stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחידת הפרטיזנים ע"ש מרדכי אנילביץ'
נפילת לוחמים בקרב עם הגרמנים בבית היערן ובמצוד באזור נהר הבוג

ב-1 בספטמבר 1943 הוטל על קבוצה בת 12 לוחמים, בפיקודו של יאנק שוורצפוס, לפוצץ רכבת גרמנית בתחנת הרכבת אורלא כ-60 ק"מ מוורשה, על הדרך לתחנת הרכבת במלכיניא. "הייתה זו אולי הפעולה הגדולה והנועזת ביותר שביצעה היחידה ע"ש מרדכי אנילביץ, כתוצאה מהפעולה נהרסה רכבת צבאית גרמנית עמוסת תחמושת ונהרגו חיילים גרמנים רבים שהיו בדרכם מזרחה". לאחר ביצוע הפעולה, הסתתרו הלוחמים בביתו של שומר יער פולני ליד הכפר קרבצובינזנא. שוורצפוס שלח שני לוחמים לסייר ולהעריך את תוצאות הפעולה, ובאותה העת אשתו של שומר היער הצליחה להתחמק מהבית ולהזעיק את המשטרה הגרמנית. המשטרה הגיעה, הקיפה את הגורן שבו נמצאו הלוחמים, התפתח קרב בין הלוחמים והמשטרה הגרמנית ובמהלכו נהרגו כל 12 הלוחמים, ובהם יאנק שוורצפוס, גוטה טייכלר ומיכאל רוזנפלד, וכן בתו של שומר היער שהוחזקה על ידם כבת ערובה. על פי מקורות פולניים, לגרמנים היו שני הרוגים ושלושה פצועים באירוע זה.
לאחר כל פעולה של הפרטיזנים, ערכו הגרמנים מצוד על יחידות הפרטיזנים, בסיוע התושבים המקומיים שהלשינו והסגירו אותם. במצוד שערכו הגרמנים על נהר הבוג נפלו לוחמים יהודים נוספים מהיחידה: גוטשטאט ציפורה, יושקביץ' אפרים, ליטמן יוסף, סטולק אברהם, קירשנבוים רחל, רוטמן צבי.
מעבר לוחמים לוורשה ונפילתם בקרב

דוד נובודבורסקי הבין בסוף יוני/ראשית יולי 1943, שבתנאים של הגברת הלחץ הצבאי הגרמני, מזה ועוינות גלויה של חברי הארמייה קריובה לפרטיזנים היהודים, מזה, לא ניתן לפעול באזור כפרטיזנים. לכן החליט לרכז את שרידי הלוחמים ולארגנם מחדש במקום אחר. ייתכן שרצה ליצור קשר עם יחידות פרטיזניות גדולות ואף להצטרף אליהן, או שרצה להגיע להונגריה שהייתה אז מדינה בטוחה יחסית ליהודים. חברי הקבוצה תעו בדרכם ופגשו אחד מהפולקסדויטשה שחיו באזור שהזעיק את הגרמנים. בקרב נהרגו כל הלוחמים: נובודבורסקי דוד, חברתו שפירשטיין רבקה, דמבינסקא דורקה, קליינוויס חנוך, רומנוביץ' ישראל ושימק שנטל. כאשר נודע לפרטיזנים היהודים ביער וישקוב על מותו של דוד, שהיה ממפקדי המרד בגטו, התגנב לליבם דיכאון וייאוש על כך שהוא נטש את דרך המאבק המשותף וחיפש פתרון אחר לעצמו. "האם חש שאין סיכוי למאבק הפרטיזני?".
כמה לוחמים שחזרו מווישקוב לוורשה, עברו לדירת מסתור ברחוב פרוזנה 14 פינת טוורדה 6. בעקבות הלשנה נתפס המקשר היהודי על ידי הגסטפו, עונה קשות ובכיסו נמצאה רשימה עם כתובות חברים ומקומות מחבוא וכך גילה הגסטאפו את הדירה ברחוב פרוזנה 14. בקרב עם הגרמנים נהרגו איגלה זיגמונט משה, פיינגנבלט יעקב וקאבאנוקי גוטה.
לוחמים אחרים חזרו לוורשה, הסתתרו בה תקופה ממושכת. חלקם השתתפו במרד הפולני בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1944 ונפלו במהלכו, וביניהם ארליך אליהו וברלינסקי הירש.
היחידה בסיום המלחמה

