האסכולה המינימליסטית
התפתחות האסכולה

כבר בתחילת המאה ה-20, סיפורי בריאת העולם, תיבת נח ומגדל בבל – פרקים א' עד יא' של ספר בראשית – היו נתונים לבדיקה מקיפה של חוקרי המקרא, היסטוריונים וארכאולוגים, שהגיעו למסקנה שאלו רק סיפורי מיתולוגיה או אגדת עם. ונקודת המוצא של חוקרי המקרא הייתה שהתיעוד ההיסטורי בתנ"ך מתחיל עם סיפור שלושת האבות. אולם חוקרי המקרא זיהו במשך הזמן אנכרוניזמים (כשלים כרונולוגיים) רבים בסיפור, כגון: שהגמל לא בוית בזמן אברהם (ביות הגמל מתוארך רק למאה ה-9 לפנה"ס), אברהם פוגש באבימלך הפלשתי (אך הפלשתים הגיעו לכנען רק מאוחר יותר), שם עירו אור כשדים (אך הכשדים הגיעו לאזור במאה ה-10 לפנה"ס) אברהם רודף עד העיר דן (בראשית יד יד) (אך העיר נקראת דן רק כאשר שבט דן מתיישב בה מאוחר יותר). עד מהרה התפתח קונצנזוס מדעי שמקורם של סיפורי האבות במסורות נפרדות, מאזורים שונים בישראל ויהודה הקדומות, ושילובן למסורת אחת נעשה ביהודה תוך הדגשת עליונותה. תפיסה זו גם תואמת את השערת התעודות, שאינה כופרת בהיסטוריות של סיפורי התנ"ך, אך מציעה הסבר כיצד נכתב וכיצד שולבו בו מסורות שונות.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 נערכו חפירות מקיפות בתל יריחו, בראשות הארכאולוגית הבריטית קתלין קניון, בהם היא חשפה כי יריחו הייתה נטושה לאורך אמצע סוף המאה ה-13 לפנה"ס, הזמן המשוער של קרב יהושע וכיבוש יריחו. עבודתו של קניון אוששה בשנת 1995, על ידי תיארוך פחמן-14 אשר תארכו הרס העיר לסוף המאה ה-17 או ה-16 לפני הספירה. יישוב קטן ללא חומה נבנה מחדש במאה ה-15 לפנה"ס, אך התל לא היה מאוכלס מסוף המאה ה-15 ועד המאות ה-10/9 לפנה"ס. בעקבות חפירות תל יריחו התפתח קונצנזוס מדעי שלספר יהושע יש ערך היסטורי מועט. מקורו בתקופה הרחוקה מהזמנים שהוא מתאר, וכוונתו תאולוגית בעיקרה כיצד עם ישראל ומנהיגיו נידונים לציית לחוקים המפורטים בספר דברים. סיפורה של יריחו וכיבוש שאר כנען מייצג את התעמולה הלאומית של ממלכת יהודה, ואת תביעותיה לשטחה של ממלכת ישראל לאחר 722 לפנה"ס; פרקים אלו שולבו מאוחר יותר בגרסה מוקדמת של יהושע, שככל הנראה נכתבה בשלהי תקופת מלכותו של המלך יאשיהו (שלט בשנים 640–609 לפנה"ס), והספר תוקן והושלם לאחר נפילת ירושלים בידי הבבלים בשנת 586, ואולי לאחר החזרה מגלות בבל בשנת 538.
