stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מפלגת השמאל (שוודיה)

| --- | --- |

 מדינה:  שוודיה 
 מנהיגים:  יונאס חסטט 
 תקופת הפעילות:  1917–הווה (כ־108 שנים)
 אידאולוגיות:  סוציאליזם, פמיניזם
 מטה:  קונגסגאטן 84, סטוקהולם
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל
 ארגונים בינלאומיים:  ברית השמאל הנורדי הירוק, האדומים-ירוקים 
 נציגויות בפרלמנטים
 ריקסדאג:  24 / 349
 הפרלמנט האירופי, נציגי שוודיה:  2 / 21
 
 www.vansterpartiet.se
 
מפלגת השמאל (בשוודית: Vänsterpartiet,‏ V) היא מפלגה סוציאליסטית ופמיניסטית בשוודיה. המפלגה נוסדה ב-1917 לאחר פיצול ממפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה. לאורך השנים השתמשה המפלגה במספר שמות שונים: ב-1917 נקראה "מפלגת השמאל הסוציאל-דמוקרטית" (בשוודית: Sveriges socialdemokratiska), ב-1921 החליפה את שמה ל"מפלגה הקומוניסטית של שוודיה", בשנת 1967 הייתה ל"מפלגת השמאל-קומוניסטים" ובשנת 1990 הוחלף שמה לשם הנוכחי.
בשנת 1939 המפלגה תמכה בהסכם מולוטוב-ריבנטרופ ובכיבוש המדינות הבלטיות. כאשר גרמניה פלשה לנורווגיה, המפלגה הכריזה על מדיניות נייטרלית. רק לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות המפלגה שינתה את מדיניותה והחלה לתמוך בפעילות אנטי-נאצית. בשנת 1946 היא זכתה בכ-11% מקולות הבוחרים בבחירות מקומיות. באותה תקופה היו במפלגה 51 אלף חברים. בשנת 1956 המפלגה תמכה בפלישה סובייטית להונגריה בעקבות המרד ההונגרי. בשנת 1964 לאחר בחירת יושב ראש חדש המפלגה שינתה כיוון. בשנת 1968 היא התנגדה לפלישת ברית המועצות לצ'כוסלובקיה. באותה שנה היא קיבלה בבחירות מקומיות 3.8% בלבד. בשנת 1977 חלק מהחברים שתמכו בברית המועצות עזבו את המפלגה. בשנת 1985 בעיר וקשה במהלך תקרית עם פעילים נאצים צולם צילום "אישה מכה נאו-נאצי עם תיק יד". הצילום זכה לתעודה רבה.
בבחירות לפרלמנט של שנת 1994 המפלגה זכתה ב-6.2 מקולות הבוחרים ובשנת 1998 ב-12%. בהמשך התמיכה במפלגה פחתה ובשנת 2010 היא זכתה ב-5.6 בלבד. בבחירות 2018 היא זכתה ב-8% וקיבלה 28 מושבים. בבחירות לפרלמנט האירופי שנערכו בשנת 2019 היא לא זכתה באף מושב.
המפלגה מתנגדת להפרטות. בעבר התנגדה להצטרפותה של שוודיה לאיחוד האירופי ובימינו היא תומכת בהיפרדות מהאיחוד, כיוון שלטענתה החברות באיחוד מגדילה את ההוצאה הציבורית. ב-1980 ניסתה המפלגה לפעול להצטרפותה של שוודיה למדינות הבלתי-מזדהות, אך נכשלה.
באוקטובר 2023 דיווח עיתון דגנס ניהטר כי במשך שנים העבירה המפלגה כספי סיוע לארגון החזית העממית לשחרור פלסטין.
מנהיגי המפלגה

קרל וינברג, 1917
סת' הגלונד, 1917, 1919–1924
ארנסט אוסטרם, 1918
קרל שלבום, 1918, 1921–1923
נילס פליי, 1924–1929
סוון לינדרוט, 1929–1951
הילדין האגברג, 1951–1964
כ. ה. הרמנסון, 1964–1975
לארס וורנר, 1975–1993
גודרון שימן, 1993–2003
אולה הופמן, 2003–2004
לארס אולי, 2004–2012
יונאס חוסטד, 2012–הווה
הערות שוליים

↑  רם ברנדס ודב גיל-הר, שוודיה: מפלגת השמאל שלחה כספים לארגון שהשתתף בטבח בעוטף, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 21 באוקטובר 2023
ערך זה הוא קצרמרבנושא מפלגות ובנושא שוודיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מכון עזריאלי להעצמה חינוכית

