stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברווז בנוסח פקינג
הכנה

לצורך הכנת ברווז בנוסח פקינג נעשה שימוש בברווז בשלמותו - לרבות ראשו של הברווז. מנפחים את הברווז באמצעות משאבת אוויר, על מנת להפריד בין עורו לבשרו (בעבר הדבר נעשה על ידי נשיפה באמצעות קשית מתחת לעורו של הברווז). לאחר ניפוח הברווז, שופכים על עורו מים רותחים על מנת לבשל את העור בלבד, ומכסים את העור בדבשה על מנת לתת לו את צבעו הכהה ואת ריח הקרמל. משרים את הברווז במשך כמה שעות (עד יום שלם) ולאחר מכן צולים אותו בתוך תנור מספר שעות כשהוא תלוי על מוט.
בשל מורכבות הכנתו והצורך בתנור גדול במיוחד, נדיר למצוא את המנה במטבחים ביתיים, ונהוג לרכוש אותה ממסעדות המתמחות בכך.
בסין נהוג להשתמש בברווזים מפוטמים על מנת ששכבת השומן מתחת לעורו של הברווז תהיה עבה במיוחד. באירופה ובארצות הברית מעדיפים להכין את המנה מברווזים שלא פוטמו. כמו כן, במהלך הצלייה נוהגים שפים במערב לחורר מספר חורים בחלקו התחתון של הברווז על מנת שהשומן יטפטף אל מחוץ לברווז.
הגשה

באופן מסורתי, מוגש עורו של הברווז, בעל המרקם הפריך, בחביתיות (פנקייק) המכונות "הֶיֵה בִּינג" (בסינית: 荷叶饼), בתוספת בצל ירוק ורוטב הויסין. הברווז והחביתיות מוגשים לאחר שנאכל מרק שהוכן מעצמות הברווז והבשר הנותרים.
באירופה ובארצות הברית נהוג להגיש את העור קודם להגשת הבשר, ואת שניהם אוכלים בתוך חביתיות. כמו כן נהוג להגיש את המנה יחד עם מלפפון על מנת לעדן את הטעמים החזקים.
גרסאות

גרסה של מנה זו המוכנה בנאנג'ינג מכונה "ברווז בנוסח נאנג'ינג". מקורה של גרסה זו בתקופת שושלת מינג ובה ממלאים את הברווז במים בעת צלייתו על מנת שחלקו הפנימי יבושל.
בבריטניה התפתחה גרסה נוספת של המאכל בקרב הקהילה הסינית, הכוללת טיגון בשמן עמוק של הברווז לאחר שמצפים אותו בתערובת חמשת התבלינים.
במסעדות סיניות בארצות הברית נוהגים להגיש את הברווז עם רוטב ברווז מתוק, במקום עם רוטב הויסין המסורתי.
ראו גם

המטבח הסיני
המטבח המנדריני
ברווז בנוסח פקינג, המוגש עם חביתיות, רוטב ומלפפונים.
ברווז בנוסח פקינג מוגש באופן המקובל במערב – יותר בשר ופחות עור.
ג'וליה גווין

ג'וליה רוניה גווין (בגרמנית: Giulia Ronja Gwinn; נולדה ב-2 ביולי 1999) היא כדורגלנית גרמנייה, המשחקת בעמדת המגנה והקשרית בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים ובנבחרת גרמניה.
קריירת מועדונים > נוער

גווין החלה את קריירת הכדורגל שלה כשהייתה בת שמונה, כשהצטרפה למועדון המקומי איילינגן. ב-2009 עברה לקבוצת הבנים של המועדון פרידריכסהאפן(אנ') מאזור מגוריה, בה שיחקה במשך חמש שנים. ממועדון זה יצאה לשחק לתקופות עבור המועדונים ראוונסבורג(אנ') ו-וויינגרטן, עם האחרון השתתפה בבונדסליגה הצעירה במשך שנה.
לקראת עונת 16–2015 עברה גווין לקבוצת המילואים של המועדון פרייבורג(אנ') באמצעות הסכם שיתוף פעולה עם רוונסבורג.
קריירת מועדונים > בוגרים > פרייבורג

ב-13 בספטמבר 2015 ערכה גווין את הופעת הבכורה שלה בבונדסליגה לנשים במדי פרייבורג כשהיא בת 16 בלבד, בניצחון 6:1 על פ.צ. קלן(אנ').קצת פחות מחודש לאחר מכן, ב-11 באוקטובר, פתחה לראשונה בהרכב. ב-6 בדצמבר 2015 הבקיעה את שערה הראשון בבונדסליגה, בניצחון 6:1 על באייר לברקוזן(אנ').
קריירת מועדונים > בוגרים > באיירן מינכן

