stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית
מבנה

מחוז ח'וראסאן הוא אחד ממחוזות החוץ של המדינה האסלאמית, וכפוף להנהגה המרכזית של הארגון בראשות מועצת השורא והח'ליפה הנמצאים בעיראק וסוריה. בראש המחוז עומד המושל המקומי והנהגת המחוז כוללת מלבדו את סגן המושל, חברי מועצת השורא של המחוז ומספר אנשי דת בכירים. המושל ממונה בדרך כלל על ידי מועצת השורא של המחוז בכפוף להתייעצות והסכמה של ההנהגה המרכזית בעיראק וסוריה.
מבנה הארגון מבוסס על המבנה הכללי של המדינה האסלאמית, ובהתאם לכך, מתחת להנהגת המחוז יש את המחלקות שמטפלות במידת האפשר בנושאים שונים: מחלקת הצבא שאחראית על הכוח הצבאי, הגנה על הטריטוריות, גיוס חיילים ואימונם, מחלקת הביטחון שאחראית על ריגול נגדי, איסוף מודיעין והפעלת תאי טרור בעורף האויב, מחלקת החסבה (משטרה דתית) שאחראית על יישום השריע'ה, מחלקת החינוך, מחלקת הדעווה והמסגדים שמכשירה מטיפים ואנשי דת ומתחזקת מסגדים, מחלקת החקלאות שמטפלת בנושא הגידולים בטריטוריות, מחלקת האוצר שדואגת למימון הכספי של הארגון ולתשלום משכורות ללוחמים ופעילים במידת האפשר, מחלקת המשפטים, מחלקת התקשורת שאחראית על הפקת תכנים מגוונים לצורכי פנים וחוץ, מחלקת הבריאות, מחלקת המחצבים (בעיקר סחר בעץ וכריית מינרלים), מחלקת השירותים לאוכלוסייה המקומית ומחלקת ההגירה שמטפלת בגיוס וקליטת לוחמים ופעילים זרים. בראש כל מחלקה עומד אמיר שכפוף להנהגת המחוז, ותחתיו מספר סגנים ועוזרים שתפקידם ליישם את ההחלטות או להעביר אותם לדרג שתחתיו.
הדרג הבא לאחר ההנהגה והמחלקות הוא דרג הפיקוד האזורי שמורכב מעשרות מפקדים בכירים; מחוז ח'וראסאן מחולק למספר סניפים שאחראים על הפעילות באזורים גאוגרפים שונים באפגניסטן ובפקיסטן (סניף ננגרהאר, סניף כונר, סניף ח'ייבר, ועוד). בדומה למבנה של המחלקות הכלליות של המחוז, גם בדרג האזורי המבנה משוכפל בכל אחד מהסניפים או הטריטוריות של דאעש, אם כי בצורה מצומצת יותר, לדוגמה: רכז כספים, רכז ביטחון, רכז חסבה, רכז חינוך, רכז משפטים, וכן הלאה. לאחר הדרג האזורי ישנו את דרג השטח שכולל מאות מפקדים זוטרים שאחראים על נפות/הרים/עמקים/כפרים ומגובים גם הם באנשי דת וברכזים מקומיים שאחראים בפועל על יישום הוראות ההנהגה בקרב האוכלוסייה המקומית. אובדן הטריטוריות של הארגון באפגניסטן והמעבר שלו ללוחמת גרילה מלאה, ייתר את מרבית המחלקות בכל הדרגים של הארגון והוביל להתמקדותו בעיקר בלחימה ובהתפשטות ברחבי אפגניסטן, כמו גם עידוד הגירה של לוחמים זרים ותעמולה איטנסיבית.
גודל והרכב אתני

