stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וולבי סלע שחור-צד

| וולבי סלע שחור-צד |
| --- | --- |
 וולבי סלע שחור-צד
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קנגורו
משפחה:: קנגוריים
סוג:: וולבי סלעים
מין:: וולבי סלע שחור-צד
שם מדעי
 Petrogale lateralis ‏גולד, 1842
תחום תפוצה


וולבי סלע שחור-צד (שם מדעי: Petrogale lateralis הידוע גם בכינוי ווארו) הוא מין של וולבי בינוני בסוג וולבי הסלע שחי בדרום ומרכז יבשת אוסטרליה. הוא חי במושבות מבודדות על מחשופי סלע וצוקים ברחבי האאוטבק האוסטרלי, ופעיל בעיקר בשעות הלילה הקרירות. האיום העיקרי על הוולבי הוא טריפה על ידי שועל האדום שהובא ליבשת במהלך ההתיישבות האירופאית, וטווח התפוצה ההיסטורי שלו הצטמצם והפך למפוצל במיוחד כתוצאה מאובדן בית גידול. רשויות השימור האוסטרליות פועלות כיום לדלל את אוכלוסיות השועלים, ולהשיב את הוולבי לאזורים שמהם נכחד בעבר.
טקסונומיה

הוולבי שחור-הצד תואר מדעית לראשונה בשנת 1842 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד מדגימה שנאספה על ידי ג'ון גילברט בעמק אבון, והוא שייך לסוג וולבי סלעים במשפחת הקנגוריים. בתוך הסוג, הוא נמצא בקבוצת המינים lateralis/penicillata הכוללת תריסר וולבים הדומים זה לזה מבחינה חיצונית.
הוולבי שחור-הצד סווג בעבר כתת-מין של וולבי סלע זנב-מברשת עד שהוכר כמין עצמאי ב-1982, ובהמשך פוצל ממנו המין וולבי סלע סגול-צוואר הגדול יותר. הוולבי שחור-הצד מחולק ל-3 תת-מינים שקיבלו תיאור מדעי, ועוד שניים שטרם תוארו:
P.l. lateralis - בצבע אפרורי כהה; נפוץ בדרום מערב אוסטרליה ובאיים בארו וסליסבורי.
P.l. hacketti - דומה לקודם אך גדול יותר; מצוי בחלק מהאיים בארכיפלג רשרשה.
P.l. pearsoni - בצבע אפרפר וזנב קצר יחסית; מצוי בעיקר באי פירסון מול חופי דרום אוסטרליה.
P.l. spp - בהיר וצהבהב יותר מהקודמים; נפוץ בדרום-מערב קימברלי.
P.l. spp - הקטן מכולם; דומה לראשונים אך צבעו הופך לחולי בקיץ; נפוץ באזור מקדונלס ואליס ספרינגרס.
אנטומיה ומראה

הוולבי שחור-הצד הוא כיסאי בינוני בעל מבנה גוף מוצק וחסון המותאם במיוחד לתנועה בסלעים; גפיו האחוריות ארוכות ושריריות ומקנות לו יכולת קפיצה מעולה וזנבו הארוך והגלילי משמש לאיזון. בנוסף, יש לו בכפות הרגליים סוליות עבות וספוגיות שמאפשרות לו להתפס בסלעים בחוזקה ולמשוך את גופו קדימה, וטופרי הרגל קצרים יחסית כדי לא להפריע לתנועה.
ראשו של הוולבי איילי ומשולש, אוזניו גדולות ועגולות וגפיו הקדמיות קצרות יחסית. העיניים שלו גדולות למדי, האף קירח והלוע קטן ועגול. אורך ראשו וגופו של הוולבי 45–53 סנטימטרים ואורך זנבו 41–60 סנטימטרים; הוא מתנשא בעמידה זקופה לגובה 50 סנטימטרים ומשקלו 3.1–5.3 קילוגרם. גודל ומסת הגוף משתנה בין תת-המינים, והזכרים גדולים באופן ניכר מן הנקבות.
הפרווה של הוולבי שחור-הצד קצרה, עבה וצמרירית. צבעה הכללי אפור-צפחה, אפור-כחלחל או כסוף שמתמזג היטב עם סביבת המחיה הסלעית. במהלך הקיץ, פלג הגוף האחורי נוטה לגוון חום-אפרפר או בז' לעומת שחרחר בחורף. החזה והבטן בצבע לבן קרם או שמנת, והזרועות צהבהבות או כתמתמות. סימן ההיכר הבולט של המין, הוא הכתם השחור הגדול בצדדי גופו אשר משתרע על השכמות, המותניים, בית השחי, המרפקים ופנים הרגליים. גודל הכתם משתנה בין תת-המינים. במקביל לכתם השחור, יש פס או כתם לבן בוהק סמוך למותניים והשכמות. כפות הידיים והרגליים שחורות אף הן.
ראשו של הוולבי בצבע אפרפר-כסוף, וסימוני הפנים שלו כוללים פס שחור דקיק על המצח, כתם שחור על החרטום, פסים שחורים מהאף לאוזן שחוצים את העיניים, פסים לבנים על הלחיים, ולעיתם גם גבות לבנות וכתמים שחורים מתחת לעיניים. צבעי הפנים משתנים גם הם בין האוכלוסיות השונות וחלקם נעדרים. האוזניים האפורות מוכתמות בשחור ובלבן לסירוגין. הזנב בצבע אפרפר או צהבהב, והוא הופך לשחור בצידו התחתון ובקצהו.
תפוצה ואקולוגיה

