ויקטור פראנקל
חוויותיו בתקופת השואה

בתקופת השואה, אף שפראנקל יכול היה לעזוב את אוסטריה ולהגר לארצות הברית לאחר שקיבל אשרת כניסה אליה, הוא בחר להישאר שם ולגונן על הוריו, בהיותו ראש המחלקה לנוירולוגיה בבית החולים היהודי "רוטשילד" בווינה. בספרו "השאיפה למשמעות" הוא מספר שלאחר היסוסים רבים, מה שחיזק אותו בהחלטתו הרת הגורל לא להותיר את הוריו מאחור ולהגר, היה שבר-שיש מלוח עשרת הדיברות, שאביו מצא בבוקר שבו קיבל את אשרת ההגירה, באתר בית הכנסת שנשרף. בשבר-השיש הייתה חרוטה האות המסמלת את הדיבר של כיבוד אב ואם.
כעבור זמן נשלח פראנקל על ידי הנאצים לגטו טרזיינשטט, ובהמשך למחנה ההשמדה אושוויץ. בטרזיינשטט הוא עבד כרופא במרפאה, עד שהבחינו בכישוריו בפסיכותרפיה - ואז הוא הצטווה להקים יחידה מיוחדת, כדי לעזור לאסירים חדשים להתגבר על ההלם הראשוני בהגעתם למחנה. מאוחר יותר הקים יחידה למניעת מקרי התאבדות בקרב האסירים. ואולם, רוב זמן שהותו במחנה הריכוז הוא היה אסיר מן השורה, ועבד בעבודות פיזיות כחפירות והנחת מסילות לפסי רכבת..
פראנקל שרד את השואה, אך כמעט כל משפחתו מלבד אחותו, הושמדה. סבלו במחנות הריכוז וההשמדה העצים את התובנה המוקדמת שהתפתחה אצלו בגיל הנעורים, כי האדם זקוק ליעד מרכזי בחייו, למציאת משמעות לחייו, כדי להתגבר על טראומות ומצבי משבר. בספרו המפורסם ביותר "האדם מחפש משמעות" מספר פראנקל כי על מנת לשמור על שפיותו שלו בתנאים הקשים, היה מהלך לעיתים מחוץ למרפאתו ומרצה בפני קהל דמיוני אודות "החוויות הפסיכותרפיות במחנות ריכוז". להמחשת המתח בין שאיפה להגשמה חיובית, סיפר כי מה שהחזיק אותו בחיים במחנה הריכוז ועזר לו להתגבר אפילו על מחלת הטיפוס, היה רצונו העז לשחזר ולפרסם את כתב היד לספרו "הרופא והנפש: מבוא ללוגותרפיה", שאבד באושוויץ. לטענתו בני האדם חופשיים מטבע בריאתם, ואף שהנאצים יכלו לשלוט בגופו, הם לא יכלו לשלוט ברוחו, ולא יכלו לשלול ממנו את רצונו החופשי.
לטענה כאילו הוא שוגה בהערכת יתר של האדם, ענה כי הוא יודע שבני אדם הומניים מהווים מיעוט קטן בעולם, ובקריאתו להצטרף למיעוט נעלה זה - הוא מציב אתגר. הוא מעדיף לדבר על הפוטנציאל האנושי במיטבו, שאם לא כן יש סכנה שהאדם יתדרדר לפוטנציאל האנושי במירעו. עוד סבר, כי אף שהלוגותרפיה מדגישה את המימד הנאולוגי (=הרוחני) ואת ייחודיותו והומניותו של האדם, אין בכך כדי לסתור את העובדה שבממדים הפסיכולוגיים והביולוגיים, האדם הוא למעשה עדיין בגדר חיה. הוא התריע כי לעומת הסיכון, כביכול, של הפרזה בערך האדם - הרבה יותר מסוכן להפחית בערכו של האדם, שכן הדבר יכול להביא לידי השחתה של בני הנוער.
אף באימי השואה ראה ביטוי לרוח האדם וליכולת חירותו האנושית, וכתב ”האדם הוא זה שהמציא את תאי הגזים, אך הוא גם זה שנכנס אליהם קוממיות, ותפילת 'שמע ישראל' על שפתיו.” בניגוד לפרויד, שטען כי תחת לחץ כבד כמו הרעבה ההבדלים האישיותיים והרוחניים שבין בני אדם יטושטשו, הוא אמר כי בשואה במצבים הקשים ביותר, היו שהתבהמו כחזירים ולעומתם היו כאלה שהתעלו לדרגת קדושים. בספרו האדם מחפש משמעות כתב פראנקל בהתייחס לחוויותיו בשואה:
שני גזעי אדם בלבד יש בעולם הזה – גזע האדם ההגון וגזע האדם שאינו הגון. אתה מוצא שניים אלה בכל מקום ומקום, חודרים הם לכל שדרות החברה, שום חבורה של בני אדם אינה כולה אנשים הגונים או כולה אנשים לא הגונים. מבחינה זו שום קבוצה אינה "טהורת גזע" ולכן אפשר היה למצוא לפעמים אדם הגון גם בין זקיפי המחנה.
הוא התנגד להטיל אשמה קולקטיבית על הגרמנים, וטען שהוא מאמין רק באשמה אישית, ושהקולקטיביות היא בעצם תפיסה נאצית: הגרמנים התייחסו ליהודים כאל קולקטיב של תתי־אדם. הוא גם לא שפט בחומרה את הרוב הדומם שצפה בשואה בשקט; פראנקל טען שהצטרפות למחתרת היא מעשה גבורה, אך גבורה אינה דבר שנתבע מכל אדם.