stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פארק הזהב
החי בפארק הזהב > מאכלסי מים

בפארק הזהב מגוון של מיקרו בתי-גידול מימיים ומגוון זה בא לידי ביטוי בעושר מינים גבוה על פני שטח קטן יחסית. במהלך סקר בפארק הזהב שנמשך יומיים (21/03/2010, 23/03/2010) אותרו 27 מינים של חסרי ובעלי חוליות מאכלסי מים, כמחצית מהם ממחלקת החרקים והשאר תולעים, סרטנים, חלזונות, דו-חיים ודגים.
ממחלקת החרקים שפיריות, בריומאים, ושפריריות (שפרירית זוהרת, שפרירית שטוחת רגל, שפרירית הדורה, שפרירית השלפוחיות), פשפשאים (רץ הנחלים, מודד ושטגב), ארבע משפחות מסדרת הזבובאים (ישחור, יתוש, זבוב וימשוש), משפחה אחת מסדרת החיפושיות, ונציג אחד מסדרת הארינמלאים.
אותרו שלושה מיני חלזונות (שחריר, מגדלון, סהרונית הירדן) ומינים משתי מערכות תולעים (תולעת דל זיפית ועלוקות). ארבעה מינים של סרטנים (סרטן הנחלים, סרטן שווה רגל, צידפוניות, שטצד),
כמו כן אותרו שני מיני דו-חיים - צפרדע נחלים, וקרפדה ירוקה, ושני מיני דגים - בינית גדולת קשקשים ועגלסת הירדן (מין זה נמצא במעיין שושן).
החי בפארק הזהב > זוחלים ודו-חיים

במסגרת סקר זוחלים ודו-חיים שנערך בפארק הזהב בקריית שמונה באפריל ודצמבר 2010 נצפו ארבעה מינים ממשפחת הלטאות: חרדון מצוי צפוני, זיקית ים תיכונית, חומט גמדי, וחומט פסים. שני מיני נחשים ממשפחת הנחשים: נחשיל מצוי וצפע מצוי. ועד שני מינים נדירים: קרפדה ירוקה (בסכנת הכחדה) וצב יבשה מצוי (עתידו בסכנה). בסקר מאכלסי מיים נמצא צפרדע הנחלים.
הנופים ובתי הגידול בפארק הזהב הם מגוונים ביותר וכוללים רמות שונות של ממשק או התערבות, החל מטבעי ללא כל התערבות ועד גינון מטופל ומושקה. על פניו, האזורים הפתוחים יותר מבחינת חברות הצומח נראים מתאימים למגוון רחב יותר של מיני זוחלים בהשוואה לאזורים בהם עצים (טבעי או נטוע). ככל שהצומח נמוך יותר ומעוצה פחות, נמצא מגוון עשיר יותר של מיני זוחלים. בסך הכול נמצאנו בשבעת בתי גידול שבפרק  רק שמונה מינים מתוך 36 הצפויים באזור. לא אותרו למשל לטאה זריזה, קמטן החורש (לטאה דמוית נחש) והנחשים שלוון טלוא-ראש וזעמן זיתני.
החי בפארק הזהב > יונקים קרקעיים

בפארק נמצאו עדויות לשועל מצוי, דורבן וחתול. מספר המינים בפארק הזהב הוא קטן ומתאים לפארק עירוני. לדעת מומחים אין לעודד פעילות של יונקים קרקעיים כדוגמת שועל ותן שיכולים לסכן בני אדם במחלת הכלבת. אם ואכן יימצא בעלי חיים שיגיע לביקור מזדמן (כדוגמת לוטרה ונמייה), כי אז אפשר בהחלט ליהנות מנוכחותם הזמנית, אך זהו איננו הכלל, ומינים אלו לא יהיו מסוגלים להתקיים במקום לאורך זמן.
הצומח

בשטח הפארק נמנים כ-40 מיני עצים. רובם הגדול עצים נטועים, וכ-180 צמחי בר ברובם צמחים עשבוניים. רוב הצמחים הגדלים בפארק הם מינים נפוצים בעמק החולה. מבין הצמחים יש מספר מינים נדירים. החשוב מכולם הוא חַלְבִּיב יְוָנִי ממשפחת ההרדופיים - זהו צמח נחלים מטפס, הגדל בפארק ליד טחנת הקמח הישנה. הצמח בעל עלים רחבים, פרחים סגולים מורכבים במבנים ופירות מוארכים דמויי קרניים. החלביב היווני, תפוצתו אירופית, נדיר מאוד בארץ וגדל רק במקורות הירדן: נחלי דן, חרמון (בניאס), ושניר (חצבני) במספר מועט של פרטים בכל מקום. מינים אחרים שהם נדירים למדי בארץ ומצויים בצפון עמק החולה: ורד צידוני, פעמונית משוננת, בוצין הגליל.
בשטח הפארק מגיעים עצי המילה לממדים גדולים מאד, ויחד עמם: עצי ערבה ועצי צפצפה יוצרים אזור של יער גדות מרהיב. ליד המים גדלים מיני גומא, ומיני ארכובית של מעונות לחים, חלקים נרחבים של הפארק מכוסים בסבכי קנים: קנה מצוי ועבקנה שכיח.
הצומח > עצים בחלק הצפוני והמגונן של הפארק

