stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איתמר בן-חור

| --- | --- |

 לידה:  24 באוגוסט 1912 צפת, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  26 במרץ 1981 (בגיל 68) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  תחכמוני (בית ספר), מכללת ליפשיץ 
 שפות היצירה:  עברית 
 
איתמר בן-חור (24 באוגוסט 1912 – 26 במרץ 1981) היה סופר ומחנך ישראלי, חתן פרס נשיא המדינה לספרות (1968).
ביוגרפיה > נעוריו ותחילת דרכו

איתמר בן חור (רקובר) נולד בצפת בי"א באלול תרע"ב (1912). מצד אביו – רבי יקותיאל זלמן רקובר - הוא נצר למשפחה
אריסטוקרטית של משפטנים, דיינים, ורבנים שכיהנו בקרקוב, המתייחסת אל הש"ך (הרב שבתי הכהן). ומצד אמו – מלכה לאה, בתו של רבי נחום אתרוג, רבה של צפת – הוא דור חמישי בארץ ישראל.
משפחת רקובר עלתה לא"י מקרקוב שבגליציה, אז באוסטריה-הונגריה (כיום בפולין), בשנות ה-40 של המאה ה-19.
בהיות איתמר בן חור, בן שש, נפטרו שני הוריו זה אחר זו באותו שבוע בירושלים, כתוצאה ממגפת טיפוס ואדמת שהייתה בירושלים בזמן מלחמת העולם הראשונה. למגפה הזו קראו: המגפה הספרדית – "די ספאנישע קרענק". אחרי פטירת הוריו, איתמר בן חור (רקובר) שהה מספר שנים בביתה של אחותו הבכורה החורגת, פרומט (חסידה) רקובר, אחות במקצועה, בירושלים, וזאת עד שפרומט עזבה את א"י, והיגרה לאנטוורפן, בלגיה, שם התחתנה עם בן דודה, יהושוע וקשטוק. אחרי נישואי אחותו, איתמר שהה בבית יתומים, בירושלים אך הוא זכה לסיים בהצלחה את בית הספר תחכמוני.
פרומט (חסידה) רקובר, ובעלה, יהושוע וקשטוק, נספו בשואה.
איתמר בן חור [רקובר] היה אחיו (מאב) של חיים רקובר, חתנו של שמחה מנדלבוים, ובנערותו הרבה בן חור לשהות בביתו של שמחה מנדלבוים בבית מנדלבאום. קרבתו אל רבי שמחה מנדלבאום והכרת התודה שרחש לו שימשו לבן חור מקור השראה לחיבורו "שער היה בירושלים" שפורסם לאחר מלחמת ששת הימים. הסיפור הקצר "שער היה בירושלים", התפרסם בקובץ שהיה נקרא "שלושה סיפורים", והוא היה חלק מחומר הלימודים,
של חטיבות הביניים במדינת ישראל, בשנים שאחרי מלחמת ששת הימים.
על כתיבת, ופרסום "שער היה בירושלים", זכה איתמר בן חור (רקובר), ב"פרס נשיא המדינה לספרות", בשנת 1968.
אחיו ואחיותיו היו,
מאביו יקותיאל זלמן רקובר ומאימו, מלכה לאה אתרוג, בת הרב (רבי) נחום אתרוג, מצפת,
חנה רקובר, אשת יוסף גרוסמן, שהייתה גננת,
ודב זאב רקובר, שהיה בין לוחמי הבריגדה היהודית ושירת במצרים.
מאביו, ומאשתו הראשונה של אביו, גולדה,
חיים רקובר, חתנו של שמחה מנדלבוים, ואביהם של נחום רקובר, מומחה למשפט עברי, ושמחה רז (שמחה זלמן רקובר).
פרומט (חסידה), אחות במקצועה, אשת יהושע ווקשטוק מבלגיה, שנספתה בשואה.
איתמר בן חור (רקובר) רכש,
את השכלתו הבסיסית בבית ספר "תחכמוני" ולאחר מכן ב"בית המדרש למורים מזרחי". לאחר סיום הלימודים בסמינר מונה בן חור לשמש כמזכירו האישי של פרופ' יוסף קלוזנר שהיה היסטוריון, סופר ובלשן ושמחקריו וכתיבתו שמשו מקור השראה לימין הציוני בארץ ישראל. בן חור הושפע מפרופ' יוסף קלוזנר ואימץ את תפיסת עולמו. באותם ימים בחר להמיר את שם משפחתו לשם העברי בן חור (ראשי תיבות של בן חוטר רקובר). הוא הצטרף לקבוצת צעירים שכינתה עצמה "חוג המשוטטים" שהרבתה לערוך סיורים רגליים ממושכים באזור ירושלים והרחיקה עד למדבר יהודה ובקעת הירדן.
בשנים הבאות, עד לסיום שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל עסק בן חור בהוראה בירושלים. תוך כדי כך, התקרב ללח"י וסייע לארגון בעריכת ביטאון "המעש" ובחיבור כרוזי עמדה ומחאה.
ביוגרפיה > השליחות לגרמניה

