stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זוזבה 524522

| --- | --- |

 כוכב האם
 כוכב אם:  שמש
 מידע כללי
 סוג:  גוף קטן במערכת השמש
 קטגוריה:  אסטרואידי אטן 
 תאריך גילוי:  11 בנובמבר 2002 
 מגלה:  Lowell Observatory Near-Earth-Object Search 
 מקום גילוי:  Anderson Mesa Station 
 מאפיינים מסלוליים
 ציר חצי-ראשי:  108,259,000 קילומטר, 0.7236400229547726±0.00000000073999 יחידה אסטרונומית
 אקסצנטריות:  0.4103
 זמן הקפה:  224.844513651536±0.00000034489 יממה
 נטיית מסלול:  9.006 מעלה, 9.036477171299813±0.0000042407 מעלה
 מאפיינים פיזיים
 ממדים:  376±142 מטר
 זמן סיבוב עצמי:  13.5 שעה
 אלבדו:  0.15 
 בהירות נראית:  21.67 
 בהירות מוחלטת:  20.502 
 
זוּזְבֶה 524522 (באנגלית: 524522 Zoozve; כינויו הזמני היה 2002VE68) הוא אסטרואיד בגודל של פחות מקילומטר וקוואזי-לוויין זמני של נוגה. זוזבה התגלה בשנת 2002, והוא העצם הראשון מסוגו שהתגלה סביב כוכב לכת במערכת השמש. נוגה וזוזבה מקיפים את השמש בערך באותו זמן. במערכת ייחוס המסתובבת עם נוגה, נראה שהוא מקיף את נוגה בכ-225 ימים, כמהלך שנת-נוגה אחת, אך בפועל הוא מקיף את השמש, ולא את נוגה, לכן אינו ירח של נוגה אלא נקרא "קוואזי-לווין" (אנ').
גילוי, מסלול ותכונות פיזיות

זוזבה 524522 התגלה ב-11 בנובמבר 2002 על ידי בריאן א. סקיף במצפה הכוכבים לואל, ונקרא 2002VE68, על שם שנת הגילוי וכוכב הלכת אותו הוא מלווה (Venus). עד פברואר 2013, הוא נצפה טלסקופית 457 פעמים עם טווח נתונים של 2,947 ימים, והוא נצפה בתצפיות דופלר בחמש הזדמנויות; לכן, מסלולו ידוע היטב. אורכו של הציר הראשי שלו הוא 0.7237 יחידות אסטרונומיות (108,260,000 קילומטרים), דומה מאוד לזה של נוגה, אבל האקסצנטריות שלו גדולה יחסית (0.4~), וגם נטיית המסלול שלו משמעותית (9°~). הספקטרום של זוזבה מרמז כי מדובר באסטרואיד מסוג X ומכאן שיש להניח אלבדו של כ-0.25. גודלו מוערך ב-260 מטר. זמן הסיבוב העצמי שלו הוא 13.5 שעות, ולעקומת האור המוחזר ממנו יש משרעת של 0.9 יחידות בהירות, מה שמרמז על גוף מוארך מאוד, אולי זוג גופים צמודים. מאז התגלו עוד אסטרואידים קוואזי-לוויינים במערכת השמש, בניהם מספר קוואזי-לוויינים של כדור הארץ.
מצב דינמי קוואזי-לווייני ואבולוציה מסלולית

קיומם של לוויינים רטרוגרדיים או קוואזי-לוויינים הוצע לראשונה על ידי ג'והן ג'קסון ב-1913 אך אף לא אחד מהם התגלה במהלך תשעים השנים הבאות. זוזבה 524522 היה הקוואזי-לווין הראשון שהתגלה, בשנת 2002, אם כי לא זוהה שכזה מלכתחילה. זוזבה הוכרז כקוואזי-לוויין של נוגה על ידי צוות אסטרונומים בראשותו של Seppo Mikkola בשנת 2004, שנתיים לאחר גילויו. מנקודת מבטו של צופה היפותטי בערכת ייחוס המסתובבת עם נוגה, נראה שהוא מקיף את כוכב הלכת במהלך שנה ונוסית אחת. עם זאת, הוא אינו מקיף את נוגה, אלא מקיף את השמש, כמו כל אסטרואיד אחר. מלבד היותו בעל מסלול משותף עם נוגה, אסטרואיד אטן זה גם חוצה את מסלולו של כוכב חמה ואף חוצה את מסלול כדור הארץ. זוזבה מפגין תהודה מסלולית (או כמעט תהודה) עם כוכב חמה, נוגה וכדור הארץ. נראה שהוא היה במסלול משותף עם נוגה רק ב-7,000 השנים האחרונות, והוא צפוי להיפלט ממסלול זה בעוד כ-500 שנה. במהלך תקופה זו, המרחק שלו לנוגה יישאר גדול מכ - 0.2 יחידות אסטרונומיות (30,000,000 קילומטרים).
סיכון לכדור הארץ

