת שצ'אפובו" (הוא עזב את תפקידו בשנת 2008). ממשלת מחוז פודולסק סיפקה לו ולרעייתו את אחד הבתים במתחם מוזיאון שצ'אפוב לשימוש אישי.
הוא מת בקיץ 2011 ונקבר בבית העלמין וודנסקי במוסקבה (חלקה מספר 7).
בת זוגו הייתה הארכאולוגית יוליה ליאונידובנה סינלניקובה-שצ'אפובה (נולדה ב-1930 - מתה ב-2019). הייתה פרופסור מכובדת באוניברסיטת מוסקבה, כלת פרס לומונוסוב, דוקטור למדעים היסטוריים, מומחית בתחום הארכאולוגיה הסלאבית-רוסית, היסטוריה של זכוכית ויצירות קדומות, מורפולוגיה של עתיקות ותורת המדע הארכאולוגי.
הערות שוליים

↑  Скончался член-корреспондент Российской академии наук Ярослав Николаевич Щапов//Седмица. Ru — Церковно-научный центр «Православная энциклопедия», 01.09.2011 г.
1 2 3  "Памяти Ярослава Николаевича Щапова". Институт российской истории РАН. אורכב מ-המקור ב-2013-09-29. נבדק ב-2012-06-16.
↑  С. Санков. "Уникальный директор музея-заповедника" (PDF). Александрово (Щапово) – преемственность поколений. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2013-12-25. נבדק ב-2011-07-17.
↑  Указ Президента Российской Федерации от 10 декабря 1998 г. № 1550(הקישור אינו פעיל)תבנית:Недоступная ссылка
↑  "Ярослав Николаевич Щапов". אורכב מ-המקור ב-2013-11-27. נבדק ב-2011-07-17.
↑  "В Москве простились с Я. Н. Щаповым". Международная военно-историческая ассоциация. 2011-09-19. אורכב מ-המקור ב-2012-05-08. נבדק ב-2012-06-15.
↑  "Юлия Леонидовна Щапова (23.05.1930 – 05.05.2019)". Истфак МГУ им. М.В.Ломоносова. 2019-05-06. נבדק ב-2019-05-06.
↑  Щапова Юлия Леонидовна на сайте исторического факультета МГУ
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | יושב ראש החברה הרוסית להיסטוריונים 1990—1996 | הבא: אלכסנדר צ'ובריאן |
| הקודם: אלכסיי צ'יסטיאקוב | יושב ראש החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית 2003—2006 | הבא: סרגיי סטפאשין |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309176805171  PLWABN: 9810592698105606  BIBSYS: 90340385  BnF: cb135473343 (data)  GND: 127445498  ISNI: 0000 0001 1886 1683  LCCN: n81055040  LNB: 000094384  NKC: js2007409730  NTA: 069167710  RSL: 000051210  SUDOC: 050797824  VcBA: 495/273966  VIAF: 295261973   WorldCat (עם VIAF): 295261973
יחסי פקיסטן–צרפת

| יחסי פקיסטן–צרפת |
| --- | --- |
פקיסטן: צרפת


פקיסטן: צרפת
שטח (בקילומטר רבוע)
796,095: 643,801
אוכלוסייה
253,588,645: 66,608,755
תמ"ג (במיליוני דולרים)
338,368: 3,030,904
תמ"ג לנפש (בדולרים)
1,334: 45,503
משטר
רפובליקה אסלאמית פדרלית ודמוקרטיה פרלמנטרית: דמוקרטיה נשיאותית למחצה (או פרלמנטרית למחצה)

יחסי פקיסטן–צרפת הם היחסים הדו-צדדיים, התרבותיים והבינלאומיים בין פקיסטן לצרפת. היחסים מבוססים על קשרים צבאיים, ביטחוניים, תרבותיים, חינוכיים וקשרים כלכליים. הסחר בין המדינות גובר בדרך כלל עם הזמן.
היסטוריה

