stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האמנה הלאומית הפלסטינית
סעיפי האמנה ומשמעותם > שינויים בסעיפי האמנה מנוסח 1964

יהושפט הרכבי מראה, בין השאר, הקצנה בעמדות הפלסטינים בנוסח 1968 לעומת הנוסח הראשון מ-1964.
שם האמנה: הרכבי מציין כי הפתיח חודד ב-1968 לכלל הדגשה של "הפטריוטיזם הפלסטיני".
סעיף 4: סעיף זה הורחב לעומת הנוסח הראשון. ועניינו הדגשת הפלסטיניות כ"תכונה נצחית הבאה מלידה".
סעיף 6: סעיף זה מקביל לסעיף 7 בנוסח האמנה של 1964, שקבע כי: "היהודים אשר הם ממקור פלסטיני יוחשבו פלסטינים אם יחפצו להתחייב לחיות בנאמנות ובשלום בפלסטין". מאחר שבסעיף קודם נקבעה שנת 1948 כתאריך הקובע לגבי הפלסטיניות של הערבים, ניתן להסיק כי "היהודים אשר הם ממקור פלסטיני" הם היהודים שגרו בפלסטין עד שנה זו. במושב המועצה הפלסטינית ב-1968, שבו תוקן הסעיף, התקבלה החלטה (בפרק המשנה "המאבק הפלסטיני הבין-לאומי") אשר מבארת ומרחיבה למעשה את הסעיף: "כמו כן מאשרת המועצה כי התוקפנות על האומה הפלסטינית ואדמתה החלה בשנת 1917. משום כך, פירוש סילוק התוקפנות צריך להיות סילוק כל עקבות התוקפנות מאז התחלת הפלישה הציונית, ולא מאז מלחמת יוני 1967". לדברי הרכבי, תיקון זה באמנה, שהקדים את התאריך הקובע לגבי הפלסטיניות של היהודים לשנת 1917, ביטא את הצורך הפלסטיני בהפחתת מספר היהודים שיותר להם להמשיך להתגורר בפלסטין.
סעיף 9: סעיף זה, אשר מפרט את הלגיטימיות של פעילות כוחות חמושים של אש"ף, הוכנס בנוסח 1968.
סעיף 10: סעיף זה, אשר מתאר את פעילות הטרור המתוכננת, הוכנס בנוסח 1968.
סעיף 22: הרכבי מציין כי בסעיף זה שנוסחו הורחב ב-1968, יש "תיגבור הגינוי של הציונות וישראל" לעומת הנוסח של 1964, שהיה "סתמי יותר".
סעיף 24: בנוסח המקורי של האמנה היה קיים סעיף 24 שנפתח כך: "לארגון לשחרור פלסטין לא תהיה כל ריבונות על הגדה המערבית של ירדן, על רצועת עזה ועל אזור אל-חמה". הפלסטינים לא דרשו בשלב זה לקבל לידיהם את האזורים שהיו בעבר חלק מפלסטין המנדטורית ושעתה שלטו בהם מדינות ערביות (ירדן, מצרים וסוריה). למעשה, "שחרור פלסטין" התייחס, לפחות באותו שלב, רק למדינת ישראל ולא לפלסטין כולה. סעיף זה הוסר בנוסח האמנה מ-1968 כשבאותו זמן שלטה מדינת ישראל בגדה המערבית ורצועת עזה.
הדרישות לביטול האמנה

