stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה ארם
ביוגרפיה

ארם נולד בליאדי שבדרום מזרח בלארוס, שנכללה אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית. למד בחדר מתוקן, לאחריו בגימנסיה היהודית בהומל הסמוכה (1912–1916). משם עבר ללמוד במכון הפסיכונוירולוגי בפטרוגרד (סנקט פטרבורג), ולאחר שנתיים, בשנת 1918, עבר למוסקבה, והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת מוסקבה. ב-1919 ברח לליטא, שם לימד בבית ספר בקובנה. ב-1921 גורש מליטא. שהה בגרמניה ועלה לארץ ישראל בשנת 1924.
השתקע בתל אביב והמשיך בעסקנות פוליטית. היה חבר מועצת פועלי יפו ותל אביב בין השנים 1924–1935. ב-1926 נבחר גם למועצת עיריית תל אביב.
בין תפקידיו לפני קום המדינה, היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות ומנהל מחלקת הגיוס ומחלקת החיילים המשוחררים.
ב-1936, הוציא ארם, בעברית ובצרפתית "מאורעות ארץ-ישראל 1936: תזכיר". בין השאר הוא מתריע על:
יד הפשיזם מחו"ל באירועים.
הגורמים הפשיסטים המובהקים בתנועה הלאומית הערבית התקרבו והם בני בית עם פשיזם עולמי גרמני. ספרו של היטלר "מיין קאמפף" התיישן מזמן כ'מדריך' של האינטליגנציה והנוער הערבים. "חיבה יתרה נודעת בתוכם לפאשיזם הגרמני, הקרוב להם מאד בהתנגדותם ליהודים. עלית היטלר לשלטון נתקבלה בעתונות הערבית מתוך תרועות אהדה למרות החשש, שמא תגביר האנטישמיות ההיטלראית את עלייתם של יהודי גרמניה לארץ ישראל".
ב-1937 ביקר בספרד במהלך מלחמת האזרחים בספרד בהזמנת הממשלה הרפובליקנית.
בשנים 1949–1959 כיהן כחבר הכנסת מהכנסת הראשונה עד הכנסת השלישית, ובשנים (1965–1969) בכנסת החמישית והשישית, היה חבר בוועדות הכנסת השונות וליווה את מפלגתו במהלך הפיצולים והאיחודים הפוליטיים.
ב-1949, ארם דיווח על "צבא נאצי בשליחות ה'לייבור'":
"שהחלו בריאורגניזציה רחבה של צבאות ערב, לאחר התבוסה בפלשתינה. בהתאם להחלטת הוועד הערבי פתחו בגיוס אינטנסיבי של זרים. מגייסים, במיוחד, חיילים גרמנים, בעזרת השלטונות הבריטיים. הגיוס מתקיים בשני כיוונים; חיילים וקצינים. פעולת הגיוס הראשונה נעשתה במצרים, מתוך 11 אלף השבויים הגרמנים של שארית צבא רומל.
השלטונות הצבאיים הבריטיים שברשותם נמצאים השבויים, נתנו יד-חפשית למצרים לבצע פעולת גיוס רחב בתוך מחנות השבויים, בצירוף הבטחה של 100 לירות לכל מתנדב והתחייבות ליישב אותם במצרים, לאחר מסע־המלחמה בארץ־ישראל. הפנייה לשבויים נתנה תוצאות טובות, בייחוד לאחר שנודע לחיילים הגרמנים, שגם הפיקוד יהיה גרמני, התנדבו כ־6000 והוקמו 2 בריגדות א' וב'. כל בריגדה מורכבת משני בטליונים חיל רגלי, מצויידת בנשק כבד..."
ב-1977 הוכר כיקיר תל אביב. נפטר בישראל ב-14 באוקטובר 1978.
רחוב בשכונת רביבים בצפון תל אביב נקרא על-שמו.
בנו שמעון היה חתנו של יעקב זרובבל.
כתביו > כתביו בעברית

בעד או נגד ההסכם: עם הפשיזם הריביזיוניסטי? כיצד חייב כל פועל להצביע במשאל ההסתדרותי, תל אביב: דפוס "ארץ", [תרצ"ה]
בסערת הוויכוח על הדרך לשלום, [תל אביב]: המכון ע"ש ע' רינגלבלום, [תשל"א]
משנתו של בורוכוב במבחן תקופתנו, תל אביב: הוצאת י"ל פרץ, תשל"ג-1973
בסערת הזמן: קובץ מאמרים, תל אביב: הוצאת י"ל פרץ, תשנ"ה-1995
כתביו > כתביו ביידיש

די בלוטיקע לערע פון די פאלעסטינער געשעענישען, ורשה: נייע קולטור, 1929
פראנט קעגן פראנט: צום ועלט-קאנגרעס פארן ארבעטנדיקן ארץ-ישראל, ורשה: נייע-קולטור, 1930
דער ציוניזם פארן אינטערנאציאנאלן עקזאמען, [גרמניה]: נייוועלט, 1947
דער ציוניזם פארן אינטערנאציאנאלן פארום, תל אביב: פארבאנדס-ביורא פון אלוועלטלעכן יידישן ארבעטער-פארבאנד פועלי ציון לינקע, 1947
כתביו > תרגומיו

