stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'נבייב דה פונטנה
ביוגרפיה

דה פונטנה נולדה במחוז מרת ומוזל שבצרפת כבכורה מבין עשרה ילדים, היא למדה מלונאות בשטרסבורג ולאחר מכן הוכשרה כקוסמטיקאית בפריז.
היא עבדה תקופה כדוגמנית וב-1954 החלה לעבוד בארגון מיס צרפת, ב-1957 אף זכתה בעצמה בתחרות יופי בשם "מיס אלגנס". היא נישאה ללואי פוארו דה פונטנה, חבר הנהלת מיס צרפת. לאחר מותו של בעלה ב-1981 החלה לשמש כנשיאת התחרות.
ב-2008 כאשר מיס צרפת ואלרי בג (צר') צולמה בתנוחות פרובוקטיביות, דה פונטנה עמדה על כך שהיא תחזיר את הכתר ותנושל מן התואר.
ב-2010 מכרה את זיכיונה על מיס צרפת ואת התחרות עברה לנהל סילבי טלייה. ב-2011 הקימה תחרות יופי חדשה בשם "Miss Excellence France".
ב-2012 שימשה כשופטת בתחרות "מלכת היופי השחורה של צרפת", תחרות שעוררה מחלוקת.
לה ולבעלה נולדו שני ילדים.
נפטרה ב-1 באוגוסט 2023.
ויקטור אוליבה

| --- | --- |

 לידה:  24 באפריל 1861 Nové Strašecí, צ'כיה 
 פטירה:  5 באפריל 1928 (בגיל 66) פראג, צ'כוסלובקיה 
 שם לידה:  Viktor Olíva 
 מקום קבורה:  בית הקברות אולסני 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 
ויקטור אוליבה (בצ'כית: Viktor Oliva; 24 באפריל 1861 – 5 באפריל 1928) היה צייר ומאייר צ'כי.
ביוגרפיה

ויקטור אוליבה היה אמן רישום, איור וציור שנולד בנובה סטרשצ'י, בוהמיה, אוסטריה-הונגריה. סגנונו העיקרי היה אר נובו.
בגיל 17 למד באקדמיה לאמנויות יפות בפראג ולמד אצל פרנטישק סיקוונס, שהעריך מאוד את עבודתו. הוא המשיך את לימודיו באקדמיה של מינכן.
בשנת 1888 הוא נמשך לאזור מונמארטר בפריז כדי להיות חלק מהקהילה האמנותית שהתרחבת שם במהירות. הוא התגורר שם כמה שנים והתיידד עם "פריזאים בוהמיים" אחרים כגון לודייק מרולד, מיקולש אלש, יאקוב ארבס וקארל ויטסלב מאשק.
היצירה שלו השתפרה מאוד בסביבה האמנותית העשירה. בפריז הוא גילה את ההנאה שבשתיית האלכוהול אבסינת. הוא גם אהב מאוד את ההתלהבות שבטיסה בכדור פורח. כל הקבוצה הייתה נאמנה מאוד לאידיאלים שהבוהמה האמנותית האמינה בהם. כולם חיו ועבדו שם מספר שנים לפני שחזרו לביתם לבוהמיה.
בשנת 1897 הוא קיבל את התפקיד של עורך תמונות במגזין הפופולרי בשפה הצ'כית Zlatá Praha ("פראג הזהובה"). הוא מילא תפקיד זה במשך 19 שנה. זמן קצר לאחר שהחל לעבוד שם, הוא התחתן עם אנה אדמקובה, שהתלהבה מהכישרון שלו. נולד להם בן, ויקטור אוליבה ג'וניור. הנישואים לא נמשכו זמן רב, שכן אנה ברחה עם זמר בשם מאז'ק.
במהלך רבע המאה הבאה, אוליבה היה פורה מאוד בעבודתו. הוא בילה זמן רב עם חברו הטוב יוזף קורנסקי. אוליבה הוזמן ליצור יצירות דרמטיות רבות כולל תקרות של כמה מבנים בבוהמיה. היו לו גם כמה יצירות תלויות בבית הקפה האהוב עליו. הוא אייר כמה ספרים שהתפרסמו במשך כמעט שני עשורים עם איוריו.
בדי ציור של אוליבה תלויים בקפה סלביה, בקירות הבניינים באי סלביה ובמסצ'אנסקה בסדה בפלזן.
הוא מת ב-5 באפריל 1928 בפראג, ונקבר בבית הקברות אולשאני באזור המיועד לאמנים מפורסמים.
הערות שוליים

