stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תאונות דרכים בישראל
ארגונים לקידום הבטיחות בדרכים

המועצה הלאומית למניעת תאונות הייתה גוף ממשלתי ואחר כך ארגון פרטי שמתקיים מתרומות ועוסק בהדרכה, בהסברה ובהעברת השתלמויות לנהגים כדי לנסות להפחית את מספר תאונות הדרכים בישראל. בשנת 1985 החליט משרד התחבורה לשדרג את הקורסים לנהיגה נכונה לעברייני תנועה והקימה עם המועצה הלאומית למניעת תאונות את "המכון הארצי להכשרת נהגים", ועובדי מחלקת ההדרכה של המועצה הועברו למכון. המועצה פעלה במתכונת זו עד שנת 2000, אז הופרטה והפכה לגוף פרטי הממומן מתרומות.
הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, הוקמה באוקטובר 1997 מכוח חוק המאבק הלאומי בתאונות דרכים. בשנת 2002 טען מנכ"ל הרשות שהיא אינה יכולה לבצע את תפקידה כל עוד היא כפופה למשרד התחבורה. בשנים 2006–2007 הוקמה הרשות מחדש מתוקף חוק הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, שהחליף את חוק המאבק הלאומי בתאונות דרכים. משנת 2010 עד 2025 קוצץ תקציב הרשות בכמעט 90%
הרשות אחראית על תכנון, תיאום ובקרה של מכלול הפעולות במשרדי הממשלה שנועדו להגברת הבטיחות בדרכים וצמצום התאונות. מטרותיה העיקריות של הרשות הן:
ביצוע תוכניות העבודה שאושרו על ידי הממשלה
תכנון, הקמה והפעלת מערך ארצי להצלת נפגעים בתאונות דרכים
הפעלת מערך הסברה המעלה את נושא הבטיחות בדרכים לסדר היום הציבורי
מיסוד הפעולות לבטיחות בדרכים בקהילה והקמת ועדות חובה לבטיחות בדרכים במועצות הערים
גיבוש מדיניות לאכיפה וענישה, תוך ביצוע שינויים ותוספות חקיקה בתחומי התנועה והבטיחות בדרכים
הפעלת מערך מקצועי למחקר, פיתוח ומידע לבטיחות בדרכים
אור ירוק – העמותה למאבק בתאונות הדרכים בישראל היא עמותה שהקימו בשנת 1997 יונה נאור ובעלה לשעבר אבי נאור, לאחר שבנם רן נהרג בתאונת דרכים ב-1995.
תחילה הגדירה העמותה את מטרתה "שינוי תרבות הנהיגה בישראל" כדי ליצור שינוי בתודעה ולהביא לצמצום ניכר בתאונות הדרכים בישראל ומספר הנפגעים בהן; אך לאחר כעשור של פעילות ניסחה מחדש העמותה את מטרתה – להיות העמותה למאבק בתאונות הדרכים בישראל – משום שפעילותה התפרסה על טווח רחב משחשבו ומתוך הבנה כי מדובר במאבק מתמשך.
חובת מסירת פרטים

תקנות התעבורה מחייבות כל נהג המעורב בתאונת דרכים בה נגרם נזק לרכב אחר, למסור בו במקום לבעל הרכב את שמו ומענו, את מספר רישיון הנהיגה שלו ואת מספר הרישום של הרכב שהוא נוהג בו ושם בעליו ומענו, וכן את מספר תעודת הביטוח ושם החברה המבטחת. בתאונה בה נגרמה פגיעה באדם, כל נהג מעורב חייב למסור את כל הפרטים לכל מעוניין. בית המשפט קבע כי הימנעות של נהג המעורב בתאונה ממסירת פרטים בדבר חברת ביטוח, מהווה משקל ראייתי לכך שהוא האשם בתאונה.
בני מוריס

| --- | --- |

צילום מ-2007
 לידה:  8 בדצמבר 1948 (בן 76) עין החורש, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום מגורים:  ישראל 
 עיסוק:  פרופסור מן המניין להיסטוריה במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת קיימברידג' 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 זרם ספרותי:  ההיסטוריונים החדשים 
 יצירות בולטות:  כתיבה היסטורית בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי ובמיוחד הסכסוך הישראלי-פלסטיני
 בת זוג:  לאה מוריס (לבית אפרתי)
 