עקב האבדות ועזיבת לוחמים, היחידה התפוררה בהדרגה ומהקבוצה המקורית נותרו 13 לוחמים. אלה המשיכו לבצע פעולות נגד הגרמנים ביערות וישקוב והשאירו כרוזים במקומות שבהם פעלו, שהפעולה בוצעה על ידי "היחידה הפרטיזנית היהודית על שמו של אנילביץ'". אחרים הצטרפו לאחר זמן לפרטיזנים סובייטים, שהתחילו להופיע באזור. כאשר "הצבא האדום" שחרר את האזור באוגוסט 1944, נותרו 15-10 לוחמים יהודים, שקיימו קשר חלקי עם ורשה. הם נחשדו בשיתוף פעולה עם הגרמנים והועמדו למשפט בפני בית דין של ה-נ.ק.וו.ד., אבל למזלם הקצין הרוסי שנשלח לחקור אותם היה יהודי, שהציל אותם וגייס אותם כמתורגמנים בשירות המודיעין הרוסי. בתום המלחמה שרדו 20-10 לוחמים יהודים מהיחידה.
הנצחתם של הלוחמים היהודים

בבית העלמין אוקופובה בוורשה הוקמה אנדרטה לזכרם של הלוחמים מהיחידה הפרטיזנית ע'ש אנילביץ' שנפלו בבית היערן. האנדרטה כוללת סלע גרניט ועליו נחצבה הכתובת: "פה טמון אפרם של הגיבורים הלוחמים מגטו ורשה, הפרטיזנים של היחידה על שמו של מ. אנילביץ'". על 12 לוחות קטנים חרוטים השמות או הכינויים של הלוחמים: יאנק שוורצפוס ביאלה ["הלבן"], מיכאל רוזנפלד ביאלה ["הלבן"], יואל יונגר, איציק יאנקלביץ', יוזף פפיר, שמוליק יושקוביץ', סטפן, רחל'קה, אדק, טולה רבינוביץ, חיים צירניקה, רות'קה.
ראו גם

פרטיזנים
פרטיזנים יהודים
מרד גטו ורשה
מרדכי אנילביץ'
אי"ל
מיכאל רוזנפלד
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  נורית אשכנזי, מדריך פולין: היחידה הפרטיזנית ע'ש אנילביץ', ‏13/04/2005
↑  אהרן כרמי, חיים פרימר, מן הדליקה ההיא, סיפורם של שני לוחמים מגיטו וארשה, בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, תשל"ג-1961, עמ' 156-146
↑  ישראל גוטמן, יהודי ורשה 1943-1939, גיטו, מחתרת, מרד, הוצאת ספרית הפועלים, 1977, עמ' 430-429
↑  שמחה רותם (קז'יק), ובתוכי העבר... בארגון היהודי הלוחם, משרד הביטחון-הוצאה לאור, בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד-1984, עמ' 61-58
↑  ישראל גוטמן, יהודי ורשה 1943-1939, גיטו, מחתרת, מרד, הוצאת ספרית הפועלים, 1977, עמ' 432-430
↑  יצחק צוקרמן, שבע השנים ההן: 1945-1939, הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגטאות, 1990, עמ' 327-324
1 2 3 4 5 6  שמואל קרקובסקי, לחימה יהודית בפולין נגד הנאצים, יד ושם, ספריית הפועלים, המכון ליהדות זמננו-האוניברסיטה העברית בירושלים, תשל"ז-1977, עמ' 167-164
↑  חייקה גרוסמן, אבא קובנר, ספר הפרטיזנים היהודים, כרך ב', ספריית הפועלים, 1959, עמ' 49-45.
↑  אנטק צוקרמן, שבע השנים ההן: 1945-1939, הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגטאות, 1990, עמ' 312-311
↑  צביה לובטקין, בימי כיליון ומרד, הוצאת בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, תש"ם-1980, עמ' 180-179
↑  יצחק צוקרמן, שבע השנים ההן: 1945-1939, הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגטאות, 1990, עמ' 334-329
↑  איתמר לוין שלומית לן, הקרב האחרון, מרד גטו ורשה: הסיפור האמיתי, ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2009, עמ' 355 ,391-390
↑  חייקה גרוסמן, אבא קובנר, ספר הפרטיזנים היהודים, כרך ב', ספריית הפועלים, 1959, עמ' 50-49
1 2  חייקה גרוסמן, אבא קובנר, ספר הפרטיזנים היהודים, כרך ב', ספריית הפועלים, 1959, עמ' 52-51
↑  שמחה רותם (קז'יק), ובתוכי העבר... בארגון היהודי הלוחם, משרד הביטחון-ההוצאה אור, בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד-1984, עמ' 92-91
1 2  יצחק צוקרמן, בגטו ובמרד, בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, תשמ"ה-1985, עמ' 154-153
↑  חייקה גרוסמן, אבא קובנר, ספר הפרטיזנים היהודים, כרך ב', ספריית הפועלים, 1959, עמ' 59-58
↑  חייקה גרוסמן, אבא קובנר, ספר הפרטיזנים היהודים, כרך ב', ספריית הפועלים, 1959, עמ' 60
↑  חייקה גרוסמן, אבא קובנר, ספר הפרטיזנים היהודים, כרך ב', ספריית הפועלים, 1959, עמ' 54-53.
↑  ישראל גוטמן, מאבק בנתיב הייסורים, התנגדות היהודים לנאצים בתקופת השואה, ירושלים: בית הוצאה כתר, 1988, עמ' 186-184
↑  יצחק צוקרמן, שבע השנים ההן: 1945-1939, הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגטאות, 1990, עמ' 310, 337-334, 340
↑  חייקה גרוסמן, אבא קובנר, ספר הפרטיזנים היהודים, כרך ב', ספריית הפועלים, 1959, עמ' 61-49
מצבות באנדרטה על קבר האחים של אפר לוחמים מגטו ורשה, פרטיזנים מהיחידה על שמו של מ. אנילביץ', בבית העלמין אוקופובה בוורשה
סטניסלב שוויטל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בינואר 1900 
 פטירה:  10 ביולי 1982 (בגיל 82) 
 מדינה:  פולין 
 מקצוע:  רופא 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (1 בינואר 1981) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  סטניסלב שוויטל
 
