stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות נורווגיה
היסטוריה > מהמאה ה-19 עד תחילת המאה ה-20

לאחר האיחוד השוודי-נורווגי בשנת 1814, אימצו לעצמם מתנגדי האיחוד, חוקה חדשה לנורווגיה. למרות אופייה הליברלי יחסית לאותה תקופה, נכתב בחוקה סעיף מפורש, האוסר באופן מוחלט על כניסת יהודים למדינה. בחירתו של המלך השוודי, קרל השלושה עשר, בשלהי אותה שנה על ידי הפרלמנט הנורווגי, הייתה מותנית בהכרתה של שוודיה בחוקה על כל פרטיה והאיסור על כניסת יהודים לנורווגיה, נותר בעינו. זאת אף על פי שבשוודיה עצמה ואף בדנמרק השכנות אומץ יחס חיובי כלפי היהודים.
בשלהי שנות השלושים של המאה ה-19, החל המשורר הנורווגי הנריק ורגלנד במאבק ציבורי, ממקום מושבו בצרפת, למען זכותם של היהודים להתגורר בנורווגיה. כחלק מהלחץ הציבורי על הפרלמנט הנורווגי, כתב ורגלנד ופרסם שני שירים: "JØDEN" (ב-1842) ו-"JØDINDEN" (סמוך למותו בשנת-1844). המאבק הארוך, לו היו שותפים גם כמה משכילים מחברי הסטורטינג - הפרלמנט הנורווגי, אכן נחל הצלחה. בשנת 1844 הכריז משרד המשפטים הנורווגי, כי יהודים ממוצא פורטגזי רשאים להיכנס למדינה בחופשיות ובשנת 1851, קיבלו היהודים ללא הבדלי עדה זכות התיישבות ואזרחות מלאה בנורווגיה. אולם ורגלנד שנפטר שש שנים קודם לכן, לא זכה לראות את פרי עמלו.
אם כי הסיבות הראשוניות לאיסור על יהודים לגור בנורווגיה, נבעו ממניע נוצרי דתי, הרי שהטיעונים שהועלו כנגד היהודים, בתקופת המאבק למען מגורי יהודים בנורווגיה, לא היו דתיים, אלא נבעו יותר ממניעים אתניים ומאנטישמיות לשמה. ניתן להגדיר את נקודת המבט השלילית של העם הנורווגי על יהודים, כדבקות בסטריאוטיפים ודעות קדומות על טבעם, אופן התנהגותם הבדלנית, וחוסר יכולתם כביכול, מנקודת מבטם הצרה של הנורווגים, להתאים את עצמם לחברה הכללית.
ביטוי לתפיסה זו, ניתן לראות בחוק האוסר את השחיטה הכשרה, שנחקק בשנת 1929 ונמצא בתוקף עד היום. הטיעונים לאיסור השחיטה, לא נבעו מטעמים הומניים, או מתוך דאגה לבעלי חיים, אלא דווקא מתוך ביטויי סלידה מאוכלי הבשר השחוט - קרי היהודים. בדיונים בסטורטינג סביב חוק השחיטה, התבטא חבר הסטורטינג ינס הונדזיד (Jens Hundseid): "לא הזמנו את היהודים לארצנו ואין לנו כל התחייבות למסור לידיהם חיות לצורך האורגיות הדתיות שלהם". הונדזיד לא היה היחיד שהתבטא באופן זה, גם חברים אחרים בפרלמנט דיברו על "הברבריות של היהודים" ועל התקווה כי איסור השחיטה ישכנע רבים מהם להעתיק את מגוריהם מתחומי הממלכה.
התפתחות הקהילה היהודית

ייתכן, שהסלידה של בני העם הנורווגי מאורח החיים היהודי הבדלני והמסתגר, היא הסיבה לכך שאף על פי שהחוקה הנורווגית שונתה בשנת 1851, הרי שהתיישבות היהודים בה התרחשה טיפין טיפין. ורק קומץ של יהודים מליטא ופולין ראו לנכון לנצל את אפשרות המגורים בנורווגיה, בעיקר כאלו שלא היה באפשרותם להגר לארצות הברית בגל ההגירה האדיר שלאחר "חוקי מאי". על פי הרישומים הרשמיים משנת 1875, חיו בכל רחבי נורווגיה רק 25 תושבים יהודים. אולם במרוצת היובל, עלה מספר היהודים בהדרגה.
בשנת 1892 - 214 נפש.
בשנת 1905 - 642 נפש.
בשנת 1920 - 1,457 נפש, חלקם פליטים ממלחמת העולם הראשונה.
התפתחות הקהילה היהודית > הקהילה בכריסטיאניה-אוסלו

