stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פוליקליטוס
הערות שוליים

↑  הכינוי הוא לשם הפרדה מבנו הנקרא בשם זהה ואשר היה פסל וארכיטקט.
↑  אפלטון מציג אותו כיליד ארגוס ואילו פליניוס מציג אותו כיליד סיקיון. ראו: אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2004, עמ' 126.
↑  Galenus, De Placitis, V, ed. Mäuller, p.425. התרגום מתוך: אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2004, עמ' 127.
↑  אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2004, עמ' 127.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266626305171  PLWABN: 9810618300705606  BIBSYS: 90216288  BnF: cb12181794m (data)  CANTIC: a11718341  CiNii: DA07222270  GND: 118741438  ISNI: 0000 0001 0219 154X  KulturNav: f81fcf1a-acf2-4c5f-ab69-51f9f25a2544  LCCN: nr91007900  SELIBR: 298512  SUDOC: 030395046  ULAN: 500014683  VIAF: 98125802   WorldCat (עם VIAF): 98125802
רפובליקת נובגורוד

ערך זה עוסק ברפובליקת נובגורוד. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
סמל

 ממשל
 משטר:  רפובליקה מעורבבת
 ראש המדינה:  נסיך
 שפה נפוצה:  דיאלקט הישן של נובגורוד, סלאבית כנסייתית עתיקה, שפות גרמאניות, שפות אורליות
 עיר בירה:  נובגורוד
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה 
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך הקמה:  1136
 פירוק:   
 תאריך פירוק:  1478
 ישות קודמת:  רוס של קייב
 ישות יורשת:  נסיכות מוסקבה   רפובליקת פסקוב
 שליטים בולטים:  הנסיך סביאטוסלאב אולגוביץ' (1136–1138)   איוואן השלישי (1462-1478)
 דמוגרפיה
 דת:  נצרות אורתודוקסית
 שונות
 
 
רפובליקת נובגורוד (בסלאבונית: Новгородскаѧ земьлѧ, "נחלת נובוגורוד") הייתה ישות מדינית סלאבית מזרחית שהשתרעה בשיאה מן הים הבלטי ועד הרי אורל. היא התקיימה בין 1136 ל-1478.
העיר נובגורוד וסביבותיה הפגינו נטייה להתבדלות מרוס של קייב כבר בראשית המאה ה-11. הבויארים של נובגורוד והעירוניים תמכו במגמה זו ובראשית המאה ה-12 זימנה העיר נסיכים שונים כדי שינהלו אותה מבלי לבקש את הסכמת הנסיך הגדול של קייב. בשנת 1136 הבויארים והסוחרים השיגו עצמאות. לרפובליקה היו כפופות גם הערים סטאראיה רוסה, לאדוגה, טורז'וק, אורשק ופסקוב. פסקוב ששאפה לעצמאות זכתה בה בשנת 1348 וקמה הרפובליקה של פסקוב. שבטים שונים מהרי אורל העלו מס לנובגורוד.
השלטון המקומי

הסמכות העליונה בנובגורוד הייתה של הווצ'ה, מין אספה כללית בה לקחו חלק נציגי העירוניים והאיכרים החופשיים. ה"ווצ'ה" בחרה את המושלים ואת שרי האלפים והחל משנת 1156 גם את הארכיבישופים. הארכיבישוף, שנבחר מבין הבויארים העשירים ביותר, שימש כראש השלטון והיה האציל החזק ביותר, בעל האדמות הרבות ביותר ובעל מקורות הכנסה שקיבל מטעם רוס של קייב. הארכיבישוף היה אחראי לתקציב המקומי, ליחסי החוץ והיו לו גם סמכויות שיפוטיות.
הסוחרים ובעלי המלאכה השתתפו בפוליטיקה הפנימית דרך ארגוניהם, הם התאגדו בגילדות/ועדים לפי רבעים, רחובות וגם קבוצות של מאה. החל מהמאה ה-12 ראשי האגודות היו בעלי זכות לאשרר את ההחלטות החשובות של הרפובליקה. כמנהיג המדינה נבחר על ידי הו"וצ'ה" נסיך מהסביבה שנשבע לקיים אמנה עם העיר. חובותיו וסמכויותיו של המושל היו מוגבלות: הוא היה המפקד הצבאי העליון, אך לא היו לו סמכויות שיפוטיות. הרפובליקה נוהלה על ידי נבחרי ציבור ששימשו כמתווכים בין העם ובין המושל.
כלכלת הרפובליקה