וולבי שחור-צד אנדמי לאוסטרליה, בה הוא חי באוכלוסיות מפוזרות בטריטוריה הצפונית, אוסטרליה המערבית ואוסטרליה הדרומית. התפוצה היבשתית הייתה רציפה יותר בעבר, אולם כיום מוגבלת למחשופי סלעים מבודדים בפילבארה, קימברלי ומדבר החול הקטן, בכף ריינג', ברכס מקדונל במרכז-היבשת ובמחשופי סלעים ליד חגורת החיטה בחוף הדרום מערבי. הוולבי מצוי באופן טבעי במספר רב של איים לחופי דרום ומערב היבשת, בהם: האי בארו, האי דפוץ' (נכחד), האיים ווסטל, מונדריין, וילסון וסליסבורי בארכיפלג רשרשה ליד המפרץ הישראלי (מערב היבשת) והאי פירסון (דרום היבשת); הוא הובא על ידי רשויות השימור לאי גדילן ולאי וודג', והושב לטבע ביבשת למספר אזורים שמהם נכחד.
בית הגידול של הוולבי מוגבל למחשופי סלע, גבעות וצוקים מבודדים, הנמצאים בתוך מדבריות, סוואנות צחיחות למחצה או יערות אקליפטוס דלילים עם כיסי סבך קטנים. הטמפרטורות היומיות בטווח התפוצה שלו 20–36 מעלות, וכמות המשקעים השנתית נמוכה למדי.
אין מידע רב אודות אורח חייו של המין. הוולבי שחור-הצד פעיל בעיקר בשעות הלילה הקרירות, ואת שעות היום החמות יבלה במנוחה במערה או נקיק בסלע. עם זאת, הוא עשוי להתחמם לעיתים קרובות בשמש בשעות הבוקר והערב. הוולבי יוצא לתור אחר מזון בשקיעה, ויורד מאזורי הסלעים המוגנים לאזורים פתוחים ונמוכים יותר שבהם הפלורה מגוונת יותר; במידת הצורך, הוא עשוי להתרחק מאות מטרים ממקום המקלט בתורו אחר מזון. הטורפים הטבעיים של הוולבי הם הדינגו, עיט מחודד-זנב ופיתון השטיחים, אולם אף אחד מהם אינו משפיע עליו כמו הטורפים הפולשים (שועל אדום וחתול הבית); במקומות שבהם יש נוכחות של טורפים פולשים, הוולבי משתדל להישאר קרוב ככל האפשר לאזור הסלעי.
הוולבי שחור-הצד הוא יונק חברותי החי במושבות של 10–100 פרטים עם מדרג המבוסס על דומיננטיות, וגודל המושבה קשור באופן הדוק לגודל האזור הסלעי ולמספר המקלטים בו. הנקבות קשורות יותר אחת לשנייה, מטפחות זו את זו וחיות במערות משותפות, בעוד שהזכרים נוטים להימנע ממפגשים ביניהם, ומנסים לשמור על קבוצת נקבות מפני זכרים אחרים. כל וולבי חי בשטח ביתי קבוע שחופף במידה רבה לוולבים אחרים ובתוכו מספר סלעים ומקלטים אישיים. הוולבים נקשרים לאזור המחיה שלהם, ונשארים בו גם במהלך בצורת או שרפה.
הוולבי ניזון מעשבים, עשבי תיבול, עלים ופירות ומקבל את מרבית הלחות הנדרשת ממזונו הצמחי; מאחר שהוולבי חי באזורים ללא מקורות מים קבועים, תכונה זאת מאפשרת לו לשרוד תקופות ארוכות ללא שתייה במדבריות, והשהות שלו באזורים מוצלים וקרירים בשעות היום מונעת איבוד נוזלים.
הרבייה מתרחשת לאורך השנה ללא עונה קבועה, אך תלויה בגשמים. לאחר היריון של 30 יום, הנקבה ממליטה גור יחיד לא מפותח שזוחל בכוחות עצמו לכיס ומשלים בתוכו את ההתפתחות. הוולבית יכולה להקפיא את התפתחות העובר באופן זמני, עד שהתנאים הסביבתיים ישתפרו. הגור שוהה בכיס 6.5-6 חודשים ונגמל מספר חודשים לאחר מכן.
בניגוד למיני וולבי אחרים, נקבת הוולבי שחור-הצד נוהגת להשאיר את הגור שלה באזור מוגן בסלעים בזמן שהיא יוצאת לתור אחר מזון. התנהגות זאת נובעת כנראה מההגנה המושלמת שמספקים הסלעים המבודדים והגבוהים. שני הזוויגים מגיעים לבגרות בגיל שנה עד שנתיים.
תוחלת החיים של הוולבי שחור-הצד 5–12 שנים.
מצב

