stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מואזין
הערות שוליים

↑  אללה יעניש אותו, חרות, 26 בינואר 1958
↑  דורשי שלום אבני ירושלים, מעריב, 25 באוקטובר 1968
↑  דליה מזורי, תושבי הרובע היהודי קובלים על רעש הרמקולים במסגדים, מעריב, 19 בספטמבר 1979
↑   צבי בראל, חוק המואזין - פה זה לא אירופה, באתר הארץ, 16 בנובמבר 2016
↑  "גם לא-סיסי נמאס: אוסר על מואזין ברמקולים - כיכר השבת". כיכר השבת. נבדק ב-2016-10-24.
↑  יאסר עוקבי,  לא רק בישראל: במצרים חוקקו "חוק מואזין", באתר מעריב.
↑  תקנות למניעת מפגעים
↑  "הצעת חוק למניעת מפגעים (תיקון – איסור שימוש במערכת כריזה בבתי תפילה), התשע"ו–2015", באתר הכנסת ה-20.
↑   יהונתן ליס, במקום חוק המואזין, ח"כים יקראו לאכוף מפגעי רעש לפי החוק הקיים, באתר הארץ, 18 ביוני 2018
↑  עמדת האגודה לזכויות האזרח בישראל בנוגע ל"חוק המואזין", 29 בנובמבר 2016, באתר האגודה.
| מנהיגים ותארים באסלאם |
| --- | --- | --- |
| תארים | ח'ליפה • אימאם • מולא • חוג'ת אל-אסלאם • אייתוללה • מרג'ע תקליד • סייד • שריף • ולי • אמיר • שייח' • עלאמה |  |
| תפקידים | מואזין • קאדי • מופתי • מוחתסב • סולטאן |  |
| משפט | שריעה • פיקה • אג'תהאד |  |
| אסלאם |
| --- | --- | --- |
| חמשת עמודי האסלאם | שהאדה (העדות) • אלצלאה (התפילה) • אלזכאה (הצדקה) • צום • אלחאג' (העלייה לרגל) | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| פלגים עיקריים | אסלאם סוני • אסלאם שיעי | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| אישים מרכזיים | מוחמד • ח'ליף ושושלות הח'ליפים • נביאי האסלאם • אימאם שיעי • מהדי • בני לווייתו של מוחמד • נשות מוחמד | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| דמויות היסטוריות נוספות | פאטמה בת מוחמד • עבדאללה אבן א-זובייר • אבו להב | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| קרבות בראשית האסלאם | קרב בדר • קרב אוחוד • קרב השוחה • קרב ח'ייבר | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| אנשי דת (עולמא) | מאלכ אבן אנס • אל נעמאן בן ת'אבת אבו חניפה • אחמד אבן חנבל • מוחמד אבן אידריס א-שאפעי • אבן חג'ר אל-עסקלאני • אל-ע'זאלי | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| ערים קדושות | מכה • אל-מדינה • ירושלים • נג'ף • כרבלא • כופה • כאט'מיה • משהד • סאמרא | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| האתרים הקדושים ביותר | מסגד אל-חראם • מסגד הנביא • מסגד אל-אקצא | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| חגים | הג'רה • לוח השנה המוסלמי • עיד אל-פיטר • עיד אל-אדחא • עשוראא • ארבעין • לילת אל-קאדר | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| מבנים | מסגד • מינרט • מחראב • הכעבה • אדריכלות איסלאמית | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| תפקידים דתיים | אייתולה • מרג'ע • אימאם • מולא • קאדי • מופתי • מואזין |  |
| טקסטים וחוקים | קוראן • חדית' • אסנאד • מתן • תפסיר • סונה • פיקה • פתווה • שריעה |  |
| אסכולות השריעה | חנפית • חנבלית • ג'עפרית • מאלכית • שאפעית |  |
| אסכולות הכלאם | אשעריה • ג'בריה • מאתורידי • מורג'יאה • מֻעתזילה |  |
| פלגים שיעים | את'נא עשריה • אסמאעיליה • זיידים |  |
| פלגי הח'וארג' | צאפריים • אזארקה • איבאדיה |  |
| תנועות | סופיות • והאביה • סלפיה • אסלאמיזם • אסלאם ליברלי |  |
| פלגים אחרים | אומת האסלאם • חמשת האחוזים • המסורים • אחמדים • זקרי • עלווים |  |
| אמונות קשורות | באביזם • בהאאים • יזידים • סיקיזם |  |
פורטל אסלאם • מונחים בסיסיים • כל הערכים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535044205171  BnF: cb16761556p (data)  GND: 4636453-5  LCCN: sh2004014522  SUDOC: 178479187  TDVİA: muezzin
גוש קטיף

