stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גשר קרוזל

| --- | --- |

גשר קרוזל
 מידע כללי
 סוג:  גשר קשתות
 על שם:  כיכר קרוזל שער הניצחון של קרוזל
 מיקום:  פריז
 מדינה:  צרפת צרפת
 בעלים:  עיריית פריז
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  גשר ראשון: 1835-1831 גשר שני: 1939-1935 – 1939
 תאריך פתיחה רשמי:  1939 
 חומרי בנייה:  גשר ראשון: ברזל יצוק, עץ גשר שני: בטון מזוין
 אדריכל:  גשר ראשון: אנטואן-רמי פולנצ'או  גשר שני: גוסטב אומבדנסטוק (צר')
 מידות
 אורך:  168 מטר
 רוחב:  גשר ראשון: 12 מטר גשר שני: 33 מטר
 מידע טכני
 מפתחים:  3 
 מִפְתָּח מרבי:  48 מטר
 
 קואורדינטות:  48°51′34″N 2°19′58″E﻿ / ﻿48.85935°N 2.332906°E﻿ / 48.85935; 2.332906
 he (למפת פריז מוגדלת) גשר קרוזל(למפת פריז רגילה) גשר קרוזל
 
גשר קרוזל (בצרפתית: Pont du Carrousel) הוא גשר שלוש קשתות הבנוי מעל נהר הסן בפריז ומחבר אתרים ידועים בגדה הימנית של הנהר ברובע הראשון (כגון מוזיאון הלובר וגני טווילרי) עם המפגש בין הרובע השישי והרובע השביעי בגדה השמאלית.
הגשר נבנה בתחילת המאה ה-19 ונבנה מחדש במאה ה-20.
ההיסטוריה של הגשר

בניית הגשר החלה ה-1831 במורד הזרם מגשר גשר האומנויות בתכנונו של האדריכל אנטואן-רמי פולנצ'או (Antoine-Rémy Polonceau). בתחילת העבודות הוא נקרא "גשר סנט פר" (Pont de Saints Peres) מכיוון שהיה המשכו של רחוב בשם דומה בגדה השמאלית (צר'). הגשר תוכנן לשפר את הגישה מהגדה המערבית למוזיאון הלובר.
ב-1834 נחנך הגשר בנוכחות מלך צרפת  לואי פיליפ שקבע ששמו יהיה "גשר קרוזל" על שם כיכר קרוזל ושער הניצחון של קרוזל הקרובים לגשר בצד של הגדה הימנית. הגשר עצמו נבנה מברזל יצוק ומשטח הכביש מעץ והוא עבר על שלוש קשתות שנסמכו על שני עמודים שנבנו בסן. אורך הגשר היה כ-168 מטר, רוחבו כ-12 מטר והמפתח המרבי של הקשתות היה כ-48 מטר. עיריית פריז מכרה את הזיכיון על הגשר לגורם פרטי שגבה דמי מעבר מהעוברים בגשר. ב-1845 החליטה עיריית פריז לרכוש, בהדרגה,את הזיכיון.
ב-1845 הוצבו, בכל אחת מפינות הגשר, פסלי אבן שייצגו את התעשייה, השפע, העיר פריז והסן.
ב-1906, לאחר שבעים שנות שימוש, בוצע בגשר תהליך חידוש שכלל בעיקר את החלפת מרכיבי העץ במתכת. במסגרת השיפוץ נמצא שהגשר סטה מעט ממקומו המקורי דבר שהיווה סכנה מסוימת. כמו כן הגיעה מועצת פריז למסקנות שהגשר כבר צר מדי להיקף התנועה הנדרש וכן שהוא קרוב מדי לפני המים ומגביל תנועת סירות בנהר.
ב-1930 הוחלט להחליף את הגשר בגשר חדש לחלוטין וכן הוחלט שהגשר החדש יוקם עשרות מטרים במורד הנהר כך שיתחבר ישירות לכיכר קרוזל. לתכנון הגשר החדש נשכרו הארכיטקטים גוסטב אומבדנסטוק (צר') וג'ורג' טורי (צר') והם תכננו גשר מבטון ואבן שהיה רחב יותר וגבוה יותר מהגשר הקיים אך עדיין שמר על הצורה המקורית של שלושת הקשתות אליה התרגלו הפריזאים. הליכי התכנון והאישורים נמשך עד 1935.
הגשר החדש נבנה בשנים 1935–1939 והיה באותו אורך כמו קודמו (168 מטר) ומפתח הקשתות נשאר 48 מטר אך רוחבו הוגדל ל-33 מטר (ביחס ל-12 מטר של הגשר המקורי). בסיום הבנייה פורק הגשר הישן וארבעת הפסלים בפינותיו הועתקו לגשר החדש. עבודות פיתוח נוספות בגשר וסביבתו נעצרו כליל בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-1946 הותקנה בגשר החדש מערכת תאורה מתקדמת, בתכנונו של האמן ריימונד סובה (צר'). מערכת זו כללה עמודי תאורה טלסקופים שמגביהים את התאורה בלילות. לאחר מספר שנים גרמו תקלות להפסקת פעולת הטלסקופים ורק לאחר שיפוץ המערכת ב-1999 היא חזרה לפעול.
פרשת בראהים בוארם

