stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הג'וב האיטלקי (2003)
דמויות

מארק וולברג - צ'ארלי קרוקר
שרליז ת'רון - סטלה ברידג'ר
אדוארד נורטון - סטיב
ג'ייסון סטיית'האם - "רוב היפה"
סת' גרין - לייל
מוס דף - "אוזן שמאלית"
דונלד סאת'רלנד - ג'ון ברידג'ר
הפקה > תסריט

התסריטאים ניל פרוויס ורוברט וייד, כתבו טיוטה ובה חידוש לקומדיית-הפשע של מייקל קיין משנת 1969, "הג'וב האיטלקי", אך הטיוטה נדחתה על ידי חברת ההפקה סרטי פרמאונט. החברה ביקשה מצוות התסריטאים "דונה וויין פוורס" לכתוב תסריט על-פי סרטו של קיין. השניים צפו בסרט המקורי פעם אחת בלבד על מנת, לדבריהם, "לקבל מושג במה מדובר", וכתבו תסריט שתואר על ידי הבמאי גריי כ"תסריט בהשראת הסרט המקורי". מפיק הקולנוע ג'יימס דאייר, ואחרים, ראו את הדמיון הבולט ביותר לסרט המקורי, בשימוש בשלישיית מכוניות ה"מיני קופר", בהן השתמשו הגנבים, וכן בשימוש במטילי זהב כרכוש הנגנב.
הפקה > ליהוק

גריי רצה לעבוד עם השחקן מארק וולברג מאז שהתרשם ממשחקו בסרט לילות בוגי מ-1997. לאחר שקרא את התסריט שנכתב לסרט, הוא פנה אל וולברג בבקשה שיגלם את הדמות הראשית. וולברג המליץ על שרליז ת'רון לתפקיד סטלה ברידג'ר. לשם הכנת התפקיד נעזרה ת'רון במפצח כספות מקצועי. את סטיב גילם אדוארד נורטון בשל התחייבות חוזית שהיה צריך למלא.
הפקה > צילומים

עוד לפני תחילת העבודה על הסרט, עבד הבמאי גריי יחד עם צלם הקולנוע וולי פפיסטר, על מנת לפתח לסרט סגנון ויזואלי ייחודי. פפיסטר שיתף פעולה עם מעצב ההפקה צ'ארלי ווד. פפיסטר רצה כי הסרט יצולם בפורמט אנאמורפי (מסך רחב במיוחד), אך חברת ההפקה "פרמאונט" התנגדה.
רוב הסרט צולם בוונציה ובלוס אנג'לס, אך חלקים מסוימים צולמו במקומות אחרים במדינת קליפורניה. לשם צילום הסצנה בה משאית משוריינת נופלת דרך הרצפה אל פסי-הרכבת התחתית, השתמש פפיסטר ב-7 מצלמות. על מנת לדמות את פקק התנועה בשדירות הוליווד נעשה שימוש ב-300 מכוניות. בשלוש מכוניות ה"מיני קופר" בהן השתמשו הגנבים, הותקנו מנועים חשמליים, שכן מנועי בעירה אסורים במנהרות הרכבת התחתית. גריי רצה שהסרט יהיה כמה שיותר מציאותי, ולכן כמעט ואין בסרט פעלולים ממוחשבים.
הצלחה

הקרנת הבכורה של "הג'וב האיטלקי" הייתה בפסטיבל הסרטים טרייבקה ב-11 במאי 2003, וב-30 במאי הוא שוחרר לאקרנים בארצות הברית. במהלך השבוע הראשון להקרנתו הכניס הסרט 19,457,944 דולר, ובסך הכל הסתכמו הכנסותיו ב-176,070,171 דולר, מה שהופך אותו לסרט המכניס ביותר שהוציאה חברת פרמאונט בשנת 2003. הסרט יצא לאור ל-DVD באוקטובר 2003.
הסרט זכה לביקורות טובות ברובן. סטפני זצ'רק אמרה:
אהבתי את החידוש של העלילה ואת הסגנון והביצוע המעולה, במיוחד את השימוש במכוניות ה"מיני קופר"
סרט המשך

פיתוח סרט המשך ל"הג'וב האיטלקי", בשם "הג'וב הברזילאי", החל כבר בקיץ 2004. הבמאי ורוב השחקנים של "הג'וב האיטלקי" אמורים היו להשתתף בסרט ההמשך והצילומים החלו במרץ 2005, כשתאריך הפצתו הצפוי היה בסביבות דצמבר 2005. אך כתיבת התסריט התעכבה ויציאת הסרט נדחתה ל-2006 ואחר כך ל-2007 עד שבוטלה. גריי אמר כי "נהניתי לעבוד על 'הג'וב האיטלקי' וקיוויתי שיהיה עניין בסרט המשך. אך זה יהיה תלוי בתזמון".
הערות שוליים

