stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ע'אבסייה

| --- | --- |
שלט הנצחה בשטח בו עמד הכפר
שלט הנצחה בשטח בו עמד הכפר
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז הגליל
 נפה:  נפת עכו
 שפה רשמית:  ערבית
 שטח:  11,786 דונם (1945)
 גובה:  75 מטרים
 סיבת נטישה:  מלחמת העצמאות
 תאריך נטישה:  21 במאי 1948
 יישובים יורשים:  נתיב השיירה, יחיעם, געתון, עברון, שבי ציון
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  690 (1945)
 קואורדינטות:  33°00′02″N 35°09′00″E﻿ / ﻿33.000525°N 35.14996389°E﻿ / 33.000525; 35.14996389 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הגליל המערבי מוגדלת) ע'אבסייה(למפת הגליל המערבי רגילה) ע'אבסייה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ע'אבסייה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ע'אבסייה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ע'אבסייה (בערבית: الغابسية) היה כפר ערבי בגליל המערבי, דרומית-מזרחית לנהריה. בתקופת המנדט נכלל ע'אבסייה בנפת עכו.
היסטוריה

מסגד הכפר הוקם בתחילת המאה ה-19, בתקופת שלטונו של אביו של עבדאללה פאשא באזור.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1875.
סקר הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1881 מציין שבכפר כ-150 תושבים, בתיו בנויים מאבן, הוא מוקף עצי תאנה וזית ומים זמינים בו בשפע..
תושבי הכפר השתמשו במעיינות הסמוכים עין אל עסל (כיום עין צוף), אל ע'אואר ואל-מפשוח (כיום עין שפע) וכן במי נחל געתון.
במפקד של 1922 נמנו 427 תושבים בכפר, כולם מוסלמים.
סקר הכפרים המנדטורי משנת 1945 אמד את אוכלוסיית הכפר ב-690 תושבים. שטחי הכפר השתרעו על פני 11,771 דונמים.
על פי החלטת החלוקה נועד הכפר להשתייך למדינה הערבית.
בתקופת המנדט הבריטי שיתפו תושבי הכפר פעולה עם היישוב היהודי ועם הש"י של ההגנה.
בסמוך לכפר הותקפה בסוף מרץ 1948 שיירת יחיעם, בה נהרגו 46 לוחמים של ההגנה. בעל המשמר נטען שרוב תושבי הכפר כרתו ברית עם ההגנה והעבירו ידיעות ונשק לתושבי היישובים היהודיים בסביבה. בדבר, לעומת זאת, נטען שתושבי הכפר היו מראשי הפורעים שהשתתפו בהתקפה על שיירת יחיעם. לאחר כיבוש הכפר על ידי צה"ל במבצע בן עמי, גורשו תושביו מבתיהם ב-26 במאי 1948. יש גרסאות שונות לגבי כיבוש הכפר. בספר חטיבת כרמלי נכתב שתושבי הכפר נכנעו ונשארו במקום, בעוד עדויות אחרות מספרות שכמה מתושבי הכפר נהרגו ובעקבות זאת השאר ברחו.
תושבי הכפר עברו להתגורר זמנית בכפרים ערביים נטושים סמוכים, א-שייח' דאוד וא-שייח' דנון.
באביב 1949 שבו חלק מהתושבים לכפר, ובסוף 1949 הורשו חלק מהתושבים לשהות זמן מה בכפר לצורך מסיק זיתים.
ב-24 בינואר 1950 הורה צה"ל לתושבי הכפר להתפנות וב-26 בינואר הושלם גירושם.
התושבים פונו לשיח' דנון, אך הועברו בסופו של דבר למזרעה. אדמות הכפר נמסרו לידי יחיעם, געתון, עברון ושבי ציון.
שלושה מהתושבים פנו לבג"ץ. בנובמבר 1951 הורה בג"ץ להחזיר לכפר 31 מתושביו בגלל שהצו להפיכת הכפר לשטח סגור לא פורסם ברשומות. בעקבות זאת, פרסם שר הביטחון צו חדש רטרואקטיבי והתושבים גורשו מהכפר. התושבים פנו שוב לבג"ץ. אחד מהם - שייח' רבאח עווד - אף שלח מכתב לראש הממשלה ובו התלונן על כפיות הטובה של הרשויות 
כלפיו. תחילת 1955 התקיים משא ומתן בין התושבים לרשויות, בחסות השופט משה לנדוי על פיצוי התושבים.
בינואר 1955 פוצצו חמישה בתים בכפר הנטוש באימון של הצנחנים, בניגוד לפקודה מפורשת ולהוראה של בג"ץ שאסר על הריסת בתי הכפר. שאר הבתים נהרסו בתחילת 1958 כדי שלא יהפוך למשכן למסתננים. בעיתונות נטען שההריסות נעשו בניגוד לצו של בג"ץ שהורה להקפיא את המצב בכפר. 
בחלק המערבי של הכפר הוקמה מעברה לעולים, רובם מעיראק. מאוחר יותר הפכה המעברה ליישוב הכפרי, נתיב השיירה.
בקשתם של תושבי הכפר בשנת 1972 לחזור לכפרם נדחתה על ידי ממשלת ישראל. בשנת 1977, בעקבות התבטאויות שתמכו בדרישת תושבי איקרית ובירעם לחזור לכפריהם, העלו תושבי ע'אבסייה גם הם את הדרישה לשוב לכפרם.
מן הכפר נותרו המסגד ובית הקברות. במשך שנים שימש המסגד כמחסה לרועים מפני הגשם. בשנת 1995 שיפצה עמותת יוצאי הכפר את המקום ויוצאי הכפר החלו גם להתפלל במקום. במרץ 1997 נאטם המסגד, המתחם גודר והכניסה אליו נאסרה בהוראת מינהל מקרקעי ישראל.
הערות שוליים

