stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יבש גלעד

יבש גלעד בציורו של גוסטב דורה
יָבֵשׁ גִּלְעָד היא עיר בנחלת חצי שבט המנשה שבעבר הירדן המזרחי המופיעה כמה פעמים בתנ"ך. כמשתמע משמה, העיר שכנה ממזרח לנהר הירדן, באזור הגלעד.
פרשת פילגש בגבעה

הופעתה הראשונה בתנ"ך היא בספר שופטים, בסיפור פילגש בגבעה. למרות המלחמה הכוללת של בני ישראל בשבט בנימין, לא השתתפו אנשי יבש גלעד במאמץ המלחמתי. משתמה המלחמה לחמו בהם בני ישראל, והרגו את כל תושבי יבש גלעד, חוץ מארבע מאות נשים. את הנשים לקחו לנשים לבני בנימין, שבשל שבועה לא הותרו להינשא לבנותיהם של בני ישראל אשר נלחמו בהם (שופטים):
וְהִנֵּה לֹא בָא-אִישׁ אֶל-הַמַּחֲנֶה, מִיָּבֵישׁ גִּלְעָד--אֶל-הַקָּהָל. וַיִּתְפָּקֵד, הָעָם; וְהִנֵּה אֵין-שָׁם אִישׁ, מִיּוֹשְׁבֵי יָבֵשׁ גִּלְעָד. וַיִּשְׁלְחוּ-שָׁם הָעֵדָה, שְׁנֵים-עָשָׂר אֶלֶף אִישׁ--מִבְּנֵי הֶחָיִל; וַיְצַוּוּ אוֹתָם לֵאמֹר, לְכוּ וְהִכִּיתֶם אֶת-יוֹשְׁבֵי יָבֵשׁ גִּלְעָד לְפִי-חֶרֶב, וְהַנָּשִׁים, וְהַטָּף. וְזֶה הַדָּבָר, אֲשֶׁר תַּעֲשׂוּ:  כָּל-זָכָר, וְכָל-אִשָּׁה יֹדַעַת מִשְׁכַּב-זָכָר--תַּחֲרִימוּ. וַיִּמְצְאוּ מִיּוֹשְׁבֵי יָבֵישׁ גִּלְעָד, אַרְבַּע מֵאוֹת נַעֲרָה בְתוּלָה, אֲשֶׁר לֹא-יָדְעָה אִישׁ, לְמִשְׁכַּב זָכָר; וַיָּבִאוּ אוֹתָם אֶל-הַמַּחֲנֶה שִׁלֹה, אֲשֶׁר בְּאֶרֶץ כְּנָעַן. וַיִּשְׁלְחוּ, כָּל-הָעֵדָה, וַיְדַבְּרוּ אֶל-בְּנֵי בִנְיָמִן, אֲשֶׁר בְּסֶלַע רִמּוֹן; וַיִּקְרְאוּ לָהֶם, שָׁלוֹם. וַיָּשָׁב בִּנְיָמִן, בָּעֵת הַהִיא, וַיִּתְּנוּ לָהֶם הַנָּשִׁים, אֲשֶׁר חִיּוּ מִנְּשֵׁי יָבֵשׁ גִּלְעָד.
פרשת נחש העמוני

הפעם השנייה שבה מוזכרת יבש גלעד, היא בסיפור המלכתו של שאול למלך. לאחר ששאול מומלך בפעם הראשונה, מאיים נחש מלך עמון לכבוש את יבש גלעד:
וַיַּעַל, נָחָשׁ הָעַמּוֹנִי, וַיִּחַן, עַל-יָבֵישׁ גִּלְעָד; וַיֹּאמְרוּ כָּל-אַנְשֵׁי יָבֵישׁ, אֶל-נָחָשׁ, כְּרָת-לָנוּ בְרִית, וְנַעַבְדֶךָּ.
בני העיר ניגשים למשא ומתן על חייהם, ומקבלים הבטחה מנחש, על פיה אם ינקרו את עינו הימנית של כל אחד מהתושבים, הוא יחוס על חייהם:
וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם, נָחָשׁ הָעַמּוֹנִי, בְּזֹאת אֶכְרֹת לָכֶם, בִּנְקוֹר לָכֶם כָּל-עֵין יָמִין; וְשַׂמְתִּיהָ חֶרְפָּה, עַל-כָּל-יִשְׂרָאֵל.
שאול המלך חש עם צבאו לעזרת אנשי יבש גלעד, ומציל אותם מציפורני המלך העמוני:
וַיָּשֶׂם שָׁאוּל אֶת-הָעָם שְׁלֹשָׁה רָאשִׁים, וַיָּבֹאוּ בְתוֹךְ-הַמַּחֲנֶה בְּאַשְׁמֹרֶת הַבֹּקֶר, וַיַּכּוּ אֶת-עַמּוֹן עַד-חֹם הַיּוֹם.
פרשת קבורת שאול

