מלחמת אוזנו של ג'נקינס
מהלך המלחמה > התקפה שלישית על קרטחנה דה אינדיאס (13 במרץ - 20 במאי 1741)

הפעולה הגדולה ביותר של המלחמה הייתה מתקפה אמפיבית גדולה שפתחו הבריטים בפיקודו של אדמירל אדוארד ורנון במרץ 1741 נגד קרטחנה דה אינדיאס, אחד מנמלי הסחר הזהב העיקריים של ספרד במושבה שלהם, גרנדה החדשה (היום קולומביה). משלחתו של ורנון נבלמה על ידי ארגון לא יעיל, היריבות שלו עם מפקד כוחות היבשה שלו, והבעיות הלוגיסטיות של עלייה ותחזוקה של משלחת טרנס-אטלנטית גדולה. הביצורים החזקים בקרטחנה והאסטרטגיה המוכשרת של המפקד הספרדי בלאס דה לסו היו מכריעים בהדפת המתקפה. אבדות כבדות בצד הבריטי נבעו במידה רבה ממחלות טרופיות ארסיות, בעיקר התפרצות של קדחת צהובה, שגבתה יותר חיים מאשר אבדו בקרב.
הקלות המופלגת שבה הרסו הבריטים את פורטובלו הביאה לשינוי בתוכניות הבריטיות. במקום שוורנון ירכז את המתקפה הבאה שלו בהוואנה כצפוי, כדי לכבוש את קובה, הוא תכנן לתקוף את קרטחנה דה אינדיאס הממוקמת בקולומביה, ואשר הייתה הנמל הראשי של מלכות המשנה והנקודה העיקרית של הצי המערב הודי להפלגה לחצי האי האיברי. כהכנה הבריטים אספו בג'מייקה את אחד הציים הגדולים ביותר שנאספו אי פעם. הוא כלל 186 ספינות (60 יותר מהארמדה הספרדית המפורסמת של פליפה השני), נושאות 2,620 כלי ארטילריה ויותר מ-27,000 איש. מתוך מספר זה, 10,000 היו חיילים האחראים על תחילת התקיפה. היו גם 12,600 מלחים, 1,000 עבדים ומאצ'רים ג'מייקנים ו-4,000 מתגייסים מווירג'יניה. את האחרונים הוביל לורנס וושינגטון, אחיו למחצה המבוגר של ג'ורג' וושינגטון, נשיא ארצות הברית לעתיד.
פקידים קולוניאליים הטילו על האדמירל בלאס דה לסו להגן על העיר המבוצרת. הוא היה לוחם ים ותיק שהתחספס על ידי קרבות ימיים רבים באירופה, החל ממלחמת הירושה הספרדית, ועל ידי עימותים עם שודדי ים אירופאים בים הקריבי ובאוקיינוס השקט, ושודדי ים ברבריים בים התיכון. סייעו במאמץ זה מלצ'ור דה נווארטה וקרלוס דסנו, עם שייטת של שש אוניות קו (ספינת הדגל גליסיה יחד עם סן פליפה, סן קרלוס, אפריקה, דראגון וקנקיסטדור) וכוח של 3,000 חיילים, 600 אנשי מיליציה וקבוצה של קשתים אינדיאנים ילידים.
ורנון הורה לכוחותיו לטהר את הנמל מכל הספינות שהוטבעו. ב-13 במרץ 1741, הוא הנחית יחידת חיילים בפיקודו של מייג'ור גנרל תומאס ונטוורת' וארטילריה כדי לכבוש את מבצר סן לואיס דה בוקאצ'יקה. לתמיכה בפעולה זו פתחו הספינות הבריטיות במקביל באש תותחים, בקצב של 62 פגזים בשעה. בתורו, לסו הורה לארבע מהספינות הספרדיות לסייע ל-500 מחייליו בהגנה על עמדתו של דסנו, אך הספרדים נאלצו בסופו של דבר לפרוש לעיר, אשר האזרחים כבר עזבו אותה. לאחר שעזבו את מבצר בוקגרנדה, הספרדים התאגדו מחדש בפורט סן פליפה דה בראחס, בעוד אנשי וירג'יניה תחת פיקודו של וושינגטון תפסו עמדות בגבעה הסמוכה של לה פופה. ורנון, שהאמין שהניצחון בהישג יד, שלח הודעה לג'מייקה לפיה הוא כבש את העיר. הדיווח הועבר לאחר מכן ללונדון, שם חגגו רבות את המאורע. הוטבעו מדליות הנצחה, המתארות את המגינים הספרדים המובסים כורעים ברך לפני ורנון. הדימוי החזק של האויב המתואר במדליות הבריטיות לא דמה אפילו במעט לאדמירל לסו. הוא נפגע על ידי שנים של קרב, והיה חד עין וצולע, עם שימוש מוגבל ביד אחת.