על פי המרכז לכוכבי לכת מינורים, זוזבה 524522 נכלל ברשימת האסטרואידים בעלי פוטנציאל סיכון (PHAs) מכיוון שהוא מגיע בתדירות גבוהה יחסית לקרבה של עד 0.05 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ. קירבה של עד 0.04 יחידות אסטרונומיות מתרחשת במחזוריות של 8 שנים בשל תהודה הקרובה ל-8:13 עם כדור הארץ. זוזבה התגלה במהלך ההתקרבות של 11 בנובמבר 2002. במהלך המפגש הבא, ב-7 בנובמבר 2010, מרחקו של זוזבה היה 0.035 יחידות אסטרונומיות (13.6 מרחקי ירח), בבהירות של מעט מתחת ל-15. המעבר הבא שלו בסמוך לכדור הארץ התרחש ב-4 בנובמבר 2018 בקרבה של 0.038 יחידות אסטרונומיות (5,700,000 קילומטרים). סימולציות נומריות מצביעות על כך שהתנגשות ממשית עם כדור הארץ במהלך 10,000 השנים הבאות אינה סבירה, אם כי ישנה אפשרות לקרבה מסוכנת של כ-0.002 יחידות אסטרונומיות (300,000 קילומטרים), מרחק המצוי בתוך ספירת היל של כדור הארץ.
מספור ושם

כוכב לכת מינורי זה קוטלג על ידי המרכז לכוכבי לכת מינורים ב-18 במאי 2019.
ב-26 בינואר 2024, הפודקאסט של Radiolab שידר פרק על האסטרואיד, ובו סופר כי המגיש לטיף נאסר הבחין בו לראשונה בפוסטר של מערכת השמש של ילדו, במה שנראה כירח של נוגה המכונה "זוזבה". הסתבר שמקור השם הוא בטעות של האמן, אלכס פוסטר, ששגה בקריאת שמו הזמני של האסטרואיד "2002VE68", השמיט את המספר והחליף 2 ב-Z ו-0 ב-O. הבנה זו הובילה את נאסר להציע לסקיף, מגלה האסטרואיד, לקדם את השם "זוזבה". ב-5 בפברואר 2024 אושר והוכרז השם "זוזבה 524522", על ידי הגוף האחראי על שמות עצמים שמימיים קטנים, WGSBN.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Discovery of the first quasi-satellite of Venus, Turla Observatory | University of Turku, ‏17 באוגוסט 2004 (באנגלית)
1 2 3 4 5 6  Mikkola, S.; Brasser, R.; Wiegert, P.; Innanen, K. (2004). "Asteroid 2002 VE68, a quasi-satellite of Venus". Monthly Notices of the Royal Astronomical Society. 351 (3): L63–L65. Bibcode:2004MNRAS.351L..63M. doi:10.1111/j.1365-2966.2004.07994.x.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  C. de la Fuente Marcos, R. de la Fuente Marcos, On the dynamical evolution of 2002 VE68, Monthly Notices of the Royal Astronomical Society 427, 2012-11-01, עמ' 728–739 doi: 10.1111/j.1365-2966.2012.21936.x (באנגלית)
1 2 3  פיטורים וירח חדש: השבוע בחלל, באתר מכון דוידסון לחינוך מדעי, ‏2024-02-08
1 2 3  "Physical characterization of 2002 VE68, a quasi-moon of Venus" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-18 בדצמבר 2013. נבדק ב-2 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  גרף עקומת האור המוחזר מזוזבה
↑  "JPL Close-Approach Data: (2002 VE68)" (2010-12-06 last obs (arc=8 years)). נבדק ב-2013-01-05.
↑  The MINOR PLANET CIRCULARS (עמ' 236), minorplanetcenter.net, ‏2019 MAY 18 (באנגלית)
↑  Chandler, David L. (9 בפברואר 2024). "How Venus Ended Up with a Mini-Moon Named Zoozve". Sky and Telescope. נבדק ב-12 בפברואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  WGSBN Bulletin (עמ' 9), www.wgsbn-iau.org, Volume 4, #2, ‏2024 February 5 (באנגלית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "זוזבה 524522".
אנימציה של המסלול הנוכחי של זוזבה מ-2023 ועד 2025. משך זמן הקפה של השמש של שני הגופים, נוגה וזוזבה, הוא זהה. 
     השמש ·      כוכב חמה ·      נוגה ·      כדור הארץ ·      זוזבה 524522
הרתחה