| --- | --- |

נוה דקלים, היישוב הגדול בגוש
 מספר יישובים:  16
 מדינה:  ישראל ישראל
 מחוז:  הדרום
 מועצה אזורית:  מועצה אזורית חוף עזה מועצה אזורית חוף עזה
 חבל ארץ:  חבל עזה
 בירת הגוש (והעיר הגדולה ביותר):  נוה דקלים
 תאריך ייסוד:  1973
 סיבת נטישה:  תוכנית ההתנתקות
 תאריך נטישה:  אוגוסט 2005
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בגוש:  8,900 (2005)
 קואורדינטות:  31°21′17″N 34°16′29″E﻿ / ﻿31.35481°N 34.2746°E﻿ / 31.35481; 34.2746 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מערב הנגב מוגדלת) גוש קטיף(למפת מערב הנגב רגילה) גוש קטיף(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גוש קטיף(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גוש קטיף    רצועת עזה לפני ההתנתקות. יישובי גוש קטיף מודגשים בכחול, שאר שטח C בכחול בהיר, שטח B מודגש בצהוב. tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
גוש קטיף היה גוש התנחלויות ששכן בדרום רצועת עזה, ונקרא על שם היישוב הראשון בו – קטיף. גוש קטיף כלל 16 יישובים בין רפיח בדרום-מערב, דיר אל-בלח בצפון, ח'אן יונס במזרח והים התיכון במערב. מצפון לגוש, שכנו ברצועת עזה חמישה יישובים נוספים, שלושה מהם יישובי התוחמת הצפונית – סך הכול 21 יישובים יהודיים. כמו כן הוקמו בשנת 2004 בגוש קטיף שני מאחזים. באוגוסט 2005 פונו היישובים על ידי ממשלת ישראל במסגרת תוכנית ההתנתקות. בחבל עזה התגוררו ערב ההתנתקות כ-8,600 יהודים ו-600 בדואים (בדהנייה ובמאווסי), רובם בגוש קטיף.
אוכלוסיית גוש קטיף הייתה כחצי אחוז מכלל האוכלוסייה ברצועת עזה, אך הגוש ישב על כרבע משטח הרצועה ותפס כשליש מקו החוף של הרצועה.
היסטוריה > לפני מלחמת העצמאות

בסביבות שנת 1925 הציעו הבריטים לקרן הקיימת לרכוש את דיונות החול של גוש קטיף לצורך התיישבות, אולם ההצעה נדחתה בנימוק שהאדמות אינן מתאימות לעיבוד חקלאי. במוצאי יום הכיפורים תש"ז (1946) הוקם מדרום לעיר עזה כפר דרום כחלק מ-11 הנקודות. תושביו עזבו אותו לאור כיבושה של רצועת עזה בידי מצרים במלחמת העצמאות.
היסטוריה > לאחר מלחמת ששת הימים > רקע

במלחמת ששת הימים נכבשו רצועת עזה וחצי האי סיני בידי צה"ל. לאחר המלחמה היה קונצנזוס בממשלת ישראל שרצועת עזה תישאר בשליטה ישראלית עד שתסופח באופן רשמי, היות שנכללה בגבולות ארץ ישראל המנדטורית ואף מדינה אחרת לא טענה לריבונות עליה. בהתאם לכך, במשך כשנה ניסתה ממשלת ישראל לצמצם ככל האפשר את מספר הערבים החיים ברצועת עזה, ובפרט את אוכלוסיית הפליטים, באמצעות תוכנית ששימרה במכוון רמת חיים נמוכה ורמת אבטלה גבוהה ברצועה, וסיפקה תמריצים למשפחות וליחידים תמורת הגירתם מעזה, בעיקר לירדן.
היסטוריה > לאחר מלחמת ששת הימים > תוכנית

ראשיתו של הגוש הייתה בהצעתו של יגאל אלון ב-9 במאי 1968 לממשלה להקים שני יישובים אזרחיים או היאחזויות נח"ל בין עזה לרפיח, כחלק מתוכנית אלון ותוכנית חמש האצבעות, שמטרתה ביתור חבל עזה בידי חמישה גושי התיישבות יהודיים. אלון נימק את הצורך בהקמתם היישובים בלשון זו: "קיימות משבצות קרקע אשר בהכשרה לא יקרה ניתן להכשירן. להתיישבויות אלו חשיבות עליונה לעתיד המדיני של הרצועה על ידי כך שהן מפצלות את הרצועה דרומה מהעיר עזה. כמו כן, קיימת חשיבות ביטחונית רבה לנוכחות יהודית בליבה של עזה."
היסטוריה > לאחר מלחמת ששת הימים > התנחלויות ראשונות

התנחלות ראשונה באזור גוש קטיף הוקמה בסוף מאי 1973, בדמות היאחזות הנח"ל קטיף, שנקראה בתחילה גדיש. על פי התוכנית, הייתה כוונה להקים במקום שניים–שלושה מושבים דתיים ומרכז אזורי. התוכניות התקדמו לאיטן, ובראשית 1977 אוזרחה ההיאחזות קטיף ונקראה נצר חזני. בטקס האיזרוח אמר יצחק רבין, ראש הממשלה דאז, כי "זהו יום גדול למדינה ולהתיישבות, יום המסמל את ביסוס אחיזתנו באזור, שמאז מלחמת ששת הימים נעשה לחלק בלתי נפרד מהמדינה וביטחונה".
באותה שנה הוחל בהקמת המושב קטיף ותוכננו שלושה יישובים נוספים: קטיף ג' = גני טל, קטיף ד' = גדיד וקטיף ה' = גן אור. בסוף 1978 טרם נבנה במקום בית ספר או בית כנסת ונותרו בשלושת היישובים דירות ריקות.
היסטוריה > לקראת ולאחר הסכם השלום עם מצרים

