stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בריט אסומבאלונגה
תארים

פרס הפוטבול ליג: 2013/2014
נבחרי העונה בליגה השלישית באנגליה: 2013/2014
ברווז לבן-גב

| ברווז לבן-גב |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: אווזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ברווזיים
תת־משפחה:: Thalassorninae
סוג:: ברווז לבן-גב
מין:: ברווז לבן-גב
שם מדעי
 Thalassornis leuconotus ‏אייטון, 1838

ברווז לבן-גב (שם מדעי: Thalassornis leuconotus) הוא מין של ברווז אפריקני פרימיטיבי השייך לתת-משפחה ייחודית במשפחת הברווזיים. הוא מקורב לתת-משפחת ברווזים שורקים (Dendrocygninae) ובצורה פחותה יותר לתת-משפחת ברווזים זקופי-זנב (Oxyurinae) והוא המין היחידי בסוגו.
תיאור

ברווז זה מזכיר מעט בצורתו מיני טבלנים גדולים והוא דומה בהרגליו מעט לטבלן, אך איטי בהרבה בשחייתו. הוא בעל מקור גדול ואפור ותחילת לסתו לבנה. צווארו קצר וכתום.
הכנפיים כתומות מנומרות והגוף אפור-צהוב-חום. אורך הברווז מגיע ל-38-40 ס"מ.
תפוצה ואקולוגיה

ברווז זה חי בדרומה של אפריקה בנהרות, אגמים וביצות מסנגל עד צ'אד במזרח ומאתיופיה עד דרום אפריקה במערב. כמו כן הוא חי באי מדגסקר. הברווז חי בקבוצות קטנות או ביחידות וניזון מצמחייה מימית ומחרקים או סרטנונים.
צבעי הברווזים עוזרים בהסוואתם מטורפים פוטנציאלים ובשעת סכנה הם יצללו לעומק עד חצי דקה, בדרך כלל בין פרחי מים צפים העוזרים לברווז להסתוות. הטורפים כוללים חתולים שונים, תנים, תנינים, נחשי פיתון, לטאות כוח ועופות דורסים.
תת-מינים

לברווז זה 2 תת-מינים:
Thalassornis leuconotus insularis
Thalassornis leuconotus leuconotus
הערות שוליים

↑  ברווז לבן-גב באתר הרשימה האדומה של IUCN
ג'ון דה מיין

| --- | --- |

 לידה:  11 בינואר 1944 (בן 80) ינגסטאון, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  מדיסון, ויסקונסין
 עיסוק:  מנצח
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 שיתופי פעולה בולטים:  התזמורת הסימפונית של מדיסון
 
ג'ון דה מיין (באנגלית: John DeMain; נולד ב-11 בינואר 1944) הוא מנצח אמריקאי. בשנת 2014 הוא סיים את העונה ה-20 שלו כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של מדיסון בוויסקונסין.
הוא גם מנהל אמנותי של האופרה מדיסון. דה מיין מתגורר במדיסון עם אשתו ברברה ובתם ג'ניפר (1992). הוא שימש כמנהל מוזיקלי ומנצח ראשי באופרה הגדולה של יוסטון במשך שמונה עשרה שנים, ומאוחר יותר כמנהל אמנותי ומוזיקלי של האופרה פסיפיק.
דה מיין היה גם מנצח אורח עבור האופרה של לוס אנג'לס ושל התזמורת הסימפונית של סן דייגו. בשנים 1983–1992 הוא היה המנהל המוזיקלי של בית האופרה של אומהה. המנצח מכובד על עבודתו באופרות חדשות: הוא הוביל את הבכורות העולמיות של "לא שקט" (1973), של "ניאקסון" של ג'ון אדמס בסין (1987), ואת "שנה חדשה" של מייקל טיפט (1989).
דה מיין גם ניצח בבכורה בארצות הברית על Akhnaten של פיליפ גלאס. הקלטה של 1976 של גרשווין של פורגי ובס עבור RCA. ויקטור זכה "גראמי" ונשאר פרשנות benchmark של יצירת מופת אמריקאית זו.
הסימפוניה השביעית של דבוז'אק

הסימפוניה השביעית ברה מינור מאת אנטונין דבוז'אק (אופוס 70, מספר B‏-141) הושלמה ב-17 במרץ 1885 ונוגנה לראשונה בפני קהל ב-22 באפריל באותה שנה בסנט ג'יימס הול בלונדון. כשהסימפוניה פורסמה, היא הייתה ידועה בתור הסימפוניה השנייה של דבוז'אק, אך לאחר מותו של המלחין, גילו עוד חמש סימפוניות שכתב לפני זה ותאריך יצירתן קדם לזו של השביעית.
הסימפוניה זוכה להערכה רבה בקרב מבקרים ומוזיקולוגים. דונלד טובי ציין כי "יחד עם ארבע הסימפוניות של ברהמס והתשיעית של שוברט, היא בין הדוגמאות הגדולות והטהורות ביותר בצורת אמנות זו מאז בטהובן".
מבנה