מחוז ח'וראסאן הוא המחוז הראשון של המדינה האסלאמית שלא היה מורכב מערבים. בצד האפגני, לוחמי הארגון מורכבים מ-3 קבוצות אתניות עיקריות: הפשטונים, האוזבקים והטג'יקים; לקבוצות אתניות מקומיות אחרות דוגמת הבלוצ'ים, הטורקמנים, האיימאקים, קירגיזים, אויגורים, נוריסטנים, פאשאיים, כורדים, ערבים ופרסים יש נוכחות מועטה. בשורותיו מספר משמעותי של לוחמים זרים מדרום ומרכז אסיה, כשהקבוצות הבולטות מביניהן הן הטג'יקים והאוזבקים הזרים, פקיסטנים והודים. בנוסף, הצטרפו לארגון לוחמים זרים מעטים מארצות ערב, קזחסטן, רוסיה, איראן, מלזיה, בורמה ובנגלדש ואירופאים בודדים. בצד הפקיסטני, לוחמי הארגון מורכבים בעיקר מפשטונים, בלוצ'ים, פונג'אבים וסינדהים. בניגוד להגמוניה הפשטונית השוררת בטליבאן, דאעש מעודד השתלבות של אוזבקים וטג׳יקים לצד לוחמים זרים בצמרת הפיקודית שלו. לאורך שנותיו, מחוז ח'וראסאן הקדיש משאבים ניכרים כדי לקלוט לשורותיו עריקים מארגוני טרור באזור, דוגמת הטליבאן האפגני, הטליבאן הפקיסטני, אל-קאעדה, רשת חקאני, חיזב-י אסלאמי גולבודין, לשקאר-א-ג'אנגווי ולשקאר-א-טייבה.
הקמתו של הארגון בסוף 2014 לוותה בצמיחה מהירה במיוחד, ועד סוף 2015 הוא מנה לפחות 2,500 לוחמים; בשנת 2016 כוחו הוערך בסביבות 4,000-3,000 לוחמים. לאחר שספג תבוסות צבאיות, אובדן שטח וחיסול מנהיגים כמו גם התקפות עזות של הצבא האפגני והאמריקני על מעוזיו בננגרהאר לאורך 2016 ו-2017, הפנטגון העריך ב-2017 שמספר לוחמי הארגון ירד ל-1,000 בלבד. אף על פי כן, הערכות נוספות בשנים הבאות של משרד ההגנה האפגני והאו"ם העריכו שחרף האבידות הכבדות, מספר לוחמי הארגון נותר יציב ועמד על כ-2,000 לפחות בשל יכולות הגיוס של הארגון. בעקבות נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן ושחרור אלפי אסירים ג'יהאדיסטים מבתי כלא ברחבי אפגניסטן של הטליבאן ודאעש, ההערכה היא שהארגון הכפיל את גודלו ומונה בסביבות 2,500+–4,000 לוחמים ופעילים, כאשר מחצית מתוכם מוגדרים לוחמים מ"הגרעין הקשה" שנאמן לחלוטין לארגון, והיתר לוחמים, פעילים ותומכים שעשויים לערוק או להחליף נאמנות בהתאם למצב. בנוסף ישנם מעגלי תמיכה נוספים בקרב הקהילה הסלפית הגדולה באפגניסטן שמאוימת על ידי הטליבאן בעל ההשקפה החנפית. על פי המרכז ללוחמה בטרור של האקדמיה הצבאית האמריקנית, האבדות הכוללות של מחוז ח'וראסאן בין 2015 ל-2020 הסתכמו ב-11,668 הרוגים ו-1,000 שבויים בצד האפגני ו-100 הרוגים ו-430 שבויים בצד הפקיסטני; מספר זה ממחיש את יכולות הגיוס של מחוז ח'וראסאן, כשהוא הצליח לאורך שנותיו הראשונות לשמור על מספר יציב של 2,500+ לוחמים חרף האבידות הכבידות שהגיעו לאלפי לוחמים ופעילים מדי שנה.
פעילות

הפעילות של מחוז ח'וראסאן מתחלקת בין המישור האזרחי למישור הצבאי. פעילות הארגון במישור האזרחי בלטה בעיקר בתקופה שבה שלט על טריטוריות באפגניסטן והחיל בהם את חוקי השריעה, ובכלל זה הקמת בתי משפט, בתי ספר ומשטרה דתית (החיסבה), הכשרת מטיפים ומתן שיעורי דעווה במסגדים, הפקת מוצרי מדיה מגוונים לצורכי פנים וחוץ, גביית זכאה, סיוע לנזקקים, השמדת שדות אופיום וסמים, קטיעת ידי גנבים ושודדים, חיסול שאמאנים, השמדת מבני "כפירה", קליטת לוחמים זרים, פעילויות לילדים בחגים מוסלמיים, ומתן שירותים מסוימים לאוכלוסייה המקומית. פעילות במישור הצבאי כוללת איומים, חטיפות, סחיטה, התנקשויות במשתפי פעולה, פעילי טליבאן, אזרחים שיעים, אנשי כוחות ביטחון ונציגי ממשל מקומי, תקיפת תשתיות נפט וחשמל, מארבים והפעלת מטעני צד על מיניבוסים שיעים ורכבי ביטחון, הקמת מחנות אימונים למגויסים או העברת קורסים ממוקדים בנושאי ארטילריה, צליפה והפעלת מטענים, וגם דברים מורכבים יותר כמו פיתוח אמצעי לחימה מגוונים, ביצוע פיגועי התאבדות על מטרות אזרחיות וצבאיות, תקיפות בסיסים ובתי כלא, ירי ארטילריה על בסיסים, שדות תעופה ומבני ממשל, ובשנים הראשונות לפעולתו גם כיבוש טריטוריות, דיכוי מרי אזרחי, והפעלת ריגול נגדי בקרב האוכלוסייה האזרחית. מאז הקמתו ב-2015, מחוז ח'וראסאן ביצע באופן רשמי למעלה מ-1,500 פעולות טרור ברחבי אפגניסטן ופקיסטן שבהם נהרגו ונפצעו למעלה מ-9,000 בני אדם. חלק מהפעילות הטרוריסטית בעצימות נמוכה (עם דגש על חטיפות, סחיטה, גביית מס או תקריות בתוך אזורי השליטה של הארגון) לא מדווחת כלל בתקשורת הרשמית של הארגון. להלן רשימה של פעולות בולטות שבוצעו על ידו מאז הקמתו:
פעילות > 2015