בשנת 1892, גרו בעיר הבירה כריסטיאניה, כיום אוסלו, 136 יהודים מתוך כלל 214 יהודי נורווגיה. ביוני של אותה שנה, הוקם הגרעין הראשון לגיבוש הקהילה היהודית שנקראה: "Det Jødiske Samfund i Christiania" - "הקהילה היהודית של כריסטיאניה". כעבור כשנה הוסב השם ל: "Det Mosaiske Trossamfund" -"הקהילה של בני דת משה".
הקמת מוסדות הקהילה נועדה להשגת המטרות הבאות:
שמירה על האינטרסים היהודיים, באוסלו בפרט ובנורווגיה בכלל.
הקמת בית כנסת שיהיה מרכז לתפילה ולפעילות תורנית עבור יהודי אוסלו.
שכירת איש חינוך דתי, שישמש כמלמד לילדי המקום.
זמן קצר לאחר הקמת הקהילה, הובא לאוסלו יהודי מלטביה השכנה, על תקן של: מלמד, חזן, שוחט ומוהל. בשנת 1893 נשכר מקום לבית הכנסת והוכתר רבה הראשון של הקהילה, הרב דר' מאיר אשכנזי.
התפתחות הקהילה היהודית > בית הכנסת באוסלו

עם גידול מספר חברי הקהילה, צר היה בית הכנסת מלהכיל את המתפללים וכך הוא הועבר מדי מספר שנים, ממקום אחד למשנהו. לבסוף בשנת 1920, בעת בה מנתה הקהילה באוסלו 852 נפש, קרוב לשני שלישים מכלל יהודי נורווגיה, זכו יהודי אוסלו לחנוך את משכן הקבע של בית הכנסת, שנבנה ברוב פאר והדר. מבנהו האדריכלי המרהיב של בית הכנסת, הצדיק את ההמתנה הממושכת להקמתו. ייחודו הוא בתקרתו המקומרת ובקישוט סביבתה בצורת טלית. בכניסה לבית הכנסת חרוט הפסוק: "מה טובו אוהליך יעקב משכנותיך ישראל".
אחד המאפיינים הייחודיים של בית הכנסת הוא מקומו וגובהו של ארון הקודש ועמוד הדרשה של רב הקהילה הנמצא בקדמתו, אליהם יש לעלות במספר רב של מדרגות, עד לגובה של כארבעה עד חמישה מטרים מגובה הרצפה.
בתקופת השואה לא ניזוק בית הכנסת, מאחר שהוא שימש כמחסן לספרות נאצית ורכוש יהודי מוחרם - מה שגרם לכך שאפילו ספרי התורה שרדו ונותרו בשלימותם.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר בית הכנסת לתפקד תחת הנהגתו של הרב זלמן אהרונזון. ובשנת 1969 נבנה מרכז קהילתי בסמוך אליו.
כיום מתפללים בבית הכנסת מידי שבת כ-150 עד 200 איש, בהם גברים, נשים וילדים. תפילת שחרית של שבת נחשבת לאירוע הדתי והחברתי המרכזי של השבוע בין חברי הקהילה ויהודים רבים נוטלים בה חלק פעיל אף על פי שאינם דתיים.
ב-9 ביוני 2009, ביקרו מלך נורווגיה האראלד החמישי ובנו יורש העצר הנסיך הוקון במבני הקהילה היהודיים השונים באוסלו, כשגולת הכותרת של הביקור היה טקס שהתקיים בבית הכנסת הגדול. אף על פי שהביקור התרחש ביום שלישי בו לא נהוגה קריאת התורה, הוצא ספר התורה מארון הקודש, על מנת להדגים את מהלך הקריאה למלך.
התפתחות הקהילה היהודית > חיי התרבות של הקהילה

בין השנים 1915–1940 התפתחו חיים תרבותיים יהודיים באוסלו: הוקם תיאטרון ביידיש, מקהלה וארגונים אקדמאיים שונים. הוקמה גם תנועת נוער, אשר הפכה לגוף הפעיל ביותר בקהילה. בין השנים 1935 - 1940 הורחבה הפעילות להגברת התודעה היהודית בקרב חברי הקהילה על ידי רבה הראשי של נורווגיה, הרב ד"ר יצחק (איזק יוליוס) סמואל, שנספה בשואה.
בשנת 1947 אפשרה הממשלה הנורווגית את הגירתם של כמה מאות פליטים יהודים, רובם מהונגריה.
לקראת סוף שנות ה-70 של המאה העשרים התחילה התחדשות משמעותית של הקהילה.
כיום מתקיימת באוסלו פעילות יהודית קהילתית ענפה. בין מוסדות הקהילה, בה חברים רשמית כ-75% מכלל יהודי העיר, קיימים מלבד בית הכנסת, מקווה טהרה, חנות לאספקת מזון כשר, גן ילדים, חדר בשעות אחרי הצהרים, בו לומדים 90 ילדים ונערים ב-10 כיתות, בית ספר בימי ראשון ובית אבות. במסגרת הקהילה מתקיימים שיעורים והרצאות למבוגרים, שבתונים ומחנות לילדים וצעירים ופעילויות מגוונות שונות.
בעת ביקורו של מלך נורווגיה בקהילה ב-2009, השתתף המלך ובנו יורש העצר, בתפילה חגיגית, וביקר בגן הילדים של הקהילה, כאשר ילדי הגן קידמו את פניו בשירת "הבאנו שלום עליכם".
באוסלו פעילים חמישה ארגונים, התורמים מחלקם לפעילות הקהילה ולשיפור הקשר שלה עם יהדות העולם ומדינת ישראל:
תנועת הנוער -בני עקיבא, שזכתה אף לארח את המלך הנורווגי ובנו במהלך ביקורו בקהילה.
הקרן הקיימת לישראל.
ויצו - המפעיל בין היתר באזאר שנתי המיועד בעיקר למכירת מוצרים מישראל ויצירת אווירה ישראלית, בו מופעלים דוכני מידע על יהדות נורווגיה, דוכני טעימה למאכלים יהודיים מסורתיים ודוכני מכירות של מוצרי "כחול לבן"
בני ברית.
חב"ד- הרב שאול וילהלם שליח מטעם תנועת חב"ד העולמית.
התפתחות הקהילה היהודית > רבנות אוסלו

