stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המוסקטרים: משימה מסתורית

| --- | --- |

 בימוי:  Giovanni Veronesi 
 תסריט:  Giovanni Veronesi 
 שחקנים ראשיים:  פיירפרנצ'סקו פאבינו (דאטרניאן) Marco Todisco (לואי הארבעה עשר, מלך צרפת) Matilde Gioli Federico Ielapi Alessandro Haber (הקרדינל מאזארן) Sergio Rubini (ארמיס) רוצ'ו פפאלאו (אתוס) ואלריו מאסטאנדריאה (פורתוס) בפסקה זו 3 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 מדינה:  איטליה 
 חברת הפקה:  Indiana Production Company 
 חברה מפיצה:  Vision Distribution 
 הקרנת בכורה:  2018 
 שפת הסרט:  איטלקית 
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט פעולה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
המוסקטרים: משימה מסתורית (באיטלקית: Moschettieri del re - La penultima missione) הוא סרט איטלקי משנת 2018 בבימויו של ג'ובאני ורונזי. הסרט, שנכתב על ידי ג'ובאני ורונזי וניקולה בלדוני, נוצר בהשראת הרומנים המפורסמים "שלושת המוסקטרים" ו"עשרים שנה אחר כך" מאת אלכסנדר דומא. הסרט הוא קומדיה הרפתקנית בכיכובם של המוסקטרים, ד'ארטניאן, פורתוס, אראמיס ואתוס, היוצאים לסדרת הרפתקאות במטרה להציל את המלך לואי ה-14.
עלילה

לאחר עשרים שנה מחוץ לתמונה, המוסקטרים של המלך נקראים חזרה לפעולה על ידי המלכה אן, המבקשת נואשות את עזרתם. ציניים ומפוכחים, אך עדיין מוכשרים להפליא עם חרבותיהם, ד'ארטניאן, פורתוס, אתוס וארמיס, יקפצו שוב לאש למשימתם (אולי) האחרונה המדהימה: להציל את צרפת מתככיו המרושעים של הקרדינל מאזארן ושותפתו החושנית מיליידי.
שחקנים ודמויות

פיירפרנצ'סקו פבינו: ד'ארטניאן
רוקו פפלאו: אתוס
ולריו מסטראנדריאה: פורתוס
סרג'יו רוביני: אראמיס
אלסנדרו האבר: החשמן מאזראן
מרקו טודיסקו: לואי הארבעה עשר
מרגריטה בואי: המלכה אן מאוסטריה
פדריקו ילאפי: אנטוניו
מטילדה גיאולי: אנג'לה
ולריה סולארינו: סיקוניאק
ג'וליה בווילאקה: מיליידי דה וינטר
ללה ואנולי: משרת
אנטונינו יוריו
הפקה

הסרט צולם בעיקר בבזיליקטה, מאטרה, בבתרונות של אליאנו, בונוסה ובמלפי, עם תמיכה של ממשלת מחוז בזיליקטה ונציבות הקולנוע של לוקנה. סצנות נוספות צולמו בארמון המלכותי בגנואה ובארמון צ'יג'י של אריצ'יה.
הפצה

הסרט יצא בבתי הקולנוע האיטלקיים החל ב-27 בדצמבר 2018. במזרח אירופה הסרט יצא באיחור של שנתיים, בשנת 2020.
פסקול

את הפסקול כתבה גרטיס דיינר, להקה שהוקמה על ידי לוקה מדיצ'י, ג'וזפה ספונארי ואנטוניו אימאמרינו.
סרט המשך

ב-2020 סרט המשך בשם "כולם בשביל אחד, אחד בשביל כולם" ("Tutti per uno, uno per tutti") צולם בטוסקנה, איטליה. בשל מגפת הקורונה באיטליה, הסרט לא שודר בבתי הקולנוע אלא שודר בערוץ הטלוויזיה Sky Cinema, בדצמבר 2020.
פרסים