ב-1 במאי 1995 תפסו אנשי כנופיה של קיצונים ימנים, מתנועת  האיחוד הלאומי, אזרח ממוצא מרוקאי בשם בראהים בוארם (צר'), הכו אותו והשליכו אותו מגשר קרוזל לסן, שם טבע. הפרשה משכה תשומת לב רבה והפנתה זרקור לקיטוב העדתי השורר בצרפת. ב-2003 קבע ראש עיריית פריז לוח זיכרון על הגשר המנציח את בוארם וקורבנות נוספים שמצאו את מותם באירועי גזענות.
גלריה

גשר קרוזל ומאחוריו מוזיאון ד'אורסה
שלט עם שם הגשר
אחד מארבעת הפסלים המוצבים בפינות הגשר. ברקע מוזיאון הלובר
לוחית ההנצחה לזכרו של בראהים בוארם
גשר קרוזל הישן לפני שהוחלף ב-1939 על ידי גשר אבן. ניכרים פיתוחי הברזל שקישטו את הגשר
גשר קרוזל והלובר בציור של וינסנט ואן גוך
ביאורים

↑  הפסלים מעשה ידיו של הפסל לואי פטיטו (צר')
לקריאה נוספת

Les Ponts de Paris, Paris, Action artistique de la Ville de Paris, 1999, 212 p. (ISBN 978-2-913246-05-8 & ISBN 2-913246-05-2, LCCN 00358632), « Pont du Carrousel ».
Henry-Louis Dubly, Francis Carco (préface), Ponts de Paris à travers les siècles, Henri Veyrier éditeur, 1973, 208 p. (ISBN 978-2-85199-102-7 & ISBN 2-85199-102-7).
Denis Hannotin et Christine Moissinac, Antoine-Rémy Polonceau (1778-1847). Un homme libre, un ingénieur au parcours éclectique, Presses des ponts, 2011 (ISBN 978-2-85978-459-1).
Félix Lazare et Louis Lazare, Dictionnaire historique des rues et monuments de Paris [en] 1855 : avec les plans des 48 quartiers, Paris, Maisonneuve & Larose, 2003, 796 p. (ISBN 978-2-86877-184-1 & ISBN 2-86877-184-X).
Bernard Marrey, Les Ponts modernes. XXe siècle, Paris, Picard éditeur, 2000, 279 p. (ISBN 978-2-7084-0484-7 & ISBN 2-7084-0484-9).
Jacques Morane, « La reconstruction du pont du Carrousel », revue Travaux, no 31, juillet 1935.
Antoine Picon (dir.), L'Art de l'ingénieur constructeur, entrepreneur, inventeur, Centre Georges Pompidou/éditions Le Moniteur, Paris, 1997 (ISBN 978-2-85850-911-9), p. 109-110.
הערות שוליים

↑  פסלי גשר קרוזל, באתר מוזיאון המטרופוליטן לאמנות
רנדולף צ'רצ'יל

לורד רנדולף הנרי ספנסר-צ'רצ'יל (באנגלית: Randolph Henry Spencer-Churchill;‏ 13 בפברואר 1849 – 24 בינואר 1895) היה מדינאי בריטי, חבר הפרלמנט הבריטי, ואביו של סר וינסטון צ'רצ'יל, שהיה גם הוא מדינאי בריטי וכיהן גם כראש ממשלת בריטניה.
ביוגרפיה

צ'רצ'יל היה בנו השלישי של ג'ון וינסטון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השביעי ממרלבורו. נישא ב-1874 לג'ני ג'רום, בתו של המיליונר האמריקני לנארד ג'רום. בניו היו ג'ון סטריינג' ספנסר-צ'רצ'יל, איש צבא בריטי, וסר וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה בתקופת מלחמת העולם השנייה ומגדולי המדינאים של המאה ה-20; וינסטון צ'רצ'יל אף כתב ביוגרפיה אודות אביו.
ב-1874 נבחר צ'רצ'יל לראשונה כחבר פרלמנט מטעם המפלגה השמרנית. ב-1885–1886 כיהן כמזכיר המדינה עבור הודו, בה שלטה בריטניה באותה תקופה, וב-1886 כיהן כשר האוצר של בריטניה ומנהיג בית הנבחרים הבריטי. אולם בסוף אותה שנה הוא התפטר במפתיע, בעקבות חיכוכים רבים בינו לבין עמיתיו.
הוא המשיך לכהן כחבר פרלמנט עוד כעשור, אך בריאותו הידרדרה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19. ב-1891 יצא למסע בדרום אפריקה וסביבתה למטרות מנוחה והבראה, וכתב מאמרים אודות רשמיו בעיתונות הבריטית. אך מצב בריאותו החמיר, ונאומיו שנחשבו מרתקים בעבר חדלו מלהרשים. הוא יצא למסע הבראה נוסף באפריקה עם אשתו בסוף 1894, אך חזר במהרה ללונדון בשל החמרה נוספת בבריאותו, ומת בתחילת 1895. חלק מהחוקרים שיערו כי חלה בעגבת, אך השערות אלו הופרכו עם השנים, וכיום לא ברורה סיבת מחלתו ומותו.
הערות שוליים

