stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות לכנסת העשרים
מסע הבחירות > יהדות התורה

רשימת יהדות התורה מהווה שותפות בין המפלגות החרדיות אגודת ישראל ודגל התורה הרצות במשותף מאז בחירות 1992 ושהגיעו בבחירות 2013 להישג שיא של 7 מנדטים. נציגי דגל התורה והסיעות המרכיבות את אגודת ישראל (הסיעה המרכזית של חסידות גור, הסיעה המאוחדת של חסידות ויז'ניץ והסיעה של חסידות בעלז) נבחרים על ידי הרבנים המנהיגים סיעות אלו. יוצאת דופן היא סיעת שלומי אמוני ישראל המייצגת חסידויות וקהילות קטנות ומועמדה נבחר בבחירות מקדימות על ידי נציגי הקהילות השונות לפי מספרם היחסי של בתי האב בקהילות והחסידויות שבשלומי אמונים.
מסע הבחירות > מרצ

בינואר 2015 אישרה ועידת המפלגה את בחירתה המחודשת של זהבה גלאון ליו"ר המפלגה. מרצ התחייבה שלא לשבת בממשלת נתניהו וקראה למפלגות האחרות בגוש המרכז-שמאל להכריז על כך אף הן.
לקראת הפריימריז הודיע ניצן הורוביץ כי הוא פורש מן החיים הפוליטיים, ומנגד אישים שונים הודיעו על התמודדותם: חברת מועצת העיר ת"א-יפו גבי לסקי, חברי הכנסת לשעבר מוסי רז ואבשלום וילן, אורי זכי ונוספים.
ב-19 בינואר 2015, בחרו חברי ועידת מרצ, כאלף במספר, את רשימתה של המפלגה לכנסת העשרים, על פי "שיטת החמישיות". עוד באותו ערב הוכרזו התוצאות ועל פיהן, כל חברי הכנסת המכהנים (מלבד ניצן הורוביץ שפרש) נבחרו בתחילת הרשימה, ורק לאחריהם, במקום השישי, הגיע מתמודד חדש-ישן, חבר הכנסת לשעבר מוסי רז.
מסע הבחירות > כולנו

השר לשעבר משה כחלון, שלקח פסק זמן מהחיים הפוליטיים, הודיע באפריל 2014 על חזרה לחיים הפוליטיים, אך לא במסגרת הליכוד. ב-20 באוקטובר באותה שנה הצהיר שיקים מפלגה חדשה לקראת הבחירות הבאות ולמחרת עזב רשמית את הליכוד. ב-3 בדצמבר 2014, הכריז כחלון רשמית כי בכוונתו להקים מפלגה חדשה שתתמודד בבחירות הקרובות לכנסת העשרים. הוא חתם על הסכם עודפים עם "ישראל ביתנו", והודיע כי שם המפלגה החדשה בראשותו הוא כולנו בראשות משה כחלון.
מסע הבחירות > יחד ועוצמה יהודית

מאז חזרתו של אריה דרעי לתפקיד יושב ראש ש"ס, שרר מתח קבוע בינו לבין אלי ישי. האפשרות לפילוג בש"ס עלתה מספר פעמים מאז. באמצע דצמבר הודיע ישי על הקמת מפלגה חדשה בראשותו, ובהמשך נקבע שמה: "יחד - העם איתנו בראשות אלי ישי". הצטרף אליו חבר הכנסת יוני שטבון מ"הבית היהודי". מפלגת עוצמה יהודית בראשות מיכאל בן-ארי היא רשימה של אנשי חזית יהודית לאומית, שהתמודדו במערכת הבחירות הקודמת במסגרת רשימת עוצמה לישראל ללא הצלחה. בחודש ינואר התנהלו מגעים בין המפלגה לבין מפלגת יחד בראשות אלי ישי בהם הוסכם על ריצה ברשימה משותפת בעקבות דרישת הרב מאזוז, הוצב ברוך מרזל במקום מיכאל בן ארי ברשימה. לבסוף, המפלגה לא צלחה את אחוז החסימה.
מסע הבחירות > רשימות משתתפות אחרות