2019 - פרס פליאנו
השחקן הטוב ביותר: רוקו פפאלו
הערות שוליים

↑  "Dal 27 dicembre al cinema "Moschettieri del Re" di Giovanni Veronesi, il poster ufficiale | RB Casting". www.rbcasting.com (באיטלקית). נבדק ב-2018-11-29.
↑  "'Moschettieri del Re', il teaser poster del nuovo film di Giovanni Veronesi". Rolling Stone Italia (באיטלקית). 2018-11-27. נבדק ב-2018-11-29.
↑  ""Moschettieri del re": set in Basilicata per Veronesi" (באיטלקית). נבדק ב-2018-11-29.
↑  "Palazzo Reale "star" del trailer del nuovo film di Veronesi" (באיטלקית). נבדק ב-2019-01-21.
↑  "Ariccia: "I moschettieri del Re" al cinema: grande protagonista anche Palazzo Chigi" (באיטלקית). נבדק ב-2019-03-03.
↑  "Giovanni Veronesi porta al cinema i Moschettieri del Re" (באיטלקית). נבדק ב-2018-11-29.
↑  "Moschettieri Del Re: la colonna sonora è firmata dai Gratis Dinner, ovvero Luca Medici, Giuseppe Saponari e Antonio Iammarino" (באיטלקית). נבדק ב-2018-12-23.
↑  "Premi Flaiano, tutti i vincitori". il Centro. 26 ביוני 2019. נבדק ב-10 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| שלושת המוסקטרים מאת אלכסנדר דיומא האב |
| --- | --- | --- |
| ספרים | שלושת המוסקטרים • אחרי עשרים שנה • הוויקונט דה בראז'לון |  |
| דמויות | ד'ארטניאן • הקרדינל רישלייה • לואי השלושה עשר, מלך צרפת • אן מאוסטריה • אראמיס • פורתוס • הרוזן דה רושפור • אתוס |  |
| סרטים | שלושת המוסקטרים (1921) • שלושת המוסקטרים (1935) • שלושת המוסקטרים (1939) • שלושת המוסקטרים (1948) • שלושת המוסקטרים (1973) • ארבעת המוסקטרים (1974) • שובם של המוסקטרים • שלושת המוסקטרים (1993) • נקמת המוסקטרים • מיקי, דונלד, גופי: שלושת המוסקטרים • ברבי ושלושת המוסקטרים • שלושת המוסקטרים (2011) • המוסקטרים: משימה מסתורית (2018) • כולם בשביל אחד, אחד בשביל כולם • דארטניאן ושלושת המוסקטרים • שלושת המוסקטרים: ד'ארטניאן • שלושת המוסקטרים: מיליידי |  |
| סדרות | ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים (1978) • שלושת המוסקטרים (אנימה) • המוסקטרים אחרי עשרים שנה • סודות המלכה אן, או המוסקטרים אחרי שלושים שנה • שיבת המוסקטרים, או אוצר הקרדינל מאזארן • ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים (2005) • שלושת המוסקטרים (2013) • המוסקטרים |  |
| שונות | האיש במסכת הברזל (עיבודים: 1977 • 1998) • מוסקטר |  |
תפילה זרה (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  אחטם סייטבלאייב 
 מדינה:  אוקראינה, גאורגיה 
 הקרנת בכורה:  18 במאי 2017 
 שפת הסרט:  אוקראינית 
 סוגה:  דרמה היסטורית
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
תפילה זרה (באוקראינית: Чужа молитва; שווק במדינות המערב בשם "87 ילדים") הוא הפקה משותפת של אוקראינה וגאורגיה, סרט היסטורי ודרמטי בבימויו של אחטם סייטבלאייב, המבוסס על אירועים אמיתיים. בכורת הסרט באוקראינה התקיימה ב-18 במאי 2017. הסרט מגולל את סיפורה של נערה טטרית מחצי האי קרים בשם סיידה אריפובה, שהצילה במהלך מלחמת העולם השנייה 88 יתומים יהודיים בסכנת חיים.
באוגוסט 2017, הסרט השתתף בבחירה למועמד האוקראיני לפרס האקדמיה האמריקאית לקולנוע, האוסקר, בטקס פרסי האוסקר התשעים בקטגוריית הסרט הטוב ביותר בשפה זרה.
תקציר עלילת הסרט

הסרט מגולל את סיפורה של סיידה אריפובה, אישה טטרית מקרים שהצילה 88 יתומים יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה בשתי הזדמנויות שונות: הראשונה - משואת הנאצים ובפעם השנייה - מכוחות נ.ק.ו.ד. שגירשו את הטטרים מקרים במאי 1944 והוכיחה כי הילדים הם יהודים ולא טטרים.
שחקנים ודמויות

לילי יאצבנקו - סיידה אריפובה
תקציב

תקציב הסרט היה 31 מיליון הריבנות, מתוכם 10 מיליון סופקו על ידי הסוכנות הממלכתית לקולנוע.
הפקה

הצילומים החלו ב-11 ביוני 2016. בשל סיפוח קרים על ידי רוסיה, מרבית הצילומים התרחשו בגאורגיה, לא הרחק מטביליסי, במקומות דומים לקרים. חלק מהסצנות בסרט צולמו באוקראינה ובישראל ובייחוד ביד ושם, הר הבית, הכותל המערבי ובכנסיית הקבר.
הכנסות

הסרט הוקרן ב-18 במאי 2017 והוא הכניס סכום של 629,00 הריבניה (₴).
השתתפות בפסטיבלי קולנוע

