stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ארלס ויליאם ברטלט
למזרח ולהוואי

בשנת 1913, בגיבוי כספי ממשפחת אשתו, הם נסעו להודו הבריטית ואזורים אחרים באסיה - ציילון, אינדונזיה, סין ויפן.
הוא הגיע ליפן בשנת 1915, שם פגש את מו"ל הדפסי העץ ווטנאבה שוזאבורו (1885–1962), שהיה דמות מרכזית באמנות היפנית של תחילת המאה העשרים. בשנת 1916 פרסם ווטנאבה 21 חריטות עץ בעיצובו של ברטלט, כולל שישה הדפסים של נופים יפניים. בשנת 1917 עזבו ברטלט ואשתו את יפן לאנגליה. הם עצרו בהוואי ושם נשארו - מעולם לא חזרו לאנגליה. הוא ביקר ביפן שוב בשנת 1919, שם יצר שש-עשרה הדפסים חדשים עבור ווטנאבה.
אנה רייס קוק (אנ')‏ (1853–1934), שהקימה את מוזיאון הונולולו לאמנות (אנ'), נעשתה תומכת ופטרון של ברטלט. באותה תקופה פעלה בהונוללו הציירת האמריקאית הלן תומאס דרנגה, שעבודותיה הוצגו במוזיאון הונלולו לאמנות.
בשנת 1928 עזר ברטלט בהקמת סדנאות ההדפסים של הונולולו יחד עם האמנים המקומיים אלכסנדר סמואל מקלאוד, ג'ון מלוויל קלי והוק-מזלט לוקווינס.
ברטלט נפטר בהוואי בגיל 79 ב־16 באפריל 1940.
אוספים

המוזיאונים והגלריות של ברדפורד (מערב יורקשייר, בריטניה), מוזיאון העיר בריסטול וגלריה לאמנות (בריסטול, אנגליה), מוזיאון קליבלנד לאמנות, מוזיאון הונולולו לאמנות, ספריית הקונגרס (וושינגטון הבירה) ומוזיאון שניצר לאמנות (אוניברסיטת אורגון), הם בין האוספים הציבוריים המחזיקים עבודותיו של ברטלט.
גלריה

תפילת בוקר אודייפור
נוף הוואי
נערות רוקדות
ארמיטסר, הודו
טאג׳ מהאל
גולשי גלים, הוואי, 1919
מוכרי פירות, הודו
קובה, יפן
נאגיסי בחורף, יפן
הערות שוליים

↑  Miles, Richard and Jennifer Saville, A Printmaker in Paradise, The Art and Life of Charles W. Bartlett, with a catalogue raisonné of etchings and color woodblock prints, Honolulu Academy of Arts, 2001.
↑  Konody, P. G., "The Artist: Charles William Bartlett", The Studio (London), 1906.
↑  Bartlett, Charles W., Catalogue of an Exhibition of Water Colors and Wood Engravings of India, Japan, and the Hawaiian Islands by Charles W. Bartlett, New York, Arthur H. Hahlo & Co., 1919.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 129746037  ISNI: 0000 0000 8283 5925  LCCN: no2001031144  NTA: 265938856  RKD: 4761  SNAC: w65d9qcj  ULAN: 500011380  VIAF: 95750309   WorldCat (עם VIAF): 95750309
הופעת קמע

הבמאי אלפרד היצ'קוק ערך הופעת קמע בכ־40 מסרטיו
יוצר הקומיקס סטן לי נהג להופיע בהופעות קמע בסרטי היקום הקולנועי של מארוול
הופעת קָמֵעַ או הופעת קמאו (באנגלית: cameo appearance) היא הופעה קצרה ולא מרכזית של אדם ידוע בסרט קולנוע, טלוויזיה, הצגת תיאטרון, ספר או משחק וידאו. הופעות קמע הן כמעט תמיד קצרות מאוד, לפעמים אינן כוללות תפקיד מילולי או שההופעה היא תפקיד ניצבות. בדרך כלל לאדם בתפקיד קמע יש קשר כלשהו או חשיבות מסוימת לנושא היצירה (למשל אחד מיוצרי הסרט המופיע בו, שחקן מסרט מקורי המופיע בסרט המשך, או אדם המופיע בסרט שבו אחת הדמויות מבוססת עליו). במקרים רבים הופעת הקמע נעשית כמעין "ביצת פסחא" וקריצה למעריצים.
הופעות קמע נפוצות למדי, ולוקחים בהן חלק לא רק שחקנים וידוענים, אלא גם פוליטיקאים, זמרים, אמנים וספורטאים. אין לבלבל בין הופעת קמע להופעת אורח, תפקיד בו ניתן למופיע הקרדיט על תפקידו. הופעת קמע, לעומת זאת, כמעט אף פעם אינה מזכה בקרדיט והמופיע אינו נמנה עם צוות השחקנים.
הערות שוליים