↑  Churchill, Winston C. 1906. Lord Randolph Churchill. 2 vols, Macmillan, London.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259711905171  BIBSYS: 90122278  BnF: cb125298394 (data)  GND: 119338068  ISNI: 0000 0000 8169 6580  LCCN: n82047209  NKC: jn19990003863  NLA: 35648615  NLG: 149539  NTA: 069021848  SNAC: w6h41zg3  SUDOC: 027739937  Trove: 1026374  VIAF: 100295727   WorldCat (עם VIAF): 100295727
גשר אוסטרליץ

| --- | --- |

גשר אוסטרליץ
 מידע כללי
 סוג:  גשר קשתות
 על שם:  קרב אוסטרליץ
 כתובת:  פריז 
 מיקום:  פריז
 מדינה:  צרפת צרפת
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  • גשר ראשון: 1807-1802  • גשר שני: 1855-1854  • גשר שלישי: 1885-1884 – 1854
 תאריך פתיחה רשמי:  1854 
 שיטת בנייה:  קשתות
 חומרי בנייה:  • גשר ראשון: ברזל יצוק  • גשר שני ושלישי: אבן
 יוצר:  • גשר ראשון: ג'וזף מארי סטניסלב בסקי-בופרה (צר') וקורניי למנדה (צר')  • גשר שני: אלכסנדר מיכאל וז'ול סוורין  • גשר שלישי: ז'אן-מארי-ג'ורג' שוקה
 מידות
 אורך:  174 מטר
 רוחב:  • גשר ראשון: 13 מטר  • גשר שני: 18 מטר  • גשר שלישי: 30 מטר
 מידע טכני
 מפתחים:  32 מטר
 מִפְתָּח מרבי:  32 מ' 
 
 קואורדינטות:  48°50′42″N 2°21′58″E﻿ / ﻿48.845°N 2.366111°E﻿ / 48.845; 2.366111
 he (למפת פריז מוגדלת) גשר אוסטרליץ(למפת פריז רגילה) גשר אוסטרליץ
 
גשר אוסטרליץ (בצרפתית: Pont d'Austerlitz) הוא גשר קשתות שנבנה מעל נהר הסן עבור מכוניות, הולכי רגל ורוכבי אופניים. הגשר נחנך ב-1807 והורחב פעמיים, במהלך המאה ה-19, כדי להתמודד עם הגידול בנפח התעבורה. הגשר מחבר בין ז'רדן דה פלאנט והרובע החמישי של פריז בגדה השמאלית של הסן לבין  הרובע האחד עשר והרובע השנים עשר של פריז.
ההיסטוריה של הגשר

בתחילת המאה ה-17 החלה הקמת פארק ז'רדן דה פלאנט על שפת גדתו השמאלית של נהר הסן ברובע החמישי של פריז. עם השנים הפך הפארק למקום פופולרי וב-1801 הורה נפוליאון להקים גשר בין הגן לבין השכונות בגדה הימנית של הסן ( הרובע האחד עשר והרובע השנים עשר של פריז).
ב-1802 החלה בניית הגשר הראשון בתכנונם של המהנדסים ג'וזף מארי סטניסלב בסקי-בופרה (צר') וקורניי למנדה (צר'). בסקי-בופרה תכנן גשר מברזל יצוק בעל חמש קשתות הנתמכות על ידי ארבע עמודי תמך בנהר ותמיכות על הגדות כשאורך כל קשת 32 מטר. אורכו הכולל של הגשר 174 מטר ורוחבו היה 13 מטר. בניית הגשר נמשכה עד 1807. עד 1848 היה המעבר על הגשר כרוך בתשלום אגרה.
ב-1854 נערך בגשר סקר בטיחות שמצא סדקים בקורות הברזל היצוק שנגרמו כתוצאה מהרעידות שגרמו המכוניות הכבדות לגשר ולכן נקבע שהוא מסוכן לעוברים עליו. בעקבות ממצאים אלו הוזמנו המהנדסים אלכסנדר מיכאל (Alexandre Michal ) וז'ול סוורין (Jules Savarin) לתכנן גשר חלופי. בניית הגשר החדש הושלמה ב-1855 כשכולו נבנה מאבן. התכנון החדש של הגשר שמר על העיצוב המקורי שכלל ארבעה עמודים וחמש קשתות אבל חומר הבניה השתנה וכן הוגדל רוחבו ל-18 מטר. כמו כן נחקקו על קירותיו שמות גיבורי קרב אוסטרליץ.
ב-1885 נערך שיפוץ נוסף בגשר על ידי ז'אן-מארי-ג'ורג' שוקה (Jean-Marie-Georges Choquet) ורוחבו הוגדל ל-30 מטר כדי להתמודד עם התגברות תנועת המכוניות עליו. הרחבה זו חייבה את הרחבת הקשתות ועמודי התמיכה, מלאכה שנעשתה תוך מאמץ לשמר את הסגנון המקורי של הגשר. במסגרת פרויקט זה הוחלפו מעקות הברזל במעקות אבן.
ב-24 באוגוסט 1944 עברו על גשר זה המשוריינים של  דיוויזיית השריון השנייה של צרפת, בפיקודו של גנרל פיליפ לקלרק, בדרכם לכיבוש בית העירייה, במסגרת שחרור פריז.
מקור השם