ד"ר סטניסלב שוויטל (בפולנית: Śwital, Stanisław; 2 בינואר 1900 –  10 ביולי 1982) היה רופא פולני ומנהל בית חולים בפרברי ורשה, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה יהודים ממוות בידי הנאצים.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

ד"ר שוויטל הוסמך לרפואה ב־1939. היה פעיל בתנועת ההתנגדות הפולנית והשתתף במרד ורשה בסוף קיץ 1944. ב־15 בנובמבר 1944 פנתה אליו הרופאה היהודיה אלינה מרגוליס, שעבדה לצדו בבית החולים בתור נוצרייה, וביקשה שיעזור לסייע בהוצאת ניצולים יהודים, חברי הארגון היהודי הלוחם. הלוחמים, שהשתתפו במרד גטו ורשה ובמרד ורשה. הסתתרו במרתף ברחוב פרומיק ברובע זוליבורץ (אנ') בורשה. מחבואם היה בסכנת גילוי משום שהנאצים בנו ביצורים בקרבת מקום. ד"ר שוויטל אסף צוות של חמישה מעובדי בית החולים שניהל ושלח אותם אל העיר ההרוסה כדי להציל את אחרוני המורדים, תוך שימוש בתגים של הצלב האדום על זרועותיהם כסיפור כיסוי. חלק מהיהודים המסתתרים הועלו על אלונקות ופונו משם. בין הניצולים שפונו היו יצחק צוקרמן, צביה לובטקין, טוביה בוז'יקובסקי, ג'וליאן פישגרונד, זיגמונט ורמן ומארק אדלמן. שוויטל אשפז את הניצולים באחד מאולמות בית החולים כדי שהגסטפו לא ימצאו אותם, ובכך סיכן את עצמו. בנוסף לכך עמד בקשר הדוק עם הרופא יאנוש קורצ'אק, וסייע בארגון עזרה ליהודים בגטו. בקיץ 1943 טיפל במשך מספר שבועות בילד יהודי בן 3, שנכווה קשות במשך מספר שבועות. הוא מצא לו מקלט בטוח והעניק לו טיפול רפואי .
לאחר המלחמה

ד"ר שוויטל סטניסלב המשיך להתגורר בברנוב ושימש כראש מרכז הבריאות המקומי וכרופא מחוזי. הוא שמר על קשר די הדוק עם הניצולים, במיוחד עם זיגמנוט ורמן, אך לאחר מותו של ורמן ב-1965 הקשר התרופף.
הכרה והנצחה

ד"ר שוויטל הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם ב-1 בינואר 1981 הטקס לזכרו התקיים בוורשה. בנוסף התקיים גם טקס ביד ושם וניטע עץ לזכרו.
הערות שוליים

↑  שנר צבי (מראיין), עדויותיהן של אלינה מרגוליס - אדלמן ושל לובה גביסר - זילברג, באתר ארכיון בית לוחמי הגיטאות, קלטת שמע מס': 256
↑  האלינה אדלמן, באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השניה
1 2  Śwital Stanisław, באתר יד ושם (באנגלית)
↑  tanisław Śwital, מוזיאון ההתנגדות, וורשה
↑  מכתב מתורגם מפולנית ליד ושם מאת ד"ר שוויטל, ורשה, 6 ביוני 1980, תיק M.31.2/1968, ארכיון יד ושם
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סטניסלב שוויטל".
נבואת פרנקלין