הרתחת מים
הרתחת תערובת לעוגה
ריבה רותחת תוך כדי בישולה
הרתחה היא שיטת בישול בה המזון מבושל בנוזל (לרוב מים) רותח. לעיתים נוזל הבישול מורתח טרם הכנסת מוצרי המזון לתוכו ולעיתים יחד עמם.
המטרה בהרתחה היא לגרום לחימום מהיר של מוצר המזון, בין השאר כדי לדרבן קרישה של חלבונים וכן לעיקור המים. מוצרי מזון שונים מגיבים באופן שונה להרתחה: חלקם משחררים למים חומרים מזינים וכן חומרי טעם וריח (חלק חיוני בהכנת מרק); חלקם מתרככים עקב שחרור עמילנים, ואחרים מתקשים עקב קרישת חלבון.
כלי הרתחה

כיום בישראל רבים משתמשים בקומקום חשמלי להרתחת מים. בעבר השתמשו בקומקום שהונח על הכיריים. הרתחת מים בכלים אלו מיועדת להכנת משקאות חמים או ארוחות "מנה חמה". כיום נפוצים גם מתקני מים מינרליים ומתקני טיהור מים שרבים מהם מאפשרים הרתחת המים.
כשנדרשים מים רותחים לאורך זמן או לכמות שותים גדולה משתמשים במחם; בתרבות הסלאבית משתמשים למטרה זו בסמובר. הרתחה שבהמשכה בישול תיעשה לרוב ישירות בסיר הבישול.
טמפרטורת הרתיחה

טמפרטורת הרתיחה של המים מושפעת בעיקר משני גורמים - ריכוזי וטיב מומסים, ולחץ האוויר. השפעת המומסים על טמפרטורת הרתיחה מתבטאת בטמפרטורת רתיחה גבוהה יותר ככל שעולה הריכוז, אם כי אפקט זה אינו גדול. לחץ האוויר משפיע על טמפרטורת הרתיחה באופן שעם עליית הלחץ עולה טמפרטורת הרתיחה, ועם ירידת הלחץ יורדת גם הטמפרטורה.
בדרך כלל אם טמפרטורת הרתיחה נמוכה יותר יש להאריך את זמן הבישול כדי להשיג תוצאה דומה, אם כי אין נוסחה קבועה הנכונה לכל סוגי הבישול - יש תהליכים המושפעים באופן חזק יותר מן הטמפרטורה, כמו למשל בישול ביצים ולעומתם סוגי בישול אחרים מושפעים הרבה פחות. כתוצאה מכך, אנשים המתגוררים ביישוב שנמצא גבוה מעל פני הים צריכים "לכייל" את זמני הבישול שמופיעים בספרי בישול ומתכונים. מן הצד השני, ניתן לקצר את זמן הבישול על ידי העלאת טמפרטורת הרתיחה. לשם כך משתמשים בסיר לחץ.
הרתחת מים

בזכות האפקט המעקר של הרתחת מים, נעשה שימוש בהרתחה כאשר מי שתייה באיכות ראויה אינם זמינים. מצב זה יכול להיות מצב קבע במקומות מסוימים, או כשמתגלות תקלות במערכת הספקת מי השתייה, גם כאשר זו בדרך כלל טובה. במצב כזה יתבקשו האזרחים אותם משרת המתקן בו התגלתה התקלה להרתיח את מי השתייה.
במצב זה יש להרתיח את המים למספר דקות ולהמתין להתקררותם בכלי מכוסה. רשויות בריאות רבות בעולם, ובכללם גם משרד הבריאות הישראלי ממליצות להרתיח מים המשמשים להכנת מזון תינוקות עד גיל שנה, בין אם מדובר במי ברז ובין אם מדובר במים "מבוקבקים" (נקראים לפעמים "מים מינרליים").
משקאות חמים

בימינו נפוצים משקאות חמים הנמסים מיידית במים רותחים; המוכרים בהם הם קפה נמס ותה. לשם הכנתם נדרשת רק הוספת מים רותחים לכוס המכילה אבקה, גרגרים או שקיק המוכנים לשם כך.
להכנת קפה מבושל (קפה שחור) מורתח הקפה הטחון עם המים בג'זווה או פרקולטור. חליטת קפה נעשית במכונת קפה. חליטת תה על ידי מזיגת מים רותחים על עלי התה נעשית בתיון (קנקן תה) ומקובלת בטקס התה היפני ובשעת התה הבריטית המסורתית.
הרתחת ביצים

אחד מהשימושים הבסיסיים ביותר במטבח בהרתחה היא בהכנת ביצים. ניתן להכין ביצים בקליפתן ומקולפות, כאשר מטרת ההרתחה היא לשנות את מרקמם של החלבון והחלמון. אורך השהיה של הביצים במים הרותחים יקבע את התוצאה הסופית: ביצה רכה, ביצה קשה, ביצה עלומה ועוד.
כיבוס בשר