בפעם השלישית מוזכרים אנשי יבש גלעד כאלו שקברו, מתחת לאשל בעירם, את שאול המלך ואת יהונתן בנו, שנמצאו על יד החומות בבית שן, לאחר התבוסה בגלבוע:
וַיִּשְׁמְעוּ אֵלָיו, יֹשְׁבֵי יָבֵישׁ גִּלְעָד, אֵת אֲשֶׁר-עָשׂוּ פְלִשְׁתִּים, לְשָׁאוּל. וַיָּקוּמוּ כָּל-אִישׁ חַיִל, וַיֵּלְכוּ כָל-הַלַּיְלָה, וַיִּקְחוּ אֶת-גְּוִיַּת שָׁאוּל וְאֵת גְּוִיֹּת בָּנָיו, מֵחוֹמַת בֵּית שָׁן; וַיָּבֹאוּ יָבֵשָׁה, וַיִּשְׂרְפוּ אֹתָם שָׁם. וַיִּקְחוּ, אֶת-עַצְמֹתֵיהֶם, וַיִּקְבְּרוּ תַחַת-הָאֶשֶׁל, בְּיָבֵשָׁה; וַיָּצֻמוּ, שִׁבְעַת יָמִים.
דוד המלך, שהומלך על שבט יהודה זמן קצר אחר מיתת שאול, שלח לשבח אותם על מעשיהם:
וַיִּשְׁלַח דָּוִד מַלְאָכִים אֶל אַנְשֵׁי יָבֵישׁ גִּלְעָד וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם: בְּרֻכִים אַתֶּם לַה' אֲשֶׁר עֲשִׂיתֶם הַחֶסֶד הַזֶּה עִם אֲדֹנֵיכֶם עִם שָׁאוּל וַתִּקְבְּרוּ אֹתוֹ. וְעַתָּה, יַעַשׂ ה' עִמָּכֶם חֶסֶד וֶאֱמֶת וְגַם אָנֹכִי אֶעֱשֶׂה אִתְּכֶם הַטּוֹבָה הַזֹּאת אֲשֶׁר עֲשִׂיתֶם הַדָּבָר הַזֶּה. וְעַתָּה, תֶּחֱזַקְנָה יְדֵיכֶם וִהְיוּ לִבְנֵי חַיִל כִּי מֵת אֲדֹנֵיכֶם שָׁאוּל וְגַם אֹתִי מָשְׁחוּ בֵית יְהוּדָה לְמֶלֶךְ עֲלֵיהֶם.
הקשר בין שלוש הפרשות

בפירוש המיוחס לרש"י בדברי הימים מופיע קשר בין שלוש הפרשות:
אנשי יביש גלעד סיכנו עצמם למען גופות שאול ובניו יותר משאר ישראל משום ששאול הצילם מנחש העמוני (ראה לקמן: "יבש גלעד בחז"ל"). הוא מציע שכנגד שבעת הימים שצמו והתענו בציפייה שמישהו מישראל יושיעם, כנגדם התענו שבעה ימים על מות שאול.
עוד הוא מסביר שהאבלות שלהם הייתה גם משום שרבים מהנופלים באותה מלחמה היו מבנימין, שבטו של שאול, והיו קרוביהם של בני יביש גלעד, כפי שעולה מפרשת פילגש בגבעה, במסירת בנות העיר לבני בנימין.
יבש גלעד בחז"ל

חז"ל הבינו שמעשה החסד של אנשי יבש גלעד בקבורת שאול ובניו נבעה מהכרת טובה על הצלתם מנחש העמוני. חז"ל משבחים את המעשה ודורשים שבזכותו, עתידים חצי שבט המנשה, שאנשי העיר משתייכים לו, להיגאל ראשונה מהגלות:
גמילות חסד לאבלים מנין אנו למדין? - מאנשי יבש גלעד, כיון שנהרג שאול ובניו, אמרו אנשי יבש גלעד: אותו האיש שהצילנו מחרפת בני עמון - אין אנו חייבין לגמול לו חסד?! ועמדו כל הגבורים שבהם והלכו כל הלילה לחומת בית שן ולקחו את גופת שאול ואת גופת בניו מחומת בית שן...
אנשי יבש גלעד היו גומלין חסד עם שאול ובניו, אף אני נותן לכם שכרכם ולבניכם לעתיד לבא, כשעתיד הקב"ה לקבץ את ישראל מארבע פינות העולם - ראשון הוא מקבץ חצי שבט מנשה.
זיהוי האתר

