stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליעזר בן-יהודה
חייו בארץ ישראל > מאסרו

בי"ג באלול תרנ"ג, במאמר המערכת של "הצבי", פרסם בן־יהודה שמועה על כך ש"נכבדים מבין החסידים" שולחים את בניהם ללמוד אנגלית בבית ספר ערב של המיסיון, ואף איים כי אם לא יחדלו מכך, יפרסם את שמותיהם. לקראת חג החנוכה של שנת תרנ"ד, פרסם חותנו של בן-יהודה, שלמה-נפתלי יונאס, מאמר ב"הצבי" בשם "מִצְוֹת צריכות כונה", שבו קרא ליהודים לראות בחנוכה לא רק חג של הדלקת נרות, אלא זכר לגבורתו של יהודה המכבי, שהוביל את העם בתקופה קשה וניצח את היוונים, ואף הביע תקווה שיקום גם בדורו "יהודה המכבי" משלו. המאמר לא היה רחוק מהשקפתו של בן-יהודה עצמו, ומאמרים בסגנון לאומי כזה התפרסמו בעיתוניו גם לפני כן.
בעקבות המאמר נלקח בן-יהודה ב־28 בנובמבר 1893 לחקירה שארכה כשש שעות, שבסופה הוחלט להעמידו לדין על הסתה למרד, ועד משפטו נשלח למעצר בכלא "חבס אל־דם". ביום החמישי למעצרו הוא הובא לחקירה בבית המשפט, ולאחר מכן הועבר לחדר גדול בבית הסראייה. כעבור מספר ימים הועבר לחדר מיוחד שחוטא עבורו, ממנו ניהל את המאבק לשחרורו בעזרת אשתו וידידיו.
ישנו ויכוח על סיבת המאסר. היו שטענו שכמה מאנשי היישוב הישן, שאותם בן־יהודה הרבה לתקוף בעיתוניו, השתמשו במאמר נגדו, ולאחר הסכמת כמה מרבני ירושלים ניסחו מכתב לשלטון העות'מאני שבו טענו שהמאמר הוא קריאה למרד, ואף הפיצו שמועה על המרד הקרב בקרב ערביי ירושלים. מנגד, רבים מאנשי היישוב הישן בירושלים טענו שמדובר בעלילת שקר, והצנזורה העות'מאנית, אשר פעלה באופן מסיבי אז בירושלים, שמה לב בעצמה למאמר, ואילו הרבנים והממונים רק פעלו להסרת הסכנה מעל היישוב ולהצלת בן־יהודה עצמו, שבזכות שתדלנותם ניצל "מעונש חמור". גם הראי"ה קוק העיד שלאחר חקירה ובדיקה עמוקה שניהל העלה שכך היה, ומחה על ההאשמה שרבני ירושלים "מסרו" את בן יהודה
ב־5 בדצמבר 1893 עמד בן־יהודה למשפט, שבו הכחיש את ההאשמה נגדו והצהיר על נאמנותו לסולטאן ולאימפריה העותמאנית. הוא טען כי מדובר בעלילה שהעלילו עליו מתנגדיו בשל הביקורת בעיתונו על אורח חייהם וחששם מפגיעה בכספי החלוקה. נשיא בית המשפט הרשיע את בן־יהודה ואת יונאס בקשירת קשר, ולו משום שהמאמר עורר סערת רוחות, והטיל עליהם את העונש המינימלי על פי החוק, שנת מאסר אחת. בנוסף לכך הורה על סגירת העיתון.
בן־יהודה שוחרר בערבות עד ערעורו. בעקבות הרשעתו ביקשו עסקני העדה החרדית את הסכמת החכם באשי באיסטנבול, הרב משה הלוי, להחרמת בן־יהודה ויונאס. הלוי שלח את הסכמתו, וב־12 בדצמבר 1893 הכריזו עליהם בתי הדין של האשכנזים והספרדים חרם בבית הכנסת רבן יוחנן בן זכאי. כעבור מספר ימים הוסר החרם, בעקבות פגישה בין בן־יהודה לרב הראשון לציון יעקב שאול אלישר. בציבור הלאומי, לעומת זאת, התקבלה הרשעתו של בן־יהודה בזעם, בארץ ישראל וגם מחוץ לה. הוא נחשב ל"אסיר מדיני", וככזה זכה גם לתמיכה מצד יריביו ולתמיכה כספית מצד ארגונים יהודיים בעולם. ב־2 במרץ 1894 נידון הערעור של בן־יהודה בביירות, וב־7 במרץ הוא ויונאס זוכו מכל אשמה, עונשיהם בוטלו, ובוטלה גם סגירת העיתון. אולם מושל ירושלים לא התיר את חידוש הופעתו של "הצבי", אלא רק כעבור 14 חודשים. עקב האיסור על הוצאת העיתון, נפלה משפחת בן־יהודה למשבר כלכלי וזכתה בשל כך לסיוע כספי מגופים שונים. לאחר שהמושל נענה לשתדלנויות הרבות, חידש "הצבי" את הופעתו ב־11 בינואר 1895.
חייו בארץ ישראל > המאה ה־20

