stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלנאז רכאבי
הערות שוליים

↑  Iran’s Elnaz Rekabi Wins Gold at Sport Climbing Asia Cup - Sports news, Tasnim News Agency (באנגלית)
↑  Rock Climber Rekabi Keen on Jakarta Asian Games, 2020 Tokyo Olympics, Financial Tribune, ‏2018-04-22 (באנגלית)
↑  Iranian climber's World Cup dream comes true, euronews, ‏2016-04-23 (באנגלית)
↑  Iranian woman Rekabi wins first ever medal at IFSC World Championships, Tehran Times, ‏2021-09-22 (באנגלית)
↑  Watch: Athlete competes without hijab, defying Iran's diktat for female players, Hindustan Times, ‏2022-10-17 (באנגלית)
↑  Iranian female rock climber goes missing after competing without hijab, The Jerusalem Post | JPost.com (באנגלית אמריקאית)
↑  https://mobile.twitter.com/iraninskorea/status/1582207684128165888, Twitter
↑  "نگرانی از وضعیت الناز رکابی؛ سفارت ایران در سئول می‌گوید او «به مقصد ایران در حرکت است»". BBC News فارسی (בפרסית). נבדק ב-2022-10-18.
↑  Fears for Iranian climber Elnaz Rekabi after she competed in Seoul without a hijab, the Guardian, ‏2022-10-18 (באנגלית)
↑  טיפסה ללא חיג'אב ונכנסה לכלא: הספורטאית האיראנית שהפכה לגיבורה, נבדק ב-2022-10-18
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1270569457  VIAF: 5180166656962922710006   WorldCat (עם VIAF): 5180166656962922710006 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורטאים ובנושא איראנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אלנאז רכאבי".
אמיר דדון (אלבום)

אמיר דדון הוא אלבום הבכורה של הזמר-יוצר והמלחין הישראלי אמיר דדון שיצא ב-26 באוגוסט 2010. האלבום כולל 12 שירים שנכתבו על ידי דדון, יהונתן גפן ויוצרים צעירים נוספים והולחנו כולם על ידי דדון עצמו. הסינגל "אור גדול" זכה למעל חמישה מיליון צפיות ביוטיוב.
רשימת רצועות

| אמיר דדון> מס' | אמיר דדון> שם | אמיר דדון> מילים | אמיר דדון> לחן | אמיר דדון> משך | אמיר דדון>  | אמיר דדון>  | אמיר דדון>  | אמיר דדון>  | אמיר דדון>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | גלים (עם יהונתן גפן)   | מייקל אמיר ואמיר דדון | אמיר דדון | 3:35 |  |  |  |  |  |
| 2. | חלל  | אמיר דדון | אמיר דדון | 4:23 |  |  |  |  |  |
| 3. | שיר אהבה ישן  | אמיר דדון | אמיר דדון | 3:56 |  |  |  |  |  |
| 4. | הומסיק (חולה הביתה)  | יהונתן גפן | אמיר דדון | 3:33 |  |  |  |  |  |
| 5. | חצי  | טל רביב | אמיר דדון | 3:48 |  |  |  |  |  |
| 6. | כמו חייל  | קרן שליו ואמיר דדון | אמיר דדון | 3:35 |  |  |  |  |  |
| 7. | בזמן האחרון  | יהונתן גפן | אמיר דדון | 3:27 |  |  |  |  |  |
| 8. | אור גדול  | אמיר דדון | אמיר דדון | 3:48 |  |  |  |  |  |
| 9. | זכרתי לך חסד  | מן המקורות | אמיר דדון | 4:00 |  |  |  |  |  |
| 10. | לבד  | שלומית דגני | אמיר דדון | 4:15 |  |  |  |  |  |
| 11. | טוב לי  | אמיר דדון | אמיר דדון | 3:42 |  |  |  |  |  |
| 12. | תודה  | אמיר דדון | אמיר דדון | 2:46 |  |  |  |  |  |
8AM in Charlotte

"8AM in Charlotte" הוא שיר של הראפר והזמר הקנדי דרייק. הוא יצא לאור באמצעות OVO סאונד וריפבליק רקורדס כסינגל השני מתוך אלבום האולפן השמיני של דרייק, For All the Dogs, ב-5 באוקטובר 2023, יום לפני צאת האלבום. דרייק כתב את השיר עם המפיקים קונדאקטור ויליאמס ומריו לוסיאנו והמפיק הנוסף ג'ייסון וול, לצד ל. סאנטי, וניקול אסקרידג', עקב דגימה מתוך "A Faithful Spirit" שנכתב על ידי האחרון. השיר הוא המשך לסדרת השירים של דרייק הנושאים שם ובו חותמת זמן ועיר.
וידאו קליפ

