stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריצ'רד צ'ייס
ביוגרפיה > אבחנה חדשה

לאחר שאמו התייאשה ממנו באופן סופי והכריזה עליו כחסר תקנה, נשלח צ'ייס פעם נוספת לבית סבתו, אשר השיבה אותו תוך זמן קצר חזרה לאמו, וחוזר חלילה. באותה העת נתקף בכאבי ראש חזקים בנוסף לכאב חד שהופיע ברגלו, והתחנן בפני קרוביו שירשו לו להיבדק בידי רופא. התנגדותם לבקשותיו נמשכה אף לאחר שהחל לשוחח עם עצמו תוך פליטת דברי הבל חסרי משמעות, כגון ”ריצ'רד, אתה ילד טוב, נכון? כן, אתה ילד טוב”, ולעטוף את ראשו במגבת מלאה בפלחי תפוזים בטענה שראשו ספג ויטמין C בדרך זו באמצעות תהליך הפעפוע.
בלית ברירה, התקשר צ'ייס באחד הימים למכבי האש וטען כי חטף התקף לב. עם הגעתו של האמבולנס לביתו הבינו הפרמדיקים במהרה שהיה בריא ושלם וסירבו לטפל בו, אך התרשמו כי באמת האמין שעמד למות, והמליצו לאמו לקחת אותו לבית החולים בכל מקרה.
צ'ייס אושפז, אפוא, בבית החולים אמריקן ריבר ב-1 בדצמבר 1973. כאשר נשאל לפשר הסיבות שבגינן רצה להיבדק טען שלבו הפסיק לפעום ודמו חדל לזרום, כליותיו לא עבדו יותר, בטנו כאבה באופן תמידי, והוא סבל מבקע. בנוסף אמר כי מישהו גנב את עורק הריאה שלו. מספר בדיקות רפואיות שנערכו, עם זאת, לא מצאו אף דבר חריג בגופו, ורופאיו החלו לחשוד שהבעיות מהן סבל היו נפשיות. כאשר נשאל האם סבל מהזיות חזותיות או שמע קולות דמיוניים ענה בשלילה, אך הוסיף שלקה במפרצת מוחית וכי היה צריך להישלח ליחידת הטיפול הנמרץ מיד עם הגעתו למקום. משהבין את רמיזות הרופאים בנוגע לכך שבעיותיו הרפואיות התקיימו בראשו בלבד, טען בכעס כי הכיר את הגוף האנושי בבקיאות השווה בערכה לזו של כל רופא מן השורה, וכי קרא מספיק מאמרים מדעיים בספר האנטומיה של גריי אודות הלב, הריאות והקיבה, על מנת לפרש בצורה נכונה את מצבו.
אבחנת הרופאים שיערה כי סבל ככל הנראה מסכיזופרניה פרנואידית או מפסיכוזה שהתעוררה בעקבות נטייתו התכופה להשתמש בסמים, ובייחוד LSD. בשלוש השנים הבאות הצליח להימנע מאשפוזים כפויים הן מפני שנמלט מבית החולים בכל פעם שהגיע אליו, והן משום שאמו לא נעתרה להליך. מצבו, עם זאת, התדרדר לבסוף בצורה כה חמורה עד שהחל לשבור את קירות הבית ולתלוש את חוטי הטלפון. כמו כן מהל את חלב המקרר בסבון כלים בטענה שהוא מורעל, ושב למנהג ילדותו לענות בעלי חיים, כאשר הפעם נטפל לכלב המשפחה ונהג לנעוץ חפצים חדים בכפותיו או לתפוס את חוטמו בחוזקה עד שגולגולותו כמעט נשברה.
כאשר החל לפתוח בתגרות אלימות גם עם הוריו, שבשיאן הטיח את אמו ארצה לאחר שסטר לה בעוצמה בפניה, החליטו בצעד משותף כי הגיע הזמן שיעבור לגור לבדו, ושכרו עבורו דירה מרוחקת בה לא יפריע לאף נפש חיה.
ביוגרפיה > אשפוז כפוי