12 במאי: 45 הרוגים ו-13 פצועים, בהתקפה של חמושי דאעש על אוטובוס שהוביל נוסעים שיעים אסמאעילים בעיר קראצ'י בדרום פקיסטן.
25 באוקטובר: 12 הרוגים לצבא הפקיסטני, בפיצוץ מטען צד על משאית צבאית במהלך מארב הררי באזור סיווי מהמנד-באג'ור באזור השבטים הפדרלי בצפון-מערב פקיסטן.
פעילות > 2016

13 בינואר: 7 הרוגים בהתקפה של 3 לוחמי דאעש על הקונסוליה הפקיסטנית בעיר ג'לאלאבד במזרח אפגניסטן.
20 ביוני: 15 הרוגים ו-9 פצועים, בפיגוע התאבדות על אוטובוס שהוביל מאבטחים נפאלים והודים של שגרירות קנדה בקאבול.
23 ביוני: 97+ הרוגים ו-260 פצועים, בפיגוע התאבדות בהפגנה שיעית בקאבול.
8 באוגוסט: 94 הרוגים וכ-120 פצועים, בפיגוע התאבדות בבית החולים הממשלתי בעיר כוויתה. הפיגוע כוון לעורכי דין ועובדי משרד המשפטים שהתאספו במקום בעקבות מותו של נשיא לשכת עורכי הדין הבלוצ'ית על ידי מתנקש אלמוני.
15 באוגוסט: 34 הרוגים ו-56 פצועים, בפיגוע התאבדות במרכז חינוכי שיעי בקאבול.
24 באוקטובר: 62 הרוגים ו-165 פצועים, בהתקפה של 3 מתאבדים על מכללת ההדרכה והאימונים של משטרת בלוצ'יסטן בעיר כוויתה.
26 באוקטובר: מספר הרוגים ופצועים בפיגוע התאבדות של דאעש בהתכנסות של מועצת זקני השבטים בעיר ג'לאלאבד. על פי דאעש, הם התכנסו לדון בהקמת מיליציות מקומיות נגד הארגון.
12 בנובמבר: 55 הרוגים ו-102 פצועים, בפיגוע התאבדות במקדש סופי בעיר חוזדר בבלוצ'יסטן (מערב פקיסטן).
21 בנובמבר: 32 הרוגים ו-50 פצועים בפיגוע התאבדות במסגד שיעי בקאבול.
27 בנובמבר: 12 הרוגים לצבא האפגני, בהתקפה של לוחמי דאעש על עמדות צבא בנפת מארגב במחוז גור שבמרכז אפגניסטן.
פעילות > 2017

16 בפברואר: 91 הרוגים ו-300 פצועים, בפיגוע התאבדות במקדש סופי בעיר סיהוון במחוז סינד בפקיסטן.
8 במרץ: למעלה מ-100 הרוגים ו-63 פצועים, בהתקפה משולבת של 5 מתאבדים בבית החולים הצבאי דאוד חאן בקאבול.
12 במאי: 28 הרוגים ו-40 פצועים, בפיגוע התאבדות על שיירה של סגן יו"ר הפרלמנט של פקיסטן ליד העיר מסטונג'.
23 ביוני: 14 הרוגים ו-20 פצועים, בפיגוע התאבדות ליד משרד מפכ"ל משטרת כוויתה בפיקסטן.
1 באוגוסט: 31 הרוגים ו-66 פצועים, בפיגוע התאבדות במסגד שיעי בהראת.
21 באוגוסט: 15 הרוגים ו-40 פצועים, בפיגוע התאבדות בסמוך למשאית סיור של צבא פקיסטן בעיר כוויתה.
20 באוקטובר: כ-40 הרוגים בפיגוע התאבדות במסגד שיעי בקאבול.
17 בדצמבר: 9 הרוגים ו-57 פצועים, בהתקפה של 2 מתאבדים על כנסייה בעיר כוויתה בפקיסטן.
28 בדצמבר: 50 הרוגים ו-80 פצועים, בפיגוע התאבדות במרכז תרבות שיעי בקאבול.
פעילות > 2019

6 במרץ: 16 הרוגים ו-10 פצועים בהתקפה משולבת ליד נמל התעופה של ג'לאלאבד.
20 באפריל: 10 הרוגים ו-5 פצועים, בהתקפה משולבת על משרד התקשורת האפגני בקאבול.
17 באוגוסט: 92 הרוגים ו-142 פצועים, בפיגוע התאבדות בחתונה שיעית בקאבול.
פעילות > 2020