אדר סורי, אולמוס קטן עלים, אזדרכת מצויה, אקליפטוס המקור, בוהיניה מגוונת, ברוש מצוי, דולב מזרחי, טקסודיון דו-טורי (תריסר פרטים), כליל החורש (ורוד), מילה ירוקת עד, מילה סורית, מקלורה זהובה, סיסם הודי, ער אציל, ערבה מחודדת (צמח מוגן בישראל), פיקוס השדרות, פלפלון דמוי-אלה, פנסית דו-נוצתית, צחר כחלחל, (הוא נחשב עץ פולש. שני פריטים בוגרים ושניים צעירים ושתילים מצויים מאחורי בית כנסת בן ציון), צפצפה מכסיפה, רימון מצוי, תות לבן, תמר מצוי, תמר קנרי.
הצומח > שיחים ובני שיחים בחלק הצפוני והמגונן של הפארק

אירוס אלג'ירי, אשחר רחב-עלים, אלת המסטיק, בוגנווילאה חלקה, בּוֹגֶנְוִילֵיאָה נאה, גומא תרבותי, דודוניאה דביקה, הרדוף הנחלים, לגסטרומיה הודית, לנטנה עדינה (לילכית), מורן החורש, מורן קרח (נטוי), סהרון קשה-עלים, עצבונית גדולת-עלים, קורטדריה מכסיפה, רוזמרין רפואי, רוסליה שבטבטית, שיח-אברהם משולש "ארגמני".
הצומח > עצים ושיחים הגדלים בחלק הפראי בפארק

עצים: פקאן, אורן ירושלים, אזדרכת מצויה, אקליפטוס המקור, אקליפטוס אלבנס, אלון מצוי, זית אירופי, חרוב מצוי, פיקוס התאנה, קזוארינה מצויה, קיקיון מצוי, רימון מצוי, שיטה כחלחלה, שקד מצוי, תות לבן, תות אדום, תפוז חושחש.
עצים הקשורים למים: גפן היין (מטפס), דולב מזרחי, מילה סורית, ערבה מחודדת, צפצפה מכסיפה.
שיחים: (צמח מעוצה שענפיו מעוצים עד גובה שני מטרים): אחירותם החורש, אשחר רחב-עלים.
הצומח > צמחי בר בחלק הפראי בפארק

צמחי בר שאינם שכיחים: ארבע-כנפות מצויות, בוצין הגליל (נדיר ואנדמי), ברומית זנב שועל, גרניון גזור, דבורנית דינסמור, דבקנית הפרקים, דבקת האפונים, דורת ארם-צובא, דל-קרניים כרמלי, הדס מצוי, זנב-עקרב שיכני, זקן-סב מצוי, חבלבל רפואי, חבלבלן המשוכות, חמציץ נטוי.
כותלית יהודה, כרבולת התרנגול, כרבולת מצויה, כשות ב.מ. (=בלתי מזוהה), כתרון גלוני, לוף ארץ-ישראלי (אנדמי), לוף ירוק, לחך איזמלני, מעוג אפיל, מרור מכחיל, נשרן מכחיל, סגינה זעירה, סולנום זיתני, עפעפית שרועה (קיקסיה, נדיר), פיגמית מצויה, פעמונית משוננת (נדיר), צורית ספרדית.
קיסוס החורש (נדיר), קיקיון מצוי, שברק מלבין, שברק משובל, שברק משונץ, תולענית דוקרנית, תלתן הקצף, תלתן קיפודני.
צמחים הקשורים למים: אחילוטוס זקוף, בת-ארכובית משונשנת (נדיר), גומא חום, גומא צפוף, גומא תרבותי, גרגר הנחלים, דשא קוקיה (תרבותי), ורד צידוני (נדיר), וירוניקת המים, חבלבלן המשוכות, חלביב יווני (נדיר מאוד), חנק מחודד, טיון דביק, כף-זאב אירופית, כרפס הביצות, לחך גדול, ליפיה זוחלת (אולי פליט תרבות), לפופית מאוצבעת (תרבותי), מליסה רפאית, נענע המים, נענה משובלת, סיסנית הגינות, סמר מצוי, עבדקן מצוי, עב-קנה שכיח, ערברבה שעירה, פטל קדוש, פספלון מורחב (תרבותי), קנה מצוי, קנה סוכר מצרי, שוש קוצני, שנית גדולה, שנית מתפתלת, שערות שולמית מצויות, שרעול ארץ-ישראל (לשעבר שרעול שעיר 'זן חולה'), תלתן זוחל.
פטריות