↑  Meissner - Neumann (March 2004). "10. PAINTINGS". Catalogue / ORDER OF SALE (3/2004).
↑  Troja Chateau Gallery?. "[Untitled list of European painters]". Archived from the original
↑  Oliva Absinthe. "[History of Viktor Oliva Buy Absinthe]". Retrieved 2007-03-05.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812692213505606  GND: 1144203538  ISNI: 0000 0000 5568 536X  LCCN: nr91043334  NKC: jk01091053  RKD: 134285  SUDOC: 147242657  VIAF: 71250459   WorldCat (עם VIAF): 71250459
ויקטור אוגרטה

אוגרטה (כורע, עם הכדור) עם נבחרת בוליביה בקופה אמריקה 1963
ויקטור אוגרטה (בספרדית: Víctor Ugarte;‏ 5 במאי 1926 – 20 במרץ 1995) היה כדורגלן בוליביאני, ששיחק בעמדת החלוץ. אוגרטה לקח חלק בזכייתה היחידה של נבחרת בוליביה בקופה אמריקה 1963.
קריירה

אוגרטה החל את הקריירה כשחקן התקפה במועדון בוליבר מלה פאס, עימה זכה בעונה הרשמית הראשונה של הליגה הבוליביאנית ב-1950. אחר כך הם זכו פעמיים נוספות בשנים 1953 ו-1956. אוגרטה העביר את מרבית הקריירה בבוליבר, אך בשנת 1958 עבר לשחק תקופה קצרה בסן לורנסו הארגנטינאית, והיה הכדורגלן הבוליביאני הראשון בליגה הארגנטינאית. משם המשיך למועדון אונסה קלדס הקולומביאני, וחזר לבוליבר בשנת 1962.
הוא פרש מכדורגל בשנת 1966. בשנותיו האחרונות סבל מעוני ומחלות, עד שנפטר ב-20 במרץ 1995 בגיל 68. לכבודו, נקרא על שמו אצטדיון השוכן בעיר פוטוסי.
קריירה > נבחרת בוליביה

אוגרטה השתתף במדי נבחרת בוליביה בחמישה טורנירים של הקופה אמריקה, וכבש בהם 11 שערים בסך הכל. הוא לקח חלק בזכייתה בקופה אמריקה 1963, התואר היחיד של הנבחרת בהיסטוריה, בו כבש צמד בניצחון 4–5 על ברזיל במשחק המכריע. בנוסף לכך, אוגרטה השתתף עימה במונדיאל 1950 בו נחלו תבוסה כאשר הפסידו 8–0 לאורוגוואי ובכך הודחו מהטורניר. בניסיון ההעפלה שכשל למונדיאל 1958 אוגרטה היה לקפטן הנבחרת. בסך הכל ערך במדיה 45 הופעות וכבש 16 שערים.
תארים

אליפות בוליביה (3): 1950, 1953, 1956
קופה אמריקה: 1963
ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל

ז'ואאו הראשון (בפורטוגזית: João I;‏ 11 באפריל 1357 – 14 באוגוסט 1433), המכונה גם "הטוב", "הגדול" ולעיתים "הממזר", היה מלך פורטוגל ואלגארווה בין השנים 1385–1433.
ביוגרפיה

ז'ואאו הראשון נולד כילד בלתי חוקי בליסבון לפדרו הראשון, מלך פורטוגל ומאהבתו תרזה לורנסו. בשנת 1364 מונה לדוכס הגדול של אביש, ובשנת 1385, בתום מלחמת האזרחים וניצחונו הגדול על חואן הראשון, מלך קסטיליה בקרב אלז'וברוטה, הפך למלך פורטוגל ושלט בה עד שנת 1433.
בשנת 1387 התחתן ז'ואאו עם פיליפה מלנקסטר, בתו של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, ובכך חיזק והבטיח את הברית שכרת עם ממלכת אנגליה.
תקופת שלטונו של ז'ואאו הראשון מתאפיינת כתקופה של שלום ופיתוח כלכלי של ממלכת פורטוגל. הפעילות הצבאית היחידה שיזם היה המצור והכיבוש של סאוטה בשנת 1415, אשר הבטיח את שליטתה של פורטוגל בחופה של אפריקה, והיווה את הצעד הראשון בפתיחתה של אירופה כלפי העולם הערבי. בתקופת שלטונו החל עידן התגליות הגדולות של יורדי הים הפורטוגזים אשר הפליגו ברחבי העולם, והרחיבו את שליטת פורטוגל בנתיבי השיט ומקורות האספקה של חומרי גלם.
ז'ואאו הראשון מתואר על ידי חוקרים כאדם שנון וחריף, שתלטן, אך עם זאת נדיב. הכשרתו בנעוריו במסדר דתי, הקנתה לו ידע רב והשכלה נרחבת, יחסית למקובל בתקופת ימי הביניים.
גם צאצאיו המשיכו בדרכו כמלומדים ומשכילים. בנו ויורשו בשלטון, המלך דוארטה אף כונה "הפילוסוף הרהוט".
בן נוסף שלו, האינפנטה אנריקה הספן, נחשב בהיסטוריוגרפיה לאבי עידן התגליות האירופי, אותו חנכה פורטוגל.
ב-14 באוגוסט 1433 מת ז'ואאו הראשון, ובנו דוארטה, מלך פורטוגל, עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