ההצהרות באמנה השוללות את הלגיטימיות של מדינת ישראל הביאו לדרישה מצד ישראל לבטל את האמנה כאשר נחתמו הסכמי אוסלו. במכתב ששלח יאסר ערפאת ליצחק רבין, שבו הוא מכיר בשם אש"ף במדינת ישראל, הוא מגדיר את סעיפי האמנה הפלסטינית הסותרים את תוכן מכתבו: "בלתי-תקפים ובלתי-ישימים".
ב-24 באפריל 1996 (לפני הבחירות בישראל) כונסה המועצה הלאומית הפלסטינית בעזה, והחליטה לתקן את סעיפי האמנה הסותרים את הסכמי אוסלו בתמיכת 504 חברי מועצה, 54 מתנגדים ו-14 נמנעים. החלטה זו הסמיכה את הוועדה המשפטית של אש"ף לנסח את האמנה מחדש ולהגיש את הגרסה החדשה לוועד המרכזי של אש"ף. מאוחר יותר טענו גורמי ימין שלהחלטה אין משמעות של ממש [דרוש מקור], מאחר שנקבע רק שתוקם ועדה שתשנה סעיפים הסותרים להסכמי אוסלו, מבלי לשנותם בפועל, ואף לא נעשה פרסום כלשהו של האמנה המתוקנת. לפיכך משעלה לשלטון בנימין נתניהו, הוא תבע את ביצוע התיקונים שנדרשו באמנה. בעקבות זאת, בינואר 1998 שיגר ערפאת מכתבים בנושא לנשיא ארצות הברית ביל קלינטון ולראש ממשלת בריטניה טוני בלייר. במכתב ששלח אל קלינטון ב-13 בינואר, כתב כי המועצה הלאומית החליטה באפריל 1996 שהאמנה "מתוקנת בזאת על ידי ביטול הסעיפים המנוגדים" למכתבים שהחליף עם רבין בספטמבר 1993. עוד כתב: "כל סעיפי האמנה הסותרים את מחויבות אש"ף להכיר בישראל ולחיות לצידה בשלום - אינם בתוקף. כתוצאה מכך, סעיפים 6–10, 15, 19-23 ו-30 בוטלו, והחלקים בסעיפים 1–5, 11-14, 16-18, 25-27 ו-29 שלא עלו בקנה אחד עם המחויבויות נ"ל בוטלו גם כן." בהתייחסו לסעיף האמנה, הדורש רוב של שני שלישים על מנת לתקנה, הוסיף כי "החלטת המועצה הלאומית הפלסטינית, בהתאם לסעיף 33 באמנה, היא תיקון מעמיק של האמנה".
אולם צעד זה לא סיפק את נתניהו ואת ארצות הברית, ולכן ב-14 בדצמבר 1998, בעת ביקור קלינטון בעזה, כונסו חברי המועצה הלאומית והמועצה המרכזית של אש"ף, וכן ערפאת עצמו ושרי הרשות הפלסטינית, והצביעו באמצעות הרמת ידיהם, ברוב מכריע, בעד אישור החלטת המועצה הלאומית מ-1996. בעקבות זאת, הכריז קלינטון מייד: "אני מודה לכם על הביטול המלא, הסופי והתמידי של הסעיפים באמנה הפלסטינית הקוראים לחיסול ישראל".
בתאריך 2 בפברואר 2001 פורסם בעיתון "אל-חיאת אל-ג'דידה", שנחשב כמביע את העמדות הרשמיות של הרשות הפלסטינית, כי יושב ראש המועצה הלאומית הפלסטינית, סלים א-זענון הקים בקהיר פורום חדש של נציגים מן הרשות ומן הפזורה הפלסטינית – "רשות לעצמאות לאומית" – אשר תהיה כפופה למועצה הלאומית, ותגשים את עצמאות המדינה הפלסטינית. על פי הדיווח הפורום רואה את האמנה הפלסטינית כתקפה, ומתבסס על החלטה 181 (תוכנית החלוקה) והחלטה 194 (העוסקת בין היתר בנושא הפליטים הפלסטינים) של העצרת הכללית של האומות המאוחדות; אף שהחלטה 181 סותרת לכאורה את האמנה הלאומית הפלסטינית. בכירים פלסטינים שהוצגו כשותפים בפורום פרסמו הודעות שבהן הם מתנערים ממנו, וכך גם עשה משרד ההסברה של הרשות הפלסטינית.
מי שהיה היועץ המשפטי של משרד החוץ ושגריר ישראל לצרפת וארצות הברית, מאיר רוזן, טען כי האמנה הפלסטינית מעולם לא בוטלה מכיוון שהליך ההצבעה על הביטול לא כלל ספירה מדויקת של שני שלישים מן חברי המועצה כנדרש בחוקה הפלסטינית, כמו כן טען שאין בידי ישראל שום מסמך רשמי של הפלסטינים שקובע שהאמנה הזו מבוטלת.
מאז החלטות המועצה הלאומית הפלסטינית ב-1996 ואישורה ב-1998, לא נוסחה אמנה חדשה או מתוקנת.
האמנה במערכת החינוך הישראלית

האמנה הפלסטינית בניסוחה העדכני מ-1968, בתרגומו ופרשנותו של יהושפט הרכבי, פורסמה על ידי משרד החינוך של מדינת ישראל לראשונה בתשל"א – 1971. כמו כן היא הוזכרה ונדונה בספרי לימוד בישראל.
לקריאה נוספת

יהושפט הרכבי, האמנה הפלסטינית ומשמעותה, ירושלים: הוצאת משרד החינוך והתרבות, 1971, 1974, 1977.
האמנה הלאומית הפלסטינית, בתוך: שרה פוסטבסקי (עורכת), אטלס כרטא לתולדות מדינת ישראל, מפתח לשמות אישים ועניינים מבואר ומאויר, ירושלים: הוצאת כרטא, 1983, עמ' 14.
יהושפט הרכבי ומתי שטיינברג, האמנה הפלסטינית במבחן הזמן והמעשה, ירושלים : שירות הפרסומים - מרכז ההסברה, תשמ"ח 1988.
הערות שוליים

