stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אביתר בורובסקי
הערות שוליים

↑  חזקי ברוך, אביתר בורובסקי הובא למנוחות, באתר ערוץ 7, 30 באפריל 2013
↑  תלמידי הסדר בתיאטרון צפת, באתר ערוץ 7, 26 במאי 2005
↑  יוחאי עופר, לעודד ולשמח: זה היה ייעוד אביתר בורובסקי, באתר nrg‏, 3 במאי 2013
↑  שמעון כהן, ליצן רפואי חרדי. יש דבר כזה, באתר ערוץ 7, 11 בדצמבר 2013
↑  ערוץ 7, תיעוד וידאו של אביתר בורובסקי הי"ד, באתר ערוץ 7, 30 באפריל 2013
↑  ליל הסדר עם הסולטן באתר "עטרת", המוציאה לאור של הסרט
↑  סוד נסתרים באתר "גל פז"
↑   חגים וצוחקים - הסרט המלא, סרטון  באתר יוטיוב
↑  אוצר המשלים - חלק 1 באתר ניצוצות
↑   קבוצת אראל, ברשת החברתית פייסבוק
↑  אחיה ראב"ד וברית פרץ, אביו של הרוג הפיגוע: תבקש מה' להיות האחרון, באתר ynet, 30 באפריל 2013
↑  פלייר ההצגה "צוות תעלומה בתעלומת ארץ ישראל האבודה"
↑   מישהו כמוני, סרטון  באתר יוטיוב
↑   " אליהו זכור לטוב " הצגה על הרב מרדכי אליהו של קבוצת אראל עם נאפו הי"ד, סרטון  באתר יוטיוב
↑  מכתב המלצה מרחל שוורץ, בעמוד הפייסבוק של נאפו - אביתר בורובסקי הי"ד
↑  https://www.facebook.com/photo/?fbid=500263173372031&set=a.500263156705366
↑  חדשות 2, ‏ההרוג בפיגוע הדקירה צומת תפוח: אביתר בורובסקי, באתר ‏מאקו‏, 30 באפריל 2013
↑  עמיחי רובין, ‏תגובה לרצח בשומרון: יהודים מיידים אבנים על פלסטינים, באתר "סרוגים", 30 באפריל 2013
1 2  איתמר פליישמן, אחרי פיגוע הדקירה: חשש מהסלמה בגדה, באתר ynet, 1 במאי 2013
↑  חדשות 2, ‏זעם בעקבות פינוי המאחז על שם אביתר בורובסקי ז"ל: "מעשה פחדני", באתר ‏מאקו‏, 3 במאי 2013
↑  משה נוסבאום, ‏פעולת "תג מחיר" - לעיני המצלמה, באתר ‏מאקו‏, 29 במאי 2013
↑  עדו בן פורת, מאות פקדו את גבעת "אביתר", באתר ערוץ 7, 26 באפריל 2016
↑  מערכת הקול היהודי, מול תל ארומה: דגל גדול הוצב ב'אביתר', 8 במרץ 2020
↑  חדשות כיפה, ‏בצל הפיגוע הקשה | תנועת בני עקיבא, רבנים וותיקי ההתיישבות הגיעו ליישוב החדש אביתר,  באתר כיפה, 06 במאי 2021 17:22
↑  היישוב החדש שהוקם לזיכרון ותקומה – ברוכים הבאים לאביתר, באתר ערוץ 20
↑  כאן בונים, באתר ערוץ 7, 27 במאי 2021
↑  יניר יגנה‏, בנט וגנץ אישרו את מתווה הפשרה לפינוי אביתר: התושבים יעזבו עד יום שישי, באתר וואלה, 1 ביולי 2021
↑   בדרן רוחני, סרטון  באתר יוטיוב
↑  קוביס, זוכרים את אביתר הי"ד - אלבום שירה אופטימי, באתר ערוץ 7, 18 באוגוסט 2013
↑   נאפולופו, ברשת החברתית פייסבוק
↑  אסף פני אל, ‏שחנ"ש במוצ"ש: טראומה,  באתר כיפה, 24 במאי, 2014 20:41
↑  הלל מאיר, אביתר בורובסקי ז"ל על הבמה, באתר ערוץ 7, 30 ביוני 2013
↑  אריק וייס, סטנדאפיסטים מתנחלים נגד הסטריאוטיפים: "באנו לשמח, בלי פוליטיקה", באתר חדשות 13 (לשעבר ערוץ עשר), 30 ביוני 2013
↑  אמילי עמרוסי, השליחים של נאפו, באתר ישראל היום, 7 ביוני 2013
↑  ידידיה בן אור, אביתר לא יופיע בצעדת אביתר, באתר ערוץ 7, 7 במאי 2013
↑  ישי קרוב, "דרושה תשובה ציונית הולמת", באתר ערוץ 7, 8 במאי 2013
↑    הודיה כריש חזוני, ‏האישה ששכלה לפני עשור את בעלה, מסתכלת לעצב בעיניים מעמדת הדי ג'יי, בעיתון מקור ראשון, 23 באפריל 2023
↑  צופיה, אלמנתו של אביתר בורובסקי, התארסה, באתר "סרוגים", 6 בנובמבר 2016
↑  אלי רוטמן, ‏צופיה בורובסקי שכלה את בעלה בפיגוע, נישאה בשנית וילדה בת, באתר כיכר השבת, 6 באוגוסט 2017
↑  אמיר אלון, "שיבינו שהם לא לבד": יום כיף לאלפי בני ובנות מצווה יתומים, באתר ynet, 10 בספטמבר 2019
פיקוד המבצעים המיוחדים של צרפת

