stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסכם מכה

הסכם מכה
הסכם חמאס-פת"ח במכה (בערבית: اتفاق حماس فتح في مكة), שנחתם בין הארגונים הפלסטיניים חמאס ופת"ח ב-8 בפברואר 2007, סיכם על הקמתה של ממשלת אחדות לאומית ברשות הפלסטינית ותום המאבקים הפנימיים על שליטה שהתנהלו ברשות מאז 2005. פטרונו של ההסכם הוא מלך סעודיה עבדאללה בן עבד אל-עזיז אל סעוד. בדיונים שהתקיימו טרם החתימה על ההסכם השתתפו נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס (אבו מאזן) והשר מוחמד דחלאן מצד פת"ח, את חמאס ייצגו ראש ממשלת הרשות אסמאעיל הנייה ויו"ר הלשכה המדינית, ח'אלד משעל. הדיונים על איוש משרות השרים האריכו את המשא ומתן על הקמת הממשלה, שהושבעה בסופו של דבר ב-17 במרץ. על אף תחושת האופטימיות הרבה עם חתימת ההסכם, המאבקים הפנימיים נמשכו ברצועת עזה עד השתלטות חמאס על רצועת עזה במלואה, ומנוסת בכירי פת"ח ממנה ביוני 2007.
ההסכם

הסכם מכה הוא מסמך כללי שעוסק בעיקר ביחסים הפנימיים בזירה הפלסטינית, החלק המדיני של ההסכם כולל את כתב המינוי של ממשלת האחדות הלאומית. ההסכם משקף הסכמה אסטרטגית בין פת"ח לחמאס בכמה מישורים: הממשלה הפלסטינית, אש"ף והסכסוך המתמשך עם ישראל.
בשנת 2006 חמאס כבש את השלטון ברצועת עזה כאשר גבר על פת"ח בבחירות שנערכו באותה השנה. חמאס זכה בקולו של הבוחר הפלסטיני כאשר טען שהוא יהווה שלטון טוב יותר ולא מושחת כמו זה של פת"ח. גורם נוסף שסייע לחמאס להיבחר היה העצמת הפן הצבאי בסכסוך עם ישראל.
למרות התמיכה בחמאס, מפלתו לא איחרה לבוא. בשלב הראשון, הקוורטט הטיל חרם כלכלי על ממשלת חמאס ועל הרשות הפלסטינית. חוסר נכונותו של חמאס לנטוש את דרך הטרור ולקבל על עצמו אחריות מדינית הביאה לבידוד הרשות, ולהפסקת הסיוע הכספי שבלעדיהם לא היה לשלטון שום קיום. השלב השני היה כישלונו של חמאס בהנהגת המדינה. גם מעט הכספים שהיו ברשות, ממסים פנימיים ומסיוע של מדינות ערב, לא כוונו לרווחת התושבים הפלסטיניים, אלא לתעשיית הטרור ולחיזוק המיליציות שנלחמו בפעילי ובתומכי הפת"ח. בעקבות המצב העגום התנהלו קרבות רחוב עקובים מדם, האלימות התפשטה ורצועת עזה בערה. נוצר לחץ ציבורי ומוסרי ולא היה מנוס מלנקוט באמצעים שיובילו להסכם.
כאשר נוסח ההסכם, פת"ח וחמאס טענו כי הוא מופנה לציבור הפלסטיני, אל עמי כל האומות הערביות האסלאמיות ואל כל ידידיהם ברחבי העולם. חמאס ופת"ח התחייבו בהסכם להשיג ולהשלים את מטרותיהם הלאומיות הבאות: להשתחרר מהכיבוש הציוני, להשיב לעצמם את זכויותיהם ולהתמסר לנושאים האסלאמיים העיקריים ובראשן סוגיית ירושלים, הפליטים, מסגד אל-אקצא, האסירים הפלסטיניים, סוגיית גדר ההפרדה וההתנחלויות. בהסכם ארבעה סעיפים עיקריים. הסעיף הראשון דן בהפסקת האלימות הפנימית, וטוען שהוסכם על איסור שפיכת הדם הפלסטיני, ועל כך שיינקטו כל הצעדים האפשריים לוודא זאת. בסעיף נאמר עוד שעל העם הפלסטיני לעמוד עמידה איתנה נגד הכיבוש, שעליו להגשים את מטרותיו הלאומיות והחוקיות, וששפת הדו-שיח תהיה הבסיס היחיד לפתרון הסכסוכים בזירה הפלסטינית. הסעיף השני דן בהקמת ממשלת האחדות הלאומית, ונאמר בו שיינקטו כל הצעדים על-מנת להרכיב ממשלת אחדות לאומית שתאושר על ידי שני הצדדים. בנוגע להרכבת הממשלה הפלסטינית, ההסכמה שהגיעו אליה היא שאסמאעיל הנייה ימשיך לכהן כראש הממשלה, וסגנו יהיה חבר מתנועת פת"ח שימונה על ידי אבו מאזן. הסעיף השלישי דן בנקיטת צעדים להפעלתו של אש"ף ולביצוע רפורמות במוסדותיו. הסעיף הרביעי מדגיש את "עקרון השיתוף המדיני" בין הצדדים, אשר קובע ששני הארגונים שותפים בתהליך קבלת ההחלטות המדיניות ברשות הפלסטינית. עוד נאמר בסעיף זה ששני הארגונים חפצים בפלורליזם פוליטי.
תגובות

