stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקום המפגש אינו ניתן לשינוי

| --- | --- |

 מבוסס על:  The Age of Mercy 
 סוגה:  בלשות
 יוצרים:  סטניסלב גובורוחין 
 כותבים:  אחים ויינר
 בימוי:  סטניסלב גובורוחין 
 שחקנים:  ולדימיר ויסוצקי   ולדימיר קונקין   אלכסנדר בליאבסקי
 ארץ מקור:  ברית המועצות 
 שפות:  רוסית 
 מספר פרקים:  5 
 הפקה
 מפיק:  הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות 
 חברת הפקה:  Odesa Film Studio 
 אתר צילומים:  מוסקבה, אודסה 
 צלמים:  Leonid Burlaka 
 מוזיקה:  יבגני גבורגיאן 
 אורך פרק:  כ-72 דקות
 שידור
 רשת שידור:  הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות
 תקופת שידור מקורית:  1979 – 16 בנובמבר 1979 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
מקום המפגש אינו ניתן לשינוי (ברוסית: Место встречи изменить нельзя) היא מיני-סדרה של הטלוויזיה הסובייטית שהוקרנה בטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות בסוף שנת 1979. מייד עם הקרנתה הראשונה הסדרה זכתה בפופולריות רבה והיא מוקרנת בערוצים שונים ברוסיה עד היום. למרות הפופולריות הרבה, הסדרה לא זכתה בשום פרס. רק בשנת 1987, כבר לאחר מותו של ולדימיר ויסוצקי הוענק לו פרס ברית המועצות על השתתפותו בסרט.
הסדרה צולמה על פי רומן של אחים ויינר שיצא לאור בשנת 1975. גם התסריט לסדרה נכתב על ידם. הצילומים החלו בשנת 1978 באולפנים באודסה וחלקית נמשכו במוסקבה כולל בבתים העגולים במוסקבה. במקור צולמו שבעה פרקים אך במהלך העריכה הם צומצמו לחמישה בלבד. בתפקידי משנה במיני-סדרה השתתפו יבגני יבסטיגנייב, סרגיי יורסקי, ארמן ג'יגרחניאן, זינובי גרדט. הפרק הראשון הוקרן ב-11 בנובמבר 1979, ב"יום המיליציה הסובייטית".
בשנת 2000 יצאה לאור גרסת הסדרה על תקליטור. בשנת 1999, לציון עשרים שנים מההקרנה הראשונה צולם סרט תיעודי על הסדרה.
תיאור הסדרה

העלילה מתרחשת במוסקבה זמן קצר לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. למדור הפלילי של משטרת מוסקבה הגיע קצין מודיעין צבאי לשעבר מפקח ולדימיר שרפוב (ולדימיר קונקין) והוא הוצב לעבוד ביחד עם חוקר בעל ניסיון רב ראש מפלג ללוחמה בפשיעה וכנופיות פקד גלב ז'יגלוב (ולדימיר ויסוצקי). ביומו הראשון של השרות, אחד השוטרים הוותיקים נרצח במהלך פעילות מבצעית. ז'גלוב ושרפוב ממשיכים בחקירה ומגלים את הקשר בין הרצח לבין כנופיית "החתול השחור" שנוהגת להשאיר ציור של חתול שחור במקומות בו הם ביצעו שוד.
החקירה נמשכת ולקראת סיומה הוחלט להחדיר את שרפוב לכנופיה תוך העברת מסר מחבר הכנופיה שנעצר. להפתעתו מתברר לו שאחד מחברי הכנופיה הוא חייל שלו מתקופת המלחמה. חייל זה עזר לשכנע את ראש הכנופיה ששרפוב הוא איש בעל ניסיון פלילי רב ואכן יכול לעזור לשחרר את חבר הכנופיה מהמעצר.
בסוף הסרט חברי הכנופיה נעצרים, אך דווקא חייל לשעבר של שרפוב נהרג בשוגג במהלך ניסיון בריחה.
מוהאג'ר

| --- | --- |

 מידע בסיסי
 ייעוד:  כטב"ם מודיעין
 ארץ ייצור:  איראן איראן
 יצרן:  תעשיית קדס (QODS)
 תקופת השירות:  2012–הווה (כ־12 שנים)
 משתמשים:  איראן איראן סוריה סוריה חזבאללה חזבאללה סודאן סודאן ונצואלה ונצואלה
 גרסאות:  1, 2, 3, 4
 מאפיינים כלליים
 משקל:  85–174 ק"ג (בהתאם לגרסה)
 ממדים
 אורך:  2.9–3.64 (בהתאם לגרסה)
 מוטת כנפיים:  5.3 מ' (מוהאג'ר 4)
 ביצועים
 מהירות:  120–220 קמ"ש (בהתאם לגרסה)
 טווח:  50–150 ק"מ
 תקרת גובה:  24 אלף רגל
 
מוהאג'ר (בפרסית: مهاجر שפירושו "נודד"), היא סדרת כטב"מים תוצרת משרד ההגנה האיראני. מוהאג'ר הוא כטב"ם מודיעין ותקיפה.
פיתוח