6 במרץ: 32 הרוגים ו-82 פצועים, בפיגוע התאבדות בטקס לזכרו של המנהיג השיעי עבדול עלי מזארי שנרצח על ידי הטליבאן ב-1995.
25 במרץ: 25 הרוגים ו-למעלה מ-8 פצועים, בפיגוע התאבדות של פעיל דאעש הודי על מקדש של סיקים בקאבול.
12 במאי: 24 הרוגים ו-16 פצועים, בהתקפה של 3 מתאבדים על מחלקת היולדות של בית החולים השיעי לילדים בקאבול. בין ההרוגים נשים הרות, יולדות, ילדים ותינוקות.
12 במאי: 32 הרוגים ו-133 פצועים, בפיגוע התאבדות בהלוויה של מפקד משטרה לשעבר בנפת קוז-קונר במחוז ננגרהאר.
2 באוגוסט: 29 הרוגים ו-50 פצועים, בהתקפה משולבת של 12 מתאבדים ולוחמים על כלא קאלקוטייה בג'לאלבאד שנועדה לשחרר עצורי דאעש. 270 אסירים הצליחו להימלט.
2 בנובמבר: 35 הרוגים וכ-50 פצועים בהתקפה של 3 מתאבדים על יריד ספרים איראני באוניברסיטה של קאבול.
פעילות > 2021

8 ביוני: 10 עובדים בפינוי מוקשים נהרגו על ידי לוחמי דאעש במחוז בגלאן.
8 במאי: 90 הרוגים ו-240 פצועים, בפיצוץ מכונית תופת ומטעני חבלה בבית ספר שיעי בקאבול.
26 באוגוסט: 183 הרוגים ולמעלה מ-150 פצועים בפיגוע התאבדות בנמל התעופה חאמיד כרזאי במהלך נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן, בהם 13 הרוגים ו-15 פצועים לצבא האמריקאי. בפיגוע נהרגו גם לוחמי טליבאן ואזרחים אפגנים רבים.
18 בספטמבר: 34 נפגעים לטליבאן, בפיצוץ 6 מטעני צד באזורים שונים בעיר ג'לאלבאד.
3 באוקטובר: 18 פצועים ומספר הרוגים בסמוך למסגד איד גאה בקאבול, בפיצוץ מטען בטקס אזכרה לאימו של דובר הטליבאן ד׳ביחאללה מוג'אהד.
8 באוקטובר: 46 הרוגים ו-143 פצועים, בפיגוע התאבדות במסגד שיעי בקונדוז.
15 באוקטובר: 65 הרוגים ולמעלה מ-70 פצועים, בפיגוע התאבדות במסגד שיעי בקנדהאר.
2 בנובמבר: 25 הרוגים ו-למעלה מ-50 פצועים, בהתקפה של 5 מתאבדים בבית החולים הצבאי דאוד חאן בקאבול. בין ההרוגים מולה חמדאללה מוכלס - מפקד בכיר בטליבאן.
14 בנובמבר: כ-20 נפגעים שיעים, בפיצוץ מטענים מגנטיים על 2 מיניבוסים בשכונת דשטי ברצ'י השיעית בעיר קאבול.
20 בנובמבר: למעלה מ-20 נפגעים שיעים, בפיצוץ מטענים מגנטיים על 2 מיניבוסים באזור 3 ואזור 13 בעיר קאבול.
10 בדצמבר: עשרות נפגעים שיעים, בפיצוץ מטעני צד על 3 מיניבוסים באזור 3, אזור 6 ואזור 13 בעיר קאבול.
21 בדצמבר: מפקד בטליבאן ו-3 משומרי ראשו נהרגו במארב של דאעש באזור ג׳אני-ח׳יל במחוז ננגרהאר.
23 בדצמבר: עשרות נפגעים לטליבאן, בפיגוע התאבדות של דאעש באזור 3 בעיר קאבול.
פעילות > 2022