מן האונומסטיקון של אוסביוס מקיסריה ניתן ללמוד כי יבש גלעד עוד התקיימה בראשית המאה הרביעית לספירה. אוסביוס ממקם אותה על הר הנמצא שישה מילין על הדרך הרומית שבין פחל לגרש.
במהלך המאה ה-20 הוצע לזהות את יבש גלעד עם שני אתרים בממלכת ירדן של ימינו: תל אבו אל-חַ'רַז (אנ') (על-ידי נלסון גליק ואחרים) ותל אל-מקלוב (ישראל פינקלשטיין). שני האתרים שוכנים בסמוך לנחל וואדי יאבס, שייתכן ששימר את שמה הקדום של העיר.
תל אבו אל-ח'רז נמצא בצד המזרחי של בקעת הירדן. בחפירות שנערכו עד כה באתר, נחשפו ממצאים מתקופות שונות וביניהן גם מתקופת הברזל I ו-II המתאימות לתקופה המזוהה כתקופת המאורעות המתוארים בתנ"ך, אך לא נתגלו ממצאים שתמכו בזיהוי המדויק של האתר. באתר נמצאו עדויות ליישוב של גויי הים (או לכל הפחות קשרים עם הים האגאי), היחיד מיישוביהם שהתגלה בירדן.
תל אל-מקלוב שוכן במעלה הגלעד, כשמונה קילומטרים מזרחית לתל אבו אל-ח'רז, על הר החולש על וואדי יאבס. בסקר ארכאולוגי שנערך במקום, התגלו גם חרסים מתקופת הברזל I ו-II. חוקרים התומכים בזיהוייה של יבש עם תל אל-מקלוב סבורים כי מיקומו של התל תואם את התיאור באונומסטיקון של אוסביוס. מנגד, יש הטוענים כי תל אל-מקלוב רחוקה מדי מח'רבת אבזיק, המזוהה עם בזק המקראית, בה חנה צבא שאול ערב המלחמה עם העמונים ביבש. לפיכך, הם גורסים, יש לזהות את יבש גלעד בתל אבו אל-ח'רז, שנמצאת במרחק סביר מבזק ובאופן התואם את התיאור המקראי של מלחמת שאול בנחש.
הערות שוליים

↑  ויקיטקסט: מלחמת יבש גלעד בספר שמואל
↑  פירוש המיוחס לרש"י, דברי הימים א, פרק י', פסוק י"ב
↑  Biblical Identity - Jabesh Gilead?, Swedish Archaeology in Jordan, Palestine, Cyprus
↑  Cultural connections with Europe found in ancient Jordanian settlement
פיצוץ תעלת הע'ור

פיצוץ תעלת הע'ור (נקראת כיום תעלת עבדאללה), אשר כונה גם "אמה 1", היה מבצע צבאי של צה"ל שביצעה סיירת גולני יחד עם כוחות נוספים, שנועד לשם הפעלת לחץ על חוסיין, מלך ירדן, כדי לגרום לו לפעול כנגד ארגוני המחבלים שפעלו משטח ירדן כנגד ישראל. המבצע נערך בליל יום ראשון, 22 ביוני והסתיים בבוקר 23 ביוני 1969.
רקע

המבצע לפיצוץ תעלת הע'ור היה חלק בלתי נפרד ממלחמת ההתשה בבקעת הירדן אשר התרחשה בשנים 1967–1970 לאורך גבול ישראל-ירדן. עיקר העימותים במלחמה זו היו מול ארגוני הטרור הפלסטינים, אולם במקרים רבים היו גם עימותים ישירים מול ממלכת ירדן. ארגוני הטרור הפלסטיניים עסקו בביצוע פעולות נגד יישובי עמק בית שאן ובקעת כנרות שכללו ירי מרגמות, מיקוש, חדירות ליישובים, ירי נשק קל ופעולות חבלה נגד אזרחים וכוחות צה"ל.
הארגונים הפלסטינים היוו איום של ממש על יציבות המשטר בירדן. השושלת ההאשמית, שבראשה עמד המלך חוסיין ייצגה רק כ-20% מאוכלוסיית ירדן, בעוד רבים מן האחרים הם פלסטינים. החל מנובמבר 1968 ניסה המלך חוסיין לבסס את שלטונו, אז הוא הגיע להסכם בן שבעה סעיפים עם הארגונים הפלסטינים, שניסה להגביל את פעילותם של אנשי אש"ף ולהכפיף אותם לחוקי המדינה. הסכם זה הופר תוך זמן קצר על ידי הארגונים הפלסטינים. העימות האחרון והמכריע בין המלך חוסיין לכוחות הפלסטינים התרחש בספטמבר 1970 וכונה "ספטמבר השחור". בעימות זה הוכרעו הכוחות הפלסטינים והעבירו את מרכז פעילותם ללבנון.
תעלת הע'ור, אשר נחנכה בשנת 1964 ונועדה להובלת מי הירמוך לבקעת הירדן הירדנית, הייתה מקור חיים לכפרים רבים בצד המזרחי של בקעת הירדן. מטרת הפיצוץ של התעלה הייתה מדינית: לייבש את בקעת הירדן מצידה הירדני, ובכך להניע את המלך חוסיין לפעולה כנגד ארגוני הטרור הפלסטיניים. ייבוש מקורות המים נועד לשבש לא רק את שגרת החיים של בסיסי המחבלים, אלא גם את שגרת החיים בכפרי הבקעה, שנתנו חסות לפעילות המחבלים.
הכנות