| --- | --- |

 פרטים
 כינוי:  COS
 מדינה:  צרפת
 שיוך:  משרד ההגנה
 סוג:  כוחות מיוחדים
 בסיס האם:  ווליזי - בסיס אווירי וילאקובלי 107
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  24 ביוני 1992 – הווה (32 שנים)
 נתוני היחידה
 ייעוד:  מבצעים מיוחדים ומלחמה בטרור
 כוח אדם:  מפקדה 70 איש המערך הסדיר 3,800 איש: 260 אנשי צוות כללי וכ-3,500 לוחמים מילואים 400 איש
 פיקוד
 דרגת המפקד:  בריגדיר גנרל
פיקוד המבצעים המיוחדים (בצרפתית: Commandement des Opérations Spéciales, בר"ת: COS) הוא גוף במשרד הכוחות המזוינים המופקד על מערך הכוחות המיוחדים מכל זרועות הכוחות המזוינים של צרפת. בדומה ל-USSOCOM ול - UKSF, הוא הוקם בעקבות מלחמת המפרץ.
בראש הפיקוד עומד "המפקד הכללי של הכוחות המיוחדים" (GCOS), קצין בדרגת בריגדיר גנרל הכפוף לראש מטה הכוחות המזוינים ונתון לסמכותו הישירה של נשיא הרפובליקה. תפקידו לספק לכוחות המיוחדים יכולת מלאה להגן על צרפת ועל האינטרסים שלה, לתכנן ולתאם פעולות כנגד רשתות טרור ולהפעיל את הכוחות המיוחדים למשימות כוחות משולבים, בין-משרדיים ובעלי ברית.
ייעוד

הפיקוד "אחראי על תכנון, הכנה, תיאום וביצוע מבצעים מיוחדים, שהן פעולות צבאיות המתבצעות במסגרת פעולות קונבנציונליות, שמטרתן להשיג יעדים בעלי ערך אסטרטגי, במיוחד בזירה הגלובלית, הכנת הזירה למבצעים אחרים, התמקדות ביעדים בעלי ערך גבוה, ובמאבק בארגוני טרור. הוא יכול להיות מופקד על ההתנהלות או ההשתתפות בפעולות שחרור בני ערובה מחוץ לשטח הלאומי. הוא תורם לפעילות איסוף מודיעין, בפרט בסביבות מוכחשות".
ייעוד > תפקידים

לתכנן, להכין ולבצע מבצעים מיוחדים בעלי ערך אסטרטגי גבוה מאוד להשגת יעדים מדיניים או צבאיים.
לאחד את הכוחות המיוחדים של שלוש זרועות הצבא תחת פיקוד מבצעי אחד במטרה להשיג סינרגיה ויעילות טובה יותר.
לצייד ולאמן את הכוחות המיוחדים.
ייעוד > משימות

מבצעים מיוחדים (SO) כוללים שימוש במסגרות קטנות בפעולות צבאיות ישירות או עקיפות המתמקדות ביעדים אסטרטגיים או טקטיים, במטרה להשיג יעדים צבאיים, פוליטיים, כלכליים או פסיכולוגיים לאומיים. הם דורשים יחידות עם שילובים של אנשי מקצוע מיומנים, ציוד וטקטיקות העולות על יכולותיהם השגרתיות של כוחות צבא קונבנציונליים. כישלון משימה עלול לגרום לפגיעה ביוקרה ובאינטרסים של המדינה.
המשימות משתנות בהתאם לצרכים האסטרטגים, והם יכולים לכלול משימות צבאיות חשאיות או גלויות לצד משימות אזרחיות.
מרכיבי המערך > חיל הים

