stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דרור בונדי
חיבוריו

אלוהים, הומניזם ודמוקרטיה במשנתו של אברהם יהושע השל, המכון הישראלי לדמוקרטיה, ירושלים 2017
איכה? – שאלתו של אלוהים ותרגום המסורת בהגותו של אברהם יהושע השל, הוצאת מרכז שלם, ירושלים 2008
ספרים שערך ותרגם:
התפילה: תשוקת האדם לאלוהים (תרגם והוסיף מבוא: דרור בונדי; פתח-דבר מאת סוזנה השל), הוצאת ידיעות ספרים, 2016
קוצק – במאבק למען חיי אמת, אברהם יהושע השל, (עריכה: דרור בונדי) ספרי מגיד – הוצאת קורן, 2015
אלוהים מאמין באדם – היהדות, הצדק החברתי והציונות של אברהם יהושע השל, (ערך ותרגם: דרור בונדי), הוצאת דביר, אור יהודה, 2011
השבת: משמעותה לאדם המודרני, (תרגום: אלכסנדר אבן-חן, עריכה: דרור בונדי), הוצאת ידיעות ספרים, 2004. ובמהדורה מתוקנת ב-2012.
הערות שוליים

↑  דרור בונדי, באתר הוצאת המרכז האקדמי שלם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296194505171
גשר תעלת סואץ

| --- | --- |
גשר תעלת סואץ
גשר תעלת סואץ
 מידע כללי
 סוג:  גשר מעוגן כבלים
 שימוש:  כלי רכב
 מיקום:  קנטרה
 מדינה:  מצרים 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – אוקטובר 2001
 תאריך פתיחה רשמי:  9 באוקטובר 2001 
 מבנה:  גשר תלוי
 חומרי בנייה:  פלדה, בטון 
 עלות:  22,500,000,000 ין יפני
 אדריכל:  חברת קאג'ימה (Kajima)
 מידות
 אורך:  3.9 קילומטר מטר
 גובה:  70 מטרים מטר
 מידע טכני
 מִפְתָּח מרבי:  400 מטר
 קואורדינטות:  30°49′41.69″N 32°19′3.26″E﻿ / ﻿30.8282472°N 32.3175722°E﻿ / 30.8282472; 32.3175722
  (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףגשר תעלת סואץ(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףגשר תעלת סואץ
 
גשר תעלת סואץ, הידוע גם כגשר השלום המצרי-יפני, הוא גשר מעוגן כבלים מעל תעלת סואץ באזור קנטרה, הנמצא כ־ 60 קילומטרים דרומה מפורט סעיד. הגשר מקשר בין היבשות אפריקה ואסיה.
עיצוב ובנייה

הגשר נבנה בסיוע מממשלת יפן. הקבלן הראשי הייתה חברת קאג'ימה (Kajima). המענק היפני, שהיווה כ-60% מעלות הבנייה (13.5 מיליארד ין יפני) הוסכם במהלך ביקורו של נשיא מצרים דאז מובארק ביפן במרץ 1995, כחלק מפרויקט פיתח חצי האי סיני. ממשלת מצרים השלימה את 40% הנותרים מעלות הבנייה (9 מיליארד ין יפני). הגשר נפתח באוקטובר 2001.
גובהו של הגשר הוא 70 מטרים מעל לתעלה, ואורכו 3.9 קילומטר. הגשר מורכב מכבלים באורך של 400 מטרים. במקטע העיקרי והתלוי, הוא בעל דרכי גישה באורך של כ־ 1.8 ק"מ מכל צד.
גובהם של ארבעת העמודים התומכים העיקריים הוא 154 מטר. העמודים עוצבו בצורת אובליסקים.
גובהו של הגשר הוא 70 מטרים מעל קו המים. המגדיר בעצם את הגובה המרבי האפשרי לספינות שיכולות לעבור בתעלת סואץ, השווה ל־68 מטרים(סואצמקס).
התפתחויות משמעותיות באזור

גשר תעלת סואץ היה חלק קטן מפרויקט משמעותי לפיתוח האזורים המקיפים את תעלת סואץ בפרט, ולפיתוח חצי האי סיני בכלל. פרויקטים נוספים ודומים, כגון מנהרת אחמד חמדי, גשר פירדאן ובניית מעבר קו החשמל העליון של תעלת סואץ נועדו אף הם לפתח וליישב את המקום.
ראו גם

גשר פירדאן
סואצמקס
גאומורפולוגיה קרחונית

גאומורפולוגיה קרחונית (מיוונית: מיוונית: γῆ, גאה, "אדמה"; μορφή, מורפה, "צורה"; λογία, לוגיה, "תורה") הוא תחום בגאומורפולוגיה, העוסק באינטראקציה בין קרחון לקרקע, צורות פני הקרקע, משקעים המושקעים כתוצאה ממערכת יחסים זו והשתנות השטחים שבשולי אזורים קרחוניים, המשתנים, בעקיפין, בעקבות אותן תופעות קרחוניות. היא עושה כן על מנת להבין היווצרות והשתנות של נוף, באמצעות תצפיות, עריכת ניסויים ובניית מודלים נומריים.
גאומורפולוגיה קרחונית היא תת-תחום במדעי כדור הארץ ומשלבת ידע מתחומים רבים - גאולוגיה, גאופיזיקה, קלימטולוגיה, גאודזיה ותורת הקרחונים.
קרקס קרחוני בגברני (Gavarnie), צרפת
הקרחון והתהוותו