בנימין פרנקלין
נבואת פרנקלין, הנקראת לפעמים זיוף פרנקלין, היא נאום אנטישמי המיוחס באופן כוזב לבנג'מין פרנקלין, המזהיר מפני הסכנות לכאורה של הכנסת יהודים לארצות הברית המתהווה. הנאום תומלל לכאורה על ידי צ'ארלס קוטסוורת' פינקני במהלך ועידת החוקה של 1787, אך לא היה ידוע לפני הופעתו ב-1934 בדפי המגזין הפרו- נאצי Liberation של הלגיון הכסוף של אמריקה בהוצאת ויליאם דאדלי פלי. לא קיימות ראיות לאותנטיות של המסמך, וחלק מהטענות של פלי הופרכו באופן אקטיבי.
הנאום

התפאורה לנאום היא דיון בשולחן האוכל שנרשם לכאורה על ידי פינקני במהלך כינוס הקונגרס הקונטיננטלי. בעיקר, זהו פולמוס כנגד התרת הגירה יהודית לארצות הברית החדשה שהוקמה. הטקסט הוא כדלקמן:
ישנה סכנה גדולה עבור ארצות הברית של אמריקה. הסכנה הגדולה הזו היא היהודי. רבותי, בכל ארץ שהתיישבו היהודים, הם דיכאו את הרמה המוסרית והורידו את מידת היושר המסחרי. הם נותרו בנפרד ולא נטמעו; מדוכאים, הם מנסים לחנוק את האומה כלכלית, כמו במקרה של פורטוגל וספרד.
במשך יותר משבע עשרה מאות שנה הם קוננו על גורלם העגום - כלומר, שהם גורשו מהמולדת שלהם; אבל, רבותי, אם העולם התרבותי היום יחזיר להם את פלסטין ואת רכושם, הם ימצאו מיד סיבה דחופה לא לחזור לשם. למה? בגלל שהם ערפדים וערפדים לא יכולים להתקיים על חשבון ערפדים אחרים - הם לא יכולים לחיות בינם לבין עצמם. הם חייבים לחיות בין נוצרים ואחרים שאינם שייכים לגזע שלהם.
אם הם לא יגורשו מארצות הברית על ידי החוקה תוך פחות ממאה שנים, הם יזרמו למדינה הזו במספרים כאלה שהם ישלטו וישמידו אותנו וישנו את צורת הממשל שלנו שלמענה אנו האמריקאים שפכו את דמנו והקרבנו קורבן. החיים, הרכוש והחופש האישי שלנו. אם לא יורידו את היהודים תוך מאתיים שנה, הילדים שלנו יעבדו בשדה כדי להאכיל יהודים בזמן שהם נשארים בבתי-הספירה[=בנקים] שלהם, משפשפים את ידיהם בשמחה.
אני מזהיר אתכם, רבותי, אם לא תדירו את היהודים לנצח, ילדיכם וילדי ילדיכם יקללו אתכם בקברם. הרעיונות שלהם אינם של אמריקאים, אפילו כשהם חיו בינינו עשרה דורות. הנמר לא יכול להפוך את חברבורותיו. היהודים הם סכנה לארץ הזאת, ואם יורשה להם להיכנס, הם יסכנו את מוסדותינו. יש להוציא אותם מהחוקה.
אותנטיות

לפי פלי, פינקני כתב שהוא ניהל יומן של הוועידה. כתב העת הזה מעולם לא נמצא, ולא קיימות ראיות לטענתו של פלי שהוא הודפס באופן פרטי. מכון פרנקלין דחה את טענותיה של פלי כי בבעלותו עותק כתב יד של הנאום.
דו"ח הקונגרס האמריקני "אנטישמיות באירופה: שימוע בפני ועדת המשנה לענייני אירופה של הוועדה ליחסי חוץ" (2004) קובע:
"הנבואה" של פרנקלין היא מעשה אנטישמי קלאסי שטוען טענת כזב כי המדינאי האמריקאי בנג'מין פרנקלין אמר הצהרות אנטי-יהודיות במהלך הכנס החוקתי של 1787. האמונה בטענה הזו הולכת ומתרחבת בתקשורת המוסלמית והערבית, שם היא שימשה לביקורת על ישראל ויהודים...
פרנקלין היה ידיד ליהודי אמריקה של המאה ה-18, ותרם לבניית בית הכנסת הקבוע הראשון של פילדלפיה. הליגה נגד השמצה ציינה כי ההתייחסות לעולם התרבותי המחזיר את פלסטין ליהודים היא אנכרוניזם, שכן התנועה הציונית המודרנית לא קמה עד כמעט מאה שנה לאחר מותו של פרנקלין.
ציטוטים אנטישמיים דומים יוחסו לג'ורג' וושינגטון והופרכו. בשנת 1790, בסימן מובהק של סובלנות דתית, שלח וושינגטון מכתב לקהילה היהודית ברוד איילנד, ובו נכתב "מי ייתן שבני זרע אברהם, השוכנים בארץ זו, ימשיכו לזכות וליהנות מרצונם הטוב של התושבים האחרים, בעת שכל אחד ישב תחת גפנו ותחת תאנתו, ואין מחריד."
שימוש

