stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרוואס
הערות שוליים

↑  "Instituto Nacional de Estadística. (Spanish Statistical Institute)". www.ine.es. נבדק ב-8 באפריל 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Granados, Jesús Ávila (2003). El libro de la repostería tradicional (בספרדית). Ediciones Robinbook. p. 170. ISBN 978-84-96054-04-2. נבדק ב-8 באפריל 2024. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Historia - Ayuntamiento de Hervás - Ayuntamiento de Hervás". www.hervas.es. נבדק ב-8 באפריל 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Hervás" (PDF). rejuderias.org. נבדק ב-8 באפריל 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Daniela Flesler, Adrián Pérez Melgosa, Hervás, convivencia and the heritagization of Spain’s Jewish past, Journal of Romance Studies 10, 2010-01, עמ' 53–76 doi: 10.3828/jrs.10.2.53
↑  "Hervás". Valle del Ambroz (בEuropean Spanish). 10 באוקטובר 2019. נבדק ב-8 באפריל 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
הוגו ואלישבע בויקו

ד"ר הוגו בויקו בוחן ניצנים שגדלו בפיילוט ניסויי ליד סדום, מאי 1963
הוגו ואלישבע בּוֹיְקוֹ (Boyko) היו זוג מדענים-אקולוגים ישראלים שנודעו בחקר החקלאות ותרמו תרומה מחקרית בקנה מידה עולמי בנושא גידול צומח בתנאי מדבר. הוגו בויקו נודע בעולם כמייסד התחום המדעי של קלימטוגרפיה אקולוגית.
רקע אישי

הוגו בויקו נולד במשפחת תעשיינים בווינה ב-6 באוקטובר 1892. למד בגימנסיה מקומית ובבית ספר לקצינים. במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא אוסטריה, ושירת ארבע שנים בחזית הרוסית והאיטלקית כקפטן בחיל התותחנים. בשנת 1920 הצטרף לחברה הזואולוגית הווינאית. בגיל 35 החל ללמוד מדעי הטבע באוניברסיטת וינה, ובשנת 1930 סיים לימודי דוקטור. נפטר ב-26 במאי 1970.
אלישבע בויקו נולדה בווינה בשם אליזבת שפיצר למשפחת תעשיינים אמידה מאוד, למדה במחלקה לבוטניקה באוניברסיטת וינה ונושא הדוקטוראט שלה היה גידול צמחי מרפא בקרקעות בעלות תכולת גיר שונה. את הצמחים היא גידלה בחממות הזכוכית בארמון שנברון, ארמונם של קיסרי האימפריה בווינה.
בין השנים 1930–1935 שימש כמרצה הוגו כמרצה באוניברסיטת ווינה בתחום אקולוגיה של צמחים, תחום חדש אז, שנקרא פיטוסוציולוגיה, בשל עיסוקו בחקר חברות הצמחים.
בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון עלו בני הזוג לארץ ישראל בשנת 1935 וכעבור שנה התיישב ברמת רחל, בארץ החל הוגו לעבוד כאקולוג במחלקת הייעור ואליזבט במחלקת החקלאות, שהיו מחלקות נפרדות בממשל המנדטורי.
המשפחה התגוררה בביתה ברמת רחל עד קרב רמת רחל ב-22 במאי 1948 שאז נאלצו לנטוש אותו.
הבית שהיה מוקף מטע עצי פרי וגן בוטני גדול, ששימש כתחנת ניסויים והדגמה לגידול ירקות ועצי פרי בתנאים הרריים, שהוקם ללא תמיכה ממסדית.
בנוסף הם הקימו בביתם עשבייה (herbarium) שהכילה 60,000 פרטים מיובשים מישראל ומה שליקט בויקו במסעותיו ברחבי העולם.
בית המשפחה בקיבוץ רמת רחל קיים עד היום ומכונה "בית בויקו".
בהמשך לאחר מלחמת העצמאות בנו ביתם ברחובות.
מאז הגיעם לארץ עסק הוגו בחקר אקולוגי של מדינות המזרח התיכון וערך נסיעות למדינות האזור. בשנת 1943 מונה מטעם ממשלת המנדט לאקולוג של ארץ ישראל. במשותף עם אלישבע החל לערוך סדרת בדיקות בנגב ובערבה בעניין גידול צומח בתנאי מדבר. עם שחרור הנגב במלחמת העצמאות יצאו בשליחות משרד החקלאות הישראלי וערכו במהלך 1949 סקר אקולוגי של הנגב ובו הצעות לפיתוחו.
היו הורים לשלושה, נכדיהם פרופ' ראובן אבי-יונה, ויעל אבי יונה, ילדיהם של אווה (משוררת וציירת) והארכאולוג מיכאל אבי-יונה.
גבריאל בויקו, בנם של הוגו ואליזבט, התגייס כטייס לחיל האוויר המלכותי של בריטניה בעת מלחמת העולם השנייה ואחר כך שירת כטייס בחיל האוויר המתגבש בצ.ה.ל. בתום שירותו הצבאי עסק בגידול ואימון כלבי נחייה לעוורים ויצא לאוסטרליה ללמוד ווטרינריה ושם חי עד לפטירתו (2011).
הוגו בויקו מת ב-27 במאי 1970 בגיל 78.
אלישבע בויקו מתה ב-14 בדצמבר 1985 בגיל 93.
עבודתם המחקרית

