stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אילת הלר
ביוגרפיה > טלוויזיה

הלר יצרה וביימה מספר סדרות תיעודיות עבור ערוץ 8. בשנת 2016 יצרה וביימה את סדרת הדוקו "אחותי ג'קי", יחד עם הדס איילון. הלר יצרה את הסדרה כדי לחשוף את מציאות החיים המורכבת של קבוצות חברתיות שזכו למעט התייחסות בקולנוע הישראלי: "יש ניתוק גדול בין תל אביב ובין מה היא באמת החברה הישראלית, והיה לי מאוד חשוב להראות עוד עולמות." הסדרה שודרה במשך שלוש עונות.
ב-2018 יצרה וביימה את הסדרה "מעורב ישראלי", סדרה תיעודית על המטבח הישראלי. ב-2019 ביימה את הסדרה "סודות המוח" שיצר יורם יובל. בשנת 2020 ביימה את סרט הטלוויזיה התיעודי "היום שבו ניצלו יהודי בולגריה", העוקב אחר מסע שורשים של אושרת קוטלר וגבי אשכנזי, וסוקר את יהדות בולגריה בתקופת השואה. הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-בולגרית.
ביוגרפיה > נושאים

תמה החוזרת בעבודותיה של הלר היא היחסים הנרקמים בין בני אדם במצבי מתח חברתי וקונפליקט פוליטי.
נושאים נוספים בהם עוסקת הלר בעבודותיה הם ההיסטוריה של יהודים בשואה ('בצל השואה', 'צביה לובטקין-ציפור כחולה', 30 סרטים קצרים עבור מוזיאון יד ושם, 'היום שבו ניצלו יהודי בולגריה', המסע של ירדנה, מסע לפולין - סרט תעודה 2023), הקשרים היסטוריים ופוליטיים של מופעי מוזיקה קלאסית ('Orpheus in the Business World', 'חגיגת מיתרים', 'Americans in Pyongyang', 'אופרת מצדה', 'לנגן-קשת אילון'), ובפוליטיקה של אוכל ('מכורים לשחור', 'מעורב ישראלי').
פילמוגרפיה נבחרת

1992 - דקל שפל צמרת
1995 - מחול ומלואו
1995 - אפרים קישון יעקב כהן, סרט לא מצחיק
1995 - מכורים לשחור- מסע בארץ בעקבות הקפה
1996 - חגיגת מיתרים- 60 שנה לתזמורת הפילהרמונית
1997 - בצל השואה
1998 - צביה לובטקין – ציפור כחולה
1999 - חייבים להצליח
2001 - Orpheus in the Business World
2002 - קשורים
2003 - 30 סרטים למוזיאון יד ושם
2006 - שדות אדומים
2008 - Americans in Pyongyang
2010 - יומנים. סדרת סרטים על יומני כרמל
2011 - אופרת מצדה
2013 - שלטון הרזון
2013 - מפורסמים בע"מ
2014 - לנגן- קשת אילון
2015 - חלומות מפלסטיק
2016 - אחותי ג'קי- עונה ראשונה
2017 - אחותי ג'קי - עונה שנייה
2018 - מעורב ישראלי- 70 שנה של אוכל ישראלי
2019 - סודות המוח, עם פרופסור יורם יובל
2020 - היום שבו ניצלו יהודי בולגריה
2020- אחותי ג'קי - עונה שלישית
2022 - המסע של ירדנה - סרט תעודי, ערוץ 8
2022 - עד קצה הגוף - 3 פרקים, יס דוקו
2022 - בנות ברק - HOT3
2023 - מסע לפולין - סרט תעודה 2023 - כאן חינוכית
2024 - דגל שחור, על טבח כפר קאסם.
הערות שוליים

1 2  אינס אליאס, ספרו של פרופ' יהודה ניני המנוח על גירוש התימנים מכנרת נותר רלוונטי עד היום, באתר הארץ, 15 ביולי 2020
↑  זאב צחור, אז התימנים, היום הבדווים, באתר הארץ, 19 במאי 2001
↑  "Americans in Pyongyang", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  Americans in Pyongyang, באתר Stingray Classica (באנגלית)
↑  אורן דגן, ‏הסרט הדוקומנטרי "מסע לפולין" זכה במקום הראשון בפסטיבל סרטי ילדים בשיקגו, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 16 בנובמבר 2023
↑  דורית אסרף מזרחי, הסרט "האחו הקטן" הוא הזוכה הגדול של פסטיבל דוקאביב, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 29 במאי 2024
↑  דוד אברהם‏, ראיון עם אילת הלר והדס איילון, באתר וואלה, 7 במרץ 2017
↑    אורלי גולדקלנג, ‏"אני מודה שהרמתי ידיים ממקצוע העיתונות", ראיון עם אושרת קוטלר, בעיתון מקור ראשון, 23 בינואר 2020
↑   נטע הלפרין, "השאלה היא האם את שבה עם מחשבה הומאנית או עם הרעיון להרוג יותר ערבים?", באתר הארץ, 17 באפריל 2023
↑  Orpheus in the Business World, באתר WorldCat (באנגלית)
↑  "מכורים לשחור", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  דגל שחור, באתר דוקאביב;
 נירית אנדרמן, רבים הזהירו, בפסטיבל דוקאביב הציעו לחכות, אבל "דגל שחור" הוקרן כמתוכנן, באתר הארץ, 25 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308558705171  VIAF: 103151652   WorldCat (עם VIAF): 103151652
אורלי בויום

