stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרלובץ
דמוגרפיה

נכון למפקד אוכלוסין שבוצע ב-2011 בעיר 55,705 תושבים. 88.2% היו ממוצא קרואטי, 8% סרבים ופחות מאחוז היו בוסניאקים, אלבנים, מקדונים, מונטנגרים ואחרים. אוכלוסיית העיר על פי דת מנתה בשנה זו 82% קתולים, כ-7% נוצרים אורתודוקסים, 5% אתאיסטים, 1.2% מוסלמים ופחות מאחוז היו אגנוסטים ואחרים.
חלק גדול מאוכלוסיית העיר התחלף מאז התחלת מלחמת העצמאות של קרואטיה שהתרחשה בשנים 1991–1995, כאשר משפחות סרביות רבות הוחלפו על ידי קרואטים שנעקרו מאזורים שנשלטו על ידי הסרבים במהלך המלחמה, ועל ידי בוסנים. יעדי ההגירה מהעיר היו בעיקר לסרביה, רפובליקה סרפסקה שבבוסניה והרצגובינה ולמדינות במערב אירופה, צפון אמריקה ואוסטרליה.
יהודי קרלובץ

התיישבות יהודים בקרלובץ מתועדת החל מהמחצית השנייה של המאה ה-18 כחלק מתהליך הפיכתה של העיר מעיר ספר צבאית לעיר מסחר וצומת תעבורה לים האדריאטי. משפחות של סוחרים יהודים התיישבו לאורך גדת הנהר קופה ברובע מיוחד שנקרא "העיר היהודית" ואזכור זה מופיע במסמכים רשמיים של ממלכת הבסבורג החל מ-1752. מדובר היה בפועל בשכונה מעורבת בה התגוררו גם בני דתות אחרות. ב-1787 הוציא יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה צו המחייב את נתיניו היהודים לאמץ שמות משפחה. ברישומי העיר מופיעים לאחר מועד זה שמות משפחה יהודיים כגון וייס וכהן. מדובר היה במשפחות אמידות ובעלות נכסים רבים. מוצא משפחות אלו אינו ידוע. בתקופת המלחמות הנפוליאוניות נכבשה קרלובץ על ידי הצרפתים והיהודים שהתגוררו בה זכו לשוויון זכויות. לאחר המרד ההונגרי של 1848 לא מופיע עוד בתוכניות בניין העיר המינוח "עיר היהודים".
בהמשך, היגרו לעיר משפחות יהודיות מאזור בוהמיה וסלובקיה. ב-26 בדצמבר 1852 ניתן היתר מהשלטונות ונוסדה רשמית הקהילה היהודית בעיר. בית העלמין הראשון הוקם ב-1806 סמוך למצודת דובובאץ, והמצבה הקדומה ביותר היא מ-1816. ב-1825 נוסדה חברה קדישא בעיר. ב-1891 נבנה בית עלמין יהודי חדש, ואולם תפילה וטקסים הוקם בשטח בית העלמין בשלהי המאה. בעיר נבנה בית כנסת נאולוגי שנחנך ב-1871, על ידי פיליפ ריינר, נשיא הקהילה היהודית בעיר, שהגדיר עצמו כקרואטי לאומי בן דת משה. בנו של ריינר כיהן בהמשך כסגן ראש עיריית קרלובץ. בית הכנסת נבנה בסגנון נאו-רנסאנס ואדריכלות גותית. בשנת 1880 עמד מספר היהודים בעיר על 905 ובתקופה זו היו יהודים מחלוצי התעשייה בעיר. ב-1911 הוקמה בעיר תנועת נוער ציונית. בסוף שנות ה-20 עזבו יהודים רבים את העיר ושיעור נישואי תערובת עמד על כמחצית.
בזמן מלחמת העולם השנייה שימש בית הכנסת כמחסן. במאי 1941 עם פלישת הנאצים ליוגוסלביה ועליית משטר האוסטאשה בקרואטיה, חויבו יהודים לשאת את הטלאי הצהוב. מספר היהודים בעיר בשנה זו עמד על כ-200 מתוך אוכלוסייה של כ-22,000 תושבים. בין מאי לדצמבר 1941 עצרו הנאצים והאוסטאשה 171 יהודים ורצחו אותם במחנה הריכוז ידובנו ובמחנה הריכוז וההשמדה יאסנובאץ שהוקמו בקרואטיה. יהודים אחרים שנותרו גורשו לסטארה גרדישקה ולמקומות אחרים ב-1943. ב-1958 הולאם שטח בית העלמין והוכרז אתר מורשת היסטורית. ב-1988 חולל בית העלמין על ידי לאומנים קרואטים ונגרמו בו נזקים. נכון ל-2011 עמד בית העלמין על תילו ומצויות בו 200 מצבות. בית העלמין ממוקם ליד בית העלמין הצבאי שבעיר. ב-1946 נמכר מבנה בית הכנסת לרשות המקומית וב-1960 נהרס הבניין. בעיר קיים רחוב הנקרא "Zidovska Város" – "העיר היהודית" שמציין את מיקומו הישן של הרובע היהודי.
ערים תאומות