ב-25 בפברואר 2019 עברה גווין למועדון באיירן מינכן מהבונדסליגה. את שערה הראשון עבור באיירן כבשה ב-14 ביוני 2020 בניצחון 2:0 על קארל צייס יינה.
ב-19 בספטמבר 2020 קרעה גווין את הרצועה הצולבת מה שגרם למגנה להיעדר מהמגרשים למשך כמעט כל עונת 21–2020, אך הספיקה לחזור בזמן כדי לראות את באיירן זוכה באליפות הבונדסליגה.
קריירה בינלאומית > נבחרות צעירות

בנובמבר 2012, כשהיא בת 13, זומנה גווין לאימון נבחרת גרמניה עד גיל 15(גר') על ידי המאמנת בטינה ויגמן. את הופעת הבכורה שלה עבור הנבחרת עשתה באפריל 2013, כשעלתה כמחליפה בניצחון 8:0 על נבחרת הולנד. היא ערכה 3 הופעות במדי נבחרת גרמניה עד גיל 16(אנ') ב-2014. ב-2015 הייתה גווין לשחקנית הצעירה בסגל נבחרת גרמניה עד גיל 17(אנ') לאליפות אירופה עד גיל 17(אנ') שנערכה באיסלנד. בטורניר הגיעה גווין עם נבחרת גרמניה עד לחצי הגמר בו הודחה על ידי נבחרת שווייץ(אנ') אחרי הפסד 1:0. דו"ח טכני של אופ"א ציין לאחר הטורניר שהקצב של גווין באגף ימין הוא אחד מהמוטיבים החיוביים במשחק של הנבחרת הגרמנייה. ב-2016, גווין ניצחה יחד עם נבחרת גרמניה באליפות אירופה עד גיל 17(אנ') שנערכה בבלרוס, אחרי ניצחון בפנדלים על נבחרת ספרד(אנ') בגמר. ארבע שחקניות פרייבורג שהשתתפו בטורניר תרמו שבעה מעשרת השערים שכבשה הנבחרת הגרמנית, ושתיים מהן, כולל גווין, הבקיעו בהצלחה את בעיטות העונשין בגמר.
גווין גם הייתה חלק מסגל נבחרת גרמניה לגביע העולם עד גיל 17(אנ') שנערך באוקטובר 2016 בירדן. במשחק הראשון של הטורניר זכתה גווין בתואר השחקנית המצטיינת(אנ') לאחר שהבקיעה שער ובישלה שער נוסף בניצחון 2:1 על ונצואלה(אנ'). כשהיא מגיעה לטורניר עם 23 הופעות במדי נבחרת גרמניה עד גיל 17, נחשבה גווין לאחד מעמודי התווך של הנבחרת הצעירה. במשחק השני נגד נבחרת קנדה(אנ'), בעיטה חופשית ישירה של גווין סייעה לגרמניה לחלץ תיקו 1:1. במשחק השלישי כבשה גווין שער בניצחון גרמניה על קמרון(אנ').
ב-2017, גווין השתתפה יחד עם נבחרת גרמניה עד גיל 19(אנ') באליפות אירופה עד גיל 19(אנ') שנערכה בצפון אירלנד. בטורניר הגיעה לחצי הגמר, מה שהקנה לנבחרת את מקומה בגביע העולם עד גיל 20(אנ') שנערך בצרפת ב-2018. בטורניר זה הודחה גרמניה ברבע הגמר על ידי נבחרת יפן(אנ'), מי שבסופו של דבר זכתה בטורניר.
קריירה בינלאומית > נבחרות בוגרות

ב-24 בנובמבר 2017 ערכה גווין את הופעת הבכורה שלה במדי נבחרת גרמניה, בניצחון 4:0 על נבחרת צרפת במסגרת משחק ידידות.
ב-14 במאי 2019, זומנה גווין לסגל נבחרת גרמניה לגביע העולם 2019. במשחק הראשון בטורניר הבטיחה גווין את הניצחון הגרמני לאחר שהבקיעה את השער היחיד בניצחון על נבחרת סין. את הקמפיין סיימה הנבחרת ברבע הגמר לאחר הפסד 2:1 לנבחרת שוודיה. בתום הטורניר זכתה גווין בתואר השחקנית הצעירה המצטיינת של הטורניר על ידי פיפ"א.
ב-19 בספטמבר 2020, במהלך מוקדמות יורו 2022, קרעה גווין את הרצועה הצולבת במהלך ניצחון גרמניה 3:0 על נבחרת אירלנד, מה שגרם לה להיעדר מהמגרשים לתקופה ממושכת.
גווין נכללה בסגל גרמניה ליורו 2022 שנערך ביולי 2022 באנגליה. בטורניר הגיעה גרמניה עד לגמר בו הפסידה 2:1 לנבחרת אנגליה לאחר הארכה. בתום הטורניר נבחרה גווין לנבחרת הטורניר על ידי אופ"א. באוקטובר 2022 גווין קרעה את הרצועה הצולבת בפעם הרביעית בקריירה במהלך אימון עם הנבחרת.
חיים אישיים