המשקעים המגיעים אל כדור הארץ כשלג הם בעלי משקל סגולי קטן מאוד (המגיע רק לעיתים ל-gr/cm3 0.02 בלבד) ובין הגבישים רווחים גדולים, המהווים עד כ-95% מנפחם הכולל. ועל כן נפח השלג הטרי יגיע לעובי של מטרים בודדים במקומות בהם הוא יורד. פתיתי השלג הם בעלי צורה פחוסה, ומתאימים להסעה אאולית יעילה; השלג מוסע ברוח, מושקע ומצטבר, כך שנוצרים מישורי שלג רחבים הקוברים את תבליט השטח תחתם.
כאשר הרוח נתקלת במכשול, מושקע השלג לפניו ומאחוריו וכך נוצרים מעין לשונות שלג (ממש כמו לשונות החול).
בשלג הנותר על פני הארץ במצב מוצק (כל עוד הטמפרטורה לא תעלה על 0°C), חלים שינויים, שבסופם הוא הופך לקרח. -השלג נדחס כתוצאה ממשקל השלג שמוסיף לרדת, והרווחים הבין-גבישיים הולכים וקטנים. הגבישים מאבדים את מבנם הגבישי וצורתם הולכת ומתעגלת. גבישיו גדולים ומוצקים בהרבה משהיו בתחילה והנקבוביות בין הגבישים מגיעה ל 5% בלבד מהנפח הכללי. חומר זה נמצא במצב ביניים ומכונה "מיקפא" או נווה (בגרמנית: firn ; בצרפתית: Névé). השלג צריך לחץ מסוים כדי לעבור את תהליך הדיחוס, וכדי לעבור ממיקפא לקרח הוא זקוק לעובי של כ-30 מ' והתהליך דורש תקופה ארוכה, בה החללים הולכים ומתמעטים ותכולת האוויר מתמעטת. לבסוף כמעט לא נותר כמעט אוויר בקרח (1 ק"ג קרח מכיל רק 1 סמ"ק אוויר) -היות שהוא עדיין בעל מבנה גרגרי הוא עדיין לא קרח מבוגר. הגרגרים ממשיכים לגדול, המים שבין החללים קופאים תוך יצירת מעין קליפות סביב הגרגרים וגרגרים סמוכים מתמזגים. הגרגרים הקטנים, שאינם כה יציבים תחת הלחץ הרב, הופכים למים, וקופאים מחדש.
תרומות אלו מקנות לקרח גמישות ומאפשרות את תנועתו. הקרח ניחן בפלסטיות, המומחש בקידוחים, ההולכים ונסגרים ונעלמים במשך הזמן.
המעבר משלג לקרח מתבטא גם בצבע: בעוד שהשלג הטרי והשלג הגרגרי הם לבנים בגלל האוויר הרב האצור בחלליו, הקרח מופיע בגוון כחלחל, ההולך ומתעמק ככל שהקרח מתגבש ומתעבה. חומר בלית, הנמצא לעיתים בקרח, משווה לו צבע אפור. הפרודות בגבישים נערכות באופקים המקבילים למשטח שדה קרח. סידור זה הוא אחת הסיבות המאפשרות את תנועת הקרח. הודות למבנה זה נחשב הקרח למעין סלע, הדומה דמיון מה לסלעי משקע מצד אחד, ולסלע מותמר מצד שני. דמיונו לסלעי המשקע מתבטא בשכוב אופקי מסוים הנובע מהרבדה חוזרת ונשנית, מתהליכי הפשרה וקפיאה בתוך הקרח ומריכוזי בועות אוויר בין השכבות (אם הקרח עבר גיבוש מחודש מואץ אזי שיכוב זה אינו ניכר). הדמיון לסלע המותמר מתבטא בשינויים חוזרים וחלים במסכת הסלע עקב תהליכי לחץ ודיחוס, התגבשויות חוזרות ונשנות של חלקיקיו. מעבר לכך, אופיו משתנה עם שינויי הטמפרטורה.
משטר הקרחונים

