stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוסמאן פאזוואנטולו
הערות שוליים

1 2  קשלס, חיים, היהודים בבולגריה בימי השלטון העותומני, בתוך:אנצקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 50–51.
↑  dexonline - מילון רומני-רומני מקוון
↑  שלמה אברהם רוזאניס, קורות היהודים בתוגרמא וארצות קדם, סופיה, 1934, כרך ה', עמודים 154–196, 178–181.
↑  הקהילה היהודית בוידין, באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1024151298  TDVİA: pazvandoglu-osman  VIAF: 260383934   WorldCat (עם VIAF): 260383934 
קונסטנטין חנג'רלי השליט של נסיכות ולאכיה, שהוצא להורג לאחר כישלון הצבא הטורקי מול אוסמאן פאזוואנטולו
אלכסנדרו מורוזי השליט של נסיכות ולאכיה, שוויתר מרצונו על השלטון מפחד חילותיו של אוסמאן פאזוואנטולו
התזמורת הפילהרמונית הישראלית

| --- | --- |

 תאריך ייסוד:  1936 
 מייסד:  ברוניסלב הוברמן
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  תל אביב-יפו, ישראל
 אולם קונצרטים:  היכל התרבות (תל אביב)
 מנצח:  להב שני
 פרסים:  פרס ישראל 
 www.ipo.co.il
 
סמליל התזמורת עד 2020 המורכב ממפתח פה הפוך, קולן וחנוכייה
נגני התזמורת הפילהרמונית הישראלית עם המנצח זובין מהטה
הכנר ברוניסלב הוברמן, מייסדה של התזמורת
היכל התרבות ע"ש צ'ארלס ברונפמן, אולם הבית של התזמורת
דף על פאול בן-חיים ופנינה זלצמן בתוכנייה של התזמורת הארץ ישראלית, 1936
בול לציון 25 שנים לתזמורת, 1961
התזמורת הפילהרמונית הישראלית היא התזמורת הסימפונית העיקרית והידועה ביותר במדינת ישראל.
התזמורת בתקופת היישוב

התזמורת נוסדה על ידי משה שלוש והכנר ברוניסלב הוברמן, שהביא לארץ מוזיקאים יהודים רבים מגרמניה הנאצית, רבים מהם הנגנים הטובים ביותר בתזמורות אירופה שגורשו ממשרותיהם על ידי הנאצים. בעת היווסדה נקראה "התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית" (Palestine Symphony Orchestra).
על קונצרט הפתיחה שלה, שנערך באולם יריד המזרח בתל אביב ב־26 בדצמבר 1936 ניצח המנצח הנודע ארטורו טוסקניני. בקונצרט זה ניגנה התזמורת את היצירות הבאות:
הפתיחה "סולם המשי" (אנ') של רוסיני
הסימפוניה מס' 2 (אנ') ברה מז'ור מאת ברהמס
הסימפוניה "הבלתי גמורה" מס' 8 (אנ') מאת שוברט
נוקטורנו וסקרצו מתוך "חלום ליל קיץ" (אנ') מאת פליקס מנדלסון
הפתיחה "אוברון" (אנ') מאת ובר
בין השנים 1939–1945 כיהן ליאו קסטנברג כמנהלה. בתקופה זו, בשנות מלחמת העולם השנייה, הופיעה התזמורת ב־140 קונצרטים המיועדים לחיילי בעלות הברית בחזיתות השונות, לרבות הופעה בפני חיילי הבריגדה היהודית באל עלמיין בנובמבר 1944 ובנובמבר 1945, בתום מלחמת העולם השנייה, בקונצרטים חגיגיים בבלגיה. בכ-70 קונצרטים הצטרפה הפסנתרנית אלה גולדשטיין.
התזמורת בתקופת המדינה

