stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוכסות הולשטיין
היסטוריה > איחוד מחדש

בשנת 1713, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, נכבשו אחוזותיהם של הדוכסים של שלזוויג-הולשטיין-גוטורפ בשלזוויג, כולל שלוס גוטורף, על ידי חיילים דנים מלכותיים. בהסכם פרדריקסבורג משנת 1720, קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ הסגיר אותם לאדונו, הכתר הדני.
השטחים הנותרים שלו יצרו את דוכסות הולשטיין-גוטורפ, המנוהלת מקיל. בשנת 1773, נכדו של קרל פרידריך, פאבל הראשון, קיסר רוסיה, נתן לבסוף את אדמות הולשטיין שלו למלך הדני, בתפקידו כדוכס הולשטיין, בתמורה לדוכסות אולדנבורג, והולשטיין התאחדה כמדינה אחת.
עם פירוק האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1806, זכתה דוכסות הולשטיין בריבונות.
לאחר קונגרס וינה ב-1815, דוכסות הולשטיין הפכה לחברה בקונפדרציה הגרמנית, וכתוצאה מכך נוצרו מספר סכסוכים דיפלומטיים וצבאיים על מה שנקרא שאלת שלזוויג-הולשטיין. דנמרק הגנה על שלטונה על הולשטיין במלחמת שלזוויג הראשונה של 1848–1851 נגד ממלכת פרוסיה. עם זאת, במלחמת שלזוויג השנייה (1864) כבשו כוחות פרוסים ואוסטרים את שלזוויג. כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק נאלץ לוותר הן על שלזוויג והן על הולשטיין בהסכם וינה (1864) ב-30 באוקטובר. תחילה הועמדו תחת שלטון משותף בית משותף, פרוסיה ואוסטריה קיבלו על עצמם את הניהול של שלזוויג והולשטיין, בהתאמה, במסגרת אמנת גאשטיין מ-14 באוגוסט 1865. עם זאת, המתיחות בין שתי המעצמות הגיעה לשיא במלחמת אוסטריה–פרוסיה של 1866. בעקבות שלום פראג (1866), הפרוסים המנצחים סיפחו הן את שלזוויג והן את הולשטיין בצו מ-24 בדצמבר 1866, ולאחר מכן הקימו את המחוז המאוחד של שלזוויג-הולשטיין.
תיאור אלגורי של כריסטיאן השביעי מדנמרק המאחד את החלקים המלכותיים והדוכסיים של הולשטיין, צייר על ידי ניקולאי אבידגור
גלריית האקדמיה

ערך זה עוסק בגלריה בוונציה. אם התכוונתם לגלריה בפירנצה, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גלריה
 כתובת:  דורסודורו 
 מיקום:  ונציה 
 מדינה:  איטליה 
 מייסדים:  נפוליאון בונפרטה 
 מבקרים בשנה:  97,731 (נכון ל־2020)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1750
 תאריך פתיחה רשמי:  1817 
 אדריכל:  אנדראה פלדיו, ג'ורג'ו מאסארי 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הרנסאנס, אדריכלות הבארוק, אדריכלות גותית 
 מידות
 שטח:  12,000 מ"ר (נכון ל־2018) 
 קואורדינטות:  45°25′52″N 12°19′41″E﻿ / ﻿45.431078°N 12.328139°E﻿ / 45.431078; 12.328139
 www.gallerieaccademia.it
  (למפת ונציה מוגדלת) גלריית האקדמיה(למפת ונציה רגילה) גלריית האקדמיה
 
"גבר צעיר עם ספר", דיוקן מעשה ידי לורנצו לוטו (1527)
האקדמיה (איטלקית: Gallerie dell'Accademia) היא מוזיאון לאמנות בוונציה שבאיטליה. האקדמיה נמצאת על הגדה הדרומית של התעלה הגדולה, בסמוך לגשר האקדמיה (הנקרא על שמה).
היסטוריה

האקדמיה נוסדה בשנת 1750 על ידי רשויות הרפובליקה של ונציה כבית ספר ללימוד ציור, פיסול ואדריכלות. מטרת בית הספר הייתה ליצור מוסד מתחרה או מקביל למוסדות דומים כגון האקדמיה של סן לוקא שברומא, והאקדמיה קלמנטינה שבבולוניה.
עם המורים אשר לימדו באקדמיה נמנה ג'אנבטיסטה טייפולו.
בשנת 1807 שונה שמה של האקדמיה ל"אקדמיה המלכותית לאמנויות יפות" (Accademia Reale di Belle Arti), והיא עברה למשכנה הנוכחי בהוראת נפוליאון בונפרטה. בתקופה זו נעזבו כנסיות רבות, וחלק מחלל כנסיית מריה דלה צ'אריטה (מריה של הצדקה) הפכה לחלק משטח המוסד. הכנסייה נבנתה בשנת 1343, אף שחזית המבנה נבנתה בשנת 1441 בתכנונו של האדריכל ברתולומאו בון.
מוצגים