כלכלת הרפובליקה התבססה על חקלאות, עיבוד הקרקע וגידול בעלי חיים, אך גם ציד, דבוראות ודיג. האיכרים גידלו גם פשתן וכישות. בחוף של המפרץ הפיני היו מכרות ברזל ובסטאראיה רוסה מכרות מלח.
היצוא של הרפובליקה כלל פרוות, שעווה, דבש, דגים, פשתן וכישות. יחסים כלכליים יציבים היו בעיקר עם ערים דניות, שוודיות וגרמניות.
יותר ממחצית הקרקעות המעובדות של הרפובליקה השתייכו ל-30 עד 40 משפחות של בויארים. הבעלים השני בגודלו לקרקעות מעובדים היו המוסדות הכנסיתיים ובעיקר "בית הקדושה סופיה". מיעוט הקרקעות הייתה בבעלות איכרים. עיבוד שאר הקרקע התבסס על חוכרים ועל איכרים צמיתים. הבויארים ומוסדות הכנסייה עשו מאמצים לקשור את האיכרים לקרקע ולחזק את מוסד החולופים (מעין צמיתים). במקביל, התרחשו מרידות יוגבים ורבים נמלטו מאדוניהם.
מדיניות החוץ ואבדן העצמאות

הנובגורודים נלחמו נגד התפשטות השוודים והמסדר הטבטוני. השוודים כבשו מחוזות פינים שלפני כיבושם שילמו מס לנובגורוד ולקראת סוף המאה ה-12 הגרמנים חתרו לכיבוש האזור הבלטי. הנובגורודים ניהלו 26 קרבות נגד שוודיה ו-11 נגד הצלבנים הגרמנים. בתקופת הפלישה המונגולית לרוסיה ניסו הגרמנים יחד עם האצולה הלוחמת של דנמרק ושוודיה לנצל את שעת הכושר ולכבוש שטחים נובגורודים. הניסיונות נכשלו והנובגורודים ניצחו בקרבות שנערכו בשנים 1240 ו-1242, אך רק כעבור 80 שנה, ב-12 באוגוסט 1323, הוסכם על קו הגבול בין הרוסים ובין השוודים בהסכם נוטבורג. למרות שהצבא הנובגורודי הצליח לעמוד גם מול התקפות הטאטארים, נובגורוד התחילה לשלם מס לאורדת הזהב.
החל מהמאה ה-14 הדוכסות הגדולה של ליטא, טבר ונסיכות מוסקבה ניסו לכבוש את נובגורוד. הרפובליקה ניסתה לתמרן בין הכוחות, לעיתים ברית עם מוסקבה נגד ליטא ולעיתים ברית עם טבר נגד האחרים וכדומה. בשלב מסוים, תחת השפעת קבוצת בויארים שקיוו לשמור על זכויותיהם תוך איחוד עם דוכסות ליטא ומאוחר יותר עם האיחוד הפולני-ליטאי, נובגורוד חתמה על ברית עם דוכס ליטא, קזימיר הרביעי. ברית זו הביאה לתסיסה בין תושבי נובגורוד, תסיסה שבעקבותיה תקף צבא מוסקבה את נובגורוד וניצח בקרב שלון, בשנת 1471. בשנת 1478 איוואן השלישי סיפח את שארית נובגורוד ובא הקץ לרפובליקה.
מטבעות רפובליקת נובגורוד, כסף, 1420-1478.
עצם היתד

| --- | --- |

 
 תמונה תלת־ממדית של עצם היתד. אפשר להקיש על התמונה ולסובב עם מקש שמאלי בעכבר לכל הכיוונים, כדי לראות את המבנה המדויק
 שיוך:  גולגולת, קופסית המוח 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (147) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  os sphenoidale 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A02.1.05.001 
 TA2 (2019):  584 
 FMA:  52736 
 קוד MeSH:  A02.835.232.781.802 
 מזהה MeSH:  D013100 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0037884 
 
עצם היתד (TA: Os sphenoidale, sphenoid bone, os sphenoides) היא עצם לא רגולרית בבסיס הגולגולת קדימה לעצם הרקה ולחלק הבסיסי של עצם העורף. עצם היתד היא אחת משבע העצמות היוצרות את ארובת העין. צורת העצם דומה לפרפר או עטלף שכנפיו פרושות.
חלקים

החלק האמצעי של העצם קרוי גוף עצם היתד (Corpus ossis sphenoidalis), והוא כולל את האוכף הטורקי, שעליו נחה בלוטת יותרת המוח.
משני צידי גוף העצם יוצאות הצידה ולמעלה זוג כנפיים קטנות ותחתיהן הצידה ולמטה זוג כנפיים גדולות.
מהחלק התחתון של גוף העצם בולטים כלפי מטה זיזי הכנפה (Processus pterygoideus ossis sphenoidalis) הצידיים והאמצעיים וביניהם גומץ הכנפה (Fossa pterygoidea).
עצם יתד מבודדת (מבט מלמעלה)
קיריל זייצב

| --- | --- |

 לידה:  16 באוגוסט 1987 (בן 37) וולגוגרד, ברה"מ 
 מדינה:  רוסיה 
 פרופיל ב-IMDb
 
קיריל אנדרייביץ' זייצב (ברוסית: Кирилл Андреевич Зайцев; נולד ב-16 באוגוסט 1987) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי. חתן פרס נשר הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר על תפקידו כסרגיי בלוב בסרט "מתקדמים למעלה".
ביוגרפיה

