stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יואנה ראדו
ביוגרפיה

יואנה ראדו נולדה בבוקרשט, רומניה, בת לאב רומני מאולטניה ואם הונגריה מטרנסילבניה. היא נולדה בשם "אאוג'ניה (ז'אנה) בראיה" Eugenia (Jana) Braia וגדלה בקראיובה, שם התיישבה משפחתה ולאביה הייתה מסעדה. לראשונה הכירה את הרומנסות מהרפרטואר של הלאוטארים שניגנו במסעדת אביה. היא למדה בבית ספר תיכון והמורה למוזיקה טיפחה ועודדה את כיוונה לרומנסות. היא התחתנה בגיל צעיר ולאחר תקופה קצרה בקורביה ובקאלאפאט נפרדה מבעלה ועברה ב-1936 לבוקרשט, שם הופיעה יחד עם בעלה של אחותה, הזמר והמלחין פטרה אלכסנדרו, במסעדת קושנה. היא נרשמה לתחרות ארצית של מוזיקה רומנית עממית, תחרות שערכה שלושה חודשים והתחרו בה 800 מועמדים. בסיום התחרות זכו שתי זמרות בלבד, יואנה ראדו ורודיקה בוז'ור, שנבחרו להקליט מוזיקה עממית עבור הרדיו הרומני. אחד מחברי ועדת הקבלה, הפסנתרן המלווה של ג'ורג'ה אנסקו, הציע ליואנה ראדו את שם הבמה, שאימצה לעצמה במקום השם בו נולדה. היא ערכה הקלטות עבור הרדיו עם שירים דוגמת "Mi s-a rupt căruța-n drum" (נשברה לי העגלה בדרך), "Piatra, piatra" (האבן, האבן) ועוד.
ראדו קיבלה חוזה להופיע בשירתה במסעדת Azuga בפלוישט ובהמשך במסעדת Potcoava בבוקרשט. באפריל 1939 הופיעה לראשונה ברדיו, תחת השם Jana Radu (ז'אנה ראדו), בתוכנית מוזיקה קלה עם אחותה, מיאה בראיה ועם גיסה, פטרה אלכסנדרו. באוקטובר 1939 הופיעה לראשונה ברדיו בגפה, תחת השם יואנה ראדו. היא התיישבה סופית בבוקרשט והופיעה במסעדות הידועות Princiar (נסיכותי), Potcoava (הפרסה), Motanul negru (החתול השחור), Cina (ארוחת הערב) ועוד כשהיא מלווה בהרכבים מוזיקליים ידועים בתקופה.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכה את הופעותיה ברדיו והופיעה גם בתיאטרון הרחוב על שם קונסטנטין טנאסה, בקרקס הממלכתי ובתזמורת למוזיקה עממית על שם ברבו לאוטארו.
בתחילת שנות החמישים נקראה לרדיו יחד עם מריה טנאסה, כדי שיקליטו שיר, מחציתו ברומנית, מחציתו ברוסית, ליום הולדתו של יוסיף סטלין. זה לא מצא חן בעיניה והתנגדה בקולניות ועל כך נלקחה למשטרה. עד מות סטלין נאסר עליה להשתתף במופעים.
יואנה ראדו הייתה נשואה חמש פעמים, פעמיים עם אותו גבר. היא הייתה מיודדת עם בני הזוג צ'אושסקו ואנשי שלטון נוספים והשתמשה בקשריה כדי להציל ידיד ממשפט וכדי לקבל רישיון לרכוש את הבית בו גרה. היא הייתה האישה השנייה בתולדות רומניה שנהגה על אופנוע והשתמשה בו כדי לנסוע לרוחבה ולאורכה של רומניה. ב-1961 נפגעה בתאונת דרכים ומאז הייתה מוגבלת בהליכתה. ב-1987 שרה בסרט O zi în București (יום בבוקרשט) ובאותה שנה, ליום הולדתה השבעים, צולם איתה ועליה הסרט Ioana Radu - Romanța amintirilor (יואנה ראדו - רומנסת הזכרונות). בגלל מוגבלותה בהליכה התבודדה בביתה, אולם במהפכה הרומנית, לאחר בריחת ניקולאה צ'אושסקו, הופיעה במרפסת של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית ודיברה אל ההמונים.
אחותה, מיאה בראיה, שחיה בניו יורק הקדישה לה פרק בספר זכרונות שפרסמה. עם מותה הורישה ראדו את רכושה לאחותה מיאה.
יוסף ידידיה קרמי

רבי יוֹסֵף יְדִידְיָה קַרְמִי (~ה'ש"מ, 1580 בערך - המחצית הראשונה של המאה ה-17) היה רב מקובל ופייטן בן יהדות איטליה. נודע בעיקר בשל סידור התפילה שלו "כנף רננים".
ביוגרפיה