השיר יצא לצד וידאו קליפ המתחיל בקטע ובו מככב בנו של דרייק, אדוניס, המתאר איך הוא יצר את עטיפת האלבום For All the Dogs. הוא הסביר שהעז המצוירת על הכריכה מייצגת את אביו, רמז לראשי התיבות "Greatest of All Time"‏ (GOAT). בקליפ, דרייק מבצע את השיר לצד בנו והצוות שלו.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  עולמי | בילבורד גלובל 200 | 21 |  |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 60 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 17 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי ה-R&B/היפ הופ | 13 |  |
|  דרום אפריקה | אנטרטיינמנט מוניטורינג אפריקה | 13 |  |
|  ליטא | AGATA | 65 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 30 |  |
|  פורטוגל | מצעד הסינגלים הפורטוגזי | 57 |  |
|  צרפת | SNEP | 149 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 13 |  |
אליסה ראיס

| --- | --- |

 לידה:  12 בדצמבר 1876 בלידה, צרפת 
 פטירה:  18 באוגוסט 1940 (בגיל 63) בלידה, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 עיסוק:  סופרת
 שפות היצירה:  צרפתית 
 
אליסה ראיס (בצרפתית: Elissa Rhaïs) הוא שם העט של רוזין בּומנדיל (12 בדצמבר 1876 – 18 באוגוסט 1940), סופרת יהודייה-אלג'יראית שזכתה לפרסום רב בצרפת בתחילת המאה העשרים.
ספריה

עטיפת הרומן "הקפה המזמר", 1920
עטיפת הרומן "היהודים או: בת אליעזר", 1921
Saâda la Marocaine. Paris: 1919
Le Café chantant. Paris : 1920 (הספר בארכיון האינטרנט)
Les Juifs ou la fille d’Eléazar, Paris, 1921 (הספר בארכיון האינטרנט)
La Fille des pachas. Paris : 1922
La Fille du douar, Paris, 1924
La Chemise qui porte bonheur, Paris, 1925
L'Andalouse. Paris: 1925
Le Mariage de Hanita, Paris, 1926
Le Sein blanc. Paris: 1928
Par la voix de la musique. Paris: 1927
La Riffaine suivi de Petits Pachas en exil, Paris, 1929
La Convertie. Paris: 1930
Enfants de Palestine dans la Revue hebdomadaire, août 1931.
לקריאה נוספת

עברית:
אברהם אלמליח, 'הסופרת-המספרת אליסה ראיס - חייה ויצירותיה הספרותיות', מחברת 97-100 (תשרי-כסלו תשכ"ב), עמ' 26–32.
צרפתית:
Jean Déjeux, «Elissa Rhaïs, conteuse algérienne (1876–1940).» Le Maghreb dans l'imaginaire français. Aix-en-Provence: 1985, 47–79
Joëlle Bahloul, « Elissa Rhais » in: Anthologie des écrivains francophone du Maghreb, dirigée par A. Memmi, Seghers, 1985, pages 275-281
Albert Bensoussan, « L'image de la femme judéo-maghrébine à travers l'œuvre d'Elissa Rhais, Blanche Bendahan, Irma Ychou », Plurial, numéro spécial, La femme dans la société francophone traditionnelle, 1986, pages 29–34
Joseph Boumendil, Élissa, ou, Le mystère d'une écriture: enquête sur la vie et l'œuvre d'Élissa Rhaïs, Séguier, 2008.
אנגלית:
Mireille Rosello, Elissa Rhaïs; Scandals; Impostures; Who Owns the Story?, Research in African Litteratures, Volume 17, Numéro 1, printemps 2006
Patricia M.E. Lorcin, "Manipulating Elissa: The uses and abuses of Elissa Rhaïs and her works", Journal of North African Studies. 2012;17(5):903-922.
Patricia M.E. Lorcin, "Sex, Gender, and Race in the Colonial Novels of Elissa Rhais and Lucienne Favre", in: The Color of Liberty: Histories of Race in France, Duke University Press, 2003, pp. 108-131.
Emily Apter, "Ethnographic Travesties: Colonial Realism, French Feminism, and the Case of Elissa Rhaïs", in: After Colonialism: Imperial Histories and Postcolonial Displacements, Princeton University Press, 1994, pp. 299-325.
הערות שוליים