צ'ייס עבר להתגורר במקום מגורים משלו במתחם דירות לא רחוק, והפך למבודד יותר מתמיד. הוא נהג לצאת החוצה רק לעיתים רחוקות וקיבל את מזונו מהוריו, אשר ערכו ביקורים שבועיים בדירתו על מנת לבדוק את מצבו.
לא חלף זמן רב בטרם קיבלו הזיותיו את החופש לו הזדקקו בשביל להחמיר לשיאים חדשים, והלה החל לבקר בחוות ארנבים קרובה ולרכוש מלאי קבוע של מכרסמים, אותם שמר בכלובים בדירתו. מעת לעת נהג למסמר את אחד מהם לשולחן, לחתוך את בטנו לרווחה בעודו בחיים, ולמצוץ את הדם שגעש החוצה דרך הקרע שפתח. לבסוף נגס בבשר הנא ובאיברים הפנימיים, ולעיתים הכניס את השאריות לממחה וערבב את התערובת שהתגבשה עם קוקה-קולה, בטרם שתה את התוצר הסופי.
באחד מביקוריו במקום נדהם אביו של צ'ייס כאשר גילה את הדירה מלאה בקיא ודם, בטרם מצא את בנו שוכב על הרצפה בעודו אוחז בבטנו ומתפתל בכאבים עזים. לאחר שהגיעו לבית החולים טען צ'ייס בפני רופאיו שאכל ארנב אשר שתה חומצת סוללות, שעשתה את דרכה זה מכבר לקירות הקיבה שלו וגרמה להן להחליד. הבדיקות הרפואיות קבעו במהרה שהלה לא הסתפק בשתיית דמם של הארנבים, אלא גם הזריק אותו לגופו.
בהוראת הרופאים ובאישורו של אביו אושפז צ'ייס בכפייה ב-28 באפריל 1976, ונשלח לאגף הפסיכיאטרי של בית החולים. הוא ניסה להימלט מספר פעמים אך נתפס, וב-19 במאי אותה שנה נשלח לאחוזת בוורלי, בית חולים פסיכיאטרי בפני עצמו, בו יכל לקבל עזרה מקצועית יותר.
על אף שבראשית הטיפול סירב לשתף פעולה עם רופאיו ועמד על דעתו כי נמצא בקו השפיות, הפך מזגו של צ'ייס בחלוף הזמן לפתוח יותר, והוא החל לשוחח עם שאר המטופלים ולהשתתף בפעילויות החברתיות שהתקיימו בשגרת היומיום. קיבעון הדם שלו סירב להיעלם, עם זאת, ובמקרה אחד נמצאו שתי ציפורים מתות בחדרו, שאת צוואריהן שבר בטרם החל למצוץ את דמן. כעבור זמן-מה אף נצפה יושב בין השיחים כשציפור מתה בידו, ערימת נוצות מפוזרת סביבו, ודם מרוח על פניו. דפוס התנהגות זה העניק לו לראשונה את הכינוי דרקולה, והוביל להתפטרותן של שתי אחיות מהסגל הרפואי.
למרות זאת התרשם צוות הרופאים כי חל שיפור ניכר במצבו הבריאותי היות שהחל להשלים עם מצבו ואף נטל את התרופות שנרשמו לו ללא כל התנגדות. לא חלף זמן רב בטרם הוחלט כי יוכל להשתחרר מהמוסד, בתנאי שימונה לו אפוטרופוס מתאים. מספר אנשי צוות התנגדו לחוות הדעת שניתנה בטענה כי צ'ייס עדיין היווה סכנה לעצמו ולחברה, אולם בעקבות הסכמתו לכל התנאים שננקבו, ובנוסף לעומס המטופלים שהכביד על המוסד, מונה אביו לאפוטרופוס החוקי שלו, וב-29 בספטמבר אותה שנה הוא שוחרר לאלתר מבית החולים.
ביוגרפיה > הקש האחרון

עם שחרורו מבית החולים החל צ'ייס לקבל קצבה חודשית בסך מאתיים דולרים מידי מנהל הביטוח הלאומי עבור נכותו הנפשית. כעת בן עשרים ושבע, החליט לצאת לדרכים ולטייל ברחבי המדינה. לאחר שחסך מעט כסף נסע לוושינגטון די. סי. וחזר כעבור מספר שבועות עם רכב חדש מסוג פורד רנצ'רו (אנ').
בתום שהייה קצרה אצל אמו שב לחיות לבדו, אולם בדירה אחרת שבאותו מתחם בו גר קודם לכן. התרופות שנטל אמנם הפחיתו את החרדות וההזיות מהן סבל, אך הטילו עליו אפקט קהה שגרם לו להיראות מנותק ודמוי זומבי. הוא חווה התפרצות נוספת ב-1977, אז החל להתלונן אודות חוצנים וארגונים נאציים חשאיים אשר רדפו אותו מאז נעוריו. כמו כן הרג את שני כלבי המשפחה וטען כי ”יש לי זכות לעשות מה שאני רוצה” משום שהם היו שייכים לו.
לילה אחד התעוררה אמו למשמע קולות ירי. כאשר יצאה מבעד לפתח ביתה ראתה את צ'ייס מחזיק חתול מת בזנבו, בעודו מכוסה כולו בדם. הוא ירה בראשו של החתול וריסס את מוחו על פני כל המדרכה, בטרם השליך את גופתו ארצה, פער חור בבטנו והחל למרוח את הדם שנפלט על פניו בצרחות אימים. מבחינתה של אמו היה זה הקש ששבר את גב הגמל, והפעם האחרונה בה הרשתה לו לדרוך שוב בביתם.
ביוגרפיה > הטיול לאגם פיראמיד