בפארק הזהב, במיוחד בחלק הפראי, עושר של מיני פטריות. בסקר שבוצע נמצאו חלק מן הפטריות, ואלו הן: אוזנית הצדף, בהוקית, דיואית, דרדסית רכה, מדפית, נרתיקנית המשי, קרישית זהובה ושברירית צעיפית.
פטריות > גלריית פטריות

אוזנית הצדף
בהוקית בנחל הטחנות
בהוקית בחלק המגונן של פארק הזהב
שברירית צעיפית
מבט על - שברירית צעיפית
שברירית צעיפית באפלה
נרתיקנית המשי
מדפית
דרדסית רכה
דיואית
קרישית זהובה
גלריית תמונות

עלייה ממעמקי הג'ונגל
שרידי טחנת הקמח
גשר על אפיק הנחל, המשמש לכניסה לפארק מהרחוב
אזור פיקניק במרכז הפארק
זרימת הנחל ליד הגשרים צמוד לרחוב הירדן ובקרבה לביכ"נ "בן ציון"
המוזיאון (מבנה המסגד)
מעיין שושן - אחת הנביעות של נחל הטחנות
נחל הטחנות ליד מעיין שושן
טקסודיון דו-טורי בשלכת
טקסודיון דו-טורי על רקע גן משחקים
הצמחייה בנחל שושן קריית שמונה
עץ תות על שפת נחל עין זהב
עץ תות לבן בכניסה הראשונה לג'ונגל
עץ תות לבן בכניסה השנייה לג'ונגל
חניתה

| --- | --- |

מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: מטה אשר
גובה ממוצע: ‎342 מטר
תאריך ייסוד: 1938
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 815 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 799 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הגליל המערבי מוגדלת) חֲנִיתָה(למפת הגליל המערבי רגילה) חֲנִיתָה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חֲנִיתָה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חֲנִיתָה33°05′17″N 35°10′28″E﻿ / ﻿33.0881079917711°N 35.1744512175894°E﻿ / 33.0881079917711; 35.1744512175894  heמפת היישובים של מועצה אזורית מטה אשר באדום - חניתה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10
https://www.hanita.co.il
חֲנִיתָה הוא קיבוץ בגליל המערבי, על גבול לבנון, מצפון-מזרח לשלומי. זהו אחד מיישובי חומה ומגדל.
היסטוריה

השם חניתה משמר שם יישוב עברי קדום בנחלת שבט אשר, שנשתמר בשם הערבי חִ'רבת חאנותא. חניתא (או חנותה) הייתה יישוב עברי מוכר בתקופת התלמוד (שרידי יישוב קיימים במקום גם מתקופות קדומות יותר). היישוב העברי נזכר בתקופת התלמוד בתוספתא, בתלמוד הירושלמי, במסכת שביעית (ד, ט; "ברייתא דתחומין") ובפסיפס כתובת רחוב, כעיירה יהודית בתחום צור המחויבת בקיום המצוות התלויות בארץ. לאמיתו של דבר נזכרים במקורות אלו שתי עיירות סמוכות בשם זה: חניתא עיליתא וחניתא ארעיתא – היינו העליונה והתחתונה או העילית והתחתית. יישוב הקבע בימינו נמצא במקומה של חניתה עילית. אפשר שהשם מרמז על היותן מקום חניה באזור הסְפר שבין הגליל ללבנון ולסוריה, שכן היישוב שלט על המעבר מרכס סולם צור לעמק הפורה שמתחתיו.
היסטוריה > ממצאים ארכאולוגיים

בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום עם העלייה לקרקע בשנת 1938 נמצאו:
ממצאים מהתקופה הכלכוליתית (4000 לפנה"ס)
מערות מהתקופה הכנענית התיכונה
כתובות פיניקיות
ממצאים מהתקופות ההלניסטית והפרסית
חורבות כנסייה עתיקה מהתקופה הביזנטית, כולל רצפת פסיפס ששוחזרה
מערות קבורה מאוירות, שרידי בניינים, בארות ומטבעות
חלק ניכר מממצאים אלו מוצג כיום במוזיאון שבקיבוץ.
היסטוריה > רכישת הקרקע