גווין היא הקטנה במשפחתה מבין ארבעה ילדים. גווין מפורסמת בפציעותיה הרבות החוזרות ונשנות, בכך שקרעה את הרצועה הצולבת ארבע פעמים בקריירה כשהיא רק בת 23.
הישגים ותארים

פרייבורג
הגביע הגרמני; מקום שני: 2019
באיירן מינכן
בונדסליגה: 2021
גרמניה
יורו עד גיל 17(אנ'): 2017
יורו 2022; מקום שני: 2022
תארים אישיים
הכדורגלנית הצעירה המצטיינת בגביע העולם: 2019
כדורגלנית השנה בגרמניה על ידי התאחדות הכדורגל הגרמנית: 2019
נבחרת הטורניר באליפות אירופה: 2022
הערות שוליים

↑  ג'וליה גווין בריאיון, באתר scfreiburg.de
↑  ג'וליה גווין בריאיון, באתר scfreiburg.de
↑  פרייבורג החתימה את גווין ומינגה, באתר scfreiburg.de
↑  ג'וליה גווין הצטרפה לבאיירן, באתר באיירן
↑  ג'וליה גווין נבחרה לשחקנית הצעירה המצטיינת בגביע העולם, באתר speigel.de
↑  קרע ברצועה הצולבת לגווין, באתר באיירן
↑  גווין נבחרה לנבחרת הטורניר של אופ"א, באתר srf.ch
↑  גווין קרעה את הצולבת בפעם הרביעית, באתר sport.sky.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1168862116  VIAF: 818153954889405680007   WorldCat (עם VIAF): 818153954889405680007 
גווין במדי נבחרת גרמניה, 2021
בראונזוויל (ברוקלין)

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  ברוקלין 
 תאריך ייסוד:  1858 
 שטח:  1.163 מייל רבוע 
 אוכלוסייה:  55,043 (2010)
 קואורדינטות:  40°39′38″N 73°54′39″W﻿ / ﻿40.660652777778°N 73.910780555556°W﻿ / 40.660652777778; -73.910780555556
 he
 
בראונזוויל (באנגלית: Brownsville) היא שכונת מגורים הממוקמת במזרח ברוקלין, ניו יורק. השכונה גובלת בקראון הייטס מצפון מערב; בדפורד-סטייבסנט וסייפרס הילס מצפון; איסט ניו יורק ממזרח; קנרסי מדרום; ואיסט פלטבוש ממערב.
שטחה של בראונזוויל הוא 1.163 מילים רבועים (3.01 קילומטרים רבועים), והוא מונה 58,300 תושבים נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית 2010 . בראונזוויל, שהוקמה בגלגולה הנוכחי בשנת 1858, הייתה בתחילה יישוב המורכב מעובדי מפעלים יהודים. השכונה עברה שינוי דמוגרפי גדול בשנות החמישים שראו זרם של תושבים אפרו-אמריקאים. מאז סוף המאה ה-20, בראונזוויל מחזיקה בעקביות באחד משיעורי העוני והפשיעה הגבוהים ביותר בכל שכונה בניו יורק.
שכונת בראונזוויל מיוצגת בממשלת העיר ניו יורק על ידי נציג ברוקלין המחוז השישה עשר. מבחינה פוליטית היא מיוצגת על ידי המחוזות ה-42 וה-41 של מועצת העיר ניו יורק.
היסטוריה > פיתוח ראשוני