↑  סיפור זה הודפס כחלק מקובץ סיפורים שפורסם לאחר מותה: Elissa Rhaïs : Enfants de Palestine et autres nouvelles. Paris, éd. le Manuscrit, 2007, préface de Jean Pierre Allali et Guy Dugas. וכן תורגם לאנגלית ופורסם כחלק מהאנתולוגיה: Daughters of Sarah : anthology of Jewish women writing in French / edited by Eva Martin Sartori and Madeleine Cottenet-Hage. – London: Teaneck, NJ : Holmes & Meier, 2006.
↑  סוניה אסא, אליסה ראיס, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית). לאחר פרסום הספר השנוי במחלוקת, מבקר הספרות הצרפתי ז'אן דז'ו פרסם מאמר ובו הצביע על שגיאות בסיסיות רבות בספר וחלק על אמינותו: Jean Déjeux, «Elissa Rhaïs, conteuse algérienne (1876–1940).» Le Maghreb dans l'imaginaire français. Aix-en-Provence: 1985, 47–79
↑  Saâda la Marocaine; édition originale: Plon-Nourrit, 1919; réédition: éditeur: Bouchène; collection: Escales, 2002;
↑  Le café-chantant. kerkeb. noblesse arabe: édition originale: Plon-Nourrit, 1920; ; réédition: éditeur: Bouchène, 2003;
↑  Les Juifs ou la fille d’Eléazar: édition originale: Plon-Nourrit, 1921; réédition sous le titre La Fille d’Eléazar, L'Archipel, Collection Archipel.Archip, 1997
↑  La Fille des pachas: édition originale: Plon, 1922; réédition: éditeur: Bouchène; collection Escales, 2003
↑  La Fille du douar : édition originale: Plon-Nourrit, 1924;
↑  La Chemise qui porte bonheur: édition originale: Plon-Nourrit, 1925;
↑  L'Andalouse: édition originale: Fayard, 1925
↑  Le Mariage de Hanita: édition originale: éditeur: Plon-Nourrit, 1926;
↑  Le Sein blanc: édition originale: Ernest Flammarion, 1928; réédition: éditeur: L'Archipel, collection: Archipel.Archip, 1996;
↑  Par la voix de la musique: édition originale: éditeur : Les Petits-fils de Plon et Nourrit, 1927;
↑  La Riffaine. Petits Pachas en exil: édition originale: Ernest Flammarion, 1929;
↑  La Convertie: édition originale: Ernest Flammarion; 1930;
↑  Enfants de Palestine; réédition: éditeur: Manuscrit, 2007;
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810595508005606  BIBSYS: 90158047  BnF: cb121291025 (data)  CiNii: DA1145311X  ISNI: 0000 0000 8392 636X  LCCN: n82160571  LNB: 000222656  NLG: 189399  NTA: 074886401  RERO: 02-A000137337  SUDOC: 029729831  VcBA: 495/335774  VIAF: 71424822   WorldCat (עם VIAF): 71424822
אנריקו מיינרדי

| --- | --- |

 לידה:  19 במאי 1897 מילאנו, ממלכת איטליה 
 פטירה:  11 באפריל 1976 (בגיל 78) מינכן, גרמניה המערבית 
 מוקד פעילות:  רומא 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של מילאנו 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 
אנריקו מיינרדי (באיטלקית: Enrico Mainardi;‏ 19 במאי 1897 - 10 באפריל 1976) היה צ'לן, מלחין, מנצח ומורה איטלקי.
חייו