עם קום המדינה ב־1948 הוסב שמה ל"התזמורת הפילהרמונית הישראלית". התזמורת מרבה להופיע ברחבי העולם. טובי המנצחים רואים לעצמם אתגר לנצח עליה. אחד מהם הוא זובין מהטה שהיה למנהל המוזיקלי של התזמורת. במסגרת התזמורת מופיעים לעיתים סולנים בולטים בהם הכנרים הישראלים פנחס צוקרמן ויצחק פרלמן.
מאז היווסדו של היכל התרבות בתל אביב בשנת 1957, הוא משמש כאולם הבית של התזמורת. כמו כן התזמורת מופיעה גם בתיאטרון שרובר שבירושלים ובאודיטוריום שבחיפה.
בשנת 1963 קיבלה התזמורת הפילהרמונית הישראלית את פרס אנגל למוסדות מוזיקליים בישראל.
בכל שנה, נוהגת התזמורת הפילהרמונית לנגן בקונצרט הראשון של כל אחת מהסדרות, גרסה מיוחדת לתקווה - ההמנון הלאומי של מדינת ישראל.
המנצח האיטלקי ג'נאנדראה נוזדה משמש בתור מנצח אורח ראשי של התזמורת, מאז מאי 2011.
המנצח הגרמני קורט מאזור היה מנצח אורח בר־כבוד של התזמורת עד מותו בשנת 2015.
הפסנתרן והמנצח אנדראש שיף משמש כאמן הבית הראשון של הפילהרמונית. בעונת 2021–2022 נבחר הפסנתרן יפים ברונפמן לאמן הבית לחגיגות ה-85 לתזמורת.
מזכ"ל התזמורת הנוכחי מינואר 2023 הוא יאיר משיח. קודמו בתפקיד היה אבי שושני שכיהן בתפקיד במשך 50 שנה. מנהלת הפעילות האמנותית של התזמורת היא עליזה מיויס.
ב־26 בדצמבר 2016 הודיע זובין מהטה על סיום כהונתו כמנהל המוזיקלי של הפילהרמונית באוקטובר 2019 אחרי שישלים 50 שנות כהונה.
ביולי 2019 קיימה התזמורת הפילהרמונית הישראלית סדרה של קונצרטי פרידה מזובין מהטה, שניצח על הרקוויאם של ורדי לפני אולמות מלאים עד אפס מקום, במאזינים שבאו להיפרד מן המנצח האהוב ולהביע את הוקרתם.
ב-20 באוקטובר 2019 ניצח זובין מהטה על הקונצרט האחרון שלו כמנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית שבסיומו הוענק למהטה תואר של "מנהל מוזיקלי אמריטוס".
הפילהרמונית עד הבית

בשנת 2020 בתקופת משבר הקורונה, עברה פעילות התזמורת למתכונת דיגיטלית בערוץ המוזיקה "מדיצי" (ערוץ מוזיקה קלאסית מוביל בעולם), בפייסבוק וביוטיוב המעניקים פלטפורמה דיגיטלית לקונצרטים.
התזמורת מקליטה תוכניות ומעלה קונצרטים קאמריים בשידור חי עם נגני התזמורת. המנהל האומנותי של הפרויקט הקאמרי הישראלי הקלרניתן טיבי צייגר אומר: "החלטנו להקים את 'מקרוב', פלטפורמה דיגיטלית ייחודית כדי שהמאזינים יבחרו בקונצרט להאזנה גם אם אינו מכיר בדיוק את כל היצירות או את האירוע המוזיקלי הספציפי. אנחנו מנסים להעביר את הקשר הזה למדיום דו־ממדי המעביר את האווירה הנוצרת בקונצרט ויתחבר עם הקהל".
הקשר עם קהל המאזינים מתקיים באמצעות הערוץ הדיגיטלי באמצעות שידורים שיש בהם תוכן מילולי ותוכן מוזיקלי בתוספת הסברים ורקע ליצירות.
שיאים

המסע הארוך ביותר – ב־1960, מ־11 באוקטובר עד 23 בדצמבר, ערכה התזמורת מסע מקיף עולם, ובמסגרתו הופיעה בצרפת, ארצות הברית, יפן והודו.
קהל המאזינים הגדול ביותר – באוגוסט 1988 קיימה התזמורת קונצרט מיוחד בניצוחו של זובין מהטה בפארק הירקון בתל אביב. הסולנים היו הזמר פלאסידו דומינגו והכנר יצחק פרלמן. אומדים את קהל המאזינים שנכח באירוע בכמאה אלף איש, מספר המאזינים הגדול ביותר שנכח בקונצרט קלאסי בישראל.
| --- | --- |
המלחינים המושמעים ביותר ברפרטואר התזמורת הפילהרמונית הישראלית (נכון לסוף שנת 1992)
המלחין: מספר ביצועים
לודוויג ואן בטהובן: 3141
וולפגנג אמדאוס מוצרט: 2933
יוהאנס ברהמס: 1815
פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי: 1452
פליקס מנדלסון: 962

| --- | --- |
המלחינים הישראלים המושמעים ביותר בתזמורת הפילהרמונית הישראלית (נכון לסוף שנת 1992)
המלחין: מספר ביצועים
פאול בן-חיים: 335
מרק לברי: 165
עדן פרטוש: 150
יוסף טל: 120
נעם שריף: 111
יועצים/מנהלים מוזיקליים