המוהאג'ר פותח במהלך מלחמת איראן–עיראק,  בשנות ה-80, כאשר משמרות המהפכה רצו לקבל מודיעין על מהלכי הצבא העיראקי. ב-1981 הסתיים הפיתוח לאחר בניית ארבעה אבות-טיפוס. כבר במהלך הלחימה ביצע המוהאג'ר כ-619 גיחות והשיג תצלומי אוויר של קווי הכוחות העיראקים. בהמשך להצלחה זו, איראן המשיכה בפיתוח של המערכת ופתחה גרסאות מתקדמות יותר.
גרסאות > מוהאג'ר 1

מוהאג'ר היה המל"ט הראשון של איראן שנכנס לייצור סדרתי והיה בשימוש במהלך מלחמת איראן–עיראק. כטב"מ זה היה ידוע בפשטות בשם "מוהאג'ר" עד שנות ה-90, הוא קיבל את הכינוי מוהאג'ר 1 כאשר פותחו גרסאות חדשות של מוהאג'ר. כטב"מ זה אינו בשירות יותר.
למוהאג'ר 1 היה גוף גלילי צר וכנפיים ישרות שהותקנו בחלק האחורי העליון של הגוף. היה לו מנוע יחיד (דגם לא ידוע). הוא היה באורך של כ-2.4 מטר ובעל מוטת כנפיים של כ-3 מטר.
המוהאג'ר 1 נשא מצלמת תמונות נייחות בודדת, ככל הנראה נושאת סרט צילום שפותח לאחר נחיתת המל"ט. בנוסף, איראן ניסתה לחמש אותו בשש רקטות RPG-7, שלוש מתחת לכל כנף.
הטווח של מוהאג'ר 1 אינו ידוע אולם ברור שהוא הוגבל מאוד על ידי מערכת הרדיו שלו (רדיו טיסנים פשוט) והיעדר מערכת טייס אוטומטי. אין פרטים על מהירותו, תקרת הטיסה או זמן השהיה שלו..
השימוש הראשון הידוע במוהאג'ר 1 היה במלחמת איראן–עיראק במבצע שחר 8 בשנת 1986. כטב"מי מוהאג'ר צילמו את הקווים העיראקיים. בעקבות ההצלחה השימוש בהם גבר והם השלימו 619 גיחות עד תום המלחמה, ובסך הכל צילמו 53,772 תצלומים.
גרסאות > מוהאג'ר 2

בעקבות השימוש המוצלח במוהאג'ר 1, איראן החלה בשנות ה-90 בפיתוח מוהאג'ר 2. כטב"מ זה בנוי בעיקר מחומרים מרוכבים. אורכו 2.91 מטר ומוטת הכנפיים היא 3.8 מטר. הוא מופעל על ידי מנוע שני צילינדרים מסוג WAE-342 בהספק של 25 כ"ס.
למוהאג'ר 2 מערכת טייס אוטומטי, המסוגלת לשמור על מהירות אוויר, גובה ויציבות בטיסה. מערכת הטייס האוטומטי יכולה לשלוט במסלול המטוס באמצעות נקודות ציון (על ידי שימוש במערכת GPS), או שהיא יכולה להיות נשלטת בזמן אמת מתחנת בקרה קרקעית. בנוסף, יש לו מצלמה קבועה הפונה קדימה ומאפשרת למטיס לראות את מסלול הטיסה.
לצורכי צילום ומעקב יש למוהאג'ר 2 מצלמת סטילס או וידאו (צבע או מונוכרום), שיכולה להיות מותקנת בצורה קבועה כלפי מטה או על גימבל.
באב-טיפוס של מוהאג'ר 2 הותקנו שני משגרים של 12 רקטות RPG-7, אך דגם זה לא נכנס לייצור.
למוהאג'ר 2 טווח מקסימלי של 50 ק"מ ויכולת שהייה של שעה וחצי באוויר.
מוהאג'ר 2 משוגר ממעוט (קטפולטה) פנאומטי, הניתן להרכבה על משאית, על גלגלים או על ספינה. הוא מסוגל לנחות על מגלשים או לצנוח לקרקע על ידי מצנח.
גרסאות > מוהאג'ר 2N

ב-2014 הציגה איראן את המוהאג'ר 2N, שעיצובו החיצוני כמעט זהה למוהאג'ר 2, אך ביצועיו משופרים בהרבה: טווח של 150 ק"מ, זמן שהיה של 6 שעות ומהירות שיוט של 180 קמ"ש.
כמו למוהאג'ר 2, גם למוהאג'ר 2N יש שתי מצלמות: אחת מתחת לאף לניווט, והשנייה על גימבל מתחת לגוף למעקב.
ניתן להרכיב על מוהאג'ר 2N מגלשי נחיתה של מוהאג'ר 2, או גלגלים. הנחיתה היא על מגלשים או גלגלים או על ידי מצנח.
גרסאות > מוהאג'ר 3

מוהאג'ר 3, הידוע גם בכינוי דורנה (Dorna), הוכרז ב-1999. הוא פותח במקביל למוהאג'ר 4 אך לא נכנס לשירות.
מוהאג'ר 3 יכל להיות מצויד בכן נחיתה קבוע, להמראה ממסלול, ויכל גם להיות משוגר בעזרת רקטת האצה (Jet-Assisted Take-Off - JATO) (אנ')
מוהאג'ר 3 הונע על ידי מנוע בוכנה לא מזוהה בהספק של 25 כ"ס (18.6 קילוואט).
למוהאג'ר 3 הייתה מצלמת סטילס והוא היה מסוגל לשלוח תמונות בזמן אמת. היה לו טווח של כ-100 ק"מ, זמן שהיה של 2-3 שעות, ומהירות שיוט של כ-180 קמ"ש.
גרסאות > מוהאג'ר 4