בשנת 1910, כשהיה בן 13, כבר היה מיינרדי צ'לן וירטואוז, שסייר בין אולמות הקונצרטים של אירופה. בהמשך לימד בבית הספר הגבוה למוזיקה של ברלין ובאקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא. כמו כן לימד בקורסי קיץ בזלצבורג, אוסטריה ובלוצרן, שווייץ. בין תלמידיו שעשו להם שם בשנים הבאות זיגפריד פאלם, מיקלוש פרני, מיכאל שטיינקיהלר, היידי ליטשאואר וג'ואן דיקסון.
מיינרדי ייסד עם הפסנתרן אדווין פישר והכנר גיאורג קולנקמפף (שאת מקומו תפס אחר כך וולפגנג שניידרמן) שלישיית פסנתר  מפורסמת. בשנת 1967 ייסד עוד שלישייה עם הפסנתרן גואידו אגוסטי והחלילן סברינו גאצלוני.
כמלחין, חיבר מיינרדי יצירות תזמורתיות, קונצ'רטו לצ'לו ומוזיקה קאמרית. הוא כתב סונאטה לצ'לו סולו בשם "סונאטה ברווה" (סונאטה קצרה), שיצאה לאור בהוצאת שוט בשנת 1942.
מיינרדי מת במינכן, גרמניה.
אנריקו טוזלי

| --- | --- |

 לידה:  13 במרץ 1883 פירנצה, ממלכת איטליה 
 פטירה:  15 בינואר 1926 (בגיל 42) פירנצה, ממלכת איטליה 
 מוקד פעילות:  ממלכת איטליה 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  לואיזה, ארכידוכסית אוסטריה (25 בספטמבר 1907–?) 
 צאצאים:  קרלו עמנואל טוזלי 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנריקו טוזלי (באיטלקית: Enrico Toselli;‏ 13 במרץ 1883 - 15 בינואר 1926) היה מלחין ופסנתרן איטלקי.
ביוגרפיה

כבר בגיל צעיר הוא החל קריירה מוצלחת כפסנתרן במרבית בירות אירופה ובאמריקה הצפונית. מאוחר יותר התיישב בעיר הולדתו פירנצה ועסק בהלחנה והוראה.
טוזלי נודע בחוגי האצולה באירופה כשנישא בשנת 1907 ללואיזה, ארכידוכסית אוסטריה - גרושתו של פרידריך אוגוסט השלישי, המלך האחרון של סקסוניה. לזוג נולד בן אחד והם התגרשו בשנת 1912.
הוא הלחין שתי אופרטות ושירים. מכל יצירותיו נודע רק השיר סרנדה (באיטלקית-Serenata Rimpianto) אופוס 6 מס' 1.
השיר מושר בשפות שונות על ידי טנורים רבים, כגון מריו לנצה, בנימינו ג'ילי, ריכרד טאובר, חוזה קאררס, פרי קומו ועוד. כמו כן יש עיבודים רבים לתזמורת בהרכבים שונים.
טוזלי שייך לקבוצת מלחינים שנודעו רק בזכות יצירה אחת שלהם.
אמאזוניט

| --- | --- |

 תכונות המינרל
 הרכב כימי:  KAlSi3O8
 מערך קריסטלוגרפי:  טריקליני
 צורת הגביש:  גבישים דמויי תיבה. לגביש הטיפוסי חתך מלבני או ריבועי. גבישים פריזמתיים תאומים נפוצים מאוד באמאזוניט.
 צבע:  ירוק
 ברק:  זגוגי עד עמום עקב בליה, פנינתי על משטחי פצילות
 שקיפות:  שקוף למחצה עד אטום (לעיתים רחוקות שקוף)
 פצילות:  מושלמת במישור אחד וטובה במישור השני. יוצרת מנסרות של זווית חדה.
 שבירה:  דמוית קונכייה
 קשיות:  6-6.5 בסולם מוס
 משקל סגולי:  2.5
 שרטוט:  לבן
 מינרלים נלווים:  קוורץ, אורתוקלז אלביט
אמאזוניט הוא סוג של מיקרוקלין, מינרל סיליקטי מקבוצת הפלדספטים (פצלות השדה). המינרל קרוי על שם נהר האמזונאס. ההנחה כיום היא שהשם ניתן בטעות בשל דמיונו של האמאזוניט לאבנים ירוקות אחרות שהובאו מהאמזונאס, שכן לא ניתן למצוא מינרל זה באגן האמזונאס.
האמאזוניט הוא מינרל נדיר למדי, ובעבר נכרה אך ורק באזור מיאסק, 90 קילומטר דרומית־מערבית לצ'ליאבינסק שברוסיה, שם הוא מצוי בסלעי גרניט. לאחרונה אותרו גבישים באיכות גבוהה בפסגת פייק בקולורדו, ארצות הברית, שם הוא מצוי בחברת קוורץ מעושן, אורתוקלז ואלביט בסלע גרניט גס או בפגמטיט. קיימים מקומות נוספים בארצות הברית בהם ניתן למצוא אמאזוניט וכמו כן ישנם מרבצי אמאזוניט במדגסקר.
לאמאזוניט שעובר ליטוש יש צבע ירוק מבריק ולכן נוהגים להשתמש בו כאבן חן.
במשך שנים רבות היה המקור לצבעו הירוק של האמאזוניט בגדר תעלומה. באופן טבעי, חשבו רבים כי הגורם לצבע הירוק הוא נחושת, משום שלתרכובות נחושת יש גוונים של ירוק וכחול. מחקרים שהתבצעו בשנים האחרונות מעלים השערה כי מקור הצבע הוא בכמויות זעירות של עופרת ומים בפצלת השדה (הופמייסטר ורוסמן, 1985).
אן לה-ברון