לוגו מכון עזריאלי להעצמה חינוכית
מכון עזריאלי להעצמה חינוכית הוא מוסד הפועל להעצמת בני נוער בכיתות ז'-ט' ברחבי ישראל, במטרה למזער את חוויית הקושי שמביא גיל ההתבגרות והמעבר לחטיבת הביניים, תוך מתן פתרון הוליסטי לשלושה רבדים מרכזיים: חברתי, לימודי, ומשפחתי.
התוכנית מממשת את חזונו של דוד עזריאלי, בהובלת דנה עזריאלי, יו"ר קרן עזריאלי. את התוכנית מנהל מאיר אביטן, החל מיום הקמת התוכנית בשנת 2005.
רקע וחזון

המכון מפעיל תוכנית לצמצום פערים לימודיים וחברתיים בחטיבות הביניים בפריפריה הגיאו-חברתית. התוכנית הוליסטית, ופועלת בחטיבות הביניים ז'-ט'.
המעבר מבית הספר היסודי לחטיבת הביניים מתרחש באחת התקופות הקשות ביותר בחיי התלמיד – גיל ההתבגרות, המתאפיין בסערות נפש ובלחצים. בתקופה זו התלמידים בעלי ההישגים הנמוכים פגיעים, ולעיתים מאבדים אמונה ביכולתם האישית עקב כישלונות מצטברים, ומפתחים תסכולים. שנות הלימוד בכיתות ז' עד ט' מהוות את "קו פרשת המים" בחייהם. על רקע האתגרים הלימודיים המצפים לתלמידי חטיבות הביניים, מוצאים עצמם התלמידים הללו פוסעים על מסלול המוביל אותם לנשירה סופית או סמויה ממערכת החינוך. בנשירה סמויה התלמידים אמנם רשומים במערכת החינוך, אך לא משתתפים בתהליך הלמידה בפועל.
קרן עזריאלי שמה לה למטרה להתמודד עם האתגר והקימה את מכון עזריאלי להעצמה חינוכית לשם העצמת בני הנוער הללו, במטרה לאפשר להם לממש את היכולת שלהם לעמוד בזכות עצמם ולהצליח בלימודיהם בבית הספר, באמצעות הדרכה ותמיכה, במטרה להביאם, צעד אחר צעד, להבנה שהצלחתם אפשרית וברת השגה.
היקף הפעילות

התוכנית הוקמה לראשונה בעיר באר שבע בשנת 2005. אז הוקם מבנה חינוכי ייחודי שתוכנן על פי עקרונות התוכנית. ליצירת סביבה רגועה ומלטפת, נבנו שתי גבעות אמורפיות וחצר אובאלית ביניהן, סביבת חיים טבעית, בדומה לנווה מדבר או לנוף של מצפה רמון.
התוכנית פועלת ב-26 ערים ברחבי המדינה, מקיפה כ-300 קבוצות תלמידים ובמסגרת 90 בתי ספר בארץ. בתוכנית משתתפים כ-4,200 תלמידים מדי שנה. עד היום השתתפו בתוכנית כ-14,000 תלמידים.
התוכנית פועלת בשיתוף הרשות המקומית ומשרד החינוך. בספטמבר 2018, חדלה התוכנית לפעול באופן עצמאי והתמזגה בתוך רשת בתי הספר דרכא.
המודל החינוכי - ראייה הוליסטית במעגלי השינוי