במאי 1979 הוקמה מועצה אזורית חוף עזה, שהקיפה את שלושת המושבים ואת מורג בדרום החבל. בעקבות הסכם השלום עם מצרים, דובר ב-1979 בהרחבת הגוש לשמונה עד עשרה יישובים. עוד בתחילת 1979 הוקמה בדולח במסגרת ניסיון לקבוע עובדות בשטח, ובתחילת 1980 הוקמה היאחזות נח"ל גן אור. בספטמבר 1980 הוקמה ההיאחזות גדיד, שתוכננה גם כבסיס למרכז האזורי נווה דקלים. מנגד עלתה בסוף 1979 הצעתו של אברהם כ"ץ-עוז לפרק את יישובי הגוש ולהעביר את רצועת עזה לידי מצרים. גוש קטיף הוקם על אדמות מדינה שלא היו בשימוש, כך שלמרות טענות שנשמעו מתושבי עזה נגד הקמתו, נתקלה הקמת הגוש באדישות מצד הפלסטינים, בעיקר מכיוון שהגוש נוסד על שטח חולי שהיה ברובו לא-מיושב ולא-מעובד, והיו אף שטענו כי הפלסטינים שמחים על הפיתוח הכלכלי הנלווה להקמתו.
לאחר פינוי סיני הוקמה נווה דקלים כמרכז אזורי של הגוש, וכן הוקמה עצמונה, שאזרחה את ההיאחזות בדולח באזור הדרומי של הגוש.
עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה, בשנת 1987, סבלו תושבי גוש קטיף מהתקפות טרור חוזרות ונשנות מצד הפלסטינים. בשנות ה-90 ובתחילת שנות ה-2000 קמו בגוש כמה מאחזים כתגובת התרסה נגד הטרור הפלסטיני. בשנת 2003, אחרי הבחירות לכנסת השש עשרה, החל ראש הממשלה אריאל שרון לגבש יוזמה לנסיגה חד-צדדית מרצועת עזה – היא תוכנית ההתנתקות. על היוזמה הודיע בכנס הרצליה 2004, ובתגובה החלו תושבי גוש קטיף להתארגן למאבק נגד הפינוי. למרות הפגנות המוניות רבות, והחלטתם של מתפקדי הליכוד כנגד התוכנית במשאל שהבטיח שרון לכבד אך הפר את הבטחתו, המשיכה הממשלה בהליכים לאישור התוכנית. ב-2005 אושר חוק פינוי-פיצוי והחלו ההכנות לביצוע התוכנית.
ב-15 באוגוסט 2005 (י' באב התשס"ה) החל הפינוי מגוש קטיף. פינוי היישובים שבגוש קטיף הביא להפגנות מחאה ואבל מצד התושבים המקומיים, אך ברוב המקרים – ללא אלימות משמעותית (בלטו בחריגותם האירועים בכפר דרום). הפינוי הסתיים כעבור שבוע, וב-12 בספטמבר עזבו כוחות צה"ל את רצועת עזה.
בגוש פעלו שישה בתי ספר ותלמודי תורה, שלושה מוסדות תיכוניים, שש ישיבות, שלוש כוללים, ארבע מדרשות ומכינה קדם צבאית. רק מעט מהמוסדות הוקמו מחדש אחרי ביצוע תוכנית ההתנתקות.
יישובים

גוש היישובים עצמו היה ממוקם בין רפיח לדיר אל-בלח, אולם היות שהמועצה האזורית חוף עזה, שהייתה הרשות המוניציפלית הוסמכה על כלל היישובים הישראליים ברצועת עזה, צורפו אל הגוש באזכורים רבים גם היישובים מצפון ומדרום לגוש, שיפורטו מיד. בגוש עצמו נמצאו שישה עשר היישובים הבאים, ושני מאחזים:
נווה דקלים (הגדול שביישובי גוש קטיף)
מורג
גדיד
גן אור
בדולח
בני עצמון
כרם עצמונה (הרחבה של בני עצמון)
שליו
פאת שדה
כפר ים
רפיח ים. עד לפינויו, היישוב המערבי ביותר במדינת ישראל (עד לנסיגת צה"ל מסיני היה תואר זה שייך לשלהבת)
שירת הים
קטיף
גני טל
נצר חזני
תל קטיפא
ברצועת עזה שכנו חמש התנחלויות נוספות: כפר דרום, נצרים ושלוש התנחלויות התוחמת הצפונית: אלי סיני, דוגית וניסנית.
יישובים > מאחזים