איטליה אלסנדריה, איטליה (מ־1964)
ארצות הברית קנזס סיטי, ארצות הברית (מ־1977)
הונגריה ארז'בטווארוש, הונגריה (מ־2008)
סרביה קרגוייבץ, סרביה (מ־1968)
הערות שוליים

↑  Karlovac – Town on four rivers, באתר לשכת התיירות הקרואטית
1 2  הקהילה היהודית בקרלובאץ, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמודים 293-288.
1 2  קרלובץ, באתר International Jewish Cemetery Project (באנגלית).
1 2  אתרי מורשת יהודית בקרואטיה, באתר heritageabroad.gov, עמוד 16 (באנגלית).
↑  סלאבקו גולדשטיין, 1941: The Year That Keeps Returning באתר גוגל בוקס
↑  The Encyclopedia of Jewish Life Before and During the Holocaust: K-Sered באתר גוגל בוקס
↑  אדם קירש, ONE OF THE MOST REMARKABLE BOOKS ABOUT THE HOLOCAUST WAS JUST PUBLISHED, באתר tablet‏, 25 בנובמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559782105171  GND: 4073260-5  LCCN: n80125128  NKC: ge129533  VIAF: 151271789   WorldCat (עם VIAF): 151271789 
מבצר דובובאץ'
בית בקרלוביץ שנפגע במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה
מוזיאון פתוח בעיר המוקדש למלחמת העצמאות של קרואטיה
אח"י עליה

| --- | --- |
סמל אח"י עליה,
אח"י עליה מדגם חוחית, נושאת מסוק
אח"י עליה מדגם חוחית, נושאת מסוק
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  ספינת טילים
 צי:  חיל הים הישראלי
 דגל הצי:  
 סדרה:  סער 4.5 חוחית
 סדרה קודמת:  סער 4
 סדרה עוקבת:  סער 4.5
 אוניות בסדרה:  אח"י גאולה, אח"י עליה
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנות ישראל
 הושקה:  30 יולי 1980, על ידי גב' אופירה נבון.
 תקופת הפעילות:  1981–2019 (כ־38 שנים)
 אחריתה:  הוצאה משירות בחיל הים הישראלי ב-2 ביוני 2004 הייתה בשרות פעיל בחיל הים של מקסיקו בשם A301 Huracán עד 2019
 מלחמות וקרבות:    מלחמת לבנון הראשונה
 מידות
 הֶדְחֶק:  488 טון
 אורך:  61.7 מטר
 רוחב:  7.6 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  30 קשר
 גודל הצוות:  53 איש
 הנעה:  4 מנועי דיזל מתוצרת חברת MTU מדגם 538, V16בעלי הספק של 3586 כ"ס.
 אמצעי לחימה
 חימוש:  8 טילי ים-ים הרפון  4 טילי ים - ים גבריאל משופרים  פצצות עומק נגד צוללות  תותח אוטומטי וולקן פלנקס 20 מ"מ  2 תותחי אורליקון 20 מ"מ 5 מקלעי M2 בראונינג 0.5 אינץ' טילי ים/קרקע אוויר סטינגר
 אמצעי גילוי ול"א:  מכ"ם "דגון" תוצרת אלתא. מערכת לוחמה אלקטרונית תוצרת אלישרא.
 מסוקים:  מסוק עטלף
אח"י עליה היא ספינת טילים סוג סער 4.5 נושאת מסוק ימי, שנבנתה במספנות ישראל כראשונה בסדרת חוחית. שרתה בחיל הים הישראלי מ-1981 ועד 2004 עת נמכרה לחיל הים המקסיקאי (אנ') ויצאה משירות בו ב-2019.
היסטוריה > כללי

ספינות סער 4, הוכיחו את יעילותן המבצעית בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים. לאחר המלחמה הזמין חיל הים בסוף שנות ה-70 שש ספינות נוספות במספנות ישראל - פרויקט 'נדרן'. האלוף מיכאל ברקאי שאף להוסיף פלטפורמה אווירית לכח התקיפה של ספינות סער ויעד שתי ספינות לשמש כספינות פיקוד נושאות מסוק. התכנון לשתי הספינות האחרונות מפרויקט "נדרן" שונה והן זכו לשם "חוחית".
שתי ה"חוחיות" פעלו במסגרת שייטת ספינות הטילים משנת 1980 עד למכירתן לחיל הים של מקסיקו ב-2004. אח"י עליה תפקדה בשרות פעיל בצי המקסיקני בשם "A301 Huracán". ויצאה משירות בשנת 2019.
היסטוריה > דרישה לפלטפורמה אווירית וניסויים