מפלגת עלה ירוק (עלה ירוק - גאה בבחירה שלי) מינתה את אורן ליבוביץ', עורך המגזין "קנאביס", ליו"ר המפלגה ב-18 בדצמבר 2014. מצטרפת נוספת למפלגה היא ד"ר ברקת שיף-קרן.
מפלגת כולנו חברים (כולנו חברים נ נח) שהתמודדה בבחירות הקודמות התמודדה גם בבחירות האלה.
מפלגת אור (אור), בראשות ירון ידען, מפלגה בעלת מצע חילוני, התמודדה זו הפעם השלישית בבחירות לכנסת.
מפלגת כלכלה (מפלגת כלכלה בראשות האחים גולדשטיין), בראשות דניאל ובני גולדשטיין, שהתמודדה שוב בבחירות אלו. במקום השני ברשימה הוצב מנחם בן, שלאחר מכן התפטר מהרשימה.
הרשימה הערבית - הוגשה כרשימה משותפת של המפלגה הדמוקרטית הערבית (שהתמודדה בעבר במסגרת רע"מ-תע"ל) והמפלגה הלאומית הערבית. המפלגה הדמוקרטית הערבית (בראשות מוחמד כנעאן, מספר 2 ברשימה) הודיעה ב-9 במרץ שהיא פורשת מהמירוץ, אך אף אחד מחבריה לא התפטר מהרשימה בוועדת הבחירות. ב-16 במרץ התפטרו מהרשימה טאלב א-סאנע (מספר 1 ברשימה, מטעם המפלגה הלאומית הערבית) ומוסה אבו סהיבן.
תומכי מפלגת הדמוקראטורה בראשות דורון חכימי.
מפלגת הפיראטים (הפיראטים – הפתק הלבן), בראשות אוהד שם-טוב.
ובזכותן - רשימה חרדית בראשות רות קוליאן, המפלגה החרדית הראשונה שמציגה נשים (אבל לא רק) ברשימתה. רצה באמצעות מפלגת המדף אחריות - לב אחד ורוח חדשה.
מנהיגות חברתית - רשימה בראשות אילן משיחא יר-זנבר מתמודדת בשנית על מפלגת המדף מורשת אבות.
נבחרת העם (הזמנית), רשימת מפלגת ברית עולם.
מגנים על ילדינו - רשימת מפלגת עתיד אחד ובה המועמד היחיד הוא יחזקאל שטלצר. במקור הוגשה רשימה בשם "מגנים על ילדינו מפסיקים להאכיל אותם פורנו", אך ועדת הבחירות פסלה את שם הרשימה וקיצרה אותו. המפלגה פרשה מן המירוץ ב-11 במרץ והודיעה כי תתמוך במפלגת הבית היהודי.
שכירות בכבוד, רשימת מפלגת חיים בכבוד והמפלגה הישירה.
מפלגת פרח (פרח - שפע, ברכה, חיים ושלום נץ-המהפך בחינוך, דיור, צה"ל ושלום אמיתי).
מפלגת הירוקים (הירוקים) במקור הוגשה הרשימה בשם "הירוקים - לא שמים ז", אך ועדת הבחירות פסלה את שם הרשימה וקיצרה אותו.
התקווה לשינוי (התקווה לשינוי - אלאמל לתג'ייר) - מפלגה ערבית.
מסע הבחירות > מפלגות שלא התמודדו

מפלגת קדימה, שהייתה מיוצגת בכנסת ה-19 על ידי שני חברי כנסת, לא הגישה רשימת מועמדים ולא התמודדה בבחירות אלו.
מפלגת דעם, שהתמודדה ברציפות בבחירות מאז 1996 אך מעולם לא נבחרה, הודיעה שלא תתמודד בבחירות אלו.
מפלגת דור בוני הארץ, הגלגול האחרון של מפלגת הגמלאים, הודיעה שלא תתמודד בבחירות אלו.
מפלגת אחים אנחנו הודיעה שלא תתמודד בבחירות אלו.
תוצאות הבחירות > ראשי הרשימות שנבחרו לכנסת ה-20

יו"ר הליכוד - בנימין נתניהו
יו"ר המחנה הציוני - יצחק הרצוג
יו"ר הרשימה המשותפת - איימן עודה
יו"ר יש עתיד - יאיר לפיד
יו"ר כולנו - משה כחלון
יו"ר הבית היהודי - נפתלי בנט
יו"ר מפלגת ש"ס - אריה דרעי
יו"ר ישראל ביתנו - אביגדור ליברמן
יו"ר יהדות התורה - יעקב ליצמן
יו"ר מרצ - זהבה גלאון
תוצאות הבחירות > תוצאות הבחירות, הסקרים והיום שאחרי