קיריל אנדרייביץ' זייצב נולד בעיר וולגוגרד. מגיל צעיר אהב מוזיקה וריקודים ושיחק כדורסל. בשנת 2005, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר, עזב זייצב לסנקט פטרבורג ונכנס לאקדמיה הימית הממלכתית על שם האדמירל מקארוב בפקולטה לניווט. במהלך לימודיו נסע לאירופה ולמד בארצות הברית. בשנת 2011 סיים זייצב בהצלחה את האקדמיה ועזב לריגה.
לאחר שראה הכרזה כי איגור קונייב וילנה צ'רנאיה אוספים שחקנים לקורס משחק בתיאטרון הרוסי בריגה על שם של מיכאיל צ'כוב, הוא החליט לנסות את מזלו כשחקן והתקבל לקבוצת התיאטרון. בין יצירותיו התיאטרליות ניתן למנות הופעות בהצגות כמו "היער", "שני ג'נטלמנים מוורונה", "המלך ליר", "הנסיכה מרי", שם גילם את גריגורי פצ'ורין ועוד.
בשנת 2016 כיכב באחד התפקידים הראשיים בסרט הרוסי "מתקדמים למעלה", כשגילם את הכדורסלן הסובייטי האגדי סרגיי בלוב. בשנת 2018 גילם את התפקיד הראשי - ג'ון מקנזי האמריקאי, שהגיע לעבוד בוועדת החקירות של רוסיה, בסדרת הטלוויזיה "השוטר".
מאז 2018 משתף פעולה עם התיאטרון המחוזי במוסקבה. הוא מגלם את ניקולאי הראשון בהצגה בבימויו של סרגיי בזרוקוב "פושקין" ומגלם את אראסט פנדורין בהצגה "הרפתקאותיו של פנדורין".
תפקידים בתיאטרון > התיאטרון הרוסי בריגה

2012 - "שיר יער" - וודיאנוי, במאים: איגור קונייב וילנה צ'רנאיה
2012 - "יער" - פיוטר אוסטרובסקי; במאי: איגור קונייב
2013 - "אמנם הפגישה התקיימה, אבל ..." - מקסים קוזמיש סאליטוב; במאי: ילנה צ'רנאיה
2013 - "מפקד האדון" - מרקיז ד'אורסיני; במאי: איגור קונייב
2014 - "מתבגר" - סרגיי פטרוביץ'; במאית: ילנה צ'רנאיה
2014 - "שני ג'נטלמנים מוורונה" - קורטייר; במאי: איגור קונייב
2014 - "הנסיכה מרי" - פצ'ורין; במאי: ילנה צ'רנאיה
2014 - "מלכת השלג" - צבי; במאית: רנטה סוטיריאדי
2015 - "סשקה" - קומבט; במאי: איגור קונייב
2015 - "ברכת האהבה" - טוטס, הנודד; במאי: איגור קונייב
2016 - "הערות הצייד" - פנטלי ירמיך צ'רטופנוב; במאי: ילנה צ'רנאיה
2017 - "האיש הטוב מסזואן"; במאי: אלמר סנקוב
2017 - "המלך ליר" - אדמונד; במאי: וייסטור קאיריש
תפקידים בתיאטרון > התיאטרון המחוזי במוסקבה

2018 - "פושקין" - ניקולאי הראשון; במאי: סרגיי בזרוקוב
2019 - "הרפתקאותיו של פנדורין" - פנדורין - הצגה בלשית המבוססת על הרומן מאת בוריס אקונין "לווייתן"; במאית: טטיאנה וודוביצ'נקו
פילמוגרפיה > טלוויזיה

2014 - קווסט (סדרת טלוויזיה)
2017 - טרוצקי - פיודור רסקולניקוב
2018 - שוטר - ג'ון מקנזי
2019 - גודונוב - קוליבנוב
2022 - אטרנה - ליונל סאוויניאק
פילמוגרפיה > קולנוע

2016 - דברי ימי מלניה - סרמה
2017 - וירוס - ליאוניד בורזק
2017 - מתקדמים למעלה - סרגיי בלוב
2018 - לפריז - יליסייב
2018 - גוגול: נקמה נוראית - קזימיר מזובייצקי
2019 - גוגול - קזימיר מזובייצקי
2019 - ברית ההצלה - מיכאיל בסטוז'ב
2020 - מחליקיים של כסף - הנסיך ארקדי טרובצקוי
2020 - הבוגאטיר האחרון: שורש הרע - פיניסט
פרסים ומועמדויות

2019 - חתן פרס נשר הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה - על תפקיד כשחקן הכדורסל הסובייטי סרגיי בלוב בסרט העלילתי "מתקדמים למעלה".
2019 - מועמד לפרס TEFI בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר בסרט טלוויזיה / סדרת טלוויזיה" על תפקידו כג'ון מקנזי בסדרת הטלוויזיה "השוטר".
הערות שוליים