על אף שהופרכה שוב ושוב מאז הופעתה הראשונה, ה"נבואה" הוכיחה את עצמה כמוטיב אנטישמי עמיד להפליא. זה הופיע לאחרונה כתרמית פופולרית באינטרנט שפורסמה ברשתות החברתיות ובאתרים אנטישמיים, שם היא מוצגת כאותנטית. ב-18 בפברואר 1998, חבר בוועד המרכזי של פת"ח החיה מחדש את המיתוס הזה, תוך שהוא מתייחס בטעות לפרנקלין כנשיא לשעבר של ארצות הברית. בשנת 2002 סניף מנצ'סטר של האיגוד הכללי של סטודנטים פלסטינים הפיץ עותקים של נבואת פרנקלין. ב"מכתב לאמריקה" משנת 2002, המיוחס באופן מוטל בספק לאוסאמה בן לאדן ישנו אזכור של ה"נבואה".
לקריאה נוספת

"בנג'מין פרנקלין זכאי: חשיפת ה'נבואה' של פרנקלין" . הקונגרס היהודי האמריקאי, 1938, ניו יורק.
בירד, צ'ארלס א. "צ'ארלס א. בירד חושף זיוף אנטישמי על בנג'מין פרנקלין" . League for Labour Palestine, 1935, ניו יורק.
הערות שוליים

1 2  Afsai, Shai (March 8, 2021). "How Ben Franklin Was Turned Into an Antisemite." JewThink.
1 2 3  "The Franklin "Prophecy": Modern Anti-Semitic Myth Making", Facts. Anti-Defamation League. April–May 1954. Retrieved January 20, 2008. (אורכב 07.06.2007 בארכיון Wayback Machine)
↑  Benjamin Franklin vindicated: an exposure of the Franklin "prophecy" by American Jewish Congress, 1938, p. 9-10 via Archive.org
↑  Anti-Semitism in Europe: Hearing Before the Subcommittee on European Affairs of the Committee on Foreign Relations. United States Congress. Senate. Committee on Foreign Relations. Subcommittee on European Affairs. 2004. p. 69.
↑  "Our History" (אורכב 15.06.2018 בארכיון Wayback Machine). Mikveh Israel. Retrieved January 20, 2008.
↑  "No, George Washington Didn't Make This Anti-Semitic Remark". Snopes. March 19, 2011.
↑  Hirschfeld, Fritz (2005). George Washington and the Jews. University of Delaware Press. p. 15. נבדק ב-2006-01-30.
↑  "The Franklin 'Prophecy': American Anti-Semitic Myth Finds Acceptance in Arab World" (אורכב 16.01.2013 בארכיון Wayback Machine), Anti-Defamation League. March 20, 2002.
↑  Denis MacShane, Globalising Hatred: The New Antisemitism, Orion, 2008-09-25, עמ' 48, ISBN 978-0-297-85747-1. (באנגלית)
↑  bin Laden, Osama (2002-11-24). "Full text: bin Laden's 'letter to America'". The Guardian. ארכיון מ-2014-10-08. נבדק ב-2011-09-03.
פרוקופיי איוואנוב

פרוקופיי איוואנוב (Прокофий Иванов, נולד ב-1888) היה מורה בבית ספר בכפר קוסצ׳בקה ברוסיה, והוכר כחסיד אומות העולם ב-13 בדצמבר 1995 על הצלת הילד היהודי לב מרדיפות הנאצים.
פעילותו בתקופת השואה להצלת יהודים

איוואנוב חיי עם אשתו ושתי בנותיו, ליובה ולוסיה. בשנת 1941 פלשו הנאצים לברית המועצות. בתו ליובה גויסה לצבא האדום ונפלה בקרב. ביולי 1941, נכבש הכפר קוסצ'בקה, אך הזוג איוואנוב המשיכו ללמד בבית הספר, וגם עזרו לפרטיזנים במזון, מידע ותחמושת. בתם לוסיה קישרה בינם לפרטיזנים.
בסוף יולי של 1942 הביאו הפרטיזנים לבית איוואנוב את לב, יהודי שניצל עם אחיו ועוד ניצולים מהטבח בפטרוביצ'י. זמן קצר לאחר הצטרפותו לפרטיזנים, לב נפצע ברגלו, והתבקש מהאיוואנובים לטפל בוא. לב הוחבא בביתם בעליית הגג, בסככה ולסיום בבור שנחפר במיוחד בשבילו.
בפברואר 1943, כאשר אלמוני הלשין על לידיה ולוסיה לגרמנים, שתיהן נהרגו. לידיה הוצאה להורג במקום ולוסיה עונתה למוות. לאחר זמן מה, עזרה לאיוואנוב השכנה בענייני הבית ובטיפול בנער, יליזבטה קונדרטייבה. מדי פעם המשטרה הייתה מחפשת בביתו של איוואנוב, הייתה קונדרטייבה לוקחת את לב למקום מסתור ביער, ומסתתרים שם עד שחיפוש הסתיים. איוואנוב נשא את קונדרטייבה לאישה מאוחר יותר.
לאחר המלחמה