| --- | --- |

 לידה:  30 במאי 1953 (בת 71) באטון רוז', ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אלבמה, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת סטוני ברוק 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  נבל 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1991)  Copland House Residency (2015)  פרס אלפרט לאומנויות (1996)  מלגת גוגנהיים (1991)  תוכנית פולברייט (1980)  פרס מרים גידעון (2014)  Djerassi Resident Artists Fellowship (2015)  חבר הקרן הלאומית לאמנויות (1981) 
 www.annelebaron.com
 
אן לה-ברון (אנגלית: Anne LeBaron; נולדה ב-30 במאי 1953 בבאטון רוז', לואיזיאנה, ארצות הברית) היא מלחינה ונבלאית אמריקאית.
חייה

אן לה ברון סיימה תואר ראשון במוזיקה מאוניברסיטת אלבמה (1974), תואר שני במוזיקה מהאוניברסיטה של מדינת ניו יורק בסטוני ברוק (1978) ודוקטורט מאוניברסיטת קולומביה 
(1989). היא למדה אצל ג'רג' ליגטי במלגת פולברייט בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן בשנים 1980-81
וכן למדה מוזיקה קוריאנית מסורתית במכון הלאומי למוזיקה קלאסית של קוריאה בסיאול 
(1983).
לה ברון החלה בהוראה במכון לאמנויות של קליפורניה בשנת 2001. קודם לימדה באוניברסיטת פיטסבורג. היא מלחינה למען חמישיית אן לה ברון, הרכב הכולל חצוצרה, טובה, גיטרה חשמלית וכלי הקשה.
המוזיקולוגית מקקלארי מציינת, בדבריה על "טלוריס תאוריה סאקרה" של לה ברון, כי היצירה "...מצביעה על העניין, העובר כחוט השני ביצירתה של לה ברון, ביכולתה של המוזיקה לעצב זמניות, באופן המשרה על המאזין עולם צלילים שהזמן מתכופף בו, עומד דומם, מחולל או מציית למדד המכני של השעון."
אמיר גת

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1973 (בן 51 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1991–2021 (כ־30 שנה)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
  מפקד טייסת 100   מפקד טייסת 120   מפקד בסיס שדה דב   ראש להק המודיעין (רלמד"ן)
 
אמיר גת (נולד ב-1973) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שירת כטייס ומפקד בחיל האוויר.
ביוגרפיה

גת התגייס לחיל האוויר ב-1991 וסיים קורס טיס כטייס במגמת תובלה. הוא השתחרר משירות הקבע ב-1999. לאחר לימודי הנדסת חשמל עבד כמהנדס חומרה באלביט מערכות. ב-2003 חזר לשירות קבע בחיל האוויר.
ב-2007 מונה למפקד טייסת 100 ובשנים 2009 עד 2012 פיקד על טייסת 120. בתפקידו הבא שימש ראש מחלקת תכנון אסטרטגי באגף התכנון. ב-2015 מונה למפקד בסיס שדה דב.
באוקטובר 2018 מונה לראש להק המודיעין והיה הראשון בתפקיד שאינו טייס קרב. מילא תפקיד זה עד אוגוסט 2021.
גת בעל תואר ראשון בהנדסת חשמל ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב. נשוי ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  מאיר פינקל, מפקדת חיל האוויר, הוצאת משרד הביטחון, ינואר 2022
אנריקו ולנטיני

אנריקו ולנטיני (בגרמנית: Enrico Valentini; נולד ב-20 בפברואר 1989) הוא כדורגלן גרמני ממוצא איטלקי המשחק בעמדת המגן הימני בנירנברג.
קריירה