תחת השם הבינלאומי "87 ילדים", השתתף הסרט במגוון של פסטיבלי קולנוע יהודיים ברחבי העולם, כולל "פסטיבל הקולנוע הבינלאומי SCHLINGEL - 2018", "פסטיבל הקולנוע היהודי הבינלאומי באוסטרליה - 2018" ו"פסטיבל הסרט היהודי בוקה רטון 2019" הוא זכה להכרה רבה ואף היה מועמד לפרס של האקדמיה האוקראינית לקולנוע.
| רשימת פרסים ומועמדויות> פסטיבל / פרס | רשימת פרסים ומועמדויות> תאריך | רשימת פרסים ומועמדויות> קטגוריה | רשימת פרסים ומועמדויות> מועמדים | רשימת פרסים ומועמדויות> תוצאה | רשימת פרסים ומועמדויות>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס האקדמיה האוקראינית לקולנוע | 20.04.2018 | השחקנית הטובה ביותר בתפקיד הראשי | לילי יאצבנקו | מועמדות |  |
| פרס האקדמיה האוקראינית לקולנוע | 20.04.2018 | פרס חביב הקהל | תפילה זרה | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  Вийшов трейлер фільму Ахтема Сейтаблаєва «Чужа молитва» — Радіо свобода («Крим. Реалії»), 18 Квітень 2017
↑  "Український Оскарівський комітет завершив приймання заявок". Національна спілка кінематографістів України. 21.08.2017. נבדק ב-2017-08-23.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: location (link)
↑  Катерина Сліпченко (17 במאי 2016). "Розпочались зйомки фільму Ахтема Сеітаблаєва «Її серце»". Zaxid.net. אורכב מ-המקור ב-2016-05-19. נבדק ב-19 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Катерина Сліпченко (17 במאי 2016). "Розпочались зйомки фільму Ахтема Сеітаблаєва «Її серце»". Zaxid.net. אורכב מ-המקור ב-2016-05-19. נבדק ב-19 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "В Україні знімуть фільм про кримськотатарську жінку, яка під час Другої світової війни врятувала майже 90 єврейських дітей". «УНІАН». 17 במאי 2016. אורכב מ-המקור ב-2016-05-19. נבדק ב-18 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Драму Ахтема Сеітаблаєва «Чужа молитва» у прокаті подивилися близько 10 тисяч глядачів". Національна спілка кінематографістів України. 28.06.2017. נבדק ב-2017-07-01.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: location (link)
↑  87 Children. International Film Festival SCHLINGEL, 2017 (באנגלית)
↑  87 Children. Jewish International Film Festival in Australia, 2018 (באנגלית)
↑  87 Children. Boca Raton Jewish Film Festival, 2019 (באנגלית)
ז'ארי

ערך זה עוסק בעיירה בפולין. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ז'ארי (בפולנית: Żary; בגרמנית: Sorau; בסורבית תחתית (אנ'):‏ Žarow) היא עיירה שנמצאת בגמינת ז'ארי (אנ'), שבמחוז ז'ארי (אנ'), שבפרובינציית לובוש שבפולין.
גאוגרפיה

העיירה נמצאת כ-114 ק"מ מגוז'וב ויילקופולסקי, כ-35 ק"מ מז'לונה גורה וכ-393 ק"מ מורשה.
אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 7 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא יולי (20 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר (-5 מעלות צלזיוס).
תנועה ותחבורה

העיירה ממקומת ליד הכבישים 12‏, 27 ו-287.
ערים תאומות

גרמניה וייבואסר (אנ'), גרמניה
צרפת לונגיון (אנ'), צרפת
הונגריה גרדוני (אנ'), הונגריה
הערות שוליים

1 2  Żary (Powiat żarski, Lubuskie, Poland) - Population Statistics, Charts, Map, Location, Weather and Web Information, www.citypopulation.de
1 2  Google Maps, Google Maps (באנגלית)
↑  "NASA Earth Observations Data Set Index". NASA. נבדק ב-30 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Żary - Serwis miejski". נבדק ב-2009-06-12.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007469859105171  GND: 4333557-3  LCCN: n2004040685  LNB: 000291756  MusicBrainz: 9c821aa1-02b1-4dfd-9af5-194684516c44  NKC: ge448051  VIAF: 150817784   WorldCat (עם VIAF): 150817784 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סלבטור רוזה

| --- | --- |

 לידה:  20 ביוני 1615 נאפולי, ממלכת נאפולי 
 פטירה:  15 במרץ 1673 (בגיל 57) רומא, מדינת האפיפיור 
 מקום קבורה:  Salvator Rosa's grave 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  בארוק 
 יצירות ידועות:  Jason Charming the Dragon, Heroic Battle, Saul and the Witch of Endor 
 בן או בת זוג:  Lucrezia Paolini (1673–?)   Lucrezia Paolini (1640–?) 
 