וולבי שחור-צד מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), מאחר שגודל האוכלוסייה שלו פחות מ-10,000 פרטים, תפוצתו מקוטעת מאוד עם שטח תפוצה של 1,000 קילומטרים רבועים בלבד, וגם בגלל ירידה מתמשכת במושבות רבות. האיום העיקרי על הוולבי הוא השועל האדום שהובא ליבשת על ידי האדם, וההשערה היא שהשועל היה גורם מרכזי בצמצום הטווח ההיסטורי. איום מצד חתולים וכלבים משוטטים קיים בסמוך למקומות יישוב ועל האיים. איום משמעותי אחר הוא תחרות על מקורות מזון עם עיזים כבשים וארנבונים שגורמים גם לדילול הפלורה בבית הגידול, שינוי במשטרי אש והתפשטות צמחים פולשים. האוכלוסיות בדרום אוסטרליה הן המצומצות והמאוימות ביותר.
כל תת-המינים של הוולבי שחור-הצד רשומים כמאוימים על ידי החוק האוסטרלי וחל איסור מוחלט לצודם. המין נמצא במספר אזורים מוגנים. האוכלוסיות בחגורת החיטה, ברכס מקדונל, בכף ריינג' ובאזורים נוספים מנוהלות על ידי המחלקה לאיכות הסביבה של מערב אוסטרליה, שפועלות לדלל את השועלים באזורי המחיה של המין. האי בארו נמצא תחת פיקוח הדוק של רשויות השימור במטרה למנוע הכנסת מינים פולשים, ומשמש כמקלט בטוח לוולבי. רשויות השימור פועלות להשבת הוולבי לאזורים שמהם נכחד בעבר (כולל הבאה לאיים שנוקו מטורפים), מקימות גרעיני רבייה בשבי, ומציתות שריפות קטנות בבית הגידול במטרה לחדש את הצמחייה. בנוסף, ישנה פעילות ציבורית להעלאת המודעות למצב המין, ושילוב הקהילות המקומיות במאמצי השימור.
האוכלוסייה העולמית של וולבי שחור-צד נאמדת בכ-8,000 פרטים.
לקריאה נוספת

Pentland, Craig. "Behavioural ecology of the black-flanked rock-wallaby (Petrogale lateralis lateralis): refuge importance in a variable environment." (2014).
Willers, Nicole, et al. "Biology and population dynamics of the black-flanked rock-wallaby (Petrogale lateralis lateralis) in the central wheatbelt of Western Australia." Australian Mammalogy 33.2 (2011): 117-127.
Jones, Michelle, David Taggart, and Peter Temple-Smith. "Age determination and growth in wild Petrogale lateralis pearsoni and captive Petrogale lateralis' MacDonnell Ranges race'." Australian Journal of Zoology 52.4 (2004): 447-461.
Eldridge, M. D. B., J. E. Kinnear, and M. L. Onus. "Source population of dispersing rock‐wallabies (Petrogale lateralis) idengified by assignment tests on multilocus genotypic data." Molecular Ecology 10.12 (2001): 2867-2876.
הערות שוליים