↑  הוֹפָעַת קָמֵעַ במילון תקשורת המונים (תשע"ב), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  Michael Donahue, "Forced Guests: Cameos that make us sceam 'Yessss!'" in Electronic Gaming Monthly 226 (March 2008): 34.
↑  סרטון המכיל את כל הופעות הקמע של לי בשנים 1989–2017, יוטיוב
↑  סרטון המציג את הופעת הקמע של סטיב מרפי וחאבייר פניה בנרקוס, פייסבוק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1074267443 
עבדאללה השני במדי איש צוות הוויאג'ר
ארנבת קורסיקנית

| ארנבת קורסיקנית |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: ארנבאים
משפחה:: ארנביים
סוג:: ארנבת
מין:: ארנבת קורסיקנית
שם מדעי
 Lepus corsicanus ‏וינטון, 1898
תחום תפוצה


ארנבת קורסיקנית או ארנבת אפנינית (שם מדעי: Lepus corsicanus) היא מין של ארנבת החי בטבע בדרום ובמרכז איטליה ובקורסיקה.
טקסונומיה

המין תואר לראשונה בשנת 1898 על ידי הזואולוג הבריטי ויליאם אדוארד דה וינטון (אנ') בעזרת דגימות של המין מקורסיקה. מאוחר יותר הוא נחשב כתת-מין של הארנבת האירופית, או ששניהם הוגדרו כתת-מינים של הארנבת המצויה. כיום מתייחסים אליה לעיתים קרובות כאל מין נפרד מכיוון שלא נראה שהיא בת כלאיים עם הארנבת האירופית, שכן תחומי תפוצתם חופפים ומחקרי גנום מיטוכונדרי מצביעים על כך שהיא שייכת לשושלת מובהקת שהתמיינה במקלטים מבודדים במהלך עידן הקרח האחרון.
תיאור

הארנבת הקורסיקנית דומה לארנבת האירופית במראה, בהיותה חומה ברובה עם בטן בצבע לבן-שמנת. אולם היא שונה בכך שיש לה בסיסים אפורים ולא לבנים בשערות הפרווה התחתונה. היא גם קטנה יותר מהארנבת האירופית כשאורך ראשה וגופה נע בין 44.1–61.2 ס"מ, אורך זנבה בין 6.6–11.2 ס"מ ומשקלה בין 1.8–3.8 ק"ג. אוזניה ורגלותיה האחוריות ארוכות יחסית ואורכן נע בין 9–12.6 ס"מ ו-11.4–13.5 ס"מ בהתאמה.
תפוצה ובית גידול

הארנבת חיה, בין היתר, בשטחי מאקי ובחוליות. היא בעלת תפוצה רחבה בסיציליה, שם היא מופיעה מגובה פני הים עד 2,400 מטר על הר אטנה. ביבשת איטליה, תפוצתו מקוטעת יותר ומתפרשת בצורה חלקה צפונה עד טוסקנה בחוף המערבי ופוג'ה בחוף המזרחי. היא הובאה לקורסיקה על ידי בני אדם, ככל הנראה בין המאה ה-14 למאה ה-17, וכיום היא נדירה שם ותיעודים עדכניים שלה מהאי הם מועטים.
סטטוס ומצב שימור

נראה כי אוכלוסייתה של הארנבת נמצאת בירידה והיא מסווגת כמין במצב "פגיע" על ידי ה-IUCN. המין מאוים מאובדן בתי גידול, ציד ותחרות עם הארנבון המצוי ועם אוכלוסיותיו. כיום הוא מוגן מציד אך הדמיון בינו לבין הארנבון המצוי מקשה על אכיפת ההגנה.
הערות שוליים

↑  ארנבת קורסיקנית באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Steven Weiss, Nuno Ferrand, Phylogeography of Southern European Refugia, Springer, 2007, עמ' 114
קו מולוטוב

| --- | --- |

בונקר באזור טלז של קו מולוטוב
 מידע כללי
 סוג:  ביצורים, קו ביצורים 
 על שם:  ויאצ'סלב מולוטוב 
 מדינה:  ברית המועצות 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1940
 תאריך פתיחה רשמי:  1940 
 
 
 
