החינוך היהודי בבולגריה
מעצמאות בולגריה ועד מלחמת העולם השנייה > המאבק בין התנועה הציונית לרשת "כל ישראל חברים"

לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוקמה נסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. הגעתם של משכילים יהודים כגון צבי בלקובסקי ובוריס שץ מתחומי האימפריה הרוסית לבולגריה, הובילה להתפתחות ההשכלה בבולגריה ככלל ובקרב הקהילה היהודית בפרט. שיטות הלימוד המיושנות הוחלפו בהדרגה, נרכשו ספרי לימוד חדשים ומורים צעירים ורפורמיסטים נקלטו במערכת החינוך החדשה, הן מהממסד הרבני כגון שמואל בנימין בכר והן מהמגזר החילוני כגון יעקב גרון מסופיה וחיים אלאג'ם מפאזארג'יק.
בתולדות יהדות בולגריה הייתה התקופה שהחלה בהקמת הנסיכות והסתיימה במלחמת העולם הראשונה, תקופה של מאבק איתנים על צביונה של הקהילה ובכלל זה מערכת החינוך. המאבק התנהל בין ניצי התנועה הציונית כגון ישועה כלב ומרקו רומנו לבין הרב הראשי מרדכי אהרנפרייז ובינם לבין רשת החינוך של "כל ישראל חברים" והנוטאבלים על רקע רצונם של הציונים, להשריש חינוך ציוני בכל קהילות בולגריה באמצעות בתי הספר הקהילתיים. המאבק אף גלש לפסים אלימים ולמרות ניסיונות פשרה מצד ראשי הזרם המתון בתנועה הציונית, כגון יקיר רומנו ושמואל בנימין בכר הוא הסתיים בסגירת מוסדות החינוך של רשת "כל ישראל חברים" ועזיבתו של הרב אהרנפרייז את בולגריה.
במרבית בתי הספר של כי"ח לימדו בכיתות א'-ד' ובערים הגדולות הייתה מגמת פרו-גימנסיה (ה'-ז'). שפת הלימוד הייתה צרפתית ולימודי תנ"ך התנהלו בעברית ולאדינו. שיטות הלימוד המיושנות הוחלפו והובאו ספרי לימוד מחוץ לבולגריה. בתי הספר של הרשת חוללו מהפכה בחינוך הקבעוני של בני הקהילה שהתבסס על המלדארי ורבים ממנהיגיה לעתיד של יהדות בולגריה והתנועה הציונית למדו בהם. הם פתחו בפני בני הקהילה את האפשרות ללימודי המשך בתחומי מסחר, בנקאות ופקידות. בראשית המאה ה-20 למדו כ-75 אחוזים מציבור הלומדים בבתי הספר של הרשת.
הממסד הרבני הסתייג מבתי הספר של כי"ח על רקע חילוניותם של מרבית תוכני הלימוד וסכנת ההתרחקות מהדת והמסורת אשר לשיטתם, טמנו מוסדות אלו בחובם. מאבק זה של הממסד הדתי נכשל לחלוטין. גם משרד החינוך הבולגרי הערים קשיים על פעילות הרשת משום המאפיינים ה"זרים" של הפעילות.
התנועה הציונית נאבקה בבתי הספר של הרשת בעיקר על רקע העדר תוכני לימוד לאומיים וציוניים. עוד נטען על ידי חב' התנועה הציונית, כי הרשת משרתת תרבותית ופוליטית את צרפת. מול תוכני הלימוד האוניברסליים של "אליאנס" שנועדו להכשיר את בוגריו להשתלבות באוכלוסייה הכללית, הציגה התנועה הציונית משנה ובה יש לבסס תוכני לימוד בעלי אופי ציוני לקראת שיבה לארץ ישראל. עם זאת, דווקא בבתי הספר הקהילתיים לימדו את השפה הבולגרית, בעוד שבבתי הספר של כי"ח נמנעו מכך. משרד החינוך הבולגרי התערב בעקיפין בסכסוך. ב-1891 הכיר המשרד רשמית בבתי הספר הקהילתיים מתוקף התקנות להשכלת העם, אשר מספר שנים מאוחר יותר עוגנו בחוק. לבוגרי בתי הספר הקהילתיים הותר להמשיך את לימודיהם במוסדות להשכלה גבוהה בבולגריה, אך מבוגרי רשת כי"ח נשללה זכות זו.
הוועידה הציונית הראשונה שנערכה בפלובדיב ב-1898, הגישה תוכנית רפורמות נוקשה, אשר בין היתר כללה דרישה להפסקת הלימודים בצרפתית והנהגת שיעורי עברית. תוכנית זו הייתה יריית הפתיחה במאבק בין ההסתדרות הציונית בבולגריה לרשת כי"ח אשר נמשך 15 שנים. הנהלות "כי"ח" בבולגריה ובפריז דחו על הסף את תוכנית הרפורמות. בעיתון "איל דיאה" התפרסמה ידיעה שלפיה הוועד המרכזי של רשת כי"ח שלח חוזר לכל מנהלי בתי הספר בבולגריה ובו מובעת התנגדות לתנועה הציונות משום שהתנועה עלולה להזיק ליהדות וליהודים בקרב הממשלות האירופיות. ידיעה זו הלהיטה את הרוחות ברחוב היהודי. ראשי המשפחות הנכבדות הנוֹטָאבֶּלִים צידדו ברשת כי"ח והתעמתו אף הם עם צעירי התנועה הציונית. בוועידה הציונית השנייה שנערכה בדצמבר 1900 בסופיה, הרצה מרקו רומנו על מערכת החינוך בבולגריה וציין כי לא רצוי להביא להפסקת פעילותה של רשת כי"ח בבולגריה, משום שמערכת החינוך הקהילתית לא בשלה וערוכה לתת פתרון לציבור הלומדים.