האזור שיהפוך לבראונזוויל שימש לראשונה את ההולנדים לחקלאות, כמו גם לייצור לוחות אבן ודברים אחרים ששימשו לבניית בניינים. בשנים 1823–1824 ייסדו התושבים ההולנדים את הכנסייה הרפורמית בניו לוטס הסמוכה, מכיוון שהכנסייה המקבילה בפלטבוש הייתה מרוחקת בעבורם. הכנסייה, שיש לה בית קברות משלה שנבנה בשנת 1841, נרשמה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1983.
בשנת 1858, ויליאם סוידאם חילק את הקרקע ל-262 מגרשים, וסיפק יחידות אירוח פשוטות של שני עד ארבעה חדרים לעובדים שגרו בה. עם זאת, סוידאם העריך מאוד עד כמה האזור אינו משתלם, ונגמר לו המימון בשנת 1861. לאחר שלא שילם את המשכנתא, הקרקעות נמכרו במכירה פומבית בשנת 1866 לצ'ארלס ס' בראון מאסופוס, ניו יורק. מאמין שהאזור יהיה שימושי לפיתוח, בראון חילק את האזור והחל לקרוא לו "בראונזוויל", ושיווק את השטחים הפתוחים של האזור ליהודים שגרו במנהטן תחתית.  בשנת 1883 היו 250 בתים ב"בראונזוויל",  את רובם רכשו עובדי מפעלים שהגיעו למנהטן. הבתים הראשונים באזור נבנו על ידי צ'ארלס ר' מילר.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, האזור היה מוצף ביצות, ששימשו כשטח לפסולת. אדים ממפעלי הדבק לאורך מפרץ ג'מייקה היו בדרך כלל מגיעים ישירות לתוך בראונזוויל. המקום הזה היה מרוחק ממנהטן וגרם שתושבי מנהטן האמידים סירבו לעבור לבראונזוויל, אבל הקרקע הייתה זולה מספיק כדי שניתן יהיה לבנות דירות למען אוכלוסיות עניות.
היסטוריה > כשכונה יהודית

בראונזוויל היה יהודי בעיקר משנות השמונים עד שנות החמישים. בשנת 1887, איש העסקים אליאס קפלן הציג את התושבים היהודים הראשונים ברחבי בראונזוויל, וצייר את האזור כטוב בהשוואה ללואר איסט סייד, אותו תיאר כמקום בו לא ניתן להתרחק ממחזות של איגודי עובדים. קפלן בנה מפעל ואירוח לעובדיו, ואז הציב בית כנסת בשם אוהב שלום במפעל שלו. יצרנים אחרים שיצרו מוצרי לואו-טק כמו מזון, רהיטים ומתכות הלכו בעקבותיהם לאורך העשור הקרוב, והתיישבו במפעלים שלהם בבראונזוויל. עובדות אלו הובילו לבנייה רחבה של דיור בשכונה. בתוך שלוש שנים מחלוקת המגרש הראשון התגוררו בבראונזוויל 10,000 יהודים. בשנת 1904, המגרשים הכוללים את חוות ונדרבר לשעבר היו בבעלותם המלאה של יהודים, שנפרשו על פני 4 מילים רבועים (10 קילומטרים רבועים)מילים רבועים (10 קילומטרים רבועים).
בתחילת המאה ה-20, רובם המכריע של תושבי בראונזוויל נולדו מחוץ לארצות הברית; בשנת 1910, 66% מהאוכלוסייה היו מהגרים מהדור הראשון, ו-80% מהעולים הללו היו מרוסיה. עד 1920, למעלה מ-80,000 מתוך 100,000 תושבי האזור היו יהודים רוסים, ובראונזוויל זכתה לכינוי "ירושלים הקטנה". בשנות השלושים נחשבה בראונזוויל לשכונה המאוכלסת בצפיפות ביותר בברוקלין כולה. בראונזוויל התייחדה גם כשכונה עם הריכוז הגבוה ביותר של יהודים מכל מקום בארצות הברית עד שנות החמישים. האוכלוסייה נשארה יהודית עד אמצע המאה, והשכונה התפארה בשבעים בתי כנסת אורתודוקסיים. רבים מבתי הכנסת הללו עדיין קיימים בבראונזוויל, אך הם הפכו לכנסיות.
בראונזוויל היוותה גם מקום למטרות פוליטיות קיצוניות בתקופה זו. בשנת 1916 הקימה מרגרט סנגר את המרפאה הראשונה למניעת הריון באמריקה ברחוב אמבוי. לאורך שנות העשרים והשלושים בחרה השכונה במועמדים סוציאליסטים ובמפלגת העבודה האמריקאית לאספת המדינה. שני המועמדים הסוציאליסטים לראשות העיר בשנים 1929 ו-1932 קיבלו שניהם בערך כרבע מקולות ראש העיר תושבי בראונזוויל. עמדות סוציאליסטיות שררו בקרב תושבי בראונזוויל עד מלחמת העולם השנייה. האוכלוסייה היהודית באזור השתתפה רבות בתנועות זכויות האזרח, והתגייסה נגד דברים כמו מסי-גולגולת, חוקי ג'ים קראו ובהפרדה גזעית בבתי ספר.
האזור היה מוצלח כלכלית למדי בתקופת הזוהר שלו. בשנת 1942 היו 372 חנויות (כולל 8 בנקים ו-43 חנויות למכירת בגדי גברים) לאורך 3 מיל (4.8 קילומטרים)מיל (4.8 קילומטרים) בשדרת פיטקין, שכולן העסיקו 1,000 איש, והניבה כ-90 מיליון דולר בשנה (שווה לכ -1,426,000,000 $ כיום).
היסטוריה > סוף המאה ה -20 ושינוי דמוגרפי