מוהאג'ר 4 הוא כטב"מ טקטי איראני אשר תוכנן הן עבור הצבא האיראני והן עבור משמרות המהפכה האיסלמית.  נכנס לשירות בסוף 1997 וככל הנראה נכנס לייצור המוני ב-1999. הוא ידוע גם בכינוי הודהוד (Hodhod). קיימת גם גרסה הנקראת שנין (Shahin).
למוהאג'ר 4 גוף מרובע וכנפיים טרפזיות נמוכות עם קצות כנפיים נטויות כלפי מעלה. הוא מונע על ידי העתק איראני של מנוע Limbach L550E (אנ') בהספק של 50 כוחות סוס, ארבעה צילינדרים ושתי פעימות.  מדחף דו-להבי נמצא בזנב הכלי. מוהאג'ר 4 בנוי מחומרים מרוכבים,  אורכו 3.64 מ' ומוטת כנפיו 5.3 מ'. עיצובו מודולרי, וניתן לנתק ולשלב מחדש רכיבים כגון גוף, כנפיים וזנב. מוהאג'ר 4 יכול לנחות באמצעות כן נחיתה או על ידי מצנח.
למוהאג'ר 4 מערכת הנחיה ובקרה מסוג Hyarat 3, הכוללת ניווט GPS לביצוע נתיב טיסה מתוכנת מראש, אך ניתן גם לעדכן את פרופיל המשימה בזמן הטיסה באמצעות קשר רדיו. למוהאג'ר 4 יש מצלמה קבועה הפונה קדימה המשמשת להטסה, מצלמה הפונה כלפי מטה עבור מדידות אוויריות או מצלמת וידאו מותקנת על גימבל למעקב.
טווח הטיסה הוא 150 ק"מ, גובה טיסה מרבי הוא 18,000 רגל וזמן טיסה מרבי הוא 7 שעות. משקל המראה מרבי של 175 ק"ג.
מוהאג'ר 4 ו-4B מופעלים על ידי צוות של שני מפעילים. מפעיל אחד שולט במצלמת המל"ט ובאנטנת הכיוון של תחנת הבקרה הקרקעית להעברת וידאו בזמן אמת. המפעיל השני שולט בטיסת המל"ט באמצעות תוכנה בשם FliteMap, שהיא תוכנת מדף אמריקאית.
מוהאג'ר 4 יכול להיות חמוש בשתי רקטות לא מונחות.
ב-7 בנובמבר 2004 הטיס חזבאללה כטב"מ מעל צפון ישראל למשך מספר דקות. הכטב"מ נכנס למרחב האווירי הישראלי, טס לזמן קצר מעל נהריה, פנה צפונה ונפל לים. כמה מקורות זיהו את המל"ט כמוהאג'ר 4. ישנם דיווחים שאיראן מכרה שמונה כטב"מים מסוג זה לחזבאללה.
כטב"מי מוהאג'ר 4 שימשו במלחמות האזרחים בעיראק ובסוריה. ב-16 במאי 2015, חיל האוויר הטורקי הפיל מוהאג'ר 4 שנכנס למרחב האווירי של טורקיה.
גרסאות > מוהאג'ר 4B

מוהאג'ר 4B ידוע גם בשם סאדק (Sadiq) הוא שדרוג של Mohajer-4. אשר הוצג בסוף 2014. מוהאג'ר 4B הוא כטב"ם צילום היכול לשאת גם אמצעים למיפוי צבאי ואזרחי.
למוהאג'ר 4B יש תקרת טיסה של 15,000 רגל, מהירות מרבית כ-200 קמ"ש, זמן שהיה מרבי כ-6 שעות. משקלו כ-242 ק"ג ומוטת כנפיו כ-7 מטרים.
לפי הערכות, 36 כטב"מי מוהאג'ר 4B נבנו נכון לשנת 2015. כטב"מים מסוג זה היו בשימוש מעל סוריה. יש דיווחים שמוהאג'ר 4B הופל על ידי נושאת המטוסים USS Boxer (אנ') ב-18 ביולי 2019.
גרסאות > מוהאג'ר 5

לא ידוע על כטב"מ בשם זה. ככל הנראה מוהאג'ר 4B הוא החמישי בסדרה.
גרסאות > מוהאג'ר 5 > סאדך-1 (Sadegh-1)

סאדך-1 הוא מוהאג'ר 4B עם שני טילי כתף נגד מטוסים MANPADS (אנ') מותקנים על כנפיו. הוא שימש להטרדת מטוס קרב של הצי האמריקאי ב-2017.
גרסאות > מוהאג'ר 6