אחת משיטות התקנת בשר (בשר עוף, בדרך כלל) היא הרתחה ארוכה. התהליך גורם לבשר להתרכך, בעיקר כתוצאה מפירוק סיבי הקולגן ברקמות החיבור והפיכתו לג'לטין, וטעם הבשר מתעדן. ככל שההרתחה מתארכת, כך מאבד הבשר יותר מטעמו, והרתחה ארוכה מדי עשויה ליצור מרקם סיבי. שם התהליך מושאל מכביסה במים רותחים. עוף מכובס נחשב לעיתים כחלק מהמטבח המזרח אירופאי, אך הוא נפוץ במטבחים רבים אחרים.
הרתחת פסטה

בתהליך התקנת פסטה, כמו גם סוגים שונים של כיסונים, נהוג להרתיח את הפסטה במשך מספר דקות. במקרה זה, תהליך ההרתחה גורם חדירת מים לתוך העמילנים ממנו עשויה הפסטה, והפיכתה לרכה יותר. אף על פי שפסטה יבשה לרוב יכולה להחזיק מעמד ללא קירור, פסטה מבושלת אינה עמידה למשך יותר ממספר יממות. ככל שמשך ההרתחה ארוך יותר, כך הפסטה מתרככת יותר. מתכונים שונים של פסטה דורשים משך הרתחה ספציפי, והוא מצוין לרוב במתכון.
הכנת אורז

ניתן להתקין אורז יבש למאכל על ידי הרתחה הדרגתית. גם במקרה זה השפעת ההרתחה היא הוצאת עמילן, כתוצאה מכך האורז מתרכך משמעותית וטעמו נעשה מעט מתוק יותר. האורז סופח אליו את המים ועל כן גודלו ומרקמו משתנים משמעותית כתוצאה מהבישול. קיימים מתכונים לאורז העושים שימוש חוזר במי ההרתחה, שלאחר הבישול רוויים עמילן וחומרי טעם שונים.
שליקת עלים ירוקים

עלים ירוקים, כגון חסה, כרוב, עלי סלרי ועוד ניתן לבשל בהרתחה מיוחדת: מכניסים את העלים למים רותחים (ללא הרתחה הדרגתית) למשך כשתי דקות, ואז מוציאים אותם לתוך מי קרח על מנת לעצור את השפעות ההרתחה. התוצאה היא עלים פריכים יותר מהמקור, בעלי טעם מודגש ולרוב צבע בוהק יותר.
הערות שוליים

↑  צ'ארלס ויליאמס, על המדע של בישול ביצים מאמר (באנגלית) באתר של אוניברסיטת אקסטר
↑  הודעה באתר קהילתי של יקנעם המודיעה על הוראת משרד הבריאות להרתיח את מי השתייה עד להודעה חדשה
↑  מוסדות בריאות שונים נוקטים זמנים שונים להרתחה, בדרך כלל בין שתי דקות לעשר. הרתחה לזמן קצר מדי עלולה לא להרוג את כל המיקרואורגניזמים, והרתחה לזמן ארוך מדי מעלה את ריכוזיהם של חמרים מזיקים, דוגמת עופרת במים
↑  "דף מידע לדיאטניות:שימוש במים להכנת תמל"ים": הנחיות משרד הבריאות להרתחת מים להכנת מזון לתינוקות עד גיל שנה
| טכניקות בישול |
| --- | --- | --- |
| יבש | אפייה • צלייה • קלייה • עישון |  |
| מבוסס מים | בישול לבן • הרתחה • חליטה • שליקה • אידוי • נזיד |  |
| מבוסס שמן | טיגון עמוק • הקפצה |  |
| מבוסס אלכוהול | פלמבה (שילהוב) |  |
| מבוסס חומץ או מלח | כבישה • החמצה |  |
| בעזרת כלים | אמבט מרים • סיר לבישול איטי • בישול במיקרוגל • סיר לחץ • מנגל • הקצפה |  |
| גסטרונומיה מולקולרית | ספריפיקציה • סו-וויד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531373105171  BnF: cb12190340j (data)  GND: 4054854-5  LCCN: sh85040661
חוקת רומניה 1938

קרול השני, מלך רומניה חותם על החוקה ב-1938
חוקת רומניה 1938 הייתה בתוקף מסוף פברואר 1938 עד לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944. היא שינתה את המשטר ברומניה לדיקטטורה מלכותית חד-מפלגתית, ונתנה העדפה רשמית לאזרחים רומנים.
היסטוריה