עד שנת 1977 לא היו לתזמורת מנהלים מוזיקליים. המנצחים שעמדו בקשר הקרוב ביותר עם התזמורת נקראו יועצים מוזיקליים.
ויליאם שטיינברג (1936 - 1938)
ליאונרד ברנשטיין (1947 - 1949; מנצח כבוד מאז 1988) לאחר מותו החליטה עיריית תל אביב-יפו לקרוא לכיכר התזמורת על שמו.
פול פאריי (1949 - 1950)
ברנרדינו מולינרי (1950 - 1957)
ז'אן מרטינו (1957 - 1959)
זובין מהטה (1968 - 2019) (יועץ מוזיקלי 1968 - 1977; מנהל מוזיקלי עד שנת 2019; מ-2019 "מנהל מוזיקלי אמריטוס")
להב שני (2020 - ממשיך)
לקריאה נוספת

אורי טפליץ, הפילהרמונית הישראלית, סיפורה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
מיכאל אוהד, הפילהרמונית, כתר הוצאה לאור, תל אביב, 1986.
לידתה של תזמורת: ייסוד התזמורת הארץ־ישראלית כפי שהוא משתקף במכתביו, נאומיו ומאמריו של ברוניסלב הוברמן, הוצאת יחדיו, תשמ"ו 1986.
הערות שוליים

↑  Orchestra of Exiles (באנגלית)
↑  מנשה רבינוביץ', התזמורת הארץ ישראלית בניצוחו של טוסקאניני, דבר, 28 בדצמבר 1936
↑  פייסבוק, 85 שנה לפילהרמונית הישראלית
↑  שגיא בן נון‏, רגע היסטורי: הקונצרט האחרון בניצוחו של זובין מהטה על הפילהרמונית הישראלית, באתר וואלה, 20 באוקטובר 2019
↑  אתר עם אפשרות לצפייה בתוכניות
↑   אמיר מנדל, "בשביל רגעים כאלה מוזיקאי חי", באתר הארץ, 4 בנובמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007256815305171  PLWABN: 9810546865705606  BIBSYS: 38449  BnF: cb139041429 (data)  CANTIC: a12212659  CiNii: DA0847339X  GND: 5287020-0  ISNI: 0000 0001 0946 5312  LCCN: n81019530  LNB: 000118518  MusicBrainz: c8a88cc7-c93e-42b5-ba29-68859b5716e3  NKC: mzk2004227522  NLA: 35997098  NSK: 000095059  RERO: 02-A003412486  SUDOC: 108088898  Trove: 1178120  VIAF: 159374172   WorldCat (עם VIAF): 159374172 
עטיפה של תוכניית קונצרט 15.12.1947
שאו שערים

הכנסת ספר תורה לארון הקודש תוך כדי שירת "שאו שערים", בבסיס הנח"ל החרדי בבקעת הירדן
שְׂאוּ שְׁעָרִים רָאשֵׁיכֶם הוא שיר בליטורגיה היהודית. מקור המילים בתהילים כ"ד; "שְׂאוּ שְׁעָרִים רָאשֵׁיכֶם וְהִנָּשְׂאוּ פִּתְחֵי עוֹלָם וְיָבוֹא מֶלֶךְ הַכָּבוֹד, מִי הוּא זֶה מֶלֶךְ הַכָּבוֹד ה' צְבָאוֹת הוּא מֶלֶךְ הַכָּבוֹד סֶלָה".
נהוג לשיר את השיר בעיקר בזמן הוצאת והכנסת ספרי התורה בשמחת תורה, בקבלת פני רב חשוב, או במעמד הכנסת ספר תורה.
מקור ופרשנות

מקור המילים הוא בספר תהילים מזמור כ"ד. לפי אגדה המובאת בתלמוד בבלי המילים נאמרו על ידי שלמה המלך בעת שביקש להכניס את ארון הברית לקודש הקודשים. שערי המקדש דבקו זה לזה והוא קרא להם להיפתח כדי שיוכל להכניס את הארון.
לחנים וביצועים

הלחנים הידועים של השיר הם לחן של אלי ליפסקר, של חסידות חב"ד, ולחן נוסף של חסידות סערט ויז'ניץ. בנוסף קיימים לחנים מאת פרחי לונדון, לואי לבנדובסקי, עוזי חיטמן, שייקה פייקוב, וקטע חזנות מאת שמואל נאומבורג.
בקבלת פני רבנים