יחסי החוץ בין פקיסטן לצרפת כוננו לראשונה ב-31 ביולי 1951, כאשר שתי המדינות הסכימו לפתוח שגרירויות זו אצל זו. צרפת הייתה אחת המדינות הלא-מוסלמיות הראשונות שהכירו בפקיסטן, ארצות הברית הייתה הראשונה, ופתחה את שגרירותה כחודשיים לאחר העצמאות הפקיסטנית. באוגוסט 1960 נחתם הסכם סחר פרידה; ואחריו הסכם יבוא ויצוא שנחתם באוקטובר 1966. במהלך המלחמה הקרה, צרפת ראתה בפקיסטן "מדינה ראויה לתשומת לב", והייתה ספקית זרה גדולה של הכוחות המזוינים בפקיסטן.
לאחר המלחמה הקרה, מדיניות החוץ של צרפת המשיכה במשך עשרות שנים בסגנון הגוליסטי המיוחד שלה, שלא השתנה רבות תחת נשיאותו הארוכה של הסוציאליסט פרנסואה מיטראן (1981-1995). נשיאי צרפת ביקרו בהודו לעיתים קרובות יותר מפקיסטן, ופריז מעולם לא עמדה בציפיות של אסלאמאבאד ביחס להחלטות האו"ם על קשמיר. היחסים שוב סבלו מפיגועים רבים בשנים 1998–1999, כאשר פריז ראתה את הפרק של קרגיל כיוזמה פקיסטנית מסוכנת, בהתחשב בהקשר האזורי הגרעיני החדש. עם זאת, צרפת תמיד עודדה דיאלוג בין הודו לפקיסטן, מבלי להציע גישור בנושא כה מורכב. במעגלי מקבלי ההחלטות בפריז הייתה מעט חוסר סבלנות כאשר קו השליטה נחצה מעל קרגיל בפעולה מוכנה היטב.
באפריל 2021 המליצה ממשלת צרפת לאזרחי צרפת ולחברות צרפתיות לעזוב זמנית את פקיסטן על רקע הפגנות אלימות נגד צרפת. ממשלת פקיסטן הודיעה כי תקיים הצבעה בפרלמנט על מנת לגרש את שגריר צרפת מהמדינה.
היסטוריה > שיתוף פעולה צבאי ואסטרטגי

מאז 1967 הייתה צרפת שותפה חשובה, במיוחד עבור PAF וחיל הים הפקיסטני. בשנת 1967 מכרה צרפת כוח ראשון של מטוסי מיראז' שלה, כמו גם את טכנולוגיית הצוללות לפקיסטן. PAF קנה קבוצה של מטוסי מיראז' יד שנייה בשנת 1990; ואחריו נחתם חוזה בשנת 1996 לרכישת 40 מטוסי סיור. PAF היא הלקוח הגדול ביותר של תעשיית החלל הצרפתית עם מספר מטוסי קרב ואזרחיים שנמכרו לפקיסטן מאז 1967 עד שנות האלפיים. לחיל הים יש גם קשר הגנתי מבוסס עם צרפת, הרכישה הידועה ביותר של צוללת מסדרת דפנה והעברת טכנולוגיית הצוללת של סדרת אגוסט שנחתם בשנת 1994.
בשנת 2009, צרפת הסכימה לספק הון כספי להרחבת השימוש בכוח גרעיני בפקיסטן. בעוד שהפקידים באסלאמאבאד כינו זאת כ"מהלך משמעותי", טענו משרד שירות החוץ הצרפתי כי: "צרפת הסכימה להעביר טכנולוגיה גרעינית אזרחית לפקיסטן." משרד החוץ הצרפתי אישר כי המדינה מוכנה, במסגרת ההסכמים הבינלאומיים שלה, "לשתף פעולה עם פקיסטן" בתחום הבטיחות הגרעינית. "כך שתוכניתה של פקיסטן יכולה להתפתח בתנאים הטובים ביותר של בטיחות וביטחון", הוסיפו גורמים זרים צרפתים ל-APP . לאחר ההסכם, צרפת קבעה כי "זו תחילתה של שותפות גרעינית אזרחית ושיתוף הפעולה יוגבל לבטיחות גרעינית."
היסטוריה > יחסי סחר וכלכלה