נולד במודנה שבאיטליה לר' בנימין יקותיאל קרמי שהיה נציגם של מגורשי דוכסות מילאנו מול השלטונות. הוא פעל כמורה ומחנך לתלמידים כבר מראשית העשור השני של המאה ה-17, ובמקביל החל ב-1623 לשמש כחזן ומנהל התפילה בבית כנסת פרטי של משפחת אוסיליו במודנה.
ספרו "כנף רננים" הכולל תפילות, קינות, זמירות ובקשות, שחיבר קרמי לבקשת אנשים שונים ולקראת מועדים שונים, מבוסס על מדרשי חז"ל ועל ספר הזהר וספר "פרדס רימונים" של הרמ"ק. הספר התקבל יפה לאחר שמיד עם הדפסתו התחולל סביבו פולמוס גדול. גיסו של המחבר, רבי אהרן ברכיה ממודנה, שהיה אף הוא מקובל וחיבר תפילות ותחינות משל עצמו, חשד שהוכנסו בתפילות שבספר כוונות קבליות התואמות לקבלת הרמ"ק ואינן תואמות לקבלת האר"י, ואולי בשל כך יש לאסור את הדפסת הספר. הוא עורר את חברי בית הדין של מודנה ובראשם רבי דניאל טרבוט לחקור את הנושא, ולאחר זמן מה התיר בית הדין את הדפסת הספר ועיטר אותו בהסכמה נלהבת. בהמשך הצטרפו להסכמה זו רבנים רבים אחרים מרבני איטליה.
גם הגיס המתנגד הסכים לחלקים בספר שעוררו מאוחר יותר התנגדות כמו וידוי מיוחד שנדפס בו, המחבר כותב על כך: ”יודעי ספר... זנו עיניהם ממנו ובראשם גיסי... ר' אהרן ברכיה איש מודינא... נתן עיניו בו וימצא חן וחסד לפניו”.
הערות שוליים

↑  ישעיה תשבי, העימות בין קבלת האר"י לקבלת הרמ"ק בכתביו ובחייו של ר' אהרן ברכיה ממודינה, ציון, לט, תשל"ד.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296786305171  GND: 142548804  LCCN: nr93011546  VIAF: 97440026   WorldCat (עם VIAF): 97440026
טיראניוס רופינוס

| --- | --- |

 לידה:  345? קונקורדיה סגיטריה, איטליה 
 פטירה:  411? (בגיל 66 בערך) מסינה, איטליה 
 ענף מדעי:  פאטריסטיקה, תרגומים מיוונית, תרגומים ללטינית 
 
טיראניוס רוּפִֿינוֹס מאקוויליה (Tyrannius Rufinus; נולד בסביבות 344 מת בשנת 411, נקרא גם רופינוס או רופוס, טירניוס מאקוויליה, רוּפֿינוס מאקוויליה, רופינוס מקונקורדיה, וגם טיראנוס) היה היסטוריון נוצרי רומאי, נזיר הוגה דעות מאבות הכנסייה ומתורגמן מיוונית ללטינית של ספרי פילוסופיה וכתבי הנצרות הראשונים, ובייחוד את כתבי אוריגנס.
ביוגרפיה