עבודתם המחקרית העיקרית עסקה בהשקיית גידולים חקלאיים במים מליחים ואפילו במי ים, בניגוד לתפישה ששררה עד אז בקרב אנשי מדע שדבר זה אינו אפשרי.
בנוסף עסקו בטיהור מי שופכין באמצעות צמחים, שיטה שהיוותה את הבסיס לבניית אגנים ירוקים ובמחקרים אקולוגים.
ניסיונותיהם לגידול צמחים במים מלוחים היוו את הבסיס לגן אילת המשתרע על שטח של 25 דונם. גידוליהם ניזונו ממים מלוחים בריכוז מלח הזהה למי אוקיינוס. עבודתם המשותפת הביאה עד 1958 לפיתוח 10 שיטות מדעיות חדשות מבין 16 שיטות ידועות לחקר האקלים. במחקרם גילו זן חדש של דורה הגדל בכל סוגי הקרקע ובכמות מינימלית של מים.
בשנת 1948 הקים הוגו תחנת תצפית וניסיונות במפרץ חיפה ומצא סוגי צמחים שגידולם בדיונות מביא להפסקת נדידת החולות. עבודתם המשותפת במהלך השנים הביאה אותם לרשימת 200 זנים שניתן לקיים בחולות דיונות ובהשקיית מי ים ללא חשש מהצטברות מלחים.
עם קום המדינה התמנה הוגו למנהל המחלקה האקולוגית במשרד החקלאות. בשנות החמישים התרכזה עבודתם בתחנה לחקר החקלאות ברחובות, ובשנת 1959 עברו לעבוד במכון לחקר הנגב בבאר שבע.
לאחר כיבוש חצי האי סיני יצאה אלישבע לחקר הצמחייה באזור ויחד הם ערכו מפת אקלים של סיני.
המלצותיו של בויקו לטיהור שפכים בשיטה ביולוגית נוסתה בשנת 1962 בגרמניה והוכתרה כהצלחה.
הזוג בויקו היו יועצים אקולוגיים לאונסק"ו. בשנת 1950 נבחר הוגו לוועד הפועל של האיגוד הבין-לאומי למדעים ביולוגיים ולחבר במועצה העולמית לבוטניקה. מטעם הארגון העולמי למטאורולוגיה של האו"ם, הוגו נבחר להנהלת החברה הבין-לאומית לקלימטולוגיה ולביומטאורולוגיה. בשנת 1965 נבחר לנשיא האקדמיה העולמית לאמנויות ומדע ועמד בראש הוועד הפועל של האקדמיה בו היו חברים אותה תקופה שישה חתני פרס נובל. במהלך שנות החמישים נערכו הכנות למימוש תוכניתו להקמת מרכז אקדמי בין-לאומי בישראל שיעסוק בחקר מדעי של הבעיות החיוניות עבור האנושות.
פרסים

1952 – פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים
1958 – מדליית פלמינג עבור "קידום האושר האנושי על ידי הישגים מצטיינים במדע"
1966 – אותות לגיון הכבוד הצרפתי, מטעם המועצה העליונה של האגודה לעידוד הקידמה (ד"ר הוגו בויקו – מדליית זהב, ד"ר אלישבע בויקו – עיטור ארגמן) בעבור "עבודת המחקר הטהור והשימושי שלהם בהפרחת השממה ובעד ניסיונותיהם החלוציים בגידול צמחים במים בעלי מליחות רבה במי ים".
1969 – פרס פיטרסן מטעם הקונגרס הבין-לאומי הבין-מטאורולוגי בעבור "מחקר מדעי בלתי רגיל בתחום השקאת צמחים במים בהם המליחות גבוהה"
לקריאה נוספת

אורי רוזנברג, הוגו בויקו – אין נביא בעירו, באתר כלנית, ‏12 במרץ 2019
Gabriel H. Boyko, "THE GARDEN OF EILAT – A BIOGRAPHY OF HUSBAND AND WIFE'S WORK IN SCIENCE", Jewish Museun : Communtiy Stories,2006, Sydney Australia
הערות שוליים