בשנת 1936 יצא בן חור בשליחות הסוכנות היהודית לגרמניה שבה התבססה מזה מספר שנים המפלגה הנאצית בגרמניה. בן חור יצא בשליחות הוראה אך עיקר תכליתה היה לשכנע יהודים למלט את עצמם מגרמניה הנאצית. הצלחתו הייתה מוגבלת ביותר בעיקר משום שהשלטונות הצרו את צעדיו. בשהותו בגרמניה נכח באספת עם גדולה שבה נאם היטלר. הדברים הותירו רושם חזק על בן חור ונטעו בו תחושה כבדה שהמשטר הנאצי עלול לפגוע קשות ביהודי גרמניה. הוא יצא את גרמניה לאחר קרוב לשנה, לאחר שחש שהגסטאפו עלול לעצרו. בשובו לארץ ישראל חיבר את הפואמה "אדם בשלהבות" (פורסמה ב-1938) שבה חזה במדויק את ההתרחשויות העתידות לבוא אשר המיטו שואה על יהדות אירופה.
"אדם בשלהבות" נחשב ליצירה הספרותית הראשונה המבטאת את תחושת השואה ומזהירה מפניה. בן חור כותב: "גולו אבק מעיניכם סגורים וראו – אורב החידלון... כי רובצת שואה על הפתח ומבעד לחרכים מציץ חורבן ואבדן ...ביום אביב עשן מעשנות חרושת המוות".
ביוגרפיה > כמחנך בבית הספר לעולים

בשנת 1937 נישא בן חור לשמחה אלפיה – בת למשפחות עדס, דיין, והררי-רפול מן המשפחות הספרדיות המיוחסות של ירושלים. בני הזוג התגוררו בירושלים עד תום מלחמת העצמאות ושם נולדו ארבעת ילדיהם.
ב-11 במרץ 1948 התפוצצה מכונית תופת בחצר בניין המוסדות הלאומיים בירושלים. איתמר בן חור שהה במקום ונפצע.
בתום מלחמת העצמאות משנפתחו שערי הארץ והחלו גלי עלייה גדולים נענה בן חור לאתגר גדול שהציבו בפניו גורמי משרד החינוך ועקר עם משפחתו מירושלים לחדרה כדי להקים ולנהל בית ספר לילדי עולים. בית הספר הוקם במעברת עולים בפרדס חנה. בשעות הערב לימד בן חור עולים באולפן עברית. בשנת 1960 עבר בן חור לנהל את בית הספר היסודי "אור לטף" שנוסד ב-1956 בין שיכוני העולים שב"גבעת אולגה. את תפקיד מנהל בית הספר "אור לטף" מילא עד 1977.
בבית הספר "אור לטף" באה לידי מימוש השקפת עולמו החינוכית. הוא קיבץ סביבו חבר מורים והדריך אותם להיות מחנכים יתר על פני "מרביצי תורה". הוא גרס שתפקידו המרכזי של בית הספר איננו דווקא הקניית ידע ודעת. בית הספר צריך להיות בית הגידול לאנשים טובים, לאזרחים מועילים, לפרטים המסוגלים להתקיים בתוך קהילה ולקיים אותה. לשם השגת התכלית הזאת צריך כל תלמיד להביא לידי מיצוי יכולותיו האישיות אך אין הכרח שכל תלמיד יגיע להישגים לימודיים מרביים. מורי בית הספר, לפי השקפת בן חור, צריכים להיות מורי דרך לצד היותם מורי הוראה. על בית הספר להעמיד לכל תלמיד כלים כדי לאפשר את מיצוי יכולותיו.
ביוגרפיה > עבודתו הספרותית

במקביל לעבודה החינוכית עסק בן חור בכתיבה ספרותית ועיתונאית. אחרי "אדם בשלהבות" פורסמו הספר "שערים נעולים" (1942) שהוא תשלובת של ארבעה מחזות, הרומן "השביל הבודד" (1960) והרומן "לחם האוהבים" (1968). בין לבין פורסמו סיפורים קצרים ורשימות בעיתונים שונים וב"האומה" – במה רעיונית לאומית מיסודו של מסדר ז'בוטינסקי. הסיפור "שער היה בירושלים" פורסם בידי משרד החינוך במסגרת הקובץ השנתי "שלושה סיפורים" (1968). משלהי שנות ה-50 ועד שלהי שנות ה-60 שימש בן חור גם כעיתונאי מדווח של עיתון "הארץ". הוא נהג לחתום על הידיעות שמסר כ"סופר 'הארץ' בשרון".
שני הרומנים שפרסם תוכננו להשתלב ברומן שלישי אלא שהמחבר לא זכה להשלים את הטרילוגיה הספרותית והוא נפטר בכ' באדר ב' תשמ"א (1981) בתל אביב לאחר מחלה קשה. נקבר בבית העלמין הדרום.
ספריו