נ' לנין וג' זינובייב, המלחמה והסוציאליזם (תרגם: מ' ערעם), תל אביב: פטיש, 1932
המדע והדת: על פי י’ קטקוביץ (עובד מרוסית על ידי מ ערעם), תל אביב: פטיש, 1932
י פרייליך, מצדה ורומי (תרגם: ועריכה מ' ארם), תל אביב: י"ל פרץ, 1962
יעקב פאט, הענעך (תרגום מיידיש: משה ארם), תל אביב: הוצאת י"ל פרץ, תשל"ד
אין כמו אלבמה

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  אנדי טנאנט 
 הופק בידי:  דייוויד בראון   מיכאל טולקין
 תסריט:  סי. ג'יי קוקס 
 עריכה:  Troy Takaki 
 שחקנים ראשיים:  ריס וית'רספון   ג'וש לוקאס   פטריק דמפסי
 מוזיקה:  ג'ורג' פנטון 
 צילום:  אנדרו דאן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Original Film, Type A Films, סרטי טאצ'סטון 
 חברה מפיצה:  טאשסטוון פיקשרס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 27 בספטמבר 2002   ישראל 31 באוקטובר 2002
 משך הקרנה:  109 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיה רומנטית, דרמה קומית, סרט להט"בי 
 מקום התרחשות:  אלבמה, ניו יורק 
 תקציב:  $38,000,000
 הכנסות:  $180,399,006
 הכנסות באתר מוג'ו:   sweethomealabama
 דף הסרט ב־IMDb
 
אין כמו אלבמה (בארצות הברית: Sweet Home Alabama) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2002, מסוגת הקומדיה. הסרט בבימויו של אנדי טאנט. הסרט יצא לאקרנים ב-27 בספטמבר 2002.
עלילה

מלאני, מעצבת אופנה מצליחה, מתארסת לאנדרו, בנה של ראש עיריית ניו-יורק ופוליטיקאי. מלאני רוצה לחזור לעיר מולדתה באלבמה כדי לספר להוריה אישית על החתונה, אך הסיבה האמיתית לנסיעה היא על מנת להתגרש מג'ייק, אותו עזבה לפני שבע שנים. ג'ייק מסרב להתגרש עד שיום אחד הם הולכים לבר ושם מלאני חושפת סודות אפלים של חבריה ושלה. ג'ייק גורר אותה הביתה, ולמחרת הוא חותם לה על מסמך הגירושים. מאוחר יותר, מלאני מגלה שג'ייק בא לניו יורק כדי לחפש אותה. אחר כך הם מיישבים את ענייניהם ומתפייסים. למחרת, אנדרו הארוס מגיע בהפתעה לאלבמה והוא פוגש את ג'ייק שמגלה לו את האמת על מלאני. אנדרו כועס עליה, אך הוא מסכים להתחתן איתה. ביום החתונה מתברר שמלאני לא חתמה על צו הגירושין והיא עדיין נשואה לג'ייק. לבסוף, היא נשארת עם ג'ייק ועוזבת את אנדרו.
שחקנים

ריס וית'רספון - מלאני "קארמייקל" סמוטר-פרי
ג'וש לוקאס - ג'ייק פרי
פטריק דמפסי - אנדרו הנינגס
קנדיס ברגן - קייט הנינגס (אמו של אנדרו)
מרי קיי פלייס - פארל סמוטר
פרד וורד - ארל סמוטר
איתן אמברי - בילי ריי
ג'ין סמארט - סטלה קי פרי
מלאני לינסקי - לורלין
קורטני גיינס - שריף וויד
מרי לין רייסקוב - דורותיה
דקוטה פנינג - מלאני הצעירה
קולין פורד - קלינטון הצעיר
מרדף בשידור חי

| --- | --- |

 בימוי:  סטיבן סי. מילר 
 הופק בידי:  Ryan R. Johnson 
 שחקנים ראשיים:  ארון אקהרט קורטני איטון בן מקנזי 
 מוזיקה:  האחים ניוטון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  3 בינואר 2020 
 משך הקרנה:  98 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מרדף בשידור חי (באנגלית: Line of Duty) הוא סרט מותחן פעולה אמריקאי משנת 2019 בבימויו של סטיבן סי מילר. בסרט מככבים ארון אקהרט, קורטני איטון, דיינה מייר, בן מקנזי וג'אנקרלו אספוזיטו.
עלילה

פרנק פני (ארון אקהרט) הוא שוטר לא מוערך. כאשר בתו בת ה-11 של מפקד המשטרה נחטפת, פרנק יוצא למרדף אחר הזמן כדי לנסות ולהציל אותה. אבל כדי למצוא את הבחורה, פרנק יזדקק לעזרתה של אווה ברוקס (קורטני איטון), שערוץ החדשות האינרטנטי שהיא מפעילה משדר בשידור חי כל צעד של פרנק. בזמן שכל העיר צופה, פרנק ואווה מתחרים נגד הזמן ולא רק שהם צריכים להתמודד עם כל מכשול נועז אלא גם אחיו של החוטף שמחפש נקמה.
שחקנים ודמויות