ההסכם זכה ללגיטימציה רבה בקרב הציבור הפלסטיני, שסבל משפיכות דמים ארוכה וממצב כלכלי קשה בעקבות החרם שהוטל על חמאס וממשלתו ברצועת עזה, והבין שצריך למצוא חלופה אחרת. הפלסטינים ראו בהסכם מכה, שעליו חתומים אבו מאזן וח'אלד משעל, ובהקמת ממשלת האחדות, פתרון טוב למצבם העגום, ולכן תמכו בו. סיבה נוספת לתמיכתו הרבה של הציבור הפלסטיני בממשלת האחדות, הייתה העובדה שהממשלה תורכב מכל גוני הקשת הפוליטית, וכך רובו יוכל להזדהות איתה.
בישראל מיהרו לציין כי אין שום דבר חדש בהסכם וכי מדובר, למעשה, בהסדר פנים-פלסטיני שאינו עומד בתנאי הקוורטט, שקבע כי הממשלה הפלסטינית חייבת לאמץ את שלושת התנאים הבאים במלואם: הראשון - הכרה בקיומה של מדינת ישראל, השני - הפסקת הטרור, והשלישי - קבלתם ויישומם של ההסכמים הקודמים, כולל מפת הדרכים. ישראל טענה שהיות שההסכם לא מדבר על הפסקת הטרור, וחמאס לא מוכן להכיר במדינת ישראל, יש לדחות אותו על הסף. ישראל התנגדה להסכם מכמה סיבות: הראשונה, אם תוקם ממשלת אחדות לאומית, יוכלו נתיני הממשלה לפנות לדרך של טרור נגדה, ואף אחד לא יגביל אותם. השנייה, ישראל טוענת שממשלת האחדות היא תחבולה של חמאס להסיר מעליו את החרם הכלכלי, וכאשר הזרמת המזומנים תחזור לכיסו של חמאס, הוא יפנה אותם למימון תשתיות הטרור נגדה. השלישית, ישראל תיאלץ לעשות ויתורים למען הפלסטינים בתמורה להתמתנות שלהם. אם העולם ישוב לסייע לפלסטינים, הוא יצפה ממנה להכיר בממשלת האחדות ולחתור עמה לשלום שישראל תיראה בו חלשה לנוכח המומנטום הפלסטיני.
בנוסף לישראל, גם ארצות-הברית לא תמכה בהסכם מכה, והגתה תוכנית בשם "PLAN B". התוכנית קראה לעבאס לפרק את ממשלת האחדות אם חמאס לא ישנה את יחסו לישראל. מטרתה של התוכנית הייתה לחזק את פת"ח ואת אבו מאזן, ולתת לו את הסמכות לקבל החלטות פוליטיות אסטרטגיות, ואף את הסמכות לכנס ממשלת חירום בשעת הצורך. מטרתה העיקרית של התוכנית הייתה, בעצם, להרתיע את חמאס, שנחשב בעיניה של ארצות-הברית לארגון טרור. כחלק מחיזוק הפת"ח, הוחלט להעביר את כוחותיו אימונים בירדן ובמצרים, ולצייד אותם בנשק.
ממשלת האחדות הפלסטינית הייתה שברירית מאוד ודרכה החדשה הייתה לוטה בערפל היות שהשותפות בין חמאס לפת"ח הייתה מתוחה. בסופו של דבר ההסכם נכשל וממשלת האחדות התפרקה כאשר חמאס השתלט על רצועה עזה ביוני 2007, ואנשי הפת"ח ברחו ממנה. בראיית ראש ממשלת פת"ח, סלאם פיאד, ההסכם כשל משום שלא פתר את סוגיית הביטחון ברצועת עזה והאיץ את העימות בין חמאס לפת"ח.
הערות שוליים

↑  ברק רביד ואבי יששכרוף, פיאד מציע: כוח מצרי בעזה יסייע בפירוק חמאס מנשקו, באתר הארץ, 4 ביולי 2008
הפארק הלאומי וסטלנד טאי פאוטיני