סלבטור רוזה, דיוקן עצמי
סלבטור רוזה (Salvator Rosa;‏ 1615 – 1673) היה צייר ומשורר איטלקי, שיצר בנאפולי, רומא ופירנצה. כצייר, הוא ידוע בעיקר כלא שגרתי ומוחצן.
ביוגרפיה > ילדותו

רוזה נולד בארנלה, באותה תקופה בפרברי נאפולי, ב-20 ביוני או ב-21 ביולי 1615. אמו הייתה ג'וליה גרקה רוזה, בת למשפחת יוונית בסיציליה. אביו, ויטו אנטוניו דה רוזה, היה מודד אדמות. הוא הפציר בבנו להפוך לעורך דין או כומר, והכניס אותו למנזר. עם זאת, סלבטור הראה העדפה לאמנויות ולמד בחשאי לצייר עם דודו פאולו גרקו. עד מהרה העביר את עצמו לחונכות לפרנצ'סקו פרנצ'אנו ואחר כך לאניאלו פלקונה, או לג'וזף ריברה. בגיל שבע עשרה נפטר אביו. אמו הייתה חסרת כל ומגדלת חמישה ילדים וסלבטור מצא את עצמו ללא תמיכה כלכלית וראש משק בית שחיפש תמיכה.
ביוגרפיה > בגרותו

הוא המשיך בחניכות עם אנילו פלקונה, ועזר לו להשלים את תמונות הקרב שלו. הוא החליט לעבור לרומא, שם שהה בשנים 36–1634.
כשחזר לנאפולי, החל לצייר נופים פראיים, עשירים בצמחייה, או חופים מפורצים, הרים ומערות. רוזה היה בין הראשונים שצייר נופים "רומנטיים", עם קומפוזיציה מיוחדת של סצנות סוערות ולעיתים קרובות מחוספסות שהיו בהם רועים, ימאיים וחיילים. הנופים המוקדמים האלה נמכרו בזול באמצעות סוחרים פרטיים.
הוא חזר לרומא בשנים 39–1638, שם עבד עבור הקרדינל פרנצ'סקו מריה ברנקאציו, בישוף ויטרבו. רוזה צייר כמה ציורים לכנסייה.
רוזה, שהיה מוכשר מאוד בציור, עסק במגוון רחב של אמנויות נוספות: מוזיקה, שירה, כתיבה, תחריט ומשחק. ברומא הוא התיידד עם פייטרו טסטה וקלוד לורן.
בעוד שמחזותיו הצליחו, הפעילות הזאת יצרה לו גם אויבים בקרב פטרונים ואמנים, כולל ברניני עצמו, ברומא. בסביבות שנת 1640 נענה להזמנה מהקרדינל ג'ובאני קרלו דה מדיצ'י לעבור לפירנצה, שם שהה עד שנת 1649.
כשהיה בפירנצה, רוזה הקים שילוב של סטודיו לציור וסלון של משוררים, מחזאים וציירים - מה שנקרא Accademia dei Percossi . בסביבת האומנות הנוקשה של פירנצה הוא הציג את ציורי הנופים הפראיים. למרות כישרונו בציור, הוא משך מעט תלמידים אמיתיים. בערך באותה תקופה הוא צייר את דיוקנו, המצוי בגלריה הלאומית בלונדון.
באחת הסאטירות שלו הוא העיד על כך שהזדהה עם ההתקוממות בשנת 1647 בהנהגתו של מסנילו כנגד השלטון הספרדי בנאפולי- ואת דיוקנו צייר.
האמנות והמוניטין הסוערים של רוזה כמורד הולידו אגדה פופולרית - המסופרת בביוגרפיה של רוזה שפורסמה בשנת 1824 על ידי סידני, ליידי מורגן - שרוזה חי עם חבורת שודדים והשתתף בהתקוממות בנאפולי נגד השלטון הספרדי. בשנת 1846 הופק בלונדון בלט רומנטי מפורסם על הסיפור הזה. שנקרא "קטרינה".
הוא שב לרומא בשנת 1649. כאן התמקד בציורים בקנה מידה גדול, והתמודד עם נושאים וסיפורים יוצאי דופן לציירי המאה השבע-עשרה כמו "מותו של סוקרטס", ""Allegory of Fortune . הציור הזה, היה ביקורתי מאוד, אף על פי שרוזה ניסה להסביר כי הפרשנות שראתה בו מרידה באפיפיורות אינה נכונה. הוא כמעט נעצר ונכלא עקב הציור. הציור נעשה באותה תקופה שהוא כתב את הסאטירה הביקורתית "בבל".
בין התמונות של שנותיו האחרונות היה הציור של "שאול בעין-דור", שצויר תוך 40 יום.
בעודו עסוק בסדרה של דיוקנאות סאטיריות, רוזה חלה, ונפטר כעבור חצי שנה ביום 15 במרץ .1673
ברגעיו האחרונים התחתן עם לוקרציה, אשר ילדה לו שני בנים, אחד מהם ירש אותו. קברו נמצא בסנטה מריה degli Angeli e dei Martiri.
סלבטור רוזה, לאחר מאבקי השרדותו בעוני של ילדותו, זכה בהצלחה כלכלית נאה.
מורשת

