הרפטריאציה של שורדי השואה מברית המועצות לפולין
"רפטריאציה" מהארצות הבלטיות > "ועידת המזרח"

במרכז הבריחה בפולין לא ידע איש האם ימשיכו הרוסים לאפשר יציאתם של יהודים מברית המועצות, ובמיוחד, כיצד ינהגו בחברי תנועות הנוער הציוניות החלוציות שלא הוכרו כרפטריאנטים? התארגנות יהודית מחודשת התרכזה בשלוש ערים, שלפני פרוץ המלחמה היו חלק מהטריטוריה הפולנית והמהלכה הפכו לחלק מברית המועצות. בהן קמו נקודות בריחה. רובנה נשארה בתחום ברית המועצות והייתה אחת הערים בהן התמקדה פעילות בריחה ענפה, יצירתית, נחושה ואמיצה, כדי למצוא דרכים למעבר לא לגאלי של יהודים לפולין. בין משחררי העיר היה הפרטיזן אליעזר לידובסקי. הוא ריכז סביבו פרטיזנים נוספים ("ברחוב קאלינינה 11 יסדתי את הקולחוז הראשון") הקבוצה התמסרה לקליטת ניצולים, למתן סיוע ראשוני ולחיפוש דרכים ליציאה לפולין או לרומניה. וילנה הייתה המוקד השני של התארגנות הבריחה. שם התרכזה קבוצה של פרטיזנים פעילים ובוגרי תנועות נוער חלוציות כגון אבא קובנר, רוז'ה קורצ'אק ניסן רזניק וחיים לזר. גם קבוצה זו עסקה בריכוז החברים שניצלו ובחיפוש אחר דרכים ליציאה בלתי לגאלית מברית המועצות. לאור המורכבות והסיכון במעברי גבול אלה הוחלט במרכז הבריחה בלודז' שבפולין, בו פעלו שליחים של המוסד לעליה ב', להקים את "ועדת המזרח". תפקידה היה לטפל בנושא מעברי הגבול הבלתי לגאליים ולכן המסוכנים, מברית המועצות. בראש הוועדה הוצב צבי נצר, שליח המוסד לעליה ב'. נצר יליד קובל שבפולין, שעכשיו הפכה להיות אוקריאנה, ברח עם חברי ההכשרה לברית המועצות ושהה שם גם בסיביר וגם ברוסיה האסיאתית בזמן המלחמה. הוא הכיר הייטב את המצב בשתי הארצות, את השפה הרוסית, הפולנית והיידית, את התרבות בברית המועצות ובפולין וגם את החוויות שעברו הפליטים בברית המועצות. בוועדה היו אנשים מכל הזרמים המפלגתיים, דוד מלר (האיחוד), שלמה מן (השומר הצעיר), יהודה קופלוביץ' (בית"ר), אליעזר רובינשטיין (השומר הדתי). על אחת הדרכים ליציאה מספר אפרים דקל, מפקד הבריחה באירופה כולה:
"החלה פרשת 'טבילה'. יהודי ליטאי 'הוטבל' כיהודי פולני. וכמובן קיבל תעודות בהתאם."
עד 1945 עברו אכן יהודים רבים במעברים אלה, ונראה היה שהסובייטים מעלימים עין, אך בהמשך השתנתה המדיניות והסובייטים הכבידו ידם במיוחד. הגיעו שמועות על עונשים כבדים ליהודים שניסו להימלט. הרוסים הבינו שישנה תנועה מאורגנת שעוזרת ליהודים לצאת מרוסיה והדבר עורר את חמתם. אנשים שנתפסו נשפטו ונשלחו לגולאגים בסיביר, שם חלקם לא שרדו את קשיי המאסר. במהלך רבים מה"טיולים" (טיולים היה שם קוד ליציאה של קבוצה למעבר גבול בלתי לגאלי), ירתה המשטרה על הפליטים. היו נפגעים, הרוגים ופצועים. בחודש מרץ 1946 נעצרה קבוצה, שניסתה להעביר ילדים יתומים יהודים מבתי יתומים סובייטיים. היתומים הוחזרו לבית היתומים הסובייטי, ואילו המדריכים נשפטו לחמש עד עשר שנות מאסר בסיביר.
מרכז הבריחה בווילנה נשאר כמוקד עיקרי של יצאת שורדים שלא הייתה להם זכות יציאה מברית המועצות. בראש המרכז עמדו שמואל (מולקה) כהן ויעקב (יאקה) ינאי. מולקה הצליח לצאת מברית המועצות, הגיע לאיטליה, שם פגש את חיילי הבריגדה והביא עמו את סיפור יהודי ארצות הבלקן. הוא החליט חזור לווינה, למרות הסיכון, כדי לעזור לאחיו. המצב החמיר מבחינה ביטחונית והנ.ק.ו.ד. הלך וסגר את רשת המעקבים סביב פעילות המרכז. אלכסנדר הורה למולקה וליאקה לסגור את המרכז באופן מידי ולברוח לפולין. הם השתהו "יש עוד רק מספר משפחות שכמעט סיימנו את הטיפול בהברחתן." לבסוף, אחרי הוראות חוזרות מאלכסנדר, הם סגרו את המרכז ועלו על רכבת לפולין. שניהם נתפשו על הרכבת, נאסרו ונשפטו למאסר של 20 שנה בגולאג בסיביר. מולקה מת במהלך המאסר, יאקה שוחרר אחרי 10 שנים בעקבות עלייתו של כרושצ'וב במסגרת חנינה לאסירים פוליטיים, אך חויב להישאר בסיביר.