במוזיאון מוצגות יצירות אמנות רבות של אמנים ונציאנים. היצירות מוצגות לפי סדר כרונולוגי. בין היתר מוצגות יצירות מעשה ידי ג'נטילה בליני, ג'ובאני בליני, ברנרדו בלוטו, קאנאלטו, ויטוריו קרפאצ'ו, ג'וליו קרפיוני, צ'ימה דה קונליאנו, דומניקו פטי, פייטרו גספארי, לוקה ג'ורדאנו, פרנצ'סקו גוארדי, ג'ורג'ונה, שארל לה ברון, פיטרו לונגי, לורנצו לוטו, אנדראה מנטניה, רוקו מארקוני, אנטונלו דה מסינה, ג'אנבטיסטה פיאצרטה, ג'ובאני בטיסטה פיטוני, ג'ובאני בטיסטה טייפולו, טינטורטו, טיציאן, פאולו ורונזה, ג'ורג'ו ואזארי, פרנצ'סקו אייץ וכן יצירתו הידועה של לאונרדו דה וינצ'י: "האדם הוויטרובי".
דון קירשנר

| --- | --- |
כיתוב=קרישנר בחברתן של דיון וורוויק, הלן רדי ואוליביה ניוטון-ג'ון בשנת 1974
 לידה:  17 באפריל 1934 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  17 בינואר 2011 (בגיל 76) בוקה רטון, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1958 
 מקום לימודים:  מכללת אופסלה, הקמפוס החינוכי ג'ורג' וושינגטון 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2012) 
 www.donkirshner.com
 פרופיל ב-IMDb
 
דון קירשנר (באנגלית: Don Kirshner‏; 17 באפריל 1934 - 17 בינואר 2011) היה מפיק מוזיקלי יהודי אמריקאי ואחד ממעצבי הצליל של שנות השישים והשבעים במוזיקה הפופולרית האמריקאית. "האיש בעל אוזן הזהב" היה בעליה של חברת אלדון והעסיק בבניין בריל בניו יורק כמה מכותבי השירים המוכשרים והפורים ביותר באותה תקופה כקרול קינג, ג'רי גופין, ג'יימס טיילור, ניל סדקה וניל דיימונד. בעקבות "הפלישה הבריטית" (חדירת להקות בריטיות לארצות הברית ובראשן הביטלס) יצר את להקת המאנקיז. בשנות השבעים אירח בתוכנית הטלוויזיה שלו את המבצעים החשובים ביותר בעולם הפופ.
תולדות חייו

קירשנר נולד ברובע הברונקס למשפחה יהודית ולמד מנהל עסקים בקולג' העירוני. ניסיונו הראשון בתעשיית המוזיקה היה ניהול הזמרת קוני פרנסיס אותה חיבר לחברו מימי בית הספר, בובי דארין, שגם את הקריירה שלו הזניק. מתוך תחושה שאין מספיק שירים טובים יצר יחד עם אל נוויס את חברת אלדון והחל לגייס כותבים. הכותבים הועסקו בחדרים קטנים בבניין בריל, כאשר קירשנר גורם להם להתחרות זה בזה על יצירת השיר שיהיה הלהיט הבא במצעד הפזמונים בכך יצר אווירה תחרותית מאוד אך גם יצירתית ופורה. הוא ידע להתאים את השירים לטעם הקהל ולבחור שירים שידע כי יהיו ללהיטים. שירים כ-"Will You Love Me Tomorrow" ו-"The Loco-Motion" הפכו ללהיטים בן לילה. את השירים ביצעו בעיקר להקות בנות כ"שנגרי-לה'ס" (the Shangri-Las), ה"רונט'ס" (the Ronettes) ה"קריסטלס" (the Crystals) ולהקת הבנים "הדריפטרס".
עם כניסת הביטלס לארצות הברית מכר קירשנר את אלדון לקולומביה רקורדס והיה לאחד האנשים העשירים ביותר בתעשיית המוזיקה. הוא נשאר ב"קולומביה" והחל לחפש את "התשובה האמריקאית לביטלס". במהלך 1966 פרסם בעיתונות וברשת הטלוויזיה NBC מודעות שקראו לבנים צעירים, מוזיקליים ונאים להתייצב למבחני בד. הוא בחר בארבעה, ויצר את להקת "המונקיס" (קרי "הקופים", כתובה בשגיאת כתיב כמו שהביטלס היא "חיפושיות" בשגיאת כתיב). הלהקה זכתה לפופולריות רבה ולמכירות שיא, שיריה נכתבו ברובם על ידי צוות כותבים שעבד עם קירשנר בבניין בריל. להיטה "I'm a Believer" (שנכתב על ידי ניל דיימונד), שדימה את סגנון הביטלס, שהה במקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100 שבעה שבועות בדצמבר 1966 וינואר 1967 והיה אחד הסינגלים הבודדים שמכר 10 מיליון עותקים.
ב-1973 היה לטייקון תקליטים ויצר את חברת דון קירשנר הפקות (Don Kirshner Productions) במסגרתה פיתח תוכנית טלוויזיה בשם "קונצרט הרוק של דון קירשנר" (Don Kirshner's Rock Concert). התוכנית אירחה את מיטב המבצעים והלהקות של התקופה כהאיגלס, הראמונס, קיס, אבבא, הבי ג'יז, סליי אנד דה פמילי סטון, בילי ג'ואל, טינה טרנר, לינדה רונסטאדט ורבים אחרים. לאחר הופעה בתוכנית החתים קירשנר את להקת קנזס, בה ראה פוטנציאל מסחרי והפך אותה לאחת הלהקות המצליחות בעולם.
שינוי הטעם המוזיקלי וגיוונו ותחילת שידורי תחנת הטלוויזיה MTV הפכו את תוכניתו של קירשנר לרלוונטית פחות והיא הופסקה ב-1981.
קירשנר נפטר מדום לב בביתו שבבוקה ראטון, פלורידה, בינואר 2011.
גלריית ויטוריו אמנואלה השני