בשנות המרד הערבי הגדול ובהתאם לספר הלבן ממשלת המנדט הבריטי אסרה על רכישת קרקע על ידי יהודים באזורים מסוימים, בהם האזור שבו ממוקם כיום קיבוץ חניתה. יוסף סיניגליה, איש הקרן קיימת לישראל, יחד עם חברו אליעזר וינשל, יזמו את קניית האדמות בגליל הצפוני עבור הקמת יישוב עברי. בעל האדמות, ג'מיל אבו אביאד, עורך דין, חבר מועצת העיר חיפה וסרסור קרקעות סבר כי סיניגליה, בעל חזות איטלקית טיפוסית, הוא נציג הכנסייה, המבקשת לרכוש קרקעות על מנת להקים עליהן מנזר. באמצעות מתווך ערבי מלבנון, הקרקעות הועברו ונרשמו בסופו של דבר על שם קק"ל במשרדי הטאבו בעכו.
וכך מספר יוסף סיניגליה:
בדצמבר 1937 פנו אלי אברהם וינשל ואחיו אליעזר וביקשו שאסייע להם ברכישת שטח של למעלה מ-4,000 דונם המשתרע לאורך גבול לבנון. לאחר התייעצות עם יוסף וייץ וד"ר גרנות התברר שקק"ל מעוניינת בתוכנית אבל אין לה הכסף הדרוש לקניה וגם אין הביטחון בכך שהסוכנות תהיה מוכנה ליטול לידיה את ההוצאות הכרוכות בעליה על הקרקע. הבינונו כי אם לא ניצור מצב שיאלץ קבלת החלטה לא נגיע לגבול הצפון מערבי. הדרכון האיטלקי שהיה בידי באותם הימים איפשר לי להופיע כקונה לא יהודי, ואמנם לאחר גמר פעולת הרכישה התנקמו הכנופיות הערביות במורה הדרך שלי, שהיה ערבי ממוצא לבנוני והרגו אותו.
באתר חניתה תחתית יש לוח הנצחה לזכרו של יוסף סיניגליה.
היסטוריה > העלייה לקרקע

המרד הערבי הגדול שפרץ בשנת 1936 סיכן את היישובים החדשים והבלתי מוגנים. לכן הוחלט להקים מודל חדש להתיישבות: מודל "חומה ומגדל" הקמת יישוב מוגן המוקף חומה ובו מגדל שמירה, ביום עבודה אחד. רכישת אדמות חניתה – 5,000 דונם של אדמת טרשים הררית, עוררה מחלוקת בקרב ההנהגה הציונית (נטען כי "יהודים אינם יכולים לחיות מההר" וכן הובע חשש, כי בהיות היישוב התנחלות יהודית מבודדת בלב אזור ערבי, ייפול השטח במדינה הערבית, אם תקום), אולם בסופו של דבר החליט דוד בן-גוריון בתחילת שנת 1938 לאשר את הרכישה. בתחילת פברואר 1938 רכשה קק"ל 14,000 דונם בסביבות חניתה. קבוצת המתנדבים שתכננה להתיישב בחניתה הציעה תוכנית: להקים מחנה במרחק קילומטר מהכביש, ולאחסן בו מזון, מים, תחמושת, ביגוד וכלי עבודה, כהכנה לעלייה לנקודת ההתיישבות הנמצאת בלב אזור של יישובים ערבים.
בבוקר 21 במרץ 1938 הגיעו 400 איש, וביניהם 100 אנשי פלוגות השדה בפיקודו של יצחק שדה. יוסף פיין מדגניה ודוידקה נמרי מאשדות יעקב ניהלו את מבצע העלייה על הקרקע, שבו השתתפו כ־50 משאיות אל האתר מזרחית לכפר הערבי אל-באסה. הם פצחו בפריצת דרך למחנה וסחבו על גבם ועל חמורים וגמלים ל"חניתה תחתית" את כל הציוד הדרוש. לעת ערב עזבו רוב האנשים את המחנה, ורק קבוצת כיבוש בת כ־100 איש בפיקודו של צבי בן יעקב נשארה. העלייה לחניתה הייתה מגדולי מבצעי ההתיישבות של חומה ומגדל, להתיישבות באזור חדש, הררי, עוין וקשה להגנה. העלייה לקרקע זכתה לסיקור עיתונאי נרחב בעיתוני התקופה. מפורסמת התמונה, שצולמה במהלכה, שבה נראה יצחק שדה, חובק משני צדדיו את יגאל אלון ומשה דיין, על גבה כתב חיים ויצמן את המילים הנבואיות "המטה הכללי" (בצרפתית).
בו בלילה הותקפו המתיישבים על ידי ערביי האזור ושניים מהם, יהודה ברנר ויעקב ברגר נהרגו. אחר כך, המשיכו ועבדו, ובתוך חמישה ימים פרצו דרך אל חניתה תחתית. בסך הכול נפלו עשרה אנשים על הגנת המחנה. העבודות נמשכו עד שבתאריך 8 באפריל נפרצה הדרך לבית האבן – משכנה של משפחת אריסים ערבית – במקום שכונה "חניתה עילית", אז עברה הקבוצה לשם והשאירה את חניתה תחתית להיות מחנה אימונים לקורס מ"כים עבור ההגנה.
כיום נמצא באזור חניתה תחתית חניון גדול של הקרן הקיימת ובו שחזור של חומה ומגדל וסלע הנצחה לעשרת הנופלים בחניתה תחתית.
היסטוריה > השנים הראשונות