מכון עזריאלי פועל כאחד מעוגני השינוי בחטיבות ביניים, בבתי הספר וקהילות בישראל. התוכנית פועלת בשלושה מעגלים:
הראשון – ההישגים הלימודיים - המטרה המשותפת לתוכנית ולצוותי החינוך בבית הספר היא להוביל את התלמידים להצלחה, למעבר בין הקבצות ולבחירת מסלולי מיון טובים יותר בבית הספר. התוכנית פועלת לצמצום פערים לימודיים בפרק זמן קצר ובהיקף שעות רב, ומביאה להישגים מרשימים ועקביים. לאחר סיום פרק נפגשים התלמידים לתוכנית שימור ההישגים הלימודיים במקצועות הליבה: מתמטיקה, אנגלית והשפה העברית, וכן לתוכנית מיקודי למידה המסייעת בהכנת התלמיד לקראת מבחני בית הספר בכלל מקצועות הלימוד
השני, ההעצמה החברתית - חלק מן התהליך אשר עוברים התלמיד והקבוצה. הפעילות החברתית נוגעת בהיבטים שונים של גיבוש אישיותו וזהותו של התלמיד, דימוי עצמי חיובי ועוד. הפעילות החברתית מתרחשת באמצעות סדנאות שבועיות ושילוב מודלים של פעילות o.d.t., בטיפוח הכישורים החברתיים והאישיים ופעילויות התנדבותיות.
השלישי - הורי התלמידים - כחלק מהראייה ההוליסטית של התוכנית, להורי התלמידים יש חלק חשוב בתהליך החינוכי, באמצעות השתתפות בסדרת פגישות של עשרה מפגשים שבועיים בהדרכת מנחה סדנאות הורים. בסדנאות אלו לומדים ההורים להכיר שיטות לימוד לעבודה עם ילדיהם ודרכים לשיפור מערכת היחסים המשפחתית, בדרך שתאפשר להם להיות שותפים מלאים בהישגים של ילדיהם.
הערות שוליים

↑  קישור למפה באתר - פעילות בפריסה ארצית
תלמידי התוכנית[דרושה הבהרה]
מקדם קצבה

מקדם קצבה הוא ערך המבטא את היחס בין הצבירה בתוכנית פנסיונית, והקצבה החודשית הצפויה להיות משולמת בגינה.
קביעת מקדם הקצבה - תקציר אקטוארי

כדי לקבוע את גובה הקצבה החודשית בתוכניות פנסיוניות מסוג "ביטוח מנהלים" או "קרן פנסיה צוברת" מחלקים את צבירה הכספים בתוכניות הפנסיוניות, ביום קבלת הפנסיה הראשונה, למקדם המבטא את תוחלת החיים שנותרה למבוטח בקרן . מקדם זה נקרא "מקדם הקצבה".
חלוקת הצבירה בתוכניות הפנסיה במקדם הקצבה, נותנת את גובה הפנסיה החודשית במועד קבלת הפנסיה הראשונה.
היסטוריה ואבולוציה

עד שנת 1995 מקדם הקצבה היה רק עבור תוכנות לפנסיה מסוג "ביטוחי מנהלים". מקדם זה נקבע במועד חתימה על הסכם "ביטוח המנהלים" ולא השתנה במועד קבלת הפנסיה.
מקדם הקצבה בפוליסות "ביטוחי מנהלים" לגבר, שהיה בשנות השמונים של המאה הקודמת כ-145, עלה בשנות -90 לכ-166 ובשנות ה-2000 קפץ ל-199 . משנת 2013 מקדם הקצבה ב"פוליסות ביטוח מנהלים", נקבע במועד קבלת הפנסיה הראשונה .
בשנת 1995 בוטלה האפשרות להצטרף לקרנות הפנסיה הוותיקות, שסכום הקצבה בהן נקבע לפי צבירת זכויות ונקבע שכל מצטרף חדש לקרן פנסיה יצבור כספים לפנסיה ב"קרן פנסיה צוברת".
מקדם הקצבה ב"קרן פנסיה צוברת" אינו נקבע מראש בעת ההצטרפות לקרן, אלא נקבע במועד קבלת הפנסיה החודשית הראשונה ואינו משתנה כל החיים. מקדם זה מופיע ב"תקנון קרן הפנסיה" של החברה המנהלת. נכון להיום מקדם הקצבה בכל קרנות הפנסיה זהה.
"מקדם הקצבה" משקף את תוחלת החיים הצפויה במועד קבלת הפנסיה, וכולל גם את חישוב הריבית האפקטיבית על החיסכון בקרן. כלומר, הריבית הצפויה מורידה את ערך מקדם הקצבה מהערך האמיתי של תוחלת החיים בגיל הפרישה.
מקדם הקצבה כולל גם את דמי ניהול שנתיים, שגובה החברה המנהלת על כספי הפנסיה. (נכון ל-2024 - 0.3%).
נכון להיום (שנת 2024) מקדם הקצבה לגבר נשוי בגיל פרישה (67) הוא -186 מקדם הקצבה לאישה נשואה בגיל פרישה (63) הוא -202 .
מקדם הקצבה לאישה גבוה יותר בגלל תוחלת חיים ארוכה יותר וגיל פרישה נמוך יותר.
מקדם הקצבה לגבר/אישה נשואים גבוה יותר בגלל קצבת שארים שמקבלים אלמן/ה במועד פטירת מקבל/ת הקצבה
ככל שגיל קבלת הפנסיה יורד (ניתן לקבל פנסיה חודשית מגיל 60), מקדם הקצבה עולה. ככל שגיל קבלת הפנסיה עולה מעל גיל הפרישה, מקדם הפנסיה יורד והקצבה החודשית עולה.
ראו גם
ביטוח מנהלים
קרן פנסיה
מרגריטה אורטגה