החל מהעברת החוק להקדמת הבחירות בראשית דצמבר 2014, ועד זמן קצר קודם לבחירות, נערכו סקרים רבים על ידי גופי תקשורת שונים. סקרים שפורסמו ארבעה ימים לפני יום הבחירות הראו יתרון של 3–4 מנדטים למחנה הציוני על פני הליכוד.
מדגמי ערוץ 10 והערוץ הראשון שפורסמו מיד לאחר סגירת הקלפיות הציגו שוויון במספר המנדטים בין המפלגות (27-27). מדגם ערוץ 2 הציג יתרון של מנדט לליכוד (27–28).
בעקבות המדגמים טענו דוברים מהשמאל כי להרצוג סיכוי ממשי להוביל למהפך פוליטי, וכך הצהיר גם הרצוג עצמו בנאום שנשא בפני פעילי המפלגה בחצות. בנימין נתניהו נשא גם הוא נאום ניצחון בו הודה לפעילי המפלגה וטען שהליכוד ניצח 'כנגד כל הסיכויים' והקהל שצפה בנאום במקום חגג את הניצחון המסתמן בקריאות 'הוא קוסם' אל עבר ראש הממשלה. עם בוקר הסתבר כי הפער בין המפלגות ובין הגושים הפוליטיים גדל ולאחר פרסום תוצאות האמת וספירת המעטפות הכפולות התברר כי הליכוד זכה בשישה מנדטים יותר מהמחנה הציוני (24–30). שאר תוצאות המדגם ביחס למספר המנדטים של המפלגות האחרות היו קרובות מאוד לתוצאות האמת. בלטה במיוחד התמיכה הרחבה לה זכה הליכוד בשמונה מתוך עשר הערים הגדולות בישראל ובערי הפריפריה, בעלי דומיננטיות של מזרחים, דתיים ושל עולי חבר העמים. למעט אזורים מבוססים בתל אביב, חיפה, השרון והקיבוצים, הליכוד זכה ברוב בכל שאר אזורי הארץ. תוצאות הבחירות הובילו לזעם רב בשמאל ולהתבטאויות קשות מפי אישים כמו ענת וקסמן, אלונה קמחי ועודד קוטלר, ולהצעות שונות 'לרדת מהארץ' או להעניק אוטונומיה לשמאל הישראלי.
על פי ד"ר מינה צמח שניהלה יחד עם מנו גבע את מדגם ערוץ 2, ייתכן וקלפיות המדגם נסגרו בשעה מוקדמת מדי, לפני שהפער לטובת הליכוד גדל. פרופ' קמיל פוקס, שערך את מדגם ערוץ 10, מנה שני גורמים נוספים העשויים להסביר את הפער: אחוז סירוב גבוה של מצביעים להגיד למי הצביעו, ואחוז מסוים של מצביעים ששיקר בקלפיות המדגם.
העלייה החדה במנדטים שקיבל הליכוד בהשוואה לסקרים שפורסמו, הוסברה בקמפיין מוצלח שניהלה המפלגה בימים האחרונים לבחירות, שסייע לה לקבל קולות מבוחרים ממפלגות הימין (בעיקר מהבית היהודי) על רקע חשש לניצחון מחנה השמאל בראשות המחנה הציוני.
יואש ועדיה

| --- | --- |

 לידה:  18 באוגוסט 1931 חדרה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  9 בדצמבר 1997 (בגיל 66) דיוויס, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פיזיולוגיה של הצמח
 עיסוק:  חוקר בתחום החקלאות
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס
 תלמידי דוקטורט:  יוסף מזרחי, עליזה בנציוני
 פרסים והוקרה:  הפרס הבינלאומי על שם אליז ו-וולטר א' האז
 
יואש ועדיה (18 באוגוסט 1931 – 9 בדצמבר 1997) היה פרופסור בתחום הפיזיולוגיה של הצמח, אשר עסק בהוראה ובמחקר באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס ובאוניברסיטה העברית. הוא הקים את המחלקה לפיזיולוגיה של הצמח במכון לחקר הנגב בבאר שבע ולאחר מכן את יסד את המחלקה לביולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון. ועדיה תרם תרומה מכרעת בהבנה ראשונית של תפקיד ההורמונים בצמחים. בהיותו ראש מכון וולקני, גיבש וניהל את התוכניות אשר הביאו למהפיכה במחקר החקלאי בישראל.
יואש ועדיה היה סגן נשיא האוניברסיטה העברית בשנים 1987–1991.
קורות חיים

יואש נולד בחדרה, כילד בכור להוריו, זיוה (לבית קורנפלד) ובניהו ועדיה. לזוג נולדו שני ילדים נוספים, בת ובן. הוא היה נצר למשפחת ועדייוף הבוכרית, אשר מקורה בהודו. משם הביאו את הידע לגידול ועיבוד כותנה והביקוש למוצרי כותנה היווה מקור לעושר המשפחה. סבו של יואש, חיים, מאס בחיי הגולה, הגיע לארץ ישראל והשתקע בירושלים. בנו בניהו, אביו של יואש ועדיה, למד לימודים תיכוניים בגימנסיה רחביה בירושלים. בטיול שנתי לחדרה החליט ללמוד חקלאות ולהקים את ביתו במושבה הקטנה, מוכת המלריה. נאמן להחלטתו, למד חקלאות באלג'יר ובאיטליה והיה לאחד האגרונומים הראשונים בארץ ישראל. הוא רכש אדמות בחדרה והחל משנת 1927 פיתח משק חקלאי מתקדם ובו רפת, אורווה, באר ומערכת השקיה, גידולי שלחין, פרדסים ובריכות דגים. גם היום אפשר לראות את הבאר ובריכת המים, אשר הוכרזו כמבנים לשימור, כחלק מתולדות חדרה והתפתחות החקלאות בה. יואש עבד במשק הזה כבר מגיל 6. המסגרת בה גדל ופעילות האב, לה היה שותף, העניקו לו את ההבנה הבסיסית ואת ההתעניינות בפנים השונים של החקלאות. במקביל, בבית המשפחה, נחשף לאומנות בכלל ולמוזיקה קלאסית בפרט. את ראשית חינוכו החקלאי הפורמלי רכש בתיכון החקלאי בפרדס חנה.
במלחמת העצמאות יואש גויס עם חבריו ללימודים ב"גיוס השמיניות" ולאחר קורס קֶשֶׁר קצר היה לאחד הקשרים הראשונים של צה"ל. השתתף בקרבות על ירושלים, בין היתר בגבעת הרדאר.
המסלול האקדמי