עוינות לא מעטה כלפי בן־יהודה וחידושיו הפגינו גם אחדים מראשי הציונות, בעיקר מצד "אסכולת אודסה" בראשות חיים נחמן ביאליק, אחד העם, יהושע חנא רבניצקי ועוד. מנדלי מוכר ספרים כתב כי הוא מסתייג מ"בית החרושת למילים", וכי עבריותו של בן-יהודה "מלאכותית עד לאין שיעור".
אף סופרי העלייה השנייה, שהגיעו לארץ ישראל בתחילת המאה ה-20, כגון ש' בן־ציון, ברנר ועגנון, התנגשו איתו בשל חידושיו הבלתי ראויים לדעתם, ולא פחות מכך, בשל אופיים הקליל והצהוב של עיתוניו לדעתם.
ב־9 בספטמבר 1905 (ט' באלול תרס"ו) נפטרה אמו של בן-יהודה ונטמנה בבית הקברות בהר הזיתים. עד סוף ימיה דיברה יידיש.
בשנת 1913 היה בן־יהודה שותף ל"מלחמת השפות" – הוויכוח על מקומה של העברית המתחדשת במערכת החינוך היהודי בארץ ישראל. הוויכוח פרץ בשל דרישתה של חברת "עזרה", שסיפקה מימון להקמת הטכניון, ששפת ההוראה במוסד זה תהיה גרמנית. הוויכוח התרחב לשאר מערכות החינוך בארץ. בפברואר 1914 הסתיימה "מלחמת השפות" בניצחונם של תומכי העברית. בשנת 1919 שכנע בן-יהודה את הנציב העליון הבריטי, הרברט סמואל, להכריז על העברית כאחת משלוש השפות הרשמיות של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
מותו ומורשתו

אליעזר בן־יהודה נפטר בירושלים בכ"ו בכסלו תרפ"ג (16 בדצמבר 1922) ממחלת השחפת, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. ההיסטוריון אורי קציר מספר כי חברה קדישא סירבה לקבור את בן יהודה משום שנחשב בעיני ראשיה ובעיני רבים מחבריה ככופר. דבר הסירוב פשט מפה לאוזן, והגיע לאוזניו של צעיר דתי בשם מרדכי דוד אפרים מנשה סגל, שהיה תומך נלהב של בן־יהודה ומפעלו, והוא התנדב לטהר את גופת הלשונאי המפורסם, לעוטפה בתכריכים ולהביאה לקבורה.
קברו נמצא בחלקה מגודרת בחלקת הקדושים כשלצידו קבר בנו איתמר וקברה של חמדה, אשתו השנייה.
ארכיונו האישי של אליעזר בן-יהודה, הכולל מסמכים, צילומים ותעודות, שמור בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
עם מותו של בן־יהודה הוזמן ידידו הוותיק ושכנו, הפסל בוריס שץ, מייסד בצלאל, בשביל ליצור מסכת מוות. את מסכת המוות שילב שץ במצבה שעיצב ושהייתה אמורה להיות מוצבת על קברו. אך כיוון שהצגת מסכת מוות אינה מקובלת ביהדות, לא הוצבה המצבה בסופו של דבר על הקבר.
המצבה, שנמצאת בימינו בבית ש"ץ בירושלים, בנויה בתבנית של מלבן ועליו מורכב חצי־עיגול. בשולי מחצית העיגול מוצגים תאריכי הלידה והמוות של בן־יהודה, תאריך הלידה לפי מניין לחורבן הבית ותאריך הפטירה לפני מנייה מהצהרת בלפור. בתוך מחצית העיגול מפוסלת מסכת המוות של בן־יהודה.
בגוף המצבה חרוט טקסט פרי עטו של ש"ץ:
ידעתי חוזה אחד גלוי עיניים / חזון ענקים חזה בין גמדים / באֹפל גר - והוא לשמש קרא / ודגל חופש הרים לעבדים / ידעתי חולם אחד גלוי עיניים / דור שלם חלום פלאות ארג טוה / דור שלם יחל - וחלומו נהיה / חזון-לבו קם ושמשו טרם כבה / בהווה חי ולשון עם-קדומים דבר / וגלגל תקופות לדחוף אחורנית אמר / עם לעג לו אך הוא נפלאות האמין / וחזון המזרח במערב נשא שמר.
מותו ומורשתו > הנצחתו