| --- | --- |

 לידה:  1871 סונורה, המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 פטירה:  23 בנובמבר 1913 (בגיל 42 בערך) מקסיקלי, המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 שם לידה:  Margarita Ortega Valdés 
 מדינה:  מקסיקו 
 מפלגה:  המפלגה הליברלית המקסיקנית 
 
מרגריטה אורטגה ולדס (בספרדית: Margarita Ortega Valdés; סונורה, 1871 - מקסיקלי, 23 בנובמבר 1913) הייתה מומחית כלי נשק, צלפית, אחות, שליחה ומרגלת מקסיקנית, והחיילת המגוניסטית הידועה ביותר. אורטגה נולדה למשפחה עשירה במדינת סונורה במקסיקו, להורים דולורס ולדס ופבלו אורטגה. המשפחה עברה לבאחה קליפורניה בשנת 1891, שם כעבור שנה, בטקאטה (Tecate), אורטגה נישאה לפסקואל גורטר. לזוג נולדה בת, רוסאורה גורטרי אורטגה, זמן קצר לפני מותו של פסקואל. אורטגה נישאה בשנית, למנואל דמארה, בנו של אנטוניו דמארה.
ב-1911, אורטגה הצטרפה לשורות המפלגה הליברלית המקסיקנית, ונלחמה - עם בתה רוסאורה לצידה - עם המהפכנים במרד נגד פורפיריו דיאס.. לזמן קצר המורדים אך הצליחו לקבל שלטיה על עיירת הגבול מקסיקלי. הלחימה באזור נמשכה ובשנת 1913, מרגריטה אורטגה נלכדה בשבי המיליציה המקסיקנית. הן נאלצו לצאת לצעדה ארוכה במדבר, והושארו שם ללא אוכל או מים. השתיים הצליחו להגיע למקום מקלט בפיניקס שבאריזונה, אך רוסאורה מתה מפצעיה לאחר זמן קצר. כשאורטגה יצאה למשימה נוספת בסונורה, היא נלכדה שוב, והפעם העמידו אותה בכלוב בכיכר הכפר, שם הכו אותה והשפילו. אך היא סירבה לבגוד בחבריה למהפכה, וכעבור ארבעה ימי עינויים, הוצאה להורג.
לקריאה נוספת

Ruíz, Vicki; Korrol, Virginia Sánchez (30 ביוני 2006). Latinas in the United States: A Historical Encyclopedia. Indiana University Press. ISBN 978-0-253-34681-0. {{cite book}}:  (עזרה)
Tutino, John (15 במאי 2012). Mexico and Mexicans in the Making of the United States. University of Texas Press. ISBN 978-0-292-73718-1. {{cite book}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  Aragon Castillo, Olga Alicia (22 בנובמבר 2009). "Merecen tres revolucionarias ser rescatadas del olvido". La Jornada (בספרדית). Universidad Nacional Autónoma de México. p. 27. {{cite news}}:  (עזרה)(בספרדית)‎ (Universidad Nacional Autónoma de México).
↑  "Revolutionary Mexican Women in History and Film". Arizona State University.
↑  Ruíz & Korrol 2006, p. 466.
↑  Estrada Barrera, Enrique (6 במרץ 2009). "Las mujeres de México y Baja California". Periodistas en línea (בספרדית). Mexico City, Mexico: UNAM. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Samaniego López, Marco Antonio, "El impacto del maderismo en Baja California, 1911". (in Spanish)
↑  Flores Magón, Ricardo, Margarita Ortega. (in Spanish)
↑  Tutino 2012, p. 221.
מרים ורדיניאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1864 טביליסי, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1941 (בגיל 77 בערך) טביליסי, ברה"מ 
 שם לידה:  Մարիամ Վարդանյան 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 השכלה:  Bestuzhev Courses (1885)  אוניברסיטת ז'נבה 
 מעסיק:  Hunchak 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הנצ'אק, המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 בן או בת זוג:  אווטיס נזרבקיאן (?–1896) 
 