הפקודה הראשונה לביצוע הפעולה הוטלה על הסיירת כבר בתחילת 1968, כשנה וחצי לפני ביצועה. הפעולה הייתה כרוכה באתגרים הנדסיים טכניים לגבי אופן שינוע המטענים והנחתם ביעד. לצורך כך שולבו בתכנון אנשי יחידת יפת"ח (העוסקת בפיתוח אמצעי לחימה לצה"ל).
על פי מידע מודיעיני שנאסף, הסתבר כי מתחת לתעלה, באזור המוצב הירדני במחנה האיטלקי (קרוב לכפר עדאסיה מול קיבוץ שער הגולן), ישנם שני מעברי מים גליליים בקוטר של 80 ס"מ. התכנון היה להניח את המטענים בתוך מעברי המים ומטען נוסף, אטום למים, בתוך התעלה עצמה. סך הכל כ-640 ק"ג חומר נפץ.
כוחות ומשימות

כוח עיקרי של הסיירת בפיקודו של סרן אורי שגיא – כ-70 לוחמים.
צוללים מיחידה 707 (לימים ילת"ם; היחידה למשימות תת-מימיות) – יועד לסיוע בחציית הירמוך ובהנחת המטענים בתעלה.
חפ"ק בפיקודו של ברוך גורודיש מפקד גדוד 12 של גולני.
ביצוע הפעולה

לאחר חודשים ארוכים של תכנונים, הכנות ואימונים, יצא המבצע לדרך ביוני 1969.
על מהלך הפעולה מספר אורי שגיא בספר "טורפי הלילה - סיפורה של סיירת גולני": "צלחנו את הירמוך והתחלנו בתנועה שקטה לעבר היעד. התנועה הייתה איטית וכשהתקרבנו לסוללה של התעלה זחלנו לעמדת תצפית. הייתי הראשון בכוח. הרמתי לאט את ראשי והבחנתי בתאורה שבתוך המבנים ובחיילים שמסתובבים במחנה עם פנסים. בעודי סוקר את השטח, הבחנתי בחייל ירדני שעלה על הסוללה כדי להשתין, ללא נשק, רק עם פנס. מבטינו הצטלבו. יכולתי לחסל אותו בשנייה, אבל אז היינו מתגלים וכל הפעולה הייתה משתבשת. היינו צריכים עבודה שקטה כדי לבצע את המשימה. לא אמרתי מילה, אבל משהו במבט שלי הספיק לו כדי להבין שהוא לא מסגיר אותנו. לקחתי שם הימור. הוא היה יכול לרוץ למחנה ולהזעיק עזרה. אבל הוא לא עשה זאת כי אז היו שואלים אותו מפקדיו מדוע לא נטל איתו את הנשק כשיצא להשתין. ההימור שלי הצליח. במחנה לא נראתה כל תכונה יוצאת דופן".
לאחר פריסת הכוחות החלה עבודת המטענים אשר נמשכה למעלה משעה, כאשר החיילים הירדנים בטווח של 50–70 מטרים מהכוח.
עם גמר ההכנות, עקב אי הבנה בתקשורת, הופעלו המטענים לפני שהכוחות סיימו את ההכנות לפינוי האזור. מכיוון שההשהיה היא של כשלוש דקות בלבד, נאלצו הכוחות לסגת כמעט במנוסה עד להגעה לאזור נקודת הצליחה של הירמוך.
תוצאות

תעלת הע'ור פוצצה והמים התחילו לזרום דרך הפרצה לאפיק הירמוך. לכוחות צה"ל לא היו נפגעים.
בסיום הפעולה כאשר שבו הכוחות לבסיסם, פגשם הרמטכ"ל רא"ל חיים בר-לב אשר הודה להם על הביצוע היעיל והמדויק.
לקריאה נוספת

זאב דרורי, אש בקווים: מלחמת ההתשה בחזית המזרחית 1970-1967, הוצאת מודן, 2012, עמ' 233–236
הערות שוליים

↑  ארנון סופר, המאבק על המים במזרח התיכון, תל-אביב: עם עובד אוניברסיטת חיפה. הקתדרה לגיאואסטרטגיה "ע"ש ראובן חייקין ז"ל", 2006, עמ' 141-156, מסת"ב 965-13-1835-X
↑  כתיבה ועריכה: דני דור
תחקיר: רחל נחושתאי
עיצוב: סטודיו שוקי דוכובני, גדוד הסיור של חטיבת גולני - יחידה 631, דפוס רבגון, פארק אפק, 2015, עמ' 51
↑  אורי שגיא, רמי טל (ע), אורות בערפל, תל-אביב: ידיעות אחרונות ספרי חמד, 1998, עמ' 64-67, מסת"ב 965-448-356-4
↑  22 יוני 1969 - התשה – הפיצוץ בתעלת הע'ור הירדנית, באתר עמותת חיל הים
↑  מירב הלפרין, דב איכנולד, מירב הלפרין (ע), טורפי הלילה - סיפורה של סיירת גולני, ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2018, עמ' 58-59, מסת"ב 978-965-564-596-5
↑  דוד שלו, פיצוץ תעלת הגור - אזהרה לצבא ירדן, דבר, 24 ביוני 1969, עמ' 1
↑  יעקב ארז, הפשיטה על "המוביל" הירדני, מעריב, 27 ביוני 1969, עמ' 19
אירלנד באירוויזיון 1970