תהליך היווצרם של גושי קרח גדולים (קרחונים -glaciers), תנועתם והשפעתם על עיצוב הנוף, נחקר באופן המקיף ביותר בגושי קרח הנעים לאורך מסלולים קבועים (לרוב בעמקים). במקביל למונח 'משטר המים' בנהרות, קיים לגבי מאזן הקרח בקרחון המונח 'משטר קרחון' (regime of glacier) המציין בעיקר את היחס שבין הזנת הקרחון (אספקה והצטברות של קרח -accumulation), לבין איבוד שחל בו עקב התאיידות ובעיקר עקב הפשרה (פחיתה -ablation). מקורו של הקרח הנוסף לגוש הקרח הוא לא רק בשלג, גשם וברד היורדים על פני הקרחון, אלא גם על ידי אספקה ניכרת של משקעים מסביבתו. שלג, למשל, מונח באופן בלתי -יציב במדרונות המסולעים, ומדרדר מטה עקב תלילות המדרון בצורת גלישה (avalanche) או בצורה אאולית, ומושקע על הקרחון. הרוח משמשת גורם חשוב בהזנת הקרחונים, בהשקיעה על גביהם לא רק חומר שהוסר ממדרונות, אלא גם שלג, שמקורו ברמות הנמצאות לעיתים במרחק רב מעמק הקרחון. פחיתה במסת הקרח חלה כתוצאה מתהליכים שונים, שהחשובים שבהם הם: הפשרה, התאיידות ישירה מעל פני הקרח, סחיפה אאולית, שגירה[דרושה הבהרה] (בקרחונים המגיעים לגופי מים עומדים -claving: שבירת הקרח המגיע לגוף המים והפרדתו לגושים צפים, המגיעים לעיתים לממדים גדולים מאוד), חשובה במיוחד היא הפחיתה הנובעת מתנאי טמפרטורה. הפחיתה אינה אך ורק תוצאה של קרינת שמש ישירה, אלא במידה גדולה היא תוצאה של הקרינה המפוזרת, המוחזרת מהסביבה הסלעית הכהה -בעיקר בעיקר מדפנות העמק שבו נתון הקרחון. סוג אחר של פחיתה חל כאשר אוויר חם ולח עובר מעל הקרחון: עקב ריבוי אדי המים שבאוויר תחול אמנם מוספת מסוימת של משקעים, אולם שחרור האנרגיה הקשורה בעיבוי גורמת לפחיתה שחשיבותה רבה יותר.
משטר הקרחונים > מאזן הקרחון

המאזן בין הפחיתה לצבירה יכול להיות חיובי, שקול, או שלילי:
יחס חיובי יתקיים כאשר גוף הקרח ילך ויגדל בהתאם לעודפי הקרח המצטברים. הדבר אופייני בעיקר לקרחונים המצויים ליד ימים קוטביים, ובאזורים המקבלים כמות ניכרת של משקעים.
מאזן שקול יתקיים כאשר היחס בין הצבירה לפחיתה יהיה שווה בקירוב. במצב זה הקרחון יהיה נייח ויציב, הן בעוביו והן בשטח השתרעותו. מצב זה קיים בשטחי קרח וקרחונים המרוחקים בדרך כלל מהים, או בכאלה הנמצאים באזור אקלים יבשתי מובהק.
יחס שלילי יתקיים כאשר קצב הפחיתה יעלה על קצב הצבירה. הדבר יתבטא בהפחתת עצמת הקרח, בנסיגת הקרחון ובהצטמקותו.
כל קרחון ושטח קרח מתחלק לאזורים ביניהם יחס הצבירה ויחס הפחיתה -שונים. בראש הקרחון חלה אספקת שלג רבה יותר ובו קיים לרוב יחס חיובי, בעוד שבחלקו הסופי יהיה יחס שלילי. מאזנים אלה אינם קבועים, אלא משתנים בפרקי זמן קצרים, לרוב במידה בלתי ניכרת.
מיון הצטברויות הקרח

הצטברויות הקרח הגדולות מתחלקות לסוגים רבים, אך טרם נמצא להן מיון הולם. סיווג מפורט המקובל בתורת הקרחונים הוא המיון של צ'ארלסוורת' (charlesworth), המחלק אותן לארבע קבוצות יסוד:
מעטי קרח:
מעטי קרח יבשתיים -יריעות קרח
מעטי קרח נרחבים על פני רמות גבוהות
מעטי קרח המשתרעים על איים (כגון נוביה זמליה והארכיפלג הארקטי הקנדי)
ראשי קרח -המכסים שיאי הרים באזורים בעלי טמפרטורות גבוהות יחסית (קלימנג'ארו, השיאים הגבוהים שבהרי האנדים וכו')
קרחונים הרריים:
קרחוני עמק
קרקס קרחוני
קרחונים תלויים
קרחונים מסועפים (dendritic glacier) -המורכבים מקרחון ראשי על מערכת יובליו
קרחוני שפלות:
קרחוני הדום או הדום קרח
מניפות קרחון (expanded glacier)
לוחות קרח (ice slab) -אלה הם קרחוני הדום או מניפות קרח המנותקים מקרחוני המקור המזינים -וכך הולכים ומצטמצמים
קרחוני פיאה (חזיתות קרחונים גבוהות ותלולות בגבול בין הים ליבשה -fringing glacier)
צורות מעבר בין קרח יבשתי לבין קרח ימי:
מדף קרח (shelf ice)
רגבי קרח (ice floe)
רגלי קרחונים טבולים (ice foot)
לשון קרח
סיווג כללי ופשטני יותר הוא של אלמן (ahlmann), על פיו יש לחלק את הצטברויות הקרח לשלושה סוגים:
יריעות קרח יבשתיות
קרחוני עמק
קרחונים המתפשטים בדמות שדות קרח קטנים מתוך אזור מקורחן.
מיון הצטברויות הקרח > יריעות הקרח היבשתיות (ice sheets)