ראה ערך מורחב מוהאג'ר 6
מוהאג'ר 6 (בפרסית: پهپاد مهاجر-6) הוא כטב"ם איראני לתצפית, הכוונה ותקיפה. הכטב"ם נושא חימוש מונחה.  נכנס לייצור סדרתי בפברואר 2018. משקלו 600 קילוגרם, זמן שהייה באוויר של עד 12 שעות, טווח של 2,000 קילומטר וגובה טיסה מרבי של 18,000 רגל, אורכו 5.5 מטר ומוטת כנפיו 10 מטר. הכטב"ם ממריא ונוחת על גבי מסלול טיסה.
גרסאות > מוהאג'ר 7, 8 ו-9

טרם פורסם מידע על דגמים אלה.
גרסאות > מוהאג'ר 10

מוהאג'ר 10 הושק באוגוסט 2023. יש לו טווח מבצעי של 2,000 ק"מ, מהירות מרבית 210 קמ"ש, זמן שהיה של 24 שעות, והוא יכול לשאת מטען במשקל 300 ק"ג.
העיצוב החיצוני שלו מזכיר את הכטב"מ האמריקאי MQ-9 ריפר.
מוהאג'ר-10 מסוגל לשאת טילים, פצצות ורימונים, והוא מצויד במערכת לוחמה אלקטרונית ובמערכות תצפית ואיסוף. במהלך טקס ההשקה, שוגרה מהמל״ט פצצה מונחית מסוג Arman 1  תוצרת איראן.
פעילות מבצעית

במהלך מלחמת האזרחים באפגניסטן בשנות ה-90, כטב"מי מוהאג'ר סיפקו מודיעין על המתרחש בשטח.
ב-2004 חזבאללה הטיס מוהאג'ר 4 מעל צפון ישראל למשך 5 דקות. הוא טס במהירות של 100 קשר ובגובה של 1,000 רגל ולאחר שחלף מעל העיר נהריה נפל בים. איראן מכרו 8 מוהאג'ר 4 לחזבאללה על פי פרסומים של העיתון א-שרק אל-אווסט.
ב-2010 ארצות הברית חשפה כי בוונצואלה קיים מפעל לייצור כטב"מים אשר תואר כ"מפעל איראני". בהמשך וונצואלה פרסמה כטב"ם בשם SANT Arpía הזהה למוהאג'ר 2 למעט העובדה שהוא כולל מגלשיים אשר גם מגינים על המצלמה, אמצעי שנעשה בו שימוש במוהאג'ר 4. ישנם הטוענים כי וונצואלה חתמה על חוזה על סך 28 מיליון דולר לייצור מוהאג'ר 2 על אף סנקציות האוסרות על יצוא אמל"ח מאיראן.
במאי 2015, חיל האוויר הטורקי דיווח כי יירט כטב"ם מוהאג'ר שחדר לשטח האווירה של טורקיה.
הערות שוליים

↑  Infodefensa, 2011-11-25)
↑  ABC.es 2012-06-14
↑  מידע טכני על כטב"ם המוהאג'ר, thearkenstone.blogspot.de
↑  Terrorists Develop Unmanned Aerial Vehicles, דצמבר 2004
↑  Mohajer-4 (Hodhod) Iranian Tactical Unmanned Aerial Vehicle (UAV), ODIN
↑  Terrorists Develop Unmanned Aerial Vehicles, Arms Control, ‏6 בדצמבר 2004
↑  Rufiz Hafizoglu, Turkish Air Force shoots down not helicopter but Syrian drone - defense ministry, Baku, Azerbaijan: Trend News Agency., ‏18 במאי 2015
↑  Iran unveils indigenous combat drone armed with missiles
1 2  Mohajer (UAV), Global Security, ‏23 באוגוסט 2023
↑  Ariel Oseran, Iran unveils Mohajer 10 drone capable of reaching Israel, i24 News, ‏22 באוגוסט 2023
↑  Iran unveils homegrown Arman smart bombs, MEHR news agency, ‏22 באוגוסט 2023
↑  איראן חושפת מל"ט חדש MOHAJER-10: טווח פעולה 2000 ק״מ | Israel Defense, באתר www.israeldefense.co.il
↑  Iranian Mohajer-2 drone appears in Venezuela. Chavez’s building his own drone fleet with the help of Tehran. « The Aviationist, Theaviationist.com
↑  Los drones de Chávez esconden algo Capital América Abcblogs.abc.es
↑  Turkish Air Force shoots down not helicopter but Syrian drone - defense ministry, en.trend.az
מוהאג'ר 1
מוהאג'ר 2
מוהאג'ר 2N (משמאל, בתעופה)
מוהאג'ר 4
מוהאג'ר 4B
סאדך-1 (עם טיל מותקן מתחת לכנף)
מוהאג'ר 6 עם שתי פצצות
מוהאג'ר 6
מוהאג'ר 10
מצודת בהלא