ינואר-מאי: 18 הרוגים ו-6 פצועים, בפעולות של דאעש במחוז ח'ייבר פח'טנח'ווה בצפון מערב פקיסטן.
4 במרץ: 63 הרוגים ו-196 פצועים בפיגוע התאבדות במסגד שיעי בעיר פשאוור בצפון מערב פקיסטן.
1 באפריל: 30 נפגעים אזרחיים בפיצוץ מטעני חבלה בכינוס שיעי בעיר הראת במערב אפגניסטן.
18 באפריל: ירי 10 קטיושות לעבר עמדה צבאית אוזבקית בעיר תרמז בדרום אוזבקיסטן.
21 באפריל: 31 הרוגים ו-87 פצועים, בפיצוץ תיק ממולכד בתוך מסגד שיעי בעיר מזאר א-שריף במחוז בלח׳ בצפון אפגניסטן.
21 באפריל: 18 הרוגים ומספר פצועים, בפיצוץ מטען צד על מיניבוס של עובדי שדה התעופה בעיר קונדוז בצפון אפגניסטן.
24-19 באפריל: 14 הרוגים ו-7 פצועים לטליבאן בפעולות של דאעש במחוזות: לוגר, תח'אר, בדחשאן, כונר וננגרהאר.
25-19 באפריל: 29 נפגעים לטליבאן בפיצוץ מטעני צד באזורים שונים בעיר קאבול.
28 באפריל: 30 נפגעים שיעים, בפיצוץ מטענים מגנטיים במיניבוסים באזור 3 ואזור 10 בעיר מזאר א-שריף במחוז בלח'.
7 במאי: ירי 7 קטיושות לעבר עמדה צבאית טג'יקית באזור ח'ואג'ה-ג'אר בגבול אפגניסטן-טג׳יקיסטן.
23 במאי: מספר הרוגים ופצועים לטליבאן, בפיגוע התאבדות בטקס אזכרה למנהיג הטליבאן ליד נמל התעופה חמיד קרזאי בקאבול.
25 במאי: כ-30 נפגעים שיעים, בפיצוץ מטעני צד על 3 מיניבוסים באזור 5 ואזור 10 בעיר מזאר א-שריף בצפון אפגניסטן.
18 ביוני: מספר נפגעים סיקים, בהתקפה של לוחם דאעש על מקדש הינדי-סיקי במערב קאבול שנמשכה כ-3 שעות.
18 ביוני: בהמשך לאותו אירוע, כ-20 נפגעים לטליבאן, בפיצוץ 4 מטעני צד ומכונית תופת על סיורים של הטליבאן בקאבול שניסו להגיע למקדש הסיקי המותקף.
1 באוגוסט: 6 נפגעים לטליבאן, בפיצוץ מטען צד באזור דיכול במחוז כונר.
5 באוגוסט: 20 נפגעים שיעים לטענת הארגון, בפיצוץ מטען חבלה על התכנסות שיעית בשכונת קאריז במערב קאבול.
6 באוגוסט: לטענת הארגון כ-30 נפגעים שיעים ומאבטחי טליבאן, בפיצוץ מטען חבלה על התכנסות שיעית באזור 6 בעיר קאבול.
פעילות > 2023

11 בינואר: לפחות 20 איש נהרגו בפיגוע התאבדות סמוך לבניין משרד החוץ בקאבול.
לקריאה נוספת

Giustozzi, Antonio. The Islamic State in Khorasan: Afghanistan, Pakistan and the New Central Asian Jihad. Oxford University Press, 2018.
Ibrahimi, Niamatullah, and Shahram Akbarzadeh. "Intra-jihadist conflict and cooperation: Islamic state–Khorasan Province and the Taliban in Afghanistan." Studies in Conflict & Terrorism 43.12 (2020): 1086-1107.
Osman, Borhan. "The Islamic State in ‘Khorasan’: How it began and where it stands now in Nangarhar." Afghanistan Analysts Network 27 (2016).
Jadoon, Amira, and Andrew Mines. Broken, But Not Defeated: An Examination of State-Led Operations Against Islamic State Khorasan in Afghanistan and Pakistan (2015-2018). MILITARY ACADEMY WEST POINT NY, 2020.
Johnson, Casey Garret. The rise and stall of the Islamic State in Afghanistan. Washington, DC: United States Institute of Peace, 2016.
Azamy, Hekmatullah, and James Weir. "Islamic State and jihadi realignments in Khorasan." The Diplomat 8 (2015).
כימיקל

בהרתחה מתגלות שתי צורות של הכימיקל מים: נוזלים ואדים
כימיקל או חומר כימי (באנגלית: Chemical substance) הוא חומר שיש לו הרכב כימי קבוע ותכונות ידועות. אי אפשר להפריד כימיקל למרכיביו בשיטות פיזיקליות בלי לשבור קשרים כימיים.
שגיאה רווחת היא שכימיקלים הם חומרים סינתטיים בלבד. עקב כך משווקים משתמשים בצירוף השגוי "ללא כימיקלים" כדי לשוות למוצרים שלהם מעמד של מוצרים בטוחים ובריאים או ידידותיים לסביבה, כדי לציין שאינם מכילים חומרים מעשי אדם, אלא חומרים טבעיים או ביולוגיים בלבד – על אף שגם הם כימיקלים.
דוגמה