"אדם בשלהבות" (הוצאת ראובן מס – 1938) – יצירה פיוטית (פואמה) המתארת את המציאות בארץ ישראל בשנות המנדט הבריטי.
"שערים נעולים" (הוצאת ראובן מס 1942) – קובץ של ארבעה מחזות המהווה תיאור רומנטי של הוויית חיים בארץ ישראל של ימי העלייה השלישית:
"השביל הבודד" (הוצאת מחברות לספרות – 1966) - רומאן לבני נעורים.
"שער היה בירושלים" (בתוך "שלושה סיפורים" הוצאת משרד החינוך והתרבות – 1968)- סיפור המבוסס על פרטי עובדה היסטוריים.
"לחם האוהבים" (הוצאת לוין אפשטיין – 1972) – סיפור עלילתי הנשען על המרקם העובדתי הבסיסי שנפרש ב"השביל הבודד".
הערות שוליים

↑  שרה נשמית "נבואת החורבן מפי משורר לא נודע " "למרחב" 22.4.1971; 
פרופ' יוסף נדבה "לזכר משורר-חוזה אלמוני" "מעריב" 5.5.81
↑  איתמר בן-חור באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527118205171  VIAF: 308275032   WorldCat (עם VIAF): 308275032
מבצר ברלין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוצב, מבנה לשעבר 
 מיקום:  ברלין 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1650
 תאריך פתיחה רשמי:  1650 
 תאריך פירוק:  1740
 
 קואורדינטות:  52°31′03″N 13°23′45″E﻿ / ﻿52.5175°N 13.39583333°E﻿ / 52.5175; 13.39583333
  (למפת ברלין מוגדלת) מבצר ברלין(למפת ברלין רגילה) מבצר ברלין
 
מבצר ברלין (בגרמנית: Festung Berlin) היה ביצורי העיר ההיסטורית ברלין. הבנייה החלה בשנת 1650. הריסת חומותיה החלה ב-1740.
היסטוריה

ברלין הייתה מקום שוק חשוב בדרך הראשית על ציר מזרח-מערב, היום בונדסשטראסה 1. עם זאת, לא היו בה ביצורים של ממש, בניגוד לשפנדאו במערב (מצודת שפנדאו) ולקופניק במזרח (ארמון קופניק). ברלין לא הייתה אתר קרבות במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648), אך סבלה מהכיבוש השוודי. עד סוף המלחמה באזורה, ב-1631, שליש מהמבנים נהרסו ומחצית מהאוכלוסייה נמלטה או מתה.
פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, הורה למהנדס האדריכל יוהאן גרגור ממהרדט (Memhardt) לתכנן תוכניות לביצור העיר. אלה החלו ב-1650 בעקבות דגם הביצור בן הזמן של מעוזים בצפון איטליה. הוקמו סוללות גדולות והמרווח ביניהן מולא מים.
בניית החלקים שממזרח לנהר הסתיימה בין 1658 ל-1662. היו בעיות בחלקים המערביים עקב הביצות באזור ולכן הסתיימה הבנייה שם רק ב-1683 והביצורים בצד זה מעולם לא הגיעו לגובה המיועד.
מצב החומות הידרדר ופרידריך וילהלם הראשון מפרוסיה נטש אותן ב-1734. במקומם הוקמה חומת המכס של ברלין, פרויקט שנמשך עד 1737. בשנת 1740 החלו העבודות להריסת חומות המבצר, אך רק בסוף המאה ה-19 יושרו כל הביצורים. היום לא נותר דבר מלבד זכר שנראה במסלולי הזיג-זג של כמה רחובות במרכז העיר. בברלין שטטבאן (Berlin Stadtbahn) יש מפת פסי רכבת שנבנו לאורך הקטע המזרחי (הצפוני) שבו הייתה המבצר.
ביצורים

למבצר ברלין היו חמישה שערי עיר ו-13 מצודות.
שער לייפציג (Leipziger Tor)
שער קופניק (קופניקר טור)
שער הטוחנים (Mühlentor)
שער גיאורג (Georgentor), במקור נקרא על שם בית החולים סן ז'ורז'. שונה לשער המלך (Königstor) בשנת 1701
שער שפנדאו (Spandauer Tor)
שער העיר החדשה (Neustädtisches Tor). נוסף לכיוון העיר המערבית דורותיאנשטאט (Dorotheenstadt) שהייתה אמורה להיות מוקמת ולהתבצר אך מעולם לא הוקמה.
מצודת המצילים (Leib-Garde-Bollwerk) במבצר המטבעה (Gießhaus-Bastion)
מצודת ויטגנשטיינשס ("Wittgensteinsches" Bollwerk)
מצודת "שפאר" ("Sparr"-Bolwerk), מצודת הציידים (Jäger-Bastion)
מצודת גרטראודן (Gertrauden-Bolwerk), מצודת היריקה (Spittel-Bastion)
מצודת גולטשה ("Goltzsches" Bollwerk), מצודת המלח (Salz)
מצודת Rillenfortsches מצודת הויבינדר (Heubinder)
מצודת הביצה (Sumpf) (קופניקר, Köpenicker)
מצודת שטראלאוטר (Stralauer)
מצודת המנזר (Kloster) (הצגרטן, Hetzgarten)
מצודת טרנסילבניה (Siebenbürgen), המכונה גם מצודת הפיקוד (Kommandanten) וגם מצודת מריין, (Marien-Bastion)
מצודת דרגון (Dragoner)
מצודת שפנדאו המכונה גם מצודת אופלנשס (Uffelnsches)
מצודת לוסטגארטן
לקריאה נוספת