שמו של אליעזר בן־יהודה הוא השם המזוהה ביותר עם תהליך תחיית הלשון העברית, כאשר עיקר תרומתו היה בתחומים הרעיוניים והסמליים; הוא זה שהעלה לראשונה את הצורך בחידוש העברית, פרסם מאמרים ועיתונים בנושא, ופעל ללא ליאות להשאיר את הנושא בתודעה ולהילחם נגד מתנגדי התהליך. אולם פעילותו לא הצליחה לסחוף אחריה מעגלים רחבים סביבו בירושלים. הפעילות המעשית שהביאה בסופו של דבר להחייאת העברית לא התקיימה, ברובה המכריע, בסביבתו של בן־יהודה בירושלים, אלא במושבות של העלייה הראשונה והשנייה ברחבי הארץ: שם הוקמו בתי הספר העבריים, שם הפכה העברית ללשון שבה מתנהלים ענייני הציבור ושם הפכה לבסוף ללשון מערכתית ולאומית.
דמותו של בן־יהודה עמדה בכל חייו במוקד ויכוחים קשים. מתנגדיו השמיצו אותו השמצות קשות, הטרידו אותו, והעלו כלפיו תלונות שהביאו למאסרו בידי השלטונות העות'מאניים. את חברת "שפה ברורה" שהקים כינו לגנאי "שפה ארורה". אחת הטענות נגדו הייתה שהוא יצר מילים שיש בהן זלזול בעניינים המקודשים ליהדות הדתית.
מנגד, תומכי תהליך התחייה העלו את דמותו לממדים מיתיים, והאדירו את פעילותו מעבר להיקפה הממשי. ניתן לומר שתרומתו של בן-יהודה לתחיית העברית מצויה רובה במישור הסמלי, כדמות שזוהתה עם התהליך והלהיבה את דוברי העברית בארץ ישראל.[דרוש מקור][מפני ש...]
על שמו של אליעזר בן-יהודה הוקמו בתי ספר בירושלים, בתל אביב ובנס ציונה. רחובות בכל ערי הארץ נקראים על שמו, בהם רחוב בן-יהודה בירושלים, שסלילתו במסגרת תוכנית המע"ר החדשה הסתיימה עם פטירתו, וכן המושבה "אבן יהודה" (א' בן־יהודה) בשרון. על שמו נקרא גם "פרויקט בן־יהודה", שמטרתו לקרב את היצירות הקלסיות של הספרות העברית לכלל הציבור על ידי העלאתן למרשתת.
להנצחת דמותו של אליעזר בן-יהודה, חיבר ירון לונדון את השיר "אליעזר בן־יהודה". את השיר הלחין מתי כספי וביצעה חוה אלברשטיין. השיר זכה גם לגרסאות כיסוי רבות.
בשנת 2008 פרסם ד"ר יוסף לנג את הביוגרפיה המקיפה שכתב על אליעזר בן־יהודה: "דבר עברית!".
בשנת 2007, לקראת מלאות 150 שנה להולדתו של אליעזר בן־יהודה, הכיר ארגון אונסק"ו של האומות המאוחדות בחגיגות לזכרו. בכך הפך ליקיר אונסק"ו. ב־2012 נקבע יום הולדתו כיום הלשון העברית.
בשנת 2013, במלאת 155 שנה להולדתו, ציינה גוגל את המאורע עם דודל ייעודי.
בשנת 2024 עלתה לאוויר 'הצבי', סדרת הטלוויזיה של כאן 11, בה דמותו של בן-יהודה תופסת מקום מרכזי.
מותו ומורשתו > משפחתו

בנו של בן־יהודה מדבורה, איתמר בן־אב"י, נישא ללאה אבושדיד, בת למשפחה עשירה ומיוחסת שמקורה ממרוקו, שהייתה חלק מהיישוב הישן הספרדי.
בתם, דרורה בן אב"י, הייתה עובדת בכירה בתחנת הרדיו "קול ישראל"; היא נישאה לאיש הרדיו משה חובב, מבכירי קרייני החדשות בארץ, ובנם הוא העיתונאי ואיש הטלוויזיה גיל חובב. בתם הצעירה של איתמר ושל לאה, רינה, נישאה לרוקח הירושלמי אבי רז, בעל בית המרקחת "אלבא". לימים היה יו"ר הסתדרות הרוקחים.
בתם של אליעזר ושל דבורה, ימימה, נישאה ליהודה ברק (לודוויג פרנקל), נוצרי גרמני, ולהם נולדה רות (לימים סטאנר). לאחר גירושיה מברק (ופטירת אביה), נישאה ימימה לפיליפ גאי, סקוטי.
מאשתו השנייה, חמדה, נולדו לבן יהודה שישה ילדים: אהוד ודבורה (שנפטרו בגיל צעיר), עדה, אהוד–שלמה, דולה וזלפה. דולה נישאה ב-1936 למקס ויטמן, גרמני נוצרי. היא נמנתה עם מדליקי המשואות בטקס הדלקת המשואות בשנת תש"ן (1990), שציינה את שנת הלשון העברית.
ראו גם