בני מוריס (נולד ב-8 בדצמבר 1948) הוא פרופסור אמריטוס להיסטוריה במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, המתמחה בכתיבה היסטורית בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי בכלל ובסכסוך הישראלי-פלסטיני בפרט. מוריס נחשב בעבר להיסטוריון מרכזי בקבוצת "ההיסטוריונים החדשים" אך בפרסומים וראיונות מאוחרים יותר חזר בו מחלק מתפיסותיו הקודמות.
עבודתו של מוריס זיכתה אותו בשבחים ובביקורת משני צדי הספקטרום של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הוא מחשיב את עצמו כציוני וכותב: "התחלתי במחקר לא מתוך מחויבות אידאולוגית או אינטרס פוליטי. אני פשוט מתעניין לדעת מה קרה".
ביוגרפיה

מוריס נולד בקיבוץ עין החורש, ליעקב מוריס, עולה מבריטניה שהיה דיפלומט (שגריר ישראל בניו זילנד), היסטוריון ומשורר. לפי ה"ניו יורקר", מוריס "גדל בליבה של האטמוספירה החלוצית השמאלנית".
כשמלאה לו שנה עזבו הוריו את הקיבוץ ועברו לירושלים, שם מצא אביו משרה בסוכנות היהודית. מגיל תשע שהה מוריס ארבע שנים עם משפחתו בניו יורק עקב הקריירה הדיפלומטית של אביו. שנתיים לאחר שחזרו לישראל, נסעה המשפחה לשליחות של שנתיים נוספות. הוא גדל בבית דו-לשוני: הוריו פנו אליו באנגלית והוא ענה בעברית.
מוריס התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. מוריס לחם כחייל נח"ל במלחמת ששת הימים ולאחריה במלחמת ההתשה. בשנת 1969 נפצע מפגז מצרי בשרתו על גדת תעלת סואץ. מוריס שוחרר מהצבא ארבעה חודשים לאחר מכן. הוא עשה את התואר הראשון שלו בהיסטוריה כללית ופילוסופיה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים ועשה דוקטורט באוניברסיטת קיימברידג' בנושא יחסי בריטניה-גרמניה בשנות השלושים בראי העיתונות הבריטית.
מוריס נשוי ללאה לבית אפרתי, בתו של משה אפרתי שהיה עיתונאי ב"הבקר". בנם הוא מבקר הספרות והסופר אורין מוריס.
ביוגרפיה > קריירה עיתונאית

לאחר ששב לירושלים ב-1978, התקבל למערכת ה"ג'רוסלם פוסט" ככתב זוטר ובהמשך ככתב מדיני וכאיש דסק, עד 1991. ב-1982 סיקר את מלחמת לבנון הראשונה וגם שירת כחייל מילואים ולקח חלק במצור על מערב ביירות ביחידת מרגמות.
כשנקרא לשירות מילואים במהלך האינתיפאדה הראשונה ב-1988, סירב לשרת בשטחים ונכלא לשלושה שבועות.
בעת שעבד ב"ג'רוסלם פוסט" בשנות השמונים החל מוריס לאסוף חומר מארכיונים בישראל, בריטניה וארצות הברית. בתחילה התכוון לכתוב את ההיסטוריה של הפלמ"ח ובתוך כך החל לגלות עניין בהתהוות בעיית הפליטים הפלסטינים. ההיסטוריוגרפיה הישראלית באותה תקופה הסבירה שיציאת הפלסטינים מהערים והכפרים ב-1948 הייתה בעיקרה תוצאה של הוראות או עצות של מנהיגי ערב ומנהיגיהם. מוריס, לעומת זאת, מצא ראיות לכך שלצד בריחה המונית שנבעה מפחד המלחמה, היו גם מעשי גירוש של פלסטינים על ידי יהודים, וכן הוראות לעזיבה של מנהיגים ערבים מקומיים במקומות שונים (כמו בקרב על חיפה). מוריס פרסם את תוצאות מחקרו בספרו "לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1949-1947".
מוריס טבע את המונח "היסטוריונים חדשים" כדי לתאר את עצמו, ואת ההיסטוריונים אבי שליים, שמחה פלפן ואילן פפה. מספר אינטלקטואלים מזרם העבודה (כמו שבתי טבת) ומהימין הישראלי האשימו אותם שהם אנטי ציונים ומשרתים את אש"ף, והיו אף שהשוו אותם למכחישי שואה.
כאשר קונראד בלאק וחברת הולינג'ר רכשו את הג'רוסלם פוסט ב-1989–1990, היה מוריס אחד מ-30 העיתונאים הבכירים, רבים מהם שמאלנים, שפוטרו. הוא המשיך לכתוב כפרילנסר וכתב, במשותף עם ההיסטוריון וכתב הגארדיאן בארץ דאז, ד"ר איאן בלאק, את הספר Israel's Secret Wars על שרותי המודיעין של ישראל, ואת הספר "קורבנות" - היסטוריה של הסכסוך היהודי-ערבי. ב-1996, לאחר שנים ללא משרה, הוא אמר בריאיון עיתונאי שהוא חושב לעזוב לארצות הברית כדי למצוא עבודה; כשהדבר התפרסם במאמר ב"מעריב", הזמין אותו נשיא המדינה עזר ויצמן לשיחה. ויצמן חקר את מוריס במשך שעה על 1948 והתרשם שהוא היסטוריון טוב וגם לא אנטי-ציוני. ויצמן פעל וסידר לו משרה כפרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מספריו > לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949 (1988)