דנה באירוויזיון 1970
אירלנד באירוויזיון 1970 השתתפה עם השיר "All Kinds of Everything" שבוצע על ידי הזמרת דנה. השיר זכה במקום ה-1 עם 32 נקודות. זה היה הניצחון הראשון של אירלנד באירוויזיון.
לפני האירוויזיון > בחירת השיר והנציג לאירוויזיון

אירוע בחירת השיר של אירלנד לאירוויזיון 1970 התקיים ב-1 במרץ 1970. היא שודרה בשידור חי מאולפני RTA בדבלין. שמונה שירים התחרו על ייצוג אירלנד בתחרות האירוויזיון 1970. השיר הזוכה נקבע על ידי 10 מושבעים אזוריים ברחבי אירלנד.
| סדר | מבצע | שיר | ניקוד | מקום |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | אנה מקגולדריק | "Dá Sheolfainn an Domhan" |  |  |
| 2 | ג'ון מקנאלי | "An Irish Love" | 9 | 3 |
| 3 | פאט וג'ין | "Cé'n Fáth Ná Graíonn Tú Mé" | 0 | 8 |
| 4 | אנחנו 4 | "D'Imigh an Ghrian" | 5 | 4 |
| 5 | מקסי, דיק וטווינק | "Things You Hear About Me" | 14 | 2 |
| 6 | דנה | "All Kinds of Everything" | 23 | 1 |
| 7 | טוני קני | "No Time Like Summertime" |  |  |
| 8 | טוני או'לירי | "She Meant Everything" |  |  |
הזמרת דנה נבחרה לייצג את אירלנד בתחרות עם השיר "All Kinds of Everything", לאחר שניצחה בתחרות במקום ה-1 עם 23 נקודות.
באירוויזיון

דנה הופיעה בסדר ה-12 (והאחרון) על הבמה, אחרי גרמניה. אירלנד ניצחה בתחרות והגיעה למקום ה-1 עם 32 נקודות.
באירוויזיון > ניקוד > נקודות שהוענקו לאירלנד

| 10 נקודות | 9 נקודות | 8 נקודות | 7 נקודות | 6 נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  בלגיה בלגיה |  |  |  שווייץ שווייץ |
| 5 נקודות | 4 נקודות | 3 נקודות | 2 נקודות | 1 נקודות |
|  הולנד הולנד |  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת |  ספרד ספרד |  גרמניה גרמניה  לוקסמבורג לוקסמבורג |  צרפת צרפת |
באירוויזיון > ניקוד > נקודות שהוענקו על ידי אירלנד

| ציון | מדינה |
| --- | --- |
3 נקודות: צרפת צרפת
3 נקודות: הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
2 נקודות: גרמניה גרמניה
1 נקודות: בלגיה בלגיה
1 נקודות: שווייץ שווייץ
ראו גם

אירוויזיון 1970
אירלנד באירוויזיון
רנאטו תשובה

רנאטו פדהצור תשובה (25 בדצמבר 1894 – 5 במרץ 1976) היה יהודי לובי ופעיל ציוני ששימש כנשיא הקהילה היהודית בבנגאזי בשנים 1935–1950.
קורות חיים

תשובה נולד בבנגאזי שבלוב, למשפחה יהודית ציונית. אביו, יעקב תשובה היה חלוץ הציונות בבנגאזי, וכיהן גם הוא כנשיא הקהילה היהודית. יעקב תשובה נקט בצעדים רבים על מנת לקדם פעילות ציונית בלוב, ואף התכתב בנושא עם בנימין זאב הרצל. ביתה של משפחת תשובה שימש כאכסניה לאורחים מכובדים שהגיעו מישראל לביקור בלוב.
קורות חיים > פעולותיו כמנהיג בשנים 1919–1937