| --- | --- |

אורלי בויום
 לידה:  1973 (בת 52 בערך) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  סטודיו למשחק ניסן נתיב 
 פרופיל ב-IMDb
 
בויום בסרטה All My Exxx
מתוך הסדרה "ביבני קונטרול"
זאב פרימור בסרט "דון קישוט בארץ הפלאות"
מתוך הסרט "סיפורי דובים"
אורלי בויום (נולדה ב-1973) היא במאית, כתבת, עיתונאית ויוצרת ישראלית.
ביוגרפיה

אורלי בויום נולדה בירושלים להורים שעלו מרומניה. היא למדה בתיכון הגימנסיה העברית רחביה ולאחר מכן שירתה בבה"ד 1 בתור מפעילת מחשב.
בויום בעלת תואר ראשון בארכאולוגיה ואמנות (1998-1996), האוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל לכך למדה משחק בלימודי מכינה של הסטודיו למשחק ניסן נתיב, ירושלים וגילמה תפקידים שונים במספר הצגות. בהמשך היא למדה משחק מול מצלמה בהנחיית השחקן משה איבגי וב"תיאטרון החדר" בהנחיית אמיר אוריין. במהלך השנים שיחקה במספר הצגות, סרטי סטודנטים וסרטים. לאחר סיום התואר הראשון בויום יצאה לטיול של שנה וחצי באוסטרליה ובמזרח אסיה ובשובה הציגה מספר תערוכות של צילומיה מפפואה גינאה החדשה. היא בוגרת בהצטיינות של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2006 ביימה את סרטה הקצר "All My Exxx" מסע בעקבות בני זוגה לשעבר ביחד עם משפחתה. הסרט השתתף בפסטיבלים רבים בעולם.
במהלך השנים (2010-2004) בויום כתבה וביימה מגוון סרטים קצרים בסוגות שונות ובהם "הבובות של שמואל", סרט תיעודי על איש זקן וקולנועית, בת זוגו, ואהבתו הגדולה לבובות וסופיה לורן; "שנוזל", סרט אימה קומי על אנשי מחתרת שמנסים לכבוש את הבמה בכיכובו של דורי בן זאב; "הרעב הגדול", סרט פנטזיה המבקר את תרבות הבריאות בכיכובם של חיים רנן, משה רוסו ויצחק בויום; "סיפורי דובים", סרט תיעודי קצר זוכה המקום השני בתחרות הדוקוצ'אלנג' 2010 שמביא את סיפורו של פז, דובי גאה. סרטים אלו השתתפו בפסטיבלי קולנוע רבים בישראל ובעולם, ושודרו בערוצי טלוויזיה וסינמטקים.
בשנת 2008 ביימה את הסרט התיעודי הארוך הראשון שלה "דון קישוט בארץ הפלאות" (48 דק') קופרודוקציה ישראל-פולין, זוכה פרס "חביב הקהל" בפסטיבל Camerimage. הסרט שודר בערוצי הטלוויזיה המסחרית באירופה ובפסטיבלים בארץ ובעולם.
ב־2009, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, בויום יצרה, ביימה ודובבה סדרה אקטואלית בת עשרה פרקים לאינטרנט "ביבני קונטרול" בכיכובה של בובת יד טראנסג'נדרית שחצי פניה בנימין נתניהו והחצי השני ציפי לבני.
בשנת 2013 יצא סרטה הארוך השני "חלומות של דובים" (58 דק', תיעודי) העוסק במסעם של קבוצת דובים גאים לאהבה וקבלה עצמית. הסרט נעשה בתמיכת "יס דוקו" ו"הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה" ובהפקת ארי דוידוביץ', היפרמדיה בע"מ בשנת 2014 הסרט הוקרן ברחבי ישראל ובפסטיבלים בעולם.
בויום עובדת ככתבת לענייני פליליים בעיתון "צומת השרון" מקבוצת "הארץ". במקביל היא משמשת כבמאית פרילאנסרית. בשנים 2006–2013 בויום עבדה ככתבת באתרי אינטרנט שונים כגון "פורטל יפו", ynet ו"נענע10". בשנים אלה, גם עבדה בתחקיר ותוכן לגופים וארגונים שונים כמו למשל "אפרתי", הפקות האחים היימן, וכן שימשה, בשנת 2013, כמנהלת הפקה.
בשנת 2017 כתבה את הסדרה "מתויגים" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
בויום נשואה ואם לשניים.
סרטיה