ברוך בן יצחק מיטרני
יוסף הלוי
נסים בכר
לקריאה נוספת

אליעזר בן־יהודה, "תחית הדיבור העברי", בתוך אליעזר יערי, זכרונות ארץ ישראל כרך א' פרק ל"ו
אליעזר בן־יהודה, החלום ושברו - מבחר כתבים בענייני לשון, ההדיר ראובן סיוון, מוסד ביאליק, 1978.
יוסף לנג, דבר עברית! חיי אליעזר בן־יהודה (שני כרכים), הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשס"ח 2008.
נתן אפרתי, "אליעזר בן־יהודה - פנים לא מוכרות בעשור האחרון לחייו", העברית נט/א-ב, תשע"א
זאב ענר, "סיפורי משפחות", הוצאת משרד הביטחון, 1990
דבורה עומר, "הבכור לבית אב"י" (1967).
דבורה עומר, "אהבת איתמר" (2001)
רוברט סנט ג'ון, אהבה כפולה, עלילות חייו של אליעזר בן-יהודה, 1990
רוברט סנט ג'ון, שפת הנביאים: ספור־חייו של אליעזר בן־יהודה (עברית: אפרים קרליץ, הוצאת רשפים, 1962)
עוזי אלידע, העולם בצהוב - לידת עיתונות ההמון הארץ־ישראלית (מ'הצבי' ל'האור' 1884-1914), הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2015.
אליעזר בן-יהודה (הנכד), כל אהבותיו של אליעזר בן־יהודה, ידיעות ספרים, 2018
חיים באר, בלש על הכוונת: אליעזר בן־יהודה וקנאי ירושלים, מתוך הספר קשר לאחד, מסעות בתים ואנשים בירושלים, הוצאת ספרים עם עובד, 2017, עמודים 222–235
Tongue of the Prophets (Doubleday &. Company, 1952) Robert St. John
שמואל ספראי

| --- | --- |

אוגוסט 93'
 לידה:  31 במאי 1919 ב' בסיון תרע"ט ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  16 ביולי 2003 (בגיל 84) ט"ז בתמוז תשס"ג ירושלים 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  גדליה אלון 
 תלמידי דוקטורט:  ישראל פרידמן בן-שלום, יהושע שוורץ, אברהם אדרת, כנה ורמן, יחזקאל כהן, אורי ארליך, אהרן אופנהיימר, ישעיהו גפני 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2002)  פרס יצחק בן-צבי (1997) 
 צאצאים:  חנה ספראי, זאב ספראי 
 
שמואל סַפְרָאי (31 במאי 1919 – 16 ביולי 2003) היה היסטוריון ישראלי של תקופת בית שני, תקופת המשנה ותקופת התלמוד, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל לידע ארץ ישראל לשנת תשס"ב (2002).
ביוגרפיה

שמואל ספראי נולד בשנת תרע"ט (1919) בוורשה בירת פולין, ועלה לארץ ישראל בגיל שלוש (1922, תרפ"ב). התגורר בילדותו ובנעוריו בשכונת עץ חיים בירושלים. למד בישיבת מרכז הרב במשך שנה אחת, ובבית המדרש למורים "מזרחי" בירושלים במשך שנתיים. בשנים תש"א–תש"ה היה חבר קיבוץ שדה אליהו.
במשך שנות הארבעים ושנות החמישים למד באוניברסיטה העברית, ובשנת 1958 קיבל תואר דוקטור על עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה בעלייה לרגל בתקופת הבית השני. תוך כדי לימודיו, בשנת 1950, נפטר מורו, גדליה אלון, וספראי עסק בעריכת כתביו במשך תקופה ארוכה. בסוף שנות השישים נתמנה לפרופסור, החל ללמד באוניברסיטה העברית ונעשה פרופסור מן המניין בה בשנת 1978, ומאז עסק בהוראה בין כותלי האוניברסיטה ומחוצה לה, ואף כתב ספרים רבים.
בנו, פרופ' זאב ספראי הוא היסטוריון וחוקר בחוג לתולדות ארץ ישראל שבאוניברסיטת בר-אילן. בתו, פרופ' חנה ספראי הייתה חוקרת בתחום ספרות חז"ל ופעילה פמיניסטית דתית.
פרסים

שמואל ספראי זכה במהלך חייו בכמה פרסים, שהחשובים שבהם הם:
תשכ"ו-1966 – פרס רמת גן לחכמת ישראל, על ספרו "העלייה לרגל בימי הבית השני.
תשמ"ו-1986 – פרס עיריית ירושלים לחכמת ישראל ולחינוך.
תשנ"ז-1997 – פרס יצחק בן צבי לתולדות ארץ ישראל ויישובה, פרס מפעל חיים.
תשס"ב-2002 – פרס ישראל בחקר ידע ארץ ישראל.
ספריו