הגשר מנציח את ניצחונם המכריע של נפוליאון בונפרטה וצבא צרפת על כוחות הברית הרוסית-אוסטרית בקרב אוסטרליץ שנערך בדצמבר 1805 לייד אוסטרליץ שבשטחה של אימפריה האוסטרית.
ברחובות והכיכרות בקרבת הגשר הונצחו, בנוסף, מספר קצינים צרפתים שנהרגו בקרב זה.
ב-1814, בעקבות מפלת נפוליאון ב קרב על פריז וכיבוש פריז על ידי הקואליציה האנטי-צרפתית השישית שונה שם הגשר ל"גשר גני המלך" (Pont du Jardin-du-Roi) כדי לא לעורר את חמתם של הרוסים והפרוסים שהובסו בקרב אוסטרליץ.
שם הגשר המקורי הוחזר ב-1930.
מדידת מפלס המים

לאורך השנים נרשמו מספר מקרים שנהר הסן עלה על גדותיו וגרם לשיטפונות בפריז, אירועים שהביאו את עיריית פריז להחלטה להתקין מכשירי מדידת מפלס במספר גשרים לאורך הנהר. ב-1868 הותקן מכשיר כזה בגשר אוסטרליץ וב-1873 הפך מפלס הנהר שנמדד בגשר זה למדד הרשמי של השירות ההידרולוגי של פריז.
מפלס הייחוס של הנהר נקבע על 25.9 מטר כשבמפלס מעל 29.2 מטר מתחילה העירייה לסגור רחובות לאורך הנהר ובמפלס מעל 30.2 מטר חל איסור שייט בסן. מפלס הגבוה מ-32 מטר ושיטפונות כבדים נרשמו בשנים 1910, 1955, 1958 ו-1982 כשהשיא (34.9 מטר) תועד ב-1958.
גלריה

תחריט עץ של גשר אוסטרליץ הראשון מ-1831
שער מפואר שהוצב ב-1852 בכניסה לגשר ומנציח את נפוליאון
שילוט הגשר
פרט דקורטיבי של הגשר
מתקן מדידת מפלס הנהר
ביאורים

↑  בין השאר נקבעו השמות ל"שדרות בורדון" (צר') על שם הקולונל פרדיננד בורדון (Ferdinand Pierre Agathe Bourdon), "רחוב Castex" (צר') על שם הקולונל פייר קסטס (צר'), "שדרות מורלנד" (צר') על שם הקולונל פרנסואה-לואי דה מורלן (צר'), "כיכר מאזה" (צר') על שם הקולונל ז'אק פרנסואה מרק מאזה (צר') ועוד
לקריאה נוספת

Félix Lazare et Louis Lazare, Dictionnaire administratif et historique des rues de Paris et de ses monuments, Paris, Maisonneuve & Larose, 1994, 796 p. (ISBN 978-2-7068-1098-5 et 2-7068-1098-X).
Jacques Hillairet, Dictionnaire historique des rues de Paris, Paris, Les Éditions de minuit, 1972, 1985, 1991, 1997, etc. (1re éd. 1960), 1 476 p., 2 vol.  [détail des éditions] (ISBN 2-7073-1054-9, OCLC 466966117), t. 1, p. 120.
ישיבת ראדין

| --- | --- |

 ישיבה
 תקופת הפעילות:  1869–הווה (כ־156 שנים) 
 מייסדים:  ישראל מאיר הכהן 
 בעלי תפקידים
 מנהל:  צבי הירש לוינסון 
 מיקום
 מדינה:  בלארוס בלארוס
 קואורדינטות:  54°03′13″N 25°00′07″E﻿ / ﻿54.053575443476°N 25.001926699998°E﻿ / 54.053575443476; 25.001926699998
 he
 
המבנה היום
ישיבת ראדין הייתה ישיבתו של רבי ישראל מאיר הכהן בעל ה"חפץ חיים". הישיבה נוסדה בשנת תרכ"ט (1869) בראדין וכללה ישיבה וכולל. הכולל של הישיבה היה מיוחד בכך שהיה בו דגש על לימוד סדר קודשים.
בנין הישיבה החדש