בויום ביימה סרטים קצרים וארוכים בסוגות שונות שנעים בין הומור לדרמה, בין המר למתוק, בין ריאליזם לפנטזיה, ומתמקדים בחייו של "האחר".
סרטיה > All My Exxx (ישראל, 2006, 20 דקות, תיעודי)

ביום הולדתה השלושים, אורלי מקבלת מאבא שלה במתנה אלבום תמונות בו היא מתבקשת לסדר את תמונות האקסים שלה בסדר כרונולוגי. יצירת האלבום מובילה לדיונים סוערים אצל משפחת בויום היושבת סביב שולחן, אוכלת ארוחה דשנה, ומשוחחת על שבעת הגברים שבתם אורלי הכניסה לחייה.
הסרט הוקרן בערוץ "נובה" 2006‏ HOT ובפסטיבלים הבאים:
פסטיבל sChOOL Film Festival” Cieszyn", פולין, 2006.
"10th annual Los Angeles International Short Film Festival" ,(LA Shorts Fest) Hollywood, 2006.
"Borges en Curt", ספרד, 2006.
"6th International Student Film Festival Pisek", צ'כיה, 2006.
פסטיבל Docusur, האיים הקנאריים, 2006.
פסטיבל "Smallבמה", אוניברסיטת תל אביב, 2006.
אירוע סרטים של "קרן היינריך בל", ברלין, 2008.
סרטיה > דון קישוט בארץ הפלאות (קופרודוקציה ישראל-פולין, 2008, 48 דקות, תיעודי)

זאב פרימור, 70, הוא אומן ישראלי-פולני שמתגורר ביישוב קטן בהרי ירושלים ונאבק להכרה בינלאומית. השנה, לראשונה בחייו, זאב מוזמן לשוב לפולין, ממנה גורש בשנות השישים ולהציג את פסלו האהוב "דון קישוט" בתערוכה מכובדת. מלווה ב"דון קישוט", פסל עץ בגובה שני מטר ומעל מאה קילו, עליו עמל מעל לשנה, זאב יוצא למסע הרפתקאות מישראל לפולין, מסע שבו כל מה שרק יכול להשתבש משתבש.
הסרט הוקרן בערוצי טלוויזיה TVP, CYFRA+, פסטיבל "עין יהודית" ובפסטיבלים נוספים בארץ ובעולם.
סרטיה > ביבני קונטרול (ישראל, 2009, סדרה קומית בת 10 פרקים, 4 דקות לפרק)

מסע הבחירות של ביבני, מועמדת לראשות הממשלה, בובת יד שהיא למעשה הכלאה ויזואלית ומנטלית בין ביבי, ליבני, והפלולה של ברק. ביבני תעשה הכל כדי לנצח בבחירות – היא נפגשת עם אובמה, משתתפת ב"הישרדות", עושה משאלי רחוב, מפתחת רומן עם ליברמן ומפזרת הבטחות ללא כיסוי. הסדרה שודרה בפליקס ויוטיוב.
סרטיה > סיפורי דובים (ישראל 2010, 8 דקות, תיעודי)

"סיפורי דובים" מביא את סיפורו של הדוב פז. "דוב" הוא כינוי בקהילה הלהט"בית לגבר שמן, חסון, חזק, שעיר, הקרוב אל חיי הטבע, בעל לב רחב, אוהב את החיים הטובים. פז המשתייך לקבוצת הדובים הגאים, המהווים עבורו משפחה גדולה, דובית וחמה. אחוות הדובים נותנת לפז את הכוח לקבל את הגודל שלו, ולאהוב את עצמו כפי שהוא.
הסרט הוקרן בסינמטק תל אביב, ב"יס דוקו", Clip award – international short film festival Germany ובפסטיבלים שונים בעולם.
סרטיה > חלומות של דובים (ישראל, 2013, 58 דקות, תיעודי)

זהו הסרט הראשון בארץ שמספק הצצה לעולמם של הדובים הגאים. הסרט מביא את סיפורה של חבורת "דובים" ישראלית - קבוצת גאים בעלי מראה דובי והעדפות דומות, הנאבקים בהשמנת יתר, בבדידות ובזיכרונות העבר. הסרט מתמקד בארבע הדמויות הראשיות - פז, דניאל ובני הזוג מוטי ומוטי ועוקב אחריהם, כשהם בעיצומו של מסע הישרדות שבו יצטרכו לבחור בין חיים למוות ובין בדידות לזוגיות. סיפורי הדמויות נשזרים זה בזה ומתלכדים לסיפורה העצוב-מצחיק של חבורת אנשים ייחודית שלומדים לאהוב את עצמם כמו שהם.
הסרט הוקרן בפסטיבל הבינלאומי ה-8 לקולנוע הגאה, תל אביב. ב-2014 היה בסבב פסטיבלים בעולם.
פרסים וציונים לשבח

