stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השחף
עלילה > המערכה הראשונה

המחזה נערך באחוזה בבעלותו של סורין, עובד מדינה בכיר בגמלאות שבריאותו לקויה. הוא אחיה של השחקנית המפורסמת ארקאדינה, שזה עתה הגיעה לאחוזה עם מאהבה, הסופר טריגורין, לחופשה קצרה. סורין ואורחיו נפגשים בבמה מחוץ לביתם כדי לחזות במחזה לא שגרתי שבנה של ארקאדינה, קונסטאנטין טרפליוב, כתב וביים. בההצגה בתוך ההצגה זו משחקת נינה, נערה צעירה שמתגוררת באחוזה הסמוכה, המגלמת את "נשמתו של העולם" בזמן מרוחק כלשהו בעתיד. המחזה הוא ניסיונו האחרון של קונסטנטין ליצור צורה תיאטרלית חדשה, ולבנות מתח סימבולי. ארקאדינה לועגת למחזה, שלדעתה הוא מגוחך ובלתי מובן; ההצגה מסתיימת וקונסטנטין עוזב את המקום כשהוא חש מושפל. המערכה הראשונה משתיתה את המשולשים הרומנטיים השונים של המחזה: המורה מדוודינקו מאוהב במאשה, בתו של מנהל האחוזה, שאמרייב; מאשה עצמה מאוהבת בקונסטנטין; קונסטנטין מאוהב בנינה, שאינה נענית לחיזוריו, וגם פולינה, אשתו של שאמרייב, מאוהבת זמן רב בדורן הרופא, שנעשה אדיש כלפיה.
כאשר מאשה מספרת לרופא הקשיש דורן על אהבתה לקוסנסטנטין, הוא רומז שהאגם, "האגם הקסום" הוא הגורם לפרץ הרגשות הרומנטיים של כל הנוכחים.
ארקאדינה אינה מודאגת במיוחד לגבי בנה, שלא מצא את דרכו בעולם. חלק מהנוכחים מצטרפים אליה ולועגים למחזה שלו, פרט לדורן הרופא, אשר מהלל אותו.
עלילה > המערכה השנייה

המערכה השנייה מתרחשת בבוקר בגינת האחוזה, כעבור מספר ימים. ארקאדינה, מאשה ודורן יושבים ומשוחחים. סורין, נינה ומדווידנקו מצטרפים אליהם. השיחה נסבה על סורין, אשר מזניח את בריאותו. מופיעים שאמרייב, מנהל האחוזה ואשתו פולינה. ארקאדינה מבקשת כרכרה וסוסים כדי לנסוע לעיר הקרובה, אך שאמרייב מסרב. הוא הוציא את כל הסוסים לעבודה בשדה. מתפתחת מריבה בינו לבין ארקאדינה והיא מתרגזת ומכריזה כי תעזוב את האחוזה מיד. היא יוצאת בסערה בדרכה לבית, והאחרים יוצאים אחריה כדי לפייסה. נשארים רק דורן ופולינה, והיא מנצלת את ההזדמנות כדי להתחנן לפניו שלא ידחה אותה, ומתוודה שהקנאה בוערת בה למראה הנשים שהוא מוקף בהן. נינה חוזרת מהבית ומדווחת על המהומה השוררת בו עקב החלטתה של ארקאדינה לעזוב. הרופא מחליט להיכנס לבית כדי להרגיע את הרוחות ופולינה מצטרפת אליו. נינה נשארת לבדה. קונסטנטין מופיע ובידו שחף הרוג. הוא מניח אותו כשי לרגלי נינה, אומר כי הוא זה אשר ירה בו, ובקרוב יירה גם בעצמו, בגלל כישלונו כמחזאי ובגלל השינוי שחל ביחסה של נינה אליו. נינה מבועתת למראה השחף ונבוכה מדברי קונסטנטין. הוא מבחין בטריגורין, המתקרב אליהם, ויוצא בחמת זעם.
נינה מבקשת מטריגורין לספר לה על חייו כסופר. הוא מספר לה שאלו אינם חיים קלים. נינה אומרת שהיא יודעת שחייה של שחקנית גם הם אינם קלים, אולם היא רוצה להיות שחקנית יותר מכל דבר אחר. טריגורין רואה את השחף בו ירה קונסטנטין ומספר לנינה איך יוכל להשתמש בו כנושא לסיפור קצר: "נערה צעירה כמוך. חיה לה על שפת האגם מילדות. היא אוהבת את האגם כמו שחף, והיא מאושרת וחופשייה כמותו. אבל גבר מזדמן יום אחד למקום, מבחין בה, ומאחר שאין לו משהו טוב יותר לעשות – הורג אותה, כמו את השחף הזה כאן." (עמ' 37)
ארקאדינה קוראת לטריגורין מרחוק ואומרת, ששינתה את דעתה, והם לא יעזבו מייד. טריגורין יוצא. נינה משתהה בגינה, מוקסמת ונרגשת משיחתה עם הסופר המפורסם, וממצה את החוויה במילה אחת: "חלום!".
עלילה > המערכה השלישית

