stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שי לבנת
ביוגרפיה > 2006 > אליפות אירופה

באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2006 סיים לבנת במקום 15 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:50.82 דקות, במקום 34 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:01.54 דקות, במקום 38 במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי של 50.95 שניות ובמקום 42 במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי של 23.64 שניות.
בתחרות שחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בזגרב, קרואטיה בנובמבר אותה שנה קבע לבנת במשחה ל-400 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 3:49.04 דקות.  חודש לאחר מכן, באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בהלסינקי, פינלנד הוא סיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 1:45.64 דקות (השיא הנוכחי). בנוסף, הוא סיים במקום 19 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:49.06 דקות ובמקום 30 במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 49.06 שניות.
ביוגרפיה > 2007 > אליפות העולם

באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 סיים לבנת במקום 33 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:50.60 דקות, במקום 36 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:58.53 דקות, במקום 55 במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי של 50.79 שניות ובמקום 64 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.03 שניות. בנוסף, הוא סיים במקום 18 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, ביחד עם אהוד סגל, מיקי מלול וגיא ברנע בתוצאה של 3:42.96 דקות.
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בדברצן, הונגריה בדצמבר אותה שנה סיים לבנת במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.53 דקות, במקום 19 במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 3:48.90 דקות ומקום 31 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.41 שניות. בנוסף, הוא סיים במקום שמיני במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב ביחד עם ברנע, סגל ומלול בתוצאה של 1:37.18 דקות.
חייו האישיים

לבנת משלב גם לימודי קבלה בארגון "בני ברוך" והפך לתלמידו הנאמן של הרב ד"ר מיכאל לייטמן, וכמו כן, נכון לשנת 2017, נהיה גם לחתנו כאשר נישא לבתו, רחלי.
תארים והישגים

לבנת קבע 6 שיאים ישראלים אישים, מהם 4 במשחה ל-200 מטר חופשי ו-2 במשחה ל-400 מטר חופשי.
הערות שוליים

↑  אורי שטיפט, שיא ישראלי למנזולה, באתר ONE, ‏9 באוגוסט 2002
↑  סער הס, שחייה: שי לבנת סיים במקום השישי באירופה, באתר ynet, 10 בדצמבר 2006
וינגייט, 24 ביולי 2010
שרה פרקר רמונד

| --- | --- |

 לידה:  6 ביוני 1824 סיילם (מסצ'וסטס), מסצ'וסטס, ארצות הברית 
 פטירה:  13 בדצמבר 1894 (בגיל 70) רומא, ממלכת איטליה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית העלמין הפרוטסטנטי של רומא 
 השכלה:  קולג' בדפורד  אוניברסיטת לונדון 
 
שרה פרקר רמונד (באנגלית: Sarah Parker Remond; נולדה: 6 ביוני 1826 - 13 בדצמבר 1894) הייתה אקטיביסטית אפרו-אמריקאית, מרצה ופעילה נגד הגזענות במאה ה-19. היא נולדה כאשה חופשייה בסיילם, מסצ'וסטס, מדינה שבה העבדות נאסרה. במהלך חייה, היא הרצתה ברחבי ארצות הברית ובריטניה נגד העבדות בארצות הברית. בהמשך, במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, שהייתה בעיקרה מאבק על סיום העבדות במדינות הדרום של ארצות הברית, היא יצאה למסע הסברה ברחבי בריטניה ועזרה לשכנע את אנשי בריטניה לתמוך באיחוד (הצפון) המתנגד לעבדות.
ילדות

רמונד נולדה בסיילם, מסצ'וסטס לננסי, בתו של בוגר מלחמת העצמאות, וג'ון, אדם אפרו אמריקאי חופשי מלידה, שהגיע למסצ'וסטס בגיל 10 (1798) מהקולוניה ההולנדית קורסאו. שרה הייתה אחת מאחת עשרה ילדים. שני הוריה השתקעו בסיילם, ושם בנו עסק מצליח שכולל מסעדה, בית קפה ומספרה.
רמונד ואחיותיה התקבלו לבית הספר הציבורי של סיילם, כשרמונד הייתה בת בגיל 8 (שנת 1835), אך הן נדחו מכניסה לבית הספר בידי ועדת הפרדת הגזע של בית הספר, בגלל צבע עורן. בעקבות כך, המשפחה כולה עברה לניופורט, רוד אילנד, ורמונד למדה בבית ספר פרטי לשחורים בלבד. ג'ון רמונד, אביה, התחיל קמפיין לביטול האפליה הגזעית בבתי הספר בסיילם, וקמפיין זה הצליח, לכן, המשפחה כולה חזרה לסיילם בשנת 1841. אך באותה תקופה, שרה פרקר רמונד כבר הייתה מבוגרת מדי מכדי להיכנס לבתי ספר, לכן את המשך חינוכה היא קיבלה דרך הרצאות וקונצרטים שהיא הייתה בהם, וכן קריאה של ספרים רבים. בנוסף, רמונד קראה הרבה עיתונים של ארגונים נגד עבדות, אשר נמכרו בזול והיו מאוד נפוצים בסיילם.
פעילות נגד העבדות באמריקה