כלקח מבצעי מהזירה הימית במלחמת יום הכיפורים, ובמגמה לשפר את יכולת הלחימה של שייטת ספינות הטילים. הוחלט לבנות מספר ספינות פיקוד מדגם סער 4 שתהיה להן גם יכולת נחיתה והמראה של מסוקים וכך לצרף פלטפורמה אווירית נושאת אמצעי גילוי וזהוי לכח ספינות סער. החלטה זו הובילה לסדרה של ניסויים שמטרתם לקבוע האם ניתן יהיה להנחית מסוק ימי על כלי שיט בסדר גודל של סער 4. הניסויים התבצעו על ידי בניית משטח נחיתה זמני, מאולתר, בירכתי הספינה אח"י תרשיש (סער 4). לאחר שהוכחה היתכנות היכולת, תוכננו שתי ספינות טילים עם משטח נחיתה קבוע בירכתיים ומבנה אחסון למסוק במרכז הספינה.
באותה תקופה גם החל במפעל התעשייה האווירית לישראל פיתוח להתאמה של מסוק ללא טייס QH-50 DASH מתוצרת חברת ג'ירודיין בארצות הברית. מתוך כוונה שיוכל להתקרב לחופים עוינים כשהוא נושא ציוד לתצפית מכ"ם וגילוי אופטרוני. הפרויקט לא צלח והוא נסגר[דרוש מקור].
היסטוריה > תכנון ובניה

השינוי העיקרי לצורך נשיאת המסוקים היה הארכת גוף הספינה ב-4.5 מטרים. התברר כי הגדלת הספינה בהארכת הגוף יצרה תנאים הידרודינמיים משופרים והספינה שמרה על יכולת המהירות והתנועה בלא להשפיע על תצרוכת הדלק. בהמשך לפרויקט ה'חוחיות' נבנו הספינות הבאות באורך המוגדל וקיבלו את השם סער 4.5 שהודבק בדיעבד גם ל'חוחיות'.
שינויים נוספים כללו: בניית מנחת בירכתי הספינה. הוספת מבנה האנגר למסוק והוספת מכלי דלק סילוני לתדלוק המסוק. חימוש הספינה שונה: ל-8 טילי ים ים הרפון (טיל) נמצא מקום מאחורי תורן הספינה לפני מבנה ההאנגר. ו-4 טילי ים ים מדגם גבריאל, שהותקנו בחרטום לפני גשר הספינה. במקום שני תותחי 76 מ"מ שנשאו בדגם סער 4 הותקן תותח 40 מ"מ אשר בשנת 1986 הוחלף בתותח כנגד טילים מסוג וולקן פאלנקס.
התקנות אלו עשו את אח"י עליה ואח"י גאולה לנושאות המסוקים הקטנות בעולם. התאמת המסוק הלא מאויש לתצפית ימית לא צלחה ופיתוח כטב"מ אחר לא נעשה. תחילה הופעלו מהספינות מסוקי סייפן ודיפנדר, עד קליטת מסוקי הדולפין של חיל הים בשנת 1985. לצורך הפעלת המסוקים מהספינות, הוצבו עליהן צוותי מכונאים של חיל האוויר וצוות מנחיתים מחיל הים.
היסטוריה > השקה

הספינה הושקה במספנות ישראל ב-30 ביולי 1980 בטקס נכח נשיא המדינה יצחק נבון ואשתו אופירה נבון שהייתה הגברת המשיקה. המפקד המקבל את הספינה היה רס"ן אריה גביש.
אח"י עליה במבדוק לקראת השקתה, יוני 1980.
אח"י עליה במהלך טקס ההשקה במספנות ישראל יוני 1980.
אח"י עליה ברציף מספנות ישראל בהשלמת עבודות לאחר השקתה יולי 1980
פעילות

במהלך שנות ה-80 ועד שנת ה-2004 שימשו ספינות ה"חוחית" ספינות פיקוד של שייטת ספינות הטילים והובילו מבצעים משולבים, זאת מעבר להיותן סטיל"ם מבצעיים.
אח"י עליה השתתפה בפעילות שוטפת של חיל הים בגזרות הפעילות המסורתיות ובגזרות פעילות רחוקות. במהלך שירותה בוצעו פעילויות מבצעיות עם מסוקי סייפן, דיפנדר, דולפין ועטלף.
כמעט מיד לאחר ההשקה, תוכנן מבצע בו נדרש להפעיל מסוק חילוץ. הדרישה גרמה לפעילות קדחתנית של הכנסת הספינה וצוותה לכושר מבצעי, כולל אימוני נחיתה והמראה של מסוק סייפן (בל 206) של חיל האוויר.
ספטמבר 1980 שימשה כספינת פיקוד למבצע כשהיא נושאית את מסוק חילוץ.
ביוני 1982 הצטרפה אח"י עליה לספינות השייטת שהשתתפו במלחמת לבנון הראשונה.
בשנים 1984–1985 הייתה הפעילות עיקרית: חיפוש גילוי וזיהוי, איכון ספינות מחבלים. כמו כן אימונים וסיורי ביטחון שוטף.
ביקור באיטליה  – ב-6–13 בנובמבר 1984 ערכה הספינה (בפיקוד רס"ן טוביה בירן) ביקור בנמלים צ'יוויטווקיה ולה ספציה באיטליה.
פעילות > גלריה