בחודש אוגוסט אותה שנה יצא צ'ייס ללא כל הודעה מוקדמת לטיול נוסף בגפו, הפעם בשמורת האינדיאנים ווקר ריבר (אנ') שבאגם פירמיד, נבדה. המעט שידוע על מעשיו מאותה העת הגיע רק לאחר קריאה שהתקבלה ברדיו המשטרתי המקומי, ובה דווח על רכב נטוש שנתקע בחולות השמורה. שוטרים שהגיעו לזירה מצאו בתא הנהג שני רובים טעונים ומלוכלכים בדם, בנוסף לדלי שהכיל כבד ענק.
בתום סריקה קצרה של האזור נצפה אדם עירום אשר ישב על קצה צוק בעודו מרוח בדם. השוטרים יצאו לקראתו ברכבי שטח, ואף שתחילה ניסה להימלט מהם, הצליחו לעלות על עקבותיו במהרה ולכדו אותו. כאשר נשאל לפשר הדם בו היה מרוח ענה צ'ייס כי היה זה דמו שלו, ושהוא חלחל החוצה דרך גופו. לאחר שהלבישו אותו שאלו אותו בשנית אודות מקור הדם, והפעם השיב כי היה זה דמו של צבי אותו צד מספר חודשים קודם לכן.
כאשר החליטו לעצור אותו החל צ'ייס להתנגד ונאזק. הוא נותר במעצר במשך ארבעה ימים עד להגעת תוצאות בדיקות הדם, שחשפו כי הכבד שנמצא ברכבו היה שייך לפרה. בעקבות זאת נפלו האישומים נגדו, ועם שחרורו שב חזרה לביתו.
רציחות

לאורך השנה הבאה נותר צ'ייס מבודד בדירתו באופן קבוע, ועזב רק כאשר תאוותו לדם אילצה אותו לחפש אחר בעלי חיים, בייחוד כלבים, אותם השיג דרך מודעות אימוץ בעיתון או על ידי גניבתם משכניו, לפני שהביאם לנוחות ביתו בו יכל להרוג אותם ללא הפרעה ולשתות את דמם. מצבו הנפשי המתדרדר, עם זאת, לצד הדחייה שספג מידי בני משפחתו אשר סירבו להמשיך להתרועע עמו, הובילו אותו לרכוש כלי נשק ותחמושת נוספים, בטרם גמלה בלבו ההחלטה לעבור מהרג של בעלי חיים לרצח של בני אדם.
רציחות > אמברוז גריפין

עדיין אינו בטוח לגבי צעדיו הבאים, נכנס צ'ייס לרכבו ב-29 בדצמבר 1977 והחל לשוטט בסביבת בית מגוריו בחיפוש אחר קורבנו הראשון. לבסוף הגיע לשדרות רוברטסון, פרוור קטן בצדו המזרחי של מחוז סקרמנטו, שם נתקל מבטו בזוג נשוי ומבוגר למראה אשר עמדו מחוץ לרכבם ולקחו את מצרכי המזון שקנו לביתם. מבלי לעצור המתין צ'ייס שהאישה תיכנס לפנים הבית, בטרם שלף את נשקו וירה למוות באמברוז גריפין בן ה-51, אשר התמוטט על המדרכה.
אשתו, קרול, לא שמעה את רעש הירי וצ'ייס הספיק להימלט מהזירה עד שחזרה לפתח הבית. כאשר הבחינה כי בעלה קרס על המדרכה זעקה לעזרה, מתוך מחשבה שקיבל התקף לב. רק לאחר שהפרמדיקים הגיעו למקום כעבור זמן-מה למדה שהלכה למעשה נורה אמברוז פעמיים. הוא מת אחרי מספר שעות ביחידת הטיפול הנמרץ של בית החולים.
גריפין היה אב לשניים, מהנדס אשר עבד במשך שנים רבות בלשכה הפדרלית לניהול קרקעות במחוז סקרמנטו. בתור אזרח מן השורה התקשו הבלשים שנקראו לחקור את המקרה להעלות בדעתם אויב כלשהו אשר ירצה את מותו. הראיות היחידות שאותרו בזירה היו שני תרמילי תחמושת שנמצאו על הכביש, דבר שהצביע בסבירות גבוהה כי הקורבן נורה מידי אדם שישב ברכב חולף. דיווח נוסף שהתקבל בימים הבאים מפי אישה בשם דורותי פולנסקה אשר התלוננה כי ירי תועה חדר לביתה, חשף כי הקליע שחולץ מתוך קיר המטבח בביתה נורה מאותו כלי נשק שבאמצעותו נרצח גריפין, דבר שהצביע על כך שמדובר במפגע הבוחר את מטרותיו באקראיות.
רציחות > תרזה ויילין