חיל הנחתים והקומנדו (בצרפתית: Force Maritime des Fusiliers Marins et Commandos בראשי תיבות: FORFUSCO הוא גוף בצי הצרפתי המאחד את יחידות הקומנדו הימי שהן הכוחות המיוחדים של חיל הים, ואת יחידות הנחתים המהוות כוחות ההגנה המיוחדים של חיל הים, תחת פיקוד אחד. תפקידיו כוללים סיורים מיוחדים מהים, מבצעים מיוחדים, הגנה על אתרי מפתח ונכסי חיל הים ואבטחת כוחות הצי.
גדוד נחתים (Fusiliers marins) - רכיב הנחתים הוא הגדול ביותר ב-FORFUSCO עם 1,500 לוחמים בתשע יחידות: שתי קבוצות נחתות בברסט ובטולון, ושש פלוגות להגנת אתרים ימיים אסטרטגיים:
הנמל הצבאי בשרבור
בסיס האוויר הימי לאן-ביהוא
בסיס אווירונאוטי ימי Lanvéoc-Poulmic
מרכז תקשורת ימי רוזנאי (אינדרה)
מרכז התקשורת סנט-אסיז (סיין-א-מארן)
מרכז התקשורת של דרום צרפת בווילפינט וסאיסאק (דרום)
הקומנדו הימי (Commandos marine) - רכיב הקומנדו הימי מונה כ־650 מלחים המאורגנים בשבעה גדודים. תפקידיו כוללים שלושה תחומים: פעולות בים: לוחמה בטרור ימי, מאבק בפיראטיות, מאבק בפעילות בלתי חוקית. פעולות ים-יבשת (AVT): מבצעים אמפיביים ופעולות סיור מודיעין מיוחדות ומבצעים מיוחדים ביבשה (OST).
גדוד קומנדו "ג'וברט" - פעולה ישירה ומלחמה בטרור
גדוד קומנדו "טרפל" - פעולה ישירה ומלחמה בטרור
גדוד קומנדו "דה פנפנטניו" - סיורים מיוחדים
גדוד קומנדו "דה מונטפור" - סיורים מיוחדים
גדוד קומנדו "הוברט" - קומנדו ימי ומלחמה בטרור
גדוד קומנדו "קיפר" - לוחמה אלקטרונית
גדוד קומנדו "פונצ'רדייה" - תמיכה מבצעית
מרכיבי המערך > חיל האוויר

הקומנדו האווירי המוצנח (Portraits de commandos parachutistes de l’air) הוא כוח אוויר יבשתי הפועל במסגרת חיל האוויר הצרפתי. בדומה לרגימנט חיל האוויר המלכותי, תפקידו לספק הגנה על כוחות משלוח, אבטחת מנחתים, שדות תעופה קדמיים ואתרי מפתח, לצוות חוליות בקרת אוויר טקטית לתאום הסיוע האווירי ולבצע פשיטות מוצנחות להשתלטות על שדות תעופה ואבטחתם לשימוש.
הקומנדו האווירי המוצנח ה-10 CPA (בצרפתית: Commando parachutiste de l'air n ° 10)
הקומנדו האווירי המוצנח ה-30 CPA (בצרפתית: Commando parachutiste de l'air n ° 30)
חטיבת מבצעים מיוחדים (DOS)
טייסת תובלה 3/61 "פואטו" - מפעילה מטוסי הרקולס C-130 ו-Transall C-160
מבצעים

אוריקס (דצמבר 1992 - ינואר 1993) בסומליה
אמריליס (אפריל 1994) ברואנדה
טורקיז (יוני - יולי 1995) ברואנדה
Azalee (ספטמבר - אוקטובר 1995) בקומורו
אלמדין (1996) ברפובליקה המרכז אפריקאית
אלבה (1997) באלבניה
קאהיה (1999) בחוף השנהב
וולקין (2000) בקוסובו
ארמטיס (2003) ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו
ארס (אוגוסט 2003 - ינואר 2007) באפגניסטן
בנגה (2007) ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו
בואלי (2007) ברפובליקה המרכז אפריקאית
ביראו (6 למרץ 2007) ברפובליקה המרכז אפריקאית (58 הרוגים במבצע על שדה התעופה ביראו)
תלתין (אפריל 2008) חילוץ מלחים מפירטים בסומליה
מלי (16 ספטמבר 2010) חילוץ בני ערובה בניז'ר
הרמאטן (2011) תמיכה במבצעי נאט"ו נגד מועמר קדאפי בלוב
סאבר (2012) פריסה לסאהל
סרוואל (החל מינואר 2013) סיוע לכוחות הביטחון המקומיים במאלי
ניג'ר (החל מפברואר 2013) סיוע לצבא ניגריה בצפון המדינה
בורקינה פאסו (2019) - חילוץ בני ערובה
צפון מאלי (2020) - חיסול מחבל בדאעש
כוחות מיוחדים אחרים

אגף המבצעים במנהל הכללי לביטחון חוץ (DGSE) - אחראי על תכנון וביצוע מבצעים חשאיים. ההתמחויות המרכזיות שלו הן פעולות ישירות (DR) והעברת סוכנים באזורים עוינים.
ראו גם

פיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית
הכוחות המיוחדים של הממלכה המאוחדת
הכוחות למבצעים מיוחדים של צבא רוסיה
הערות שוליים

↑  Organismes et formations rattachés, Ministere des Armees, ‏06/09/2016
↑  Forces Spéciales, Le COS
↑  צו מיום 5 בינואר 2017 הנוגע לפיקוד על פעולות מיוחדות
↑  Commandement des forces spéciales Terre, Ministere des Armees
↑  1er régiment de parachutistes d'infanterie de marine, Ministere des Armees, ‏21/08/2020
↑  13e régiment de dragons parachutistes, Ministere des Armees, ‏01/12/2017
↑  כוח האדם ב-2014 עמד על 707 איש. חוק התכנון הצבאי 2014–2019 קובע גידול ל 841 איש.

בשנת 2003 היו בו 51 צוותים

Zone Militaire, 29 mars 2013 (lire en ligne [archive] consulté le17 juillet 2018).
↑  (Aviation légère de l'Armée de terre (ALAT, מפעיל מסוקים לתמיכה בצבא הצרפתי.
↑  4e régiment d'hélicoptères des forces spéciales, Ministere des Armees
↑  , 4th Special Forces Helicopter Regiment, AirForces Monthly, Key Publishing Ltd, January 2017, עמ' 46
↑  GAOS - Groupement d'Appui aux Opérations Spéciales, Forces Speciales
↑  Force maritime des fusiliers marins et commandos, Ministere des Armee
↑  אביתר בן-צדף, כוחות צרפתיים חיסלו את מפקד אל-קאעידה במאגרב, באתר News1 מחלקה ראשונה, 7 ביוני 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 214843339   WorldCat (עם VIAF): 214843339 
רכב של לוחמי הכוחות המיוחדים של צרפת
לוחמי גדוד צנחני חי"ר ימי ה-1 באימון
לוחמי גדוד צנחני הדרקונים ה-13 בתרגיל פשיטה מהים
גאורג הראשון, רוזן וירטמברג-ממפלגארד

גאורג הראשון, רוזן וירטמברג-ממפלגארד, שכונה "הזהיר" (בגרמנית: Georg I von Württemberg-Mömpelgard; ‏4 בפברואר 1498 – 17 ביולי 1558) היה רוזן וירטמברג-ממפלגארד, ואביו של פרידריך הראשון, דוכס וירטמברג.
ביוגרפיה

גאורג נולד ב-4 בפברואר 1498 בבאד אוראך, להיינריך, רוזן וירטמברג ולאווה מזאלם, בתם של יוהאן הרביעי, רוזן זאלם-אוברזאלם ומרגרט מזירק.
בשנת 1514, הוא קיבל את רוזנות הארבורג, העיר ריקוויר ואת טירת בילשטיין. בשנת 1519 אחיו הגדול, אולריך, דוכס וירטמברג הודח והוגלה מווירטמברג, ובשל ניסיונו של גאורג לתמוך בו מבחינה צבאית, הוא נאלץ לצאת לגלות לשטרסבורג. ב-2 בספטמבר 1526, מכר לו אולריך את רוזנות ממפלגארד, עם אופציה לקנות אותה בחזרה.
בשנת 1531 הצטרף גאורג לברית שמלקלדן נגד הקיסר קרל החמישי. עם העזרה של פיליפ הראשון, רוזן הסן, אחיו אולריך הצליח להחזיר לעצמו את השלטון בווירטמברג. אולריך רכש מחדש את רוזנות ממפלגארד, ובשנת 1542 מינה את בנו כריסטוף לשליט הרוזנות.
לאחר תבוסת הליגה השמלקלדית בשנת 1547, הקיסר התכוון לקחת את רוזנות ממפלגארד. בשנת 1550 מת אולריך, דוכס וירטמברג, ובשנת 1552 בעקבות שלום פסאו חזרה הרוזנות לכריסטוף, דוכס וירטמברג. בשנת 1553 החזיר כריסטוף את הרוזנות לגאורג, ששלט ברוזנות עד מותו ב-17 ביולי 1558.
כאשר בשנת 1593 מת לודוויג השלישי, דוכס וירטמברג, בנו של כריסטוף, דוכס וירטמברג, ללא יורש זכר, ירש פרידריך, בנו של גאורג, את דוכסות וירטמברג.
משפחתו

בשנת 1555 התחתן גאורג עם ברברה מהסן, בתם של פיליפ הראשון, רוזן הסן וכריסטינה מסקסוניה, ממנה היו לו שלושה ילדים:
אולריך (1556–1557)
פרידריך (1557–1608), התחתן עם זיבילה מאנהלט
אווה כריסטינה (1558–1575)
אמרוללה סאלח