ארון אקהרט – פרנק פני
קורטני איטון – אווה ברוקס
בן מקנזי – דין קלר
ג'אנקרלו אספוזיטו – מפקד המשטרה טום וולק
ג'סיקה לו – קלובר
דיינה מייר – רות קרטר
הפקה

הצילומים התקיימו בברמינגהאם, אלבמה.
הערות שוליים

↑  "Birmingham is the backdrop in 'Line of Duty' movie trailer". 1 בנובמבר 2019. נבדק ב-29 ביוני 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
ראובן (רודולף)

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  27 בינואר 1889 ברסלאו, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 נהרג:  27 במאי 1948 (בגיל 59) ירושלים, ישראל ישראל 
 ענף מדעי:  חיזוי מזג אוויר 
 מקום קבורה:  בית העלמין סנהדריה
 תאריך עלייה:  1935
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ורוצלב 
 מוסדות:  השירות המטאורולוגי הישראלי 
 
רודולף פייגה (27 בינואר 1889 – 27 במאי 1948) היה מייסד השירות המטאורולוגי הישראלי.
ביוגרפיה

רודולף פייגה נולד להנרייטה וזיגפריד בברסלאו שבגרמניה. למד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת ברסלאו. בשנים 1914–1918 שירת כקצין מטואורולוגיה ביחידת צפלינים של הצבא הגרמני.
בשנים 1929–1933 היה פייגה מנהל התחנה המטאורולוגית בברסלאו עיר הולדתו וחבר בארגון המטאורולוגי העולמי WMO. בשנת 1934 ארגן פייגה משלחת דאיה לשם השתתפות במכביה שנערכה בארץ ישראל שנה לאחר מכן. עם סיומה פייגה לא שב לגרמניה נשאר בארץ ועד מהרה הקים עם חבריו את הסניף החיפאי של קלוב התעופה הישראלי. עם סיום הקמתו של נמל תעופה בלוד במרץ 1937 על ידי הבריטים מונה פייגה לקצין מטאורולוגיה מטעם הרשות לתעופה האזרחית הבריטית. תאריך זה מהווה את ראשיתו של השירות המטאורולוגי בארץ ישראל. בפרוץ מלחמת העולם השנייה נעצר פייגה ונכלא בכלא עכו באשמת שיתוף פעולה עם גרמניה הנאצית, דבר חסר בסיס לחלוטין. עם שחרורו הוא חזר לנהל את השירות המטאורולוגי תחת המנדט הבריטי. עם הכרזת העצמאות הפך השירות לשירות מטאורולוגי ישראלי ופייגה מונה למנהלו הראשון.
ב-27 במאי 1948 נהרג פייגה מפגז ירדני בירושלים. כיוון שבמלחמת העצמאות נחשבו עובדי השירות המטאורולוגי כאזרחים מגויסי צה"ל הוכר פייגה כחלל צה"ל.
הערות שוליים

↑  אתר נזכור את כולם
לו הייתי פיראט

ערך זה עוסק בשיר עברי משנת 1969. אם התכוונתם לסדרת טלוויזיה שנקראה כך בעברית, ראו .
| --- | --- |
 סינגל בביצוע השלושרים
 מתוך האלבום השלושרים
 יצא לאור:  1969
 סוגה:  זמר עברי
 שפה:  עברית
 אורך:  3:01
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 כתיבה:  ירון לונדון
 לחן:  יאיר רוזנבלום
 הפקה:  בני אמדורסקי
 
לו הייתי פיראט הוא שיר שנכתב על ידי איש התקשורת והפזמונאי ירון לונדון, הולחן על ידי יאיר רוזנבלום, ויצא לאור באלבום הראשון והיחיד של ההרכב המוזיקלי הישראלי "השלושרים" בשנת 1969.
רקע

להקת "השלושרים" הוקמה ב-1969 על ידי בני אמדורסקי, וכללה את בני אמדורסקי, שלום חנוך וחנן יובל.

השיר שכתב לונדון מתאר את משאלתו של אדם מאוהב להיות פיראט ולהילחם כדי לכבוש את לב אהובתו.

לונדון סיפר שאת ההשראה לשיר קיבל מספרי הרפתקאות, כגון "הרוזן ממונטה קריסטו", "אוצרות המלך שלמה" ו"המרד על הבאונטי".

בהמשך כתב לונדון ספר זיכרונות אוטוביוגרפי, וקרא לו בשם "לו הייתי פיראט - זיכרונות".
ביצועים נוספים וגרסאות כיסוי