מלבד ההתנחלויות שהוקמו ברצועה, הוקמו בגוש קטיף שני מאחזים בשנת 2004, לקראת מימוש תוכנית ההתנתקות:
מאחז "תפארת ישראל" כלל בית כנסת עם שם זהה, ונקרא על שמם של ישראל לוטטי, חייל גבעתי שנהרג במוצב במורג, וכן על שמה של האזרחית תפארת טרטנר שנהרגה מקסאם שנחת עליה בנווה דקלים. המאחז פונה לאחר עימות אלים כאשר חיילי גדוד 51 של גולני שנשלחו למקום הפינוי התעמתו עם בנות האולפנה ששהו באזור.
מאחז "מעוז הים", הוקם במלון חוף הדקלים הנטוש. גם הוא פונה לאחר התנגדות רבה של התושבים ששכרו את המלון על מנת לשכון בו לקראת ההתנתקות.
כלכלה

טרם ההתנתקות הועסקו 65% ממועסקי גוש קטיף בשירות הציבורי. חקלאות היוותה ענף חשוב בגוש. חקלאי גוש קטיף עיבדו, באמצעות אלפי פועלים פלסטינים ומאות תאילנדים, 4500 דונם אדמה, רובם חממות, וייצרו 320 אלף טון תוצרת חקלאית בשנה, בערך כספי של חצי מיליארד ש"ח. 65% מייצוא ירקות החממה האורגניים בישראל ו-90% מירקות העלים ללא חרקים בישראל גודלו בגוש קטיף. סיורים חקלאיים אורגנו בגוש קטיף עבור חקלאים ומגדלים שרצו להתרשם מהחקלאות בגוש קטיף ומשיטות העבודה של חקלאי הגוש.
בגוש קטיף היו שני אזורי תעשייה, אחד בנווה דקלים בו היה מפעל גדול למתכת בשם מפעל חרושת קטיף, ואחד בקטיף. מלבד זאת הייתה בגוש גם משתלה, משתלת עצמונה אשר עד פינויה הייתה המשתלה השנייה בגודלה במדינה לצמחי בית (משתלת שפר בכפר ביאליק היא הכי גדולה). ענף חקלאות שלמעשה הומצא בגוש קטיף היה ירקות ללא חרקים אשר ארוזים בשקית - שוק שנכון ל-2005 הוערך בכמעט 200 מיליון שקלים, החברה הראשונה שעסקה בתחום הייתה חברת עלי קטיף מכפר דרום.
פנאי

בגוש קטיף היו ארבעה חופי רחצה: חוף התמרים, חוף דקלים, חוף נצרים וחוף אשלים. חלק מהחופים היו נפרדים (על ידי מחיצה המפרידה בין גברים ונשים), וחלקם במתכונת של "חוף משפחה" - כך שמשפחה מצומצמת הייתה יכולה לשבת בו ללא זרים. כמו כן סמוך ליישוב נווה דקלים היה קיים מלון "חוף הדקלים" השוכן בסמוך לחוף הים, מלון זה ננטש עם פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, ויושב מחדש לקראת ההתנתקות במהלך 2005 על ידי מתנגדי התוכנית ששכרו את המקום מבעליו ושינו את שמו ל"מעוז הים". ביוני 2005 פונו השוהים מהמקום, והאתר הוכרז על ידי צה"ל כשטח צבאי סגור. לצד החופים היו בגוש קטיף שני פארקים גדולים: פארק האגם וה"קטיפארי" (מעין פינת חי מורחבת).
מנחת תעופה

בתחילת שנות התשעים נחנך בגוש-קטיף מנחת למטוסים קלים, שפעל כעשר שנים. המנחת הוקם בין גני טל לנווה-דקלים, אורך מסלולו היה 800 מטרים. חברת "נשר" הפעילה קו תעופה סדיר משדה-דב למנחת קטיף.
המנחת נועד לשרת בעיקר את מתארחי מלון חוף הדקלים. עקב האינתיפאדה הראשונה בית המלון סבל קשות מאובדן הכנסות עקב החשש להגיע למקום. ההנחה הייתה שמתן אפשרות להגעה מהאוויר יעיר מחדש את בית המלון. בשלב הראשון פעל הקו באורח סדיר פעמיים ביום שלוש פעמים בשבוע, בית המלון הפעיל הסעות אל המנחת ובחזרה בשעת נחיתת המטוסים. בחברת "נשר" תכננו גם הקמת בית הספר לטיסה במנחת, שישמש את תושבי הנגב המערבי.
בסופו של דבר התברר שמספר הטסים לא מצדיק החזקת קו קבוע. בנוסף, ככל שהתקדמו התהליכים המדיניים במסגרת הסכמי אוסלו, הפעילות במנחת דעכה, עד שצה"ל אסר לחלוטין באמצע שנות ה-90 על טיסות מטוסים בשמי גוש קטיף. לקראת פינוי גוש קטיף ותוכנית ההתנתקות המנחת איבד את תפקידו ופונה יחד עם תשתיות האזור.
התקפות טרור על הגוש