בתרס"ד, 1904 משרבו התלמידים נעשה בית המדרש קטן מכדי שיוכל לאכסן את כל התלמידים ונבנה בנין חדש. אבל עם הזמן עלה מספר התלמידים וכשמספרם הגיע למאות הם נאלצו ללמוד בבית הכנסת המקומי. סידור זה לא מצא חן בעיני הנהלת הישיבה שהחליטה שיש צורך בבנין גדול יותר שיוכל להכיל את כל התלמידים. וכך בתרע"ב, 1912 נהרס הבניין המקורי כדי לפנות מקום למבנה חדש שיהיה גדול דיו להכיל את כל התלמידים שמספרם באותו זמן עלה על 300.
החפץ חיים גייס את 15,000 הרובל שהיו נחוצים לביצוע המשימה ובתרע"ג, 1913 הסתיימה בניית המבנה החדש. הוא כלל לא רק אולם לימודים מרווח כי אם גם מגורים, חדרים צדדיים לשימושים שונים, חדר בו נתנו טיפולים רפואיים וספרייה בה נשמרו אלפי ספרים
מלחמת העולם הראשונה

בתרס"ד, 1904 הוזמן הרב נפתלי טרופ למלא את מקום ראש הישיבה. מינויו פתח את "תור הזהב" של הישיבה. בהנהגתו גדלה הישיבה ובמשך שנות העשרים היא נעשתה לאחת הגדולות באירופה. מ- 1907–1910 היה המשגיח הרוחני הרב ירוחם ליבוביץ שמאוחר יותר הצטרף לישיבת מיר.
אחרי פרוץ המלחמה בין גרמניה ורוסיה ב-1914 דאג החפץ חיים ממעשי הכיבוש הגרמני וההשפעה שתהיה לו על הישיבה. כמו כן היה קיים חשש שהעיר תנותק מרוסיה וכך ייחסם מקור ההכנסה שלה. ב-1915, כשהרוסים נסוגו והצבא הגרמני התקרב לראדין התקבלה החלטה שהישיבה תתפצל לשתיים. חלק אחד יישאר בראדין והשני ינוע לתוך רוסיה. רוב התלמידים, כולל החפץ חיים, חתנו, הרב אלחנן וסרמן והרב טרופ עזבו את ראדין והמיעוט ובתוכו הרב משה לנדינסקי והמשגיח הרוחני הרב יוסף לייב ננדיק נשארו. החלק השני של הישיבה התיישב בסמילוביץ במחוז מינסק. בתקופה זו כיהן בישיבה כר"מ הרב אלחנן וסרמן והוא מסר בה שיעור יומי, וכן הרב שלום בן ציון פלמן רבה של זאגר (ידידו של הרב וסרמן מתקופת טלז) שמסר בה שני שיעורי עיון בשבוע.
ב-1916 חיפשו מקום מפלט חדש, כשאזור הקרבות התקרב, והישיבה נעה עמוק יותר לתוך רוסיה, לשומיאץ שבמחוז מוהילב ואחרי כן בסנוֹבסק במחוז צ'רניגוב שבאוקראינה. הכוחות הגרמניים כבשו את מינסק ב-1918. הייתה זאת תקופה סוערת, כשהשלטונות אוסרים תלמידים מהישיבה ששוחררו רק אחרי מאמצים רבים והוצאות כספיות גדולות. עם עליית הקומוניזם המצב לא היה עתיד להשתפר. אחרי שהשלטונות גרמו לכך שהישיבה לא תוכל לשרוד ברוסיה היא פנתה לפולין לכיוון ראדין. החזרה לראדין הואצה עם מותו של חתן החפץ חיים הרב צבי הירש לוינסון ב-1921 אחרי מחלה קצרה.
חזרה לראדין

אחרי היתקלות בקשיים בקבלת אישור נסיעה וחציית הגבול לפולין, שקיבלה זה עתה עצמאות, התעכבה הישיבה במינסק בערך חודשיים. כאשר ניתן האישור הגיעה הישיבה לברנוביץ' שם נשארו כמה ימים. באביב של 1921 שבה הישיבה לראדין. הרב משה לנדינסקי המתין בתחנת הרכבת כדי לברך את החוזרים. כאשר הם הגיעו לבנין הישיבה הם מצאו את חלקו הפנימי הרוס ונטוש. הגרמנים החרימו את הבניין והפכו אותו אורווה לסוסיהם ולמחסן תחמושת. התלמידים נאלצו להשתכן בבית המדרש המקומי. החלונות היו מנופצים והריהוט נעלם. האפשרות היחידה הייתה לשפץ את הבניין ולהשתמש בו. עם הזמן פרחה הישיבה בהנהגתו של הרב נפתלי טרופ והרב משה לנדינסקי. בנו של הרב לוינסון יהושע מונה למנהל וחתנו אליעזר קפלן למשגיח הרוחני.
עם פטירתו של הרב טרופ ב- 1928 פחת מעמדה של הישיבה בהדרגה. גם כאשר מונו שני ראשי ישיבה צעירים, הרב ברוך יוסף פייבלזון (חתנו של הרב טרופ) והרב מנחם מנדל זקס (חתנו של החפץ חיים) לא חזרה הישיבה למעמדה הקודם.
עם פטירתו של הרב ברוך יוסף פייבלזון ב- 1933 נותר הרב מנדל זקס ראש הישיבה היחידי. בנוסף, הרב אברהם טרופ מסר שיעורים בסגנון של אביו שהיה מקובל על התלמידים הוותיקים. המוסד כלל גם כולל שהתמקד בלימוד סדר קדשים. הרב אלחנן וסרמן והרב יוסף שלמה כהנמן היו בין אלה שלמדו שם.
אף על פי שהחפץ חיים מסר שיעורים לעיתים רחוקות ולא החזיק אף פעם בתפקיד של ראש ישיבה הוא היה הכוח המניע שלה. כאשר הוא נפטר ב-1933 נעשה המשך המימון לישיבה בעייתי. הרב משה לנדינסקי נאלץ לנסוע עד לונדון כדי לגייס כסף. הרב לנדינסקי עצמו נפטר כמה שנים מאוחר יותר, ב- 1938 בגיל 77.
מלחמת העולם השנייה