המערכה השלישית מתרחשת בתוך האחוזה, ביום שארקאדינה וטריגורין מחליטים לעזוב. בין המערכה השנייה לשלישית קונסטנטין מנסה להתאבד בכך שהוא יורה לעצמו בראש, אבל הכדור רק שורט את גולגולתו. רוב המערכה השלישית עוברת כשקרקפתו חבושה. נינה מגיעה כשטריגורין אוכל ארוחת בוקר ונותנת לו במתנה קמע עליו חרוטים בצד אחד ראשי התיבות של שמו ובצד השני שם ספרו "ימים ולילות" ובכך חושפת את אהבתה לו. והולכת מהמקום אחרי שהיא מבקשת לראותו לפני שיעזוב. ארקאדינה מגיעה בלווית סורין, שבריאותו ממשיכה להדרדר. טריגורין עוזב וממשיך לארוז. ארקאדינה וסורין מתווכחים, ובעקבות כך ראשו סחרחר עליו. מדבידינקו מסייע לו לצאת מהחדר. קונסטנטין נכנס ומבקש מאמו להחליף לו תחבושת. בעודה עושה כן, קונסטנטין מדבר סרה בטריגורין ומתנהל ויכוח נוסף. כשטריגורין נכנס, קונסטנטין עוזב בדמעות. טריגורין שואל את ארקאדינה אם הם יוכלו להישאר באחוזה. היא מחמיאה לו ומשדלת אותו עד שהם מסכימים לשוב למוסקבה. אחרי שהיא עוזבת, נינה נכנסת כדי להיפרד סופית מטריגורין ולהודיע לו שהיא בורחת כדי להיות שחקנית, בניגוד לרצון הוריה. הם מתנשקים בלהט ומתכננים להיפגש במוסקבה.
עלילה > המערכה הרביעית

המערכה הרביעית מתרחשת כעבור שנתיים, בחדר האורחים שהוסב לחדר העבודה של קונסטנטין. מאשה נאותה בסופו של דבר להצעת הנישואים שקיבלה ממדבידינקו, נולד להם ילד, אם כי מאשה עדיין רוחשת אהבה לא ממומשת לקונסטנטין. דמויות שונות משוחחות ביניהן על מה שהתרחש בשנתיים שחלפו. נינה וטריגורין חיים ביחד במוסקבה עד שהוא נוטש אותה ושב לארקאדינה. נינה אינה זוכה להצלחה כשחקנית ומצויה כעת בסיבוב הופעות בפרובינציות עם קבוצת תיאטרון קטנה. קונסטנטין פרסם מספר סיפורים קצרים, אולם דיכאונו הולך ומחמיר. מצבו הבריאותי של סורין מחריף ואנשי האחוזה שולחים מברק לארקאדינה לבוא ולסעוד אותו בימיו האחרונים. רוב הדמויות במחזה הולכות לחדר האורחים לשחק משחק בינגו. קונסטנטין אינו מצטרף אליהם, ומקדיש את זמנו לשכתב את כתב יד המונח על שולחנו. אחרי שהחבורה עוזבת לאכול ארוחת ערב, קונסטנטין רואה מישהו שיורד בריצה מהמדרגות. הוא מתרגש בראותו את נינה ומזמין אותה להיכנס. נינה מספרת לו על הקורות אותה במהלך השנתיים שחלפו. היא משווה עצמה לשחף שקונסטנטין הרג במערכה השנייה, ואחר-כך נסוגה מכך ואומרת: "אני שחקנית", אולם נדמה שהיא השיבה לעצמה את ביטחונה האבוד. קונסטנטין מפציר בה להישאר, אולם היא כה מבולבלת, עד שבקשתו נופלת על אוזניים ערלות. היא מחבקת את קונסטנטין ועוזבת. במשך שתי הדקות הבאות, קונסטנטין המדוכדך קורע בשקט את כתבי היד שלו, לפני שהוא עוזב את חדר עבודתו. החבורה שבה למשחק הבינגו. לפתע נשמע קול יריית רובה בחדר הסמוך, ודורן הולך לבדוק זאת. הוא חוזר ולוקח את טריגורין הצידה. דורן מבקש ממנו להרחיק את ארקאדינה מהמקום, כיוון שקונסטנטין ירה בעצמו.
ההיסטוריה של ההפקה > הצגת הבכורה בסנקט פטרבורג