לאחר שישה חודשים במקום הוחלפו פורצי הדרך בקבוצת "שימרון", שתפקידה היה ליצור תשתית ליישוב חקלאי, ומאוחר יותר הצטרפה אליה קבוצת "שגב". כלכלת היישוב התבססה על גידול מטעים וגידולי ירקות, אך בהצלחה מועטה עקב הפיצול הרב של החלקות והמחסור במי השקיה. כמו כן היו ביישוב דיר עיזים, רפת ולול. כדי להרחיב את מקורות ההכנסה ייסדו בקיבוץ יוזמות שונות, שמהן הצליחו שתיים: בית מרגוע ומפעל לייצור כלים לחיתוך מתכת.
היסטוריה > היישוב במלחמת העצמאות

בתחילת מלחמת העצמאות נותקו שבעת יישובי הגליל המערבי מהשטח שנועד להיות מדינת ישראל ונמצאו בשטח שיועד למדינה ערבית. ילדי היישוב פונו לחיפה. ביום הכרזת המדינה פרצו הכוחות הלוחמים את המצור והגליל המערבי אוחד עם שאר המדינה (מבצע בן עמי).
היסטוריה > מלחמת חרבות ברזל

יומיים לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל, פונה הקיבוץ ורוב חבריו עברו לקיבוץ עין חרוד. באפריל נפל בקיבוץ כטב"ם שפצע באורח קשה חייל מילואים, חבר כיתת הכוננות בקיבוץ. בעקבות המלחמה, הועבר מפעל "עדשות חניתה" לכרמיאל.
כלכלה

חברי הקיבוץ מתפרנסים מחקלאות ותעשייה. לקיבוץ מטעי בננות, אבוקדו, גידולי שדה וגם רפת משותפת עם קיבוץ סער. כמו כן יש בקיבוץ שני מפעלים:
"אייברי דניסון חניתה" (בעבר "קוטלב חניתה)" מייצר ציפוים מתכתיים על יריעות פלסטיק לתעשיות שונות. במפעל למעלה מ-220 עובדים, שעשירית מהם הם חברי הקיבוץ. בשנת 2016 נמכר המפעל לחברת אייברי דניסון (אנ') האמריקאית תמורת 75 מיליון דולר.
"עדשות חניתה" מייצר עדשות מגע ועדשות להשתלה. רוב הייצור מיועד לייצוא. המפעל הוקם סביב שנת 1982. בשנת 2024 העסיק המפעל 150 עובדים.
מוזיאון חניתה

מוזיאון חניתה נמצא בבית האבן שהיה בחניתה העילית ביום העלייה לשם. שמו הרשמי של המוזיאון הוא "מוזיאון לחומה ומגדל להנצחת הנוטר והשוטר העברי מתקופת המנדט הבריטי". במוזיאון תצוגה של אביזרים ומסמכים מתקופת חומה ומגדל, הנוטרות העברית ותצוגה של ממצאים ארכאולוגיים שנתגלו במקום, בעיקר רצפות פסיפס. בעיקר מפורסם "הפסיפס הגאומטרי" שהוא ייחודי בארץ. במקום מוקרן סרט על העלייה לחניתה.
לקריאה נוספת