Peter Feist, Als Berlin eine Festung war …, 1658–1746. In: Der historische Ort Nr. 27. 2. Auflage. Kai Homilius Verlag, Berlin 2006, מסת"ב 3-931121-26-7 (26 Seiten im Taschenkalender-Format).
חטיבת ירושלים

| --- | --- |
סמל חטיבה 16
סמל חטיבה 16
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל  זרוע היבשה
 סוג:  חיל הרגלים במילואים
 בסיס האם:  מחנה שדה תימן
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  אוגוסט 1948, ינואר 1949 – הווה (כ־76 שנים)
 מקים היחידה:  מישאל שחם, יצחק לוי (לויצה)
 מלחמות:    מלחמת העצמאות   מבצע קדש   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים    מלחמת לבנון הראשונה   מלחמת לבנון השנייה   מבצע צוק איתן מלחמת חרבות ברזל
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  מוזנת מלוחמים יוצאי חטיבת הנח"ל
 ציוד עיקרי:  נשק אישי נשק קל: M16 קצר, מאג, נגב, רקטת M-72 לאו, רובי צלפים M24 SWS וברק. ניידות נגמ"שי M-113
 פיקוד
 יחידת אם:   עוצבת סיני
 יחידות בת:  גדוד 7007  גדוד 8119  גדוד 9207  גדוד סיור 6310
 דרגת המפקד:    אלוף-משנה
 מפקדים:  מפקדי החטיבה
חטיבת ירושלים (חטיבה 16) היא חטיבת חי"ר במילואים בצה"ל, ואחת משלוש חטיבות יוצאי חטיבת הנח"ל, יחד עם חטיבת עציוני וחטיבת אלון. החטיבה כפופה לעוצבת סיני, אוגדת מילואים בפיקוד הדרום. החטיבה החלה דרכה כחטיבת חי"ש שפעלה במלחמת העצמאות והופקדה על הגנת מרחב העיר ירושלים. אולם עם השנים השתנה הייעוד והרכב הכוחות, וכיום אין קשר בין החטיבה לבין ירושלים. החטיבה לחמה בכל מלחמות ישראל.
היסטוריה

החטיבה הוקמה בשלבים. לקראת סוף מלחמת העצמאות הוקמה חטיבת מחוז בירושלים על בסיס חטיבת עציוני (6). באפריל 1949 הוקמה חטיבה (מחוז) 16 מאיחוד חטיבה 160, חטיבת מחוז ולוחמי ההגנה (חיילי חי"ש, חי"מ), האצ"ל, הלח"י והפלמ"ח ממרחב ירושלים.
היסטוריה > הקמה ומלחמת העצמאות

ב-20 באוגוסט 1948 הוחלט על פיצול חטיבת עציוני (6) (שהייתה עם תשעה גדודים) לשתי חטיבות והקמת חטיבת המחוז בירושלים. כמפקד חטיבת המחוז נקבע יצחק לוי (לויצה). בינואר 1949 הוקמה חטיבה 160 במחוז המרכז. מישאל שחם מונה כמפקד החטיבה. החטיבה הועברה לירושלים. חטיבת המחוז מוזגה לתוך חטיבה 160. באפריל 1949 מספרה השתנה ל-16 ונקבע שהחטיבה תהיה חטיבת העתודה למרחב ירושלים. במהלך יוני 1949 שוחררו חיילי החטיבה שהיו בשירות חובה והחטיבה הפכה לחטיבת מילואים. מטות החטיבה והגדודים עברו למחנה שנלר. הרמטכ"ל החליט שמפקד חטיבה 16 יהיה גם מפקד המחוז. לקראת סוף חודש יוני נקבע שמישאל שחם יהיה מפקד המחוז. שחם ארגן מחדש את חטיבה 16 (שנקראה חטיבה (מחוז) 16) בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי הקמת המבנה של ארבעה גדודי חי"ר (161, 62, 163, 68) וארבעה גדודי חי"מ (953, 954, 962, 963). המבנה החדש הוקם על בסיס חיילים ומפקדים ירושלמים שהיו בחי"ש, חי"מ, אצ"ל, הפלמ"ח, חטיבת עציוני וחטיבת "המחוז" שפורקו. מלבד משימות הביטחון השוטף הייתה החטיבה אחראית על "הקו העירוני" ועל יחידת "מצוף", שטיפלה בכל נושאי "הר הצופים" כולל השיירה הדו-שבועית שעלתה אליו בשטח שבשליטת ירדן משער מנדלבוים דרך שכונת שייח' ג'ראח.
בשנת 1953 יזם שחם הקמה של יחידה מיוחדת, שנודעה לימים בשם יחידה 101. הכוונה הייתה שהיחידה תהיה מיומנת ומאומנת לשם ביצוע פעולות מיוחדות מאחרי קווי האויב. ביחידה היו כ-40 לוחמים. בדיונים במסגרת המטכ"ל דחה משה דיין, אז ראש אג"מ, את ההצעה, ולכן פעל שחם לקיום היוזמה במסגרת חטיבה 16. בראש היחידה העמיד את אריאל שרון. אחרי ארבעה חודשים אושרה העברת היחידה לגדוד 890 מהצנחנים. היחידות התמזגו. לפעילות היחידה במסגרת הצנחנים הייתה השפעה מרחיקת לכת על תפקודם ועל תפקוד יחידות נוספות בצבא. נכנסו נורמות של העברת המלחמה לשטח האויב, נחישות, מקצוענות ודבקות במטרה.
חטיבה 6 – חטיבת עציוני וגדוד מוריה הירושלמים פורקו במשך שנת 1949 ותחילת 1950 וחייליהם הירושלמים הועברו לחטיבת מחוז ירושלים שהפכה לחטיבה 16. לזכר חטיבת עציוני/חטיבה 6 הוקמה בשנת 2011 אנדרטת "שלהבת עציוני" סמוך לטחנת הרוח במשכנות שאננים. חטיבה 6 הוקמה מחדש בשנת 1955. לפי חטיבה 14, מוצאה משינוי שם של חטיבה 6. לפי חטיבה 408, מאז שנת 2010 היא נקבעה כחטיבת המורשת של חטיבת עציוני ממלחמת השחרור, בעת קביעת מורשות החטיבות על ידי הצבא.
היסטוריה > חטיבה 16 בין המלחמות