אחת התופעות הייחודיות בקהילה היהודית באוסלו היא השלשלת המשפחתית הרבנית. הרב מיכאל מלכיאור שימש במשך שנים רבה של הקהילה היהודית באוסלו ותרם רבות לחידושה וחיזוקה, כאשר הוא ממשיך שושלת משפחתית של רבנים בכלל ובארצות סקנדינביה בפרט החל מהמאה ה-18. כיום ממלא את מקומו בנו הרב יואב מלכיאור, בוגר ישיבת נהר-דעה כרב הקהילה וממשיך את המסורת המשפחתית. כאות הערכה של הקהילה על פעילותו הברוכה, קיבל הרב מלכיאור האב מהקהילה את תואר הכבוד "הרב הראשי לנורווגיה", משרה שבה נשא זמנית במקביל לתפקודו כשר בממשלת ישראל.
התפתחות הקהילה היהודית > הקהילה בטרונדהיים

היהודים הראשונים הגיעו לטרונדהיים (טרוניאם - Tronnyam בפי המקומיים) בשנת 1880. ב-7 בנובמבר 1899 הוקם בית הכנסת הראשון של הקהילה במבנה ישן של תחנת רכבת שנרכש מהעירייה ועוצב מחדש כבית כנסת וכתלמוד תורה - בית ספר קהילתי, ששימש את יהודי העיר במשך 26 שנים, עד שהוקם בית הכנסת החדש. אולם רק בשנת 1905 הכירו השלטונות הנורווגים באופן רשמי בבית הכנסת כ'קהילה בת דת משה שאינה לותרנית'. במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1900 נספרו בטורנדהיים 119 יהודים, רובם התפרנסו ממסחר. בשנת 1925, לאחר שנספרו 326 חברים בקהילה, החליטו בני הקהילה להקים בית כנסת גדול יותר, וזה נחנך באותה שנה.
בשנת 1940 פלשה גרמניה הנאצית לנורווגיה, ושנה לאחר מכן החרימו הנאצים את בית הכנסת, השחיתו אותו קשות ואף הפכו אותו לאורוות סוסים ומחסן סחורות כשעזרת הנשים שימשה כמספרה. אולם, כמה מכלי הקודש ניצלו על ידי הכנסייה המתודיסטית המקומית בה אוחסנו בסודיות במשך שנות המלחמה והושבו ליהודיה עם שובם לעיר.
רבים מיהודי העיר נמלטו לשוודיה השכנה בסיוע המחתרת הנורווגית, ובין ה-6 באוקטובר ל-25 בנובמבר של שנת 1942 נאסרו והוגלו כל 135 יהודי העיר הנותרים לאושוויץ. רק 5 מהם שרדו לבסוף.
בשנת 1945, לאחר סיום המלחמה, שבו מספר יהודים לטרונדהיים, המפגש הראשון של בני הקהילה ששרדו
את השואה היה ב-31 ביולי של אותה שנה, בחנותו של חבר הקהילה מר קליין. עשרים ואחד איש השתתפו באספה מתוך כשמונים איש ששבו לאזור החל מחודש מאי. זרם השבים גדל ובמפקד שנערך באותה שנה, נספרו 123 חברים בקהילה. כעבור שנתיים שוחזר מבנה בית הכנסת, המתפאר בהיותו בית הכנסת הצפוני ביותר בעולם. בשנת 1997 נפתח בעיר המוזיאון היהודי - יודיסקה מוזאום (Det jødiske museum), על ידי סגן ראש העיר, ליב סנדבן רודלנד.
כיום מתגוררים בטורנדהיים כמאה וחמישים יהודים ומנהיגת הקהילה היא ריטה אברהמסן.
פנים בית הכנסת בטרונדהיים, בשנות העשרים של המאה ה-20
פנים בית הכנסת בטרונדהיים, כיום
שואת יהדות נורווגיה