↑  נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
↑  Conder and Kitchener, The survey of western Palestine, page 147
↑  יהושע בן אריה ועמירם אורן, יישובי הגליל ערב מפעל ההתיישבות הציוני, בתוך: ארצות הגליל, כרך א', אוניברסיטת חיפה, 1983, עמ' 319
1 2  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, 1949–1956, עמ' 159.
↑  ערביי רבסיה בגליל המערבי נאלצו לעזוב את בתיהם, על המשמר, 30 בינואר 1950
↑  השלטונות מציעים לערביי רבסיה, על המשמר, 21 במרץ 1950
↑  יוסף אלגזי, סודו של השיח' רבאח, הארץ, 4 באפריל 1997
↑  על מי מגן על המשמר?, דבר, 1 בפברואר 1950
↑  מרדכי להב, חמישים שנות הפליטים הפלסטינים: 1948-1999, 2000, עמ' 130-131
1 2 3  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, 1949–1956, עמ' 160.
1 2  קבוצי השומר הצעיר גרשו בנשק ביד ערבים מאדמתם, חרות, 19 במרץ 1950
↑  פונו תושבי כפר ערבי שליד גבול הלבנון, מעריב, 30 בינואר 1950
↑  בחורבות פרוצות לגשם ולקור שוכנים עדיין ערביי רבסיה בגליל המערבי, על המשמר, 5 בפברואר 1950
↑  פרשת ערביי רבסיה נדונה בביה"ד העליון, על המשמר, 21 במרץ 1950
↑  ערביי רבסיה רשאים לחזור לכפרם - פסק ביה"ד העליון, הצופה, 2 בדצמבר 1951
↑  בג"ץ 220/51, אסלן ואחרים נ' המושל הצבאי של הגליל, 30 בנובמבר 1951
↑  פרשת ערביי רבסיה שוב בביה"ד העליון, הצופה, 15 בפברואר 1952
↑  כהן, הלל, ערבים טובים, כתר 2006, ע' 45
↑  הוצע לתושבי רבאסיה לעבד אדמת טרשים, על המשמר, 24 בפברואר 1955
↑  יד נעלמה פוצצה, על המשמר, 20 בינואר 1955
↑  יומן שרת, 23 בינואר 1955
↑  י. אבירן, רבסיה לא יהיה מקלט למסתננים, מעריב, 12 בינואר 1958
↑  עמנואל הראובני, הנוף ינוקה משרידי ההריסות, מעריב, 5 באוגוסט 1965
↑  לא יותר לפליטי יתר הכפרים הנטושים לחזור, דבר, 23 ביולי 1972
↑  יואל דר, תגובות מעורבות על הצהרת עזר וייצמן בעניין איקרית וברעם, דבר, 29 במאי 1977
העיר והכלבים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  מריו ורגס יוסה
 שפת המקור:  ספרדית
 סוגה:  רומן ריאליסטי
 מקום התרחשות:  קייאו 
 הוצאה
 הוצאה:  Editorial Sudamericana 
 הוצאה בשפת המקור:  Seix Barral
 מקום הוצאה:  לימה 
 תאריך הוצאה:  1963
 מספר עמודים:  390
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך:  1974
 תרגום:  יוסף דיין
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 978-965-13-2222-8
 הספרייה הלאומית:  990027000100205171
 