רופוס נולד בשנת 344 או 345, ביוליה קונקורדיה שליד אקוויליה באיטליה (כיום קונקורדיה סגיטריה לחוף הצפוני של הים האדריאטי) ככל הידוע להורים נוצרים. בסביבות שנת 370 התגורר בקהילת נזירים באקוויליה שם פגש את המתעד וההיסטוריון הנוצרי הירונימוס (יהורם - ירום). בסביבות 372 עבר לאלכסנדריה ולמד אצל דדימוס העיוור מורו של הירונימוס, ופגש במדבר את מקריוס הזקן.
ייתכן שעוד קודם לעזיבתו את איטליה הכיר את מלניה הזקנה - אלמנה נוצרייה רומאית אדוקה, והצטרף אליה כאשר זו עברה לארץ ישראל ועמה נזירים ואנשי כמורה אשר ברחו ממצרים עם התגברות רדיפות הוולנים האריאנים.
בשנת 380, הגיע איתה לירושלים, אך חי במנזר נפרד על הר הזיתים שמומן בידה, ושם הקדיש את זמנו בלימוד הגות יוונית בענייני אמונה, על פי מסורת לימודית שפותחה עוד במצרים. 
עם הגעתו לירושלים הוסמך לכמורה בידי הגמון ירושלים יוחנן השני, שהכיר אותו עוד במצרים בהיותו במנזר בואדי אל נטרון.
שש שנים אחר כך, כשהירונימוס הגיע לבית לחם חודשה הידידות בין השניים, ושנים אחדות לאחר מכן הירונימוס הקים קהילת נזירים דומה לזו של טיראניוס על פי אותו הדגם, בסיועה של פאולה, התומכת שלו.
בעקבות שלילת דברי אוריגנס בידי אפיפניוס מסלמיס, שנאמרה על ידי אפיפניוס בעת ביקורו בירושלים בשנת 394, נפתחה מחלוקת קשה בין טיראניוס להירונימוס, ששינה את דעתו וסבר עתה שביקורתו של אפיפנס מוצדקת בניגוד לדעתו של ההגמון יוחנן השני, בו צידד טיראניוס. הצדדים התפייסו כשלש שנים מאוחר יותר, לזמן מה.
בסתיו 397 טיראניוס יצא לרומא שם הייתה התעניינות גוברת בוויכוחי הנצרות מן המזרח, ופרסם את תרגומו הלטיני "הגנת פמפֿילוס על אוריגנס" ובשנתיים שלאחר מכן את פרי-ארכיון (העקרונות) של פמפילוס. בהקדמה כתב שהירונימוס הוא מעריצו של אוריגנס, ותרגם חלק מכתביו בעבר. מילים אלו עוררו את הירונימוס לכתוב הכחשה חריפה, וסדרת חוברות תגובה נכתבו על ידי שני הצדדים הנצים: המלחמה ברופינוס, נגד ירום, ונגד רופינוס.
לבקשת האפיפיור אנסטסיוס הראשון (הוא תאופילוס מאלכסנדריה (אנ')) הוא זומן לרומא בסביבות שנת 400 לאשרור אמונתו, אך במקום זאת הגיב באמצעות חוברת כתובה: אפולוגיא פרו פידה סואה. האפיפיור בתשובתו גינה את דברי אוריגנס, אך לא הכריז על רופינוס ככופר. עם זאת, לדברי הרשומות הנוצריות (דקרטום גלסיאי 20), דבריו מאז נתקבלו בחשדנות.
במשך רוב העשור הראשון של המאה החמישית רופינוס תרגם את אוריגנס, על ארבעת חומשי התורה הראשונים, על ספר תהלים, שיר השירים ושמואל. תרגומו בסביבות שנת 406 לפירוש אוריגנס על האיגרת אל הרומאים שבברית החדשה, עורר מחדש דיון בעניין הבחירה החפשית, שהחל כעשור קודם, ותוך זמן קצר היה למרכזו של המחלוקת בין אוגוסטין ופלגיוס.
לבקשת ההגמון כרומטיוס מאקוויליה, רופינוס תרגם את תולדות הכנסייה של אוסביוס בשנת 401, כמענה לגלי פעולות האיבה בעקבות הפלישות הגותיות לאיטליה. הוא תמצת את הכרך העשירי והוסיף אותו לכרך התשיעי, שינה כמה מהכתובים והוסיף גם שני כרכים משלו, כפי הנראה לפי הזמנה, או במגמה להתאים את הכתוב לקהל המקומי.
בין השנים 397–408 הוא שב לחיות באיטליה, כנראה באקוויליה. בשנת 408 היה במנזר פינתום (אולי בקמפניה) לאחר פלישת אלריק מלך הויזיגוטים לצפון איטליה. בשנת 410, בשעה שאלריק כבש ובזז את רומא, ברח לסיציליה, יחד עם מלניה הצעירה, שם מת בשנת 411.
כתבים

הערות על מעשה השליחים - המעיד על הבנת ספר זה ותרגומו במאה הרביעים באיטליה.
הגנה על דבריו נגד התקפות הירונימוס - בנספח לספרו הגנה על דברי פמפילוס מקיסריה. De Adulteratione Librorum Origensis
הגנה נגד טענות כתבי הירונימוס - Apologia s. Invectivarum in Hieronymum Libri II
יש להעיר שלאורך השנים חלו זיופים במהדורות השונות.
ברכת האבות - פרשנות לברכת יעקב (בראשית:49, De Benedictionibus, Patriarcharum Libri II)
כתב תגובה עבור אנסטסיוס, הגמון רומא - כולל קורות חיים של 33 נזירים במדבר ניטריאן.
בעבר ראו ברופינוס מאקוויליה כסופר הכותב את הספר אנטי-אוריגניסאי, אך כיום מייחסים אותו לרופינוס הסורי.
כתבים > תרגומים מיוונית ללטינית

תולדות הכנסייה של אוסביוס מקיסריה
דרשות אוריגנס על האיגרת אל הרומאים, על בראשית, שמות, ויקרא, ובמדבר, על תהלים ושיר השירים.
כתבים > תרגומי הירונימוס בתגובה לרופינוס