יישובי גוש קטיף והכבישים המובילים אליו אובטחו על ידי אוגדת עזה. החל מפרוץ האינתיפאדה הראשונה בשנת 1987, היו יישובי הגוש ותושביו מטרה למאות התקפות טרור מצד הפלסטינים. בשנות השמונים היו אלה יידוי אבנים ובקבוקי תבערה לעבר מכוניות ישראליות בצירי הנסיעה ברצועה. בשנות התשעים, ירי והנחת מטעני חבלה נגד מכוניות ישראליות בציר התנועה וסכינאות בנקודות חיכוך בין הישראלים לפלסטינים.
בשנת 2001 חלו תמורות ושינויים במאפייני הטרור. זאת כתוצאה מההערכות הנרחבת של צה"ל באמצעי מיגון וביטחון ביישובים ובצירי התנועה. משנים אלו ועד פינוי היישובים, רוב ההתקפות כללו הפגזה במרגמות. בחלוף הזמן פיתחו הפלסטינים רקטה מאולתרת בשם "קסאם". המאמצים לפגוע בישראלים בצירי התנועה לא פסקו.
ציר כיסופים וגשר מור הצמוד אליו, שהיה באותה עת כביש הגישה היחיד לגוש ושעובר בין דיר אל באלח לח'אן יונס, שימש כמטרה עיקרית לפיגועים מצד המחבלים. בשנת 1989 נרצח במקום אביגדור דהרי על ידי פלסטיני תושב מחנה הפליטים נוסייראת בפיגוע דריסה. במהלך השנים ביצעו מחבלים אלפי פיגועי ירי, בחסות פרבריה הצפוניים של ח'אן יונס, ובהם נרצחו ישראלים רבים. פיגוע הירי החמור מכולם בציר היה רצח טלי חטואל וארבע בנותיה. בנוסף להתקפות על הציר, בוצע מספר ניכר של ניסיונות חדירה אל עבר יישובי גוש קטיף, רובם סוכלו על ידי צה"ל, אם כי מספר פעמים המחבלים הצליחו לחדור אל אזורי החממות ולפגוע בעובדים ששהו שם.
בנוסף לפיגועי הירי, תושבי גוש קטיף חיו תחת הפגזה מתמדת מצד הפלסטינים. 5904 פצצות מרגמה ורקטות קסאם נורו אל עבר יישובי הגוש מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה. ההפגזות התבצעו בתדירות כמעט יומיומית ורובן מאזור ח'אן יונס.
החל מפרוץ האינתיפאדה השנייה ועד למבצע עופרת יצוקה נהרגו 97 אנשי כוחות ביטחון ישראליים בידי פלסטינים ברצועת עזה.
מתנגדי ההתנתקות טענו שהיישובים משמשים חומת מגן ליישובי הנגב המערבי ומונעים ירי רקטות עליהם ועל ערים עורפיות כגון אשקלון, נתיבות, קריית גת ואף אשדוד. לדידם, העובדה כי לאחר ההתנתקות נמשך ירי הקסאמים לעבר יישובים שמחוץ לרצועת עזה, ואף הגיע לנקודות צפוניות מבעבר, מהווה הוכחה לטענתם.
מאידך, תומכי ההתנתקות טענו כי היישובים היו ממוקמים במובלעת מבודדת בדרום-מערב הרצועה, ולכן לא חצצו בינה ובין שטחי ישראל ולא יכלו להגן על ישובי עוטף עזה, אלא רק העמיסו על מערכת הביטחון בכך שחייבו הגנה צבאית קבועה שהביאה לקרבנות רבים. כמו כן נטען שהשליטה ברצועת עזה על כמיליון וחצי תושביה הפלסטינים מהווה מעמסה דמוגרפית, כלכלית, ביטחונית ומוסרית על מדינת ישראל.
לאחר ההתנתקות > שטחי היישובים שפונו

מאז שעזבו כוחות צה"ל את ההתנחלויות שברצועת עזה עם השלמת תוכנית ההתנתקות, נותר רובו המוחלט של השטח שננטש שומם. הפלסטינים החיים באזור כמעט ולא עשו שימוש בשטח שננטש וגם לא בחממות שהושארו בשלמותן. השימושים המשמעותיים ביותר שנעשו הם שימוש בבניין בית הספר האזורי בנווה דקלים לאוניברסיטת אל-אקצא (הנשלטת על ידי חמאס) ובניית מחנות אימונים צבאיים באזור התעשייה ביישוב. וכמו כן שוגרו בידי ארגוני הטרור משטחי הגוש המפונה[דרוש מקור] רקטות קסאם רבות אל עבר ערי הדרום.
לאחר ההתנתקות > חזרה לרצועת עזה

