ישראל במלחמת יום הכיפורים
נפילת אנשי ההנהגה > אלי זעירא

האלוף אלי זעירא, שהיה ראש אגף המודיעין ערב פרוץ המלחמה ובמהלכה, נחשב לאחראי העיקרי להפתעה שפקדה את צה"ל עם פרוץ המלחמה, מאחר שהוא היה המתריע הלאומי שתפקידו להזהיר מפני מלחמה, והוא כשל במתן ההתרעה.
מכל אנשי הצמרת הצבאית והמדינית שנחשבו כאחראים לכשלי צה"ל במלחמה, היה הוא הפחות מוכר לציבור, מאחר שרוב הקריירה הצבאית שלו הייתה של קצין מטה. הוא היה ראש לשכתו של הרמטכ"ל משה דיין במלחמת סיני. שימש כראש ענף מבצעים במטכ"ל. בראשית שנות ה-60 היה במשך שנתיים מפקד חטיבת הצנחנים (אך היה זה בתקופת רגיעה יחסית), ולאחר מכן שב למלא תפקידי מטה ומונה לראש מחלקת מבצעים במטכ"ל. בשנת 1963 עבר לאגף המודיעין, ובו עמד בראש מערך האיסוף. בשנת 1970 מונה לנספח צה"ל בארצות הברית ובקנדה, והועלה לדרגת אלוף. בספטמבר 1972 מונה לראש אמ"ן.
אגף המודיעין בראשות זעירא פיתח סברה, שקיבלה לאחר מכן את הכינוי "הקונספציה", כי תנאים מסוימים הכרחיים לתקיפה על ידי סוריה ומצרים והם רחוקים מלהתקיים. בהופעה בפני ועדת החוץ והביטחון של הכנסת באוגוסט 1973 אמר: "אין בלבה של מצרים שום ספק שיחסי הכוחות והמצב הפוליטי העולמי, אינם מאפשרים מהלך הגיוני של פתיחה באש". בהתקרב המלחמה התעלם זעירא מהסימנים המעידים עליה, ובאחד הדוחות ערב המלחמה הופיע הביטוי כי יש "סבירות נמוכה" לפרוץ מלחמה.
הציבור הרחב לא ידע על הקונספציה, על המהלכים שקדמו למלחמה, על ההתעלמות מהתראותיהם של תת-אלוף יואל בן-פורת וסגן סימן טוב בנימין ועל פרשת "האמצעים המיוחדים", אך עצם ההפתעה והתוצאות החמורות שנבעו ממנה בימים הראשונים של המלחמה, הדגישו בעיני הציבור את אחריותו של זעירא כמי שעמד בראש מערך המודיעין של צה"ל.
בשל טעויותיו בשיקול הדעת, בשל כישלונו בהערכת המודיעין שהגיש לדרגים העליונים ערב המלחמה, בהאמינו כי מדינות ערב אינן מוכנות עדיין לצאת למלחמה כוללת נגד ישראל, וכי התכונה מעבר לתעלה קשורה לתמרון צבאי נרחב, ובשל הטעיית הרמטכ"ל ושר הביטחון בפרשת "האמצעים המיוחדים", המליצה ועדת אגרנט להדיחו מראשות אמ"ן. הוועדה לא המליצה לשחררו מצה"ל, והוצע לו להמשיך כאלוף בתפקיד אחר, אולם זעירא יצא לשנת לימודים מחוץ לישראל ולאחריה סיים את שירותו בצה"ל.
מאז סיום שירותו היה זעירא עסוק באפולוגטיקה על חלקו במלחמה. את גרסתו למאורעות, שקדמו לתחילתה של המלחמה פרסם בספר "מלחמת יום כיפור – מיתוס מול מציאות", שראה אור בשנת 1993. מהדורה שנייה של הספר יצאה לאור בשנת 2004, ונקראה "מיתוס מול מציאות – מלחמת יום הכיפורים: כישלונות ולקחים". במהדורה זו עשה זעירא מאמצים ניכרים לטיהור שמו, והאשים אחרים באחריות למחדל. בין השאר טען זעירא שאשרף מרואן, שכבר היה ידוע אז ממקורות שונים כ"מקור הבכיר" שהביא את ההתרעה הסופית על פרוץ המלחמה, היה סוכן כפול, שהוליך שולל את ישראל. כמו כן תקף הספר את התנהלותה של ועדת אגרנט. עוד טען זעירא כי ראש הממשלה, גולדה מאיר, הסתירה מידע מוועדת אגרנט.
ראש "המוסד" בתקופת מלחמת יום הכיפורים, צבי זמיר, האשים בשנת 2004 את אלי זעירא בחשיפת זהותו של "המקור הבכיר", שנים לאחר תום המלחמה, חשיפה שלדברי צבי זמיר גרמה נזק חמור ליכולתה של ישראל לגייס סוכנים. את תלונתו העביר זמיר לטיפולו של היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, על מנת שיפתח בחקירה בעניין. השופט בדימוס תיאודור אור, שמונה לבורר בסוגיה זו, קבע בשנת 2007 כי זעירא הדליף מידע לארבעה עיתונים וחשף את זהותו של אשרף מרואן. כמו כן חייב את זעירא לפצות את זמיר ולשאת בעלויות הבוררות. זמיר ושני קצינים מאגף המודיעין, עמוס גלבוע ויוסי לנגוצקי, התלוננו נגד זעירא ליועץ המשפטי לממשלה. ב-9 ביולי 2012 החליט יהודה וינשטיין לגנוז את התיק נגד זעירא לאחר שמצא כי מכלול נסיבות העניין אינו מצדיק הגשת כתב אישום.