ההשפעה המתמשכת של רוזה הייתה על ההתפתחות המאוחרת של המסורות הרומנטיות בציור. בנופיו, ולא רק בדרמות ההיסטוריות והדתיות הגדולות שלו, רוזה מבטא באמת את יכולותיו החדשניות בצורה הגרפית ביותר. רוזה עצמו אולי ראה בהם ציורים קלי דעת יחסית, בהשוואה לנושאים האחרים שלו, אבל הם הדגישו את המרידה הסוררת שלו.
באופן כללי, בנופים הוא נמנע מלצייר מחוזות אידיליים ופסטורליים כמו של קלוד לורן ופול בריל, ויצר פנטזיות מלנכוליות. עד המאה השמונה-עשרה הועלו הערות רבות על הניגודים בין רוזה לאמנים כמו קלוד לורן.
תערוכת עבודותיו של וילאם טרנר שהתקיימה במוזיאון פראדו במדריד ציינת את ההשפעה של נופיו של רוזה על טרנר. למעשה הראו כי טרנר רצה במודע להיות קשור ליצירה של רוזה.
בתקופה שבה אמנים היו מוגבלים מאוד על ידי הפטרונים, הייתה לרוזה התעוזה לעצמאות, והדגיש את תפקידו המיוחד של האמן. הוא בחר בנושאים שלו. במילותיו שלו: "ציירתי... אך ורק לשביעות רצוני. אני צריך להיות בהתלהבות, ורק כך יכול להשתמש במברשות הציור כשאני באקסטזה".
רוחו הסוערת הפכה למקור הערצה של הרומנטיקנים הבריטים, כמו ג'ון המילטון מורטימר.
הערות שוליים

↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Rosa, Salvator". Encyclopædia Britannica. 23 (11th ed.). Cambridge University Press. pp. 720–722.
↑  Salvator Rosa Online, www.artcyclopedia.com
↑  Herbermann, Charles, ed. (1913). "Salvatore Rosa". Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company.
↑  Giornale Nuovo: The Genius of Salvator Rosa, web.archive.org, ‏2007-01-05
↑  Morgan, The life and times of Salvator Rosa, London: D. Bryce, 1855
↑  The 1846 ballet Catarina by the choreographer Jules Perrot and the composer Cesare Pugni was produced in London at Her Majesty's Theatre,
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276423805171  PLWABN: 9810582248805606  AAG: 1439  AGSA: 3847  BIBSYS: 90812641  BNE: XX1041064  BnF: cb123233378 (data)  CANTIC: a10685108  CiNii: DA03450590  GND: 118791141  ICCU: MILV102677  ISNI: 0000 0001 2279 5017  KulturNav: 44bc143d-f6a2-4aac-b9cf-d5cb1e068219  LCCN: n50048421  LNB: 000068324  MusicBrainz: 635c2524-174b-4756-ac1c-8181ba11a7dc  NDL: 031768601  NGV: 1206  NKC: ola2002153927  NLA: 36223085  NLG: 169556  NSK: 000514648  NTA: 069279446  RERO: 02-A003759445  RKD: 68204  SNAC: w64j0f56  SUDOC: 032146876  TePapa: 1995  Trove: 345511  ULAN: 500011328  VcBA: 495/41959  VIAF: 46830369   WorldCat (עם VIAF): 46830369 
, סלבטור רוזה, Allegory of Fortune
סלבטור רוזה, אסטריה, אלת התמימות והטוהר במיתולוגיה היוונית
אלי פרידמן (מחנכת)

אלי פרידמן-ויטקובר (1912 – 1988) הייתה אשת חינוך ישראלית, מייסדת ומנהלת (1963–1978) בית המדרש הממלכתי למורי החינוך הגופני בבאר שבע. זכתה באות "שנת השלושים" לנשים בישראל (1978) ובאות יקירת באר שבע (1988).
ביוגרפיה