קרח המתהווה על שטחים נרחבים ושטוחים, הגדולים מ-50,000 קמ"ר, נשאר מונח עליהם כמעט ללא תנועה, פרט לשוליו. כאשר מעטי הקרח משתרעים על פני יבשת שלמה (כמו אנטארקטיקה -12.5 מיליון קמ"ר), או על פני תת-יבשות (גרינלנד -180,000 קמ"ר) -הם מכונים בשם 'יריעות קרח יבשתי'. יריעות קרח ענקיות אחרות, ששטחן הכולל מגיע לכ7 מיליון קמר, מצויות באגן הארקטי והאנטארקטי והן מכסות את פני הארץ עד שאין להכיר עוד השתרעותם הממשית. רק בעשרות השנים האחרונות התברר, למשל, ש'יבשת' אנטארקטיקה מורכבת מחלק יבשתי מזרחי, ומשורת איים הנפרדים על ידי זרועות ים ומיצרים ממערב. חלקים פרודים אלו הפכו כאילו ליבשה אחת על ידי כסות הקרח שקבר תחתיו את החלקים היבשתיים והימים -כאחד. תוצרת אחרת של כיסוי קרח בקנה מידה גדול היא שאותם חלקי היבשה המכוסים קרח הם בעלי הגובה הממוצע הרב ביותר מבין היבשות: באנטארקטיקה מגיע עובי כיסוי הקרח ל-4500 מ', ובגרינלנד ל-3000מ' ויותר.
לפי אומדן זהיר, כיסה מעטה הקרח בעת התפשטותו המקסימלית בתקופת הפלייסטוקן רבע עד שליש מפני שטח כדור הארץ היבשתיים. צורתן של יריעות הקרח אינה מותנית בטופוגרפיה של השטח עליו הם משתרעים והבדלי הגובה עליהם קטנים מאוד ביחס לעובי הכיסוי הקרחי. היריעות הגדולות הן בדרך כלל דמויות מגן (shield) הקמור במרכזו קימור קל בלבד -פני השטח עליהם מונחת היריעה הם דמויי קערה והולכים וגובהים בכיוון שולי יריעת הקרח. הסיבה לכך נעוצה במשקל הקרח, ההולך וגדל לכיוון מרכז השדה.
אם השתרעות השדה קטנה, ואין הוא מתפשט עד לפאות השטח היבשתי, מכונה הקרח בשם כיפת קרח, או חיפוי קרח (ice cap). לעיתים כיפות הקרח הן שרידי יריעות הקרח.
התנאי הגורם ליצירת יריעות הקרח הוא אקלים קוטבי, האופייני בתוספת רבה של משקעים מוצקים, לעומת אידוי קטן ביותר. אין פירוש הדבר כי כמות המשקעים הכוללת היא רבה- באגן האנטארקטי, מכילה האטמוספירה כעשירית מכמות הלחות בהשוואה עם אזורים בינוניים. כתוצאה ממשטר משקעים זה נחשבים באזורים הקוטביים כצחיחים, וכמות משקעי האוויר בהם -אינה עולה על כמות משקעי האוויר במדבריות (ומגיעה בממוצע ל-50 מ"מ). לחות האוויר הנמוכה מסייעת להחזר הקרינה, המגיעה באזורי הקטבים לשיעורים גבוהים במיוחד, ובכך תורמת לתנאים של שיעורי התאדות נמוכים. מתוך יריעות הקרח היבשתיות מזדקרים פה ושם ראשי הרים (נונאטאק -nunatak), שהם תלולים מכדי להחזיק שלג ולהפכו לקרח. נונאטאק שכיחים בעיקר בשולי שדות הקרח, שם המכסה הוא דק יחסית ועל כן פני השטח שקועים פחות. בנונאטאק נוצרים תנאים של בידוד גם מהאקלים הסביבתי ולעיתים נוצרות עליהם חברות אקולוגיות ייחודיות.
מיון הצטברויות הקרח > כיפת קרח (חיפוי קרח)