↑  יהושפט הרכבי, הפלסטינים – מתרדמה להתעוררות, בתוך: התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה?, עמ' 253, הערה.
1 2  הרכבי, עמ' 17.
↑  אלכסנדר בליי, הפרשנות הירדנית והפלסטינית להצהרת בלפור, בכנס 'סיום מלחמות והתוויית גבולות בסימן 75 שנה לתוכנית החלוקה של ארץ ישראל', קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה, ינואר 2023, עמ' 30
↑  הרכבי, עמ' 15.
↑  הרכבי, עמ' 16.
1 2  יהושפט הרכבי, לקח הערבים מתבוסתם, מבוא, עמ' 60.
↑  הרכבי, עמ' 19.
↑  הרכבי, עמ' 20.
↑  הרכבי, עמ' 27.
↑  המזרח התיכון בימינו, כרך 3 ירדן החיפוש אחר זהות, פרופ' יוסף נבו, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה 2005.
↑  בני מוריס, מדינה אחת, שתי מדינות, עמ' 94.
↑  בני מוריס, מדינה אחת, שתי מדינות, עמ' 94–95.
1 2 3  בני מוריס, מדינה אחת, שתי מדינות, עמ' 95.
↑  ראו: דיווח, באתר ממר"י.
↑  שמעון כהן, 'אמנת הרש"פ הקוראת לחיסולנו תקפה', באתר ערוץ 7, 11 בדצמבר 2008
↑  ראו, למשל: ספרו של אלוף הראבן: לחיות יחד : ספר לימוד לבתי ספר תיכוניים על יחסי גומלין בין יהודים וערבים בישראל, (עורכים: יעקב פריד, אסיה רמברג), ירושלים 1982.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012882069305171
מזבח

ערך זה עוסק במבנה להקרבת קורבנות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מזבח רומי
המזבח בתל המצודות בתל ערד
מזבח הוא כל מבנה שנועד להעלאת קרבנות והבאת מנחות; ובהשאלה גם שולחן המשמש בעבודת הקודש בכנסיות נוצריות.
מזבחות ביהדות > בתנ"ך

בתנ"ך מוזכרים מזבחות במקרים רבים, ויש הבדלה בין שלושה סוגי מזבחות מבחינת היהדות. 
1- מזבח לה' במשכן או במקדש, שהוא מזבח אשר מקריבים בו לאלוהי ישראל כדין תורה;
2- במה, שגם בה מקריבים קרבן לשם ה', אך ההקרבה בה אסורה (מלבד כמה תקופות קצרות בהן ההקרבה בבמות הייתה מותרת) משום שהיא נעשית מחוץ למקום ההקרבה הנבחר; 
3- ומזבח עבודה זרה שבו עובדי עבודה זרה מקריבים לאלילים אחרים, וההקרבה בו אסורה באיסור עבודה זרה.
על פי התנ"ך, מזבחות היו עשויים אדמה (שמות כ 21) או אבן לא מסותתת (שמות כ 22); ובמשכן - מזבח (נייד) עשוי עץ ונחושת (שמות כז 1-8).
המזבח הראשון המתואר בתנ"ך היה המזבח שהוקם על ידי נח (בראשית ח 20). בהמשך מתוארים מזבחות שהוקמו על ידי האבות אברהם (בראשית יב 7, יב 8, יג 4, כב 9), יצחק (בראשית כו 25) ויעקב (בראשית לג 20, לה 6-7). כמו כן מתואר מזבח המוקם על ידי משה רבנו (שמות יז 15).
בספר שמות מתוארים המזבחות שהוקמו במשכן ובבית המקדש, בהם היו שני מזבחות: 'המזבח החיצון' שעמד תחת כיפת השמים ושימש להקרבת קורבנות, היה עשוי נחושת עד בניית משכן שילה (ומכונה: מזבח הנחושת) ובבית המקדש נעשה מאבן (ומכונה: מזבח העולה); ו'המזבח הפנימי' (מכונה: מזבח הזהב) שמקומו היה בתוככי ההיכל ושימש להקטרת קטורת הסמים.
בבית המקדש הראשון מזבח העולה היה גדול מזה שבמשכן (ספר דברי הימים ב' ד 1). בבית המקדש השני הוקם מזבח העולה על ידי עזרא הסופר (ספר עזרא ג 3-6). לאחר מרד החשמונאים וטיהור בית המקדש נגנזו אבני המזבח שחוללו על ידי היוונים ונבנה מזבח חדש.
מזבחות ביהדות > בתלמוד ובהלכה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בתלמוד הבבלי מיוחסות לפעילות המתקיימת במזבחות המקדש מעלות שונות, כפרת עוונות העם והשפעה על המתחולל בעולם:
אמר רבי אלעזר: מזבח - מזיח ומזין, מחבב מכפר. היינו מכפר, היינו מזיח? מזיח גזירות ומכפר עונות!
במאמר תלמודי זה מנויות ארבע מעלות הקיימות במזבח, שלפי פרשנותו של המהרש"א נובעות מהפעילות השונה המתקיימת בו: מזיח - מסיר גזירות רעות על העם, כתוצאה מהקטרת הקטורת, עליה מסופר בחומש במדבר שעצרה מגפה; מזין - משפיע על הכלכלה בעולם, בזכות הקרבת קרבן התמיד המכונה במקרא 'לחם'; מחבב - יוצר קרבה בין העם היהודי לאלוקיו, בזכות הקרבת השלמים; מכפר - כפרה על חטאי העם, באמצעות הקרבת החטאת והאשם.
לפי המסורת היהודית אסור לקרב דבר טמא לכל מזבח ששימש לעבודת השם ואסור לקרב אפילו ברזל ולכן אי אפשר להשתמש באבנים מסותתות.
מזבחות בנצרות