הסימפוניה מורכת מארבעה פרקים:
מבנה > פרק ראשון -

אלגרו "מלכותי" ברה מינור:
| --- | --- |
 בביצוע הפילהרמונית של ברלין בניצוחו של רפאל קובליק
 I. Allegro maestoso
 II. Poco adagio
 III. Scherzo (Vivace)
 IV. Finale (Allegro)
בפרק הראשון של הסימפוניה נשמעת נימה מוזיקלית "מבשרת רעות".
בפתיחת הסימפוניה קיים מין "מוטיב מרושע", המנוגן בקול חלש, אחיד ונמוך בוויולות וצ'לי, על רקע נגינתם של תפקידי הבס והטימפני. המוטיב הקצר הזה, שכולל שלושה צלילים קודרים, נותן למלחין שלל אפשרויות לשלב הפיתוח שבהמשך, ודבוז'אק אכן עושה שימוש נכון בתזמור בצורה מופתית לאורך כל הפרק. הנושא השני, הלירי, מספק ניגוד חזק לזה הראשון, ובהמשך הפרק, המוזיקה דועכת בדימינואנדו, ומתפרצת בקרשנדו שוב ושוב לאורך כל הנושא. עם סיום הפרק הראשון, הנושא המרכזי שהופיע בהתחלה עובר מכלי אל כלי, נחלש, ולבסוף, מסתיים בקול חרישי.
מבנה > פרק שני

פוקו אדג'יו (קצת לאט) בפה מז'ור:
בפרק השני של הסימפוניה רומז דבוז'אק במוזיקה למשבר בחייו האישיים, מות אימו וילדו הבכור. לאירועים אלו הייתה השפעה רבה על אופי הסימפוניה ולפרק השני הוסיף המלחין הערת שוליים לטקסט של הפרטיטורה ובה כתב: "מהשנים העצובות'".
בעוד שאווירת הפרק הראשון חדורה מתח ופחד המוצאים לפעמים הקלה בליריות עדינה השזורה בהם, התנהלות הפרק השני הפוכה. הליריות המקורית שלו נעלמת תוך התפרצויות דרמטיות עוצמתיות. כמה מתעתעת היא נעימת הקלרינט הפשוטה, כמעט עממית, שפותחת את הפרק. אין כאן שום סימן לדרמה שמתגלה במהרה בהמשך.
מבנה > פרק שלישי

סקרצו: ויואצ'ה (Vivace-מלא חיים) - פוקו מנו מוסו (Poco meno mosso - קצת פחות נרגש) ברה מינור וטריו בסול מז'ור
אותה מוזיקה עצובה ומדוכאת מאפיינת גם את הפרק השלישי בסימפוניה ובעצם, זהו המשכו של השני. הסקרצו משקף את התקופה הסלאבית בחייו של דבוז'אק לכל אורך הקטע, שמתחיל במוטיב דמוי ריקוד ומנגינת נגד עממית ועד לחלק האמצעי הפסטורלי, הגדוש בקריאות ציפורים.
מבנה > פרק רביעי

סיום: אלגרו ברה מינור. הפרק מסתיים בקדנצת פיקארדי ברה מז'ור.
דווקא בפרק הרביעי והאחרון הסימפוניה משנה את האופי שלה והיא יותר מז'ורית, חדורה אמונה ותקווה שמשהו יתגשם, ולמעשה נותנת ביטוי לאמונת המלחין, שחלומותיו אכן יתגשמו וחייו ייראו טובים. הנוף המגוון להפליא של הפרק האחרון, החדור כמעט כולו בתשוקה וכמיהה לצדק, מתבהר בסופו של דבר בפרץ של אור שמש בסולם מז'ורי, המפיג את המתח המוזיקלי של סולם רה מינור, כהכרזה על ישועה.
מבנה > תזמור

ביצוע היצירה אורך כ-40 דקות. היצירה מבוצעת בתזמורת הכוללת 2 חלילים (החליל השני בפרק השלישי הוא פיקולו), 2 אבובים, 2 קלרינטים (בלה ובסי במול), 2 בסונים, 4 קרנות יער (ברה ובפה), 2 חצוצרות (בדו, ברה ובפה), 3 טרומבונים, טימפני וכלי מיתר.
כמו ברבות מהיצירות שכתב באותה תקופה, הסימפוניה יותר דרמטית, אפלה ואגרסיבית מאשר היצירות שכתב ב"תקופה הסלאבית" שלו.
היסטוריה