בספטמבר 1943 שוחרר מחוז סמולנסק, ולב עזב את קוסצ'בקה, והמשיך להתכתב עם מציליו זמן רב לאחר מכן. בשנת 1991 לב עלה לישראל והגיש בקשה להכיר באיוואנוב כחסיד אומות העולם.
ב-1995, הוכרו איוואנוב ולידיה אשתו כחסידי אומות העולם. ב-1999, הוענק האות גם לקונדרטייבה.
מאוחר יותר התגלה שאחותה של לידיה, אקרטינה, עלתה לארץ ישראל עקב בעלה שהתגייר.
פריץ שמידט (גנרלקומיסר)

| --- | --- |

 לידה:  19 בנובמבר 1903 Eisbergen, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 התאבד:  20 ביוני 1943 (בגיל 39) שארטר, צרפת 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 עיטורים
 אות הזהב המפלגתי 
 
פריץ שמידט (בגרמנית: Fritz Schmidt;‏ 19 בנובמבר 1903, אייסברגן, כיום חלק מפורטה וסטפאליקה, וסטפאליה - 26 ביוני 1943, שארטר, צרפת) היה הנציב הכללי הגרמני לעניינים פוליטיים ותעמולה בהולנד הכבושה בידי גרמניה הנאצית בין השנים 1940 ו-1943, אחד מארבעת עוזריו של מושל הולנד הנאצי ארתור זייס-אינקווארט.
שמידט נחשב פשרן וקידם את האינטרסים של מוסרט והתנועה הנאצית האנטישמית ההולנדית Nationaal-Socialistische Beweging (NSB).
שמידט מת כש"נפל, קפץ או נדחף מרכבת". הוא הוחלף על ידי וילהלם ריטרבוש (Ritterbusch).
הערות שוליים

1 2  Jacob Presser, Ashes in the Wind: The Destruction of Dutch Jewry (Wayne State University Press, 1968)
↑  Werner Warmbrunn (1963). The Dutch under German occupation, 1940-1945. Stanford University Press. pp. 32–33. ISBN 9780804701525. נבדק ב-15 בספטמבר 2010. {{cite book}}:  (עזרה)Werner Warmbrunn (1963). The Dutch under German occupation, 1940-1945. Stanford University Press. pp. 32–33. ISBN 9780804701525. Retrieved 15 September 2010.
↑  Werner Warmbrunn (1963). The Dutch under German occupation, 1940-1945. Stanford University Press. pp. 32–33. ISBN 9780804701525. נבדק ב-15 בספטמבר 2010. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb17039616z (data)  GND: 129441279  ISNI: 0000 0000 2075 3617  NTA: 239806085  VIAF: 25683242   WorldCat (עם VIAF): 25683242 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרידריך בורן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 ביוני 1903 לנגנטל, שווייץ 
 פטירה:  14 בינואר 1963 (בגיל 59) Zollikofen, שווייץ 
 מדינה:  שווייץ 
 מקצוע:  דיפלומט 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (4 בינואר 1987) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  פרידריך בורן
 