"מזבח" מוזכר בברית החדשה בספר האיגרת אל העברים (פרק 13) כאשר ישו זובח עליו.
באזור מלאכת הקודש בכל כנסייה מצוי מזבח המשמש את כהן הדת הנוצרי (הכומר) בעבודתו.
חלק מהמזבחות בכנסיות הקתוליות והאורתודוקסיות משמשים להחזקת שרידי קודש. מקורו של מנהג זה בראשית ימי הנצרות, בהם נוצרים נאלצו לקיים את טקסיהם במחבוא מחשש מפני האימפריה הרומית - בדרך כלל בתוך קטקומבות, וכמזבח שימש ארון קבורה של קדוש נוצרי.
מזבחות בנצרות > מזבחות בכנסייה הקתולית

עד ועידת הוותיקן השנייה היה המזבח הקתולי שולחן המוצב על פלטפורמה, אליה הגיעו בשלוש מדרגות שנקראו "מדרגות המזבח". במרבית הכנסיות הקתוליות היו שלושה מזבחות:
המזבח הראשי - הנקרא "המזבח הגבוה"
מזבח צדדי המוקדש למרים, אם ישו
מזבח צדדי המוקדש ליוסף הקדוש
החל ממועצת הוותיקן מוצב מזבח נוסף אל מול המזבח הגבוה, ועליו נערכים הטקסים הדתיים.
ראו גם: אדריכלות של כנסיות
מזבחות בנצרות > מזבחות בכנסייה האורתודוקסית

בכנסייה הנוצרית האורתודוקסית המזבח אינו השולחן עליו נערכת עבודת הקודש אלא כל האזור שמאחורי האיקונוסטאזיס.
גובה המזבחות בכנסייה האורתודוקסית כמטר, והם עשויים אבן או, לרוב, עץ, ולהם ארבע רגלים - אחת בכל פינה ורגל מרכזית. המזבח מכוסה בבד לבן שאין להסירו, ועליו כיסוי נוסף של בד מעוטר, המוחלף בהתאם לחגים הנוצריים ועונות השנה.
על המזבח מוחזקים כלי הקודש הנוצריים, ורק לכומר מותר לגעת במזבח ובכלים שעליו.
מזבחות בנצרות > מזבח ביתי

בנצרות הקתולית, בנצרות האורתודוקסית וגם בכנסייה האנגליקנית נוהגים נוצרים מאמינים לבנות בבתיהם או בכל מקום אחר כמו בית קברות, מזבח אישי קטן אשר נהוג לכנותו "מזבח ביתי". המזבח נועד להתפלל לידו וליצור חיבור בין המאמין לאל גם כאשר אין האדם נוכח בכנסייה באמצעות סקרמנטלים שונים. לבניית המזבח אין כללים ברורים אך נהוג לערכו בצורה שתכלול לפחות אחד מהמאפיינים הבאים: צלב, איקונין, הברית החדשה ומים קדושים, בנוסף לכך נהוג שתהיה לו צורה סימטרית, אך אין הדבר מחייב.
הערות שוליים

↑  מהרש"א, כתובות י, א
| אלים במיתולוגיה הכנענית |
| --- | --- | --- |
| מפחרת האלים | אל • אשרה • בעל־הדד • ענת • עשתרת • דגן • אדון • בעלת גבל • בוהו • מוֹת • בעל פעור • ים • שמש • ירח  • כושר וחסיס • כושרות • רשף • חורון • קדש • אשמון • עשתר • כמוש • מלך • קוס • יהוה • שחר • שלם • צד • נכל ואב • שכמן ושנם • לויתן • תנין (אנ') • מלקרת • תנת • בעל חמון • פמי (אנ') • סכן • צדק (אנ') • מישור (אנ') • שלמן • גד • רפאים |  |
| אתרים מקודשים | מרום צפון • חכפת • כפתר • עשתרות • תותול |  |
| ספרוּת | שירה אוגריתית: עלילות בעל וענת ‧ עלילת אקהת ‧ עלילת כרת ‧ הולדת שחר ושלם ‧ חתונת ירח ונכל ‧ לחש עלילת האלים הנאבקים בנחש • כתבי סכניתן |  |
| פולחן | במות • מרזח • פסלים מצבות • מצבות נדר • בית אל • כס עשתרת • מקדש מגדול • תרפים • נסך וקטורת • מזבחות אבן ונחושת • קורבנות, זבחים, מנחות, זבח חלב, שלמים, כליל ועולות • העלאה באוב |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294882905171  BnF: cb11943953g (data)  GND: 4001381-9  LCCN: sh85003895  NARA: 10675430  NKC: ph135202 
מזבח העולה במכון המקדש
הבל מקריב את קרבנו על המזבח שבנה
מזבח בבזיליקה קתולית באיווה
ברום

ערך זה עוסק ביסוד כימי בעל המספר האטומי 35. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ברום (Bromine, מיוונית: βρῶμος (ורוֹמוֹס) = סרחון) הוא יסוד כימי ממשפחת ההלוגנים שסמלו הכימי Br ומספרו האטומי 35.
תכונות