הזמר ואיש התקשורת רפי גינת הקליט גרסה של השיר באלבומו "בחירות אישיות" משנת 2004.
במסגרת המיזם המוזיקלי "עבודה עברית" משנת 2008, הקליטה להקת הפאנק הישראלית "יוסלס איי.די", גרסת כיסוי לשיר "לו הייתי פיראט".
ב-2010 עלה המופע "דורות" בהשתתפות חנן יובל ובתו שירה, יחד עם אורי הרפז ובתו שני. במופע ביצעו הרביעייה שירים של יובל והרפז בעיבודים מקוריים. בין היתר, ההרכב הקליט גרסת כיסוי לשיר "לו הייתי פיראט".
כוכבי הילדים רינת גבאי וגיא פרידמן, ביצעו את השיר בתוכנית "החוף של רינת" משנת 2013.
ב-2014 ביצע לי בירן גרסת כיסוי לשיר בתוכנית "אני גיטרה" בערוץ כאן 11, בהנחיית הגיטריסט אבי סינגולדה.
חבורת "זהו-זה!" ביצעה את השיר בשנת 2022, בתוכניתם בערוץ כאן 11.
הזמר אסף אמדורסקי מבצע את השיר במסגרת המופע שלו "אני גיטרה | אסף מנגן ושר בני אמדורסקי", משנת 2023.
לקריאה נוספת

ירון לונדון, לו הייתי פיראט - זיכרונות, הוצאת כתר, אוגוסט 2014
הערות שוליים

↑  לו הייתי פיראט, באתר הספרייה הלאומית
↑  לו הייתי פיראט - שיר מתוך החוף של רינת, באתר יוטיוב, ‏1 ביולי 2013
↑  לי בירן - לו הייתי פיראט, באתר יוטיוב, ‏11 בינואר 2015
בשמים ראש

| --- | --- |

שער הספר, מתוך הדפסתו הראשונה, ברלין תקנ"ג (1793)
 מידע כללי
 מאת:  מיוחס לרא"ש, ומקובל כי מחברו הוא שאול ברלין
 הוצאה
 מקום הוצאה:  ברלין 
 תאריך הוצאה:  ברלין ה'תקנ"ג (1793)
 מהדורות נוספות
 פרשנים:  הרב שאול ברלין
 
שו"ת בְּשָׂמִים רֹאשׁ הוא חיבור הלכתי-פסאודואפיגרפי שיוחס לרא"ש על ידי מוציאו לאור הרב שאול ברלין. עם הדפסתו של הספר, הוא עורר פולמוס רחב, על החיבור עצמו ועל מדפיסו. בספר מופיעות תשובות הלכתיות חריגות בקו הפסיקה שלהן, שמתנגדי הספר מזהים אותן עם תנועת ההשכלה היהודית, ונטען כי התשובות הן מעשה ידיו של שאול ברלין עצמו, שהשתמש בהם על מנת להפיץ את עמדותיה.
שם החיבור

השם "בשמים ראש" ניתן לחיבור על ידי המוציא לאור שאול ברלין. הנימוק לשם זה הוא לפי ש"בשמים" הם בגימטריה 392, כמניין התשובות שבחיבור זה, ו"ראש" מרמז למחברו של הספר, לפי דברי המוציא לאור, הרא"ש. הביטוי "בשמים ראש" מקורו במקרא, ומשמעותו: בשמים החשובים ביותר במעלתם.
שם המדור המסונף לתשובות נקרא על ידי מחברם "כסא דהרסנא". "כסא דהרסנא" פירושו "כוס של הרסן". מקור הביטוי מופיע בתלמוד הבבלי בהקשר של מאכל פשוט וזול. הרסן הוא מין דגים קטנים, ואופן הכנת מאכל זה על ידי בישול דגים אלו בקמח וחומץ וטיגונם בשמן. הקשר שם זה למהות החיבור אינו ברור, אך יש שרואים בו רמז לכוונתו ההרסנית של המחבר.[דרוש מקור]
מבנה ומחבר

החיבור כולל 392 תשובות הלכתיות, כשעליהן הגהות רבות, ולאחר כל תשובה קיים מדור בשם "כסא דהרסנא" ובו דיון על הדברים המופיעים בגוף התשובה. על פי הצהרת המוציא לאור בהקדמתו לספר, התשובות עצמן הן של הרא"ש (בן המאה ה-13), ההגהות הן של חכם בשם רבי יצחק די מולינא (המתוארך על ידו למאה ה-16) שאף ערך את הספר, ואילו המדור "כסא דהרסנא" הוא מהמוציא לאור, שאול ברלין.
מבנה ומחבר > רבי יצחק די מולינא

עורך הקובץ על פי שאול ברלין, רבי יצחק די מולינא, מזוהה עם רבי יצחק די מולינא בן דורו של רבי יוסף קארו ומחכמי יהדות מצרים. אולם הפרטים ביחס לרבי יצחק די מולינא זה שונים מהחכם הקדמון, כמו שם אביו - שבהקדמה לבשמים ראש מופיע כ"שלמה" לעומת ר"י די מולינא הקדום ששם אביו היה אברהם, ומקום מגוריו - שבהקדמה לבשמים ראש הוא ונציה לעומת ר"י די מולינא הקדום שחי במצרים. לדעת הרב ראובן מרגליות, ר"י די מולינא זה אינו אלא כינוי ליצחק סטנוב, ששם משפחתו בגימטריה שווה ל"מולינא" (137). יש שפירשו את הבחירה בשם "די מולינא" כרמז לכוונתו של המחבר, על פי משמעות המילה Demolino בשפות הודו-אירופיות שונות, שמשמעה "הריסה" (Demolin באנגלית: הריסה. Demolino בספרדית, תרגומו מערבולת)[דרוש מקור].
הדפסה