אפרו-אמריקאים החלו לעבור לברוקלין בכמות ניכרת בתחילת המאה ה-20. בשכונת בדפורד-סטייבסנט הסמוכה הייתה הקהילה האפרו-אמריקאית הגדולה הראשונה בברוקלין. בשנות השלושים החלה בבראונזוויל מגמת גידול באוכלוסייה האפרו-אמריקאית. רוב התושבים החדשים היו עניים ונחשלים מבחינה חברתית, ובייחוד התושבים האפרו-אמריקאים החדשים, שרובם היגרו מהדרום שם הופלו לרעה מבחינה גזעית. בשנת 1940 היוו התושבים השחורים 6% מאוכלוסיית בראונזוויל. למרות שהיו מבין תושבי הקהילה האפרו-אמריקאים שהשתלבו עם התושבים היהודים במגורים, מבחינה כלכלית, חינוכית וידידותית, עדיין אירעו חיכוכים מפעם לפעם בין שתי האוכלוסיות. עד 1950, מספר השחורים היה כפול, שרובם התיישבו בדיור בתנאים הירודים ביותר בשכונה.  במקביל לכך מכסות הגירה חדשות הפחיתו את מספר יהודי רוסיה שהצליחו להגר לארצות הברית. עובדה זו גרמה לשינוי צביונה של השכונה, מיהודית ברובה לאפרו-אמריקאית.
הערות שוליים

↑  Current City Council Districts for Kings County, New York City.
1 2 3 4 5  "BROWNSVILLE and EAST NEW YORK, Brooklyn". Forgotten New York. 13 ביוני 2005. נבדק ב-3 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kadinsky, Sergey (בספטמבר 2016). "LIVONIA AVENUE, East New York". Forgotten New York. נבדק ב-3 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Anne B. Covell (במרץ 1983). "National Register of Historic Places Registration:New Lots Reformed Church and Cemetery". New York State Office of Parks, Recreation and Historic Preservation. אורכב מ-המקור ב-19 באוקטובר 2012. נבדק ב-20 בפברואר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Thomas, J.A.; Pritchett, Wendell E.; Moss, C.F.; Vater, M. (2002). Brownsville, Brooklyn: Blacks, Jews, and the Changing Face of the Ghetto. Historical Studies of Urban America. University of Chicago Press. ISBN 978-0-226-68446-8.
1 2 3 4 5  "Brownsville Boom Brings Wealth to Speculators". New York Herald. 6 באפריל 1904. נבדק ב-2017-09-07 – via fultonhistory.com. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  Hymowitz, Kay S. (2017). The New Brooklyn: What It Takes to Bring a City Back. Rowman & Littlefield Publishers. ISBN 978-1-4422-6658-2. נבדק ב-2017-09-07.
↑  https://www.documentcloud.org/documents/346359-brooklyn-profiles.html#pages
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557422805171  GND: 4706837-1  LCCN: n82238130  MusicBrainz: 1d591c7e-0c1b-41b3-b642-3122a31ff14a  SUDOC: 153007613  VIAF: 147777974   WorldCat (עם VIAF): 147777974 
חנות רחוב בשדרות בלמונט בשנת 1962, כאשר לשכונה עדיין הייתה נוכחות יהודית גדולה
ג'ובאני פרארי

ג'ובאני פרארי (באיטלקית: Giovanni Ferrari;‏ 6 בדצמבר 1907 – 2 בדצמבר 1982) היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדת הקשר התקפי. נחשב לאחד השחקנים הטובים ביותר בתקופתו, ולאחד השחקנים האיטלקיים הטובים ביותר בכל הזמנים. זכה עם נבחרת איטליה במונדיאל 1934 ו-1938.
ביוגרפיה