מוריס מפריך בספר הן את ההסבר המסורתי הישראלי והן את ההסבר המסורתי הפלסטיני לבעיית הפליטים. ההסבר הישראלי היה שמנהיגי ערב או מנהיגי הפלסטינים ציוו או יעצו לפלסטינים לנטוש את בתיהם ואילו ההסבר הערבי היה שהגירוש נבע כתוצאה ממדיניות מכוונת של ממשלת ישראל וההנהגה הציונית. מוריס טוען ששני ההסברים נכונים חלקית, אבל לא כהסבר עיקרי. ההסבר העיקרי הוא שהמלחמה, פחדי המלחמה והמחסורים שהמלחמה גרמה להם הם שהניעו את הפליטים לעזוב את בתיהם.
מוריס טוען ש-700,000 פלסטינים שנסו מבתיהם ב-1947–1949 עזבו בעיקר בגלל ההתקפות הצבאיות הישראליות, החשש מפני ההתקפות שעמדו להתרחש, הגירושים והוראות של מנהיגים ערבים מקומיים. הוא טען שלא הייתה מדיניות מכוונת של גירוש, אולם הפיקוד הישראלי הבכיר נקט בגירוש לפי הצורך, במיוחד אחרי הפלישה הכלל-ערבית במאי 1948. הייתה זו עמדה שנויה במחלוקת כשמוריס כתב אותה לראשונה; העמדה הרשמית בישראל הייתה שהפלסטינים עזבו מרצונם, או תחת לחצם של מנהיגיהם או מנהיגי ארצות ערב. באותו הזמן, מוריס תיעד מעשים אכזריים שביצעו הישראלים, בכללם מקרי אונס. בספר מפה ובה מצוינים כ-370 כפרים וערים ערביים שננטשו ומתוארות הסיבות לנטישתם. הספר יצא באנגלית, בעברית, באיטלקית, ובהוצאה פיראטית בירדן בערבית.
מספריו > לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים: בחינה מחדש (2004)

זוהי גרסה מעודכנת – פי שניים באורכה - לספר משנת 1988. מוריס עונה למבקריו ומוסיף חומרים מהארכיונים השונים, בעיקר בישראל, שנפתחו בשנות התשעים (ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון וארכיון ההגנה). הוא כותב שתוכנם של המסמכים החדשים מגדיל במידה משמעותית את האחריות הן של הישראלים והן של הפלסטינים לבעיית הפליטים, ומגלה עוד מקרי גירוש ומעשי אכזריות בצד הישראלי, ועוד פקודות מצד הרשויות הערביות שהורו לפלסטינים לנטוש את בתיהם, או לפחות לשלוח אל מחוץ לכפר או לעיר את הנשים והילדים. מוריס כותב שמסקנותיו בוודאי לא ירצו את התועמלנים הישראלים או את התועמלנים הפלסטינים, או את ה"היסטוריונים של שחור ולבן". במהדורה זו הוא גם נתן משקל גדול יותר מבמהדורה הקודמת לרעיון הטרנספר כפי שהעלו אותו מנהיגים ציוניים לפני 1948. הספר עומד לצאת לאור בערבית בקהיר.
מספריו > המלחמות הסודיות של ישראל (1991)

מוריס כתב את הספר ביחד עם איאן בלאק, שהיה אז כתב ה"גארדיאן" בישראל. הם כתבו היסטוריה עיתונאית של אמ"ן, השב"כ והמוסד עד סוף שנות השמונים. היות שהארכיונים הממשלתיים הרלוונטיים היו – ונשארו - סגורים כמעט לחלוטין (למעט מסמוך מסוים עד סוף שנות ה-50) התבססו המחברים בעיקר על עיתונות וראיונות. הספר ראה אור באנגלית ובגרמנית ועתיד לראות אור בקרוב בעברית בהוצאת רסלינג.
מספריו > שורשי הפייסנות, העיתונות הבריטית השבועית וגרמניה הנאצית בשנים 1933–1939 (1991)

