גאיוס ליקיניוס מוקיאנוס
נאום מוקיאנוס

בספרו של טקיטוס, "היסטוריות", נכתב נאום של מוקיאנוס במהלך אספה על הכרמל, בו הוא מביע תמיכה בעלייתו של אספסיאנוס לשלטון:
"כל היוזם מעשים גדולים חייב לשקול בדעתו אם זממו יביא תועלת למדינה ותפארת לו לעצמו, אם קל להסיקו ומכל מקום אם לא קשה הוא. עם זאת עליו לתת דעתו על המשדל אותו למעשה, אם היועץ מוכן ליטול על עצמו גם את סכנת עצתו; וכן עליו להשיב אל לבו, מי יזכה לכבוד הראשון במעלה אם יאיר המזל פניו לפעלם. אנוכי קורא אותך, אספאסיאנוס, לשלטון. ביד האלים ובידך הוא, עד מה יהיה דבר זה ברכה למדינה, עד מה יעטה הוד עליך. אל תתירא מפני מראית החנופה אשר לדברי; הנבחר לשלטון אחר ויטליוס חרפתו מרובה מתהילתו. אין אנו באים להתנשא על חריפות רוחו הגדולה של אוגוסטוס האלוהי, גם לא על זקנתו רבת הזהירות של טיבריוס, גם לא על ביתם של גאיוס, או קלאבדיוס או נירון, שנתחזק בשלטון רב ימים. אף לייחוס אבותיו של גאלבא ויתרת. אך אם תוסיף לשבת בחיבוק ידיים ותעזוב את המדינה לשחיתות ולאבדן, ייראה הדבר כרפיון ידיים וכמורך לב, אף אם תשב בעבדותך שבע שלווה גם שבע חרפה. עבר חלף הזמן בו יכולת להיראות כאדם שאינו אלא חפץ בשלטון; עתה עליך לבקש מפלט בשלטון . הנשכח מלבך רצח קורבולו? מודה אני, שיחשׂו של קורבולו היה רם משלנו; אך גם נירון עלה על ויטליוס בייחוס משפחתו. בעיני הירא רב לו מעלת האיש, אשר מפניו הוא ירא. יש לאל יד הצבא להקים פרינקפס, וראיה לכך ויטליוס עצמו, אשר בלא כל מסעי מלחמה, בלא כל תהילת חיילים, מפני השנאה לגאלבא הועלה. אף אותו, אשר לא ביד חכמת מצביאים או ביד הצבאות אלא ביד יאושו הבהול נוצח, כבר עשׂאוֹ ויטלירס דמות של פרינקפס גדול אשר הבריות מתגעגעים עליו; ובינתיים מפזר הוא את הלגיונות, פורק מעל הקוהורטות את נשקן וזורע יום יום זרע מלחמה חדש. אם היתה בחיילים מידה של רצון עז ורוח אמיצה, הריהם מידלדלים בבתי מרזח, בהילולות ובחיקוי הפרינקפס. והרי אתה, ביהודה, בסוריה ובמצרים תשעה לגיונות שלמים בידך , ששום מערכה לא התישה את כוחם, שום מרידה לא השחיתה את רוחם, חיילים שהניסיון חיזק את לבם ושניצחו במלחמת זרים. לימינך מיטב הציים, הפרשים והקוהורטות, לימינך מלכים הנאמנים תכלית נאמנות ומעל לכול בקיאותך אתה. לעצמי לא אתבע אלא אחת  בל איחשב פחות מוואלנס ומקקינא. אך אל נא תזלזל במוקיאנוס כחברך, משום שאינך רואה בו בך תחרות. בעיני גדול אני מוויטליוס ,ואתה ממני. לך בית שזכה לשם של מסע ניצחון ושני עלמים, מהם כבר ראוי האחד לשלטון וגם נודע לתהילה כקרב צבאות גרמניה בשנות שירותו הראשונות. הרי איוולת אעשה, אם לא אניח את השלטון לאדם, אשר את בנו הייתי מאמץ לי לבן, אילו היה השלטון בידי. מלבד זה לא יהיה חלקנו שווה לעת הטובה ולעת הרעה; שהרי אם ננצח, מידך מעמדי יבוא; אך פגעים וסכנות נישא שנינו כאחד. יתירה מזו, מוטב שתנהיג אתה את צבאותיך ותפקיד בידי את המלחמה ואת מקרי הקרבות. כיום חמורה המשמעת בקרב המנוצחים מן המשמעת בקרב המנצחים; הללו, החימה, השנאה ותשוקת הנקמה מציתות בהם אש גבורה; הללו, גאוותם וחוצפתם מטמטמות אותם. עתידה המלחמה עצמה לחשוף ולגלות את פצעיה המכוסים והצבים של סיעת המנצחים. ואין בטחוני בעינך הפקוחה, בחסכנותך ובתבונתך גדול מבטחוני ברפיון ידיו של ויטליוס, בבורותו ובאכזריותו. מכל מקום תיטב מנת חלקנו בעת מלחמה מבעת שלום, שכן הרהורי מרידה כמרידה".
בנאום זה מוקיאנוס הזמין את אספסיאנוס להיות קיסר רומא, תוך מתן דגש על התאמתו לתפקיד, חוזקתו וכי צבא יכול להכתיר קיסר. בנוסף, אויבם ויטליוס חלש וממשיך להיחלש, לא פופולרי כאשר בהשוואה לכך צבאו של אספסיאנוס חזק, רענן וגדול. יתר על כן, מוקיאנוס מדגיש את היתרון בכך שיש לו צאצאים צעירים, כאשר אחד מהם מתאים בעצמו להיות כבר קיסר, בית אב מכובד. לבסוף, מוקיאנוס מצהיר על כך שאספסיאנוס טוב ממנו לתפקיד, ושנאמנותו שייכת לאספסיאנוס.