פרארי נולד במחוז אלסנדריה שבאיטליה, וערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האיטלקית במדי קבוצת אלסנדריה בשנת 1923. הוא שיחק במדי אלסנדריה במשך כ-5 שנים ולאחר מכן הושאל לאינטרנאפלס, לפני שחזר שוב לאלסנדריה שם שיחק עד 1930. בסך הכל ערך עם אלסנדריה ואינטרנאפלס 122 הופעות בהן כבש 78 שערים.
לאחר מכן שיחק פרארי ביובנטוס במשך כ-5 שנים, וזכה עימה ב-5 אליפויות איטליה רצופות. הוא ענד שם את חולצה מספר 10, וכבש 35 שערים ב-125 הופעות בכל המסגרות. אחרי ששיחק ביובנטוס עבר לאינטר עימה זכה פעמיים בליגה, ואחר כך זכה פעם נוספת בליגה, הפעם במדי בולוניה. קבוצתו האחרונה בקריירה הייתה יובנטוס, לפני שפרש מקריירת משחק בשנת 1942.
פרארי הוא השחקן שזכה במספר הרב ביותר של אליפויות איטליה אחרי ג'יאנלואיג'י בופון (10 אליפויות), כשזכה בסך 8 פעמים במדי שלוש קבוצות שונות.
בנבחרת איטליה זכה פעמיים ברציפות במונדיאל, כאשר עשה זאת במונדיאל 1934 וב-1938. בנוסף לכך זכה גם בגביע מרכז אירופה של בין השנים 1933–1935. בסך ערך במדיה 44 הופעות בהן כבש 14 שערים.
לאחר סיום הקריירה ככדורגלן פנה לקריירת אימון, ואימן את נבחרת איטליה בין השנים 1958–1962. היה מאמנה במונדיאל 1962.
פרארי נפטר ב-2 בדצמבר 1982 במילאנו שבאיטליה, בגיל 74.
תארים

אליפות איטליה (5): 1930/31, 1931/32, 1932/33, 1933/34, 1934/35
אליפות איטליה (2): 1937/38, 1939/40
הגביע האיטלקי: 1939
אליפות איטליה: 1940/41
מונדיאל (2): 1934, 1938
גביע מרכז אירופה: 1933–1935
היכל התהילה של הכדורגל האיטלקי 2011
ג'ובאני פסטרונה

| --- | --- |

 לידה:  13 בספטמבר 1883 מונטצ'יארו אסטי, איטליה 
 פטירה:  27 ביוני 1959 (בגיל 75) טורינו, איטליה 
 מקום קבורה:  בית הקברות של טורינו 
 שם במה:  Piero Fosco 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1914 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ובאני פסטרונה (באיטלקית: Giovanni Pastrone; 13 בספטמבר 1883 – 27 ביוני 1959), הידוע גם לפי הפסבדונים פיירו פוסקו (Piero Fosco), היה מחלוצי הקולנוע האיטלקי, במאי, תסריטאי ומפיק. הוא אף שיחק באחד מסרטיו המוקדמים, הסרט הקצר "יוליוס קיסר" מ-1909.
חייו

פסטרונה נולד בנפת אסטי שבמחוז האיטלקי פיימונטה. כילד היה נגן צ'לו נלהב, ואף בנה בעצמו כמה כלי צ'לו.
סרטו הבולט ביותר הוא "כביריה" משנת 1914, שנחשב קלאסיקה קולנועית ונודע גם כסרט הראשון בו הופיעה דמותו של מצ'יסטה. הוא יצר בתקופת הסרט האילם, ולסרטיו נודעה השפעה שפורצת את גבולות הקולנוע האיטלקי. בפרט, סרטו "כביריה" נודע כבעל השפעה על סרטיו של ד.וו גריפית' "לידתה של אומה" (1915) ו"אי-סובלנות" (1916).
נפטר בטורינו ב-1959.
הערות שוליים

↑  Martha P. Nochimson,‏ World on Film: An Introduction, עמ' 155, באתר גוגל ספרים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007342341805171  PLWABN: 9810624230305606  BIBSYS: 90826190  BNE: XX1467640  BnF: cb12053726t (data)  CANTIC: a11647541  CiNii: DA10138150  GND: 119392690  ICCU: RAVV004503  ISNI: 0000 0000 8150 8332  LCCN: n50050647  NKC: xx0178138  NTA: 313067678  SNAC: w6nq0tv3  SUDOC: 028769651  VIAF: 71410192   WorldCat (עם VIAF): 71410192 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע ובנושא איטלקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בראון בס

| --- | --- |
דגם יבשה קצר
דגם יבשה קצר
 מידע כללי
 סוג:  רובה מוסקט חלק קדח
 מדינה מייצרת:  ממלכת בריטניה הגדולה 
 תקופת השימוש:  1722–1838 (כ־116 שנים) 
 מלחמות:  מלחמת הזולו, Baptist War, המלחמות האנגלו-אשנטיות, מלחמת העצמאות היוונית, מלחמת 1812, המרד הקנדי, המרד ההודי הגדול, מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, מלחמת האזרחים האמריקנית, מלחמת הברית המשולשת, המלחמות הנפוליאוניות, מרד העבדים בהאיטי, מלחמת הירושה האוסטרית, מלחמת דאמר, המרד האירי של 1798, המלחמות הקרנטקאיות, מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מלחמות אנגלו-מייסור, מלחמות הקוסה, מלחמות האינדיאנים 
 מידע טכני
 קליבר:  18 מ"מ (קליע) 19 מ"מ (קנה)
 פעולה:  מצת חלמיש
 הזנה:  טעינת לוע ידנית
 אורך כולל:  1.49 מטר
 אורך קנה:  110-120 ס"מ
 משקל ריק:  4.8 ק"ג
 קצב אש:  בודדות
 מהירות לוע:  משתנה
 טווח אפקטיבי:  משתנה (90 - 45 מטר)
 