הפארק הלאומי וסטלנד טאי פאוטיני (באנגלית: Westland Tai Poutini National Park) הוא פארק לאומי במערבו של אי הדרומי בניו זילנד, ומאז שנת 1990 הוא מוכרז כאתר המורשת העולמית טה ואהיפוונמו יחד עם שלושה פארקים לאומיים נוספים.
הפארק הוקם בשנת 1960 במלאת מאה שנים ליישוב האירופי במקום, והוא משתרע על פני שטח של 1,175 קמ"ר. בשטחו של הפארק שוכן הר טסמן הנישא לגובה של 3,498 מטר, והוא יודע בקרחון פראנץ יוזף ובקרחון פוקס שבשטחו. סמוך לחופיו של ים טסמן משתרעים יערות גשם ממוזגים, מספר אגמים, וכן שרידיהם של יישובים שהוקמו לאורך חופי הים ושתושביהם עסקו בכריית זהב.
הערות שוליים

↑  מרץ 2006 עד מרץ 2007
| Flag of New Zealand סמל אונסק"ו אתרי מורשת עולמית בניו זילנד |
| --- | --- | --- |
| האיים הסאב-אנטארקטיים של ניו זילנד | איי סנארס • איי באונטי • איי האנטיפודה • איי אוקלנד • איי קמפבל |  |
| האי הצפוני | הפארק הלאומי טונגרירו |  |
| טה ואהיפוונמו | הפארק הלאומי וסטלנד טאי פאוטיני • הפארק הלאומי פיורדלנד • הפארק הלאומי אאורקי/הר קוק • הפארק הלאומי הר אספיירינג |  |
| פארקים לאומיים בניו זילנד  |
| --- | --- | --- |
| האי הצפוני | טונגרירו • טה אורוורה • אגמונט • והנגנאוי |  |
| האי הדרומי | קהורנגי • אבל טסמן • נלסון לייקס • פאפארואה • ארותר'ס פאס • וסטלנד טאי פאוטיני • אאורקי/הר קוק • הר אספיירינג • פיורדלנד |  |
| האי סטיוארט | ראקיאורה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4250953-1  TePapa: 20584  VIAF: 315530752   WorldCat (עם VIAF): 315530752 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של ניו זילנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הלב (שיר של אילנית)

"הלב" הוא שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה הנושאת את אותו שם. הלחן חובר על ידי יקויצ'י סקטה, ומילים בעברית נכתבו על ידי לאה נאור. ההקלטה הרשמית של השיר נעשתה על ידי הזמרת הישראלית אילנית, והיא יצאה לאור ב-4 בספטמבר 1983 בעת שידור פרק הבכורה של התוכנית. הוא לא נכנס לאף אחד ממצעדי הפזמונים בישראל, דוגמת גלי צה"ל ורשת ג'.
הערות שוליים

↑  הלב - שיר פתיחה (אילנית), כאן חינוכית
| אילנית |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | עמיחי בגבול ירדן • אילנית לילדים • אילנית בשירי חגים לילדים (מס' 1) • אילנית (1972) • אילנית (1974) • להיטים לילדים • שירי משוררים לילדים • שירו שיר לשמש • בואו ונשיר ביחד • טיול לילי ושירים אחרים שאני אוהבת • סולו? הופעה פומבית • תקליט מס' 20 במקצב ברזילאי ובשירים נבחרים • שירים שילדים אוהבים והשירים היפים של מרים ילן-שטקליס • רגשות מעורבים • אל הדרך • מתנה לילדים – השירים שכל הילדים אוהבים • אולי עוד פעם • סרט בשחור לבן • בוא נתחיל מבראשית • חלום ברזילאי • ישראלית |  |
| אלבומי אוסף | הלהיטים הגדולים של אילנית ואילן ואילנית • שירי הייצוג של ישראל • להיטי הזהב של אילנית • ארבעה צדדים • עכשיו כולם ביחד • 21 הלהיטים הגדולים של אילנית • כבר אחרי חצות – אוסף שירי אהבה • נאסף תשרי, אוסף מס. 3 • אי שם – אוסף שירי הפופ והייצוג • ללכת שבי אחרייך – אוסף שירי ארץ ישראל • כל מקום – אוסף שירים בינלאומיים • שיר של יום חולין – אוסף הבלדות • ושוב איתכם – אוסף שירי אילן ואילנית • המיטב • אוסף להיטים • שירים ליום חולין – אוסף כפול |  |
| ערכים קשורים | אירוויזיון 1973 • ישראל באירוויזיון 1973 • אירוויזיון 1977 • ישראל באירוויזיון 1977 • אילן ואילנית • שלמה צח |  |
| אילנית – שירים |
| --- | --- | --- |
| שנות ה-60 | "שיר בארבעה בתים" |  |
| שנות ה-70 | "אהבתה של תרזה די מון" • "רק הירח" • "פעם לאהוב" • "לאורך השדרה שאין בה איש" • "איש הסתיו" • "גוליבר" • "אי שם" • "אין מקום בחוף" • "עכשיו אני יודע" • "אחיי גיבורי התהילה" • "ללכת שבי אחרייך" • "אהבה אחת קטנה" • "אבל המנגינה" • "Chaque matin la joie du monde" • "אם ייפול הכוכב שלי" • "עיר אחרת" • "כי הנני בא" • "כשקיבלו את התורה" • "כשיבוא שלום לארץ" • "שירו שיר לשמש" • "שלום" • "כך היה כך יהיה" • "הכרתי פעם איש" • "האוניות חזרו" • "ילד בקרקס" • "עפרוני" • "דניאל" • "שיר של יום חולין" • "אל תשמעי לקול ליבך" • "ארץ" • "אדם רחוק" • "אהבה היא שיר לשניים" • "הנה הלילה" • "תבורכי" • "הנה ימים באים" • "הנה בא השלום" • "רגשות מעורבים" • "היי דנה" |  |
| שנות ה-80 | "אני לא מאמינה" • "פעם בשנה" • "חמסין של ניסן" • "הבית של פיסטוק" • "בשביל אל הכפר" • "עד עולם" • "אל הדרך" • "פרפר נחמד" • "נחמה" • "בשורה טובה" • "תצלום ישן" • "הלב" • "שיר על נחלים" • "אולי עוד פעם" • "בואו בואו" • "אם ובנה" • "בללייקה" • "עכשיו כולם ביחד" • "חלק בעולם" • "הנחמה היחידה" • "רק בינתיים" • "סרט בשחור לבן" • "קחי נשימה" • "חבר" |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפארק הלאומי ז'או