זוהי עבודת הדוקטור שפורסמה כספר ועוסקת ביחסי אנגליה-גרמניה 1933–1939. מוריס בחן את היחסים האלה מנקודת המבט של העיתונות השבועית הבריטית כמו: הניו סטייטסמן, האובזרוור והסנדיי טיימס. מסקנותיו של מוריס היו שמדיניות הפיוס הבריטית בהשתקפותה בעיתונות השבועית נבעה בעיקר מפחד מפני מלחמה בו-זמנית בשלוש חזיתות, נגד גרמניה, יפן ואיטליה, ומפני הפצצות גרמניות על ערי בריטניה. הם העדיפו לפייס את גרמניה (ואת איטליה ויפן) על פני מלחמה חדשה. ברקע מחשבתם היו מוראות מלחמת העולם הראשונה, בה איבדו הבריטים דור שלם בחפירות, וגם תחושת אשמה מסוימת עקב הפגיעה הקשה בגרמניה שנבעה מסעיפי חוזה ורסאי בסיום מלחמת העולם הראשונה.
מספריו > מלחמות הגבול של ישראל 1949–1956 (1993)

הספר עוסק בבעיית ההסתננות ופעולות התגמול והספירה לאחור לקראת מלחמת סיני. לדעת מוריס, מעגל ההסתננות ופעולות התגמול (לצד אמצעים הגנתיים שנקטה ישראל) הוא שדרדר את האזור למלחמה והביא למבצע סיני ב-1956. הספר ראה אור בעברית ובאנגלית.
בהקדמה למהדורה העברית (1996) כותב מוריס כי תיעוד הוא "חומר הגלם הבסיסי של ההיסטוריון", אלא ש"תיעוד ערבי כמעט שאינו בנמצא", שכן "ארכיוני משרדי ממשלות ערב וצבאותיהן נעולים על מסגר ובריח בפני חוקרים ישראליים, מערביים וערביים", ובצד הפלסטיני אין "ניירת ממלכתית" (state papers). אולם ניתן לדבריו "לחדור" לתחום הערבי באמצעות התעודות של מעצמות המערב. תעודות אלה כוללות מכתבים ותזכירים שנכתבו מדי יום על ידי דיפלומטים ופקידים, ש"שוחחו תכופות עם מנהיגים, פקידי רשות וקצינים ערביים" ועקבו אחר המתרחש והמתפרסם בארצות ערב. בנוסף לכך, קיים "שפע מסמכים" על הצד הערבי שהופקו בשנים 1949–1956 בידי מומחים ישראלים לענייני ערב ובידי סוכנויות המודיעין של ישראל. כמו כן, עשה מוריס שימוש בכמה ספרי זכרונות של אישים ערבים. עם זאת, מוריס מציין כי רוב החומר הישראלי שהופק באמצעות ביון עדיין חסוי, כמו גם "חומר צבאי רב וכמות מסוימת של חומר מדיני – לרבות הפרוטוקולים (החשובים) של ישיבות הממשלה".  אף על פי כן, "חומר רב מאוד", מדיני וצבאי, היה נגיש בפניו. בסוף ההקדמה לספר הוא מציין עוד: "בשנים האחרונות, עם חילופי ההנהלה ושינוי המדיניות בארכיון צה"ל ומשרד הבטחון, נחשף חומר צבאי רב, שלא היה נגיש בעת שכתבתי את המהדורה הראשונה, האנגלית".
מספריו > 1948 ואחרי כן (1994)

זוהי אסופת מאמרים המוקדשת להיבטים שונים ביחסי ישראל-ערב בשנים 1947–1952, כולל היציאה ההמונית של הפלסטינים ב-1948. חלק מהמאמרים התפרסמו קודם לכן מעל במות שונות (וחלקם הגדול ראה אור גם בעברית, ב"תיקון טעות" משנת 2000). בספר, מוריס מנתח את מדיניות מפא"י ומפ"ם במהלך 1948, את מעורבותו של יוסף ויץ, ראש מחלקת הקרקעות של הקרן הקיימת לישראל, ביצירת בעיית הפליטים, את דו"חות צה"ל על האירועים ומתאר כמה מקרי גירוש, כולל מהעיר אשקלון (מג'דל). מאמר אחד מספר על קיבוץ תושבי חיפה הערבים אחרי כיבוש העיר הערבית. מאמר אחר דן ביוסף נחמני, איש השומר ועיריית טבריה ובעיקר ראש משרד קק"ל בגליל, שעסק ברכישת אדמות, בהגנה על ערבים "ידידותיים", וגם בגירוש ערבים מהגליל.
מספריו > קורבנות: תולדות הסכסוך הציוני-הערבי 1881–2001 (2001)