↑  Dr. Solco W. Tromp, "In Memoriam Doctor Hugo Boyko", International Journal of Biometeorology, 1971, Vol. 15, no. 1, pp. 1–2 (in SpringerLink) (באנגלית)
↑  אורי רוזנברג, הוגו בויקו – אין נביא בעירו, באתר כלנית
↑  ההיסטוריון נהפך למומחה מס, באתר הארץ, 25 בפברואר 2008
↑  The New York Times, Dr. Hugo Boyko, 78, Head Of Art and Science Academy, The New York Times, ‏28 במאי 1970
↑  מדען ישראלי פיתח שיטות חדשות לקביעת האקלים ומציאת מים, דבר, 9 באוקטובר 1958
↑  מנחם תלמי, הוא מוציא לחם מן החול ומשקה אותו במי ים, מעריב, 31 באוקטובר 1958
↑  אהרן פריאל, טיהור שפכים - בתעלות צמחים, מעריב, 20 ביוני 1968
↑  הוגו בויקו באתר האקדמיה העולמית לאמנויות ומדע
↑  נציגות במשרד החקלאות, דבר, 15 באוקטובר 1950
↑  יצחק יעקבי, מלומד ישראלי יפעל בדרום אפריקה, דבר, 21 בנובמבר 1956
↑  אותות כבוד לחוקרים בויקו, דבר, 15 בנובמבר 1966
↑  א. פלג, אות לגיון הכבוד הצרפתי לזוג מדענים ישראליים על מחקריהם בשטח ניצול מי ים לגידול צמחים באזורים צחיחים, מעריב, 9 בדצמבר 1966
שמואל פרסוב (סופר)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1889 פוצ'פ, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  23 בנובמבר 1950 (בגיל 61 בערך) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות 
 שפות היצירה:  יידיש 
 
שמואל פֶּרְסוֹב (ביידיש: פערסאָוו; 1890, פוצ'פ – 1950, מוסקבה) היה סופר יידי סובייטי.
קורות חיים

פרסוב נולד בעיירה הקטנה פוצ'פ שבפלך צ'רניגוב של האימפריה הרוסית. אביו דוד היה מלמד. למד בתלמוד תורה עד גיל 13.
בעקבות מהפכת 1905 הצטרף אל תנועת הבונד. ב-1907 היגר לארצות הברית, שם פרסם את חיבוריו הראשונים בעיתון האנרכיסטי "די פרייע ארבעטער שטימע". ב-1910 שב לרוסיה ועבד כפקיד במספר מוסדות. לאחר מהפכת פברואר החל לפרסם מאמרים כלכליים בעיתונים "דער יידישער קאמוניסט", "די קאמוניסטישע וועלט", "קולטור און בילדונג", "דער עמעס" וחארקאווער צייטונג". ב-1922 החל לפרסם חיבורים על החיים בברית המועצות. בינואר 1922 הצטרף אל קבוצת סופרי יידיש פרולטריים שהוקמה במוסקבה על ידי חיים גילדין ומשה טייטש. פרסוב כתב גם לגיליונו הראשון של העיתון "די רויטע וועלט".
ב-1933 פרסם רומן בשם "טאג און נאכט" (יום ולילה), שבו כתב בהתלהבות על ההתיישבות היהודית בבירוביג'ן.
בזמן מלחמת העולם השנייה היה חבר הוועד היהודי האנטי-פשיסטי. לאחר המלחמה כתב בשביל "אייניקייט" ומספר עיתונים וכתבי עת זרים. ב-1949 נעצר ונידון להוצאה להורג, שבוצעה ב-1950. ב-1957 שמו טוהר (אנ').
ספריו

שערבלעך, מאסקווע, 1922.
קארנברויט: דערציילונגען, מאסקווע, 1928.
טאג און נאכט: דערציילונגען, מאסקווע, 1933.
יאקאוו מאשקאווסקי, מאסקווע, 1940.
דיינ נאמענ איז פאלק: פארצייכענונגענ וועגנ יידנ פארטיזאנער, מאסקווע, 1944.
הירש ואסר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 ביוני 1910 סובאלק, רפובליקת פולין 
 פטירה:  1980 (בגיל 69 בערך) 
 מדינה:  פולין 
 מפלגה:  פועלי ציון שמאל 
 
הירש ואסר (בפולנית: Hirsch Wasser; ‏ 13 ביוני 1912–1980) היה יהודי, כלכלן, היסטוריון, חבר במפלגת פועלי ציון שמאל" ומזכיר ארכיון "עונג שבת". התפרסם בזכות כתיבת יומנו על המתרחש בגטו ורשה ובשל תרומתו ופעולותיו להצלת הארכיון מתחת להריסות הגטו לאחר מלחמת העולם השנייה.
תולדות חייו