ולנטיני גדל במחלקת הנוער של נירנברג, ולקראת עונת 2008/2009 קודם לקבוצת המילואים של המועדון.
ביולי 2010 הצטרף לו.פ.ר. אאלן מהליגה הגרמנית השלישית. בתום עונת 2011/2012 העפיל עם הקבוצה לבונדסליגה השנייה. במרץ 2012 האריך את חוזהו בקבוצה עד ליוני 2014.
בפברואר 2014 חתם על חוזה לשלוש שנים בקרלסרוהה מהליגה השנייה. במסגרת החוזה הוסכם שוולנטיני יסיים את העונה במדי ו.פ.ר. אאלן, ויעבור לקרלסוהה רק ביולי.
ביולי 2017 עבר בהעברה חופשית לקבוצת נעוריו, נירנברג, גם היא מהליגה השנייה, ובתום העונה העפיל עם הקבוצה לבונדסליגה. את עונת 2018/2019 בבונדסליגה סיימה הקבוצה במקום האחרון, ושבה לליגת המשנה.
ב-30 באוקטובר 2019, במשחק נגד פ.צ. קייזרסלאוטרן במסגרת הסיבוב השני של הגביע הגרמני, נפצע שוערה של נירנברג בדקה ה-115 של תוספת הזמן ואת אפודת השוער קיבל ולנטיני, מפני שלקבוצתו לא נותרו חילופים זמינים. בדו-קרב בעיטות העונשין שנערך בתום הזמן החוקי וההארכה לא הצליח ולנטיני לעצור אף בעיטה, וקבוצתו הפסידה 5–6 והודחה מהמפעל.
בפברואר 2020 האריך את חוזהו בקבוצה עד ליוני 2022, ולקראת עונת 2020/2021 הפך ולנטיני לקפטן הקבוצה.
הערות שוליים

↑  Valentini bleibt bis 2014 beim VfR, kicker (ב־)
↑  "Karlsruher SC verpflichtet Enrico Valentini aus Aalen" (בגרמנית). sportal.de. נבדק ב-7 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Für die neue Saison: Club verpflichtet Enrico Valentini, fcn.de (בגרמנית)
↑  6:5! Kaiserslautern bezwingt Nürnberg im Elfmeterschießen, kicker (ב־)
↑  Bis 2022 verlängert: Valentini bleibt dem Club treu, fcn.de (בגרמנית)
↑  Neuer Club-Kapitän: Valentini übernimmt die Binde, fcn.de (בגרמנית)
אמאפה

אמאפַּה (בפורטוגזית: Amapá) היא מדינה בברזיל הממוקמת בצפון ברזיל, וגובלת בצפון עם גיאנה הצרפתית. ממזרחה משתרע האוקיינוס האטלנטי ומדרום ומערב היא גובלת במדינת פארה. לאמאפה שטח של 142,816 קמ"ר, ואוכלוסייתה מונה כ-751,000 נפש. בירתה היא מקאפה.
גאוגרפיה

אמאפה נמצאת בפתח נהר האמזונאס ומכוסה ברובה ביערות גשם. בפנים הארץ נמצאות כמה גבעות נמוכות המהוות בסיס לקצה המזרחי של גויאנה.
המדינה כיום מייצרת ומייצאת כמות גדולה של ברזל, בוקסיט ואבני מינרלים אחרים.
דגל

הדגל אומץ ב־23 באפריל 1984. הצבע העליון, הכחול, מסמל את שמי אמאפה ואת הצדק; הצבע הירוק במרכז מסמל את יערות הגשם; הצבע התחתון, הצהוב, מסמל את האיחוד ואת המקורות הטבעיים; הצבע השחור בפסים הצרים מהווה זיכרון למייסדי המדינה שנהרגו; והצבע הלבן מסמל את רצון המדינה לחיות בשלום וביציבות. הסמל שבחלק השמאלי מסמל את מבצר "סאו ז'וזה" אשר ממנו צמחה המדינה.
לפני 1984 היה למדינה דגל אדום-לבן-אדום הדומה מאוד לדגל פרו.
דמוגרפיה

לפי IBGE, בשנת 2008, התגוררו באמאפה כ-668,689 תושבים כאשר הצפיפות עומדת על כ-4.3 נפש לקמ"ר. 93.7% מהתושבים מתגוררים בערים וגדילת האוכלוסייה עומדת על כ-5.7%. רוב תושבי המדינה חיים בעוני.
מבחינה אתנית, 69.4% מהתושבים הם מגזע מעורב, 24.1% לבנים, 6.5% שחורים, ו-1% אסייתים.
כלכלה