בעקבות תרגומיו, הירונימוס כתב תרגומים ופרשנות משלו, בנוסף לשלש חוברות שכתב במסגרת הוויכוח עם רופינוס. ידוע על תרגום של הירונימוס לספר העקרונות (De Principiis) של אוריגנס, אך תרגום זה אבד עם הזמן.
מוסד הנזירות, ודרשות בזיליוס הגדול מקיסריה
תגובה לדברי פומפילוס מקיסריה
עקרונות של אוריגנס מקיסריה
דרשות אוריגנס (בראשית, ויקרא, במדבר, יהושע, מלכים, שיר השירים, ובברית החדשה האיגרת אל הרומאים)
הספרון מאת גרגוריוס מנזיאנזוס שבקפדוקיה
תוכיחות סיקסטוס - הוגה דעות יווני לא ידוע
תוכיחות אבגריוס פונטיקוס (כומר מקונסטנטינופוליס בשנת 383 הצטרף למנזר של רופינוס בירושלים)
התגלויות קלמנס - על פטר הקדוש ועל טיטוס פלביוס קלמנס ובן דודו האפיפיור קלמנס הראשון (המקור היווני אבד)
קנון פסחאליס - תורת הפסח על חישוב זמן הפסח במחזוריות של 19 שנה מאת אנטוליוס מלאודיקיה (אנ') (הספר פורסם עם כמה חוברות לימודים על חישובי חשבון פשוט)
כתבים > ציטוט מדברי טיראניוס רופינוס

"ההתגשמות הייתה בטבע השמימי הקדוש של בן האל כמו חכה (וו) המוסתרת בתוך גופו (תחת עור האדם), והמושכת את נסיך העולם הזה אל מבחן, בו הבן יתן את בשרו כפתיון, והרוח השמימית הקדושה השוכבת תחתיו תתפוש בו ותעמידו... ...כמו דג, הניצוד ואינו יכול להשתחרר מן החכה, אשר נמשה מן המים והיה למאכל אדם, כך ראה הוא שבכוחו להמית, את מראה גופו של ישו אשר מת בלי לדעת ולהכיר בחכה הקדושה שארבה לו בתוך גופו (תחת עורו). משבלעהּ, מיד נתפש. שערי גהנום נשברו והוא נמשך מן הבור, כפי שהוא, והיה למאכל לאחרים."
השפעה

בתרגומי הכתבים היווניים הביא באחת את הוגי הנצרות שבמזרח אל הנצרות המערבית. ואבות הכנסייה שברומא ציטטו רבות מתוך תרגומיו, וכך גם מנהיגי הכנסייה בהמשך כדומיניק ולרסי וכך וז'אק פאול מיגנה.
הערות שוליים

↑  באנגלית (באנגלית) האנציקלופדיה לביבליה לתאולוגיה ולהגות נוצרית. (גיימס סטרונג וג'ון מקלינטוק הוצאת האחים הרפר, ניו יורק, 1880
↑  באנגלית, כתבים פולמיים ודוגמטיים (וכחניים ומקובעים) של אבות הכנסייה, הירונימוס, ג'ון הריטסו, אבות הכנסייה כרך 53, הקדמה כללית עמ' 12 והלאה
↑  באנגלית, הירונימוס ורופינוס, מרק ווסי, בתוך ספר קיימברידג' לתולדות הספרות הנוצרית הקדומה (2010, עמוד 324) Cambridge History of Early Christian Literature
↑  ירום ורופינוס, מרק ווסי, עמוד 325
↑  ירום ורופינוס, 327
↑  פ"ל קרוס וה"א ליוינסטון, "רופינוס", הוצאת מקוונת של אוניברסיטת אוקספורד, 2005.
↑  תרגום חופשי מתוך: Alister E. McGrath, Christian theology : an introduction, Oxford ; Malden, MA : Blackwell Publishers, 2001, p. 416 (אתר ארכיב המרשתת Archive.org)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522322905171  PLWABN: 9810601761205606  BIBSYS: 90728021  BNE: XX1031927  BnF: cb12060148z (data)  CANTIC: a10150559  CiNii: DA00970710  GND: 118750313  ICCU: CFIV082484  ISNI: 0000 0001 0918 3286  LCCN: n82255489  LNB: 000087873  NKC: kup19980000084989  NLA: 35556935  NLG: 163811  NSK: 000086011  NTA: 070287651  RERO: 02-A000140306  SELIBR: 88361  SNAC: w6321nfh  SUDOC: 028851374  Trove: 994995  VcBA: 495/52260  VIAF: 77679446   WorldCat (עם VIAF): 77679446
יגאל מוסקו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 בפברואר 1965 (בן 59) באר שבע, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מעסיק:  ערוץ 2, כל העיר, ידיעות אחרונות 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  igalmosko
 
יגאל מוסקו (נולד ב-11 בפברואר 1965) הוא עיתונאי ישראלי, כתב "אולפן שישי" בחדשות 12 ובאתר N12.
ביוגרפיה

מוסקו נולד וגדל בבאר שבע.
בצה"ל שירת בחטיבת הנח"ל, מאוחר יותר כקצין בבית ספר למ"כים וכמפקד בהיאחזות. במילואים שירת כקצין חי"ר, והשתחרר בדרגת רס"ן.[דרוש מקור]
ביוגרפיה > קריירה