מים מזוקקים הם כימיקל. יש להם אותו הרכב כימי ואותן תכונות, בין שהופקו באמצעות טיהור מי נהר, ובין שנוצרו מתגובת מימן וחמצן במעבדה. לעומת זאת מי ברז אינם כימיקל, אלא תמיסה המכילה פרט למים חומרים מומסים שונים, ולכן תכונותיהם עשויות להשתנות בדגימות שונות. כל אחד מהמומסים במי הברז הוא כימיקל בפני עצמו.
ראו גם

אינדקס מרק
כימופוביה
דו-מימן חד-חמצני
ללא כימיקלים
מועצה אזורית

ערך זה עוסק ביחידה שלטונית בישראל. אם התכוונתם ליחידה שלטונית במקסיקו, ראו .
מפת המועצות האזוריות בישראל מתוך: אתר השלטון האזורי בישראל
מועצה אזורית בישראל היא צורת שלטון מקומי המאגדת, מבחינה מוניציפלית, מספר יישובים כפריים או קהילתיים באזור גאוגרפי מסוים. בישראל וביהודה ושומרון פועלות 54 מועצות אזוריות המאוגדות בעמותת מרכז השלטון האזורי בישראל.
מאפיינים

מועצה אזורית שבתחומי הקו הירוק פועלת מכוח צו המועצות המקומיות (מועצות אזוריות), תשי"ח-1958 ומועצה אזורית בשטחים יהודה ושומרון (ובעבר גם בשטח רצועת עזה) פועלת מכוח צו של המושל הצבאי.
שטחה של מועצה אזורית כולל את היישובים בתחומה ואת השטח ביניהם. השטח לא כולל יישובים עירוניים בעלי רשות מקומית משל עצמם (ערים, מועצות מקומיות ומועצות תעשייתיות).
המועצות האזוריות מספקות שירותים ליישובים המוגדרים להן מוניציפלית ולכלל הישויות הנמצאות בשטחן, בסיסי צה"ל, שמורות טבע, אתרי תיירות, מוסדות חינוך ועוד.
בחלק מהמקרים, שטח המועצה האזורית כולל שטחים נרחבים שאין בהם נקודות יישוב, בשל הגישה הממשלתית בקום המדינה, שהתעתדה להכניס תחת השלטון המקומי את כלל הקרקעות בארץ. בשל מדיניות זו נוצרו "מובלעות" עירוניות בעלות הגדרה מוניציפלית נפרדת, המוקפות על ידי מועצה אזורית אחת או יותר ואינן באחריות מועצה אזורית. היו שהתנגדו לגישה מרחיבה זאת ובקשו שהמועצות האזוריות תקפנה רק את היישובים עצמם ושטחים מחברים מצומצמים הנדרשים לחיבור ביניהם, אך עמדתם כמעט ולא נתקבלה.
לחלק מהמועצות האזוריות זהות, תרבות ויסודות כלכליים משותפים במידה זו או אחרת, מעבר להגדרה הגאוגרפית. כך למשל, באותו אזור יכולות להיות שתי מועצות אזוריות, אחת ליישובים דתיים והאחרת ליישובים חילוניים. לדוגמה, מועצה אזורית שדות נגב מאגדת בנגב המערבי את היישובים הדתיים, ובסמוך לה נמצאת מועצה אזורית שער הנגב המאגדת יישובים חילוניים. בדומה לכך, מועצה אזורית נחל שורק, מועצה אזורית חבל יבנה ומועצה אזורית שפיר מאגדות בתוכן יישובים דתיים באזור השפלה. מועצה אזורית אלונה מאגדת בתוכה שלושה יישובים של תנועת החרות ונבדלת ממועצה אזורית מנשה הסמוכה לה. באצבע הגליל, מועצה אזורית מבואות החרמון מאגדת את המושבים, בעוד מועצה אזורית הגליל העליון מאגדת את הקיבוצים.
רוב המועצות האזוריות נקראות על שם חבל הארץ שבה הן נמצאות. עם זאת, מספר מועצות אזוריות נקראות על שמות אנשים, בהן: מועצה אזורית אשכול, מועצה אזורית מעלה יוסף, מועצה אזורית ברנר ומועצה אזורית יואב.
המועצות האזוריות הראשונות היוו המשך לגישת הגושים שרווחה ביישוב היהודי החל משנות ה-30 של המאה ה-20 והראשונה שבהן – מועצה אזורית עמק חפר הוקמה במרץ 1940. עד סיום המנדט הבריטי ב־1948 הוקמו חמישה מועצות אזוריות בארץ: נהלל, קישון, אפרים (לימים מגידו) ויזרעאל.
מועצה אזורית מטה בנימין היא בעלת מספר התושבים הגדול ביותר, כ-73,673 תושבים. מועצה אזורית מטה יהודה היא בעלת מספר היישובים הגדול ביותר, עם 57 יישובים. מועצה אזורית רמת נגב היא בעלת השטח הגדול ביותר – כארבעה מיליון דונם, שהם כ-18% משטחה של ישראל.
מועצה אזורית אלונה היא בעלת מספר היישובים הקטן ביותר (3 יישובים).
בחירות במועצות אזוריות