בשנת 1951, אחרי שירותו הצבאי, יואש ועדיה נסע לאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, ללימודים אקדמיים. הוא קיבל את התואר בוגר בשנת 1954, את התואר מוסמך בשנת 1955 ואת הדוקטורט בשנת 1958. בשנים 1959–1962 היה חלק מסגל המחלקה להשקיה של אוניברסיטת דייוויס ועסק במחקר ובהוראה. בשנת 1963 חזר ארצה והצטרף למכון לחקר הנגב, בבאר שבע. פרופסור ועדיה הקים שם את המחלקה לפיזיולוגיה של הצמח והתמקד במחקר של שימוש יעיל במים, חקר את השפעת מליחות הקרקע על צמחים והבנת תופעות הקשורות בהורמונים צמחיים. פרופסור וועדיה ראה את המכון לחקר הנגב כזרע לצמיחת אוניברסיטה עתידית, כחזונם של פרנסי העיר. ואומנם, עם הקמתו של המכון להשכלה גבוהה בנגב, שעתיד היה להפוך לאוניברסיטת בן-גוריון, המחלקה הראשונה שהוקמה הייתה המחלקה לביולוגיה ובראשה עמד פרופסור ועדיה.
בשנת 1968 פרופסור יואש ועדיה נקרא לנהל את מכון וולקני. בראשית תקופת ניהולו הוא יזם עבודה מסודרת בעזרת בכירי האגפים. הוא איחד את תפקיד "ראש מינהל המחקר החקלאי" ותפקיד "המדען ראשי של משרד החקלאות" והוכנסו שיטות חדשות להכוונת המחקר החקלאי. ועדיה כיוון את החוקרים של מכון וולקני לפיתוח גידולים וזנים מותאמים ליצוא, כפתרון לעודף הירקות שהיה קיים בשוק המקומי בשנות ה-60. בהתאמה, החוקרים עסקו גם בבעיות הכרוכות בייצוא פרי טרי והוקמה המחלקה לטיפול בפרי לאחר הקטיף.
פרופסור ועדיה יצר את המו"פ הראשון, מו"פ דרום. מטרתו הייתה לפתור בעיות בגידול העגבניות בחממות במושבים של חבל הבשור. מו"פ זה הפך לדגם מוביל ביישום בשטח של ממצאי מחקר חקלאי. פרופסור ועדיה סיים את תפקידו במכון וולקני בשנת 1979, אך גישתו המשיכה לשרת את מדינת ישראל גם בשנים מאוחרות יותר. בשנת 1978 יזם את הקמת הקרן הדו-לאומית ארצות הברית-ישראל, לחקר החקלאות (אנ') BARD. הקרן העניקה מענקים לחוקרים רבים ממוסדות מחקר שונים, והיא ממשיכה לפעול בהיקף ניכר עד היום. יואש היה חבר בהנהלת הקרן מ-1979 ועד 1992, וכיהן כמנהלה הכללי מ-1992 ועד לפטירתו בשנת 1997.
בשנת 1980 עבר פרופ' ועדיה לאוניברסיטה העברית בירושלים, שם מונה לסגן נשיא אקדמי למינהל ולניהול הכספים. במסגרת תפקידו המינהלי פעל להקמת מבני הקמפוס של האוניברסיטה בהר הצופים. למרות הקשיים הרבים, תקציביים ואחרים, הוא הצליח להביא להשלמת הקמפוס בתאריך היעד, ב-1981.
בשנים 1982–1986 שהה בקליפורניה כחוקר ראשי במכון ARCO לחקר תאי הצמח (ARCO Plant Cell Research Institute). בשובו לארץ, ב-1987, חזר לאוניברסיטה העברית כפרופסור לבוטניקה, והמשיך בתפקידו כסגן נשיא ומנכ"ל של האוניברסיטה העברית. הוא טיפל, בין היתר, בבעיות המשכורות והפנסיה של עובדי האוניברסיטה ובהפעלת בית הספר לרפואה וטרינרית.
בשנת 1995 חלה, ובדצמבר 1997 נפטר בדייוויס, קליפורניה. ועדיה הותיר ארבעה בנים ובת.
פרסים