ב-1990 מוסקו החל את פועלו כעיתונאי החל במקומון הירושלמי "כל העיר". במסגרת עבודתו ערך חשיפה ראשונה של סיירת רימון של צה"ל שפעלה כיחידת חיסול בעזה בשנות השבעים, וחשיפה ראשונה של המבצע הצבאי המוטס להעלאת יהודי אתיופיה מסודאן בשנות השמונים. כמו-כן, הרבה לכתוב על דמויות השוליים של ירושלים וסביבותיה, שוכני מערות, ומוכי סינדרום ירושלים. בכתבה אחת לדוגמה, תיאר את חוויותיו כשהתחזה במשך שבוע לחסר בית ברחובות העיר וקיבץ נדבות. לצד עבודתו בעיתון, מוסקו היה כתב בתוכנית "יומן" בערוץ הראשון של רשות השידור.
בשנים 1998–2004 היה כתב המוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות". במסגרת עבודתו זו התמחה מוסקו בכניסה לחברות סגורות ובתיאור הדינמיקה הפנימית שלהן. כך, פעל בצוללת של חיל הים הישראלי ("שבועיים מתחת לים בצוללת של חיל הים", אוקטובר 2000), ב"חצי אדם חצי נחש", עדת מעריציו של לוכד הנחשים יעקב סלע, שנרצח על ידי אחד מהם (כתבה שפורסמה ב-13 בספטמבר 2002) ובמחלקה הסגורה בבית החולים לחולי נפש אברבנאל (כתבה שפורסמה ב-12 בדצמבר 2003).
בין השנים 2004–2010 היה כתב התוכנית "עובדה" בערוץ 2.
מאז 2011 כתב התוכנית "אולפן שישי" בחברת החדשות של ערוץ 2 (לימים חדשות ערוץ 12), וכן ככתב באתר N12.
ביוגרפיה > חיים אישיים

מוסקו סיפר בכתבה שהוא מאמין באתאיזם.
למד סוציולוגיה ותולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.[דרוש מקור]
כתבות בולטות > בתוכנית "עובדה"

המעבדה הניידת – על חוקרי זירות הרצח והמחיר הנפשי שהם משלמים (2004)
הגירוש הגדול – 34 שעות בתוך מתחם נרקומנים בדרום תל אביב (2004)
הלב – מבצע השתלת איבריו של ילד פלסטיני שנורה על ידי חיילי צה"ל בחמישה ילדים ישראליים (2005)
חסד אחרון ופרידה – בה ליווה את הנוטים למות בהוספיס של בית החולים תל השומר (2007)
המסע לחיים של יסמין פיינגולד – סיפורה של השייטת שטבעה בירקון (2009)
כתבות בולטות > בתוכנית "אולפן שישי"

עגולשון שחור-גחון – כתבה על גילוי צפרדע שנחשבה נכחדת (2011)
האחים שלא שבו מהקרב – סיפורם של צמד האחים שנפלו חלל, אפרים ודדי ישראלי, במלחמת יום הכיפורים של מדינת ישראל (2012)
המצוד אחר "החלקיק האלוהי" – על פעילות המחקר של מאיץ החלקיקים בז'נבה שבשווייץ (2012)
שתי כתבות במהלך מבצע צוק איתן: ריאיון עם ורדה פומרנץ, קצינת הנפגעים המיתולוגית של צה"ל ששכלה את בנה; תיעוד מקיבוץ נירים בזמן נפילת פצמ"ר שנורה על-ידי ארגון טרור פלסטיני מרצועת עזה, שהרג שניים מחברי הקיבוץ (2014)
רחוב הרפאים בחברון – על רחוב השוהאדה והילד האחרון שנותר בו (2015)
האיש שידע הכל – ראיון ראשון עם עמוס לוינברג, "הקב"ר המזמר", קצין המודיעין שחשף בשבי הסורי את סודות המודיעין של צה"ל (2016)
הישראלים שחיים בקומונות אהבה חופשית בפורטוגל (2017)
כתבות בולטות > בערוץ 2 בזכיינית שידורי קשת

יהלומים – סרט תיעודי על כלא איילון (2012)
הערות שוליים

↑  יגאל מוסקו, סיירת רימון, כל העיר, 30 ביוני 1995
↑  יגאל מוסקו, חיי כהומלס, כל העיר, 17 בפברואר 1995
↑  עכבר העיר, רייטינג יומי: "עובדה" חוצה את ה-30%, באתר הארץ, 17 בינואר 2012
↑  אמילי גרינצווייג‏, יגאל מוסקו מצטרף ל"אולפן שישי", באתר וואלה, 21 במרץ 2011
↑   תוכניות קשת: עובדה > נבחרת > יגאל מוסקו, באתר mako
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011066430305171  VIAF: 5283165139007200560008   WorldCat (עם VIAF): 5283165139007200560008
יהדות עומאן