אמרוללה סאלח (דארי / פאשטו : امرالله صالح; נולד ב־15 באוקטובר 1972) הוא פוליטיקאי אפגני שהכריז על עצמו כנשיא אפגניסטן ב־17 באוגוסט 2021, בהתאם לחוקת אפגניסטן מ־2004.
בעבר כיהן כסגן הנשיא החמישי הראשון של אפגניסטן בשנים 2020—2021, וכשר הפנים של אפגניסטן בשנים 2018–2019, היה ראש מינהל הביטחון הלאומי (מנגנון ביטחון הפנים) משנת 2004 ועד להתפטרותו בשנת 2010. ב-17 באוגוסט 2021 הצהיר סאלח על עצמו כממלא מקום נשיא אפגניסטן.
לפני שעמד בראש המודיעין האפגני, היה חבר בברית הצפונית של אחמד שאה מסעוד. בשנת 1997 מונה סאלח על-ידי מסעוד לשמש כמנהל משרד הקישור של הברית הצפונית בשגרירות האפגנית בדושנבה, טג'יקיסטן, תוך טיפול במגעים עם ארגונים בינלאומיים (הומניטריים) וסוכנויות מודיעין בינלאומיות. לאחר שהתפטר מראשות הביטחון הלאומי בשנת 2010, סאלח יצר תנועה פרו-דמוקרטית ומתנגדת לטליבאן בשם באסג'-א מילי (גיוס לאומי) ו"המגמה הירוקה".
במרץ 2017 מונה לשר המדינה לרפורמות ביטחוניות על ידי הנשיא אשרף גאני. בדצמבר 2018 מונה לשר הפנים על ידי גאני. הוא התפטר מתפקיד שר הפנים ב-19 בינואר 2019 כדי להצטרף למטה הבחירות של אשרף גאני.
שנים מוקדמות

סאלח נולד באוקטובר 1972 בפנג'שיר, אפגניסטן. הוא שייך לקבוצה האתנית הטג'יקית. לסאלח הייתה אחות, שנהרגה בעינויים על ידי לוחמי הטליבאן לאחר שהתחילו במצוד אחריו.
קריירה

בשנת 1990, כדי להימנע מגיוס לצבא האפגני הנתמך על ידי סובייטים, הצטרף סאלח לכוחות המוג'אהדינים האופוזיציוניים. הוא קיבל הכשרה צבאית בפקיסטן השכנה ונלחם תחת מפקד המוג'אהדין אחמד שאה מסעוד .
בסוף שנות התשעים סאלח היה חבר בברית הצפונית (הידועה גם בשם החזית המאוחדת) ונלחם נגד הטליבאן. בשנת 1997 מונה סאלח על ידי מסעוד להוביל את משרד הקישור הבינלאומי של החזית המאוחדת בשגרירות אפגניסטן בדושנבה, טג'יקיסטן, שם שימש כרכז של ארגונים לא ממשלתיים (הומניטריים) וכשותף קישור של סוכנויות ביון זרות.
באוקטובר 1996 קבע אמרוללה סאלח פגישה בין מוטו קומאר לאחמד שאה מסעוד לסידור ציוד ועזרה מניו דלהי.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 בארצות הברית, סאלח השתתף בפעולות מודיעין מובילות של החזית המאוחדת בשטח במהלך הפלת משטר הטליבאן.
קריירה > שר הפנים

אחרי שנים של מחאות נגד ממשל כאזרח, הנשיא אשרף גאני מינה את סאלח להיות שר הפנים החדש ב־23 בדצמבר 2018, בטלטלה גדולה בעמדות הביטחון של הממשלה. במקביל מונה אסדאללה חאליד לשר ההגנה. התקשורת טענה כי מבקריהם הקולניים של סאלח וחאליד נגד הטליבאן יכולים לסייע לרסן את הטליבאן הן בצבא והן בשיחות השלום המתמשכות. הניו יורק טיימס דיווח כי סאלח נשבע למזער את השפעתם של אנשי המלחמה והאיש החזק על משטרת המדינה בקאבול. סאלח וגנרלים נקטו צעדים כגון תפיסת רכבים השייכים לפוליטיקאים רבי עוצמה. בנוסף, נכנס חוק ארצי האוסר על שומרים חמושים נראים על טנדרים העוקבים אחר מישהו, אלא אם כן הם אנשי צבא, פנים או מודיעין.
קריירה > סגן נשיא אפגניסטן ונשיא לכאורה