1 2  הג'וב האיטלקי (2003) Box Office Mojo‏ 19 באפריל 2008
טורנדוט

"טוּרנדוֹט" היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין ג'אקומו פּוּצ'יני, האופרה מבוססת על מחזה מאת קרלוֹֹ גוֹֹצי, שכשלעצמו מבוסס על סיפור שאסף חכים ג'מאל א-דין נזאמי בפרס של המאה ה-12, ובעיבוד ללברית על ידי ג'וּסֶפֶּה אדאמי ורנאטו סימוני. (המחזה המקורי של גוֹֹצי תורגם על ידי נתן אלתרמן והוצג בתיאטרון הקאמרי ביוני 1967 בבימוי שמואל בוּנים ועם מוזיקה מקורית מאת סשה ארגוב).
העלילה מתרחשת בסין, שם מתגוררת טורנדוט - נסיכת הקרח, אשר כל המבקש להינשא לה חייב בפתרון שלוש חידות. כל אדם שנכשל במשימה ראשו נערף. הנסיך כלף, אשר התאהב בנסיכה, לוקח על עצמו את האתגר, ובסופו מצליח לענות על שלוש החידות. טורנדוט ההמומה מתנגדת לנישואיה עם כלף. הוא מצידו מציע לה דרך להתחמק מהבטחתה להינשא לו; כלף מסכים למותו, בתנאי שטורנדוט תגלה את שמו.
זוהי האופרה האחרונה שכתב ג'קומו פוצ'יני. עקב פטירתו של פוצ'יני לא נסתיימה כתיבתה, והיא הושלמה על ידי תלמידו פרנקו אלפאנו.
הנפשות הפועלות

| תפקיד | קול |
| --- | --- |
הנסיכה טורנדוט: סופרן
הקיסר אלטום - אביה של טורנדוט: טנור
טימור - מלכם המודח של הטטרים: בס
כלף - בנו של טימור: טנור
ליו - משרתת: סופרן
פינג - שר הממלכה: בריטון
פאנג - שר הארמון: טנור
פונג - שר הבית: טנור
מנדרין: בריטון
נסיך פרס: טנור
התליין: ללא מילים
תקציר העלילה > מערכה ראשונה

ברחבה שבחזית הארמון הקיסרי
מנדרין מכריז שלפי צו קיסרי תינשא הנסיכה טורנדוט למחזר בן דם כחול שיענה נכונה על שלוש חידות. נסיך פרס נכשל בניסיונו לענות על החידה, ועומד להיות מוצא להורג. בקהל שמתאסף לחזות בהוצאה להורג נמצא איש זקן (טימור) הנשען על מקל, שנדחף על ידי השומרים ונופל. שפחתו (ליו) קוראת לעזרה. גבר צעיר בקהל (כלף) ניגש אליו ומזהה בו את אביו האובד. כלף מזהיר את אביו לא לומר את שמו מפחד שאויביהם יתפסו אותם. טימור מספר לכלף שמכל המשרתים רק ליו נותרה לעזור לו. כאשר כלף שואל את ליו לסיבת הישארותה עם אביו הזקן, ליו, שאוהבת את כלף בסתר, עונה לו כי נשארה משום שלילה אחד בארמון, כלף חייך אליה.
הירח עולה ונסיך פרס מובל להוצאתו להורג. הקהל וכלף בתוכו מבכה את גורלו המר של הנסיך היפה וקורא לטורנדוט לחוס על חייו. טורנדוט מופיעה ובמחווה אילמת מורה על המשך ההוצאה להורג. כלף, שלא ראה את טורנדוט מעודו, נפעם מיופייה ומתאהב בה מיד. בעודו קורא את שמה, עורף התליין את ראשו של נסיך פרס.
כלף, נחוש בדעתו לשאת את טורנדוט לאישה, ממהר לכיוון הגונג, עליו יש להכות שלוש פעמים כדי לקבל את האתגר. שלושת שרי הממלכה (פינג, פאנג ופונג) מנסים למנוע זאת ממנו ומפצירים בו לחזור למקומו. גם טימור וליו מפצירים בו בסקסנט. כלף ממאן לשמוע, ניגש אל הגונג מכה בו שלוש פעמים וקורא בשם טורנדוט שלוש פעמים.
תקציר העלילה > מערכה שנייה