מולקולת הברום מורכבת משני אטומי ברום הקשורים ביניהם בקשר קוולנטי יחיד (Br-Br) ומסומלת כ-Br2. בטמפרטורת החדר ברום הוא נוזל בצבע אדום-חום, המתנדף לגז אדום (שצבעו מזכיר NO2) עם ריח שמזכיר כלור. מבחינה כימית, תכונות הברום הן כשל שאר ההלוגנים, ובהתאם למקומו בטבלה המחזורית, הוא פעיל פחות מכלור, ופעיל יותר מיוד. ברום כמעט ולא מסיס במים, ומסיס מאוד בפחמן דו-גופרי (CS2), כהלים (כמו מתנול) וחומצה אצטית.
ברום הוא חומר מחמצן חזק בנוכחות מים. הוא מגיב במרץ עם אמינים, אלקנים, פנולים, פחמימנים ארומטיים (לדוגמה בנזן), קטונים וחומצות. בנוסף לכך ברום מגיב עם אלומיניום, טיטניום, כספית ומתכות אלקליות אחרות.
הברום רותח ב-59 מעלות צלזיוס, קופא ב-7.3 מעלות מתחת לאפס ונמס ב-28 חלקים של מים. כן נמס הברום באלכוהול ואתר.
בגלל התגובה הכימית החזקה של הברום מאחסנים אותו בבקבוקי זכוכית או ברכבות מיוחדות המיועדות לזה.
דליפת ברום עלולה להוביל לאפר"ן ותגרור פינוי ערים ועוד.
בעבר נעשה שימוש בברום לצורך חקלאות.
שימושים

ברום הוא חומר מוצא לייצור תרכובות ברום שלהן יישומים רבים בתעשייה.
בחקלאות היה נפוץ השימוש במתיל ברומיד לחיטוי קרקע ממזיקים, אך בגלל פגיעתו בשכבת האוזון, נאסר השימוש בו על ידי 183 מדינות בפרוטוקול מונטריאול. סוכם שהשימוש בו יפסק בהדרגה ושעד שנת 2005 לא יעשה כל שימוש במתיל ברומיד.
בעבר התרכובת החשובה ביותר של ברום הייתה אתילן דיברומי, C2H4Br2 כתוסף לבנזין ששימש להוצאת העופרת שמצטברת בצילינדרים של מנועי בנזין. הוספת העופרת לבנזין הייתה דרושה כדי להעלות את דירוג האוקטאן של הבנזין למניעת נקישות מנוע בהעלאת יחס הדחיסה המאפשר קבלת הספק גבוה יותר ממנוע בנפח נתון. התוספת של תרכובת הברום לבנזין מונעת הצטברות של עופרת בחלקי המנוע על ידי כך שבשעת שריפת הדלק נוצרת עופרת ברומידית בצורת אבקה שיוצאת עם גזי הפליטה. שימוש נרחב וחשוב בתרכובת זו היה במלחמת העולם השנייה כתוסף לבנזין של מטוסי הקרב האמריקנים והבריטיים והיה גורם חשוב בניצחון. בימי המלחמה היה שיתוף פעולה עם האוניברסיטה העברית בירושלים לניצול הברום שהופק מים המלח הפיכתו לתרכובת סידן ברומי (CaBr2 Calcium Bromide) במצב מוצק הבטוח למשלוח באוניות, לשם ניצולו במאמץ המלחמתי כתוסף לדלק ובמיוחד לדלק של מטוסים (המשלוח של ברום בצורת נוזל הוא מסורבל, מסוכן, רעיל ולא בטיחותי). שימוש זה בברום היה קיים עד שהפסיקו להוסיף לדלק עופרת לטובת איכות הסביבה.
שימושים נוספים:
לברום תפקיד כחומר כימי המשמש לחיטוי בעשן.
ייצור חומרים חסיני אש.
לברום יישומים בטיהור מים.
ייצור צבעים.
ייצור תרופות.
לתרכובות ברום אי אורגניות יישומים בצילום.
לברום יישומים בכימיה אורגנית.
ברום הוא תחליף טוב ליוד, שהרבה יותר יקר ממנו.
ברום נוזלי הוא גלאי אלקנים ופנולים:
כשאלקן בא במגע עם ברום נוזלי הוא ישנה את צבעו מכתום לשקוף.
כשפנול בא במגע עם ברום נוזלי הוא ישנה את צבעו מכתום ללבן.
הברום הוא חלק עיקרי במוצרי ים המלח.
חלק מנורות ההלוגן עושות שימוש בברום במקום ביוד להארכת חיי חוט הלהט.
בשל מחירו הגבוה, ברום בדרך כלל ממוחזר. תהליך זה עדיף על השלכתו לסביבה.
היסטוריה

ברום זוהה על ידי הכימאי אנטוני באלר (Balard) בימת מלח במונטפלייר שבצרפת ב-1826. באלר נתן לו את שמו לפי המילה היוונית vromos, "סירחון". ברום הופק בכמויות גדולות רק בשנת 1860.
צורה בטבע