מרים ורדניאן (בארמנית: Մարո Նազարբեկ; (ידועה גם בשם מארו נזרבק); 1864–1941) הייתה פעילה פוליטית ומהפכנית ארמנית בתקופת האימפריה הרוסית. היא הייתה אחת ממייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הנצ'אק.
מטיפליס (לימים טביליסי), שם נולדה, מארו עברה לפריז, ואז לז'נבה, שם למדה באוניברסיטה מקומית. מהלך זמנה בז'נבה ופריז, חברה לגולים ארמנים אחרים, ויחד הם החליטו במהלך שנות ה-1880–1890 להקים ארגון מהפכני לשחרור ארמניה, והתוצאה הייתה לימים מפלגת הנצ'אק. ורדיניאן הייתה בוועד המנהל הראשון של הארגון החדש, וכתבה את המצע המהפכני שלו. היא הייתה גם חברת מערכת של ביטאון המפלגה. בין השנים 1901–1904 היא פגשה את ולדימיר לנין ב פריז. ב מ-1904 ואילך היא הייתה מעורבת בפעילות מהפכנית באימפריה הרוסית. ב-1910, היא נעצרה ונשלחה לסיביר. לאחר הקמת ברית המועצות היא חזרה לטביליסי.
ורדיניאן נישאה לשותפה בהקמת המפלגה, אווטיס נזארבקיאן. לשניים היו שני ילדים: בן, וטיה, ובת, ביילקה. מאוחר יותר, השניים התגרשו.
ב-1925 היא הצטרפה כחברה למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
הערות שוליים

↑  Armenian Revolutionary Movement by Louise Nalbandian: Free E-Book, Armenian Genocide Resource Center
↑  The Armenian Revolutionary Movement: The Development of Armenian Political Parties Through the Nineteenth Century, Louise Nalbandian, University of California Press, 1963ISBN 978-0520009141
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כריסטופר ווקן

| --- | --- |

 לידה:  31 במרץ 1943 (בן 81) אסטוריה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Ronald Walken 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1952
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הופסטרה  בית ספר המקצועי לילדים 
 בן או בת זוג:  ג'ורג'יאן ווקן (1969–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (1978)  פרס קלרנס דרוונט (1966)  פרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר (2003)  פרס עולם התיאטרון (1967)  Sitges Grand Honorary Award (2016) 
 פרופיל ב-IMDb
 
כריסטופר ווקן (אנגלית: Christopher Walken; נולד ב־31 במרץ 1943) הוא שחקן קולנוע אמריקאי. הוא זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט המלחמה "צייד הצבאים" בשנת 1978, ומאז קנה לו שם של שחקן אופי משובח האהוד על ידי המבקרים והקהל כאחד. בשנת 2002 קיבל מועמדות נוספת לפרס האוסקר על תפקידו בסרט "תפוס אותי אם תוכל". ווקן מופיע לרוב בתפקידי משנה בסרטי פשע ופעולה, בדרך כלל בתור הנבל או האנטי גיבור, והוא נחשב מבכירי השחקנים האמריקנים בדורו.
ביוגרפיה

ווקן נולד בקווינס, ניו יורק בשם רונלד ווקן לאב ממוצא גרמני ולאם ילידת סקוטלנד. נקרא על שם השחקן רונלד קולמן.
ביוגרפיה > קריירה