עם פריצתה של מלחמת העולם השנייה השתלטה ברית המועצות על ראדין. רוב תלמידי הישיבה עברו לווילנה שבליטא בעוד שמיעוטם נשאר בראדין וביניהם קרובו של החפץ חיים הרב מרדכי דב רויטבלאט. הרב הלל גינזבורג חתנו של אליעזר זאב קפלן והרב אברהם טרופ. כאשר התנאים בווילנה נעשו קשים מדי החליטו, שוב, לפצל את הישיבה לשניים. מחצית אחת התמקמה באיישישוק בהנהגתו של יהושע לוינסון והאחרת באוטיאן. כאשר הסובייטים כבשו את ליטא הפסיקה הישיבה לתפקד. למרות שנעשו מאמצים גדולים כדי לאפשר לתלמידי הישיבה להימלט רק מעטים הצליחו לקבל ויזות ולהגר.
המבנה היום

עד לשנת 2018 שימש המבנה כמוקד בילוי ובית קולנוע לתושבי העיירה והסביבה. בתחילת 2018 נקנה המתחם על ידי קבוצת יהודים, במטרה לחדש את הישיבה במקום.
ישיבות על שם ישיבת ראדין

לאחר השואה הקימו בני משפחותיהם של ראשי הישיבה ישיבות בארצות הברית ובישראל, לזכר הישיבה המקורית שחרבה.
ישיבות על שם ישיבת ראדין > ארצות הברית

בארצות הברית הקימו הרב מנחם מנדל זקס והרב מרדכי לנדינסקי את "ישיבת ראדין" או "ישיבת חפץ חיים". מאוחר יותר הצטרף אליהם הרב גרשון זקס, בנו של ר' מנחם מנדל ותלמידו של הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק. בראשית שנות ה-60 עברה הישיבה לטולמן (Tallman) ניו יורק. אחרי פטירתו של הרב מנדל זקס ב- 1974 קיבל בנו גרשון את תפקידו עד פטירתו ב- 1990. היום עומדים בראש הישיבה הרב ישראל מאיר זקס והרב אריה זאב זקס.
ישיבות על שם ישיבת ראדין > ישראל

בשנת 1963, לאחר שהוקצה לכך שטח על ידי עיריית נתניה, החל הרב מרדכי לנדינסקי, בנו של הרב משה לנדינסקי, בפעולות לפתיחת ישיבת ראדין בנתניה. דוד רזניק שהיה נכד אחיו של הרב משה לנדינסקי פעל רבות להקמת הישיבה ושימש כראש ועדת הבניין של הישיבה, כאשר הרב חיים פלאטו משמש כראש הישיבה. ישיבה זו נסגרה והוקמה מחדש על ידי חתנו של הרב דוד רזניק, הרב אברהם גוגיג בשנת 1994. ראש הישיבה שנבחר על ידי הרב שך היה הרב מנחם דן מייזלס, מחבר ספר פתחי מגדים, תלמידם של הרב ברוך מרדכי אזרחי והרב מאיר חדש. ב- 2005 היו בה כמאה תלמידים. בשנת 2009 נסגרה הישיבה.
בשנת 2017 נפתחה שוב ישיבה במבנה חדש ב"קריית ראדין" בפאתי העיר נתניה (בסמיכות למושב אביחיל) בראשות הרב מיכאל גוגיג ובנשיאות הרב אברהם גוגיג. באייר אותה שנה מונה הרב עובדיה ברוידא לראש הישיבה, לצד הישיבה כולל אברכים ובו כחמישים אברכים רובם תושבי נתניה והסביבה, בראשות הכולל עומדים הרב חנוך גוגיג והרב אהרן אריה וולדנברג, בין רבני הישיבה: הרב יואל שפירא ר"מ בישיבת עטרת ישראל במודיעין עלית, הרב דניאל זורייבין בנו של הרב אפרים זורייבין, הרב ידידיה וניט
בוגרים מפורסמים

רשימת בוגרים שיש עליהם ערך בוויקיפדיה
לקריאה נוספת

משה מאיר ישר, דאס לעבען און שאפען פון חפץ חיים. ערשטער טייל. ירושלים, תשל"ט.
הערות שוליים