המקדש בתקופת הבית השני, ירושלים: הסוכנות היהודית לארץ ישראל, המחלקה לעלית ילדים ונוער, מדור להדרכה, תשי"ט.
עם ישראל בימי הבית השני, תל אביב: המכון הישראלי להשכלה בכתב ליד המרכז לתרבות ולחנוך, תשכ"ג.
העיר היהודית בארץ ישראל ומוסדותיה. ירושלים, תשכ"ד.
העלייה לרגל בימי הבית השני: מונוגרפיה היסטורית, תל אביב: עם הספר, 1965. (מהדורה שנייה מתוקנת ומעודכנת, ירושלים: אקדמון, תשמ"ה)
מיכאל אבי-יונה בהשתתפות שמואל ספראי, אטלס כרטא לתקופת בית שני, המשנה והתלמוד, ירושלים: כרטא, 1966 (מהדורה שנייה מעודכנת ומשופרת, ירושלים: כרטא, 1974).
ר’ עקיבא בן יוסף: חייו ומשנתו, פרקי הלכה ואגדה, מלוקטים ומבוארים בצירוף מבוא מאת שמואל ספראי, ירושלים: מוסד ביאליק ('ספריית דורות', 31), תשל"א 1970. (הדפסה שנייה: תשל"ח; הדפסה שלישית: תשמ"ט)
עם ישראל בימי הבית השני, תל אביב: עם עובד ומישל"ב, תש"ל 1970.
מקורות לתולדות ישראל מחורבן הבית ועד מרד גאלוס, ירושלים: אקדמון, תשל"ה.
בשלהי תקופת הבית השני ובתקופת המשנה: פרקים בתולדות החברה והתרבות, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המחלקה לתרבות תורנית, תשמ"א (מהדורה שנייה: ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשמ"ג; ירושלים: משרד החינוך - האגף לתרבות תורנית, תשס"ג-2002).
ארץ ישראל וחכמיה בתקופת המשנה והתלמוד, אסופת מחקרים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד.
בימי הבית ובימי המשנה: מחקרים בתולדות ישראל, 2 כרכים, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ד.
יצאו לאור לאחר פטירתו:
הגדת חז"ל, הגדה של פסח, הקדימו מבוא וביארו שמואל וזאב ספראי, ירושלים : כרטא, תשנ"ח-1998.
משנת ארץ ישראל - סדר מועד, עם מבוא ופירוש היסטורי חברתי, מאת שמואל ספראי וזאב ספראי, בהשתתפות חנה ספראי (10 כרכים), ירושלים: מכללת ליפשיץ, תשס"ט-תשע"א.
משנת ארץ ישראל - סדר זרעים, עם מבוא ופירוש היסטורי חברתי מאת שמואל ספראי וזאב ספראי, בהשתתפות חנה ספראי (2 כרכים), ירושלים: מכללת ליפשיץ, תשס"ט-תשע"א.
ספריו > בעריכתו

מנחם דורמן, שמואל ספראי ומנחם שטרן (עורכים), ספר זיכרון לגדליה אלון: מחקרים בתולדות ישראל ובלשון העברית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ל.
צבי ברס, שמואל ספראי, יורם צפריר, מנחם שטרן (עורכים), ארץ ישראל מחורבן בית שני ועד הכיבוש המוסלמי, ירושלים: יד יצחק בן צבי, תשמ"ב.
ב"ז קדר, טרודה דותן, שמואל ספראי (עורכים), פרקים בתולדות המסחר בארץ ישראל: קובץ מחקרים, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 1990.
יורם צפריר, שמואל ספראי (עורכים), ספר ירושלים: התקופה הרומית והביזאנטית, 70–638, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ט-1999.
ספר לכבודו

אהרן אופנהיימר, ישעיהו גפני, מנחם שטרן (עורכים), יהודים ויהדות בימי בית שני, המשנה והתלמוד: מחקרים לכבודו של שמואל ספראי, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ג-1993.
לקריאה נוספת

אהרן אופנהיימר, 'שמואל ספראי ז"ל', ציון, ס"ח, ד', תשס"ג-2003, עמ' 497 (1) - 500 (4).
נילי אופנהימר, כתבי שמואל ספראי, ביבליוגרפיה, בתוך: אהרן אופנהיימר, ישעיהו גפני, מנחם שטרן (עורכים), יהודים ויהדות בימי בית שני, המשנה והתלמוד: מחקרים לכבודו של שמואל ספראי, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ג-1993.
צבי מגן, 'חברה ותרבות בשולי תקופת המשנה': על ספרו של שמואל ספראי, כיוונים, 22, תשמ"ד-1984.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  הוענקו תוארים אקדמאים על-ידי אוניברסיטת ירושלים, תואר דוקטור לפילוסופיה, חרות, 3 ביולי 1960
↑  חולקו פרסי עירית רמת-גן, מעריב, 27 באוקטובר 1966.
↑  צבי פרידלנדר, העליה לרגל בימי בית שני, מעריב, 1 באפריל 1966.
↑  צבי אילן, ר' עקיבא, דבר, 16 ביוני 1972.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267407705171  PLWABN: 9810603405105606  BIBSYS: 90305866  BnF: cb12021210z (data)  CANTIC: a19618578  CiNii: DA00479698  GND: 103569111  ISNI: 0000 0001 0925 4232  LCCN: n80046634  NDL: 00455134  NKC: skuk0004952  NLA: 35683738  NTA: 070103011  RERO: 02-A003777636  SELIBR: 272068  SUDOC: 028361024  VIAF: 93098404   WorldCat (עם VIAF): 93098404 
ספראי בחנוכה ה'תשי"ב (1951)
מגן דוד דרום