↑  "Новые имена: звезда «Движения вверх» Кирилл Зайцев". PEOPLETALK. 2018-01-17.
↑  "Спектакль "Княжна Мери" в Рижском русском театре". Информационный портал "Русский мир". אורכב מ-המקור ב-2015-06-11. נבדק ב-2015-11-14.
↑  "В Москве стартовали съёмки комедийно-детективной историей «КОП»!". Sreda. נבדק ב-2017-08-10.
↑  "Актер Кирилл Зайцев о съемках в фильме «Движение вверх»". Tricolor TV Magazine. נבדק ב-2017-12-28.
↑  "Военный роуд-мюзикл: в России снимают фильм по мотивам истории из жизни Героя Советского Союза". RT. נבדק ב-2017-06-23.
↑  "«Гоголь. Страшная месть» - первый трейлер". The Hollywood Reporter. נבדק ב-2018-07-20.
↑  "Вышел первый тизер фильма о декабристах "Союз Спасения"". רוסיסקאיה גאזטה. נבדק ב-2018-05-17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000269570
מנחם שלמה בורנשטיין

הרבי מסוכטשוב-רדומסק מימין
הרב מנחם שלמה בורנשטיין (ב' בחשוון תרצ"ה, 11 באוקטובר 1934 - כ"ז באב תשכ"ט, 11 באוגוסט 1969) היה האדמו"ר מסוכטשוב-רדומסק רבה של שכונת יד אליהו בתל אביב, מייסד "ישיבת סוכוטשוב" בירושלים וראש כולל "כתר תורה" רדומסק בבני ברק.
קורותיו

נולד בארץ ישראל, בנו הצעיר של האדמו"ר רבי חנוך הניך בורנשטיין מסוכטשוב. אמו, פריידל, הייתה בתו של האדמו"ר רבי נתן נחום הכהן רבינוביץ מקרימילוב, משושלת חסידות רדומסק. גדל בשכונת בית וגן בירושלים. למד בישיבת כפר הרא"ה ולאחר מכן בישיבת כנסת חזקיהו שהייתה אז בזכרון יעקב. כשהישיבה עברה לכפר חסידים בשנת תשט"ו, ופטירתו של רבו הרב נח שימנוביץ רצה לעבור וללמוד בבני ברק, אך לבקשת ראשי הישיבה, המשיך ללמוד שם עד לחתונתו. קיבל היתר הוראה מהרב אליהו מישקובסקי.
בשנת תשי"ז (1957) נישא לטובה, בתו של הרב דניאל מובשוביץ (נפטרה ב-ח' בתמוז תשפ"ד), שהיה רבה של זורביץ ברוסיה ולאחר עלייתו לארץ ישראל כיהן כרב שכונת צ'לנוב בתל אביב. לאחר נישואיו למד בהיכל התלמוד ובכולל בית יהודה בראשות הרב יחיאל מיכל פיינשטיין.
בשנת תשי"ז התמנה כרב בית הכנסת סוכטשוב בתל אביב.
בח' בטבת תשכ"ה התמנה לרבה של שכונת יד אליהו בתל אביב. בסוף אותה שנה, נפטר אביו והוא הוכתר לאדמו"ר מסוכטשוב.
בכ"ט באדר ה'תשכ"ו, לאחר התייעצות עם האדמו"ר הבית ישראל מגור, הוכתר גם כאדמו"ר מרדומסק.
הקים ישיבה חסידית בבית וגן בירושלים שנקראה "ישיבת סוכטשוב".
בכ"ז באב תשכ"ט נהרג בתאונת דרכים, בגיל 34, ונקבר בהר המנוחות בירושלים בלווייה בהשתתפות אלפים. הספידוהו חותנו הרב דניאל מובשוביץ, הרב יעקב רוזנטל אב"ד בחיפה, הרב אונטרמן הרב הראשי לישראל, והרב יחיאל מיכל פיינשטיין.
פטירתו יצרה קושי לשתי החצרות, סוכטשוב וראדומסק, כשהאדמו"ר הצעיר בן ה-34 שאך החל בפעולות לשיקום החצרות נפטר לפתע, וילדיו הצעירים עדיין לא יכולים להמשיך את פעולותיו. עסקנים מחסידי סוכטשוב וראדומסק לקחו על עצמם את ניהול החצרות. כשבהמשך בשנת תשמ"ז (1987) שמונה עשרה שנה לאחר פטירתו, הוכתר בנו הבכור הרב שמואל יצחק לאדמו"ר מסוכטשוב. בנו השני הרב אברהם נתן (חתנו של הרב מרדכי אוירבך מתל אביב) הוא רב בית המדרש רדומסק בבני ברק. חתניו: הרב משה בצלאל וינברג (נכדו של רבי אברהם מסלונים) מכהן כראש ישיבת "אבני נזר" סוכטשוב. הרב שלמה יהודה פלצינסקי (בנו של הרב אליעזר פלצינסקי ונכדו של הרב אריה לוין) מכהן כראש ישיבת בית אריה. הרב זאב פריינד מכהן כרב קהילה בשכונת בית וגן.
אשתו הרבנית טובה גיטל בורנשטיין נפטרה בח‘ תמוז ה’תשפ"ד בגיל 88, ונקברה  בבית העלמין נחלת יצחק בחלקת המשפחה צמוד לקבר אמה.
הערות שוליים