הצגת הבכורה של "השחף" ב-17 באוקטובר 1896 בתיאטרון האלכסנדריני בסנקט פטרבורג נחלה כישלון חרוץ והקהל צעק לה קריאות בוז. הקהל העוין הפחיד את ורה קומיסארז'בסקאיה, עד שהיא איבדה את קולה. רבים החשיבו אותה כשחקנית הטובה ברוסיה ולדברי צ'כוב, היא הביאה אנשים לדמעות בחזרות כשגילמה את דמותה של נינה.
ביום המחרת, צ'כוב, שברח אל מאחורי הקלעים בשתי המערכות האחרונות, הודיע לסובורין שהוא לא יכתוב יותר מחזות.
כשצופים יידעו אותו שההצגות הבאות היו מוצלחות יותר, הניח צ'כוב שהם רק היו נחמדים אליו. "השחף" הרשים את ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו, מחזאי שהיה גם חברו של צ'כוב, שאמר שצ'כוב היה צריך לזכות בפרס גריבוידוב באותה שנה עבור "השחף", במקומו.
ההיסטוריה של ההפקה > הפקת התיאטרון האמנותי של מוסקבה

נמירוביץ' התגבר על סירובו של צ'כוב להתיר למחזה להיות מוצג במוסקבה ושכנע את סטניסלבסקי לביים את המחזה בתיאטרון האמנותי החדשני שנוסד זה מכבר ב-1898.
סטניסלבסקי הכין הוראות בימוי מפורטות, שציינו מתי השחקנים צריכים "למחות את הזיעה, לקנח את אפם, למצמץ בשפתם, או לצקצק בשיניהם" כמו גם לפקח על התנהלותה של המיזסצנה".
גישה זו ננקטה כדי לאפשר ביטוי אחיד לפעולה הפנימית שסטניסלבסקי סבר שהיא מפעפעת מתחת לפני השטח בסאבטקסט של המחזה.
הוראות הבמה של סטניסלבסקי, פורסמו ב-1938.
סטניסלבסקי גילם את דמותו של טריגורין, בעוד וסבולוד מיירהולד, הבמאי לעתיד (שסטניסלבסקי הועיד לו על ערש הדווי להיות "יורשי היחיד בתיאטרון"), גילם את דמותו של קונסטנטין ואולגה קניפר (אשתו לעתיד של צ'כוב) גילמה את דמותה של ארקאדינה.
הצגה הבכורה הייתה ב-17 בדצמבר 1898, כשבאוויר הורגשה תחושת משבר; רוב השחקנים נעזרו בטיפות ולריאן לצורך הרגעה.
במכתב לצ'כוב תיאר אדם מהקהל כיצד:
"במערכה הראשונה התחולל משהו מיוחד, אם ניתן לתאר את תחושת ההתרגשות בקהל שנדמה שהלכה והתגברה. רוב האנשים פסעו באולם ובמסדרונות ועל פניהם נסוכה הבעה מוזרה, נדמה היה שזה יום ההולדת שלהם ואכן, (חי אלוהים אני לא מתלוצץ) היה אפשר לגשת לאישה זרה לחלוטין ולהגיד לה: "איזו הצגה ? נכון ?"
נמירוביץ' תיאר את תשואות הקהל, שהגיעו אחרי שתיקה ממושכת, כמתפרצות מהקהל כמו סכר שנפרץ. ההפקה זכתה לביקורות חיוביות מן העיתונות, ללא יוצא מן הכלל.
רק ב-1 במאי 1899 צפה צ'כוב בהצגה, שהוצגה בפניו בלי תפאורה אבל עם איפור ותלבושות בתיאטרון פרדיז.
הוא שיבח את ההפקה אבל היה מסויג ממשחקו של סטניסלבסקי, שהיה לדבריו "רך וחלש" בפרשנותו (אותה חלק עם נמירוביץ') את טריגורין והפציר בנמירוביץ' "לטעת בו נועזות."

הוא הציע שהמחזה יפורסם עם הוראות בימוי המיזסצנות של סטניסלבסקי.
שיתוף הפעולה של צ'כוב עם סטניסלבסקי הפך להיות בעל חשיבות עצומה להתפתחותם היצירתית של שני האנשים. הדגש שסטניסלבסקי שם על הריאליזם הפסיכולוגי ועל עבודת האנסמבל, העלתה דקויות חבויות מעל פני השטח ועוררה בצ'כוב עניין להמשיך ולכתוב מחזות. חוסר נכונותו של צ'כוב להסביר או להרחיב את הטקסט אילצה את סטניסלבסקי לחשוף רבדים סמויים בטקסט בדרכים שהיו חדשות בתיאטרון של אותם ימים.
מאז אותה עת ועד היום אימץ לעצמו התיאטרון האמנותי של מוסקבה את השחף כסמל לזכר ההפקה ההיסטורית שהעניקה לו את זהותו.
ההיסטוריה של ההפקה > הפקות חדשות