מגזר השירותים הוא המרכיב הגדול ביותר של התוצר המקומי הגולמי - 87.6%, ולאחר מכן המגזר התעשייתי - 7.8%. החקלאות מייצגת 4.6% מהתמ"ג (נכון לשנת 2004). הייצוא של המדינה מורכב מ-75.5% עץ, 18.7% עפרה,  ו-5.5% לבבות דקל (2002). נכון לשנת 2005, אמאפה מהווה 0.2% מהכלכלה הארצית.
אן לינדה

אן כריסטין לינדה (בשוודית: Ann Christin Linde; נולדה ב-4 בדצמבר 1961) היא פוליטיקאית ודיפלומטית שוודית המשתייכת למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה, אשר מכהנת כשרת החוץ של שוודיה מאז 7 בספטמבר 2019, ראשית בקבינט השני של לוון, והחל מ-30 בנובמבר 2021 בקבינט של אנדשון. בעלת קריירה פוליטית ענפה בפרלמנט השוודי, בממשלה השוודית, במדינות הנורדיות ובאיחוד האירופי.
קריירה פוליטית

לינדה למדה מדע המדינה, סוציולוגיה וכלכלה באוניברסיטת סטוקהולם, ובעלת תואר ראשון במדעי המדינה מ-1994. במהלך שנות ה-90 לינדה עבדה במשרדי ממשלה שונים, בין היתר במשרד לעניינים חברתיים, במשרד ההגנה ובמשרד החוץ השוודי.
בין השנים 2000–2013 הייתה לינדה ראש מערך החוץ של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית השוודית, ובשנים 2013–2014 לינדה כיהנה כראש השלוחה האירופית של המפלגה במפלגת הסוציאליסטים האירופאים בבריסל. כמו כן, עבדה במרכז לשלום ולזכויות אדם על שמו של ראש הממשלה לשעבר אולוף פלמה.
בין 25 במאי 2016 עד 21 בינואר 2019 כיהנה כשרה לענייני האיחוד האירופי (כחלק ממשרד החוץ השוודי), לאחר כשנתיים בהן לא כיהן שר בתפקיד זה, בהן אחריות המשרד הוטלה על שרת החוץ באותה תקופה. לאחר התפטרות מרגוט ולסטרם בספטמבר 2019 מונתה לינדה לשרת החוץ השוודית.
449

שנת 449 היא השנה ה-49 במאה ה-5. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. ספירת הנוצרים, המקובלת כיום, החלה בשנת 525, ולכן המספר הסודר של שנת 449 ניתן לה בדיעבד.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני.
אירועים

3 באוגוסט – התכנסה ועידת אפסוס השנייה והכריזה שלישו יש רק טבע אחד, הטבע האלוהי
ראו גם

ילידי 449‎
נפטרים ב-449‎
אלדד בן שטרית

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בדצמבר 1949 (בן 74) ירושלים, ישראל
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  בית הספר לרפואה של הדסה והאוניברסיטה העברית בירושלים (MD) המכון למחקר ולרפואה סקריפס
 מוסדות:  מרכז רפואי הדסה
 
אלדד בן שטרית (נולד ב-29 בדצמבר 1949) הוא פרופסור לרפואה ישראלי, לשעבר ראש המחלקה הפנימית ומנהל היחידה הראומטולוגית (2009-2017) במרכז הרפואי הדסה בירושלים. 
היה פרופסור אורח במכון למחקר רפואי באוקלהומה ב-1996, במחלקה לביוכימיה באוניברסיטת סטנפורד ב-2004, בבית החולים לילדים גאסליני שבאוניברסיטת ג'נובה, איטליה ובמרפאה לרפואה טרופית באוניברסיטת היידלברג, גרמניה, ב-2016.
ביוגרפיה

בן שטרית נולד בירושלים, ולמד בבית הספר היסודי ע"ש יוסף לוריא. בוגר בית הספר לרפואה של הדסה והאוניברסיטה העברית בירושלים, הוא סיים את התמחותו והוסמך ברפואה פנימית ב-1984. בין השנים 1986–1988, הוכשר בן שטרית בראומטולוגיה ואימונולוגיה במכון למחקר ולרפואה סקריפס בלה הויה, קליפורניה. ב-1991 הוסמך בן שטרית בראומטולוגיה בישראל.
קריירה ומחקר