נחיתה ראשונה של מסוק סייפן על מנחת אח"י עליה ספטמבר 1980.
ירכתי אח"י עליה בעת תדלוק ספינה אחרת בלב ים.
מנשיא המדינה יצחק נבון ורעייתו אופירה נבון מארחים את צוות אח"י עליה בבית הנשיא, במלאת שנה להשקה, יוני 1981.
מפקדי אח"י עליה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מפקדי אח"י עליה
| רב-סרן  | תקופת כהונה כמפקד הספינה | פעילות | תמונה |  |  |
| אריה גביש | יוני 1980 – יולי 1982 |  |  |  |  |
| שי ברוש | יולי 1982 – אוקטובר 1982 |  |  |  |  |
| עמי שגב | אוקטובר 1982-מאי 1983 |  |  |  |  |
| חיים היימן | מאי 1983- דצמבר 1983 |  |  |  |  |
| רן קפלן | דצמבר 1983-אוגוסט 1984 | הנחתת מסוקים, בניית מעטפת הטייס, תדלוק יסעורים באוויר, הנחתת מסוקי קרב עם טילים (הנחתה ב-45 מעלות) . |  |  |  |
| טוביה בירן | אוגוסט 1984-ינואר 1986 | הנחיתה הראשונה של מסוק ימי על כלי שיט הקטן בעולם. הפלגה לאיטליה ביקור נמלים צ'יוויטווקיה ולה ספציה. |  |  |  |
| בני הוד | ינואר 1986-ספטמבר 1986 | פתיחת מעטפות נחיתה למסוק הימי "דולפין" וכניסת המסוק לכשירות מבצעית. ספינת חפ"ק למבצעי סטילים וש-13, ביצוע מבצעים מיוחדים עם מסוקי "להטוט". |  |  |  |
| עוזי טישל | ספטמבר 1986-יוני 1987 |  |  |  |  |
| אלי רונן | יוני 87 -נובמבר 1987 | מפקד פלגה 33 סרולביץ אברהם הצטרף ל"תעסוקת קיץ |  |  |  |
| טוביה ברילון | נובמבר 1987-ספטמבר 1988 |  |  |  |  |
| שלמה פרומר | ספטמבר 1988-אוגוסט 1989 |  |  |  |  |
| אסף בר | אוגוסט 1989-אוגוסט 1990 |  |  |  |  |
| נעם פייג | אוגוסט 1990-אוגוסט 1991 | תקופת מלחמת המפרץ – ספינת פיקוד שייטית |  |  |  |
| אייל זקס | אוגוסט 1991- מרס 1993 |  |  |  |  |
| יוסי שחף | מרס 1993-יולי 1994 |  |  |  |  |
| עזראל רם (אברמוביץ) | יולי 1994-מרס 1995 | מקום ראשון בתחרות הספינה המבצעית 1995 |  |  |  |
| יוסי שחף | מרץ 1995-אוקטובר 1995 | פעם שנייה |  |  |  |
| ללא מפקד | אוקטובר 1995-אוקטובר 1997 | הספינה ביצעה טיפול תחזוקה |  |  |  |
| יוסי בלוקה | אוקטובר 1997-יוני 1998 |  |  |  |  |
| אלי שרביט | יוני 1998- יוני 2000 |  |  |  |  |
| אמיר וצלר | יוני 2000- יולי 2001 | תפיסת אניית המחבלים 'סנטוריני' וחידוש נחיתת מסוק על הספינה פתיחת מעטפות למסוק עטלף |  |  |  |
| צבי שחר | יולי 2001- יולי 2002 |  |  |  |  |
| אריאל רזניק | יולי 2002- יולי 2004 |  |  |  |  |
מפקדי אח"י עליה > גלריה

מסוק על סיפון הנחיתה באח"י עליה.
רס"ן בני הוד (במרכז)מקבל את הפיקוד על אח"י עליה דצמבר 1985. מימין אל"ם שאול חורב מפקד שייטת ספינות הטילים ומשמאל רס"ן נועם פייג, מפקד אח"י מולדת.
צוות אח"י עליה 1986.
מפקד הספינה אסף בר מתדרך את הצוות במנחת המסוק, 1989.
צוות אח"י עליה לאחר לכידת אניית המחבלים פארח, 24 בפברואר 1990.
מסירה לצי המקסיקני

ב-2003 נפלה החלטה למכור את ספינות הטילים דגם חוחית לחיל הים המקסיקני. בעסקה של מעל ל-90 מיליון דולר עברו שתי הספינות שיפוץ מקיף שכלל בין היתר הסבה של מערכות הנשק וההנעה. בטקס חגיגי ב-7 באוגוסט 2004 נמסרו הספינות לצי המקסיקני בבסיס חיפה, ומשם הפליגו לכיוון מקסיקו. השם של אח"י עליה הוחלף ל-'ARM Huracan', מספר צי A301, אח"י גאולה קיבלה שם החדש ARM Tormenta, מספר צי A302. שתי הספינות מבצעות פעילות ביטחון שוטף במפרץ מקסיקו.
טקס מסירת אח"י גאולה ואח"י עליה לצי המקסיקני, 7 באוגוסט 2004.
אח"י עליה לשעבר בצי המקסיקני Huracán A301
מקורות וקריאה נוספת