| --- | --- |

השקפה על הגלריה מפיאצה דל דואומו
 מידע כללי
 סוג:  ארקדה מרכז קניות
 על שם:  ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה 
 כתובת:  Piazza del Duomo
 מיקום:  מילאנו
 מדינה:  איטליה איטליה
 בעלים:  עיריית מילאנו
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1865–1877 (כ־12 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  15 בספטמבר 1867 
 עלות:  30 מיליון לירות איטלקיות (מקביל ל-90 מיליון אירו לשנת 2003)
 אדריכל:  ג'וזפה מנגוני
 סגנון אדריכלי:  נאו-רנסאנס 
 מידות
 גובה:  29.2 מטר מטר
 גובה פנימי:  47 מטר מטר
 שטח:  4,165 מ"ר (רק הגלריה 17,582 מ"ר (כל המבנה)
 קומות:  3
 קואורדינטות:  45°27′56″N 9°11′24″E﻿ / ﻿45.465638888889°N 9.19°E﻿ / 45.465638888889; 9.19
  (למפת מילאנו מוגדלת) גלריית ויטוריו אמנואלה השני(למפת מילאנו רגילה) גלריית ויטוריו אמנואלה השני he
 
גלריית ויטוריו אמנואלה השני (באיטלקית: Galleria Vittorio Emanuele II) הוא מרכז הקניות העתיק ביותר באיטליה ונקודת ציון מרכזית במילאנו. הגלריה שוכנת בתוך ארקדה כפולה בת ארבע קומות במרכז העיר, וקרויה על שם ויטוריו אמנואלה השני, המלך הראשון של ממלכת איטליה. היא תוכננה בשנת 1861 ונבנתה על ידי האדריכל ג'וזפה מנגוני בין השנים 1865 ל-1877.
המבנה הוא פסאז' המורכב משני ארקדות מקושתות מזכוכית המצטלבות בחלל מתומן המכסה את הרחוב המחבר בין פיאצה דל דואומו לפיאצה דלה סקאלה. הגלריה מחברת בין שניים מציוני הדרך המפורסמים ביותר של מילאנו: קתדרלת מילאנו ותיאטרון לה סקאלה, אך הגלריה היא נקודת ציון בפני עצמה.
חנויות, מסעדות ומלונות

הגלריה מכונה לעיתים קרובות il salotto di Milano (חדר האירוח של מילאנו), בשל החנויות הרבות שבה וחשיבותה כמקום ישיבה ואכילה מרכזי.
החל משנת 2013 הארקדה מכילה בעיקר חנויות יוקרה המוכרות הוט קוטור, תכשיטים, ספרים וציורים, כמו גם מסעדות, בתי קפה, ברים ומלון. הגלריה מפורסמת בהיותה ביתם של כמה מהחנויות והמסעדות הוותיקות במילאנו, כמו קפה Biffi (שנוסד בשנת 1867 על ידי פאולו ביפי, הקונדיטור המלכותי), מסעדת Savini ו ה-Camparino, הבר הרשמי של קבוצת קמפרי.
בשנת 2012 נמנע מסניף של רשת מקדונלד'ס לחדש את חוזהו בגלריה, לאחר 20 שנות פעילות בה. הרשת טענה כי מדובר בשוכר היחיד שנשלל ממנו זכות הסירוב הראשונה בחכירה החדשה, וכי המכרז הציבורי להחלפתה "לא הוגן". מקדונלד'ס תבע את בעל הבית - עיריית מילאנו - בגין 24 מיליון אירו בפיצויים, בטענה כי אובדן החכירה ישלול ממקדונלד'ס 6 מיליון אירו לשנה במכירות. בסופו של דבר, מקדונלד'ס הוחלפה בחנות פראדה השנייה של הגלריה, והרשת ויתרה על תביעתה נגד עיריית מילאנו לאחר שקיבלה את ההזדמנות לפתוח מסעדה חדשה באזור סמוך.
הערות שוליים

↑  Pevsner, N. (1976). A History of Building Types. Princeton, JC: Princeton University Press. pp. 265.
↑  McDonald's sues Milan over eviction from Galleria, Reuters, ‏16 באוקטובר 2012
↑  McDonald’s sues over Milan eviction, THE FINANCIAL TIMES
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291589505171  GND: 4232518-3  LCCN: n2011026577  VIAF: 124131718   WorldCat (עם VIAF): 124131718 
גלריית ויטוריו אמנואלה השני בחג המולד
דביר (עיר עתיקה)