חצר הארמון - עלות השחר
פינג פונג ופנג מתכוננים לטקס החידות שיסתיים בחתונה או בלוויה. השרים מבכים את גורל המדינה ואת עשרות הנסיכים שמצאו את מותם בשנים האחרונות.
עם עלות השחר נכנס הקיסר על כיסא מלכותו ומפציר שלוש פעמים בכלף לסגת בו. כלף אינו נסוג ומבקש שלוש פעמים לקבל על עצמו את האתגר.
טורנדוט מופיעה ומסבירה שאחת מאמות-אמותיה נלקחה ונרצחה בידי זר, ולכן עתה היא נוקמת את נקמתה.
משחק החידות מתחיל. טורנדוט שואלת את השאלה הראשונה: "מה נולד כל לילה ומת בבוקר" - כלף עונה מיד: התקווה. חכמי הממלכה מאשרים את התשובה שלוש פעמים.
השאלה השנייה: "מה אדום וחם ואינו אש, אך לפעמים קופא?" - הנסיך חושב קצת ועונה: דם. החכמים מאשרים את התשובה.
השאלה השלישית: "מה קר כקרח אך גורם לאש לבעור?", הנסיך מתמהמה, טורנדוט בטוחה בניצחונה אך כלף עונה "טורנדוט". החכמים מאשרים את התשובה, ואווירת הלם שורה על הבמה. טורנדוט בוכה בעצב ומתחננת לאביה שלא יתן אותה לאישה שפחה. הקיסר מסביר שיש לקיים את הצו הקיסרי. כלף מציע לטורנדוט לענות על שאלה אחת ואז תוכל לעשות בו כרצונו.
שאלת כלף היא מה שמו.
תקציר העלילה > מערכה שלישית

גני הארמון - לילה
כלף, בטוח בניצחונו, שר את האריה המפורסמת "איש לא יירדם הלילה". כל תושבי בייג'ינג ערים. הנסיכה טורנדוט אסרה עליהם לישון וכולם מנסים למצוא את זהותו של נסיך המסתורין, אחרת יוצאו הם עצמם להורג.
פינג, פאנג ופונג מופיעים ומנסים לשדל את כלף לברוח. הם מוכנים לתת לו נשים ופילגשים רבות, אוצרות זהב ויהלומים. כלף מתמיד בסירובו. קבוצת חיילים גוררת לבמה את טימור וליו, תושבי העיר נושמים לרווחה, עתה יתגלה השם והם ינצלו מסכנה. טורנדוט מצווה עליהם לדבר, הם מסרבים וכלף מכחיש כל קשר אליהם. ליו מדברת ואומרת שהיא יודעת את זהותו אך מסרבת לגלותה, השרים מענים אותה וכשהיא מבינה שלא תוכל לעמוד בכך, היא חוטפת פגיון מאחד השומרים ומתאבדת.
(בשלב זה של חיבור האופרה נפטר פוצ'יני, והמשך האופרה חובר על ידי פרנקו אלפאנו).
כלף מנסה לשכנע את טורנדוט לאהוב אותו אך היא מתמידה בסירובה. כלף מנשק אותה וטורנדוט מתחממת. כלף, הבטוח בניצחונו מגלה לטורנדוט את שמו האמיתי עוד לפני עלות השחר ונותן לה לעשות בו כרצונו. שניהם צועדים אל עבר הקיסר וטורנדוט מצהירה כי היא יודעת את שמו האמיתי. שמו הוא "אהבה". הקהל מריע לזוג האוהבים.
העלאת האופרה

הצגת הבכורה של האופרה הייתה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו ב-25 באפריל 1926 בניצוחו של ארתורו טוסקניני. לאחר התאבדותה של ליו, הפסיק המנצח לנגן, פנה לקהל ואמר: "כאן נפטר פוצ'יני ולכן נפסיק את האופרה", ואכן המסך ירד על הבמה והצגת האופרה נפסקה. גם בהפקות מאוחרות יותר נהוג לסמן לקהל את המקום בו נפטר פוצ'יני (למשל, באופרה הישראלית הדבר צוין על ידי הורדת מסך שחור שקוף למחצה, ששארית האופרה בוצעה מאחוריו).
במשך שנים רבות אסרה ממשלת סין על הצגת האופרה בשטחה עקב כך שסין מוצגת בה באור שאינו בהכרח חיובי. האיסור הוסר רק בשנות ה-90 של המאה ה-20. ב-1998 בוצעה האופרה לראשונה בעיר האסורה בניצוחו של זובין מהטה.
הבמאית שינתה את סיום האופרה, מיד לאחר שטורנדוט אומרת את שמו "אהבה", היא לוקחת פגיון ומתאבדת על מנת לא להינשא לאיש. שינוי זה הוא כנראה בניגוד מוחלט גם לרצונו של פוצ'יני שמסקיצות שהשאיר על סיום האופרה ניכר תכנון לסוף טוב.
בסרט משימה בלתי אפשרית 5 מוצגים קטעים רבים מהאופרה, כפי שבוצעה בבית האופרה של וינה בניצוחו של פיליפ אוגן.
הפקות בישראל

האופרה הישראלית העלתה את טורנדוט בשנת 1962 עם סולנים זרים ועם יעקב רודן. 
האופרה הישראלית החדשה העלתה את האופרה לראשונה במאי 2000, בתיאטרון הרומי בקיסריה. הפקה נוספת הועלתה בעונת 2008/2007 במימויה של נוריה אספרט ובניצוחו של רני קלדרון. הסופרן הצרפתייה סילבי ואלר בתפקיד טורנדוט.
טענה להפרת זכויות יוצרים