הירש ואסר נולד בעיר סוואלקי שבפולין. ואסר היה בנם של לייב ואסטרה לבית פודלסקה. בשנת 1932 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה למסחר ולכלכלה בוורשה, ולאחר מכן התיישב בלודז' ועבד ככלכלן. לפני המלחמה עבד בשליחות תנועת "פועלי ציון שמאל", בספרייה על שם בורוכוב בלודז', ונמנה עם העסקנים הפעילים של תנועת הנוער של מפלגתו.
פעילות חברתית והבריחה

מנעוריו היה פעיל בתנועת "פועלי ציון שמאל", גם אביו היה מוותיקי התנועה ומפעיליה (מפלגה סוציאליסטית, מהפכנית, מרקסיסטית וציונית, שפעלה כמפלגה עצמאית, וחבריה דגלו במיזוג הסוציאליזם עם תחייה לאומית יהודית), ודמות בכירה של המפלגה בלודז'. הוא היה כלכלן בהשכלתו, וניהל את ספריית בורוכוב של המפלגה בלודז'. בדצמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כשהגרמנים כבשו את העיר לודז', החליטו הוא ואשתו, בלומה, לברוח לוורשה. לאחר נסיעה מענה ברכבת, נסיעה שבמהלכה הכו חיילים גרמנים נוסעים ושדדו את כספם, הגיעו בני הזוג ואסר לורשה. ואסר פנה מיד אל עמנואל רינגלבלום, המייסד והמנהל של ארכיון "עונג שבת", וזה גייס אותו ל"אליינהילף"- ארגון יהודי לעזרה הדדית, לסיוע כספי, לאספקת תרופות, ביגוד ומזון ליהודים בתקופת השלטון הנאצי בשטחי פולין, אשר לא סופחו לגרמניה. ואסר ניהל בארגון את מחלקת "הלאנדסמאנשאפט", מחלקה שהדריכה את ארגוני הפליטים שפעלו בעיר והיו מאורגנים לפי ערי המוצא של הפליטים. התפקיד זימן לו קשרים רבי ערך עם המוני פליטים שזרמו אל ורשה. הודות לפעילותו של ואסר באליינהילף טרם הכניסה לגטו, ארכיון "עונג שבת" היה יכול לאסוף שפע של נתונים אודות קורות היהודים בערי השדה של פולין.
ארגון "עונג שבת" וחלקו של ואסר

ואסר היה המזכיר שניהל את ענייני היומיום של עונג שבת. ברגע שהוועד הפועל- המוסד העליון של ההסתדרות הציונית העולמית, החליט לשלוח מישהו לבצע ראיונות, או להזמין מאמר מסוים, ואסר או אליהו גוטקובסקי (מזכיר- שותף של ואסר בארכיון "עונג שבת") הם אלה שהיו בדרך כלל מוציאים לפועל את ההחלטה. השניים, התוו את סדר היום של המחקר וכתבו שאלונים, שנעשו חשובים כאשר הארכיון החליט להשלים את איסוף החומרים באמצעות מחקרים ממוקדים על חיי היהודים תחת הכיבוש הנאצי. ב-1/12/1940 ואסר החל בכתיבת יומן על המתרחש בגטו ורשה והשתתף בכתיבת סקירות על מחנה ההשמדה בחלמנו, על האקציה הגדולה בלובלין ועל מצב האוכלוסייה היהודית תחת הכיבוש הנאצי. פרקי היומן נכתבו במקור ביידיש במסגרת המפעל הארכיוני המחתרתי. מהעדויות עולה שוואסר היה מי שלקח את חומרי הארכיון. אשתו של ואסר, בלומה, שהייתה שותפה ל"סוד" הארכיון לא הסתפקה בעריכת ראיונות, והצטרפה למאגר הכתבנים שהכינו עותקים כפולים על כל העדויות והתיאורים שזרמו אל הארכיון. רוב העבודה ב"עונג שבת" התנהלה בשיטה של "מי שצריך יודע". מרגע שכותב קיבל משימה, הוא לא היה אמור לדבר עליה עם איש, גם אם היה נדמה לו שאחד מחבריו עובד למען הארכיון. ארכיון "עונג שבת" עסק בעיקר בהצלת מסמכים מאשר בהצלת בני אדם. בתיבות הפח ובכדי החלב שרדו אלפי עמודים (חלק ניכר מהארכיון אבד כמעט בוודאות). מאחר שרוב המשתתפים ב"עונג שבת" לא שרדו, רק ניצולים מעטים יכלו לספק דבר מה מעבר לפרטים הביוגרפיים הבסיסיים ביותר של מי שנספו. חברים רבים בארכיון לא הותירו כמעט דבר מלבד שמם, אפילו מקום קבורתם אינו ידוע. אך ידוע שרוב החברים בעונג שבת היו מורים, כלכלנים ועיתונאים.
ארגון "עונג שבת" וחלקו של ואסר > במהלך מלחמת העולם השנייה, עיתוני המחתרת ו"עונג שבת"