1 2 3 4  שמונה רבנים חדשים, הליכות, בטאון המועצה הדתית 26, תל אביב, טבת תשכ"ה, עמ' 5, באתר אוצר החכמה
↑  "שערים" גיליון 4665 כ"ו חשון תשכ"ז,עמ' ד
האדמו"ר מסוכטושב יוכתר גם כאדמו"ר לחסידי רדומסק, הצופה, 8 בנובמבר 1966, עמ' 4
↑  הרב שלמה בורנשטיין נהרג בתאונת דרכים, הצופה, 11 באוגוסט 1969
↑  קהל אלפים בהלווית האדמו"ר מסוכטשוב־רדומסק הרה"ג מנחם שלמה בורנשטיין ז"ל, הצופה, 12 באוגוסט 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311399305171  VIAF: 299392535   WorldCat (עם VIAF): 299392535 
המצבה על קברו בהר המנוחות
מיגל דה סרוואנטס

| --- | --- |

 לידה:  29 בספטמבר 1547 כתר קסטיליה אלקלה דה אנארס, קסטיליה
 פטירה:  22 באפריל 1616 (בגיל 68) כתר קסטיליה מדריד, קסטיליה 
 מדינה:  כתר קסטיליה 
 לאום:  ספרדים 
 מקום קבורה:  convent of the Barefoot Trinitarians 
 מקום לימודים:  Estudio de la Villa, אוניברסיטת סלמנקה 
 שפות היצירה:  ספרדית אמצעית 
 סוגה:  שירה, טרגדיה, קומדיה 
 זרם ספרותי:  תור הזהב של ספרד, מנייריזם, ספרות הרנסאנס 
 יצירות בולטות:  דון קישוט, Exemplary Novels 
 הושפע מ:  הליודורוס איש אמסה, גרסילאסו דה לה וגה, אמאדיס מגאולה, לופה דה וגה, Guzmán de Alfarache 
 בן או בת זוג:  Catalina de Salazar y Palacios   Ana de Villafranca y Rojas 
 צאצאים:  Isabel de Saavedra 
 חתימה:   
 
מיגל דה סרוואנטס
מיגֶל דה סֶרוואנטס סַאבֶדְרָה (בספרדית: Miguel de Cervantes Saavedra, ‏29 בספטמבר 1547 – 23 באפריל 1616) היה סופר ומחזאי ספרדי, הידוע בעיקר בשל הספר "דון קיחוטה דה לה מאנשה". נחשב לאחד מגדולי היוצרים בשפה הספרדית. בעל שורשים יהודים של אנוסי ספרד.
ביוגרפיה