החוקה של 1938 אושרה ב-20 בפברואר 1938 על ידי מועצת השרים של רומניה, פורסמה ב-21 בפברואר 1938 והועמדה לאישור במשאל עם ב-24 בפברואר 1938, בה נדרשו המצביעים להודיע את עמדתם בעל פה. במשאל העם הצביעו בעד 4,297,221 ונגד 5,843. החוקה פורסמה למתן תוקף ב-27 בפברואר. במרץ 1938 התפטרה הממשלה בנימוק שאת תפקידה היא מלאה בכך שנתקבלה חוקה חדשה והסדר הושב על כנו.
לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 בוטלה חוקת 1938 והושבה לתוקף חוקת רומניה 1923.
תוכן חוקת 1938

חוקת 1938 נוסחה על ידי המשפטן איסטרטה מיצ'סקו והתבססה על עקרון הקורפורציה, בדומה למשטר באיטליה הפשיסטית. חוקת 1938 ביטלה את חוקת רומניה 1923 ושינתה את המשטר ברומניה ממונרכיה חוקתית עם משטר רב מפלגתי, לדיקטטורה מלכותית וביטול כל המפלגות, פרט למפלגה שהקים המלך.
בהארץ נכתב על החוקה החדשה:
הערות שוליים

1 2  לאחר משאל העם ושינוי החוקה, הארץ, 6 במרץ 1938
1 2  הדיקטטורה ברומיניה ובבולגריה, הארץ, 2 במרץ 1938
↑  ממשלת רומניה התפטרה, הַבֹּקֶר, 31 במרץ 1938
↑  יהדות רומניה באור עתונותה, משמר, 21 בנובמבר 1944
השפעת השואה על גיבוש הזהות הישראלית

השואה השפיעה רבות על גיבושה ועיצובה של הזהות הציונית, בארץ ישראל ובגולה. התנועה הציונית ראתה בהשמדתו השיטתית של העם היהודי באירופה אישור לכך שהקמת בית מדיני לעם היהודי היא כורח המציאות. לא מן הנמנע שההחלטה על הקמתה של מדינת ישראל, כפי שהתקבלה בעצרת האו"ם, הושפעה רבות מאירועי השואה וכחלק מחשבון הנפש של מדינות העולם בנושא.
היסטוריונים שונים, ובהם אניטה שפירא ותום שגב, עסקו בהרחבה באופן שבו השואה הדהדה בתרבות הישראלית והשפיעה על יצירת הנרטיב ההיסטורי והשיח החברתי. מוסכם ומקובל כי אירועי השואה שימשו, ועודם משמשים, כגורם מעצב לזהות היהודית וחלק בלתי-נפרד מהשיח החברתי בישראל. אחת מהתופעות עליה קיימת הסכמה היא "שלילת הגלות", שבאה לידי ביטוי ברבדים ותחומים חברתיים ותרבותיים שונים.
עם השנים, ניסו גם חוקרי תרבות רבים לעמוד על האופן שבו השפיעה השואה על החברה והתרבות הישראלית. תוצרי תרבות רבים עוסקים בנושא השואה, מזוויות שונות, ובהם ספרים, מחזות, סרטי קולנוע (תיעודיים ועלילתיים), שירים, יצירות אמנות ועוד. אחת הבולטות בקרב חוקרים אלה היא נורית גרץ, שעסקה רבות בתפקיד השואה בהגדרה העצמית של הציונות ובשינוי שעברה תפיסת השואה במהלך השנים, כתוצאה מהשינויים והאירועים ההיסטוריים שאירעו בחברה הישראלית.
שלילת הגולה על רקע אירועי השואה