לאחר טבח שבעה באוקטובר החלו גורמים שונים, בהם ארגון "נחלה", לקרוא לחזרה להתיישבות בחבל עזה, בטענה שרצועת עזה היא חלק מארץ ישראל ושההתנתקות גרמה לפיתוח הטרור ברצועת עזה. בנימין נתניהו נשאל על הסוגיה וענה שהתיישבות בעזה "אינה ריאלית". ביום העצמאות התשפ"ד צעדו בשדרות רבבות אנשים בקריאה לשוב להתיישבות בחבל עזה, והיו אירועים נוספים שבהם הביעו את קריאה זו.
לאחר ההתנתקות > הנצחה

ספר קינות גוש קטיף לתשעה באב, כולל י"ט קינות מרבנים אישי ציבור ותושבים
בשנת 2006 הוציאו ידידיה מאיר וסיון רהב-מאיר את הספר "ימים כתומים: ההתנתקות - החשבון והנפש", ספר המציג שיח בין גורמים מימין ומשמאל על סוגיית תוכנית ההתנתקות.
באוגוסט 2008 הוקם מוזיאון גוש קטיף בירושלים המנציח את החיים בגוש קטיף וההיסטוריה של יהדות חבל עזה מתקופת החשמונאים וההתנתקות. במקום ציר הזמן היסטורי, סרטים, גלריית תערוכות, ומוצגים רבים על יהדות עזה וגוש קטיף.
בשנת 2009 הוקם המרכז להנצחת מורשת גוש קטיף וצפון השומרון ביישוב ניצן. במקום קיים מרכז מבקרים חווייתי המספר את סיפור ההתיישבות בגוש קטיף וכן ארכיון ומרכז מחקר. מרכז קטיף מוציא לאור ספרים ומחקרים שונים, מפיק סרטים, מקיים ימי עיון וכנסים.
ב-30 ביולי 2008 אישרה הכנסת הקמת מרכז הנצחה לגוש קטיף לפני פינויו. באותו חודש הנפיק דואר ישראל בול זיכרון להתיישבות היהודית בגוש קטיף.
ב-9 בספטמבר 2008 עירית אשקלון קראה לארבעה רחובות בשכונת "הנשיא הרצוג" על שם יישובים בגוש קטיף. הרחובות נקראו על שם ניסנית, מורג, אלי סיני וכפר דרום. כמו כן נחנכה בעיר "כיכר גוש קטיף".
ב-2008 הוציאה הסופרת אסתר שטרייט-וורצל את הספר "קיץ כתום", רומן המספר על "גירוש גוש קטיף" ונוקט עמדה המתנגדת לתוכנית ההתנתקות.
מספר מוזיקאים, בהם קרני אלדד ואריאל זילבר, הוציאו אלבומים המתעדים את המחאה נגד תוכנית ההתנתקות וכוללים חלק מהשירים ששימשו את המפגינים כנגד התוכנית.
משרד החינוך קבע את התאריך כ"ב בשבט, בו עלו ליישוב הראשון בחבל עזה (נצר חזני), כיום הנצחת גוש קטיף.
בשנת 2009 ביצע החזן והפייטן משה חבושה את הפיוט "לך נשיר" מאלבומו "קל כנשר", מלותיו נכתבו על ידי מיכאל כהן.
ב-2015 הוציא חנן בן ארי שיר לזכר גוש קטיף בשם ”אמא אם הייתי”.
במספר יישובים נקראו רחובות על שם יישובי גוש קטיף, בהם נתיבות, הושעיה, מבוא חורון ואלעזר. בירושלים הקימה עיריית ירושלים בפברואר 2017 את כיכר גוש קטיף בסמוך למוזיאון גוש קטיף.
ראו גם

תוכנית ההתנתקות
שיקום מפוני גוש קטיף וצפון השומרון
קטיף.נט
ציר כיסופים
צומת גוש קטיף
לקריאה נוספת

אריק יפת: על הניסים - סיפורים מגוש קטיף, הוצאת ספרית נצרים, תשס"ה, 2005.
חגי הוברמן: שורשים בחולות, הוצאת מדרשת נצרים, תשס"ה, 2005.
מירי צחי, קטיף: תשעה ימים באב, תמונות מאבק, הוצאת מקור ראשון, 2006.
אלישיב רייכנר, כתום המאבק: גוש קטיף במערכה, למשכל - ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2010.
שרה אהרוני, כשהשמים התקרבו לאדמה, בהוצאת ספרית מעריב, 2011
נעמי אלדר, חגי הוברמן, אלבום גוש קטיף, הוצאת מרכז קטיף להנצחת מורשת גוש קטיף וצפון השומרון, 2015
דורי, נ' (2018). ההיבטים הספרותיים בקינות גוש קטיף. חמדעת, י, 119-93.
גדעון גכטמן

| --- | --- |

גדעון גכטמן
 לידה:  17 בדצמבר 1942 אלכסנדריה, מצרים
 פטירה:  27 בנובמבר 2008 (בגיל 65) ישראל
 לאום:  יהודי, ישראלי
 מקום לימודים:  מכון אבני (1962)  מכללת אילינג, המרסמית' ומערב לונדון (1970)  מכללת אילינג לאמנות (1963)  אוניברסיטת תל אביב (1976) 
 תחום יצירה:  פיסול
 זרם באמנות:  אמנות מושגית
 הושפע על ידי:  ג'וזף קוסות' (Joseph Kosuth)
 