אבנר מצוות עליה, ארי ודרצ'י איטליה הפלגת אחי עליה ואחי קשת, "בין גלים" 164, פברואר 1985, עמ' 10–11.
ביאורים

↑  התמונה מתקופה מאוחרת יותר
↑  תמונה מתקופה מאוחרת יותר.
↑  התמונה מתקופה מאוחרת יותר.
הערות שוליים

↑  הוד בנימין (פינקי), מפקד אח"י עליה, 1986
↑  דני שדה , עוזי מחניימי, ספינה של חיל הים לכדה בכיר באש"ף, ידיעות אחרונות
↑  Secretaria de Marina - Armada de México, www.semar.gob.mx
| ספינות טילים של חיל הים הישראלי |
| --- | --- | --- |
שייטת ספינות הטילים • כלי שיט של חיל הים
| סער 1 שלכת | אח"י מבטח • אח"י משגב • אח"י מזנק | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 2 שלכת | אח"י חיפה • אח"י אילת • אח"י עכו | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 3 שלכת | אח"י סער • אח"י סופה • אח"י געש • אח"י חרב • אח"י חנית • אח"י חץ | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4 תכלית | אח"י רשף • אח"י קשת • אח"י רומח • אח"י כידון • אח"י תרשיש • אח"י יפו | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4 נדרן | אח"י ניצחון • אח"י עצמאות • אח"י מולדת • אח"י קוממיות | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 חוחית | אח"י עליה • אח"י גאולה | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 נושב | אח"י רומח • אח"י קשת | סמל חיל הים הישראלי  |
| זיוונית | אח"י שמרית • אח"י שלומית | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 נירית | אח"י חץ • אח"י תרשיש • אח"י כידון • אח"י יפו • אח"י חרב • אח"י סופה | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 5 להב | אח"י אילת • אח"י להב • אח"י חנית | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 6 | אח"י מגן • אח"י עוז • אח"י עצמאות • אח"י ניצחון |  |
ניו זילנדים

| --- | --- |

 אוכלוסייה
 5,223,100
 שפות
 אנגלית, מאורית 
 
ניו זילנדים (באנגלית: New Zealanders, במאורית: Tāngata Aotearoa), המכונים גם בשם קיווי הם תושבים הקשורים לניו זילנד, חולקים היסטוריה, תרבות ושפה משותפת (אנגלית ניו זילנדית). אנשים ממוצא אתני ומוצא לאומי שונים הם אזרחי ניו זילנד, הנשלטים על ידי חוק הלאום שלה.
ההרכב האתני של האוכלוסייה, שהורכב במקור אך ורק מהמאורים הילידים, נשלט מאז המאה ה-19 על ידי ניו זילנדים ממוצא אירופאי, בעיקר ממוצא אנגלי, סקוטי, ולשי ואירי, עם אחוזים קטנים יותר של מוצא אירופאי ומזרח תיכוני אחרים, כגון קבוצות יווניות, טורקיות, איטלקיות, לבנוניות ואחרים כמו ערבים, גרמנים, הולנדים, סקנדינביים, דרום סלאביים ויהודים, כאשר קבוצות מערב אירופה הן הרוב המשמעותי. כיום, ההרכב האתני של אוכלוסיית ניו זילנד עובר תהליך של שינוי, עם גלים חדשים של הגירה, שיעורי ילודה גבוהים יותר וגידול בנישואים בין-גזעיים, וכתוצאה מכך אוכלוסיית ניו זילנד ממוצא מאורי, אסייתי, פסיפיקה ומוצא רב-גזעי גדלה בקצב גבוה יותר. מאלו ממוצא אירופי בלבד, כאשר קבוצות כאלה צפויות להוות חלק גדול יותר מהאוכלוסייה בעתיד. בניו זילנד אוכלוסיית התושבים מוערכת בכ-5,223,100 (נכון ליוני 2023). למעלה ממיליון ניו זילנדים שנרשמו במפקד ניו זילנד 2013 נולדו מעבר לים. הקבוצות האתניות ההולכות וגדלות במהירות משתנות מהיותן מבוססות היטב, כמו הודים וסינים, ועד לקבוצות בתחילת דרכן כמו ניו זילנדים אפריקאים.
בעוד שרוב הניו זילנדים גרים בניו זילנד, יש גם פזורה משמעותית, המוערכת בכ-750,000. מתוכם, כ-640,800 חיים באוסטרליה, מספר המהווה כ-12% מאוכלוסיית ניו זילנד. קהילות אחרות של ניו זילנדים מרוכזות במדינות אחרות דוברות אנגלית, במיוחד בריטניה, ארצות הברית וקנדה, כאשר מספרים קטנים יותר ממוקמים במקומות אחרים. לניו זילנדים הייתה השפעה תרבותית בקנה מידה עולמי, באמצעות קולנוע, שפה, התרבות המאורית, אמנות, מדע, מוזיקה וטכנולוגיה. בניו זילנד הוקמה התנועה הראשונה לזכות הבחירה לנשים וכן הוקמו בה התנועות האנטי-גרעיניות הראשונות. ההישגים הטכנולוגיים והמדעיים של תושבי ניו זילנד הולכים אחורה עד לקופה (אנ') (שלפי האמונה המאורית גילה את ניו זילנד בין 900 ל-1200 לפני הספירה) דרך הנווטים הפולינזים המוקדמים ביותר, שהשתמשו בשיטות אסטרליות מתוחכמות שסייעו בהנחת היסוד לניווט וגם לאסטרונומיה המודרנית. לעיתים קרובות טוענים שמלחמת החפירות המודרנית מקורה בניו זילנד בקרב המאורים במאה ה-19. הניו זילנדים היו גם חלוצי הפיזיקה הגרעינית (ארנסט רתרפורד), תנועת זכות הבחירה לנשים (קייט שפרד), תפיסות מערביות מודרניות של זהות מגדרית (ג'ון מאני) וכירורגיה פלסטית (הרולד גיליס).
תרבות ניו זילנד היא בעצם תרבות מערבית המושפעת מהסביבה הייחודית ומהבידוד הגאוגרפי של האיים, והשילוב עם התרבות של המאורים, וכן מגלי ההגירה הרב-אתניים השונים שבאו בעקבות הקולוניאליזם הבריטי של ניו זילנד.
מקורות אתניים