2014 - הסרט "חלומות של דובים" דורג על ידי טיים אאוט תל אביב במקום הראשון בין עשר היצירות הגאות המובילות של השנה.
2010 - הסרט "סיפורי דובים" זכה במקום השני בתחרות דוקוצ'אלנג' 2010.
2008 - הסרט "דון קישוט בארץ הפלאות" זכה בפרס "חביב הקהל", Camerimage Festival.
אביבה לורי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1946 ברסלאו, רפובליקת פולין 
 פטירה:  9 באוקטובר 2013 (בגיל 67 בערך) 
 מקום קבורה:  בית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  הארץ, מעריב, רשות השידור 
 
אביבה (קריסטינה) לוֹרי (1946 – 9 באוקטובר 2013) הייתה עיתונאית, מרצה לתקשורת וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בשם קריסטינה לורי, בוורוצלב שבפולין, ועלתה לישראל בילדותה עם אחיה והוריה במסגרת עליית גומולקה, ב-1957. המשפחה התגוררה בתל אביב. 
 למדה בתיכון חדש, בצה"ל שירתה בממר"ם ולאחר שחרורה השלימה לימודי קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך, למדה לימודי קולנוע בסמינר הקיבוצים, במכללה למינהל בחוג לתקשורת ועיתונות ובבית הספר לעיתונות כותרת. לורי החלה לעסוק בתקשורת בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, עבדה כתחקירנית בתוכנית כלבוטק ובהמשך ככתבת בעיתונים חדשות ומעריב. ב-1993 החלה לעבוד בעיתון הארץ, שבו עבדה עד יום מותה. לורי כתבה במוסף הארץ במגוון נושאים: ספרות, תרבות, חברה, היסטוריה ועוד.
לורי התגוררה בהרצליה, הייתה במערכת יחסים זוגית ואם לבן. היא נפטרה ב-2013 ממחלת הסרטן ונטמנה בבית העלמין "מנוחה נכונה" בכפר סבא.
ספריה > כתיבה

לורי כתבה שלושה מדריכי טיולים:
"סקי: מדריך לאתרי אירופה", בשיתוף עם שבתאי עזריאל (1991)
"טוסקנה הקסומה", בשיתוף שלמה פפירבלט (2005)
"התענוגות של פראג" (2012)
ספריה > תרגום

"גן החיים: על אנשים וחיות", שמספר את סיפור הצלת היהודים, בתקופת מלחמת העולם השנייה בגן החיות בוורשה.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  נרי לבנה, אביבה האהובתי, הארץ, 18.10.2013
1 2  עופר אדרת, מתה אביבה לורי, כתבת מוסף "הארץ" ב-20 השנים האחרונות, באתר הארץ, 9 בספטמבר 2013
↑   אביבה לורי, באתר הארץ, 18 באוקטובר 2020
↑  טוסקנה הקסומה - אביבה לורי, שלמה פפירבלט, באתר www.text.org.il
↑  התענוגות של פראג - אביבה לורי, באתר www.text.org.il
↑  אביבה לורי, גן החיים, באתר הארץ, 19 בפברואר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285225505171  ISNI: 0000 0004 0284 2092  VIAF: 299258714   WorldCat (עם VIAF): 299258714
מריה פלדמן

| --- | --- |
 לידה:  ברית המועצות
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  מפיקה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
מריה פלדמן היא מפיקה ויוצרת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה

פלדמן גדלה בברית המועצות, שם גם נהרג אביה, כלכלן במקצועו, כשהייתה בת 17. היא עלתה לישראל ולמדה קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. כיום היא גרה בניו יורק ונשואה לאסף פלדמן יש להם שני ילדים.
במהלך השנים הפיקה מספר סרטים וסדרות טלוויזיה. תחילה עבדה עם המפיק אורי סבג בחברה "פרלייט", לאחר מכן עם אסף אמיר בחברת "נורמה הפקות", שם שימשה כמפיקה שותפה של הסרטים "הדקדוק הפנימי" ו"בין השמשות" ושל הסרט "הזמן הוורוד". בשנת 2010 שימשה כמפיקת הסדרה "מגדלים באוויר", ששודרה בערוץ 10.
בהמשך הקימה את "טנדר הפקות" עם ליאת בנאסולי.
בין השנים 2012–2014 הפיקה את הסדרה הקומית "הפרלמנט". בשנת 2015 הפיקה את הסדרה "פאודה". באותה שנה הפיקה עם ליאת בנאסולי ויצרה יחד עם עמית כהן, את הסדרה "כפולים". הסדרה נמכרה לערוצי פוקס בינלאומיים לשידור במדינות שונות ולהפקת גרסה אמריקאית.
ב-2016 הקימה את "מאשה" - חברת הפקה שמפיקה סדרות בינלאומיות. בין היתר את "אבסנטיה" עבור סוני ואמזון פריים, עונה שנייה של "כפולים" אותה גם יצרה עם ליאורה קמיניצקי ו"שטח הפקר" - קו-פרודוקציה עם צרפת וארצות הברית.
הערות שוליים

