היסטוריה של הממלכה המאוחדת
הממלכה המאוחדת > צפון אירלנד

צפון אירלנד נוצרה לפי חוק ממשלת אירלנד – 1920, שהליכי חקיקתו הסתיימו בפרלמנטים של הממלכה המאוחדת ושל אירלנד ב-1921. כיוון שהתמודדה עם דרישות מנוגדות מצד הלאומנים והיוניוניסטיים האיריים בנוגע לעתיד האי (הראשונים רצו שלטון בית של פרלמנט אירי על כל האי, והאחרונים לא רצו שלטון בית בכלל), ובעקבות החשש ממלחמת אזרחים בין שתי הקבוצות, הממשלה הבריטית שבראשותה עמד דייוויד לויד ג'ורג' העבירה חוק, שחילק את האי לשני אזורים, צפון אירלנד ודרום אירלנד. דרום אירלנד מעולם לא הפכה למדינה אמיתית והוחלפה על ידי מדינת אירלנד החופשית ב-1922. מדינה זאת ידועה כיום בשם רפובליקת אירלנד.
ממשלת צפון אירלנד, לאחר שקיבלה ממשל עצמי ב-1920 (אף על פי שלא ביקשה זאת, ואף היו אנשים כמו סר אדוארד קרסון שהתנגדו לרעיון בחריפות), תחת הנהגתם של מספר ראשי ממשלה החל מסר ג'יימס קרייג (מאוחר יותר לורד קרייגבון) נקטה במדיניות של אפליה לרעה כלפי המיעוט הקתולי/לאומני. צפון אירלנד הפכה (לפי דבריו של זוכה פרס נובל והשר הראשון של צפון אירלנד, דייוויד טרימבל) למקום שכונה "מקום קר עבור קתולים". עיירות וערים חולקו לאזורי בחירה שגרמו להבטחת השליטה הפרוטסטנטית במועצות המקומיות. אמצעים נוספים שעזרו להשיג את המטרה הזאת היו הסדרי הצבעה שנתנו זכות הצבעה לחברות מסחריות ותקנות שכר מינימום.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 ראש הממשלה היוניוניסטי המתון, טרנס או'ניל (מאוחר יותר לורד אוניל ממיין) ניסה לשנות את השיטה, אולם נתקל בהתנגדות עזה של מנהיגים פרוטסטנטיים רדיקלים כגון הכומר איאן פייזלי. הלחצים הגוברים מצד הלאומנים לשינוי המצב (ומצד הלאומנים לאי ויתור מוחלט) הובילו להופעתה של תנועת זכויות אזרח שבראשה עמדו אנשי ציבור בולטים כגון ג'ון האם, אוסטין קארי ואחרים. בעקבות ההתנגשויות האלימות בין מפגינים לבין כוח השיטור המלכותי של אלסטר החלה מחאה אזרחית חריפה.
הצבא הבריטי נשלח לצפון אירלנד ב-1969 על ידי מזכיר הפנים הבריטי ג'יימס קאלאהאן, מתוך מטרה להגן על הלאומנים מפני תקיפות. אולם, רציחתם של 13 אזרחים בלתי חמושים ב-1972 בעיר לונדונדרי על ידי טירונים בריטיים (יום ראשון העקוב מדם) גרמה להסלמה חזקה של המצב וגרמה ללאומנים הצפון איריים לפנות נגד הצבא הבריטי.
הקמתו של צבא הרפובליקה האירי הזמני (IRA), שהתפלג מה-IRA הרשמי והמרקסיסטי, וקמפיין שקרא להפעלת אלימות והובל על ידי ארגוני טרור נאמנים כגון איגוד ההגנה של אלסטר ואחרים, כמעט וגרמו לפריצתה של מלחמת אזרחים בצפון אירלנד. לאורך שנות ה-70 ושנות ה-80 פעילים קיצוניים משני הצדדים ניהלו מסע הדדי של רציחות אכזריות, ולעיתים הקורבנות היו אזרחים תמימים. בין האירועים הזכורים ביותר לרעה היו הפיגועים בלה-מון, אניסקילן והפיגוע באומה.
