רוברט אופנהיימר
מורשת והנצחה

בתרבות הפופולרית מתוארים מאבקיו של אופנהיימר עם מיליטריסטים ימניים ועם פציפיסטים שמאליים בנושא המוסריות של שימוש בנשק להשמדה המונית. סוגיית האחריות של מדענים כלפי האנושות מופיעה בדרמה של ברטולט ברכט "גלילאו" (1955) וב"הפיזיקאי" של פרידריך דורנמאט, והיא הבסיס לאופרה "דוקטור אטומי" מאת ג'ון אדמס (2005) שבה הוצג אופנהיימר כפאוסט מודרני. מחזהו של היינר קיפהארדט, "בנוגע לג'יי רוברט אופנהיימר", הופיע בטלוויזיה המערב-גרמנית ולאחר מכן שודר בברלין ובמינכן באוקטובר 1964. אופנהיימר התנגד למחזה וכתב בנושא לקיפהארדט, אשר הגן על המחזה והציע לבצע בו תיקונים. המחזה הוצג בהצגת בכורה בניו יורק ביוני 1968, עם ג'וזף ויסמן בתפקיד אופנהיימר. מבקר התיאטרון של הניו יורק טיימס קלייב בארנס כינה אותו "מחזה זועם ופרטיזני" שצידד באופנהיימר אך הציג את המדען כ"טיפש וגאון טראגי". אופנהיימר התקשה להשלים עם הצגה כזו ואיים לתבוע את המחזאי, תוך שהוא מגנה את "האימפרוביזציות המנוגדות להיסטוריה ולאופי האנשים המעורבים". מאוחר יותר אמר אופנהיימר למראיין: ”כל העניין הארור [השימוע הביטחוני שלו] היה פארסה, והאנשים האלה מנסים לעשות מזה טרגדיה....מעולם לא אמרתי שהתחרטתי על השתתפותי בצורה אחראית ביצירת הפצצה. אמרתי שאולי הוא [קיפהארדט] שכח את גרניקה, קובנטרי, המבורג, דרזדן, דכאו, ורשה וטוקיו; ...ושאם הוא התקשה כל כך להבין, עליו לכתוב מחזה על משהו אחר”.
סדרת הטלוויזיה על אופנהיימר מ־1980, בכיכובם של סם ווטרסטון, זכתה בשלושה פרסי הטלוויזיה של BAFTA.
The Day After Trinity, סרט תיעודי משנת 1980 על רוברט אופנהיימר ובניית פצצת האטום, היה מועמד לפרס האוסקר וקיבל פרס פיבודי. חייו של אופנהיימר נסקרו בהצגה "אופנהיימר" מאת טום מורטון-סמית'.
בנוסף לפרוזה, ישנן ביוגרפיות רבות על אופנהיימר, בהן "פרומתאוס האמריקאי: הניצחון והטרגדיה של ג'יי רוברט אופנהיימר" (2005) מאת קאי בירד ומרטין ג'יי שרווין שזכה בפרס פוליצר לביוגרפיה או אוטוביוגרפיה לשנת 2006. סיפורו של אופנהיימר נתפס לעיתים קרובות על ידי ביוגרפים והיסטוריונים כטרגדיה מודרנית. היועץ לביטחון לאומי והאקדמאי מקג'ורג' בונדי, שעבד עם אופנהיימר בפאנל היועצים של מחלקת המדינה, כתב: "חוץ מהעלייה והירידה יוצאת הדופן של אופנהיימר, לדמותו יש ממדים טרגיים לחלוטין בשילוב הקסם והשינוי. יהירות, אינטליגנציה ועיוורון, מודעות וחוסר רגישות ואולי בעיקר תעוזה ופטאליזם. כל אלה, בדרכים שונות, הופנו נגדו [בעיבודים] בדיונים."
כנס ותערוכת מאה שנים התקיימו ב-2004 בברקלי, [260] עם הליכי הכנס שפורסמו בשנת 2005 בשם Reppraising Oppenheimer: Centennial Studies and Reflections. מסמכי הכנס נמצאים בספריית הקונגרס.
כמדען, אופנהיימר זכור על ידי תלמידיו ועמיתיו כחוקר מבריק ומורה מרתק שהיה מייסד הפיזיקה התאורטית המודרנית בארצות הברית. מכיוון שתשומת הלב המדעית שלו השתנתה לעיתים קרובות במהירות, הוא מעולם לא עבד מספיק זמן על נושא אחד והוציא אותו לפועל כדי לזכות בפרס נובל. חקירותיו שתרמו לתאוריה של חורים שחורים עשויות היו לזכותו בנובל לו היה חי עד לזמן שבו הן מומשו על ידי אסטרופיזיקאים מאוחרים יותר. לכבודו נקרא אסטרואיד, 67085 אופנהיימר, וכך גם מכתש הירח אופנהיימר. כיועץ למדיניות צבאית וציבורית, אופנהיימר היה מנהיג טכנוקרטי שהוביל לשינוי של יחסי הגומלין בין המדע לצבא ולהופעת "המדע הגדול". במהלך מלחמת העולם השנייה, מדענים אזרחיים היו מעורבים במחקר צבאי במידה חסרת תקדים. בגלל האיום של הפשיזם על הציוויליזציה המערבית, מדענים רבים התנדבו לתת סיוע טכנולוגי וארגוני לבעלות הברית. זה הוביל לפיתוח כלים כמו מכ"ם, מרעום הקרבה ויישום מחקר מבצעי. כפיזיקאי תרבותי, אינטלקטואלי ותאורטי שהפך לגורם צבאי ממושמע, אופנהיימר ייצג את ההתרחקות מהרעיון שלמדענים יש "ראש בעננים" וכי לידע בנושאים אזוטריים כמו הרכב הגרעין האטומי אין יישומים "בעולם האמיתי".
יומיים לפני ניסוי טריניטי, אופנהיימר הביע את תקוותיו ופחדיו בציטוט של הבהגווד גיטא: ”בקרב, ביער, בצלע ההרים, על הים הגדול הכהה, באמצע כידונים וחיצים, בשינה, בבלבול, במעמקי הבושה, המעשים הטובים שאדם עשה לפני כן מגינים עליו.”
ביולי 2023 יצא לאקרנים הסרט "אופנהיימר", סרט קולנוע ביוגרפי על חייו של אופנהיימר בבימויו של כריסטופר נולאן, ובו דמותו של אופנהיימר מגולמת בידי קיליאן מרפי, שזכה בפרס האוסקר על הופעתו.