סרוואנטס נולד ב-29 בספטמבר 1547, והוטבל לנצרות ב־9 באוקטובר של אותה שנה באלקלה דה אנארס בספרד כילד הרביעי במשפחה שמקורה בעיר קורדובה שבאנדלוסיה. אביו, רודריגו דה סרוואנטס, היה גלב-מנתח (אנ'), אך לא היה רופא; הוא השיב למקומן עצמות נקועות, ביצע הקזות דם ודאג לעניינים רפואיים קלי-משקל; באותה תקופה היה זה מקובל שספרים ביצעו ניתוחים מינוריים. האב התקשה לפרנס את משפחתו, ואף הגיע לבית הסוהר בשל חובות. אמו, לאונור דה קורטינס, הייתה כנראה צאצאית של אנוסים יהודים לנצרות.
מעט ידוע על שחרותו. לאחר שחרורו של האב מבית הסוהר התלווה אליו מיגל בנדודיו וביחד הגיעו לסביליה, שם למד מיגל ב"אסטודיו דה לה ווילה", ומורו שם, חואן לופז דה הויוס, התייחס אליו כ"תלמידי האהוב והיקר", צורת פניה שגרתית באותם ימים. ב-1566 עזב למדריד וב־1569 הוא עזב את מדריד לרומא, אם כי לא ברור למה. לפי מקורות מסוימים, רצו לעצור אותו בשל דו-קרב שבו פצע אדם בשם אנטוניו דה סיגורה.
ברומא, סרוואנטס נעשה לעוזרו של הקרדינל יוליו אקווביבה, ופרסם כמה הספדים. הוא גם הצטרף לגדוד הספרדי שם, ונפצע בעת לחימה בקרב לפנטו (1571) נגד הטורקים. כתוצאה מכך, הוא איבד את ידו השמאלית. מאז והלאה הוא כונה "אל מנקו דה לפנטו" ("הגידם מלפנטו"). כחייל בעל מעמד, הוא קיבל מכתבי המלצה מאישים חשובים כמו דון חואן מאוסטריה והדוכס של ססה.
ב־1575, כשהפליג חזרה לספרד, נשבו הוא ואחיו רודריגו בידי שודדי ים ברברים שבסיסם באלג'יר. שם הוא נעשה לעבדו של המורד דלי מאמי, ואחר כך של הביי חסן פשה. הביי ביקש 500 דוקטים של זהב ככופר בעד שחרורו. משפחתו של דה סרוואנטס הייתה ענייה, ויש אומרים כי אחיותיו נאלצו להשתמש בשיטות לא מקובלות על מנת להשיג את הסכום הדרוש. הוא הוחזק באלג'יר, וניסה לברוח כמה פעמים עד ששוחרר ב־1580 כשהכופר שולם בסיועו של המסדר הטריניטרי (אנ'). החוויה של חמש שנות השבי שלו העניקה השראה לקטעים רבים ביצירתו, כגון ההיסטוריה של השבוי בחלק הראשון של דון קיחוטה, והדרמה "לוס באניוס דה ארחל" (מרחצאות אלג'יר).
כשחזר לספרד גילה כי לא היו משרות פנויות על אף מכתבי ההמלצה שלו. חסר כל, הוא נישא לקטלינה דה פלסיוס סלזר אי ווזמדיאנו מאסקוויבס ב־1584, וחי בעיירה אסקוויבס, טולדו. הוא פרסם את "גלטיאה" שנה לאחר מכן. לזמן מה, סיפק מצרכים לארמדה הספרדית והיה גובה מס.
סרוואנטס החל לכתוב את "דון קיחוטה" ב־1597 בזמן שהיה עצור בסביליה בשל חוב. ב־1605 הוא פרסם את החלק הראשון של יצירתו זו, ששמה הפורמלי הוא "הג'נטלמן החכם דון קיחוטה דה לה מאנשה". החלק השני הופיע רק ב־1615. בין החלק הראשון לשני, פרסם סרוואנטס את "הנובלות האקזמפלאריות" (Novelas Ejemplares), אוסף של 12 סיפורים קצרים. ב־1615 פרסם את "שמונה קומדיות", אף שהמחזה המפורסם ביותר שלו היום, "לה נומנסיה", נותר בלתי ערוך עד למאה ה־18.
הרומן שלו "מסע התלאות של פרסילס וסיחיסמונדה" (Los Trabajos de Persiles y Sigismunda) פורסם שנה לאחר מותו ב־1616 (במדריד). הוא חשב כי יצירה זו היא הטובה ביותר, ומעולה בהרבה מדון קיחוטה.
ההשפעה שלו הייתה כה רבה, שיש המכנים את הספרדית (בספרדית ובצרפתית) "לשונו של סרוואנטס".
בשנת 2001 ספרד החלה להנפיק את דיוקנו על מטבעות ה-50 אירו-סנט, 20 אירו-סנט ו-10 אירו-סנט שלה.כמו כן, בשנת 1991 יסדה ספרד רשת מכונים עולמית להפצת תרבותה וההיסטוריה שלה. סניפי הרשת נקראים מכוני סרוונטס(אנ').
ספריו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
1582, La Numancia. (הנומנסיה)
El trato de Argel, 1582. (עסקי אלג'יר)
La Galatea, 1585. (הגלתיאה)
El Ingenioso Hidalgo don Quijote de la Mancha, 1605 (ההידאלגו החריף דון קיחוטה דה לה מאנצ'ה - כרך ראשון)
Novelas Ejemplares ‏ , 1613. (נובלות אקזמפלריות)
La gitanilla ("הצוענייה הקטנה")
El amante liberal ("המאהב הנדיב")
Rinconete y Cortadillo ("רינקונטה וקורטדיליו")
La española inglesa ("הספרדייה האנגלייה")
El licenciado Vidriera ("הפרקליט זכוכית")
La fuerza de la sangre ("כוחו של הדם")
El celoso extremeño ("הקנאי מאסטרמדורה")
La ilustre fregona ("עוזרת הבית המהוללה")
Las dos doncellas ("שתי העלמות")
La Señora Cornelia ("הגברת קורנליה")
El casamiento engañoso ("נישואי רמיה", או לפי תרגום חדש מ-2002 "חתונת הכזב")
El coloquio de los perros ("שיח הכלבים")
Viaje al Parnaso, 1613 ("המסע לפרנסוס")
Ocho comedias y ocho entremeses nuevos, nunca representados, 1615 ("שמונה קומדיות ושמונה מערכונים חדשים שמעולם לא הוצגו")