פרידמן נולדה וגדלה בברלין, בשם אלי ויטקובר. כבר בילדותה עסקה בספורט והצטיינה בטניס ובסקי. בשנת 1932 הייתה לאלופת הנערות של גרמניה בטניס. היא למדה בברלין ובהיידלברג פילוסופיה וחינוך גופני. עלתה לישראל ב-1934 והתיישבה בקיבוץ עין חרוד. בתפקידה הראשון בארץ היא לימדה חינוך גופני בבית הספר היסודי, בבית-הספר התיכון ובסמינר למורים בבית הכרם בירושלים והייתה ממייסדות "ארגון המורות לתרבות הגוף". את עבודת הדוקטורט בנושא פדגוגיה ופסיכולוגיה היא השלימה בבזל, שווייץ. לאחר הקמת המדינה עברה לצפון ולימדה בסמינר למורים "בירם" לצד בית הספר הריאלי בחיפה.
בתחילת שנות ה-50 ערכה סיורים לימודיים שערכה במוסדות לחינוך גופני באנגליה ושם למדה שיטה חדשנית להוראת החינוך הגופני, תנועה וריקוד שפותחה בהשפעתו של רודולף לאבאן (כוריאוגרף וממציא תיאטרון התנועה). היא שוכנעה ש"השיטה האנגלית" עדיפה על "השיטה הסקנדינבית", שהייתה נפוצה באותה העת בישראל, ועשתה מאמצים להכניסה למערכת החינוך.
בשנת 1958 הוציאה לאור את ספרה הראשון "חינוך ותנועה".
בשנת 1961 הגיעה עם משפחתה לבאר שבע ונתמנתה למפקחת הראשונה בנגב מטעם רשות הספורט, תפקיד אותו מילאה במשך כשלוש שנים.
בשנת 1963 הקימה כיתה ניסיונית, שמנתה עשרים ושניים תלמידים. את המורים המקצועיים היא גייסה ממכון וינגייט, סמינר הקיבוצים ומהסמינר הכללי למורים ולגננות ביניהם היו, יצחק נשר, רות דגן, עמי שלף, יאיר טאו, מרים קארה, בני סאדק, שרה אסף, ד"ר אילנה צור, שרה בץ, יעקב טייטלבאום ועוד. מכיתה ניסיונית, המוסד התפתח לבית המדרש הממלכתי למורי החינוך הגופני בבאר שבע.
בשנת 1967 היא הקימה את הסניף הבארשבעי של ארגון נשים אקדמיות ועמדה בראשו.
פרידמן ייצגה את ישראל בקונגרס בינלאומי לבריאות, חינוך גופני ונופש שנערך בדבלין, אירלנד בשנת 1968.
בשנת 1978 פרשה לגמלאות ובית המדרש למורי החינוך הגופני אותו ניהלה במשך כ-15 שנים, מנה עשר כיתות ובהן מאתיים ושמונים תלמידים.
לאחר פרישתה המשיכה פרידמן להרצות בנושא הפסיכומוטוריקה באוניברסיטת תל אביב, במחלקה להשתלמויות מורים ובבית הספר ללימודי המשך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1986 הושלם המזוג בין בית המדרש שהקימה עם מכללת קיי בבאר שבע, למכון לחינוך גופני במכללת קיי.
נפטרה בשנת 1988 בגיל 76, והובאה למנוחות בבית העלמין החדש בבאר שבע .
מחקר

מחקר חלוץ שערכה בשנים 1969–1976 בנושא "השפעת התנועה המוטורית על ילדים טעוני טיפוח'"'.
מחקר שערכה בשנים 1976–1977 בגני הילדים טיעוני טיפוח בשכונה ד' בבאר שבע ובאופקים, הוא נושא ספרה השני "מבחן פסיכומוטורי לילדי הגן".
ספרים

חינוך ותנועה, אורים 1958
המבחן הפסיכומוטורי לידי הגן, צ'ריקובר 1978
פרסים

בשנת 1978 זכתה באות "שנת השלושים" לנשים בישראל, על הצטיינות בחינוך מיוחד ובחינוך גופני.
בשנת 1978 זכתה בפרס "גמל הזהב" לאמנוצת חינוך ותרבות מטעם "פרגוד".
בשנת 1988 זכתה באות "יקירת באר שבע".
הנצחה

על שמה מחולק פרס, פרס אלי פרידמן, הוא פרס בינלאומי הניתן אחת לשנתיים, משנת 1991, במסגרת הקונגרס הבינלאומי של הפדרציה הבינלאומית לפעילות גופנית מותאמת, לאנשים שתרמו באופן יוצא דופן לפיתוח הידע והעשיה המקצועית בתחום הפעילות הגופנית המותאמת.
על שמה קרויה כיכר פרידמן הנמצאת בשכונה ד' במפגש הרחובות הצדיק מירושלים, יהודה הלוי ואצ"ל בסמוך למכללת קיי, שהתאחדה עם המדרשה שייסדה וניהלה, לאצטדיון טרנר ובית החולים הפסיכיאטרי. זו הכיכר היחידה בבאר שבע המנציחה אישה.
הערות שוליים