מנישואיו של ז'ואאו הראשון עם פיליפה מלנקסטר, נולדו לו תשעה ילדים:
בראנקה (1388–1389)
אפונסו (1390–1400)
דוארטה, מלך פורטוגל (1391–1438)
פדרו, דוכס קוימברה (1392–1449)
אנריקה, נסיך פורטוגל (1394–1460)
איזבלה, דוכסית בורגונדיה (1397–1471)
בראנקה (1398)
ז'ואאו, מושל פורטוגל (1400–1442)
פרננדו, הנסיך הקדוש (1402–1443)
בנוסף, היו לז'ואאו שלושה ילדים מפילגשו אינש פירש:
אפונסו הראשון, דוכס ברגנסה (1377–1461)
בראנקה (1378–1379)
ביאטריש, רוזנת ארונדל (1382–1439)
זברוז'ובקה Z 5 אקספרס

| --- | --- |

Zbrojovka Z 5 Express
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Zbrojovka Brno
 שנות ייצור:  1935–1937
 הרכבה:  צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה
 מודל קודם:  Zbrojovka Z 4
 מרכב:  Front-engine, front-wheel-drive layout
 אורך:  4,400 מ"מ (דגם סדאן)
 רוחב:  1,450 מ"מ (דגם סדאן)
 גובה:  1,560 מ"מ (דגם סדאן)
 משקל:  1,130 ק"ג (ריק) (מטען 420 ק"ג (דגם סדאן, 2 דלתות)
 בסיס גלגלים:  2,875 מ"מ (דגם סדאן)
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 2 פעימות לצילינדר, 1,470 סמ"ק המפיק 40 כ"ס ב-3,200 סל"ד
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות
 מהירות מרבית:  120 קמ"ש
 צריכת דלק:  11-13 ליטר ל-100 ק"מ
זברוז'ובקה Z 5 אקספרס (בצ'כית: Zbrojovka Z 5 Express) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הצ'כוסלובקית Zbrojovka Brno (אנ') אשר יוצרה בין השנים 1935–1937 בצ'כוסלובקיה.
לפני מלחמת העולם השנייה היצרנית הייתה קרויה "Československá zbrojovka, akc.spol", ולאחר מלחמת העולם השנייה הייתה קרויה "Zbrojovka Brno, n.p.". משנת 1936 המפעל "Československá zbrojovka, akc.spol" עבר לייצור רכבים עבור הצבא הצ'כי (עד לאחר מלחמת העולם השנייה).
יוצרו 357 יחידות.
נתונים

דגם ה"זברוז'ובקה Z 5 אקספרס" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות בפרג בשנת 1935.
קרול השני, מלך רומניה רכש דגם של ה"זברוז'ובקה Z 5 אקספרס" אשר עוצבה על ידי "Plachý"
בין השנים 1935-1937 מחירו של דגם סדאן, 2 דלתות, עמד על 37,500 קורונה צ'כית,
בין השנים 1935-1937 מחירו של דגם רודסטר, 2 מושבים, עמד על 50,000 קורונה צ'כית.
במקביל לייצור דגם ה"זברוז'ובקה Z 5 אקספרס"  המפעל Československá zbrojovka, akc.spol ייצר את דגם זברוז'ובקה Z 6 הורוינק (בין השנים 1935-1938)
תצורות

2 דלתות - סדאן
2 דלתות, 4 מושבים - קבריולה
2 דלתות, 2 מושבים - רודסטר
תמונות

"זברוז'ובקה Z 5 אקספרס"
"זברוז'ובקה Z 5 אקספרס"
"זברוז'ובקה Z 5 אקספרס", שנת 1936
"זברוז'ובקה Z 5 אקספרס"
"זברוז'ובקה Z 5 אקספרס"
"זברוז'ובקה Z 5 אקספרס"
"זברוז'ובקה Z 5 אקספרס"
מנוע "זברוז'ובקה Z 5 אקספרס"
ראו גם