בשנת 1983 קיבל פרופסור ועדיה את פרס Elise and Walter A. Haas. פרס זה מוענק מדי שנה למי שלמד באוניברסיטת קליפורניה במשך שנה לפחות, ובהמשך תרם תרומה יוצאת דופן לארצו. ועדת הפרס ציינה באופן מיוחד את יכולתו לבנות צוותים להתמודדות עם אתגרים קיימים ולהצבת יעדי מחקר חדשים. בנוסף, צוינו היצירתיות וכושר הניהול של פרופסור ועדיה.
ענף מקרן BARD, אשר מעניק מלגות לבתר-דוקטורנטים, נקרא על שמו של פרופסור ועדיה - The Vaadia-BARD Postdoctoral Fellowship Program.
הערות שוליים

↑  M. Schwartz and Y. Vaadia, Limestone gravel as growth medium in hydroponics, Plant and Soil 31, 1969, עמ' 122-128
↑  Hodges TK, Vaadia Y., The Kinetics of Chloride Accumulation and Transport in Exuding Roots, Plant Physiol. 39(3), 1964, עמ' 490-494
↑  Weiss C, Vaadia Y., Kinetin-like activity in root apices of sunflower plants, Life Sci., 1965, עמ' 1323-1326
↑  Ben-Zioni A, Itai C, Vaadia Y., Water and salt stresses, kinetin and protein sy nthesis in tobacco leaves, Plant Physiol. 42(3), 1967, עמ' 361-365
↑  Itai C, Vaadia Y., Cytokinin Activity in Water- stressed Shoots, Plant Physiol. 47(1), 1971, עמ' 87-90
↑  י. ספרים, י. ועדיה וחברי הנהלת ענף ההדרים, שיטות להכוונת מחקר חקלאי בישראל: בחינת ישומה בענף ההדרים, בית דגן: המחלקה לפירסומים מדעיים- מרכז וולקני, 1976
↑  ישי ספרים, נועם זליגמן, יואש ועדיה, גישות לניהול וארגון המחקר החקלאי: סקר ספרות שהוגש לועדה לבחינת מינהל המחקר החקלאי, ירושלים: י. חסון, 1995
↑  עמליה ברזילי, 100 שנה למנהל המחקר החקלאי- יואש וועדיה, 2008
↑  J. The Jewish News of Northern California 25 March 1983 — California Digital Newspaper Collection, cdnc.ucr.edu
↑  Postdoc, www.bard-isus.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307264705171  PLWABN: 9812837442505606  BIBSYS: 90944856  ISNI: 0000 0001 1351 7947  NTA: 331429160  RERO: 02-A003923920  VIAF: 165831212   WorldCat (עם VIAF): 165831212
צ'ארלס גיטו

| --- | --- |

 לידה:  8 בספטמבר 1841 פריפורט, אילינוי, ארצות הברית 
 הוצאה להורג:  30 ביוני 1882 (בגיל 40) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת מישיגן  תיכון פיוניר 
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית 
 חתימה:   
 
צ'ארלס יוליוס גיטו (באנגלית: Charles Julius Guiteau;‏ 8 בספטמבר 1841 – 30 ביוני 1882) היה חבר במפלגה הרפובליקנית, שהתנקש בחיי נשיא ארצות הברית ג'יימס גרפילד ב-2 ביולי 1881.
נעוריו ותחילת דרכו