נהוג לשיר את השיר בזמן קבלת פני רבנים. תיעוד למנהג קיים עוד משנות ה-30 של המאה ה-20. גם בכנסייה הגדולה השישית של אגודת ישראל התקבלו הרבנים בשירת "שאו שערים". לעיתים הושר השיר גם לכבוד אישי ציבור שאינם רבנים כמו ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, וראש עיריית ירושלים טדי קולק. יש שציינו כמקור למנהג, את אגדת חז"ל שלפיה העזרה צווחה "שאו שערים" לכבוד ישמעאל בן פיאבי ויוחנן בן נדבאי.
יש שהסתייגו משירת השיר כלפי אנשים, כיוון שבמקור הביטוי "מלך הכבוד" נאמר על אלוהים. חלק מפוסקי ההלכה הכריעו להקל בזה, מכיוון שבהמשך השיר מיד מפרשים "מי הוא זה מלך הכבוד – ה' צבאות", וכן שהכוונה יכולה להתפרש על השכינה שמלווה את הרב או בדרך מליצה.
על פי המסופר בעיתון יתד נאמן, בעקבות הסתייגותם של הרב שך והרב מבריסק משירת "שאו שערים" לרבנים, מארגני כינוס היסוד של דגל התורה ב-1988 החליטו לקבל את הרבנים בשירת ימים על ימי מלך במקום "שאו שערים", ומאז הפך השיר "ימים" להמנון הנפוץ לקבלת רבנים, בעיקר במגזר הליטאי, במקום "שאו שערים".
ראו גם

ימים על ימי מלך
יחיד אל דגול מרבבה
הערות שוליים

↑  ספר תהילים, פרק כ"ד, פסוקים ז'–י'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ל', עמוד א'
↑  שאו שערים ליפסקר
↑  שאו שערים חב"ד
↑  מחרוזת שאו שערים, באתר קול הלשון מתוך האלבום שמחת המלכות 2 של חיים בנט
↑  שאו שערים פרחי לונדון, באתר קול הלשון
↑  שאו שערים, באתר הספרייה הלאומית
↑   שאו שערים עוזי חיטמן, סרטון  באתר יוטיוב
↑   שאו שערים לחן שייקה פייקוב בביצוע איתן מסורי, סרטון  באתר יוטיוב
↑  מילות השיר "שאו שערים" והאזנה לו, באתר זמרשת
↑  הגדה של פסח פרעשבורג, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
↑  איש חי רב פעלים, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
↑  עיתון הצופה 4 בדצמבר 1990
↑  החומה גיליון כט', באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף נ"ז, עמוד א'
↑  ראו למשל שריה דבליצקי, קיצור הלכות מועדים - סוכות, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
↑  הרב עובדיה יוסף שו"ת יחווה דעת חלק ג' סימן ע"ז, והרב חיים קניבסקי מובא בספר דרך שיחה עמוד תקע"ט
↑  מוסף שבת קודש התשע"ב גיליון 7, באתר אוצר החכמה
רינה טננבאום

| --- | --- |

 לידה:  13 בדצמבר 1953 (בת 70) בוקרשט, הרפובליקה העממית הרומנית 
 שם לידה:  אירינה אנגלוביץ 
 ענף מדעי:  הנדסה כימית, חקר סרטן
 מקום לימודים:  המכון הטכנולוגי של ציריך  מכון ויצמן למדע  האוניברסיטה העברית בירושלים  הגימנסיה העברית רחביה  המכון הטכנולוגי של ציריך 
 מנחה לדוקטורט:  פיירו פיני 
 מוסדות:  אוניברסיטת סטוני ברוק  המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה  אוניברסיטת בוסטון  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  אוניברסיטת מינסוטה  אוניברסיטת אלבמה 
 תרומות עיקריות
 הנדסה ביו-רפואית, מיחזור מוצרי פלסטיק, כימיה של חומרים בממדים קטנים, מדע חומרים וננוטכנולוגיה, דימות (imaging) של סרטן.
 
רינה טננבאום (נולדה ב-13 בדצמבר 1953, באנגלית: Rina Tannenbaum) היא פרופסור מן המניין להנדסה כימית וחוקרת במרכז לחקר הסרטן באוניברסיטת סטוני ברוק, ניו יורק, ארצות הברית.
ביוגרפיה