במועצות האזוריות שיטת הבחירות שונה מזו הנהוגה בבחירות לרשויות המקומיות. המועצה מורכבת מנציגי היישובים. בדרך כלל לכל יישוב נציג אחד, אך לעיתים יש יותר מנציג אחד, בהתאם לגודל היישוב ולמספר היישובים במועצה, ואופן החלוקה נקבע עבור כל מועצה בנפרד. במועצה האזורית מטה יהודה, למשל, שבה 57 יישובים, רק ליישוב הגדול ביותר, צור הדסה, היו שני נציגים, עד שהפכה למועצה מקומית נפרדת. לעומת זאת, במועצה האזורית ברנר, שבה שבעה יישובים בלבד, 15 חברי מועצה, ארבעה מהם מהיישוב הגדול ביותר, גבעת ברנר. בנוסף לבחירת נציגי היישובים, בוחרים כלל תושבי המועצה האזורית בראש המועצה בבחירות ישירות, בדומה לאופן שבו נבחר ראש עירייה. עם בחירתו, הופך יושב ראש המועצה האזורית גם לחבר המועצה.
ההוראות בדבר הזכות לבחור ולהיבחר דומות להוראות הקיימות ביתר הרשויות המקומיות, למעט ההוראות בדבר תקופת צינון לקצינים בכירים.
עד סוף ספטמבר 1951 התקיימו בחירות רק בארבע מועצות אזוריות: מועצה אזורית ברנר, מועצה אזורית הדר השרון, הגליל העליון ועמק חפר. באמצע ינואר 1952 דווח שכבר התקיימו בחירות בתשע מועצות אזוריות, בנובמבר 1952 על קיום בחירות ב-20 מועצות אזוריות ובסך הכל התקיימו בחירות ב-30 מתוך 50 מועצות אזוריות בשנים 1951-1953. בתחילת 1956 היו אמורות להתקיים בחירות ב-12 מועצות אזוריות, אך אלו נדחו בטענה שיש צורך לעדכן את חוק הבחירות ולבטל סעיפים שסבכו את הליך הבחירה. בשנת 1958 עודכן חוק המועצות האזוריות ובפברואר 1959 הוחל בהכנות לקיום בחירות ב-39 מהמועצות האזוריות. באוגוסט 1959 התקיימו בחירות לשמונה מועצות אזוריות ראשונות ועד סוף 1959 התקיימו בחירות ב-19 מועצות. מתחילת 1960 ועד סוף אוקטובר התקיימו בחירות ב-10 מועצות אזוריות.
הבחירות במועצות האזוריות נערכות מדי חמש שנים, אך בעבר התקיימו במועד שונה מזה שבו נערכות הבחירות ליתר הרשויות המקומיות, ולא כל המועצות האזוריות קיימו בחירות באותו מועד. במהלך שנות התשעים וראשית שנות האלפיים נערכו מספר שינויים במועדים, במטרה להביא לכך שבסופו של דבר יאוחדו כל המועדים. עם זאת, ככל שנערכו בחירות הכוללות מספר רב יותר של מועצות אזוריות, נוכח משרד הפנים כי יתקשה מבחינה לוגיסטית לערוך בחירות בכל המועצות האזוריות באותו היום, ולכן נקבע כי הן יחולקו לשתי קבוצות. הבחירות בקבוצה האחת נערכו ב-20 בינואר 2009 (כ"ד בטבת ה'תשס"ט) ובקבוצה השנייה הן נערכו ביום 4 בדצמבר 2012 (כ' בכסלו ה'תשע"ג). פירוט הקבוצות מצוי בתוספת לחוק המועצות האזוריות (מועד בחירות כלליות) (תיקון מס' 3), התשס"ה-2005. במועצות המנויות בחלק א' נערכו הבחירות ב-2012, ובאלה המנויות בחלק ב' נערכו הבחירות ב-2009, למעט אל-בטוף ובוסתאן אל-מרג', שהועברו מאוחר יותר לחלק א'.
באוקטובר 2018 נערכו לראשונה בחירות לכל הרשויות המקומיות והמועצות האזוריות באותו יום.
ראו גם