דְּבִיר (נקראה גם קִרְיַת סֵפֶר ואולי גם קִרְיַת-סַנָּה) הייתה עיר כנענית חשובה ביותר מדרום לחברון, במעמד דומה לזה של חברון ולכיש. התנ"ך מספר כי העיר נכבשה בידי כוחותיו של יהושע בן נון והייתה עיר חשובה בנחלת שבט יהודה שניתנה לכוהנים.
דְּבִר במקרא > דביר ומסורות כיבושה

דביר היא אחת הערים הבודדות שקיימות בידנו עדויות מפורטות במקרא לגבי נסיבות כיבושה (ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוקים ט"ו–י"ט ותיאור מקביל בספר יהושע, פרק י', פסוקים ל"ח–ל"ט ובספר שופטים, פרק א', פסוקים י"א–ט"ו).
בנוסף, דביר מוזכרת בתנ"ך כאחת מ-31 הערים אשר כבש יהושע בן נון: ”וַיָּשָׁב יְהוֹשֻׁעַ וְכָל יִשְׂרָאֵל עִמּוֹ דְּבִרָה וַיִּלָּחֶם עָלֶיהָ. וַיִּלְכְּדָה...וַיַּכּוּם לְפִי חֶרֶב וַיַּחֲרִימוּ אֶת כָּל נֶפֶשׁ אֲשֶׁר בָּהּ לֹא הִשְׁאִיר שָׂרִיד... (יהושע, י', ל"ח–ל"ט)”.
כפי שניתן לראות, המקורות המקראיים שלעיל נבדלים במידה מסוימת באשר לכיבוש חברון ודביר, הכרוכים זה בזה. ואלה 3 הגרסאות העיקריות:
1. חברון נכבשת בידי כלב בן יפונה, המזכיר ליהושע את ההבטחה שקיבל בתום פרשת המרגלים, ויהושע אכן מאשרר את ההבטחה. כלב מציע את עכסה בתו למי שיכבוש את דְּבִר /קִרְיַת סֵפֶר; עתניאל בן קנז אחי כלב נענה לאתגר, כובש את דביר וזוכה בעכסה, המבקשת ומקבלת מכלב אביה את גולות המים.
2. חברון נכבשת בידי כלל שבט יהודה במסע כיבושים משל עצמו, כחלק ממסעות כיבושים נפרדים של השבטים השונים לאחר מות יהושע. לאחר כיבוש חברון נכנס כלב לתמונה, ומכאן מובא מילה במילה הסיפור הקודם על כיבוש דביר, אשר כלב מאציל לעתניאל, ועל גולות המים (שופטים א יב–טו).
3. חברון ודביר נכבשות בידי יהושע וכלל ישראל, כחלק ממסע מלחמה אחד בו הוא כובש את כל מרכז ודרום הארץ, לאחר כיבוש יריחו והעי. בהמשך לכך מופיעה רשימת 31 מלכי כנען אותם הכו יהושע ובני ישראל, ובהן גם חברון ודביר.
גרסאות אלה ניתנות לכאורה ליישוב חלקי מתוך השקפה הרמוניסטית של פירוש מסורתי, שהרי לפי המסורת כלב וקנז הם בני שבט יהודה, המשתייך לכלל ישראל; אולם יש לשים לב שיש כאן לפחות שתי גרסאות נבדלות על כיבוש הארץ (ובתוכה דביר וחברון): האחת שיהושע וכלל ישראל כבשו את כל דרום ומרכז הארץ במסע אחד, והאחרת לפיה השבטים כבשו את נחלותיהם לאחר מות יהושע, ודביר וחברון בכלל זה.
חקר המקרא הביקורתי, לעומת זאת, משחזר כאן 3 גרסאות שונות לכיבוש הארץ בכלל, ודביר וחברון בפרט: מסורת כלבית מקומית, מסורת יהודאית של כלל יהודה, ומסורת שלפיה כבש יהושע עצמו, עם כלל ישראל, את כל הארץ לרבות חברון ודביר.
מקובל להניח כי הסיפור המקומי ביותר הוא גם המסורת הקדומה ביותר: כלב בן יפונה כובש את חברון, ומאציל את כיבוש דביר לעתניאל בן קנז. כלב מייצג את הכלבים, תת-שבט חזק ביהודה, שמרכזו בחברון וסביבותיה. גם הקנזים הם תת-שבט בולט, והסיפור מציג את יחסי הכוחות ביניהם, כמקובל בגנאלוגיות מסוג זה המוכרות בחברות שבטיות רבות. הסיפור גם מוצא לנכון להסביר את בעלות דביר והקנזים על גולות המים שלכאורה אמורות להיות ברשות הכלבים. הזיהוי ההסטורי-ארכאולוגי של ערי הכלבים מול ערי הקנזים, וזיהויין בשטח של גולות המים, מאששים פרשנות גנאלוגית זו.
דְּבִר במקרא > דביר ברשימת ערי יהודה