זברוז'ובקה Z 6 הורוינק
זברוז'ובקה Z 18
לקריאה נוספת

"זברוז'ובקה Z 5 אקספרס" - תמונות
הערות שוליים

↑  "זברוז'ובקה Z 5 אקספרס" automobilrevue.cz/rubriky/historie/automobily-z-hurvinek-a-express
↑  "זברוז'ובקה Z 5 אקספרס" auta5p.eu/muzea/ntm_praha
↑  Automobily Z - Hurvínek a Express". Automobil (in Czech). 4 September 2008. Retrieved 31 December 2017
↑  "זברוז'ובקה Z 5 אקספרס" Auta první republiky: 1918-1938
↑  "זברוז'ובקה Z 5 אקספרס", סדאן, 2 דלתות - תמונה flickr.com/photos
↑  "זברוז'ובקה Z 5 אקספרס" - מפרט טכני ותמונות auta5p.eu/clanky/zbrojovka/z5
ונגרוב

| --- | --- |
סמל ונגרובסמל ונגרוב

הכיכר המרכזית בוונגרוב
 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  מזוביה מזוביה
 מחוז:  ונגרוב
 שטח:  35.45 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  11,993 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  52°23′58″N 22°00′59″E﻿ / ﻿52.39954°N 22.01634°E﻿ / 52.39954; 22.01634 
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.wegrow.com.pl
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיונגרוב(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיונגרוב(למפת פרובינציית מזוביה רגילה) ורשה ראדום פלוצק שדליץ אוסטרולנקה לודז' שוויינטו. ורמיה-מזוריה קוי. פומ.  לובלין פודלסיהונגרוב(למפת פרובינציית מזוביה מוגדלת) ורשה ראדום פלוצק שדליץ אוסטרולנקה לודז' שוויינטוקז'יסקיה ורמיה-מזוריה קויאוויה פומרניה  לובלין פודלסיהונגרוב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ונגרוב (בפולנית: Węgrów) היא עיירה בפרובינציית מזוביה שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

האזכור הראשון לוונגרוב הוא משנת 1414, ובשנת 1441 הוענקו לה זכויות עיר. בין השנים 1444 ו-1569 הייתה העיירה בבעלות משפחת רדזיוויל. בין המאות ה-16 וה-18 היוותה העיירה מרכז לרפורמציה הפרוטסטנטית.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיירה בשטח אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בשטחי פולין הקונגרסאית.
יהודי ונגרוב

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-16. בפרעות ת"ח ות"ט נרצחו רוב יהודי העיירה בידי כוחותיו של חמלניצקי. בתחילת המאה ה-18 חודשה הקהילה היהודית בעיירה, ובמהלך המאה ה-19 גדלה באופן משמעותי, והתאפיינה בצביון חסידי. בעיר פעל רבי שמואל מקארוב, תלמידו של החוזה מלובלין ואחריו תלמידו רבי יצחק מוונגרוב. בתקופתם כיהן כמגיד בעיר רבי רפאל, אף הוא תלמיד החוזה מלובלין. בהמשך כיהן בעיר באדמו"רות רבי יעקב יצחק מקאלושין. בעיר היו "שטיבלאך" של חסידי קוצק, גור, אלכסנדר, וורקא, קאלושין, ראדזין ואמשינוב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פרעו קוזקים ביהודי העיירה, ובשנת 1920 התעמרו ביהודיה חיילי הצבא הכחול. בשנים שלאחר המלחמה עזבו את העיירה רבים מיהודיה.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונות, לצד פעילות של אגודת ישראל ושל הבונד, ופעלו בה בית ספר עברי מרשת תרבות ובית ספר מרשת בית יעקב. בשנים אלה נמנו בעיירה 5,277 יהודים, רוב תושביה. בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה מתקיפות אנטישמיות חוזרות ונשנות מצד האוכלוסייה הפולנית, ומקריאות לחרם כלכלי על עסקיהם.
יהודי ונגרוב > בשואה

ב-10 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ותוך מספר ימים ביצעו אלו מעשי התעללות ורצח ביהודיה, לרבות רצח רב הקהילה, יעקב מנדל מורגנשטרן (בנו של הרבי מסוקולוב), ביום כיפור. בהמשך, מונה בעיירה יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים תשלומי כופר, ולספק להם עובדים יהודים לעבודות כפייה.
בדצמבר 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו יהודים נוספים שגורשו מיישובי הסביבה, וממנו נלקחו יהודים למחנות עבודה שונים. בקיץ 1942, עת שהו בגטו כ-8,300 יהודים, הוא הפך לסגור. בתקופה זו מתו בגטו מאות יהודים ממגפות.
ב-20 בספטמבר 1942, ערב יום כיפור, בוצעה בגטו אקציה בידי גרמנים, פולנים ואוקראינים, בה כ-8,000 מיהודי המקום שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. לאחר מכן, נערך מצוד אחר המסתתרים, ואלו נרצחו ברובם בבית העלמין היהודי בעיירה. בסוף 1942 ובתחילת 1943 רוכזו בגטו חדש בעיירה כ-200 עד 300 יהודים שנתפסו באזור או שהושארו בעיירה לשם סידור הרכוש היהודי בה. במאי 1943 נרצחו כולם בירי. במקום בו היה מחנה ההשמדה טרבלינקה מונחת מצבה המנציחה את נרצחי ונגרוב.
לקריאה נוספת