ואסר היה חבר הוועד של "עונג שבת", ועסק גם בעריכה של עיתונים מחתרתיים. העיתונים האלה היו הראשונים שפרסמו תיאורים של רציחות המוניות, החל מאוקטובר 1941. עיתוני המחתרת ו"עונג שבת" הרבו לעסוק באותם הנושאים: חיי היומיום בגטו, תלונות על היודנראט ועל שחיתות המשטרה, העלייה בתמותה ברעב ובמחלות, בעיות במחנות העבודה, מאורעות שקרו בערי השדה, מצוקתם הקשה של ילדים ופליטים ועוד. בסופו של דבר, "עונג שבת" ועיתוני המחתרת השלימו אלה את אלה. הארכיון, שהיה חייב להישאר סודי, הרוויח בעקיפין מהיכולת של העיתונים המחתרתיים להפיץ מידע ולהזכיר לקוראים את הערכים והקוד המוסרי מהימים שלפני פרוץ המלחמה. כעבור זמן, משהגיעו הידיעות על "הפתרון הסופי", חיבר ואסר, יחד עם רינגלבלום וגוטקובסקי, עלונים על הרציחות ההמוניות והכין דוחות שנועדו להישלח לחו"ל. במקביל לעבודתו ב"עונג שבת" המשיך ואסר להיות פעיל ב"פועלי ציון שמאל". לדברי בתו, לאה, הוא היה מסור בכל נפשו לתנועה - לפני המלחמה, במהלכה ואפילו אחריה. הוא עזר בעריכת העיתון המחתרתי שלה, והיה חבר בוועד המרכזי שלה. במחצית השנייה של 1942 הוא השתתף, כנציג של "פועלי ציון שמאל", בפגישות מפתח שעסקו בארגון היהודי הלוחם (אי"ל- מחתרת יהודית). באופן זה הוא היה לאחת החוליות החשובות שקישרו בין תנועת ההתנגדות היהודית ובין "עונג שבת".
ארגון "עונג שבת" וחלקו של ואסר > תרומתו לשותפי "עונג שבת"

ואסר החזיק רשימות של שמות האנשים שעבדו עם "עונג שבת", קשה לדעת את המספרים המדויקים, אבל נראה כי בין חמישים לשישים אנשים היו מעורבים בדרך כלשהי בארכיון, מראשיתו ב-1940 ועד מרד הגטו 1943 (3 שנים). ואסר חילק לשותפי עונג שבת מלגות קיום קטנות. בתשתית הפעילות של "עונג שבת" נמצאה קבוצה של משכתבים ומעתיקים. מחברים נהגו למסור את רשימותיהם ל"עונג שבת", וזה דאג להעתקה שלהם. רשימה זאת בכתב ידו של הירש ואסר מכילה שלושים ושבעה שמות וכתבות. רבים מהאנשים המוזכרים ברשימה זאת לא הותירו כתבים מתועדים בארכיון, אנשים ששמותיהם מופיעים ברשימה קיבלו תשלומים סדירים מואסר, ולא היו להם אמצעים מספיקים משלהם או תעסוקה יציבה.
הישרדותם של הזוג ואסר

הירש ואסר, ואשתו, היו בין המעטים משותפי ארכיון "עונג שבת" ששרדו את המלחמה. ואסר עצמו נותר בחיים כמעט בנס. בשנת 1943, במהלך המרד בגטו, נתפסו ואסר ואשתו בידי הגרמנים והועלו לרכבת לטרבלינקה. הזוג קפץ ממנה וחזר לורשה. בסופו של דבר הצליחו הוא ואשתו למצוא מסתור בחלק הצפוני של ורשה. ב-1944 גילו הגרמנים את מקום המסתור שלהם והרגו שלושה מחבריו בקרב יריות קצר, אבל גם הפעם הצליחו ואסר ואשתו להינצל.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה, היה ואסר- חבר השלטונות בוועדה המרכזית של יהודי פולין, ראש סניף ורשה בוועדה ההיסטורית היהודית המרכזית ויו"ר מחלקת ההגירה והמחלקה לחופש. הוא גם החזיק במנדט ההתאגדות של חבר מועצה במועצה הלאומית.
לאחר המלחמה > גילוי הארכיון על ידי ואסר ורחל

