stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פייר לואי
קורות חייו > שאר פעילותו

אחרי 1906 כתב לואי מעט מאוד, אולם בסביבות 1917 הוא פרסם את
Isthi, שהופיע בעילום שם בכמה מאות עותקים, "Poétique"
במיוחד את יצירתו הלירית ביוצאת דופן " Pervigilium mortis" שהוצאתה לאור התעכבה זמן רב.
"Derniers vers" (השירים האחרונים), המרירים מאוד, לא הופיעו אלא אחרי מותו. ב-1919 פרסם לואי בכתב העת "Comœdia" מאמר עם הכותרת "מולייר היה יצירת המופת של קורניי" שבו הודיע שגילה תרמית ספרותית שעמדה אחר כך ביסוד פולמוסים בנוגע למחבר האמיתי של יצירות מולייר.
לאורך חייו כתב פייר לואי שורה של כתבים הומוריסטיים, לרבות גרסאות ארוטיות של כמה מיצירותיו. כתב גם טקסטים אירוניים, שובבים, עד כדי פורנוגרפיים תוך שימוש בדפוסים רציניים כמו הקטרנים "Pybrac" או "Manuel de civilité pour les petites filles à l'usage des maisons d'éducation (ספר הנימוסין עבור ילדות לשימוש במוסדות חינוך).
כמו כן ב"Trois filles de leur mère (שלוש בנות של אימן) סיפר על יחסיו הקשים עם שלוש בנותיו של ארדיה, שפורסם במהדורה פיראטית אחרי מותו, ואחר כך רשמית בקטלוג של ז'אן-ז'אק פובר (Pauvert).
לואי היה ידען בתחום הספרות העתיקה, וכן אספן ספרים. ספרייתו כללה מעל 20,000 ספרים, מהן עותקים יחידיים.
מתוך תשוקתו הביבליוגרפית, הוא פרסם מאמרים בנושא וערך אלפי פתקאות שאותן העביר לידידו, פרדריק לשוור, מחבר של "ביבליוגרפיית קובצי השירים הקולקטיביים שפורסמו בין 1700 ל-1597" המשמש כרפרנס עד ימיינו. אחרי מותו של לואי פרסם פרדריק לשוור את המכתבים שקיבל ממנו תחת הכותרת Pierre Louÿs et l'histoire littéraire (פייר לואי וההיסטוריה הספרותית", 1925)
פייר לואי היה גם צלם וצייר.
ב-1938 המו"ל ז'ורז' בריפו פרסם את קובץ השירים של לואי "La Femme" מלווים ב-16 פוטוטיפים לפי צילומיו וציוריו.
קורות חייו > שנותיו האחרונות

אחרית חייו הייתה קשה. ירד בנכסים, היה משותק וראייתו הייתה לקויה מאוד. הוא חי את שנותיו האחרונות בבדידות.
נפטר בגיל 54 עקב התקף אי ספיקה נשימתית בגלל אמפיזמה של הריאות.
הובא לקבורה בבית הקברות מונפרנאס בגוש 26.
קורות חייו > חייו הפרטיים

ב- 22 ביוני 1899 התחתן לואי עם לואיז דה ארדיה (1878–1930), בתו הצעירה של חוזה-מריה דה ארדיה, אחרי שהיה המאהב של אחותה יותר גדולה, מארי דה רנייה, אשתו של אנרי דה רנייה. בני הזוג התגרשו ב־13 ביולי 1913.(היא נישאה ב-1915 לאוגוסט ז'ילבר דה וואזן)
החל מ-1917 חי עם אלין סטנאקרס (1895–1979) ונשא אותה לאישה ב-1923. היא ילדה שלושה ילדים – בן אחד: ז'יל (1920–1993) ושתי בנות: סוזן (ילידת 1923) וקלודין (1925–2020), אבל אבהותו של לואי איננה ודאית.
בין הדירות שהחליף במהלך חייו ידוע שבין 1897–1902 התגורר לואי בשדרת מאלרב 147 ברובע השבעה-עשר של פריז.
הוקרה

31 בדצמבר 1909 – אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת אביר
14 בינואר 1922 – אות לגיון הכבוד של צרפת, בדרגת קצין
מורשתו

ב-2000 יצירותיו נכנסו לרשות כלל הציבור.
מורשתו > פייר לואי ויצירותיו במדיה אמנותית אחרת > איקונוגפריה – איורים ליצירותיו