קו מולוטוב (ברוסית: Линия Молотова) היה מערך מתוכנן של ביצורים שנבנה על ידי ברית המועצות בשנים 1940–1941 לאורך גבולה המערבי, לאחר פלישתה למדינות הבלטיות, מזרח פולין ובסרביה, פלישה שנבעה מהסכם ריבנטרופ מולוטוב, ומכאן כינויו "קו מולוטוב". שם זה לא היה שמו הרשמי של קו הביצורים אך הפך למושג מקובל בעיקר הודות לספרו של ויקטור סובורוב, "בוקע הקרח".
הקו השתרע מהים הבלטי ועד להרי הקרפטים, והורכב מ-13 אזורים מבוצרים באורך של כ-100 ק"מ כל אחד. היה זה חלק ממערך הגנה סובייטי רחב יותר בגבול המערבי שהשתרע מהאוקיינוס הארקטי ועד לים השחור.
כל אחד מהאזורים המבוצרים כלל מערכות של בונקרים שהכילו מקלעים, תותחי נ"ט וארטילריה. הבונקרים נבנו בקבוצות שאפשרו חיפוי הדדי, כשכל קבוצה מהווה "מרכז התגוננות". לכל קבוצת בונקרים הוקצתה יחידה צבאית קבועה, שהורכבה מחיילים תושבי האזור.
חלוקת הקו לאזורים

בתחומי ליטא היו 4 אזורים של הקו, בהם נבנו עד ליום הפלישה 101 בונקרים, אך בשל בנייתם הלקויה הם נוטרלו במהלך הפלישה בקלות יחסית, תוך השלכת רימוני יד או הבערתם באמצעות דלק שהוחדר לתוכם דרך האפיסקופים:
אזור טלז, השתרע לאורך כ-75 ק"מ וכלל 8 מרכזי התגוננות. נכון ל-22 ביוני 1941 כלל 23 בונקרים בנויים ו-366 בבנייה.
אזור שאולאי, 90 ק"מ, 6 מרכזי התגוננות, 27 בונקרים בנויים ו-403 בבנייה.
אזור קובנה, 105 ק"מ, 10מרכזי התגוננות, 31 בונקרים בנויים ו-599 בבנייה.
אזור אליטוס, 57 ק"מ, 5 מרכזי התגוננות, 20 בונקרים בנויים ו-273 בבנייה.
דרומה משם, משתרעים האזורים לאורך גבולה המזרחי הנוכחי של פולין עם בלארוס ואוקראינה:
אזור גרודנו, 80 ק"מ, 9 מרכזי התגוננות, 42 בונקרים מבצעיים, 98 בנויים ו-606 בבנייה.
אזור אוסוביץ', 70 ק"מ, 10 מרכזי התגוננות, 594/59/35 בונקרים.
אזור זמברוב, 70 ק"מ, 10 מרכזי התגוננות, 550/53/30 בונקרים.
אזור ברסט, 120 ק"מ, 10 מרכזי התגוננות, 380/128/49 בונקרים.
אזור קובל, 80 ק"מ, 9 מרכזי התגוננות, 138 בונקרים בבנייה.
אזור לודמיר, 60 ק"מ, 7 מרכזי התגוננות, 141/97/97 בונקרים.
אזור קאמיאנקה בוזקה, 45 ק"מ, 5 מרכזי התגוננות, 180/84/84 בונקרים.
אזור רווה-רוסקה, 90 ק"מ, 13 מרכזי התגוננות, 306/95/95 בונקרים.
אזור פשמישל, 120 ק"מ, 9 מרכזי התגוננות, 186/99/99 בונקרים.
הקו במלחמת העולם השנייה

על קו הגבול הישן של ברית המועצות בחזית המערבית הגן קו ביצורים, שנודע בשם קו סטלין. לאחר סיפוח מזרח פולין והמדינות הבלטיות, בשנים 1939–1940 נאלצו הסובייטים לבנות את קו מולוטוב כקו הביצורים החדש מול גרמניה, בבניית קו הביצורים החדש נעשה שימוש בחומרים ובציוד שפורקו מ"קו סטלין".
כאשר פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה ב-22 ביוני 1941 רוב הקו המתוכנן עדיין לא נבנה וגם רוב המבצרים שכבר נבנו עדיין לא חומשו אורגנו ואוישו בלוחמים, ולכן הקו היווה אך מכשול זניח עבור הכוחות הפולשים. רק ארבעת האזורים הדרומיים שבניית חלקים מהם הושלמה הצליחו לעכב את התקדמות הוורמאכט למספר ימים. כאמור מיד עם תחילת הקמת קו מולוטוב החלו הסובייטים בפירוק קו סטלין לשם העברת ציודו וחימושו לקו מולוטוב - כך שגם קו מולוטוב שהגן על הגבולות החדשים של ברית המועצות (גבולות 1939) וגם קו סטלין שהגן על הגבולות הישנים לא היו בפעולה, דבר שהקל על היטלר בפלישה לברית המועצות. יש הסבורים שהיה זה חלק מהאסטרטגיה הגרמנית בהסכם ריבנטרופ-מולוטוב להזיז את הכוחות הסובייטים מקו סטלין המבוצר כדי לתקוף את ברית המועצות קודם שיוקם קו ביצורים חדש.
שרידי הקו

