stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרדריק הראשון, מלך שוודיה
רוזן הסן קאסל

פרדריק היה לרוזן הסן-קאסל רק ב-1730, עשר שנים לאחר שהיה למלך שוודיה. מיד לאחר מכן הוא מינה את אחיו הצעיר, וילהלם, כמושל הסן.
כלנדגראף, לא נתפש פרדריק כסיפור הצלחה. ואכן, הוא הקדיש את רוב זמנו ומרצו לשוודיה, ולאור עלייתו למלכות שהייתה למעשה פשרה, הייתה לו ולחצר מלכותו הכנסה כספית נמוכה. המימון לחצר המלכות השוודית שההוצאות בה היו גבוהות, הגיעו לפיכך, החל מ-1730 מהסן העשירה ומשמעות הדבר הייתה שפרדריק נהג כבעל קרקעות שלא נוכח בהן וייבש את מקורותיה הפיננסיים של הסה לטובת פעילותו בשוודיה. כמו כן, אביו של פרדריק, קרל, רוזן הסן-קאסל, היה השליט המוצלח ביותר של מדינה זו. הוא בנה את המדינה מחדש במשך תקופת שלטונו ארוכת השנים, השקיע בתשתיות וביצע רפורמות ומשך את ההוגנוטים הצרפתים למדינה מטעמים כלכליים. אחיו של פרדריק, וילהלם, שירש אותו כרוזן, בנוסף להיותו בעל רקע צבאי מכובד, היה שליט מוצלח כמו אביו. כיום, קיימים סימנים מועטים לשלטונו של פרדריק בהסן. אחד מהם הוא החותם השוודי המלכותי על גבי הדלת העתיקה של אולם הרכיבה לשעבר של אוניברסיטת מרבורג, כיום המכון לחינוך גופני.
נישואין ומשפחה

ב-31 במאי 1700 נשא פרדריק לאישה את לואיזה דורותיאה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה ושל אליזבת הנרייטה מהסן קאסל. לואיזה דורותיאה מתה בדצמבר 1705 בעת לידה.
אשתו השנייה, שאותה הוא נשא לאישה ב-1715, הייתה אולריקה אלאונורה, נסיכת שוודיה, בתם של קרל האחד עשר, מלך שוודיה ושל אולריקה אלאונורה, נסיכת דנמרק. שני הריונותיה של אולריקה אלאונורה הסתיימו בהפלות, אחת ב-1715, והשנייה ב-1718 ולאחר מכן אין תיעוד על הריונות נוספים שלה.
מחוץ לנישואין היו לפרדריק שלושה ילדים מפילגשו, הדוויג טאובה.
פרנקו דונאטוני

| --- | --- |

פרנקו דונאטוני.
 לידה:  9 ביוני 1927 ורונה, איטליה 
 פטירה:  17 באוגוסט 2000 (בגיל 73) מילאנו, איטליה 
 מוקד פעילות:  איטליה, ממלכת איטליה 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של מילאנו, קונסרבטוריון ג'ובאני באטיסטה מרטיני, האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 
פרנקו דונאטוני (באיטלקית: Franco Donatoni; ‏9 ביוני 1927 – 17 באוגוסט 2000) היה מלחין ומורה למוזיקה איטלקי.
ביגרפיה