בין המלחמות היה מטה חטיבת מחוז 16 אחראי לביטחון השוטף במרחב ירושלים ובפרוזדור ירושלים ובמיוחד בהר הצופים ובעמדות הקו העירוני. הר הצופים היה בריבונות ישראלית ונחשב אזור מפורז לפי הסכמי שביתת הנשק. הקו העירוני חצה את העיר לאורכה משכונת פאגי בצפון לקיבוץ רמת רחל בדרום. חיילי החטיבה, פרט למטה מצומצם ששכן במחנה שנלר, שירתו במילואים באימונים ובביטחון שוטף באזורים שונים בארץ ובמיוחד בהחזקת הר הצופים ובאיוש הקו העירוני. חלק מהמפקדים בחטיבה החזיקו בביתם נשק אישי ונדרשו בעת חירום לאייש עמדות בקו העירוני. החטיבה גויסה לשירות מילואים לקראת מלחמת סיני בשנת 1956. היא התפרסה בירושלים והפרוזדור בכוננות לאפשרות של התלקחות בחזית המזרחית.
היסטוריה > מלחמת ששת הימים

הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים התחולל ב-72 השעות הראשונות של המלחמה, בין הלגיון הירדני ובין צה"ל. המטרות העיקריות של צה"ל בהגנה על ירושלים היו למנוע פריצה ירדנית בקו העירוני, למנוע את נפילתה של מובלעת הר הצופים לידי ירדן, ולמנוע מחטפים ירדניים בשטחה של ישראל. תוכניות המחטפים הירדניים כללו את כיבוש הר הצופים וארמון הנציב. תפקיד חטיבה 16 היה השתלטות על העיר העתיקה ודרום ירושלים עד בית לחם. בדומה לתכנונים הירדניים היו לחטיבה 16 תכנונים ל"מחטפים" של שטחים אסטרטגיים באזור ירושלים והפרוזדור אליה. המחטפים כללו: כיבוש מוצבי שייח' עבד אל-עזיז מצפון למבשרת ציון בידי גדוד 163; כיבוש מתחם ארמון הנציב, ג'בל מוכבר, ומתחם הפעמון בצור באהר על ידי גדוד 161; כיבוש מוצב מר אליאס ומוצב טבלייה על ידי גדוד 68; כיבוש הר ציון הירדנית ואבו תור על ידי גדוד 62. ב-4 ביוני התקיימה קבוצת פקודות ואישור תוכניות המחטפים במפקדת החטיבה. למחרת הפעילו הגדודים 161 ו-163 את התוכניות בצורה זו או אחרת.
ב-5 ביוני בשעה 9:40 פתח צבא ירדן במלחמה בגזרת ירושלים בירי נשק קל ולאחר מכן בהפגזה כבדה על ירושלים המערבית שבריבונות ישראל. בתיווך האו"ם הושג הסכם להפסקת אש, אך ירדן הפרה הסכם זה תוך זמן קצר, והשתלטה בשעה 12:30 על ארמון הנציב. ישראל הגיבה במתקפת נגד בשעה 15:15 וכבשה את ארמון הנציב באמצעות גדוד 161, הסיירת הירושלמית וכוח הטנקים של חטיבת ירושלים. הימצאות טנקים בירושלים הייתה אסורה לפי הסכם שביתת הנשק, אך בפועל היו בירושלים טנקים במחנה שנלר ובמחנה סטף.
היסטוריה > מלחמת ששת הימים > מתחמי ארמון הנציב והפעמון בצור באהר