בשבועות הבאים המשיך צ'ייס להסתובב ברחבי סקרמנטו בחיפוש אחר קורבנות נוספים, אך בכל הזדמנות שנקלעה לדרכו השתבשו תוכניותיו בשל סיבה כזאת או אחרת, לרוב מאחר שביקר במקומות מגורים בהם הקפידו הדיירים לנעול אחריהם את דלתות וחלונות הבית.
לבסוף, עם זאת, הגיע בצהרי ה-23 בינואר 1978 לביתם של תרזה ודייוויד ויילין, זוג נשוי שהתגוררו בבית פרטי בדרך טיוגה 2630. דייוויד עדיין לא שב מעבודתו, ותרזה הייתה עסוקה במטלות השונות של משק הבית. עיניה הבחינו בצ'ייס בדיוק כאשר נכנס לבית מבעד לדלת הפתוחה וטרק אותה מאחוריו. היא הרימה את ידיה מעלה בתנועת הגנה בתגובה לאקדחו השלוף אותו כיוון לעברה, בטרם ירה בה הלה פעמיים. הקליע הראשון חדר לתוך כף ידה ועשה את דרכו לכל אורך אמתה עד שיצא מהמרפק, משפשף אותה קלות בצווארה, והשני פגע בחוזקה במעלה ראשה, פוער חור בגולגולתה ונפלט מצדו האחורי של ראשה. לאחר שהתמוטטה ארצה, עדיין בהכרה, מיהר צ'ייס לכרוע ברך לצדה, בטרם קירב את האקדח למרחק סנטימטרים ספורים מרקתה השמאלית וירה בה למוות.
גופתה אותרה כעבור מספר שעות בידי בעלה, דייוויד, אשר חזר מעבודתו רק בכדי למצוא שבילי דם ארוכים לאורך סלון ביתו. הם נמשכו לאורך גרם המדרגות העליון אשר הוביל לאחד משלושת חדרי השינה, בו שכבה גופתה המבותרת של תרזה על המיטה.
הנתיחה שלאחר המוות הציעה כי צ'ייס משך את הסוודר שלבשה תרזה כלפי מעלה, חושף בכך את שדייה, בטרם חתך את אחת מפטמותיה בעזרת סכין. לאחר מכן נעץ את הלהב באזור עצם החזה ושיסע את גווה עד לאזור עצם הירך, בטרם החל לתלוש את איבריה הפנימיים, שחלקם נותרו בחלל הגוף ואחרים נתלו על צדי בטנה. הטחול נתלש לחלוטין ונח בחוץ, הקיבה והכבד נחתכו באופן חלקי, שתי הכליות הוצאו ממקומן והוחזרו פנימה, הלב והסרעפת נוקבו בחוזקה, וחלקה התחתון של אחת הריאות נוסר לגמרי.
על אף החשד הראשוני כי תרזה נאנסה, בין אם בחיים ובין אם לאחר מותה, אשר התבסס על כך שרגליה היו פתוחות לרווחה בעת מציאתה באופן המזוהה עם קורבנות פשעי אונס ורצח, בדיקות המעבדה שנערכו על גופתה, וביניהן בדיקת אור על-סגול אשר נועדה לזהות עקבות של זרע, לא מצאו כל ראיה לאונס. ברחמה התגלה, עם זאת, עובר מת בן כשלושה חודשים. המסקנה הסופית של הדוח הציעה כי ”בהתבסס על סוג הפציעות ומספרן, בנוסף לראיות האיברים הפנימיים אשר עברו התעסקות כלשהי בתוכם, מסתמן שהמפגע חקר את פנים חלל הגוף של המנוחה”.
רציחות > אוולין וג'ייסון מירות', דני מרדית', ודייוויד פריירה

ארבעה ימים לאחר הרצח הקודם, ב-27 בינואר, פרץ צ'ייס לביתה של אוולין מירות' בת ה-38, אשר נמצאה בחברתם של אחד משכניה, דן מרדית' בן ה-50, בנה ג'ייסון בן ה-6, ואחיינה דייוויד פריירה בן השנתיים. באותה שעה התקלחה אוולין בחדר הרחצה בזמן שמרדית' שמר על הילדים. הוא נכנס למסדרון הראשי בדיוק כאשר צ'ייס פרץ פנימה, והשניים נתקלו בזה בזה. צ'ייס ירה בו למוות, ישירות בראשו, ולאחר שהתמוטט על הרצפה ירה בו שוב, בטרם הפך את גופתו והחל לחטט בכיסיו, גונב את ארנקו ואת מפתחות רכבו.
למשמע רעשי הירי ניסה ג'ייסון הצעיר להימלט לחדר השינה של אמו. צ'ייס החל לרדוף אחריו, אך נתקל בדרכו בעריסה בה שכב דייוויד הפעוט, וירה בראשו. כעבור מספר רגעים לכד גם את ג'ייסון וירה בו פעם אחת בעורפו ופעם נוספת בצד ראשו. לאחר שווידא כי שני הילדים מתו הזיז את גופותיהם מהסלון לחדר השינה, והתפרץ לחדר הרחצה בו התקלחה אוולין וירה בה למוות בראשה.
לאחר שניטרל את כל יושבי הבית גרר את גופתה של אוולין לסלון והחל לשסע אותה עם סכינו בעודו מקיים עמה יחסי מין ומבצע בה מעשי סדום. דוח הנתיחה שלאחר המוות מצא כמויות גדולות של נוזל זרע בתוך פי הטבעת שלה, ומאחר שבעלה שלל את האפשרויות כי הוא או אדם אחר קיימו עמה יחסי מין קודם למותה, נותרה רק המסקנה שצ'ייס הגיע לפורקן מיני מספר פעמים רב בתוכה, תוך כדי שביתר את גופתה ומצץ את דמה. ממצאים נוספים קבעו כי גווה נפער לרווחה באמצעות שני חתכים אלכסוניים, בטרם החל צ'ייס לדקור את איבריה הפנימיים. לבסוף תחב את סכינו לפי הטבעת שלה שוב ושוב, מנקב תוך כדי את רחמה.
נקישה פתאומית על הדלת מידי אחד השכנים הבהילה את צ'ייס, והוא חטף במהרה את גופתו של הפעוט בן השנתיים, דייוויד פריירה, ונמלט מהמקום ברכבו של מרדית'. הוא כבר הספיק לפצח את גולגולתו של הפעוט בעזרת סכינו בזירת הפשע ולאכול חלקים ממוחו, וכעת כשהגיעו לדירתו המשיך במלאכת הביתור.
מעצר