האנטישמיות בנורווגיה הייתה קיימת עוד לפני הכיבוש הנאצי. כשהעיתונים במדינה ניהלו תעמולה אנטי יהודית, בגיבויו המלא של הממשל. דוגמה קלאסית לכך ניתן למצוא במאמר מערכת משנת 1930 של העיתון "אפטנפוסטן" (Aftenposten), הבולט והחשוב שבעיתוני נורווגיה, אודות "היהודי המוצץ באמצעות קשית השתייה שלו, מכוסה של האומה." ב-1933, שבע שנים לפני כיבושה של נורווגיה על ידי הגרמנים, התבטא יוהנס נסה (Nesse), עורכו של העיתון, בשבחה של הגישה הנאצית כלפי היהודים והמליץ לקהל קוראיו ש"לא לגלות כלפי היהודים אהדה מוגזמת."
שנה קודם לכן התבטא ראש ממשלת נורווגיה האנטישמי, ינס הונדזיד, כלפי היהודים בנאומו בסטורטינג: "רבים מן הזרים הבאים לארצנו הם בני גזע נחות. מורשתם גרועה, אך הריבוי הטבעי שלהם נמרץ ומהיר. הגזע שלנו סובל בגלל הגירה זו". הונדזיד מינה את וידקון קוויזלינג לשר ההגנה בממשלתו. ב-17 במאי 1933, יום החוקה הנורווגי, הקימו קוויזלינג ופרקליט המדינה יוהאן ברנהרט היורט את ה"נאשונל סמלינג" (NS, Nasjonal Samling), המפלגה הנציונל-סוציאליסטית הנורווגית. בין חברי המפלגה נמנה גם ראש הממשלה היוצא הונדזיד, והוא נשאר בין שורותיה עד שנת 1945.
מובן שגישתם השלילית של השלטונות כלפי היהודים, באה לידי ביטוי גם בתקופת השואה. כאשר הגרמנים פלשו למדינה, בשנת 1940, חיו בה כ-1,800 יהודים. בנובמבר 1942, שלחו הגרמנים בסיועה המלא של ממשלת קוויזלינג, 750 יהודים באניה קיל למחנה הריכוז אושוויץ. רק עשרים ושישה מהם (כולל ג'וליוס פלטיאל) שרדו את התופת וניצלו. אמנם לצד הממשלה ששיתפה פעולה עם הנאצים, פעלה בנורווגיה גם מחתרת אשר הצליחה להבריח כשני שלישים מיהודי המדינה, 930 במספר, אל מעבר לגבול השוודי במסגרת מבצע "טרנספורט קרל פרדריקסנס", שם חיו כפליטים עד סוף המלחמה. ארלינג מלם ופר פייה-הנסן על הצלת יהודים הוכרו כחסיד אומות העולם. מאה יהודים נוספים שרתו בצבא הנורווגי החופשי שהוקם על אדמת בריטניה.
רבם של יהודי נורווגיה בתקופת השואה, הרב ד"ר יצחק (איזק יוליוס) סמואל, סירב לנטוש את קהילתו, אף על פי שהוצע לו להימלט עם רעייתו ועם ילדיו לשוודיה. הרב סמואל נאסר במחנה גריני ולבסוף שולח בספינה מונה רוזה למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספה. רעייתו הנרייטה, עלתה בשנת 1946 לישראל עם ילדיה שניצלו ואף שימשה כעדת התביעה במשפטו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן. ליאו אטינגר, שבעצמו היה ניצול שואה הקדיש חלק ניכר ממחקריו לנושא ניצולי השואה החיים בנורווגיה ובישראל.
רובם המכריע של יהודי נורווגיה שנמלטו ממנה בתקופת השואה, לא שבו אליה לאחר המלחמה.
בשנת 1988, הותרה על ידי משרד ההגנה הנורווגי השמדתו של ארכיון ממשלתי, שהכיל מידע על אנשים ומוסדות נורווגים נאציים, נאו-נאצים ופרו-נאצים. בשנת 1994, בשעה שהקונגרס היהודי העולמי והעיתונאי הנורווגי ביורן ווסטלי (Westlie), כתב היומון הכלכלי "דאגנס ניירינגסליף" (Dagens Naeringsliv), אספו מידע אודות הנאציזם בנורווגיה והרכוש היהודי שנבזז במדינה בתקופת השואה ולאחריה, הושמד כל החומר שבארכיון. אולם בגבור הלחץ הציבורי, מינה משרד המשפטים הנורווגי בשנת 1996, ועדה מיוחדת על מנת לבחון את נושא החזרת הרכוש היהודי שנגזל על ידי משטר קוויזלינג. בתום שנתיים של דיונים החליטה ממשלת נורווגיה בשנת 1998 להעניק פיצוי ליהודים על רכושם בשנות השואה. על פי ההחלטה, הוקצה סכום של 200 מיליון כתר נורווגי למי שנפגעו מהרדיפות האנטי-יהודיות.
אנטישמיות בנורווגיה כיום