עוד לפני שמשפחת ריימונד עברה לרוד איילנד, כבר הייתה פעילות נגד עבדות בביתם. ג'ון רמונד, אביה של שרה, היה פעיל בתנועות לסיום העבדות התנועה לסיום העבדות בארצות הברית (אנ') כבר משנות השלושים של המאה ה-19. אחיה המבוגר של רמונד, צ'ארלס לנוקס רמונד (אנ'), גרם לשלוש מתוך שבע אחיותיו להיכנס לפעילות נגד העבדות, אחת מאותן אחיות הייתה שרה. הן היו שייכות לתנועה הנשית נגד העבדות של סיילם, שנוסדה בידי נשים שחורות, שאחת מהן הייתה אימה של רמונד, ננסי ב-1832. אחיה, צ'ארלס, המשיך בפעילות נגד העבדות, וכשהמשפחה חזרה לסיילם, בשנת 1842, שרה הרצתה יחד איתו נגד העבדות, כשהייתה בת 16 בלבד.
בניגוד לאחיותיה, שהמשיכו בדרך ההורים והפכו למפעילות העסק, רמונד עצמה הפכה את משרת המרצה נגד הגזענות למשרה מלאה.
אירוע חשוב בפעילותה נגד הגזענות קרה ב-4 במאי 1853. שרה, אחותה קרוליין רמונד פוטנם, וכמה אנשים נוספים קנו כרטיסים לאופרה דון פסקל שעלתה בבוסטון. כשהם נכנסו לתיאטרון והתקדמו לעבר כיסאותיהם, הם התבקשו לעזוב מפני שהם קנו כרטיסים לאזור ללבנים בלבד. הם סירבו, ושוטר התיאטרון הוזעק. נאמר להם שהם יכולים לקבל החזר או ללכת לגלריה. השוטר דחף את שרה, קרע את שמלתה ופצע את כתפה. שרה תבעה את הנהלת התיאטרון ואף קיבלה פיצוי של 500 דולר בנוסף להחזרת העלות של הכרטיסים להצגה, ותביעה זו גרמה להפסקה של ההפרדה הגזעית באולם. 500 הדולר לא כיסו את הוצאות המשפט שריימונד שילמה, אך היא אמרה שמטרתה לא הייתה הכסף, אלא לעשות צדק.
בגיל 30, בשנת 1856, היא התחילה את הפעילות שלה מחוץ לבוסטון, ויצאה לסיור הרצאות בניו יורק ביחד עם חברים אחרים באגודה האמריקאית נגד העבדות. למרות חוסר הניסיון שלה בעמידה מול קהלים גדולים, היא קיבלה מחמאות רבות. היא המשיכה להרצות לכל אורך החוף המזרחי של ארצות הברית.
פעילות נגד העבדות בבריטניה

