מערב גינאה החדשה
היסטוריה > גינאה החדשה ההולנדית

חופה הדרומי של מערב גינאה החדשה הועבר לשלטון הולנד בשנת 1828 ובשנת 1848 הועבר גם החוף הצפוני. שלטונה הוכר רשמית בשנים 1885 ו-1895 באמנות מסחר שנחתמו עם בריטניה וגרמניה, במקביל לראשית שלטונן של מדינות אלו על פפואה ועל גינאה החדשה הגרמנית, בהתאמה. בשנת 1923 עלה נושא השליטה על השטח לסדר היום הציבורי בהולנד. באותה שנה הוקמה התנועה למען גינאה החדשה שדרשה להקים מושבה טרופית של הולנד ברחבי פפואה. תנועה זו לא זכתה לתמיכה רחבה, אך העלאת הנושא דחפה באותן שנים ליישוב איי הודו שהיו בחסות המדינה, אם כי גם לא בהצלחה יתרה ובשנת 1938 נותרו באיים רק כ-300 מתיישבים.
בראשית שנות השלושים של המאה העשרים החלו מיסיונרים הולנדים לדון בהקמת ממשלה פפואנית. הסכמה רחבה התגבשה בקרב יושבי השטח ובשנים אלו גם הולחן השיר  במלאית "Hai Tanahku Papua",  "הוי ארצי פפואה" שאושר בשנת 1961 כהמנון הבלתי רשמי של פפואה המערבית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, נכבשו החוף הצפוני של מערב גינאה החדשה ואיים סמוכים לו על ידי יפן. היפאנים סללו שלושה מסלולי נחיתה למטוסים בהולנדיה (כיום ג'יאפורה). ב-22 באפריל 1944 כבשו האמריקנים בפקוד דאגלס מקארתור את השטח וארצות הברית הקימה בו את מטה צבא ארצות הברית שפעל בפיליפינים. הבקתה של מקארתור עדיין נצבת סמוך לג'איאפורה. כחצי מיליון חיילים אמריקנים הוצבו באזור. תושבי פפואה סייעו בחילוץ פצועים משדות הקרב, שימשו כמתורגמנים וסיפקו שירותים בסיסיים עבור הצבא. בשנת 1945 הושב השלטון על מערב גינאה החדשה לידי הולנד.
הולנד נתקלה במהלך תקופה זו במידת עוינות מצד התושבים. שבועות ספורים קודם לכן הכריזו המנהיגים האינדונזים מוחמד האטה וסוקרנו על עצמאות ואיחוד מערב גינאה החדשה עם הרפובליקה המאוחדת של אינדונזיה. בשנת 1949 דרש  פראנס קייסייפו יליד האי ביאק את ספוח האי לאינדונזיה. הוא גם היה מי שהציע לסוקרנו את השם איריאן כשם המחוז. משמעות השם בשפת האי ביאק היא "מהביל" ומתייחס לאקלים המקומי. יותר מאוחר הכריזה אינדונזיה עליו כעל גבור לאומי ושדה התעופה הגדול באי ביאק נקרא על שמו "באנדארא פראנס קייסייפו". המחלוקות השלטוניות נמשכו עד לדיונים שנערכו בין אוגוסט לאוקטובר 1949, אך אלו לא התגבשו לכדי פתרון ובסיומם הוסכם לשוב ולדון תוך שנה בעתיד השטח. בדצמבר 1950 ביקש האו"ם מהוועדה הכפופה לו העוסקת בענייני דה-קולוניזציה לעיין בחומרים הנוגעים למערב גינאה החדשה. על פי מצעו מחויב האו"ם להכיר בזכותו של כל שטח לעצמאות ומחויב לראות במדינה השולטת בו כסמכות מסייעת. תביעותיה החוזרות והנשנות של אינדונזיה לבעלות על השטח הוצעו על ידי הולנד לדיון בפני בית הדין הבינלאומי לצדק, אך הצעה זו נדחתה על ידי אינדונזיה.
התסיסה הלאומית בקרב התושבים הביאה את הולנד לקדם ולפתח תוכניות חינוכיות ומקצועיות חדשות ובשנת 1956 אף נחנכה אקדמיה ימית. בשנת 1959 החלו תושבים מקומיים לעסוק גם ברפואה, באדריכלות, ובחקלאות מסחרית, וכן כשוטרים וכטכנאים. פעולות אלו דווחו לאו"ם בין השנים 1950–1961 כצעדי הכנה לקראת מתן עצמאות שלטונית. בשנת 1955 נערכו לראשונה בחירות מוניציפליות באי, ובינואר 1961 נערכו בחירות לאספה לאומית בת 26 נבחרים שהושבעה באפריל.
מושב הפתיחה של האספה הלאומית התקיים בנוכחות נציגים  ממדינות שונות, אך ארצות הברית בלטה בהיעדרה וכעבור זמן קצר פורסמה יוזמה אמריקנית להפיכת מערב גינאה החדשה לשטח מנהלי בפיקוח  האו"ם. האספה הלאומית התכנסה באוקטובר 1961 ובחרה ועדה לניסוח הכרזת עצמאות ואוטונומיה שלטונית, כמו גם קביעת המנון וסמל מדינה. תושבי מערב גינאה החדשה נקראו פפואנים. כלל הצעות הוועדה אושרו ב-30 באוקטובר ולמחרת היום הוגשה הכרזת העצמאות לידי המושל הכללי מטעם הולנד פייר פלטיל. ב-18 בנובמבר הכריזה הולנד על הכרתה בעצמאות השטח. אינדונזיה הגיבה בגיוס כללי.