משה ברסלבסקי, חניתה, תל אביב: הוצאת המרכז לנוער של הסתדרות העובדים, תרצ"ט 1939.
איתמר בן ברק (עורך), חניתה - ספר היובל, חיפה 1988.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת דמאי,  פרק ב', הלכה א': "אילו עיירות אסורות בתחום צור שצת ובצת ופי מצובה עלייתה וחנותה תחתייה/ארעייתה ובית כריא וראש מנא ואמון ומזי".
↑  מקום בלב (משמעויות שמות ישובים בקווי העימות), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  ארכיון ציוני מרכזי 5 (2) KKL, תיק חניתה
↑  קיבוץ חניתה - חניתה - קהילנט, באתר www.hanita.co.il
↑  שלום רייכמן, הנסיונות להקמת מסגרות חבליות לקידום ההתישבות היהודית בשלהי המנדט, אפיקים בגיאוגרפיה 23/24, 1988, עמ' 29–33‏, JSTOR 23698510
↑   עופר אדרת, ילדי חניתה פונו מהקיבוץ במלחמת העצמאות לחיפה, באתר הארץ, 28 באפריל 2023
↑  שירי לב-ארי, דז'ה וו: "עכשיו אנחנו, ילדי חניתה, שוב על רפסודה", באתר כלכליסט, 6 בנובמבר 2023
↑  צה"ל: חבר כיתת כוננות בקיבוץ חניתה נפצע קשה מהתפוצצות כטב"ם נפץ, באתר ynet, 13 באפריל 2024
1 2  עידן אבני, סוף עצוב: אחרי 42 שנים בקיבוץ חניתה - המפעל שמעסיק 150 עובדים עובר בגלל המלחמה, באתר ישראל היום, ‏17 באפריל 2024
↑  האתר של Avery Dennison | Hanita
↑   גיא ארז, אקזיט בגבול לבנון: קיבוץ חניתה מוכר את מפעל קוטלב ב-75 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 13 בדצמבר 2016
↑  האתר של Hanita Lenses
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538144105171  LCCN: nr91003837  VIAF: 137641623   WorldCat (עם VIAF): 137641623 
כתובת רחוב מתקופת התלמוד, שבה נזכרת חניתה כעיירה יהודית בתחום צור
כיכר חומה ומגדל בכניסה לחניתה
חניתה, יישוב חומה ומגדל, 1938
העלייה לקרקע של קיבוץ חניתה, 21 במרץ 1938
מוזיאון "חומה ומגדל"
אוסף כלי נשק במוזיאון, 2007
לוחית הנצחה ליוסף סיניגליה באתר חניתה תחתית ביער חניתה
שחזור חומה ומגדל בחניתה תחתית
איקונוקלאזם

איקונוקלזם קלוויניסטי בלה רושל
פיסול על קירות קתדרלת סנט מרטין באוטרכט אשר הושחת בעת הרפורמציה הפרוטסטנטית במאה ה-16
איקונוקלזם מוסלמי בציורי הכנסייה הצלבנית באבו גוש
אִיקוֹנוֹקְלָאזם (מיוונית: εἰκονοκλασία‏ – "εἰκών" תמונה, "κλάστειν" לשבור) הוא השחתת סמלי דת. לרוב מתייחסים למושג כאשר מדברים על השחתה  בידי אנשים השייכים לאותה הדת, אולם המושג מתייחס לכל השחתה כזו. השחתה זו נעשית בדרך כלל ממניעים דתיים או פוליטיים. איקונוקלאזם מתרחש לעיתים קרובות על רקע שינויים יסודיים, דתיים או פוליטיים בתרבות מקומית. אין המונח איקונוקלאזם מתייחס להשחתת דמויותיו של שליט לאחר מותו, או לאחר שהודח מכסאו.
אנשים העוסקים באיקונוקלאזם מכונים "איקונוקלאסטים". השימוש במונח זה הורחב, והוא מיוחס באופן ציורי לכל מי שמנתץ או דוחה דוגמות או אמונות מקובלות. מנגד, המונח המקובל לאנשים אשר מקדשים סמלים דתיים הוא איקונופילים (Iconophile), או איקונודולים (Iconodule).
אנשים המאמינים בדת שונה עשויים לעסוק באיקונוקלאזם, אולם לעיתים איקונוקלאזם נובע ממחלוקות מגזריות באותה הדת. בנצרות נבע איקונוקלאזם מפרשנות מילולית לעשרת הדיברות, ובמיוחד מן הדיבר השני הקובע: ”לֹא תַעֲשֶׂה לְךָ פֶסֶל וְכָל תְּמוּנָה”.
תקופות בולטות של איקונוקלאזם

ניתוץ סמלי הדת הפוליתאיסטית בעת שהאימפריה הרומית עברה תהליך של התנצרות.
בעולם המוסלמי היו תקופות שונות של איקונוקלאזם כנגד דימויים של דתות אחרות וכן דימויים של האסלאם עצמו.
בנצרות האורתודוקסית בתקופה הביזנטית, הייתה תופעת איקונוקלאזם כנגד דימוייה הדתיים.
באירופה בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית נותצו סמלים קתוליים ואף פרוטסטנטיים.
בתקופת המהפכה הצרפתית נותצו דימויים דתיים וחילוניים כאחד.
בתקופת המהפכה הרוסית הייתה השחתה נרחבת של סמלים דתיים וחילוניים.
בעת מלחמת האזרחים הסינית, וביתר שאת בעת מהפכת התרבות בסין.
איקונוקלאזם ביהדות