רינה טננבאום נולדה בשם אירינה אנגלוביץ בבוקרשט, רומניה. אביה, לואיס, יליד רומניה, היה ניצול שואה, רופא מנתח בעיסוקו, ומהמייסדים-מחדש של המפלגה הקומוניסטית הרומנית לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. אמה, מרסלה, גם היא ילידת רומניה, עברה את מלחמת העולם השנייה בבוקרשט, והייתה ביוכימאית בהשכלתה. טננבאום הייתה בת יחידה. בשנת 1961 עלתה לישראל כילדה עם משפחתה, ושמה עוברת על ידי פקידי הקליטה לרינה. המשפחה התגוררה בבניין המודרניסטי מרכז אמיר, בצומת הרחובות אגרון והמלך ג'ורג' בירושלים. החל מכיתה ג', למדה בבית הספר היסודי ע"ש הנרייטה סאלד (שהיה קרוי בתחילת שנות ה-60 "בית ספר דרום"), ובתיכון למדה בגימנסיה העברית רחביה (סיימה ב-1971).
בשנים 1971–1974 הצטרפה למסלול העתודה האקדמית של צה"ל, למדה כימיה ופיזיקה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית, וסיימה את לימודיה בהצטיינות. היא סיימה גם קורס קצינים ושירתה במשרדי קצין העיר ירושלים. בשנים 1976–1978 למדה לתואר שני כימיה פיזיקלית של פולימרים במכון ויצמן למדע ברחובות. את התיזה כתבה בהדרכת פרופ' אלכסנדר זילברברג. בשנת 1982 סיימה תואר שלישי בהנדסה כימית במכון הטכנולוגי של ציריך. את עבודת הדוקטור כתבה בהדרכת הפרופסורים פיירו פינו (אי') ולואיג'י ונאנצי (Luigi Venanzi).
לאחר סיום הדוקטורט שהתה בכמה מוסדות אקדמיים במעמד של פוסט-דוקטורנטית: בשנים 1981–1982 חזרה לישראל למכון ויצמן, בשנים 1982–1985 בארצות הברית, באוניברסיטת פלורידה, ובשנים 1985–1986 בקנדה, באוניברסיטת מקגיל.
בהמשך עבדה כחוקרת במספר מוסדות אקדמיים, כשהיא שוהה לסירוגין בישראל ובארצות הברית:
ב-1986–1989, ושוב ב-1992–1999 הייתה חברת סגל באוניברסיטת מינסוטה.
ב-1989–1992 התמנתה כמרצה בכירה בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל, במחלקה לכימיה, וחזרה לטכניון בשנים 2005–2010 כפרופסור במחלקה להנדסה כימית.
ב-1999–2011 הייתה חברת סגל במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
ב-2011–2012 הייתה חברת סגל באוניברסיטת בוסטון.
ב-2012–2013 הייתה חברת סגל באוניברסיטת אלבמה.
מאז 2013 היא מכהנת כפרופסור במחלקה לחומרים והנדסה כימית במרכז לחקר הסרטן ובמכון לגז באוניברסיטת סטוני ברוק, בניו יורק.
במהלך השנים הדריכה טננבאום 14 סטודנטים לתואר שני, 42 סטודנטים לתואר שלישי, ו-8 עמיתי פוסט-דוקטורט.
תחומי מחקרה

הנדסה ביו-רפואית - פיתוח חומרים פולימריים בעלי תכונות מיוחדות שיכולים לשמש כתבניות לשם שחזור רקמות שונות (למשל: רקמות עצם).
מיחזור מוצרי פלסטיק - שימוש בטכניקות קטאליזה שונות על מנת לשבור קשרי פחמן בחומרים פלסטיים, ולהפיק מהם מונומרים פעילים שמהם ניתן להפיק פולימרים "ירוקים".
כימיה של חומרים בממדים קטנים, מדע חומרים וננוטכנולוגיה - סינתזה ואפיון של חומרים ננוסקופיים וחקר ההתארגנות שלהם להתקנים שונים.
דימות (imaging) של סרטן - שימוש בספקטרוסקופיית ראמאן ככלי אנליטי לצורך זיהוי ודימות של תאי סרטן, וההבדלים ביניהם לבין תאים בריאים.
משפחתה

הייתה נשואה, עד לפטירתו ב-28 בדצמבר 2023, לפרופ' אלן טננבאום (אנ'), יליד ניו יורק (ששמו המקורי הוא אברהם-לייב טננבאום, ושמשפחתו הייתה אחת המשפחות הוותיקות בצפת), פרופ' למדעי המחשב, מתמטיקה שימושית וסטטיסטיקה באוניברסיטת סטוני ברוק. אם לבת ובן.
מתגוררת בקווינס, ניו יורק.
פרס שבו זכתה

פרס על מפעל חיים (https://wwlifetimeachievement.com/2019/04/01/rina-tannenbaum-dsc/)
מבחר מפרסומיה