אנשים ממוצא אירופאי היוו את הרוב מבין 4.2 מיליון האנשים שחיו בניו זילנד, עם 2,969,391 או 74.0% מהאוכלוסייה במפקד ניו זילנד 2013. אלה ממוצא מאורי מלא או חלקי מהווים 14.9% מהניו זילנדים. הקבוצה האתנית הנותרת "אחרים" מורכבת בעיקר מתושבי אסיה ואיי האוקיינוס השקט.
מקורות אתניים > אירופאים

לרוב הניו זילנדים האירופיים יש מוצא בריטי ו/או אירי, עם אחוזים קטנים יותר של מוצא אירופאי אחר כמו גרמנים, פולנים (המצוינים היסטורית כ"גרמנים" בשל חלוקת פולין), צרפתים, הולנדים, סקנדינבים ודרום סלאבים. בשנת 1961, המפקד הראה כי 91.8% מהניו זילנדים זיהו את עצמם כבעלי מוצא אירופי, ירידה מ-95% בשנת 1926.
מילת ההשאלה בשפה המאורית "Pākehā" נכנסה לשימוש כדי להתייחס לניו זילנדים אירופאים, אם כי כמה ניו זילנדים אירופאים דוחים כינוי זה. ניו זילנדים של המאה העשרים ואחת משתמשים יותר ויותר במילה "פקעה" כדי להתייחס לכל הניו זילנדים שאינם פולינזים.
האירופים הראשונים שידוע שהגיעו לניו זילנד היו החוקר ההולנדי אבל יאנסזון טסמן וצוותו בשנת 1642. מאורי הרג כמה מאנשי הצוות, ואירופאים נוספים לא יצאו לניו זילנד עד למסעו של החוקר הבריטי ג'יימס קוק בשנים 1768–1771. קוק הגיע לניו זילנד ב-1769 ומיפה כמעט את כל קו החוף. בעקבות קוק ביקרו בניו זילנד מספר רב של ספינות ציד לווייתנים אירופאיות וצפון אמריקה, וכן ספינות חקר ומסחר. הם סחרו במזון ובסחורות אירופיות, במיוחד כלי מתכת וכלי נשק, בתמורה לעץ מאורי, מזון, חפצי אמנות ומים. מדי פעם, אירופאים ומאורים סחרו בסחורות עבור מין. כמה הגעות אירופאיות מוקדמות השתלבו עם העם המאורי הילידי ונודעו בשם Pākehā Māori. ההיסטוריון ג'יימס בליך (אנ') מאפיין רבים מהמתיישבים האירופים המוקדמים מאוד ככאילו שדגלו ב"תרבות צוותית " - להבדיל מרוב המהגרים האירופים המאוחרים יותר באו במטרה לכבוש את השטח.
הסכם ואיטנגי נחתם לראשונה במפרץ האיים ב-6 בפברואר 1840. בלבול וחוסר הסכמה ממשיכים להקיף את האמנה. עם זאת, רוב הניו זילנדים עדיין מתייחסים ל"הסכם" כמסמן את הקמתה של ניו זילנד כאומה.
בתגובה לניסיונות של החברה הניו זילנדית להקים מושבה נפרדת בולינגטון, ומתוך תשומת לב לתביעות הצרפתיות באקרוה, הכריז הובסון, שמונה לסגן-מושל ב-14 בינואר 1840, על ריבונות בריטית על כל ניו זילנד ב-21 במאי 1840. הוא פרסם שני כרוזים שפורסמו בגיליון "ניו זילנד Advertiser" ו-"Bay Of Islands Gazette" מ-19 ביוני 1840. אחד "טוען את הטענה של גילוי, זכויות הריבונות של הוד מלכותה על האיים הדרומיים של ניו זילנד, הנקראים בדרך כלל 'האי התיכון' (האי הדרומי) ו'האי של סטיוארט' (אי סטיוארט/רקיורה); וכן האי, המכונה בדרך כלל 'האי הצפוני', לאחר שהוסר ריבונות להוד מלכותה". ההכרזה השנייה הרחיבה על האופן שבו הריבונות על "האי הצפוני" הוותרה במסגרת האמנה שנחתמה באותו פברואר.
לאחר מיסוד הריבונות, החל זרם מאורגן ומובנה של מהגרים מבריטניה ומאירלנד, ועד שנת 1860 חיו יותר מ-100,000 מתיישבים בריטים ואיריים ברחבי ניו זילנד. אגודת אוטגו גייסה באופן פעיל מתיישבים מסקוטלנד, ויצרה השפעה סקוטית ברורה במוריהיקו, בעוד שאגודת קנטרברי גייסה מתיישבים מדרום אנגליה, והעניקה השפעה אנגלית ברורה ל"התנחלות קנטרברי". עד 1870 הגיעה האוכלוסייה הלא-מאורית ליותר מ-250,000.
מתיישבים אחרים הגיעו מגרמניה, סקנדינביה ומחלקים אחרים באירופה, כמו גם מסין ומתת-היבשת ההודית, אך המתיישבים הבריטים והאירים היוו את הרוב המכריע, ועשו זאת במשך 150 השנים שלאחר מכן.
בין 1881 לשנות העשרים של המאה ה-20 העביר הפרלמנט של ניו זילנד חקיקה שנועדה להגביל את ההגירה האסיאתית לניו זילנד, ומנע מאסיאתים להתאזרח. ממשלת ניו זילנד גבתה מס בחירות על מהגרים סינים עד שנות ה-30, כאשר יפן יצאה למלחמה עם סין. ניו זילנד ביטלה לבסוף את מס הבחירות ב-1944. זרם של פליטים יהודים ממרכז אירופה הגיע בשנות ה-30. רבים מהאנשים ממוצא פולני בניו זילנד הגיעו כיתומים ממזרח פולין דרך סיביר ואיראן בשנת 1944 במהלך מלחמת העולם השנייה.
מקורות אתניים > אירופאים > הגירה אירופית לאחר מלחמת העולם השנייה

