ליל הבדולח
אירועי הלילה

ליל הבדולח התרחש ביום השנה הכפול לפוטש במרתף הבירה (1923) ולמהפכת נובמבר (1918), יום חשוב בלוח השנה הנאצי. בכל רחבי הרייך נקבצו חברי המפלגה כדי לציינו. היטלר ובכירי המפלגה הגיעו למינכן, עיר המוצא של התנועה הנאצית, והתכנסו בבניין העירייה הישן.
לאחר שנועץ עם היטלר בארבע עיניים, החל גבלס לארגן את פעילי המפלגה והאס אס לערוך פוגרום יזום ומתואם היטב ביהודים, קודם במינכן ולאחר מכן בברלין ובכל רחבי הרייך. הפוגרום תואר רשמית כהתפרצות ספונטנית של הגרמנים, אך למעשה היה מתוכנן מלמעלה, כפי שמעידה פקודתו של היידריך לאס אס שניתנה באחת ועשרים אחר חצות. במקומות רבים יצאו הפורעים לדרכם היישר מהמסיבות וההתכנסויות האמורות. רבים מהם אף היו שתויים.
ב-10 בנובמבר כתב גבלס ביומנו על שיחתו עם היטלר ערב קודם לכן: "הוא [היטלר] מחליט: יש להתיר להפגנות להימשך. המשטרה צריכה לסגת. יטעמו היהודים פעם אחת את טעמו של זעם עממי. הצדק איתו. מיד נתתי את ההוראות הנחוצות למשטרה ולמפלגה...עכשיו העם יפעל".
בפוגרום נהרסו כמעט כל בתי הכנסת בגרמניה, בתי קברות יהודיים רבים, אלפי חנויות בבעלות יהודים ו-29 בתי כל-בו. יותר משלושים אלף יהודים נעצרו, לעיתים על-פי רשימות מוכנות מראש, ונשלחו למחנות ריכוז. בליל הפרעות נרצחו כ-400 נפש. בימים שלאחר הפרעות איבדו 400 איש נוספים את חייהם. במחנה הריכוז בוכנוואלד נרצחו 207 יהודים; בדכאו כ-185 נפש; מספר הנרצחים במחנה הריכוז זקסנהאוזן אינו ידוע. לא ניתן, אפוא, לקבוע את מספרם המדויק של קורבנות ליל הפרעות. לפי מחקרים מדוקדקים, ההשערה היא שמספרם נע בין 1,400 ל-1,500. גרמנים אחדים בעלי "חזות יהודית" נרצחו אף הם.[דרוש מקור]
בהוראה מגבוה, נמנעה המשטרה מלהפריע לפורעים או להחזיר את הסדר על כנו, ואנשי מכבי אש נמנעו מלכבות את השרפות, ואף ליבו אותן. השרפות המשתוללות כובו רק במקומות שבהם הייתה סכנת התפשטות לבתיהם ורכושם של לא-יהודיים. ההרס, ההתעללות והרצח נמשכו כל הלילה באין מפריע ונפסקו בבוקר, גם כן בהוראה מפורשת מגבוה.
גבלס כתב ביומנו שנתן פקודות לוודא שבית הכנסת הראשי בברלין ייהרס ותיאר את הרס בתי הכנסת במינכן:
אני רוצה לחזור למלון ואני רואה זוהר אדום כדם. בית הכנסת בוער. ... אנחנו מכבים שרפות רק אם הן מסכנות את הבניינים השכנים. ולא, יש לשרוף עד היסוד. ... הפיהרר הורה לאסור מיד 20–30 אלף יהודים. ... הזעם העממי משתולל עכשיו. ... יש לתת לו פורקן. ... שמשות מתנפצות. בראוו! בראוו! בתי הכנסת עולים באש כמו בקתות גדולות וישנות"
.
באותו לילה כתב הימלר על האירועים: "אני משער ששגעון הגדלות של גבלס - שעליו ידוע לי זמן רב - וטיפשותו הן האחראיות לפתיחה במבצע הזה עכשיו, במצב דיפלומטי קשה ביותר".
ב-11 בנובמבר הוסיף גבלס לכתוב על היום הקודם: "ברלין. שם הכל מתנהל פנטסטי. דלֵקה אחרי דלֵקה. ככה זה צריך להיות".
הקונסול האמריקני בלייפציג דיווח: "לאחר שהרסו בתי מגורים וזרקו את רוב החפצים המיטלטלים לרחובות, זרקו הפורעים הסדיסטים שאינם יודעים שבעה רבים מן הדיירים הרועדים אל פלג קטן שזורם בגן הזואולוגי, וציוו על הצופים המבועתים לירוק עליהם, להכפישם בבוץ וללעוג לאסונם... מעשים אלה נעשו כל בוקרו של 10 בנובמבר בלי התערבות המשטרה, והם נעשו בגברים, בנשים ובילדים".
הקונסול של שווייץ דיווח ב-13 בנובמבר: "קבוצות מאורגנות עברו בקלן מדירה יהודית לדירה יהודית, המשפחות הצטוו לעזוב את הדירה, או שהיה עליהן לעמוד בפינת החדר בזמן שחפציהן הושלכו מן החלונות. גרמופונים, מכונות תפירה ומכונות כתיבה התגלגלו לרחובות. אחד מעמיתי אפילו ראה פסנתר שנזרק מחלון קומה שנייה. עד היום אפשר לראות כלי מיטה משתלשלים מעצים ושיחים". בעיירה הקטנה ויטליך במערב גרמניה נהרס תחילה בית הכנסת. איש ס"א טיפס אל הגג ונפנף בגלילי ספר תורה. הוא צווח "תנגבו בזה את התחת, יהודים" והשליך אותם כמו סרטי קונפטי. גברים יהודים הוכו ונלקחו. בעל האטליז כבר היה במשאית כאשר אנשי הס"א צחקו למראה אשתו שעמדה לפני חלון הזכוכית המנופץ ויללה אל הפרצופים השותקים בחלונות, שכניה כל ימי חייה: "למה אתם עושים לנו את זה? מה עשינו לכם?".