מסע הקטל שערך צ'ייס נפרס על פני כארבעה שבועות שבמהלכם רצח כשישה קורבנות. פשעיו לא היו מתוכננים במידה רבה, ונעשו בצורה מרושלת וחסרת אכפתיות. כל הרציחות התבצעו לאור יום, כאשר הלה נהג להשאיר אחריו תרמילי כדורים ובדלי סיגריות ברחבי זירת הפשע. רק לאחר מקרה הרצח השני הבינו החוקרים כי מדובר בדפוס של רוצח סדרתי אלים, אולם בחירת הקורבנות האקראית של צ'ייס הקשתה עליהם לחזות את מהלכיו הבאים.
המפנה בחקירה הגיע הודות לאופיו המוזנח של צ'ייס, אשר, כאמור, דאג להיגיינה האישית שלו רק לעיתים רחוקות, ונותר לבוש באותם בגדים לאורך כל מקרי הרצח האחרונים. מספר עדים שחזו בו אך לא הצליחו לזהותו דיווחו אודות פרט זה למשטרה, שהחלה לחפש אחר חשוד שלבש חליפת סקי כתומה, מכנסי ג'ינס, ונעלי טניס. ננסי הולדן, מכרה של צ'ייס מתקופת בית הספר התיכון אשר פגשה אותו מספר ימים קודם לכן ונמלטה לרכבה בעודו עוקב אחריה לאחר שהבחינה בריחו המבאיש ובמראהו המוזנח, דיווחה למשטרה כי הוא עשוי להיות האדם אחריו הם מחפשים.
לאחר סקירת עברו הפלילי של צ'ייס, ובייחוד התקרית באגם פיראמיד, החליט צוות הבלשים לעצור אותו. כאשר הגיעו למתחם הדירות בו גר מצאו את רכבו חונה לצד מדרכת הרחוב, אך לא הצליחו לשכנעו לפתוח את הדלת בפניהם, וגם לאחר התקשרו אליו נותקה השיחה כעבור מספר שניות. שני הבלשים נעמדו בסמוך לדלת דירתו והחלו לשוחח אחד עם השני בקול רם על כך שכנראה לא נמצא בדירה כעת וכי יהיה עליהם לשוב מאוחר יותר, בטרם מצאו מקום מסתור ממנו השקיפו על הכניסה. מספר דקות חלפו בטרם יצא בחשש מביתו, אז התנפלו עליו והכניעו אותו בתום מאבק קצר.
הדבר הראשון בו הבחינו כשנכנסו לדירתו בחיפוש אחר הפעוט פריירה, שטרם נמצא, היה הדם. צ'ייס מרח דם על הקירות, על הרצפה והתקרה, וכן על מיטתו, על הרהיטים, ועל כל החפצים שהיו ברשותו. מספר איורים שנגזרו מספרי אנטומיה נתלו על הקירות, וחורי כדורים ניקבו את התקרה. בין חפציו נמצאו כמה עיתונים מאותו החודש בהם הקיף את הכתבות שסיקרו את הרציחות שביצע.
בחקירתו עמד צ'ייס תחת הלחץ שהופעל עליו וסירב לשוחח אודות מקרי הרצח. הוא הכחיש כל קשר אליהם על אף הראיות החזקות שקשרו אותו לכל זירות הפשע, ביניהן דם הקורבנות אשר עדיין היה טרי ונספג בבגדיו, וכן רישיון הנהיגה של דן מרדית' אשר נמצא בכיסיו כשנעצר. כל מה שהעסיק אותו, כך נדמה, היו הכלבים שהרג בדירתו, עליהם שמח לשוחח בפירוט רב.
גופתו של התינוק פריירה נמצאה רק כעבור חודשיים, ב-24 במרץ, בידי שרת בשם אוסקר רוסאו שעבד בכנסיית ארקייד וסליאן. במהלך עבודתו הבחין כי אחד השערים שבחצר האחורית נותרו פתוחים, וכאשר הלך לבדוק לפשר העניין מצא קופסת קרטון קטנה שהייתה זרוקה במקום. בתוכה, נמצאה גופתו הקטנה של פריירה, לאחר שראשה נערף ונתחב מאחורי גבה.
משפט