דונאטוני נולד בוורונה. ילדותו עברה עליו בצל הגבלות השלטון הפאשיסטי. הוא החל ללמוד נגינה בכינור בגיל שבע וכיון שלא גילה נטייה מיוחדת ללימודים אחרים, אפשרו לו הוריו להמשיך בלימודי הנגינה בתקווה, שיוכל להגדיל את הכנסתו בעתיד בנגינה בתזמורת הארנה של ורונה. דונאטוני המשיך את לימודיו בקונסרבטוריונים של מילאנו ושל בולוניה, התקדמותו בלימודי המוזיקה לא הבטיחה גדולות בתחילה, והחשש מגיוס לצבא או גירוש למחנות ריכוז בשנים האחרונות של מלחמת העולם השנייה עצרו את לימודיו עד שצבא ארצות הברית שחרר את ורונה ב-1945
ודונאטוני השלים את לימודיו ונרשם לקונסרבטוריון של מילאנו. מורו, אטורה דזדרי, הואשם בשיתוף פעולה, שקע בדיכאון והזניח את חובותיו, ודונאטוני, שמצא עצמו בטל ממעש, עבר ב-1948 לבולוניה, שם מצא לבסוף אווירה אוהדת ופרח בהנחיית מדריכו, לינו ליוויאבלה. בתקופה זו גילה את סטרווינסקי ושנברג, שלא שבו את לבו, ואת בארטוק ופטראסי, שהרשימוהו עמוקות.
ב-1952 נרשם דונאטוני ללימודים אצל פיצטי באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, לכאורה כדי לזכות במלגת לימודים, אך מטרתו האמיתית הייתה ליצור קשר עם פטראסי, בהמשך למפגש הקודם שיזם עמו בוונציה לפני תום לימודיו בבולוניה. כמורה היה גופרדו פטראסי פתוח ליצירות תלמידיו, מעוניין ומעודד, ודונאטוני הציב אותו כמודל לעיצוב הקריירה שלו עצמו. באותה שנה הגיש דונאטוני קונצ'רטינו לכלי מיתר, כלי נשיפה ממתכת וטימפאני סולו - במידה רבה על פי הדגם של בארטוק - לתחרות שארגן רדיו לוקסמבורג. היצירה זכתה בפרס ראשון. בשנת 1953 זכה דונאטוני לעוד מפגש מפרה, כשהתוודע אל מלחין האוונגארד הצעיר, ברונו מאדרנה, ששכנע אותו להתעמת עם מורשתם של מאהלר, שנברג ווברן. לנסיונותיו אלה חבר ביקור ראשון, גם הוא בהמרצת מאדרנה, בסמינר הקיץ של 1954 למוזיקה חדישה בדרמשטאדט. כאן הרשימו אותו הרצאותיו של רנה לייבוביץ והישגיהם החדשניים של שטוקהאוזן ובולז. ביקורים חוזרים בדרמשטאדט בשנים 1956 ו-1958 הביאוהו למסקנה, שיהיה עליו למצוא את דרכו בנתיבים דומים, אם ירצה ואם לאו. נסיונותיו הראשונים בכיוון זה נעשו בדרך החיקוי, ורק בסוף העשור מצא לבסוף את קולו הייחודי, ביצירות כמו "מובימנטו" לצ'מבלו, פסנתר ותשעה כלים (1959) או "לגרילי", "אלתור" לשבעה כלי נגינה (1960). בשנת 1959 פגש בביתו של בריו את ג'ון קייג', אך בשונה מרוב בני זמנו, לא התרשם ממנו והתייחס אליו בחשדנות, כלץ מסוכן, שמשחקיו במקרי ובמזדמן עתידים להביאו אל סף תהום. דונאטוני בחן את המקריות כמסד לעצמיות סובייקטיבית ולתהליך היצירה, בכנות וביושר שזיכוהו בהערצת דורות של תלמידים, אבל מוריו הרוחניים שתהליך זה היו קפקא, מוסיל ובקט, ולא פולחן האקראיות השמחה בחלקה.
דונאטוני לימד הלחנה באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, בקונסרבטוריון של מילאנו ובעוד כמה אקדמיות וקורסי קיץ, בהם סמינר הקיץ בדרמשטאדט ועוד. לפחות שלושה דורות של מלחינים למדו אצל דונאטוני, בהם ג'וזפה סינופולי, מגנוס לינדברג ואסה-פקה סאלונן ורבים אחרים. דונאטוני הקדיש את יצירתו האחרונה, "אסה (אין קאודה V)," לסאלונן, אחרי שהכתיב אותה לעוזריו בתקופה שקדמה למותו. ביצירה זו השתמש באותיות משמו הפרטי של סאלונן כחלק מן החומר המוזיקלי. לפני ביצוע הבכורה העולמי של היצירה על ידי הפילהרמונית של לוס אנג'לס, דיבר סאלונן על היצירה מעל הבמה: צערו, כך אמר, מנע ממנו בתחילה לנצח על היצירה, אך במשך הזמן מצא בה שמחה וחיזוק ומסר שהשאיר לו מורו משכבר הימים, מעין "המשך בדרכך, בני, הכל יהיה בסדר."
דונאטוני מת במילאנו בשנת 2000.
הערות שוליים

1 2 3  דייוויד אוסמונד, הערך "פרנקו דונאטוני" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007399297805171  PLWABN: 9810816650305606  BIBSYS: 3101914  BNE: XX1639824  BnF: cb13511370w (data)  GND: 12110933X  ICCU: CFIV003706  ISNI: 0000 0001 0935 679X  LCCN: n80159295  LNB: 000045710  MusicBrainz: de91c33e-1154-4f46-97a6-e6781e8ea9ac  NKC: xx0155983  NTA: 074920243  SELIBR: 212550  SNAC: w6f48vd0  SUDOC: 083050086  Trove: 1231407  VIAF: 111440307   WorldCat (עם VIAF): 111440307
פיליפ, נסיך אוילנבורג

| --- | --- |

 לידה:  12 בפברואר 1847 קניגסברג, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה (1803-1892) 
 פטירה:  17 בספטמבר 1921 (בגיל 74) טמפלין, רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר 
 שם לידה:  Philipp Friedrich Alexander zu Eulenburg und Hertefeld 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  Schloss Liebenberg 
 השכלה:  אוניברסיטת לייפציג  האוניברסיטה של שטרסבורג 
 בן או בת זוג:  Auguste zu Eulenburg-Hertefeld 
 פרסים והוקרה
 הצלב הגדול של מסדר ואסה (1895)  צלב הברזל  מסדר העיט השחור 
 