כיום ניתן למצוא שרידים של ביצורי הקו, רבים מהם שמורים היטב, בליטא, פולין, בלארוס ואוקראינה. בשל ההבדלים בתוואי הגבולות כיום נמצאים חלק משרידים אלו במקומות נוחים לגישה. חלקים אחרים מצויים לאורך גבולות מדיניים בין פולין ואוקראינה, פולין ובלארוס, ליטא ורוסיה, באזורים אליהם עשויה הגישה להיות מוגבלת מטעמי ביטחון גבולות.
דייוויד טרון

דייוויד ג'ון טרון (באנגלית: David John Trone; נולד ב-21 בספטמבר 1955) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מרילנד בין השנים 2019–2025. טרון חבר המפלגה הדמוקרטית.
הערות שוליים

↑  ההשתייכויות הדתיות של חברי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, מסמך מאת Pew Research Center (באנגלית)
↑  לואיס פק, David Trone’s Path to Business Success Included Three Arrests Involving Disputes with State Authorities, באתר Bethesda Magazine‏, 26 בפברואר 2016 (באנגלית)
↑  מריה האלקיאס, Big-box wine retailers enter Dallas in a huge way, באתר The Dallas Morning News‏, 26 במאי 2016 (באנגלית)
↑  דן אדמס, For Total Wine, it’s total war against alcohol regulations, באתר בוסטון גלוב, 20 במאי 2017 (באנגלית)
↑  ביל טורקוה, David Trone, owner of Total Wine & More, mulling run for Congress, באתר וושינגטון פוסט, 25 בפברואר 2016 (באנגלית)
↑  ארון קראוט, Total Wine & More Co-Owner Hosting Wednesday Fundraiser in Potomac With President Obama, באתר Bethesda Magazine‏, 4 בנובמבר 2015 (באנגלית)
↑  ביל טורקוה, David Trone has donated more than $150,000 to Republicans, database shows, באתר וושינגטון פוסט, 28 בינואר 2016 (באנגלית)
↑  פול בלומנטל, This Guy Spent A Record $12.7 Million Running For Congress -- And Lost, באתר הפינגטון פוסט, 26 באפריל 2016 (באנגלית)
↑  ג'סיקה טיילור, This Candidate Is Self-Funding More Than Anyone Ever For A Seat In Congress, באתר NPR‏, 23 באפריל 2016 (באנגלית)
↑  ג'נה פורטנוי, Five Democrats — and at least one Republican — vying to replace Delaney in U.S. House, באתר וושינגטון פוסט, 2 באוגוסט 2017 (באנגלית)
↑  פול שוורצמן וג'נה ופורטנוי, Trone wins Democratic primary for Delaney’s House seat in Maryland, באתר וושינגטון פוסט, 26 ביוני 2018 (באנגלית)
↑  סימון פת'ה, Rep. David Trone announces campaign for Senate in Maryland, באתר CNN‏, 4 במאי 2023 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  US Congress: T000483
מוטורהד

| --- | --- |

מוטורהד בהופעה
 מקום הקמה:  לונדון 
 מוקד פעילות:  אנגליה
 תקופת הפעילות:  1975–2015 (כ־40 שנה)
 סוגה:  הבי מטאל, הארד רוק, ספיד מטאל
 חברת תקליטים:  SPV GmbH
 http://www.imotorhead.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 למי קילמיסטר פיל קמפבל מיקי די
 חברים לשעבר
 למי קילמיסטר Pete Gill Eddie Clarke בריאן רוברטסון Würzel Mikkey Dee בפסקה זו 4 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 
מוטורהד ("ראש מנוע" Motörhead, בהגייה מדויקת: מוֹטְרהֶד) הייתה להקת הבי מטאל אנגלית, אשר הוקמה בשנת 1975 באנגליה. תדמיתה תרמה רבות לסטריאוטיפ "המטאליסט הקשוח", והנהיג אותה הזמר והבסיסט למי קילמיסטר, אשר ידוע בקולו הנמוך והצרוד. הסולן, למי, סיגל לעצמו תדמית של אופנוען קשוח, בעל כובע בוקרים, שפם שחור ענקי, בגדי עור וקעקועים.
מוטורהד הביאה עמה סגנון פשוט יחסית אך עם זאת מגוון, המשלב את הכבדות של הבי מטאל עם מהירות הנגינה והמנטליות של פאנק רוק, ובכך גיבשה את המרכיבים של מה שנודע מאוחר יותר בתור ספיד מטאל ות'ראש מטאל.
סולן הלהקה, למי קילמיסטר מת ב-28 בדצמבר 2015 בביתו, ממחלת הסרטן, שלושה ימים בלבד אחרי שגילה כי לקה בה. למחרת הודיע המתופף מיקי די כי הלהקה פורקה, והגיטריסט פיל קמפבל אישר זאת ביום שלאחר מכן.
דיסקוגרפיה