דבוז'אק החל לעבוד על הסימפוניה ב-13 בדצמבר 1884. דבוז'אק שמע את הסימפוניה השלישית של יוהנס ברהמס, שפורסמה באותה עת. הוא אהב את מה ששמע, והחל לחשוב על כתיבת סימפוניה חדשה בעצמו. קרה ובאותה שנה הזמינה החברה הפילהרמונית המלכותית (אנ') בלונדון סימפוניה חדשה מדבוז'אק ובחרה בו לחבר כבוד. חודש לאחר מכן, לאחר ההליכה היומית שלו לתחנת הרכבת של פראג, הוא אמר "הנושא הראשון של הסימפוניה החדשה שלי עלה במוחי עם הגעתה של הרכבת החגיגית שמביאה את בני ארצנו מפשט". הצ'כים המדוברים הגיעו לאירוע תמיכה מוזיקלי במאבקים הפוליטיים של האומה הצ'כית, שהיה אמור להתקיים בתיאטרון הלאומי של פראג.
תוך חמישה ימים סיים דבוז'אק את הסקיצה של הפרק הראשון. הוא כתב לאחד מחבריו: "בימים אלו אני עסוק בכתיבת הסימפוניה הזו ללונדון, ובכל מקום שאני הולך אליו אינני יכול לחשוב על שום דבר אחר. שאלוהים ייתן שהמוזיקה הצ'כית הזו תזכה להזיז את העולם!!"
הוא סיים את הסקיצה של הפרק האיטי עשרה ימים לאחר מכן. לפרק זה הוסיף הערת שוליים שבה נכתב: "מהשנים העצובות". בכך התכוון לאימו שנפטרה באותו הזמן, וכנראה גם לבנו שנפטר מוקדם יותר, אירועים שרחשו בליבו במיוחד במהלך כתיבת פרק זה. אף על פי כן, קיים הקשר רחב יותר לכתיבת הסימפוניה — הוא כתב לחברו: "מה שבליבי הם אהבה, אלוהים ומולדתי." הפרק מתחיל ברוגע ובשלווה, אך כולל גם קטעים סוערים.
לאחר כחודש השלים דבוז'אק את הסקיצות של הפרק השלישי והרביעי. מאוחר יותר אמר, שהפרק הרביעי מרמז ליכולת העם הצ'כי להתנגד בעיקשות למדכאיו.
בכורת הסימפוניה התקיימה באולם סנט ג'יימס בלונדון, ב-22 באפריל 1885 בניצוחו של דבוז'אק. למרות הצלחת הסימפוניה, פרסום היצירה היה סיוט בשביל דבוז'אק. המו"ל הגרמני של דבוז'אק, פריץ זימרוק, דרש עיבוד לדואט לפסנתר. הוא גם התעקש שהכיתוב על הכריכה יהיה בגרמנית בלבד, ובכלל זה גם שמו של דבוז'אק, אנטונין. לבסוף, נאמר לדבוז'אק, כי יהיה צורך להשמיט את ההקדשה לחברה הפילהרמונית המלכותית של לונדון. במהלך הוויכוחים, ביקש דבוז'אק מקדמה מזימרוק: "יש לי הרבה הוצאות על הגינה שלי, ויבול תפוחי האדמה שלי לא טוב במיוחד". בסופו של דבר, זימרוק הציע רק 3,000 מארק עבור רכישת הסימפוניה, ערך נמוך יחסית ליצירה כה גדולה. דבוז'אק השיב שמוציאים לאור אחרים ישלמו לו בקלות פי שניים. לאחר ויכוח נוסף, שילם זימרוק באי רצון 6,000 מארק עבור הסימפוניה.
לקריאה נוספת

Tovey, Donald F. (1936). Essays in Musical Analysis. Vol. Two. London: Oxford University Press.
Döge, Klaus (2001). Dvořák, Antonín (Leopold). Grove Music Online (8th ed.). Oxford University Press.
פטר עמנואל גרדנויץ, עולם הסימפוניה, הוצאת מסדה, 1974,מהדורה תשיעית, עמודים 270-272
הערות שוליים

↑  Donald Tovey, Essays in Musical Analysis, לונדון: Oxford University Press, 1936
↑  Dvorak's greatest symphony - the Seventh., CLASSIC FM
1 2 3 4  Orrin Howard, Symphony No. 7
↑  מילון מונחים מוסיקלי פרוגרסיבי - מושגים במוסיקה - קלאסי, רוק מתקדם, ג'אז ועוד, באתר www.mitkadem.co.il
↑  Klaus Döge, "Dvořák, Antonín (Leopold)", Grove Music Online: Oxford University Press, 2001
↑  הוא רצה ששמו יהיה הגרסה הגרמנית של השם - "אנטון" (Anton)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb139078888 (data)  MusicBrainz work: dc7764f9-1d1a-409c-b261-7fa41ff6da81
ארנסט, מרקיז באדן-דורלאך

| --- | --- |

 לידה:  7 באוקטובר 1482 פפורצהיים, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  6 בפברואר 1553 (בגיל 70) זולצבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  פפורצהיים 
 בן או בת זוג:  Elisabeth of Brandenburg-Ansbach-Kulmbach (29 בספטמבר 1510, 1510–31 במאי 1518) Ursula of Rosenfeld (1518–26 בפברואר 1538) Anna Bombast von Hohenheim (1 במרץ 1544–6 בפברואר 1553) 
 