אף על פי שהעבדות בבריטניה בוטלה רשמית בשנת 1838, עדיין הרבה יצרנים בריטים היו תלויים בכותנה שהגיעה מדרום ארצות הברית, נקטפה ועובדה בידי עבדים. לכן, רמונד הוזמנה על ידי מתנגדים לעבדות להרצות גם בבריטניה, לאחר שהשיגה מוניטין כמרצה מבריקה בארצות הברית. היא עזבה את ארצות הברית בסוף שנת 1858 והגיעה לליברפול, אנגליה בינואר 1859. במסע הרצאות גדול, היא הרצתה בכל רחבי אנגליה, סקוטלנד ואירלנד. רבים ממאזיניה אף פעם לא ראו אישה שחורה, והיא עוררה סקרנות רבה. בנוסף, רצינותה ותבונתה הביאו רבים להשתכנע במטרתה ולתרום לעמותות נגד העבדות, במטרה לסיים את העבדות באמריקה. בהרצאותיה היא התייחסה לזוועות הקורות בעבדות, ובמיוחד גם להתעללות ולדיכוי המיני שיש נגד נשים תחת עבדות, נושא שלא דיברו עליו לפני כן.
בנובמבר 1859, היא הייתה מעורבת בעוד תקרית גזענית, כשלא אושרה לה ויזה לצרפת, שם היא רצתה לצאת לחופשה, מכיוון שלא היו לה את הזכויות המלאות של אזרח אמריקאי, בגלל צבע עורה. הסיפור הזה פורסם בעיתון בלונדון שביקר את ארצות הברית והביא עוד יותר את הנושא הזה לידיעת הציבור.
באוקטובר 1859, אחרי המסע, היא התחילה ללמוד בקולג' ברנפורד לנשים (שלאחר מכן נהיה חלק מאוניברסיטת לונדון) והמשיכה להרצות בחופשות מהלימודים.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, שהתחילה ב-1861, והיוותה בעצם את המאבק הסופי נגד העבדות בארצות הברית, רמונד נשארה בבריטניה ופעלה למען כך שבריטניה לא תתמוך בקונפדרציה (הדרום). רשמית, בריטניה נשארה נייטרלית, אך היה חשש שבגלל קשרי הסחר החזקים שיש לבריטניה עם מדינות הדרום (קשרים שכוללים בעיקר סחר בכותנה), בריטניה תתמוך בהם. רמונד, ביחד עם רבים אחרים, תמכה ופעלה למען שכנוע אנשי בריטניה למטרה, שבריטניה, ביחד עם האיחוד (הצפון), ייצרו מצור ימי על הקונפדרציה, וימנעו סחר של הקונפדרציה עם שאר העולם, ובכך יגרמו לקריסתה הכלכלית. מטרה זו הצליחה, ואף על פי שבריטניה נשארה נייטרלית, היא לא סחרה עם הקונפדרציה.
לאחר המלחמה, רמונד חזרה לארצות הברית, הצטרפה לארגון למען שוויון זכויות האמריקאי, ופעלה למען זכות הצבעה לכולם, כולל אפרו-אמריקנים, עבדים משוחררים ונשים.
התקופה המאוחרת יותר בחייה לא מתועדת היטב, אך זה מה שכן ידוע: היא חזרה לאנגליה בשנת 1867, ואז עברה לשווייץ ואז לפירנצה שבאיטליה. בפירנצה, היא אולי למדה רפואה, אך לא ידוע אם היא השלימה את הלימודים. היא התחתנה בשנת 1877 לגבר איטלקי, אך נראה שנישואיה לא החזיקו מעמד זמן רב. היא נפטרה ב-13 לדצמבר 1894, בגיל 74.
הערות שוליים

↑  Sarah Parker Remond, Iowa State University - Archives of Woman's Political Communication
1 2 3  Sarah Remond Ejected from Boston Theater, www.massmoments.org (באנגלית)
1 2 3 4  Sarah Parker Remond, North American 19th-Century Black Activist, ThoughtCo (באנגלית)
1 2  Dorothy Burnett Porte, :The Remonds of Salem, Massachusetts A Nineteenth-Century Family Revisited
1 2 3  Remond, Sarah Parker (1826–1894) | Encyclopedia.com, www.encyclopedia.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16162215g (data)  GND: 1076542794  ISNI: 0000 0000 7332 0022  LCCN: n92006735  SNAC: w6g196w2  SUDOC: 251650111  VIAF: 103227421   WorldCat (עם VIAF): 103227421
תכנון מכניזמים (תורת המשחקים)

תכנון מכניזמים הוא תחום בתורת המשחקים, בעל יישומים בכלכלה. בעוד שתורת המשחקים נוטה לחקור את התנהגות השחקנים במנגנונים קיימים, ענף תכנון המכניזמים (המכונה לעיתים תורת המשחקים ההופכית), נועד לבנות משחקים אשר יגרמו לשחקניהם להתנהג באופן הרצוי למארגן המשחק.
מטרות מארגן המנגנון יכולות להיות שונות - רווח מרבי (כמו למשל בבעיית המכירה הפומבית), מיקסום תועלת המשתתפים (בקביעת מדיניות ממשלתית) ועוד. התורה מספקת לו כלים לבנות מנגנונים אשר יאפשרו לו להשיג את מטרתו בלי להניח שיתוף פעולה של המשתתפים. (להם אינטרסים שונים משלו) כדוגמה למנגנון למיקסום תועלת המשתתפים במכירה פומבית, ניתן להתבונן במנגנון מכרז מחיר שני.
פרס נובל לכלכלה לשנת 2007

ב-15 באוקטובר 2007 הודיעה הוועדה לבחירת פרס נובל לכלכלה כי חתני פרס נובל לשנת 2007 הם הכלכלנים האמריקנים פרופ' ליאוניד הורביץ מאוניברסיטת מינסוטה, פרופ' אריק מסקין מאוניברסיטת פרינסטון ופרופ' רוג'ר מאירסון מאוניברסיטת שיקגו. הם זכו בפרס על פיתוחים בתחום עבור מוסדות כלכליים. התאוריה פותחה על ידי פרופ' הורוביץ, ושוכללה ויושמה על ידי הפרופסורים מסקין ומאירסון.
שרה צ'פמן

| --- | --- |

 לידה:  31 באוקטובר 1862 Mile End, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  27 בנובמבר 1945 (בגיל 83) בת'נל גרין, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 
שרה צ'פמן (באנגלית: Sarah Chapman;‏ 31 באוקטובר 1862 – 27 בנובמבר 1945) הייתה אחת ממנהיגות השביתה במפעל בריינט ומיי בשנת 1888. שביתה זו הייתה התנועה החלוצית הראשונה בעד שוויון מגדרי ושוויון בעבודה. מורשת שהפכה אחר כך לאחד מקווי היסוד של תנועת איחוד הפועלים והמסחר בממלכה המאוחדת.
חייה