בן שטרית רכש את התמחותו ברפואה פנימית במרכז הרפואי הדסה ירושלים, ואייש שם תפקידים רבים, כולל ניהול מחלקה פנימית וניהול היחידה הראומטולוגית. תחומי המחקר של בן שטרית בשנותיו הראשונות כללו פתופיזיולוגיה של המחלות האוטואימוניות זאבת, תסמונת שיוגרן וחסימה עליתית חדרית מולדת על רקע חיסוני. בן שטרית זיהה רכיב אנטיגן חדש (52 KD) של J Exp Med 1988) SSA/Ro) ושיבט את הגן המקודד של רכיב ה-60 KD של אותו אנטיגן (J Clin Invest 1989). בשיתוף עם עמיתים מהמחלקה לראומטולוגיה של המרכז הרפואי של אוניברסיטת ניו יורק, חקר בן שטרית את הקשר בין נשיאת נוגדני SSA-Ro /SSB-La אצל האם, לבין סיכון ל-חסימה עלייתית – חדרית בעובר או בתינוק (J Clin Invest 1989). תחומי המחקר העיקריים של בן שטרית, נכון לשנת 2021, הם הגנטיקה, הפתופיזיולוגיה והתגובה הטיפולית של קדחת ים-תיכונית משפחתית (FMF), מחלת בכצ'ט (BD) ומחלות אוטואינפלמטוריות אחרות. הוא חקר באופן מקיף את מנגנון הפעולה של קולכיצין והפרמקוקינטיקה שלו. במהלך עבודתו כחבר בקונסורציום הצרפתי לחקר הקדחת הים-תיכונית המשפחתית (French FMF Consortium), השתתף בן שטרית בזיהוי הגן המזוהה עם המחלה (Nat Genet 1997). בנוסף, השתתף בן שטרית בקבוצת מחקר של המכונים הלאומיים לבריאות (ק) (NIH) (ארצות הברית) אשר גילה את הקשר של רב צורניות של נוקלאוטיד בודד (SNP) בגן המקודד את החלבון IL-10 עם מחלת בכצ'ט (Nat Genet 2010). לאחרונה השתתף בן שטרית כחבר בוועדה המכוונת של ניסוי רחב שבדק את יעילותה של התרופה קנאקינומאב (Anti IL-1 ab) בטיפול במספר מחלות אוטואינפלמטוריות (NEJM 2018), וישב בראשה של ועדה לעדכון הגדרתן של המחלות האוטואינפלמטוריות (Ann Rheum Dis 2018).
פרסים

1979 – פרס לזכרה של זהרה לביטוב על תזת המאסטר המצטיינת, מטעם הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
1983 – פרס אסטורה מאייר (ק) ללימודים קליניים של מחלות קרדיווסקולריות.
1985 – פרס לזכרו של ד"ר אדם פדרגרין על מחקר מצטיין באימונולוגיה קלינית, מטעם הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
1986 – פרס מורה מצטיין של בית ספר לרפואה של האוניברסיטה העברית ירושלים.
1987 – פרס עמית הראומטולוגיה של איגוד הראומטיזם האמריקאי.
1988 – SYNTEX – עמית ראומטולוגיה בכיר.
1996 - E.K. Gaylord Scholar, קרן המחקר הרפואי באוקלהומה, אוקלהומה סיטי, ארצות הברית.
1996 - פרס מורה מצטיין של בית ספר לרפואה של האוניברסיטה העברית ירושלים.
2003 - פרס מורה מצטיין של בית ספר לרפואה של האוניברסיטה העברית ירושלים.
2004 - פרס מורה מצטיין של בית ספר לרפואה של האוניברסיטה העברית ירושלים.
2004 – מענק קרן פלדמן לתוכנית המרצים האורחים של אוניברסיטת סטנפורד.
2005 – קתדרת וילפרד פי. ורוז ג'יי. כהן לרפואה פנימית, המרכז הרפואי הדסה, ירושלים.
2010 – פרס החוקר הבכיר של החברה הבינלאומית למחלות אוטואינפלמטוריות סיסטמטיות (ISSAID) (הוועידה השישית, אמסטרדם, הולנד).
2017 – יקיר האיגוד הישראלי לראומטולוגיה.