באפריל 2007, כלל מרכז שמעון ויזנטל את נורווגיה כאחת המדינות שעשו מעט מאוד לחקירתם והעמדתם לדין של פושעי מלחמה נאצים. נורווגיה היא אחת משתי המדינות היחידות בעולם שאין אפשרות להעמיד בה לדין פושעי מלחמה נאצים, כיוון שכבר חל על פשעים אלו "חוק ההתיישנות".
תעשיית הקריקטורות האנטישמיות בעיתונות הנורווגית היא תופעה מוכרת. הקריקטורות ממחזרות מוטיבים אנטי-יהודיים מסורתיים. גם מזכ"ל מפלגת העבודה הנורווגית בדימוס, הוקון לי (Lie), כתב באוטוביוגרפיה שלו: "מפלגת העבודה ניהלה התקפות חמורות נגד ישראל; היא השתמשה בקריקטורות של פין גראף, שהעלו מן האוב את האיורים האנטישמיים של דר שטירמר (Der Stürmer) מימי היטלר ושל הקרוקודיל במוסקבה". משרד החוץ הישראלי וארגונים הנלחמים באנטישמיות ובגזענות הגישו לא אחת את מחאותיהם לממשלת נורווגיה על ביטויים אנטישמיים בעיתונות הכתובה והמשודרת במדינה.
אולם למרות חוסר האהדה ליהודים ולמדינת ישראל בנורווגיה, הגיעו אחדים מיהודי המדינה לעמדות מפתח. אחד הבולטים שבהם הוא ג'ו בנקוב, שהיה מנהיג המפלגה השמרנית ונשיא הסטורטינג, הפרלמנט הנורווגי.
גאוגרפיה והלכה

למיקום הגאוגרפי של נורווגיה יש משמעות מרובה גם מבחינת שמירת המצוות על פי ההלכה. הבעיה העיקרית היא התארכות הימים באמצע הקיץ והתארכות הלילות באמצע החורף. היממה בעונות אלה, בנורווגיה, אינה מתחילה ואינה מסתיימת בשקיעה ובזריחה של השמש, בניגוד למקובל בשאר המקומות בהם גרים יהודים. הדבר מעורר שאלות רבות לגבי הלכות הקשורות בזמני כניסה ויציאה של ימים טובים, שבת, ספירת העומר, של טבילה בזמנה וכיוצא בזה. קיימות גם שאלות לגבי זמן הנחת תפילין ואמירת קריאת שמע, טבילת טהרה של אישה במקווה בטרם חשיכה, ולפני צאת שלושה כוכבים, שמתרחש רק לקראת שתיים לפנות בוקר.
הפתרונות שנמצאו לבעיות אלה יראו לא מוכרים למרבית היהודים. כך לדוגמה, יש שבתות הנכנסות בחורף בחצות היום ביום שישי (בערך בשעה 14:00) ויוצאת בחצות היום של יום שבת (בערך בשעה 15:00), ובקיץ שבת נכנסת בחצות הלילה של יום שישי (בערך בשעה 0:00 בלילה), ויוצאת בחצות הלילה של שבת – ובעצם לפנות בוקר של יום ראשון – לאחר השעה 1:30. אף על פי שיש דעות שונות בהלכה ומנהגים שונות בקהילות האזור הצפוני, חברי הקהילה היהודית באוסלו נוהגים בימי הקיץ להתפלל תפילת ערבית של מוצאי שבת לאחר פלג המנחה, כאשר עוד יום בחוץ, להבדיל על הכוס ללא בשמים ואש, ולהודיע קבל עם ועדה ששבת עדיין לא יצאה ושאסור לעשות מלאכה. במקומות אחרים, הולכים לישון במוצאי שבת ומבדילים ביום ראשון בבוקר הבדלה מלאה.
"באשר למקום שבו השמש כלל אינה זורחת (או אינה שוקעת) בשיא החורף (או הקיץ), ישנן שתי שיטות עיקריות בהלכה. יש הסוברים שיממה נקבעת על-פי המהלך האסטרונומי, כלומר השלמת הקפה אחת של כדור הארץ סביב עצמו תוגדר כיממה ללא תלות בזריחה ושקיעה (ראה רמב"ם, "מורה נבוכים", ח"ב פרק ל, ואבן-עזרא בראשית א, ה "וטעם יום אחד הוא תנועת הגלגל").
הרב שלמה גורן היה סבור אחרת. הוא טען שבקיץ הצפוני חצות הלילה (היינו שעה 0:00 בקירוב) היא זמן השקיעה, ומיד לאחר מכן מגיע זמן עלות השחר.
העיקרון המנחה הוא שכאשר ישנו לילה קצר, ואפילו של כמה דקות בלבד, ודאי שתחילת הלילה היא השקיעה וסופו - עלות השחר; על בסיס זה, גם כאשר כבר לא יהיה עוד לילה כלל, נקודת חצות נשארת שלב המעבר מן היום שעבר ליום הבא. והוא הדין לגבי החורף הצפוני, שבו השמש כלל לא זורחת. חצות היום (שעה 12:00 בקירוב) היא שלב המעבר מיממה ליממה (ראה תורת השבת והמועד: השבת בארצות הצפוניות ובמזרח הרחוק).
על פי דבריו, בקיץ השבת תיכנס בחצות הלילה של יום שישי ותצא בחצות הלילה של שבת, ובחורף תיכנס בחצות היום של יום שישי ותצא בחצות יום השבת".
ראו גם