שרה צ'פמן נולדה ב-31 באוקטובר 1862, החמישית מתוך שבעה ילדים שנולדו לסמואל צ'פמן, משרת וטבח, ולשרה אן מקנזי. את חייה המוקדמים בילתה במייל אנד, את שארית חייה חיה באיסט אנד של לונדון. עד גיל 19, לצד אמה ואחותה הבכורה, שרה הועסקה במפעל הגפרורים בריינט ומיי. בזמן השביתה של שנת 1888, שרה צ'פמן הייתה בעלת משרה טובה באופן יחסי במפעל בריאנט ומיי והייתה חלק מבסיס כוח העבודה שלו.
בדצמבר 1891 נישאה שרה לצ'ארלס הנרי דירמן, יצרן ארונות. לבני הזוג נולדה ב-1892 ביתם הראשונה, שרה אלסי, ולאחר מכן נולדו להם עוד חמישה. מאוחר יותר עברה המשפחה לביתנאל גרין, שם נשארה שרה עד סוף חייה. צ'ארלס הנרי דירמן מת ב-1922.
שרה דירמן מתה בבית החולים ביתנאל גרין ב-27 בנובמבר 1945, בגיל 83, והותירה אחריה שלושה מששת ילדיה. יחד עם חמישה קשישים נוספים, נקברה שרה דרמן בקבר לא מסומן בבית העלמין מנור פארק.
תפקידה בשביתת פועלות מפעל הגפרורים בריאנט ומיי, 1888

ביוני 1888, בפגישה של אגודת פביאן, הסכימו החברים להצעת חרם על מפעל הגפרורים בריאנט ומיי כתגובה לתנאי העסקה ירודים במפעל והתעללות בעובדות. החשבת והרפורמטורית אנני בזנט נפגשה מאוחר יותר עם פועלות מחוץ למפעל כדי ללמוד עוד, וב-23 ביוני פרסמה על כך מאמר ב-The Link הלונדוני, בשם: "עבדות לבנה בלונדון". למרות שבריאנט ומיי ניסו לכפות על עובדות לחתום על הצהרות הדוחות את הטענות, העובדות סירבו. ב-5 ביולי 1888, כ-1,400 נערות ונשים פתחו בשביתה. למחרת, 200 נשים צעדו לרחוב בוברי, וביקשו את תמיכתה של אנני בזנט. צ'פמן הייתה אחת משלוש נשים שנפגשו עם בזנט, והבטיחו את עזרתה בהקמת ועדת שביתה. מרי נאולס, מרי קאמינגס, שרה צ'פמן, אליס פרנסיס, קייט סלייטר, מרי דריסקול, ג'יין ווקלינג ואלייזה מרטין היו החברות הראשונות בוועדה זו. הנשים קיימו פגישות פומביות, זכו לסיקור עיתונאי אוהד והצליחו לגייס את תמיכתם של חברי פרלמנט שונים. הן גם קיבלו עזרה ממספר מועצות מסחר ובעקבות פגישה עם הנהלת בריאנט ומיי - קיבלו הסכמה לרשימת הדרישות שלהם.
הנשים הקימו לאחר מכן איגוד (איגוד פועלות), והפגישה הראשונה שלו התקיימה באולם הישיבות סטפני ב-27 ביולי. 12 נשים נבחרו לוועדה, כולל צ'פמן. זה היה האיגוד הנשי הגדול ביותר במדינה. צ'פמן נבחרה כנציגה הראשונה של האיגוד בקונגרס איגודי הסחר (TUC), והייתה בין אלה שהשתתפו בקונגרס איגודי הסחר הבינלאומי בלונדון ב-1888.
בתרבות הפופולרית

צ'פמן מופיעה כדמות בסרט של נטפליקס משנת 2022, "אנולה הולמס 2", בגילומה של השחקנית האנה דוד. הסרט מציג תיאור בדיוני על מקורותיה של שביתת הפועלות.
הערות שוליים