המוזיקאיות, האחיות רובינסון, גולדינה ופרידה, לימים בובנאיות בעלות תיאטרון בובות לחוף תל אביב, טענו שהן חיברו את מנגינת האופרה ב-1896 ורשמו עליה בעלות, ואילו פוצ'יני רשם בעלות על אותן המנגינות ב-1926.
הערות שוליים

↑  סיפורן העצוב של האחיות רובינזון
↑  הטוענות לבעלות על האופרה "טוראנדוט" מקוות להתקדמות תביעתן עם בוא טוסקאניני לארץ, דבר, 16 בדצמבר 1936
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007587749605171  GND: 300122543  LCCN: n2001066409  MusicBrainz work: f617e5ae-572c-46a9-9902-1d53774c01aa  VIAF: 179002935   WorldCat (עם VIAF): 179002935 
אנה מיי וונג כנסיכה טורנדוט
קטע מהאריה In questa reggia
הכרזה להצגת הבכורה של האופרה
קונדואה

קונדואה (Kondoa) הוא אתר המשתרע על פני 2,336 קמ"ר בצפון מרכז טנזניה, בין הערים ארושה ודודומה. האתר כולל כ-200 עד 450 מערות, מסתורי סלע וצוקים, שבחלקם התגלו ציורי סלע שהמוקדמים שבהם מוערכים כבני למעלה מ-1,500 שנים. הציורים שנחקרו לראשונה בשנות ה-30 של המאה ה-20 בידי החוקר הבריטי לואיס ליקי, מתארים אנשים, בעלי חיים, סצנות ציד ודוגמאות גאומטריות. בשנת 2006 הכריז ארגון אונסק"ו על האתר כאתר מורשת עולמית.
היסטורית המחקר

קיומם של ציורי סלע באזור דווח לראשונה בשנת 1908 על ידי מיסיונרים, ופורסם לראשונה בשנת 1929. המקום נחקר לראשונה על ידי לואיס ליקי בשנות ה-30, אך סקר מקיף נערך בו רק בסוף שנות ה-40. מחקרים בקונדואה נמשכו גם בשנת 1964 ובסוף שנות ה-70, ולאחר מכן נחשפו שרידים מתקופת הברזל, ובהם תנורים, קדרות ועדויות להתכת מתכות. האתר זכה לפרסום בספר שיצא לאור בשנת 1983, והמחקרים האחרונים נערכו בו בשנים 1981-1979.
האתר

קונדואה שוכנת באזור ערבות המסאי והצוקים שבצידו המזרחי של השבר הסורי-אפריקני, והיא משתרעת על פני גבעות סלעיות. הציורים שוכנים על פסגות הגבעות, וייתכן שאתרים אלה שימשו כמקומות מסתור או פרישה בעת התקפות המסאי. חלק מהמערות שימשו עד לאחרונה כמקומות מסתור לבני אדם, אשר נטשו את המישורים בעת העונות הגשומות. חלק ניכר מהאתרים פונים לכיוון מזרח, וצופים אל השמש הזורחת. נכון לשנת 2006 תועדו 193 אתרים בהם התגלו ציורי סלע, ואלה ערוכים בשישה צברים. לחלק מהאתרים נודעת גם כיום משמעות מסורתית וטקסית בקרב האוכלוסייה המקומית, ונערכים בהם טקסי חניכה, רפואה, טקסים להורדת גשם ועוד. עם זאת, אין קשר הכרחי בין ציורי הסלע לאתרים אלה - בחלק מהאתרים הטקסיים אין ציורים כלל, וייתכן שציורים נוספו לאתרים דתיים קיימים.
האתר > ציורים אדומים מוקדמים

הציורים האדומים בקונדואה שוכנים בקצה ההתפשטות הצפוני של הציידים-לקטים באפריקה הדרומית. הם מתארים בני אדם שלהם דמויות מוארכות ובעלי חיים, חלקם בקווי מתאר בלבד ואחרים אגב צביעת הדמויות. קיימות גם דמויות בשני גוונים או יותר, אך אלה נדירות. חלק מהדמויות האנושיות עוטות מסיכה שייתכן ושימשה ציידים, ולעיתים קרובות בלווית חץ וקשת או בעלי חיים, במה שנראה כסצנות ציד. בעלי החיים הנפוצים ביותר בציורים הם אנטילופות אך גם פילים וג'ירפות מתועדים. בין הציורים דוגמאות גאומטריות של מעגלים הערוכים זה בתוך זה, עם קווים הקורנים מהם. הציורים צוירו זה על גבי זה ומייצגים תרבות מתמשכת שייתכן ונהגה משך אלפי שנים. ליקי תיארך את הציורים בשנת 1951 למועד מוקדם שלא זכה להסכמה בקרב חלק מעמיתיו, ונכון לשנת 2006, סוגיית תיארוך הממצאים נותרה פתוחה.
האתר > ציורים מאוחרים בשחור ובלבן