כיפות הקרח מצויות בעיקר באזורים שטוחים ונמוכים מסביבת הים הארקטי ובאזורים גבוהים ממנו, כגון בסקנדינביה, במרחק ניכר מהים; וכן באנטארקטיקה. הכיפות נוצרות מעל רמות נישאות שגובהן גורם לאספקת של רב וטרי ומשטר טמפרטורות המאפשר מאזן 'שקול' בין הצבירה והפחיתה. שטחן להגיע לרוב למאות ק"מ ועוביו של הקרח במיכסות אלה קטן מאשר ביריעות קרח. כיפות הקרח מנוקזות למקומות נמוכים יותר על ידי קרחונים. בכל הסוגים של מרבצי הקרח, נע הקרח בעיקר לעבר השוליים, עקב העומס הגדול במרכז שדה הקרח היוצר לחץ גדול הגורם להתפשטות לכל הכיוונים, ללא התחשבות בטופוגרפיה של פני הארץ.
קרחונים > קרחון עמק

קרח הנוצר בכמות רבה באזורים הרריים, ינצל את השיפוע לזרימתו וכך ימלא עמקים שנוצרו טרם ההתקרחנות ויזרום בהם. התנועה בעמקים תהיה מהירה יחסית והקרח שינוע בהם יכונה 'קרחון הררי' או 'קרחון עמקים' (valley glacier, mountain glacier). מבחינים בין סוגים אחדים של קרחוני מוצא, שהחשובים שבהם הם קרחוני מוצא, וקרחונים מטיפוס אלפיני.
קרחונים > קרחוני מוצא

משולי מכסות הקרח היבשתיות לסוגיהם יוצאות שלוחות -קרחוני המוצא -שתנועתן מכוונת אל השטחים הנמוכים יותר. הם נעים במסלול קבוע ותנועתם מהירה מאוד, יחסית למהירות תנועת יריעות הקרח. הכוח העיקרי המכוון ומניע את קרחוני המוצא (וקרחונים בכלל) הוא כבידה, בעוד שתנועת הקרח שביריעות ובחיפויי הקרח נובעת בעיקר מלחץ העומס הגדול שבמרכזם, בעוד שתנאי השיפוע אינם משפיעים כאן במידה ניכרת. קרחוני המוצא מהווים טיפוס מעבר בין שדה הקרח הנייח ובין הקרחון.
קרחונים > קרחונים אלפיניים

קרחונים אלפיניים מאפיינים את כל אזורי ההרים הגבוהים, בעיקר באזור האקלים הממוזג והקר ומהווים גורם מכריע בעיצובם. באלפים מצויים כאלפיים קרחונים (כולל שדות קרח קטנים), שאורכם אינו עולה בממוצע על 3 ק"מ. הארוך שביניהם - אלטש (aletsch), מגיע לאורך של כ-24 ק"מ. הקרחון האלפיני הארוך ביותר בימינו הוא פדצ'נקו (Fedchenko) שבהרי פמיר, שאורכו עולה על 70 ק"מ.
בתקופות הקרחוניות של הפלייסטוקן השתרעו הקרחונים לאורך גדול מזה ועוביים היה רב יותר. בין קרחונים אלפיניים לקרחוני המוצא אין הבדל מהותי רב, פרט לכך שקרחוני המוצא אינם קשורים בהכרח לעמקים פלוביאטיליים קדומים.
כל קרחון אלפיני מורכב מהמקטעים הבאים:
קרחונים > קרחונים אלפיניים > שדה הצטברות

שטוח פחות או יותר. ברוב המקרים הוא נמצא בתוך מסגרת סלעית בצורת אמפיתיאטרון, הוא הקרקס הקרחוני (nevé). שדה ההצטברות מצוי בראש הקרחון, מהווה את חלקו הגבוה ואת אזור המאגר לשלג, ההופך כאן למיקפא. המדרונות המתנשאים מעל לקרקס חשופים ותלולים ואין באפשרותם לשאת את השלג היורד ונצבר עליהם. הוא מידרדר לקרקס, כך שמדרונותיו מהווים מקור הזנה חשוב ביותר לקרחון. פני שדה ההצטברות חלקים לרוב והקרח אינו מכיל כמות משמעותית של חומר בלית, זאת בניגוד לקרחון היוצא ממנו. הקרקס פתוח בצידו האחד, שמהווה את ראשיתו של העמק הקרחוני. המעבר בין שטח הקרקס לבין העמק הוא לרוב בצורת סף קמור מעט.
קרחונים > קרחונים אלפיניים > העמק הקרחוני