↑  FOX International Channels and Keshet International Strike Global Rights Deal for False Flag, אתר ערוצי פוקס בינלאומיים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011525768005171  VIAF: 3146029372535820079   WorldCat (עם VIAF): 3146029372535820079 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נילי דותן

| --- | --- |

 לידה:  28 במרץ 1955 (בת 69) רומניה 
 שם לידה:  קורנליה דולהשטיאנו 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  סמינר הקיבוצים 
 בן או בת זוג:  יורם גל 
 פרופיל ב-IMDb
 
נילי דותן (נולדה ברומניה ב-28 במרץ 1955) היא במאית קולנוע, תסריטאית, עורכת תסריטים, מחזאית ועיתונאית ישראלית.
"הסרטים הקצרים שביימה בשנות ה-70 של המאה ה-20 נכנסו לפנתאון של הקולנוע הישראלי הקצר"
ביוגרפיה

דותן נולדה ברומניה בשם קורנליה דולהשטיאנו, אחותם הצעירה של הנרי ושמעון דותן. גדלה במושב ערוגות ולמדה בתיכון בבאר טוביה במגמה חברתית. עדי נוי כתבה בידיעות אחרונות, כי "מהמושב הנ"ל, וליתר דיוק ממשפחת דותן, (שמעון דותן ונילי דותן) יוצאים בזה אחר זה, שנה אחר שנה שני מבריקים צעירים ומבטיחים".
דותן סיימה לימודי תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1978. סיימה לימודי תואר שני בקולנוע ותקשורת בסמינר הקיבוצים ובעלת תעודת הוראה משנת 2013. לאחר סיום לימודיה באוניברסיטה, עבדה כבמאית בטלוויזיה הלימודית בתוכניות ערב חדש ו רחוב סומסום ובהפקות קולנוע רבות, ביניהן סרט הקולנוע ״פרא״ שכתב וביים יורם גל. הסרט יצא למסכים בישראל ברשת ג.ג. בשנת 2000. הסרט הופק על ידי נילי דותן כהפקה עצמאית וקיבל מענק להשלמתו מקרן הקולנוע הישראלי. הסרט השתתף בפסטיבל חיפה בשנת 2019 ובכמה פסטיבלים בחו״ל וזכה במקום ראשון בפסטיבל לקולנוע אלטרנטיבי בפיצ׳יאנו, באיטליה בשנת 2001. במקביל לעבודתה הקולנועית כתבה עבור עיתונים שונים, ביניהם מוניטין, גלובס ומוספיו והעיר.
מאמצע שנות ה-80 עבדה כמתרגמת סימולטנית מרומנית לעברית בחזרות להצגות עבור במאים אורחים מרומניה בתיאטרון באר שבע ובהבימה, ביניהן המלט והספר מסביליה בבימוי דינו צ׳רנסקו, השטן ממוסקבה בבימוי קטלינה בוזויאנו ו"ליר" מאת אדוארד בונד, בבימוי סילביו פורקרטה. כמו כן תרגמה סימולטנית מאנגלית בהצגות "מקהלת אי ההסכמה" בבימוי פאטריק טאקר ובית הבובות בבימוי הלנה קאוט האוסון.
בשלהי שנות התשעים כתבה מחזות לנוער שהוצגו במסגרת 'אמנות לעם' וכן ביימה כתבות עבור ערוץ 2 בתוכנית 'זמן מדע' בהגשת דן מרגלית ובתוכנית התחקירים 'רשת חוקרת' בהגשת רון בן ישי. בתחילת שנות האלפיים החלה ללמד במשך 4 שנים כתיבה לדוקו-דרמה בבית הספר לתסריטאות בתל אביב, בניהולה של עידית שחורי. בין השנים 1993–2013 שימשה כלקטורית בקרן הקולנוע הישראלי.
סרטיה