גיטו נולד בפריפורט, אילינוי. בגיל צעיר עזב את בית אביו, שנהג להכותו. בנעוריו ירש 1,000 דולר מסבו ועבר לאן ארבור, מישיגן על מנת ללמוד שם באוניברסיטה. לאחר שלא עמד בבחינות הכניסה ניסה במשך זמן מה להשלים את הרקע האקדמי שהיה חסר לו, כפי שדרש ממנו אביו במכתביו, אך בשלב מסוים הוא ויתר והצטרף לקומונה האוטופית קהילת אונידה. למרות אווירת ה"אהבה החופשית" ששררה בקומונה, הוא לא זכה להצלחה בקרב נשותיה. במקום זה זכה ללעג מצדן, ולכינוי הגנאי Gitout ("צא החוצה!").
פעמיים עזב את קהילת אונידה: בפעם הראשונה ניסה את מזלו בהובוקן, ניו ג'רזי, שם הקים עיתון כושל בשם "התאוקרט היומי". הוא חזר אך עזב בשנית והפעם גם תבע לדין את ג'ון האמפרי נויס, מייסד הקומונה. אביו של גיטו הובא במבוכה וכתב מכתבי תמיכה בנויס דווקא. נויס עצמו אמר שאין בליבו על גיטו, שכן הוא היה סבור שגיטו אינו שפוי בדעתו.
בהמשך גיטו השיג רישיון לעסוק בעריכת דין בשיקגו, בה בחינות הלשכה לא היו מחמירות במיוחד. הוא השתמש בכספו כדי להקים משרד עורכי דין בשיקגו, ולצורך זה זייף המלצות מכל המי ומי של האצולה האמריקנית של זמנו. גם קריירה זו לא צלחה בידו. הוא הופיע בבית משפט רק פעם אחת, שכן רוב התיקים שהצליח לקבל עסקו בגביית חובות, תחום שבו העקשנות שלו דווקא הייתה יתרון. ברוב המקרים הביאו לו תיקיו ביקורת שיפוטית ולקוחות לא מרוצים. בעקבות כך נוצר לגיטו שם של "פרקליט הפועל בשיטות פסולות וקטנוניות" (pettifogger).
התחום הבא שבו שלח את ידו היה תאולוגיה. הוא הוציא ספר בשם "האמת", שהתברר כגנבה ספרותית שקופה מאותו ג'ון האמפרי נויס. לאחר כישלון משפיל זה, החליט לפנות לפוליטיקה.
ההתנקשות בנשיא ג'יימס גרפילד > הרקע להתנקשות

1880 הייתה שנת בחירות בארצות הברית. גיטו כתב נאום תמיכה במועמדותו של יוליסס גרנט לכהונה שלישית, תחת הכותרת: "גרנט נגד הנקוק". לאחר שג'יימס גרפילד, ולא גרנט, נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, שונתה הכותרת ל"גרפילד נגד הנקוק". על אף שהנאום נישא לא יותר מפעמיים, ועל אף שפרט להחלפת שם המועמד לא שינה כמעט את תוכנו - ועל ידי כך ערבב את קורות החיים של גרפילד עם אלו של גרנט - בכל זאת זקף גיטו לזכות עצמו את ניצחונו הדחוק של גרפילד בבחירות.
בתמורה לשירותיו הטובים ציפה גיטו להתמנות כשגריר ארצות הברית בווינה, אחר כך שינה את דעתו והעדיף את פריז. וושינגטון בעשורים שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית הייתה מושחתת במידה רבה, נשלטת ביד רמה על ידי המכונה המפלגתית הרפובליקנית ובעלת רף כניסה לא גבוה במיוחד לשירות הציבורי. אולם גיטו לא עבר אפילו רף נמוך זה. הבקשות האישיות שלו מהנשיא ומחברי הקבינט (שהיו נגישים אז לעוברי אורח מהרחוב במידה מפתיעה) נדחו כולן. לבסוף, ב-14 במאי 1881 ביקש ממנו מזכיר המדינה ג'יימס בליין, בלשון שאינה משתמעת לשני פנים, שלא לשוב יותר. או אז החליט גיטו לרצוח את הנשיא.
ההתנקשות בנשיא ג'יימס גרפילד > ההתנקשות