הסכם הסחר הראשון נחתם בשנת 1966, ופקיסטן מדורגת כיום כשותפת היבוא ה-65 של צרפת. המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-313 מיליון דולר אמריקני בשנת 2009.
לינק 22

לינק 22 (באנגלית: Link 22) הוא ערוץ רדיו מאובטח המאפשר קישוריות בתדרי HF ו-UHF , בשימוש בעיקר על ידי כוחות צבא כאמצעי קישור נתונים טקטי.
היסטוריה

בסוף שנות ה-80, נאט"ו, לאור הסכמה על הצורך לשפר את ביצועי לינק 11, הגדירה משימה שהפכה לימים לבסיס של הקמת תוכנית NILE (ראשי תיבות של Nato Improved Link Eleven). תוכנית זו הגדירה את תקן STANAG (או STANdardization AGreement) מספר 5522 לארכיטקטורת מודל תקשורת רב שכבתי חדשה. ערוץ הנתונים החדש נקרא לבסוף לינק 22 על ידי נאט"ו.
תוכנית NILE ממומנת בשיתוף פעולה של שבע מדינות תחת חסותו של מזכר ההבנות (MOU).
ועדת היגוי שולטת בתוכנית NILE השלמה. התוכנית מנוהלת על ידי PMO, הממוקם בפיקוד לוחמת ים וחלל (SPAWAR), בסן דייגו, קליפורניה. ה-PMO כולל נציגים מכל המדינות השותפות ומנהל פרויקט מארצות הברית.
ראו גם

לינק 16
יחסי קוסובו–שוודיה

| יחסי קוסובו–שוודיה |
| --- | --- |
קוסובו: שוודיה


קוסובו: שוודיה
שטח (בקילומטר רבוע)
10,887: 450,295
אוכלוסייה
1,678,500: 10,636,207
תמ"ג (במיליוני דולרים)
10,438: 593,268
תמ"ג לנפש (בדולרים)
6,219: 55,778
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

שגרירות קוסובו בסטוקהולם, שוודיה
יחסי קוסובו–שוודיה הם יחסי החוץ בין קוסובו לבין שוודיה. קוסובו הכריזה על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008 ושוודיה הכירה בעצמאות זו ב-4 במרץ 2008. קוסובו פתחה שגרירות בסטוקהולם ב-15 בדצמבר 2009. משרד איש הקשר השוודי בפרישטינה, אשר שודרג לאחר מכן לשגרירות מייצג את האינטרסים של שוודיה ברפובליקה של קוסובו. ב-8 במרץ 2008, שר החוץ השוודי קארל בילדט הפך לשר החוץ הראשון שביקר באופן רשמי בקוסובו מאז הקמתה.
צבא

לשוודיה יש כיום 243 חיילים המשרתים בקוסובו כשומרי שלום של נאט"ו במסגרת כוח קוסובו.
ביאורים

↑  קוסובו היא נושא לסכסוך טריטוריאלי בין הרפובליקה של קוסובו לבין הרפובליקה של סרביה. הרפובליקה של קוסובו, באופן חד-צדדי, הכריזה על עצמאותה ב-17 בפברואר 2008, אך סרביה עדיין דורשת את השטח, בטענה שהוא שייך למרחב הריבוני שלה. שתי המדינות החלו לנרמל את היחסים ביניהן ב-2013, כחלק מהסכם בריסל. קוסובו הוכרה על ידי 111 מתוך 193 מדינות החברות באו"ם.
כלל בית צ'טהאם

בית צ'טהאם (צ'טהאם האוס)
כלל בית צ'טהאם (או כלל צ'טהאם האוס, באנגלית: Chatham House Rule) הוא שיטה לקיום חבר דיונים, פגישות ושיחות על נושאים השנויים במחלוקת. הכלל נקרא על שמו של מטה המכון המלכותי ליחסים בינלאומיים הממוקם בבית צ'טהאם (צ'טהאם האוס) בלונדון. הכלל נוצר ביוני 1927.
כלל צ'טהאם נועד להגדיל את פתיחותם של דיונים על ידי כך שבפגישה הנערכת תחת כלל זה, כל מי שנכח בפגישה חופשי להשתמש במידע מן הדיון שהתקיים בה ולציין הערות שעלו בה, אך אינו יכול לחשוף את זהות הדוברים.
הכלל