קודם לתחילת המשפט מינה בית הדין שני פסיכיאטרים שהתבקשו לבדוק את מצב בריאותו הנפשית של צ'ייס, ולהחליט האם היה כשיר להישפט על פי חוק. שאלת שפיותו לא עמדה על הפרק אלא רק הבנתו את האישומים שהועלו נגדו, ויכולותיו לסייע בהגנתו המשפטית. לאחר שערכו עמו ראיונות בבית הסוהר וקבעו כי היה מודע למתרחש סביבו והבין את העתיד לבוא, נפתחו ההליכים המשפטיים.
המשפט נועד להיערך במחוז סקרמנטו, בו התרחשו הפשעים ובו החזיקו רוב התושבים בדעה כי צ'ייס היה אשם, אך לבקשת ההגנה הועבר למחוז סנטה קלרה, במרחק של כ-200 קילומטרים דרומה. עורך דינו של צ'ייס היה פאריס סלמי, הנחשב לסנגור השני המוצלח ביותר באותה העת. הפרקליט שמונה לתיק היה רונלד וו. טוכטרמן, באותה העת עוזרו של התובע המחוזי. השופט היה ג'ון שץ, אשר נבחר רק לאחרונה מתוך בתי המשפט העירוניים.
לבסוף החל המשפט ב-2 בינואר 1979 עם שישה אישומי רצח שהוגשו כנגד צ'ייס, וכ-250 ראיות שנועדו לגבות אותם. התביעה הציגה יותר מ-100 עדים, חלקם אנשי מקצוע שחוות דעתם סייעה לקשר בין זירות הפשע והראיות, שמעטן נמצאו על צ'ייס בעת מעצרו, לבינו. עדים נוספים שעלו לדוכן היו קרובי משפחה של הקורבנות, אשר לעיתים היו הראשונים למצוא את גופותיהם המבותרות של יקיריהם. האקדח שנשא צ'ייס כאשר נלכד קישר בינו לבין כל מקרי הרצח, משום שמעולם לא החליף כלי נשק וביצע את כל פשעיו בעזרתו.
למרבה הפתעתם של כל הצדדים עלה צ'ייס להעיד במהלך המשפט, אסטרטגיה הגנתית שככל הנראה הגה עורך דינו בניסיון לחזק את טענתו לאי שפיותו. הוא לא הכחיש את הרציחות למרות שזיכרונו היה מעורפל ומנע ממנו לשחזר את התרחשות האירועים בצורה מדויקת. צימאון הדם שלו החל, לדבריו, לאחר שצפה בתוכניות טלוויזיה רפואיות. ראשית התחיל עם ארנבים וציפורים, בטרם עבר לכלבים, פרות, ולבסוף בני אדם. כמו כן הודה כי שתה את דמם של חלק מקורבנותיו, ביניהם תרזה ויילין ודייוויד פריירה, משום שהזדקק לו. עדותו תמה בטענה כי היה קורבן של החברה, ושמקור כל צרותיו הוא בחוסר יכולתו לקיים מערכות יחסים נורמליות עם בנות זוגו. כאשר נשאל האם הוא מצטער על מעשיו, ענה בחיוב.
במהלך נאומי הסיום שחזר טוכטרמן, התובע, את מהלך הרציחות בפני חבר המושבעים, ואילו סלמי ביקש כי לאור רקעו הנפשי של לקוחו הוא יימצא אשם ברצח מדרגה שנייה בלבד, דבר אשר היה מציל אותו מעונש המוות. ב-8 במאי החזיר חבר המושבעים פסק דין של אשמה ברצח מדרגה בראשונה עבור כל אחד מששת הקורבנות, בתום דיונים שארכו כחמש שעות. טענתו לאי שפיות נדחתה בימים הבאים, והוא נידון למוות בתא הגזים.
אחרית חייו