באמצעות סוכנויות האו"ם העוסקות במאמצים הומניטריים לאחר מלחמת העולם השנייה, ניו זילנד קיבלה כ-5,000 פליטים ועקורים מאירופה, ויותר מ-1,100 הונגרים בין השנים 1956 ל-1959. ההגירה שלאחר מלחמת העולם השנייה כללה יותר אנשים מיוון, איטליה, פולין ויוגוסלביה לשעבר.
ניו זילנד הגבילה את ההגירה לאלה שיוכלו לסייע למחסור בכוח אדם בניו זילנד. כדי לעודד את הבאים, הממשלה סייעה באישורים ב-1947, סכימה שהורחבה על ידי הממשלה הלאומית הראשונה ב-1950. עם זאת, כשהתברר שלא יגיעו מספיק מהגרים מיומנים מהאיים הבריטיים בלבד, החל הגיוס במדינות צפון אירופה. ניו זילנד חתמה על הסכם דו-צדדי למהגרים מיומנים עם הולנד, ומספר רב של מהגרים הולנדים הגיעו לניו זילנד. אחרים הגיעו בשנות ה-50 מדנמרק, גרמניה, שווייץ ואוסטריה כדי לענות על צרכים במקצועות מיוחדים. בשנות ה-60, המדיניות של הדרת אנשים על בסיס לאום הניבה אוכלוסייה שרובה ממוצא אירופאי. עד אמצע שנות ה-60, הרצון בכוח עבודה זול לא מיומן הוביל לגיוון אתני.
מקורות אתניים > מאורים