העיר והכלבים (בספרדית: La ciudad y los perros) הוא רומן הביכורים של הסופר הפרואני זוכה פרס נובל מריו ורגס יוסה, שיצא בשנת 1963. הרומן מתאר את שנתם האחרונה של צוערים במדרשה הצבאית "לאונסיו פראדו" בלימה, בירת פרו.
הרומן הוא רומן ריאליסטי, שתואר כאחד מטובי הרומנים באמריקה הלטינית בתקופתו. על אף שזכה לביקורות משבחות ברחבי העולם, בפרו עצמה שרפו עותקים של הספר בטענה שמדובר בתעמולה אקוודורית כנגד המדינה. הרומן מזוהה עם הבום הלטינו-אמריקאי, יחד עם רומנים כגון מאה שנים של בדידות מאת גבריאל גארסיה מארקס.
רקע

מריו ורגס יוסה נולד ב-22 במרץ 1936 בארקיפה, פרו. בשנת 1950, לאחר שגילה כי ורגס יוסה כותב שירה, רשם אותו אביו ללימודים באקדמיה הצבאית לאונסיו פראדו (אנ') בכדי להרחיקו מהשפעתה הנשית של השירה. ורגס יוסה העיד כי בתקופתו באקדמיה הצבאית סבל מאלימות מצד צוערים אחרים. במהלך תקופתו באקדמיה הצבאית החל ורגס יוסה לכתוב סיפורת. ב-1952, לאחר שנתיים באקדמיה הצבאית, עזב ורגס יוסה את האקדמיה ושב אל פיורה להשלמת לימודיו התיכוניים. ב-1953 החל ללמוד באוניברסיטת סן מרקוס בלימה, אחת מהאוניברסיטאות החילוניות היחידות בפרו. בעודו סטודנט עבד כעורך חדשות ברדיו לימה.
בשנת 1957 זכה ורגס יוסה במקום הראשון בתחרות כתיבת סיפורי קצרים, ובעקבות כך נסע לפריז ולמדריד. כששהה במדריד זכה במלגה ללימודים באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד.
רקע > כתיבה

ורגס יוסה החל לכתוב את "העיר והכלבים" זמן קצר לאחר שעזב את האקדמיה הצבאית, ואת מרבית הספר כתב לאורך שנות ה-50. לדברי ורגס יוסה, הכתיבה הייתה דרכו להתנקם באקדמיה ולהתמרד כנגדה. הוא כתב את הספר בעת שגר בפיורה, בעידודם של סביו ודודיו. לעומתם, אביו התנגד לכתיבה. בעת תהליך הכתיבה כונה הספר במספר שמות, תחילה כונה "La morada del héroe" (משכן הגיבור), לאחר מכן כונה " Los impostores" (המתחזים), ולבסוף נבחר השם " La ciudad y los perros" (העיר והכלבים). בדצמבר 1962 זכה כתב היד של "העיר והכלבים" בפרס Premio Biblioteca Breve. ורגס יוסה סיים את הכתיבה בחורף 1961, בעודו שוהה בפריז.
במכתב שכתב לאבלרדו אוקוונדו (ספ') בשנת 1959 תיאר את תהליך הכתיבה כך: ”ברומן אני מתקדם ומתפתל. זה עולה לי בעבודה רבה... אני מבלה שעות שלמות בתיקון עמוד בודד או מנסה לסיים דיאלוג כשלפתע אני מתחיל לכתוב וכותב תריסר עמודים ללא הפסקה. אין לי מושג איך זה מתקדם אבל אני מרגיש שיכור. כתיבה היא הדבר המרגש היחידי שבאמת קיים.”
רקע > פרסום

הספר יצא לאור באוקטובר 1963. לפני פרסומו, עבר הספר צנזורה על ידי משטרו של פרנסיסקו פרנקו, במסגרתה הוחלפו שמונה מילים בספר.
רקע > תגובות

הספר זכה לביקורות מהללות מיד לאחר צאתו, ותורגם במהרה ל-20 שפות. אף על פי כן, בפרו זכה הספר ליחס רע. רשויות המדינה ראו בו ביקורת על יחסי החברה והצבא, וכ-1,000 עותקים של הספר נשרפו על אדמת האקדמיה הצבאית.
רקע > עיבודים

הספר עובד לסרט בשנת 1985 בידי הבמאי הפרואני פרנסיסקו לומברדי.
עלילה > מערכה ראשונה