1977 - Motörhead
1979 - Overkill
1979 - Bomber
1979 - on parole; הוצאה לא רשמית של מספר הקלטות מ-1975
1980 - Ace of Spades
1981 - No Sleep 'Til Hammersmith; הופעה חיה
1982 - Iron Fist
1983 - Another Perfect Day
1984 - No Remorse
1986 - Orgasmatron
1987 - Rock 'n' Roll
1988 - No Sleep At All; הופעה חיה
1991 - 1916
1992 - March Or Die
1993 - Bastards
1994 - Sacrifice
1996 - Overnight Sensation
1998 - Snake Bite Love
1999 - Everything Louder Than Everyone Else; הופעה חיה
2000 - We Are Motorhead
2000 - The Chase Is Better Than The Catch
2000 - Over The Top - The Rarities
2001 - All the Aces
2002 - Hammered
2003 - Live At Brixton Academy The Complete Concert; הופעה חיה
2004 - Inferno
2006 - Kiss of Death
2008 - Motörizer
2010 - The Wörld Is Yours
2013 - Aftershock
2015 - Bad Magic
סייד קשוע

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 ביולי 1975 (בן 49) טירה, ישראל 
 שם לידה:  سيد قشوع 
 לאום:  ערביי ישראל, פלסטינים, ערבים-מוסלמים, ערבים, Palestinians in Israel, האסלאמיזציה של ארץ ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  ערבית, עברית, ערבית פלסטינית, עברית ישראלית 
 יצירות בולטות:  מדרסה, התסריטאי, ערבים רוקדים - זהות שאולה, עבודה ערבית 
 בת זוג:  נג'את קשוע
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  אביר מסדר האמנויות והספרות (2011)  פרס היצירה לסופרים עבריים (2005)  פרס ברנשטיין (2011) 
 
סייד קשוע (בערבית: سيد قشوع; נולד ב־31 ביולי 1975) הוא עיתונאי, תסריטאי, סופר ופובליציסט ערבי-ישראלי. בעברו, בעל טור פוליטי-סאטירי במוסף "הארץ" ובשבועון "העיר". חתן פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2005, וחתן פרס קוגל לספרות בשנת 2011. יוצר סדרת הנעורים הדו-לשונית "מדרסה" שהיא הראשונה בתאגיד השידור הישראלי שמשודרת בכאן 11 ובמכאן 33, במקביל.
ספריו, "ערבים רוקדים", "ויהי בוקר", "גוף שני יחיד" ו"עקוב אחר שינויים", הם רבי-מכר שתורגמו למספר שפות, ושניים מהם אף עובדו לסרטי קולנוע: ערבים רוקדים - זהות שאולה ו-ויהי בוקר.
ביוגרפיה

קשוע נולד בעיר טירה באזור המשולש שבישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית. קשוע מגדיר עצמו גם כ"פלסטיני". אביו, דרוויש קשוע, שהיה חבר בארגון השמאל-הקיצוני "מצפן", נעצר במרץ 1969 בירושלים בעקבות פיגוע בקפטריה של האוניברסיטה העברית שבו נפצעו 28 ישראלים, משום שנחשד שידע על כוונת המחבלים אך לא-מנע את הפיגוע. הוא לא הועמד לדין, אך ישב כשנתיים במעצר מנהלי בעקבות כך. אמו של קשוע חלימה היא עקרת בית.
בגיל 15 התקבל קשוע לבית הספר התיכון למדעים ולאמנויות בירושלים, באותה תקופה למדו בבית הספר תלמידים ערבים בודדים בלבד (גיבור הספר החצי-אוטוביוגרפי "ערבים רוקדים" מספר כי בעת לימודיו נתקל לעיתים ביחס גזעני מצד חבריו ללימודים). בתום לימודיו התיכוניים פנה ללימודים אקדמיים בסוציולוגיה ובפילוסופיה באוניברסיטה העברית, שם הכיר את נג'את, רעייתו לעתיד.
במרץ 2003 חזר קשוע לטירה עם משפחתו; את ההכנות למעבר תיאר קשוע בטורו "החבית העממית" ב"עכבר העיר".
כחצי שנה לאחר שחזר לטירה, עבר קשוע באוגוסט 2003 להתגורר בבית צפאפא שבמזרח ירושלים וב-2008 עברה המשפחה לשכונת רמת דניה שבירושלים.
בקיץ 2014 החל משמש מרצה אורח באוניברסיטת אילינוי באורבנה–שמפיין במסגרת התוכנית ללימודי ישראל. קשוע היגר עם משפחתו לארצות הברית, ושיתף את קוראיו בחבלי קליטתו שם.
בשנת 2016 הוא שימש פרופסור קליני בתוכנית לתרבות וחברה יהודית של אוניברסיטת אילינוי, ומלמד כתיבה יוצרת.
נכון לשנת 2019 הוא משמש כעוזר הוראה ותלמיד מחקר באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס שבמדינת מיזורי בארצות הברית, ועובד כתסריטאי עבור רשת HBO האמריקאית.
קריירה