ככל הנראה העם המאורי הוא צאצא של אנשים שהיגרו מטייוואן למלנזיה ולאחר מכן נעו מזרחה עד לאיי החברה. לאחר הפסקה של 70 עד 265 שנים, גל חדש של חקר הוביל לגילוי והתיישבות באיי ניו זילנד בערך בשנים 1250–1300 לספירה, מה שהפך את ניו זילנד לאחת משטחי היבשה האחרונים להיות מיושבים. כמה חוקרים הציעו גל מוקדם יותר של כניסות המתוארך כבר בשנים 50–150 לספירה; האנשים הללו או מתו או עזבו את האיים.
במהלך המאות הבאות המתיישבים הפולינזים התפתחו לתרבות נבדלת הידועה כיום בשם מאורים. האוכלוסייה חולקה לשבטים ותתי-שבטים ש נהגו לשתף פעולה אך גם להילחם זה בזה. בשלב מסוים נדדה קבוצה של מאורים לאיי צ'טהאם שם פיתחו את תרבות המוריורי.
בשל הבידוד הגאוגרפי של ניו זילנד, חלפו 500 שנה לפני השלב הבא של ההתיישבות, עם בואם של האירופים. רק אז היו צריכים התושבים הילידים להבדיל את עצמם מהחדשים, תוך שימוש במונח "מאורי" שפירושו "רגיל" או "נורמאלי".
בין אמצע שנות ה-40 ועד שנות ה-60 של המאה ה-19, מחלוקות על רכישות קרקע מפוקפקות הובילו למלחמות הקרקעות של ניו זילנד. אלו הביאו להחרמה של שטחים גדולים של אדמה שבטית על ידי הממשלה הקולוניאלית. התנחלויות כמו פאריהאקה בטרנאקי נודעות בעוולות שנעשו שם. עם אובדן חלק גדול מאדמתם יחד עם שיעור תמותה גבוה עקב מחלות ומגפות שהדיעו מאירופה, המאורים נכנסו לתקופה של דעיכה, ובסוף המאה ה-19 האמינו שאוכלוסיית המאורים תחדל להתקיים כגזע נפרד וייטמע באוכלוסייה האירופית.
עם זאת, תחזית זו לא התרחשה, והמספרים התאוששו. למרות רמה גבוהה של נישואי תערובת בין אוכלוסיות מאוריות ואירופיות, המאורים הצליחו לשמור על זהותם התרבותית ובשנות ה-60 וה-70 עברה מאורידום תחייה תרבותית.
אוכלוסיית המאורים ראתה יציבות במאה ה-21. במפקד האוכלוסין של 2013, 598,602 אנשים שזוהו כחלק מהקבוצה האתנית המאורית, המהווים 14.9% מאוכלוסיית ניו זילנד, בעוד ש-668,724 אנשים (17.5%) טענו למוצא מאורי. 278,199 אנשים שזוהו כמוצאים מאוריים יחידים, בעוד ש-291,015 זוהו כמוצאים ממוצא אירופי ומאורי (עם או בלי עדה שלישית), בשל שיעור גבוה של נישואי תערובת בין שתי התרבויות. על פי חוק התיקון לענייני המאורים משנת 1974, מאורי מוגדר כ"אדם מגזע המאורי בניו זילנד; וכולל כל צאצא של אדם כזה", חוק זה החליף בקשה משפטית קודמת המבוססת על "דרגת מאורי" המוגדרת באופן שרירותי.
על פי מפקד האוכלוסין של 2006, השבט הגדול ביותר לפי אוכלוסייה הוא נגפוהי (125,601), ואחריו נגטי פורו (71,049), נוגאי טאהו (54,819) וויקאטו (40,083). עם זאת, יותר מ-110,000 אנשים ממוצא מאורי במפקד 2013 לא הצליחו לזהות את השבט שלהם. מחוץ לניו זילנד קיימת אוכלוסייה מאורית גדולה באוסטרליה, המוערכת ב-155,000 איש בשנת 2011. המפלגה המאורית הציעה כי יש ליצור מושב מיוחד בפרלמנט של ניו זילנד המייצג את המאורים באוסטרליה. קהילות קטנות יותר קיימות גם בבריטניה (כ-8,000), ארצות הברית (עד 3,500) וקנדה (כ-1,000).
האזור הנפוץ ביותר בו חיה קבוצה זו היה אזור אוקלנד (23.9 אחוזים או 142,770 אנשים). המאורים כיום הם הקבוצה האתנית השנייה בגודלה בניו זילנד, אחרי ניו זילנדים אירופאים. השפה המאורית (המכונה Te Reo Māori) עדיין מדוברת במידה מסוימת על ידי כחמישית מכלל המאורים, המהווים 3% מכלל האוכלוסייה. ניו זילנדים רבים משתמשים בקביעות במילים ובביטויים מאוריים, כגון "קיה אורה", בזמן שהם מדברים אנגלית. המאורים פעילים בכל תחומי התרבות והחברה של ניו זילנד, עם ייצוג עצמאי בתחומים כמו תקשורת, פוליטיקה וספורט.
מקורות אתניים > אסיאתיים

במפקד האוכלוסין של 2013, סך המוצא האסייתי היה 11.8% מהאוכלוסייה, הסינים נותרו הקבוצה האתנית האסיאתית הגדולה ביותר ב-2013, עם 171,411 אנשים, בעוד שהודים הייתה הקבוצה האתנית האסייתית השנייה בגודלה ב-2013, עם 155,178, ופיליפינים הקבוצה השלישים עם 40,350 איש.
הרכיב האסייתי קדם למעשה למרכיב הפסיפי. בניו זילנד חיו אנשים ממוצא אסיאתי מאז ימי ההתיישבות האירופית הראשונים, אם כי במספרים קטנים מאוד. בתקופת הבהלה לזהב מאוחר יותר במאה התשע-עשרה גדל בחדות מספר המתיישבים הסינים הזמניים הן מסין והן מאוסטרליה ואמריקה. עם זאת, מאה שנה מאוחר יותר בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים גדל מספר האנשים בני האתניות האסייתיות במהירות, וסביר להניח שהם יעלו על אוכלוסיית האוקיינוס השקט במהלך השנים הקרובות.