גופתו של צ'ייס נמצאה בתאו שבבית הסוהר סן קוונטין לאחר שהתאבד, ב-26 בדצמבר 1980. דוח הנתיחה שלאחר המוות גילה כי מותו נגרם כתוצאה ממנת יתר של תרופות נוגדות דיכאון, אותן קיבל מידי רופא הכלא, ושמר במשך מספר שבועות בכיסיו עד שהייתה בידו כמות קטלנית דיו כדי לשים סוף לחייו. בקופסת קרטון שנמצאה בתאו הותיר צ'ייס מספר דפים, שניים מהם הכילו מעין קוד בלתי מובן, ושניים נוספים היו מכתב התאבדות בו פירט אודות כוונותיו לנטול כדורים אשר יגרמו ללבו לעצור.
קורבנות

| --- | --- |
 אמברוז גריפין – בן 51, אב לשניים, מהנדס בשירות הלשכה הפדרלית לניהול קרקעות במחוז סקרמנטו. קורבנו הראשון של צ'ייס, אשר שוטט ברחובות סקרמנטו לאור יום בחיפוש אחר קורבן אקראי ונתקל בו במקרה בשעה שהעביר את מצרכי המזון שזה עתה רכש מתא המטען של רכבו לביתו.  תרזה ויילין – בת 22, בחודש השלישי להריונה. נישאה מספר חודשים קודם לכן לבעלה והעבירה את מרבית זמנה במטלות הבית השונות. הפכה לקורבנו השני של צ'ייס לאחר שהלה פרץ לביתה וירה בה למוות, בטרם גרר את גופתה לאחד חדרי השינה והחל לבתר אותה.  אוולין מירות' – בת 36, עקרת בית אשר התפרנסה מעבודות שמרטפות בביתה. צ'ייס פרץ לביתה וירה בה למוות, בטרם רצח את בנה, שכנה והפעוט עליו השגיחה. כאשר סיים את מסע הקטל גרר את גופתה לאחד החדרים הסמוכים והחל לבתר אותה בעודו מקיים עמה יחסי מין.:  דני מרדית' – בן 50, אחד משכניה של אוולין מירות'. הגיע לבקר בביתה בחברתו של בנה, ג'ייסון, מיד לאחר שצ'ייס פרץ פנימה, ונורה למוות. רישיון הנהיגה שלו נמצא על צ'ייס בעת מעצרו ושימש כאחת הראיות המכריעות בהרשעתו.  ג'ייסון מירות' – בן 6, בנה הצעיר של אוולין מירות'. נורה למוות בעורפו ובראשו כאשר נכנס אל בית אמו יחד בחברתו של דניאל מרדית'.  דייוויד פריירה – בן 2, פעוט עליו השגיחה אוולין מירות' כחלק מעבודתה. צ'ייס רצח אותו אגב אורחא לאחר שפרץ לבית משפחת מירות', ולקח את גופתו עמו כאשר נמלט מהמקום. לאחר שהגיע לדירתו הפרטית המשיך לבתר את גופתו ואף אכל חלקים ממוחו.
תרבות > מוזיקה

להקת הדום מטאל כנסיית האומללות (אנ') הוציאה ב-2009 את שירה "מוצץ דם מטורף (ריצ'רד טרנטון צ'ייס)" כחלק מהאלבום "בתי הטמאים" המבוסס, כשמו, על צ'ייס.
להקת המוזיקה הניסיונית שו שו (אנ') הוציאה ב-2010 את שירה "דרור הבית" כחלק מהאלבום "אלוהים, אני שונא את עצמי" המבוסס על צ'ייס ואף מזכיר את שמו.
תרבות > קולנוע

הסרט הקולנועי השתוללות (אנ') בבימויו של ויליאם פרידקין ובכיכובם של מייקל בין ואלכס מק'ארתור (אנ') אשר יצא לאקרנים ב-1987 מבוסס על סיפורו של צ'ייס וסובב רוצח בשם צ'ארלי ריס אשר רצח משפחה שלמה בחג המולד ושתה את דמם.
תרבות > טלוויזיה

סרט הטלוויזיה "סיפור: אובססיה קטלנית" בבימויו של ריצ'רד סווינדל ובכיכובו של דילן ג'ון סיטון עלה לאוויר ב-2011 כחלק מהפקה של רשת אינווסטיגיישן דיסקברי (אנ') ומבוסס באופן ישיר על פשעיו של צ'ייס.
תרבות > ספרות