↑  ישיבת ראדין, דוד זריז
↑  משה מאיר ישר, דאס לעבען און שאפען פון חפץ חיים, טייל א, עמ' 323
↑  משה מאיר ישר, חפץ חיים, עמ' 343, באתר היברובוקס
↑  ביקור בראדין, הבלוג 'עונג שבת', דוד אסף
↑  ישראל כהן, ‏כבר לא מוקד בידור וקולנוע: ישיבתו של החפץ חיים נגאלה, באתר כיכר השבת, 29 בינואר 2018
↑  ישיבת ראדין מועברת לנתניה, הצופה, 24 ביוני 1963
↑  ישיבת ראדין על מכונה בנתניה, הצופה, 15 במאי 1964
↑  ישיבת ראדין מברכת את הרב יצחק סטולמן, הצופה, 28 באפריל 1967
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007358963305171  VIAF: 57151431604956301989   WorldCat (עם VIAF): 57151431604956301989 
החפץ חיים
גשר החלפנות

| --- | --- |

גשר החלפנות
 מידע כללי
 סוג:  גשר
 על שם:  חלפני כספים
 כתובת:  Bd. du Palais, איל דה לה סיטה
 מיקום:  הרובע הראשון, פריז
 מדינה:  צרפת צרפת
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  גשר ראשון: המאה ה-9 גשר שני: המאה ה-14 גשר שלישי: 1647-1639 גשר רביעי: 1858 – 1860
 תאריך פתיחה רשמי:  1860 
 שיטת בנייה:  גשר קשת
 חומרי בנייה:  אבן
 אדריכל:  הגשר השלישי: ז'אן אנדרואה דה סרסו הגשר הרביעי: פול-מרטין גלושה דה לגליסרי
 סגנון אדריכלי:  נאו קלסיקה
 מידות
 אורך:  103 מטר
 רוחב:  30 מטר
 מידע טכני
 מפתחים:  31 מטר
 
 קואורדינטות:  48°51′24″N 2°20′48″E﻿ / ﻿48.856597°N 2.3467°E﻿ / 48.856597; 2.3467
 he (למפת פריז מוגדלת) גשר החלפנות(למפת פריז רגילה) גשר החלפנות
 
גשר החלפנות (בצרפתית: Pont au Change) הוא גשר שנבנה מעל נהר הסן ומקשר בין מתחם הקונסיירז'רי על האי איל דה לה סיטה לבין כיכר השאטלה ברובע הראשון (הגדה הימנית).
עדויות מצביעות על כך שהגשר התקיים במקום כבר מהמאה התשיעית ונבנה מספר פעמים לאורך ההיסטוריה לאחר שניזוק בגלל שיטפונות ושרפות. הגשר הנוכחי נבנה ב-1860 ושמו ניתן לו בגלל ריבוי החלפנים שפעלו מדוכנים שנבנו בעבר על הגשר.
ההיסטוריה של הגשר > המאה התשיעית עד 1639

הגשר הראשון לחיבור איל דה לה סיטה לגדה הימינית של הסן נבנה במהלך המאה ה-9, בתקופת שלטונו של קרל השני, מלך פרנקיה המערבית (ויש טענות שהוקם אף מוקדם יותר). עם הקמתו נקרא הגשר "הגשר הגדול" (Grand-Pont) כשמדרום לו הוקם הגשר הקטן (צר') שחיבר את איל דה לה סיטה לגדה השמאלית. שני הגשרים היו חלק מהדרך הראשית שחתכה את פריז מצפון לדרום בתחילת האלף השני.
ב-1141 התיר המלך  לואי השביעי לאזרחי פריז להקים על הגשר חנויות של צורפים וחלפני כספים שנתנו לו בהמשך את שמו.
ב-1280 גרם שיטפון חזק בסן לסחיפת חלקו המרכזי של הגשר ושיטפון נוסף ב-1296 הביא לסחיפת כל הגשר.
בתחילת המאה ה-14 נבנה "הגשר הגדול" מחדש ושמו שונה ל"גשר החלפנות" (Pont au Change) שמנציח את היותו של הגשר הקודם מקום מושבם של חלפני העיר. בקרבתו נבנה באותה תקופה גשר הטוחנים (צר') שהיה גשר הולכי רגל שהוביל למספר טחנות קמח.
ב-1616 גרם שיטפון בסן לקריסת 2 עמודי תמיכה בגשר וב-1621 נהרס הגשר כליל בעקבות שריפה. לאחר הריסת הגשר הוקם במקום גשר עץ זמני.
ההיסטוריה של הגשר > 1639 עד 1858