בשנת 1919 ייסד תשובה את הארגון הציוני "חוג הרצל", ששם דגש על לימוד עברית ועל הגנת רעיון האחדות של ארץ ישראל, תוך פעילות למען שיפור תנאיה המוסריים והחומריים של הקהילה בבנגאזי.
בשנת 1934 הציב השלטון האיטלקי בלוב מושל חדש, איטלו באלבו. חזונו היה לפתח את לוב כקולוניה איטלקית. באלבו הקים מוסדות איטלקיים בלוב, והעניק אזרחות איטלקית לגורמים נאמנים למשטר האיטלקי. הוא הבחין בהשפעה הגדולה שהייתה ליהודים על הכלכלה בלוב, בדומה לאיטליה, ולכן החליט לשלב אותם במוסדות שלטונו בלוב. אך בהמשך גילה, כי יהודי לוב שונים מיהודי איטליה. זו הייתה קהילה יותר שמרנית מבחינה דתית, ופחות משולבת בחברה. באלבו טען כי השמרנות הזו פוגעת בהתקדמותה של לוב. כתוצאה מכך, שינה את גישתו כלפי היהודים והחל לראות בהם כנחותים והחליט לנצלם למען צרכיו הכלכליים.
ב-1935 קרא מוסוליני לאזרחי איטליה לתרום את טבעות הזהב שברשותם, על מנת לעזור למאמץ המלחמתי באתיופיה, ובתמורה לקבל טבעת מתכת שעליה כתוב "זהב למולדת" (באיטלקית: "Oro alla Patria"). רבים מאזרחי איטליה נענו לדרישה זו. במסגרת ניסיונותיו של תשובה לזכות באהדתו של השלטון האיטלקי, החליט לאסוף זהב מיהודי בנגאזי ולהעבירו לשלטונות הפאשיסטיים. אנשי הקהילה היהודית תרמו את תכשיטיהם, ומתרומה זו הצטברו קילוגרם אחד של זהב ו-2.635 קילוגרם כסף. אך באלבו סירב לקבל את התרומה בטענה ש"אין מושל לוב מתכוון להרחיב את זכות תרומת דברי ערך ממתכות יקרות שהוענקה לאזרחי המולדת בלבד, גם לילידים". כלומר, תרומתם של היהודים לא התקבלה מפני שלא היו אזרחי איטליה. נרמז לתשובה, שתרומתם תתקבל בעין יפה אם תשלח דרך הארגונים היהודים באיטליה.
כשנגזרו על היהודים גזרות רבות על בסיס דתי, כגון איסור על שמירת שבת, תשובה הגיע להסדרים עם השלטון הפשיסטי והצליח למזער את הנזק ליהודי הקהילה. בשנת 1937 ביקר מוסוליני בלוב, ויהודי בנגאזי קיבלו את פניו באהדה. לכבוד האירוע התאספו בני הקהילה בבית הכנסת, ומשם צעדו בתהלוכה לקראתו. מוסוליני נפגש גם עם תשובה, ובפגישתם העניק לו תשובה שי עשוי מזהב וכסף, שעליו חרוטות ברכות מן התורה המתורגמות לאיטלקית כאקרוסטיכון - האותיות הראשונות של הברכות בשפה העברית יצרו את השם בניטו מוסוליני.
קורות חיים > פעילותיו כמנהיג בזמן השלטון האיטלקי תחת השפעה גרמנית

בשנת 1938, לאחר חקיקתם של חוקי הגזע באיטליה, החמירו גם הגזרות של השלטון האיטלקי נגד היהודים בלוב. גזרות אלה כללו שלילת זכויות, הגבלות, רדיפות ומשפטי שדה. כאשר שלושה יהודים חפים מפשע הועמדו לדין, ונגזר עליהם גזר דין מוות, תשובה, יחד עם הרבנים הראשיים של הקהילה מחו נגד השלטונות ופעלו לביטול גזר הדין. תשובה אף שקל לקבל על עצמו את הדין במקומם.
בשנת 1942 החלה הסלמה חמורה בעונשים נגד היהודים כאשר מוסוליני אישית הורה על "דילול האוכלוסייה היהודית של לוב". הוראה זו יצאה לפועל כבר באוגוסט 1942 ונמשכה עד סוף אוקטובר באותה שנה. תחילה פינו את הקהילות הקטנות של קירנאקיה ואילו בנגאזי נשארה אחרונה בזכות תשובה שהיה ראש ועד הקהילה.
בשנת 1943 הוקמה ממשלת בובות איטלקית בחסות הנאצים, הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, לאחר פלישת גרמניה לאיטליה ונפילתה של איטליה הפשיסטית. בעקבות הקמת ממשלה זו, מצבם של יהודי לוב, שהיו תחת שלטון איטלקי, החמיר. ביטוי להחמרה זו היה כאשר 260 יהודים נשלחו למחנה הריכוז ג'אדו ו-370 יהודים נשלחו למחנה העבודה ברגן-בלזן. בשני המחנות יהודי לוב סבלו מהרעבות, עינויים ועבודה פיזית קשה. יהודי בנגאזי לא יכלו עוד להתחמק מהגזירה. היהודי שנטל על עצמו את ארגון ההעברה למחנות היה מרדכי דואני, איש עסקים שידע היטב איטלקית והיה מקורב לשלטון, בעוד תשובה נמנע מעיסוק בנושא זה. בשנת 1943 המשיך תשובה לתרום לקהילה על ידי הקמת מפעל התרמה כדי לסייע ל-60 יתומים ממחנה הריכוז ג'אדו לעלות לארץ ישראל. לקראת סוף המלחמה בשנת 1945, שוחררו היהודים אשר שרדו את המחנות.
קורות חיים > פעילותו לאחר המלחמה ועלייה לישראל