מודעת אבל בעיתון "הארץ", 28 בנובמבר 2008.
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
גדעון גכטמן (17 בדצמבר 1942 - 27 בנובמבר 2008) היה אמן ופסל ישראלי. יצירתו של גכטמן מנהלת דיאלוג עם נושא המוות ודנה בקשר שבין הביוגרפיה האישית של האמן לבין מעשה האמנות ואופן הצגתה.
גלריה

חשיפה (1973)
מיצב בגלריה יודפת
עבודה עברית (1975), תצלום תיעודי.
מודעת אבל (1975)
תצלום תיעודי
פירמידה, (1978)
תצלום על עץ
מראה מיצב בגלריה נעמי גבעון (1984)
עגלה (1982-1984)
עץ, פורמייקה, ברזל, גומי ונחושת. בסיס עשוי מציור סופרלק על עץ
מודעת אבל (1984)
סופרלק על עץ לבוד, 79.5X103.5 ס"מ.
מיטות (1985)
מיצב בגלריה הקיבוץ
כד (1992)
פיברגלס וצבע. בית המשפט המחוזי, תל אביב-יפו. גרסה מוגדלת לעבודה משנת 1985
הכנה למאוזולאום מס' 1 (1988)
מראה הצבה בסדנאות האמנים, ירושלים
אקו (1992)
צמד חמד (1995)
מראה הצבה במשכן לאמנות על שם חיים אתר
חדוה (1996)
מראה הצבה בגלריה שלוש
יותם (2000/1999)
מיצב במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
טווס (1999)
מתוך "יותם", מראה הצבה במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, אוסף מוזיאון ישראל
מתקן שיגור (2008)
מראה הצבה בגלריה שלוש
השכלה

1961-1962 מכון אבני, ת"א
1962-1963 בי"ס אילינג לאמנות, לונדון
1968-1971 מכללת המרסמיט לאמנות, לונדון
1975-1976 פילוסופיה ותולדות האמנות, אוניברסיטת תל אביב.
הוראה

1992-1971
1975-1972 – בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1992-1971 – המדרשה למורים לאמנות, רמת השרון
קלישר, תל אביב
2003-2002 – המדרשה, מכללת בית ברל
מוסררה, ירושלים
2005-2003 – מרצה בכיר, בית הספר לאמנות - המדרשה, מכללת בית ברל
תערוכות יחיד

1973 - "חשיפה", גלריה יודפת, תל אביב
1984 - גלריה גבעון, תל אביב
1985 - "מיטות", גלריה הקיבוץ, תל אביב
1988 - "הכנה למאוזולאום מס' 1", גלריה איקה בראון, ירושלים
1992 - "אקו", גלריה בוגרשוב, תל אביב
1996 - "חדווה", גלריה שלוש, תל אביב
1999 - "יותם", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
2001 - "אטיוד", גלריה שלוש, תל אביב
2003 - "חדווה, גדעון וכל השאר", בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב
2007 - "Dead-Line", בית קנר, ראשון לציון
2008 - "מתקן שיגור", גלריה שלוש, תל אביב
2012 - "פרפרים & פירמידות", גלריה שלוש, תל אביב
2013 - "גדעון גכטמן, 2008-1942", מוזיאון ישראל, ירושלים.
מבחר פרסים

1970 - "צעירים בני זמננו", האקדמיה המלכותית לאמנויות, לונדון
1993 - פרש שרת המדע והאמנויות ליוצרים בתחומי האמנויות הפלסטיות
1995 - פרס מוזיאון תל אביב לאמנות לאמן ישראלי
1997 - פרס בנק דיסקונט לאמן ישראלי, מטעם מוזיאון ישראל
1999 - פרס ע"ש ג'ורג' וג'נט ג'פין, קרן התרבות אמריקה-ישראל
2002 - פרס מטעם מוזיאון חיפה לאמנות
2006 - פרס מפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית מטעם שר התרבות.
לקריאה נוספת

אזולאי, אריאלה, אימון לאמנות: ביקורת הכלכלה המוזיאלית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000
בן-נפתלי, מיכל, "מות המחבר: הערות שוליים לגדעון גכטמן", בתוך: המדרשה, גיליון מס' 12, סתיו 2009
גכטמן, גדעון, "ריאיון עם אורי הס ומשה ניניו", קו 9, ינואר 1989
מירון, איה, גדעון גכטמן, 2008-1942, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2013
סואן, יונתן, "טיוטה לאחרית דבר, על אפשרות של קריאה מטפיזית בגדעון גכטמן", בתוך: המדרשה, גיליון מס' 12, סתיו 2009
סימון, יהושע, "מות המחבר - מותגים, גולגולות ומודעות אבל: מחשבות בעקבות עבודתו של גדעון גכטמן", בתוך: המדרשה, גיליון מס' 12, סתיו 2009
הערות שוליים