1893 – ז'אק-אמיל בלאנש – ציור דיוקנו – באוסף פרטי – הוצג ב-2012–2013 ב"קרן פייר ברז'ה-איב סן לוראן" בפריז
עם מאיירי יצירות פייר לואי נמנו:אדואר שימו (Chimot), אנטואן קאלבה (Calbet), קרלוס שוואבה (Schwabe), לואי איקאר (Icart), מרסל ורטש, רוז'אן, פול-אמיל בקא (Bécat), מרייט לידיס, מילו מנרה,
קלר ונדלינג, ז'ורז' פישאר, וילי פוגאן, סילביו קדלו, לור אלבן-גיו, אריך פון גטה, ז'קובסן (ז'אק למונייה).
מורשתו > פייר לואי ויצירותיו במדיה אמנותית אחרת > תיאטרון

2013 – Songs of Bilitis – מחזה אמריקאי של Rogue Artists Ensemble (במקור בהזמנת Getty Villa) מאת קטי פולבאום עם מוזיקה מאת אגו פלאם. הוצג בלוס אנג'לס.
מורשתו > פייר לואי ויצירותיו במדיה אמנותית אחרת > עיבודים קולנועים לפי יצירותיו וחייו

1920 – The Woman and the Puppet ("האישה והבובה") בבימוי רג'ינלד בארקר, עם ג'רלדין פראר
1929 – La Femme et le Pantin בבימוי ז'אק דה ברונסלי, עם השחקנית קונצ'יטה מונטנגרו.
1933 – Les Aventures du roi Pausole – (הרפתקאות המלך פוזול) בבימוי אלכסיס גרנובסקי, עם אנדרה ברלה ואדוויז' פייר (Edwige Feuillère)
לסרט גם גרסאות אנגלית (The Merry Monarch – המלך העליז) וגרמנית Die Abenteuer des Königs Pausole) – בשתיהן עם השחקנים אמיל יאנינגס וסידני פוקס
1935 – The Devil is a Woman ("השטן הוא אישה") לפי La Femme et le Pantin, בבימוי יוזף פון שטרנברג, עם מרלן דיטריך
1946 – لعبة الست ("משחק הגברת") סרט מצרי, בבימוי ולי א-דין סמך, עם השחקנית תחיה כאריוכא
1947 – Du sang, de la volupté et de la mort דם, חושניות ומוות חלק א Psyché, בבימוי גרגורי מרקופולוס
1959 – La Femme et le Pantin ("האישה"), בבימוי ז'וליין דוביבייה, עם בריז'יט בארדו
1966 – Take Me Naked בהשראת שירים ארוטיים של פייר לואי, בבימוי מייקל פינדליי ורוברטה פינדליי, עם רוברטה פינדליי
1966 – Bilitis ביליטיס – לפי Les Chansons de Bilitis בבימוי דייוויד המילטון, עם פאטי ד'ארבנוויל
1977 – Cet obscur objet du désir ("תשוקה אפלה") לפי הרומן La Femme et le Pantin, בבימוי לואיס בוניואל, עם קרול בוקה ואנחלה מולינה
1985 – Les Filles de leur mère ("שלוש הבנות של אימן"), בבימוי חוזה בנאזרף
1990 – La Femme et le Pantin – סרט טלוויזיה בבימוי מריו קמוס, עם מריבל ורדו ופייר ארדיטי
2006 – La Femme et le Pantin – סרט טלוויזיה, בבימוי אלן שוורצנשטיין, עם רוז'ה אנן ומליסה ג'אוזי
2019 – Curiosa ("קוריוזה") על אהבתם של פייר לואי ומארי דה ארדיה, בבימוי לו ז'נה, תסריט מאת רפאל (ה) דפלשן
מורשתו > מוזיקה

1911 – האופרה "קונצ'יטה" מאת ריקרדו זנדונאי – לפי הרומן "האישה והבובה"
1930 – האופרטה "Les Aventures du roi Pausole" בשלוש מערכות מאת ארתור הונגר, על לברית מאת אבלרט וילמץ. הוצג בבכורה ב 12 בדצמבר בתיאטר דה בוף פריזיין.
1988 – "אפרודיטה" Monodramma di costumi antichi (מונודרמה של מנהגים עתיקים) – מוזיקה ולברית מאת ג'ורג'ו בטיסטלי לפי הרומן "Aphrodite moeurs anciens", בכורה ב-7 ביולי, בווילה מאסימו ברומא.
2016 – הזמר-היוצר הצרפתי ז'ראר מאנסה הקדיש לפייר לואי את האלבום שלו " Opération Aphrodite" (מבצע אפרודיטה) עם 18 שירים
יצירותיו > שירים