פיליפ פרידריך אלכסנדר, נסיך אוילנבורג והרטפלד, גראף פון זנדלס (בגרמנית: Philipp Friedrich Alexander, Fürst zu Eulenburg und Hertefeld, Graf von Sandels; ‏(12 בפברואר 1847 - 17 בספטמבר 1921) היה מדינאי, דיפלומט ואיש ציבור גרמני בתקופת האימפריה הגרמנית, בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
ביוגרפיה

אוילנבורג נולד בקניגסברג למשפחת אצולה יונקרית שהייתה קשורה עם בית הוהנצולרן מזה מאות בשנים, ובניה שימשו כראשי ממשלת פרוסיה.
אוילנבורג למד בגימנסיום בדרזדן, אך מלחמת אוסטריה–פרוסיה הביאה לכך שנאלץ לעזוב את לימודיו, משום שסקסוניה שבה מצויה דרזדן, הייתה לשטח אויב. הוא הצטרף לצבא פרוסיה כצוער, ולאחר מכן למד באקדמיה הצבאית בקאסל וסיים את חוק לימודיו ב-1868. הוא שירת כקצין במלחמת פרוסיה צרפת, ועוטר בצלב הברזל.
לאחר המלחמה עזב את השירות הצבאי, ובמשך שנה טייל במזרח התיכון. בין 1872 ל-1875 למד באוניברסיטאות שונות והוסמך כדוקטור למשפטים. לאחר סיום חוק לימודיו הצטרף לשירות המדינה הפרוסי. בתחילה שימש כשופט, אך לאחר כשנתיים התקבל למשרד החוץ.
הוא שימש בשירות החוץ הגרמני בפריז, תחת השגריר ברנהרד פון בילוב. לאחר מכן שימש כנציג פרוסיה במדינות שונות בגרמניה. ב-1893 היה לשגריר גרמניה באימפריה האוסטרו-הונגרית. בתפקידו זה שימש, בשנת 1898 כאחד מאנשי הקשר בין הקיסר וילהלם השני ובין בנימין זאב הרצל בניסיונו של הרצל לרכוש את לבו של הקיסר לרעיון הציוני. הוא שימש בתפקיד זה עד 1902. בשנת 1900 קיבל את התואר "נסיך" (Fürst).
אוילנבורג היה מידידיו האישיים הקרובים, ויועציו הנאמנים של הקיסר וילהלם השני, שהיה צעיר ממנו בשתים עשרה שנים. קשריו של אוילנבורג עם הקיסר החלו לפני עליית הקיסר לשלטון, אך לאחריה ניתנה ביד אוילנבורג מידת השפעה שחרגה בהרבה מתפקידיו הרשמיים. בין היתר היה אוילנבורג בין אלו שהביאו למינויו של פון בילוב לקנצלר.
בשנת 1907 יצא המו"ל של השבועון "די צוקונפט", מקסימיליאן הַארְדֶן (אנ') בהאשמות כי אוילנבורג מקיים יחסים הומוסקסואלים עם הרוזן קונו פון מולטקה, מפקדה הצבאי של העיר ברלין. מולטקה נאלץ לתבוע את הרדן, ומה שזכה לכינוי פרשת הרדן-אוילנבורג התנהלו במשך מספר שנים הליכים משפטיים בהם העידו עדים על מעשי שחיתות וזימה בחוגו הפנימי של הקיסר. לדימויו הציבורי ולמעמדו של הקיסר נגרם נזק רב, והקריירה של אוילנבורג עצמו תמה.
אוילנבורג מת בשנת 1921, והוא בן 74.
לקריאה נוספת

ברברה טוכמן, המגדל הגאה, הוצאת דביר, 2008.
אהד זמורה וד"ר ראובן הכט, בתקוע השופר - הרצל, חייו ופועלו, הוצאת מולדת, 1999.
פרכוס א-טוני

| --- | --- |
 תחום:  נוירולוגיה 
 סיווגים
 ICD-10:  G40.3 
 ICD-11:  8A68.7 
 
התקף א-טוני (הנקרא גם אירוע נפילה, התקף א-קינטי) כולל אובדן פתאומי של טונוס השרירים הנגרם על ידי שינוי זמני בתפקוד המוח. ההתקפים קצרים מאוד – בדרך כלל פחות מ-15 שניות. ההתקפים מתחילים בילדות ועלולים להמשיך עד הבגרות. ההתקף עצמו לא גורם לשום נזק, אבל איבוד השליטה בשרירים עלול לגרום לנזק עקיף כתוצאה מנפילה. ניתן להשתמש באלקטרואנצפלוגרם על מנת לאשר אבחון. התקף כזה יכול להצביע על תסמונת לנוקס-גסטו.
התקפים א-טוניים יכולים להתרחש בעמידה, הליכה או ישיבה ולעיתים ניכרים בצניחת הראש (שרירי הצוואר מתרפים) והנזק נגרם, לפעמים, מפגיעה בפנים או בראש. כמו ברוב מקרי האפילפסיה אין צורך בעזרה ראשונה לאחר ההתקף, מלבד במקרים בהם יש פגיעות כתוצאה מהנפילה. במקרים אחדים אדם יכול להיות משותק באופן זמני בחלק מגופו. דבר זה לא נמשך, בדרך כלל, יותר מ-3 שניות.
התקפים א-טוניים מתרחשים בדרך כלל בחולים עם אפילפסיה קשה.
לקריאה נוספת