ארנסט הראשון, מרקיז באדן-דורלאך (בגרמנית: Ernst I. von Baden-Durlach;‏ 7 באוקטובר 1482 – 6 בפברואר 1553) היה מייסד הקו המכונה "ארנסטין" של בית באדן, הקו שממנו יצאו הדוכסים הגדולים המאוחרים. הוא היה המרקיז השליט של באדן-פפורצהיים מ-1533 והתגורר בפפורצהיים מ-1537. בשנת 1565, בנו קרל השני העביר את הבירה לדורלאך ובכך שינה את שם ארצו לבאדן-דורלאך. הוא נאלץ להתמודד עם הרפורמציה הקרובה והמלחמות העות'מאניות התכופות באירופה. בתקופה סוערת זו, הוא ניסה לשמור על עמדה נייטרלית בין הפרוטסטנטים והקתולים. הוא לא השתתף במלחמה השמלקלדית.
ביוגרפיה

ארנסט נולד ב-7 באוקטובר 1482 והיה בנם השביעי של כריסטוף הראשון, מרקיז באדן ואוטיליה מקצנלנבוגן.
ארנסט נועד בתחילה - כמו רוב אחיו - לכמורה והוסמך בשנת 1496 בגרבן-נוידורף על ידי הכומר הכללי של דיוקסיית שפייר. אבל הוא לא היה מוכן לוותר על הירושה שלו ושינה מקריירה רוחנית לצבאית. בשנת 1509 הוא השתתף במערכה של הקיסר מקסימיליאן הראשון נגד הרפובליקה של ונציה.
אביו, כריסטוף הראשון, הציע להפוך את בנו החמישי, פיליפ הראשון ליורשו הבלעדי, שכן פיליפ היה המוכשר ביותר לשלוט במדינה וכריסטוף רצה להימנע מחלוקת שטחו. ב-18 ביוני 1511, כריסטוף דרש מהאחוזות של רוטלן, זאוזנברג ובאדנוויילר להישבע אמונים לפיליפ, אך הם סירבו. במפגשים הבאים של האצולה ברוטלן ובשנת 1512 בקנדרן, הם סירבו להישבע אמונים לפיליפ, כי הם לא יימשכו למאבקים הפנימיים של בית באדן. ארנסט איים על האצולה שהוא יגיב באלימות אם הם יעשו כבוד לאחיו.
ארנסט ניהל חלקים של באדן בשם אביו משנת 1515 ואילך, וכך גם אחיו פיליפ הראשון וברנהרד השלישי. לאחר מותו של פיליפ, ברנהרד השלישי וארנסט חילקו את המדינה למרקיזויות של באדן-באדן ("קו ברנהרדין") ובאדן-דורלאך ("קו ארנסטין"). שני החלקים אוחדו ב-1771 תחת המרקיז ואחר כך הדוכס הגדול קרל פרידריך, צאצא של קו ארנסטין, לאחר הכחדת הקווים האחרים.
משפחתו

המרקיז התחתן לראשונה ב-29 בספטמבר 1510 עם אליזבת מברנדנבורג-אנסבך-קולמבאך, בתו של פרידריך הראשון, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך. נולדו להם הילדים הבאים:
אלברט (1511–1542), השתתף במלחמת אוסטריה נגד הטורקים ב-1541 בהונגריה ומת בדרך חזרה בווסרבורג אם אין
אנה (1512–1579), התחתנה עם קרל הראשון, רוזן הוהנצולרן
אמליה (1513–1594), התחתנה עם פרידריך השני, רוזן לוונשטיין
מריה ז'קלין (1514–1592), התחתנה עם וולפגנג השני, רוזן ברבי
מריה קליאופה (1515–1580), התחתנה עם וילהלם, רוזן שולץ
אליזבת (1516–1568), התחתנה עם הרוזן גבריאל פון סלמנקה-אורטנבורג, ולאחריו התחתנה עם קונרד השני, רוזן קסטל
ברנהרד הרביעי (1517–1553)
נישואיו השניים של המרקיז היו ב-1518 עם אורסולה מרוזנפלד, בתו של וולף פון רוזנפלד.  אלו היו נישואים מורגנטיים.  במהלך חייו של ארנסט, זה היה שנוי במחלוקת אם בנו קרל יכול לרשת את המרקיזות. בסופו של דבר, קרל יכול היה רק לרשת את המרקיזות מאחיו למחצה מכיוון שהאפוטרופוסים של בני הדודים שלו בקו ברנהרדין לא התנגדו. בשנת 1594, הנישואים המורגנטיים הללו צוטטו בבית המשפט הקיסרי כטיעון כאשר המרקיז ארנסט פרידריך - נכדו של ארנסט - ערער על זכות הירושה של ילדיהם של המרקיז אדוארד פורטונאט ומריה מאיקן.
נולדו להם שלושה ילדים:
מרגרט (1519–1571), התחתנה עם וולפגנג השני, רוזן אוטינגן
זלומה (מתה ב-1559), התחתנה עם הרוזן לדיסלאס מהאג
קרל השני (1529–1577)
המרקיז התחתן בפעם השלישית ב-1 במרץ 1544 עם אנה בומבסט מהוהנהיים, אך לא נולדו להם ילדים.
הערות שוליים