Astarté, 1891
Chrysis ou la cérémonie matinale, 1893
Lêda ou la louange des bienheureuses ténèbres, 1894
Ariane ou le chemin de la paix éternelle, 1894
La Maison sur le Nil ou Les apparences de la vertu, 1894
Les Chansons de Bilitis, 1894
Danaë ou le malheur, 1895
Byblis changée en fontaine, מאוייר על ידי ז'אק ואגרה (Wagrez ), Paris, Borel, 1898
Mimes des courtisanes de Lucien, 1899
Isthi, 1916
Pervigilium Mortis (לא פורסם), 1917
Poëtique, 1917
Pybrac, 1927. Réédition Éditions Allia 2005.
Douze douzains de dialogues ou Petites scènes amoureuses 1927. Réédition Éditions Allia 1995
יצירותיו > רומנים

Aphrodite mœurs antiques, Collections Édouard Guillaume
(אפרודיטה, מנהגים עתיקים)
Nymphée (הנימפה) איורים מאת א. קלבה Librairie Borel, Paris, 1896
La Femme et le Pantin (האישה והבובה), מאוייר על ידי חואן קרדונה Paris, Mercure de France, 1898
Les Aventures du Roi Pausole, 1901 (הרפתקאותיו של המלך פוזול)
Trois filles de leur mère, 1926.(שלוש הבנות של אימן) מהדורות מחודשות, איורים מאת ז'ורז' פישאר L'Hérésiarque, 1979 et Jean Antoine Éd 1983. מהדורה חוזרת Éditions Allia 2019.
Histoire du roi Gonzalve et des douze princesses, 1927
(סיפורם של המלך גונזלב ושל תריסר הנסיכות)
L'Île aux dames (אי הגברות) – טיוטה לרומן ארוטי, 1988 ISBN 2-7144-4317-6
יצירותיו > קובצי סיפורים ונובלות

Sanguines, 1903
(הכולל את הסיפורים הבאים: L'Homme de pourpre, Dialogue au soleil couchant, Une volupté nouvelle, Escale en rade de Nemours, La fausse Esther, La Confession de Melle X, L'Aventure extraordinaire de Mme Esquollier, Une Ascension au Venusberg, La Persienne, Un piano)
Archipel, 1906 (ארכיפלג) (הכולל את המאמרים והסיפורים הבאים : La nuit de printemps, L'île mystérieuse, Les chercheurs de trésors, Une fête à Alexandrie, Sports antiques, Lesbos d'aujourd'hui, La femme dans la poésie arabe, La désespérée, Liberté pour l'amour et pour le mariage, Une réforme dangereuse, La ville plus belle que le monument, La statue de la vérité, La censure, Le boulevard, Le capitaine aux guides, Un cas juridique sans précédent)
יצירותיו > מסות

Manuel pratique des jeunes lesbiennes (ספר לימוד לשימוש לסביות צעירות)
1926 – Manuel de civilité pour les petites filles à l'usage des maisons d'éducation (ספר לימוד לנימוסי הילדות לשימוש מוסדות חינוך)
1991 Manuel de Gomorrhe (ספר לימוד לעמורה – לא גמור)
יצירותיו > תיאטרון

1910 – La Femme et le Pantin (האישה והבובה) – מחזה בארבע מערכות מאת פייר לואי ופייר פרונדה – בכורה בתיאטרון אנטואן, פריז
Le sentiment de la famille (הרגש המשפחתי) ,Editions Astarté
יצירותיו > שונות שפורסמו אחרי מות המחבר

1927 – Psyché (פסיכה) עם תוספת "סיומה של פסיכה" מאת קלוד פארר
1928 – Poésies nouvelles (שירים חדשים), éditions Montaigne
1933 – Au Temps des Juges (בתקופת השופטים)
La Sirène (הסירונית) – ללא תאריך – הוצאה לאור על ידי "ידידי פייר לואי"
Mon Journal היומן – פורסם אחרי המוות והו/לם ב-2003
בין 20 במאי 1888 ל-14 במרץ 1890 – * éd. Alban Cerisier, Les Cahiers de la NRF,
התכתבות – עם קלוד דבוסי, פול ואלרי ואנדרה ז'יד, עם "אחיו למחצה"
ז'רוז' לואי
( Mille Lettres inédites de Pierre Louÿs à Georges Louis 1890-1917 בעריכת ז'אן-פול גוז'ון, Fayard)
2006 – Correspondance inédite עריכה: ז'אן-פול גוז'ון, Champion
קומפילציה מהקבצים Sanguines ו-Archipel – תחת הכותרת
L'homme de pourpre (איש הארגמן)éd. Le Castor Astral
L'Œuvre érotique – קובץ יצירות ארוטיות, אליו התווספו שירים שלא פורסמו – מהדורה חדשה -2012
עריכת ז'אן-פול גוז'ון collection Bouquins, Éditions Robert Laffont
ISBN|2-221-12747-1
1998 – Paroles : accompagnées de quinze photographies anonymes, Paris, Allia, 1998 ISBN 2-911188-87-X
לקריאה נוספת