הספר הוא היסטוריה כללית של הסכסוך הישראלי-ערבי מראשיתו בשנות ה-80 של המאה ה-19 ועד ל-2001. הוא עוקב אחרי השלבים וההתפתחות של הסכסוך ואחרי כן המלחמות שנערכו בין מדינת ישראל לארצות ערב.
בהקדמה לספר כותב מוריס כי הוא "מיוסד בעיקרו על ספרות קיימת וחותר לסינתיזה בין מחקרים קיימים", משום ש"כתיבת תולדות הסכסוך על יסוד מקורות ראשוניים, בעיקר", היא לדעתו "משימה שלמעלה מכוחו של חוקר אחד". אף על פי כן, "סיקור מלחמת 1948 והעשור שלאחריה, וכן של אירועים מסוימים שהתרחשו בשנות ה-30 של המאה העשרים ומלחמת לבנון ב־1982–1985 – מבוססים במידה ניכרת על מקורות ראשוניים". מוריס כותב כי באשר לשנות ה-70, ה-80 וה-90 של המאה ה-20, "זמינות החומר המסמכי עדיין לוקה בחסר ניכר", ומשום כך בסיקור שלושת העשורים הללו נאלץ "להסתפק במחקרים משניים, בראיונות, בעיתונים ובספרי זיכרונות". הספר ראה אור באנגלית, עברית, איטלקית וצרפתית.
לאחר שצה"ל חשף בפניו מסמכים שלא היו מוכרים לו הוציא מוריס בשנת 2004 מהדורה מעודכנת לספרו.
מספריו > הדרך לירושלים: גלאב פשה, ארץ ישראל והיהודים (2006)

ביוגרפיה פוליטית של גלאב פשה האנגלי, שהיה מפקד צבא ירדן בשנים 1939–1956, ובה מוריס דן ביחסו של גלאב לציונות ובעיית ארץ-ישראל ובעיקר בפלישה הירדנית במלחמת העצמאות ב-1948. הספר סוקר קרבות שונים, כמו מערכות לטרון. הספר מסתיים בפיטוריו של פאשה ב-1956, עקב גל של לאומנות בהשפעת הנאצריזם במצרים, שגרם לתסיסה בירדן. יצא לאור בעברית ובאנגלית.
מספריו > Making Israel היווצרותה של ישראל (2008)

זוהי אסופת מאמרים על סלעי המחלוקת העיקריים בהיסטוריוגרפיה הישראלית, אותה ערך מוריס. היא נכתבה הן בידי היסטוריונים מסורתיים והן בידי היסטוריונים חדשים. חלקם עוסקים בסכסוך הערבי-ציוני. בספר מופיע מאמרו של מוריס מ-1988, בו טבע את המונח "היסטוריונים חדשים", מאמר שמאז פורסם במקומות רבים. במאמר הגדיר מוריס את ההיסטוריונים החדשים לעומת ההיסטוריונים הישנים וההיסטוריוגרפיה הישנה. מאז המאמר רבים משתמשים במונח הזה. ניתן להוריד את המאמרים מאתר הוצאת אוניברסיטת מישיגן.
מספריו > 1948 - תולדות המלחמה הערבית-ישראלית הראשונה (2010)

מוריס סוקר בפירוט את מלחמת העצמאות 1947–1949, על כל מערכותיה, מבחינה צבאית ופוליטית. אחת המסקנות של הספר שעוררה ויכוחים, נוגעת לאופיה של המלחמה. נהוג היה לחשוב שהמלחמה נבעה ממאבק בין תנועות לאומיות על כברת ארץ, ושבמהותו המאבק היה פוליטי. מוריס מסכים, אך מוסיף שבתש"ח התרחשה גם התנגשות בין ציוויליזציות ושהערבים ראו במלחמה ג'יהאד, מלחמת קודש. הוא מתאר בסיכום הספר את שתי בעיות הפליטים שגרמה המלחמה: 1. של פלסטינים; 2. ושל יהודים מארצות ערב. הוא טוען שאחת עדיין עמנו בעוד השנייה נפתרה עקב קליטת הפליטים היהודים בישראל ובארצות המערב.
יואב גלבר כתב על המהדורה האנגלית של הספר ש"תש"ח הוא הישג ראוי לשבח של מחקר וניתוח, עבודה של היסטוריון שממאן לנוח ולהסתפק בהישגים אליהם הגיע עד עתה". גלבר אינו מסכים עם כמה מניתוחיו של מוריס, במיוחד עם הרעיון שמלחמת תש"ח הייתה יותר "התנגשות ציוויליזציות" בין המערב לאסלאם ופחות מאבק לאומי. הוא גם טוען שמוריס מעריך יתר על המידה את כוחה הצבאי של ישראל, ואינו מסכים עם מוריס לגבי מטרותיו של עבדאללה מלך ירדן". הספר ראה אור בעברית בשנת 2010.
מספריו > מדינה אחת, שתי מדינות‏ (2009)