לאחר שסיים את לימודי התואר באוניברסיטה העברית, התקבל למקומון הירושלמי "כל העיר" ככתב. תחילה כתב כתבות מגזין, ואחר כך הפך גם למבקר טלוויזיה ולבעל טור אישי בעל אופי פוליטי-סאטירי.
הביקוש של העיתונות הישראלית לכתבים ערבים ישראלים גבר בעקבות האינתיפאדה השנייה ומהומות אוקטובר 2000, ובמקביל להופעותיו התכופות בטלוויזיה, קיבל קשוע הצעות עבודה רבות מעיתונים ישראלים, בין היתר הצעה לטור קבוע במוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות". קשוע נענה להצעה זו ואף התפטר מעבודתו ב"כל העיר", אך זמן קצר טרם כניסתו לתפקיד בוטל החוזה. באותה שנה הוצעה לו עבודה במקומון "העיר", וטור פרי עטו בשם "החבית העממית" התפרסם גם ב"כל העיר". בתחילת 2003 פוטר בעקבות קיצוצים.
בשנת 2002 יצא לאור ספר הביכורים של קשוע "ערבים רוקדים", שהפך לרב-מכר ותורגם לשבע שפות.
בשנת 2004 ראה אור ספרו השני, "ויהי בוקר", שתורגם לחמש שפות. בשנת 2010 פורסם ספרו השלישי, "גוף שני יחיד", שתורגם לשש שפות. על ספר זה הוענק לו פרס ברנשטיין לרומן עברי מקורי לשנת 2011. "ספרו של קשוע מציע מבט סאטירי מרתק על הישראליות ובמיוחד על התודעה הערבית-ישראלית, נושא שלא זכה כמעט לייצוג בספרות העברית", כתבו חברי ועדת הפרס מיכאל גלוזמן, גבריאל צורן ואבידב ליפסקר.
קשוע כתב את תסריט סדרת הדרמה הקומית "עבודה ערבית", ששודרה לראשונה ב־24 בנובמבר 2007 בערוץ 2. הסדרה עוסקת בצורה הומוריסטית, אך נוקבת, ביחסי ערבים–יהודים בישראל, מבוססת בחלקה על טוריו של קשוע בעיתון "הארץ", ומזכירה במעט את הביוגרפיה של קשוע עצמו.
בנובמבר 2014 יצא לאקרנים הסרט "ערבים רוקדים - זהות שאולה", בבימויו של ערן ריקליס  –  תסריט ועלילה מאת קשוע. סרט זה גם מבוסס על הספר הראשון מאת קשוע "ערבים רוקדים".
באוקטובר 2015 החלה בערוץ הראשון הקרנתה של הסדרה "התסריטאי" שכתב קשוע, ובדצמבר באותה שנה החלה הקרנתה גם בערוץ השני.
ב־2016 ויתר על קבלת תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, זאת על רקע ביטול הענקת פרס מטעם האוניברסיטה לארגון "שוברים שתיקה".
בנובמבר 2017 פרסם טור פרידה ממדורו במוסף "הארץ".
ספרו "ויהי בוקר" עובד לסרט בשם זה על ידי ערן קולירין. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2021 והוקרן לראשונה בפסטיבל קאן. הוא זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים חיפה וב-7 פרסי אופיר.
קשוע כתב את תסריט סדרת הדרמה הנעורים הרומנטית "מדרסה", ששודרה לראשונה ב־1 בינואר 2023 בערוץ כאן חינוכית. הסדרה עוסקת בקהילת בית ספר דו־לשוני בירושלים. סוגיות חברתיות ופוליטיות יהיו במוקד הדילמות של הנערים והנערות בבית הספר וכן של הוריהם.
ביקורות