Harry P. Clive – Pierre Louÿs (1870–1925). A biography Clarendon Pr., Oxford 1978. ISBN 0-19-815751-7
Jean-Paul Goujon – Pierre Louÿs: une vie secrète 1870–1925 Fayard, 2002 ISBN 2-213-61195-5
הערות שוליים

↑  הסבר על ההיגוי בסרטון מוקדש לסופר
↑  David Niederauer – Pierre Louÿs – His Life and Art D.J.Niederauer, Paris 1981 ISBN 978-0-920050-97-2
↑  Yves-Gérard Le Dantec
באתר BNF
↑  Dictionnaire des auteurs Laffont-Bompiani1983, vol. III, p. 181
↑  Jean-Pierre Rioux – Nationalisme et conservatisme – La Ligue de la patrie française 1899–1904, Brauchesne, Paris 1977
↑  Pierre Louis – L'Intermediaire des chercheurs et curieux, tome 79, Benjamin Duprat, Paris 1919
↑  Cimetières de France et d'ailleurs
↑  לואיז דה ארדיה באתר הגניאלוגי geni
↑  שירי ביליטיס – ויקיטקסט
↑  שירי פיבראק עם איורים ארוטיים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264729605171  PLWABN: 9810642426505606  BIBSYS: 90116909  BNE: XX935801  BnF: cb11913504j (data)  CANTIC: a10457781  CiNii: DA0044155X  GND: 118780557  ICCU: CFIV008172  ISNI: 0000 0001 2131 8323  LCCN: n79089178  LNB: 000075537  Léonore: 238619  MusicBrainz: a79ed611-16f1-46c0-af17-a6171a1957e6  NDL: 00448077  NKC: jn19990005188  NLA: 35313851  NLG: 68610  NLK: KAC201771181  NSK: 000059993  NTA: 15112695X  PIC: 2362  RERO: 02-A000107057  RKD: 380869  SELIBR: 313554  SNAC: w63b69zr  SUDOC: 026996367  Trove: 908165  ULAN: 500080166  VcBA: 495/211395  VIAF: 49228364   WorldCat (עם VIAF): 49228364 
דיוקן של פייר לואי מאת אנרי בטאי
קברו של פייר לואי בבית הקברות מונפרנאס – גוש 26
דיוקן של פייר לואי מאת פליקס ואלוטון, בספר Le livre des masques (ספר המסיכות) כרך ב של רמי דה גורמון, 1898
סעדיה דמארי

סעדיה דמארי 
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
עטיפת האוטוביוגרפיה "כשהתימני צוחק"
סעדיה דמארי (1919–1988), היה שחקן, קריין ומחזאי ישראלי.
קורות חיים