טננבאום פרסמה יותר מ-130 מאמרים מדעיים, ועוד כ-60 פרקים בספרים ופרסומים אחרים. להלן מבחר מהם:
Biobased nanocomposites prepared by in situ polymerization of furfuryl alcohol with cellulose whiskers or montmorillonite clay, L. Pranger and R. Tannenbaum, Macromolecules 2008, 41(22), 8682-8687.
Self-Assembly of Organic Monolayers as Protective and Conductive Bridges for Nanometric Surface-Mount Applications, I. Platzman, H. Haick, and R. Tannenbaum, ACS Appl. Mater. Interf. 2010, 2(9), 2585-2593.
Reactive adsorption of PS-PMMA block copolymers on concave alumina surfaces, G. A. Nunnery, K. I. Jacob and R. Tannenbaum, Langmuir 2012, 28(42), 14960-14967.
Synthesis and electrochemical performance of reduced graphene oxide/maghemite composite as an anode material for lithium ion batteries, I. T. Kim, A. Magasinski, G. Yushin, K. Jacob and R. Tannenbaum, Carbon 2013, 52, 56-64.
The synthesis and characterization of nano-hydroxyapatite (nHAP)-g-poly (lactide-co-glycolide)-g-collagen polymer for tissue engineering scaffolds, D. Bhuiyan, M. Yablonsky, J. Middleton and R. Tannenbaum, Acta Biomater. 2015, 15, 181-190.
Decoration of cellulose nanowhiskers with iron oxide nanoparticles. L. Chen, S. Sharma, R. E. Darienzo and R. Tannenbaum, Mater. Res. Express 2020, 7(5), 055003.
Evaluation of aromatic amino acids as potential biomarkers in breast cancer by Raman spectroscopy analysis, S. Contorno, R. E. Darienzo and R. Tannenbaum, Nature Scientific Reports 2021, 11, 1698.
Effect of processing techniques and residual solvent on the thermal/mechanical properties of epoxy/cellulose nanocrystal nanocomposites, K. Qiu, R. Tannenbaum and K. I. Jacob, Polym. Eng. Sci. 2021, 61 (4), 1281-1294.
הערות שוליים

↑  גיא נרדי, סופר אגרון האיקוני: האב תכנן, הבן יהרוס, באתר כלכליסט, 16 במאי 2022
↑  השרות במשרדי קצין העיר נעשה כחלופה לשרות בתפקיד מדעי, שעבורו נדרשה אז חתימה של שנתיים נוספות בשרות קבע. בחלק מן השרות מילאה בפועל את תפקיד קצין העיר ירושלים, מכיוון שקצין העיר חלה במחלה קשה, ולא נמצא לו מחליף.
↑  Rina Tannenbaum, In situ organzation and interactions of the macromolecules in loose connective tissue, Rehovot: Weizmann Institute of Science, 1978
↑  Rina Tannenbaum, Stoichiometric hydroformylation of olefins with cobalt carbonyl complexes and hydrogen, Zurich: ETH, 1982
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 234896508   WorldCat (עם VIAF): 234896508
ג'בע (נפת אל-קודס)

| --- | --- |
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  אל-קודס
 ראש העיר:  עבד-אל-כרים בשאראת
 גובה:  672 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  4,200 (2012)
 קואורדינטות:  31°51′29″N 35°15′22″E﻿ / ﻿31.857960°N 35.256174°E﻿ / 31.857960; 35.256174
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירושלים מוגדלת) ג'בע(למפת ירושלים רגילה) ג'בע(למפת הרי ירושלים רגילה) ג'בע(למפת הרי ירושלים מוגדלת) ג'בע  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ג'בע (בערבית: جبع) הוא כפר ערבי-מוסלמי בנפת אל-קודס של רשות הפלסטינית, כ-4 ק"מ מדרום מזרח לרמאללה. ג'בע מזוהה עם העיר המקראית גבע, המוזכרת בתנ"ך כעיר כהנים בנחלת שבט בנימין. ב-1984, הוקמה בסמוך ההתנחלות גבע בנימין (אדם) הקרויה על שם גבע המקראית. בשנת 2012 התגוררו בג'בע כ-4,200 תושבים.
היסטוריה

הממצאים הארכאולוגיים בכפר מעידים כי הכפר מיושב ברצף החל מתקופת הברזל. במקום נלקטו חרסים מתקופת הברזל א' (2%), תקופת הברזל ב' (23%), ההלניסטית (22%), הרומית (10%), הביזנטית (4%), ימי הביניים (5%), והעות'מאנית (14%).
מקובל לזהות את היישוב הקדום בכפר לעיר גבע, אחת מן הערים בנחלת שבט בנימין שהועברו לשבט לוי. בתנ"ך מוזכר כי אסא מלך יהודה ביצר את העיר, ושרידי הביצורים של אסא התגלו בכפר. בגרעין הכפר נמצאה ידית ועליה טביעת חותמת "למלך".
בכפר התגלו גם שרידים של יישוב יהודי פרוז מימי בית המקדש השני, שנחרב בזמן מרד בר כוכבא, זאת ידוע לאחר שבכפר נמצאו שרידי מחילות מסתור מימי מרד בר כוכבא. כמו כן, התגלו ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הפרסית, התקופה הביזנטית והתקופה הערבית הקדומה.
שרידי מגדל תצפית בן שתי קומות ובו אשנב ירי מצוי בגרעין הקדום של הכפר. רבות מאבני הבניין של היישובים הקדומים משמשות לבניין בכפר המודרני בשימוש משני, ובבנייני הכפר נמצאו פריטים אדריכלים כדוגמת מזוזות, חוליות עמודים, כותרות ואבני סף. סביב הכפר שרידי קברים רבים, חלקם סחופים, גתות, בורות מים ובריכות חצובות.
היסטוריה > העת החדשה