הפארק הלאומי ז'או (בפורטוגזית: Parque Nacional do Jaú) משתרע על פני שטח של 23,377 קמ"ר ביער האמזונאס, במדינת אמזונאס שבצפון-מערב ברזיל, כ-200 ק"מ מערבית למנאוס. הפארק, שהוא הגדול ביותר באגן האמזונאס, הוכרז ב-24 בספטמבר 1980. ב-2000, הכריז עליו אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. הכרזה זו הורחבה ב-2003, וכיום היא כוללת אזורים נוספים, תחת הכותרת אזור השימור של מרכז אמזוניה.
גאוגרפיה

הפארק שוכן על רמה שגובהה הממוצע 100 מטר מעל פני הים, דרומית-מערבית לריו נגרו. נהר ז'פורה מהווה את גבולו הצפוני. האקלים באזור טרופי, והטמפרטורה הממוצעת היא בסביבות 26°C. גשמים יורדים במשך כל ימות השנה, אך החודשים שבין דצמבר לאפריל גשומים במיוחד.
הצמחייה אופיינית ליער גשם טרופי, והיא כוללת, בין היתר, עצי אגוז ברזילאי, אופנה, ספודילה, אמאפה, אסאי ודקליים.
עולם החי בפארק כולל, בין היתר, יגוארים, פומות, אוצלוטים, יגוארונדים, נמרונים טיגריים, תחשי נהרות, לוטרות ענק, דולפיני אמזונאס, שאגנים, קופי סנאי, טפירים, צבים אדומי רגל, קיימנים שחורים, ואנקונדות. עם העופות בפארק נמנים אנפתיים, ארות ותוכיים ועם הדגים החיים במימי הנהרות שבפארק נמנים פיררוקואים, ציקלידים ופאקואים שחורים.
ה'תרנ"ט

ה'תרנ"ט (5,659) ובקיצור תרנ"ט – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-17 בספטמבר 1898, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 6 בספטמבר 1899.
המולד של תשרי חל ביום שישי, 4 שעות ו-704 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג זחא. איננה מעוברת, ואורכה 353 ימים.
זו שנה שלישית לשמיטה, ושנת 16 במחזור העיבור ה-298. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 3 (סימנה גיוא) במחזור השמש ה-203.
שנה זו היא שנת 1,830 לחורבן הבית, ושנת 2,210 לשטרות.
אירועים

ט"ו בתשרי - הצאר ניקולאי השני מצווה על גירוש יהודי רוסיה מהערים הגדולות של האימפריה הרוסית
י"ז בחשוון - בנימין זאב הרצל, "חוזה המדינה", ביקר בירושלים ונפגש עם הקיסר הגרמני וילהלם השני במטרה לקדם את רעיון "ארץ ישראל ליהודים"
י"ג בטבת - מארי ופייר קירי מצליחים לראשונה לבודד רדיום
נולדו

ט"ז בתשרי - רבי יצחק כדורי, זקן המקובלים (נפטר ב-ה'תשס"ו)
י"ח בטבת - אליהו דובקין, ממנהיגיה של תנועת העבודה בארץ ישראל, חבר הנהלת הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית, מחותמי מגילת העצמאות וממייסדי מוזיאון ישראל (נפטר ב-ה'תשל"ז)
י"ט בטבת - הרב אלעזר מנחם מן שך. ראש ישיבת פוניבז', מייסד מפלגות ש"ס ודגל התורה ומנהיגה של הקהילה החרדית-ליטאית בישראל (נפטר ט"ז בחשוון ה'תשס"ב, 2 בנובמבר 2001)
י"ד בשבט - יופ וסטרויל, חסיד אומות העולם הולנדי (נרצח ב-ה'תש"ד)
י"ט באדר - זלמן ארן, שר החינוך והתרבות וחבר הכנסת מטעם מפא"י (נפטר ב-ה'תש"ל)
ד' בניסן - עקיבא ארנסט סימון, הוגה דעות ומרצה לחינוך באוניברסיטה העברית, זוכה פרס ישראל (נפטר ה'תשמ"ח)
ה' בניסן - הלל אופנהיימר, בוטנאי ישראלי (נפטר ב-ה'תשל"א)
כ"ב בניסן - זאב רכטר, אדריכל ישראלי
י"ח בסיוון - דב יוסף, המושל הצבאי של ירושלים בזמן מלחמת העצמאות, שר וחבר הכנסת מטעם מפא"י (נפטר ב-ה'תש"ם)
כ"ו בסיוון - יעקב חזן, פוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת, ממייסדי השומר הצעיר ומפ"ם (נפטר ב-ה'תשנ"ב)
נפטרו