↑  See Seith note 78 on p. 130
↑  see Seith, pp. 28–29
↑  J. Kindler von Knobloch: Oberbadisches Geschlechterbuch, vol. 3, pp. 624–626; The Rosenfelds were knights and vassals of the Dukes of Teck; they were named after Rosenfeld Castle near Sulz in Württemberg
↑  see Pütter
↑  see Sachs, p. 76
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5131145  GND: 116563710  VIAF: 22896981   WorldCat (עם VIAF): 22896981
היסטוריה של נרקיסיזם

המונח נרקיסיזם נגזר מהמיתולוגיה היוונית על נרקיסוס, אך נטבע רק בסוף המאה ה-19. מאז, הפכה המילה "נרקיסיזם" למושג שגור בפסיכואנליזה, בפסיכולוגיה פופולרית, במחקר, וחיי היום-יום.
משמעות המונח השתנתה עם הזמן. כיום משמעות המושג נרקיסיזם נרדפת לממוקדות-עצמית (self-centeredness), או לעיסוק יתר בעצמי (self-preoccupation) הנע לאורך רצף רחב, מבריא לפתולוגי". מקור המונח באגדה המספרת על נסיך יווני יפה תואר בשם נרקיסוס, ששבר את ליבם של כל כך הרבה עלמות ועלמים, שנמסיס, אלת הנקמה הענישה אותו בכך שהתאהב בבבואתו הנשקפת ממי הביצה ולא יכול היה להינתק ממנה עד שגווע. על שמו מכונה אדם המאוהב בעצמו "נרקיסי", כתרגום לשם התואר הלועזי "נרקיסיסט" (בעברית מופיעות לא פעם הצורות "נרקיסיזם", "נרקסיסט", "נרציצסט").
בספרות הפסיכואנליטית, קיימת התייחסות רחבה לנרקיסיזם והפרעת אישיות נרקיסיסטית. אף על פי שתפיסות אלה לא נחשבות מדעיות כיום (משום שאינן ניתנות להפרכה), במרוצת השנים חלקן זכו לתמיכה מחקרית מסוימת ותרמו להבניית הקונספט והאפיון שלו.
תפיסות מוקדמות

בשנת 1898 השתמש הבלוק אליס, סקסולוג בריטי, במונח "כמו - נרקיסוס" ביחס לאוננות מופרזת, לפיה האדם הופך לאובייקט המיני שלו או שלה.
בשנת 1899 היה פאול נקה (Paul Näcke) האדם הראשון שהשתמש במונח "נרקיסיזם" במחקר על סטיות מיניות.
בשנת 1911 פרסם אוטו ראנק את המאמר הפסיכואנליטי הראשון הנוגע באופן ספציפי לנרקיסיזם, ומקשר אותו ליהירות ואהבה עצמית.
בשנת 1923 פרסם מרטין בובר את המאמר "אני ואתה", בו הוא ציין כי הנרקיסיזם שלנו לעיתים קרובות מוביל אותנו להתייחס לאחרים כאל אובייקטים במקום כאל שווים.
פרויד