גיטו לווה 15 דולרים וקנה אקדח מסוג ובלי אנד סקוט, תוצרת אנגליה, בקוטר 44. הוא שילם דולר נוסף על אקדח עם ידית כסף, במקום ידית עץ פשוטה, משום שחשב שכך יהיה מוצג מוזיאוני ראוי יותר, לאחר השימוש שעמד לעשות בו. במשך מספר שבועות התאמן בירי - הרתע כמעט הפיל אותו ארצה בהתחלה - ועקב אחרי מהלכי הנשיא.
בהזדמנות אחת עקב אחרי גרפילד בעודו מלווה את אשתו לרכבת שלקחה אותה לחופשה בניו ג'רזי, אך נמנע מלירות בו, כדי לא לפגוע בבריאותה החלשה של הגברת הראשונה.
ב-2 ביולי הוא חיכה לנשיא בתחנת הרכבת בולטימור ופוטומק שבוושינגטון. מבעוד מועד הוא דאג שיצחצחו את נעליו ואפילו הזמין מונית שתיקח אותו אחר כך לכלא. כשגרפילד נכנס לתחנה, בדרכו לחופשה, גיטו צעד קדימה וירה בו פעמיים מאחור. הוא הכריז: "אני איתן, אחד מהאיתנים... [סגן הנשיא צ'סטר אלן] ארתור הוא הנשיא עכשיו".
בדבריו אלה סיפק גיטו נימוק פוליטי פר-אקסלנס למעשהו. סיעת האיתנים (Stalwarts), בראשות הסנאטור רוסקו קונקלינג, הנשיא לשעבר גרנט וצ'סטר אלן ארתור עצמו, הייתה פלג רב עוצמה במפלגה הרפובליקנית של אז. בליין עמד בראש פלג מתנגד והנשיא גרפילד היה מועמד פשרה, אשר לא נשא חן בעיני האיתנים. כדי לפייס את הסיעה, צירף המועמד גרפילד את ארתור כסגנו; כעת הכריז גיטו קבל עם ועדה, שהוא ניסה להתנקש בחיי הנשיא (שבמשך שבועות לאחר מכן נאבק על חייו) על מנת לקדם את איש סיעתו לנשיאות.
ראיות נוספות למניע פוליטי זה נחשפו במהרה: גיטו נשא על גופו מכתב (למקרה שייהרג במהלך האירוע) בו אמר שמותו הטראגי של הנשיא הכרחי על מנת לאחד את המפלגה ולהציל את הרפובליקה. מכתב נוסף נמצא בביתו והיה ממוען ל"נשיא ארתור". בימים שלאחר הירי רבים חששו שגיטו היה שליחם של האיתנים, ושלמעשה הייתה זו הפיכת חצר. אך מהר מאוד גילו החוקרים את טיבו של המתנקש, ושהוא פעל על דעת עצמו.
הנשיא גרפילד נאבק על חייו במשך אחד עשר שבועות. הרופאים, שלא הצליחו להוציא את הכדור שנתקע בגבו, גרמו כנראה יותר נזק מתועלת. האנטיביוטיקה עדיין לא הומצאה, וידי הרופאים שטיפלו בפצעיו וניסו להוציא את הכדור מחזהו באמצעים כירורגיים ללא חיטוי, כפי הנראה זיהמו את פצעיו. על כל פנים, הרופאים לא הצליחו להצילו. ב-19 בספטמבר 1881, לאחר שכבר נראה היה שהוא בדרך להחלמה, מת גרפילד מזיהום והרעלת דם.
ההתנקשות בנשיא ג'יימס גרפילד > משפטו

משפטו של גיטו, שהחל בנובמבר 1881, היה קרקס תקשורתי, סיפק בידור רב לקוראי העיתונים וגם כמה סוגיות משפטיות מעניינות. גיטו היה לחביב התקשורת: הוא ניסח את עדותו כשיר אפי, השמיץ לעיתים קרובות את עורכי דינו והתייעץ עם הקהל בענייני המשפט על ידי העברת פתקים באולם בית המשפט. הוא הכתיב את האוטוביוגרפיה שלו לניו יורק הראלד, והוסיף לה בעמוד האחרון מודעה המחפשת עבורו גברת נוצרייה עד גיל 30. שני ניסיונות התנקשות בחייו לא גרמו לו להכיר בזעם שחש הציבור כלפיו וכלפי מעשהו. הוא עשה שימוש לא יעיל במיוחד בשתי הגנות חזקות למדי שהיו בידו: האחת, שטענה שלא הוא שהרג את גרפילד אלא התרשלות חמורה של מטפליו; השנייה, הגנת אי שפיות. הייתה זו אחת מהפעמים הראשונות שנוסתה הגנה זו בארצות הברית, אך הניסיון לא צלח. גיטו לא עזר לעצמו כשהכחיש, בניגוד לעצת עורכי דינו, את אי שפיותו הרפואית וטען שהיה רק לא שפוי מבחינה משפטית צרה, בעת המעשה. הגנה נוספת שהעלה, היא שמכיוון שגרפילד מת בניו ג'רזי (כביכול כתוצאה מרשלנות רפואית), הרי שלבית המשפט בוושינגטון לא הייתה הסמכות לשפוט אותו.
עד הסוף המר המשיך גיטו לתכנן את עתידו, כולל סיבוב הרצאות וקמפיין לנשיאות בשנת 1884. חבר המושבעים לא התרשם מאף אחת ממגוון ההגנות שלו, והרשיע אותו ב-23 בינואר 1882 ברצח, לאחר פחות משעה של דיונים. הוא ערער על גזר הדין אך ערעורו נדחה. הנשיא ארתור דחה את עתירתו לחנינה של הרגע האחרון והוא הוצא להורג בתלייה ב-30 ביוני 1882. בדרך לגרדום הוא שר שיר שכתב, "I am Going to the Lordy" אך בקשתו לליווי מוזיקלי נדחתה.
בזמן שעבר מאז לא מעט מומחים טענו שגיטו לא היה אחראי למעשיו ולא היה צריך להיות מוצא להורג.
פתולוגיה