סעדיה נולד בד'מאר ליחיא זכריה וגזאל-איילה דמארי, במשפחה בת חמישה ילדים. למד שם בחדר ובגיל שבע הוסמך להיות שוחט. אביו היה מלמד (מארי) לילדים ובשארית שעות היום היה עובד בבית-מלאכתו לתיקון כלי-ירייה של תושבי המקום. הוא עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1924. הם יצאו ברגל במסע מתיש מד'מאר לעדן ומשם עלו לאנייה שהשיטה אותם ליפו דרך תעלת סואץ.
הם התיישבו בשכונת התימנים "שיבת ציון" בפאתי ראשון לציון שם שימש אביו כ"מארי" (רב ומורה) בחדר תימני וסעדיה עזר לו.
אהרון קרון, מנהל בית הספר חביב ביקר ב"חדר, והתרשם מהקריאה ויכולת הביטוי של סעדיה והציע שימשיך את לימודיו בבית ספרו. סעדיה הופיע שם כבועז בהצגת רות המואביה ובקהל נכחה חמדה בן יהודה שהתרשמה מהופעתו והזמינה אותה לקרוא שיר של אביגדור המאירי לזכר אליעזר בן יהודה. ההופעה הייתה בקולנוע אדיסון מול קהל נכבדים שכלל את חיים נחמן ביאליק, שאול טשרניחובסקי, יוסף קלאוזנר ועוד.
בהמשך עבר לירושלים ולמד בסמינר המזרחי למורים בירושלים. הוא למד גם משחק בסמינר בהדרכתו של אלף ארי וולף ובסטודיו דרמטית ירושלמית בהדרכתו של בן-חנוך.
במלחמת העצמאות גויס למחת"ר (מחלקת תרבות) בצה"ל והופיע לפני חיילים בכל רחבי הארץ במערכונים משעשעים.
ב-1950 מונה למנהל המדור לעולי תימן ב-קול ישראל והיה שדרן ב"קול ציון לגולה" ששידר אל בני תימן שטרם עלו ארצה. התכנית שודרה במשך 16 שנה ואות הפתיחה שלה היה השיר "אני צמא" למילים של שלום בן דוד/שלום שבזי.
ייסד להקות אחדות שהעלו מופעים בסגנון תרבות יהודי תימן:שולמית (1939-1935), קדמה (1941), משכן (בתמיכת הסתדרות העובדים) סמדר ועוד.
ייסד גם את להקת המחול התימנית הראשונה בארץ לכנס מחולות העם הראשון בדליה.
בלהקות התימניות ובהופעות היחיד, העלה חומרים מהווי הדורות בישראל, מהווי התנך, מהווי האגדה ומהווי יהדות תימן.
שיחק בתיאטרון "אהל" "דו רה מי", "תילון" ועוד, בהצגות "העיר הזאת", "סוף העולם", "אלדורדו", "דוד וגוליית", "חג'י בבה", "המבשר" ועוד. ב-1956 שיחק בתיאטרון "דו רה מי" במחזמר "שולמית" לצד אחותו שושנה שהופיעה בתפקיד הראשי כשולמית.
כתב מחזות -הגר, בואי תימן (1956), רות המואביה, אליעזר בן הורדוס, ועוד. ומערכונים: הלל הענוותן, בדרך לציון, דרך הנשר בשמים (עיבוד) ועוד. תיאטרון אהל העלה על במתו את מחזהו - המבשר (1957).
בקולנוע שיחק בסרטים" "באין מולדת" (1956), "מוישה ונטילטור" (1966), "הגן" (1977), "לא לעלות יותר" (1979).
ב-1987 כתב אוטוביוגרפיה בשם "כשהתימני צוחק".
משפחה

סעדיה היה אחיה הגדול של הזמרת שושנה דמארי, אתה הופיע בסרט "באין מולדת" ובמחזמר "שולמית".
היה נשוי לשחקנית שאני דמארי. ולהם בת, העיתונאית חבצלת דמארי ובן, אביחי.
לקריאה נוספת

סעדיה דמארי: כשהתימני צוחק; הוצאת אלף, 1987
פרשת המסיבות
הערות שוליים

↑  חיים איסרוביץ, ‏דוח בריטי על פרשת המסיבות של ג'ונסון: "התנהלות לא ראויה", באתר מעריב אונליין, 31 בינואר 2022
↑  אוריה בר-מאיר, הדרך לסוף הסאגה - פרשת המסיבות מגיעה לוועדת האתיקה, באתר יס מיניסטר, ‏2022-04-22
↑  "Boris Johnson and Rishi Sunak to be fined over lockdown parties". BBC News. 12 באפריל 2022. נבדק ב-12 באפריל 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Castle, Stephen (8 בדצמבר 2021). "Amid new U.K. restrictions, the government is accused of flouting rules last Christmas". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  המלכה התאבלה לבד, אצל ג'ונסון חגגו עם DJ: ר"מ בריטניה ממשיך להסתבך, באתר ynet, 14 בינואר 2022
↑  "Police to investigate No 10 lockdown parties". 25 בינואר 2022. נבדק ב-25 בינואר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  אדר פרימור, מהמסיבות בסגר ועד האינפלציה הגואה: אלו האירועים שהובילו להתפטרותו של ג'ונסון, באתר כלכליסט, 7 ביולי 2022
↑  טלי גולדשטיין‏, בריטניה: רה"מ ג'ונסון שרד הצבעת אי אמון - אך ספג מהלומה קשה, באתר וואלה, 6 ביוני 2022
↑  בוריס ג'ונסון התפטר מהפרלמנט: "הכריחו אותי לעזוב, זה חיסול פוליטי", באתר ynet, 10 ביוני 2023
קטר קיטור