ראשיתו בפתח הקרקס, מעבר לסף, והוא כמעט תמיד עמק פלוביאטילי קדום. מאותה נקודה הוא משופע בתלילות רבה, אך שיפועו בלתי רגולרי ביותר. מעל קרקעיתו עשויות להזדקר בליטות סלע גבוהות, המשפיעות על הלכו של הקרח זורם בעמק.
לעיתים קרובות ראשיתו של קרחון אלפיני הנע בעמק אינה בשדה הצטברות יחיד, אלא היא ניזונה ממספר שדות הצטברות העשויים להתאחד בתחתיתם בחזית רחבה או לחלופין במעברים צרים. קרחון כזה יהיה בדרך כלל רחב וגדול יותר מקרחון שמקורו בשדה הצטברות אחד. הקרחון האלפיני הנע בעמק, דומה במידת מה לנהר. הוא כונס בדרך כלל יובלים, כלומר מאסף קרחוני יובל (tributary glacier). אם הקרקעית בתחתית הקרחון הצדדי גבוהה משל הקרחון המאסף, ייווצר במקום ההתחברות קרחון תלוי (hanging glacier). בהמשך "ירכב" קרחון זה על גב המאסף וישמור על עצמאותו למרחק רב.
הדומה לנהר, מתרכזת הזרימה המהירה ביותר באמצע הקרחון. משום כך פניו מוגבהות שם מעט ושופעות לעבר שתי פאותיו, כלומר, אל מדרונות העמק. דמיון נוסף הוא בכך שמהירות הזרימה קטנה יחסית לפני הקרחון ובקרבה לקרקעיתו.
קרחונים > קרחונים אלפיניים > זרבובית הקרחון

זרבובית הקרחון (glacier sout)-הקרח אינו מסתיים ופוחת בהדרגה, אלא מסתיים בחזית קרה ותלולה -שבתשתיתה נמצא לרוב פתח של מנהרת קרח (ice tunnel), אשר נמשכת לעיתים מרחק די ניכר תחתיו. לפתח זה יש צורת מערה (gletschertor) ודרכו יוצאים מי ההפשרה בצורת נחל. המים שהפשירו מעל פני הקרחון יורדים מטה דרך סדקים ומכתשות בקרח, עד לתשתיתו, מתקבצים -לרוב בעורק אחד, ונובעים מתוך פתח המנהרה.
קרחונים > שגירה

באזורים קוטביים, בהם רוב הקרחונים הם קרחוני מוצא, חלה שגירה אשר לה השפעה מורפולוגית מסוימת. כאשר הקרחון מגיע אל הים (לרוב תצא זרבוביתו לתוך פיורד), לא נפסקת תנועתו. הוא ממשיך לנוע למרחק ניכר לעבר הים עד שבסופו של דבר מתגבר הלחץ המופעל על ידי המים, בעלי המשקל הסגולי הגבוה יותר. הקרח אז ישבר וחלק מהזרבובית תיקרע מגוף הקרחון, דבר שיגרום לזעזוע חזק של המים, שימשך עד שהגוש הנשבר יגיע למצב של תנוחה. לתנועת גלי המים הנגרמת עקב השגירה, נודעת השפעה הרסנית בעיצוב החופים הסמוכים. באזורים מסוימים כמו אלסקה, עשויים מדרונות החופים להיות מכוסים ביער עד לפני המים, אולם גלי השגירה משמידים בדרך כלל את היער עד לגובה ניכר מעל מפלס המים. הגובה אליו מגיעים גלי הזעזוע מתבטא בקו המפריד בין המדרון המיוער למדרון החשוף, או, אם עבר מספיק זמן מעת השגירה האחרונה, אופייניים לחלק התחתון של המדרון עצים צעירים יותר.
קרחונים > הדומי קרח או קרחוני הדום

מעבר שני הסוגים העיקריים של הצטברויות קרח (מעטי הקרח והקרחונים), קיים סוג שלישי, משני בחשיבותו, והוא צורת ביניים בין קרחונים לבין שדות קרח קטנים. סוג זה מכונה 'הדומי קרח' או 'קרחוני הדום' (piedmont glacier), והם מניפות קרח נרחבות, הנוצרות מקרחונים אלפיניים או מקרחוני מוצא שהגיעו אל שטח מישורי או לרגלי ההר. מניפות הקרח יתחברו יחד ויתאחדו לשדה קרח קטן לרגלי השטח המקורחן. קרחוני הדום נבדלים מקרחוני עמק בכך שהם אינם זורמים בעמק מוגדר, אלא מתפשטים על פני שטח נרחב ומהווים מעין שדה קרח משני (כגון קרחון ההדום 'מלספינה' (malaspina) וקרחון 'ברינג' (bering) שבמדינת אלסקה). תנועתו של קרחון ההדום איטית בהרבה מתנועתו של קרחון העמק. הוא שונה מחיפויי הקרח במהירותו הגדולה יותר, ואינו מתפצל לכיוונים שונים. כמו כן קטנים קרחוני ההדום מהחיפויים לסוגיהם.
קרחונים > בקיעי קרח

בתוך הקרחון נוצרים בקיעים (carevasse) רבים, חלקם אורכיים וחלקם רוחביים. הם נוצרים כתוצאה מהתנועה, עקב חיכוך הקרח הנע בצלעות המסולעות של העמק, או כתוצאה מחיכוך בקרקעית העמק. בקיעי הקרח, על סוגיהם השונים, משמשים מקומות מאגר למים המפשירים והקופאים בחלקם שוב. הבקיעים נוטלים חלק חשוב בתהליכי פחיתת הקרחון בהעבירם את מי ההפשרה מפני הקרחון מטה, לעיתים עד לתשתיתו, תוך חיבורם על ידי יצירת תעלות זרימה גם לאורך צידי הקרחון. בקרחוני הרי אסיה המרכזית למשל, מתפתחים זרמי מים אף בגודל של נהרות, הזורמים לאורך הבקיעים המצויים לאורך הקרחון. לבסוף מתחברים מי הבקיעים עם המים היוצאים מפתח זרבובית הקרחון וזורמים עמם במרוכז.
הובלת סחף על ידי קרחון