ברום אינו מופיע בטבע כיסוד, הברום מופיע בטבע בעיקר בצורת מלחים בכמויות מפוזרות בסלעים גבישיים. מלחי ברום נמצאים בים בריכוז של 85 חלקיקים למיליון (ppm) כתוצאה מחלחול מצטבר. בים המלח ריכוזו של ברום הוא בין 4600 ל-5300 חלקיקים למיליון (פי חמישים מריכוזו בים רגיל) ולכן הוא מופק שם בצורה רווחית מבחינה כלכלית.
500 מיליון קילוגרם בקירוב של ברום הופקו בשנת 2001 בכל העולם, כאשר ארצות הברית וישראל הן היצרניות המובילות. הברום בישראל מיוצר על ידי מפעלי ים המלח במפעל הברום, המייצר כ-35% מהצריכה העולמית. המוצרים הרווחיים ביותר של מפעלי ים המלח, אשר מכינים אותם מברום, הם מוצרי הקוסמטיקה השונים.
אמצעי זהירות

הברום מזיק לרקמה האנושית במצב צבירה נוזלי ואדיו גורמים לגירוי האף, העיניים והגרון.
אפילו ריכוז נמוך של ברום כמו 10 חלקיקים למיליון יכול לגרום לנזק ושאיפת כמות גדולה יכולה לפגוע במערכת הנשימה.
חומרים לניטרול השפעת הברום: תמיסת אמוניה או נתרן-פרסולפיט 10%.
הערות שוליים

↑  יוסף ברסלבי, "הידעת את הארץ - ים המלח סביב-סביב", הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשט"ז, פרק 8 : אוצרות ים המלח וסביבתו, עמוד 208
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292426505171  BnF: cb12166058m (data)  GND: 4146635-4  LCCN: sh85017053  NDL: 00572452  NKC: ph543046
צום

ערך זה עוסק בהימנעות מאכילה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
צום כמחאה נגד מלחמת עיראק במהלך תקופת התענית הנוצרית
צום הוא הימנעות רצונית מאכילה ומשתייה למשך פרק זמן מסוים.
השפעות צום על גוף האדם

ברמה העקרונית, לגוף דרושים שתייה ומזון כדי לקיים את האנרגיה שבה הוא משתמש כדי לפעול. עם זאת, אדם בריא ששומר על אכילה ושתייה מספיקים יכול לצום מספר שעות (לפעמים יותר מיממה) בלי שיקרה לו נזק ממשי. זאת מכיוון שהגוף שומר מאגרים של אנרגיה ושומן שבעתות מצוקה הוא יכול לנצל.
למשל, לאחר כ-12 שעות של צום, הגוף מתחיל לפרק חומצות שומן קיימות בגוף כדי ליצור אנרגיה, זאת מכיוון שרמת הגלוקוז בדם שעלתה לאחר הארוחה ירדה עד למצב שבו לא ניתן להפיק מהגלוקוז אנרגיה זמינה עבור תאי הגוף. בשלבים הבאים, חלק מהאנרגיה נלקחת מפירוק של חלבונים בשריר וממולקולות שמתקבלות בתהליך פירוק השומן.
הסיבות לצום

הצום נעשה, לעיתים קרובות, מהסיבות הבאות:
דת - ציווי או טקס דתי.
רפואה - עקב מצב רפואי, לעיתים לפני ניתוח או בדיקה. או כדרך ריפוי באסכולות שונות של רפואה אלטרנטיבית, כמו זו של ההיגיינה הטבעית. אפשרות זו קיימת גם בצום כצום מים.
מחלה - במצב של מחלה חזקה לעיתים ישנה תגובה ספונטנית של צום. מצב זה ידוע גם אצל בעלי חיים, שיכולים לגווע ברעב אף בשל כאבי שיניים למשל.
מצב נפשי - מצב שבו האדם מאבד את החשק שלו לאכול לדוגמה במצב של דיכאון כבד.
אמצעי לחץ חברתי-התנהגותי. מכונה גם שביתת רעב. אמצעי זה עשוי להתקיים למשל במשא ומתן, לעיתים עד לכניעת הצד השני וללא הגבלת זמן מראש.
דיאטת הרזיה - צום מהווה אסטרטגיה קיצונית של דיאטת הרזיה.
הצום מלווה אצל רוב האנשים בתחושת רעב ובתשישות ואצל חלק מהאנשים אף בכאבי ראש ותופעות גופניות נוספות. האדם הצם שרוי לרוב במתח פסיכולוגי בשל השינוי שהוא חווה, במיוחד כאשר ישנה מחויבות דתית או חברתית להמשכת הצום לפרק זמן קבוע. ישנם הרגלי אכילה מסוימים המקילים על הכניסה אליו ועל היציאה ממנו. לעיתים דווקא צום עלול לגרום לעליה במשקל, כאשר הארוחות שלפניו ואחריו גדולות במיוחד.
בדתות > הצום ביהדות

