דייוויד לויד ג'ורג'
קורות חיים > ראשות הממשלה > מלחמת העצמאות האירית

מאבק ממושך להסדרת שלטון בית באירלנד הביא לחלוקת האי בין תומכי השלטון מבית לבין מתנגדיו שהיו בעיקר בחבל אלסטר בצפון האי, היכן שרוב התעשייה הייתה מרוכזת. לקראת מלחמת העולם הראשונה עברה חקיקה בבית הנבחרים הבריטי שהותירה שלטון בית בעיר דבלין שיעבוד בתור שווה ערך לפרלמנט בלונדון. עם זאת, פריצת מלחמת העולם הראשונה הובילה לעצירת התהליך להקמת הפרלמנט האירי בדבלין. התנועות לעצמאות אירלנד כגון שין פיין הסלימו מזה זמן מה לכדי אלימות נגד הממשל הבריטי, כפי שאירע לדוגמה במהלך מרידת חג הפסחא הכושלת באפריל 1916. הארגונים הלאומניים קראו להקמתה של הרפובליקה האירית שתהיה לא רק בעלת פרלמנט נפרד מלונדון אלא תהיה עצמאית לגמרי משליטת האימפריה הבריטית. מיליציות בדלנים איריים הוקמו כדי להילחם נגד הרשויות הבריטיות, בשנת 1919 הם אורגנו מחדש לכדי הצבא האירי הרפובליקני (IRA). בשנת 1917, במטרה להביא לסיום המאבק באירלנד לנוכח התרכזות הממשלה במאבק במלחמת העולם הראשונה, דייוויד לויד ג'ורג' העניק חנינה כללית לכל חברי השין פיין והצבא האירי הרפובליקני שהיו מעורבים במרידות ובהתקפות נגד הרשויות הבריטיות.
בתגובה הורה לויד ג'ורג' לשלוח יחידה צבאית חשאית לדכא כל התנגדות לשלטון הבריטי באירלנד. יחידה זו, שניתן לה הכינוי בלאק אנד טאנס, נודעה באכזריות מאבקיה נגד הארגונים הלאומיים האירים. הבלאק אנד טאנס היו בעלי משמעת רופפת וביצעו פעולות תגמול נגד האוכלוסייה האירית האזרחית ללא הסמכתה של הממשלה הבריטית, דבר שגרר התנגדות מרובה עוד יותר לשלטון הבריטי. תוך זמן קצר הפך המאבק למלחמה מלאה והחלה מלחמת העצמאות האירית. הצבא הרפובליקני האירי למד במהרה כי אין לפעול נגד הכוחות הבריטים במאבקים ישירים וחתר ללוחמת גרילה. בשנת 1919 הכריז לויד ג'ורג' על הפרלמנט האירי בדבלין כלא חוקי. למרות החלטתו, הפרלמנט הבריטי בלונדון עדיין שקל את האפשרות לשלטון בית באירלנד שיחולק בין פרלמנט בדבלין ופרלמנט בבלפסט (צפון אירלנד), הצעה שנתמכה בידי ג'ון פרנץ', הוויקונט הראשון מאיפר, שהיה השר הבריטי בפרלמנט לענייני אירלנד. עם התקדמות המלחמה בשנים 1919 - 1921 הנהיגה ממשלתו של לויד ג'ורג' אמצעים קיצוניים במיוחד ובסופו של דבר לא מוצלחים להביס את צבא הרפובליקנים האירי. לויד ג'ורג' לא העריך נכונה את התמיכה האירית בצבא הרפובליקני האירי, אותו תיאר כ"כנופיית רוצחים", ולא העריך לנכון את הקשיים הכרוכים להביס אותו. בשנת 1921, קרא המלך ג'ורג' החמישי להביא לסיום המלחמה בנאום פתיחת הפרלמנט המלכותי.
המלחמה החריפה עם החודשים והסמכות הבריטית באי של אירלנד התערערה עם הזמן. לאחר יותר משנה היה הצבא הרפובליקני האירי על סף התמוטטות. במטרה לסיים את המלחמה העקובה מדם, ערך לויד ג'ורג' סדרת פגישות בלונדון עם מנהיגים אירים לאומנים. לאחר חליפת מכתבים ממושכת עם דה ואליירה וסדרת פגישות עם ארתור גריפית' ומייקל קולינס, הצליח לויד ג'ורג' להביא לחתימת האמנה האנגלו-אירית, שסיימה את מלחמת העצמאות האירית. דה ואליירה התעקש לקבל הכרה בתור נשיא אירלנד הריבונית, דבר שלויד ג'ורג' סירב לו. עקב חוסר ההתקדמות בחליפת המכתבים בין לויד ג'ורג' לדה ואליירה, התערבו גריפית' וקולינס במשא ומתן שנועד להגיע להסדר ולסיים את המלחמה המשותפת ולבסוף יזמו את הפגישות עם לויד ג'ורג' בלונדון. לפי האמנה הוסכם כי דרום אירלנד תופרד מהממלכה המאוחדת ותוקם בה מדינת אירלנד החופשית שתהיה תחת שלטון המלוכה הבריטית ותישאר חלק מהאימפריה הבריטית בתור דומיניון, מעמד שהיה באותה העת לאוסטרליה וקנדה הבריטית לדוגמה.
שני מחוזות בצפון אירלנד שהיו בעלי רוב אוכלוסייה שתמך באירלנד הריבונית, הכריזו על הצטרפותן לתוך מדינת אירלנד החופשית ועצמאותן מצפון אירלנד. המשטרה הבריטית המקומית בצפון אירלנד קיבלה את הסכמתו של לויד ג'ורג' לפעול נגד שני המחוזות בצפון שהכריזו על עצמאותן. ההנהגה האירית הרפובליקנית התפלגה בין תומכי האמנה לבין מתנגדיה, שקראו לעצמאות מלאה של רפובליקה אירית ולאיחוד אלסטר (צפון אירלנד) עם שאר אירלנד להקמת הרפובליקה הריבונית, זאת אף על פי שרוב תושבי אלסטר תמכו לשימור האיחוד עם הממלכה המאוחדת. יריבות פנים מפלגתית זאת הובילה לחילוק מפלגת השין פיין ולבסוף למלחמת האזרחים האירית שבסופה נשמרו החלטות האמנה והמדינה האירית החופשית נשמרה.