↑  Sarah Chapman: Matchgirl strike leader and TUC delegate, East End Women's Museum (באנגלית בריטית)
↑  Council houses named after Matchgirls Strike leader, East London Advertiser (באנגלית)
↑  Sarah Chapman, Matchgirl Strike Leader | Spitalfields Life (באנגלית)
↑  Sarah Chapman | The Matchgirls Memorial, Matchgirls Memorial (באנגלית)
↑  "Matchgirls strike pioneer Sarah Dearman's grave 'under threat'". BBC News (באנגלית בריטית). 2020-06-06. נבדק ב-2022-11-26.
↑  Powered By Reason- poweredbyreason.co.uk, The Match Girls’ Strike, People's History Museum (באנגלית)
↑  Annie Besant, White slavery in London, The Tower Hamlets' Local History Library and Archives (באנגלית)
↑  Sarah Chapman and the Matchgirl's Strike - inVISIBLEwomen, www.invisiblewomen.org.uk
ועדת השביתה של איגוד הפועלות עם שרה צ'פמן (שורה אחרונה, שנייה משמאל).
תסמונת דנדי-וולקר

| --- | --- |
 תחום:  גנטיקה רפואית 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  408059 
 DiseasesDB:  3449
 MeSH:  D003616
 OMIM:  220200
 סיווגים
 ICD-10:  Q03.1
 ICD-11:  LA06.0 
 
תסמונת דנדי-וולקר (באנגלית: Dandy–Walker syndrome) היא קבוצה נדירה של מומים מולדים בהתפתחות המוח. יש שלושה סוגי ביטויים לתסמונת, הפוגעים באיברים שונים במידות משתנות. הפגיעה הבסיסית היא פגיעה בצרבלום, האחראי על קואורדינצית השריר. החדר הרביעי, הנמצא בסמוך לצרבלום, נפגע בדרך כלל וגורם לשינוי בזרימת נוזל המוח והשדרה במוח, להגברת הלחץ התוך-גולגולתי ועלול לגרום לפגיעות נוספות בתפקוד המוחי. מידת הלקות משתנה מאדם לאדם, אך הנזק הוא בדרך כלל קבוע לכל החיים. טיפולים בתסמונת כוללים פיזיותרפיה, חינוך מיוחד, או השתלת נקז מוח בהליך ניתוחי. התסמונת נקראת על שם וולטר דנדי וארתור ארל וולקר.
הסבר

מאפיין בולט של סינדרום זה הוא הגדלה של החדר הרביעי, חוסר מוחלט בוורמיס הצרברלי, חלק אחורי של הקורטקס הצרבלרי שאחראי על קואורדינציה אקסיאלית מסקולוסקלטאלית, וציסטה שמתרחשת בסמוך לחלק האחורי של הגולגולת. מאפיינים נוספים הם עלייה בכמות הנוזלים המקיפים את המוח, ועלייה בלחץ עקב הנוזלים. התסמונת עשויה להופיע בפתאומיות ולהתפתח מבלי שמבחינים בה.
תסמונות שמתרחשות בדרך כלל בגיל ינקות, גורמות התפתחות מוטורית איטית, והגדלה מאסיבית של הגולגולת, ואצל ילדים בוגרים כוללות עליה בלחץ התוך-גולגולתי שגורם להקאות, עווית, וסימנים צרברליים הכוללים קואורדינציה מוטורית שרירית לוקה, ותנועות לא מבוקרות של העיניים. סימפטומים נוספים כוללים היקף ראש גדול, בליטה בחלק האחורי של הגולגולת, בעיות עצביות בעיניים, צוואר ופנים, ותבניות נשימה אבנורמליות.
תסמונת דנדי-וולקר, מקושרת בדרך כלל עם הפרעות נוספות במערכת העצבים המרכזית, הכוללות חוסר בקורפוס קאלוסום, הפרעות לב, פנים, גפיים, ואצבעות. התסמונת היא בדרך כלל גנטית ספוראדית, וקוראת 1-30000 לידות.
פרוגנוזה ודיאגנוזה הורית לסיכוי להולדת ילד עם תסמונת דנדי וולקר קשה, אך יש אפשרות זיהוי תסמונת זו בבדיקת אולטרסאונד בעובר.
הערות שוליים

↑  Dandy-Walker Syndrome Information Page.
↑  Dandy-Walker Syndrome. whonamedit.com
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שרה איטה פלמן

| --- | --- |
שרה איטה פלמן
שרה איטה פלמן
 לידה:  6 באפריל 1856
 פטירה:  26 באוגוסט 1936  (בגיל 80)
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 תאריך עלייה:  1884
 ידועה בשל:  הפרדסנית העברית הראשונה
 
שרה איטה פֶלמַן (א' בניסן תרט"ז, 6 באפריל 1856, מזריטש, פולין – ח' באלול תרצ"ו, 26 באוגוסט 1936, תל אביב) טיפחה את הפרדס היהודי הפרטי הראשון בארץ, כונתה "חלוצת הפרדסנות העברית בארץ ישראל".
ביוגרפיה > שנים ראשונות