הכלל נוצר בשנת 1927, עודכן ב-1992 ומאז העדכון האחרון בשנת 2002, הכלל קובע:
When a meeting, or part thereof, is held under the Chatham House Rule, participants are free to use the information received, but neither the identity nor the affiliation of the speaker(s), nor that of any other participant, may be revealed.
או בתרגום חופשי:
כאשר פגישה, או חלק ממנה, נערכת על פי כלל בית צ'טהאם, המשתתפים חופשיים להשתמש ולחשוף כל מידע שהתקבל ועלה בה אך אינם רשאים לחשוף את זהותם או שיוכם הארגוני של הדוברים או של משתתפים אחרים בפגישה.
לפעמים ישנה התייחסות לכללי בית צ'טהאם (ברבים). עם זאת, כלל בית צ'טהאם הוא כלל בודד ויש להשתמש בלשון יחיד.
הכלל תורגם לשפות ערבית, סינית, צרפתית, גרמנית, פורטוגזית, ספרדית וגם רוסית.
מטרה

הכלל נועד להבטיח אנונימיות לדוברים וכך להגביר את הפתיחות ולעודד דיון חופשי בסוגיות של מדיניות ציבורית ונושאים אקטואליים נוספים ומאפשר למשתתפים להביע דעות וטיעונים שנויים במחלקות ולאתגר את דעותיהם של משתתפים אחרים ועם הפרדה ברורה בין דעתם לבין עמדת ארגונם וזאת מבלי לסכן את הקריירה או את המוניטין שלהם. הכלל נועד גם להפחית את מה שמתואר כחשיבת קבוצתית ולאפשר לתת מקום לדעות חדשות שעשויות להיות בתחילה לא פופולריות וכך לנתח סוגיות ביחסים בינלאומיים בצורה טובה יותר.
לרוב, התחייבות לכבד את הכלל מהווה תנאי מקדים להשתתפות באירוע. הצלחתו של הכלל תלויה בכך שהוא מחייב מוסרית, במיוחד במקרים שבהן אי ציות לו אינו מלווה בסנקציות.
הערות שוליים

1 2 3  "Chatham House Rule". Chatham House. נבדק ב-2018-10-04.
↑  "Chatham House Rule Translations", About us, Chatham House
יחסי קומורו–קטר

| יחסי קומורו–קטר |
| --- | --- |
קומורו: קטר (מדינה)


קומורו: קטר
שטח (בקילומטר רבוע)
2,235: 11,586
אוכלוסייה
876,146: 3,087,984
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,352: 235,770
תמ"ג לנפש (בדולרים)
1,544: 76,351
משטר
רפובליקה פדרלית: מונרכיה אבסולוטית

היחסים הדיפלומטיים בין האיחוד של איי קומורו לבין מדינת קטר ידעו עליות ומורדות.
היסטוריה

קטר הקימה שגרירות במורוני בירת האיים ב-2014. שגריר קומורו מקטר, מובארכ בן עבדול-רחמן אל נאצר, הציג את כתב האמנתו לנשיא קומורו בנובמבר 2014.
קומורו הקימה שגרירות ומינתה שגריר ראשון בוסט ביי, דוחה בינואר 2014.
כהונתו של השגריר הסתיימה בינואר 2016.
היסטוריה > המשבר הדיפלומטי של קטר