1 2  אות שנה ה-30 ל-22 נשים מצטיינות בתחומי פיעלותן, דבר, 29 בדצמבר 1978
1 2  עדה כהן, מאידה נודל ועד שרה פרנקל, מעריב, 21 בדצמבר 1978
↑  יקירי באר שבע תשמ"ח
1 2  חינוך ותנועה: החינוך הגופני לילדים בגיל 5–10 : במסגרת החינוך הממלכתי / אלי פרידמן-ויטקובר; ציורים על ידי אליס ארבל, באתר הספרייה הלאומית
↑  נקלטו בוגרי המדרשה לחינוך גופני בבאר שבע, דבר, 12 במרץ 1965
↑  הנהלת רשות הספורט סיירה במוסדות ספורט ומתקנים בנגב, חרות, 23 בנובמבר 1965
↑  חדשות ירושלים והנגב - הוקם סניף נשים אקדמאיות, מעריב, 7 במרץ 1967
↑  גבריאל שטרסמן, מורים ישראליים בדאבלין, מעריב, 30 ביולי 1968
↑  תולדות המכללה האקדמית לחינוך ע”ש קיי בבאר-שבע: ציוני דרך
↑  שניידר משה, כותבים לנו - פסיכומוטוריקה בדרום, מעריב, 18 במאי 1988
↑  פרס ע"ש ד"ר אלי פרידמן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0274 7415  NKC: xx0316103 
כיכר ע"ש אלי פרידמן, מצד ימין, מכללת קיי שהתאחדה עם בית המדרש הממלכתי למורי החינוך הגופני בבאר שבע, שאותו היא ייסדה
יוסף דוד טייטלבוים

| --- | --- |

 לידה:  9 באוגוסט 1956 (בן 68) ב' באלול תשט"ז 
 השתייכות:  חסידות סאסוב 
 
רבי יוסף דוד טייטלבוים (נולד בב' באלול תשט"ז, 9 באוגוסט 1956) הוא האדמו"ר מסאסוב בקריית ישמח משה בגני תקווה מאז תשכ"ו (1966).
תולדותיו

נולד לרבי חנניא יו"ט ליפא ולבלומה בת הרב יוסף שטרום מצאצאי רבי מנחם מנדל מרימנוב. נקרא על שם סבו של אביו, רבי יוסף דוד מייער. לאחר פטירת אביו בי"א באדר תשכ"ו (1966) הוכתר כינוקא לאדמו"ר. בגיל 12 החל ללמוד בישיבת צאנז ומחשיב עצמו לתלמידו של הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם. בהמשך למד בישיבת חכמי לובלין שם הוסמך לרבנות על ידי הרב שמואל הלוי ואזנר. בשנת 1974 נישא לחנה ברכה בת רבי דוד משה רוזנבוים האדמו"ר מקרעטשניף. בגיל 20 הוסמך להוראה גם על ידי רבני העדה החרדית ובהם הראב"ד הרב יצחק יעקב וייס. לאחר נישואיו החל לכהן גם כרב קריית ישמח משה.
בצעירותו הלך לחצרותיהם של רבי ישראל אלתר מגור, רבי חיים מאיר הגר מויז'ניץ ואצל דודו (וחותנו לשעבר של אביו) רבי יואל טייטלבוים מסאטמר.
בשנת תשס"ג (2002) עבר אירוע לבבי ועל מיטת חוליו קיבל על עצמו להקדיש את חייו לפעילות חסד, בעיקר לבני נוער. הוא עוסק בחיזוק בחורים מתמודדים ובייעוץ בנושא זוגיות וחינוך ילדים לאברכים. הוא פתח ישיבה בשם "אוהל תורה" בקריית ישמח משה. בנוסף הוא מוסר שיעורים בחסידות וקבלה.
מילדיו

מלכה אסתר רחל, אשת רבי יוסף מאיר רוקח בן רבי יהושע ממכנובקה
רבי חנניה יום טוב ליפא, חתן רבי שלום אליעזר טייטלבום בן רבי משה מסאטמר. מכהן כרב החסידות בארצות הברית.
רבי משה, חתן רבי אריה רוזנפלד מפינסק-קרלין
רבי חנוך העניך, נשוי למלכה, בת רבי שמואל יעקב קאהן מתולדות אברהם יצחק. מכהן כרב החסידות בירושלים
רבי יואל, נשוי לרעכיל דבורה, בת רבי אברהם יהושע השיל טברסקי מצ'רנוביל אשדוד מכהן כראש ישיבת 'אוהל התורה' ד'סאסוב בקריית ישמח משה
רבי חיים מרדכי, חתן רבי אהרן קאהן, בנו של רבי שמואל יעקב קאהן. מכהן כרב החסידות בביתר עילית
חיה שרה, אשת רבי יואל הורביץ בן רבי ישראל חיים רב חסידי סאטמר במנצ'סטר
חוה רויזא, אשת רבי ישראל קורנרייך בן רבי נפתלי, האדמו"ר מקאסוב ויז'ניץ (חתנו של רבי אליעזר הגר מסערט ויז'ניץ)
רבקה, אשת רבי יהודה ברנדסדורפר רב החסידות בבני ברק. בן רבי יוסף קדיש ברנדסדורפר רב קהילת החסידים בטבריה (בנו של רבי מאיר ברנדסדורפר).
פערלא, אשת רבי אברהם הערשקוביץ ממונסי ארצות הברית.
רבי ישראל, חתן רבי יוסף פנט מדעש ירושלים
יוכבד שפרה, אשת רבי יחיאל קליין בן רבי עמרם מאונגוואר ארצות הברית
דבורה מרים, אשת רבי יואל הורוויץ בן רבי יוסף מאיר הורוויץ מספינקא ויליאמסבורג (חתנו של רבי מנחם אליעזר זאב רוזנבוים האדמו"ר מקרעטשניף רחובות)
יקותיאל יהודא, נשוי לצירל, בת רבי ברוך הגר חתן האדמו"ר מקרעטשניף.
הערות שוליים