ביהדות קיימים שישה ימי צום במשך השנה. הצום החשוב ביותר הוא יום הכיפורים, בתאריך י' בתשרי, הנחשב ביהדות כיום גזירת הדין וכיום הקדוש בשנה. מקור הצום ביום כיפור הוא מציווי בתורה, ומטרתו אינה אבלות, אלא עינוי הגוף לצורך התעלות והיטהרות הנפש.
ארבעה צומות נוספים נקבעו בעקבות החורבן של בית המקדש הראשון ושל בית המקדש השני, והם מציינים אבלות על החורבן. ארבעה מוזכרים בספר זכריה:
תשעה באב – יום הצום העיקרי לזכר החורבן, והוא מציין את היום שבו חרבו ירושלים ושני בתי המקדש. זהו גם היום שבו נגזר על דור המדבר שלא יכנסו לארץ בעקבות חטא המרגלים.
שבעה עשר בתמוז – מציין את היום הובקעו חומות ירושלים בידי צבא טיטוס, לפני חורבן הבית השני.
צום גדליה, ב-ג' בתשרי – מציין את היום שבו נרצח גדליה בן אחיקם, הנציב היהודי שנותר באזור ירושלים לאחר החורבן הראשון. זהו הרצח הפוליטי הידוע הראשון בתולדות העם היהודי.
עשרה בטבת – יום תחילת המצור של נבוכדנצר על ירושלים, שבסופה נכבשה ירושלים ונחרבה.
לאחר בניית בית המקדש השני התבטלו הצומות הקלים (צום גדליה, עשרה בטבת, שבעה עשר בתמוז, תשעה באב) ולאחר חורבנו שבו ימים אלו להיות צומות.
מלבד תעניות אלו, מציינים ביהדות עוד יום צום אחד נוסף – תענית אסתר בי"ג באדר, היום לפני חג הפורים.
ישנו עוד צום שחל רק על בכורות הנקרא תענית בכורות בי"ד בניסן. זהו מנהג יהודי שבו בכורים צמים בערב פסח מהבוקר עד ליל הסדר. למעשה, כיום נוהגים רוב הבכורים לאכול בסעודת מצווה (כגון זו של סיום מסכת) אשר האכילה בה דוחה את הצום, בגלל היות הצום רק מנהג, ובכך פוטרים את עצמם מהמשך הצום. הורים להם ילד בכור אשר אינו יכול לצום נוהגים לצום בשביל הילד.
ביום הכיפורים ובתשעה באב הצום אורך יממה שלמה מערב היום הקודם עד לערב היום הבא. שאר הצומות הם קלים יותר, ומתחילים רק בבוקר של אותו יום. הבדל נוסף הוא שבצומות הקלים אסורים רק אכילה ושתייה, לעומת יום הכיפורים ותשעה באב בהם קיימים ארבעה איסורים נוספים: רחיצה, סיכה, תשמיש המיטה (קיום יחסי מין), ונעילת נעלי עור.
צומות נוספים קיימים ככפרה ותיקון על חטאי הצם. מקום חשוב יש לצומות אלו על פי תורת הקבלה, ומופיע רבות בתיקוניו של האר"י. לעיתים, בתיקונים אלו, מספר ימי הצום מקבילים למספר הגימטריה של שם החטא או של אחד משמות האל הקשורים לאיסור זה.
בתנועה הקונסרבטיבית (מסורתית), יש רבנים הקוראים לצום גם במהלך יום השואה.
בדתות > הצום בנצרות

בדת הנוצרית אין ציווי לצום מלא מאכילה ושתייה. עם זאת הצום הוא מעשה מקובל כמעשה הסתגפות, צער ואבל ומשמש כחלק לחזרה בתשובה וכמעשה של התקרבות לאל. כמו כן הצום יכול להיות גזרה אשר מטיל הכומר על המאמין בעת הווידוי. הזרמים השונים בנצרות נבדלים במידת ההגבלות שהם מטילים על אכילה, ובתכיפות המועדים שבהם מתקיימות ההגבלות. בנצרות האורתודוקסית ההגבלות האלה שכיחות וגם בנצרות הקתולית יש מועדים רבים הכוללים הגבלות ממין זה. בכנסיות הפרוטסטנטיות, לעומת זאת, אין כמעט מועדים שבהן מצווה המאמין להגביל את עצמו באכילה.
בנצרות הקתולית ובנצרות האורתודוקסית יש הגבלות על אכילה במועדים מסוימים:
בנצרות הקתולית נהוג להימנע מאכילת בשר ומוצריו בכל יום שישי בשבוע, לאות אבל על כך שישוע נצלב ביום שישי (לפי הברית החדשה). עם זאת, מותר למאמין הקתולי לאכול בשר בימי שישי אם הוא מביע את האבל בדרך אחרת.
הקתולים והאורתודוקסים מתנזרים מאכילת בשר וממתקים במשך התענית - 40 יום לפני חג הפסחא. התקופה אינה רצופה, כיוון שהיא אינה כוללת את ימי ראשון. ספירת 40 הימים מתחילה תמיד ביום רביעי, המכונה "יום רביעי של האֵפר" בקרב קתולים, ובקרב אורתודוקסים מתחיל ביום שני שנקרא "יום שני הנקי". לפני תחילת מניין 40 ימי ההתנזרות מבשר, מקובל אצל הקתולים לחגוג את ה"קרנבל" ואת "מרדי גרא", וכן בקרב הסלאבים האורתודוקסיים נחוג חג שנקרא "מסיצילינה".
ב"יום שישי הטוב", הוא יום השישי האחרון לפני חג הפסחא, מקובל אצל הקתולים לאכול רק לחם ומים כביטוי לאבל כבד. יום שישי זה נחשב יום זיכרון ליום צליבת ישו. האורתודקסים צמים ביום זה צום מלא .
בחלק מהקהילות האורתודוקסיות מקובל להתנזר מכל מאכל ומשקה במשך 12 שעות, מחצות הלילה ועד שעת הצהריים, בכל אחד מ-40 ימי האבל שלפני חג הפסחא.
נצרות אורתודוקסית מציינת מספר ימי צום נוספים בשנה, כדוגמה "צום השליחים" ו"צום המולד" שלפני חג המולד .
בדתות > הצום באסלאם