↑  וולבי סלע שחור-צד באתר הרשימה האדומה של IUCN
| קנגוריים |
| --- | --- | --- |
| וולביים ארנביים מפוספסים | וולביים ארנביים מפוספסים |  |
| וולבי ארנבי מפוספס | וולבי ארנבי מפוספס (סוג ומין יחיד) |   |
| קנגורים | קנגורים |   |
| קנגורו | קנגורו אפור מזרחי • קנגורו אפור מערבי • קנגורו אדום • וולארו האנטילופה • וולארו מצוי • וולארו שחור • וולבי אגיל • וולבי שחור-פס • וולבי טמר • וולבי סבך מערבי • וולבי פרמה • וולבי זנב-שוט • וולבי אדום-צוואר |   |
| קנגורו אילני | קנגורו אילני אפרורי • קנגורו אילני לומהולץ • קנגורו אילני בנט • קנגורו אילני דובי • קנגורו אילני הואון • קנגורו אילני דוריה • קנגורו אילני סרי • קנגורו אילני גודפלו • קנגורו אילני עטוי-זהב • קנגורו אילני שפלתי • קנגורו אילני הוזר • קנגורו אילני וונדיוואי • איפולה • דינגיסו • טנקיל |   |
| וולבי הצבי | וולבי צבי שחור • וולבי צבי לבן-פס • וולבי צבי אפור • וולבי צבי חום |   |
| וולבי יערוני | וולבי יערוני מקלאי • וולבי יערוני זוטר |   |
| וולבי ארנבי | וולבי ארנבי ממושקף • וולבי ארנבי אדמוני |   |
| וולבי זנב-מסמר | וולבי זנב-מסמר מרוסן • וולבי זנב-מסמר צפוני |   |
| וולבי הסלע | וולבי סלע קצר-אוזן • וולבי סלע וילקינס • וולבי סלע פרוסרפיני • וולבי סלע רוטשילד • וולבי סלע צהוב-רגל • וולבי סלע אלייד • וולבי סלע כף-יורק • וולבי סלע גודמן • וולבי סלע הרברט • וולבי סלע חדגוני • וולבי סלע שחור-צד • וולבי סלע מאריבה • וולבי סלע זנב-מברשת • וולבי סלע סגול-צוואר • וולבי סלע שרמן • מונג'ון • נברלק |   |
| פדמלון | פדמלון טסמני • פדמלון בראון • פדמלון כהה • פדמלון קלבי • פדמלון ההרים • פדמלון אדום-רגל • פדמלון אדום-צוואר |   |
| וולבי ביצות | וולבי ביצות (סוג ומין יחיד) |   |
| קווקה | קווקה (סוג ומין יחיד) |   |
איור של וולבים שחורי-צד.
תמונה חזיתית של וולבי שחור-צד.
וולבי שחור-צד בתוך מערה במחשוף סלעי; אליס ספרינגס, הטריטוריה הצפונית.
וולבי שחור-צד בבית גידול אופייני.
וולבי שחור-צד משקיף מצוק גבוה.
האיגרת אל הלאודיקיאנים

האיגרת אל הלאודיקיאנים היא איגרת חיצונית, שאינה חלק מספרי הברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות.
האיגרת משויכת לשליח פאולוס (שאול התרסי) וממוענת לכנסייה הנוצרית בלאודיקיאה. האיגרת מוזכרת באיגרת אל הקולוסים המהווה חלק מספרי הברית החדשה. מספר איגרות הנושאות שם זה התקיימו בעת העתיקה, אולם כבר בעת העתיקה היה ברור שהן מאוחרות וכי לא נכתבו על ידי פאולוס.
רקע

פאולוס, המכונה "השליח אל הגויים", כתב מספר איגרות לכנסיות שונות אשר ייסד ביוון ואסיה הקטנה. מרבית איגרות אלה שרדו ומהוות חלק מהברית החדשה. באיגרת אל הקולוסים נאמר: "אחרי שמכתב זה הוקרא לכם, דאגו לכך שהוא יקרא גם בכנסייה של הלאודיקיאנים, וכי הם יקראו לכם את האיגרת נשלחה אליהם" (קולוסים, ד',  16).
יש חוקרים הסבורים כי האיגרת שנשלחה אל הלאודיאינים היא למעשה האיגרת אל האפסים.
האיגרת המרקיוניסטית

מרקיון סבר כי רק השליח פאולוס הבין את תורתו של ישו ולכן כלל בקאנון של ספרי הברית החדשה שיצר רק את הבשורה על-פי לוקאס ואת איגרות פאולוס שאף הן נערכו והוסרו מהן פסקאות אשר לא התאימו לעמדתו. קאנון זה כלל גם את האיגרת אל הלאודיקאנים, אשר נכתבה על ידו או אשר התאימה לדעותיו.
הוולגטה

במספר גרסאות של הוולגטה מצויה איגרת בשם זה בת 20 פסוקים. גרסת איגרת זו נשמרה רק בלטינית ואין ספק שהיא פסאודואפיגרפית, ומורכבת מפסוקים שונים שנלקחו מאיגרות פאולוס האחרות (המקוריות). האיגרת הוצאה מהקאנון של הברית החדשה, מאחר שהיא כוללת רק פסוקים המפורטים בספרים אחרים, ואין בה כל דוקטרינה מקורית. איגרת זו לא הופיע בגרסאות ביוונית של הברית החדשה.
ראצ'ו פטרוב

ראצ'ו סטויאנוב פטרוב (בבולגרית: Рачо Стоянов Петров;‏ 19 בפברואר 1861, שומן, האימפריה העות'מאנית – 22 בינואר 1942, בלובו, מחוז פאזארדז'יק, ממלכת בולגריה) היה גנרל ופוליטיקאי בולגרי אשר כיהן כראש המטה הכללי הבולגרי, מפקד הארמייה השלישית, במספר כהונות שר וכן פעמיים כראש ממשלת בולגריה.
ראשית הקריירה