הגל השני הגדול היה בשנת 1946. ראשי ארגון "הבריחה" באירופה הטילו על השלוחה בפולין, בראשותם של שליחי המוסד לעליה ב', את התפקיד לשמש כתובת יוזמת, אופרטיבית וקולטת לאנשי הבריחה גם מברית המועצות. שליחים נשלחו מפולין לערים הגדולות באסיה הסובייטית, טשקנט ובוכרה, להביא לידיעת הפליטים היהודים כי נפתח הסכם הרפטריאציה ולעודדם לצאת לפולין בהקדם.
נעשו מאמצים לרכז שמות וכתובות של פעילים בברית המועצות ולשגר אליהם שליחים, שיאתרו אותם ויעודדו אנשים ליציאה לפולין. יהודה באואר סיפר על נערה בשם צ'שיה רוזנברג, שנשלחה למצוא חברי השומר הצעיר ולהביאם לווילנה ומשם לפולין. היו לה שני שמות של פעילי התנועה, ללא כתובות: מרדכי רוזמן ושלמה קלס. היא הגיעה למוסקבה תוך סיכון אישי רב. באותו זמן הגיעה למוסקבה מהמזרח קבוצת אנשים בדרכם מטשקנט מערבה, ביניהם רוזמן וקלס, שהסתתרו בתחנת הרכבת. מספר באואר:
" שלמה הבחין בנערה יפה והשניים 'התחילו' אתה. ניסיונותיהם לא צלחו. לבסוף ניסו את מזלם ביידיש והצליחו. הנערה גילתה להם שהיא באה מווילנה בשליחות אבא קובנר. עכשיו הם חששו שהיא סוכנת של ה נ.ק.ו.ד. אבל כשהזכירה את שמותיהם הם נפלו אלה על צווארה של זו."
חנקה אזרבה (נוסנבלט) הגיעה בשלהי 1944 ללובלין, שם גויסה לבריחה, ובמאי 1945 נשלחה בשליחות מסוכנת חזרה לברית המועצות כדי ליצור קשר עם חברי התנועה המפוזרים ברחבי רוסיה הסובייטית. היה עליה להביא ליהודים את המידע על חידוש הפעילות הציונית בפולין ולעודדם לצאת במסגרת הרפטריאציה. סופקו לה מדי קצינה פולניה, תעודות מתאימות וכסף רב. במוסקבה עוררו ניירותיה חשד, והיא נעצרה. גנרל פולני התערב ושחרר אותה. היא הגיעה לאוזבקיסטן, לבוכרה ולטשקנט ומשם שלחה הודעות לעשרות חברים לפי כתובות שנמסרו לה בפולין. השמועה על הופעתה עשתה כנפיים, והמידע שהביאה עודד רבים לצאת לדרך.
פרשת ה"הסכם" בעקבות פוגרום קיילצה, שהתקיים בין יולי לספטמבר 1946 מתארת את פעילות תנועת הבריחה להתמוודות עם זרם הבורחים שהפך לשיטפון. הממשלה הפולנית הבינה שאינה יכולה לשלוט בתופעת האנטישמיות על ביטוייה האלימים. התקבלה החלטה, שלא פורסמה באופן רשמי, לאפשר ליהודים לצאת מפולין. השלטונות העלימו עין מהיציאה הבלתי לגלית והבריחה התחייבה לעמוד בתנאים שהממשלה הפולנית קבעה. בחודשים אלה יצאו מפולין כ–70 אלף שורדים בדרכם לארצות מרכז אירופה. בהמשך, בלחץ הממשלה הבריטית על הממשלה הפולנית, נסגרו הגבולות שוב. תנועת "הבריחה" המשיכה לעבוד, אך מספר היוצאים מפולין קטן מאד.
בין 150,000 ל־180,000 רפטריאנטים עברו במחנות העקורים. קבוצה זו, של השבים מברית המועצות, הייתה הקבוצה הגדולה ביותר של שורדים, שעברו בדרכי הבריחה באירופה. מקבוצה זו, במיוחד מבין בוגרי תנועות הנוער החלוציות לוחמי הגטאות והפרטיזנים, שהביאו את רוח הציונות והחלוציות למחנות, הפכו לפעילי בריחה ובמובנים רבים הם "נשאו את עמם עלי שכם".