לוטוטוב
בין שתי מלחמות העולם

בתקופה זו היו היהודים ברובם בעלי-מלאכה, (בעיקר חייטים), סוחרים זעירים ובראש ובראשונה רוכלי כפר. לוטוטוב הייתה מרוחקת מקווי התחבורה ורק ב-1929 כשהתחילו לנסוע אוטובוסים בקו לוטוטוב-לודז' שופרו תנאי העבודה של הרוכלים והסוחרים. הקמת הבנק היהודי הקואופרטיבי לאשראי היה מאורע חשוב בחיי העוסקים במסחר. קרוב למחצית ממשפחות היהודים נהנו מהלוואות הבנק. ב-1936/37 קיבל הבנק מהג'וינט הלוואה של 5,000 זלוטי. כל אותה עת קופת גמילות החסדים המשיכה בפעולתה, וב-1938 נוסדה לידה מחלקה כפרית, וכמאה יהודים מתושבי הכפרים במחוז ויילון נרשמו כחברים בה. במקרים דחופים היה הציבור היהודי במקום יוזם פעולות של סיוע. לאחר הדליקה ב-1929, כשעלו באש כל הבתים באחד הרחובות, וכ-60 משפחות יהודיות ומספר משפחות פולניות נשארו ללא קורת גג, קם ועד עזרה בראשות הרב פרומן. לפעולה זו הצטרף גם הכומר המקומי, שמסר לנפגעים חלק מביתו למגורים ארעיים ונתן להם תפוחי אדמה ועצי-הסקה. בעקבותיו, עזר גם הפריץ של האחוזה שהייתה בסמוך לעיירה. בפעולות עזרה אחרות השתתפו גם בני לוטוטוב בחוץ לארץ. ב-1935 תרמו בני לוטוטוב בארץ ישראל 140 זלוטי לקמחא דפסחא לעניים.
בלוטוטוב פעלו סניפים של הציונים הכלליים, תנועת המזרחי וכן של השומר הצעיר, השומר הלאומי (אחר כך בית"ר) והנוער הציוני. נוסד גם חוג ויצו. בתקופה ההיא הייתה גם פעילות רבה של אגודת ישראל וכן של הסניף המקומי של הבונד.
בהנהלת הקהילה שלטה אגודת ישראל לזמן מה, כי תמך בה הרב פרומן, שנמנה עם ההנהלה. ב-1931 זכתה אגודת ישראל ב-6 מנדטים, וב-2 מנדטים זכו חסידי אלכסנדר; רשימות הציונים נפסלו על ידי השלטונות.
מרכז חיי התרבות במקום היה בית הספר העברי של רשת תרבות. לידו פעל חוג דרמטי, פעולת תרבות ענפה הייתה גם בארגוני הנוער הציוני: בית"ר הפעילה תזמורת כלי נשיפה, והנוער הציוני - חוג לדרמה והחוג על שם ביאליק, שבו למדו עברית וספרות עברית.
הלכי הרוח האנטישמיים בקרב האוכלוסייה הפולנית הגיעו לשיאם בפוגרום שפרץ ביולי 1923. העילה לפוגרום הייתה מריבה בין כומר משנה לבין שני צעירים יהודים, אשר חרף התנגדותו רחצו בבריכת שחייה, בה הוא רחץ. למחרת, לאחר התפילה, נאם הכומר נאום הסתה, ובו הודיע כי היהודים רצו להטביעו בבריכה. מיד התאסף המון רב שהיה מוכן להתחיל בפוגרום. נוכח הסכנה שיגרו היהודים משלחת בראשות הרב שלמה פרומן, אל הכומר, במאמץ להרגיע את ההמון. אולם בעיירה נמשכה המתיחות. בשבת דרש הרב בבית-הכנסת וגינה את הבחורים היהודים שלא ויתרו לכומר. הרב הלך אל הכומר הזקן של לוטוטוב וביקש ממנו לפעול נגד חידוש ההתפרעויות. למרות זאת הגיעו ללוטוטוב ביום השוק, שחל ב-19 ביולי, כ-1,000 איכרים מהסביבה, חמושים בכלונסאות ובמוטות. היהודים הזעיקו את משטרת ויילון. מכיוון שעד הצהריים לא אירע דבר, יצאו השוטרים את העיירה. מיד לאחר צאתם התחילו התוקפים לשדוד את החנויות והדוכנים של היהודים ולהכותם. הם פרצו לדירות, הרסו וניפצו שמשות. עד שחזרו השוטרים שהוזעקו שוב, נפגעו כ-100 יהודים: בין הפצועים היו סוחרים רבים מזלוטשב הסמוכה, שבאו לשוק. האיכרים המשתוללים הכו גם את היהודים בכפרים הסמוכים, או יהודים שנקרו בדרכם. המשטרה אסרה 24 ממשתתפי הפרעות, אך רובם שוחררו לאחר חקירה קצרה.
לאחר הפוגרום בלוטוטוב הגישה סיעת הצירים היהודים בסיים (הפרלמנט הפולני) שאילתה מיוחדת. בתשובתו התחמק שר הפנים מגינוי הפרעות. האווירה הקשה בלוטוטוב נמשכה חודשים רבים. לשמועה על רצונם של היהודים להטביע את הכומר נוספה עלילה על שדה שהורעל כביכול בידיהם.
באפריל 1931 ריחפה על העיירה סכנת פוגרום חדש. הדבר התחיל בהכאת כמה סוחרים יהודים מוויירושוב (Wieruszów) שהיו בדרכם ללוטוטוב. המכים הובאו למשטרה בידי כמה בחורים יהודים שנחלצו לעזרת הסוחרים. על רקע זה נפוצה בעיירה השמועה, שהיהודים רצו לרצוח שני פולנים. מיד התחילו הפולנים לידות אבנים ביהודים ולנפץ שמשות בחנויותיהם ובבתיהם. המשטרה סירבה להתערב ונאלצה להשליט סדר רק לאחר השתדלות משלחת של יהודי לוטוטוב לפני השלטונות - בוויילון.
האווירה האנטישמית שררה אפילו בבית הספר היסודי. ב-1931 נבחר ליושב-ראש מועצת התלמידים, תלמיד יהודי. המורה הממונה על המועצה קבעה שאין יהודי רשאי לכהן בתפקיד זה ומורה אחר הכה כמה תלמידים יהודים בעת הפוגרום הנ"ל, וליווה את המכות בקריאה "לשחוט את כל היהודים!".