ציורים בשחור ובלבן מאוחרים לציורים האדומים והם מתארים קווים, מעגלים, ריבועים, נקודות וסימנים נוספים. הציורים מתארים גם חיות בית וסצנות ציד שוב אינן מופיעות בהם. ככלל, ציורים אלה פחות מתוחכמים מהציורים האדומים וחלקם צוירו על גבי האחרונים. ציורים אלה מיוחסים לרועים חקלאים שהגיעו לאזור לפני כ-1,500 שנים, וגרמו לעקירתם של חלק מהציידים-לקטים ששכנו בו, אך גם לגביהם קיימת חוסר ודאות באשר לתיארוכם, וייתכן ששני הסגנונות התקיימו זה לצד זה.
מיסטרס

מפה פיזית של דרום הפלופונסוס
מראה כללי של האתר
מיסטרס (יוונית Μυστράς, ובעבר Μυζηθράς) הוא אתר ארכאולוגי בלקוניה בדרום הפלופונסוס שביוון. מיסטרס העיר (ראו להלן) שוכנת על מורדותיה הצפוניים של שלוחה של הר טייגטוס (Ταΰγετος) בגובה הנע בין 330 ל-621 מטר מעל פני הים. היא נמצאת כשבעה ק"מ צפונית-מערבית לספרטה, והיא צופה אל עמק הנהר אֶוּרוֹטַס ואל הדרך היחידה החוצה את מסיב טייגטוס העבירה לחיל פרשים. האתר כמעט ואינו נגיש מכיוון דרום ומכיוון דרום-מערב, ושאר צדדיו סלעיים ותלולים ומספקים לו הגנה נוחה.
באתר שכנה עיר שהוקמה בתחילת המאה ה-13 על ידי אבירים צרפתיים שהשתתפו במסע הצלב הרביעי. עשר שנים בלבד לאחר הקמתה, נאלצו האבירים הצרפתים לוותר על שלטונם במיסטרס ולמוסרה לידי האימפריה הביזנטית, ומאוחר יותר היא הייתה לבירת דספוטט מוראה. העיר החזיקה בתואר זה עד לסופה של האימפריה הביזנטית. תקופת הזוהר של העיר החלה ב-1348, ובחלק מהזמן הייתה מיסטרס העיר השנייה בגודלה באימפריה, אחרי קונסטנטינופול. היא הייתה למרכז לימודי ותרבותי, ונודעה לה השפעה על הרנסאנס האיטלקי.
ב-31 במאי 1460 כבשו העות'מאנים את העיר, והיא שמרה על חשיבותה ושימשה כמקום משכנו של שליט הפלופונסוס מטעמם. ונציה שלטה במיסטרס בין 1687 ל-1715, ובעת מרד אורלוב היא נכבשה על ידי האימפריה הרוסית שבאה לעזרת היוונים המורדים. העות'מאנים שבו וכבשו את העיר, ואוכלוסייתה הצטמצמה, וב-1825 הרס אותה אבראהים פאשא כליל. העיר ננטשה ותושביה עברו להתגורר בספרטה המודרנית שנוסדה ב-1834. כיום העיר אינה מיושבת למעט מספר נזירות המתגוררות במנזר פנדנאסס, אך הרשות המקומית שבתחומה היא שוכנת קרויה על שמה (Δήμος Μυστρά). בשנת 1989 הכריז ארגון אונסק"ו על מיסטרס אתר מורשת עולמית.
אטימולוגיה

לפני הקמת העיר הפרנקית נודע המקום בשם "מיזיתראס" (Μυζηθράς), וכך נקראה העיר בימי הביניים. משם זה התפתח השם הנוכחי. מקורו של השם מיזית'ראס אינו ידוע בוודאות, וייתכן שבא מכך שבעליו של השטח היה יצרן גבינת צאן מקומית המכונה "מיזיתרה" (Μυζήθρα). לפי סברה אחרת קיבלה העיר את השם בשל כך שהצוק עליו היא שוכנת דומה לנתח גבינה מסוג זה, ואחרים טענו כי היה זה שמו של נציב מקומי. אפשרות רביעית היא שהשם הוא שיבוש של המילה הצרפתית העתיקה "מסטרס" (Maistresse), היינו, "גבירה", והוא ניתן לעיר בשל כך שהיא שולטת על המישור שלרגליה.
היסטוריה > לפני הקמת מיסטרס

במיסטרס התגלו כתובות ופיסות אבני שיש עתיקות, אך אין ראיה לכך שהמקום היה מיושב דרך קבע בעת העתיקה. בקתדרלה ניצב סרקופג רומי (ראו להלן) וסרקופג נוסף ניצב בה בעבר, אך אין ראיה לכך ששני הפריטים נמצאו במקום לפני ייסוד העיר בידי הפרנקים. צוק מיסטרס קשור לתולדותיה של ספרטה העתיקה, ושימש נקודת תצפית לעיר שלא הייתה מבוצרת ולא הייתה מוקפת בחומות. הפלופונסוס נכבש במאה ה-2 לפנה"ס בידי הרומאים, ומאוחר יותר פלשו אליו ויזיגותים וסלאבים. בראשית המאה ה-9 יושב האזור שוב על ידי יוונים וארמנים, אך שמה של מיסטרס לא נזכר לאורך מאות השנים האלה.
היסטוריה > הפרנקים