מצודת בהלא (בערבית: قلعة بهلاء - קלעת בהלאא') היא אחת מארבע מצודות היסטוריות לרגלי ג'בל אח'דר (الجبل الأخضر) שבהרי חאג'ר (جبال الحجر) הנישא לגובה של 2,980 מטר בצפונה של עומאן.
המצודה נבנתה במאה ה-13 ובמאה ה-14 כאשר בני שבט בנו נַבְּהאן המקומיים שלטו על הסביבה. היא הוקמה בנווה המדבר של בהלאא ששימש כמעוזם, והיא שוכנת בליבו של היישוב, סמוך לשוק. ככל הנראה שכן במקום מבנה קודם כלשהו מהתקופה הטרום-אסלאמית, ושלב הבנייה האחרון התרחש במאה ה-16.
המצודה עשויה מאבן חול ומגדליה מגיעים לגובה של יותר מ-50 מטר. כתוצאה מגשמים התדרדר מצבם של המצודה ושל מסגד ג'ומעה הסמוך לה מדרום-מערב, והמתוארך למאה ה-14. בנוסף נפגעה החומה המקיפה את העיירה, שאורכה 12 ק"מ וגובהה 5 מטר.
בשנת 1987 הוכללה המצודה ברשימת אתרי המורשת העולמית ושנה לאחר מכן הוכרזה כאתר בסיכון. עבודות שיקום נערכו בשנות התשעים של המאה ה-20 בהשקעה כוללת של 6 מיליון לירות שטרלינג, ובשנת 2004 היא הוסרה מרשימת האתרים בסיכון.
מערב אפריקה הבריטית

מערב אפריקה הבריטית הייתה השם הקולקטיבי של מושבות בריטיות במערב אפריקה בתקופה הקולוניאלית, במובן הגאוגרפי הכללי או בגוף המינהלי הקולוניאלי הרשמי. הממלכה המאוחדת החזיקה בחלקים שונים משטחים אלה או בכל רחבי המאה ה-19. ממערב למזרח הפכו המושבות למדינות עצמאיות בגמביה, סיירה לאון, גאנה וניגריה. עד לעצמאות, גאנה כונתה חוף הזהב.
היסטוריה

מערב אפריקה הבריטית כישות קולוניאלית נודעה במקור כמושבת סיירה לאון ותלותיה, לאחר מכן שטחי מערב אפריקה הבריטיים, ולבסוף ההתנחלויות הבריטיות במערב אפריקה . היא התגבשה במהלך שתי תקופות (17 באוקטובר 1821, עד לפירוקה הראשון ב-13 בינואר 1850, ושוב ב-19 בפברואר 1866, עד לפירוקה הסופי ב-28 בנובמבר 1888) כישות מנהלית תחת מושל ראשי (השווה בדרגה למושל כללי), משרד הממונה על מושל סיירה לאון (בפריטאון).
המושבות האחרות שנכללו במקור בתחום השיפוט היו גמביה וחוף הזהב הבריטי (גאנה המודרנית). גם מערב ניגריה, מזרח ניגריה וצפון ניגריה נכללו באזור.
כיום האזור כולל את גאנה, סיירה לאון, גמביה, מערב ניגריה, מזרח ניגריה וצפון ניגריה. כל אחת מהמדינות והאזורים הללו קמו בתקופה הפוסטקולוניאליזם, או מה שהסופר הגנאי קוואמה אפייה מכנה את הנאו קולוניאליזם.
פיתוח מערב אפריקה הבריטית התבסס אך ורק על מודרניזציה, ומערכות חינוך אוטונומיות היו הצעד הראשון למודרניזציה של התרבות הילידית. התעלמו מתרבויות ואינטרסים של עמי הילידים. סדר חברתי חדש, כמו גם השפעות אירופיות על בתי ספר ומסורות מקומיות, עזרו לעצב את התרבות הבריטית במערב אפריקה. תוכנית הלימודים בבתי הספר הקולוניאליים של מערב אפריקה הבריטית עזרה למלא תפקיד בכך. אליטות מקומיות התפתחו, עם ערכים ופילוסופיות חדשות, ששינו את ההתפתחות התרבותית הכוללת.
מבחינת סוגיות חברתיות עם מערב אפריקה הבריטית; מין וגזע בדרך כלל התנגשו זה בזה (קרינה אי ריי כינה זאת "בעיית האישה הלבנה"). במהלך ההיסטוריה הבריטית של מערב אפריקה, היחסים הבין-גזעיים נאסרו, וזוגות היו עשויים להיות מופלים לרעה. הייתה אפילו מדיניות מסוימת שגרשה את נשות מערכות היחסים הללו חזרה לבריטניה ומנעה מהן גישה לכל אחת מהמושבות הללו.
לאחר מכן

גם לאחר פירוקו הסופי, היה בשימוש מטבע יחיד, הלירה הבריטית במערב אפריקה, בפועל בכל האזור - כולל ניגריה - בין השנים 1907–1962.
ניגריה קיבלה עצמאות בשנת 1960. סיירה לאון קיבלה ממשל עצמי ב-1958 וקיבלה עצמאות בשנת 1961. גמביה קיבלה עצמאות בשנת 1965. בשנת 1954 קיבלה חוף הזהב הבריטית מבריטניה ממשל עצמי ובשנת 1957 קיבלה חוף הזהב עצמאות מבריטניה, תחת השם גאנה.
הערות שוליים