עומאן
מפת עומאן
יהדות עומאן הייתה קהילה יהודית שהתקיימה במשך מאות שנים, והיא אינה קיימת כיום.
במאה ה-21 כולל הקהילה היהודית בעומאן יהודים ספורים. הקהילה מורכבת ברובה המוחלטת מיהודים חדשים שהגיעו למקום, והיא חברה באיגוד הקהילות היהודיות במפרץ, שם היא מיוצגת בידי מנחם כהן.
היסטוריה

יש הטוענים כי קבר איוב (אנ') ממוקם בג'בל דוהפר הנמצא 45 קילומטרים מעיר הנמל סלאלה.
היסטוריה > יצחק בן יהודה

הקהילה היהודית בעומאן תועדה על ידי יצחק בן יהודה, סוחר שחי במאה ה-9. יצחק התגורר בסוחאר, והפליג לסין בין השנים 882 ל-912. הוא חזר לסוחאר והפליג שוב לסין, אך ספינתו נתפסה והוא נרצח בנמל סומטרה.
היסטוריה > בנימין מטודלה

מסע שנערך על ידי רבי בנימין מטודלה בשנים 1165 עד 1173 חצה חלק מהאזורים הנמצאים כיום באזור הגאוגרפי של עומאן. הטיול שלו התחיל כעלייה לרגל לארץ ישראל.
אחת העיירות הידועות שעליהן דיווח בנימין מטודלה כבעלת קהילה יהודית הייתה מסקט שבעומאן.
היסטוריה > במאה ה-19

באמצע המאה ה-19, תיעד הסגן הבריטי ג'יימס ריימונד וולסטד (אנ') את יהודי מוסקט בזיכרונותיו. הוא מזכיר שיש "כמה יהודים במסקט, שברובם הגיעו לשם ב-1828, עת גורשו מבגדאד...". הוא גם מציין שיהודים לא הופלו כלל לרעה בעומאן, בניגוד למדינות ערביות אחרות. יהודי מסקט הועסקו בעיקר בייצור תכשיטי כסף, בנקאות ומכירת משקאות חריפים. למרות היעדר הרדיפות בעומאן, הקהילה נכחדה לפני שנת 1900. במהלך מלחמת העולם השנייה, חייל אמריקאי יהודי, עמנואל גליק, נתקל בקהילה קטנה של יהודים עומאנים במסקט, אך קהילה זו כללה בעיקר מהגרים חדשים מתימן.
היסטוריה > הקשר עם יהדות העולם

עומאנים מנהלת קשר עם מנהיגים יהודים אמריקאים וישראלים. הוועד היהודי-האמריקאי אירח מפגש שבו: "מנהיגים ישראלים ועומאנים התכנסו לחגוג עשור למרכז לחקר ההתפלה במזרח התיכון, אחד מסיפורי ההצלחה של המאמצים להעמקת שיתוף הפעולה הערבי-ישראלי. בין הדוברים ניתן למצוא את סעיד בדר, מזכ"ל משרד החוץ של עומאן (אנ'), שרת החוץ הישראלית לשעבר ציפי לבני וצ'ארלס לוסון ממחלקת המדינה של ארצות הברית.
ראו גם

יהדות בבל
יהדות עבר הירדן המזרחי
יהדות בחריין
יהדות איחוד האמירויות הערביות
יהדות תימן
היסטוריה של עומאן
יהודים-ערבים
גלות בבל
יהדות חצי האי ערב
יהדות ארצות האסלאם
פליטים יהודים ממדינות ערב
יהודים מחוץ לאירופה תחת כיבוש נאצי
מזרחים
הערות שוליים

↑  יוני קמפינסקי, הרב אלי עבאדי: יהודי המפרץ מתאחדים, באתר ערוץ 7, 15 בפברואר 2021
↑  Board Members | AGJC, www.gulfjewish.org
↑  לא תאמינו איפה איוב קבור: בקהילה שנכחדה בעומאן, באתר tv2000
↑  "PDF: The Itinerary of Benjamin of Tudela trans. Nathan Marcus Adler. 1907: Includes map of route (p. 2) and commentary" (PDF). teachittome.com.
קבר איוב
מפת המסלול
יהדות פאזארדז'יק

יהדות פאזארדז'יק היא קהילה יהודית ספרדית שהתקיימה בעיר פאזארדז'יק שבבולגריה, מהמאה ה-17 עד לאמצע המאה ה-20. בראשית המאה ה-20 הגיעה הקהילה לשיא גודלה ומנתה כ-1,200 נפשות. ב-1943 ניצלו יהודי העיר משילוח למחנות ההשמדה. מרבית בני הקהילה עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה.
ייסוד הקהילה