יצחק שילר, אפילפסיה: מדריך לחולה ולבני משפחתו, פרולוג, 2005.
הערות שוליים

↑  יצחק שילר. אפילפסיה, פרק ב.
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
צבעון פרידמן

| צבעון פרידמן |
| --- | --- |
 צבעון פרידמן
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: צבעוניים
סוג:: צבעון
מין:: צבעון פרידמן
שם מדעי
 Pseudochromis fridmani ‏קלויזביץ, 1968

צבעון פרידמן (שם מדעי: Pseudochromis fridmani) הוא דג מים מלוחים מהים האדום ממשפחת הצבעוניים, הוא נקרא על שם דוד פרידמן, מאנשי המצפה התת-ימי באילת שהגדיר אותו לראשונה בשנת 1968.
גודלו של דג בוגר כ-8 ס"מ והוא פופולרי בקרב מגדלי דגים בשבי. הדג בצבע סגול מתכתי, עם פס שחור אופקי מהשפה ועד אחרי העין. הדג כשר למאכל.
פרנקו בלריני

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1964 פירנצה
 פטירה:  7 בפברואר 2010 (בגיל 45) לרצ'אנו (ליד פיסטויה)
 תחום:  מרוץ אופני כביש
 התמחות:  מרוצים חד-יומיים
 קבוצות עבר:  Magniflex Del Tongo Malvor-Sidi Del Tongo GB-MG Maglificio Mapei-GB Lampre-Daikin Mapei-Quick Step
 הישגי שיא:  שני ניצחונות בפריז - רובא (1995, 1998)
פסל לזכרו של בלריני בסן מיניאטו (תחתית)
פרנקו בלריני (באיטלקית Franco Ballerini‏; 11 בדצמבר 1964 - 7 בפברואר 2010), היה רוכב אופניים איטלקי.
בלריני, שהיה מבולטי הרוכבים במרוצים החד-יומיים בסוף שנות ה-80 ובשנות ה-90 של המאה העשרים, היה מאמן נבחרת איטליה באופני כביש בשנות האלפיים והצליח לגבש את הנבחרת המפולגת שזכתה בהדרכתו בארבע אליפויות עולם ובמרוץ כביש אולימפי אחד. בלריני נהרג בתאונת דרכים בעת ששימש נווט במרוץ מכוניות מסוג ראלי.
קריירה כרוכב

בלריני נולד בפירנצה. הפך למקצוען בשנת 1986 עת הצטרף לקבוצת "מאניפלקס". הישגו הבולט הראשון היה ניצחון במרוץ החד-יומי "טרה ואלי וארזינה" ב-1987. ב-1990, במדי קבוצת "דל טונגו", ניצח בשני מרוצים חד יומיים יוקרתיים: ג'ירו דל פיימונטה ופריז - בריסל ובקטע ה-14 בג'ירו ד'איטליה באותה שנה. שנה לאחר מכן הצטרף לקבוצה החזקה "GB-MG מליפיצ'ו", שהפכה בשנים שלאחר מכן ל-"מאפיי-GB". בעזרת הקבוצה עטורת הכוכבים החל להתבלט כאחד מהמועמדים המובילים במרוץ החד-יומי היוקרתי ביותר, פריז - רובה. ב-1993 נכנע בלריני על קו הסיום בוולודרום ברובא לרוכב הצרפתי ז'ילבר דוקלו-לאסאל וסיים שני. שנה לאחר מכן סיים שלישי וב-1995 ניצח בפריז - רובא כשחצה את קו הסיום לבדו, בפער של 1:56 דקות מאנדריי צ'מיל שסיים שני. ב-1996 סיים חמישי וב-1998 ניצח בלריני שנית בפריז - רובא, גם הפעם לבדו, בפער של 4:16 דקות מאנדראה טאפי שסיים שני.
ב-2001 היווה מרוץ פריז - רובא את מרוץ הפרישה שלו וכשחצה את קו הסיום (במקום ה-32) הוא חשף מתחת לחולצת הרכיבה שלו חולצה נוספת עליה התנוססו המילים "Merci Roubaix" ("תודה רובא").
במרוץ פריז-רובא של 2010 הודיעו המארגנים כי הרוכב האיטלקי הראשון שיחצה את קו הסיום יקבל אבן פאב'ה ממסלול המרוץ כפרס לזכרו של בלריני. בפרס זכה פיליפו פוצאטו.
קריירה כמאמן