החל את דרכו בתיאטרון כרקדן במחזות זמר בשנות השישים. לאחר מכן הפך לשחקן וכיכב במעל ל-100 הצגות תיאטרון ואף היה חלק מצוות השחקנים המקורי של ההצגה "אריה בחורף" (1966). מהתיאטרון הגיע לקולנוע, בו כיכב לראשונה ב-1969 בסרט זניח בשם "אני ואחי". סרטו המשמעותי הראשון היה בתפקיד משני בסרט הפשע של סידני לומט "תיקי אנדרסון" (1971), בו כיכב לצד שון קונרי.
ברזומה שלו רשומים מעל ל-100 סרטי קולנוע וטלוויזיה בהם השתתף, ביניהם "הרומן שלי עם אנני" (1977), "צייד הצבאים" (1978), עליו זכה בפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, "שערי החופש" (1980) שביים מייקל צ'ימינו, שהיה כישלון אדיר בקופות, "האזור המת" (1983) של דייוויד קרוננברג, "רצח בעיניים" (1985), סרט הג'יימס בונד ה-14, בו גילם את הנבל, "באטמן חוזר" (1992), "רומן על אמת" (1993), "ספרות זולה" (1994), "הנבואה" (1995), "סליפי הולו" (1999) ו"תפוס אותי אם תוכל" של סטיבן ספילברג, עליו קיבל ווקן מועמדות לפרס האוסקר.
ווקן הופיע בווידאו קליפ של מדונה "Bad Girl", כמו גם בווידאו קליפ של פטבוי סלים, "Weapon of Choice" משנת 2001, שביים ספייק ג'ונז. כמו כן כיכב בהצגה "השחף", מאת אנטון צ'כוב, בבימויו של מייק ניקולס, לצד מריל סטריפ, קווין קליין, פיליפ סימור הופמן ונטלי פורטמן, בין ה-24 ביולי - 26 באוגוסט 2001 בתיאטרון דלקורט שבסנטרל פארק, ניו יורק.
בשנת 2016 שיחק בסרט הקומי "מר תשע נשמות" לצידם של קווין ספייסי, ג'ניפר גארנר, ורובי אמל.
בשנת 2022 כיכב בסדרת הדרמה ״ניתוק״ מבית אפל TV, בבימויו של בן סטילר.
חיים אישיים

ב-1963 החל במערכת יחסים עם ג'ורג'יאן ת'ון, אותה פגש לראשונה במהלך סיבוב הופעות של המחזמר סיפור הפרברים. השניים נישאו בינואר 1969 ואין להם ילדים. לדברי ווקן, עובדה זו היא אחת הסיבות להצלחתו כשחקן.
מסרטיו פלימוגרפיה חלקית > שנות השישים

"יחף באתונה" (1966)
"אני ואחי" (1969)
מסרטיו פלימוגרפיה חלקית > שנות השבעים

"תיקי אנדרסון" (1971)
"התחנה הבאה גריניץ' וילג'" (1976)
"הרומן שלי עם אנני" (1977)
"צייד הצבאים" (1978)
"חיבוק קטלני" (1979)
מסרטיו פלימוגרפיה חלקית > שנות השמונים

"שערי החופש" (1980)
"כלבי המלחמה" (1980)
"פרוטות משמיים" (1981)
"סערת מוחין" (1983)
"האזור המת" (1983)
"רצח בעיניים" (1985)
"בטווח קצר" (1986)
"לבנון לנצח" (1987)
"טירונות" (1988)
"חתול במגפיים" (1988)
"ההתקשרות" (1989)
מסרטיו פלימוגרפיה חלקית > שנות התשעים

"מרדף בניו יורק" (1990)
"תשוקה זרה" (1990)
"שרה פשוטה וגבוהה" (1991) - סרט טלוויזיה
"קומנדו אמריקאי" (1991)
"באטמן חוזר" (1992)
"רצח בסגנון אמריקאי" (1992) - יצא ישירות לווידאו
"העפרוני" (1993) - סרט טלוויזיה
"הונאות" (1993)
"רומן על אמת" (1993)
"עולמו של ויין 2" (1993)
"ספרות זולה" (1994)
"הצד האפל" (1995)
"סידורים אחרונים בדנוור" (1995)
"הנבואה" (1995)
"ההתמכרות" (1995)
"90 דקות לרצח" (1995)
"בסקיאט" (1996)
"נדר לנקמה" (1996)
"הגבר שנשאר אחרון" (1996)
"מטען עודף" (1997)
"להתגרות במוות" (1997)
"הצילו, עכבר בבית!" (1997)
"הנבואה 2" (1997) יצא ישירות לווידאו
"הצילו! עכבר בבית!" (1997)
"אילומינטה" (1998)
"מלון רוז החדש" (1998)
"טראנס" (1998)
"אנטז-עבודת נמלים" (1998) - תרם את קולו
"פגז מן העבר" (1999)
"נקמת דם" (1999) - סרט טלוויזיה
"סליפי הולו" (1999)
"שרה פשוטה וגבוהה: סוף החורף" (1999) - סרט טלוויזיה
"להיפרד מטולידו" (1999)
מסרטיו פלימוגרפיה חלקית > שנות האלפיים