↑  "Sierra Leone". WorldStatesmen.org. נבדק ב-30 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Szücs, Stefan; Strömberg, Lars (2007-08-17). Local Elites, Political Capital and Democratic Development: Governing Leaders in Seven European Countries (באנגלית). Springer Science & Business Media. ISBN 978-3-531-90110-7.
↑  "Britannica Academic". academic.eb.com. נבדק ב-2020-02-04.
סקיצה של העיירה באת'רסט שבגמביה, שפורסמה בשנת 1824
Otoo Ababio II., Omanhene מאבורה, הוצג לנסיך מוויילס, אקרה, חוף הזהב, 1925
מינוס (מיתולוגיה)

| --- | --- |

 תפקיד:  מלך כרתים
 תרבות:  מיתולוגיה יוונית 
 אב:  זאוס 
 אם:  אירופה 
 אחים:  רדמנתיס, סרפדון 
 בן או בת זוג:  פסיפאה, Dexithea, כרית 
 צאצאים:  קטראוס, אנדרוגאוס, פדרה, דיאוקליון, אריאדנה, כריסס, פילולאוס, Asterius, Astraea, Euxantius, Xenodice, Acacallis, Eurymedon, Brylle, Nephalion, קלאוקוס, Hecale 
 
מִינוֹס (ביוונית: Μίνως) היה מלך כרתים על פי המיתולוגיה היוונית. התרבות המינואית, שהתקיימה בין המאות ה-30 ל-11 לפנה"ס, נקראה על ידי ארכאולוגים על שמו. מינוס היה נשוי לפסיפאה. אל למחצה, בנם של זאוס ואירופה ואביהם של אריאדנה, אנדרוגאוס, דיאוקליון (en:Deucalion of Crete), פדרה, גלאוקוס, קטראוס ורבים אחרים.
מינוס, יחד עם אחיו, רדמנתיס וסרפדון, גודל על ידי המלך אסטריון מכרתים. עם מותו של אסטריון כס המלוכה עבר למינוס שגירש את אחיו סרפדון (לפי חלק מהגרסאות גירש גם את רדמנתיס).
מינוס בהיסטוריה ולפי החוקרים

מינוס שלט על כרתים ועל האיים האגאיים שלושה דורות קודם למלחמת טרויה. הוא חי בעיר קנוסוס למשך תקופות של תשע שנים, כאשר בסוף כל תקופה כזו הוא פרש למערה קדושה, שם קיבל מזאוס הוראות ביחס לחוקים שחוקק באי. זה כלל את ייסוד יחסי מין בין גברים כדרך לשלוט בגידול האוכלוסייה באי: [הם] "הפרידו את הנשים ויסדו יחסי מין בין גברים כך שנשים לא תוכלנה ללדת.". בנוסף, הוא היה מחבר חוקתה של כרתים והמייסד של צי הספינות.
בתרבות האתונאית, מוצג מינוס כרודן אכזר, התובע ברשעות מס בדמות צעירי אתונה שישמשו כמאכל למינוטאור. נראה שילדים אכן הוקרבו כחלק ממופעי הזוועות שנערכו בזירות השוורים המינואיות.
על מנת ליישב את המחלוקת בין שני הצדדים השונים של הדמות, וגם על מנת להסביר איך ייתכן שמלך על פני מספר רב כל כך של דורות, נטען שהיו בעצם שני מלכים בשם מינוס ולא אחד. לפי טענה זו המלך מינוס הראשון היה בנם של זאוס ואירופה ואחיהם של רדמנתיס וסרפדון. זה היה מינוס 'הטוב', והוא נתפס ככזה גם על ידי האלים האולימפיים שלאחר מותו מינו אותו כשופט המתים בשאול, יחד עם אחיו רדמנתיס ואחיו החורג איאקוס. אשתו של מינוס הראשון הייתה איתון (בתו של ליקטיוס) או כרית (נימפה, או לחלופין בתו של אביו החורג אסטריון), היה לו בן אחד בשם ליקסטוס, שהיה יורשו כמלך כרתים. לליקסטוס היה בן שנקרא גם הוא מינוס, על שם סבו, הוא נולד לליקסטוס ולאשתו אידה, בתו של קוריבס. מינוס השני - מינוס 'הרע', הוא בנו של ליקסטוס, והיה הרבה יותר ססגוני מאביו ומסבו. זהו אותו המינוס שמיוחסות לו המיתולוגיות של תזאוס, פסיפאה, המינוטאור, דיידלוס, גלאוקוס וניסוס. שלא כמו מינוס הראשון, למינוס השני היו מספר ילדים, ביניהם אנדרוגאוס, קטראוס, דיאוקליון, אריאדנה, פדרה וגלאוקוס, כולם נולדו לו ולאשתו פסיפאה. הוא היה גם סבו של אידומנאוס, שהוביל את אנשי כרתים למלחמת טרויה.
עקב ההשפעה הפיניקית שסייעה להתפתחות של כרתים, מינוס מתואר לעיתים כפיניקי. אין ספק שישנם אלמנטים היסטוריים באגדות, שרומזות שלא רק אתונה אלא גם מקנה בעצמה היו תחת שלטון המלכים של קנוסוס, שמביניהם מינוס היה הגדול מכולם.
ככל הנראה מותו של מינוס התרחש בקמיקוס שבסיציליה, לשם הגיע במרדפו אחר דיידלוס, שנתן לאריאדנה את הרמז שעזר לתזאוס לעבור את המבוך. הוא נהרג בידי בתו של קוקאלוס, מלך אגריגנטום, ששפכה עליו מים רותחים בזמן שהתרחץ. שרידיו של מינוס נשלחו בחזרה לכרתים, שם הם הוטמנו בסרקופג, עליו נכתב: "קברו של מינוס, בנו של זאוס".
במיתולוגיה הקדומה יותר מינוס מתואר כמושל הגומל חסדים, מחוקק ומדכא גנבות ומעשי שוד. החוקה שלו הייתה ככל הנראה הבסיס לליקורגוס. לפי סברה זו הוא נעשה לאחר מותו לשופט את המתים בשאול. בגרסאות מאוחרות יותר איאקוס ורדמנתיס מונו לשופטים לצידו של מינוס.
מינוס באמנות