יועץ שגרירות בריטניה דיווח לשר החוץ שלו על הפרעות בברלין שנמשכו עד אמצע הלילה של 10 בנובמבר: "כנופיות צעירים, לבושים בבגדים אזרחיים וחמושים באלות, בפטישים ובשאר כלי נשק הולמים, פקדו חנויות של יהודים והשלימו את מלאכת ההרס שנעשתה בשעות הבוקר המוקדמות. במקרים אחדים החנויות נבזזו כליל, באחרים הסחורה רק פוזרה בגסות. ובמקום אחד או שניים עמדו אנשים פעורי פה והביטו בסקרנות שקטה אל הבעלים המתאמצים לנקות את ההריסות. בייחוד שמתי לב להתנהגות של הקבוצות שהלכו אחרי כל חבורה של פושטים. לא שמעתי שום ביטוי של בושה או שאט־נפש, אבל למרות הפסיביות הגמורה של רבים מן הצופים, שמתי לב לחיוך הטיפשי שמעיד פעמים רבות בלי משים על מצפון לא־נקי".
בדוח SOPADE (אנ') מדצמבר, נכתב על גישת האוכלוסייה בברלין לאירועים: "כשנשרף בית הכנסת היהודי... יכולת לשמוע מספר רב של נשים אומרות: 'זאת הדרך לעשות את זה - חבל שאין כבר יהודים בפנים, ככה היינו שורפים את כל הכינים האלה'. איש לא העז לקום נגד הדברים האלה".
סיפרה רות אברהם לבית פרום, תושבת ברלין:
לבשתי בזריזות את המעיל ויצאתי, נועלת בקפידה את הדירה, והלכתי בכיוון קורפירסטנדם, לבית הכנסת ברחוב פְזְנָן. לא הייתי צריכה להרחיק לכת. בתוך דקות ספורות הייתי בלב המהומה. גם מרחוק יכולתי לראות את הלהבות ולהריח את העשן. שמעתי רעש נורא, קולות ניתוץ וניפוץ זכוכית. בכל מקום צבעו הלהבות את שמי הלילה בהבזקי אור כתומים ומבהיקים. באוויר עמדה צחנה כבדה; ריח של שרפה. כאשר התקרבתי חשבתי שנקלעתי ללבו של חלום בלהות נורא. זה לא יכול להיות אמתי. בית הכנסת עלה באש. אך גם בחלומות הזוועה הגרועים ביותר שלי לא יכולתי להעלות בדמיוני מהו הדבר שמזין את הלהבות, מה גורם להן לעלות גבוה כל כך לשמים. כל הקדוש לנו, ספרי התפילה שלנו, הטליתות שלנו, מגילות התורה הקדושות שלנו הושלכו כולם מבית הכנסת, כמו אשפה, נערמו באמצע הכביש, ואחר כך הוצתו. סביב למדורות, רוקדים כמו בקרנבל עליז של טירוף, היו אנשי ס"א, חברים גאים במפלגה הנאצית, וצעירים חברי ההיטלריוגנד. חולצותיהם של בני הנוער, שהיו בדרך כלל נקיות ומגוהצות למשעי, היו מזוהמות בפיח ובזיעה מחמת העבודה המלוכלכת והמבישה שנטלו עליהם. על פניהם היה מבט פראי. הם היו מאושרים, צוחקים וצועקים, שרים שירים נוראים נגד היהודים. הם נראו שיכורים - אם לא ממשקה חריף אזי מהכוח הפראי שהפיקו משרפת ספרי התורה. היה לי ברור שהם ייחלו לרגע הזה. וכאשר האש דעכה מעט, הם מצאו פריטים נוספים והזינו בהם את הלהבות. אחר כך נטלו גרזנים והתחילו לנפץ את תכולת בית הכנסת, הורסים עוד ועוד כדי שהאש האכזרית תמשיך לבעור. משסיימו לשרוף את הטליתות והספרים הסתערו הפורעים על החנויות בבעלות יהודים. הם זיהו אותן בנקל משום שעל רבות מהן כבר מרחו בצבע מגן דוד. לכך כבר התרגלנו, כמו גם למראה של אנשי ס"א עומדים בחזית החנויות כשזרועותיהם משולבות על חזם, חוסמים את הדלתות כדי שכולם יחששו להיכנס לערוך שם קניות. אך מעשיהם עכשיו היו נוראים עשרת מונים. הם נטלו גרזנים וניפצו את כל חלונות הראווה של החנויות האלה. הם נכנסו פנימה ושיברו את הסחורה כולה. הם השחיתו הכל, היו בכל מקום, והשתוללו - ניפצו זכוכית, שיברו חפצים, בזזו, השליכו כל מה שיכלו מהחלונות לרחוב. עמדתי ליד חנות סדקית שבה מכרו שמיכות וכריות, ועתה קרעו אותן הנאצים לגזרים. המראה נשאר חרוט בזיכרוני: נוצות אווז מרחפות בשמים. עשן היתמר עד שעמד ברחוב ריח של חצר משק העולה באש.