"הנבואה 3" (2000) - יצא ישירות לווידאו
"הסתגלנים" (2000) (נקרא גם "השוד האחרון שלי")
"השוד האחרון שלי" (2000)
"סקוטלנד פי. איי" (2001)
"ג'ו דירט" (2001)
"אמריקה מאוהבת" (2001)
"התכשיט" (2001)
"למות על הנוף" (2002)
"תפוס אותי אם תוכל" (2002) - מועמדות לפרס האוסקר, פרס איגוד השחקנים האמריקני, פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה
"יוליוס קיסר" (2002) - מיני סדרה
"קנגורו ג'ק" (2003)
"ג'יגלי" (2003)
"המרדף" (2003)
"נקמה בוערת" (2004), של טוני סקוט
"קנאה" (שנת 2004), של בארי לוינסון
"נשים מושלמות" (2004)
"מעבר לפינה" (2004)
"לדפוק חתונה" (2005)
"רומנטיקה וסיגריות" (2005)
"דומינו" (2005)
"סרט אפל" (2006)
"קליק-לזפזפ את החיים" (2006)
"איש השנה" (2006)
"היירספריי" (2007)
"5 דולר ליום" (2008)
"העלמה הבודדה" (2009)
"סוס אפל" (2011)
"כלים שלובים"‏ (2012)
"לילה אחרון בעיר" (2013)
"שבעה פסיכופתים" (2013)
"האלים משתוללים" (2013)
"The Power of Few"‏ (2013)
"One More Time"‏ (2015)
"ספר הג'ונגל" (2016)
"מר תשע נשמות" (2016)
"משפחת פאנג" (2016)
"ממזרים" (2017)
"אין לך תחליף" (2018)
"מלחמה עם סבא" (2020)
"סיפור אהבה" (2020)
"The Jesus Rolls"‏ (2020)
פרסי נגד גוליית (2020)
חולית: חלק שני (2024)
מסרטיו פלימוגרפיה חלקית > טלוויזיה

פורעי חוק (אנ') (2021-הווה)
ניתוק (2022-הווה)
מניפסט האינטלקטואלים האנטי-פשיסטים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  בנדטו קרוצ'ה
 שפת המקור:  איטלקית
 נושא:  אנטי-פאשיזם 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1 במאי 1925 
 
בנדטו קרוצ'ה
מניפסט האינטלקטואלים האנטי-פשיסטים (באיטלקית: Manifesto degli intellettuali antifascisti; ידוע גם בשם Antimanifesto) פורסם ב-1 במאי 1925 בכתבי העת Il Mondo ו-Il Popolo. המניפסט נכתב על ידי בנדטו קרוצ'ה בתגובה למניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים של ג'ובאני ג'נטילה.
המניפסט פורסם במתכוון ביום הפועלים הבינלאומי, כאנטיתזה לפרסום המניפסט הפשיסטי, ב-21 באפריל (ה-Natale di Roma) המציין לפי המסורת את ייסוד הרפובליקה הרומית בידי רמוס ורומולוס. היוזמה לבקש מקרוצ'ה לחבר את המניפסט נעשתה על ידי ג'ובאני אמנדולה (אנ') במכתב ששלח לו ב-20 באפריל 1925.
במניפסט נכתב בין השאר:
בשל ה"דת" הכאוטית והחמקמקה הזאת [הפשיזם] אין לנו אפוא חשק לנטוש את אמונתנו הישנה: האמונה שבמשך כמאתיים וחמישים שנים היא נשמתה של איטליה שקמה לתחייה, של איטליה המודרנית; אותה אמונה שהייתה מורכבת מאהבת אמת, שאיפה לצדק, משמעות אנושית ואזרחית חופשית, להט לחינוך אינטלקטואלי ומוסרי, דאגה לחירות, עוצמה וערבות לכל התפתחות.
המקור באיטלקית
Per questa caotica e inafferrabile "religione" noi non ci sentiamo, dunque, di abbandonare la nostra vecchia fede: la fede che da due secoli e mezzo è stata l'anima dell'Italia che risorgeva, dell'Italia moderna; quella fede che si compose di amore alla verità, di aspirazione alla giustizia, di generoso senso umano e civile, di zelo per l'educazione intellettuale e morale, di sollecitudine per la libertà, forza e garanzia di ogni avanzamento.
חותמים