ארבעה מהצוערים (המשורר, קאוה, בואה והיגואר) באקדמיה הצבאית "לאונסיו פראדו" זורקים קוביית משחק בשירותי המגורים, בכדי לבחור מי מהם יגנוב את המבחן בכימיה מהכיתה הנעולה. קאוה נבחר, ובמהלך הגנבה שובר בשוגג חלון, וכל הצוערים בבית הספר נענשים כשהדבר מתגלה. בלא יכולת לגלות את זהות הגנב, מרתקים אנשי הסגל את הצוערים לתחום מגוריהם בלבד, וכן לוקחים להם את הזכות ליציאה בסוף השבוע. אחד הצוערים, ריקרדו אראנה (המכונה "העבד"), המעוניין לפגוש בחברתו תרזה, מלשין וחושף את קאוה בתמורה לזכות יציאה. בעקבות כך מושעה קאוה והיגואר מחליט כי ינקום במלשין.
מספר ימים לאחר מכן, בעת תרגיל צבאי שמבצעים הצוערים נורה אראנה בראשו ומת.
עלילה > מערכה שנייה

מפקדי האקדמיה הצבאית חוקרים את מותו של אראנה, ומסיקים כי מדובר בתאונה וכי אראנה ירה בעצמו בשוגג. אלברטו, חברו היחיד של אראנה, חושד כי אראנה נרצח על ידי היגואר ומביע את חשדו בפני מפקדו, לוטננט גמבוא. נוסף על כך, מספר אלברטו ללוטננט על מעשים אחרים שמבצעים הצוערים דוגמת מקרי גנבה רבים, מקרי אלימות וקרבות אגרוף בין הצוערים, שתיית משקאות חריפים, עישון, בריחה אל מחוץ לאקדמיה ועוד. הלוטננט ההמום חש מחויב, בשם המוסר, לחקור את ההאשמות. על אף שמספר עבירות חמורות נוספות שביצעו הצוערים מתגלות, מחליטים מפקדי האקדמיה שלא להמשיך בחקירה למען שמו הטוב של המוסד. אלברטו עצמו נסחט כשהתגלה כי כתב סיפורת פורנוגרפית בתמורה לסיגריות ולכסף. בהמשך, מוחזקים היגואר ואלברטו בתא בו הם נלחמים באכזריות. כשהשניים שבים אל המגורים, הצוערים בטוחים כי היגואר הוא האחראי לאירועים ולפגיעה באורח חייהם. היגואר מסרב לאמת את הטענה או להכחישה מכיוון שאינו מוכן להלשין על אף אדם אחר.
עלילה > אפילוג

היגואר מתוודה בפני גמבוא כי הוא רצח את אראנה, אולם בשלב זה ועדת החקירה נסגרה, גמבוא מועבר ליחידה אחרת ואלברטו מכחיש את עדותו בכדי להשלים את חוק לימודיו. היגואר לא נענש, ובתום הספר מתואר כי נישא לאהובתו ועובד כפקיד בנק.
מבנה

