היסטוריה של מועדון הכדורגל צ'לסי
המאבק על סטמפורד ברידג' והתחייה

כאשר בייטס רכש את צ'לסי בשנת 1982, הוא רכש רק את המועדון ולא את חברת SB נכסים, החברה שהייתה הבעלים של אצטדיון סטמפורד ברידג'; המועדון והאצטדיון הופרדו בארגון מחדש פיננסי בסוף שנות השבעים. בייטס הסכים בתחילה להשכרה לשבע שנים, שתשאיר את צ'לסי בסטמפורד ברידג' לתקופה זו, אך זה פטר את העניין זמנית בלבד. כאשר בייטס הגיע להסכמות עם דוד מרס, בעל המניות של SB נכסים, הם הסכימו לאפשר לצ'לסי לרכוש את חלקו של מירס בחברת SB נכסים תמורת 450 אלף ליש"ט. אולם בייטס גילה מאוחר יותר כי מירס היה נוכח גם בדיונים עם הבעלים של קריסטל פאלאס, רון נואדס, במטרה להרחיק את צ'לסי מסטמפורד ברידג' ולתת להם שיתוף קרקע עם פאלאס בסלהרסט פארק. מרס והבעלים של צ'לסי מכרו לאחר מכן את מניותיהם בחברת SB נכסים לחברת מרלר אסטייטס והעניקו למרלר 70% ממניות החברה. מרלר ניסו לאלץ את צ'לסי לצאת מסטמפורד ברידג' כדי שאפשר יהיה למכור את הקרקע.
במהלך העשור הבא ניהל בייטס מלחמת התשה נגד מרלר, רכש נתח מיעוט בחברת SB Properties ויזם שורה של צווי בית משפט ועיכוב שנועדו לשחוק אותם. הוא גם השיק את קמפיין הצלת הברידג', במטרה לגייס 15 מיליון ליש"ט לרכישת אחזקות ממרלר. מרלר מצידה הציגה מספר תוכניות שנועדו להרחיק את צ'לסי מסטמפורד ברידג'. דייוויד בולסטרוד, יו"ר מרלר, הציע מיזוג בין פולהאם לקווינס פארק ריינג'רס ואז צ'לסי תעבור לאצטדיון הלופטוס רוד של ריינג'רס. במרץ 1986, תוכניותיה של מרלר לפתח מחדש את אתר סטמפורד ברידג' ללא צ'לסי אושרו על ידי מועצת האמרסמית' ופולהאם; המועצה הפכה את מדיניותה כאשר מפלגת הלייבור עלתה לשלטון במאי 1986. בדצמבר 1987, תוכניותיו של בייטס עצמו לפתח מחדש את סטמפורד ברידג' עבור אצטדיון כדורגל מודרני אושרו על ידי ועדת התכנון של המועצה.
עם זאת, צ'לסי קיבלה הודעה על עזיבת סטמפורד ברידג', עם תום חוזה השכירות בשנת 1989. ברם חברת קברה אסטייטס, שרכשה את מרלר בשנת 1989, פשטה רגל בסופו של דבר בשל התרסקות שוק הנכסים של 1992. הדבר איפשר לבייטס לערוך עסקה עם נושיהם, הבנק המלכותי של סקוטלנד ולאחד מחדש את אחזקותיו במועדון. לאחר מכן הקים בייטס את Chelsea Pitch Owners, ארגון ללא מטרות רווח שבבעלות האוהדים אשר רכש בשנת 1997 את האחזקות על האצטדיון, את זכויות שמות המועדון ואת האצטדיון כדי להבטיח שבעלי קרקעות לא יוכלו שוב לרכוש את סטמפורד ברידג'. בעקבות זאת, החלו העבודות לשיפוץ האצטדיון כולו (בעיקר היציע המזרחי) ולקרב את היציעים למגרש תוך הוספת גג מעל למושבים.
קיץ 1983 סימן נקודת מפנה בהיסטוריה של צ'לסי. המאמן ג'ון ניל ביצע שורה של החתמות שעתידות להיות מכריעות לעתיד המועדון. החלוץ קרי דיקסון, פאט נבין מקליד, נייג'ל ספקמן מבורנמות' והשוער אדי נידצוויצקי. בנוסף לג'ון הולינס שחזר כמאמן-שחקן, כל זאת בסכום כולל של פחות מ-500 אלף ליש"ט. דיקסון יצר שיתוף פעולה פורה עם ניל דייוויד ספידי ושניהם התחברו היטב לפאט נבין, שילוב שיניב כמעט 200 שערים תוך שלוש שנים.
ההרכב החדש של צ'לסי החל את עונת 1983/84 בניצחון 5–0 מול דרבי קאונטי; בין השיאים באותה עונה היו ניצחון 5–3 בפולהאם וניצחון 4–0 על ניוקאסל יונייטד. צ'לסי לא הפסידה עוד משחק באותה עונה. קרי דיקסון כבש 36 שערים בכל המסגרות. בסוף העונה, הקבוצה הוכתרה כאלופת הליגה השנייה ביום האחרון עם ניצחון בחוץ על גרימסבי טאון, כשכ-10,000 אוהדי צ'לסי ליוו את המועדון ללינקולנשייר.
עם חזרתם לפרמייר ליג, צ'לסי סיימה את עונת 1983/1984 במקום השישי. בגביע הקבוצה הגיעה לגמר גביע הליגה השלישי שלה. עונת 1984/85 בלטה בהקמת גדר היקפית חשמלית סביב המגרש בסטמפורד ברידג', כתגובתו של קן בייטס לפלישות אוהדים למגרש וקרבות קבועים במהלך המשחקים. עם זאת, המועצה המקומית סירבה להרשות להפעיל את אספקת החשמל לגדר וזו פורקה תוך חודשים לאחר שהוקמה.
ג'ון הולינס לא החזיק לשמור על הקבוצה בצמרת והוא פוטר במארס בעונה שלאחר מכן כשהקבוצה שוב בסכנת ירידה. בובי קמפבל החליפו במרץ אך לא הצליח למנוע את ירידת צ'לסי אחרי הפסד למידלסברו, משחק שבעקבותיו שוב הקהל פלש למגרש, מה שגרם לסגירת היציעים לשישה משחקים בעונה שלאחר מכן. אף על פי כן, המועדון חזר אף על פי שלא הצליח לנצח את אחד מששת משחקי הליגה בפתיחת העונה, אך עלתה חזרה לליגת העל האנגלית עם 99 נקודות, 17 נקודות מיריבתה הקרובה מנצ'סטר סיטי. צ'לסי הייתה תלויה בחלוץ קרי דיקסון, שהיה לו שותף חדש ופורה בדמותו של גורדון דורי וצ'לסי נכנסה לשנות התשעים כקבוצה מהליגה הראשונה.