ב-19 בינואר 2019 התפטר סאלח ממשרת שר הפנים והצטרף לצוות מטה הבחירות של אשרף גאני. לאחר בחירתו מחדש של גאני, מונה סאלח לסגן הנשיא הראשון של אפגניסטן.
בקיץ 2021, לאחר נפילת קאבול לשליטת הטליבאן, משרדו של סאלח הפיץ שמועות ב-13 באוגוסט שהוא מסתתר בטג'יקיסטן במהלך מתקפת הטליבאן המתמשכת. ב־15 באוגוסט דווח כי סאלח הוא בין אלה שנמלטו מהארץ במטוס יחד עם הנשיא אשרף גאני. מאוחר יותר באותו יום הצהיר סאלח בעמוד הטוויטר שלו כי "לעולם לא יהיה תחת תקרה אחת עם הטליבאן". ב-17 באוגוסט עלה סאלח עם אחמד מסעוד, בנו של אחמד שאה מסעוד ושר ההגנה לשעבר ביסמילה חאן מוחמדי לעמק פנג'שיר. נטען כי הוא מקים שם כוח התנגדות לטליבאן. סאלח טען בטוויטר כי כעת הוא נשיא אפגניסטן בפועל, בהתאם לחוקת אפגניסטן.
גאורג, דוכס לויכטנברג

גאורג מקסימיליאנוביץ' רומנובסקי, דוכס לויכטנברג השישי (בגרמנית: Georg de Beauharnais; ברוסית: Георгий Максимилианович, 6-й герцог Лейхтенбергский; ‏29 בפברואר 1852 - 16 במאי 1912), הידוע גם בשם הנסיך גאורגי רומנובסקי או גאורג דה בוארנה, היה דוכס לויכטנברג, וחתנו של ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו.
ביוגרפיה

גאורג נולד בסנקט פטרבורג ב-29 בפברואר 1852, למקסימיליאן, דוכס לויכטנברג ולמריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה. גאורג ואחיו קיבלו את התארים "נסיכים קיסריים", בשל היותם נכדיו של הצאר. בשנת 1852 מת אביו, ובשנת 1854 התחתנה אמו עם גריגורי אלכסנדרוביץ' סטרוגנוב, ומכיוון שעשתה זאת ללא אישורו של אביה, נאלצה אמו לגלות מחוץ לארצה. גאורג ואחיו שנותרו ברוסיה, גודלו על ידי דודם אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
ב-12 במאי 1879 התחתן גאורג עם תרזה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג, בתם של פטר, דוכס אולדנבורג ותרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג. אחיה הגדול של תרזה, אלכסנדר פטרוביץ', דוכס אולדנבורג, היה נשוי לאחותו של גאורג אוגניה מקסימיליאנובנה, נסיכת לויכטנבורג מאז 1868. סבה של תרזה התחתן עם יקטרינה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה, וצאצאיהם גדלו ברוסיה, ובעקבות כך הם הפכו ל"רוסים" לחלוטין, בדומה למשפחתו של גאורג עצמו. וכך, למרות התואר הגרמני שלה, הדוכסית תרז, כמו אביה לפניה, גדלה ברוסיה בילדותה, ונחשבה תמיד לחלק מהמשפחה הקיסרית הרוסית .
ביולי 1881 קיימה שייטת המילואים הבריטית בידור על הספינה HMS הרקולס, שהוצבה בקרונשטאדט. בארוחת הצהריים השתתפו תרז ובעלה, כמו גם הקיסר והקיסרית ועוד דמויות רוסיות רוסיות וגרמניות חשובות. שנתיים לאחר מכן, ב-19 באפריל 1883, מתה תרזה במפתיע בסנקט פטרבורג.
שתי נסיכות ממונטנגרו, מיליצה ואנסטסיה, התחנכו במכון סמולני בסנקט פטרבורג תחת חסותה של הקיסרית מריה פיודורובנה . הם נשארו במנזר במשך שנה אחת עד שהחינוך שלהם הושלם, ועד מהרה הפכו לפופולריות מאוד בקרב האצולה הרוסית. שתי הבנות תפסו במהרה את עינו של שני בני משפחת הקיסרות הרוסית: פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וגאורג עצמו.
ב-16 באפריל 1889 התחתן גאורג עם אנסטסיה, נסיכת מונטנגרו, שש שנים אחרי מותה של תרזה. הקיסר אלכסנדר השלישי נתן לאנסטסיה לכבוד נישואיה נדוניה ניכרת.
למשפחה הייתה אחוזה קטנה ליד הים השחור, שם בילו את החורף. בעודם שוהים שם בחורף 1905, הם היו עדים למרד על אוניית הקרב פוטיומקין. באביב, המשפחה נשארה בבית שלהם במתחם הארמונות והגנים בפטרהוף לקראת הקיץ הבא כולו.
כשהיה עדיין נשוי לאשתו השנייה, עבר גאורג לגור עם הפילגש הצרפתייה שלו, מה שעורר כעס גדול אצל אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה. כאשר סופר לו כי גאורג מבלה את חופשותיו בעיר החוף של ביאריץ בדרום מערב צרפת, הכריז אלכסנדר "כי הנסיך שוטף את הגוף המזוהם שלו בגלי האוקיינוס".
הנישואים שלהם נחשבו "סוערים ומתוחים", וב-15 בנובמבר 1906 התגרשו השניים. לאחר מכן נישאה אנסטסיה לניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, נכדו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה (ומצד אמו, אחיינה של אשתו הראשונה של גאורג, תרזה). היא ואחותה התפרסמו בחברה הרוסית כ"סכנה השחורה", כביכול, בגלל ארץ מולדתם של מונטנגרו, בגלל עורם הכהה ובגלל התעניינותם בתורת הנסתר.
בשנת 1901, בין אם בגלל מותם או נישואיהם המורגנטיים של אחיו הבוגרים, הפך גאורג לראש הענף הרוסי של בית בוארנה. בתחילת המאה העשרים, כשהיה עדיין נשוי אנסטסיה, נסיכת מונטנגרו, נחשב גאורג ליורש אפשרי של אלכסנדר הראשון, מלך סרביה, אולם, אלכסנדר הודח ונרצח בהפיכה צבאית, ופטר הראשון, מלך סרביה עלה לשלטון במקומו.
גאורג ירש אוסף גדול של ציורים, פסלים, ויצירות אמנות אחרות מאביו, שהביא אותם איתו כאשר הוא עבר ממינכן לסנקט פטרבורג להינשא למריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. גאורג מת ב-16 במאי 1912 בפריז, ונקבר במאוזוליאום הגדול במבצר פטרופבלובסקיה בסנקט פטרבורג.
משפחתו