מינוס מופיע על מטבעות מכרתים כמזוקן, לבוש בעטרה, בעל שיער מקורזל, גאה ומרשים, כמו בדיוקנאות של אביו המפורסם זאוס. על ואזות וסרקופגים נמצאו תבליטים של מינוס אשר מופיע בדרך כלל עם אחיו איאקוס ורדמנתיס כשופטי העולם התחתון ובהקשר למינוטאור ותזאוס.
מינוס המיתולוגי > מילטוס

אסטריון, מלך כרתים, אימץ את שלושת הבנים של זאוס ואירופה, מינוס, סרפדון ורדמנתיס. בבגרותם, נער יפה תואר בשם מילטוס, ששלושתם התאהבו בו, גרם להם לריב זה עם זה. מילטוס היה בנם של אפולו ואתנה. העלם הצעיר העדיף את סרפדון מבין השלושה, וכתגובה על כך מינוס יצא למסע נקמה וכבש את האי כולו. סרפדון ובן זוגו ברחו לליציאה (שנמצאת באנטליה שבטורקיה), שם מילטוס הקים עיר על שמו. ישנם חוקרי מיתולוגיה הטוענים שהנער היה אטימניוס, בנם של זאוס וקסיופיאה.
מינוס המיתולוגי > גלאוקוס

יום אחד, בזמן ששיחק גלאוקוס הצעיר עם כדור (או עכבר) נעלם לפתע. הוריו הלכו לנביא בעיר דלפי שאמר להם "יצור נפלא נולד ביניכם: מי שימצא את היצור ימצא גם את הילד".
הם קישרו את דברי הנביא לעגל שנולד לפני זמן לא רב בעדרו של מינוס. שלוש פעמים ביום העגל שינה את צבעו מלבן לאדום ולשחור. פולידוס הבחין בדמיון להבשלת תותי העץ (או אוכמניות) ומינוס שלח אותו למצוא את גלאוקוס.
בחיפושיו אחרי הילד, ראה פולידוס ינשוף מבריח דבורים ממרתף יינות בארמונו של מינוס. בתוך מרתף היינות הייתה חבית של דבש, ובתוכה שכב מת גלאוקוס. מינוס דרש שגלאוקוס יוחזר לחיים, למרות התנגדותו של פולידוס. התעקשותו של מינוס הייתה מוצדקת, שכן הנביא הדלפי אמר שהנער יוחזר לחיים. מינוס כלא את פולידוס במרתף היינות עם חרב. כשהופיע לפתע נחש בקרבת מקום, פולידוס הרג אותו בעזרת החרב. נחש נוסף בא בעקבות הראשון, ואחרי שראה שחברו מת, ברח הנחש השני וחזר עם צמח מרפא שהחזיר לחיים את הנחש המת. כשראה זאת פולידוס, השתמש גם הוא בצמח על מנת להחיות את גלאוקוס.
מינוס סירב לתת לפולידוס לעזוב את כרתים עד שילמד את גלאוקוס את אמנות גילוי העתיד. פולידוס לימד אותו, אבל אז, רגע לפני שעזב, ביקש מגלאוקוס לירוק לתוך פיו. גלאוקוס עשה כן ושכח את כל מה שלימד אותו.
מינוס המיתולוגי > השור ופסיפאה

כאשר מינוס נקרא תיגר בתור מלך הוא התפלל לפוסידון לעזרה. פוסידון שלח פר לבן ענק שיצא מתוך הים. בתחילה תכנן מינוס להקריב את הפר לפוסידון, אבל אז התחרט והקריב פר אחר במקומו. פוסידון בכעסו קילל את פסיפאה, אשתו של מינוס, בזואופיליה (משיכה מינית לבעלי חיים). דדאלוס (הנקרא גם דיידלוס), שהיה רב-אמן, לבקשתה, בנה לה פרה מעץ, ופסיפאה התחבאה בתוכה. כאשר הפר הלבן הזדווג עם הפרה העשויה עץ, נכנסה פסיפאה להיריון ממנו והולידה מפלצת נוראית, המינוטאור (חצי אדם וחצי פר). מינוס סירב להכיר במינוטאור כבנו, ולכן ביקש מדדאלוס לבנות לו מבוך מסובך הנקרא לבירינת, ולתוכו הכניס מינוס את המינוטאור.
מינוס המיתולוגי > תזאוס