דביר נזכרת ברשימת ערי יהודה, בקבוצה 5 היא קבוצת דרום ההר, בספר יהושע, ט"ו, מ"ט.
רשימת זו של ערי יהודה מופיעה בספר יהושע, פרק ט"ו, פסוקים כ"א–ס"ב במסגרת תיאור נחלת יהודה; זהו המקור הטופונימי המפורט ביותר במקרא, והבסיס למחקר הגאוגרפי-היסטורי של יהודה המקראית. ניתוח טקסטואלי והסטורי מראה כי היא חלק מרשימה גדולה יותר שכללה גם את ערי בנימין בספר יהושע, פרק י"ח, פסוקים כ"א–כ"ח, כלומר את מלוא היקפה של ממלכת יהודה. הרשימה איננה מהתקופה המשוערת של יהושע או של ההתנחלות, שכן היא משקפת שיא יישובי אליו הגיעה ממלכת יהודה רק במאות 8–7 לפסה"נ, בערך ימי חזקיהו או יאשיהו (עדיפות מסוימת לאחרון). אשר למהות הרשימה המקורית יש מחלוקת. היה מקובל להניח שהיא שיקפה חלוקה מנהלית של ממלכת יהודה, שכן הערים ערוכות בקבוצות גאוגרפיות. אולם גבולותיהן של הקבוצות אינם מוגדרים, והן נכנסות לעיתים זו לתוך זו. כל שניתן לומר הוא שהרשימה משקפת את המצב היישובי בממלכת יהודה, כנראה בימי יאשיהו. סקר הר יהודה והמחקר הנלווה אליו תומך במסקנה זו.
דְּבִר במקרא > דביר ברשימת ערי הלוויים

בתקופת הממלכה המאוחדת הייתה דביר אחת מערי הלוויים (דברי הימים א', ו', מ"ג).
רשימת ערי הכוהנים והלויים, ספר יהושע, פרק כ"א = ספר דברי הימים א', פרק ו', פסוקים ל"ט–ס"ו, כוללת 9 ערים ביהודה. מההר נזכרות 6 ערים, ובדרומו בלבד: חברון, יתיר, אשתמוע, חלן, דביר, יוטה. בשפלה 3 ערים נוספות: לבנה, עשן, בית-שמש. ריכוז זה מהווה חריגה בולטת מהסכמטיות הקיצונית של הרשימה, שבה מוקצות לכל שבט 4 ערים כך שהמניין הכולל הוא 48. המחבר או העורך המקראי מצדיק זאת בכך ששמעון ויהודה נטלו חלק אחד ברשימה, אך גם מניין זה צריך להיות 8 ולא 9 ערים (מהן רק עשן עשויה להחשב על שמעון). גם ביהודה, כאמור, אין פיזור הערים הומוגני, ואומר דרשני.
בנימין מזר סבר כי הערים הן מרכזי מינהל שארגן שלמה הצעיר בסוף ימי דוד ספר דברי הימים א', פרק כ"ג–פרק כ"ו, כשללויים תפקיד מרכזי במינהל ולא רק בפולחן. מכלול הערים מתאים לתחום הממלכה המאוחדת של דוד ושלמה, אך הן מקובצות בכמה גושים. לפי מזר, וכן יוחנן אהרוני, נועדו גושי התיישבות הלויים לחזק את ספר הממלכה או אזורים בעייתיים בתוכה. ריכוזן בדרום יהודה מכוון לפקח על האוכלוסייה ה"לא ישראלית" לדעתו – הכלבים והקנזים.
ואילו נדב נאמן סבור שתיאורי נחלות השבטים אינן מבטאות מצב שבטי או מנהלי שהיה קיים אי פעם במציאות, ולדעתו רק 13 ערי בני אהרון (שביהודה ובבנימין) מהוות גרעין היסטורי לרשימה; מחברה המאוחר נטל 13 ערים אלה והשלימן לסכימת 48 הערים הבלתי היסטורית תוך שימוש בשמות שלקח מרשימות ערי המקלט ורשימת גבולות השבטים, רשימה שאף היא אינה היסטורית לשיטתו אבל משקפת היקף טריטוריאלי מימי הממלכה המאוחדת. אבי עופר מקבל את דעת נאמן על גרעינה ההיסטורי של הרשימה, ולדעתו, הנסמכת על סקר הר יהודה, ריכוז ערי הלויים בדרום יהודה נראה יותר מכל כמשקף ריכוז התיישבותי פשוטו כמשמעו, באזור בעל ייחוד אקולוגי. בולטת העובדה כי תחום ההתיישבות הוא הרחבה מסוימת של תחומי קבוצה 5 ברשימת ערי יהודה. נראה אפוא שלפנינו התיישבות בדרום ההר של משפחות הקשורות ללוי, לצד משפחות קנזיות, כלביות, קיניות ואחרות. דביר היא אחת הערי החשובות מסוג זה, ומסתבר שהתיישבו בה בני לוי, לצד הקנזים שהמסורת מייחסת להם את כיבוש העיר.
דְּבִר במקרא > מסורות הענקים