ב-12 במאי 1879 התחתן גאורג עם תרזה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג, בתם של פטר, דוכס אולדנבורג ותרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, ממנה נולד לו בן אחד:
אלכסנדר גאורגייביץ', דוכס לויכטנברג (1881–1942).
ב-28 באוגוסט 1889, התחתן גאורג עם אנסטסיה, נסיכת מונטנגרו, בתם של ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו ומילנה ווקוטיץ', ממנו נולדו לה שני ילדים:
סרגיי גאורגייביץ', דוכס לויכטנברג (1890–1974).
אלנה גאורגייבנה, נסיכת רומנוב (1892–1971), התחתנה עם רוזן סטפן טישקביץ'.
הערות שוליים

1 2 3  Lundy, Darryl. "The Peerage: Georgi Maksimilianovich von Leuchtenberg, 6th Duc de Leuchtenberg". נבדק ב-20 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Russia and Bulgaria", The Manchester Guardian, 7 בספטמבר 1886 {{citation}}:  (עזרה)
↑  "Princess A Philanthropist", The Washington Post, 13 בפברואר 1907 {{citation}}:  (עזרה)
1 2  "Duke Victim of Auto Wreck", The Washington Post, 9 ביולי 1914 {{citation}}:  (עזרה)
1 2  "The Reserve Squadron", The Observer, Cronstadt, 9 ביולי 1881 {{citation}}:  (עזרה)
1 2 3 4  The Near East from within. New York: E.P. Dutton & Company. 1918. p. 209.
1 2 3  Gilliard, Pierre. "Thirteen Years at the Russian Court". Alexander palace.org. נבדק ב-20 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Perry, John Curtis; Constantine V. Pleshakov (1999). The flight of the Romanovs: a family saga. New York: Basic Books. p. 32.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link)
1 2  Perry and Pleshakov, p. 107.
↑  "Prince Alexander and Miss Gould", The Washington Post, 13 באוקטובר 1909 {{citation}}:  (עזרה)
↑  Vivian, Herbert (1904). The Servian tragedy: with some impressions of Macedonia. London: Grant Richards. pp. 73–4.
↑  Jaffe, Irma B; Gernando Colombardo (2002). Shining eyes, cruel fortune: the lives and loves of Italian Renaissance women poets. p. 204.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14975893z (data)  GND: 1110782683  ISNI: 0000 0000 0175 8359  VIAF: 24875134   WorldCat (עם VIAF): 24875134
ג'וזף ג'נקינס רוברטס

ג'וזף ג'נקינס רוברטס (15 במרץ 1809 - 24 בפברואר 1876) היה נשיא ליבריה הראשון (1848), ואף כיהן כנשיא השביעי (1872). רוברטס נולד בנורפוק, וירג'יניה, והיגר לליבריה בשנת 1829. הוא פתח חנות מסחר במונרוביה, ומאוחר יותר נכנס לפוליטיקה. כאשר ליבריה קיבלה עצמאות בשנת 1847 הוא נבחר לנשיא הראשון של ליבריה וכיהן בתפקיד עד לשנת 1856. בשנת 1872 נבחר לנשיא שוב והיה בכך לנשיא השביעי של ליבריה.
שנותיו הראשונות