יום (הולדת) אחד בחורף 1974
סיפורה של אישה המבקשת לצאת מבדידותה ביום הולדתה, בתקווה שיהיה זה יום שונה משאר ימיה. בהשתתפות דליה קרפל, 1974.
אהרונוב
תערוכת ציורים ניידת מגיעה אל השכונה המשמימה שבה גר הקצב אהרונוב. ההתרגשות האוחזת בו ובתושבי השכונה, מובילה אותו לעשות מעשה בלתי צפוי. בהשתתפות קרלוס ברגר ואולגה שפנדורף, 1975.
אנה עברה בעיר
נערה צעירה בורחת מהכפר אל העיר הגדולה, מטלטלת את חייהם של שני גברים מבוגרים ועריריים, ונעלמת בפתאומיות, בדיוק כפי שהגיעה. בהשתתפות אורנה לביא, מוסקו אלקלעי, אלברט כהן, דבורה קידר וגד קינר, 1978.
פצעי מדבר – Desert Wounds
סרט דוקומנטרי שצולם בישראל ובאוגנדה העוקב במשך 5 שנים אחר סיפור הישרדותן של שתי נשים נוצריות, פליטות מסודאן ומאריתריאה, שברחו לישראל בתקווה למצוא בה מקלט. הסרט הופק על ידי סשה קליין עבור הערוץ הראשון ושודר במסגרת התכנית "הסיפור האמיתי" באוקטובר 2016. הסרט השתתף בפסטיבלים רבים ברחבי העולם:
"פסטיבל הקולנוע העצמאי בוושינגטון, ארצות הברית" – "DC Independent Film Festival, Washington DC – February 2017", ‏ 18 בפברואר 2017
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בקורק, אירלנד. מאי 2017 – " Cork International Film Festival, Ireland". הסרט זכה בפרס הבימוי הטוב ביותר בקטגוריה של סרטים דוקומנטריים – "Best Documentary Director Award"
הפסטיבל הבינלאומי במדריד, יולי 2017. "Madrid international Film Festival"
פסטיבל ישראל האחרת בניו יורק, נובמבר 2017' – "Other Israel Film Festival, JCC, Manhattan NY"
הפסטיבל הבינלאומי לתרבות בכלכותה, הודו 2018 – "CICFF – Calcutta International Cult Film Festival". הסרט זכה בפרס שועל הזהב עבור סרט הנשים הטוב ביותר – "Golden Fox Award for Best Women’s Film"
פסטיבל לסרטים דוקומנטריים על העולם האפריקאי, באוניברסיטה על שם סם יוסטון בהאנטסוויל, טקסס, ארה״ב – פברואר 2018 – "Africa World Documentary Film Festival".
מבקר הקולנוע גידי אורשר התייחס לסרטיה של נילי דותן בכתבה שכתב בעיתון מעריב, ככאלה שנוגעים בחייהם של "אנשי השוליים ולא לכוכבים...בנושא הסרטים ובאווירה שלהם יוצאת נילי עם משהו יוצא דופן, נעים ומקורי בנוף הקולנועי של ישראל... את נילי לא מעניינים ה"כוכבים" היא מחפשת ומציגה את ה"פשוט".
מחזות שכתבה

"רימון בין לבבות" – על פי משה עמיאל, על פרשת התאבדותם של משה ברזני ומאיר פיינשטיין בכלא בשנת 1947, בבימוי דור פלס ובהשתתפות אורן שאב, יוסי עייני, נירית אהרוני ואליעזר אפלבאום.
"אהבה ראשונה" (שמשון ודלילה) – קומדיה על אהבה ראשונה בהשתתפות אריק משעלי
"הזקן ואני" – כתיבה משותפת עם יורם גל בהשתתפות דביר בנדק.
חיים אישיים

דותן הייתה נשואה ליורם גל ולהם בן משותף.
מלגות ופרסים

מלגה כספית מהקרן לעידוד הסרט הקצר של משרד המסחר והתעשייה, להפקת הסרט אהרונוב.
מלגה כספית מהקרן לעידוד הסרט הקצר של משרד המסחר ותעשייה, להפקת הסרט אנה עברה בעיר.
תסריט לפיצ'ר – "40" זכה בפרס הראשון בתחרות על שם מיקי אלבין, 1998.
פרס ראשון עבור הסרט פרא שאותו הפיקה בפסטיבל הסרטים לקולנוע אלטרנטיבי בפיצ׳יאנו, איטליה.
פרס ראשון עבור "הסרט הטוב ביותר לבמאית באירלנד" – פצעי מדבר, 2018.
פרס ראשון בפסטיבל כלכותא, הודו – "פרס שועל הזהב עבור סרט הנשים הטוב ביותר" – פצעי מדבר, 2018.
מקום ראשון על כתיבת הסלוגן למיץ עגבניות – "דרקולה – משקה עם שיניים".
הערות שוליים