שטחי הקרח, ובראשם הקרחונים, אינם מורכבים אך ורק מקרח נקי. בתוך הקרח מצויות תמיד כמויות שונות של חומר מוצק בגדלים שונים. חומר זה מכונה בשם סחף קרחוני או שפוכת הקרחון (glacial drift). בשטחי הקרח הנייח, כמויות השפוכת אפסיות יחסית לקרחוני העמק, בהם תופס הסחף אחוז ניכר למדי מנפח הקרחון.
עיקר הסחף הוא מארבע מקורות:
המורינות
מדרונות העמק
הרוח
ופעילותו הארוזיבית של הקרחון.
שלושת האחרונים הם הספקים העיקריים.
תוך כדי תנועתו עוקר הקרחון כמות רבה של חומר סלעי מתשתית ועמק ומצעותיו ונשאהו עמו. לא פחות חשובים הם מדרונות העמק המתנשאים מעל לקרחון. הם חשופים במידה רבה לבלייה קרה, שכתוצאה ממנה מתפורר סלע המדרונות לבלית של גושים גדולי ממדים ועד חומר אבקתי. חומר זה מושקע בקרחון הממלא את העמק על ידי תנועות הבלית (דרדרת, גלישות, החלקים) החלות על המדרונות החשופים והמספקות כמות ניכרת של חומר המושקע בקרחון.
הרוח, שעצמתה רבה בדרך כלל באזורים הרריים, מביאה אף היא כמות רבה של חומר גם ממרחקים ניכרים וגם הוא מושקע על הקרחון שבעמק. באזור מקורחן שבו מצויים הרי געש, ידועים מקרים רבים של אפר וולקני המכסה כליל את פני הקרחונים. אספקה מסוימת של חומר מוצק מקבל הקרחון מגלשונים (avalanche), המחליקים על צלעותיו התלולים של העמק הקרחוני (בעיקר 'גלשון בלול' -גלשון של שלג טרי).
•איתור הסחף
על פי המיקום בקרחון, מבדילים בין שלושה סוגים של סחף:
סחף על -קרחוני (epiglacial drift)
סחף תוך -קרחוני (inglacial drift)
סחף תת--קרחוני (subglacial drift)
קיים חילוף של חומר בין שלושת הסוגים: סחף על -קרחוני הופך עקב משקלו, אגב הפשרת הקרח, לסחף תוך -קרחוני -ולהפך: על ידי לחץ בתוך הקרחון, עשוי חומר הנמצא בתשתית ובעיקר בתוך הקרחון, להגיע לפניו.
הסחף עשוי להגיע למקומו בכמה אופנים. גושי סלע כהים קולטים כמות קרינה רבה מאשר סביבתם ומחממים את התשתית הקרחית שעליה הם מונחים. הקרח מפשיר במידת מה וגושי הסלע שוקעים וחודרים לתוכו. בתוך בקיעי הקרח מושקע סחף רב, הן על ידי הרוח והן על ידי דרדור ממדרונות העמק. כאשר הבקיע נסגר במשך הזמן, נשארת הבלית בתוך הקרחון. חומר זה יהווה בהמשך את ה'מורנות התוך קרחוניות'. גם חומק מוצק מקרקעית העמק יכול 'לעלות' ולהגיע אל פנים הקרחון. תופעה זו תתרחש בעיקר אם קרקעית העמק אינה ישרה ומצויים בה בליטות ונקעים. כשהקרחון 'מטפס' מעל בליטה שבקרקעית העמק, הוא גורף עמו את החומר המוצק שבתשתיתו. תוך כדי חליצתם עשויים גושי החומר להיחלץ מפני הקרקע ולהתקבע בגוף הקרחון.
•טיל קרחוני
עקב אופי המכניזם והחומר הקרחוני, אין באפשרותו של חומר לנוע בחופשיות בתוך הקרחון. בניגוד להסעה נחלית, אין בארוזיה הקרחונית מיון על פי גודל הגרגר וצורתו. הסחף עשוי להיות מורכב מגושי סלע עצומים (שמשקלם מגיע לטונות רבות) ועד לטיל וחרסיות. משקעים בלתי ממויינים אלה נקראים בשם הכולל טיל קרחוני (glacial till -'מרבץ מורנה') או בשם המציין את הרכבו של חומר זה, 'חרסית גרורות' (boulder clay). אין פירוש הדבר כי בכל משקע קרחוני קיימים גושים עצומי נפח לצד אבקה בלית. קיימות הצטברויות אשר הרוב המכריע של מרכיביהן הוא דק גרגר, לרבות חרסיות, אך בדרך כלל הסחף הוא ערבוב של חומר בלתי ממוין, על כל גדליו, ללא שיכוב או מעבר הדרגתי. כיום פזורים גושי סלע עצומים במקומות רבים שהיו מקורחנים בפלייסטוקן. פניהם מעוגלים וממורקים ועליהם שריטות וחריטות. גושים אלה מכונים גרורות תועים (erratic block /rock), והם מצויים במרחק רב ממקום מוצאם ולרוב בסביבה זרה לגמרי לאופיים הליתולוגי. הגרורות התועים הושקעו כנראה יחד עם חומר דק גרגר רב בזמן הפשרת הקרחונים.
מורינות

