אוליבר פלאנקט
ביוגרפיה > פסקי דין

בתקופת שיפוטו בארץ ישראל הפגין גישה נייטרלית ביחס לסכסוך הישראלי-ערבי ונקט גישה אובייקטיבית לגוף העניין הנדון. לעיתים פסק לטובת צד זה ולעיתים לטובת הצד האחר.
ב-22 באוקטובר 1929 הועמד לדין בפני השופט פלאנקט יהודי משכונת נוה שלום ביפו בשם יצחק אואדיס. הנאשם, סוחר דגים כבן 50, הואשם כי בימי המאורעות, ב-25 באוגוסט 1929, פתח ביריות אקדח מחלון ביתו ופצע מספר ערבים. הנאשם טען טענת אליבי, כי באותו יום סגר את ביתו ופינה את בני משפחתו לתל אביב. ההגנה העלתה על דוכן העדים רופא שהעיד כי הפגיעות בגופם של העדים העידו על זווית ירייה השוללת את האפשרות כי נורו מביתו של הנאשם.
ביומו השלישי של המשפט, ב-25 באוקטובר 1929, נשמעו עדי התביעה. ניכר היה כי העדים הם עדי שקר. עדויותיהם במשפט לא תאמו את עדויותיהם המוקדמות בפני השופט החוקר ואף לא יצרו גרסה אחידה של האירוע. לאחר חקירתם הראשית על ידי התובע וחקירתם הנגדית על ידי הסנגור, החליט השופט פלאנקט לזכות את הנאשם, וזאת ללא השמעת דברי סיכום מצד התובע ומצד הסנגור, באומרו:
כאן נאשם איש באשמה רצינית מאד; אף בית-משפט אחד לא היה מקבל את עדותם של עדי ההאשמה, המספרים מעשיות שלא יאמנו והסותרים כל אחד את דברי עצמו ואת דברי השני. נתברר לי, כי גם הזיהוי לא נערך כדין. הפצעים עצמם מעידים נגד ההאשמה. איני יודע, אם ירו מבית זה או מבית סמוך לו, דבר זה יתכן, אולם ברור, כי לא הנאשם עשה זאת והוא זכאי
בתחילת נובמבר 1929 הרשיע השופט פלאנקט את העורך של העיתון בערבית "פלסטין" על הוצאת דיבה, על אשר נכתב בעיתון כי מכונית יהודית מירושלים מפזרת ממתקים ודבלים מורעלים כדי שילדי הערבים יאכלו אותם. השופט פלאנקט דן את העורך לחודשיים מאסר או לתשלום קנס של 30 לירות ארץ ישראליות, סכום נכבד באותם ימים.
בשכונת "אופק הים", שכונה יהודית מבודדת ליד מנשייה, שהוקמה בשנות ה-20 ביוזמת בנק אנגלו-פלשתינה, נרצח במאורעות אברך בשם ברוך רוזין על ידי המון משולהב שיצא ממסגד חסן בק, רוצץ את גולגולתו במוטות ברזל ופצע את שני בניו. אחד מן המשתתפים בהמון נתפס והועמד לדין בפני השופט פלאנקט על חלקו באירוע. אף על פי שהנאשם לא הואשם ברצח, דחה השופט פלאנקט את טענות הסנגור הערבי שאמר בבית המשפט על יום המאורעות: "זהו יום גדול בחיי האומה; ימים ושנים ינקופו והיום יזכר וראוי שיזכר", והוסיף: "היהודים ירו בעצמם על רוזין, כדי להראות לממשלה, כי יש לערבים נשק". ב-12 בנובמבר 1929 הרשיע השופט פלאנקט את הנאשם ודן אותו לשבע שנות מאסר ולתשלום קנס בסכום עתק של 250 לא"י.
ב-12 ביוני 1930 דן השופט פלאנקט לשבע שנות עבודת פרך ערבי שנאשם כי בינואר אותה שנה ירה ברובה לעבר מנהל המחצבה היהודי של עתלית.
פלאנקט ישב בדין במשפט רצח ארלוזורוב, בו הורשע אברהם סטבסקי ברצח ארלוזורוב ונגזר עליו עונש מוות, וצבי רוזנבלט זוכה, מאחר שבית המשפט לא מצא ראיה מהותית נוספת, כעדות מסייעת לזיהויו על ידי רעייתו של ארלוזורוב. בערעור בבית המשפט העליון המנדטורי זוכה גם סטבסקי, בהיעדר עדות מסייעת לעדותה של סימה ארלוזורוב.
למרות שממשלת המנדט קבעה עונש מינימום של חמש שנות מאסר על עבירות מסוימות כמו הצתה ונשיאת נשק, גזר השופט פלאנקט בחלק מהמקרים, בהתאם להנחית זקן השופטים מייקל מקדונל, שלא היה כפוף לרשות המבצעת, עונשים פחותים. ב-30 ביוני 1936 דן ערבי בשם עוסמאן אל כורדי, שהובא בפניו כנאשם בנשיאת נשק לשנתיים מאסר, בפוסקו כי אין הוא רואה את הוראות הממשלה כמחייבות אותו. ב-2 ביולי דן השופט פלאנקט ערבי אחר בשם מוחמד חסן עבדול-חלים לארבע שנות מאסר על נשיאת נשק. לעומת זאת גזר השופט פלאנקט ב-31 ביולי 1936 את דינם של שני צעירים יהודים, אהרון נחמה וחיים די-האן, ששמרו על מחצבה ליד ירושלים כשהם נושאים נשק, לשש ולשבע שנות מאסר.