אוטה האגן (Uta Hagen) הופיעה לראשונה בברודוויי כנינה, בהיותה בת 18, בהפקה בה שיחקו גם אלפרד לונט (Alfred Lunt) ולין פונטיין (Lynn Fontanne) ב-1938 בתיאטרון שוברט.
בנובמבר 1992, הועלה "השחף" בברודוויי בבימויו של מרשל מייסון בתיאטרון ליציום (Lyceum Theatre), בכיכובם של טין דיילי כארקאדינה, אית'ן הוק כטרפליוב, ג'ון ווייט כטריגורין, ולורה ליני כנינה.
התיאטרון הציבורי ג'וזף פאפ הציג את מחזהו של צ'כוב כחלק מפסטיבל שייקספיר של ניו יורק בקיץ בסנטרל פארק בין ה-25 ביולי 2001 ל-26 באוגוסט 2001. הבמאי היה מייק ניקולס וכיכבו בה מריל סטריפ כארקאדינה, כריסטופר ווקן כסורין, פיליפ סימור הופמן כטרפליוב, ג'ון גודמן כשאמראייב, מרשה גיי הארדן כמאשה, קווין קליין כטריגורין, דברה מונק כפולינה, סטפן ספינלה (Stephen Spinella) כמדבידינקו ונטלי פורטמן כנינה.
בראשית 2007 תיאטרון רויאל קורט העלה הפקה של "השחף" בכיכובם של קריסטין סקוט-תומאס כארקאדינה, מקנזי קרוק כטרפליוב וקארי מאליגן כנינה. שיחקו בה גם צ'ואיטל אג'יופור וארט מאליק. הבמאי היה יאן ריקסון והיא זכתה לביקורות אוהדות, בכללן מהעיתון מטרו ניוזפייפר שכינה אותה "ממש מושלמת". היא רצה מ-18 בינואר ל-17 במרץ וסקוט תומאס זכתה בפרס אוליבייה על הופעתה.
בשנת 2007/8 הפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית ערכה סיבוב הופעות בינלאומי, לפני שהיא הציגה במשכנה בתיאטרון ניו לונדון בווסט אנד, עד 12 בינואר 2008. כיכב בה איאן מקלן כסורין (שגילם את התפקיד לסירוגין עם ויליאם גונט, היות שמק'קלן גם גילם את התפקיד הראשי במחזה המלך ליר), ריצ'רד גולדינג כטרפלוב, פרנסס ברבר כארקאדינה, ג'ונתן הייד כדורן, מוניקה דולן כמאשה ורומולה גראי כנינה. גראי זכתה לתשבחות מיוחדות, אינדפנדנט כינה אותה "אישה שכוכבה דרך"

ואיבנינג סטנדרד קרא לה "עילאית" והצהיר שהמחזה היה "מצוין בשל הופעתה מאירת העיניים ובעלת התובנות הפסיכולוגיות של מרת גראי."
Classic Stage Company בעיר ניו יורק העלתה את המחזה ב-13 במרץ 2008 בהפקה לפי תרגום של פול שמידט, בבימויו של Viacheslav Dolgachev. ההפקה בלטה בשל הופעתם של דיאן ויסט בתפקיד ארקאדינה ואלן קאמינג בתפקיד טריגורין.
ב-16 בספטמבר 2008, החל תיאטרון וולטר קר בברודוויי לערוך הצגות מקדימות של הפקת "השחף", כשקריסטין סקוט-תומאס, ששבה וגילמה את דמותה של ארקאדינה. השחקנים האחרים הם פיטר סארסגארד בתפקיד טריגורין, מקנזי קרוק בתפקיד טרפליוב, ארט מאליק בתפקיד דורן, קארי מאליגן בתפקיד נינה, זואי קאזאן (Zoe Kazan) בתפקיד מאשה ואן דוד (Ann Dowd) בתפקיד פולינה.
פסטיבל שייקספיר באורגון הציג את "השחף" בניו תיאטר מ-22 בפברואר ועד 22 ביוני 2012, בעיבודה ובבימויה של ליבי אפל.
אל שפינוזה (Al Espinosa) לוהק לדמותו של טריגורין, טאסו פלדמן כקונסטנטין, מייקל יום כסורין, קתרין מייזל כאירנה, נל ג'סלינגר כנינה, ג'ון פריביל כשאמארייב, קייט הרסטר כמאשה, ג'ונתן דירוד כמדבידינקו, ליסה וולפה כפולינה. נכתב על ההופעה שהיא "נשארת במחשבותיך".
עיבודים