בשנת 1945 יזם תשובה את חידוש בית הספר העברי "תלמוד תורה". הוא קיבל סיוע רב מחיילים מהבריגדה היהודית ששירתו בצבא הבריטי והוצבו בלוב. בבית הספר לימדו מורים בני הקהילה היהודית בלוב וחיילים מהבריגדה. בשנת 1951, עם הכרזתה של לוב כמדינה עצמאית, המלך אידריס אלסנוסי מינה את תשובה לחבר ב"ג'אבהא", הפרלמנט של לוב. תשובה זכה ליחס של הערצה רבה מצדו של המלך אידריס, ואף הוצע לו לשמש כשר האוצר של לוב.
ב-1951 כונסה אספה בבית הג‘אבהא, שמטרתה הייתה לגייס תרומות לג'יהאד נגד ישראל. לאספה הוזמנו רוב נכבדי העיר ובהם גם היהודים. תשובה ביקש מהמלך אידריס לדבר מול הפרלמנט. הוא פתח בביקורת על הזמנת היהודים לאספה הזאת, בעקבות הצהרתם של היהודים על כך שאין בכוונתם לעסוק בנושא הפלסטיני, ולכן הם גם נמנעים מתרומה עבור הג'יהאד. הוא ציין כי הבקשה מיהודי בנגאזי לתרום היא בקשה מעליבה שפוגעת בכבודם משום שבבקשה זו ישנה כוונה לפעול נגד אחיהם היהודים. אידריס הצדיק את תשובה והפסיק את האספה.
עם פתיחת שערי העלייה מלוב לישראל, נתמנה תשובה לראש הוועדה שעסקה בהעלאת יהודי בנגאזי למדינת ישראל.
תשובה עלה לישראל בשנת 1953, והתיישב בבת ים. הוא נפטר ב-5 במרץ 1976 ונטמן בהר הזיתים בירושלים
הכרה והנצחה

בטקס באוניברסיטת בן-גוריון בנגב הוענק לתשובה "אות יקיר העדה". הארגון העולמי של יוצאי לוב העניק לתשובה את "אות יד הזיכרון".
בנוסף, זכה תשובה ל"נשיא הכבוד" של "חוג הרצל" אשר הקים.
ראו גם

ג'אדו
חוג הרצל
ציונות בלוב
שואת יהודי לוב
קהילת יהודי בנגאזי
יהודים מחוץ לאירופה תחת כיבוש נאצי
לקריאה נוספת

ד"ר עירית אברמסקי-בליי, "השפעת מלחמת העולם השנייה על יחסי יהודים-ערבים בלוב ובתוניסיה", יצחק גרשון, שורשים במזרח ג (עמ' 233–272), יד טבנקין, 1991
ד"ר עירית אברמסקי-בליי, "בנגאזי", פנקס הקהילות: לוב • תוניסיה (עמ' 95–125), ירושלים: יד ושם, 1997
פרופ' חיים סעדון, "לוב", העליות הגדולות מארצות האסלאם: דפי מידע ומבחר מקורות, ירושלים: מכון בן-צבי, ה'תשנ"ח (1998)
יוסי סוכרי, בנגאזי-ברגן־בלזן, תל אביב: עם עובד, 2013
הערות שוליים

↑  פרופ' חיים סעדון, "לוב", העליות הגדולות מארצות האסלאם: דפי מידע ומבחר מקורות, ירושלים: מכון בן-צבי, ה'תשנ"ח (1998), עמ' 94
1 2 3  יעקב אבטא, מנהיג אמיץ יהודי וציוני למופת – רנאטו תשובה, באתר ההתנגדות היהודית בשואה - ארגון הפרטיזנים ואורט ישראל
↑  ד"ר עירית אברמסקי-בליי, "בנגאזי", פנקס הקהילות: לוב • תוניסיה, ירושלים: יד ושם, 1997, עמ' 114
↑  פנקס הקהילות, עמ' 107
1 2  פנקס הקהילות, עמ' 120
↑  ד"ר עירית אברמסקי-בליי, "ההנהגה היהודית בלוב ובתוניסיה בתקופת השואה", בשביל הזיכרון סדרה ישנה – 36, יד ושם, 2000, עמ' 55–60
↑  פנקס הקהילות, עמ' 121
↑  פרופ' חיים סעדון (עורך), קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים – לוב (עמ' 94), ירושלים: משרד החינוך ומכון בן צבי, ה'תשס"ז-2007
↑  קהילות ישראל
↑  "רנטו תשובה: נשיא קהילת בנגאזי", עאדא 16 מבית מרכז אור שלום
נחום נריה

| --- | --- |

קבלת פרס ירושלים 2011
 לידה:  23 באוקטובר 1941 (בן 83) ב' בחשוון תש"ב
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה  ישיבת פוניבז'  ישיבת קול תורה 
 השתייכות:  הציונות הדתית
 אב:  משה צבי נריה 
 אם:  רחל נריה 
 