תשתית הקרחון ופניו מצופים שכבה עבה של חומר מוצק. ציפוי זה אינו מחולק באופן שווה במרחב הקרחון, ובעיקר לא לאורכו. בחלקו העילי של הקרחון, שבחלק שבו עולה ההצטברות על הפחיתה -קטנה כמות החומר המוצק ולא ניתן לראותו כמעט, מאחר ששלג מכסה את הבלית. כמות החומר שבתשתית -מתרבה עם ההתקדמות במורד. עקב הלחץ הרב הרובץ על החומר הסלעי ועקב התנועה -הוא נטחן עד לגודל של גרגרי אבק -קמח סלעי (rock flour). המים היוצאים הזרבובית הקרחון הם לבנבנים לרוב, כתוצאה של תכולת החומר הסלעי הרבה. היכן שהולך הקרחון וקטן, כלומר בקצה הקרחון, החומר בתשתית נעשה מגון יותר מבחינת גודל מרכיביו ועשוי לעלות בנפחו על הקרח. כאן מעורבב הקמח הסלעי בכמות רבה של גושים גדולים שנעקרו מהתשתית, וסלעים שחדרו לגוף הקרחון דרך בקיעיו.
הן החומר המוצק המוסע על ידי הקרחון והן הצורות הרבות הנוצרות על ידי הרבדתו -מכונות מורינות (moraine). הצטברויות החומר בתשתית הקרחון מכונות בשם מורינות בסיסיות (ground moraine), והן מורכבות מחול, סילט וחלוקים חרושי שריטות עקב פעילות השחיקה.
מורנה צידית (lateral moraine) מורכבת מחומר בלית גס, מזוות ולא ממוין, שהושקע מחומר שנסחף עם הקרחון, בצידי תנועתו.
מורנה תיכונה (median moraine) כשקרחון נפגש עם קרחון יובל, יש השתנות באחר המורנות, שתישאר קבועה במקומה באזור האמצע של המפגש.
המורינה הצידית, ובעיקר התיכונה, נישאות בגובהן הרבה מעל פני הקרחון. בגובהה הרב, עקב הפשרה חוזרת של הקרחון וגלישה בזכות הכבידה -חומר בלית יפול מטה. בצורה זו, לעיתים, ייפול על פני הקרחון גוש סלע -שיגן על תשתיתו הקרחית מהמסה. בצורה זו, תווצר בליטה קרחונית, התנשא בגובהה מעל הקרחון. זאת תקרא 'פטריית קרחון' (glacier table). גובהה של המורנה יכול להנשא לעשרות מטרים, אך בסופו של דבר יפול החומר -עם זווית התנוחה. עם הזמן יכולה המורינה התיכונה להתרחב עד כדי כיסויו של הקרחון כולו בחומר בלית, וידועים מקרים בהם שטחי יערות גדולים -גדלים על פני שפוכת קרחונית מסוג זה (חומר רב וגס).
כאשר הקרח המפשיר מסיע חלק מהשפוכת על ידי מי ההמסה. החומר הגס יותר, הכבד מסחיפה בכח הזורם, יערם ויצור את המורינה הקצווית (terminal moraine). החומר לא יערם אל מעל לגובה הקרחון. אם הקרחון יקבל אספקה עונתית גדולה, או אם ההמסה תיפסק במידת מה, הקרחון יתקדם ויסיע את המורינה הקצווית לפניו. לעיתים קרובות 'יעלה' הקרחון על גביה תוך השקעת חומר נוסף. בשטח, יראו שורות אחדות של מורינות קצוויות, לרוב סימטריות, שיסמנו שלבים שונים של תנועה ותנוחה בחיי הקרחון. אלו יהיו מורינות נסיגה (recessional moraine); המורינה הקיצונית במורד העמק תסמן את גבול ההתקדמות המקסימלי. האחרות, הפנימיות, מעידות על שלבים בהם חזית הקרחון התה פחות או יותר נייחת. ככל שהתקדם הקרחון הוא עשוי היה להרוס את המורינות הקצוויות הקודמות, ולכן מספרן אינו משקף את כל מחזורי ההתקדמות והנסיעה של הקרחון.