מ. צאנין, וונגרוב - בת קולו של הגיהנום בתוך: תל עולם: מסע על פני מאה קהילות נחרבות, תל אביב: המנורה, 1962. עמ' 143–148 (תיאור של המקום מיד לאחר מלחמת העולם השנייה ומבט האוכלוסייה המקומית על חיסול היהודים והשימוש בשללם)
אנדרטת ונגרוב בטרבלינקה
ויקטור (יוטה)

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  יוטה יוטה
 תאריך ייסוד:  1910 
 גובה:  1,684 מטרים
 קואורדינטות:  39°24′05″N 110°42′58″W﻿ / ﻿39.4014°N 110.716°W﻿ / 39.4014; -110.716 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה ויקטור(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה ויקטור(למפת יוטה רגילה) סולט לייק סיטי פרובו וסט ג'ורדן סנט ג'ורג' סידר סיטי עמק מוניומנט ברייס קניון מואב ויומינג ק ו ל ו ר ד ו  נ.מ. אריזונה נ ב ד ה  איידהו ימת המלח ויקטור(למפת יוטה מוגדלת) סולט לייק סיטי פרובו וסט ג'ורדן סנט ג'ורג' סידר סיטי עמק מוניומנט ברייס קניון מואב ויומינג ק ו ל ו ר ד ו  נ.מ. אריזונה נ ב ד ה  איידהו ימת המלח ויקטור  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ויקטור (באנגלית: Victor) היא עיירת רפאים בעמק קסטל (אנ') שבצפון מחוז אמרי, יוטה, ארצות הברית.
תיאור

העיירה הייתה מיושבת מ-1910 עד 1920. העיירה נקראת על שמו של ג'ורג' וו. ויקטור, עובד דואר.
היסטוריה

העיירה הוקמה בשנת 1910, כאשר סכר שנפרץ בסמוך לעיירה דזרט לייק (אנ') הציף את אדמת דזרט לייק עם מים שהכילו אלקלי שהפכו את הקרקע באזור לקרקע אלקלית. השינוי בקרקע גרם לכך שלא היה ניתן לגדל גידולים חקלאיים באזור דזרט לייק וכתוצאה מכך תושבי דזרט לייק נאלצו לעבור לאזור אחר כדי להמשיך לעסוק בחקלאות. הם ייסדו עיירה חדשה 9.7 ק"מ מזרחית לאלמו (אנ') שלה הם קראו ויקטור. תושבי ויקטור ייסדו במקום מספר בתים ובית ספר. חקלאי ויקטור התקשו לגדל גידולים חקלאיים בוויקטור, מכיוון שהאזור היה הרבה יותר יבש מאזור דזרט לייק. סופות חול שנוצרו בעקבות הדיונות באזור פגעו בשטחים החקלאיים ובעיירה. ב-1920 בצורת מתמשכת גרמה לתושבי ויקטור לנטוש את העיירה. מבנה בית הספר, בית הקברות ומספר מבנים נוספים נשארו נטושים באתר ולא נהרסו.
ולדימיר מדינסקי

ולדימיר רוסטיסלאבוביץ' מדינסקי (ברוסית: Владимир Ростиславович Мединский; נולד ב-18 ביולי 1970) הוא פוליטיקאי, אקדמאי ופובליציסט רוסי, מכהן כעוזרו של נשיא רוסיה, חבר המועצה הכללית של מפלגת רוסיה המאוחדת. כיהן כשר התרבות של רוסיה בממשלות מדבדב (הראשונה והשנייה, מאי 2012 - ינואר 2021) ועמד בראש המשלחת הרוסית למשא ומתן בהומל, בלארוס, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
מדינסקי, יליד סמילה שבמחוז צ'רקאסי באוקראינה הסובייטית, הוא בוגר המכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה. שירת בתקופת התפרקות ברית המועצות בתפקיד זוטר בשגרירות רוסיה בוושינגטון, אחר כך הצטרף למפלגת רוסיה המאוחדת ושימש בתפקידים שונים מטעם המפלגה עד לבחירתו לדומא ב-2007.
ז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל

ז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל (בפורטוגזית: João V de Portugal; ‏22 באוקטובר 1689 – 31 ביולי 1750) היה מלך פורטוגל בין השנים 1707–1750.
חייו > ילדותו