שאול ברלין הדפיס את החיבור ב-1793. תחילה הוא פרסם מדגם מהחיבור במהדורת-קדם, ובה שתי תשובות. למדגם זה הוא קרא בשם "ערוגת הבושם", ובשער המהדורה הוא ציין שאלו מתוך 392 התשובות שבחיבור "בשמים ראש" שבידו. את ייחוס המחבר הוא מציין כבר במהדורה זו: הרא"ש ושאר גדולים, וכן את פירושו והוספותיו במדור "כסא דהרסנא" - שעל שתי תשובות אלו - הוא מוסיף גם כן במהדורה זו. מהדורה זו הודפסה בקיץ של שנת תקנ"ב (1792), והוא קורא בה ל"כל החפץ ... לבוא על החתום, לקנות מן הספרים" - מעין פרענומעראנטן שנועד למימון המונים על מנת לסייע במימון המקדמה שנדרשה עבור ההוצאה לאור.
שנה לאחר מכן, בשנת תקנ"ג (1793) יצא החיבור בשלמותו. בהקדמת הספר כתב ר"ש ברלין כי החיבור הוא קובץ שאלות ותשובות של הרא"ש, שנערכו בידי רבי יצחק די מולינא, והתגלגלו לבסוף לידיו. לצד תשובות הרא"ש והגהותיו של די מולינא, הוסיף פירוש משל עצמו בשם "כסא דהרסנא", המופיע בנפרד לאחר כל תשובה.
רבי שאול ברלין הביע את תקוותו, כי באמצעות פרסום הספר תשככנה השנאה וההתנגדות שרחשו לו הרבנים בעקבות פולמוס אחר בו היה מעורב בעקבות פרסום החיבור "מצפה יקתאל" ב-1789 בשם העט "עובדיה בן ברוך מפולין", שהוא כתב פולמוס חריף נגד הספר "תורת יקותיאל" של רב קהילות אה"ו, רפאל זיסקינד הכהן. ויושב לו מעמדו הרבני הקודם. אולם הרבנים שקיבלו את הספר בחנו אותו בדקדקנות, ועד מהרה הגיעו למסקנה שהספר מזויף. התשובות המשונות שבו לצד הקלות חריגות ומרחיקות לכת, היוו בסיס להנחת זיוף הספר ולפסילתו יחד עם מחברו. עד מהרה התחדש ועלה הפולמוס נגד רבי שאול ברלין וספרו זה.
פולמוס וההתנגדות לספר

רבי זאב וולף מלנדסברג, בן עירו של ר"ש ברלין, פרסם באותה השנה ספר בשם "זאב יטרוף" בו הוא חולק על שמונה מתשובותיו. למעשה רז"ו מלנדסברג בא לחלוק בעיקר על הגהות הפרשניות של ר"ש ברלין בפירושו "כסא דהרסנא" ולערער את כשרותו, ובין הדברים הוא מערער בכלל החיבור "בשמים ראש" כולו, וטוען כי הדברים שובשו מהמקור, אך מקבל כי עיקר החיבור הוא מהרא"ש. לאחריו ערערו אחרים על הספר, וטענו כי כולו מזויף על ידי ר"ש ברלין עצמו. הפולמוס נגד הספר הונהג בידי רבי מרדכי בנט, רבי רפאל זיסקינד הכהן, רבי יעקב קצנלבוגן ועוד. גם בפולמוס השני יצא אביו של שאול ברלין, רבי צבי הירש לוין, להגנת בנו וקבע כי הספר אותנטי ואינו מזויף. רצ"ה לוין כתב באותה השנה (תקנ"ג) חוברת להגנת בנו, בשם "איש עניו", ובה העיד על אותנטיות החיבור.
בעקבות הפולמוס חזר בו שאול ברלין מאחד ההיתרים החריגים שכתב ב"כסא דהרסנא" (בעניין גילוח זקן בחול המועד). בסופו של דבר נאלץ לעזוב את ברלין. הוא נסע לאמסטרדם ומשם ללונדון, שבה גר אחיו, ושם מת לאחר מעט יותר משנה בעוני ובבדידות. בצוואתו ביקש שלא לקרוא בכתבי היד שנשא אתו אלא לשלוח אותם לאביו בברלין, וכן לא להספידו ולקבור אותו בבגדיו.
פולמוס וההתנגדות לספר > מעמד הספר > בספרות הרבנית