יחסי ישראל–נורווגיה
הערות שוליים

1 2 3 4  אליהו בירנבוים- "משפחה בצפון הרחוק", מקור ראשון 27.12.2007
↑  ענגעלאנד, המגיד, 26 במרץ 1863
↑  שלא כמו החרם על כניסת ישועים לנורווגיה, שמקורו גם הוא בחוקה של 1814 ונבע ממניעים דתיים ברורים עקב אדיקותם של הנורווגים בדת הפרוטסטנטית-לותרנית.
↑  ארז אוריאלי - שנאת יהודים בקריקטורות נורווגיות בימינו - נתיב כתב עת למחשבה מדינית חברה ותרבות מרץ 2007
↑  אף על פי ששחיטה פולחנית מוסלמית - הידועה בשם "חלאל" (حَلال) מותרת כיום על פי החוק הנורווגי.
↑  דוגמה בולטת לכך היא העובדה שציד אשר על פי רוב גורם לבעלי החיים מוות איטי, מייסר וכואב יותר מהשחיטה הפולחנית היהודית, מותר ומקובל בנורווגיה וכ-150,000 איש המהווים כ-3% מאוכלוסייתה, הם ציידים רשומים כחוק
↑  לימים ראש ממשלת נורווגיה בין השנים 1932- 1933
↑  בירנבוים, שם. אוריאלי, שם.
↑  מאיה שני, בני המלוכה הנורווגים מבקרים בקהילה היהודית, באתר News1 מחלקה ראשונה, 10 ביוני 2009
↑  באנית המתים של יהודי נורבגיה, המשקיף, 3 בינואר 1944
↑  ארז אוריאלי, שם.
↑  בהשוואה לסך כל כספי הפיצויים, שלא הגיעו אף לכדי רבע מיליארד כתר, מעניינת הצהרתו של שר החוץ הנורווגי, יונאס גאהר סטורה (Gehr Store) ב-10 באפריל 2006: "נורווגיה עודנה תורם עיקרי לעם הפלסטיני. אנו מעניקים לו כחצי מיליארד כתר בשנה."
↑  "צייד הנאצים, ד"ר אפרים זורוף - מרכז ויזנטל
| יהדות אירופה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה (סיציליה) • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בלגיה • בלארוס • בוסניה והרצגובינה • בריטניה (גיברלטר • סקוטלנד • ויילס) • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • טורקיה • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סלובניה • סלובקיה •  סן מרינו • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קפריסין • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ • ברית המועצות • יוגוסלביה |  |
| מדינות שההכרה בהן מוגבלת | אבחזיה • קוסובו • צפון קפריסין • דרום אוסטיה • טרנסניסטריה |  |
| אזורים היסטוריים | אשכנז • מזרח אירופה • אוברלנד • אונטרלנד • אלזס • גליציה • טרנסילבניה • קטלוניה • הקרפטים |  |
כריסטיאן הרביעי מלך דנמרק-נורווגיה פרץ את הדרך להתיישבות יהודים בנורווגיה.
הנריק ורגלנד, נאבק למען זכותם של יהודים לחיות בנורווגיה, אך לא זכה לראות את התגשמות משאלתו.
בית העלמין הישן בסופיאנברג - אוסלו.
הרב מיכאל מלכיאור, רבה הראשי לשעבר של נורווגיה
גרפיטי ופוסטרים אנטישמיים בנורווגיה תחת השלטון הנאצי, 1941. בחזית: "הפרזיט היהודי תפס אותנו, 9 באפריל"; מימין: "פלשתינה קוראת לכל היהודים. אנחנו לא סובלים אותם יותר בנורווגיה."
אנדרטה לזכר יהודי נורווגיה שנרצחו בשואה. האנדרטה ממוקמת בגן סמוך לרציף באוסלו שבו הועלו מאות יהודים, בשני גירושים, לאוניות שהובילו אותם לגרמניה, ומשם, ברכבות, לאושוויץ
ג'ו בנקוב, יהודי שהנהיג את המפלגה השמרנית הנורווגית וכן היה נשיא הסטורטינג - הפרלמנט הנורווגי.
יוסף שלמון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1939 (בן 86 בערך) כפר יעבץ
 ענף מדעי:  היסטוריה של עם ישראל, מחשבת ישראל
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 מנחה לדוקטורט:  ישראל קולת
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון
 