רוברטס נולד בנורפוק, וירג'יניה, כבן הבכור מבין 7 ילדים לזוג הורים עם ייחוס מעורב.
ג'יימס ואמיליה רוברטס. אמו אמיליה הייתה שפחה אשר נהייתה חופשייה רק בשנת 1804 בעודה בת 23. ואביו היה ג'יימס רוברטס, אפרו-אמריקאי חופשי (Free Nagro) לג'יימס רוברטס היה בעל עסק לסירות בנהר ג'יימס, אשר בווירג'יניה. לרוברטס היה רק סבא אפריקאי אחד, והוא היה בלמעלה מ-50% בעל שורשים אירופאים, כפי שכתב בשנת 1926 ההיסטוריון הליברי אביומי קרנגה (Abayomi Karnga) "הוא לא היה באמת שחור, הוא היה אוקטורון והיה יכול להיחשב בקלות כאדם לבן". כילד הוא החל לעבוד בעסק המשפחתי על סירה שטוחה אשר העבירה מטען מפטרסבורג, וירג'יניה לנורפוק שבנהר ג'יימס. לאחר מותו של אביו בשנת 1823 משפחתו עברה לפטרסבורג, וירג'יניה. הוא המשיך לעבוד בעסק המשפחתי, אך גם שימש כשוליית ספר במספרה. בעל המספרה ויליאם קולסון (William Colson) היה גם כומר והיה אחד מהאזרחים האפרו-אמריקאים המלומדים ביותר שהיו בווירג'יניה. והוא נתן לרוברטס את הגישה לספרייה הפרטית שלו, אשר היוותה מקור לרוב ההשכלה המוקדמת של רוברטס.
ההגירה לליבריה

לאחר ששמע את התוכניות של חברת ההתיישבות האמריקנית להתיישב בחופי אפריקה ב-Cape Mesurado היכן שנמצאת כיום מונרוביה. משפחתו של רוברטס החליטה להצטרף למשלחת. הסיבות להחלטה זו אינם ידועות, אולם ללא ספק ההגבלה שהביאו חוקי השחורים (Black Code) בווירג'יניה שיחקו חלק חשוב בהחלטה. עוד סיבה סבירה למדי שהביאה להחלטת משפחת רוברטס להגר היו האמונות הדתיות שלהם והרצון להפיץ את הנצרות והציוויליזציה בקרב הילידים באפריקה. ב-9 בפברואר 1829 יצאו לדרך ב"הריאט" (Harriet). באותה ספינה היה גם ג'יימס ספריגס פיינה (James Spriggs Payne), שלימים ייבחר לנשיא ליבריה. הספינה יצאה לדרך מנהר אליזבת לכיוון מערב אפריקה, והגיעה למונרוביה ב-24 במרץ מספר ימים לאחר שרוברטס חגג את יום הולדתו ה-20.
אמו בהגיעה לאפריקה כתבה לידיד שהיא "מרוצה מהמדינה", ו"שאין בה את התשוקה הקטנה ביותר לחזור לווירג'יניה".
במונרוביה המשפחה הקימו עסק בעזרתו של ויליאם קולסון בפטרסבורג. החברה שהקימו ייצאה לארצות הברית מוצרים מעץ הדקל, שנהב, וייבאה סחורה אמריקאית לחנות החברה במונרוביה. בשנת 1835 היגר גם קולסון לליבריה, אבל מת זמן קצר לאחר שהגיע לליבריה. העסקים התרחבו במהירות, ומשפחת רוברטס הפכה לחברה מצליחה בממסד המקומי. בזמן הזה אחיו של ג'וזף, ג'ון ורייט רוברטס (John Wright Roberts) נכנס למשרד של הכנסייה המתודיסטית הליברית ובהמשך נעשה לבישוף. האח הצעיר ביותר במשפחה הנרי רוברטס (Henry Roberts) למד רפואה ב"בית-ספר לרפואה ברקשייר" אשר במסצ'וסטס וחזר לליבריה כדי לעבוד שם בתור רופא.
בשנת 1833 כשהוא בן 24 בלבד, מונה רוברטס לשריף הראשי (high sheriff) של המושבה. חלק מהאחריות שהייתה עליו הייתה ארגון מיליציה של מתיישבים כדי לאסוף מיסים מהילידים שבאפריקה ולדכא מרידות. ב-1838 הוא מונה לסגן המושל על ידי "חברת ההתיישבות האמריקאית". שנתיים לאחר מכן, לאחר מות המושל "תומאס בוצ'אנן" (Thomas Buchanan) הוא מונה כמושל ליבריה ובכך היה מושל ליבריה הראשון שלא היה "לבן". בשנת 1846 רוברטס ביקש מבית המחוקקים להכריז על עצמאות ליבריה, אבל גם להמשיך ולשמור על שיתוף הפעולה עם "חברת ההתיישבות האמריקאית". משאל עם נעשה והיה בעד עצמאות. ב-26 ביולי 1847 הוא הכריז על עצמאות ליבריה. הוא זכה בבחירות הראשונות ב-5 באוקטובר 1847. והושבע לתפקיד כנשיא הליברי הראשון ב-3 בינואר 1848.