זמן לא רב אחרי פרישתו מרכיבה במרוצים באפריל 2001, מונה בלריני כמאמן נבחרת אופני הכביש של איטליה. בשנים שלפני מינויו סבלה נבחרת איטליה, שנחשבה כחזקה בעולם, מחוסר לכידות קבוצתית, דבר שהתבטא בכישלונות חוזרים ונשנים בניסיונותיה לנצח באליפות העולם (ניצחונם האחרון של האיטלקים היה, באותה עת, ניצחונו של ג'אני בוניו ב-1992).
בלריני השכיל לאחד את הנבחרת האיטלקית סביב רוכב מטרה אחד במרוצי אליפות העולם. תחילה בנה את הנבחרת סביב מריו צ'יפוליני שניצח באליפות העולם ב-2002 , ולאחר מכן סביב פאולו בטיני שניצח במרוץ הכביש באולימפיאדת אתונה (2004) ובאליפויות העולם ב-2006 וב-2007. באליפות העולם של 2008 נחשב בטיני כמוביל הנבחרת האיטלקית, אך חברו לנבחרת, אלסנדרו בלן, היה זה שניצח במרוץ. גם במרוצי אליפות העולם בהם נכשלה הנבחרת האיטלקית, היא הפגינה בדרך כלל רכיבה מלוכדת.
הערות שוליים

↑  צילום של רוברטו בטיני
↑  ידיעה מאתר מרוץ פריז-רובא
↑  תפקיד מאמן לאומי באופניים הוא מצומצם בצורה ניכרת מתפקיד המנהל הספורטיבי בקבוצות המסחריות הרגילות. תפקידו המרכזי של המאמן הלאומי מתמצה בבחירת הרוכבים שירכיבו את הנבחרת ובקביעת הטקטיקה למרוץ.
↑  צילום של רוברטו בטיני
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1217128026  ICCU: UBOV987980  ISNI: 0000 0001 2279 9990  LCCN: no2006017851  VIAF: 53896549   WorldCat (עם VIAF): 53896549
עלי אבן אל-חסן אבן עסאכר

| --- | --- |
תמונה לפי בול דואר סורי ב-1974
 לידה:  13 בספטמבר 1105 דמשק, האימפריה הסלג'וקית 
 פטירה:  25 בינואר 1176 (בגיל 70) דמשק, האימפריה הסלג'וקית 
 מקום קבורה:  Bab al-Saghir Cemetery 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 מקום לימודים:  הניזאמיה של בגדאד 
 תחומי עניין:  היסטוריה, מדע החדית', אשעריה 
 עיסוק:  מוחדית', היסטוריון, פקיה, תאולוג 
 יצירות ידועות:  History of Damascus, Tabyin Kadhibi-l-Muftaree, Kashf al-mughaṭṭá fī faḍl al-Muwaṭṭa' 
 
עלי אבן אל-חסן אבן עסאכר, בשמו המלא עלי אבן אל-חסן אבן הבת-אללה אבן עבד-אללה תיקת א-דין אבו ל-קאסם א-שאפעי א-דמשקי, הנודע כ"אבן עסאכר" או "אל-חאפז אבן עסאכיר" (בערבית: علي بن الحسن ابن عساكر או علي بن الحسن بن هبة الله بن عبد الله بن الحسين أبو القاسم الشافعي الدمشقي ابن عساكر או الحافظ ابن عساكر, מוחרם 499 לפי הלוח המוסלמי,‏ ספטמבר 1105 דמשק - 11 רג'ב 571 או 25 בינואר 1176 דמשק) היה אימאם והיסטוריון ערבי סורי, מהמורים החשובים של החדית' (מוחדית) באסלאם הסוני, נציג של האסכולה השאפעית. כתב את הספר "ההיסטוריה של דמשק", מקור היסטורי-ביוגרפי חשוב על מלומדי האסלאם בדמשק בימי הביניים. בתחום התאולוגיה והפילוסופיה האסלאמית נמנה עם חסידי האסכולה של אבו ל-חסן אל-אשערי.
רקע משפחתי. באנו עסאכר

עלי אבן עסאכר נולד בדמשק בתקופת שלטון השושלת הבורית, באחת המשפחות המיוחסות של דמשק במאות ה-11–12 - באנו עסאכר - שרבים מבניה מלומדים מוסלמים סונים. אביו היה משפטן ותאולוג. שני דודים ואחיו הצעיר מוחמד אבן אל חסן היו קאדים ראשיים בדמשק.
משפחת באנו עסאכר קישרה קשרי נישואים עם משפחות אחרות של נכבדי דמשק כמו סולמי, זאכי, ניישׂבורי וקוריישי.
אמו של עלי אבן עסאכר הייתה בת למשפחת קוריישי.
ילדות וצעירות