ה' בכסלו - הרב יהונתן אליאשברג - רבן של פומפיאן, מריאמפולה ווולקוביסק, מעסקני חובבי ציון.
ו' בטבת - רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא.
פרסומים

לוח לשנת תרנ"ט, היא שנת חמשת אלפים ושש מאות וחמישים ותשע, נערך על ידי אייזיק בן-טובים
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זחא, ובה 353 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
ט"ו באדר חל בשבת, ולכן שושן פורים נחוג שלושה ימים - בערים שהיו מוקפות חומה - מיום שישי י"ד באדר ועד יום ראשון ט"ז באדר - זהו פורים משולש.
י"ד בניסן, ערב פסח, חל בשבת, ולכן חלים דיני ערב פסח שחל בשבת.
היסטוריה של עם ישראל
האראלד החמישי, מלך נורווגיה

האראלד החמישי, מלך נורווגיה (בנורווגית: Harald V av Noreg – Harald Den Femte;‏ נולד ב-21 בפברואר 1937) הוא מלך נורווגיה מ-17 בינואר 1991.
ביוגרפיה > ילדותו ולימודיו

האראלד החמישי נולד ב-21 בפברואר 1937 באחוזת סקאוגום, אסקר (ליד אוסלו), לאולף החמישי, מלך נורווגיה ולמרתה, נסיכת שוודיה, בתם של הנסיך קרל, דוכס וסטריטלנד ואינגבורג, נסיכת דנמרק. הוא הנסיך הנורווגי הראשון שנולד על אדמת נורווגיה מאז לידת אולף הרביעי, מלך נורווגיה בשנת 1370. האראלד הוא נינו של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, וכן מדורג במקום ה-73 בסדר הירושה לכתר הבריטי. דרך אמו הוא בן דודו של אלברט השני מלך הבלגים (אמו של האראלד היא אחות אמו של אלברט).
להאראלד שתי אחיות – הנסיכה רגנהילד, הדוכסית מלורנצן שגרה בעבר בברזיל, והנסיכה אסטריד, הדוכסית מפרנר הגרה באוסלו. בשל פלישת הגרמנים לנורווגיה, עזבו האראלד, אמו ושתי אחיותיו את נורווגיה ועברו להתגורר בעיר וושינגטון בארצות הברית; אביו וסבו המלך שהו בלונדון. המשפחה חזרה למולדתה רק לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ב-1945.
בקיץ 1955 החל את לימודיו באוניברסיטת אוסלו. בשנת 1959 הוא סיים את האקדמיה הצבאית הנורווגית. בשנת 1960 נכנס לבייליול קולג' שבאוקספורד, ולמד היסטוריה וכלכלה. באותה השנה ערך ביקור רשמי מחוץ לגבולות נורווגיה, כאשר ביקר בארצות הברית והידק את קשריו עם "הקרן הסקנדינבית אמריקנית".
ביוגרפיה > חייו הבוגרים

| מאזן מדליות> שיט.מתחרה עבור נורווגיה נורווגיה.אליפות העולם בשיט |
| --- | --- | --- |
| זהב | אליפות העולם (1987) | שיט |
| כסף | אליפות העולם (1982) | שיט |
| ארד | אליפות העולם (1988) | שיט |
אליפות אירופה בשיט
| זהב | אליפות אירופה (2005) | שיט |
בשנת 1968 נישא האראלד לסוניה הרלדסן, אף על פי שהיא איננה ממשפחת מלוכה. לזוג נולדו שני ילדים, הנסיכה מרתה לואיז ויורש העצר, הנסיך הוקון.
האראלד ייצג את נורווגיה במשחקים האולימפיים בתחום השיט, וזכורה במיוחד אולימפיאדת טוקיו (1964) שבמהלכה נשא את הדגל הנורווגי. הוא זכה עם צוות השיט שלו במדליות ארד, זהב וכסף באליפויות העולם שהתקיימו בשנים 1982, 1987 ו-1988. בשנת 2005 זכה במדליית הזהב במסגרת המשחקים האירופאיים שנערכו בשוודיה.
ב-17 בינואר 1991 מת אביו אולף החמישי, מלך נורווגיה, והאראלד עלה לשלטון במקומו.
ביוגרפיה > בריאותו

