הרי וו-יי
היסטוריה > ערש הנאו-קונפוציאניזם

מסוף תקופת שושלת האן רכשו הרי וו-יי את מעמדם כהר קדוש שמשך אליו מלומדים ואנשי דת רבים. הם הקימו בהרים מנזרים ובתי ספר תוך שילובם בנוף שנחשב כמקום אידיאלי למחקר והגות. ב-618, השנה הראשונה לשלטונו של קיסר סין גאו-דזו משושלת טאנג (שלט 618–626) החלו נזירים לבנות את מקדש האבן במערת צָ'אדונְג בסמוך להר גְ'יֵה-סוּן. המקדש חרב במפולת סלעים בשנת 1024 (תקופת שלטונו של הקיסר זֶ'נְדְזונְג משושלת סונג) והועתק למערת טָאויְוֵּ'אן. השגשוג שחל על סין בעקבות עלייתה לשלטון של שושלת טאנג גרם להגירה של בני האן רבים מהצפון להרי וו-יי.
על מנת להבטיח שיופי המקום לא יפגע אסר הקיסר שואן-דזונג משושלת טאנג (שלט 712–756) בצו שנחקק על אסטלת אבן משנת 748 על דיג ועל כריתת עצים באזור, האיסור חל מאגם טונגטינג שבעיקול הראשון של נהר תשעת הפיתולים ועד הכפר צָאודוּן שבמקור הנהר. הנחיה זו קיימת גם כיום. בתקופתו של שואן-דזונג הוקם בהר היכל טְייֵנְבָּאו (天寶, פין-יין Tianbao: - "אוצר שמימי", שמו של הקיסר בתקופה בין 742 ל-756). ההיכל נועד לאפשר לקיסרי סין להקריב קורבנות לאדון ההר. באמצע הסתיו בכל שנה היו מעלים קורבן לכבוד אדון ההר ואשת הקיסר. הקיסר יואנדזונג (שלט 943–961) משושלת טאנג הדרומית מינה את אחיו לאחראי המרכזי על פולחן הטאואיזם בהר וו-יי, שלח אותו לאזור על מנת שיעתיק את היכל טְייֵנְבָּאו למקומו הנוכחי מתחת להר דָאוָאנְג, וקבע כי שכל האזור במרחק של 60 קילומטרים מהמקדש יהיה בפיקוחו של המקדש. בתקופה זו היה הר וו-יי במקום ה-16 ברשימת המקומות הקדושים לטאואיזם. ההיכל הורחב משמעותית ב-1009 בתקופת הקיסר ג'נדזונג (שלט 997–1022) משושלת סונג, כשנוספו לו כ-300 מבנים. הוא כונה "ארמון וָאנְּייֵן" (עשרת אלפי השנים), וכיום הוא מכונה "ארמון וו-יי". בתקופה זו הגיע פולחן הטאואיזם בהר לשיאו, כשבמקביל החלו לקום בהר גם מקדשים בודהיסטיים. בסך הכול הוקמו 132 מקדשים, היכלות, ארמונות, ומנזרים בהרים. לתמיכה בכל המקדשים חילקו להם פקידי הקיסרות שטחי חקלאות בגודל של כ-7 קמ"ר.
הרי וו-יי היו ערש הנאו-קונפוציאניזם - פילוסופיה סינית העוסקת במוסריות, בתורת המוסר ובמטאפיזיקה המושפעת מהקונפוציאניזם. מקורה של הפילוסופיה בהגותם של הפילוסופים הָאן יוּ' (韓愈, פין-יין: Hán Yù‏; 824-768) ולִי אָוֹ (李翱, פין-יין Lǐ Áo‏; 841-772) מתקופת שושלת טאנג, אבל התפתחותה העיקרית הייתה בתקופת שושלת סונג בהגותם של האחים צֶ'נְג יִי (程颐, פין-יין: Chéng Yí ‏; 1107-1033) וצֶ'נְג הָאו (程顥, פין-יין: Cheng Hào‏; 1085-1032). הפילוסופיה הגיעה לשיא בתקופת הפילוסוף ג'ו שי, שנחשב לדמות החשובה ביותר בנאו-קונפוציאניזם, שהפכה לתורה השלטת בסין בין המאה העשירית למאה התשע-עשרה. ג'ו שי, שנולד ביוּאוּשִׂי הקרובה להרי וו-יי, חי ופעל והרצה באזור במשך חמישים שנים מגיל 14 עד מותו בגיל 71, למעט הפסקה בת תשע שנים (שבהן הקים את אקדמיית נקרת האייל הלבן בלושאן). כאן הוא למד, כתב והרצה כשהוא מפתח את תורתו. ג'ו שי הקים באזור כמה בתי ספר: אקדמיית הָאנְצְ'וֵ'אן, אקדמיית קָאוטִינְג וב-1183 את אקדמיית וו-יי גִ'ינְגְשֶׁה (Wuyi Jingshe), בפיתול החמישי של נהר תשעת הפיתולים. בעקבותיו של ג'ו שי הקימו 43 מלומדים מפורסמים אקדמיות בהרי וו-יי והפכו בכך את הרי וו-יי ל"מרכז לימוד הנאו-קופוציאניזם במשך שלוש שושלות" (שושלות סונג, יואן ומנג). באזור קיימים שרידים של אתרים רבים הקשורים לפילוסופיה זו. מכאן התפשטה התורה גם מעבר לגבולות סין, למשל לקוריאה, ואינטלקטואלים מארץ זו נהגו במרוצת השנים לעלות לרגל לאזור.
הרי וו-יי המשיכו להיות מרכז של טאואיזם ובהר קיימים כ-60 שרידים של מרכזי מחקר, מקדשים ומקדשים ששרדו. במקביל התפתחה בהר דת הבודהיזם ובמאה ה-17 החליפה את הטאואיזם כדת העיקרית באזור. המקדש העיקרי - "היכל הזן טְייֵנְשִׂין יוּנְגְלֶה" נבנה לראשונה בתקופת שלטונו של יונגלה, קיסר סין, הקיסר השלישי משושלת מינג (שלט 1402–1424). נבנה מחדש והורחב בשנת 1528 בתקופת שלטונו של ג'יאג'ינג, קיסר סין (שלט 1521–1567) משושלת מינג (שלט 1521–1567). נבנה מחדש והורחב שוב בתקופת שלטונו של הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג (שלט 1662–1772) וגודלו הגיע ל-26,000 מטרים רבועים. הרי וו-יי הפכו לאחד משמונת הרי הבודהיזם המפורסמים ביותר בסין.