הדד
התפתחות ופולחן

אין בממצאים הארכאולוגיים מידע על מקורות הפולחן של האל הדד. הדרך המרכזית לחיפוש אחר סימנים לפולחן אל סער היא איתור ייצוגים חזותיים, אשר מוכרים לגביו מתקופות מאוחרות יותר כגון תיאורי שור ותיאורי ברקים. אלה נתגלו בחותמות גליל ובאמנות קיר וסלע רק בשכבות מאוחרות להופעתו של הדד בממצאים טקסטואליים. תיאורי שור וקרני שור מוכרים באמנות התקופות הנאוליתית והכלקוליתית, אולם כפי שניכר בטקסטים מאוחרים יותר, אלה לא בהכרח שיקפו את אל הסערה, אלא אלים בכירים באופן כללי (כגון אב האלים הכנעני, אל, ואל התבואה הבכיר, דגון, שנפוץ בצפון הלבנט). תיאורים של אל בעל כתר קרניים, עומד על שור ומחזיק במה שנראה כמו ברק, נמצאו בצפון הלבנט ובאנטוליה, כנראה רק לאחר שהתפתחו לפני כן בתרבויות המסופוטמיות שממזרחה להן ונדדו עם תנועת עמים ובעיקר במסחר בין־תרבותי.
הדעה המקובלת היא שמקורו של פולחן אל הסערה בכלל, והדד בפרט, הוא בתקופה הטרום־היסטורית ובעיקר באזורים שבהם היו גשמים וסערות מלוות בברקים ורעמים דבר שבשגרה, כגון אזור הלבנט. מוטיב זה הפך למשמעותי יותר עם תחילת החקלאות בתקופה הנאוליתית באזורים אלה. משקעים היו משתנה הטבע המרכזי שהשפיע על גידולים חקלאיים בחברה האנושית, וסערות מלוות ברוחות חזקות, רעמים וברקים – ויכולות ההרס שלהם – בוודאי הציתו את דמיון האדם. אין תימה, אם כן, מדוע התפתחה דמות אל הסערה כגורם מרכזי בפנתאון האלים דווקא באזורים אלה.
הטקסטים הקדומים ביותר שבהם מוזכר אל בשם הׇדַה או הׇדוּ נמצאו בעיר־המדינה הקדומה אֶבְּלָה (בצפון־מערב סוריה המודרנית) בתקופת הברונזה ומתוארכים למחצית האלף השלישי לפנה"ס, בעידן הפרה־סרגוני (כלומר, לפני תקופת סרגון והתבססותם של העמים השמיים המערביים בדרום מסופוטמיה). בטקסטים פולחניים שנמצאו בעיר אבלה הוזכר אל הסער הדו, אולם ניכר שמוקד הפולחן שלו לא היה באבלה (שבכיר האלים בפנתאון שלה היה דגון), אלא בעיר חלב שמצפון־מזרח לה. על פי הערכות החוקרים, בתקופה זאת הייתה אבלה בשיא השפעתה וחלב הייתה בתחום שליטתה. בכיר האלים בחלב היה אל הסער "הדה", ומקדשו העיקרי שכן בעיר זאת. העיר עצמה לעיתים נקראה "עירו של הדד" ושם התקיים גם פולחן זוגתו, שכונתה חַלׇבְתַה ("הגבירה של חלב").
נדידת שבטי אמורים מזרחה לכל המרחב המסופוטמי, מהעיר מארי דרך אשור לבבל, בסוף האלף השלישי לפנה"ס, הביאו לתפוצה רחבה של פולחן האל הדד. בתקופה זאת התפתחה גרסה מסופוטמית לאל, בכינוי אׇדַד או אׇדוּ, שספגה אליה מוטיבים מהמיתולוגיה השוּמֵרית. בתחילת האלף השני לפנה"ס כבר התבסס פולחן אדד באופן עצמאי במרחב המסופוטמי של אשור ובבל. המעבר למסופוטמיה נעשה במידה רבה בתיווך מרחב הביניים שבין שני אזורים גאוגרפיים אלה – צפון החבור, אזור גוזן ובעיקר העיר מארי. שם קיבל הדד את הביטוי הלשוני המסופוטמי (אדד, אדו או האידאוגרמות dIM ו־dU בכתב היתדות), אך את טקסי הפולחן והבסיס המיתולוגי המערב־שמי.
ניתן למצוא מספר דוגמאות לדואליות הזאת בפולחן אל הסער במארי ובדגש שהושג במישור התוכני על הקשר להדד מחלב. הדוגמה הבולטת ביותר היא מכתב של שגריר מארי בחלב למלכו, זמרי־לים, ובו אזכור דברי נביא בשם אביה, על העברתה של אַלַּת הקרב של האל, ששימשה אותו במלחמתו נגד אל הים, למקדש אדד במארי. דוגמה נוספת היא פסל של מלך גוֹזָן וסִכָּן, הדדשעי, שנמצא במארי, ובו כתובת המכנה את הדד "אדון חבור".