בשנת 1204 נכבשה קונסטנטינופול במהלך מסע הצלב הרביעי, והאימפריה הביזנטית התפרקה למספר מדינות. הפלופונסוס היה לנסיכות אכאיה (Principauté d'Achaïe), שנודעה גם בשם "נסיכות מוראה" (Principauté du Morée). הנסיכות הקדישה את השנים הראשונות לקיומה לחיזוק אחיזתה בחצי האי ולהרחבת שטחה. ב-1210 כבשה הנסיכות את העיר המבוצרת, ששכנה באתר ההיסטורי של ספרטה, במערכה בת חמישה ימים. ב-1249 הקים נסיך אכאיה גיום השני וילאהרדואין (Guillaume II de Villehardouin) מצודה במיסטרס, שנועדה להגן על דרום-מזרח הפלופונסוס. עשר שנים לאחר מכן, בסתיו 1259, הובסה הנסיכות על ידי הביזנטים, וגיום השני נשבה. תמורת שחרורו והמשך קיומה של הנסיכות, הוא הוכרח לוותר על שטחי דרום-מזרח הפלופונסוס ועל שלושה ממאחזיו החשובים, ובהם גם מיסטרס.
היסטוריה > תחילת השלטון הביזנטי

ב-1262 השתלטו הביזנטים על מיסטרס, אך הם התמקדו בעיקר במונמבסיה (Μονεμβασία) שהייתה עיר נמל חשובה, ובחרו בה כמקום מושבו של המושל הביזנטי. באותה תקופה שכנה במיסטרס רק המצודה בראש הצוק וכן מספר בתי מגורים במחצית שיפולי המדרון, שבהם התגוררו החיילים ובני משפחותיהם. בתקופה זו התיישבו במקום התושבים הראשונים, אשר הקימו את בתיהם בעיר התחתית, בקצהו הצפון-מזרחי של המדרון. בסוף המאה ה-13 הפכה מיסטרס מכפר לעיר והארכיבישוף המטרופוליטני קבע בה את מקום מושבו. בעיר הוקמה קתדרלה (מיטרופולי) ומספר כנסיות ומנזרים. המושל הביזנטי עקר גם הוא ממונמבסיה ועבר למיסטרס ב-1264, ולפי דעות אחרות רק ב-1289. בד בבד, עזב נסיך אכאיה את האזור, והשבטים הסלאבים שישבו בצפונו של מסיב טאיגאטוס נסוגו צפונה. ב-1295 הוקמה בעיר כנסיית תאודורוס הקדוש, הכנסייה הגדולה הראשונה במקום, ובשנים 1311–1312 נוסד בה מנזר ברונטוכיאון שהיה כפוף ישירות לקונסטנטינופול. בשנות ה-30 של המאה ה-14 החלו פוקדים את הפלופונסוס שודדי ים טורקים. בשנת 1332 הם בזזו את מונמבסיה, ובשנת 1334 הם פלשו למישור האורוטס ונעצרו לרגלי ביצורי מיסטרס. לבסוף נסוגו השודדים לאחר שהמושל המקומי העניק להם מתנות.
היסטוריה > דספוטט מוראה

ב-1348 שלח הקיסר הביזנטי יוחנן השישי קנטקוזנוס את בנו השני, מנואל קנטקוזנוס, לייצב את המצב הפוליטי בפלופונסוס. צעד זה היווה את תחילתה של דספוטט מוראה (Δεσποτάτο του Μορέως) או "דספוטט מיסטרס" (Δεσποτάτο του Μυστρά), ישות אוטונומית במסגרת האימפריה אשר התקיימה עד שנת 1460. בתקופתו של מנואל התפתחה העיר, הארמון הורחב ונוספו לו אגף חדש, שני מגדלים וקפלה. האזור ידע שקט ושגשוג, דבר שעמד בניגוד להידרדרותה של האימפריה הביזנטית. ב-1383 תפסה השושלת הפלאיאולוגנית את השלטון במוראה, דבר שהביא להתקרבות בינה לבין השלטון המרכזי ולעליית חשיבותה של העיר. הכוחות העות'מאנים שפלשו לפלופונסוס בשנים 1395–1396 לא הגיעו עד העיר, והיא ניצלה מגורלן של ערים אחרות בצפונו של חצי האי. בשנת 1400 רכשו ההוספיטלרים את העיר מידי הדספוטים, אך עם הגיעם אליה בחודש מאי באותה שנה, התקוממה האוכלוסייה המקומית. ארבע שנים לאחר מכן הושגה פשרה והאבירים עזבו את העיר. השנים שלאחר מכן היו שנים של שלום בפלופונסוס, והיחסים בין הדספוטים של מוראה לבין הסולטאן העות'מאני מהמט הראשון, וכן עם הכס הקדוש ועם ונציה היו טובים. בשנים אלה הייתה מיסטרס המרכז התרבותי של העולם הביזנטי, ומשכה אליה מדענים, אנשי דת ופילוסופים מהבירה קונסטנטינופול.
עם מותו של מהמט הראשון התחדשו הפשיטות העות'מאניות לפלופונסוס ב-1423, ומיסטרס הותקפה ונבזזה. כיבוש קונסטנטינופול ב-1453 וקיצה של האימפריה הביזנטית, לוו גם בהתקפה על הפלופונסוס ובהתקוממות התושבים האלבנים בחצי האי. כל אלה החלישו את מוראה, וב-31 במאי 1460 נכנעה העיר לסולטאן מהמט השני ללא קרב, לאחר שזה הגיע באופן אישי אל העיר.
היסטוריה > תקופת השלטון העות'מאני הראשונה