בילדותו למד עלי אצל אביו והשתתף בדיונים המשפטים שניהל אחיו הבכור זיא א-דין. התעמק בלימוד השפה הערבית ודקדוקה אצל סבו אבו אל-מופדל אל-קוריישי. בהמשך למד במסגרת קבוצת מלומדים מקומיים - טבקה. 
בגיל ההתבגרות כבר הוקנו לו תעודות ("אג'אזה") בתחום החדית' מידי מלומדים בדמשק, בגדאד ואף מח'וראסאן ומקומות מרוחקים אחרים.
מסעות הלימוד בארצות האסלאם

בגיל 20, אחרי מות אביו, בסביבות בשנת 1126, יצא יחד עם אחיו הגדול ממנו סעין א-דין הבת-אללה (1168-1095) למסע ראשון ברחבי העולם האסלאמי על מנת לרכוש ידע (טלב אל-עִלם) ולאסוף עדויות ומסורות על הנביא מוחמד ומרעיו (טלב אל-חדית').
בין היתר שהה במדרסה א-ניזאמיה בבגדאד. למד בבגדאד אצל אבו אל-קאסם הבת-אללה בן מוחמד בן אל-חוסיין. בהזדמנות זו עלה לרגל (חג') למכה ושהה בעיר הזאת שנה שלמה.
אחרי שחזר לדמשק נסע שוב לבגדאד ושהה שם חמש שנים. בסך הכל מסעותיו ברחבי ארצות האסלאם נמשכו כחמש-עשרה שנה. במהלכן שמע סיפורי חדית' מפי 1,300 שייחים ("שוּיוּח") ו-80 שייחות, בבגדאד, מכה, מדינה, נישאפור, מרב, טבריז, מיאנה (בטורקמניסטן של היום), בייהאק (בפנג'אב), ח'וסרוג'רד, בסטאם, הראט, אזרבייג'ן, כופה, המדאן, ריי, זנג'אן, בושאנג' (במערב אפגניסטן של ימינו), סורחה (סארחה) (בח'וזסתאן), סמנאן, ג'רבדקאן ומוסול.
מורה, מטיף ויועץ בדמשק

אחרי גיל 34 התחיל ללמד חדית' במתחם מסגד אומייה בדמשק, שם ניהל הקראות מספריו, ובבית הספר "דאר א-סונה", שנקרא מאוחר יותר "דאר אל-חדית' א-נורייה" שהוקם בעדו בתוך מסגד אומייה על ידי האמיר נור א-דין.
אבן עסאכר ביקר גם בירושלים ולימד בה במשך חודש במדרסה אל-סליחיה.
בשנת 1148 נכח אבן עסאכר במתקפה הכושלת של מסע הצלב השני נגד דמשק והשתכנע בצורך לכתוב ולהטיף על הג'יהאד - מצוות מלחמת הקודש - נגד הצלבנים. 
אבן עסאכר נודע בהתרחקותו מנכסים חומריים. הוא הקדיש את ימיו להטפת החדית', לתפילה, להוראה ולכתיבה.
תלמידו המפורסם ביותר היה צלאח א-דין אל איובי. אבן עסאכר זכה לראות את עליית צלאח א-דין לשלטון בדמשק ונפטר כעבור מספר חדשים. בטקס הלווייתו שנוהל על ידי האימאם קוטב על ניישׂבורי, השתתף גם צלאח א-דין עצמו.
אבן עסאכר נטמן בבית הקברות באב א-סע'יר, בסמוך לקברם של אביו ושל אחיו סעין א-דין וקרוב לקברו של הח'ליפה מועוויה אבן סופיאן.
בנו, אל-קאסם בן עלי אל-חסן בן הבת אללה (מת בשנת 1203) היה גם הוא מלומד שכתב ספרים, בין השאר al-Djami' al-mustaqsâ fî fada'it al-Masdjid al-֊Aqsa.
כתביו > על נשים מורות של החדית'

אבן עסאכר הקדיש מקום מיוחד לשמונים נשים שמהן למד סיפורי חדית' בעת מסעות הלימוד שלו בארצות האסלאם.
עמהן נמנו, למשל, אום-אל בהא, אום אל-מוגתבי, פאטמה בנת עלי, פאטמה אל-אוחברי מעיראק, מליכה בנת-דאווד מתיפליס (טביליסי) וזיינב בנת עבד א-רחמן העניקו לו תעודות להוראת החדית.
אבן עסאכר מספר גם על זומורוד חתון שלמדה חדית בשיעורים מפי מורים גברים, הייתה מדקלמת את הקראן ומעתיקה ספרי תאולוגיה
. היו בחברה הסלג'וקית בדמשק נשים שתרמו למשכורות המורים המסגדים ונתנו חסות כספית לבתי ספר מסוימים למשפט אסלאמי.
כתביו > השקפתו על הג'יהאד