פרידריך בורן (בגרמנית: Friedrich Born‏; 10 ביוני 1903, לנגנטל, קנטון ברן – 14 בינואר 1963) היה נציג שווייצרי של הוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) בבודפשט וחסיד אומות העולם.
בורן חי בבודפשט עוד לפני מינויו לתפקיד על ידי הצלב האדום. במקור הגיע לבודפשט כחבר המחלקה השווייצרית הפדרלית לסחר חוץ. בנוסף לתפקידו הרשמי, עבד בבודפשט במסחר. מהר מאוד התוודע לגירושם של יהודי הונגריה, אשר החל לאחר הכיבוש הגרמני באביב 1944. בעקבות האסטרטגיה של קרל לוץ (סגן-קונסול שווייץ), גייס עד 3,000 יהודים כעובדי משרדיו, העניק להם הגנה, וייעד מספר בניינים לשימוש כבניינים המוגנים על ידי הצלב האדום. הוא גם הצליח להפיץ כ-15,000 Schutzbriefe, תעודות חסות שהונפקו על ידי הצלב האדום. כך מנע גירושם ומותם של יהודים הונגרים רבים.
בתחילת שנת 1944 כתב ארכבוט קלמן קריזוסטום לוועד הבינלאומי של הצלב האדום בהצעה כי מנזר פאנונהאלמה, הממוקם בצפון מערב הונגריה, יעמוד לרשות הצלב האדום. בורן ניצל את ההזדמנות הזו גם כדי לסייע בהגנה על הבניינים ההיסטוריים בני 800 השנה ובמקביל לעשות בהם שימוש כדי לספק מחסה לפליטים. בורן הגיע להסכם עם ממשלת הונגריה והצבא הגרמני לפיו יש לראות את שטחי המנזר כנייטרליים מבחינה צבאית, למרות העובדה שהם נמצאים ישירות על קו ההגנה בין הצבא האדום לבין הכוחות הגרמניים. באוקטובר 1944 מינה בורן את אדוארד בנדק בורנשווילר ולימים חסיד אומות העולם, אזרח שווייצרי שהתגורר בבודפשט, שייקח את האחריות על המבצע מטעם ההצלב האדום. ברונשוויילר הצליח לארגן פגישה עם נציג הרייך הגרמני בהונגריה, אדמונד וויזנמאייר, בנוגע לסידורי מקלט של הפליטים שם. על פי מחקריו של אריה בן-טוב, וויזמאייר קיבל את העובדה כי ילדים יהודים יקבלו הגנה במנזר, אך עמד על כך שאחוז הפליטים היהודים לא יעלה על חצי. (אריה בן-טוב, עמ '333)  .
לזכותו נזקפת הצלתם של בין 11,000 ו-15,000 יהודים בבודפשט. זאת עשה בין מאי 1944 עד ינואר 1945, אז נאלץ לעזוב את הונגריה בעקבות הוראות הצבא האדום הכובש.
אחרי המלחמה, כמו רוב מצילי היהודים מבודפשט, כגון קרל לוץ וג'ורג'ו פרלסקה, שב בורן לחייו הרגילים ושמר את זכר מעשיו לעצמו. 24 שנים לאחר מותו, ב-1987, הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם. עוד שני עובדי הצלב האדום, רוזלי נף וולדמר לנלה, קיבלו תואר זה על הצלת חיי יהודים בזמן המלחמה.
עץ שניטע לזכר חסיד אומות העולם פרידריך בורן ביד ושם
הערות שוליים

↑  על פרידריך בורן האתר קרן ראול ולנברג הבינלאומית
↑  פרידריך בורן, באתר יד ושם (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311552205171  GND: 1069258261  HDS: 043607  ISNI: 0000 0000 4502 2327  LCCN: no2002069474  VIAF: 78450271   WorldCat (עם VIAF): 78450271
ניצול מגטו ורשה

ארנולד שנברג ב-1948
ניצול מוורשה (באנגלית: A Survivor from Warsaw) מאת ארנולד שנברג, אופוס 46, היא קנטטה לקריין, מקהלת גברים ותזמורת שנכתבה בלוס אנג'לס מ-7 ביולי ועד 23 באוגוסט 1947. התמליל שלה מבוסס בחלקו על סיפורו האותנטי של ניצול מגטו ורשה, ובחלקו הוא פרי השראתו של שנברג עצמו. אורך היצירה קצת יותר מ-6 דקות, והיא כתובה בשיטת 12 הטונים שיצר שנברג. הטקסט של הקריין מבוצע באנגלית בשירה דיבורית (Sprechstimme), שיטה שפותחה על ידי שנברג. כן מופיעות בטקסט קריאות של השומרים הנאצים בגרמנית. תפילת "שמע ישראל", שמופיעה בסוף היצירה, מבוצעת על ידי מקהלת גברים בעברית.
היצירה בוצעה לראשונה על ידי התזמורת הסימפונית של אלבקרקי (אנ') ב-4 בנובמבר 1948.
הרקע לכתיבת היצירה

ארנולד שנברג, המלחין היהודי-אוסטרי שפעל בברלין כראש המחלקה לקומפוזיציה באקדמיה הפרוסית לאמנויות, הודח בשנת 1933 ממשרתו, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, בגלל יהדותו. עובדה זו החזירה אותו ליהדות, שאותה זנח מכבר. הוא היגר לארצות הברית והתקבל כפרופסור לקומפוזיציה באוניברסיטת לוס אנג'לס. בשנת 1941 קיבל אזרחות אמריקנית.
בשנת 1947 פנתה אל שנברג הכוריאוגרפית היהודייה קורין חוֹחֶם וביקשה ממנו לכתוב יצירה לפי "שיר הפרטיזנים" ביידיש ובעברית (היא שלחה לו את המנגינה והתרגום לאנגלית של השיר).
שנברג ביקש ממנה תשלום עבור "יצירה לתזמורת קטנה ומקהלה, באורך של 6–9 דקות". הוא הבהיר: "אני מתכנן שהסצנה הזאת שתיארת – תהיה בגטו ורשה, כיצד הנידונים היהודים התחילו לשיר לפני הליכתם למות". שנברג וחוחם לא הגיעו להסכמה, וכך התוכנית להשתמש ב"שיר הפרטיזנים" כבסיס ליצירה נזנחה.
הזמנה שקיבל שנברג מקרן קוּסֶביצקי בבוסטון אפשרה לו לממש את תוכניתו, גם אם במתכונת שונה. שנברג כתב טקסט שמבוסס על סיפור עדות אותנטי ששמע מניצול מהגטו, וגם על השראתו שלו.
תוכן היצירה וניתוח מוזיקלי