דביר מוזכרת גם כאחת מהערים עליהן נאמר: "וַיַּכְרֵת אֶת-הָעֲנָקִים מִן-הָהָר" (יהושע, י"א, כ"א).
זהותם של הענקים או ילידי הענק במסורות חברון ודביר נדונה רבות במחקר הביקורתי. נראה שלפי המסורת הקדומה יושבי חברון וסביבתה הם אֲחִימַן שֵׁשַׁי וְתַלְמַי יְלִידֵי הָעֲנָק, ולכינוי ענק כנראה לא היה בתחילה גוון אגדי של נפילים אנשי מידות. ראו בהם קבוצה חורית, פלישתית, חיתית, או קבוצה שמית מערבית הנזכרת גם במקורות חוץ מקראיים מהאלף השני לפסה"נ, למשל בתעודות מארי. במקרה זה נהוג להבין את השם לפי המילה השמית-עברית שפירושה 'עדי לצוואר' (ברא' רבה כו, 16), שעודנה בשימוש בעברית במובן זה. בהתאם לניתוח זה, רק במסורות הנחשבות מאוחרות יותר החלו לזהותם עם נפילים ואנשי מידות, והמילה ענק הפכה לשם נרדף למשמעות זו; בעברית המודרנית זו המילה הנפוצה לתיאור אנשי מידות בעלי קומה גבוהה מהרגיל.
נראה איפה שילידי הענק היו יחידה שבטית כנענית / אמורית שישבו בהר חברון ובדביר ערב הגעת הכלבים והקנזים, שהורישו אותם מאזור זה.
דְּבִר במקרא > קִרְיַת סֵפֶר ו"קִרְיַת-סַנָּה"

העיר נודעה גם בשם קִרְיַת סֵפֶר או קִרְיַת-סַנָּה, כפי שמצוין בספר יהושע: ”וַיַּעַל מִשָּׁם אֶל יֹשְׁבֵי דְּבִר, וְשֵׁם דְּבִר לְפָנִים קִרְיַת סֵפֶר (יהושע, ט"ו, ט"ו)”. בתקופת התנחלות השבטים, נכללה העיר בתחומו של שבט יהודה (יהושע, ט"ו, מ"ט) ”וְדַנָּה וְקִרְיַת-סַנָּה, הִיא דְבִר”. לגבי השם האחרון יש ויכוח במחקר. נות טען כי בפסוק זה אכן נזכרה עיר בשם קִרְיַת-סַנָּה, וכי הגלוסה "הִיא דְבִר" אינה אלא זיהוי מוטעה של המעתיק. אולם בדרך כלל מקבלים את הנוסח במלואו לפי תרגום השבעים, שם מופיע השם קִרְיַת סֵפֶר. לפי פרשנות זו, קִרְיַת-סַנָּה אינו אלא שיבוש של השם קִרְיַת סֵפֶר, שנובע מדמיון צלילים הומויוטלאוטון לדַנָּה המופיעה קודם לכן. אם אכן כך הוא, דביר לא נקראה מעולם קריית סנה, אלא שיש כאן שיבוש מעתיק בלבד.
זיהוי התל

במחצית השנייה של המאה ה-19 זיהה הארכאולוג קלוד קונדר את דביר המקראית עם הכפר דאהרייה, בהר חברון.
זיהוי זה עמד בעינו עד שנת 1924, בה הציע ויליאם פוקסוול אולברייט לזהות את תל בית מירסים עם דביר המקראית. הזיהוי של אולברייט התקבל בזמנו על דעת כל החוקרים בהיותו תל כנעני מובהק שהושמד בשריפה גדולה במאה ה-13 לפני הספירה. במשך השנים הועלו ספקות ביחס לתיארוך של אולברייט. ב-1951 עלה קיבוץ השומר הצעיר על הקרקע כ-10 ק"מ מדרום-מערב לתל. ועדת השמות הממשלתית סירבה לבקשת אנשי הקיבוץ לקרוא לו "דביר" כשם התל, בשל היותו רחוק מדי, והסכימה לכנות אותו דבירה, לאמור "בדרך לדביר".
בשנת 1968 החלה משלחת ארכאולוגית בראשותו של משה כוכבי לבצע סקר ארכאולוגי בדרום הר חברון. גולת הכותרת של הסקר הייתה זיהוי דביר המקראית בחירבת רבוד (נ"צ 1515/0933) הסמוכה לכפר רבוד. העולם הארכאולוגי מעדיף, ככלל, את זיהויו של משה כוכבי שנראה מתאים יותר מבחינות שונות. אולם אין תמימות דעים בקרב החוקרים ביחס למיקומה האמיתי של דביר המקראית, ובפרט אולברייט עמד על זיהויה בתל בית מרסים. מאז מותו של אולברייט אין שום ויכוח רציני במחקר על זיהויו של כוכבי.
הממצא הארכאולוגי ב"תל דביר" (ח'רבת רבוד) ופירושו