| --- | --- |

סמליל התוכנית
 סוגה:  קומדיה מוקטמנטרית
 יוצרים:  אופיר לובל שראל פיטרמן אלעד חן
 בימוי:  אופיר לובל
 שחקנים:  רוברט הניג שראל פיטרמן איתמר מלול יעל טל גיא גורביץ שלומי טפיארו מוריה בן הרוש
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  20
 הפקה
 חברת הפקה:  סברס טי. וי.
 עורכים:  יפעת תדמור
 שידור
 רשת שידור:  רשת 13
 פורמט (תמונה):  16:9, HDTV
 תקופת שידור מקורית:  20 ביולי 2019 – 9 בנובמבר 2019
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
מגן דוד דרום היא סדרה קומית מוקומנטרית ישראלית העוקבת אחר צוות חובבני של תחנת רפואת חירום באזור ים המלח. הסדרה שודרה החל מ-20 ביולי עד 9 בנובמבר 2019 ברשת 13.
עלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הסדרה עוקבת אחר ארגון רפואת חירום בדיוני באזור ים המלח הנקרא "מגן דוד דרום" (מהווה פרודיה על מגן דוד אדום). הצוות מתאפיין בכך שחבריו מעורערים בנפשם מפגינים אזלת יד ורשלנות רפואית, ומתנהגים בחובבנות.
סקירת הסדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה> הפרק הראשון | שודרה לראשונה> הפרק האחרון | מדרוג |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 20 | 20 | 20 ביולי 2019 | 9 בנובמבר 2019 | 5.3% |
סקירת הסדרה > פרקים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מספר פרק | שם הפרק | תאריך שידור מקורי ישראל | מדרוג | מקור |
| 1 | בחור חדש בתחנה | 20 ביולי 2019 | 8.8% |  |
| 2 | איפה הכליה | 27 ביולי 2019 | 9.4% |  |
| 3 | ילדים זה שמחה | 3 באוגוסט 2019 | 7.1% |  |
| 4 | מחאת הנכים | 17 באוגוסט 2019 | 8.3% |  |
| 5 | טיול שנתי | 24 באוגוסט 2019 | 5.6% |  |
| 6 | תחרות דם | 24 באוגוסט 2019 | 5.3% |  |
| 7 | הגרמנים באים | 31 באוגוסט 2019 | 7.6% |  |
| 8 | הטרדה מינית | 21 בספטמבר 2019 | 2.1% |  |
| 9 | הפצצה | 28 בספטמבר 2019 | 4.5% |  |
| 10 | מלי לוי בעיר | 28 בספטמבר 2019 | 3.1% |  |
| 11 | יום בחירות | 5 באוקטובר 2019 | 5.2% |  |
| 12 | יום גיבוש | 5 באוקטובר 2019 | 4.7% |  |
| 13 | טורניר כדורגל | 12 באוקטובר 2019 | 4.3% |  |
| 14 | עידו עוזב את התחנה | 12 באוקטובר 2019 | 3.3% |  |
| 15 | השביתה | 19 באוקטובר 2019 | 4.8% |  |
| 16 | משחק השקט | 19 באוקטובר 2019 | 4.5% |  |
| 17 | התורם מטקסס | 26 באוקטובר 2019 | 3.7% |  |
| 18 | התחנה מופרטת (חלק א') | 26 באוקטובר 2019 | 3.8% |  |
| 19 | התחנה מופרטת (חלק ב') | 2 בנובמבר 2019 | 4.7% |  |
| 20 | סיום העונה | 9 בנובמבר 2019 | 5.4% |  |
↑  המדרוג נכתב על פי נתוני צפייה ראשוניים, כולל צפייה נדחית עד 2:00 בלילה
↑  במגזר היהודי
דמויות

דוביק כץ (רוברט הניג) – מנהל התחנה. אבא של עידו.
ארתור גיפאק (שראל פיטרמן) – נהג האמבולנס של התחנה. רוסי. נוהג לירות באקדח בחוסר אחריות. חמום מוח.
עודה בן דויד (איתמר מלול) – הפרמדיק של התחנה. צרפתי. תמים ולא חכם במיוחד.
יעל גל (יעל טל) – חובשת בכירה. מאוהבת בעידו.
עידו כץ (גיא גורביץ) – חובש. הבן של דוביק. סולק מבית ספר לרפואה בתל אביב בשנה ג'. בעל חוש צדק ונוהג לנזוף בחבריו לעבודה.
אופיר חזן (שלומי טפיארו) – חובש בכיר. חסר אחריות ומסתבך בצרות לעיתים קרובות.
שרה בירן בוחבוט (מוריה בן הרוש) – מוקדנית התחנה. מדברת בעיקר בטלפון.
הערות שוליים