קטר קיטור בעל מנגנון גלגל שיניים ודוד קיטור אלכסוני ברכבת הר וושינגטון - ארצות הברית
קטר הקיטור "ג'ון בול". תצלום משנת 1893
קטר קיטור מבפנים, איור משנת 1802
קטר מכלים
קטר קיטור (באנגלית: Steam locomotive) הוא סוג של קטר רכבת המונע על ידי מנוע קיטור. קטרים מסוג זה מצוידים בדוד קיטור המוסק בפחם, עצים או דלק נוזלי. הקיטור המיוצר בדוד משמש להנעת מנוע קיטור בוכנאי. הקטר נושא בעצמו את הדלק והמים הדרושים לפעולתו או גורר אחריו קרונות מיוחדים לצורך זה.
קטרי הקיטור הראשונים פותחו בממלכה המאוחדת בתחילת המאה ה-19, והוסיפו להיות צורת ההנעה המסילתית העיקרית עד אמצע המאה ה-20. הם נדחקו בהדרגה על ידי קטרי החשמל והדיזל, שראשית הופעתם בתחילת המאה ה-20.
היסטוריה

קטר הקיטור הראשון נבנה על ידי ריצ'רד טרוויטיק, ונסע לראשונה ב-21 בפברואר 1804, אם כי עברו עוד מספר שנים נוספות עד שעיצובם ותכנונם של קטרי קיטור הפך ליעיל ומעשי מבחינה כלכלית.
קטר הקיטור "פיירי קווין" (Fairy Queen, "מלכת הפיות") שנבנה בשנת 1855, הוא הקטר העתיק ביותר בעולם שעדיין נמצא בשירות קבע. הקטר נוסע בין ניו דלהי ואנוואר שבהודו.
הקטר העתיק ביותר בעולם שעדיין ניתן להפעילו נקרא "ג'ון בול" (John Bull). הקטר נבנה בשנת 1831 באנגליה, והוא שמור במצב נייח בארצות הברית, במכון סמית'סוניאן שבוושינגטון הבירה. בשנת 1784, בנה ויליאם מרדוך ממציא סקוטי, קטר קיטור עם גלגלי להב פנימים, הדגם עדיין קיים במוזיאון קולומבוס, אוהיו.
קו הרכבת הראשון בשווייץ, בין שטרסבורג לבזל, נפתח בשנת 1844, והרכבת הראשונה בו הונעה על ידי קטר קיטור. ארצות הברית החלה לפתח קטרי קיטור בשנת 1829, ב-בולטימור וב-אוהיו. מסילות הברזל עליהם נעו הרכבות יובאו מבריטניה.
בשיא המהירות לקטר קיטור מחזיק קטר מסדרת LNER סדרה A4 של חברת רכבת לונדון וצפון-מזרח הבריטית, שמו של הקטר "מאלרד" (Mallard) ומספרו 4468. את שיא המהירות של 203 קמ"ש הקטר קבע בעת שגרר אחריו ששה קרונות וכן קרון עם מד-כוח ב-3 ביולי 1938. קטרי רכבות נוסעים אווירודינמיים מגרמניה וארצות הברית קבעו מהירויות דומות מאוד למהירות השיא, ולכן המהירות הזאת נחשבת על ידי רבים כגבול העליון המעשי של קטרים בעלי הנעת קיטור ישירה.
קטרי ה"ביג בוי" וה"צ'לנג'ר" של חברת יוניון פסיפיק נחשבים לקטרי הקיטור המוצלחים ביותר מבין קטרי הענק.
קטרים חשמליים ודיזל-חשמליים החלו להחליף במחצית הראשונה של המאה ה-20 את קטרי הקיטור בשירות הסדיר. קטרי הקיטור פחות יעילים ממקביליהם המודרניים המונעים על ידי חשמל או דיזל, וכן דורשים כוח אדם גדול יותר על מנת לתפעל ולתחזק אותם.
רשות הרכבות הבריטית (האחראית על הפעלת הרכבות בבריטניה), הראתה במחקריה שתדלוק והפעלת קטר קיטור עולה פי 2.5 מהפעלת קטר דיזל בעל תפוקת כוח זהה, וכן הקילומטרז' היומי שניתן לגמוא על ידי קטר הקיטור נמוך משמעותית. עם עליית המשכורות של כוח העבודה, במיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה, טכנולוגיות חדשות שלא כללו קיטור הפכו ליעילות יותר מבחינה כלכלית.
עד סוף שנות ה-70, מרבית המדינות המערביות הוציאו מכלל שימוש את כל קטרי הקיטור שנועדו לשירות נוסעים. קטרי קיטור שנמצאו בשימוש רכבות המשא הוחלפו בדרך כלל מאוחר יותר.
לקראת סוף המאה ה-20, קטרי הקיטור היחידים שעדיין נמצאים בשימוש באמריקה הצפונית ובמדינות אירופה המערבית פועלים במסילות מורשת (Heritage railways). המסילות והקטרים הללו משמשים בדרך כלל כאטרקציות לתיירים או לחובבי רכבות. בגרמניה קיימת רשת קטנה של מסילות צרות, שמופעלים עליהן קטרי קיטור במהלך כל השנה, והיא שייכת למערכת התחבורה הציבורית הגרמנית. בסין, קטרי קיטור נמצאו בשימוש שוטף עד לשנת 2004, מכיוון שפחם להנעת הקטרים היה משאב נפוץ במדינה יותר מנפט או דיזל.
הודו החליפה את קטרי הקיטור שלה לקטרי דיזל-חשמל או חשמל במהלך שנות ה-80. בחלק מהמסילות ההרריות שנמצאות בגובה רב מעל פני הים, קטרי קיטור נשארים בשימוש מכיוון שהם הרבה פחות פגיעים לשינויים בלחץ האוויר מקטרי הדיזל.
מבנה