הספר עוסק במטרות השונות של היישוב ושל ערביי ארץ ישראל, ובפתרונות השונים שהוצעו במהלך ההיסטוריה לסכסוך הציוני-ערבי. הוא טוען שהתנועה הלאומית הפלסטינית מראשיתה בשנות העשרים, רצתה את כל ארץ ישראל והתנגדה בעקביות לפתרון של שתי מדינות. זו הגישה שמבוטאת כיום באופן פומבי על ידי חמאס ובצורה נסתרת בוטאה על ידי ערפאת ומבוטאת על ידי אש"ף, זאת אומרת הליכה בדרך תוכנית השלבים להשמדת ישראל. לעומת זאת, מהצד היהודי, התנועה הציונית עד שנות השלושים רצתה בכל הארץ. בעקבות רדיפות היהודים באירופה ומאורעות 1936–1939 בארץ ישראל, הבינו מנהיגי הציונות בשנות השלושים שלא ניתן להשתלט על כל הארץ ובהדרגה הסכימו לפשרה טריטוריאלית המבוססת על חלוקת הארץ לשתי מדינות. מאז דוגלת האידאולוגיה הציונית בפשרה טריטוריאלית עם הערבים ובחלוקת הארץ. מוריס סבור ששתי התנועות גם יחד אף פעם לא קיבלו את הרעיון של מדינה דו-לאומית, בה יהיה להן שיווי משקל פוליטי.
מוריס טוען שהפתרון למשבר במזרח התיכון טמון בחלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות בין שני העמים ושפתרון המדינה האחת אינו מסוגל להתקיים משום חוסר נכונותם של הערבים (אש"ף וחמאס) להשלים עם הנוכחות הלאומית היהודית במזרח התיכון, וכי זוהי אבן הנגף העיקרית בדרך לשלום. כמו כן, אין היהודים רוצים בפתרון דו-לאומי. הוא מציע את האפשרות של שתי מדינות כאשר בצד הערבי תקום מדינה פלסטינית-ירדנית מאוחדת. הספר יצא לאור באנגלית ובאיטלקית.
במאמרו "ההיסטוריוגרפיה של דיר יאסין" (Journal of Israeli History, 2005) עוסק מוריס בהיסטוריוגרפיה של דיר יאסין בעברית, ערבית ואנגלית, ומתאר מה קרה בכפר ב-9 באפריל 1948.
משנתו כהיסטוריון

במאמר "פוליטיקה באמצעים אחרים" (2004) כתב מוריס: "השקפתי האישית היא שלהיסטוריונים כאזרחים אומנם יש דעות פוליטיות ומטרות פוליטיות, אך משימתם כחוקרים היא לנסות ולהגיע לאמת על אירוע היסטורי או על תהליך היסטורי ולהאיר את העבר בצורה האובייקטיבית והמדויקת ביותר שאפשר. האמנתי, ואני עדיין מאמין, שיש דבר שנקרא אמת היסטורית; שהיא קיימת באופן בלתי תלוי ובמנותק מעולמם הסובייקטיבי של החוקרים; שמחובתו של ההיסטוריון לנסות ולהגיע אליה באמצעות שימוש במקורות רבים ומגוונים ככל האפשר. בכותבו את ההיסטוריה, על ההיסטוריון להתעלם מן הפוליטיקה העכשווית ולהיאבק בנטיותיו הפוליטיות כשהוא מנסה לפלס את דרכו בתוך עלטת העבר".
באותו מאמר התייחס לשימוש בעדויות שבעל פה: "דעתי האישית היא שההיסטוריון חייב לבסס את עבודתו על מקורות כתובים ראשוניים, כלומר על מסמכים בני אותה התקופה, ולהיזהר מאוד מפני היסטוריה אוראלית, בייחוד כשהאירוע המדובר הוא בעל רגישות מוסרית ומטען פוליטי והתרחש לפני שנים רבות. בהיעדר מסמכים מן התקופה, רשאי ההיסטוריון להשתמש בעדויות שבעל פה לשם הוספת "צבע" או אווירה, אך לעולם לא כדי לשחזר את מה שקרה באמת".
במאמר "היסטוריה רוויזיוניסטית מעוותת" (2009) כתב: "אינני מאמין שהיסטוריונים אמורים להטיף מוסר בכתיבתם ההיסטוריוגרפית: זה מעיד על היבריס... להשקפתי, היסטוריונים אמורים לחפש את האמת, לא את "הצדק", ולתאר ולנתח את האירועים מתוך שימוש בקשת רחבה ככל האפשר של מקורות, כדי לנסות ולפענח מדוע אנשים התנהגו כפי שהתנהגו, ומה היו ההשלכות — ואז לתת לקורא לשפוט, בעזרת "המצפן המוסרי" שלו, אם הגיבורים צדקו או טעו, אם פעלו בתבונה ואם לאו".
ספריו > בעברית

לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, תרגם מאנגלית: ארנון מגן, תל אביב: ספרית אפקים, עם עובד, תשנ"א 1991.
מלחמות הגבול של ישראל 1949–1956: ההסתננות הערבית, פעולות הגמול והספירה לאחור למבצע קדש, תרגם מאנגלית: יעקב שרת, תל אביב: ספרית אפקים, עם עובד, תשנ"ו 1996.
תיקון טעות: יהודים וערבים בארץ ישראל: 1956-1936, תל אביב: ספרית אפקים, עם עובד, תש"ס 2000.
קורבנות: תולדות הסכסוך הציוני-הערבי: 2001-1881, תרגם מאנגלית: יעקב שרת, תל אביב: ספרית אפקים, עם עובד, תשס"ד 2004.
הדרך לירושלים: גלאב פשה, ארץ ישראל והיהודים, תרגם מאנגלית: יעקב שרת, תל אביב: ספרית אפקים, עם עובד, תשס"ז 2006.
1948: תולדות המלחמה הערבית-ישראלית הראשונה, תרגם יעקב שרת, ספריית ספיר, עם עובד, 2010.
מדינה אחת, שתי מדינות: ישראל ופלסטין, ספרית אפקים, עם עובד, 2012.
מדיר יאסין עד קמפ דייוויד: מאמרים אישיים, פוליטיים והיסטוריים, תרגם מאנגלית: גיא הרלינג, ספרית אפקים, עם עובד, 2018.
עם דרור זאבי, לילה ללא סוף - השמדת הקהילות הנוצריות בטורקיה 1924-1894, תרגם יוסי מילוא, ספרית אפקים, עם עובד, 2021.
ספריו > באנגלית

The Birth of the Palestinian Refugee Problem 1947-1949 (Cambridge University Press, Cambridge, 1988)
1948 and After: Israel and the Palestinians (Oxford University Press, Oxford, 1990)
Israel's Secret Wars (co-authored with Ian Black), (Grove\Weidenfeld, New York, 1991)
The Roots of Appeasement, the British Weekly Press and Nazi Germany during 1933-1939 (Frank Cass Ltd., London, 1991)
Israel's Border Wars 1949-1956 (Oxford University Press, Oxford, 1993)
Righteous Victims: A History of the Arab-Zionist Conflict, 1882-1999 (Knopf, New York, 1999)
The Road to Jerusalem: Glubb Pasha, Palestine and the Jews, I.B. Tauris, London, 2002
The Birth of the Palestinian Refugee Problem Revisited (Cambridge University Press, Cambridge, 2004)
1948, A History of the First Arab-Israeli War (Yale University Press, New Haven, 2008)
One State, Two States (Yale University Press, New Haven, 2009)
Ed. by Benny Morris: Making Israel (University of Michigan Press, Ann Arbor, 2008)
The Thirty-Year Genocide: Turkey's Destruction of Its Christian Minorities, 1894–1924 (Harvard University Press, Cambridge, 2019)
טיעון מן הנס

נס אכילת המן, שרב סעדיה גאון השתמש בו לטיעון מן הנס. תחריט מ-1873
הטיעון מן הנס, הידוע גם בשם טיעון העד, הוא טיעון בקרב מאמיני הדתות השונות לפיו קיימת עדות אמינה על התגלות אלוהית. ביהדות הטיעון מבסס את אמונת התורה מן השמים, בנצרות הטיעון מבסס את אמינות הברית החדשה, ובאסלאם גרסה של הטיעון מבססת את אמיתות הקוראן. הטיעון משמש גם בקרב יהודים ונוצרים כטיעון לקיום האלוהים.
בנצרות