במקורות היהודיים מספר סיפורים המתארים מקרים של איקונוקלאזם, אחד מהם הוא מספר שמות שבו משה לאחר ששב אחרי ארבעים יום וארבעים לילה מהר סיני למראה עם ישראל עובד צלם עגל מזהב שהם יצרו לייצג את האל. הוא ניפץ את לוחות הברית שניתנו לו בידי אלוהים ושרף את העגל עצמו.
מקרה שני שמתואר בבראשית רבה הוא של אברהם שהושאר בצעירותו לשמור על החנות של אביו תרח שהיו נמכרים בה צלמים. אברהם שבר את כל הצלמים מלבד הגדול מביניהם, וכשחזר אביו הסביר לו שהם רבו על הסולת שהקריב להם והאל החזק ביותר ניצח. תרח טען שהפסלים לא יכולים לעשות דבר כזה ובכך הוכיח אותו אברהם שאין הם יכולים להיות אלוהים.
מקרה שלישי הוא מספר מלכים ב' על המלך חזקיה, שטיהר את המקדש ואת ארץ ישראל מפסלים, כולל נחש הנחושת.
ככלל היו היהודים ברוב הדורות עקביים יחסית במה ואיך מותר ואסור לייצג לפי הדיבר השני, בניגוד לנצרות שהיו בה תקופות של מתירנות והחמרה בציווי, ולכן לא היו בה אותם מקרים של אייקונקלאזם פנים דתי.
איקונוקלאזם באסלאם

בשנת 2001 הטליבאן החריבו זוג פסלים בודהיסטיים באפגניסטן. זה נעשה בטענה שהפסלים עלולים להיות גורם לעבודת אלילים וזה מנוגד לעקרונות האסלאם.
עם עליית דאעש איימו אנשיו להחריב את האבן השחורה במכה לאור טיעונים כי התפילות בזמן העלייה לרגל הפכו מכוונות לאבן במקום לאל.
בפברואר 2015 הרסו אנשי דאעש פסלים עתיקים מתקופת האימפריה הבבלית והאשורית. במרץ 2015 לאחר שהשתלטו על האזור השחיתו אנשי דאעש את אתר כלח (תל נמרוד) ואת אתר חטרא.
איקונוקלאזם ביזנטי

החל מהמאה ה־8 הופיעו בנצרות הביזנטית ויכוחים לוהטים, לעיתים אלימים, על נושא הסגידה לתמונות, שלעיתים נראתה תמימה וראויה לשבח, ולעיתים נראתה כצורה של עבודת אלילים. ויכוחים אלה הובילו לעיתים קרובות לניפוץ המוני של איקוניות. ראויים לציון במיוחד האיסור המוחלט על איקונות שהטיל לאון השלישי בשנת 730 בכל רחבי האימפריה הביזנטית והוויכוח שערך עם האפיפיור גרגוריוס השלישי בנושא.
בסופו של דבר האיקונוקלאזם נאסר בשנת 787 על ידי ועידת ניקיאה השנייה, הייתה לו עדנה חוזרת בתחילת המאה התשיעית ונאסר שוב סופית בשנת 843.
לקריאה נוספת

Alain Besancon, The Forbidden Image: An Intellectual History of Iconoclasm. Chicago: University Of Chicago Press, 2001. ISBN 0226044130
George Ostrogorsky, History of the Byzantine State. Rutgers University Press, 1986. ISBN 0813511984
Dario Gamboni, The Destruction of Art: Iconoclasm and Vandalism since the French Revolution. Reaktion Books, 2007. ISBN 1861893167
Gero Stephen, Byzantine Iconoclasm during the Reign of Constantine V, with Particular Attention to the Oriental Sources. Louvain: Peeters Publishers, 1977. ISBN 978-90-429-0425-5
הערות שוליים

↑  http://www.theguardian.com/world/2015/feb/26/isis-fighters-destroy-ancient-artefacts-mosul-museum-iraq
↑  http://www.theguardian.com/world/2015/mar/06/isis-destroys-ancient-assyrian-site-of-nimrud
↑   כארים שאהין, דאעש בזז והרס אתרים בשתי ערים עתיקות בצפון עיראק, באתר הארץ, 7 במרץ 2015
↑  מקור עיקרי לפיסקה זו: Stanly J. Idzerda, Iconoclasm during the French Revoloution. The American Historical Review 1954;60:13-26.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538533205171  BnF: cb11948935r (data)  GND: 7682171-7  HDS: 016545  LCCN: sh85064080  NKC: ph121031
אפולון לימסול

ערך זה עוסק במועדון כדורגל קפריסאי. אם התכוונתם לקבוצת כדורסל קפריסאית, ראו .
אפולון לימסול (ביוונית: Απόλλων Λεμεσού), היא קבוצת כדורגל קפריסאית מהעיר לימסול, המשחקת בליגת העל הקפריסאית.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1954. בעונת 2007/08 אימן את הקבוצה המאמן הישראלי יוסי מזרחי.
בעקבות זכייתה בגביע הקפריסאי בעונת 2012/2013 הקבוצה העפילה לשלב הפליי אוף של הליגה האירופית בעונת 2013/2014. הקבוצה ניצחה את קבוצת ניס מצרפת והעפילה לראשונה בתולדותיה לשלב הבתים.
תארים והישגים