בערב 19 באפריל, הבריטים הסתערו בכוח על קסטיו סן פליפה דה בראחס. שלושה טורים של גרנדירים, שנתמכו על ידי ג'מייקנים וכמה פלוגות בריטיות, נעו בחסות החשיכה, בסיוע הפגזה ימית אינטנסיבית. הבריטים נלחמו בדרכם לבסיס חומות המצודה שם גילו שהספרדים חפרו תעלות עמוקות. זה למעשה הפך את ציוד המצור הבריטי ללא יעיל למשימה. ההתקדמות הבריטית נבלמה מאחר שחומות המבצר לא נפרצו, ולא ניתן היה לעלות על הסוללות. הבריטים גם לא יכלו לסגת בקלות מול אש ספרדית עזה ותחת משקל הציוד שלהם. הספרדים ניצלו את ההזדמנות הזו, עם השפעה הרסנית.
כשהם הופכים את גל הקרב, הספרדים יזמו מתקפת כידונים עם אור ראשון, והסבו אבדות כבדות לבריטים. הכוחות הבריטים ששרדו נסוגו לספינותיהם הבטוחות. הבריטים המשיכו בהפגזה ימית, והטביעו את מה שנותר מהשייטת הספרדית הקטנה (לאחר החלטתו של לסו להטביע כמה מספינותיו במאמץ לחסום את הכניסה לנמל). הספרדים סיכלו כל ניסיון בריטי להנחית כוח תקיפה קרקעי נוסף. הכוחות הבריטיים נאלצו להישאר על סיפונה במשך חודש, ללא עתודות מספיקות. כשהאספקה אוזלת, ועם התפרצות המחלה (בעיקר קדחת צהובה), שגבתה את חייהם של רבים בספינות הצפופות, ורנון נאלץ להסיר את המצור ב-9 במאי ולחזור לג'מייקה. ששת אלפים בריטים מתו בעוד שרק אלף ספרדים נספו.
ורנון המשיך ותקף בהצלחה את הספרדים במפרץ גואנטנמו, קובה. ב-5 במרץ 1742, בעזרת תגבורת מאירופה, הוא פתח בהסתערות על פנמה סיטי, פנמה. בשנת 1742, ורנון הוחלף על ידי אדמירל משנה צ'אלונר אוגל וחזר לאנגליה, שם נתן דין וחשבון לאדמירליות. הוא נודע שהוא נבחר לפרלמנט מטעם איפסוויץ'. ורנון שמר על הקריירה הימית שלו במשך ארבע שנים נוספות לפני שפרש ב-1746. בקריירה פרלמנטרית פעילה, ורנון דגל בשיפורים בהליכים ימיים. הוא המשיך להתעניין בענייני הצי עד מותו ב-1757.
הידיעה על התבוסה בקרטחנה הייתה גורם משמעותי לנפילתו של ראש ממשלת בריטניה רוברט וולפול. דעותיו האנטי-מלחמתיות של וולפול נחשבו על ידי האופוזיציה כגורם להכנה הלקויה שלו של המאמץ המלחמתי.
הממשלה החדשה בפיקודו של לורד וילמינגטון רצתה להסיט את מוקד המאמץ המלחמתי של בריטניה הרחק מאמריקה ואל הים התיכון. המדיניות הספרדית, שהוכתבה על ידי המלכה אליזבטה פארנזה, עברה גם היא למוקד אירופי, כדי לכבוש מחדש את נחלות ספרד שאבדו באיטליה מהאוסטרים. בשנת 1742, צי בריטי גדול בפיקודו של ניקולס האדוק נשלח לנסות ליירט צבא ספרדי שהועבר מברצלונה לאיטליה, מה שהוא לא הצליח לעשות עם 10 ספינות בלבד. עם הגעתן של ספינות נוספות מבריטניה בפברואר 1742, האדוק חסם בהצלחה את החוף הספרדי כשהוא לא הכריח את הצי הספרדי לפעול.
לורנס וושינגטון שרד את התפרצות הקדחת הצהובה, ובסופו של דבר פרש לווירג'יניה. הוא קרא לאחוזתו מאונט ורנון, לכבוד מפקדו לשעבר.