אבן בטוטה
מסעותיו > בתת היבשת ההודית

ב-1334, בגיל 30, שהה אבן בטוטה בהודו. הוא עבר ארבעה חודשים קשים: המעבר בהרים גרם לו לאפיסת כוחות. הודו של אותם הימים הייתה בחלקה תחת השפעת האסלאם. במאה ה-11 הכריזו המושלים הטורקים של אפגניסטן "מלחמת קודש" נגד האוכלוסייה ההינדית. הגל הראשון של "חיילי האל" הרסו את מקדשי ההינדים. מאוחר יותר הרשו המושלים המוסלמים להודים לעבוד את אלוהיהם אך דרשו מהם לשלם מיסים כבדים. ההודים המשיכו להתאסלם בגלל היתרונות במיסוי ובקידום החברתי, אך בפועל נשארו הינדים. הסולטאן החליט לשכור עובדי ציבור, אנשי חינוך ושופטים מארצות מוסלמיות כדי להפוך את ההודים למוסלמים, וכך הגיעו להודו עיראקים, פרסים ואחרים, עד כדי כך שהפרסית הפכה להיות השפה הרשמית. לפקידות המוסלמית הבכירה ניתנו תנאים מושכים כדי שיתבססו בהודו ויעשו את מלאכתם נאמנה.
אבן בטוטה הגיע לעיר הבירה דלהי כאשר היא נראתה כמדבר. היה זה זמן קצר לאחר חידוש היישוב בעיר. מוחמד אבן טוגלאק החליט להגביר את השליטה בדרום החצי-אי, בנה עיר בירה חדשה, 1,500 ק"מ דרומה מדלהי, וקרא לה בשם "דאולאטאבאד" (Daulatabad) (כיום במהאראשטרה). הוא ציווה על פקידי הממשל ועל כל אוכלוסיית דלהי לעבור לעיר החדשה, אך רבים מתושבי העיר מתו מקשיי הדרך. בעיר החדשה נוצר מחסור במים וכעבור שנתיים נאלץ טוגלאק להסכים להחזרת התושבים לדלהי. להודו היו אז שתי ערי בירה: הראשית, דלהי בצפון והמשנית, דאולאטאבאד בדרום – במטרה להדק את השליטה על הטריטוריות בדרום בהודו.
כשהגיע אבן בטוטה לדלהי הוא היה חסר פרוטה. היה עליו להופיע בפני השליט עם מתנות. הוא עשה עסקה עם אחד הסוחרים בעיר: הסוחר נתן לו מתנות עבור הסולטאן ובתמורה הבטיח לו אבן בטוטה את המתנות שיקבל מהסולטאן, בשווי שעלה בהרבה על שווי המתנות המקוריות. אבן בטוטה זכה לקבל תמורה הולמת לשירותו הדתי בתור שופט והועסק כמומחה לחוקה האסלאמית. במרוצת הזמן היה לשופט עליון.
אבן בטוטה מספר כי לטוגלאק היה עניין רב בהטבעת מטבעות. הוא הצטיין בקליגרפיה. מלבד יציקת מטבעות הזהב בגדלים שונים – לנוחיות הסוחרים – הוא הנהיג בהודו לראשונה שימוש באסימונים ממתכות זולות כאמצעי תשלום. הוא חיקה בכך את הסינים. הוא דרש כי את הזהב ואת הכסף יפקידו באוצר הסולטאן ובמקומו ישתמשו התושבים באסימוני נחושת ופליז.
החיים בצל הסולטאן העריץ היו מסוכנים. איש דת מוסלמי ניסה לארגן קשר נגד הסולטאן, ושמו של אבן בטוטה היה ברשימות המוסלמי. הוא נעצר אך שוחרר לאחר שהתפלל 33,000 שורות בספרי התפילה, במשך חמישה ימים. הוא ביקש מהסולטאן לעלות לרגל למכה, אך הסולטאן, שהעריך את הכושר הדיפלומטי, ידיעת האסלאם והניסיון המשפטי של אבן בטוטה, החליט, בתום שמונה שנות שירותו בהודו, לשלוח אותו להיות שגריר בסין.
מחוסר ברירה יצא אבן בטוטה לדרך לסין, יחד עם חמישה-עשר שליחים סינים עם מתנות לקיסר השושלת הסינית. הוא ירד לדרום הודו, דרך דאולאטאבאד. בדרך תקפו אותו מורדים אך הוא גבר עליהם למרות הנחיתות המספרית, אם כי הפסיד את מטען המתנות שהיו ברשותו עבור השליט הסיני. הוא חשש לשוב לדלהי. בדאולאטאבאד, עיר הבירה השנייה של הסולטאן, המתין והצטייד במתנות חדשות עבור קיסר סין, והמשיך בדרכו לעיר החוף "קומבי". כאן המתינו לו שלוש אוניות, שבהן אחסן את המתנות. אונייה רביעית כללה שכירי חרב מאפריקה להגנה על המשלחת משודדי ים באוקיינוס ההודי ומאוחר יותר במצר מלאקה. הוא המשיך לגנדר (Gandhar) ולקליקוט (Calicut). בקליקוט המתין שלושה חודשים לרוחות המונסון המתאימות, שעימן יפליגו מזרחה לסין. כאשר נוצרה הזדמנות הם יצאו להפלגה, אבל האוניות התרסקו בחוף הקרוב, "חוף מלבר". אבן בטוטה חזר צפונה לנמל "הונבר" (Honavar) וממנו תכנן את המשך מסעו. הוא החליט לא לחזור להודו.
אורך המסלול – כ-3,000 ק"מ. דגל 9.