יוסף שַׂלְמוֹן (נולד ב-1939) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון וכיהן כראש המחלקה להיסטוריה של עם ישראל בבן-גוריון. תחומי מחקריו העיקריים הם יהדות מזרח אירופה, אורתודוקסיה יהודית עד למלחמת העולם הראשונה, התפתחות היישוב היהודי בארץ ישראל ותנועת הציונות הדתית. חיבר ספרים ומאמרים רבים.
ביוגרפיה

יוסף שלמון נולד בשנת 1939 בכפר יעבץ להורים אנשי העלייה החמישית וגדל בכפר פינס. את לימודיו התיכוניים עשה שנתיים ראשונות בישיבת בני עקיבא בכפר הרא"ה ולאחר מכן במדרשית נעם בפרדס חנה. במהלך שירותו הצבאי שימש כהיסטוריון צבאי במחלקת היסטוריה במטכ"ל.
לשלמון 3 ילדים; שני בנים ובת. בשנת 2006 נישא בשנית לציפי סמט.
פעילות אקדמית

בשנת 1974 השלים שלמון תואר שלישי באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחיית פרופ' יעקב כ"ץ. עבודת הדוקטור עסקה בעמדת היהדות האורתודוקסית ללאומיות היהודית בראשיתה.
שלמון לימד באוניברסיטת בן-גוריון מ-1970. בשנים 1973–1975 עמד שלמון בראש המחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון, ובין השנים 1999–2001 שימש כראש המחלקה להיסטוריה של עם ישראל. מונה לפרופ' מן המניין ופרש בשנת 2006 כפרופסור אמריטוס.
במקביל בין השנים 1968–1969 שימש שלמון כפרופסור אורח בבית המדרש לרבנים באמריקה, ולאחר מכן כחוקר אורח באוניברסיטת קולומביה עד 1970. ב-1975 התמנה לפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד, ובאותה שנה שימש גם כחוקר אורח במכון למחקרים אוקראיניים באוניברסיטת הרווארד עד ל-1976, ולאחר מכן שוב בשנים 1980–1981. בשנות ה-90 כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ובייל.
בין השנים 1980–1981 היה חבר המכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית, כחלק מקבוצה שעסקה בחקר הלאומיות בראשות פרופ' שמואל אטינגר. ב-1998 היה ראש קבוצה במכון ללימודים מתקדמים ביחד עם פרופ' אבי רביצקי שעסקה בנושא חקר האורתודוקסיה היהודית, וב-2005–2006 עמד בראש קבוצת מחקר במסגרת המכון עם פרופ' עמנואל סיון ופרופ' חדוה בן-ישראל שחקרה דת ולאומיות ביהדות, אסלאם, נצרות והינדואיזם.
שלמון היה חבר במגוון ועדות וכתבי עת מדעיים:
מערכת "ציון" - כתב עת של החברה ההיסטורית הישראלית.
מערכת "קתדרה" של המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה של יד יצחק בן-צבי.
ועדה יוזמת של כנס בינלאומי בנושא דת ומדע, בחסות מכון ון ליר.
ועדה לכנס בינלאומי, "אורתודוקסיה יהודית-היבטים חדשים", המכון ללימודים מתקדמים, האוניברסיטה העברית.
במחקריו עוסק שלמון בחקר היישוב הישן והיהדות האורתודוקסית, ובאורתודוקסיה והאולטרה-אורתודוקסיה ביהדות מזרח אירופה. עם מחקריו בתחום זה מאמר בכתב העת "זהויות" של מכון ון ליר על האדמו"ר ר' מנחם מנדל מרימנוב, וכן מקור המתאר את דמותו של ר' מנחם מנדל מרימנוב שהופיע בכתב העת "דעת" (אוניברסיטת בר-אילן). מאמר אחר, על הרב אליהו עקיבא רבינוביץ, הופיע בספר היובל לאבי רביצקי. הוא ריכז קבוצה בנושא האולטרה-אורתודוקסיה יחד עם פרופ' מנחם פרידמן, במסגרת מכון ון ליר בירושלים.
פעילות אקדמית > פרסים

פרס ע"ש הרב ריינס לשנת 1992 - מוסד הרב קוק
פרס עמינח לשנת 1999 - ועד ציבורי להנצחת נחמיה עמינח
מאמרים ופרסומים (לקט)