מחזות
El gallardo español ("האציל הספרדי")
Los baños de Argel ("המרחצאות של אלג'יר")
La gran sultana Doña Catalina de Oviedo ("הסולטנה הגדולה דוניה קטלינה דה אוביידו")
La casa de los celos ("בית הקנאות")
El laberinto de amor ("מבוך האהבה")
La entretenida ("קומדיה מבדרת")
El rufián dichoso ("הסרסור המאושר")
Pedro de Urdemalas ("פדרו מאורדמלס")
מערכונים
El juez de los divorcios ("השופט הפוסק בדיני גירושים")
El rufián viudo llamado Trampagos ("הסרסור האלמן הקרוי טרמפגוס")
La elección de los alcaldes de Daganzo ("הבחירה לראשות העיר דגנסו")
La guarda cuidadosa ("השומר הדאגן")
El vizcaíno fingido ("הבסקי המתחזה")
El retablo de las maravillas ("תיאטרון הבובות המופלא")
La cueva de Salamanca ("מערת סלמנקה")
El viejo celoso ("הזקן הקנאי")
El Ingenioso Hidalgo don Quijote de la Mancha, II, 1615 (ההידאלגו החריף דון קיחוטה דה לה מאנצ'ה - כרך שני)
Los trabajos de Persiles y Sigismunda, 1616 (סיפור התלאות של פרסילס וסיחיסמונדה)
ספריו > תרגומים לעברית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
גאלתיאה (1585) — רומן רועים.
עלילות ההידאלגו דון קישוט איש למנשה (1605. תר' נחמן פרנקל בשם אבינועם הגלילי או משיח האוויל, יאסי 1871; דוד יודלביץ' בשם דון קישוט מן למנשה, 1894; חיים נחמן ביאליק בשם דון קישוט איש למנשא, אודסה 1912; (יצא לאור בהוצאת דביר, תל אביב, (נדפס בדפוס י. זילברבר תל אביב) תשי"ז, 1957. מתרגם אנונימי בשם חייו וקורותיו של האציל הנפלא דון קיחוט איש מנחה, ורשה 1920; אברהם אריה עקביא בשם עלילות דון קישוט, 1940; יוסף רביקוב בשם האברך המחונן דון קיחוט די לה מנשה, 1955; שלמה סקולסקי בשם עלילותיו של דון קישוט, 1956; נתן אגמון בשם ההידלגו החריף דון קיחוטה מן למנצ'ה, 1958; שולמית הרן בשם עלילות דון קישוט, 1984; ביאטריקס סקריוסקי-לנדאו ולואיס לנדאו בשם דון קיחוטה, 1994; טל ניצן בשם הרפתקאות דון קיחוטה, 2006) — סיפור-מעלליו של אדם, שמילא כרסו בסיפורי אבירים, עד שהחליט "להעשות אף הוא לאביר משוטט רב-פעלים", העניק לעצמו את התואר "האביר בן דמות-היגון" [למעשה התואר "האביר בן דמות-היגון" הוענק לקיחוטה על ידי נושא-כליו] ויצא עם נושא-כליו למסעי-גבורה.
סיפורים למופת: מעשים מבדרים מהם ניתן להפיק לקח מועיל (1613. תר' אפרים שמואלי, 1951)
סיפורים, (1616. הפרקליט זכוכית, נישואי רמייה; תרגם: יורם ברונובסקי, רינקונטה וקורטדיליו, איש אסטרמאדורה הקנאי, שיח הכלבים; תרגם: לואיס לנדאו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1982)
חתונת הכזב (כולל "כוחו של הדם" ו"הגברת קורנליה"), תרגמה מספרדית פביאנה חפץ, בבל (כיס) תרמיל, 2002.
הפרקליט זכוכית (כולל "שיח הכלבים"), תרגמה מספרדית פביאנה חפץ, בבל (כיס) תרמיל, 2003.
חמש נובלות אקזמפלריות (Cinco Novelas Ejemplares), (אקדמה לקורא, הצוענייה הקטנה, המאהב הנדיב, הספרדייה האנגלייה, עוזרת הבית המהוללה, שתי העלמות), תרגמו מספרדית: מנחם ארגוב ואסף אשכנזי, עריכה מדעית ואחרית דבר: רות פיין, הוצאת כרמל, ירושלים תש"ע 2009. ISBN 9789655400717
סיפור התלאות של פרסילס וסיחיסמונדה, תרגמו מספרדית מנחם ארגוב ואסף אשכנזי, הוצאת כרמל, ירושלים, תש"ע 2009.
שלושה אינטרלודים לתיאטרון ("המתחזה הבסקי", "השופט לענייני גירושים", "מערת סלמנקה"), 2012 (האינטרלודים הועלו בתיאטרון באר שבע ב-2012).
שני אינטרלודים לתיאטרון ("תיאטרון הבובות המופלא", "מערת סלמנקה"), 2016 (האינטרלודים הועלו על ידי תיאטרון מיקרו בירושלים)
מאלג'יר לקונסטנטינופול: שני מחזות - המרחצאות של אלג'יר; הסולטנה הגדולה דוניה קטלינה דה אוביידו (כולל פרט לשני המחזות המצוינים בכותרת גם את אקדמה לקורא וההקדשה לרוזן מלמוס המצויים בשמונה מחזות ושמונה מערכונים שמעולם לא הוצגו), תרגם מספרדית מנחם ארגוב, עריכה מדעית: רות פיין ואסף אשכנזי, אחרית דבר: רות פיין, מאגנס, ירושלים תשע"ו 2016. ISBN 978-965-493-894-5
מערכונים, תרגם מספרדית: מנחם ארגוב, עריכה מדעית ואחרית דבר: רות פיין, מאגנס, ירושלים תשע"ז 2017. [תרגומם המלא של כל מערכוני סרוונטס: "השופט הפוסק בדיני גירושים";"הסרסור האלמן הקרוי טרמפגוס"; "הבחירה לראשות העיר דגאנסו"; "השומר הדאגן"; "הבסקי המתחזה"; "תיאטרון הבובות המופלא"; "מערת סלמנקה"; הזקן הקנאי"] מסת"ב 978-965-7755-98-3
לקריאה נוספת