גיטו נודע ברחבי עירו כאדם בעל אופי "פראי ואכזרי" והוא תואר על ידי הקרובים אליו כאדם בעל "מזג מרושע".
אלן מקלין האמילטון, פסיכיאטר משפטי, אמר ב-1881 שהוא מאמין שגיטו היה שפוי כשרצח את גארפילד. ניתוח שלאחר המוות של מוחו של גיטו גילה שהקרום הקשה היה עבה באופן חריג, דבר שעשוי להעיד על כך שייתכן וגיטו סבל מעגבת עצבית (Neurosyphilis) שתסמיניה כוללים, בין היתר: שיטיון, תגובות היפראקטיביות, בעיות ריכוז, עצבנות, ואי-יציבות רגשית. ייתכן כי גיטו חלה בכך בעקבות הביקורים הרבים שלו בבתי בושת. ג׳ורג׳ פולסון, לשעבר יו"ר הנוירולוגיה באוניברסיטת אוהיו, ערער על האבחנה של עגבת עצבית, בטענה שגיטו סבל גם מסכיזופרניה וגם מהפרעת אישיות נרקיסיסטית.
בשנת 2014, הפסיכולוג המשפטי ד"ר קנט קיהל, סקר מידע אנמנסטי על גיטו בספר שלו "הלוחש לפסיכופת", והעניק לו ניקוד של 37.5 מתוך 40 ברשימת הפסיכופתיה המעודכנת, ניקוד גבוה מאוד אשר מעיד על רמת קלינית של פסיכופתיה.
הערות שוליים

1 2 3  Kent A. Kiehl, The Assassins, The psychopath whisperer : the science of those without conscience, First edition, New York, 2014, ISBN 978-0-7704-3584-4
↑  הניו יורק הראלד, 3 ביולי 1881
↑  זאכרי קראבל, Chester Alan Arthur, הוצאת Times Books ‏, 2004, עמ' 61
↑  שם
↑  שם, עמ' 65
↑  שם, עמ' 87.
↑  James W. Clarke, Defining danger : American assassins and the new domestic terrorists, New Brunswick, N.J., 2012, עמ' 31, ISBN 978-1-4128-4906-7
1 2  Brian Resnick, National Journal, This Is the Brain that Shot President James Garfield, The Atlantic, ‏2015-10-04 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007358180805171  BnF: cb16682077r (data)  GND: 119190206  ISNI: 0000 0000 6318 4960  LCCN: n50018818  NARA: 10581626  NLA: 35156964  NTA: 14393399X  RERO: 02-A018479959  SNAC: w66q21dg  SUDOC: 254697933  Trove: 845413  VIAF: 40182837   WorldCat (עם VIAF): 40182837
מוסקבורצ'יה-סאבורובו

| --- | --- |
דגל מוסקבורצ'יה-סאבורובודגל מוסקבורצ'יה-סאבורובו

 מדינה:  רוסיה רוסיה
 שטח:  9.3015 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בראיון עירוני:  86,969 (2024)
 קואורדינטות:  55°38′47″N 37°38′57″E﻿ / ﻿55.64638889°N 37.64916667°E﻿ / 55.64638889; 37.64916667 
 https://moskvoreche-saburovo.mos.ru/
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מוסקבורצ'יה-סאבורובו (ברוסית: Москворечье-Сабурово) היא נפה של המחוז הדרומי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטח הנפה הוא 9.3015 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 86,969 תושבים (2024).
אתרים ראויים לציון

האוניברסיטה הלאומית למחקר גרעיני
כנסיית ניקולאי הקדוש בסאבורובו
המרכז למדעי בריאות הנפש
תחנת המטרו קשירסקאיה
מבצע אואזיס

מחאת מעפילי האקסודוס-1947 על אניית הגירוש ראנימייד פארק, בנמל פורט דה בוק כנגד החזרתם לגרמניה
"האקסודוס" בנמל חיפה. ניתן לזהות בבירור את החיילים הבריטים בסיפון העליון ובקיר הצדדי שנפגע קשה במהלך קרב ההשתלטות עליה.
העלאת מעפילי האקסודוס על אוניית הגירוש אמפייר רייוול בנמל חיפה
הורדה בכוח של המעפילים מאניות הגרוש בנמל המבורג
הורדה בכוח של המעפילים בנמל המבורג
מבצע אואזיס (באנגלית: Operation Oasis) היה מבצע של שלטונות המנדט הבריטי להחזרת מעפילים מארץ ישראל למדינות אירופה אותן הם עזבו, כחלק ממדיניות הריפולמנט - Refoulement, עליה החליטה ממשלת בריטניה מספר ימים קודם לכן. הפעולה הראשונה והיחידה במסגרת מבצע אואזיס שהתבצעה, הייתה הגירוש וההורדה בכוח של מעפילי האקסודוס-1947 בגרמניה. סירוב המעפילים לרדת בחוף בצרפת והחלטת ממשלת בריטניה להחזרת מעפילי האקסודוס לגרמניה, העניקו למבצע ממד פוליטי בלתי צפוי, בעל השלכות משמעותיות על סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, ועל הקמת מדינת ישראל.