שרה איטה פלמן נולדה בכפר בסביבות מזריטש בפולין, לחיים וגניה-רחל דומב, שהיו חקלאים וגידלו פרות.
בשנת 1870, בגיל 14, נישאה לדב דוד (ברקו) פלמן מן העיר מזריטש, אלמן שהיה מטופל בשני ילדים קטנים. דב דוד היה סוחר עורות אמיד שעסקיו השתרעו בין פולין לגרמניה, אבל ב-1882 עם תחילת העלייה הראשונה, החליט לעלות לארץ ישראל ולקנות בה חלקת אדמה. הוא הגיע לארץ ב-1883, ללא משפחתו, ובניגוד למקובל אז, לא הצטרף לאחת המושבות החדשות, אלא קנה בכספו 40 דונם אדמה, שחלקה הייתה נטועה בהדרים, בשולי הכפר הערבי סומייל. אז שב למזריטש, כדי לצרף אליו את בני משפחתו. לדב דוד ולשרה איטה כבר היו בשלב ההוא שבעה ילדים: שני הבנים מאשתו הראשונה, שנפטרה, וחמישה שנולדו לבני הזוג. לאלה הצטרפו גם אמו של דב דוד, מלמד לילדים, שוחט ומשרתת גויה שלא הסכימה להיפרד מהמשפחה.
בדרכם אל הנמל, רכשו בני הזוג ספר לימוד ערבית ובדרך למדו מילים בסיסיות שיעזרו להם לתקשר עם שכניהם החדשים.
הם בנו את ביתם בחלקת האדמה שרכשו, בפאתי סומייל, הרחק מכל קהילה יהודית. הקהילה היהודית הקרובה ביותר שכנה ארבעה קילומטרים משם, ביפו. מיד עם בואם החל דב דוד לטעת את החלקה בעצי הדר. את ידיעותיו המעטות על חקלאות למד מן השייח של כפר סומייל ומשכניו החדשים. בצד הפרדס זרע דב דוד שעורים וחטים ללחם, ובחצר הבית גידל תרנגולות אחדות שהטילו ביצים, שלוש פרות לחלב ולגבינות, וירקות. את התוצרת היה מוכר ליהודי יפו ומהם התפרנס. אלא שדב דוד לא הוציא את שנתו בארץ. באחד מחודשי הקיץ החמים, כאשר עבד בפרדס ללא כיסוי ראש, הוא קיבל מכת שמש ומת.
באחוזה בסומייל נשארה שרה איטה, אלמנה צעירה שטרם מלאו לה 30, עם שבעה ילדים גדולים וקטנים. לא לאורך זמן: שבועיים לאחר מותו של דב דוד מתה מקדחת גם התינוקת, אלקה, ואחריה עוד בת קטנה - חיה. עם זאת, שרה איטה סירבה לבקשותיהם של בני משפחה ורבנים שדחקו בה לשוב לפולין, והחליטה להישאר ולהמשיך את מפעלו של בעלה. באיגרת ששגרה לאחד הרבנים כתבה: "יקרה לי ירושת בעלי ועמלו אתו עבדתי ועמלתי. בפינה הזו ראה את פינת חייו, ואני לא אלך מכאן! את נפשי אתן לאדמה הזו שהקריב את עצמו עליה".
שרה איטה המשיכה את מלאכת שתילת הפרדס, שקיבל את השם "גינת דוד", לזכרו של דב דוד, אבל חלפו עוד שנים ארוכות עד שהפרדס החל להניב, וכספה של שרה איטה אזל. היא מכרה את תכשיטיה, וביקשה מבני המשפחה במזריטש למכור את שארית רכושה שם ולשלוח אליה את הפדיון. וכאשר גם אלה לא הספיקו, פנתה אל הברון אדמונד דה רוטשילד וביקשה הלוואה של 300 פרנק.
האיש שפרש את חסותו עליה היה השייח המקומי של סומייל, מחמד אבו ג'ברא. הוא הפיץ הודעה בכל הכפרים מסביב, שמי שיפגע ב"סית שרה", ילדיה או רכושה, דמו בראשו. ואכן, היו מקרים ששודדי דרכים זרים לא שמעו את האזהרה, ושדדו בהמות או ציוד מהפרדס. במקרים כאלו היו יוצאים אנשי השייח בעקבותיהם לנקום ולהחזיר את הגזלה. פעם אחת טבע ילד ערבי בבריכה בפרדס (לימים בריכת גן הדסה). הפרשה כמעט שהתפתחה לעלילת דם, ערביי הכפר רצו לפרדס במקלות ובגרזנים. אלא שאמו של הילד המת, לא נתנה לפגוע בשרה איטה והגנה עליה בגופה.
ביוגרפיה > התבססות כלכלית