לצד השבחים הרבים להם זוכה קשוע, כתיבתו הביקורתית כלפי שני המגזרים, היהודי והערבי, מציבה אותו תחת ביקורת כבדה משני הצדדים. במגזר היהודי הציוני יש הרואים בקשוע שמאלני רדיקלי. במגזר הערבי, לעומת זאת, יש המבקרים את קשוע על כך שהוא כותב בעברית בלבד ובעיתונים ישראליים, וטוענים כי הוא מביע עמדות פרו־ישראליות ומביע בוז גלוי לערבים ולתרבותם. בריאיון סיפר קשוע כי בעבר הושווה לשר אביגדור ליברמן, נאמר עליו כי הוא משתמש ב"טרמינולוגיה ציונית" ובעיר הולדתו אף הופצו שמועות כי התגייר.
בראשית מבצע עופרת יצוקה פרסם קשוע מאמר סאטירי בשם "יצוקה. בטח יצוקה" שבו התחזה לאיש ימין קיצוני במטרה להלעיגו, וכתב בין היתר כי:
אין אפס, חייבים להמשיך עד הסוף, עד שילמדו שאיתנו לא באים בכוח. או שהם נכנעים ובאים לנשק את רגלינו שנעזוב אותם במנוחה או שממשיכים להנחית עליהם מכות מהשמיים שלא יידעו מאיפה זה בא להם בכלל.
המאמר תורגם לערבית והופץ בעיר הולדתו, טירה, שם הובן כפשוטו כמתקפה נגד הערבים. כפי שסיפר בטור:
התברר שבטירה הופץ כרוז שנושא את הכותרת "כלב ציוני מטירה" ומאשים אותי בשיתוף פעולה עם האויב הציוני, תוך שהוא מתאר אותי כאדון החזירים היהודים, מתיר את דמי וקורא לבני משפחתי המכובדים לצאת בפומבי ולהקיא אותי מקרבם. הכרוז, שנחתם על ידי הגורם האלמוני "חופשי הכפר", בא בעקבות דרשה שנשא אחד האימאמים במסגדי טירה, ובה הוכרזתי באופן רשמי כמי שיצא מדת האסלאם ומהאומה הערבית.
חיים אישיים

לקשוע ולאשתו נג׳את, בת ושני בנים.
ספריו

ערבים רוקדים, 2002, הוצאת מודן.
ויהי בוקר, 2004, הוצאת כתר.
גוף שני יחיד, 2010, הוצאת כתר.
בן הארץ, 2015, הוצאת כתר.
עקוב אחר שינויים, 2017, הוצאת כנרת, זמורה־ביתן.
פרסים

ב-2011 זכה באות אביר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי
הערות שוליים

↑  מיה סלע, פרס קוגל לספרות יוענק לסופרים חנה טואג, סייד קשוע וליזי דורון, באתר הארץ, 5 באפריל 2011
↑   סייד קשוע, אני מוסלמי, ולכן אני האיש הרע, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2015
↑  פיני אסקל, ‏סייד קשוע: "ישראל קיצונית, גזענית וימנית", באתר גלובס, 15 באוגוסט 2013
1 2  נרי ליבנה, הערבי הנודד, באתר הארץ, 5 בינואר 2004
↑  השלטון מפחד מקשוע באתר "מצפן"
↑  "ערבים רוקדים", עמ' 68
↑  Israel Studies Project. The Program in Jewish Culture and Society at the University of Illinois
↑  Faculty Directory, The Program in Jewish Culture and Society at the University of Illinois
↑  Negotiating Israeli and Palestinian Identity: A conversation with author and journalist Sayed Kashua
↑  Sayed Kashua at S.F. State: for the popular Palestinian Israeli writer, home is elusive
1 2 3  סייד קשוע, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית)
↑  עידו ישעיהו‏, כל החיים לפניו: "התסריטאי" של סייד קשוע נוטה לשלמות, באתר וואלה, 23 באוקטובר 2015
↑   סייד קשוע, טור הפרידה של סייד קשוע, באתר הארץ, 16 בנובמבר 2017
↑  סייד קשוע, יצוקה. בטח יצוקה, באתר הארץ, 2 בינואר 2009
↑  סייד קשוע, גלות ברחוב הראשי, באתר הארץ, 23 בינואר 2009
↑  הזוכים באות מסדר האמנויות והספרות, אתר הבמה, 14 ביוני 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310160305171  PLWABN: 9810553973405606  BIBSYS: 5041199  BnF: cb14474667r (data)  CiNii: DA1945091X  GND: 124064302  ISNI: 0000 0001 0991 9601  LCCN: no2002102620  NKC: ola2014844885  NLA: 46042545  NTA: 254980856  RERO: 02-A009238699  SNAC: w6pp6mrh  SUDOC: 072273003  Trove: 1472609  VIAF: 79184900   WorldCat (עם VIAF): 79184900
מעוז צור