ליגת העל הקפריסאית :
אליפות (4): 1991, 1994, 2006, 2022
מקום שני: 1985, 1990, 1993, 1997, 2018, 2021
הגביע הקפריסאי :
זכייה (9): 1966, 1967, 1986, 1992, 2001, 2010, 2013, 2016, 2017
גמר: 1965, 1982, 1987, 1993, 1995, 1998, 2011, 2018
הסופר קאפ הקפריסאי :
זכייה (4): 2006, 2016, 2017, 2022
אברהם שלום קמנצקי

אין תמונה חופשית
אברהם שלום קָמֶנֶצקי (נכתב גם קאמיניצקי, קאמנצקי; בפולנית: Kamieniecki; בכתיב מערב-אירופי: Kamenetzky; ברוסית: Каменецкий;‏ 9 במאי / 3 באוקטובר 1874, סלונים, פלך גרודנה, רוסיה (פולין) – 21 ביוני 1943, גטו לודז') היה מלומד ומורה יהודי-פולני, חוקר המקרא. פרסם מסות ומחקרים בביקורת המקרא (בעיקר ביקורת לשונית, התמחה בספר קהלת) ובהיסטוריה של עם ישראל.
ביוגרפיה

אברהם שלום קמנצקי נולד בשנת 1874 בסלונים שבפלך גרודנה של רוסיה (פולין). קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ולמד לימודי חול מפי מורים פרטיים, ולאחר מכן למד בעצמו לקראת תעודת בגרות אקסטרנית. משנת 1898 למד פילולוגיה שמית ופילוסופיה באוניברסיטאות היידלברג, ברסלאו, ברלין וברן. ב-1903 קיבל תואר דוקטור מברן על עבודתו "הפשיטתא לקהלת", שהתפרסמה ב-Zeitschrift für die Alttestamentliche Wissenschaft (אנ') ב-1904 במחקרו הוכיח כי הפשיטתא (תרגום התנ"ך לסורית) נעזר בתרגום השבעים (התרגום ליוונית).
בשנת 1904 פרסם בכתב העת העברי "השילוח" תרגומים עבריים ביקורתיים להספרים החיצוניים "מזמורי שלמה" (בכותרת "תהִלות שלמה") ו-"עליית משה". בנוסף השתתף בכתב העת "התקופה" ובעיתון "הצפירה", ופרסם גם ביידיש, בגרמנית ובצרפתית.
ב-1908 פרסם ב- Revue des études juives את המאמר "שני מכתבים מתקופתו של ראש הגולה האחרון (1020)", וב-1909 (ב-ZATW) את הביקורת "תעלומת קהלת".
עבודות אלה ביססו את מעמדו בקרב ההבראיסטים, חוקרי המקרא והפילולוגים.
משנת 1911 שימש כעורך המדור המקראי ב"יברייסקיה אנציקלופדיה" (האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית), והיה מרצה למקרא ודקדוק עברי וארמי ב"קורסים למדעי המזרח" (מדעי היהדות) מיסודו של הברון דוד גינצבורג בסנקט פטרבורג עד מלחמת העולם הראשונה (1914). אחרי המלחמה שימש תקופה מסוימת כמנהל הספרייה שליד בית הכנסת הגדול (בית הכנסת טלוֹמַצקָה) של ורשה. לאחר מכן נסע לסלונים, ולבסוף השתקע בלודז' ושימש שם בהוראה.
בראשית שנות ה-20 פרסם ספר לימוד עברי מאויר לגאוגרפיה של ארץ ישראל, שבהמשך אותו עשור ראה אור במהדורות נוספות, מתוקנות ומעובדות. היה עורכה המדעי של המהדורה המלאה בעברית של "דברי ימי ישראל" מאת צבי גרץ (ורשה תרצ"א 1931), ותרגם ממנה את כרכים ג ו-ד.
עם הכיבוש הנאצי בסתיו 1939 נמצא בלודז' עם אשתו חיה בלה (ילידת גרודנו 1880). עם הקמת גטו לודז' מינה אותו ראש היודנראט מרדכי חיים רוּמְקוֹבְסקי למפקח בתי הספר במחלקת החינוך של הגטו, שכללה בתי ספר יסודיים וגימנסיה עברית. זמן-מה לאחר התפרקותה של מערכת החינוך, באפריל 1942, הועבר לעבוד כארכיבאי בארכיון הגטו תחת המנהל המייסד הנריק נפתלין והשתתף בכתיבת הכרונולוגיה של גטו לודז'.
ב-31 ביולי 1942 נפטרה בגטו אשתו חיה בלה. בתוך כך נפטרה גם גיסתו, והוא נותר בגפו.
קמנצקי נפטר משחפת כעבור שנה, ב-21 ביוני 1943, בגיל 69. נקבר בבית הקברות במרישין שבצפון-מזרח הגטו.