התהוותה של ממלכת יַמְחַד במאה ה־18 לפנה"ס ככוח המדיני המרכזי במרחב צפון הלבנט הביאה להרחבה נוספת של הפולחן של הדד באזור כבכיר האלים, אל שמים ואל סער, בממלכה זאת ומסביב לה. בתעודות שמקורם בממלכה תואר המלך כ"אהובו של אדו" – והממלכה עצמה כ"ארצו של אדו" (הגרסה "אדו" מופיעה בשימוש בכתב היתדות). בתעודות מממלכת ימחד שנמצאו במארי, החלו להופיע גם מוטיבים של פולחן הדד כאל מלחמה; מלכים קיימו טקסים של אימוץ כלי המלחמה המוכרים שלו מהמיתולוגיה האזורית כאמצעי להבטחת הניצחון בקרב ובשטחי השפעתה של ימחד.
הגירה והתפשטות חורית מהרמה הארמנית לצפון הלבנט מהמאה ה־17 לפנה"ס הביאו לשינוי נוסף בפולחן האל. מתקופה זאת ניכר תהליך של מיזוג הפולחן של הדד עם אל הסער החורי, תֶשוּבּ. בעיר חלב הפך פולחן הדד לפולחן תשוב, וזוגתו מוזגה עם האלה החורית חֶבַת. מגמה זאת קיבלה משנה תוקף עם התבססות האימפריה החורית של מיתַני (שמלכיה היו הודו־איראנים). ממלכה זאת שלטה על אזור רחב בצפון הלבנט, מצפון־מערב איראן במזרח עד לחופי הים התיכון במערב. בתקופה זאת בלט פולחן תשוב כגרסה של הדד בכל אזור הממלכה, וכנראה היווה בסיס להשפעת מוטיב מפולחן הדד לכל התרבויות מסביב לצפון הלבנט, גם אחרי התמוטטות ממלכת מיתני במאה ה־14 לפנה"ס.
מיזוג הזהויות בין הדד לתשוב היווה את התשתית לשינויים גם בפנתאון של האימפריה החתית מאמצע האלף השני לפנה"ס עד להתמוטטותה במאה ה־12 לפנה"ס. בתהליך סינקרטיזם רחב אימצו החתים מרכיבים ממספר דתות באזור מושבם – הן אנטוליים מקומיים, הן הודו־אירופיים אחרים (כגון לוּוִייִם ופלהפַלַאִים (אנ')), הן שמיים ובמידה רבה חוריים. מתקופה זאת ואילך הפך תשוב, במתכונתו הממוזגת עם הדד, גם לבכיר האלים בפנתאון החתי. אמנם ברוב התעודות מהתקופה לא מכונה הדד בשמו המקורי, אולם בהתייחסויות אליו ברור מתוכן הפולחן ומכינוייו שמדובר בו. לדוגמה, כינויו בפי החתים היה "תשוב מחלב בחתושה", ובכתב יתדות – "אל הסער (באידאוגרמה) של חלב בחתי". כלומר, אף שהדד עבר תמורות רבות כתוצאה משינויים גאופוליטיים באזור, פולחנו נשאר דומה למקור מהאלף השלישי לפנה"ס.
במקביל, התקיים פולחן הדד גם באזור חוף הים התיכון, מאוּגָרִית שבצפון ודרומה בשטח הערים הפיניקיות. עדויות לפולחן זה נמצאות בתעודות אוגרית ובטקסטים המכונים "מחזור האל בעל" (או "עלילות בעל וענת"). טקסטים אלה מתארים את המיתולוגיה הפיניקית ובראשה מסכת מאבקו של אל הסער הפיניקי, בעל, למלוכה על האלים. בסיפור זה מכונה בעל במספר מקרים בשם הדד (או "הׇדַּ"). על רקע זה, חלק מהחוקרים מעריכים שהופעת שמו בטקסים הקדומים יותר באוסף תעודות אוגרית מצביע על כך שמקור פולחנו של אל הסער באוגרית היה בהדד (ייתכן שבהשפעת העוצמה המדינית של ימחד וממלכת מיתני), ורק בשלב מאוחר יותר התקיים תהליך של ספציפיקציה של אל הסער שם בכינוי בעל. משלב זה, שמו העיקרי של אל הסער על חופי הים התיכון יהיה בעל עם כינוי לפרקים כ"הדד" או בעל־הדד".
בתקופת הברזל, עם התפרקות הממלכות הגדולות במאה ה־12 לפנה"ס ובעיקר התמוטטות האימפריה החתית, ניכרת חזרה לפולחן הדד בשמו בקרב הממלכות הארמיות והנאו־חתיות בצפון הלבנט ודרום אנטוליה; זאת, לצד שימור הפולחן שלו גם בכינויים הנוספים – תשוב, אדד ובעל. בכל תרבות נראה שהתקיים פולחן אותו אל, אך בשפה שונה ובכינוי המתאים לשפה. גם האידאוגרמה של האל בכתב היתדות נשמרה כ־dIM, אך ביטויו הפונטי השתנה משפה לשפה.