פטרוב נולד בעיר שומן ולאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הצטרף לצבא הנסיכות. ב-1883 הוא סיים את האקדמיה הצבאית בסנקט פטרבורג והוצב כמפקד מחלקת רגלים. בהמשך, הוצב במטה הכללי בסופיה. לאחר מלחמת בולגריה–סרביה (1885), מינה אותו אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה לראש המטה הכללי הבולגרי. בהמשך מונה למפקד בית הספר הצבאי בסופיה וב-1887 מונה לשר ההגנה בממשלתו של סטפן סטאמבולוב.
ראש הממשלה

בין 1894 ל-1896 כיהן כשר ההגנה בממשלתו של קונסטנטין סטואילוב. בנובמבר 1896 שוחרר מהצבא בדרגת גנרל-מאיור לאחר שהתפטר בתפקידו במחאה על חנינת קציני צבא שנחשדו במעורבות ברצח סטפן סטאמבולוב. הוא הצטרף למפלגת העם הליבראלית וכיהן כשר הפנים בממשלתו של טודור איבנצ'וב. לאחר התפטרותו של איבנצ'וב עמד בראש ממשלת מעבר עד לקיום הבחירות בבולגריה. בין 1903 ל-1906 כיהן כראש ממשלת הנסיכות מטעם מפלגת העם הליבראלית. הנסיך פרדיננד הראשון מינה את פטרוב כדי שיפעל להרגעת הרוחות במקדוניה בשל העימות המתמשך בין האוכלוסייה היוונית לבולגרית. הפגיעה המתמשכת באוכלוסייה הבולגרית במחוז העות'מאני שלובתה ומומנה על ידי הממשל היווני הובילה להגעתם של פליטים רבים לנסיכות ולמהומות נזעמות בבולגריה. עד לסיום כהונתה, ניסתה ממשלתו להכיל את האירועים בהצלחה חלקית בלבד. פטרוב כיהן כחבר פרלמנט עד 1908.
שלהי הקריירה ואחריתו

בעת מלחמת הבלקן הראשונה שב לשירות צבאי וכיהן בעיקר בתפקיד מטה ובמהלך מלחמת הבלקן השנייה מונה למפקד הארמייה השלישית ולחם עימה מול הצבא הסרבי בגזרת פירוט. לאחר המלחמה הועלה לדרגת גנרל-לויטננט. במהלך מלחמת העולם הראשונה מונה למושל הצבאי של אזור מקדוניה הווארדארית לאחר שנכבש בידי הצבא הבולגרי. בהמשך הוצב במטה הכללי הבולגרי. לאחר המלחמה שוחרר מהצבא בשל צמצומו מתוקף חוזה ניי. עם מינוי של אלכסנדר סטמבוליסקי לראש הממשלה, נעצר פטרוב והועמד לדין. ב-1920 הוא נידון ל-75 שנות מאסר בעוון אחריותו לתבוסת בולגריה במלחמה, אך לאחר ההפיכה במהלכה נרצח סטמבוליסקי שוחרר מכלאו. ב-1936 העניק לו בוריס השלישי, מלך בולגריה דרגת גנרל של חיל הרגלים, שהייתה הדרגה השנייה בבכירותה בצבא הבולגרי.
פטרוב הלך לעולמו ב-1942 והוא בן 81 שנים. הוא היה נשוי ואב ל-3 ילדים.
פטרוב והקהילה היהודית

בתקופת כהונתו השנייה של פטרוב התחוללו אירועים אנטישמיים רבים בנסיכות בולגריה והיא הייתה מהקשות שידעו בני הקהילה. השלטונות הבולגריים התקשו להכיל את האירועים ובמקרים מסוימים אף שיתפו פעולה עימם. במאי 1903 ארעה עלילת דם בפלבן במסגרתה טענו בני הקהילה הנוצרית שיהודי העיר חטפו נער נוצרי כדי להשתמש בדמו למטרות פולחן. השלטונות המקומיים נעתרו להמון והמשטרה ביצעה חיפושים ממושכים בבתי בני הקהילה ומוסדותיה. באותה השנה נערכה בסופיה אספה של חברי הארגון המהפכני המקדוני ולאחריה הגיעו רבים מהם לרובע יוצ'בונאר וחוללו פרעות. בני הקהילה היהודית התעמתו עם הפורעים ורק לאחר שנרשמו פצועים משני הצדדים התערבה המשטרה והפסיקה את המהומות.
במרץ 1904 אירעה עלילת דם בעיר לום. התובע הכללי המחוזי בלוויית מפקד המשטרה ביצעו חיפוש ארוך בביתו של אחד מנכבדי הקהילה, לאון בן יצחק, אשר הואשם כי חטף נער נוצרי בן הקהילה הצינצרית. פעולה זו הובילה להפגנת המונים של בני הקהילה הנוצרית וכוחות צבא נשלחו לעיר כדי להרגיע את הרוחות. גם לאחר שנמצאה גופת הצעיר, לא נרגעו הרוחות, מסע ההלוויה עבר במתכוון דרך הרובע היהודי והתחולל פוגרום במהלכו חולל בית הכנסת, נגרם נזק כבד לבית הספר היהודי ונבזזו בתי בני הקהילה. רבים מבני קהילת לום נמלטו לערים אחרות. המהומות התפשטו גם לווידין, ברקוביצה, וראצה, מונטנה וקיוסטנדיל. ב-1906 נרצח בנו של אחד מנכבדי הקהילה היהודית בפאזארדז'יק ובהמשך בסמוך לחג הפסח נרצחו יהודים בדופניצה ובקיוסטנדיל. השלטונות טענו כי הרציחות היו על רקע כספי, אך הסמיכות לחג הפסח הובילה את בני הקהילות בערים השונות למסקנות אחרות. בנוסף, גדלה מאוד בתקופה זו הפצתם של מאמרים וספרים אנטישמיים, רבים מהם מתורגמים מרוסית. רק לאחר מינויו של אלכסנדר מלינוב לראש הממשלה ב-1908, חלה רגיעה יחסית באירועים האנטישמיים בנסיכות.
הערות שוליים