ערב הסעודית, מצרים, איחוד האמירויות הערביות ובחריין ניתקו את כל יחסיהן הדיפלומטיים עם קטר ב-5 ביוני 2017. ניתוק היחסים כלל עזיבה מידית של שגרירי קטר את מדינות אלו, איסור רשמי של המדינות על נסיעה לקטר והסחר נאסר. ארבע המדינות ניתקו את יחסיהן עם קטר בטענה שהיא מסייעת במימון ארגוני טרור. ב-7 ביוני 2017, גם קומורו ניתקה את יחסיה עם קטר והצטרפה למדינות המחרימות.
הנשיא לשעבר, אחמד סמבי, גינה את ההחלטה לנתק את הקשרים עם, ואמר כי קומורו הפסידה קשרים עם "מדינה ידידותית".
נציגי קטר בקומורו גורשו מהמדינה ב-19 ביוני ב-2017, לאחר שהאיים ניתקו את הקשרים עם קטר. שלטונות קומורו נתנו להם 48 שעות לעזוב את המדינה.
ביקורים דיפלומטיים

ב-22 באפריל 2010, האמיר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני הפך לראש המדינה הערבי הראשון שמגיע לביקור רשמי באיי קומורו. קטר העניקה לקומורו 20 מיליון אירו במהלך הביקור.
הנשיא הקומורי אחמד סמבי אישר כי הכסף הופקד בבנק המרכזי של קומורו בחודש מאי 2010.
מגדל אלמאס

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים
 מיקום:  דובאי
 מדינה:  איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות
 בעלים:  Dubai Multi Commodities Centre
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2005–2009 (כ־4 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  2009 
 אדריכל:  אטקינס מידל איסט
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הייטק 
 מידות
 גובה:  360 מטר
 שטח:  160,000 מטר רבוע
 קומות:  68 (+5 תת-קרקעיות)
 
 קואורדינטות:  25°04′08″N 55°08′28″E﻿ / ﻿25.06883°N 55.14113°E﻿ / 25.06883; 55.14113
  (למפת דובאי מוגדלת) מגדל אלמאס(למפת דובאי רגילה) מגדל אלמאס
 
מגדל אלמאס (בערבית: برج الماس, "מגדל היהלום") הוא גורד שחקים בדובאי שבאיחוד האמירויות הערביות.
המגדל כולל כ-68 קומות עיליות ועוד כ-5 קומות תת-קרקעיות ומתנשא לגובה של 360 מטרים. בניית המגדל החלה בתחילת שנת 2005 והסתיימה בשנת 2009 לאחר התקנתם של מספר לוחות חיפוי בראש המגדל. המגדל הגיע לשיא גובהו כבר בשנת 2008, והיה המגדל הגבוה בדובאי, עד שבורג' ח'ליפה עקף אותו בשנת 2009. המגדל משתרע על פני שטח של 160,000 מטרים רבועים וכולל כ-35 מעליות.
בנייה

מגדל אלמאס ממוקם על אי מלאכותי במרכזו של אגם ובצמוד למרינה של דובאי. המגדל עוצב על ידי חברת אטקינס, ונבנה על ידי התאגיד היפני תאיסי.
מגדל פראטוני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 שימוש:  דירות מגורים, חדרי משרדים
 מיקום:  דובאי
 מדינה:  איחוד האמירויות הערביות 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2007–2018 (כ־11 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  2016 
 אדריכל:  אדנאן ז. סאפאריני
 מידות
 גובה:  191 מטר (627 רגל) מטר
 קומות:  46 (+3 קומות תת-קרקעיות)
 
כוכב דובאי הוא גורד שחקים אשר נמצא תחת בנייה וממוקם בעיר דובאי שבאיחוד האמירויות הערביות. המגדל עתיד להתנשא לגובה של 191 מטרים (627 רגל) ולכלול כ-46 קומות (קיימות גם 3 קומות תת-קרקעיות). בניית המגדל החלה בשנת 2007 והייתה אמורה להסתיים בשנת 2015 אך נעצרה לפני שהושלמה, והסתיימה בשנת 2018. אדריכל המגדל הוא אדנאן ז. סאפאריני. המגדל הוא מגדל מגורים ומשרדים אשר יכלול 226 דירות בנוסף לחדרי משרדים.
הערות שוליים

↑  http://www.skyscrapercenter.com/building/dubai-star/8950
ערך זה הוא קצרמרבנושא גורדי שחקים ובנושא דובאי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.