יוסף שלמון, יעקב כ"ץ וישראל קולת, ‏תהליכי קיטוב ביישוב היהודי בארץ במחצית הראשונה של שנות ה-90, קתדרה 12, יולי 1979, עמ' 46-3
יוסף שלמון, 'היישוב האשכנזי העירוני בארץ ישראל (1903-1880)', בתוך: משה ליסק, גבריאל כהן (עורכים), תולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל מאז העלייה הראשונה, התקופה העות'מאנית, חלק ראשון, ירושלים: הוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, מוסד ביאליק, תש"ן-1990
Do not provoke providence : orthodox in the grip of nationalism, (translated from the Hebrew by Joel A. Linsider), Boston, MA : Academic Studies Press, 2014
' Ideology and Reality in the Biluite Immigration', Journal of Harvard Ukrainian Studies, 1978, pp. 430-466. Reprinted in Hebrew: "The Biluite Movement”, The First Aliyah, Jerusalem: Yad Izhak Ben-Zvi Publications, 1981, pp. 117-140.
“B’nei Moshe, 'An Unsuccessful Experiment', in At the Crossroads, ed. Jacob Kronenberg, Albany: SUNY Press, 1983, pp. 98-105, 185-190. reprinted, Shefa Tal, Beer Sheva, 2004, pp. 291-301.
“The Rise of Jewish Nationalism on the Border of Eastern and Western Europe”, in Danzig, ed. I. Twersky, Cambridge Mass.: Harvard University Press, 1985, pp. 123-137. Reprinted in HaZionut, XII, 1988 (in Hebrew).
“The Response of East-European Orthodoxy to Political Zionism”, in Zionism and its Jewish Opponents, ed. H. Avni, E. Mendelsohn et al., Jerusalem: The Institute of Contemporary Jewry, 1990, pp. 51-73.
“Zionism and Religion in Traditional Judaism in Eastern Europe”, in Tsiyonut ve-Dat, Zalman Shazar Center, Jerusalem, 1994, pp. 33-53. Reprinted in English, in Zionism and Religion, Waltham: Brandeis University, 1998, pp. 25-43.
“The Enlightened Rabbis as Reformers in Russian Jewish Society. New Perspectives on the Haskalah, the Littman Library,london 2001, pp.183-166. In Hebrew, Annual of Bar-Ilan University Studies in Judaica and Humanities, Ramat-Gan 2001, pp. 23-40.
“ Herzl and Orthodox Jewry”, in: Theodor Herzl, ```Visionary of the Jewish State, Jerusalem 1999, pp. 307-294. Reprinted in Hebrew: Herzl and the Orthodoxy, 2000, pp. 85-98.
Y.M Pines, in the Midst of the Old and the New Yishuv, V'zot L'yehuda, Jerusalem 2003, pp. 530-542.
'Renew Our Days as of Old'- a Zionist Myth', Myths in Judaism, Jerusalem 2004, pp. 221-207.
The 'Etz Chaim' Yeshiva in Jerusalem at the time of Moshe Nehemiah Cahaniu', in Yeshivot and Battei Midrash, Jerusalem, 2006, pp.197-187.
Katz's Perception of Orthodoxy –the Case of East-Europe, in: Historical Reaapraised, Jerusalem, 2008, 87-71.
Christianity and Christians in the Rabbinical Ruling from the end of the 18th untill the Second Half of the 19th. In: By the Well, Beer-Sheva 2008. pp.651-635.
ספריו > ספרים מפרי עטו

הפועל המזרחי בארץ ישראל, ירושלים: המכון ליהדות זמננו האוניברסיטה העברית בירושלים, תשכ"ח 1968.
הישוב האשכנזי העירוני בארץ ישראל 1903-1880, (פרק בספר בסדרת היישוב היהודי בארץ ישראל מאז העלייה הראשונה), ירושלים: האקדמיה הלאומית למדעים, תשמ"ט 1989.
דת וציונות - עימותים ראשונים, ירושלים: הוצאת הספרייה הציונית, ההסתדרות הציונית, תש"ן 1990.
אם תעירו ואם תעוררו - אורתודוקסיה במצרי הלאומיות, ירושלים: מרכז שז"ר, תשס"ו 2006.
ובחוקותיהם לא תלכו - נתיבות בחקר האורתודוקסיה, ירושלים: מוסד ביאליק, 2019.
Religion and Zionism, Magnes Press, Jerusalem, 2001.
ספריו > ספרים בעריכתו

פרקים בתולדות החברה היהודית בימי הביניים ובעת החדשה, ספר יובל לכבוד פרופסור יעקב כ"ץ (בשיתוף עם עמנואל אטקס), ירושלים: הוצאת מאגנס, תש"ם-1980.
ספר ההיסטוריוגרפיה, (בשיתוף עם מנחם שטרן ומשה צימרמן), ירושלים: מרכז שז"ר, תשמ"ח-1988.
לאומיות יהודית פרספקטיבות חדשות (בשיתוף עם גדעון שמעוני ויהודה ריינהרץ), ירושלים: מרכז שז"ר, תשנ"ו-1996.
שיבת ציון (וורשה 1891), הוצאה מדעית, עם מבוא היסטורי ואפראט מדעי, ירושלים: מכון דינור - האוניברסיטה העברית, תשנ"ח 1998.
אורתודוקסייה יהודית - היבטים חדשים (בשיתוף עם אבי רביצקי ואדם פרזיגר), ירושלים: מרכז שז"ר, תשס"ו-2006.
ספר היובל לישראל אופנהיים (בשיתוף עם זאב צחור וחנה יבלונקה), באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ו-2006.