במהלך הוועידה הציונית השלישית שהתקיימה ברוסה באוגוסט 1902 התחזק מעמדם של הניצים בתנועה הציונית ומייד לאחריה, חלה החרפה משמעותית במאבק בין התנועה הציונית לרשת כי"ח. המאבק לווה בפרסומים בעיתונות היהודית המקומית וליבו התחולל בפלובדיב על רקע סירוב הוועד המרכזי של "אליאנס" להגדיל את מספר שעות לימוד העברית. הציונים האשימו את הנהלת הרשת בכך שהיא משרתת אינטרסים צרפתיים בבולגריה והוסיפו האשמות על אי סדרים כספיים. רבה הראשי של יהדות בולגריה מרדכי אהרנפרייז ניסה להתערב ולפשר בסכסוך, אך ללא הצלחה. בהמשך, פיטר הרב הראשי את חברי ועד בתי הספר שנמנו עם התנועה הציונית ואת ראשי ועד הקהילה שנמנו עם מתנגדיה. פעולותיו של הרב הובילו להתקפות אישיות עליו, בעיקר מקרב ניצי התנועה הציונית אשר סירבו לכל פשרה. בפלובדיב הפך הסכסוך אלים, והוביל לבנייתה של חומת אבן שהפרידה בין בית הספר הקהילתי ובין בית הספר של רשת כי"ח, אשר היו ממוקמים באותו המגרש. בכך, נמנעה גישת תלמידי בית הספר של כי"ח לחצר המשותפת. הוועד המרכזי של כי"ח התלונן בפני נציגים רשמיים צרפתיים והעניין הוביל לתקרית דיפלומטית בין צרפת לבולגריה. שר החוץ הצרפתי תאופיל דלקאסה (בצרפתית: Théophile Delcassé) שלח מחאה רשמית לבולגרים והעביר את מקום מושבו של הקונסול הצרפתי מהעיר. סכסוך דומה פרץ גם בסופיה ובעקבותיו פרסם ישועה כלב מאמר בעיתון "אל דיאה" ובו תקף בחריפות את הוועד המרכזי של כי"ח. כפועל יוצא, הוחרף גם המאבק הפנימי בתנועה הציונית ובמהלך הוועידה הרביעית שהתקיימה במרץ 1904 בפלובדיב, נבחר מרקו רומנו מניצי התנועה ליושב ראשה והוא החליף את יקיר רומנו, איש הפלג המתון.
ב-1907, הוכתה התנועה הציונית המפולגת בבחירות לוועדי הקהילות ושוב התחזק מעמד המתונים. בינואר 1909 הגיעה משלחת רשמית של הנהלת "אליאנס" לפגישה עם נציגי קהילות בבולגריה והרב הראשי מרדכי אהרנפרייז ובמהלך הדיונים הושגו הסכמות לגבי נושאים רבים שהיו שנויים במחלוקת ובכלל זה הנחלת העברית כשפת הלימוד בגני הילדים ובחלק ממקצועות בלימוד בבתי הספר, קבלת מורים לעבודה בבתי הספר של כי"ח שאינם בהכרח מטעם הרשת ומינוי סגני מנהלים על ידי ועד הקהילה. ניצי התנועה הציונית פעלו להכשלת הסיכום וראשי תנועת כי"ח הודיעו על עזיבת הרשת את בתי הספר בפלובדיב, וארנה ופאזארג'יק. הכשלת הסיכום עליו עמל הרב אהרנפרייז הצית מחדש את הסכסוך בין התנועה הציונית לבינו.
במקביל למאבק ברשת כי"ח, טיפחה התנועה הציונית את בתי הספר הקהילתיים כמשקל נגד לבתי הספר של "אליאנס", תוך הזמנת מורים וגננות מארץ ישראל והטמעת לימודים בעברית. למאבק נגד הרשת היו שותפים גם חברי פועלי ציון בבולגריה. כפועל יוצא מהמאבק החליטה רשת "כי"ח" לסגור את בתי הספר בבולגריה והמבנים עברו לרשות ועדי הקהילות בערים השונות. במקביל, התחולל מאבק על אופיו של החינוך בין צעירי התנועה הציונית למשפחות הנכבדות ה"נוטאבלים" בקהילות השונות, אשר שאפו לשמר את כוחם, את המסורת ואת שפת הלאדינו כשפה המובילה. משזכתה בולגריה בעצמאותה, החלו משפחות אלו לאבד את מכוחן משום שהתבסס על קשר רב שנים מול השלטונות העות'מאניים שכרוך היה גם באינטרסים כלכליים משותפים. היו אלו דווקא ילדי משפחות הנוטאבלים, ששבו מלימודיהם מחוץ לבולגריה, אשר עמדו בראש המאבק נגד ההגמוניה שלהן ומביניהם ניתן לציין את ישועה כלב ומרקו רומנו. היה זה תהליך הדרגתי ולא פשוט שלעיתים חצה משפחות וגם הוא הסתיים בניצחון התנועה הציונית.