פרויד, במאמר שלו "על הנרקיסיזם" הבחין בין נרקיסיזם ראשוני, שהוא נקודת המוצא של כל אדם בינקותו, ובו מושקע הליבידו בעצמו לבין נרקיסיזם משני שכולל את הטענתם של אובייקטים בליבידו שהאדם קשור אליהם או נקשר אליהם. במילים אחרות, נרקיסיזם ראשוני הוא הרצון והאנרגיה שמניעים את האינסטינקט של האדם לשרוד.
לפי פרויד, בני אדם אינם נולדים עם אגו והוא מתפתח במהלך הינקות או הילדות המוקדמת; האגו מתפתח אגב מגע עם המציאות בסביבות גיל שנתיים עם תחילת שלב החינוך בו ההורים או החברה מציבה לראשונה מגבלות על התינוק, ומלמדת אותו על הטבע או הסטנדרטים של הסביבה החברתית שלו שמהם הוא יכול ליצור את האגו האידיאלי, דימוי של העצמי המושלם אליו האגו צריך לשאוף.
היבט הקשור לעיתים קרובות לנרקיסיזם ראשוני, מופיע בספר קודם של פרויד "טוטם וטאבו" (אנ'), שבו פרויד מתאר את התצפיות שלו בילדים. פרויד ככל הנראה התייחס למה שנקרא היום חשיבה מייחלת, כלומר, האמונה שהאדם יכול להשפיע על המציאות על ידי המשאלה שלו או כוח הרצון שלו.
קארן הורני

קארן הורני ראתה את הנרקיסיזם בצורה שונה מפרויד, קוהוט ותאורטינקנים פסיכואנליטיים אחרים, בכך שהיא לא הניחה את קיומו של נרקיסיזם ראשוני, אלא ראתה באישיות הנרקיסיסטית תוצר של סביבה מוקדמת. לדידה, צרכים ונטיות נרקיסיסטיות אינם טבועים בטבע האנושי.
נרקיסיזם פתולוגי

ככל הנראה התיאור הראשון לנרקיסיזם פתולוגי מופיע בכתיבתו של ארנסט ג'ונס על תסביך אלוהים. ג'ונס השתמש במונח על מנת לתאר אדם שמאמין שהוא אלוהים.
רוברט ואלדר פרסם את המקרה הראשון של אדם עם הפרעת אישיות נרקיסיסטית בשנת 1925. המטופל שלו היה מדען עם תחושה של מיוחדות וייחודיות, חוסר יכולת להזדהות עם אחרים, הרגשה של היותו "שונה משאר האנושות", אובססיה לרכישת כבוד מאחרים, חוסר רגשי אשמה, נטיות מיניות אנוכיות, ועצמאות ניכרת מאנשים אחרים. המטופל היה גם הגיוני, אנליטי, וכזה שהעריך מחשבה אינטלקטואלית מופשטת על פני יישום ידע מדעי. תיאור המקרה של ואלדר השפיע רבות על המחקר העתידי של נרקיסיזם ועל האופן בו אנו מגדירים את הנרקיסיזם כהפרעת אישיות כיום.
זיגמונד פרויד תיאר את האישיות הנרקיסיסטית בשנת 1931 במאמר Libidinal Types. הוא תיאר אדם עם אישיות נרקיסיסטית כ"גדול מהחיים", כאדם שמתמקד בשימור העצמי שלו, כעצמאי, אדם שלא ניתן להפחיד בקלות, תוקפני, מוחצן, פעלתני, וחסר יכולת לאהוב או להתחייב למערכות יחסים. הוא גם ציין כי אנשים אלה לעיתים קרובות מושכים כלפיהם הרבה הערצה ותשומת לב, ולוקחים על עצמם תפקידים של מנהיגות ללא כל היסוס.
זמן קצר לאחר מכן תיאר הפסיכואנליטיקאי וילהלם רייך בשנת 1933 "אופי פאלי-נרקיסיסטי" בספרו 'ניתוח אופי'. לדבריו, נרקיסיסטים מפגינים גישה של עליונות, הם בטוחים בעצמם, יהירים, פרובוקטיביים, מרגישים ממורמרים כאשר הם כפופים לאחרים, וכי הם קצת סדיסטיים במערכות היחסים שלהם. רייך גם היה הראשון שציין כי כאשר האגו שלהם נפגע, הם עשויים להפוך לתוקפניים, "אם יהירותם נפגעת, הם מגיבים בבוז קר, בחוסר הומור, או תוקפנות". הוא שיער כי האופי שכיח יותר בקרב גברים מאשר בנשים משום שהאמין שנרקיסיזם הוא "הזדהות בין האגו בכללותו לבין איבר המין הזכרי". אף שרייך לא הציג נתונים התומכים באמונתו, במהלך השנים אכן נמצא כי הפרעת האישיות שכיחה יותר בקרב גברים.
אנני רייך תיארה בשנת 1960 את הנרקיסיסטים כ"אנשים שהליבידו שלהם מתרכז בעיקר בעצמם על חשבון אהבת אובייקט" ושיש להם "אמות מידה פנימיות מוגזמות ולא מציאותיות". רייך האמינה כי הנרקיסיזם נגרם על ידי טראומות ילדות חוזרות ונשנות לפני שמנגנוני ההגנה של האני מתפתחים ומובילים את הילד לסגת פנימה אל עולם פנטזיה שמרני יותר: "זה לא כך," היא מדמיינת את הנרקיסיסט אומר, "אני לא חסר אונים, מדמם, הרוס. להפך, אני גדול וטוב יותר מכל אדם אחר. אני הטוב ביותר, הגרנדיוזי ביותר". רייך גם שיערה כי נרקיסיסטים סובלים מחוסר יכולת לווסת את ההערכה עצמית שלהם. לדבריה, נרקיסיסטים סובלים באופן קבוע מתנודות חוזרות ונשנות של הערכה עצמית המשתנה באופן דרמטי משיא של גרנדיוזיות אל דיכאון.
במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 כתבו היינץ קוהוט ואוטו קרנברג בהרחבה על נרקיסיזם. בשנת 1967 תיאר קרנברג "מבנה אישיות נרקיסיסטי." הוא פיתח תאוריה של נרקיסיזם שדיברה על שלושה סוגים עיקריים: נרקיסיזם בוגר ונורמלי, נרקיסיזם ילדותי נורמלי, ונרקיסיזם פתולוגי שיכול להיות לו תת-סוגים.
בשנת 1968 היינץ קוהוט הגיע להבנה אחרת של "הפרעת אישיות נרקיסיסטית" והמשיך להרחיב את הרעיונות המוקדמים של זיגמונד פרויד. הנרקיסיזם מילא תפקיד חשוב בתאוריית פסיכולוגיית העצמי שלו שהציעה שהנרקיסיזם הוא היבט נורמלי וחיוני של ההתפתחות, ושהקשיים עם יחסי אובייקט בשנים הראשונות של הילד עשויים להוביל לאתגרים בשמירה על תחושה של הערכה עצמית בהמשך החיים, ולהוביל להפרעות נרקיסיסטיות.
לקריאה נוספת