החותמים הראשונים על המניפסט שפורסם ב-1 במאי ב-Il Popolo היו:
בנדטו קרוצ'ה
מתילדה סראו
לואיג'י אינאודי
לאונידה טונלי
אנטוניו אניל (Antonino Anile)
ג'ובאני אנסלדו (Giovanni Ansaldo)
ג'ובאני אמנדלה (Giovanni Amendola)
סם בנלי (Sem Benelli)
לאונרדו ביאנקי (Leonardo Bianchi)
רוברטו בראק (Roberto Bracco)
אמיליו צצ'י (Emilio Cecchi)
ג'וזפה צ'יוונדה (Giuseppe Chiovenda)
קרלו קסולה (Carlo Cassola)
וינצנזו דה ברת'ולומאיס (Vincenzo De Bartholomaeis)
צ'זארה דה לוליס (Cesare De Lollis)
גודיו דה רוגירו (Guido De Ruggiero)
רוברטו דה רוג'ירו (Roberto De Ruggiero)
קרלו פאדה (Carlo Fadda)
גוגלילמו פררו (Guglielmo Ferrero)
ניקולה פסטה (Nicola Festa)
ג'וסטינו פורטונאטו (Giustino Fortunato)
תומסו גלראטי סקוטי (Tommaso Gallarati Scotti)
אלפרדו גאלאטי (Alfredo Galletti)
פיירו ג'יאקוסה (Piero Giacosa)
אטורה ג'אני (Ettore Janni)
ארתורו קרלו ג'מולו (Arturo Carlo Jemolo)
ג'ורג'יו לוי דלה וידה (Giorgio Levi della Vida)
אלברטו מרגיירי (Alberto Marghieri)
רודולפו מונדולפו (Rodolfo Mondolfo)
ברטולו ניגריסולי (Bartolo Nigrisoli)
סילביו פרוצי (Silvio Perozzi)
אנריקו פרסוטי (Enrico Presutti)
ג'וזפה ריצ'ירה (Giuseppe Ricchieri)
טוליו רוסי דוריה (Tullio Rossi Doria)
פרנצ'סקו רופיני (Francesco Ruffini)
לואיג'י סלבטורלי (Luigi Salvatorelli)
ג'וזפה סנרלי (Giuseppe Sanarelli)
ארתורו סולארי (Arturo Solari)
ג'וזפה טארוזי (Giuseppe Tarozzi)
גידו וילה (Guido Villa)
שתי רשימות ארוכות יותר של חותמים פורסמו ב-10 במאי וב-22 במאי. בהם נכללו:
אאוג'ניו מונטאלה
בפו לוי
ג'וזפה לוי
גאטנו מוסקה
ויטו וולטרה
ראו גם

מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים
הפשיזם הנצחי
העורות שוליים

↑  Salvatore Guglielmino, Hermann Grosser, Il sistema letterario. Guida alla storia letteraria e all'analisi testuale: Novecento; cit. p. 347, Casa Editrice G. Principato S.p.A., 1989.
↑  Salvatore Guglielmino, Hermann Grosser, op. cit. p. 350.
↑  "Il Popolo del 1925 col manifesto antifascista: ritrovata l'unica copia".
↑  Carteggio Croce-Amendola, Napoli, Istituto italiano per gli studi storici, 1982
↑  L MANIFESTO DEGLI INTELLETTUALI ANTIFASCISTI
אליסיה ויקנדר

| --- | --- |

 לידה:  3 באוקטובר 1988 (בת 36) גטבורג, שוודיה
 שם לידה:  Alicia Amanda Vikander 
 מדינה:  שוודיה שוודיה
 תקופת הפעילות:  מ-2002
 מקום לימודים:  Royal Swedish Ballet (2007) 
 בן או בת זוג:  מייקל פסבנדר (14 באוקטובר 2017–?) 
 צאצאים:  מארק פסבנדר 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר פרס גילדת שחקני המסך  
 פרופיל ב-IMDb
 
אליסיה ויקנדר, 2015
אליסיה אמנדה ויקנדר (בשוודית: Alicia Amanda Vikander; נולדה ב-3 באוקטובר 1988) היא שחקנית קולנוע שוודית.
זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2015 על תפקידה בסרט "הנערה הדנית".
ביוגרפיה

ויקנדר נולדה בגטבורג שבשוודיה. הוריה התגרשו כשהייתה בת חודשיים ואמה גידלה אותה כאם יחידנית. מגיל קטן החלה להשתתף בהצגות בבית ספרה ובנעוריה נרשמה ללימודי בלט באקדמיית הבלט המלכותית השוודית בסטוקהולם. קריירת הריקוד שלה לא צלחה בעקבות מספר פציעות שחוותה.
לאחר שבקשתה להירשם לבית ספר לדרמה נדחו פעמיים, היא נרשמה ללימודי משפטים, אך הדבר לא יצא אל הפועל.