בצהרי 5 ביוני 1967 הורה המטכ"ל הירדני על כיבוש השטח המפורז של ארמון הנציב. פלוגה מוגברת מחטיבה 27 עם תול"רים, מקלעים ומרגמות, שהייתה באבו דיס, נכנסה לארמון. ב-12:30 קידם מג"ד 161 אשר דר את פלוגות ב' ו-ה' לחוות הלימוד. בשעה 13:30 דיווח ראש משקיפי האו"ם, גנרל אוד בול, כי ארמון הנציב נכבש. באותו הזמן הודיעו החיילים הישראלים שהיו בתצפית בעמדת "הבית הבודד" בשטח המפורז למפקד הקו, מ"פ ד' מגדוד 161, כי כוח ירדני מתקדם לכיוונם. מפקד הקו רפי בנבנשתי הודיע למטה החטיבה ופתח באש מרגמות על מסלול התקדמות היחידה הירדנית. פלוגות ה' ו-ב' בחוות הלימוד פתחו באש שטוחת מסלול ומרגמות על הירדנים המתקרבים.
קצין המבצעים של חטיבה 16 רס"ן עמוס נאמן הציע הקמת צוות קרב גדודי למשימת כיבוש הארמון בפיקודו של אשר דר מג"ד 161. הצוות היה מורכב: מיחידת הסיור 90 של החטיבה (הסיירת), המורכבת משתי מחלקות על גבי זחל"מים, שתי מחלקות ג'יפים ומחלקת תול"רים בפיקוד רס"ן יוסי לנגוצקי; חצי מפלוגת הטנקים המסופחת לחטיבה 16 (8 טנקים), בפיקוד רס"ן אהרון קמארה; פלוגה ה' (פחות מחלקה) מגדוד 161, בפיקודו של אברהם בורנשטיין; פלוגה ב' בפיקוד דודו פרלשטיין כעתודה; ובסיוע מחלקת מרגמות מוגברת (12 קנים) מהפלוגה המסייעת של גדוד 161 בפיקוד ישראל אליעזרי. בשעה 14:20 קיבל המג"ד דר פקודה לכבוש את מתחמי ארמון הנציב ולהתכונן להמשך כיבוש מוצב הפעמון בצור באהר. בשעה 15:15 נפרץ שער מתחם הארמון ממערב על ידי הטנקים. רוב הכוח התוקף המשיך לגבעה מזרחית לארמון, שנקראה "גבעת האנטנה" ובהמשך עמדת "הצומת" הנמצאת בהצטלבות עם הדרך לבית לחם. פלוגה ה' (פחות מחלקה) מגדוד 161 נעה רגלית מחוות הלימוד ונתקלה באש מהחורשה המערבית של הארמון וסבלה הרוג וחמישה פצועים. הכוח המשיך בתנועה וכבש את החורשה שמצפון, ממערב וממזרח לארמון ביחד עם חיילי הפלס"ר.
בשעה 16:00 החלו חיילים ממחלקה מוגברת של הסיירת ביחד עם כיתת-חיילים מפלוגה ה' בהתקפה על מוצב "הנקניק" שהיה מוגן על ידי פלוגה ירדנית אחת ובה כ-60 חיילים. המוצב נבנה כדי להדוף התקפה ממערב ולא מצפון, ולכן הצליחו חיילי הסיירת לכבוש את המוצב בתוך כשעה, ללא אבדות. לירדנים היו כ-35 הרוגים.
תוך כדי כיבוש מוצב "הנקניק" אישר המטכ"ל גם את כיבוש מוצב "הפעמון" והכפר צור באהר. בשעה 18:20 יצא כוח בהרכב מחלקת סיירים ושני תול"רים מהסיירת בפיקוד לנגוצקי ועוד שלושה טנקים, בפיקוד מג"ד 161 אשר דר לכיבוש "הפעמון". אחד הטנקים התהפך בדרך. הכוח חדר למוצב ממזרח והפתיע את הירדנים. המוצב נכבש במהירות בקרב עז עד שעה 19:30. גדוד 62 פרץ את שדה המוקשים ממערב למוצב "הפעמון" וחבר לכוח של דר בשעה 22:00. במשך הערב החליפה פלוגה ב' את פלוגה ה' בחורשה מצפון לארמון. למחרת בבוקר ספגה הפלוגה התקפת נגד מאש טנקים ירדנית עם נפגעים רבים.
היסטוריה > מלחמת ששת הימים > כיבוש מוצבי הרדאר

אור ל-6 ביוני 1967, במקביל לפעילות חטיבה 10 בכיבוש מוצבי הרדאר, הופעל גדוד 163 של חטיבת ירושלים, בפיקוד סא"ל מיכאל פייקס. הגדוד היה ערוך להגנה באותה גזרה ממבשרת ירושלים עד שער הגיא. כחלק מהתקפה כוללת של חטיבה 10 על מוצבי הרדאר הסתערה פלוגה של הגדוד על מוצב רדאר 3 והשתלטה עליו עד השעה 22:00. השלב הראשון של ההבקעה בגזרה זו הסתיים בשעה 2:00 לפנות בוקר. לאחר מכן נע הגדוד להתארגנות בעין כרם לקראת תנועה לכיבוש שכונת אבו תור.
היסטוריה > מלחמת ששת הימים > כיבוש אבו תור