↑  להבדיל מצה"ל, ראש המטה הכללי הבולגרי לא היה מפקד הצבא אלא קצין שביצע בעיקר תפקידים מינהלתיים.
↑  Theodora Dragostinova‏, Two Motherlands, הוצאת אוניברסיטת קורנל, ארצות הברית, 2011.
↑  Richard C. Hall
‏, The Balkan Wars, 1912-1913, הוצאת Routledge, לונדון, 2000, עמוד 110.
↑  אלברט רומנו, התנועה האנטישמית בבולגריה, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 314-319.
| ראשי ממשלת בולגריה |
| --- | --- | --- |
| נסיכות וממלכת בולגריה (1878-1946) | טודור בורמוב • קלמנט טרנובסקי • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • יוהאן קזימיר ארנרוט • אלכסנדר באטנברג • לאוניד סובולב • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • קלמנט טרנובסקי • פטקו קרבלוב • וסיל רדוסלאבוב • קונסטנטין סטואילוב • סטפן סטאמבולוב •  קונסטנטין סטואילוב • דימיטר גרקוב • טודור איבנצ'וב • ראצ'ו פטרוב • פטקו קרבלוב • סטויאן דאנב • ראצ'ו פטרוב • דימיטר פטקוב • דימיטר סטאנצ'וב • פטר גודב • אלכסנדר מלינוב • איוון גשוב • סטויאן דאנב • וסיל רדוסלאבוב • אלכסנדר מלינוב •  תאודור תאודורוב • אלכסנדר סטמבוליסקי • אלכסנדר צאנקוב • אנדריי ליאפצ'ב • אלכסנדר מלינוב • ניקולה מושאנוב • קימון גאורגייב • פנצ'ו זלאטב • אנדריי טושב • גאורגי קיוסאיבנוב • בוגדאן פילוב • דוברי בוז'ילוב • איוון בגריאנוב • קונסטנטין מוראבייב • קימון גאורגייב |          |
| הרפובליקה העממית הבולגרית | קימון גאורגייב • גאורגי דימיטרוב • וסיל קולארוב • וולקו צ'רבנקוב • אנטון יוגוב • טודור ז'יבקוב • סטאנקו טודורוב • גרישה פיליפוב • גאורגי אטנסוב • אנדריי לוקאנוב |          |
| בולגריה (מאז 1990) | אנדריי לוקאנוב • דימיטר פופוב • פיליפ דימיטרוב • ליובן ברוב • רנטה אינג'ובה • ז'אן וידנוב • סטפן סופיאנסקי • איוואן קוסטוב • סימאון סקסקובורגותסקי • סרגיי סטאנישב • בויקו בוריסוב • מארין רייקוב • פלמן אורשרסקי • גאורגי בליזנאשקי • בויקו בוריסוב • אוגניאן גרג'יקוב • בויקו בוריסוב • סטפן יאנב • קיריל פטקוב • גלב דונב • ניקולאי דנקוב • דימיטר גלבצ'ב |          |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: טודור איבנצ'וב | ראש ממשלת נסיכות בולגריה  25 בינואר 1901 – 4 במרץ 1901 | הבא: פטקו קרבלוב |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: סטויאן דאנב | ראש ממשלת נסיכות בולגריה  18 במאי 1903 – 4 בנובמבר 1906 | הבא: דימיטר פטקוב |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: דימיטר טונצ'ב | שר החוץ והדתות של נסיכות בולגריה  21 בינואר 1901 – 4 במרץ 1901 | הבא: סטויאן דאנב |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: סטויאן דאנב | שר החוץ והדתות של נסיכות בולגריה  18 במאי 1903 – 4 בנובמבר 1906 | הבא: דימיטר פטקוב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 129686417  ISNI: 0000 0000 5542 9825  LCCN: n2005087253  NKC: js2006312282  SNAC: w6z32v30  VIAF: 8471977   WorldCat (עם VIAF): 8471977
קלימנט בויג'ייב