כאמור, ואסר נמנה עם הבודדים מבין עובדי הארכיון "עונג שבת" שניצלו. בשנת 1950 עלה יחד עם אשתו לישראל, שם היה מנהל המכון למחקר על תנועת העובדים היהודים בתל אביב. הרש ואסר היה האדם היחיד שידע את מיקומו של הארכיון התת- קרקעי של גטו ורשה. לאחר המלחמה ניסו ואסר ורחל אוירבך, שהייתה ממפעילי ארכיון "עונג שבת", לאתר את החומר ששרד מהארכיון. בלי הדרכתו של ואסר, שהנחה את המחפשים, קרוב לוודאי שהארכיון לא היה מתגלה לעולם. לפי הקטלוג המקיף ביותר של הארכיון, המטמון הראשון הכיל 25,540 עמודים, ואילו המטמון השני הכיל 9,829 עמודים. החלק הראשון אותר על ידי ואסר ורחל במהירות יחסית, עוד בספטמבר 18/9/1946, רבים מהמסמכים שהיו בו נרטבו והיה קושי להשתמש בהם; בסופו של דבר "חולצו" 1,208 מסמכים. החלק השני לא אותר תחילה, ונחשף רק במקרה ב-1 בדצמבר 1950 במהלך עבודות בנייה שבוצעו במקום. בחלק זה אותרו 484 מסמכים. באותו זמן ואסר היה בטוח שיש מטמון שלישי, נוסף לשניים שכבר נמצאו ובשנת 2003 נעשה ניסיון למצוא את חלקו השלישי של הארכיון במתחם השגרירות הסינית (שממוקמת על שטח גטו ורשה לשעבר), אך לא נמצאו שום עקבות למטמון שלישי.
הערות שוליים

1 2  הרש ואסר ב-18/9/1946, עם גילוי חלק מארכיון "עונג שבת" בוורשה., נבדק ב-2022-02-27
1 2 3 4  הרש ואסר, באתר אֶנצִיקלוֹפֶּדִיָה
1 2 3  יוסף קרמיש, רשימות היומן של הרש ואסר, יד ושם קובץ מחקרים, ט"ו ירושלים תשמ"ד, עמ' 161
1 2 3 4  שמואל ד׳ קאסוב, יד ושם., תרגום: עדי מרקוזה-הס, מי יכתוב את ההיסטוריה שלנו? : מבט חדש על עונג-שבת - הארכיון היהודי החשוב מגטו ורשה / שמואל ד' קאסוב, יד ושם: ירושלים : יד ושם - המכון הבין-לאומי לחקר השואה, תשע״ד 2014, עמ' 167
1 2  שמואל ד׳ קאסוב, יד ושם, תרגום: עדי מרקוזה-הס, מי יכתוב את ההיסטוריה שלנו? : מבט חדש על עונג-שבת - הארכיון היהודי החשוב מגטו ורשה / שמואל ד' קאסוב, יד ושם: ירושלים : יד ושם - המכון הבין-לאומי לחקר השואה, תשע״ד 2014, עמ' 164
↑  שמואל ד׳ קאסוב, תרגום: עדי מרקוזה-הס, מי יכתוב את ההיסטוריה שלנו? : מבט חדש על עונג-שבת - הארכיון היהודי החשוב מגטו ורשה / שמואל ד' קאסוב, יד ושם: ירושלים : יד ושם - המכון הבין-לאומי לחקר השואה, תשע״ד 2014, עמ' 165
↑  שמואל ד׳ קאסוב, תרגום: עדי מרקוזה-הס, מי יכתוב את ההיסטוריה שלנו? : מבט חדש על עונג-שבת - הארכיון היהודי החשוב מגטו ורשה / שמואל ד' קאסוב, יד ושם: ירושלים : יד ושם - המכון הבין-לאומי לחקר השואה, תשע״ד 2014, עמ' 229
↑  שמואל ד׳ קאסוב, תרגום: עדי מרקוזה-הס, מי יכתוב את ההיסטוריה שלנו? : מבט חדש על עונג-שבת - הארכיון היהודי החשוב מגטו ורשה / שמואל ד' קאסוב, יד ושם: ירושלים : יד ושם - המכון הבין-לאומי לחקר השואה, תשע״ד 2014, עמ' 231
↑  שמואל ד׳ קאסוב, תרגום: עדי מרקוזה-הס, מי יכתוב את ההיסטוריה שלנו? : מבט חדש על עונג-שבת - הארכיון היהודי החשוב מגטו ורשה / שמואל ד' קאסוב, יד ושם: ירושלים : יד ושם - המכון הבין-לאומי לחקר השואה, תשע״ד 2014, עמ' מבוא
1 2  To-Be Education - עימנואל רינגלבלום- "עונג שבת", באתר www.to-be.co.il
↑  שמואל ד׳ קאסוב, תרגום: עדי מרקוזה-הס, מי יכתוב את ההיסטוריה שלנו? : מבט חדש על עונג-שבת - הארכיון היהודי החשוב מגטו ורשה / שמואל ד' קאסוב, יד ושם: ירושלים : יד ושם - המכון הבין-לאומי לחקר השואה, תשע״ד 2014, עמ' 469
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810629626505606  CiNii: DA18440932  GND: 129032484  VIAF: 55215619   WorldCat (עם VIAF): 55215619
וילהלם קריצפלד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בדצמבר 1880 סידורף, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  31 באוקטובר 1953 (בגיל 72) ברלין, גרמניה המזרחית 
 מדינה:  גרמניה 
 