החל משעות הבוקר של 6 ביוני הוחל בהכנות לכיבוש שכונת אבו תור, שמדרום לעיר העתיקה. כל פלוגה בגדוד הייתה אמורה לתקוף עמדה אחת במקביל, בסיוע טנקים של כוח קמארה שחיפו על ההתקפה מרכס חוות הלימוד וכביש עין רוגל. פלוגה ג' בפיקוד משה חביב תקפה בשעה 15:45 את עמדת "לולב", העמדה הירדנית הדרומית ביותר. התקיפות על שתי העמדות הנוספות החלו באיחור. פלוגה ד' בפיקוד אלי קדר הסתערה על עמדת "אריה", כבשה אותה והחלה בכיבוש הבתים שבין עמדת "לולב" הדרומית ועמדת "בית המחלקה". במהלך הקרב הצטרף חפ"ק המג"ד לכוחות המסתערים; בהיתקלות עם חיילים ירדניים שניסו לסגת נהרג המג"ד, סא"ל מיכאל פייקס. פלוגה ה' (המיוחדת) בפיקוד יעקב אבן נעה לכיוון "בית המחלקה" וכבשה אותו. פלוגה ב' בפיקוד עוזי ילובסקי, שנועדה לתקוף את העמדה הצפונית ביותר, "בית התריסים הצהובים", ספגה אש ארטילרית כבדה כאשר נערכה להתקפה. ארבעה חיילים נהרגו, רבים נפצעו וההתקפה התעכבה ב-45 דקות. למרות האבדות הצליחה הפלוגה לכבוש את יעדה. בשעה 18:00 הושלם כיבוש אבו תור. הקרב היה קשה במיוחד, גם בשל העובדה שהירדנים ציפו להתקפה וידעו מאיזה כיוון היא תבוא. 15 חיילים ישראלים נהרגו בקרב. הירדנים איבדו כ-50 חיילים, ושאר הכוח נסוג מזרחה.
היסטוריה > מלחמת ששת הימים > כניסת חטיבת ירושלים לעיר העתיקה

ב-7 ביוני 1967, כמעט באותה שעה שבה נכנס חפ"ק מח"ט 55 דרך שער האריות, נכנסו דרך שער האשפות שתי פלוגות מגדוד 163 של החטיבה הירושלמית, בפיקוד מפקד הגדוד החדש, יוסף ברוש (כאמור לעיל, המג"ד הקודם, מיכאל פייקס, נהרג ביום שלפני כן בעת כיבוש אבו תור). פלוגה ד', נעה מערבה אל תוך הרובע היהודי והרובע הארמני. הרובע השולט על שכונת המוגרבים ואזור הכותל. פלוגה א' נתקלה באש עם כניסתה לעיר. היא נכנסה לשכונת המוגרבים לכיוון הכותל אך נעצרה לא רחוק ממנו עקב חשש להיתקלות עם הצנחנים. פלוגה ב' הייתה עתודה.
באותו יום בשעות הצהריים הורה הפיקוד לחטיבה הירושלמית לנוע דרומה ולכבוש את העמדות הירדניות שמדרום לעיר. גדוד 62, בפיקוד סא"ל רוטשילד, נע מרמת רחל ותקף את מוצבי מר אליאס וטבלייה (גבעת המטוס), ביחד עם פלוגה א' מגדוד 161, ובמקביל כבשה הפלס"ר החטיבתי את ג'בל אבו ע'וניים (כיום שכונת הר חומה) והמשיכה לגוש עציון וחברון דרך פאתי בית לחם. גדוד 161 נכנס לבית לחם, בית ג'אלה ובית סחור. גדוד 68 המשיך דרומה עד לחברון יחד עם הפלס"ר. גדוד 163 התארגן לתנועה למחרת, ב-8 ביוני, ונע דרומה עד מדרום לחברון.
היסטוריה > מלחמת יום הכיפורים