המחזאי האמריקני טנסי ויליאמס ערך עיבוד של המחזה לו קרא "המחברת של טריגורין (The Notebook of Trigorin), והצגת הבכורה שלו הייתה ב-1981. עיבודו של תומאס קילרוי "השחף" עלה לראשונה בתיאטרון רויאל קורט בלונדון. המחזאי הקנדי דניאל מקלבור (Daniel MacIvor) כתב עיבוד לו קרא "הוד גדולתו" (His Greatness). פטריק מרמיון עשה עיבוד מודרני בשם "פייטה" (Pieta).
סרטו של סידני לומט "השחף" (The Sea Gull) השתמש בתרגומה של מורה בודברג (Moura Budberg).
המחזה היווה בסיס לאופרה "השחף" מאת תומאס פסטיירי (Thomas Pasatieri) משנת 1974, עם לברית באנגלית של קנוורד אייסמיל) Kenward Elmslie).
הכוריאוגרף האמריקני ג'ון ניומאייר (John Neumeier) עיבד את "השחף" לבלט ביחד עם בלט המבורג שלו ביוני 2002. גרסה זו חודשה ובה הדמויות הראשיות באו מעולם הריקוד. ארקאדינה נהפכה לפרימה בלרינה מפורסמת, נינה הייתה רקדנית צעירה, בראשית דרכה. קונסטנטין היה כוריאוגרף צעיר ומהפכני וטריגורין היה כוריאוגרף קונבנציונלי יותר.
אמילי מאן כתבה וביימה עיבוד שנקרא "השחף בהמפטונס" (Seagull in the Hamptons). הצגת הבכורה נערכה בתיאטרון מק'קרטר (McCarter Theatre) במאי 2008 בקמפוס של אוניברסיטת פרינסטון, בפרינסטון (ניו ג'רזי).
ליבי אפל (Libby Appel) העלתה גרסה חדשה שהציגה לראשונה ב-2011 בתיאטרון מארין במיל ואליי, בה השתמשה בחומרים חדשים שנתגלו מכתבי היד המקוריים של צ'כוב. ברוסיה שלפני המהפכה, מחזות עברו צנזורה משני סוגים: הצנזור הממשלתי והבמאים. הפסקאות שהוסרו נשמרו בארכיב של רוסיה, והיו זמינים רק אחרי נפילת מסך הברזל.
ב-2011 בנדיקט אנדרוז חידש את המחזה ומיקם אותו בחוף אוסטרלי בן ימינו. המחזה הוצג בתיאטרון בלוואר (Belvoir) של סידני וכיכבו בו ג'ודי דייוויס, דייוויד ונהם ומייב דרמודי (Maeve).
המחזה יעלה בלונדון בשנת 2025 בכיכובה של קייט בלאנשט. ההפקה תעלה בתיאטרון הברביקן בלונדון, עם תחילת מופעי טרום-בכורה ב-26 בפברואר 2025 והצגת הבכורה הרשמית ב-6 במרץ. המופע ימשך שישה שבועות, עד ל-5 באפריל.
תרגומים לעברית ומידע נוסף

אנטון צ'כוב, השחף: קומדיה בארבע מערכות; עברית - רפאל אליעז, תשכ"-?
אנטון פבלוביץ' צ'כוב, ארבעה מחזות : בת השחף : הדוד וניה : שלוש אחיות : גן-הדובדבנים, מתורגמים מרוסית בידי אברהם שלונסקי. תל אביב : עם עובד (תשכ"ט), עמ' 7–87, 338-327.
ג'ין וקספורד, גן הדובדבנים, בת השחף מאת אנטון צ'כוב, מאנגלית - אביבה אגמון. הערות והנחיות ללמוד ולקריאה, תל אביב : אור עם, תשל"ו 1976.
אנטון צ'כוב, שחף, עברית: דוד אבידן, רמת גן : בית צבי, 1984.
אנטון צ'כוב, השחף, תרגם מרוסית: רועי חן, הוצאת ה־21 (מבית הו!), 2021.
לקריאה נוספת

Allen, David. 2001. Performing Chekhov. London: Routledge.
Balukhaty, Sergei Dimitrievich, ed. 'The Seagull' Produced By Stanislavsky. Trans. David Magarshack. London: Denis Dobson. New York : Theatre Arts Books.
Benedetti, Jean. 1989. Stanislavski: An Introduction. Revised edition. Original edition published in 1982. London: Methuen. ISBN 0-413-50030-6.
---. 1999. Stanislavski: His Life and Art. Revised edition. Original edition published in 1988. London: Methuen. ISBN 0-413-52520-1.
Braun, Edward. 1982. "Stanislavsky and Chekhov". The Director and the Stage: From Naturalism to Grotowski. London: Methuen. p. 59-76. ISBN 0-413-46300-1.
Chekhov, Anton. 1920. Letters of Anton Chekhov to His Family and Friends with Biographical Sketch. Trans. Constance Garnett. New York: Macmillan. Full text available online at Gutenberg
Gilman, Richard. 1997. Chekhov's Plays: An Opening into Eternity. New York: Yale University Press. ISBN 0-300-07256-2
Miles, Patrick. 1993. Chekhov on the British Stage. London: Cambridge University Press. ISBN 0-521-38467-2.
Rudnitsky, Konstantin. 1981. Meyerhold the Director. Trans. George Petrov. Ed. Sydney Schultze. Revised translation of Rezhisser Meierkhol'd. Moscow: Academy of Sciences, 1969. ISBN 0-88233-313-5.
Worrall, Nick. 1996. The Moscow Art Theatre. Theatre Production Studies ser. London and NY: Routledge. ISBN 0-415-05598-9.
ראובן טרופ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1901 ה'תרס"א ינישוק, האימפריה הרוסית
 פטירה:  12 במאי 1951 (בגיל 50 בערך) ו' באייר ה'תש"א בית החולים בילינסון, פתח תקווה, ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק
 תקופת הפעילות:  ? – 12 במאי 1951 
 תחומי עיסוק:  ראש ישיבה
 אב:  נפתלי טרופ 
 