מוסקט דגם יבשה (באנגלית: Land Pattern Musket) בכינויו הנפוץ בראון בס (Brown Bess) היה מוסקט חלק קדח בעל טעינת לוע, אשר פותח על ידי הצבא הבריטי ושירת את כוחות האימפריה הבריטית, צבא ארצות הברית, צבא שוודיה, צבא מקסיקו ומדינות נוספות בין שנת 1722 לאמצע המאה ה-19.
הבראון בס היה מזוהה במיוחד עם כוחות האימפריה הבריטית ("המעילים אדומים") במהלך המאה ה-18 וה-19 והוא אחד המוסקטים המוכרים והנפוצים של העת החדשה. בצבא הבריטי שימש המוסקט בעיקר את כוחות הרגלים והפרשים (לרוב בדגם קרבין) בין 1722 עד ל-1838 והם הוצאו בהדרגה מהשירות לטובת רובים מדויקים יותר כגון הסניידר-אנפילד והמרטיני-הנרי. כוחות צבאיים שונים סביב העולם המשיכו להשתמש בבראון בס עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-19.
מוסקט הבראון בס מוכר במיוחד בשל השימוש הנרחב בו במהלך המלחמות הנפוליאוניות ובמהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מאפיינים

הבראון בס היה מוסקט חלק קדח, בעל טעינת לוע ומצת חלמיש. פעולת הטעינה הייתה יחסית מורכבת: החייל היה נושא תרמילי נייר שכללו את הקליע (כדור עופרת עגול) ואבק שרפה, החייל היה פותח את תרמיל הנייר (בנשיכה) שופך מעט אבקה לתוך תא הצתה מימין לנשק (היכן שמצת החלמיש מצוי), מעמיד את המוסקט כלפי מעלה, שופך את שארית אבקת השריפה במורד הקנה ודוחף פנימה את הכדור בעזרת מוט דחיסה ייעודי. לאחר מספר יריות, פנים הקנה היה מתלכלך מאבק השריפה שהוצת ופעולת דחיסת הקליע הייתה הופכת לקשה יותר, משום כך הקליעים היו בקוטר כ-18 מ"מ לעומת קוטר הקנה 19 מ"מ - המשמעות המעשית של תהליך עיבוי דפנות הקנה וההבדל בין קוטר הקליע לקנה היא שלאחר מספר יריות דיוקו של המוסקט עלה במקצת.
בדומה למוסקטים אחרים בתקופה, הבראון בס לא פותח במטרה להיות מדויק או בעל טווח נרחב. יחידות רגליות שנשאו את המוסקט ירו באופן מבוקר בשורה אל מול האויב, כאשר לרוב טווח פתיחת האש היה כ-50 מטר. באופן זה, כוחו של המוסקט היה תלוי בעיקר ביכולת של החייל לירות בקצב אש מהיר מהאויב ולייצר מכות אש של כלל החיילים - במצב כזה כל מכת אש הייתה פוגעת קשות בחיילי האויב שממול. תפקיד שני שהיה למוסקטים בתקופה היה להסתערות כידונים, כאשר המוסקט היה למעשה הופך לחנית כשהטווחים היו מתקצרים אל מול האויב, למטרה זו אורכו ומשקלו של הבראון בס במקביל לכידון שיוצר עבורו נחשבו מוצלחים במיוחד.
שירות

בתור נשק חיל הרגלים העיקרי של הצבא הבריטי והנשק הנפוץ גם בשאר היחידות, הבראון בס שירת מפיתוחו בשנת 1722 ועד ל-1838, והיה מצוי ביחידות הצבא עד לסביבות 1854 עם תחילת מלחמת קרים. בשירות של מעל מאה שנים בתקופה בה האימפריה הבריטית הייתה מצויה בהתרחבות, הבראון בס לקח חלק בעימותים צבאיים רבים בהם מלחמות האינדיאנים, מלחמת שבע השנים, מלחמת העצמאות של ארצות הברית, המלחמות הנפוליאוניות, מלחמת 1812 ורבים אחרים.
מוסקטים שנמכרו לצבא מקסיקו שימשו אותו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו. לוחמים מאורים מניו זילנד רכשו מוסקטי בראון בס רבים מסוחרים אירופאים והם שימשו אותם באופן נרחב במלחמות המוסקט הבין-שבטיות. לקראת סוף שנות ה-70 של המאה ה-19 לוחמי זולו עשו את אחד השימושים האחרונים במוסקטי בראון בס בעימות צבאי, כאשר הם נלחמו כנגד הבריטים, שבעצמם הפסיקו להשתמש בבראון בס כ-40 שנים לפני כן.
דגמים עיקריים