בברית החדשה מסופר על תחייתו של ישו ועל כ-40 מופתים שחולל, חלקם בפני קהל רב. המופתים כוללים ריפוי חולים רבים, הליכה על המים, האכלה של אלפי בני אדם, השקיית באי החתונה בקנה בשישה כדי מים שהפכו ליין ועוד. הטיעון מן הנס המתבסס עליהם, מוכר גם בשם הטיעון הכריסטולוגי.
פאולוס, באיגרת הראשונה אל הקורינתים, מבסס את מהימנות הבשורה הנוצרית על שנים עשר השליחים וחמש מאות עדים נוספים שפגשו, לטענתו, בישו, לאחר תחייתו מן המתים. הטיעון מן הנס של פאולוס אומץ והורחב על ידי הוגים נוצריים רבים, כמו אירנוס, אוריגנוס, אוגוסטינוס, תומאס אקווינס, הוגו גרוטיוס, בלז פסקל, ויליאם פיילי, ג'וזף בטלר ורבים אחרים.
באסלאם

בקוראן לא נזכרו במפורש ניסים של ממש, ובאסלאם יש נטייה להדגיש את היותו של מוחמד אנושי, חסר כוחות מיוחדים ואפילו אנאלפבית. זאת על מנת להגביר את פלא ייחודיותו של הקוראן שנחשב בעצמו נס מתמשך, בכך שלא ייתכן שאדם כמו מוחמד ייצור ספר שכזה. כל איה בקוראן נחשב בפני עצמו ל'אות' ומופת לכך שהקוראן הוא מאללה.
במאה ה-12, היהודי שהתאסלם סמואל אל-מוגרבי הזכיר בספרו אפחאם אל-יהוד את הפלא הקוראני כנס מתמשך, שההתוודעות אליו היא בלתי אמצעית. זאת לעומת ניסי התורה שהיו ניסים זמניים בלבד, ועליהם ניתן לדעת רק מפי השמועה.
עיקרון פלאיות הקוראן פותח בעידן המודרני בידי הוגים מוסלמים לסוג של טיעון מן הנס, בניסיון לפרש פסוקים מסוימים כמנבאים את העתיד וכצופנים ידע מדעי שטרם נחשף בימי מוחמד. בדומה, היו שכתבו על צופן הקוראן המעיד על מקורו האלוהי של הקוראן.
עם זאת, בחדית' נזכרו כמה נסים במובן המקובל במערב (المعجزات, אל-מֻעְגִ'יזַאת), ובראשם נס פיצול הירח לשני חלקים בג'בל א-נור לבני שבט קורייש שביקשו זאת ממוחמד. הנס מוזכר בקוראן במילים ”ויבקע הירח”, ונחשב מֻתַוַואתִר (مُتَواتِر), שהוא מסורת שהתקבלה בידי עדים רבים, ולכן מי שאינו מאמין בה מוגדר ככופר. אם כי היו כמה פרשנים הודים-מוסלמים בימי הביניים שניסו לפרש את חציית הירח בלשון עתיד, כאירוע שיתרחש ביום הדין ולא שהתרחש בעבר, אך דעתם לא התקבלה להלכה בקרב מאמיני האסלאם הסוני.
בהקשר זה, תמונות שפורסמו בידי נאס"א במאה ה-20 ובהם בקיעים בירח התקבלו בהתרגשות בקרב חלק מהמוסלמים. הבקיעים נתפסו כמוכיחים את נס חציית הירח.
קטגוריה נפרדת של ניסים או מופתים היא ה'כראמאת' (كرامات), אצל הסופים. ניתן לתרגמה כ'חסדים' או 'מתנות' שאללה נתן לוליים בתקופות עבר, ומתבטאים ביכולות כגון ידיעת העתיד, קריאת מחשבות, הליכה על המים, הפיכת עפר ללחם וריפוי מחלות. הסופים רואים ביכולת לעשות זאת עדות לקדושתו של מי שביצע זאת, אך אין הדבר מעיד על היותו נביא, שכן מוחמד הוא אחרון הנביאים. עם זאת, קבוצות באסלאם כגון הסלפים, מתנגדים לרעיון הכאראמאת, ורואים אותו כזר לאסלאם.
הטיעון מן הנס באסלאם אם כן מתמקד בעיקר בפלא ייחודיותו של הקוראן, בעוד חשיבותם של שאר הניסים פחותה או אפילו שנויה במחלוקת מלבד יוצאי דופן.