וילהלם קריצפלד (בגרמנית: Wilhelm Krützfeld; 9 בדצמבר 1880 –  31 באוקטובר 1953) היה שוטר פרוסי שבליל הבדולח, מ-9 עד 10 בנובמבר 1938, הגן על בית הכנסת החדש ברחוב אורניינבורגר בברלין לפני שזה נהרס.
לוח על הבית ברחוב אורניינבורגר 28 ברובע מיטה בברלין לזכר קריצפלד
לוח ההנצחה ממוקם על הבית הסמוך לבית הכנסת, באזור קומת הקרקע, בצד החיצוני של העמוד.
חייו

קריצפלד, הורנסדורף, עיריית סידורף, מחוז סגברג, שירת בצבא הפרוסי בקורפוס המשמר בשפנדאו וב-1907 הפך לשוטר. לאחר תקופת שירות ממושכת במשטרת המדינה ובמפקדת משטרת ברלין, הוא השתלט על תחנת משטרה 65 בפרנצלאואר ברג בשנות ה-30 ובשנת 1938, כסגן משטרה, עמד בראש תחנת משטרה 16 בהאקשר מרקט במחוז מיטה.
לא הייתה התנגדות משמעותית או טינה שנוסחה בגלוי נגד הפוגרומים מצד האוכלוסייה. עם זאת, קריצפלד וכפיפו אוטו בלגרדט (Bellgardt) הפגינו בליל 10 בנובמבר 1938 אומץ לב אזרחי מסכן חיים, ויחד עם קצינים נוספים במחוזם התעמתו עם קבוצת אנשי אס אה שהציתו מבני ציבור ואילצו אותם לסגת במילים ובשימוש בכוח. קריצפלד הורה על עבודות כיבוי מיידיות, למרות שלמכבי האש הייתה הוראה לא לכבות בתי כנסת בוערים. הוא ביסס את הוראתו על חוקים בנושא הגנת מצבות.
למחרת, מפקד המשטרה גרף הלדורף (Helldorff) נזף בו בעל פה, אם כי סנקציות מחמירות היו נהוגות באותה עת על מעשים דומים.
קריצפלד עזר ליהודים שחיו במחוזו. הוא וקצינים אחרים במחוזו הזהירו יהודים מפני מעצרים.
משנת 1940 הועבר קריצפלד לאזורים אחרים. ב-1 בנובמבר 1943, לאחר 36 שנות שירות במשטרה, פרש על פי בקשתו "מסיבות בריאותיות".
כאשר נבנתה מחדש משטרת ברלין ב-1945, קריצפלד שב לכוח המשטרה. ביוני 1947 עמד בראש הפיקוח המרכזי באזור הסובייטי של ברלין.
קריצפלד הלך לעולמו בשנת 1953 בברלין.
אותות כבוד

קברו של קריצפלד נמצא בבית הקברות השלישי של כנסיית גיאורגן בשכונת וייסנזה. הוא מוכר כקבר של כבוד (Ehrengrab). שלט ליד בית הכנסת החדש מנציח את התערבותו האמיצה.
במדינת שלזוויג-הולשטיין הוכר קריצפלד ב-9 בנובמבר 1993 על ידי שינוי שם בית הספר הממלכתי למשטרה במלנטה-קיביצהרן (Malente-Kiebitzhörn) ל"בית הספר הממלכתי למשטרה וילהלם קריצפלד". לרגל תערוכה "נגד השכחה" נאמר בדף הנצחה באקדמיה לשוטרים בשאלת חשיבותו של קריצפלד:
"הוא לא היה קורבן של המשטר הנאצי ולא לוחם התנגדות, הוא לא היה סוציאל-דמוקרט ולא קומוניסט, הוא לא היה גיבור קלאסי ולא קדוש מעונה. אולי זה מה שעושה אותו כל כך חשוב. וילהלם קריצפלד היה, כפי שמראים בבירור עדים וראיות בני זמננו, קצין משטרה (פרוסי), שחש מחויב למדינה כמערכת של סדר להגברת הסובלנות ורווחת האדם. אדם בעל שכל ישר ואומץ לב, שבעבודה קשה ונאמנות לתפקיד עלה מדרגת מפקד משטרה מקומי לדרגת פקח משטרת מיגון בשירות המחוז (לימים סגן מפקד מחוז) וראש מחוז."
לרגל יום השנה ה-55 למותו כיבדה עיריית סיידורף את בנו בהנחת אבן זיכרון ברובע ברלין ב-31 באוקטובר 2008 בפוטסדאמר פלאץ (על שם פוטסדאמר פלאץ בעיר ברלין).
ספרות