אבן עסאכר דן בסוגיית הג'יהאד בין השאר ב"היסטוריה של דמשק", תוך התייחסות לדמויות של דוד המלך (דאוד), ישוע (עיסא בן מרים) ושל הח'ליפה יזיד הראשון מן התקופה אסלאמית.
דאוד מתואר כמוסלמי אדוק מאוד שהתפלל יומם ולילה וצם כל יומיים. בעזרת שלוש אבנים שהשתייכו לשלושת האבות (אברהם, יצחק ויעקב), ותוך קריאות "אללה אכבר!" ניצח את ג'לוד (גוליית) ואת צבאותיו קרוב לדמשק. לצידו עמדו כל מלאכי השמיים והג'ינים שקראו יחד איתו "אללה אכבר".
לגבי ישוע, מציין אבן עסאכר בהתאם למסורות אסלאמיות, את היותו פליט בדמשק יחד עם אמו מרים אחרי שנמלט מפני ידו האכזרית של הורדוס. הוא מתואר כסגפן ביותר, אח בנבואה לנביא מוחמד, שאת ביאתו ניבא. ישוע המשיח יבוא, לפי המקורות המסורתיים של אבן עסאכר, בפעם השנייה, לקראת סוף הימים, לעיר דמשק כדי להשלים את הג'יהאד, להאיץ את ניצחון האסלאם על כל הדתות האחרות ולהביא את השלום האולטימטיבי בעולם. בתמיכת תפילותיו של הח'ליפה מועאוויה, יהרוג ישו בחנית את האנטיכריסטוס (אל דג'אל), יושיע את העולם וימות. הוא ייקבר על ידי המוסלמים לצידו של מוחמד, בעיר מדינה. אבן עסאכר ציפה שהמוסלמים יגרשו את הצלבנים לפני סוף המאה השישית לפי לוח השנה המוסלמית - בערך המאה ה-12 של ספירת העמים.
יזיד הראשון, שנודע בהיסטוריה הערבית והמוסלמית כמחסל של חוסיין, בנו של עלי, וכהולל חסר מעצורים, שוחר יין, נשים וזמרה, זכה מידי אבן עסאכר לתיאור אוהד כאחד שתרם לשמירת מורשת האסלאם בסוריה.
ב"היסטוריה של דמשק" ובשאר כתביו על הג'יהאד - "ארבעים חדית' בזכות הג'יהאד", שנכתב לבקשת הסולטאן נור א-דין בסביבות 1160, גייס אבן עסאכר את החדית' בשאיפה להצדיק ולעודד את הג'יהאד של נור א-דין נגד הצלבנים הנוצרים ונגד הח'ליפים הפאטמים השיעים. הוא העלה שבחים רבים לנור א-דין על ששחרר את חלב ואת מצרים מעול השיעים ה"כופרים".
לפי מורד ולינדסי, אבן עסאכר היה הראשון שפיתח את המושג של ג'יהאד לפי ההשקפה כי גם בתוך עולם האסלאם ישנה חלוקה בין מוסלמים "טובים", החושבים נכון, ומוסלמים אחרים שאינם מבינים את האמונה ואינם פועלים בהתאם אליה. הוא ביסס לדורות הבאים את הצידוק להפעלת אמצעים צבאיים נגד האויבים "הפנימיים" וננד האויבים ה"חיצוניים". הוא בחר בהגדרות שהתאימו למשנה הפוליטית והדתית שלו, כיועץ של השליט נור א-דין (שעלה לשלטון בדמשק בשנת 1154). ס. מורד העיר שבחדית' שפרסם אבן עסאכר בנוגע לג'יהאד הוא לא הזכיר כלל את הצלבנים. לדעתו הדבר מוסבר על ידי ההקשר הפוליטי, שבו האמיר נור א-דין שקל באותם הזמנים להשלים עם הצלבנים על מנת שיתמקד במאבק בשושלת השיעית הפאטמית במצרים.
לקריאה נוספת