בשלהי המאה ה-15 זרמו לאימפריה העות'מאנית יהודים מספרד ואחריהם אנוסי פורטוגל וצאצאיהם, אשר התיישבו בעיקר בסלוניקי, איסטנבול וארץ ישראל, אך גם בערים אחרות בבלקן ובכלל זה בערי בולגריה. בכמותם הרבה, הביאו לשינוי במבנה הקהילות. היהודים השתלבו באימפריה, תרמו לה ואף שגשגו במסגרותיה יותר מכל קבוצה אתנית אחרת. באמצע המאה ה-17 מופיע לראשונה תיעוד כתוב לקהילה יהודית בפאזארדז'יק. מדובר בקהילת סוחרים ספרדית קטנה המתועדת בספרי שאלות ותשובות. לאור התיעוד המתאר קהילה מבוססת ניתן להניח שהוקמה קודם לכן, ייתכן בראשית המאה. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית ותועדו פגיעות בבני הקהילה מצד החיילים הרוסים. ב-1835, לאחר השריפה הגדולה שפגעה קשות בקהילה היהודית באדירנה, הגיעו משפחות רבות לאזור בולגריה ובכלל זה לעיר פאזארדז'יק וב-1850 הוקם בית הכנסת המרכזי של הקהילה.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) איבדו החיילים העות'מאנים הנסוגים כל רסן ותקפו את בני הקהילה בפאזארדז'יק. נגרמו פגיעות בנפש ונזקים כבדים לרכוש. לאחר המלחמה סייע הברון מוריס הירש בשיקום הקהילה. גם לאחר קבלת העצמאות, היו גילויי אנטישמיות רבים וב-1895 נערכו פרעות בעיר נגד היהודים. עם רבניה הנודעים של העיר ניתן למנות את דוד בכמוה"רם דניאל מאיור ויעקב פינץ שפעלו בראשית המאה ה-19. בראשית המאה ה-20 נכללה קהילת פאזארדז'יק ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה 1,200 נפשות.
ייסוד הקהילה > בתי הכנסת

בית הכנסת המרכזי של הקהילה שכן בתוך שכונת החצר היהודית שבעיר העתיקה. סמוך לאמצע המאה ה-19 חרב בית הכנסת בשריפה שפרצה במקום. בסמוך אליו הוקם ב-1850 בית הכנסת קהל גדול. המבנה הוקם על ידי הבנאי הבולגרי הנודע סְטָאבְרִי טֶמֶלְקוֹב (בבולגרית: Ставри Темелков) והוא היה מהודר יחסית לקהילות יהודי בולגריה, עניין שהעיד על איתנותם הכלכלית של פרנסי הקהילה. ב-1872 הוקם על מקומו של בית הכנסת הישן שנשרף, בית הכנסת ותלמוד התורה קהל קטן (בלאדינו: Kal chiko i meldar) ובו למדו והתפללו ילדי הקהילה.
בממלכת בולגריה > החינוך היהודי

בסוף המאה ה-19 עברו בהדרגה הקהילות היהודיות בבולגריה מלמידה במלדארי ללמידה בכיתות בתי ספר מאורגנות ובהן לימדו תכנים רחבים מעבר ללימודי קודש. בתחילה הוחלפו שיטות הלימוד המיושנות שהתבססו בעיקר על שינון ולמידה בעל פה ובהמשך סופקו לתלמידים ספרי לימוד חדשים. ב-1893 כתב המורה חיים אלאדז'ם בן העיר פאזארדז'יק את אחד מספרי הלימוד הראשונים שבהם נעשה שימוש במערכת החינוך היהודית החדשה שנקרא "מורה לילד". בהמשך הטיף לחינוך יהודי וללימוד עברית גם כפובליציסט בעיתון היהודי איל אמיגו דל פואבלו. ב-1920 למדו במערכת החינוך היהודית בעיר 245 תלמידים שהיו 96.8% מכלל תלמידי הקהילה. התלמידים למדו בארבע כיתות גן ובית ספר יסודי ועוד שלוש כיתות פרו-גימנסיה. ב-1926 ירד מספר התלמידים ל-161. ממשלת בולגריה מימנה אחוז אחד מתקציב מערכת החינוך היהודית ועיריית פאזארדז'יק עוד 31%. ב-1928 נחרב בית הספר היהודי ברעידת אדמה חזקה שפקדה את בולגריה.
בממלכת בולגריה > חיי הקהילה