הצום באסלאם הוא אמצעי לכפרת עוונות, והוא נכלל בחמשת עמודי האסלאם (המצוות הראשיות באסלאם). הצומות באסלאם מלאים, כלומר דורשים הימנעות מאכילה, משתייה ומהנאות גוף אחרות כגון סיכה ויחסי אישות, אולם הם מתקיימים בשעות היום בלבד. אין צום המתקיים בשעות החשכה.
בדת המוסלמית יש חודש שלם - חודש רמדאן - שבו נמנעים מאכילה, משתייה ומהנאות גוף אחרות במהלך שעות היום, ואילו בלילה אוכלים סעודה חגיגית - אפטאר.
בנוסף לצום רמדאן, שהוא חובה על כל המאמינים, נהוגים גם צומות רשות (בעיקר באסלאם הסוני). המרכזי בהם הוא צום עשוראא. יש המקיימים צום זה במשך שעות היום ביום העשירי בחודש מוחרם (החודש הראשון בלוח השנה המוסלמי), ויש הצמים בשעות היום של שלושת הימים בין ה-9 ל-11 במוחרם. קיום הצום הוא ביטוי לאדיקות דתית, או פיצוי על ביטול צום רמדאן עקב מחלה, נסיעה וכיוצא באלה.
צום נוסף הנחשב מומלץ אך אינו חובה, וקיומו הוא ביטוי לאדיקות דתית, הוא צום בחודש שוואל, החודש העשירי בלוח השנה המוסלמי. מוסלמים אדוקים בוחרים שישה ימים בחודש שוואל (לאחר תום עיד אל-פטר), וצמים בהם כמעין המשך לצום רמדאן (הוא החודש התשיעי בלוח המוסלמי). מסורות מוסלמיות אומרות מפי מוחמד, כי מי שצם ברמדאן ובשישה ימים מחודש שוואל, נחשב כמי שצם שנה שלמה.
ברפואה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הצום קיים בעולם הרפואה כמרפא לחוליים מסוימים ולחיזוק מערכת הבריאות בכלל. הרופא היווני היפוקרטס כינה את הצום הרפואי כ"סכין המנתחים של הטבע"[דרוש מקור].
ראו גם

צום לסירוגין
צום מים
הצום של אנגוס ברביירי
הערות שוליים

↑  ד"ר דנה יפה, מדעי הצום, באתר מכון דוידסון, ‏8 באוקטובר 2019
↑  ראו למשל: הרב דוד גולינקין, כיצד נקיים את יום השואה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542231605171  BnF: cb11978127j (data)  GND: 4140275-3  LCCN: sh2003003108  LNB: 000055200  NKC: ph116005 
תפילת המגרב מסיימת את הצום היומי בחודש הרמדאן, ולאחריה מוגשת ארוחת אפטאר
דיפ-פייק

Deepfake (בעברית: דיפ-פייק או דיפייק) היא טכנולוגיה מבוססת בינה מלאכותית ליצירת סרטוני וידאו, צילומים או קטעי קול מזויפים. דיפ-פייק מאפשר ליצור תוכן מזויף שנראה אמיתי על ידי שילוב תמונות וסרטונים קיימים על פני תמונות וקטעי וידאו מקוריים. בשל יכולות אלו, נעשה בטכנולוגיה שימוש להפקת סרטונים פורנוגרפיים של ידועניות, פורנוגרפיית נקם, פייק ניוז ומתיחות זדוניות (אנ') כמו גם ספינים תקשורתיים להטיית דעת הקהל.
הביטוי הוא הלחם של המילים "Deep learning" (למידה עמוקה) ו-fake ("זיוף") והשתמשו בו לראשונה בשנת 2017 באתר Reddit.
היסטוריה

התפתחות טכנולוגיית הדיפ-פייק התרחשה במידה רבה בשני מישורים: מחקר במוסדות אקדמאיים ופיתוח על ידי חובבים בקהילות מקוונות.