התחדשות יהודית (ישראל)
רקע

עד לשלהי המאה ה־18, הזהות היהודית הייתה כמעט בלתי ניתנת לניתוק מהדת היהודית. החל מהמאה ה־18, בעקבות התהליך ההדרגתי של מתן האמנציפציה ליהודים, הקהילתיות היהודית כמעט וקרסה. להשתלבות הגוברת בתוך החברה האירופאית נלוותה שאלת הזהות בסדר היום החדש. במרכז ומערב אירופה, היהודים עלו במעמד האזרחי וכתוצאה מכך ראו את עצמם בתור חלק מהלאום של המדינה בה חיו. עיקר הפילוג היהודי שנוצר כתוצאה מהאמנציפציה (מאורתודוקסים ועד רפורמים, וכלה ביהודים חילוניים) נבע מהשאלות, האם ועד כמה צריך להתאים את הדת היהודית לחברה האירופית, והאם לשמור על מנהגי הדת או לזנוח אותה כליל. במזרח אירופה קיבוץ יהודי גדול, צפוף וקדם-מודרני, שהחזיק עדיין בשפת היידיש ובתרבות ייחודית לו. יהודים רבים שעזבו את הדת בעקבות מתן האמנציפציה, פיתחו תפיסות אתניות או לאומיות הקשורות ליהדות, בעיקר אוטונומיזם וציונות.
בין פלגי התנועה הציונית נמנו קבוצות בעלי מודלים שונים של יחס אל המסורת, בהם בלטו בשונותם שני מודלים מרכזיים. המודל האחד מחויב מצד אחד למסורת היהודית בכללותה, ומצד שני אינו מחויב להלכה. עם מודל זה מזוהים אנשים חשובים כגון אחד העם, חיים נחמן ביאליק, א. ד. גורדון וברל כצנלסון.
המודל השני מבטא מרידה במסורת היהודית ושלילתה, בד בבד עם שלילת הגלות וזהות יהודית גלותית. הוא בא לידי ביטוי בדרכם של יחידים וקבוצות ניתקו את עצמם באופן מודע מהתרבות היהודית. חלק נכבד מאנשי העלייה השלישית דיברו על זהות חדשה, על יצירת "אדם חדש" ו"יהודי חדש" כניגוד ושלילה של הזהות היהודית הקודמת. מודל זה (השני) הוא שהיה רווח ביישוב המתחדש בארץ ישראל, והוא שהוביל לנתק של הדורות הבאים מהתרבות היהודית.
הפעילות המחודשת בתחום הזהות היהודית-חילונית החלה עם הקמתו של חוג שדמות בקיבוצים בצפון הארץ בראשית שנות השישים של המאה ה-20; אך רק בראשית שנות השבעים החלה התופעה, להתמסד עם הקמת חוגים נוספים ברחבי הארץ על ידי יוצאי חוג שדמות, הקמת המכונים הציוניים - המלי"ץ, והגעתם של עולים חדשים מארצות הברית, שהיו מחויבים למורשת ולתרבות היהודית.
ההתחדשות היהודית בישראל הושפעה, בין היתר, מעלייתם ארצה של הוגים מארצות הברית שהביאו עמם תפיסת עולם פלורליסטית. בין אלו בולט מקומו של דוד הרטמן, שייסד בשנת 1976 את מכון הרטמן בירושלים. בית המדרש הפלורליסטי של המכון שימש מאז ועד היום כמרכז התחדשות יהודית המשלב מחקר, כתיבה הגותית, חינוך והכשרת מנהיגות ציבורית. רבים מיוצאי המכון מעורבים ביוזמות פורצות דרך של התחדשות יהודית בפתיחת בתי מדרש ומקומות תפילה פלורליסטיים, מנהיגות פמיניסטית-דתית ומנהיגות פוליטית.
ב-1978 נוסדה הסדנה הבינתחומית בסמינר אפעל, במטרה להכשיר מדריכים חילוניים בעלי ידע בתחומי הזהות היהודית עבור המכון לחינוך ציוני של התנועה הקיבוצית, שהוקם כשנה קודם לכן. בסדנה תוגברה היהדות כחלק מהמודעות העצמית והחברתית של המשתתפים.
בסוף שנות השמונים, אל מול המתח בין דתיים וחילוניים, הבשיל בקרב אנשי החינוך בקיבוץ הדתי הרעיון לקיים סדרת פגישות עם אנשי מרכזי ההשכלה בתנועות הקיבוציות ללימוד משותף של מקורות ולדיאלוג סביב נושאים של זהות יהודית. המפגשים התקיימו פעם בחודש או חודשיים, כאשר האירוח מתקיים בכל פעם במרכז אחר. בעקבות מפגשים אלה הוקמו גם תוכניות של תלמוד תורה פלורליסטי של חילוניים עם דתיים, ככלי המאפשר ליבון סוגיות הנוגעות לזהות יהודית וככלי המאפשר דיאלוג בין עמדות שונות בחברה היהודית בישראל. בעקבות התנסות זו הוחלט בקיבוץ הדתי להקים את מרכז יעקב הרצוג, שמטרתו ללמוד יהדות מנקודת מבט פלורליסטית.
במקביל, בשנת 1989 הוקמו שני בתי המדרש הפלורליסטיים הראשונים במרחב החילוני: בית המדרש הפלורליסטי באורנים של התנועה הקיבוצית הוקם על ידי שמונה בוגרים של סמינר אפעל והמלי"ץ ובית המדרש אלול, המשותף לדתיים וחילוניים הוקם בירושלים על ידי רות קלדרון ומוטי בר אור.
באותה שנה נודעה גם יוזמה של אנשי אקדמיה מהאוניברסיטה העברית להקים תנועה ליהדות הומניסטית פלורליסטית – יוזמה שמטרתה לעסוק בחינוך ליהדות כתרבות. עם היוזמים נמנו פרופ' יהודה באואר, ד"ר זאב כץ והשופט חיים כהן. בעקבות פעילות זו הוקמה ב-1992 תנועת תחיל"ה.
ארבעת ארגונים אלה היו הארגונים הממוסדים הראשונים שסללו את הדרך לפני הפריצה הגדולה של ההתחדשות היהודית באמצע שנות התשעים; בתקופה זו ההתחדשות היהודית זכתה להד ציבורי ולכינויים שונים כגון "השיבה אל ארון הספרים היהודי" ו"הרנסאנס היהודי".
בין הגורמים לפריחה של ההתחדשות היהודית היו ועדת שנהר, שמונתה ב-1991 על ידי שר החינוך זבולון המר במטרה לבדוק את לימודי היהדות במערכת החינוך הממלכתית, והגישה את המלצותיה בשנת 1994, ועליית תופעות הניו אייג'. אולם הקטליזטור העיקרי לפריצתה של ההתחדשות היהודית לקהלים נרחבים בישראל היה רצח יצחק רבין בסוף שנת 1995.
לאחר הרצח הוקמו בתי מדרש פלורליסטיים חדשים, שפנו לקהל חילוני ולקהל מעורב של חילוניים ודתיים, מתוך מטרה לאחות את השסע הדתי והלאומי בחברה הישראלית. סקרים שנערכו בראשית העשור הראשון של המאה ה-21 מיפו עשרות ארגונים שעוסקים בזהות יהודית מתוך השקפת עולם פלורליסטית.