Heinz Knobloch: Der beherzte Reviervorsteher. Ungewöhnliche Zivilcourage am Hackeschen Markt. 2., erweiterte Auflage, Berlin: Morgenbuch Verlag, 1993, [[:de:Special:BookSources/9783371003733|ISBN 978-3-371-00373-3]]
Regina Scheer: Im Revier 16, in: Die Hackeschen Höfe. Geschichte und Geschichten einer Lebenswelt in der Mitte Berlins. Gesellschaft Hackesche Höfe e.V. (Hrsg.), Berlin: Argon, 1993, S. 74–79, [[:de:Special:BookSources/9783870242541|ISBN 978-3-87024-254-1]]
הערות שוליים

↑  Scheer, Regina (1993). "Im Revier 16 (In precinct No. 16)". Die Hackeschen Höfe. Geschichte und Geschichten einer Lebenswelt in der Mitte Berlins (Gesellschaft Hackesche Höfe e.V. (ed.), S. 74–79 ed.). Berlin: Argon. ISBN 978-3-87024-254-1. Scheer, Regina (1993). "Im Revier 16 (במתחם מס' 16)". ה-Hackesche Hofe. שייר מסביר כיצד הגיע היינץ קנובלוך לדעה כי קריצפלד הציל את בית הכנסת. קנובלוך למד על החילוץ מדיווח של עד הראייה הנס הירשברג. ב-9/10 בנובמבר 1938, כבנו של האדון החייט זיגמונד הירשברג, הוא חווה כיצד אביו והשוטר התורן ממחוז 16, שהנס הכיר כלקוח של אביו, התחילו לדבר עמם. אותו שוטר שוחח עמו והורה על עבודות כיבוי בבית הכנסת החדש. הם דיברו על חוויות מלחמה שהיו להם באותה חזית. כשקנובלוך חקר עבור ספרו The Courageous Reviervorsteher, הוא גילה מי היה ראש האזור ב-1938 וכך הגיע לקריצפלד. לאחר פרסום ספרו של קנובלוך ב-1990, היו להירשברג ספקות לגבי הגרסה של קנובלוך. עדים נוספים הגיעו: אינגה הלד, שכנה, ואחותו של הירשברג בישראל. הם אישרו שבלגרדט היה המושיע של בית הכנסת החדש. עם זאת, בנוסף ליתרונותיו האחרים, לקריצפלד עדיין יש את הקרדיט על כך שתמך באופן מלא בבלגרדט במעשיו. עם זאת, קשה לשנות מיתוס לאחר שהוא הפך פופולרי.
↑  LAB (Landesarchiv Berlin) C Rep. 303-09, Nr. 22 Bl. 241, 1 und 2.
קֶבֶר
בלה באלאז'

| --- | --- |

בלה באלאז' סביב 1910
 לידה:  4 באוגוסט 1884 סגד, הונגריה 
 פטירה:  17 במאי 1949 (בגיל 64) בודפשט, הרפובליקה ההונגרית 
 שם לידה:  Bauer Herbert 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 בן או בת זוג:  אדית האיוש 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1949) 
 
בלה באלאז' (עד 1913 הרברט באואר, בהונגרית:Balázs Béla; סגד, 4 באוגוסט 1884 – בודפשט, 17 במאי 1949) היה סופר, משורר, קולנוען, במאי קולנוע, תאורטיקן קולנוע, מבקר, מורה במכללה הונגרי-יהודי. באלאז' הוא אחת הדמויות המכובדות של התרבות ההונגרית של המאה ה-20, יוצר שעבודותיו השפיעו באופן משמעותי על חבריו (בלה בארטוק, זולטאן קודאי, ג'רג' לוקאץ', ארנולד האוזר, קרל מאנהיים ועוד,) ועל האסתטיקה הקולנועית. באלאז' היה חסיד של תורת הקולנוע הפורמליסטית שהיא תאוריה בלימודי הקולנוע שמתמקדת באלמנטים צורניים או טכניים, כלומר תאורה, עיצוב, קול, תפאורה, שימוש בצבע, הרכב תמונות ועריכה. גישה זו הוצעה על ידי הוגו מינסטרברג, רודולף ארנהיים, סרגיי אייזנשטיין ובלה באלאז'. כיום זו התאוריה העיקרית בלימודי הקולנוע.