↑  עפרת, גדעון, גדעון גכטמן, עבודות 1986-1972, הוצאת סתוית, תל אביב, 1986 (ללא מספרי עמודים).
↑  ראו: "גדעון גכטמן בשיחה עם אורי הס ומשה ניניו, קו, מס' 9, ינואר 1989, עמ' 39.
↑  דנה גילרמן, אתם לא רואים שאני הולך באוויר, באתר הארץ, 31 במאי 2007
↑  ראו: "גדעון גכטמן בשיחה עם אורי הס ומשה ניניו, קו, מס' 9, ינואר 1989, עמ' 37.
↑  גדעון גכטמן - ארכיב.
↑  ראו: סולימאן, אבשלום, גדעון גכטמן: מתקן שיגור, 2008, גלריה שלוש, תל אביב, 2008.
↑  דנה גילרמן, גדעון גכטמן 1942-2008, באתר הארץ, 30 בנובמבר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 272639  NLI: 987007285950105171  GND: 143354981  ISNI: 0000 0000 4805 4359  LCCN: nr93030059  PIC: 386765  SUDOC: 187535884  ULAN: 500482633  VIAF: 12181588   WorldCat (עם VIAF): 12181588
ספר חגי

| --- | --- |

 
 שפה:  עברית 
 תקופת התרחשות:  שיבת ציון
 סוגה:  ספרי נבואה 
 מספר פרקים:  2
 מספר פסוקים:  38
 סדרת ספרים:  תרי עשר
 הספר הקודם:  ספר צפניה
 הספר הבא:  ספר זכריה
 דמויות מרכזיות:  חגי
 
חַגַּי הוא אחד מספרי התנ"ך. הוא הספר העשירי בקובץ תרי עשר והוא קודם לשני הנביאים האחרונים המופיעים בו, זכריה ומלאכי. הוא נקרא על שם הנביא המוסר את דבר ה', חגי. הספר מתמקד בעידוד שבי ציון לבנות את בית המקדש השני.
חלוקת הספר

ספר חגי כולל שני פרקים המכילים ארבע נבואות. הנבואה הראשונה מתחילה בפרק א' עם מסירת דברי ה' בידי חגי ומסתיימת בפסוק י' ונאמרה בחודש החמישי. הנבואה השנייה: פרק ב' פסוקים א'-ט'. הנבואה השלישית גם היא בפרק ב' מפסוק י' עד י"ט ונבואה הרביעית חותמת את הספר בפסוקים כ' - כ"ג. שתי הנבואות האחרונות נאמרו באותו יום. כל נבואה היא יחידה עצמאית, אך בין היחידות קיימים קשרים לשוניים ורעיוניים.
נוסח הספר ולשונו

הקשיים בלשון ובסגנון העולים מהספר נובעים לדעת חוקרים מהתהליך בו נמסר ספר חגי. במגילת תרי עשר אשר נמצאה במערות מורבעת בנחל דרגה השתמרו חלקים מהספר. מעטים ההבדלים הקיימים בין המגילה שנמצאה לספר בנוסח המסורה. זמן כתיבת המגילה שנמצאה, מתוארך למאה ה-2 לפנה"ס ובזמן זה קיים היה נוסחו הסופי של הספר. לעומת זאת קיימים הבדלים בין נוסח הספר לנוסח תרגום השבעים. ייתכן והבדלים אלה הם קשיים אשר עמדו לפני המתרגם עם הקשיים הלשוניים נושאים שזימן לו הכתוב. לעיתים הושמטו מילים וייתכן כי עמדו לפני המתרגם נוסחים שונים ולכן באו הבדלים אלה לידי ביטוי.
על פי הברייתא, ספר חגי נכתב בידי אנשי הכנסת הגדולה: "ירמיהו כתב ספרו, וספר מלכים, וקינות. חזקיה וסיעתו כתבו (ימש"ק סימן): ישעיה, משלי, שיר השירים, וקהלת. אנשי כנסת הגדולה כתבו (קנד"ג סימן): יחזקאל, ושנים עשר, דניאל, ומגילת אסתר. עזרא כתב ספרו, ויחס של דברי הימים עד לו."
הספר נכתב בצורה פרוזאית. לשון הספר לטענת מרדכי זר-כבוד היא "פשוטה ועממית". בספר רבים צירופים כבולים קצרים וביטויים המאפיינים רק את ספר זה. בספר חגי שזורים "צלעות מקבילות", תבניות חוזרות. העברית המקראית הטבועה בספר חגי מקורה, בעליית עזרא ונחמיה. העברית בספר אופיינית ללשון הבתר גלותית. שאלות רטוריות רבות מצויות בספר המחזקות את האופי הדיווחי המיוחד לספר. יש הסוברים כי סגנונו של ספר חגי הנע בין שירה לפרוזה תורם לתחושה כי הנוסח משובש. אין בו את הזרימה האופיינית לפרוזה ואין בו את המקצבים האופייניים לשירה.