| --- | --- |

הגנרל קלימנט אבטימוב בויג'ייב
 לידה:  27 באפריל 1861 אוחריד, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  15 ביולי 1933 (בגיל 72) סופיה, ממלכת בולגריה בולגריה
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי של סופיה 
 מדינה:  בולגריה 
 השכלה:  האוניברסיטה הצבאית הלאומית ע"ש וסיל לבסקי 
 השתייכות:  בולגריה צבא ממלכת בולגריה
 תקופת הפעילות:  1883 – 25 בספטמבר 1916 (כ־33 שנים)
 דרגה:  גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד אוגדת הרגלים הרביעית "רילה", מפקד הארמייה הראשונה במלחמת העולם הראשונה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת בולגריה–סרביה (1885) בתפקיד מטה   מפקד אוגדת חיל הרגלים הרביעית "פרסלב", במלחמת הבלקן הראשונה, בגזרת לולבורגז ובמלחמת הבלקן השנייה מפקד חיל המצב בגזרת אודרין   ראש המטה הכללי הבולגרי בין ה-15 באפריל ועד ה-7 בספטמבר 1915   מפקד הארמייה הראשונה במלחמת העולם הראשונה, אשר בפיקודו ניצחה בקרב מוראבה וקוסובו במסגרת המערכה על סרביה.
 עיטורים
 עיטור הגבורה של ממלכת בולגריה   אות הנסיך בטנברג על גילוי אומץ בשדה הקרב   אות הנסיך בטנברג על הצטיינות בשדה הקרב   אות מריט של צבא ממלכת בולגריה   אות סטניסלב הקדוש של הצבא הרוסי   אות הצבא העות'מאני על גילוי תעוזה בשדה הקרב.
 תפקידים אזרחיים
 שר המלחמה הבולגרי בין ה-22 באוגוסט ועד ה–1 בספטמבר 1913
 
קלימנט בויג'ייב (בבולגרית: Климент Бояджиев;‏ 27 באפריל 1861, אוחריד, האימפריה העות'מאנית – 15 ביולי 1933, סופיה, ממלכת בולגריה) היה שר המלחמה הבולגרי באוגוסט 1913, ראש המטה הכללי הבולגרי בשנת 1915, גנרל, ומפקד הארמייה הראשונה של צבא בולגריה במהלך מלחמת העולם הראשונה אשר הכריעה את ההתנגדות הסרבית.
תחילת הקריירה

בויג'ייב היגר לסופיה לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), עם הקמת נסיכות בולגריה. בשנת 1883 סיים את בית הספר הצבאי בסופיה. במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885), הוא שירת בחזית, בתפקידי מטה. בשנת 1895 סיים בהצטיינות את לימודיו באקדמיה הצבאית בטורינו, איטליה. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה פיקד על אוגדת הרגלים הרביעית "פרסלב" של הצבא הבולגרי והנחיל לעות'מאנים תבוסה בקרב לולבורגז. למשך תקופה קצרה, בין ה-22 באוגוסט עד ה-1 בספטמבר 1913, כיהן כשר המלחמה הבולגרי. ב-1 בפברואר 1915 שכל את בנו, שהיה קצין צעיר בצבא ונהרג בפיגוע בקזינו בעיר סופיה. בין ה-15 באפריל ועד ה-7 בספטמבר 1915, כיהן כראש המטה הכללי הבולגרי ובתפקידו פעל לשיקום הצבא הבולגרי בחומר וברוח, לאחר התבוסה במלחמת הבלקן השנייה.
מלחמת העולם הראשונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה מונה למפקד הארמייה הבולגרית הראשונה אשר לחמה במסגרת המערכה על סרביה והכתה את הסרבים בקרב מוראבה ובקרב קוסובו שהובילו להכרעתם. כוחותיו כבשו בזו אחר זו ערים סרביות בחבל מקדוניה ובכלל זה את העיר אוחריד, בה נולד. בהמשך עברה הארמייה שתחת פיקודו לחזית המקדונית. בשלהי אוגוסט 1916 נחלו כוחותיו כישלון לאחר קרב לרין, עת נפלה העיר פלורינה בחזרה לידי כוחות מדינות ההסכמה והוא הודח מהצבא ב-25 בספטמבר 1916.
אחריתו

בויג'ייב היגר לגרמניה בין השנים 1918 ועד 1923. בשנה זו נשפט בפני בית משפט צבאי על חלקו בכישלון הצבא במלחמה שהוביל לחוזה ניי ונידון לחמש שנות מאסר. בויג'ייב נכלא, אך שנה מאוחר יותר זכה לחנינה מטעם המלך בוריס השלישי ושוחרר. הוא נפטר בסופיה ב-15 ביולי 1933.
ראו גם