↑  אלכסנדר כץ, 17.4% לחזרת נינג'ה ישראל; רייטינג גבוה לניצחון הענק בכדורסל, באתר אייס, 21 ביולי 2019
↑  אלכסנדר כץ, צמוד במוצ"ש בין נינג'ה ישראל למרוץ למיליון וגם במהדורות, באתר אייס, 28 ביולי 2019
↑  אלכסנדר כץ, הפער גדל משמעותית: נינג'ה ישראל זינקה - ע"ח המרוץ למיליון, באתר אייס, 4 באוגוסט 2019
↑  רייטינג: נינג’ה והמירוץ ראש בראש, באתר Scopt, ‏18 באוגוסט 2019
1 2  אלכסנדר כץ, היסטוריה בנינג'ה: אישה סיימה מסלול, הרייטינג כרגיל גבוה, באתר אייס, 25 באוגוסט 2019
↑  אלכסנדר כץ, קטן הפער בין נינג'ה למרוץ למיליון; נתניהו מקפיץ את חדשות 12, באתר אייס, 1 בספטמבר 2019
↑  משה בנימין, דמעות של שמחה: 26.7% ו-688K צופים לגמר מאסטר שף 8, באתר אייס, 22 בספטמבר 2019
1 2  אלכסנדר כץ, מופעי מחווה, ש.ח. ומה שמצאו במחסן: סיכום סופ"ש וראש השנה, באתר אייס, 2 באוקטובר 2019
1 2  אלכסנדר כץ, בלב הימים הנוראים: 16.5% ביום ה' לדוקו-לייט על ניקול ראידמן, באתר אייס, 6 באוקטובר 2019
1 2  אלכסנדר כץ, סופ"ש ארוך מאד של שידורים חוזרים, לקטים ואפילו ניצחון מפתיע, באתר אייס, 15 באוקטובר 2019
1 2  אלכסנדר כץ, מה עשו כל השידורים החוזרים והלקטים ב-5 הימים האחרונים?, באתר אייס, 22 באוקטובר 2019
1 2  אלכסנדר כץ, השיבוץ הבהול במוצ"ש של המקור עם שיחות ביבי-נוני - לא צלח, באתר אייס, 27 באוקטובר 2019
↑  אלכסנדר כץ, נינג'ה מתחזקת בחלק הראשון של הגמר; רשת ניצחה בחמישי, באתר אייס, 3 בנובמבר 2019
↑  אלכסנדר כץ, חגיגות ברשת: מצליחה שוב לנצח בפריים - בזכות משחקי השף, באתר אייס, 10 בנובמבר 2019
יעקב שריבום

יעקב שריבום ("שרַייבּוֹם" 1913 - י"ד בכסלו ה'תשנ"ב, 21 בנובמבר 1991) היה מבקר העירייה הראשון של ירושלים, רב מחנות עצורי המחתרות באפריקה ופעל כמקשר בין הגולים העצורים לשלטונות, שימש כרב מחנות המעצר בקפריסין ופעל רבות במבצע החשאי להעלאת יהודי תימן, "מרבד הקסמים". בנוסף, שימש כיו"ר ועדה קרואה בנתניה, הרצליה ובית שאן.
ביוגרפיה

יעקב שריבום נולד למשפחה חסידת גור בוורשה שבפולין, בן לחיים אליעזר ורבקה יהודית, ילד שני למשפחה בת שבעה ילדים: הינדה, יעקב, הירש וולף, שמואל, אפרים, שמחה ונחמה. בשנת 1934 נשלח לארץ ישראל על ידי הרבי מגור, על מנת לשמש כאחד ממקימי החסידות בארץ. הרבי מגור, שהכיר את כישוריו, דאג לאיסוף כספים מחסידי ורשה, כספים אשר שימשו להעלאתו ארצה של יעקב. הינדה, האחות הבכורה, עלתה ארצה עם תנועת "השומר הצעיר" שבה הייתה חברה עוד בטרם פרצה מלחמת העולם השנייה, והייתה בין מקימי קיבוץ שמיר שבגליל העליון, שבו התגוררה עם בעלה ליקא עד ליום מותה. ההורים ושאר חמשת האחים למשפחת שריבום נרצחו בשואה במלחמת העולם השנייה.
עם הגיעו ארצה, כשהוא בן 21, החל יעקב את לימודיו בישיבת חסידות גור בירושלים, "שפת אמת", ובהמשך גם לימד באותה ישיבה. בשנת 1937, נשא לאישה את שושנה רייזל לבית שטרנהל והזוג עבר להתגורר בירושלים, שם נולדה בתם הבכורה, יפה.
זמן קצר לאחר מכן הם שבו להתגורר בחיפה ויעקב החל לחפש פרנסה. הוא לא בחל בשום עבודה, ואכן, במהרה החל לעבוד כסבל בנמל חיפה, פועל בניין, פקיד במשרד ניהול חשבונות ואפילו כמדביק מודעות בלילות. אשתו שושנה, שראתה את הפוטנציאל הגלום בו, הציעה ליעקב ללמוד את השפה האנגלית בתקווה שכך יוכל למצוא לעצמו עבודה הולמת יותר. הוא החל ללמוד בעצמו את השפה, כאוטודידקט, ובתוך שלושה חודשים שלט בשפה. בגיל 34, כשהוא כבר אב ליפה ולנתן, החל יעקב בעבודתו הציבורית.
מחנות העצורים באפריקה