ז'ואאו החמישי נולד בליסבון ב-22 באוקטובר 1689, לפדרו השני, מלך פורטוגל ומריה סופיה מנויבורג, בתם של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט. על אף היותו של ז'ואאו יורש העצר, לא קיבל בטקס הטבלתו את התארים "נסיך ברזיל" ו"דוכס ברגנסה", מתוך כבוד לאחיו הבכור ז'ואאו, נסיך ברזיל שמת זמן קצר לפני לידתו. ז'ואאו קיבל חינוך מעולה, ואף קיבל הדרכה פוליטית מעולה כהכנתו לשלטון. בשנת 1696 בהיות ז'ואאו בן 7, העניק לו אביו בטקס מפואר במיוחד את התארים "נסיך ברזיל" ו"דוכס ברגנסה". בשנת 1699 מתה אמו מריה סופיה מנויבורג, ובעקבות כך נכנס ז'ואאו לדיכאון. על מנת לעזור לו חזרה דודתו קתרינה, נסיכת פורטוגל לפורטוגל, וגידלה אותו עד למותה בשנת 1705. בשנת 1704 מתה אחותו של ז'ואאו תרזה מריה, ובעקבות כך נכנס ז'ואאו שוב לדיכאון למשך כמה חודשים.
חייו > שלטונו

ב-9 בדצמבר 1706 מת אביו פדרו השני, מלך פורטוגל, וז'ואאו עלה במקומו לשלטון. ז'ואאו המשיך לסייע לבריטניה ואוסטריה במלחמת הירושה הספרדית, ואף סייע בכיבוש מדריד. ז'ואאו שלט בממלכה בצורה אבסולוטית, ואף לא טרח לכנס את הקורטס. לאחר שנתגלו בברזיל מאגרי זהב ואבנים יקרות עשירים ביותר, הפך ז'ואאו החמישי לאחד המונרכים העשירים באירופה.
על מנת לחזק את בריתו עם אוסטריה, התחתן ז'ואאו ב-27 ביוני 1708 עם מריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה, אחותו של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהביאה כנדוניה 100,000 כתרים. ב-26 באוקטובר הגיעה מריה אנה לליסבון, והחתונה המפוארת נמשכה על ה-27 בדצמבר. נישואיהם של השניים היו מוצלחים, אולם חלק גדול מהזמן בני הזוג חיו בנפרד, וז'ואאו אף החזיק בכמה פילגשים. בשנת 1713 נחתם הסכם אוטרכט, ולפיו זכתה פורטוגל בכמה טריטוריות שנכבשו על ידה במהלך המלחמה. אולם, מיד לאחר סיום המלחמה, החל ז'ואאו לטפח את קשריו עם ממלכת צרפת, ואף ניסה להשיא את בתו ללואי החמישה עשר, מלך צרפת. בשנת 1729 לאחר משא ומתן בן 4 שנים, חיתן ז'ואאו את בנו ז'וזה עם מריאנה ויקטוריה מספרד, בתו של פליפה החמישי, מלך ספרד, בעוד שבתו ברברה מפורטוגל התחתנה עם בנו של פליפה פרננדו, לימים מלך ספרד.
ב-31 ביולי 1750 מת ז'ואאו החמישי בליסבון כתוצאה מבצקת, ובנו פדרו השלישי, מלך פורטוגל עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

בשנת 1708 התחתן ז'ואאו עם מריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואלאונורה מגדלנה מנויבורג, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
ברברה מפורטוגל (1711–1758)
פדרו, נסיך ברזיל (1712–1714)
ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל (1714–1777)
קרלוס, נסיך פורטוגל (1716–1736)
פדרו השלישי, מלך פורטוגל (1717–1786)
אלכסנדרה, נסיך פורטוגל (1723–1728)
בנוסף היו לז'ואאו כמה ילדים לא חוקיים מפילגשיו השונות.
ז'ואאו הראשון, דוכס ברגנסה השישי

דום ז'ואאו הראשון, דוכס ברגנסה השישי (בפורטוגזית: João I, Duque de Bragança;‏ 1543 – 22 בפברואר 1583) היה הדוכס השישי של ברגנסה והדוכס הראשון מברסלוש, בין היתר. הוא ידוע בדחיפת טענותיה של אשתו אינפנטה קתרינה מגימרייש לכס המלכות של פורטוגל.
ביוגרפיה

ז'ואאו נולד בשנת 1543 בווילה ויצ'וזה, לתאודוסיו הראשון, דוכס ברגנסה החמישי ולאיזבל דה לנקאסטרה, בתם של דיניש דה ברגנסה, רוזן למוש וביאטריש, רוזנת למוש השלישית.
ב-8 בדצמבר 1563 התחתן עם בת דודתו הראשונה אינפנטה קתרינה מגימרייש, בתם של הנסיך דוארטה, דוכס גימרייש הרביעי ואיזבלה מברגנסה, דוכסית גימרייש (דודתו של ז'ואאו).
לאחר אסון קרב אל-קסר אל-כביר, שם נהרג מלך פורטוגל סבסטיאן ללא יורשים, הפך הקרדינל הזקן אנריקה מפורטוגל למלך. מכיוון שאנריקה היה זקן ולא הורשה להביא ילדים לגיטימיים, התרחש משבר שושלתי עוד לפני מות הקרדינל. הדוכס מברגנסה תמך בתביעת אשתו לכס המלוכה (היא הייתה נכדתו של המלך מנואל הראשון). פליפה השני, מלך ספרד (נכד נוסף של מנואל הראשון וגם טוען לכס המלוכה), ניסה לשחד אותו לנטוש את יומרות אשתו, והציע לו את תפקיד המשנה למלך בברזיל, תפקיד רב-האדון של מסדר המשיח, רישיון לשלוח ספינה אישית להודו מדי שנה, ונישואי בנו הבכור תאודוסיו מברגנסה לאחת מבנותיו (איזבלה, נסיכת ספרד או קתרינה מיקאלה, נסיכת ספרד). הדוכס מברגנסה, בהשפעת אשתו, סירב להצעה.
ביוגרפיה > משבר הירושה הפורטוגלי