תל דביר הוא תל קדום השוכן על אפיקו של נחל חברון, כ-8 ק"מ צפון-מערבית לכפר הפלסטיני א-סמוע וכ-3 ק"מ מערבית לעתניאל בדרום בהר חברון. התל מזוהה כאמור על ידי החוקרים עם העיר המקראית דְּבִיר.
הישוב במקום התקיים ברציפות מתקופת הברונזה העתיקה (על כך מעידים שלל ממצאים ארכאולוגיים, ובעיקר בית קברות מהתקופה שנחשף מזרחית לתל בשנת 1968–1969 על ידי המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב), למעט תקופה קצרה של חורבן בסוף המאה ה-8 לפנה"ס, ועד לחורבן הבית הראשון.
בתקופת ממלכת יהודה, במאה ה-9 לפנה"ס בוצרה העיר באופן משמעותי, על כך מעידים שרידי החומה העבה שנחשפה על גבי התל. החומה הקיפה שטח בגודל של כ-50 דונם, המעיד על גודלה של העיר באותה תקופה. אך כאמור תקופה קצרה אחר כך חרבה דביר, במסגרת מסע המלחמה שערך סנחריב מלך אשור, בממלכת יהודה בסביבות שנת 701 לפנה"ס.
דביר נושבה מחדש במאה ה-7 לפנה"ס, בוצרה על ידי חומה חדשה ואף התפשטה אל מעבר לתחום חומותיה, כפי שניתן לראות עד היום, בשרידי הרובע מצפון – מערב לתל.
בשנת 586 לפנה"ס חרבה דביר בשנית, הפעם בידי נבוכדנצאר מלך בבל, בדומה לשאר ערי יהודה.
העיר נושבה לפרק זמן קצר, בתקופת שיבת ציון, אולם היישוב במקום היה דליל בהשוואה לקודמו ולא האריך ימים.
לקריאה נוספת

משה כוכבי, הסקר בארץ יהודה. יהודה שומרון וגולן - סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח (עורך: משה כוכבי), תשל"ב, עמ' 19-89.
משה כוכבי, חרבת רבוד היא דביר, בתוך יוחנן אהרוני (עורך), חפירות ומחקרים מוגשים לפרופ' שמואל ייבין, תל אביב, 1973
אבי עופר, הר יהודה בתקופת המקרא (עבודת ד"ר), אוניברסיטת תל אביב, 1993
ספר יהושע, פרקים י', ט"ו.
איתן אבניאון, המילון האנציקלופדי של המקרא, הוצאת איתאב – בית הוצאה לאור, 2003.
הערות שוליים

↑  ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוקים י"ג–י"ד
↑  ספר יהושע, פרק י"ד, פסוקים ו'–ט"ו
↑  ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוקים ט"ו–י"ט = ספר שופטים, פרק א', פסוקים י"א–ט"ו, בשינויים קטנים מאד.
↑  ספר שופטים, פרק א', פסוקים א'–י'
↑  ספר שופטים, פרק א', פסוקים י"א–ט"ו
↑  ספר יהושע, פרק י', פסוקים ל"ו–ל"ט
↑  ספר יהושע, פרק י'
↑  ספר יהושע, פרק י"ב, פסוקים ט'–כ"ד
↑  ספר יהושע, פרק י"ב, פסוק י'
↑  ספר יהושע, פרק י"ב, פסוק י"ג
↑  אנציקלופדיה מקראית ב: 588-590, הערך דְבִר
↑  אלברכט אלט, Judas Gaue unter Josia PJb 21, 1925}, עמ' 100-117. נמצא גם בכרך II של מאמריו, 1953: 267-288.
↑  נדב נאמן, רשימות הערים של יהודה ובנימין וממלכת יהודה בימי יאשיהו. ציון נד, תשמ"ט, עמ' 17-71.
↑  אבי עופר, הר יהודה בתקופת המקרא (עבודת ד"ר), אוניברסיטת תל אביב, 1993, עמ' 1: 74-92, 4: 21-25.
1 2  אבי עופר, הר יהודה בתקופת המקרא (עבודת ד"ר), אוניברסיטת תל אביב, 1993, עמ' 1: 68-69, 4: 20.
↑  בנימין מזר, רשימת ערי הכוהנים והלוויים. כנען וישראל - מחקרים היסטוריים, תשל"ד, עמ' 222-233. מבוסס על מאמרו באנגלית משנת 1960.
↑  אטלס כרטא לתקופת המקרא (מהדורה שניה מתוקנת), ירושלים, 1974 מפה 108.
↑  Nadav Na'aman, Borders & Districts in Biblical Historiography. Jerusalem Biblical Studies 4, 1986, עמ' 203-236
↑  ספר במדבר, פרק י"ג, פסוק כ"ב = ספר שופטים, פרק א', פסוק י'
↑  ספר במדבר, פרק י"ג, פסוקים ל"ב–ל"ג
1 2  אבי עופר, הר יהודה בתקופת המקרא (עבודת ד"ר), אוניברסיטת תל אביב, 1993, עמ' 1: 5-11, 4: 3, 7.
↑  אנציקלופדיה מקראית ב: 588
↑  Conder, C.R., The Royal Cnaanite and Levitical City of Debir, PEFQ 1875 pp.48-56
↑  William F. Albright, The Excavations of Tell Beit Mirsim II, The Bronze Age, AASOR 17 (1938)
| ערי הכהנים בעת בית ראשון ושני |
| --- | --- | --- |
| תשע ערים משבט יהודה ושמעון | חברון • לִבְנָה • יַתִּר • אֶשְׁתְּמוֹעַ • חלן • דְּבִר	 • עין • יֻטָּה • בית שמש |  |
| ארבע ערים משבט בנימין | גבעון • גבע • עֲנָתוֹת • עַלְמוֹן |  |
| כ"ד ערי הגליל בהן התיישבו משמרות הכהונה לאחר חורבן בית שני | מירון • ציפורי • פסוטה • עילוט • בית לחם הגלילית • יודפת • עיילבון • שדה עמודים • חירבת אירביד • כאבול • כפר כנא • צפת • תל מעון (טבריה) • שיחין • מע'אר • חרבת יבנית • כפר ממלח • נצרת • עראבה • מגדל • כוכב הירדן - כאוכב אל הווא • כפר ענאן • תל צלמון • חמי טבריה (חמת אריח) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539367105171  VIAF: 315170094   WorldCat (עם VIAF): 315170094 
תל דביר
גבי בן יקר