הספר מחולק ל-3 חלקים - מערכה ראשונה, מערכה שנייה ואפילוג. כל חלק נפתח באפיגרף הנוגע לשלב בהתפתחות הסיפר. כל חלק מחולק לפרקים - המערכה הראשונה והשנייה מחולקות ל-8 פרקים כל אחת, והאפילוג מכיל פרק בודד. הפרקים מחולקים ל-81 לפסקאות ארוכות, המסופרות בידי ארבעה דוברים: דובר בגוף שלישי שאינו יודע כל, שני מספרים בגוף ראשון - בוא והיגואר - ומונולוג פנימי של אלברטו. כל פסקה מתרחשת בנקודת זמן שונה. הסיפור עוסק בשתי תקופות זמן נפרדות - האחת, תקופת ההווה, במשך כחודשיים בסוף שנת הלימודים השנייה של הצוערים, המהווה כמחצית מהספר; השנייה, עברם של שלושה צוערים - היגואר, המשורר והעבד. לסיפור שני מרחבי התרחשות נפרדים - האחד, האקדמיה הצבאית "לאונסיו פראדו"; השני, שכונות העיר לימה, בירת פרו. בין האקדמיה לעיר ישנו ניגוד, ובו בעת שני המרחבים מייצרים שְׁנִיּוּת כאוטית במרחב ובזמן.
דמויות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אלברטו פרננדס המכונה המשורר - צוער באקדמיה, בן למשפחה בורגנית, צנום בגופו וידידו היחיד של העבד. על מנת להתמודד עם השחיתות המוסרית שבאקדמיה כותב טקסטים פורנוגרפיים ומוכר אותם תמורת סיגריות וכסף. לאחר מותו של העבד, מביע אלברטו בפני גמבוא את חשדו כי היגואר הוא זה שרצח את העבד, וכאשר נותר לבדו עם היגואר בחדר מתוודה בפניו כי הוא הסגיר אותו ומתגושש עמו. בסופו של דבר נסחט אלברטו על ידי הסגל הפיקודי, וחוזר בו מהאשמתו על מנת לסיים את חוק לימודיו. אלברטו מוצג מהופעתו הראשונה כשקרן וצבוע, בעל דמיון מפותח בו הוא משתמש בכדי להערים על מפקדיו ולהמציא סיפורים למען חבריו בשל היותו חסר כל ניסיון מיני. בנוסף, הוא בעל אוצר מילים וכושר התנסחות יוצאים מן הכלל. 
 עולמו הפנימי של אלברטו, המובא באמצעות מונולוג פנימי המפורש על ידי מאזין יודע כל, מהווה חלק מרכזי בספר. ניתן להחשיב את דמותו של אלברטו לדמות של פרוטגוניסט משני. מחשבותיו של אלברטו מאפשרות לסיפר להתקיים בזמן הווה. לאורך רוב הספר, מופנות מחשבותיו של אלברטו אל דמויות נשיות כמו אימו, חברתו של ריקארדו ועוד.
היגואר - צוער באקדמיה, שמו לא נחשף לאורך כל הספר. בן למשפחה מהמעמד הנמוך, לפני הגיעו לאקדמיה עזב את ביתו והיה לפורץ. באקדמיה הקים היגואר את "המעגל", התארגונת צוערים למען הגנה עצמית מאלימות מצד הצוערים הבוגרים מהם. ליגואר כישרון יוצא דופן הן כבודד והן כמנהיג כריזמטי בקבוצה. לאחר שהעבד מלשין על קאוה, יורה בו היגואר בעת תרגיל ורוצח אותו. כאשר נותר לבדו בחדר עם אלברטו, מתוודה בפניו אלברטו כי הוא שהאשימו ברצח והשניים מתגוששים. היגואר מאבד את מעמדו בקרב הצוערים, ולבסוף מתוודה כי רצח את העבד. בסוף הספר מתואר כי נישא לאהובתו ועובד כפקיד בנק. 
היגואר הוא אחד מארבעת הדוברים בספר, אולם זהותו כדובר נחשפת רק בפסקה האחרונה. היגואר הוא הדובר בפסקה הפותחת את הספר ובפסקה החותמת את הספר, ובסך הכול הוא הדובר ב-12 פסקאות. עם התקדמות העלילה ודעיכתו של היגואר מתמקדות הפסקאות שלו בהתרפקות על זיכרון העבר, ופחות בהווה המר. היגואר הוא הפרוטגוניסט והדמות המרכזית בספר, וכן הדמות המרכזית בקרב הצוערים - רוב פעולותיהם נוגעות לו וסובבות סביבו.
ריקארדו אראנה המכונה העבד - צוער באקדמיה, התנהגותו הפסיבית-אגרסיבית וצייתנותו הובילו לכך שיכונה "העבד". לאחר שמוגבלת זכות החופשה של הצוערים, מלשין אראנה ומסגיר את הגנב, על מנת לפגוש את חברתו. מספר ימים לאחר מכן, הוא נורה בעת תרגיל צבאי ומת. דמותו היא דמות קורבן חסר אונים לסיטואציה אירונית, וניתן לנתחה הן כדמותו של זר אקזיסטנציאליסט, כדובר האמת במערה של אפלטון, ואף כדמותו של ישו, המתה למען חטאי הצוערים האחרים.
תרזה -
בואה -
פורפיריו קאוה המכונה ההררי -
לוטננט גמבוא -
לקריאה נוספת