לאחר הכיבוש הטורקי איבדה מיסטרס את ייחודה התרבותי ואת מעמדה, אף ששימשה כבירת הפלופונסוס העות'מאני וכמקום מושבו של המושל עד 1540, ושוב מ-1574. המושל התגורר בארמון הדספוטים, והאליטה העות'מאנית התיישבה בעיר העילית במיסטרס. כנסיית סופיה הקדושה הפכה למסגד וייתכן ששכנו בעיר מסגדים נוספים. האצולה המקומית הוגלתה והאוכלוסייה היוונית המשיכה והתגוררה בעיר התחתית. השלטון העות'מאני גילה סובלנות כלפי התושבים – אדמות העמק לא נמסרו לחיילים טורקים משוחררים כפי שנעשה במקומות אחרים, אלא נותרו ברשות החקלאים המקומיים, ונטל המסים היה קל מאשר בתקופת מוראה. מאידך, כל משפחה נוצרית חויבה למסור את בנה החמישי לידי השלטונות, אשר דאגו להתאסלמותו ולגיוסו לחיל היניצ'רים הטורקי. בתקופה זו התפתחה גם קהילה יהודית בסביבותיה של מיסטרס, וחבריה עסקו בעיקר במסחר. תקופת השלטון העות'מאני התאפיינה בשקט ובשלום, למעט מצור שהטיל על העיר נסיך רימיני, סיגיסמונדו פנדולפו מלטסטה (Sigismondo Pandolfo Malatesta), בשנת 1464. הוא הצליח לכבוש את מיסטרס אך לא את המצודה, ונאלץ לסגת לאחר שהעלה את העיר באש.
היסטוריה > התקופה הוונציאנית

במחצית השנייה של המאה ה-17 שרר מאבק כמעט מתמיד בין ונציה לבין האימפריה העות'מאנית. משנת 1685 החלו הוונציאנים להשתלט על ערי החוף בפלופונסוס, ובהמשך אף התקדמו לפנים הארץ. מיסטרס נכבשה על ידי ונציה בקיץ 1687 לאחר מצור ששמו עליה כ-6,000 חיילים. בתחילת 1688 אסר השלטון החדש כ-2,000 מהתושבים הבוגרים והפך אותם לעבדים כעונש על התנגדותה של העיר בזמן הכיבוש. כמו כן הכתה מגפת דבר קשה בכל הפלופונסוס, וכל תושבי מיסטרס, החולים והבריאים, הושמו בבידוד בין חומות העיר. הוונציאנים שלטו על התושבים ישירות, לא אפשרו להם כל אוטונומיה, הטילו עליהם מיסים כבדים, וענפי תעשייה שהתחרו בתעשייה הוונציאנית דוכאו באמצעות מיסוי כבד. מדיניות זו פגעה קשות במיסטרס שבאופן מסורתי שגשגה בה תעשיית המשי, וייצורו הפך לבלתי כדאי. מאידך, פיתח השלטון את החקלאות ואת ענפי התעשייה האחרים, והעיר שמרה על חשיבותה. בסוף המאה ה-17 הוערכה אוכלוסיית מיסטרס בכ-40,000 תושבים, מהם כ-400 יהודים. ב-1715 שלחו העות'מאנים אל הפלופונסוס צבא בן 100,000 חיילים שעשה את דרכו בדרך היבשה, ובמקביל חצה צי עות'מאני את הים האגאי, והעות'מאנים כבשו את הפלופונסוס מחדש והדפו ממנו את הוונציאנים.
היסטוריה > תקופת השלטון העות'מאני השנייה