ב-1 בדצמבר 2003 נודע כי האראלד לוקה בסרטן שלפוחית השתן. בנו, הנסיך הוקון, מילא את מקומו כמלך בעת שהוא עבר ניתוח בבית החולים הלאומי, ריקסהוספיטאלט (אנ') (Rikshospitalet), עד ששב לתפקידו באפריל 2004.
הוא נודע כמעשן כבד. ב-1 באפריל 2005 נותח שוב, הפעם בלב, ניתוח שעבר בהצלחה. לאחריו עבר כמה שלבי שיקום וחזר לתפקידו כמלך ב-7 ביוני 2005, יום ההפרדה של נורווגיה משוודיה.
מורשתו

על שמו קרוי חוף הנסיך האראלד בארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
תפקידים

מלבד היותו מלך, האראלד משמש במספר תפקידים שונים:
בעל ארבעה עיטורי כוכבים, ראש המטות המשולבים של צבא נורווגיה
המפקד הראשי של מסדר אולף הקדוש, שומר המשמר המלכותי הנורווגי וכן שומר השרשרת הוויקטוריאנית המלכותית
פטרון האגודה האנגלו-נורווגית
פטרון הקרן האמריקנית-הנורווגית וחבר אגודת האחיות האמריקנית
ראש הכנסייה הנורווגית
המכון ללימודי ארץ הצבי

| --- | --- |

הכניסה למכון
 מכללה
 תקופת הפעילות:  1957–הווה (כ־67 שנים) 
 מייסדים:  G. Douglas Young 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°46′16″N 35°13′39″E﻿ / ﻿31.771138888889°N 35.227397222222°E﻿ / 31.771138888889; 35.227397222222
 www.juc.edu
  (למפת ירושלים מוגדלת) המכון ללימודי ארץ הצבי(למפת ירושלים רגילה) המכון ללימודי ארץ הצבי he
 
המכון ללימודי ארץ הצבי, שנקרא גם בשם המכון האמריקאי (באנגלית: Jerusalem University College) היא מכללה נוצרית השוכנת בהר ציון שבירושלים.
היסטוריה

מבנה הבניין היה המבנה הראשון שנבנה מחוץ לחומות ירושלים, במסגרת התהליך המכונה בשם היציאה מן החומות. המכון עצמו נוסד ב-1957. המכון מציע לימודים בתחומי מקרא, גאוגרפיה. בקרבת החומה שוכנים גיא בן הינום, העיר העתיקה, קבר דוד ומשכנות שאננים. עם החברים בסגל ההוראה במכונים נמנה גבריאל ברקאי.
הפארק הלאומי ווד באפלו

הפארק הלאומי ווד באפאלו (באנגלית: Wood Buffalo National Park) הוא הפארק הלאומי הגדול בקנדה ומשתרע על פני 44,807 קמ"ר. הפארק נמצא בצפון מזרח אלברטה ובדרום הטריטוריות הצפון מערביות. הפארק הוקם ב-1922 במטרה לשמור על העדר הגדול בעולם של ביזון היערות, שאוכלוסייתו נאמדת כיום ביותר מ-5,000 פרטים. הפארק משמש גם כאתר הקינון היחיד של העגור האמריקאי, המצוי בסכנת הכחדה.
גאוגרפיה

הנקודה הנמוכה ביותר של הפארק נמצאת בנהר הבאפלו הקטן בגובה של 183 מטר, ואילו הנקודה הגבוהה ביותר היא בהרי הקאריבו ברום של 945 מטר. מטה הפארק נמצא בפורט סמית', ומשרד נוסף של הפארק נמצא בפורט צ'יפויאן, אלברטה. בפארק נמצאת דלתה של מים מתוקים מן הגדולות בעולם הנוצרת על ידי הנהר פיס (נהר) (Peace River), הנהר אתבסקה (Athabasca River) והנהר סלב (Slave River). הפארק ידוע גם בשל בולעני הקרסט שבו הנמצאים בצד של הטריטוריה הצפון מערבית. הפארק נמצא צפונה מחולות הזפת של אלברטה.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על קיומה של אוכלוסייה אנושית באזור כבר לפני כ-8,000 שנה. ב-1922 הוקם הפארק במטרה לשמור על שארית האוכלוסייה של ביזון היערות (Bison bison athabascae) בצפון קנדה. בין השנים 1925 ל-1928 הובאו לפארק ביזונים אשר הרחיבו את תחום מחייתם גם דרומה מהנהר פיס, ובעקבות זאת הורחבו גבולותיו של הפארק ב-1926.
בפארק הלאומי ווד באפאלו חיים מגוון מינים של בעלי חיים בהם אייל קורא, דוב שחור אמריקני, זאב מצוי, שונר, דוב חום, ארנבת השלג, עגור קנדי, ביזון היערות, שכווי הצווארון ונחש בירית.
ב-1982 הכיר איגוד השימור העולמי באתר הקינון הקיצי של העגור האמריקאי ובדלתה פיס-אתבסקה כאתרים בעלי חשיבות בינלאומית במסגרת אמנת רמסאר. ב-1983 הכיר אונסק"ו בפארק כאתר מורשת עולמית. בין הסיבות שהובילו להחלטה זו: המגוון הביולוגי העשיר בדלתה של נהרות אתבסקה ופיס, שהיא הדלתה הפנים יבשתית הגדולה בעולם, האוכלוסייה הגדולה של ביזון היערות החיה במקום ואתר הקינון האחרון של העגור האמריקאי המצוי בסכנת הכחדה.
גלריה