מריו ורגס יוסה, תרגום: יוסף דיין, העיר והכלבים, תל אביב: עם עובד, 1974, ספריה לעם.
Mohammad Safaei (2020). "Mario Vargas Llosa's the Time of the Hero: Paradox of Military Man". The Southeast Asian Journal of English Language Studie. 26 (2): 127–138. doi:10.17576/3L-2020-2602-10.
Judith A. Payne (1991). "Anima Rejection and Systemic Violence in "La ciudad y los perros"". Chasqui. 20 (1): 43–49. doi:10.2307/29740323. JSTOR 29740323.
José Miguel Oviedo; Richard A. Valdés (1978). "The Theme of the Traitor and the Hero: On Vargas Llosa's Intellectuals and the Military". World Literature Today. 52 (1): 16–24. doi:10.2307/40133911. JSTOR 40133911.
J. J. Armas Marcelo; Mary E. Davis (1978). "Secrecy: A Structural Concept of the Time of the Hero". World Literature Today. 52 (1): 68–80. doi:10.2307/40133919. JSTOR 40133919.
Sharon Magnarelli (1976). ""The Time of the Hero": Liberty Enslaved". Latin American Literary Review. 4 (8): 35–45. JSTOR 20119006.
G.M. Susmitha (באוקטובר 2013). Elucidating the Socio-Literary Matrix of Latin American Reality: A Study of Mario Vargas Llosa’a Fiction (PDF) (תיזה) (באנגלית). India: Acharya Nagarjuna University. נבדק ב-3 באוגוסט 2020. {{cite thesis}}:  (עזרה)
David P. Wiseman (בדצמבר 2010). Mario Vargas Llosa and the Politics of Literature (תיזה) (באנגלית). Tennessee: Vanderbilt University. {{cite thesis}}:  (עזרה)
Nicola Patricia Horgan (ביוני 1997). “En cada linaje el deterioro ejerce su dominio.” (PDF) (תיזה) (באנגלית). Ireland: Dublin City University. נבדק ב-3 באוגוסט 2020. {{cite thesis}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  הורגן, עמ' 31.
↑  סוסמיתה, עמ' 68.
1 2  הורגן, עמ' 32.
↑  ויסמן, עמ' 32.
↑  סוסמיתה, עמ' 69.
1 2  הורגן, עמ' 33.
↑  בספרדית: ”En la novela avanzo y me retuerzo. Me cuesta mucho trabajo… Me paso horas enteras corrigiendo una página o tratando de cerrar un diálogo y de pronto me lanzo a escribir sin parar una docena de páginas. No tengo la menor idea acerca de cómo está saliendo, pero me siento embriagado. Escribir es lo único realmente apasionante que existe.”
↑  EFE (28 באפריל 2018). ""La ciudad y los perros" tuvo ocho palabras prohibidas por la dictadura de Franco". Agencia EFE (בספרדית). {{cite web}}:  (עזרה)
↑  הורגן, עמ' 33, 39.
↑  הורגן, עמ' 39.
↑  העיר והכלבים. פרו 85׳. פרנצ׳סקו לומברדי עיבד כאן את ספרו האלגורי של מריו ורגם יוסה לסרט חריף ובוטה, חדשות, 5 במרץ 1993
↑  מגנרלי, עמ' 36.
↑  הורגן, עמ' 45-46.
↑  ארמס מרסלו ודייוויס, עמ' 68.
↑  אוביידו ו-ולדס, עמ' 19.
1 2  ורגס יוסה, עמ' 334.
1 2  מגנרלי, עמ' 36-39.
↑  פיין, עמ' 45.
↑  סאפעי, עמ' 131, 135.
↑  סאפעי, עמ' 135.
↑  סוסמיתה, עמ' 72, 76.
1 2  מגנרלי, עמ' 44.
↑  מגנרלי, עמ' 43.
↑  סוסמיתה, עמ' 96.
↑  A Study Guide for Mario Vargas Llosa's The Time of the Hero. Literature of Developing Nations for Students. Vol. 2. Farmington Hills, Michigan: Gale Group. 2000. p. 17. ISBN 0-7876-4930-9.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411034005171  BnF: cb12091776q (data)  GND: 4674385-6  VIAF: 188329860   WorldCat (עם VIAF): 188329860 
מריו ורגס יוסה, 2017
רונן בן טל

רונן בן טל
רונן בן טל (נולד ב־18 בפברואר 1958) הוא מפיק סרטים ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה

למד קולנוע באוניברסיטת תל אביב ובמהלך לימודיו כתב, ביים והפיק סרטים קצרים: "סרטו האחרון של קראפ", "גזענות", "זיכרונות אינם מחכים", "אמא לילה", "ז'אן קונפליקט 83".
בשנת 1983, לקראת סיום לימודיו בחוג לקולנוע הקים יחד עם רמי פורטיס את להקת הרוק ז'אן קונפליקט. במקביל הקים וניהל את אולפני ההקלטה DB Studios, העוסקים בהקלטות מוזיקה ועיצוב פסקולים לסרטים. ניהל את האולפנים עד שנת 2010, שבה החליט להתמקד ביצירה קולנועית ועשיית סרטים, זאת במסגרת חברת ההפקה שהקים Bental Productions Ltd (קישור).
בשנת 1988 הקים את להקת "אור כשדים", שבה הוא כותב, מלחין ושר את השירים. הלהקה הייתה פעילה כ-4 שנים, ולאחר הפסקה, חזרה להופיע ב-2009 ועד היום.
בן טל הוציא לאור לבד ובמסגרת "אור כשדים" 8 אלבומים:
רונן בן טל – תיקיות (1989)
אור כשדים - אחד מול אחד (1991)
רונן בן טל – תקלה במנגנון ההדחקה (2009)
אור כשדים – כדור ברזל (2011)
אור כשדים – לאחותי (2014)
רונן בן טל – דורך במקום מזנק לרחוק (2017)
אור כשדים - דב ורב (2019)
אור כשדים - לב פגיון (2021)
בשנים 1995-1986 הפיק רונן בן טל אלבומי מוזיקה והופעות לאמנים: נוער שוליים, פונץ', אפור גשום, גן חיות, מופע הארנבות של ד"ר קספר, ג'ינג'יות, ג'ירפות, לאה שבת, שרון מולדבי, איגי וקסמן, מאיר בנאי, שלומי שבת ועוד.
בן טל היה נשוי לסופרת תמר גלבץ ולהם בת.
פילמוגרפיה > קולנוע עלילתי