אניטה שפירא (1977) ציינה כי בעשורים האחרונים נוהגים היסטוריונים להציג את שני העשורים הראשונים שלאחר מלחמת העולם השנייה כתקופת ההדחקה של השואה בתודעה הישראלית. שפירא מצדדת בטענה כי בשנים אלו שימשו ניצולי השואה, בראש ובראשונה, סמל מכונן להידוקה ולגיבושה של זהות ציונית, ובפרט לצורך יצירת הדיכוטומיה בין "יהודי ישן" ליהודי חדש".
הדרישה מניצולי השואה להדחיק את זהותם הישנה ולמחוק את העבר הגלותי, נבחנה בהרחבה על ידי חוקרים רבים נוספים. משה צוקרמן (2001) ציין כי:
"המדינה תבעה אפוא תביעה אידאולוגית במהותה: לייבא את הקורבן מבלי להידרש להתעמתות עם מציאותו המסוימת כסובייקט-שריד של הוויית חוסר אונים מוחלטת (לא כל שכן, לקבלת המציאות הזאת). במקרה הטוב, השתררה שתיקה, אי-דיבור מודע [...] במקרה החמור - והרווח! - התחולל "חפצון" של הקורבן והכפפתו השיטתית של "הקורבן" לצורכי צידוקה של האידאולוגיה הציונית". עמדתו של צוקרמן, הנתמכת ורווחת כיום בחקר הציונות, טוענת כי ניצולי השואה שימשו מעין "הצדקה" לנכונות דרכה של התנועה הציונית, אגב השתקתו של הסיפור האישי והפיכתו לכדי סמל ריק של סבל יהודי אנושי בגולה.
יחיעם ויץ (1990) חיזק טענה זו במאמרו "יישוב, גולה ושואה - מיתוס ומציאות". הוא טען כי בעשורים הראשונים להקמת המדינה, התנערה הציונות מדימוי היהודי הישן, תוך תהליך של דה-לגיטימציה כלפיו, וניסתה ליצור דגם חדש של חלוץ ציוני לוחם, עובד אדמה. היהודי הגלותי מוצג כחלוש גוף ואופי, הנמצא במצב לא טבעי, לא מאוזן, המדומה למצב מחלה. ויץ הרחיב ואמר כי לפי התנועה הציונית, נתפסו החיים בגולה כ"אנומליה", שהשפיעה על היהודים החיים בגולה והחלישה את רוחם, גופם ונפשם. הציונות, בדרך של עבודה חקלאית, התיישבות והפרחת ארץ-ישראל, נתפסה כ"תרופה".
בהסתמכה על מחקרים היסטוריים ואחרים, בחנה גרץ את האופן שבו שימשה השואה, בעשורים הראשונים לקום המדינה, כגורם מלכד שהדיר את קולותיהם של הניצולים והציג אותם באור שלילי, כאשר הגאולה האפשרית היחידה שהוצגה הייתה גאולה דרך בניין הארץ והשתתפות במפעל הציוני ("לבנות ולהיבנות"). באמצעות בחינת ייצוגי ניצולי השואה בקולנוע העלילתי של שנות ה-40 וה-50, הדגימה גרץ את תהליך ה"התרפאות" מהגלותיות וההפיכה ל"יהודי חדש" הנוצק בדמותו המיתית של החלוץ. תהליך זה מגיע לשיאו במוות סמלי, בו נולד הניצול מחדש כ"עברי", ועובר מדימוי של יהודי ישן (פסיבי, חלש, עדין) ליהודי חדש ( אקטיבי, חזק, אמיץ, עובד אדמה). גרץ טוענת כי הניצולים נדרשו לעבור "תהליך חניכה", במהלכו הם השילו את זהותם הגלותית ועטו עליהם את ערכי הציונות ובעיקר את ערכי הקולקטיביזם, ההקרבה של הפרט למען הכלל ועבודת האדמה.
השינוי בייצוג הניצולים בתרבות הישראלית

בעקבות תהליכים שעברה החברה הישראלית, ובפרט לאחר משפט אייכמן שנתן לראשונה פומבי לקולותיהם של הניצולים והעלה לתודעה הציבורית את הדיון בשאלת התגובה היהודית לשואה ("המאבק על שתי הדרכים"), קיבלה השואה לגיטימציה גם בהקשר הפרטי והאישי, ולא רק הלאומי והציוני. סרטי הקולנוע והספרות שינו את פניהם והתמקדו כעת בהבאת סיפורי הזוועות והחוויות שעברו הניצולים, ו"תהליך החניכה" נזנח לטובת הצגת אופן התמודדותם, או אי-התמודדותם, של הניצולים עם עברם.
חנה יבלונקה (2001) מסבירה כי המשפט העלה לראשונה את אחת ההאשמות הקשות שהוטחו באופן לא-רשמי בניצולי השואה: ההליכה "כצאן לטבח". לפי יבלונקה, הייתה זו הפעם הראשונה בה זכו הניצולים לתת תשובה לשאלה מאשימה זו, שזכתה לחיזוק על ידי החברה הציונית שעודדה וקידמה את המרד היהודי בנאצים. משפט אייכמן התאפיין בממלכתיות רבה והתקשורת של אותה תקופה הדגישה בהבלטה את עדויות הזוועה, שנשמעו לראשונה. אף על פי שעברו שנים רבות מאז הסתיימה השואה, הייתה זו הפעם הראשונה בה האזינה החברה הישראלית בקשב רב לסיפורים מסוג אחר, שהרחיבו את המושג "גבורה יהודית בשואה". הייתה זו גם הפעם הראשונה בה הופנתה אצבע מאשימה כלפי ראשי היישוב היהודי, בשאלה מדוע לא נקטו אמצעים רבים יותר כדי לנסות ולהציל את יהודי התפוצות.
חלק מתוצרי התרבות המאוחרים יותר אף מותחים ביקורת חריפה על האֶפּיקה הציונית, ומוגדרים בחלקם כ"פוסט-ציונים". אחד הסרטים הראשונים והבולטים שביטאו ביקורת זו הוא "רובה חוליות" (מושינזון, 1979), שמתח ביקורת חריפה על היחס לניצולי השואה בשל הערכים המיליטנטיים של היישוב הציוני. סרט מאוחר יותר, שנחשב במובהק לפוסט-ציוני בביקורתו, הוא "ארץ חדשה" (בן דור, 1994). סרט זה משרטט את קווי הדמיון בין התנהלות היישוב הציוני ביחס לניצולי השואה לבין הנאציזם ועקרונותיו הלאומניים.
בקולנוע הדוקומנטרי חל תהליך דומה. נזנח העיסוק בסרטים שאיששו את האפיקה ואת סיפור העל הציוני לטובת סיפורים אישיים של ניצולים, שנעשו בעיקר על ידי בני הדור השני לשואה. סרטים אלו העבירו את הסיפור הציוני אל הרקע וקידמו את הדיון בשאלת חייהם, התמודדותם וקליטתם של ניצולי השואה בארץ ישראל. אחד הסרטים הבולטים והחשובים בתחום תיעוד השואה הוא סרטה של בן-דור "בגלל המלחמה ההיא" (1988), שעסק במוזיקאים יהודה פוליקר ויעקב גלעד והוריהם ניצולי השואה. הסרט זכה לשבחים ולפרסים חשובים, בהם פרס הביקורת בפסטיבל ברלין ופרס ראשון בפסטיבל לנינגרד, ועורר דיון נרחב בשאלת אופן ההתמודדות של הניצולים עם עברם ועם תהליך הקליטה שלהם במדינת ישראל. סרט נוסף של בן-דור, "שבר ענן", הופק באותה שנה אך זכה לפחות תשומת לב ציבורית. גם סרט זה, שהוקרן בערוץ הראשון, עוסק באופן בו התקבלו ניצולי השואה בישראל ומותח ביקורת על תהליך קליטתם ועל חוסר הסובלנות של החברה הישראלית כלפיהם עם הגיעם ארצה.
השואה והשפעתה על מלחמות ישראל