בולגריה במלחמת העולם הראשונה
הערות שוליים

↑  חוזה ניי מכונה בפי הבולגרים "אסון לאומי"
ויליאם מאסי

ויליאם פרגוסון מאסי, ידוע כביל מאסי או פרמר ביל (ביל החוואי; באנגלית: William Ferguson Massey, Bill Massey, Farmer Bill;‏ 26 במרץ 1856 – 10 במאי 1925) היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-19, מ-1912 ועד מותו בשנת 1925 (12 שנים ו-304 ימים, התקופה השנייה באורכה, לאחר זו של ריצ'רד סדון, בהיסטוריה של ראשי ממשלת ניו זילנד). הוא כיהן מטעם "המפלגה הרפורמיסטית" השמרנית אותה ייסד בשנת 1909. מאסי נחשב לאחד הפוליטיקאים המיומנים יותר בזמנו והיה ידוע בתמיכה שלו באינטרסים כפריים.
ראשית חייו

ויליאם מאסי נולד וגדל בלימאוודי שבמחוז לונדונדרי שבצפון אירלנד. אביו, ג'ון מאסי ואמו, מריאן (או מרי אן) לבית פרגסון, היו חוואים ובבעלותם גם היה רכוש קטן. משפחתו של מאסי הגיעה לניו זילנד ב-1862, אך הוא נשאר באירלנד להשלים את חוק לימודיו. לאחר שהצטרף למשפחתו בדצמבר 1870, הוא עבד כפועל חקלאי במשך כמה שנים, לפני שרכש חווה משל עצמו במנגרה, דרום אוקלנד ב-1876. ב-1882 נשא מאסי לאישה את בת השכן, כריסטינה אלן פול ויחד הם הביאו לעולם שבעה ילדים.
ראשית הקריירה הפוליטית

בהדרגה היה מאסי לפעיל בולט בקהילה. פעילותו החלה בוועד בית הספר המקומי, באגודת הדיבייטינג המקומית ובאגודות חקלאיות. עקב התבלטותו בחוגים אלו, הוא נעשה מעורב בחיים הפוליטיים ועבד מטעם החקלאים השמרנים כנגד ממשלת המפלגה הליברלית בראשונות של ג'ון באלנס.
ב-1893 הציג מאסי את מועמדותו בבחירות הכלליות מטעם מחוז הבחירה של פרנקלין, אך הפסיד למועמד הליברלי, בנג'מין האריס. בראשית 1894 הוצע לו להתמודד בבחירות הביניים במחוז הבחירה השכן של וואיטמטה בהן הוא נחל הצלחה. בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-1896 הוא נבחר שוב מטעם מחוז הבחירה של פרנקלין, אותו הוא ייצג עד למותו ב-1925.
באופוזיציה

מאסי הצטרף לשורותיהם של חברי הפרלמנט (ברובם שמרנים) שהיו מתנגדיה של המפלגה הליברלית בהנהגתו של ריצ'רד סדון. הם היו מאורגנים בצורה לא יעילה והיה להם סיכוי קלוש להצליח להפיל את ממשלת הליברלים. למרותו של ויליאם ראסל, מנהיג האופוזיציה, סרו 15 חברי פרלמנט בלבד. מאסי הגדיל את המרץ בשורות ספסלי האופוזיציה השמרנית.
בעוד שהשמרנים התאוששו לזמן מה, גדלה התמיכה בליברלים במידה ניכרת במהלך מלחמת הבורים והשמרנים נותרו מתוסכלים. הקריירה הפוליטית של מאסי שרדה את התקופה הזו. למרות האתגר שהציב לו ויליאם האריס, הוא נותר המתנגד הבולט ביותר של הממשלה הליברלית.
לאחר מותו של סדון, הנהיג את המפלגה הליברלית ג'וזף וורד, שהוכיח את עצמו כמנהיג פגיע יותר להתקפותיו של מאסי. בעיקר השיג מאסי רווחים פוליטיים על רקע ההאשמות בשחיתות ובהעדפת מקורבים לכאורה בשירות הממשלתי שממשלת הליברלים התעלמה מהן או נתנה להן יד. מדיניותו השמרנית של מאסי הניבה לו גם רווחים פוליטיים כאשר החלו המצביעים להיות מודאגים בנוגע לעליית כוחם של האיגודים המקצועיים ומהאיום שנשקף לכאורה מהסוציאליזם.
באופוזיציה > מפלגת הרפורמיסטים

ב-1909 הכריז מאסי על הקמתה של מפלגת הרפורמיסטית. המפלגה הונהגה על ידו וזכתה לתמיכתם של עמיתיו השמרנים. בבחירות הכלליות של 1911 זכתה המפלגה במספר מושבים גדול מזה של המפלגה הליברלית, אך לא הצליחה להשיג רוב מוחלט בפרלמנט. הליברלים, שנסמכו על תמיכתם של חברי הפרלמנט העצמאיים שלא הצטרפו למפלגה הרפורמיסטית, הצליחו להישאר בשלטון עד השנה שלאחר מכן, כאשר הם הובסו בהצבעת אי-אמון.