זמן מה לאחר מכן אנדרוגאוס, בנו של מינוס, נהרג באתונה בזמן שהשתתף בקרב מול שור אימתני. מינוס ברוב זעמו כבש את אתונה, שכן היה זה מלך אתונה איגיאוס ששלח את אנדרוגאוס לקרב. מינוס התכוון למחות את אתונה מעל פני האדמה אלא אם כן ישלחו שבעה בחורים צעירים ושבע עלמות בתולות להאכיל את המינוטאור אחת לתשע שנים. מנהג אכזרי זה נמשך עד שתזאוס הרג את המינוטאור בעזרתה של אריאדנה, בתו של מינוס. מינוס הבין שתזאוס הצליח לצאת מהמבוך הודות לעזרתו של דדאלוס ולכן כלא אותו ואת בנו איקארוס בתוך המבוך.
דדאלוס ואיקארוס עפו אל מחוץ למבוך בעזרת כנפיים שבנה עבורם דדאלוס, אך כנפיו של איקארוס נמסו מפני שהתקרב יותר מידי לשמש ואיקארוס נפל לים וטבע.
מינוס המיתולוגי > ניסוס

מינוס מוזכר גם בסיפורו של ניסוס מלך מיגארה. לניסוס היה בין שערותיו הלבנות תלתל אחד בצבע ארגמן, וכל עוד היה התלתל לראשו ניסוס היה בלתי מנוצח. מינוס תקף את מיגארה אבל ניסוס ידע שלא יוכל להיות מובס, מפני שהתלתל האדום נמצא עדיין בין שערותיו.
סקילה, בתו של ניסוס, התאהבה במינוס ועל מנת להוכיח את אהבתה אליו גזרה את התלתל האדום של אביה והביאה אותו כמתנה למינוס. מינוס נזדעזע לשמע הסיפור וגירש את סקילה מעל פניו. כאשר נכבשה העיר וסופחה לכרתים, והלוחמים עמדו לשוב לכרתים, רצה אל החוף סקילה אל אהובה ועלתה על ספינתו. לפתע הגיח נשר גדול מהשמיים ועט לעברה, היה זה ניסוס אביה שהאלים הפכוהו לנשר. סקילה עמדה ליפול לתוך המים, אלא שאז ריחם עליה אחד האלים והפך אותה גם לעוף. אותו האל ריחם עליה למרות בגידתה, משום שהסיבה לחטאה הייתה האהבה.
מינוס המיתולוגי > מות מינוס

מינוס חיפש אחר דיידלוס. לאחר שלא מצאו, פרסם חידה (כיצד ניתן להשחיל חוט דרך קונכייה בצורת ספירלה?), ביודעו כי ישנו רק אדם אחד המסוגל לפתור אותה - דיידלוס. דיידלוס שהתחבא בסיציליה אכן פתר את החידה: הוא ניקב את הקונכייה במרכזה. לאחר מכן לקח נמלה וקשר אליה חוט, הנמלה הלכה דרך הקונכייה עד שיצאה. כאשר שמע מינוס שמישהו פתר את החידה ידע מיד שהיה זה דיידלוס ודרש מהמלך קוקאלוס שימסור אותו לידיו. קוקאלוס הצליח לשכנע את מינוס ללכת להתרחץ קודם. בזמן שהיה באמבטיה בנותיו של קוקאלוס, שאהבו מאוד את דיידלוס, הכניסו שלוש פניני זהב לאמבט שלו ומהפנינים יצאו חוטי זהב אשר קשרו את מינוס והוא הפך למומית ארד כך מינוס מצא את מותו. לאחר מותו, מינוס הפך להיות שופט המתים בשאול יחד עם איאקוס ורדמנתיס. לאחר מותו הפך "מלך הרפאים" ששלט בנשמות ככל יכולתו (הקטנה),קיווה לצאת מהשאול לנקום בדיידלוס.
בשירה

באיניאדה של ורגיליוס מינוס הוא זה השופט את אלו שנידונו בטעות לעונש מוות - מינוס יושב במרומים ומחליט האם הנשמה תלך לגן העדן (שדות האיליסיום) או לגיהנום (שדות הייסורים או אף טרטרוס), בעזרתם של חבר מושבעים שקט. רדמנתיס אחיו הוא השופט בגיהנום המחליט על העונש הראוי לכל אחד מהחוטאים.
בקומדיה האלוהית של דנטה מינוס יושב בכניסה למעגל השני בגיהנום (Inferno), שנמצא בתחילתו של הגיהנום. שם הוא שופט את החוטאים של כל נשמה ושולח אותה אל המעגל שבו העונש המתאים. הוא עושה זאת על ידי סיבוב הזנב שלו מסביב לגופו מספר פעמים כמספר המעגל. לעיתים הוא אף מדבר, כדי להבהיר לנשמה המסוימת לאיזה מעגל התכוון כשסובב את זנבו
.
על שמו

האסטרואיד 6239 Minos נקרא על שמו
ראו גם

אריאדנה
אירופה
מינוטאור
דדאלוס
זאוס
כרתים
הערות שוליים

↑  Aristotle, Politics; II.10
↑  Herodotus 3.122; Thucydides 1.4
↑  Apollodorus III.1.2
↑  Aeneid VI, 568–572
↑  Inferno V, 4–24; XXVII, 124–127
↑  (6239) Minos In: Dictionary of Minor Planet Names. Springer. 2003. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_5743. ISBN 978-3-540-29925-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810651853205606  BnF: cb12373987h (data)  GND: 119146487  LCCN: nb2020000354  RERO: 02-A025806806  SUDOC: 032776217  VIAF: 219246758   WorldCat (עם VIAF): 219246758 
ארמון בקנוסוס