| --- | --- |
 :  ראו גם – תסביך מצדה
מלחמות ישראל השיבו את נושא השואה לשיח הציבורי, והשפיעו על יחס היישוב לניצולים במספר אופנים. שפירא מציינת כי השפעה עיקרית נודעה ל"תקופת ההמתנה" לפני פרוץ מלחמת ששת הימים. בתקופה זו התייחסו אמצעי התקשורת והדוברים הרשמיים של היישוב לאירועי המלחמה דרך מושגים וניסוחים שנעדרו מהשיח הציוני עד אז. החשש העיקרי היה מפני כוונת מדינות ערב להביא להשמדה מוחלטת של היישוב היהודי, ולהביא עליו כיליון גמור - מסגרת מושגית שלא נכנסה לשיח החברתי והפוליטי במדינת ישראל הצעירה עד לאותה תקופה.
גם מלחמת יום הכיפורים השיבה, ביתר שאת, את נושא השואה לשיח הציבורי. "האירועים הקשים, מספר הקורבנות הרב והאיום הממשי על קיומה של המדינה, העלה את חששות העבר מפני השמדה של העם היהודי היושב בארץ ישראל. הטלוויזיה הקרינה תמונות של שבויים ישראלים, באקט של חולשה והשפלה, ושוב השיח רווה במונחים של השמדה, מוות ואובדן. הניצחון היה כואב, ולאחריו עברה החברה הישראלית תהליך הבראה מתמשך במהלכו נפערה תהום עצומה בין מגזרים שונים שפעם היו מאוחדים סביב הרעיונות החלוציים והקולקטיביים. האמון של הציבור במנהיגיו, בכוחו ובחוסנו של צה"ל הלך והתערער, והתודעה הלאומית החלה מתפצלת לכמה מחנות, מה שזירז את עלייתו של הליכוד לשלטון".
תום שגב (1991) טוען כי "ככל שהשואה התרחקה, העמיקה נוכחותה כטראומה אישית ומשפחתית שקבעה את מהלך חייהם של הישראלים". בהתייחסו לשיח השואה בהקשר של מלחמת המפרץ, ניתח שגב מקורות תוכן שונים, ובהם מאמרים עיתונאיים ודיווחים חדשותיים באמצעי התקשורת הישראלים, במטרה לבחון את האופן שבו הדהדה השואה בשיח הציבורי, עשורים רבים לאחר התרחשותה. שגב טוען שקיים דמיון רב בין החוויה שעבר הציבור הישראלי בתקופת מלחמת המפרץ הראשונה, ובפרט הישיבה המשפחתית בחדר האטום, לחוויית השואה כפי שהדהדה בזיכרון הקולקטיבי. האיום מצד עיראק על שימוש בגז העלה את רצח היהודים בתאי הגזים; המלחמה עברה על הציבור כשזה נמצא מבודד בהקשר המשפחתי־אישי (ולא במקלטים משותפים), בהמתנה מותחת וחסרת ודאות לגבי העתיד לבוא; ישראל נדרשה על ידי בעלות הברית להישאר פסיבית ולא להשיב במלחמה; תופעת ה"פליטים" שעזבו את מרכז הארץ לערים רחוקות יותר. שגב מסכם ואומר כי "הנשארים בבתיהם – גברים, נשים, ילדים – התכרבלו אלה בתוך אלה, מצפים לגרוע מכל, חסרי אונים. מעולם לא עברו ישראלים כה רבים חוויה יהודית כל כך".
פריצת שיח השואה בעיתות משבר