אף שחלב איבדה את חשיבותה האסטרטגית, ניכר ששמרה על חשיבותה הפולחנית, בעיקר משום היותה מוקד פולחנו של הדד. לדוגמה, תאיתה, מלך פלסתין הצפון סורית במאה ה־12,[דרושה הבהרה] הציב כתובות המשבחות אותו במקדש הדד בחלב, ונראה שמוקד זה נחשב מרכזי לכל הממלכות הנאו־חתיות באזור. גם מאוחר יותר, במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס, לדוגמה, נחשב פולחן הדד בחלב למרכזי בפוליטיקה האזורית. בכתובת מזינג'ירלי הויוק (KAI 214) שמממלכת שַמאַל מוזכר הדד ברשימת אלים כראשון האלים, לפני אב האלים אל בעצמו.[דרושה הבהרה] גם בכתובת הארמית של מתעאֵל בעיר אַרְפָּד מוזכר הדד כבכיר האלים[דרושה הבהרה] ושמו של מלכה של ממלכת שרוג (אנ') בדרום אנטוליה במאה ה־9 לפנה"ס כלל את שמו של האל – גר־הדד. דוגמה לחשיבות פולחן הדד ברמה הבינלאומית ניתן למצוא בטקס שקיים שלמנאסר השלישי, מלך אשור במאה התשיעית לפנה"ס, בעיר אשור טקס לכבוד הדד של חלב, אף על פי שבתקופה זאת כבר התבסס פולחן הגרסה המסופוטמית שלו (אדד) היטב בדת האשורית. ייתכן שהמשך הדומיננטיות של הדד בקרב כל הממלכות הנאו־חתיות בצפון הלבנט חייב התחשבות מיוחדת באל זה.
מוקד מרכזי נוסף של פולחן הדד התקיים בממלכת ארם דמשק, שם כונה האל גם בשם רַמׇן ("המרעים") או הדדרמן, ומקדשו בדמשק נקרא "בית רמן". מקדש זה אמנם לא אותר בחפירות, אולם באתר מקדשו של יופיטר דמסקינוס בעיר נמצא גם כתובת ארמית שייתכן שעשויה לשקף שכבה קדומה יותר שלא נחפרה. על המקדש הרומי ליופיטר הוקם במאה השמינית לספירה המסגד הגדול בדמשק - המסגד האומיי. בעקבות שיפוצים במסגד נתגלה בקיר תת-קרקעי של המבנה אורטוסטט בזלת מהמקדש הארמי להדד, מתקופת שלטונו של המלך חזאל, מהמאה התשיעית לפני הספירה. באורטוסטט יש תגליף של ספינקס מכונף, והוא מוצג כיום במוזיאון הלאומי של דמשק.
גם באתרים אחרים באזור גבולות ארם דמשק נמצאו מקדשי הדד/רמן, שייתכן כי משקפים את מרחבי התפר בין התרבויות הארמיות, הפיניקיות והישראלית. באתר בית צידא (שכנראה השתייך לממלכת גשור הארמית) נמצאו מצבות אלים שנופצו בכיבוש האשורי, במחצית השנייה של המאה השמינית לפנה"ס. אחת מהן, שהוצבה כנראה בפינת פולחן בשער העיר, כללה תבליט אל בעל קרניים וחמוש בחרב. הדעות ביחס לזהות האל חלוקות – חלק מהחוקרים מעריכים שמדובר בהדד וחלקם גורסים שמדובר באל הירח, סין (ייתכן בשל צורת הירח של הקרניים על ראשו).
הכיבוש הבבלי של אזור צפון הלבנט, וכן הכיבוש הפרסי, לא גרמו לשינויים מהותיים בפולחן האל הדד, ככל הנראה בשל האוטונומיה הדתית שנקטו תרבויות אלה במסגרת ניהול האימפריה.
מהתקופה ההלניסטית ובהמשך, בתקופה הרומית, ניכר מיזוג מחדש של האלוהות המקומית בסוריה עם פנתאון האלים היווני והרומי. בתקופה זאת עדיין התקיים פולחן אל הסער, עם אותם מוטיבים חזותיים, אולם בשמות חדשים כזאוס ויופיטר (אלים שנשאו חלק מתכונותיו של אל הסער). העדות האחרונה לפולחן הדד בשמו זה מקורה בעיר מנבג במאה הרביעית לפנה"ס. על מטבעות באתר נמצאו הכתובות "עבד הדד כמר מנבג" ו"אשר ישתבש להדד אדונו[דרושה הבהרה]". הכינוי הדד התחלף בהדרגה לכינוי אַדַדוֺס, תמיד עם זוגתו עַטַרְגַתִיס (תעתיק יווני ל"עתרעתה"), ובתקופה הרומית לדֵמַסְקֵנוּס (אֶפִּיתט מקומי) – ובתהליך נוסף לאל זאוס. גם בדורה אירופוס נמצא מקדש לאל ולזוגתו – ללא ציון שמו, אך בזיהוי הייצוג האמנותי שלו, עם שוורים. עם שילובו של הדד בפנתאון האלים ההלניסטי והרומי, למעשה פסק הפולחן הייחודי לו ולא חזר עוד.