Ibn Asakir, Ta'rikh medinat Dimashq, 65 vols. (80 projected) Muhibb al-Din Umar al-`Abrawi, ed. Dar al-Fiqr al-`Arabi, Beyrouth 1995 - in progress
Ibn Asākir, al-Hāfiz. Ta'rīkh madīnat Dimashq: Tarājim al-nisā. Edited by Sakīna al-Shihābī, Damascus: Dār al-fikr, 1982
Zayde Antrim, "Ibn Asakir's Representations of Syria and Damascus in the Introduction to the Tarikh Madinat Dimashq," International Journal of Middle East Studies, 38,1 (2006), pp. 109-129
T.K. al-Azhari, "The Role of Saljuqid Women in Medieval Syria", in U. Vermeulen, J.Van Steenbergen, eds. Egypt and Syria in the Fatimid, Ayubid and Mamluk eras. Leuven: Peeters, 2005
Yehoshua Frenkel "The Chain of Traditions, or Transmitting Knowledge in Medieval Damascus, Based on Sama'at Ibn Al-Asakir," in  U. Vermeulen, J.Van Steenbergen, eds. Egypt and Syria in the Fatimid, Ayubid and Mamluk eras. Leuven: Peeters, 2005
James E. Lindsay, Professors, prophets, and politicians: 'Ali Ibn 'Asakir's Ta'rikh Madinat Dimashq. Dissertation, University of Wisconsin 1994
James E. Lindsay, Ibn ʿAsākir and Early Islamic History, Darwin Press, 2001
Suleiman Mourad, James E. Lindsay, The Radicalization of Sunni Jihad Ideology in the Crusader Period. Ashgate Press, Furnham, Surrey 2011
הערות שוליים

↑  Belles Lettres in Encyclopedia Britannica on the site GluedIdeas 2011 VinDaj Inc
↑  K.Hirschler עמוד 78 הערה 17
1 2  Y.Frenkel עמוד 166
↑  K.Hirschler עמוד 75 כולל הערת שוליים 8
↑  Just Wars, Holy Wars and Jihads, Oxford University Press 2012 - S. Mourad, J.E. Lindsay - Ibn'Asakir and Nur al-Din עמוד 116
↑  Just Wars, Holy Wars and Jihads - S.Mourad, J.E.Lindsay Ibn 'Asakir and The Intensification and Reorientation of Sunni Jihad Ideology in Crusader-Era Syria  עמודים 114-115
↑  ספרות ה דאיל- ספרות המידות הנעלות והספרות הקשורה אליה - באתר של Stephen Lambden - Hurqalya Publications
↑  K.Hirschler עמוד 76
↑  T.K Al Azhari עמוד 124
1 2  T.K Al Azhari, עמוד 124
↑  James E.Lindsay עמודים 16-11
↑  James E.Lindsay עמודים 16-21
↑  Just Wars, Holy Wars and Jihads -S. Mourad, L.E.Lindsay -Ibn 'Asakir's Forty Hadiths for Inciting Jihad and the Intensification of the Sunnite Jihad ideology עמודים 116 והלאה
1 2  S.Mourad, J.E.Lindsay מצוטטים על ידי E. Goldscheider
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262822805171  BnF: cb12790833p (data)  CiNii: DA03791605  GND: 119004976  ISNI: 0000 0000 8119 5858  LCCN: n84010727  NTA: 075019108  RERO: 02-A006271542  SELIBR: 63109  SUDOC: 050571915  TDVİA: ibn-asakir-ebul-kasim  VcBA: 495/20970  VIAF: 40179029   WorldCat (עם VIAF): 40179029 
כותרת החלק 325 של "ההיסטוריה של דמשק" מאת אבן עסאכר, המספר על חיי עו'תמאן אבן אפאן
פיתיון

ערך זה עוסק באמצעי למשיכת דגים. אם התכוונתם לאמצעי דיג של טורפים שונים, ראו .
דייג תופס דג שנמשך לפיתיון שלו.
זחלי Achroia grisella הם מהפופולרים שבמיני הפתיון.
פיתיון הוא אמצעי לדיג של דגים שונים באמצעות משיכתם לעבר הדייג. הפיתיון מוצמד לקרס הנמצא בקצה חכת דיג. כאשר דג בולע את הפיתיון הוא נתפס בקרס ונמשך למעלה.
ישנם 2 סוגים של פתיונות:
פתיונות טבעיים: זוהי הצורה הקדומה של הפיתיונות וגם השיטה המצליחה יותר. היא מורכבת מיצורים חיים קטנים או מפיסות מזון. הפתיון העיקרי בחכות כאלה הוא של זחלי העש Achroia grisella וכמותו מוצלחים גם תולעים שונות כמו תולעי אדמה, כמה עלוקות, דגים ממשפחת הקרפיוניים, דו-חיים, חרקים וסרטנים שונים. כמה דייגים משתמשים גם בגבינות או בפירורי לחם כדי להשיג את אותה מטרה. הפתיונות יכולים להיות חיים או מתים, זה לא משנה עבור הדגים.
פתיונות מלאכותיים: צורה מודרנית של הפתיונות הקלאסיים. פתיונות אלו קשורים לקרס והם נראים בדמות דג עם סנפירים זזים או בדמות נוצה. הוא משפיע על הדגים כמו הפתיונות הרגילים אך פועל פחות טוב.
ראו גם

צלצל
פרדריק העשירי, מלך דנמרק

פרדריק העשירי, מלך דנמרק (שמו המלא: פרדריק אנדרה הנריק כריסטיאן; בדנית: Frederik André Henrik Christian; נולד ב-26 במאי 1968), הוא מלך דנמרק מ-14 בינואר 2024.