כאשר המלך הקרדינל נפטר, ליווה הדוכס את מושלי הממלכה לליסבון וסטובל, בניסיון להבטיח הכרה בטענת אשתו, אך בסופו של דבר ויתר וקיבל את שלטונו של פליפה השני (פיליפה הראשון מפורטוגל). לאחר מלחמת האזרחים שבאה לאחר מכן הובס אנטוניו, אב המנזר של קראטו בקרב אלקנטרה, ופליפה השני נכנס לפורטוגל ואושר על ידי הקורטס של טומאר, שם תפס ז'ואאו את משרת הקונסטבל.
כאשר המלך פיליפה עזב לספרד, הוא נתן את משרת הקונסטבל של הממלכה ליורש של ז'ואאו תאודוסיו, ואת התואר מרקיז לבנו השני, דום דוארטה, וכן תארים רבים לבנו השלישי, דום אלכסנדרה, שהיה מיועד לשירות הכנסייה. הוא אישר את תואר הוד מעלתו ואת זכויות הקנצלריות של ז'ואאו.
ז'ואאו נפטר בווילה ויצ'וזה בשנת 1583.
משפחתו

בשנת 1563 התחתן ז'ואאו עם קתרינה, דוכסית ברגנסה, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
מריה מברגנסה (1565–1592)
סרפינה מברגנסה (1566–1604), התחתנה עם חואן פרננדז פאצ'קו, הדוכס החמישי מאסקאלונה
תאודוסיו השני, דוכס ברגנסה (1568–1630), אביו של ז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל
דוארטה דה פורטוגל (1569–1627), המרקיז הראשון של פרצ'ילה
אלכסנדר מברגנסה, הארכיבישוף של אבורה
קוארובינה מברגנסה (1572–1580)
אנג'ילה מברגנסה (1573–1576)
מריה מברגנסה (1573)
איזבלה מברגנסה (1578–1582)
פיליפה מברגנסה (1581–1608)
טבעת הקולה