הספר דרקולה הרוצח מאת ריי ביונדי שיצא לאור ב-1 באוגוסט 1992 נחשב לאחד המקורות האמינים ביותר אודות ריצ'רד צ'ייס והפשעים שביצע. ביונדי שימש בתור ראש מחלק הרצח במחוז סקרמנטו באותה העת, ומתוקף תפקידו פיקח על השוטרים והבלשים שחקרו את זירות הפשע.
הספר ערפד: הרציחות של ריצ'רד צ'ייס מאת קווין סאליבן שיצא לאור ב-8 במאי 2015 מתאר את מקרי הרצח ואת זירות הפשע, ושואב את רוב המידע שבו מידי מקורות משטרתיים במחוז סקרמנטו.
הספר הערפד מסקרמנטו: הסיפור האמיתי מאחורי הקניבל צמא הדם ריצ'רד צ'ייס שיצא לאור ב-14 ביולי 2020 הוא הכרך ראשון בסדרת הספרים פשע אמיתי ומפורש מאת ז'נבייב אורטיז, ומציג כרוניקה מפורטת אודות חייו של צ'ייס, פשעיו, מעצרו, והתאבדותו. רוב המידע המוצג בספר, עם זאת, נשען ברובו על מקורות ראשוניים כגון ספרו של ריי ביונדי או כאלו שרמת אמינותם מותלת בספק, כמו אתרי אינטרנט.
הספר הרוצח הערפד: סיפור מצמרר ואמיתי על פסיכוזה, ביתור ורצח שיצא לאור ב-2020 הוא חלק מסדרת ספרי פשע אמיתי מאת ראיין גרין, ועוסק בפשעיו של צ'ייס, אותם הוא מציג מנקודת מבט ציורית במקצת.
הספר הערפד מסקרמנטו: חייו של הרוצח הסדרתי ריצ'רד טרנטון צ'ייס שיצא לאור ב-2021 הוא הכרך העשרים ואחד בסדרת ספרי פשע אמיתי אודות רוצחים סדרתיים מאת ג'ק סמית' ומרג'ורי קריימר, ומתאר בקצרה את חייו, פשעיו ומשפטו של צ'ייס.
לקריאה נוספת > מקורות עיקריים

| --- | --- |
ביונדי, ריי; דרקולה הרוצח או צמא לדם: סיפורו האמיתי של הרוצח הערפד מקליפורניה; הוצאת פוקט, 1992 (מסת"ב 0671740032, מסת"ב 978-0671740030): Biondi, Ray; Dracula Killer or A Thirst For Blood: The True Story Of California's Vampire Killer; Pocket, 1992 (ISBN 0671740032, ISBN 978-0671740030)
סאליבן, קווין; ערפד: הרציחות של ריצ'רד צ'ייס; 2015 (מסת"ב 1942266111, מסת"ב 978-1942266112): Sullivan, Kevin; Vampire: The Richard Chase Murders; 2015 (ISBN 1942266111, ISBN 978-1942266112)
אורטיז, ז'נבייב; פשע אמיתי ומפורש; כרך א': הערפד מסקרמנטו: הסיפור האמיתי מאחורי הקניבל צמא הדם ריצ'רד צ'ייס; 2020 (מסת"ב 979-8658801346): Ortiz, Genoveva; True Crime Explicit; Book I: The Vampire of Sacramento: The True Story of Richard Chase The Blood-Thirsty Cannibal; 2020 (ISBN 979-8658801346)
גרין, ראיין; הרוצח הערפד: סיפור מצמרר ואמיתי על פסיכוזה, ביתור ורצח; 2020 (מסת"ב 979-8688672848, מסת"ב 979-8755611602): Green, Ryan; Vampire Killer: A Terrifying True Story Of Psychosis, Mutilation And Murder; 2020 (ISBN 979-8688672848, ISBN 979-8755611602)
סמית', ג'ק; קריימר, מרג'ורי; ספרי פשע אמיתי אודות רוצחים סדרתיים; כרך כ"א: הערפד מסקרמנטו: חייו של הרוצח הסדרתי ריצ'רד טרנטון צ'ייס; 2021 (מסת"ב 979-8744603045): Smith, Jack; Kramer, Marjorie; Serial Killer True Crime Books; Book XXI: The Sacramento Vampire: Life Of Serial Killer Richard Trenton Chase; 2021 (ISBN 979-8744603045)
לקריאה נוספת > מקורות משניים

| --- | --- |
אוונס, קולין; יומן המקרים של ענף הבילוש הפורנזי: כיצד פתר המדע מאה מפרשות הפשע העלומות ביותר שידע העולם אי פעם; ג'ון וילי ובניו, ניו יורק, 1996; ריצ'רד צ'ייס, עמודים 160–163 (מסת"ב 047128369X, מסת"ב 978-0471283690, מסת"ב 0471076503, מסת"ב 978-0471076506): Evans, Colin; The Casebook Of Forensic Detection: How Science Solved 100 Of The World's Most Baffling Crimes; John Wiley And Sons, New York, 1996; Richard Chase, Pages 160–163 (ISBN 047128369X, ISBN 978-0471283690, ISBN 0471076503, ISBN 978-0471076506)
ביאורים

↑  אחת הקורבנות שרצח צ'ייס, תרזה ויילין, הייתה בחודש השלישי להריונה, ועוברה מת בתוך גופה. השאלה האם עליו להיחשב כקורבן נוסף, אפוא, נותרת פתוחה, ומכאן הבלבול המתקיים בנוגע לכמות הנרצחים.
יוסף מאיר

יוסף מאיר (25 בינואר 1890, ד' בשבט תר"ן – 25 במאי 1953, י"א בסיוון תשי"ג) היה רופא ישראלי, מנהלה של קופת חולים כללית משנת 1928 ועד קום המדינה והמנהל הכללי של משרד הבריאות ממאי 1949 עד ספטמבר 1950. ממעצבי דמותה של הרפואה הציבורית בישראל.