הספר "בשמים ראש" נותר שנוי במחלוקת עד היום. בעולם הרבני הוא לא התקבל על הכלל, וקיימת חשדנות רבה כלפיו, אך מאידך לא נפסל באופן גורף. הדעות עליו נעו על פני קשת רחבה:
היו רבים שפסלו אותו בטענת זיוף. הרב משה סופר ("החתם סופר") שסבר אף הוא כי החיבור מזויף, אף מכנה הספר בשם "כזבי הרא"ש", וכן הוא מכנה את החיבור בשם "בשמים רש" (מתוך שיבוש מכוון המרמז על ראשי התיבות של "רבי שאול" ולא "רבנו אשר").
מהם היו אף שהתנגדו לו בחריפות:
לדעת רבי אברהם בורנשטיין: ”וכל איש שיש בו ריח יראת שמים לא יחזיק ספר בשמים ראש ולענה בתוך ביתו... ולדעתי ראוי לשרפו ביום הכיפורים שחל להיות בשבת”.
רבי חיים אלעזר שפירא כותב: ”הנה ישתומם לבי להעלות על הדעת כפירה כזאת אפילו רגע אחד... ויָדע להפריא משורש פורה רוש ולענה ולהזריע מינות בלב בני ישראל... נחש צפעוני שרצה להסית ולהדיח את בית ישראל חלילה מאמונת ה' ותורתו”, וכן: ”הזייפן הנזכר... אשר גם במסירות נפש על האמונה הקדושה ידו הדה, וברצונו להכחידה, רחמנא לשיזבן מדעתו הנפסדה. ואין כדאי לסמוך ואפילו לדבר כלל ולפלפל על דברי בשמים ראש וכסא דהרסנא הנזכר”.
היו שראו חלק מהתשובות שבו כמזויפות או משובשות, אך לא פסלו את כל החיבור כולו, בהם המערער הראשון על הספר, הרב זאב וולף מלנדסברג, והרבנים מרדכי בנט, יעקב שור, עובדיה הדאיה ומאיר פוזנר. החיד"א כתב שלדעתו ר"ש ברלין מהימן, אך אין לסמוך על החיבור בלא בדיקה, לפי שיש בו שיבושים מרבי יצחק די מולינא.
מחברים שונים ציטטו ממנו הלכות או דברים כראיות במשא ומתן הלכתי, בלא להסתייג מהחיבור או ממחברו.
הרב אברהם אהרון פרייס יצא להגנת הספר וכתב: ”כתבתי זאת רק להראות שאין לסמוך יותר מדאי על בודקי היחוס של ספרים מפורסמים, ועל פי רוב השגיאה יותר מצוי' בהמבקרים מאשר בהספרים” (משנת אברהם חלק ב עמ' סא). והוסיף שאף אם יחוס הספר איננו אמיתי, אין זו סיבה לא לדון לגוף הטענות והחידושים שמוזכרים בספר.
מספר רבנים כתבו עליו הגהות וביאורים, כמו רבי אברהם בנימין קלוגר ורבי צבי הירש חיות, רבי מאיר שמחה הכהן והרב עובדיה יוסף.
הראי"ה קוק, צידד במבקרים את "בשמים רא"ש", אך לא נמנע מלצטט ממנו.
התייחסות אחרת מורכבת וייחודית מופיעה אצל רבי יעקב ישראל קניבסקי: ”לענ"ד לא נכון כלל לפרסם קלונו של המחבר "בשמים ראש" מכמה טעמים... יש בזה המאמר עלבון לכמה גדולים שצדדו בזכותו, ולו יהא שהיה על פי טעות. וכמה אנשים יביא רפיון בהצטייר להם שאחד מאותן שהיו מגדולי תורה נתקלקל לידי כפירה ר"ל, ה' ירחם"...”.
אף על פי שהפוסקים מודעים היטב לבעייתיות של הספר, הנטייה המקובלת היא להתייחס לדברים "מצד האמור, ולא מצד מי שאמרם" (כניסוחו של רבי שלמה יוסף זוין), כלומר להתייחס לתוכנם בלבד בלי להעניק להם תוקף של דברי הרא"ש; וזאת מתוך הערכה של החריפות והבקיאות המתגלות בחומר ההלכתי שבספר. עם זאת ההלכות והלך הרוח שבו נבחנים בחשדנות ולגופו של עניין.
פולמוס וההתנגדות לספר > מעמד הספר > במחקר

אצל ההיסטוריונים וחוקרי הספרות התקבלה בדרך כלל הדעה שהספר הוא זיוף, אם כי יש דעות שונות בשאלה אם בעיקרו הספר מבוסס על חומר קדום (מבית מדרשם של חכמי אשכנז המוקדמים, עם השערה על כתב היד האבוד של רבי יצחק מווינה שידוע שהיה מצוי אצל רבי שאול ברלין לאחר שנעלם בימי הביניים) ושאול ברלין הכניס בו שינויים מעטים או רבים, או שהספר כולו זויף על ידיו.
אי הימצאות כל עותק אחר בכתב יד של החיבור, מוסיף אף הוא לערער את אמינות החיבור.
מהדורות