לַמְספֵּר רק זיכרון אחד ברור ממה שעבר עליו בתקופת השואה. הוא איננו זוכר כיצד ירד למערכת הביוב של ורשה, כיצד חי וכיצד יצא משם, וכמו כן איננו זוכר כיצד הגיע למחנה המוות. בוקר אחד עורכים שם הנאצים מפקד, ספירת ראשים להשמדה. קבוצת האסירים שבתוכה המספר מנסה להתארגן, אך בלבול רב שורר בין חבריה והשומרים מכים את הזקנים והחלשים המאחרים להתייצב. המוכים המוטלים על הקרקע נחשבים מתים והשומרים מורים על ספירה מחדש של המיועדים להישלח לתאי הגזים. הם מאיצים עוד ועוד את הספירה והיצירה מגיעה לשיאה בתפילת "שמע ישראל", הפורצת מאליה בקרב האסירים. שנברג מסיים את היצירה במילים "וּבְשָׁכְבְּךָ וּבְקוּמֶךָ".
כאמור, היצירה כתובה בשיטת 12 הטונים – שיטה אשר בה שורת טונים משמשת כבסיס ליצירה.
השורה המקורית בבסיס היצירה היא: F#-G-C-Ab-E-D#-Bb-Db-A-D-F-B. בהמשך מופיעה השורה בטרנספוזיציה של תשעה וחצי צעדים כלפי מעלה. בתחילת היצירה מופיעים ששת הצלילים הראשונים של השורה המקורית בחצוצרה הראשונה ובכינורות, ובששת הצלילים הראשונים של הטרנספוזיציה בחצוצרה השנייה ובקונטרבסים.
ביצוע הבכורה

הרעיון, הטקסט והסקיצות המוזיקליות נוצרו בין יולי לאוגוסט 1947. עקב בריאותו הלקויה כתב שנברג רק את תמצית הפרטיטורה, ורנה לייבוביץ', ידידו, השלים את כתיבתה תחת פיקוחו של המלחין.
הקשר בין קרן קוסביצקי לתזמורת הסימפונית של בוסטון הובילו להשערה שביצוע הבכורה יופקד בידי תזמורת זאת, אולם קורט פרדריק, מנצח התזמורת הסימפונית של אלבקרקי (ניו מקסיקו), ביקש את רשותו של שנברג לבצע עם תזמורתו את ביצוע הבכורה של היצירה. שנברג הסכים, בהניחו שבמקום לשלם, יכינו המוזיקאים באלבוקרקי את תפקידי התזמורת והמקהלה וישלחו אותם אליו. ביצוע הבכורה נועד להיות בספטמבר 1948, אולם הוא התקיים רק ב-4 בנובמבר של שנה זו, חודשיים בהם שמע המנצח קוסביצקי על בקשתו של פרדריק ואישר אותה.[דרושה הבהרה]
נגינת הבכורה של היצירה התקבלה בדממה בת כמה דקות, שלאחריהן נוגנה היצירה שנית והתקבלה בתשואות סוערות.
לקריאה נוספת

Kamien, R. (1988). Music:An Appreciation McGraaw-Hill, N.Y.
הערות שוליים

↑  פולין קונר, קורין חוחם, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית).
↑  03 | אפריל | 2013 | מכרות נטושים, באתר zviah.wordpress.com
↑  .Kamien, R, McGraw-Hill, 1988
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007581098205171  BnF: cb13931778v (data)  GND: 300261020  LCCN: n80057632  MusicBrainz work: e46f1364-dd48-4937-91ba-d1e1dba6b996  VIAF: 179022215   WorldCat (עם VIAF): 179022215
וליד אבו אל-ח'יר

| --- | --- |

 לידה:  17 ביוני 1979 (בן 45) ג'דה, ערב הסעודית 
 מדינה:  ערב הסעודית 
 השכלה:  אוניברסיטת אל-ירמוכ  אוניברסיטת המלך עבדול-עזיז 
 תקופת הפעילות:  מ-2007 
 בן או בת זוג:  סמר בדאווי 
 פרסים והוקרה:  פרס אולוף פלמה (2012)  Ludovic-Trarieux International Human Rights Prize (2015)  פרס הקיום הנכון (2018) 
 
וליד אבו אל-ח'יר (בערבית: وليد أبوالخير;‏ נולד ב-17 ביוני 1979) הוא פעיל זכויות אדם סעודי. על פעילותו הוא נשפט ל-15 שנות מאסר. הוא קיבל מספר פרסים בין-לאומיים על פעילותו.