שקנאים אמריקאים
מרמיטה צפון אמריקאית
ביזון היערות
אגם גרוסביק
הפארק הלאומי וסקראן

הפארק הלאומי וסקראן (בספרדית: Parque Nacional Huascarán) שוכן בקורדיירה בלאנקה ("הרכס הלבן") שבהרי האנדים, במחוז אנקאש שבצפון פרו. הוא הוכרז כפארק לאומי בשנת 1975. ב-1977 הכריז עליו אונסק"ו כשמורה ביוספרית וב-1985 – כאתר מורשת עולמית. הקמת הפארק נועדה להגן על החי והצומח באזור, על האתרים הארכאולוגים ועל נופיה של הקורדיירה בלאנקה.
גאוגרפיה

שטחו של הפארק כ-3,400 קמ"ר, הכוללים 663 קרחונים, 296 אגמים ו-3 נהרות אליהם מתנקזים 41 יובלים. גובהו של הפארק הוא למעלה מ-200 מ' מעל פני הים, ופסגותיו הגבוהות כוללות את ההר הגבוה בפרו – הר וסקראן שנתן לפארק את שמו (6,768 מ'), וכן את הר אלפמאיו (5,947 מ') והר פיסקו (5,752 מ').
צמחיית הפארק כוללת 779 מיני צמחים. 112 מיני עופות זוהו בתחומיו, ובהם קונדור האנדים, טינמו הפונה, ברווז הנהרות וקוליבריים ממינים שונים. היונקים המצויים בפארק כוללים, בין היתר, יגוארים, פומות, חתולי פמפס, דובי משקפיים, טפירים ברזילאים, ויקוניות מצויות, גואנקואים ולמות.
נופיו של הפארק מהווים מוקד משיכה לתיירים, והפעילויות בו כוללות טרקים, טיפוס הרים וסקי. מרבית המטיילים מגיעים לפארק מהעיירה ואראס הסמוכה.
גלריה

פסל ישו בעיירה יונגאי משקיף לכיוון הר וסקראן
פסגת הר וסקראן
הסכם ובסטר-אשברטון

| --- | --- |

הסכם ובסטר-אשברטון 1842
 חותמים:  ארצות הברית, קנדה תחת שלטון בריטי 
 תאריך יצירה:  9 באוגוסט 1842 
 
הסכם ובסטר-אשברטון (באנגלית: Webster–Ashburton Treaty) הוא הסכם שבו הוסדרו בעיות בגבול בין ארצות הברית לבין המושבות הבריטיות בצפון אמריקה (באזור שהפך לקנדה). ההסכם נחתם ב-9 באוגוסט 1842, בזמן נשיאותו של ג'ון טיילר, וסיים את מלחמת ארוסטוק, סכסוך לא אלים על מיקום גבול מיין - ניו ברנזוויק. ההסכם כלל:
תיקון מיקום הגבול בין אגם סופיריור ואגם וודס, כפי שהוגדר בחוזה פריז ב-1783.
אישור מחדש של מיקום הגבול (בקו רוחב ה-49) עד הרי הרוקי שהוגדר באמנת 1818.
הגדרת שבעה פשעים שיהיו עילה להסגרה בין שתי המדינות.
קריאה לסיום סופי של סחר העבדים באוקיינוסים.
הסכמה כי שני הצדדים יוכלו להשתמש באגמים הגדולים.
ההסכם אישר רטרואקטיבית את גבולה הדרומי של קוויבק, שהמודדים ג'ון קולינס ותומס ולנטיין סימנו בעמודי אבן בשנים 1771–1773. על פי ההסכם הגבול היה אמור להיות בקו רוחב 45 מעלות צפון, אך הוא נמצא במקומות מסוימים צפונית לקו הזה. על ההסכם חתמו שר החוץ של ארצות הברית דניאל ובסטר והדיפלומט הבריטי אלכסנדר בארינג, הברון הראשון של אשברטון.
במזרח