Sigmund Freud, On Narcissism: An Introduction, ‏1914
הערות שוליים

↑  Disorders of narcissism : diagnostic, clinical, and empirical implications, 1st softcover ed, Northvale, NJ: J. Aronson, 2000, עמ' 53, ISBN 0-7657-0259-2
↑  רוני סולן, 'יחד' כאינטגרציה של התלכדות ונפרדות ביחסי אובייקט ונרקיסיזם,, שיחות 3, 1992
↑  Joel Paris, Is Psychoanalysis Still Relevant to Psychiatry?, The Canadian Journal of Psychiatry 62, 2017-05, עמ' 308–312 doi: 10.1177/0706743717692306
1 2  Freud: On Narcissism, www.english.hawaii.edu
↑  Paris, Bernard J, Personality and Personal Growth, edited by Robert Frager and James Fadiman, 1998
1 2 3 4 5 6 7 8  Sarah H. Konrath, Ph.D, A brief history of narcissism
↑  Emily Grijalva, Daniel A. Newman, Louis Tay, M. Brent Donnellan, P. D. Harms, Richard W. Robins, Taiyi Yan, Gender differences in narcissism: A meta-analytic review., Psychological Bulletin 141, 2015-03, עמ' 261–310 doi: 10.1037/a0038231
↑  אהבת אובייקט היא היכולת להשקיע באחרים.
זיגמונד פרויד בסביבות 1921.
הכותל המערבי (בצלאל)

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מידע כללי
 תאריך יצירה:  1929-1906
 טכניקה וחומרים:  שבלונה (סטנסיל) על בד
 ממדים בס"מ
 אורך:  56
 רוחב:  75
 נתונים על היצירה
 מפעל מייצר:  בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות
"הכותל המערבי" הוא הדפס בטכניקה של שבלונה על בד, שנוצר בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות, ומתאר מתפללים בכותל המערבי.
תיאור

ההדפס מתאר קבוצה של מתפללים בכותל המערבי. הוא עושה שימוש בארבע שבלונות על גבי בד שחור, לשם יצירת תיאור צבעוני של הסצנה. תיאורי מקומות קדושים היו רווחים ביצירות בית-הספר, מתוך כוונה לשווקם בקרב אנשי היישוב הישן ותיירים שונים. יש להניח כי הוא מבוסס על תצלום של הכותל. הכותל עצמו מתואר בזווית אלכסונית, המעניקה לתיאור עומק. מתוארות בו שתי קבוצות של מתפללים. האחת מפוזרת לאורכו של הכותל, והיא מכילה נשים וגברים. קבוצה שנייה מתוארת ליד הקיר האחורי של הרחבה הצרה.
ההדפס נוצר באחת מן המחלקות של "בצלאל". ייתכן כי העבודה נעשתה בבית-המלאכה של מיכאל פילמוס, שעסק ביצירת תמונות בטכניקה של הדפס סטנסיל על בד או על קטיפה שחורה. או בידי קבוצת "תומר". בבית-הספר ובבית-המלאכה נוצרו עוד עבודות בטכניקה זו. ביניהן ידועות עבודות של מאיר גור אריה ושל אריה מרדר.
ראו גם