"ערוגת הבושם": מדגם מקדים - ברלין תקנ"ב, על ידי שאול ברלין. מהדורה זו היא מדגם של שתי תשובות מתוך החיבור הכולל. הפירוש "כסא דהרסנא" (של ר"ש ברלין) שעל אותן התשובות, מופיע עמן.
מהדורה ראשונה - ברלין תקנ"ג, בהוצאת חברת חינוך נערים, על ידי רבי שאול ברלין. המהדורה כוללת הגהות המיוחסות על ידי ר"ש ברלין לרבי יצחק די-מולינא, וכן כוללת את פירושו של ר"ש ברלין: "כסא דהרסנא" המופיע לאחר כל תשובה. הגהות אלו ופירוש זה, מופיעים מכאן ואילך בעל המהדורות. במהדורה זו צורפה הקדמה מאת ר"ש, והיא מופיעה בחלק מהמהדורות הבאות.
מהדורה זו הודפסה שוב בברלין תקנ"ד, עם מכתב התמיכה של הרב צבי הירש לוין
קרקוב תרמ"א - על ידי יוסף לעזער, בבית הדפוס של יוסף פישר ושאול דייטשר. במהדורה זו הושמטה ההקדמה של ר"ש ברלין.
ברוקלין תש"ל - בהוצאת א. קאהן. מהדורת צילום של הוצאת קרקוב תרמ"א.
ירושלים תשמ"ד - הוהדר על ידי הרב ראובן עמאר, בתוספת הגהות מרבי מאיר שמחה הכהן, ובתוספת הקדמה ("יפה לבשמים"), ועליה הגהות משמואל אשכנזי, ובתוספת פירוש ("ריח בשמים") מאת המהדיר. הוהדר מחדש על ידי מכון מאור - משנת חכמים, ירושלים תשע"ט.
זאב נגבי

זאב וולודיה נגבי (27 ביוני 1915 – 29 באוגוסט 1996) היה שופט בבית הדין הארצי לעבודה.
נולד ב-27 ביוני בעיר ביאליסטוק שבפולין לברטה וד"ר משה קצנלסון. בין השנים 1934–1937 למד וסיים תואר במשפטים באוניברסיטה בוארשה. בשנת 1942 עלה לארץ והצטרף לקיבוץ שדה נחום. בשנת 1947 קיבל את רישיון לעריכת דין.
במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ובשנת 1948 התגייס לצה"ל ושירת בשירות המשפטי. בין השנים 1949 ל-1972 עבד במשרד המשפטים במחלקת חקיקה ושימש בין היתר עוזר ליועץ המשפטי לממשלה. בשנת 1957 נשלח על ידי המשרד להשתלמות באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, ממנה קיבל תואר L.L.M. בשנת 1961 יצא פעם נוספת ללימודים בהרווארד וקיבל תואר ד"ר למשפטים כשהוא מתמחה במשפט השוואתי בדגש על המשפט הסובייטי. במסגרת עבודתו במשרד המשפטים, שימש נגבי בין היתר כיועץ המשפטי של ועדת העבודה של הכנסת במשך כ-20 שנים עד מינויו לשופט. נגבי שימש בין היתר גם כחבר הוועד הארצי של איגוד המשפטנים והיה מועמד מטעם מפ"ם ובילתי מפלגתיים לוועידה ה-10 של ההסתדרות.
בשנת 1972 מונה לכהן כשופט בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים, ובשנת 1977 לשופט הראשי של בית הדין האזורי. בשנת 1982 מונה לכהן כשופט בבית הדין הארצי לעבודה, וכיהן בתפקיד עד פטירתו ב-29 באוגוסט 1996.
במהלך כהונתו כשופט עסק בין היתר בבקשות לצווי מניעה כנגד שביתות של ההסתדרות הרפואית, ארגון הפרקליטים ועובדי רשות השידור.
במהלך כהונתו פרסם גם חוברת להסברת החוקים להגנת הדייר לציבור הרחב. זאת, בין היתר על רקע העובדה שכיועץ משפטי היה מעורב בתהליכי ניסוח וחקיקת חוק הבתים המשותפים.
נקבר בבית העלמין הר המנוחות.
זוגתו הייתה עליזה לבית קצנלסון ובנו היה העיתונאי והפרשן המשפטי משה נגבי.
הערות שוליים

1 2 3  זאב נגבי באתר חברה קדישא ירושלים
1 2 3  'שכר הטרחה' של זאב נגבי, על המשמר, 14 ביוני 1972
↑  מודעה, על המשמר, 13 ביולי 1954
↑  נבחר ועד ארצי של איגוד המשפטנים בועה"פ, על המשמר, 7 במאי 1965
↑  רשימת מועמדי מפ"ם לועידה (מספר 768), על המשמר, 14 בספטמבר 1965
↑  כתבה על מינויו, על המשמר, 2 ביוני 1972
↑  הרופאים יתעלמו כנראה מהצו של ביה"ד, אינם מודים שנקטו עיצומים, מעריב, 7 בנובמבר 1980
↑  נדחתה בקשת המדינה לאסור שביתת הפרקליטים, על המשמר, 7 בדצמבר 1976
↑  שידורי הטלויזיה שבתו אתמול 3 שעות והתחדשו אחרי התערבות בי״ד לעבודה, על המשמר, 14 בנובמבר 1972
↑  מודעה, על המשמר, 30 בספטמבר 1973
↑  עו"ד יוסף סיני, זאת תורת דירה בבית משותף, חרות, 21 בפברואר 1958
| שופטי בית הדין הארצי לעבודה |
| --- | --- | --- |
| שופטים קבועים מכהנים | נשיאה: ורדה וירט לבנה • סגן הנשיאה: אילן איטח חנה אופק-גנדלר • לאה גליקסמן • סיגל דוידוב-מוטולה • אילן סופר • רועי פוליאק |  |
| נשיאים בדימוס | יגאל פליטמן • נילי ארד • סטיב אדלר • מנחם גולדברג • צבי בר-ניב |  |
| סגני נשיאים בדימוס | אלישבע ברק-אוסוסקין • יצחק אליאסוף • שאול קובובי • ישראל לוין |  |
| שופטים קבועים בדימוס | צבי טרלו • זאב נגבי • עדינה פורת • שמואל צור • עמירם רבינוביץ' • רונית רוזנפלד • מרטין אלטס • יוסף רייך |  |
ראו גם נציגי ציבור בבית הדין הארצי לעבודה
מיסיסיפי בוערת