שבע ברכות 2022 Seven blessings - במאית איילת מנחמי
בתולים 2021 Virginity - במאי מאור זגורי
שתיים 2021 Two - סרט קולנוע עלילתי, במאית אסתר אלקיים
איך נתת לזה לקרות 2021 Taking the A train - במאים - יאיר אשר ואיתמר לפיד
מותו של זה 2020 His death - במאי אבישי סיון, זוכה פרס הסרט הקצר הטוב בפסטיבל הקולנוע בירושלים
פרה אדומה -2016-2017 Red Cow - במאית ציביה ברקאי, פרמיירה בפסטיבל ברלין 2018, זוכה פרס הסרט הטוב בפסטיבל ירושלים 2018. (קישור)
קריאה לחלומות 2016 Call For Dreams - במאי רן סלוין, פרמיירה בפסטיבל פריז ובפסטיבל דרום. (קישור)
אווה 2013 Ewa - סרט קולנוע, במאי חיים טבקמן, בכורה עולמית בפסטיבל טוקיו 2016.
תיקון 2015 Tikkun- סרט קולנוע עלילתי, במאי אבישי סיון, זוכה בפרס הסרט הטוב בפסטיבל ירושלים, לוקרנו. (קישור)
לא רואים עליך 2011 Invisible - סרט קולנוע עלילתי, במאית מיכל אביעד, פרמיירה בפסטיבל ברלין 2011, זוכה פרס האקומניקל ופרס הסרט הטוב בפסטיבל חיפה 2011.
הבועה 2006 The Bubble - סרט קולנוע עלילתי, במאי איתן פוקס, פרמיירה בפסטיבל טורונטו 2006
פילמוגרפיה > קולנוע דוקומנטרי

האגרוף:סדרת הגמר 2022 THE PUNCH - במאי אבידע ליבני, סדרת דוקו, ליס.
My promised land 2018 – במאי דני סיטון
להתראות אדולף 2016 Goodbye Adolf - במאי רגב קונטס
פלסטין.נט 2016 Palestine.net - במאית ענת תל
לפרומיס 2016 La Promise - במאית ענת שוורץ, סדרת דוקו, ליס.
ענבל אורפז, "סיליקון ואדי" של yes: הפרק הראשון ברשת, הערב בשידור ראשון, באתר TheMarker‏, 27 בפברואר 2013
הנכה המאושר והבודהיסט המיוסר 2012 The Optimist & the Buddhist- סרט דוקומנטרי, במאי נועם פנחס, ערוץ 10. הוקרן בבכורה ישראלית בפסטיבל דוקאביב 2012 (קישור)
ישראל בע"מ 2009 ISRAEL LTD - דוקומנטרי, במאית מור לושי, הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל אידפא 2009, הוקרן בבכורה ישראלית – דוקאביב 2010
הבטן הרכה שלי 2007 My Soft Belly - דוקומנטרי, במאית אליען לזובסקי
פילמוגרפיה > טלוויזיה

המעגל הקטן 1996 - 1999 The Small Circle, תוכנית תרבות בערוץ 2
הר הצופים

| --- | --- |
האוניברסיטה העברית בראש הר הצופים
האוניברסיטה העברית בראש הר הצופים
 מידע כללי
 גובה:  826 מטר
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  הרי יהודה, ירושלים
 רכס הרים:  הרי ירושלים
 קואורדינטות:  31°47′33″N 35°14′39″E﻿ / ﻿31.79250°N 35.24417°E﻿ / 31.79250; 35.24417
  (למפת ירושלים מוגדלת) הר הצופים(למפת ירושלים רגילה) הר הצופים(למפת הרי ירושלים רגילה) הר הצופים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) הר הצופים
הר הצופים - 2022
מרכז ריקליס, מאחוריו בית הספר לריפוי בעיסוק ומאחוריהם בית החולים הדסה הר הצופים. מימין בתי עיסאוויה המגיעים עד לגדר המוסדות בהר הצופים - 2022
מפת שכונות ירושלים
טקס פתיחת האוניברסיטה העברית בהר הצופים - 1925
קמפוס האוניברסיטה העברית על הר הצופים, שנות ה־30
בניית בית החולים "הדסה הר הצופים" - 1934
בית החולים "הדסה הר הצופים" - 2022
אנדרטה לזכר יחידת מצוף 247 בכיכר אביגדור המאירי
הר הצופים הוא הר בירושלים הצופה על חלקים רבים מהעיר, וכן על מדבר יהודה וים המלח. גובהו 826 מטרים מעל פני הים התיכון, כ־100 מטרים מעל העיר העתיקה, וכ־1,260 מטרים מעל פני ים המלח. זהו ההר האחרון עליו טיפסו עולי הרגל מצפון בטרם נתגלו לעיניהם העיר ובית המקדש, ומכאן מקור השם. בלועזית קרוי ההר סְקוֹפּוס; תרגום יווני של השם העברי. בערבית קרוי ההר ראס אל-מושריף (راس المشرف; "ראש הצופה") או ג'בל סקובוס (جبل سكوبس; תעתיק לשמו הלטיני).
גאולוגיה וגאוגרפיה