הרב נחום נריה (נולד בב' בחשוון תש"ב, 23 באוקטובר 1941) הוא ראש ישיבת "תורה בציון" בשכונת רמות בירושלים, ומייסד ארגון "משואה". לשעבר ר"מ בישיבת הכותל. בנו של הרב משה צבי נריה.
שימש בעבר כסמכות הרוחנית של מכון "צורבא מרבנן" בירושלים, וחבר הוועדה של קרן אחד לאחד שהקים בנו.
ביוגרפיה

נולד בכפר הרא"ה לרחל ולרב משה צבי נריה, ששנתיים קודם לכן הקים את ישיבת כפר הרא"ה. למד בישיבת כפר הרוא"ה, בישיבת קול תורה ובישיבת פוניבז'.
בשנת תשכ"ה נישא לרבקה, בת הרב יצחק אפשטיין, אב"ד בתל אביב. לאחר נישואיו למד בכולל פוניבז' ובכולל להוראה "שבט מיהודה" בתל אביב.
הוסמך לרבנות על ידי ראש הכולל, הרב אפרים בורודיאנסקי. התגייס לצה"ל, ובמילואים שימש כרב צבאי.
בסוף שנות ה-60 התמנה לר"מ בישיבת הכותל.
באמצע שנות ה-70 נסע עם משפחתו לשליחות חינוכית במדינות דרום ומרכז אמריקה. הקים את ישיבת "בני דוד" בארגנטינה והיה רב קהילה במקסיקו סיטי. כמו כן ייסד ועמד בראש ארגון "משואה", לחיזוק הזהות היהודית בקרב צעירים יהודים יוצאי דרום אמריקה.
בתחילת שנות האלפיים שימש כראש הגרעין התורני באשקלון.
בשנת 2007 ייסד את בית המדרש "תורה בציון" – ישיבה לישראלים ובני חו"ל דוברי אנגלית וספרדית, בדרגות שונות של זהות יהודית ורמה דתית. הרב נריה הוא ראש הישיבה, ועל צוות הר"מים נמנה בנו הרב יצחק, שהצטרף ב-2008 אל ראשות הישיבה.
בשנת 2009 היה בין המועמדים שהתמודדו בפורום המקדים שבחר את מועמד הציונות הדתית לרבנות העיר ירושלים, אך פרש לפני קיום ההצבעה.
בשנת 2011 קיבל בכנס ירושלים את "פרס ירושלים" על פעילותו ל"קירוב רחוקים".
עסק בעריכת כתבי אביו, וערך את ספרו "נר למאור" על סדר פרשיות השבוע וכתבים נוספים.
חיים אישיים

נשוי לרבקה (לבית אפשטין) ומתגורר בשכונת טלביה בירושלים, אב לשבעה ילדים.
הערות שוליים

↑  אישים ומוסדות, הצופה, 25 במרץ 1965, עמ' 4
↑  אתר ישיבת תורה בציון.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310673705171  ISNI: 0000 0000 8007 9548  LCCN: nr2002040465  VIAF: 97302921   WorldCat (עם VIAF): 97302921 
הרב נחום נריה בשיעור בישיבת תורה בציון
טירת דונרובין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  טירה 
 מיקום:  היילנד (סקוטלנד) 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 בעלים:  Earl of Sutherland 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1845
 תאריך פתיחה רשמי:  1845 
 אדריכל:  צ'ארלס ברי 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות סקוטית ברוניאלית 
 
 קואורדינטות:  57°58′54″N 3°56′44″W﻿ / ﻿57.9817°N 3.94552°W﻿ / 57.9817; -3.94552
 אתר רשמי
  (למפת הממלכה המאוחדת מוגדלת) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים טירת דונרובין(למפת הממלכה המאוחדת רגילה) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים טירת דונרובין(למפת סקוטלנד רגילה) אדינבורו גלאזגו אברדין פייזלי אייר פרת' אינוורנס לוכגילפהד דנדי איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים  אנגליה צפון אירלנד  אירלנד האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני טירת דונרובין(למפת סקוטלנד מוגדלת) אדינבורו גלאזגו אברדין פייזלי אייר פרת' אינוורנס לוכגילפהד דנדי איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים  אנגליה צפון אירלנד  אירלנד האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני טירת דונרובין
 
טירת דונרובין (בעיקר 1835–1845 – כיום) טירת דנרובין (1835–1845 עד היום) היא אחוזה מפוארת בסאת'רלנד, באזור ההיילנדס של סקוטלנד, המשמשת כמושב המשפחתי של רוזן סאת'רלנד. היא ממוקמת כקילומטר וחצי מצפון לגולספי וכשמונה קילומטרים מדרום לברורה, משקיפה על מפרץ דורנוך.
מקורותיה של דנרובין נעוצים בימי הביניים, אך רוב המבנה הנוכחי והגנים נוספו על ידי סר צ'ארלס בארי בין השנים 1835 ו-1850. חלק מהמבנה המקורי עדיין נראה בחצר הפנימית, למרות מספר הרחבות ושינויים שהפכו אותה לבית הגדול ביותר בצפון סקוטלנד. לאחר ששימשה כפנימייה במשך שבע שנים, היא כעת פתוחה לציבור.