קטרי הרכבת הראשונים שהופיעו במאה ה-19 הונעו בעזרת מנועי קיטור, בתחילה על ידי הבערת עצים, ומאוחר יותר על ידי פחם או נפט. הבעירה שימשה להרתחת דוד מים, וקיטור המים הרותחים הוא שיצר את התנועה. מערכת מכנית של בוכנות, שסתומים וטלטלים העבירה את האנרגיה לגלגלי הקטר.
קטר הקיטור נשאר הקטר המצוי ביותר בעולם עד לאחר מלחמת העולם השנייה. תקופת הקיטור ברכבות קשורה בקשר ישיר לתקופת הפחם בעולם. בעשור הראשון של המאה ה-21, קטרי הקיטור הם נדירים ומשמשים בעיקר למשיכת תיירים ורבים מהם מנייטוריים.
‏1) כבשן 2) אגן לאיסוף האפר 3) מים (בתוך הדוד) 4) תא עשן 5) תא הנהג 6) קרון עזר 7) פתח סניקת הקיטור 8) שסתום ביטחון 9) שסתום ויסות 10) משחן בתוך תא העשן 11) בוכנה 12) נחיר סניקת קיטור 13) הינע שסתומי חלוקת הקיטור 14) מוטות שסתום הוויסות 15) יצוע 16) מרכב אחורי 17) מרכב קדמי 18) היצול ומסביו 19) קפיץ עלים 20) בלם סנדלי 21) משאבת בלם אוויר 22) מזווג מרכזי (קדמי) 23) צופר 24) פתח יניקת אוויר.
מערות יונגאנג

הכניסה לאתר המערות
מערות יוּנְגָאנְג (סינית: 雲崗石窟; פיניין: Yúngāng Shíkū, בעבר מערת ווּג'וֹאוּשָׁאן) הן מקדש בודהיסטי עתיק השוכן סמוך לעיר דאטונג במחוז שאנשי שבצפון מזרח הרפובליקה העממית של סין. המערות, המכילות עשרות אלפי פסלים של הבודהה ותלמידיו, הן אחת הדוגמאות הבולטות ביותר לאמנות בודהיסטית סינית, והן אחד מהאתרים המפורסמים ביותר של פסלי בודהה חצובים בסלע בסין. האחרים הם מערות לונגמן, מערות מוגאו ותגליפי הסלע בדאדזו.
אתר המערות שוכן כ-16 קילומטרים מערבית למרכז העיר דאטונג, בעמק הנהר שְׁה לִי. המערות והפסלים נחצבו בבסיס מצוק אבן החול של הרי ווּג'וֹאוּשָׁאן בתקופת שושלת וי הצפונית בין שנת 460 לשנת 525 (במהלך המאות חמישית והשישית לספירה). בסך הכל יש באתר 252 מערות וכוכים ויותר מ-51,000 פסלי ופסלוני בודהה. ב-2001 הכריז ארגון אונסק"ו על מערות יונגאנג אתר מורשת עולמית. בהחלטת ההכרזה קבע הארגון כי מערות יונגאנג הן "מלאכת מחשבת של אמנות מערות בודהיסטית סינית קדומה...המייצגות את המיזוג המוצלח של אמנות סימבולית דתית בודהיסטית מדרום אסיה וממרכזה עם המסורות התרבותיות הסיניות, החל במאה החמישית בחסות קיסרית". מנהלת התיירות הלאומית של סין סיווגה את האתר כאחד מ-66 אתרי התיירות ברמה העליונה ביותר (רמת AAAAA).
היסטוריה