"מָעוֹז צוּר יְשׁוּעָתִי" הוא פיוט שנהוג לזמר בימי החנוכה, לאחר הדלקת הנרות. יש הנוהגים לשיר את הפיוט במלואו ויש הנוהגים לשיר רק את הבית הראשון או רק את הבית הראשון והחמישי. מקור הפיוט כנראה באשכנז בתקופת מסעי הצלב. הוא התקבל בכל קהילות ישראל מלבד יהודי תימן, שלא נהגו לאומרו והפיוט נעדר מכל סידורי התפילה שלהם. שמו של מחבר הפיוט רמוז באקרוסטיכון של חמשת הבתים הראשונים: "מרדכי".
תוכן הפיוט

הבית הפותח כתוב בלשון הווה ועתיד. הוא מכריז כי ה' הוא המחסה ("מעוז") של המחסה ("צור") של ישועת ישראל, ועתיד לכונן את בית המקדש שבו יקריבו זבחי תודה. ישועה זאת צפויה להתקיים במקביל לטבח באויבי ישראל, ה"מנבחים" עליו וחורצים לשונם כנגדו. אז, לדברי המשורר, תיגמר עבודת חנוכת המזבח. בית זה משמש כמעין כותרת לפיוט, והשורה האחרונה בו ("אז אגמור ... חנוכת המזבח") היא מעין פזמון.
לאחר הבית הראשון, מייחד המשורר בית לתיאור כל גלות בהיסטוריה של עם ישראל וכיצד נושע בעבר מידי צריו פעם אחר פעם:
מצרים (בית שני): שעבוד בני ישראל במצרים, כריעתם תחת עומס עבודות הפרך, נס יציאת מצרים, והטבעת חיל פרעה בקריעת ים סוף.
אשור ובבל (בית שלישי): צרותיהם של בני ישראל לאחר הגעתם לארץ, גלות אשור של בני ממלכת ישראל, שגרמה לאובדן עשרת השבטים, גלות בבל של בני ממלכת יהודה, וסיומה בשיבת ציון במנהיגותו של זרובבל בן שאלתיאל.
פרס (בית רביעי): כוונתו של המן האגגי לתלות את מרדכי איש ימיני על עץ, היפוך הגורל שגרם לגאוותו של המן להוביל לאובדנו, העלאת קרנו של מרדכי וביתו ברחבי הממלכה לצד מחיית שמו של המן, כאשר הוא וכל בניו נתלו על העץ שהכין למרדכי.
יוון (בית חמישי): הממלכה הסלאוקית וניסיונה ליוון את האוכלוסייה בישראל בתקופת החשמונאים באמצעות גזירות אנטיוכוס, פריצת היוונים לבית המקדש וחילולו, נס פך השמן, וקביעת שמונת ימי חג החנוכה.
רומי (בית שישי): בית זה, החותם את הפיוט, שונה מקודמיו ויש הטוענים כי הוא תוספת מאוחרת. הוא חוזר ללשון הווה ומתמקד בתקווה לגאולה עתידית מהמציאות העכשווית העגומה. רק בסופו מופיעים רמזים לזהותה של "האומה הרשעה" הנוכחית. נראה כי השם "אדמון" רומז לשלטון מלכות רומי ויורשותיה, מאחר שאֱדוֹם מסמל בספרות היהודית את רומא העתיקה. המשורר מתפלל לאלוהים שידחוף ("דחה") את אדמון לחושך וצלמוות ("בצל צלמון"). פירוש אחר לביטוי "אדמון בצל צלמון" הוא "בני אדום החוסים בצלם של צלמים". יש הסוברים כי "אדמון" המוזכר כאן הוא פרידריך ברברוסה ("אדום הזקן"), קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנהיגי מסע הצלב השלישי. אחרים טוענים כי "אדמון" אינו דמות או עם ספציפיים אלא כינוי לעולם הנוצרי, שאותו ייסדה רומא העתיקה כאשר התנצרה והפיצה את הנצרות ברחבי העולם. הבית נגמר בייחול להנהגת שבעת הרועים.
מבנה הפיוט

מבנה הבתים ('מחרוזות') בפיוט 'מעוז צור ישועתי' מיוחד, ומשקף צירוף של מסורות אשכנזיות וספרדיות. למשל: המשקל (6 הברות בטור) והחריזה הצולבת (א/ב א/ב -לדוגמה: ישועתי / לשבח / תפילתי / נזבח) הם לפי מסורת ספרדית, אך חריזת ההמשך (ב / ב / ג/ ג/ ב - מטבח / מנבח / אגמור / מזמור / מזבח) היא דווקא אשכנזית, ומעוצבת כנראה על פי ניגון ידוע. צירוף מסורות כזה אופייני לאשכנז (גרמניה) במחצית השנייה של המאה ה-12.