בקרב קהילת פאזארדז'יק הייתה פעילות ציונית ענפה ולצדה גם פעילות קומוניסטית שהלכה ודעכה לקראת סוף שנות ה-20 ובהמשך גם רוויזיוניסטית. ב-4 במרץ 1923 נערכו בחירות לוועדי הקהילות היהודיות בבולגריה ובפאזארדז'יק זכו הציונים בכל הקולות. במרץ 1926 זכו הציונים ב-76% מהקולות. ב-1932 זכתה רשימה מאוחדת של ציונים כלליים ופועלי ציון ב-61% מהקולות לעומת 39% לרוויזיוניסטים. במהלך שנות ה-20 פעלו בעיר שני בנקים יהודים, ששימשו גם קופות מלווה (קאסות) ופעלו בסיוע ארגון הג'וינט. ליהודי העיר היו חיי קהילה מפותחים ובמהלך שנות ה-30 פעלו בפאזארדז'יק תזמורת נוער מקומית ותיאטרון במסגרת "אגודת חובבי המוזיקה" הציונית. בסוף שנות ה-20 עלו מקצת יהודי פאזארדז'יק לישראל והיו שותפים להקמת המושב בית חנן. בעיר נולד ד"ר שאול מיזאן (צרפתית: Saul Mezan ‏;17 באוגוסט 1893 - 1943), ממנהיגיה הרוחניים של יהדות בולגריה ואחד מסופריה, היסטוריוניה ומשורריה הבולטים, שנודע בשם העט שלו "אורם בן נר" וכתב בבולגרית, בעברית ובצרפתית. שאול מזן נהרג בשורות הפרטיזנים באלבניה. אמו של ד"ר שאול מזן, שרה ירוחם מזן הייתה פעילה מרכזית בתנועת ויצו בעיר ובקק"ל בולגריה, ובשל פעילותה האינטנסיבית רשמוה חברותיה לתנועה בספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל.
מלחמת העולם השנייה והעלייה לישראל

עם תחילת מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-1,000 יהודים, שעליהם הוחל בינואר 1940 החוק להגנת האומה. בהמשך, נלקחו הגברים בגילאי 20–40 לעבודות כפייה. ב-10 במרץ 1943 תוכנן לגרש 6,365 מקרב יהודי "בולגריה הישנה", כמכסה ראשונית לקראת גירוש כל הקהילה למחנות ההשמדה. ברישומי משרד הפנים הבולגרי צוינו 103 יהודים מפאזארדז'יק שנכללו במכסה זו. במאי 1943 קלטו בני הקהילה מקצת מגורשי סופיה. בהמשך גורשו חלק ממגורשי סופיה מפאזארדז'יק למחנה הריכוז בצ'כלרה. בתחילת יולי 1943, נעצרו מנהיגי קהילה, רבנים ופעילים מהעיר ונשלחו למחנה המעצר במחנה הריכוז סומוביט. חלק מהיהודים שוחררו בתחילת אוקטובר 1943 ועובדי הכפייה שוחררו רק לאחר כיבוש בולגריה בידי הצבא האדום בספטמבר 1944.
לאחר מלחמת העולם השנייה נמנו 800 יהודים בעיר, התחדשה הפעילות הציונית ובאפריל 1946 הוקם תא של תנועת החלוץ הצעיר שהכשירה בני נוער לקראת העלייה לישראל. בין השנים 1947 – 1950, עלו מרבית יהודי העיר לישראל. ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובפאזארדז'יק נמנו 183 יהודים. ב-1954, בתקופת כהונתו של וולקו צ'רבנקוב כראש ממשלת בולגריה, הופקע מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות והוסב למוזיאון. בראשית המאה ה-21 התגוררו בפאזארדז'יק כמה עשרות יהודים.
הערות שוליים

↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בימי השלטון העותומני, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 48.
↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בימי השלטון העותומני, עמוד 52.
↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בימי השלטון העותומני, עמודים 54-53.
↑  גלבר, נ. מ, חיי היהודים בבולגריה, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 696.
↑  דוד פיפאנו, שלשלת רבני בולגריה מיום בואם מספרד ועד ימינו, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 141.
↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים (1878-1898), בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 65.
↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים (1878-1898), עמוד 76.
↑  לוחות סטאטיסטיים, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 662-645.
↑  רומנו, אלברט, א, תקופת המשבר והפילוג 1930-1940, בתוך אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1968, עמודים 588-583.
↑  גלבר, נ. מ, חיי היהודים בבולגריה, עמוד 689.
↑  אלברט מיכאל, היהודים באמנות, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 757.
1 2  הקהילה היהודית בפאזארדז'יק, באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה.
↑  חיים קשלס, תעודות ומסמכים, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 849.
↑  חיים קשלס, המצב אחרי הגירוש, בתוך אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 876.
↑  יוסף בן, לחרות ולעליה, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 936.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה - כרך ד', מאחורי מסך הברזל, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמוד 296.
בית הכנסת "קהל גדול"
בית הכנסת ותלמוד התורה "קהל קטן"
קבוצת הכדורגל מכבי פאזארג'יק ב-1925
מגן תנועת הנוער "החלוץ הצעיר" מפאזארדז'יק (1947)