באוגוסט 1973 מונה למפקד חטיבת ירושלים זאב עופר. גדוד המילואים 68 של החטיבה נקרא לתפוס עמדות בחזית המצרית בתקופת החגים של ה'תשל"ד, 1973. הגדוד נערך ב-14 המעוזים של קו בר-לב (חוץ מהשניים הדרומיים שהיו מוחזקים על ידי כוחות מגדוד נח"ל) תחת פיקוד החטיבה המרחבית 275 וחטיבת השריון 14. מפקדת גדוד 68 בפיקודו של סא"ל אמיר ראובני נותרה ככוח תחת פיקוד החטיבה המרחבית בצפון גזרת התעלה. עם פתיחת המלחמה מוצבים רבים כותרו וכולם הורעשו במטחי ארטילריה כבדים ששיתקו אותם. החבירה למוצבים מכותרים הייתה בעיה שהציקה מאוד לפיקוד הישראלי, ופיקוד הדרום יזם התקפות רבות לחילוץ החיילים המכותרים. בסיוע ההתקפות האלה, חלק מהחיילים הצליחו לסגת לעבר הקווים הישראלים ואחרים נפלו בשבי. רק מוצב אחד – בודפשט – נותר בידיים ישראליות. מבצעי החילוץ נערכו באופן עצמי, ללא מעורבות וסיוע של כוחות אחרים. מבצעי החילוץ התחילו בגזרה הצפונית ב-7 באוקטובר, ונמשכו עד 9 באוקטובר. מעוז בודפשט, המעוז היחיד שלא נפל בידי האויב והמשיך להילחם ללא הפסקה, בפיקודו של מוטי אשכנזי ובסיוע ישיר ומרכזי של שני טנקים מגדוד 9. כל שאר המעוזים לאורך התעלה פונו, או נפלו בידי המצרים.
שאר כוחות החטיבה והמחוז (מאורגנים בשלושה גדודי חי"ר, 4 גדודי חי"ם, גדוד מרגמות 120 מ"מ, גדוד נ"ט 90 מ"מ, סיירת, פח"ח, מחלקת הנדסה ועוד) גויסו ביום שבת, 6 באוקטובר, ותפסו מערכי הגנה בדרומה של בקעת הירדן ועד מעלה אפרים וכן לאורכם של הצירים העולים לגב ההר לעבר ירושלים ורמאללה. מפקדת החטיבה בפיקודו של אל"ם זאב עופר נערכה במעלה אדומים, מכאן שלטה על כוחותיה במערכי ההגנה אל מול חשש אפשרי להצטרפות ירדן למלחמה. לגזרת החטיבה הוזרמו כוחות נוספים כולל גדוד טנקים מחטיבה 670, גדודי ארטילריה נגררים של פקמ"ז, גדודי מרגמות ונ"ט ממפקדת קצח"ר ועוד. חיילי גדוד 68 שלא התגייסו לגזרת התעלה התייצבו במחסני החירום והקימו גדוד נוסף בפיקודו של סא"ל יעקב אבן. מייד בגמר המלחמה הוחלט להעביר שניים מגדודי החי"ר של החטיבה ומפקדת החטיבה לפיקוד הצפון. מפקדת החטיבה וגדוד 62 תוכננו להחליף את חטיבת גולני בג'ובאתא אל-ח'שב (אנ'). אולם, בשל מחסור בציוד חורף ואיכות הציוד האישי של החיילים הוחלט להעביר את החטיבה לגזרה המצרית כדי לתגבר את אוגדה 143 במרחב "הַצליחה" בגזרה המצרית – אפריקה. גדוד 62 בפיקודו של סא"ל שי רז נערך להגנה באזור הצליחה והגשרים עם פלוגה באזור החווה הסינית מול מובלעת הארמייה השלישית המצרית, ופלוגה שסופחה לחטיבה 55 באזור אסמאעיליה. גדוד 161 בפיקודו של סא"ל גדעון מסד וגדוד 163 בפיקודו של סא"ל יעקב שריד ומחליפו סא"ל אלי קידר יחד עם גדוד המרגמות בפיקודו של סא"ל יוסי שושן, בפיקוד מפקדת החטיבה המח"ט אל"ם זאב עופר והסמח"ט סא"ל נחמיה שקד, נערכו מול חיילי חטיבת הצנחנים 150 המצרית בגזרת אסמאעיליה וקבר החייל האלמוני. הסיירת בפיקוד רס"ן דרור ויגדור עסקה בסיורים במרחב החטיבה ובעיקר לאורך קו הפסקת האש הלא פורמלית. הכוחות היו מגויסים במשך חמישה חודשים. גדודי החי"ם של החטיבה יחד עם גדוד 68 המחודש נערכו כל העת להגנה במרחבי בקעת הירדן תחת פיקוד מאולתר בתחילה בפיקודו של אל"ם אליעזר אמיתי, שהיה מפקד החטיבה במלחמת ששת הימים.
מייד לאחר מלחמת יום הכיפורים נוצרו שתי התארגנויות בעלות השפעה ארוכות טווח, האחת התארגנות המחאה האישית, שהפכה ללאומית, של מוטי אשכנזי, מפקד מוצב בודפשט בזמן המלחמה. והשנייה ההתארגנות לתמיכה במשפחות החללים, השבויים והנעדרים של גדוד 68 ונספחיו שמוסדה ברבות השנים על ידי צה"ל כולו.
היסטוריה > לאחר מלחמת יום הכיפורים

בארגון מחדש לאחר מלחמת יום הכיפורים שונה מספרה של החטיבה ל-97 והיא אורגנה מחדש כחטיבת חי"ר מעולה תקנית. מגדודי החי"ם נבנתה חטיבת חי"ר נוספת – 266. החטיבות הועברו תחת פיקוד מפקדת אוגדה מרחבית 80 שהוקמה באיו"ש. לאחר מכן נבנתה אוגדה מרחבית 720, שקיבלה את האחריות על דרום בקעת הירדן ומאוחר יותר על השטח של מרחב "יהודה". גדוד 163 הועבר לחטיבת הבקעה. חטיבה 266 בוטלה בתחילת שנות ה-90.