הרב ראובן טרופ (תרס"א, 1901 – ו' באייר תשי"א, 12 במאי 1951) היה ראש ישיבת היישוב החדש בתל אביב.
ביוגרפיה

נולד בעיירה ינישוק שליד שאוול שבליטא, בנו של הרב נפתלי טרופ. בשנת 1911 עברה המשפחה לראדין, שם התמנה אביו על ידי החפץ חיים לכהן כראש ישיבתו. בתחילה למד אצל אביו. במשך תקופה קצרה למד בישיבה בווידז' אצל הרב יוסף שלמה כהנמן. בהיותו כבן שמונה עשרה היה ממלא מקום של מגיד השיעור בישיבה לצעירים בראדין. למד גם בישיבת מיר.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת חברון בעיר חברון. בנובמבר 1929 נישא ליהודית, בת הרב ישעיהו זאב וינוגרד, ראש ישיבת עץ חיים ומחבר ספר "שערי זיו". לאחר נישואיו המשיך ללמוד בישיבה שעברה לירושלים לאחר פרעות תרפ"ט. כעבור זמן התמנה על ידי הרב יהודה לייב חסמן לשמש כראש ישיבה בישיבת תפארת צבי, שהייתה ישיבה מכינה לישיבת חברון. הוא גם שימש כ'נושא ונותן' בישיבת חברון, ובין תלמידיו היו רבי שמחה זיסל ברוידא והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
בשנת 1935 עבר לתל אביב, שם התמנה לרב שכונה שכנים ב' בבית הכנסת ישורון. הוא גם העביר שיעורים לקהל הרחב בהלכות התלויות בארץ בהיכל התלמוד ובנושאים אחרים. עם הקמת ישיבת הרב עמיאל הועמד הרב טרופ על ידי הרב משה אביגדור עמיאל, בראשות הישיבה. הישיבה פנתה לבני היישוב החדש והלימודים בה התקיימו בשפה העברית. הוא עמד בראשות הישיבה עד סמוך לפטירתו.
בשל מחלת כליות קשה נסע לטיפולים בארצות הברית. בשובו מארצות הברית מצא שהרב יהודה קולודצקי כבר עומד בראשות הישיבה, והרב טרופ פרש מתפקידו. עזיבת הישיבה דרדרה את בריאותו, והחזון איש הורה לתלמידיו לדבר עמו בדברי תורה כדי לעודד את רוחו. בעצת החזון איש נענה להצעה לעמוד בראש ישיבת תומכי תמימים חב"ד בעיר לוד, אך בטרם החל להעביר בה בפועל את שיעוריו, התדרדר מצבו והוא נפטר. בעקבות פרישת הרב טרופ עזבו חלק מהתלמידים את הישיבה וסייעו לביסוסה של מדרשית נעם בפרדס חנה..
נפטר בבית החולים בילינסון ביום שבת, ו' באייר תשי"א, בגיל 50, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק. ללווייתו הגיעו רבים בהם הרב אונטרמן, החזון איש, הרב יחזקאל סרנא והרב אליעזר יהודה פינקל.
לאחר פטירתו הוציאו בניו את חידושיו בסדרת ספרי "בינת ראובן" (שלושה כרכים) על מסכתות בבא מציעא, בבא קמא, בבא בתרא וסדר נשים.
צאצאיו

בנו הרב נפתלי טרופ.
בנו הרב פרופ' משה מרדכי טרופ, פרופסור אמריטוס לביוכימיה באוניברסיטת בן-גוריון. חתנו של הרב משה לוין, רבה של נתניה. כתב את הספר "חידת הקיום" על תורת האבולוציה.
בתו לאה, נישאה לרב ישראל הכהן זינגר, תלמיד חכם משקדני ירושלים. בעבר היה בעלים של טחנת הקמח בפתח תקווה.
נכדיו הם הרב אהרון טרופ, ראש ישיבת בני צבי בבית אל, הרב אביעד טרופ, ראש ישיבה בשכונת הר נוף בירושלים, מחבר סדרת ספרי "ודברת בם" והרב אברהם ישעיהו טרופ, מחבר ספרי "דעה את ה'" ו"צופן ימי עולם". אחת מנכדותיו היא חברת הכנסת מיכל וולדיגר.
לקריאה נוספת

'טרופ, ר' ראובן ב"ר נפתלי־צבי', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א: "אישים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 53 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1251).
הערות שוליים