תופעה חברתית שזוהתה בשנים האחרונות נוגעת לאופן שבו השואה פורצת לתודעה ולשיח הציבורי בעיתות משבר. בראש ובראשונה היא מופיעה, כאמור, בתקופות מלחמה וסכסוכים אלימים, אולם נודעת לה גם חשיבות רבה במשברים חברתיים שונים.
עם אישור ההכנות ליישום תוכנית ההתנתקות ב־26 באוקטובר 2004, החל גל מחאה חסר תקדים שבמהלכו נעשה שימוש, לראשונה בהיסטוריה של היישוב היהודי במדינת ישראל, בסמלים ממשיים שנוצרו על ידי הנאצים. כשישים שנה אחרי השואה, ענדו מפגינים טלאי כתום בצורת מגן דוד, כדי להשוות את פינוי היהודים מרצועת עזה לגירוש יהודים במהלך השואה, ובכך לזעזע את דעת הקהל בארץ. צבע הטלאי היה כתום, כיוון שצבע זה סימל את המאבק נגד הפינוי. התגובות החריפות למחאה הגיעו מימין ומשמאל, בין היתר על זילות השואה ושימוש ציני ופוליטי בסמלים טעונים ורגישים, המהווה פגיעה באחד מהערכים הקדושים של התרבות היהודית, הציונית והישראלית גם יחד.
הרלוונטיות של השואה לשיח הציבורי מתגלית מדי פעם במלא עצמתה, למשל, עם חשיפת "פרשת רמדיה" ב־7 בנובמבר 2003. משרד הבריאות הודיע כי הגורם לתחלואה הקשה והמסתורית של תינוקות ברחבי הארץ הוא מחסור בוויטמין B1 (תיאמין) בתחליף החלב הצמחי של חברת רמדיה. משנודע כי מקור החוסר במפעל "הומנה" המייצר את המזון בגרמניה, הוטל כל כובד משקלה של האשמה על כתפיה של החברה הגרמנית. מנכ"ל איגוד הבריאות העולמי אמר בהקשר זה כי "לא שיערנו שדבר כזה יקרה דווקא בגרמניה", ובהומנה הוטחו האשמות קשות שנקשרו, במישרין או בעקיפין, למעשי גרמניה הנאצית בתקופת השואה. אלפי תגובות קוראים באתרי החדשות השונים בישראל עסקו בשאלת האנטישמיות כסיבה האמיתית להחסרת מרכיב המזון, ובחברה הוטחו האשמות בדבר כוונת זדון שמטרתה – הרג תינוקות יהודים, והיו אף שכינו את הפרשה "טרור מזון".
ראו גם

זיכרון השואה בישראל
הדור השני לשואה
בין העתים
מומיק
לקריאה נוספת

מיכה באלף, קול שלא נאלם: עיצוב זיכרון השואה ודרכי הנצחתה בתנועה הקיבוצית, הוצאת הקיבוץ המאוחד ויד טבנקין, 2008.
בלה גוטרמן, חנה יבלונקה, אבנר שלו (עורכים), אנחנו פה - ניצולי השואה במדינת ישראל, הוצאת יד ושם, ירושלים, 2008.
בעז כהן, הדורות הבאים איככה ידעו – לידתו והתפתחותו של חקר השואה הישראלי, הוצאת יד ושם, ירושלים, 2010.
רבקה פרצ'ק, כאן ושם, עכשיו ובימים אחרים – שבר השואה וביטויו בבתי הקברות ובאנדרטאות בפולין ובישראל, הוצאת מאגנס, ירושלים, 2007.
ליאת שטייר-לבני, שתי פנים במראה: ייצוג ניצולי השואה בקולנוע הישראלי, הוצאת מאגנס, ירושלים, 2009.
יוסף גורני, בין אושוויץ לירושלים, תל אביב: עם עובד, 1998.
רוני שטאובר, הלקח לדור: שואה וגבורה במחשבה הציבורית בארץ בשנות החמישים, ירושלים, יד בן צבי, 2000.
עדית זרטל, האומה והמוות: היסטוריה זיכרון פוליטיקה, אור יהודה: דביר, 2002.