הכפר הופיע (בשם "[ג'בע] אל-בטיח") במרשם המס העות'מאני של שנת 1596, שם הכפר מופיע כחלק מהנפה (נאחיה) של ג'בל קודס במחוז (ליוה) של ירושלים, ונמנתה בו אוכלוסייה של 51 משקי בית, כולם מוסלמים. התושבים שילמו מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים, ובהם חיטה, שעורה, עצי זית, עיזים וכוורות, בנוסף להכנסות מזדמנות, סך הכל ל-9,442 אקצ'ה. 1/6 מהרווחים הועברו לווקף המוסלמי.
הסכמי רודוס בתום מלחמת העצמאות הותירו את הכפר בשטח ממלכת ירדן. במלחמת ששת הימים נכבש הכפר על ידי צה"ל. בהסכמי אוסלו נקבע כי מרבית שטח הכפר יוגדר כשטח B, ושוליו הדרום-מזרחיים הם שטח C.
גאוגרפיה

הכפר ממוקם על כביש 60, בצומת שבו הוא מתחבר לכביש 437 (המוכר כ"כיכר אדם" ע"ש ההתנחלות הסמוכה). בסמוך לכפר שוכן הכפר א-ראם.
מתחת למסגד הכפר מצוי אתר "נבי יעקוב" (או "סידנא יעקוב") ובו מערה. לפי המסורת המקומית, מערה זו היא מקום קבורתו של יעקב, והיא מגיעה עד לירושלים. בעבר נהגו תושבי הסביבה לנדור נדרים במקום וכן להישבע תחת כנפי עץ הזית העתיק הסמוך. מסורת זו ייחודית לסביבת הכפר ונבדלת מהמסורת המקובלת באסלאם, לפיה יעקב נקבר במערת המכפלה.
חלק מאדמות הכפר מצויות בתוך שטח ההתנחלות הסמוכה גבע בנימין, ולכן שטחים אלו אינם בנויים.
עקב שריפת חומרים לא אורגניים הכפר מדיף ריח רע המהווה מטרד לרכבים הנוסעים בסביבתו ולשער בנימין.
הערות שוליים

1 2  ניר יהב ויהושע בריינר‏, נוהל שכן: בין הכפר ג'בע להתנחלות גבע בנימין - אדם, באתר וואלה, 14 באוגוסט 2012
1 2 3 4  יצחק מגן, ישראל פינקלשטיין (ע), סקר ארכאולוגי בארץ בנימין, ירושלים: רשות העתיקות, 1993, עמ' 177-179, מסת"ב 965-406-007-8
↑  ספר מלכים א', פרק ט"ו, פסוק כ"ב
↑  עמנואל הראובני, לקסיקון ארץ ישראל, עמ' 170.
↑  Ben-Arieh, 1985, p. 90
↑  Hütteroth and Abdulfattah, 1977, p. 116, has not identified it
↑  Toledano, 1984, p. 294, has  Jaba al-Battikh  at location   35°15′30″E 31°51′30″N. He further thinks the name could come from the nearby cave of Mugarat al-Battikh (cave of the melon), see Palmer, 1881, p. 322
↑  אורי טל, קברי קודש מוסלמיים בארץ-ישראל, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2023, עמ' 215-216
↑  שבתי בנדט‏, בהתנחלות שכחו לציין: בית הכנסת הוקם על קרקע פלסטינית פרטית, באתר וואלה, 20 ביולי 2016
| Flag of Palestineיישובי נפת אל-קודס |
| --- | --- | --- |
| ערים | מזרח ירושלים (שנוי במחלוקת) |  |
| מועצות מקומיות | אבו דיס • אלעיזריה • א-ראם |  |
| כפרים | אל-קובייבה • בידו • בית ענאן • ביר נבאלא • ח'אן אל-אחמר • חיזמא • כפר עקב (שנוי במחלוקת) • קטנה • קלנדיה • ענאתא • ערב אל-ג'האלין • בית דוקו • בית חנינא • בית סוריכ • בית איג'זא • בית איכסא • ג'בע • אל-ג'ודיירה • אל-ג'יב • מוח'מאס • ראפאת • א-סוואחרה א-שרקייה • קלנדיה •  א-זעיים • שייח' סעד |  |
| מחנות פליטים | מחנה הפליטים שועפאט (שנוי במחלוקת) |  |
נפות הרשות הפלסטינית
משה אמת ותורתו אמת