↑  אהרן פריאל, שידוך רב ייחוס נחתם בחצר הרבי ברחובות, מעריב, 21 ביולי 1974
↑  צאצאית הבעש"ט תנשא לרבי הצעיר מסאסוב, מעריב, 18 בנובמבר 1974
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007413027205171  VIAF: 51156131050158312274   WorldCat (עם VIAF): 51156131050158312274
קארין פוליטו

קארין אלן פוליטו (באנגלית: Karyn Ellen Polito; נולדה ב-11 בנובמבר 1966) היא פוליטיקאית, תובעת ואשת עסקים אמריקאית, שכיהנה כסגנית המושל ה-72 של קהיליית מסצ'וסטס, בשנים 2023-2015. טרם היבחרה לתפקיד סגנית המושל, ייצגה פוליטו בשנים 2001–2011 את מחוז הבחירה ה-11 בבית הנבחרים המדינתי של מסצ'וסטס, מטעם המפלגה הרפובליקנית. פוליטו נבחרה לראשונה לתפקידה בממשלה המדינתית לצד עמיתה למרוץ, צ'ארלי בייקר, במהלך בחירות 2014.
ביוגרפיה

פוליטו נולדה בעיר שרוסברי (Shrewsbury) שבמסצ'וסטס, והשלימה את לימודיה התיכוניים ב"תיכון המרכזי הקתולי השם הקדוש". זמן קצר לאחר שסיימה לימודי תואר ראשון בבוסטון קולג' בשנת 1988, השלימה פוליטו ב-1991 לימודי תואר שני במשפטים מ"בית הספר ניו אינגלנד למשפטים", השוכן בבוסטון. כתובעת פלילית, פוליטו הייתה שותפה בחברה לפיתוח נדל"ן מסחרי. היא גרה בשרוסברי כל חייה, שם היא מתגוררת עם בעלה, סטיבן מ. רודולָקיס, עורך דין המתמחה בהליכי פשיטת רגל.
את נתיבתה המקצועית בפוליטיקה של ארצות הברית החלה פוליטו כחברה במפלגה הרפובליקנית. במהלך הקריירה הפוליטית שלה הייתה חברה ב"התכנסות העיירה" (אנ') בשרוסברי בשנים 1993–2000, וקודם לכן ישבה במועצת האזור לערעורים של העיר בין 1994 ל-1995. כמו כן, בשנים 1995–1998 הייתה חברה העירייה בשרוסברי ונציבת ארגון הלוטו המדינתי של מסצ'וסטס (2000-1999). בשנת 2000 נבחרה פוליטו לחברת בית הנבחרים של מסצ'וסטס כנציגת מחוז הבחירה ה-11 של ווסטר, הכולל בין היתר את עיר הולדתה. היא שירתה בבית הנבחרים במשך עשור בשנים 2001–2011, וזכתה בכל מערכות הבחירות בהן התמודדה ללא התנגדות. ב-1 במרץ 2010, פוליטו הודיעה כי תתמודד על תפקיד הגזבר והאחראי על תשלומי הממשלה (Treasurer and Receiver-General) של מסצ'וסטס. בפריימריז הרפובליקנים נבחרה ללא התנגדות, אך בבחירות כהלליות הפסידה לסטיב גרוסמן, מועמד המפלגה הדמוקרטית.
ב-3 בדצמבר 2013 הכריזה פוליטו כי תתמודד לתפקיד סגן המושל במסצ'וסטס. במקביל, המתמוד המוביל לתפקיד המושל במפלגה הרפובליקנית, צ'ארלי בייקר, תמך במועמדותה. בבחירות המקדימות שהתקיימו בספטמבר 2014 נבחרה ללא התנגדות. בייקר ופוליטו ניצחו בבחירות האמצע ב-2014 וזכו ב-48.40% מקולות הבוחרים. במהלך בחירות 2018 נבחר הצמד בייקר-פוליטו מחדש, והפעם אף הגדילו השניים את כוחם בקרב הבוחרים במסצ'וסטס. בינואר 2023 תמה כהונתה כסגנית המושל.