בתום חמש שנים מיום בואה ארצה, החל הפרדס להניב פרי. משלוח הפרי הראשון לארצות אירופה (שעליו היו מוטבעות האותיות ג"ד - גינת דוד) נחל אמנם כישלון, כי שרה איטה וילדיה הגדולים לא ידעו איך לארוז את הפרי כך שישתמר, אבל בשנים הבאות למדו את תורת האריזה וחוו רווחה כלכלית. עד כדי כך, שכאשר ביקר הברון רוטשילד שוב בארץ, בשנת 1899, התייצבה אצלו שרה איטה, והייתה לאחת מהאנשים היחידים בארץ ישראל שהחזירו את חובם לברון.
עם השנים הפכו שרה איטה ובניה למומחים לפרדסנות, ומי שביקש ללמוד את תורת ההרכבה היה מגיע לגינת דוד. איכרי פתח תקווה, שב-1889 ניטעו בה הפרדסים הראשונים, היו מן הראשונים שלמדו פרדסנות ממשפחת פלמן. בנו הבכור של דב דוד, אהרן לייב, שהיה יד ימינה של שרה איטה, אמו החורגת, הוציא, ב-1891, את הספר העברי הראשון על פרדסנות - "מעין גנים - הלכות נטיעת גנים ופרדסים בארץ הקודש".
גם טיילים ותיירים היו פוקדים את הפרדס, כפי שתיאר זאת זלמן בן-טובים, מראשוני העיתונאים בארץ בעיתון החבצלת (מ-1897): "והבאיארה דמיונה כיער רענן גדול... אל כל אשר נשאנו עינינו נפגשנו בים תפוחי-הזהב רבים מרהיבי העין... ונצא מהגן ונבוא הביתה... ישבנו סביב השולחן ונטיב את לבנו בלביבות ויין ואנוכי הרימותי את כוסי ואשתה לחיי הגברת שרה איטה ובני משפחתה האהובים."
אלו היו גם השנים שבהן הוקמו השכונות הראשונות מחוץ לחומות יפו, והפרדס בסומייל לא היה שוב מבודד כל כך. בימיהם הראשונים בארץ, הצטער דב דוד, איש דתי מאוד, על כך שלא יכול היה להגיע ליפו לתפילות השבת. הדרך הייתה ארוכה הרבה יותר ממה שמותר על פי תחום שבת, ואפילו עירוב לא פתר את הבעיה. עם הקמת נוה צדק, בשנת 1887, הצליחו בניו להניח עירוב במחצית הדרך (במקום שבו משתרע עכשיו רחוב המלך ג'ורג') ולהצטרף סוף סוף לתפילה במניין.
ביוגרפיה > המעבר לנוה צדק

בניית השכונות החדשות מצפון ליפו הביאה גם לפרידתה של שרה איטה מסומייל. בניה של שרה איטה, וכלותיה, שגרו עד אז בבית בשולי סומייל, לחצו מאוד על האם לעבור לנוה צדק. הם רצו לחיות בסביבה יהודית ולהעניק לילדיהם חינוך הולם. שרה איטה, שניסתה תחילה להתנגד, נענתה לבסוף, ובשנת 1899, 15 שנה לאחר בואה לארץ ישראל ולאחר שהקימה את ביתה בסומייל, עזבה שרה איטה את הפרדס ועברה לגור עם ילדיה בנוה צדק. מאז, אפשר היה לראותה רוכבת על חמור בין הבית בנוה צדק לפרדס בסומייל.
מלחמת העולם הראשונה, שפרצה ב-1914, הביאה למצוקה כלכלית. שוקי אירופה נסגרו בפני הפרי שהגיע מן האימפריה העות'מאנית, אבל המשאבים שנדרשו לאחזקת הפרדס לא פחתו. באביב של שנת 1917 בא הגירוש מתל אביב ומיפו. בניגוד לרוב היהודים בארץ, ששמרו על אזרחותם האירופית, דב דוד פלמן, ואיתו כל משפחתו, קיבלו על עצמם אזרחות עות'מאנית מיד עם בואם לארץ ישראל. ובכל זאת, נמנו גם הם עם המגורשים, מיפו לפתח תקווה, ומשם - לצמח. ערב הגירוש הגיע השייח אבו ג'ברה לשכונת אחווה, שם התגוררה המשפחה, והוביל על בהמות המשא שלו את המשפחה ואת רכושה לסומייל. שם הטמינו הבנים את רכושם, כולל כדי יין שבהם סחרו בעת ההיא, הפקידו את הטיפול בפרדס בידי השייח, ויצאו צפונה. בצמח, שהייתה אז צומת חשוב, קיבלו בניה זיכיון להקים חנות לשימוש הצבא הטורקי, חנות ששימשה כיסוי לפעולות הברחה, של כסף ומכתבים, לתושבי הארץ הגולים.
עם תום המלחמה שכרה שרה איטה עגלה רתומה לשתי פרדות, בדרך הביתה. פעמיים במהלך המסע, שארך שלושה ימים, התהפכה העגלה, ושרה איטה שבה הביתה חבולה, אחת מצלעותיה שבורה, והיא נאלצה לעבור ניתוח. בפרדס שרר עם תום המלחמה חורבן ממש, עציו נעקרו, ונדרש לו שיקום ארוך ומסור עד ששב לפרוח. הפעם נטלו הבנים את עיקר העול על עצמם.
ביוגרפיה > שנים אחרונות