בשנת 1946 נשלח שריבום על ידי הסוכנות היהודית לאפריקה לשמש כרב לעצורי המחתרות אצ"ל ולח"י, שהוגלו לשם על ידי השלטון הבריטי ששלט באותם ימים בארץ. תפקידו היה לדאוג לצורכי הדת של האסירים היהודים. הוא היה באריתריאה-אסמרה, בקניה, בסודאן ובקהיר והגיע אף לג'דה שבסעודיה, בטרם דרכה שם כף רגלו של יהודי. עם הזמן, יצר קשרים מיוחדים עם הצמרת הבריטית במחנות ובמקביל קנה את אמונם של האסירים היהודים. הוא אף שיתף פעולה בתכנון בריחה מהמחנה, לפחות פעם אחת, עם יעקב ואליהו מרידור, שהיו לחברי כנסת במדינת ישראל לאחר הקמתה. בין העצורים במחנה היו גם יצחק שמיר, לימים ראש ממשלת ישראל ומאיר שמגר, לימים נשיא בית המשפט העליון.
מחנות המעצר בקפריסין

בשנת 1947 יעקב נקרא שוב לדגל, הפעם כרב למחנות העקורים בקפריסין. שם הוא טיפל בניצולי שואה מאירופה, שהשלטון הבריטי אסר עליהם להיכנס לארץ ישראל. הוא שירת בקפריסין עד 1949 ועזב רק כשאחרון העולים הגיע לישראל. בכל שנות עבודתו בחו"ל היה יעקב ללא משפחתו. הוא הסתפק בביקורים חטופים בארץ כדי לראות את משפחתו, שהתרחבה בינתיים, ולדווח לסוכנות היהודית על המצב במחנות. כדי להפיג את בדידותו למד את משחק השחמט ובמשך השנים הפך המשחק לתחביבו הראשי. הוא היה חבר במועדון השחמט בירושלים ואף שיחק בהצלחה נגד אלופי עולם.
מרבד הקסמים

בשנת 1949 נקרא על ידי משה חיים שפירא, שר הפנים, לצאת לגלות תימן ולנסות להעלות משם את היהודים ארצה. בארץ ישראל לא ידעו באותו זמן בכמה יהודים מדובר וקיוו כי יצליח להעלות ארצה כ-200–300 איש מדי חודש. הוא הגיע לעדן, שהייתה קולוניה בריטית ובירתה לשעבר של דרום תימן, ונפגש עם המושל הבריטי. הוא שמע כי בתימן חיים 50,000 יהודים, מספר שלא היה ידוע לממשל בישראל. הזמן דחק משום שהיה ברור שבקרוב מאוד לא יתנו ליהודי תימן לעזוב אותה. שריבום החל להציף את הממשלה והסוכנות היהודית במכתבים ובמברקי תחינה. הוא הסביר להם את המצב ודרש מהם להתאמץ כנדרש כדי להוציא את כל היהודים מתימן ולהצילם על ידי הבאתם ארצה לפני שיהיה מאוחר מדי. בישראל חשבו כי החום הכבד השורר במדבר עדן, שיבש עליו את דעתו וכי מספר כזה של יהודים בתימן לא ייתכן, והוא הוזמן ארצה לפגישה עם אנשי הסוכנות. גם לאחר ששמעו ממנו על המצב, הם הביעו חשש כי לא יוכלו להעלות יותר מכמה מאות בכל חודש.
באותו זמן פרץ ויכוח בישראל בנוגע לעיתוי העלאת יהודי תימן. המתנגדים לעליה מיידית של עולי תימן הצביעו על מצבם הרפואי הקשה של עולי תימן והעלו חשש כי מדינת ישראל ויכולת הקליטה המוגבלת שלה לא תוכל להתמודד עם מה שנתפס כנטל. מדינת ישראל יצאה זה מקרוב ממלחמה, והתמודדה עם בעיות כלכליות קשות. הטענה העיקרית הייתה כי בשלב זה עדיף להעלות את יהודי אירופה בלבד ולדחות את העלאת יהודי תימן למועד מאוחר יותר. יעקב, שכבר הספיק להכיר את יהודי תימן ולשמוע את תחנוניהם, שכן המצב בתימן הלך והחמיר, לא יכול היה להתפשר ולחזור בו מדרישתו. הוא החל לעשות כל שביכולתו כדי שמדינת ישראל תציל את יהודי תימן, עד שדבריו הגיעו לאוזניו של דוד בן-גוריון, שהורה לשלוח מטוסים לתימן ולהעלות את היהודים משם מהר ככל האפשר. כך החל מבצע "מרבד הקסמים". במשך עשרה חודשים נוהל המבצע ובסיומו הגיעו ארצה 48,500 יהודים.