מיסטרס הייתה שוב לבירה אזורית באימפריה העות'מאנית, אך השלטון המקומי היה מושחת ובלתי יעיל כמו קודם לכן.
לאחר פרוץ מלחמת רוסיה-טורקיה ב-1768, מרדו תושבי הפלופונסוס בעות'מאנים, במערכה שנודעה לימים כמרד אורלוב. המרד פרץ ב-1770 ביוזמת אלכסיי אורלוב, קצין בצי הרוסי הקיסרי, אשר הגיע לחופי יוון מהים הבלטי דרך מצר גיברלטר. הצבא הרוסי מלווה בתושבים מקומיים הטיל מצור על חיל המצב הטורקי במיסטרס, ולאחר מספר ימי התנגדות נכנעו הטורקים, והצרים טבחו בהם למרות ניסיונו של הארכיבישוף המקומי למנוע את ההרג. לאחר שהרוסים עזבו את העיר, היא נותרה ללא הגנה וצבא של אלבנים מוסלמים כבש אותה, ובזז והרס את בתיה. בתום עשר שנים סוערות הצטמצמה אוכלוסיית העיר לפחות מ-8,000 איש. לקראת סוף המאה ה-17 התאוששה העיר מעט, ואוכלוסייתה מנתה כ-15,000 עד 18,000 תושבים, כשמינית מהם יהודים, ואף ייצור המשי התאושש.
כשפרצה מלחמת העצמאות של יוון ב-1821, התקוממו גם תושבי מיסטרס, אם כי האוכלוסייה הטורקית לא הותקפה וניתנה לה האפשרות לעזוב את העיר. כאשר נראה היה כי המרד היווני מצליח, פנה הסולטאן מהמוט השני לעזרתו של אבראהים פאשא, אשר פלש לפלופונסוס והרס את כל שנקרה בדרכו. איברהים החריב את מיסטרס לחלוטין ב-14 בספטמבר 1825 וטבח בתושביה. העיר נותרה בהריסותיה ובמקום לשקמה הורה אותון, מלך יוון על הקמתה מחדש של ספרטה ב-1834. תושביה האחרונים של מיסטרס עזבוה ועברו להתגורר בעיר החדשה. כיום נמצא במקום כפר קטן בשם מיסטרס החדשה (Νέα Μυστρά) השוכן סמוך לצידו הדרום-מזרחי של הצוק, ובו התגוררו 485 תושבים בשנת 2001, וברשות המקומית (Δήμος Μυστρά) חיו 4,608 תושבים.
אתרי העיר

מיסטרס מחולקת לעיר תחתית ולעיר עילית, ולעיתים מבחינים גם בחלק אמצעי בין שתי אלה. בפסגת הצוק שוכנת המצודה. העיר התחתית והעיר העילית הוקפו בחומות נפרדות וביניהן מקשר שער מונמבסיה (Μονεμβασία – "כניסה בודדת"; מפה – 1). לרבעים הוליכו שערים שונים – הכניסה הראשית אל העיר התחתית (מפה – 6); ושער נאפפליו (Πύλη του Ναυπλίου – מפה – 9) אל העיר העילית. שער הכניסה למצודה (πύλη του κάστρου – מפה – 10) נפער בחומה מאוחר יותר.
אתרי העיר > הקתדרלה

הקתדרלה (מיטרופולי – Μητρόπολη; מפה – 2) או כנסיית דמטריוס הקדוש (Άγιος Δημήτριος) שוכנת בעיר התחתית סמול לכניסה הראשית (מפה – 1). למבנה שני שערים – הכניסה הראשית נמצאת בצידו הדרום-מערבי, והאחרת, עתיקה יותר, מובילה לאולם הנשים. המבנה נוסד ב-1270 והנרתקס נוסף לו בשנת 1291. מועד זה נחשב בטעות למועד ייסודה של הכנסייה כולה.
המבנה מערב תוכנית של בזיליקה בקומת הבסיס עם זו של צלב עטור כיפות מעליה, וסגנון זה מוכר רק במיסטרס (בקתדרלה, באודיגיטרייה ובכנסיית מנזר פנדנאסס – ראו להלן). התוכנית הבסיסית של הבזיליקה כוללת שלוש ספינות הנבדלות זו מזו על ידי שתי שורות של שלושה עמודים כל אחת, והספינה המרכזית גבוהה ביחס לשתי הצדדיות. במאה ה-15 הוגבה המבנה ונוספה לו קומה נוספת בצורת צלב הנושאת את חמש הכיפות. קו החיבור בין שתי קומות המבנה מודגש בשל אפריז לאורך הקירות הפנימיים, ובשל כך שראשיהם של חלק מהדמויות המצוירות על הקירות נחתכו.
הפרסקאות צוירו על קירות המבנה בעשורים האחרונים של המאה ה-13 ובמחצית הראשונה של המאה ה-14, ככל הנראה ללא תוכנית ארגונית מוקדמת. קירות האגף הצפוני מתארים את חייו ואת מותו בשל אמונתו של דמטריוס הקדוש שלו מוקדשת הכנסייה. באפסיס הדרומי ציור של כיסא ריק ומעליו צלב, וזה מסמל את ההמתנה לביאה השנייה, ובנרתקס ציור של יום הדין. ב-1754 נוספה למבנה חצר בצידו הצפוני ובה ניצבת מזרקה המעוטרת בסמל העיט הביזנטי. סרקופג רומי הניצב בחצר מקושט בתבליט של משתה לכבוד האל בכחוס ובספינקסים מכונפים.