בשנת 1934 החליטו בתל אביב לחגוג מלאת 50 שנה לנטיעת הפרדס העברי הראשון. אנשי מועצת העיר ובראשם מאיר דיזנגוף, ולצדם ידידים ובני משפחה, הרב הראשי של תל אביב, הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל, ונציג הפרדסנים - כולם התאספו במלון "שפת הים", ערכו לשרה איטה חגיגה רבתי, והכתירו אותה בתואר "חלוצת הפרדסנות העברית".
שרה איטה בת ה-80 כבר לא הצליחה לרכוב על החמור, ובביקוריה הנדירים בפרדס הייתה מוסעת במכונית. אלו היו השנים שבהם העיר תל אביב צמחה והתפשטה צפונה, עד אשר סגרה על הפרדס, והמשפחה החליטה לעקור את הפרדס ולמכור את האדמות. בחודש ניסן תרצ"ו נסעה שרה איטה בפעם האחרונה לפרדס, תשושה ושחוחה, להיפרד ממפעל חייה. כאשר חזרה הביתה, נכנסה למיטה וכמעט לא קמה מאז, עד שחמישה חודשים אחר כך, בחודש אלול, נפטרה.
הימים היו ימי המרד הערבי הגדול, ימים של מתח רב בין יהודים לערבים, ובכל זאת שלחו ערביי סומייל נציגים, בחשאי, לנחם את המשפחה האבלה.
לימים, נבנו בשטח הפרדס גם גן העיר ובניין עיריית תל אביב-יפו בכיכר רבין. שני רחובות בארץ מאזכרים את פועלה של שרה איטה פלמן - "רחוב הפרדס" שנטוע באזור הפרדס בתל אביב, ורחוב "חלוצת הפרדסנות" בפתח תקווה.
נכדתה, צפורה, נישאה ליוסף ליפשיץ מראשוני הציונים בחיפה.
לקריאה נוספת

אברהם פלמן, ראשית הפרדסנות העברית, בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך א', פרק מ"ט, עמ' 553–572.
יעקב יערי-פולסקין, חולמים ומגשימים, הוצאת מ. מזרחי 1967, עמ' 115–120.
יעקב שלמה לוי, תל אביב של מעלה, (בתוך) המודיע ג כסליו תש"ע.
הערות שוליים

↑  מידע זה מתבסס על אבן המצבה בבית הקברות בטרומפלדור. בתעודת הנישואין הרשמית, תאריך הלידה הרשום הוא 1853 ומקום לידתה הוא הכפר חוטיץ'.
↑  Family Tree - Geni, www.geni.com
↑  אברהם פלמן, חלוצי הפרדסנות העברית בארץ-ישראל, תל אביב: דפוס עזריאלי, 1940
↑  זאב ענר, סיפורי משפחות, תל אביב: משרד הבטחון ההוצאה לאור, 1990, עמ' עמ' 147
↑  אברהם פלמן, חלוצי הפרדסנות העברית בארץ ישראל, תל אביב: דפוס עזריאל, 1940, עמ' 46
↑  זאב ענר, סיפורי משפחות, תל אביב: משרד הבטחון ההוצאה לאור, 1990, עמ' 147
↑  זאב ענר, סיפורי משפחות, תל אביב: משרד הבטחון ההוצאה לאור, 1990, עמ' 148
↑  אברהם פלמן, חלוצי הפרדסנות העברית בארץ ישראל, תל אביב, 1940, עמ' 50
↑  האלמנה שרה־איטה ושבעת ילדיה / שלמה שבא - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
1 2  האלמנה שרה־איטה ושבעת ילדיה / שלמה שבא - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
↑  האלמנה שרה־איטה ושבעת ילדיה / שלמה שבא - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
↑  אברהם פלמן, חלוצי הפרדסנות העברית בארץ ישראל, תל אביב: דפוס עזריאלי, 1940, עמ' 62
↑  אברהם פלמן, חלוצי הפרדסנות העברית בארץ ישראל, תל אביב: דפוס עזריאלי, 1940, עמ' 94
↑  האלמנה שרה־איטה ושבעת ילדיה / שלמה שבא - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
↑  אברהם פלמן, חלוצי הפרדסנות עברית בארץ ישראל, תל אביב: דפוס עזריאלי, 1940, עמ' 107
↑  אברהם פלמן, חלוצי הפרדסנות העברית בארץ ישראל, תל אביב: דפוס עזריאלי, 1940, עמ' 109
↑  שלמה שבא, האלמנה שרה-איטה ושבעת ילדיה, דבר הפועלת ירחון האישה, אוקטובר 1972
קברה של שרה איטה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב
שלט ברחוב הפרדס בתל אביב