הבוררויות בסוגיות גבול שונות במזרח צפון אמריקה לפני המלך ויליאם הראשון מהולנד בשנת 1831 לא הצליחו להביא להחלטה מחייבת.
חוזה פריז קבע את קו הרוחב ה-45 כחלק מהגבול הצפוני של ניו יורק ושל ורמונט. רוב החלק הזה של הגבול נסקר בעבר בתחילת שנות השבעים של המאה ה-18 אולם קו הסקר לא היה מדויק. מאז שנבנה המבצר האמריקאי פורט בלונדר, שנמצא בצפון-מזרח ניו יורק - מצפון לקו הרוחב ה-45, ארצות הברית רצתה לעקוב אחר קו הסקר הישן. הסכם ובסטר-אשברטון שילב את השינוי הזה והשאיר את המבצר הגמור למחצה על אדמת ארצות הברית. לאחר חתימת ההסכם, ארצות הברית חידשה את הבנייה באתר. הפרויקט החדש החליף את הבנייה שהושבתה ב־1812 בביצור מאסיבי של מערכת שלישית המכונה פורט מונטגומרי.
ההסכם מסמן את סיום העימותים המקומיים בין חוטבי עצים (המכונה מלחמת ארוסטוק) לאורך גבול מיין עם המושבות הבריטיות של קנדה (אזור קוויבק) וניו ברנזוויק. הגבול שהוסכם לבסוף חילק את השטח השנוי במחלוקת בין שתי המדינות. לבריטים הוקצו תוואי הכביש הליפקס - קוויבק, שהצבא האמריקאי חפץ בו מכיוון שקנדה באזור קוויבק לא הייתה בקשר בחורף עם ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה. ההסכם שינה חלקים מהגבול כדי לתת לארצות הברית קצת יותר שטחים בצפון. אזור "הנהר האינדיאני" הוקצה לארצות הברית. הסכם ובסטר–אשברטון לא הגדירה את הבעלות על האי מאצ'יאס סייל, שנשארה לא ברורה. בנוסף, החתימה על ההסכם שמה קץ למספר שיפורים מתוכננים במבצרי הגנה קנדיים כגון פורט מלדן בהמרסטבורג, אשר ממשלת בריטניה לאחר מכן נטשה אותו, כי הם כבר לא שירתו מטרה הגנתית.
במערב

הגבול בין אגם סופריור ואגם ווד היה זקוק להגדרה מכיוון שמפת מיטשל הלקויה ששימשה במשא ומתן להסכם פריז לא הייתה מספקת כדי להגדיר את הגבול. העמימות במפה ובהסכם הביאה לכך שבמחוז אחד של מינסוטה נותרו מחלוקות, והמשא ומתן הקודם לא פתר את העניין. לפי האמנה היה מעבר הגבול דרך אגם לונג, אך לא צוין את מיקומו של אותו אגם. עם זאת, המפה ציינה את האגם שהוא מחובר לאגם סופיריור ליד האי רויאל - תוואי התואם את נהר פיג'ון.
הבריטים, לעומת זאת, נאחזו בעמדה לפיה הגבול צריך להתרחק מאגם סופיריור בפונד דו לאק (להלן: "ראש האגם") ליד דולה, מינסוטה, להמשיך אל הסנט לואיס לחצות את פרשת המים, ולרדת דרך סדרת אגמים ונהרות אל נהר רייני.
כדי להתמודד עם תוואי מערבי זה, דגלה ארצות הברית בנתיב מזרחי, ששימש את החוקר הצרפתי המוקדם ז'אק דה נויון בשנת 1688, ומאוחר יותר היה מסלול ברור וקבוע של סוחרי פרווה לאחר 1802. דרך זו פנתה צפונה מהאגם באתר של פורט ויליאם במעלה סדרת נהרות ואגמים, חצה את פרשת המים ליד פרארי פורטאג', ואז פנה מערבה דרך נהרות סאבאן, פיקרל ומאלין לאגם לה קרואה, שם הצטרף לגבול הנוכחי.
מפת מיטשל הראתה את שני המסלולים האלה וכן את מסלול האגם לונג שביניהם. לונג לייק נחשב כנהר פיג'ן (למרות היעדר אגם בפתחו).
ההסכם הבהיר את התוואי שיעבור בו הגבול בין אגם הורון לאגם סופריור, והעניק את "אי הסוכר" לארצות הברית.
בירור נוסף שנעשה לקראת החתימה על ההסכם הביא להבהרת האנומליה של הפינה הצפון-מערבית. שוב, בגלל טעויות שהיו במפת מיטשל, בחוזה פריז נכתב "... דרך "אגם פורסט" עד לנקודה הצפונית-מערבית ביותר שלו, ומשם במסלול מערבה עד הנהר מיסיסיפי..." למעשה, מסלול שנמצא מערבה מאגם פורסט לעולם לא נפגש עם המיסיסיפי. הוועידה האנגלו-אמריקאית משנת 1818 הגדירה את הגבול מאגם פורסט אל הרי הרוקי.
ההסכם אשרר את הגבול והגדיר אותו עוד יותר על ידי שינוי הגדרת הגבול.
הסכם ובסטר-אשברטון לא הצליח להתמודד עם שאלת אורגון, אם כי הנושא נדון במשא ומתן.