אוריאל אופק, מרובינסון עד לובנגולו (איך נכתבו ספרי ילדים), הוצאת מסדה, רמת גן, 1973, עמ' 9–21.
אפרים שמואלי, סרונטס, הוצאת דביר, תל אביב, תשי"ג.
לואיס לנדאו, סרוונטס והיהודים, באר שבע, תשס"ב-2002.
רות פיין, דון קיחוטה, מסעו של סרוונטס אל הרומן המודרני, הוצאת מאגנס, 2024
The Paris Review

| --- | --- |
 תדירות:  1 רבעון 
 מו"ל:  אנטוניו וייס 
 תאריכי הופעה:  1953–הווה (כ־71 שנים) 
 שפה:  אנגלית 
 מערכת:  ניו יורק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 ISSN:  0031-2037
 www.theparisreview.org
 
The Paris Review הוא רבעון ספרותי בשפה האנגלית שהוקם בפריז בשנת 1953 על ידי הרולד ל. יומס, פיטר מת'ייסן וג'ורג' פלימפטון. בחמש השנים הראשונות שלו, פרסם The Paris Review יצירות מאת ג'ק קרואק, פיליפ לרקין, ו"ס נייפול, פיליפ רות, טרי סאות'רן, אדריאן ריץ', איטלו קאלווינו, סמואל בקט, נדין גורדימר, ז'אן ז'נה ורוברט בליי.
סדרת "יוצרים ליד שולחן העבודה" של הרבעון כוללת ראיונות עם עזרא פאונד, ארנסט המינגוויי, ת"ס אליוט, חורחה לואיס בורחס, רלף אליסון, ויליאם פוקנר, תורנטון ויילדר, רוברט פרוסט, פבלו נרודה, ויליאם קרלוס ויליאמס, ולדימיר נבוקוב, ומאות יוצרים אחרים. מבקר הספרות ג'ו דייוויד בלאמי כינה את הסדרה "אחת מפעולות השימור התרבותיות המתמידות ביותר בהיסטוריה של העולם".
הרבעון העתיק את מטהו מפריז לניו יורק בשנת 1973. פלימפטון ערך את ה־Review מיום היווסדו ועד מותו ב־2003. בריג'יד יוז נכנסה לתפקיד "עורכת בפועל" (היא סירבה להשתמש בתואר "עורכת" מתוך כבוד לפלימפטון) מ־2003 עד 2005. אחריה הגיעו פיליפ גורביץ', מ־2005 עד 2010, לורין שטיין מ־2010 עד 2017, אמילי נמנס מאפריל 2018 עד מרץ 2021, ומאז מכהנת אמילי סטוקס כעורכת.
הדפסים וכרזות

בשנת 1964, יזם The Paris Review סדרה של הדפסים וכרזות של אמנים עכשוויים, במטרה לבסס מערכת יחסים מתמשכת בין עולמות הכתיבה והאמנות החזותית. דרו היינץ, בשעתו המוציא לאור של כתב העת, חלק את הקרדיט עם ג'יין וילסון על היוזמה לסדרה. בחצי המאה מאז הקמתה, הציגה הסדרה אמנים ניו יורקיים בולטים בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה, ביניהם לואיז בורז'ואה, וילם דה קונינג, דייוויד הוקני, הלן פרנקנטלר, קית' הרינג, רוברט אינדיאנה, ג'ימי ארנסט, אלכס כץ, אלסוורת' קלי, סול לויט, רוי ליכטנשטיין, רוברט מאת'רוול, לואיז נבלסון, קלאס אולדנבורג, רוברט ראושנברג, לארי ריברס, ג'יימס רוזנקוויסט, אד רושה, ואנדי וורהול.