ב-1639 החלה בניית גשר אבן קבוע, פרויקט שהסתיים ב-1647. תכנון הגשר נמסר לאדריכל ז'אן אנדרואה דה סרסו (צר') ומומן על ידי הסוחרים שהחזיקו חנויות על הגשר. הגשר נבנה מאבן, נשען על שבע קשתות ורוחבו היה כמעט 40 מטר ועם סיום בנייתו היה הגשר הרחב ביותר מכל הגשרים על הסן.
ב-1647, עם סיום בניית הגשר, הוקמה בקצהו, על הגדה הימנית, אנדרטת גשר החלפנות (צר') שמנציחה את המלך  לואי הארבעה עשר ואת הוריו  לואי השלושה עשר ואן מאוסטריה. האנדרטה פורקה ב-1787.
בשנים 1651, 1658 ו-1668 גרמו שיטפונות בסן לנזקים לגשר, נזקים שתוקנו במהלך שיפוץ הגשר ב-1740. בשנים 1787-1786 הרסה העירייה את המבנים שנבנו על הגשר.
ב-1830, במהלך מהפכת יולי, התחוללו על הגשר קרבות בין החיילים למורדים.
ההיסטוריה של הגשר > מ-1860

ב-1860 הושלמה בניית גשר חדש במקום והוא מתקיים עד היום. הגשר שמר על האורך של 103 מטר ושבעת הקשתות של הגשר שנהרס הוחלפו בשלוש קשתות כשמפתח כל קשת 31 מטר. הגשר תוכנן על ידי האדריכל פול-מרטין גלושה דה לגליסרי (צר') ונבנה בתקופת שלטונו של נפוליאון השלישי שראשי התיבות של שמו חרוטים על הגשר.
במקביל לבניית "גשר החלפנות", ובאותו מודל, נבנה גם גשר סנט מישל (צר') שחיבר בצד השני של האי את איל דה לה סיטה לגדה השמאלית והיה בהמשכו של רחוב Rue du Palais שחיבר את שני הגשרים.
גלריה

ציור של הגשר מ-1550 (חלק ממפת פריז הקדומה, מפת טרושה-ואיו. בולטים הבתים שנבנו על הגשר ושימשו שנים רבות את חלפני הכספים והצורפים
תחריט של תומאס טורטון מ-1800. הגשר מוצג בתחריט כשהיה עוד בעל 7 קשתות אך לאחר שנהרסו הבנינים מעליו. ברקע הגשר הקונסיירז'רי על האי איל דה לה סיטה
ראשית שמו של נפוליאון השלישי (N) על הגשר הנוכחי שנבנה ב-1860
המונומנט לזכרו של  לואי הארבעה עשר שנבנה ב-1647, מצפון לגשר, ונהרס ב-1787
ציור של הגשר מ-1830 על ידי ז'אן-בטיסט קאמי קורו
ביאורים

↑  במאה ה-17 הותר גם למוכרי ציפורים למכור את מרכולתם על הגשר והיו שכינו, בגלל זה, את הגשר גם "גשר הציפורים"
↑  טחנות הקמח פעלו על גבי ספינות שעגנו על שפת הסן וניצלו את הזרם החזק, שנוצר בגלל הגשרים, להפעלת הטחנות
↑  גשר הטוחנים קרס ב-1596, הוחלף על ידי גשר הסוחרים (צר'), שנבנה ב-1609 וקרס ב-1621
↑  פסלי המלכים שהיו מוצבים במונומנט מוצגים כיום במוזיאון הלובר
↑  לגליסרי תכנן גם גשרים נוספים על הסן כמו  גשר אלמה, גשר האינווליד, גשר סולפרינו (צר') ועוד
לקריאה נוספת

Gilles Corrozet (1510-1568), Les Antiquités. Histoires. Chroniques et Singularités de Paris, Paris, G. Corrozet, 1561, 226 p., in-8o (SUDOC 263545695), p. 199
Robert Gane et Claudine Billot (ed. scientifique), Le Chapitre de Notre-Dame de Paris au XIVe siècle : étude sociale d'un groupe canonial (Thèse de doctorat d'histoire de 1985 à Paris 4), Saint-Étienne, Université de Saint-Étienne, coll. « Travaux et recherches du CERCOR », 1999, 431 p., 24 cm (ISBN 2-86272-156-5, ISBN 978-2-86272-156-9, OCLC 406912317, BNF 37072608, SUDOC 045218501)
Jean-Paul Clèbert, Promenades dans les rues de Paris - La rive gauche et la Seine, Paris, Club des Libraires de France, 1958, page 293
Fleury Michel, Pronteau Jeanne. Histoire de Paris. In : École pratique des hautes études. 4e section, Sciences historiques et philologiques. Annuaire 1971-1972. 1972. pp. 461-480.
Plainte sur l'embrasement du Pont au Change et Pont Marchant, arrivé à Paris la nuit d'entre le 23 et 24 octobre 1621, Paris, T. de Gouy, 1621, 7 p., in-8o (OCLC 493197579, BNF 33539381, SUDOC 100303501
Félix Lazare et Louis Lazare, Dictionnaire historique des rues et monuments de Paris [en] 1855 : avec les plans des 48 quartiers, Maisonneuve & Larose, 2003, 796 p. (ISBN 978-2-86877-184-1 et ISBN 2-86877-184-X)