↑  הרב ר' ראובן טרופ ז"ל, הצופה, 13 במאי 1951
↑  הרב דב כהן כותב בספרו האוטוביוגרפי "וילכו שניהם יחדיו" (עמ' 166): "אלו השלושה - יצחק מאיר פצ'ינר, ראובן טרופ ויצחק הוטנר - למדו ביחד. רוב-דרובא של הפלפולים בישיבה הגיעו לפינה זו ושם הוכרעו. הם היו בפועל 'ראשי הישיבה', 'בית הדין הגדול'"
↑  אנו מברכים בברכת מז"ט, הארץ, 4 בנובמבר 1929
↑  בתי כנסיות, הארץ, 21 במאי 1937
↑  תל אביב של מעלה, הארץ, 21 ביולי 1935
תל אביב, דואר היום, 4 בפברואר 1936
↑  היום והערב, הארץ, 28 בינואר 1937
↑  ישיבה מרכזית לישוב החדש, הארץ, 9 בספטמבר 1937
בישיבת הישוב החדש, הארץ, 14 בדצמבר 1937
↑  מ. צינוביץ, ראש ישיבת ראדין, הצופה, 29 באוקטובר 1948
↑  הרב נפתלי טרופ, תולדות הגאון המחבר זצ"ל, בתוך: הרב ראובן טרופ, בינת ראובן - נשים, ירושלים תשל"ב.
↑  יוסף (יוסקה) שפירא, ...וקם שבט מישראל, בתוך: ישראל סדן, נזר ישראל, 1997, עמ' 59.
↑  ראובן טרופ באתר GRAVEZ
↑  לוויתו של הרב ראובן טרופ זצ"ל, הצופה, 18 במאי 1951
↑  ישיבה בנתניה, הצופה, 28 בספטמבר 1956
↑  אישים ומוסדות, הצופה, 19 בספטמבר 1960
↑  עובדות בענין הרבנות בביכ"נ ישורון בת"א, הצופה, 14 באוגוסט 1955
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007508270605171  VIAF: 24564808   WorldCat (עם VIAF): 24564808
תיקון (כתב עת)

ערך זה עוסק בכתב העת של התנועה להתחדשות יהודית. אם התכוונתם לכתב עת בנושאי משפט, רפואה ומנהל עסקים, ראו .
| --- | --- |
 תדירות:  דו־חודשי 
 מו"ל:  הוצאת אוניברסיטת דיוק 
 מייסד:  מיכאל לרנר
 תאריכי הופעה:  1986–2024 (כ־38 שנים)
 שפה:  אנגלית 
 תפוצה:  40,000 בשיאו
 מדינה:  ארצות הברית 
 ISSN:  0887-9982, 2164-0041
 www.tikkun.org/magazine
 
"תיקון" (Tikkun) היה רבעון של התנועה להתחדשות יהודית שהתפרסם בארצות הברית בשפה האנגלית. כתב העת דן בנושאי יהדות בתרבות האמריקנית ובתרבות הישראלית, וכן פרסם מאמרים על פוליטיקה, דת והיסטוריה, מאמרי פובליציסטיקה, ביקורת ספרות, ביקורת מוזיקה ושירה. הרב מיכאל לרנר היה מייסדו של כתב העת ועורכו מהגיליון הראשון בשנת 1986 ועד שהודיע על סגירתו באפריל 2024. בית הכנסת "בית תיקון", בראשותו של הרב לרנר, היה מזוהה במקצת עם כתב העת.
בשנים 2006 ו-2011 זכה כתב העת בפרס העיתונות העצמאית על סקירותיו בנושאים רוחניים, בייחוד על מאמרים המסבירים את הכמיהה של אנשים לדת, ומאמרים אחרים המתארים את השפעת הפונדמנטליזם הנוצרי בארצות הברית על סכסוכים דתיים בעולם.
מקור השם

מקור שמו של כתב העת הוא במושג הקבלי "תיקון עולם". כתב העת היה בין הגורמים שהגדילו את השפעתו של המושג במשמעותו התרבותית-חברתית הרחבה. על פי השקפתו, על האנושות "לרפא, לתקן ולשנות את העולם, בעזרתו של האל".
מדיניות המערכת

על פי מייסדי כתב העת, כתב העת נועד לתת במה לזווית היהודית בנושאים ליברליים כמו זכויות האדם, פציפיזם, פמיניזם וזכויות עובדים. כותבי המאמרים נבחרו בהתאם למדיניות זו. עם זאת, כתב העת הכריז שהמאמרים בו "לא בהכרח משקפים את עמדת המערכת", ועורכו, הרב מיכאל לרנר, הצהיר שהוא מפרסם לעיתים קרובות במתכוון מאמרים הנוגדים את עמדותיו האישיות.
כתב העת למעשה העמיד את עצמו מול כתב העת קומנטרי, שנוקט בגישה שמרנית. על רקע זה התפטר אלי ויזל מוועדת העורכים.
בין הכותבים שתרמו לכתב העת ניתן למצוא את הרב אברהם יהושע השל, נועם חומסקי, רוברט אלטר, פול מנדס-פלור, חיים פוטוק, יצחק שורש, מרטין גילברט, ארתור הרצברג, מייקל וולצר, בני מוריס וריצ'רד סילברסטיין, וכן לא יהודים כגון אדוארד סעיד, קורנל וסט וכריסטופר לאש (אנ'). "תיקון" נתן במה לסופרים ומשוררים כגון לואיז גליק, ג'ויס קרול אוטס ואלן גינסברג, ואף תרגם מהספרות העברית שירה וקטעי סיפורת משל יהודה עמיחי, דן פגיס, זלדה, א.ב יהושע ואחרים. בנוסף ערך כתב העת ראיונות עם דמויות כדוגמת עמוס עוז, צ'סלב מילוש וג'סי ג'קסון.
"תיקון" הוביל קו ביקורתי כלפי מדיניות ישראל בשטחים. בשנת 1989 פורסמה בניו יורק טיימס מודעה מטעם כתב העת, שקראה למשא ומתן בין ישראל לאש"ף מבלי לשלול הקמת מדינה פלסטינית לצד ישראל. בין החתומים עליה היו קולות בולטים ביהדות אמריקה כוולצר, וודי אלן, קארל ברנסטין, בטי פרידן, אלן גינסברג, אבי הופמן, נורמן ליר, ארתור מילר ופיליפ רות. בנוסף ארגן כתב העת כנסים לתמיכה בתהליך השלום, בהם כנס בירושלים שבו השתתפו לרנר, הסנאטור היהודי פול ולסטון, א.ב יהושע, אוריאל סימון ואחרים.
ביקורת