מועצות אזוריות לשעבר
הערות שוליים

↑   צו המועצות המקומיות (מועצות אזוריות), תשי״ח–1958, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑  אריה שמשון, סכנות המועצות האזוריות, הַבֹּקֶר, 21 בדצמבר 1949
↑  מאמר היום, דבר, 22 במרץ 1940
↑  ימי בראשית, מעריב, 13 באוגוסט 1991
↑  אוכלוסייה במועצות אזוריות, באתר www.cbs.gov.il
↑  יישובים בישראל – קובצי יישובים, באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה
↑  בחירות למועצות אזוריות, הארץ, 27 בספטמבר 1951
↑  41 מועצות אזוריות במדינה, הארץ, 15 בינואר 1952
↑  בחירות ל-19 עיריות ו־56 מועצות באוקטובר 1953 – צו להקים ועדות בחירות, חרות, 16 בנובמבר 1952
1 2  פורסם צו אחיד למועצות האזוריות, הצופה, 22 בינואר 1958
↑  נדחו בחירות ב-12 מועצות אזוריות, הארץ, 29 במרץ 1956
↑  הבו בחירות למועצות האזוריות, דבר, 30 באוגוסט 1956
↑  הכנות לבחירות במועצות אזוריות, הארץ, 4 בפברואר 1959
1 2  שמונה מועצות אזוריות ייבחרו בסוף החודש, דבר, 16 באוגוסט 1959
↑  הכנות לבחירות ב־9 מועצות אזוריות, הצופה, 31 באוקטובר 1960
↑  חוק המועצות האזוריות, באתר "נבו".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 316601384   WorldCat (עם VIAF): 316601384
לומברדים

הממלכה הלומברדית (בתכלת) בשיא התפשטותה, שנת 751
הלומברדים (או לונגוברדים, לטינית: Langobardi) היו עם גרמאני מצפון אירופה, שהופיע לראשונה בדפי ההיסטוריה במאה הראשונה לספירה. מקורם היה באזור נהר אלבה אך הם התיישבו בעמק הדנובה, משם פלשו לאיטליה הביזנטית בשנת 568, תחת הנהגתו של המלך אלבוין. הם ייסדו ממלכה לומברדית באיטליה ששרדה עד שנת 774, אז היא נכבשה על ידי הפרנקים. השפעתם של הלומברדים על הגאוגרפיה הפוליטית של איטליה בולטת בשמו של אחד ממחוזות איטליה, מחוז לומברדיה, ובשמות של מקומות רבים בו שמקורם בלומברדית, שפתם שנכחדה. השפעתם ניכרת גם בקנטון טיצ'ינו בדרום שווייץ.
היסטוריה מוקדמת > מקורות אגדתיים ומקור השם

מרבית המידע הידוע לנו לגבי מקור הלומברדים ומנהגיהם מגיע מחיבורו של פאולוס הדיאקון, "ההיסטוריה של הלומברדים" (Historia gentis Langobardorum), שנכתב בשלהי המאה ה-8 ומבוסס על אתוס מן המאה ה-7, "מקור הלומברדים" (Origo Gentis Langobardorum).
"מקור הלומברדים" מספר על שבט קטן בשם ווינילר, שישב באי נורדי בשם סקדנאן (מקורות אחרים מספרים כי שבט זה התגורר על גבול גאליה). שבט ווינילר התפצל לשלוש קבוצות, כאשר אחת מהן עזבה את מולדת השבט וחיפשה שטחים אחרים, ככל הנראה בשל עודף אוכלוסין. הקבוצה שעזבה הונהגה על ידי שני אחים בשם איבור ואיו, ואמם גמבארה. הם הגיעו לבסוף לארץ בשם סקורינגה, הנמצאת כנראה על חוף הים הבלטי או על גדות נהר אלבה. ארץ זו נשלטה על ידי ונדלים, ומנהיגיהם נתנו לווינילר את הבחירה בין מתן כסף לבין מלחמה. האחים היו צעירים ואמיצים וסירבו לשלם בשל שמירה על כבודם. הוונדלים התכוננו לקרב והתייעצו עם האל גודאן, שענה כי הוא ייתן את הניצחון למי שהוא יראה ראשון עם הזריחה. הווינילר היו מעטים בהרבה מהוונדלים, וגמבארה התייעצה עם אשתו של גודאן, האלה פריג, שייעצה לה שכל נשות ווינילר צריכות לקשור את שיערן על פניהן כמו זקנים ולצעוד לקרב יחד עם בעליהן. כך קרה שגודאן ראה את שבט ווינילר קודם, ושאל מיהם בעלי הזקנים הארוכים האלו. אשתו ענתה שהוא נתן להם את שמם, ועכשיו הוא צריך לתת להם את הניצחון. מאותו הרגע בני ווינילר היו ידועים בשם "לאנגובארדן" (Langobarden, בעלי זקן ארוך), שהתגלגל לשם "לומברדים".
כאשר פאולוס הדיאקון כתב את ספרו בסוף המאה ה-8 הוא היה נזיר קתולי אדוק, ולכן ראה בסיפורים הפגאנים של אבותיו מגוחכים. הוא טען שהשם "לאנגובארדן" מקורו פשוט מהעובדה שללומברדים היו זקנים ארוכים ולא מגולחים. תאוריה מודרנית מציעה כי השם הגיע מהמילה "לאנגבארדר" (Langbarðr), השם הלומברדי של האל גודאן.