| --- | --- |

 בימוי:  אלן פארקר 
 הופק בידי:  פרדריק זולו רוברט קולסברי
 תסריט:  כריס גרולמו 
 עריכה:  גרי המבלינג 
 שחקנים ראשיים:  ג'ין הקמן וילם דפו פרנסס מקדורמנד
 מוזיקה:  טרבר ג'ונס
 צילום:  פיטר ביז'ו
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי אוריון 
 חברה מפיצה:  סרטי אוריון, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 בדצמבר 1988
 משך הקרנה:  128 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט פשע 
 מקום התרחשות:  מיסיסיפי 
 תקציב:  $15,000,000
 הכנסות:  $34,000,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   mississippiburning
 פרסים:  פרס אוסקר
 דף הסרט ב־IMDb
 
מיסיסיפי בוערת (באנגלית: Mississippi Burning) היא דרמת פשע אמריקנית משנת 1988 המבוססת על חקירה שביצעו סוכני FBI בנוגע לרציחתם של שלושה חברי זכויות האזרח שנרצחו במיסיסיפי בשנת 1964.
הסרט מתמקד בשני סוכני FBI (ג'ין הקמן ווילם דפו) החוקרים את הרציחות. דמותם של הקמן (הסוכן רופרט אנדרסון) ודפו (הסוכן אלאן וורד) מתארות בצורה רופפת את סוכני ה-FBI שפעלו במציאות ג'וזף סאליבן וג'ון פרוקטור.
בסרט גם מככבים פרנסס מקדורמנד, בראד דוריף, ר. לי ארמי וגליארד סרטיין והוא נכתב על ידי כריס גרולמו ובוים בידי אלן פארקר. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ופארקר קיבל על בימויו מועמדות לאוסקר על הבימוי. הסרט היה מועמד לאוסקר בקטגוריות נוספות בהן השחקן הטוב ביותר (הקמן) ושחקנית המשנה הטובה ביותר (מקדורמנד) וזכה בפרס אחד על הצילום.
תקציר העלילה

לאחר ששלושה מחברי זכויות האדם מוגדרים כנעדרים (שניים יהודים ואחד שחור), שני סוכני FBI נשלחים על מנת לחקור את הפרשה במחוז ג'סוף במיסיסיפי (האירוע האמיתי התרחש במחוז נשובה). שני הסוכנים נוקטים בגישות שונות. הסוכן אלן וורד, ליברל צפוני, פועל בגישה ישירה בחקירה על פי הנהלים. לעומתו, הסוכן רופרט אנדרסון, שריף לשעבר במדינה, מבין את המורכבות הגזעית בדרום, נוקט בגישה מורכבת, הוא מנסה להשיג פרטים במעין חיזור ידידותי אחר אשת אחד הקצינים הבכירים ובדרכים עקיפות מעין אלה. עניין זה יוצר קשיים בחקירה, בעיקר כיוון שלמשרד השריף המקומי קשרים עם סניף הקו קלוקס קלאן ושחורים מעדיפים לא למסור אינפורמציה מחשש לחייהם ולרכושם מצד חברי הקלאן. החקירה מתקדמת כאשר אשת סגן השריף, קלינטון פל מגלה לאנדרסון בשיחה דיסקרטית ששלושת הנערים נרצחו. עם הזמן, כאשר סוכני ה-FBI חוקרים לעומק, מתגברת השנאה והפעולות האלימות נגד שחורים בעיירה. במקביל, פעילויות של חברי הקלאן כנגד סוכני ה-FBI לא מצליחות להבריח אותם מהעירייה.
לאחר ויכוח קשה בין שני הסוכנים, וגילוי גופותיהם של הנעדרים, מסכים הסוכן וורד לפעול על פי גישתו של הסוכן אנדרסון. הם פועלים בדרכם של החשודים ברצח על מנת להשיג את המידע הדרוש לצורך החקירה, וכך מצליחים להביא להרשעתם. רוב חברי הקלאן הואשמו בהפרת זכויות אדם ונידונו למאסר של 3 עד 10 שנים. הסרט מסתיים כאשר סוכני ה-FBI מבקרים בבית קברות אפרו-אמריקאי ובו מצבה עם הכיתוב: "לא נשכח".
הדמויות המרכזיות

הסוכן רופרט אנדרסון (ג'ין הקמן)
אלן וורד (וילם דפו)
סגן השריף קלינטון פל (בראד דוריף)
גב' פל (פרנסס מקדורמנד): אשתו של סגן השריף
מושל העיירה (ר.לי ארמי)
השריף ריי סטאקי (גאילרד סרטיין)