יהדות סרייבו
כלכלה

היהודים הספרדים שהגיעו לעיר במהלך המאה ה-16 היו ברובם סוחרים, חלקם נודדים והם רקמו קשרי מסחר יבשתיים וימיים עם ערי האזור כגון ונציה, טריאסטה, בלגרד וניש. הסוחרים עסקו בייבוא בדים, משי, ותבלינים. מקצתם עסקו בחלפנות כספים והיו מלווים בריבית.
בשלהי המאה ה-19, לאחר סיפוח האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית הגיעו לסרייבו משפחות אשכנזיות אמידות, בהם בעלי מקצועות חופשיים, מהם מספר לא מבוטל של רופאים. בראש בית החולים הממשלתי ובראש שירותי הבריאות הציבורים עמדו גם רופאים יהודים.
השלטון האוסטרו-הונגרי פעל לפיתוח המסחר והתעשייה והמהגרים היהודים האשכנזים, אשר עימם נמנו משכילים רבים שהיו רב לשוניים ושלטו גם בגרמנית, השתלבו במנגנוני המנהל ובמערכת הכלכלית החדשה. עם זאת, המערכת הקפיטליסטית שהוקמה הובילה לפער מעמדות בקרב הקהילה הספרדית הגדולה שחלק ממשפחותיה היה פתוח פחות לשינויים, וענפי הפרנסה עליהם נשענו כגון מלאכה זעירה וממכר מוצרי סדקית, הלכו ונעלמו. נוצרה שכבה של משפחות יהודיות עניות לצד שכבה של משפחות עשירות מאוד אשר מהן נמנו בעלי חנויות ומפעלים. ככלל אחוז השכירים בקרב יהודי סרייבו היה גבוה מאחוז השכירים בשאר האוכלוסיות. ב-1907 עמד שיעור בני הקהילה שהיו בעלי חברות פרטיות או מפעלים על 2.2 אחוזים, 7.9 אחוזים היו סוחרים, 10.5 אחוזים היו שכירים בתעשיית הטקסטיל ו-7% שכירים בתעשיית הדפוס.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והקמת ממלכת יוגוסלביה, חוותה הממלכה משבר כלכלי ותהליך שיקומי אשר לווה גם בהגירה פנימית של אוכלוסיות ובכלל זה בני הקהילה היהודית ממקומות יישוב קטנים ולא מבוססים אל הערים הגדולות. בנוסף, רבים מקרב בני הקהילה נהרגו בקרבות וכך נוצר צורך לתמוך כלכלית בחלק ממשפחותיה. הוקמו מספר אגודות גמילות חסדים כגון "עזרת יתומים" ו"כנפי יונה – ביקור חולים" אשר תמכו במשפחות החלשות הן כספית, והן באמצעות אספקת מזון, תרופות וחומרי לימוד.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, הקימו בני הקהילה וניהלו מפעלי תעשייה בתחום הטקסטיל, עיבוד העץ, ייצור הנייר והמזון, וחלשו על המסחר הסיטונאי במזון. הוקמו בנקים, חלקם קואופרטיביים ואגודות אשראי שונות. ב-1920 פעל בעיר "הבנק היהודי המרכזי" ובהמשך הוקמה אגודת האשראי "מלאכה" לטובת בעלי מלאכה זעירה וקמעונאים. במהלך שנות ה-30 הרחיבה "מלאכה" את פעילותה ופעלה גם בקרב האוכלוסייה הכללית. עוד נוסדה אגודת האשראי "גאולה" שנועדה לסייע לתעשייה זעירה. המשבר הכלכלי העולמי של 1929 לא פסח על יוגוסלביה ובתוכה על בני קהילת סרייבו. "הבנק היהודי המרכזי" נאלץ לסגור את שעריו ולהפסיק את פעילותו.
ב-1928, שליש מבני הקהילה הספרדית הוגדרו כבני המעמד הבינוני ומעלה. עוד שליש מבני הקהילה (כ-400 משפחות) היו פטורים מתשלום מיסים בשל מצבם הכלכלי הקשה. ב-1933, כ-15 אחוזים מכלל נתמכי הסעד בסרייבו היו בני הקהילה היהודית. עוד נמנו 1,116 מובטלים מקרב המפרנסים בקהילה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עם כינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, הפקיעו השלטונות את אגודת האשראי "מלאכה" והחרימו את כל הכספים בבעלות יהודית. כן הופסקה פעילות אגודת "עזרת יתומים" והוחרמו נכסיה. תפישת העולם של שלטונות האוסטאשה הייתה: ראשית לקעקע את הבסיס הכלכלי האישי והקהילתי של יהודי סרייבו, הן על ידי חוקים ותקנות והן על ידי מעשי שוד וביזה שאורגנו בפועל על ידי מנגנוני הביטחון של האוסטאשה. בהמשך, טענו ראשי השלטון האוסטאשי כי אין ביכולתם להמשיך לתמוך כלכלית ולהגן על הנכסים הקהילתיים משום שאינם קיימים עוד בסרייבו. רכוש אישי ונדל"ן כגון בתים ומפעלים נמכרו בתחילה לאנשי קש ובהמשך החליפו בעלים נוספים. בהמשך הועבר חלק מהרכוש אל מחוץ לגבולות מדינת קרואטיה העצמאית. מעריכים את שווי הרכוש שנבזז מיהודי בוסניה והרצגובינה כולה ב-25 מיליארדי דינרים יוגוסלביים במחירי 1939 (כ-100 מיליון לירות שטרלינג במונחי 1939). לאחר הרס הבסיס הכלכלי והפגיעה בחופש האישי, פעלו שלטונות האוסטאשה לגירוש היהודים אל מחנות ההשמדה.
לאחר המלחמה וחידוש הקהילה, השתלבו בניה במערכת הכלכלית היוגוסלבית. בשל רצח מרבית בני הקהילה, נותר רכוש רב ללא יורשים והוא הולאם. במסגרת ההסכמים שסיימו את מלחמת העולם השנייה חויבו מדינות כגון הונגריה ורומניה להעביר נכסים ללא יורשים שהיו בבעלות יהודית לידי ארגונים יהודיים. סעיף זה לא הוחל ביוגוסלביה. הנהגת משטר קומוניסטי וכלכלה מתוכננת במדינה סיכלה את האפשרות להשבת הרכוש הפרטי.
לאחר סיום מלחמת בוסניה והתארגנותה מחדש של הקהילה היהודית במדינה, נעשה ניסיון נוסף להשיב רכוש שנבזז או הולאם בתקופת מלחמת העולם השנייה. אותרו 130 נכסים בבוסניה והרצגובינה שהיו בעבר בבעלות יהודית ומהם כמה עשרות בסרייבו. נחתם הסכם עם "הארגון היהודי העולמי להשבת רכוש" על ניהול הנכסים שיוחזרו. להבדיל ממדינות שכנות כגון קרואטיה, בבוסניה והרצגובינה לא חוקקו חוקים להחזרת נכסי דלא-ניידי קהילתיים או רכוש פרטי שהוחרמו בתקופת השואה ובכלל זה רכוש מוחרם ללא יורשים, ועל כן התעכב הליך החזרת הרכוש. ביוני 2009 חתמה ממשלת בוסניה והרצגובינה על הצהרת טרזין העוסקת בהשבת רכוש יהודי, אך בפועל כמעט ולא ננקטו צעדים מעשיים.