מספר פוליטיקאים בריטים, ובייחוד השר לשעבר מטעם מפלגת הלייבור טוני בן, טענו שבריטניה צריכה לסגת מאירלנד. אולם, מדיניות זאת נתקלה בהתנגדות של מספר ממשלות איריות שבאו זו אחר זו, שפעלו לפי תרחיש שלהם בשם "תרחיש יום האבדון" שנועד למקרה של נסיגה בריטית. לפי התרחיש יתרחשו עימותים בין כל חלקי האוכלוסייה, שבעקבותיהם אלפי אנשים, נשים וטף יוגלו כפליטים ל"צד" של הקהילה שלהם בפרובינציה; לאומנים יברחו למערב צפון אירלנד ויוניוניסטים שיברחו למזרח צפון אירלנד. החשש הגדול ביותר היה ממלחמת אזרחים שתכלול לא רק את צפון אירלנד, אלא גם את רפובליקת אירלנד ואת סקוטלנד, שלתושביהן היו קשרים עם אחת או יותר מבין הקהילות בצפון. מאוחר יותר, החשש מפני נסיגה בריטית אפשרית כונה בשם בלקניזציה של צפון אירלנד (שם זה הושפע מהפירוק האלים של יוגוסלביה והאלימות שנגרמה בעקבותיו).
בראשית שנות ה-70 ננעלה ישיבה של הפרלמנט הצפון אירי לאחר שהממשלה של האזור (בראשותו של בריאן פולקנר) סירבה להסכים לדרישתה של הממשלה הבריטית לוויתור על כוחות אכיפת החוק, והוצא צו ישיר בנושא על ידי ממשלת בריטניה ב-24 במרץ 1972. מספר מערכות חדשות של ממשל נוסו ונכשלו, כולל חלוקת כוח תחת סאנינגדייל, ייפוי כוח מתגלגל וההסכם האנגלו-אירי. בשנות ה-90, לאחר שהקמפיין של ה-IRA נכשל בהשגת מטרתו (תמיכה ציבורית רחבה או נסיגה בריטית), ובייחוד האסון (מבחינת יחסי ציבור) שהיה באנינסקילן, ובמקביל להחלפתו של המנהיג הרפובליקני המסורתי רואירי או בראדאיי בגרי אדמס, נחלש העימות המזוין והחל משא ומתן. שינויים אלה לוו בהופעתם של מנהיגים חדשים בדבלין (אלברט ריינולדס) ולונדון (ג'ון מייג'ור), ושל היוניוניסט דייוויד טרימבל.
מגעים שהחלו ביוזמתם של אדמס וג'ון האם, מנהיג הסוציאל-דמוקרטים ומפלגת הלייבור, התרחבו למשא ומתן כלל-מפלגתי, שב-1998 הניב את הסכם יום שישי הטוב שאושר על ידי רוב התושבים בצפון אירלנד וברפובליקת אירלנד. ברפובליקה האירית אף תוקנה החוקה האירית כך שטענה שהייתה כתובה בה, שהרפובליקה טוענת לבעלות על צפון אירלנד, הוחלפה בהכרה רשמית בזכות הקיום של צפון אירלנד, במקביל להכרה ברצון הלאומני לאירלנד מאוחדת.
לפי התנאים של הסכם יום שישי הטוב, נבחרה אספת נבחרים חדשה לצפון אירלנד מתוך מטרה ליצור את המועצה המחוקקת של צפון אירלנד. כל מפלגה שעוברת את אחוז החסימה זכאית למנות חבר אחד מטעמה לממשלה ולבקש משרת שר. מנהיגה של מפלגת אלסטר היוניוניסטית, דייוויד טרימבל, התמנה לראש הממשלה הראשון של צפון אירלנד ("השר הראשון"). סגן ראש ה-SDLP, שיימוס מאלון, התמנה לסגן השר הראשון של צפון אירלנד, על אף שמאוחר יותר הוא הוחלף על ידי מנהיג המפלגה שלו, מארק דורקאן.
היוניוניסטים של אלסטר, הסוציאל דמורטים ומפלגת הלייבור, שין פיין ומפלגת היוניוניסטים הדמוקרטיים מינו כל אחת שרים לפי דגם חלוקת הכוח של אספת הנבחרים. בין 2001 ל-2007 הושעו פעילות המועצה המחוקקת והמבצעת של צפון אירלנד עקב שבירת האמון בין הקהילות לאחר שה-PIRA לא התפרק מנשקו כפי שהוסכם, כמו גם גילוי כביכול של רשת מרגלים מטעם ה-IRA שפעלה בלבו של השירות הציבורי (דבר זה התברר מאוחר יותר כלא נכון בעקבות העובדה שדניס דונלדסון, האדם שהחזיק ברשותו את התיקים המפלילים שהצביעו על קיומה של רשת המרגלים, היה בעצם סוכן של הביון הבריטי). בתקופת ההשעיה התנהלה צפון אירלנד על ידי מזכיר המדינה עבור צפון אירלנד, פטר היין וצוות משרדי בריטי הכפוף אליו. לאחר התפרקות המיליציות משני הצדדים מנשקן ב-2006 הושגה הסכמה מחודשת בין הקהילות וב-2007 שבו המועצה המחוקקת והמועצה המבצעת לפעולתן.