דיוקן הרצל
בני דה בוצ'ר

| --- | --- |

 לידה:  27 בנובמבר 1984 (בן 39) באפלו, ארצות הברית 
 שם במה:  Benny the Butcher 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2004 
 סוגה:  ראפינג 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 www.bennythebutcher.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'רמי דאמון פניק (באנגלית: Jeremie Damon Pennick; נולד ב-27 בנובמבר 1984), הידוע בשם הבמה בני דה בוצ'ר (Benny the Butcher), הוא ראפר אמריקאי מבאפלו שבניו יורק. הוא חלק מהרכב ההיפ הופ גריזלדה, לצד בני דודיו, הראפרים וסטסייד גאן וקונוויי דה משין.
קריירה

בני דה בוצ'ר הוציא באופן עצמאי את המיקסטייפים שלו בסוף שנות האלפיים, תחת הכינוי B.E.N.N.Y.‎, בהם The Mayor's Back ו-Chains Bond. בשנת 2014 הקים בן דודו, הראפר וסטסייד גאן את הלייבל "גריזלדה רקורדס", באמצעותו בני דה בוצ'ר ובני דודיו וסטסייד גאן וקונוויי דה משין הוציאו את הפרויקטים שלהם. בשנת 2016 הוציא את המיקסטייפ My First Chick, ואחריו, בשנת 2017, את המיקסטייפ Butcher on Steroids.
ב-3 במרץ 2017 חתמו גריזלדה על עסקה עם חברת התקליטים שיידי רקורדס של הראפר אמינם, חברת בת של אינטרסקופ רקורדס. באפריל 2017 חתם בני דה בוצ'ר על עסקה עם חברת התקליטים אנטרטיינמנט ואן מיוזיק.
ב-23 בנובמבר 2018 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Tana Talk 3, בהפקתם של דה אלכימיסט וגריזלדה דרינגר, והוא כולל הופעות אורח של וסטסייד גאן, קונוויי דה משין ורויס דה 5'9". האלבום זיכה את בני דה בוצ'ר בתשומת לב רחבה ממבקרי המוזיקה והקהל. ב-21 ביוני 2019 הוציא את המיני-אלבום הרביעי שלו, The Plugs I Met, שכלל הופות אורח של אמנים שונים, בהם קונוויי דה משין, פושה טי ובלאק ת'אוט. ב-6 באוגוסט הוכרז כי בני דה בוצ'ר חתם על עסקת ניהול עם רוק ניישן.
ב-16 באוקטובר 2020 הוציא את אלבום האולפן Burden of Proof, שזכה לתשבחות מהמבקרים והגיע למקום ה-27 במצעד הבילבורד 200.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2018: Tana Talk 3
2020: Burden of Proof
2022: Tana Talk 4
2024: Everybody Can't Go
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2016: 17 Bullets
2017: Tommy Devito's Breakfast (עם קאנס)
2019: FVR-001
2019: The Plugs I Met
2021: The Plugs I Met 2 (עם הארי פראוד)
דיסקוגרפיה > מיקסטייפים

2004: Tana Talk
2007: B.E.N.N.Y. vs. Lil Wayne
2007: The American D.Boy
2007: American D.Boy II: Lindsay Lohan
2007: American D.Boy III: Paris Hilton & Kate Moss
2009: American D.Boy IV: Amy Winehouse
2009: American D.Boy V
2009: The Mayor's Back
2009: Tana Talk 2
2009: Chains Bond
2010: Benny Montana
2011: Married 2 Da Game: The Mixtape
2012: The White House
2013: Best Ever n' New York
2013: B.E.N.N.Y. Best Ever
2015: Black Soprano Family
2016: 1 on a 1
2016: My First Brick
2017: Butcher on Steroids
2018: A Friend of Ours
דיסקוגרפיה > אלבומים משותפים

2018: Stabbed & Shot (עם 38 ספש)
2019: WWCD (עם גריזלדה)
דיסקוגרפיה > מיקסטייפים משותפים

2006: Best of the Underworld (עם ג'ונל)
2009: Cocaine Cowboys (עם 38 ספיישל)
2009: Who Wants What (עם סטריט אנטרטיינמנט ודי ג'יי קיי סליי)
2009: Bang Bang (עם סטריט אנטרטיינמנט)
2012: The Pre-Season: Mixtape Series (עם באף סיטי מיוזיק גרופ)
2012: Searchin' for a Purpose (עם בלאק סופרנו פאמילי)
2020: Da Respected Sopranos (עם בלאק סופרנו פאמילי ודי ג'יי דרמה)
דיסקוגרפיה > עם גריזלדה

2019: WWCD
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים משותפים

2019: Statue of Limitations (עם סמוק DZA)