קורח ודתן ואבירם נבלעים באדמה ציור מאת מריה קוסוויי
משה אמת ותורתו אמת הוא שיר יהודי עממי העוסק באמונה בנבואת משה ובתורה מן השמים. השיר מבוסס על אגדה תלמודית שלפיה עדת קורח הודו בטעותם לאחר שנבלעו באדמה ואמרו "משה ותורתו אמת".
מקור

מקור המילים הוא באגדות רבה בר בר חנה במסכת בבא בתרא:
אמר רבה בר בר חנה: זימנא חדא הוה קא אזלינן במדברא ואיתלוי בהדן ההוא טייעא... אמר לי: תא אחוי לך בלועי דקרח... אמר לי: אצית מאי שמעת, ושמעית דהוו אמרין משה ותורתו אמת והן בדאין. אמר לי: כל תלתין יומי מהדר להו גיהנום להכא כבשר בקלחת ואמרי הכי משה ותורתו אמת והן בדאין
בתרגום חופשי: אמר רבה בר בר חנה: פעם אחת הלכנו במדבר והתלווה אלינו ערבי אחד... אמר לי: בוא ואראה לך את בלועי קורח... אמר לי: הקשב למה שאתה שומע. ושמעתי שהיו אומרים: "משה ותורתו אמת ואנחנו בדאים". אמר לי: כל שלושים יום מחזיר אותם הגיהנם לכאן כבשר בקלחת ואומרים כך: "משה ותורתו אמת ואנחנו בדאים".
רבה בר בר חנה סיפר על ערבי שהתלווה אליו במדבר והציע לו לראות את עדת קורח הבלועים בקרקע. הוא ראה שני בקעים באדמה, וכשהקשיב שמע מתוכם קול שאומר "משה ותורתו אמת". הערבי הסביר לו שעדת קורח מתגלגלים שם פעם בשלושים יום ואומרים כך.
מנהגים

נהוג לשיר את השיר בעיקר בטקסי ההקפות בחג שמחת תורה. לפי מנהג נפוץ שמקורו הראשון המוכר הוא במאה העשרים, בשעת אמירת המילים "משה אמת ותורתו אמת" הקהל קמים וקופצים מספר פעמים, או מניפים את הילדים באוויר.
כמקור למנהג הקפיצה יש שציינו אגדה מתרגום שני למגילת אסתר שלפיה המן אמר לאחשוורוש שבחג הסוכות היהודים "מקפצים כגדיים". תלמידי הרב יעקב ישראל קנייבסקי מספרים שהרב הקפיד על המנהג, וקיים אותו אף בעת חולשתו.
הרב משה שמואל שפירא נשאל על מקור המנהג וענה, ”מה המקור אינני יודע, אחת אדע, במיר קפצו במשה אמת, ומשכך גם אנו קופצים במשה אמת”, הרב אהרן קוטלר ביאר, שמטרת השמחה בשמחת תורה היא להראות ש"קודשא בריך אורייתא וישראל חד הוא" ולכך בשעה שאומרים זאת מגביהים את עצמם מהקרקע לבטא חיבור לשמים.
ב-2013 דווח על ילדים שנפצעו כתוצאה מהנפתם ב"משה אמת".
יש שפקפקו[דרוש מקור] על קיום ריקוד זה שהוא נגד גזירת חז"ל שלא לרקוד בשבת ויום טוב, והאיסור הוא בעיקר באופן ששתי רגלי הרוקד הן באוויר בבת אחת,
על מקור ההיתר[דרושה הבהרה] נכתב בספר הלכות חג בחג, שכתב לסמוך על מה שכתב הרמ"א: ”ויש אומרים דבזמן הזה הכל שרי, דאין אנו בקיאין בעשיית כלי שיר. וכן צידד רבי שריה דבליצקי.”
לחנים וביצועים

לשיר ישנם שני לחנים מפורסמים, והוא בוצע על ידי אמנים רבים, ביניהם אברהם פריד, פרחי מיאמי, יוסף משה כהנא ורבי אלתר.
ראו גם

מחלוקת קורח ועדתו