טבעת הקוּלָה הוא כינויה של מערכת של קשרי מסחר בין איי הטרובריאנדים אשר בגינאה החדשה המשמשת להחלפה טקסית של חפצי יוקרה (כלכלת מתנה). ברוניסלב מלינובסקי היה הראשון שתיאר פעילות זו בשנת 1920.
צמיד זרוע של הקולה
הטקס מתחיל כאשר הגברים המקומיים יוצאים להפלגה בסירות למרחקים, על מנת להחליף קונכיות יקרות ערך עם חבריהם באיי אלמוגים אחרים. המסע אורך שבועות ואף חודשים, וכרוך לא אחת בקשיים ותלאות רבים. חפצי הערך כוללים מחרוזות צוואר מקונכיות אדומות, העושות את דרכן תמיד בכיוון השעון, וצמידי זרוע מקושטים בקונכיות לבנות הסובבים תמיד לכיוון הנגדי. ערכם של חפצי ערך אלו נקבע על-פי גודלן, צבען, ברק קליפתן ובייחוד סיפור תולדותיהן. כמה מהקונכיות מפורסמות ויקרות מאוד ובהגיען לאי מסוים נוצרת התרגשות רבה. איש מבין הגברים אינו יכול להחזיק את חפצי הערך זמן רב מדי, לכל היותר לעשר שנים, משום שלכל ענק או צמיד ישנו "מסלול" שעליו לעבור ואל לבן האיים לעמוד בדרכו.
הגברים היוצאים להפלגות עשויים אומנם גם לסחור במוצרים אחרים, אך זו לא המטרה העיקרית שלשמה מתקיים המסע. למעשה, הפלגות הקולה אינן תנאי הכרחי למסחר, ומטרתם האמיתית של בני הטרובריאנדים במסעות אלו היא לחולל היסטוריה. כך שעל ידי הפצת חפצי הערך הללו, הנושאים עימם את תולדות מסעותיהם ושמות בעליהם השונים, מאדירים הגברים הנושאים חפצים אלה את שמם ומחזקים את כוחם והשפעתם הפוליטית. לכאורה המטרה היא להחליף כל קונכייה בקונכייה שוות גודל וערך, אך הגברים מגייסים את כל המשאבים החומריים ורזי הכישוף שלהם על מנת להגיע לגדולי האספנים ולהשיג את מיטב הקונכיות.
לטבעת הקולה ישנה חשיבות בהיבטים הבאים:
טבעת הקולה היא דוגמה קלאסית לפונקציות הרבות שיש לחליפין של מתנות. בין השאר, חיזוק וביסוס קשרים חברתיים, יצירת קשרים פוליטיים, ומשא ומתן על סטטוסים חברתיים.
טבעת הקולה היא תהליך מורכב של פולחן, קשרים פוליטיים, עסקאות כלכליות, מסעות, כשפים ומיזוג חברתי. בכך היא מדגימה את קביעתו של מרסל מוס שלחליפין יש תכונות של עובדה חברתית טוטאלית. היינו, למסגרת החליפין מתלווים אספקטים רבים הקשורים למוסדות השונים בחברה: יחסים פוליטיים, קשרים חברתיים, כללי התנהגות, מערכת דתית ומאגית, כלכלה, אסתטיקה, וכו'.
טבעת הקולה מדגימה את ההבחנה שערך מרסל מוס בין חליפין של מתנות ובין חליפין של סחורה במסגרת של שוק סחורות. בנוסף היא מדגימה את הקשר ההדוק בין תרבות לכלכלה ואת העובדה שהכלכלה אינה עומדת בפני עצמה.
טבעת הקולה מדגימה כיצד היסטוריה מכוננת ומעוצבת במסגרת חברתית של משא ומתן. החליפין יוצר היסטוריה של הפריטים וכן של מיתוסים וסיפורים. ניתן לראות בעזרת טבעת הקולה כיצד טעם אסתטי מיוצר, וכיצד הוא תוצר חברתי.
ונדה

ערך זה עוסק בבנטוסטן בדרום אפריקה. אם התכוונתם למחוז בצרפת, ראו .
ונדה (באנגלית ובאפריקאנס: Venda) או בשמה הרשמי רפבוליקת ונדה (בשפת הונדה: Riphabuliki ya Venda) הייתה בנטוסטן בצפון מזרחה של דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד. ממשל עצמי נוסד בונדה בשנת 1973, ובשנת 1979 העניקה לה דרום אפריקה עצמאות. היא השתרעה באזורי הגבול עם זימבבואה ומוזמביק, על שטחה של הפרובינציה טרנסוואל. ונדה גבלה מדרום עם הבנטוסטנים גאזאנקולו ולבווה. האוכלוסייה השלטת בונדה היו בני הונדה. עיר הבירה הייתה תוהויאנדו. ונדה הגיעה לקיצה בשנת 1994, אז עם נפילת האפרטהייד היא אוחדה מחדש עם דרום אפריקה. כיום שטחה מהווה חלק מפרובינציית לימפופו.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מבנה פוליטי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מבנה פוליטי > ראשי ונדה

| מנהיג |  | שם | כהונה | סוג |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| פורסטר | 1 | פטריק ראמאנו מבולאהני מפהפהו Patrick Ramaano Mbulaheni Mphephu | 1973–1979 | ראש השרים |
| בותה | (1) | פטריק ראמאנו מבולאהני מפהפהו (כהונה שנייה) Patrick Ramaano Mbulaheni Mphephu | 1979–1988 | נשיא |
| בותה | 2 | פרנק נזוואקהולו ראבהלה Frank Nndwakhulu Ravhele | 1988–1990 | נשיא |
השתייכות מפלגתית:      המפלגה הלאומית (VNP)
מבנה פוליטי > מערכות בחירות

| מערכות הבחירות לפרלמנט בונדה> מפלגה.בחירות 1973 (1) | מערכות הבחירות לפרלמנט בונדה> מושבים.בחירות 1973 (1) | מערכות הבחירות לפרלמנט בונדה> .בחירות 1973 (1) |
| --- | --- | --- |
| מפלגת העצמאות העממית (VIPP) | 13 |  |
| המפלגה הלאומית (VNP) | 5 |  |
| סה"כ | 18 |  |
בחירות 1978 (2)
| מפלגת העצמאות העממית (VIPP) | 31 |  |
| המפלגה הלאומית (VNP) | 11 |  |
| סה"כ | 42 |  |
בחירות 1984 (3)
| המפלגה הלאומית (VNP) | 41 |  |
| מפלגת העצמאות העממית (VIPP) | 4 |  |
| סה"כ | 45 |  |
ראו גם

טרנסוואל (פרובינציה)
גאזאנקולו
לבווה