הר הצופים הוא פסגה על רכס הררי המקיף את ירושלים ממזרח, על רכס זה בולטות שלוש פסגות: הר הצופים, הר הזיתים פסגת א-טור – בגובה 818 מטר והר המשחית, הפסגה הדרומית על הרכס המתנשאת לגובה 747 מטר. לרכס יש כמה שלוחות בצפון ירושלים ובהן הגבעה הצרפתית, צמרת הבירה, גבעת המבתר, גבעת התחמושת, וקריית מנחם בגין.
קו פרשת המים בין אגן הניקוז של הים התיכון לים המלח עובר בין פסגת הר הצופים לפסגת הגבעה הצרפתית. שתי פסגות אלה מצויות גם על גבול מדבר יהודה. הנחל המנקז אזור זה אל הים התיכון הוא נחל צופים וזה המנקז את האזור אל ים המלח הוא נחל אוג. במקביל לקו פרשת המים, מעט ממערב לה, עוברת דרך גב ההר ההיסטורית (דרך האבות) שעליה נסללו דרך שכם ושדרות בר-לב. בנחל צופים עוברת דרך חשובה נוספת מבחינה היסטורית שעליה נסללה דרך יגאל ידין.
רכסי הר הצופים והר הזיתים בנויים מסלעי משקע ימיים, במבנה הנקרא "חבורת הר הצופים". חבורת הר הצופים מתוארכת לתקופת הסנון והיא כוללת בתוכה את תצורת מנוחה (קירטון לבן ורך) ואת תצורת משאש (שכבות צור כהה וקשה). סלע הקירטון הרך נוח מאוד לחציבה, אולם אינו מתאים כחומר גלם לבניית בתים. זו אחת הסיבות שרכס הר הצופים לא נבנה בתקופות הקדומות ושימש בעיקר לחציבת מערות קבורה.
היסטוריה > ההר במקורות

שמו של ההר מופיע לראשונה בספריו של יוסף בן מתתיהו. בספר קדמוניות היהודים יא פרק ח' מספר ההיסטוריון על מפגשו של אלכסנדר מוקדון עם הכהן הגדול שנערכה על ההר:
וכששמע שהוא לא רחוק מהעיר, יצא עם הכוהנים והמון האזרחים וערך לו קבלת–פנים... במקום אחד הקרוי הצופים. מפני שאפשר היה לראות משם את ירושלים ואת בית–המקדש
בספרו מלחמות היהודים ב פרק יט' מספר בן מתתיהו כי הלגיונות הרומאיים החלו את ההתקפה על ירושלים מבסיסם על ההר:
מצא לו צסטיוס שעת הכשר להתנפל על העיר... ושם את מחנהו במקום הנקרא צופים (סקופוס) במרחק שבעה ריסים מן העיר
במסכת מכות מוזכר הר הצופים כמקום שבו קרעו חכמי ישראל את בגדיהם בראותם את בית המקדש בחורבנו:
שוב פעם אחת היו עולין לירושלים. כיון שהגיעו להר הצופים קרעו בגדיהם. כיון שהגיעו להר הבית ראו שועל שיצא מבית קדשי הקדשים. התחילו הן בוכין ור"ע מצחק...
המשנה במסכת פסחים מציינת את הצופים כנקודה שממנה והלאה לא חייב אדם לחזור להר הבית, במקרה שלקח איתו בטעות בשר של קורבן:
וכן מי שיצא מירושלים, ונזכר שיש בידו בשר קודש, אם עבר צופים, שורפו במקומו.
עם זאת, זיהויו של "הצופים" עם הר הצופים אינו בטוח כלל ועיקר, וכנראה הכוונה לכל נקודה שממנה ניתן לצפות על בית המקדש או על הר הזיתים.