פני המקום
התמות - על הספר

הרומן 'פני המקום' מהווה חשבון-נפש נוקב של יחיד מול האלוהים הפרסונלי שברא לעצמו על פי התפיסה הקרויה ביהדות 'השגחה פרטית'. תפיסה זו של הנוכחות האלוהית בחיינו, שהיהדות הורישה לתרבות המונותיאיסטית המערבית בכללותה, נוטה לראות באלוהים מעין 'אב גדול', 'משגיח גדול' או פנקסאי, שעינו צופיה על כל מעשי אדם, כל בדל-מחשבה והתנהגות, והרושם לו בהתאם עמודות של זכות או חובה; ורצונו העלום הוא המניע את כל המתרחש עלי אדמות, כולל מעשי העוולה הנוראים ביותר שאדם מעולל לזולתו. קל להסיק מכך כי גם האחריות למתרחש היא אלוהית ולא אנושית; ועמדת הספר היא שתפיסה זו של 'השגחה' מובילה להשלה של אחריות מוסרית אישית.
מתוך כך פני המקום בוחן את מושג האב – הן האב האישי, והן ה'אבא הגדול', הסמכות העליונה שבני האדם המליכו על עצמם. הוא מתבונן בצורך שיש לאדם בסמכות העליונה הזו, ובשימוש שהוא עושה במושג האלוהות כתחליף לקנה-מדה מוסרי פנימי, כדי להסיר מעל כתפיו את האחריות האישית לזולתו.
מן המלה 'שימוש' משתמעת גישה תועלתנית; וההווייה המשתקפת ב'פני המקום', תהי דתית או חילונית, היא אכן הווייה המרוקנת מנוכחות האלוהים, אף שהיא עושה שימוש רב בשמו. הקשר עם האלוהי נעשה לנוסחה מאובנת ומרוקנת מתוכן, או לשיטה לגרוף חסידים וצרכנים, והאל נעשה ישות מספקת-צרכים, באם של קולקטיב או של יחיד, מהסוג שקוראים לה כאשר המפתחות של האוטו הולכים לאיבוד. ועם כל זה, כך מתברר במהלך הספר, הצורך של בני האדם בנוכחותו של האלוהי בחייהם – תהי אשר תהי המהות הזו שמעבר לעצמם –  הוא אמיתי. חסרה רק האבחנה בין מה שהוא תועלתני או ילדי, ובין קשר של ממש.
האבחנה שעושה פני המקום היא בין 'אלוהים' – אלוהים המסורתי, האומניפוטנטי, הכל-יכול, המתערב, האחראי, הקנאי, הנוקם או נוטה-חסד, כפי שהתאבן בתפיסה האנושית – לבין 'האלוהי': אותו חלק בנו שהוא מעבר לרצונות או לתביעות של האגו, והמסתנן ועולה דרך החרכים בחומה העסוקה-בעצמה של דינה דווקא ברגעים הכי פרוזאיים (אם יש בכלל דבר כזה, 'פרוזאי'; אף זו שאלה שהספר פותח). הספר אינו מנסה לענות על השאלה אם המהות-שמעבר הזו מתקיימת רק בנו, בני האדם, והיא פנימית בלבד, אולי סולידריות אנושית מהסוג שדיבר עליה קאמי, או שהיא אכן חדורה בעולם או בקיום באיזה אופן, כפי שטוענים המיסטיקנים לדורותיהם – כך או כך אין בה כדי להסיר מעל האדם את האחריות המוחלטת למעשיו.
כדי לאפשר את ההבחנה, ואת האחריות, אלוהים שבספר מסרב להתאים את עצמו לתפיסה הנוחה של ה'השגחה האישית'. באורח שקט אך נחוש הוא מסרב להיכנס למיטת-סדום המוצעת לו, שבה כולם רוצים לצמצם אותו למידותיהם: לא לזו של הדת הממוסדת, ולא של השרלטנות – המיסחור והניצול של נקודות התורפה האנושיות של פגיעה, כאב, וכמיהה לנחמה; גם לא לזו של הצרכים הפרטיים של קבוצות ויחידים, כולל, ובפרט, בת זוגו. במיוחד הוא מסרב לספק את מה שתובעים ממנו יותר מאי-פעם בתקופתנו זו, שהורגלה לסיפוק המיידי: הוא מסרב לחולל ניסים. אף שהוא מעורב מאוד במתרחש, ממש ככל אחד מברואיו, הוא מסרב להתערב במהלך האנושי.
הספר עוסק במקורותיה העמוקים של תפיסת ה'השגחה הפרטית' – חרדת וכאב הבדילות; הצורך האנושי העמוק לחוש חלק מאחדות, שהיא גדולה מן ה'מונאדה' הבודדה של היחיד. מתוך כך, הוא מתעסק בשאלה העקרונית האם אפשר להם לבני האדם לחוש בני-בית בעולם. דווקא ריקון תכונות הכל-יכול ועיצובו של אלוהים כ"בחור לא יותר מדי צעיר בקו חמש, די עייף" – היותו, כמו כולם, חשוף, בודד ומועד לגעגוע – הם העומדים ביסוד פעולתה המכרעת של דינה. הם הגורמים לה להכניס אותו לביתה ולעולמה ולהתקרב אליו קרבה אינטימית, המבטלת אמנם את 'יראת הכבוד', אך מאפשרת לאדם לראות, במראה שהוא מציג, את העצמי: בעולם זה שלא האֵל אלא יד-אדם מתואמת יצרה אותו, גם אלוהים לא מצליח להסתדר. גם לו אין כאן בית. עינה של הגיבורה, הצופה בו הולך לאיבוד ברחובות הארץ הזאת, מאפשרת מבט חד על המקום והזמן, אך מאפשרת גם לזקק מתוכם אפשרות של חסד – הכרוכה לבלי-הפרד בהבנה, כי היא (ולא שליח) האחראית לגורלה ולזולתה.