| דגם | שירות | נתונים |
| --- | --- | --- |
| דגם יבשה ארוך | 1793–1722 רובה רגלים סדיר: 1722-1768 | 4.7 ק"ג, 159 ס"מ |
| דגם יבשה קצר | 1740-1797 רובה רגלים סדיר: 1793-1797 | 4.8 ק"ג, 149 ס"מ |
| דגם הודו | 1797-1854 | 4.9 ק"ג, 140.3 ס"מ |
| דגם יבשה חדש | 1802-1854 בשימוש יחידות בודדות | 4.56 ק"ג, 141 ס"מ |
| דגם יבשה חדש חי"ר קל | 1811-1854 בשימוש יחידות בודדות | 4.56 ק"ג, 141 ס"מ |
| קרבין פרשים | 1796-1838 | 3.34 ק"ג, 108 ס"מ |
| דגם שירות ימי | 1778-1854 בשימוש הצי המלכותי | 4.08 ק"ג, 136 ס"מ |
ראו גם

מוסקט (רובה)
רובה בייקר
אנפילד דגם 1853
הערות שוליים

↑  בשירות סדיר של הצבא הבריטי הבראון בס נותר רק עד 1854 עם פרוץ מלחמת קרים כאשר הוחלף באנפילד דגם 1853.
↑  בשימוש של רגימנטי משמר הרגלים ורגימנט הרגלים הרביעי בלבד.
↑  בשימוש רגימנט הרגלים ה-43, ה-52, ה-53, ה-68, ה-74 ורגימנט הרגלים הקל ה-85. בנוסף ליחידות הרגימנט ה-60 שלא השתמשו ברובים מחורקים (מסוג רובה בייקר).
מצת החלמיש של הבראון בס במצב לאחר ירי. תא ההצתה מצוי מול המצת ומכסה התא פתוח.
איור של חיילים רגליים בריטים עם מוסקטי בראון בס (כידונים מחוברים), 1815.
ג'עפר מוחמד סעד

| --- | --- |

 לידה:  5 במאי 1950 Sheikh Othman, תימן 
 פטירה:  6 בדצמבר 2015 (בגיל 65) עדן, תימן 
 מדינה:  תימן 
 
ג'עפר מוחמד סעד (בערבית: جعفر محمد سعد; נרצח ב-6 בדצמבר 2015) היה איש צבא ופוליטיקאי תימני, מושל מחוז עדן והעיר עדן.
ביוגרפיה

סעד היה איש צבא בדרום תימן לפני איחוד תימן, ולפי הדיווחים נלחם במלחמת האזרחים בתימן ב-1994 ואחר כך חי בגלות במצרים ובאנגליה. הוא היה מקורבו ויועצו של נשיא תימן עבד רבו מנסור האדי, במלחמת האזרחים בתימן השתתף בדרגת אלוף בהגנה על העיר החשובה בדרום המדינה, עדן, מפני המורדים החות'ים. ב-9 באוקטובר 2015 התמנה כמושל  עדן.
ב-6 בדצמבר 2015 נרצח סעד בהתנקשות בחייו שבוצעה באמצעות מכונית תופת שהופעלה סמוך לשיירת הרכבים בה נסע. עמו נהרגו שישה בני אדם נוספים, בהם ממאבטחיו.
ארגון המדינה האסלאמית לקח אחריות למתקפה.
ג'ובאני פונטו

| --- | --- |

 לידה:  28 בספטמבר 1746 Žehušice, צ'כיה 
 פטירה:  16 בפברואר 1803 (בגיל 56) פראג, ממלכת בוהמיה 
 שם לידה:  Jan Václav Stich 
 שם במה:  Giovanni Punto 
 מקום קבורה:  Malostranský hřbitov 
 מוקד פעילות:  ממלכת הבסבורג 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 כלי נגינה:  קרן יער, כינור 
 
ג'ובאני פונטו (Giovanni Punto; ‏28 בספטמבר 1746 - 16 בפברואר 1803) היה שם הבמה של אחד מאמני קרן היער הגדולים והחשובים ביותר שפעלו בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19.