↑  מתוך ארכיון הסרטים הישראלי באתר הארכיון
↑  כתבה של עדי נוי בידיעות אחרונות, "סרטים צומחים בערוגות של משפחת דותן במושב ערוגות", מדור שיחת העיר, 28 ביולי 1978
↑  סרטי הקרן באתר קרן הקולנוע הישראלי
↑  "פרא" של יורם גל זכה בפרס הראשון בפסטיבל הקולנוע האלטרנטיווי באיטליה, באתר הארץ, 20 באוקטובר 2001
1 2  זאב רב-נוף, כרטיס ביקור מעניין - בטוב עת (שני סרטים קצרים של נילי דותן), דבר, 2 בינואר 1977
↑  גילי איזיקוביץ, חסרות מעמד, מתקיימות בקושי, באתר הארץ, 25 באוקטובר 2016
↑  פרטים על הסרט באתר הפסטיבל
↑  סקירה על הסרט באתר הפסטיבל
↑  ראו באתר הסרטים של כלכותה תחת הקטגוריה CATEGORY: WOMEN’S FILMS – BEST WOMEN’S FILM
↑  אודות הסרט באתר הפסטיבל
↑  גידי אורשר, הקולנוע של (נילי) דותן, עיתון מעריב, 31 ביולי 1978
↑  אזכור המחזות שכתבה דותן באתר במאי המחזה
↑  דנה צימרמן, עיתון הארץ, גלריה, 23 ביוני 1998
↑  מידע על הפרס באתר IMDb
↑  עיתון הארץ, מוסף גלריה, 30 ביוני 1998
↑  מגזין גלובס – 1 ביולי 1998
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310317705171  VIAF: 3891160668326403560006   WorldCat (עם VIAF): 3891160668326403560006 
צילום מתוך הסרט "פצעי מדבר"
ליאורה לאור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1952 (בת 73 בערך) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 בן או בת זוג:  מיכאל סגן-כהן 
 www.leoralaor.com
 
ליאורה לאור (נולדה ב-1952) היא אמנית וצלמת ישראלית.
ביוגרפיה

לאור נולדה בירושלים בשנת 1952.
בשנים 1973–1977 למדה קולנוע וטלוויזיה והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1978 סיימה קורס צלמי וידאו בטלוויזיה החינוכית הישראלית ומיד לאחר מכן החלה ללמוד במחלקה לצילום בבית הספר לאמנויות יפות, בניו יורק, ארצות הברית.
בשנת 1981 החלה ללמוד צילום במחלקה לצילום, בבית הספר החדש, בניו יורק ושנה לאחר מכן עברה ללמוד במכון פארסונס לעיצוב ולאופנה בניו יורק.
הייתה בת זוגו של האמן מיכאל סגן-כהן.
תערוכות > תערוכות יחיד

ליאורה לאור, גלריה דביר, תל אביב (2005)
ליאורה לאור, מוזיאון חיפה לאמנות (2016-2017)
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

תערוכה קבוצתית - מתוות לאהבה ראשונה (מס' 3), גלריה דביר, תל אביב (2004)
אורים - ייצוגי אור ביצירות אמנות בעקבות פרויקט קרן עדי, מוזיאון ישראל, ירושלים (2005)
קבוצתי- אור מטאפיזי בצילום הישראלי, מוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית, בת-ים (2006)
חיים חשופים, מוזיאון על התפר, מוזיאון חברתי בישראל, ירושלים (2007–2008)
סטילס 1 07 - 08, עונה חדשה בגלריה, אורנים - גלריית המכון לאמנות, טבעון (2007)
פוטוגרפיה רומנטיקה, הגלריה לארכיטקטורה ולאמנות ניסויית ע"ש פ.ק. הניך, הטכניון, חיפה (2007)
ונציה: ממואר, גלריה זימאק לאמנות עכשווית, תל אביב (2011)
על הים, גלריה שרה ארמן, תל אביב (2015)
חיפוש קרוב – חומר וצילום, בית בנימיני, המרכז לקרמיקה עכשווית, תל אביב-יפו (2015–2016)
Cherchez la Femme, המוזיאון היהודי, ברלין (2017)
בתוך הים: תערוכה לכל המשפחה, אולם הלן, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (2017)
הכל נשאר במשפחה: מורשת משפחתית באמנות הישראלית, גלריית הסנאט במרכז המבקרים ע"ש ג'ורג' שרוט, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע (2018)
אני אדם מיטה, תערוכת מחווה לאדם ברוך, מוזיאון בית חיים שטורמן, קיבוץ עין חרוד (2018)
עמוד ענן, מוזיאון הרמן שטרוק (2018)
פרסים

פרס קונסטנטינר לצילום לאמן ישראלי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (2005)
הערות שוליים

↑  עוזי צור, תמיד תיוותר הילת האור והצבע שלה, באתר הארץ, 14 בספטמבר 2005
↑  ליאורה לאור - תערוכות
↑  גבי מנשה, רומנטיקה עירונית, באתר ynet, 16 בנובמבר 2007
↑  בתוך הים - תערוכה
↑  עמוד ענן - תערוכה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305971005171  VIAF: 98448620   WorldCat (עם VIAF): 98448620
דפנה זילברג

אין תמונה חופשית
דפנה זילברג (נולדה ב-1982) היא מחזאית ובמאית תיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה

גדלה בשכונת רמת אביב ג' בתל אביב, ששימשה בסיס לסדרה שביים סבה, יואל זילברג, ולטענתה "הרסה לה את הילדות". כבר מגיל צעיר הפגינה כישורי בימוי, ובכיתה א' הפעילה את הילדים שהוזמנו למסיבת יום ההולדת שלה, ובהמשך הייתה יוצרת לעצמה הצגות בתיאטרון בובות שבנה לה אביה.
למדה בתיכון אלון ברמת השרון. בעלת תואר ראשון בקולנוע במסלול תסריטאות ותואר שני בבימוי תיאטרון. את שני התארים סיימה בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב. ב-2014 השתתפה במעבדת הבמאים של מרכז לינקולן.
החל משנת 2023 מכהנת כראש מסלול בימוי בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. חברה בארגון היוצרים העצמאיים בתיאטרון אי"ב ומלמדת בבית הספר למשחק גודמן.
הצגות שביימה

דרושה אמא! - פסטיבל בת ים הבינלאומי לתיאטרון רחוב, 2010
בתיאטרון - מחזה מקורי של זילברג על פי סיפור קצר מאת אסף ציפור במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר 13, 2010
של מי החיים האלה בעצם? - מחזה מאת בריאן קלארק העוסק בהמתות חסד. הבימה, 2012.
תמונות מהוצאה להורג - מחזה מאת הווארד בארקר. גודמן - בית ספר למשחק בנגב, 2013.
אגדות מיערות וינה - מאת אדן פון הורבאט כפרויקט גמר לתואר שני. אוניברסיטת תל אביב, 2013.
תורת הזרע - תיאטרון דוקומנטרי על פי קטלוגים של בנקי זרע ישראליים. ההצגה הופיעה בפסטיבל STOFF בשוודיה, בפסטיבל תיאטרון יהודי בדרזדן ובפסטיבל Festiborg בנורווגיה. תיאטרון תמונע, 2014.
דרקון הזהב - מחזה מאת רולנד שימלפפניג בהפקה בתמיכת מכון גתה, בו מגלמים חמישה שחקנים 17 דמויות. פסטיבל עכו, 2014
בייבי - מאת אמנדה וויטינגטון. סטודיו יורם לוינשטיין, 2015.
כרטיס לקרקס - תיאטרון דוקומנטרי על פי פרוטוקול של דיון ועדת הפנים בכנסת בראשותה של מירי רגב. תיאטרון תמונע, 2015.
הניצוד - מאת מרטין שפר. גודמן - בית ספר למשחק בנגב, 2016.
אופוריה - העיר השמחה בעולם - מחזה מאת נבו זיו בהשתתפותו של אמיר בנאי בן ה-13 במסגרת פסטיבל חיפה להצגות ילדים, 2016.
אדיפוס שמדיפוס - מחזה פרי עטה של זילברג על אם יהודייה חונקת בניו יורק של פעם, היורדת לחיי בנה, שהושפע מיצירות של וודי אלן ופיליפ רות. תיאטרון יידישפיל, 2017
תדגימי - דרמת בית משפט תיעודית על פי פרוטוקולים מדיון משפטי מ-2008 בו ביקשו שופטי בית המשפט המחוזי בירושלים מקורבן אונס בת 16 להדגים על רצפת בית המשפט את התנוחות שבהן נאנסה.
ברטוד ואגנס - מחזה מאת נועה לזר-קינן במסגרת פסטיבל מחזאות ישראלית מקורית. הבימה, 2018
גן הדובדבנים - תרגום של רועי חן למחזה של צ'כוב בהשתתפות תלמידי תוכנית המצטיינים במשחק של אוניברסיטת תל אביב, 2019
אמא מאוהבת - קומדיה מאת אפי כהן בכיכובם של חנה לסלאו ואקי אבני. תיאטרון באר שבע, 2020
קב"ן - מחזה שכתב בעלה של זילברג, נבו זיו, זמן קצר לפני מותו, ומגוללת את סיפורו של קב"ן ביחידה על גבול עזה. ההצגה נבחרה כאחת מ-13 הצגות שייצגו את ישראל באירועי "ישרא-דרמה" של משרד התרבות והספורט ומשרד החוץ, במסגרתם מנהלי תיאטראות ופסטיבלים, במאים ויוצרים מרחבי העולם צפו באופן מקוון בהפקות ישראליות. הבימה, 2021
ברוכים הבאים לגיהנום - קומדיה מאת רמי ורד בכיכובם של אבי קושניר ויורם טולדנו. בית לסין, 2022
עד שהמוות יפגיש בינינו - קומדיה רומנטית פרי עטה של זילברג עם נועה לזר קינן. תיאטרון באר שבע, 2024
איש הגשם - מחזה המבוסס על הסרט בתיאטרון הקאמרי, בו משחקים בתפקידים הראשיים דביר בנדק ודן שפירא
פרסים

ההצגה "תדגימי" זיכתה את זילברג בפרס במאית השנה של קיפוד הזהב. מוזיאון תל אביב, 2017.