לאחר נפילתה של שושלת ג'ין השתלטה שושלת וי הצפונית על חלקים מצפון סין. מייסד השושלת, הקיסר דָאוֹווּ (道武, שלט 409-398), קבע עם עלייתו לשלטון בשנת 398 את בירתו בעיר פִּינְגְצֶ'נְג (平城), כיום דאטונג. מעמדה החדש הוביל לשגשוגה ולגל של בנייה בעיר. בתקופה זו הגיע הבודהיזם לאזור זה באמצעות נוסעים שהגיעו בדרך המשי הצפונית, המסלול הצפוני ביותר, שאורכו כ-2,600 קילומטרים ושקישר בין הבירה העתיקה צ'אנג-אן (כיום שיאן) למערב דרך מעבר ווּשָׁאו לִינְג לעיר ווויי בגאנסו ומשם לקאשגאר לפני שהגיעה לפרתיה. אומנם הבודהיזם היה תחילה דת זרה עבור השליטים, אבל הם קידמו את מעמדו והפכו אותו לדת המדינה, בייחוד משום שבאסכולה העתיקה של הבודהיזם הושווה שליט נאור לבודהה חי. כשהחלה חציבת המערות באתר יונגאנג בשנת 460 היה הבודהיזם כבר דת מדינה מושרשת בקיסרות וי הצפונית.
חציבת מערות נמשכה 60 שנים בין שנת 460 לשנת 525, וכללה שלושה שלבים. בשלב הראשון בין השנים 460 ל-465 נחצבו בהוראת הנזיר הבודהיסטי טָאן יָאו חמש מערות גדולות, הקרויות כיום "חמש המערות של טָאן יָאו" וממוספרות כיום כמערות מספר 20-16, שש שנים אחרי שהסתיים השלב הראשון בחציבת המערות החל השלב השני והוא נמשך בין השנים 471 ל-494. שלב זה בוצע במימון ובפיקוח של הקיסרים וכלל את זוגות המערות המסופררות 5 ו-6, 7 ו-8, 9 ו-10, ושלישיית המערות 11, 12 ו-13 במרכז האתר. השלב השלישי, בין השנים 494 ל-525, התרחש כשהבירה של שושלת וי הצפונית עברה מדאטונג ללוו-יאנג והקיסרים הפסיקו לתמוך בהקמת מערות חדשות. חלק מהאצילים המשיכו להתגורר בעיר, לעיתים בחלק מעונות השנה והם מימנו הקמת מערות קטנות וכוכים חדשים. בשנת 523 ננטשה דאטונג בעקבות מרד וב-525 הופסקה העבודה באתר יונגאגנג כליל.
מאז שהעבודה באתר הסתיימה נחשפו המערות והפסלים שנחצבו באבן חול שעמידותה נמוכה לבליה נרחבת. עקב כך נעשו ניסיונות חוזרים ונשנים בשנים אחר-כך לשמר את המערות ולשפץ את הנזק המצטבר לפסלים ולמערות. כך עולה למשל מרישומים שבשנת 640, בתקופת שושלת טאנג, הושלם ככל הנראה פסל בודהה במערה מספר 3. בשנים 1060-1049 בתקופת שושלת ליאו ששלטה בצפון סין שופצו פסלים רבים שנפגעו, ונבנו "עשרת המקדשים של יונגאנג" לפני המערות. המקדשים העשויים עץ עלו באש, 60 שנים אחר-כך ב-1122. בשנת 1621, בתקופת שלטונו של הקיסר שׁוּנְגְ'ה, הקיסר השלישי משושלת צ'ינג (שלט 1661-1643) נבנו 4 מבני עץ שנשמרו עד ימינו שהגנו על מערות 8-5 ושנועדו להגן על המערות מפני פגעי מזג אוויר. במקביל נצבעו מחדש הפסלים במערות 6-5 ו-13-9. מאז שנות ה-50 עושה הממשל הסיני מאמצי שימור באתר. בין השאר נסתמו סדקים בסלע מעל המערות שדרכם חלחלו מים שגרמו לבליה וניטעו עצים שנועדו לצמצם את נזקי סופות החול. בנוסף נעשו ניסיונות לצמצם את הנזקים מהזיהום ממכרות הפחם הרבים שבסביבה.
בשנת 2001 צרף ארגון אונסק"ו את אתר מערות יונגאנג לרשימת אתרי המורשת העולמית, כשהוא מתאר אותו כ"מלאכת מחשבת של אמנות מערות בודהיסטית סינית קדומה"