התנופה לפיתוח האסכולה המינימליסטית הגיעה בעקבות מלחמת ששת הימים, ופתיחת אזורי סיני, יהודה ושומרון בפני ארכאולוגים ישראליים שערכו חפירות וסקרים ארכאולוגים בהיקף נרחב. כך שלא רק שלא נמצאו ממצאים התומכים בסיפור יציאת מצרים וסיפור ממלכת דוד ושלמה המאוחדת, שהתקיימה עד נהר הפרת, כפי שמתואר בתנ"ך אלא שהממצאים סתרו במקרים רבים את סיפורי התנ"ך. החפירות הנרחבות גם חשפו כי ערים מרכזיות בסיפורי הכיבוש והתנחלות השבטים כלל לא התקיימו בתקופת הברונזה המאוחרת, ערב תקופת הברזל ותקופת ההתנחלות, ומדובר דווקא בערים שסיפורי כיבושיהן הם מהמפורטים ביותר: יריחו, העי, גבעון, וחברון. החורבנות שכן התרחשו קרו בתהליך הדרגתי שארך יותר ממאה שנים, מאמצע המאה ה-13 ועד שלהי המאה ה-12 לפסה"נ. לפיכך מסע הכיבוש כמתואר במקרא ובתוך דור אחד, לא יכול היה להתקיים. לעומת זאת הערים הכנעניות נחלשו וחרבו בהדרגה מסיבות שונות וכתוצאה מזעזועים גלובליים במזרח הקדום של סוף תקופת הברונזה, תהליך שנחקר בצורה מקיפה במשך השנים וקיבל את השם משבר תקופת הברונזה המאוחרת.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, בעיקר בזכות פרסום שני ספרים, "The Historicity of the Patriarchal Narratives" של תומאס ל. תומפסון ו-"Abraham in History and Traditio" של ג'ון ואן סטרס, הפכה מוסכמת ההנחה בקרב חוקרי המקרא כי כל פרקי ספר בראשית היו באותה מידה לא היסטוריים. בנוסף, ארכאולוגיה וסוציולוגיה השוואתית, שכנעו כבר את רוב החוקרים בתחום, שיש בסיס היסטורי מועט באותה מידה לסיפורי המקרא על יציאת מצרים וכיבוש כנען.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, סיפורי התנ"ך על יציאת מצרים וכיבוש כנען כבר לא נחשבו היסטוריים בקונצנזוס המדעי, אך החוקרים המשיכו להשתמש בתנ"ך כמקור ראשוני לתיעוד אירועים פוליטיים שסודרו בסדר כרונולוגי, כאשר את התפקיד העיקרי ממלאים מלכים (בעיקר מלכי יהודה). במקביל, כלים וגישות חדשות הובאו לידי ביטוי בידע של חוקרים על העבר של ארץ ישראל, בעיקר שיטות וגישות ארכאולוגיות חדשות (למשל, שיטת סקרי פני השטח, ששימשו למיפוי שינויים באוכלוסייה, שאינם מתועדים בנרטיב המקראי), ומדעי החברה (עבודה חשובה ברוח זו הייתה "The Emergence of Early Israel in Historical Perspective", של רוברט קוט וקית' ויטלם, שהשתמשו בנתונים סוציולוגיים כדי לטעון, בניגוד לתמונה המקראית, שהמלוכה היא שיצרה את ישראל, ולא להפך).
על רקע זה צמחה "האסכולה המינימליסטית" בשנות ה-90 של המאה ה-20, שקבעה כי כל מחקרי ארץ ישראל ותולדותיה אינם יכולים להסתמך במידה רבה על הטקסט המקראי, שהוא לא אמין.
בעקבות פרסום מאמרו של זאב הרצוג "התנ"ך – אין ממצאים בשטח" ב-1999, והפולמוס הציבורי שהוא עורר, יזמו מרכז דינור של האוניברסיטה העברית ויד יצחק בן-צבי כנס שכותרתו "הפולמוס על האמת ההיסטורית במקרא". ההרצאות שנישאו בכנס רוכזו בספר בשם זה שיצא בהוצאת יד יצחק בן צבי ב-2001‏. רוב החוקרים בכנס הסכימו במידה רבה כי הטקסט המקראי אינה מדויק מבחינה היסטורית. חוקר המקרא יאיר זקוביץ הסביר בהרצאתו: ”הסיפור המקראי אינו שונה בעיניי באמינותו העובדתית מן הרומן ההיסטורי המודרני. אפשר גם אפשר שיש בו גרעינים של אמת עובדתית, אך הדחף למסור עובדות כהווייתן אינו עומד בשורש יצירתו”.
המשך המחקר הארכאולוגי במאה ה-21, תוך שימוש נרחב באמצעים מודרניים (דוגמת: תיארוך פחמן 14, פלאוגנטיקה, ארכאוזואולוגיה ופלינולוגיה) קידם את עיקרי האסכולה המינימליסטית לקונצנזוס המדעי, ומרבית הארכאולוגים מסכימים שרוב הנראטיב המקראי אינו מבוסס היסטורית, יותר מאשר עם אמירות לפיהן הארכאולוגיה הצליחה להוכיח שהכתוב במקרא הוא אמת היסטורית.