בשנת 2001 פרסם אתר האינטרנט היהודי "מצדה 2000" דברים קשים נגד מייקל לרנר, בין השאר איומים ברצח נגדו על שהוא "תוקע סכין בגב האומה".
במאי 2005 פורסם בכתב העת מאמר של יואל קובל בשם "על אנטישמיות השמאל ומעמדה המיוחד של ישראל". מבקרי כתב העת טענו שבמאמר זה נעשה שימוש בטיעונים אנטישמיים, ומדינת ישראל מתוארת בו כמדינה גזענית המבצעת פשע נגד האנושות.
בשנים 1997–1999 פורסמו בכתב העת ביקורות שליליות רבות על אלן דרשוביץ ועל ספריו. באוקטובר 2006 דרשוביץ פרסם מאמר שבו כתב: "כתב העת "תיקון" הוא המבקר הארסי ביותר של ישראל הפועל תחת חסות יהודית ... תמיכה ב"תיקון" הוא תמיכה באויבי ישראל".
הערות שוליים

↑  Andrew Esensten, Tikkun magazine to close after nearly 40 years, The Jewish News of Northern California
↑  מיכאל לרנר, Tikkun is Closing, כתב העת תיקון, ‏11 באפריל 2024
1 2  אבי כצמן, עונת האינטלקטואלים, כותרת ראשית, 2 ביולי 1986
↑  הלל הלקין, How Not to Repair the World, קומנטרי, יולי-אוגוסט 2008
↑  Jonathan Krasner, The Place of Tikkun Olam in American Jewish Life, Jewish Political Studies Review, Vol. 25, No. 3/4 (Fall 2013), in JSTOR
↑  Jill Jacobs, The History of "Tikkun Olam", Zeek
1 2  רפאל מן, "הילד הרע" של יהודי אמריקה, מעריב, 19 באוגוסט 1988
↑  אלי שי, תיקון: לגיטימציה של התענוג, חדשות, 13 במאי 1988
↑  אריה גורן, העיתונות היהודית בארצות הברית, קשר 6, נובמבר 1989 (ראו בעמ' 16)
↑  יעל גבירץ, בנדיט, חדשות, 7 ביולי 1989
↑  David E. Anderson, Prominent American Jews urge Israeli-PLO talks, UPI, ‏4 באפריל 1989
↑  Shamir Denounces ‘land for Peace’ in Speech to U.S. Jewish Leaders, JTA, ‏5 באפריל 1989
1 2 3  About Tikkun: Speaking Out, באתר כתב העת
↑  רויטרס, כאלף אנשי רוח יהודים בארה״ב קוראים ל״שיחות עכשיו" עם אש"ף, חדשות, 20 בדצמבר 1988
↑  עורך כתב העת היהודי אמריקני "תיקון" טוען: "רוב היהודים בארה״ב אינם תומכים בשמיר", מעריב, 24 ביוני 1991
↑  שרית פוקס, "הי, אריקה, קומזיץ עושים סביב אש. צלצלי למשה עמירב", מעריב, 28 ביוני 1991; המשך; המשך
↑  יאיר שלג, איומים ברצח על רב אמריקאי, התומך בזכות השיבה, באתר הארץ, 22 במאי 2001
↑  Joel Kovel (מאי–יוני 2003). "On Left anti-Semitism and the Special Status of Israel". Tikkun. אורכב מ-המקור ב-ספטמבר 29, 2007. נבדק ב-פברואר 7, 2007.
↑  Alan Dershowitz (20 באוקטובר 2006). "The accusation: 'Moral pervert' hit piece shouldn't have been spread". The Jewish News Weekly of Northern California. נבדק ב-7 בפברואר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb17016699b (data)  VIAF: 98145542377796640001   WorldCat (עם VIAF): 98145542377796640001