| --- | --- |
 בימוי:  אורי ברבש
 הופק בידי:  אלי דורי
 תסריט:  ערן פרייס
 שחקנים ראשיים:  ראו פסקה שחקנים
 צילום:  יחיאל נאמן
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  1982
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
גבי בן יקר הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1982 שצולם עבור אגף כוח אדם של צה"ל. את הסרט ביים אורי ברבש, התסריט נכתב על ידי ערן פרייס ומשה איבגי שיחק בתפקיד הראשי.
הסרט הוקרן בטלוויזיה הישראלית בתקופה שהיה ערוץ בודד, ומאוחר יותר בערוצים נוספים.
עלילה

גבי בן יקר (משה איבגי) גדל במשפחה קשה, בשכונת המצוקה דורה, שבדרום נתניה. כמו מרבית חבריו מהשכונה הוא לא סיים בית ספר יסודי, היה בעל תיק פלילי במשטרה ולא הסתדר מעולם עם ארגון חברתי מסודר. אך בניגוד למרבית חבריו, הוא גויס לצה"ל.
גבי מתקשה להחליט אם הוא רוצה להיות בצבא. מצד אחד קשה לו להסתגל למערכת אך מהצד השני הצבא מספק לו, כנראה, את ההזדמנות האחרונה להגשמה עצמית, לכבוד עצמי ולחיים נורמטיביים.
גבי מקבל בבקו"ם (בסיס הקליטה והמיון של צה"ל) הערכה נמוכה שאינה מאפשרת לו להתקבל לתפקידים צבאיים יוקרתיים. הוא גם עובר בקושי טירונות המיועדת לחיילים בעייתיים, במחנה דותן. במהלך טירונות זו מתגלעות בעיות רבות והוא בורח הביתה. כשהמפקד שלו, בני (זאב שמשוני), בא לחפשו בבית, חבריו העבריינים מנסים לגרש את המפקד אך גבי בורח מהבית אל הרכב הצבאי.
גבי עובר קורס בתיקון גנרטורים ומשרת כחייל בבסיס חיל שריון בסיני. אולם, גבי חולם להתקבל לפלוגת ציוד מכני הנדסי (צמ"ה) של חיל ההנדסה. תפקידו הנוכחי נותן לו סיפוק מקצועי מחד ותסכול מאידך משום שהוא שואף לתפקיד אחר. התפקיד מחמיר את הדילמה של גבי בין שירות לבין פטור.
משקית הת"ש של גבי, ענת (ורד נהרין), חשה במצוקתו ומשתדלת ללוותו ולתת לו הזדמנות לפרוק את תחושותיו הרעות בשיחות. השניים מפתחים יחסים רומנטיים. גם מפקדו הישיר של גבי, דהן (רמי דנון), מסייע לו רבות. הוא הופך למפקדו האישי אחרי שהוא מצליח להניא את גבי מרצונו לערוק ואוסף אותו מהטרמפיאדה בחזרה לבסיס.
התקופה הקשה ביותר בשירותו הצבאי של גבי מתחילה כשמגיע מפקד חדש (אמיר אוריין) לגדוד בו הוא משרת. החלפת הפיקוד מקשיחה את כללי המשמעת בגדוד, שגם כך גבי מתקשה להסתגל אליהם. גבי עוזב את הבסיס ביוזמתו ליומיים נופש על חוף הים ומגיע למעצר בגדוד. הוא מסרב להסתפר על פי התקן הצבאי ואחר כך, בהתקפת זעם הוא מגלח את כל שיער ראשו, מתפרץ על מפקד הגדוד ומאיים עליו בנשק. בסופו של דבר מגיע לכלא צבאי. בהמשך, דהן עוזב את היחידה ולמרות הפצרות המפקדים האחרים, הוא אינו יכול לקחת את גבי איתו ליחידתו החדשה.
בכלא כבר ברור לגבי כי הוא עומד להילחם בכל כוחו בעד המשך שירותו בצבא. האח העבריין של גבי בא לבקר אותו בכלא הצבאי וגורם שם למהומה – מהומה שמגדילה עוד יותר את הניכור בין גבי לסביבת ילדותו. לאחר השחרור מהכלא גבי מצליח לשרת בצבא במשך תקופה ארוכה בלא משברים, ושנתיים לאחר גיוסו לצבא סעיף בעיית ההסתגלות נמחק מההערכה שבתיקו האישי והוא מתקבל לקורס צמ"ה ששאף לו.