stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטוניו סליירי
ביוגרפיה

סליירי נולד בעיר לֶניאגו שבצפון איטליה. הוא היה בן למשפחת סוחרים אמידה וכבר בשנותיו הראשונות החל ללמוד נגינה בכינור וצ'מבלו יחד עם אחיו פרנצ'סקו, שהיה תלמידו של המלחין והכנר ג'וזפה טרטיני. הוריו של סליירי נפטרו בעודו ילד, ולאחר מותם החלו סליירי ואחיו לנדוד בין ערי איטליה. הם עברו לפדובה ומשם לוונציה, שם החל סליירי ללמוד את שיטת הבס הממוספר אצל ג'ובאני באטיסטה פסקטי. בשנת 1766 פגש סליירי בוונציה את פלורין לאופולד גאסמן, מוזיקאי מבוהמיה אשר היה מקורב לחצר הקיסר יוזף השני. גאסמן החליט לקחת את סליירי תחת חסותו והזמין אותו לשוב עמו לווינה ולהשתלם שם בהלחנה.
סליירי הצטרף אל גאסמן לווינה, שם למד טכניקות הלחנה המבוססות על ספרו של יוהאן יוזף פוקס "Gradus ad Parnassum". על אף שבתחילה הייתה בכוונתו של סליירי לשוב לאיטליה לאחר שיסיים את לימודיו בווינה, הוא נשאר בעיר למשך כל חייו. לאחר מותו של גאסמן בשנת 1774 נבחר סליירי על ידי הקיסר למשרת מלחין החצר. בשנה זו גם פגש את אשתו תרזה פון הלפרסדורפר, איתה הביא לעולם שמונה ילדים.
עם התמנותו למשרת מלחין החצר הקיסרית, הפך סליירי רשמית לאחד מחשובי המלחינים באירופה של אותה תקופה. בשנת 1788 הוא מונה למשרת הקאפלמייסטר (Kapellmeister), הממונה על המוזיקה, הניצוח ועל מלחיני החצר של הקיסר, המשרה הרמה ביותר אליה יכול היה מוזיקאי לשאוף באותו הזמן. יחד עם משרת הקאפלמייסטר, אותה נשא סליירי עד שנת 1824, שירת גם כנשיא אגודת אמני המוזיקה האוסטרית (Tonkünstler-Societät) עד לשנת 1795 אז הפך לסגן נשיא האגודה.
סליירי היה בעל מעמד חברתי גבוה בווינה, מעמד שאיפשר לו להתרועע עם המלחינים המפורסמים של אותה התקופה, ביניהם יוזף היידן ולואי שפור. הוא היה בעל השפעה רבה על תולדות המוזיקה הקלאסית: מלבד היותו ממונה על המוזיקה בבירת המוזיקה של תקופתו, הוא לימד עשרות תלמידים, ביניהם לודוויג ואן בטהובן, פרנץ ליסט, פרנץ שוברט ופרנץ קסאווייר זיסמאייר, שהיה גם תלמידו של מוצרט. מוצרט עצמו בחר בסליירי כמורה הנגינה הפרטי של בנו, פרנץ קסאפר[דרוש מקור].
לאחר מותו נקבר סליירי בווינה. במהלך הלווייתו נוגן לראשונה הרקוויאם שלו בדו מינור, יצירה אותה הלחין בשנת 1804.
יצירתו

במהלך תקופת יצירתו בווינה רכש לו סליירי מעמד של מנצח ומלחין מחונן, בעיקר בתחום האופרה, אך גם בתחום המוזיקה הדתית והמוזיקה הקאמרית. הוא הלחין יותר מ-40 אופרות, ומספר רב של מיסות.
בתחום המוזיקה האינסטרומנטלית הלחין סליירי מספר קטן יחסית של יצירות, בכלל זה שני קונצ'רטי לפסנתר, קונצ'רטו לעוגב, קונצ'רטו לחליל, אבוב ותזמורת ואוסף של 26 וריאציות על "השיגעון של ספרד" או "לה פוליה" (La Follia di Spagna) שהיה ריקוד עתיק ומושא לווריאציות רבות של מלחיני תקופת הבארוק.
סליירי ומוצרט

פעילותו המוזיקלית של סליירי חופפת לזו של מוצרט הן בתקופה והן במיקום היצירה. מוצרט וסליירי הכירו היטב זה את זה ולעיתים קרובות התמודדו זה מול זה על המשרות המוצעות בחצר הקיסר. כישלונו של מוצרט בהתמודדויות אלו מול סליירי הביא לנתק בין השניים, נתק אשר במרוצת השנים שלאחר מותו של מוצרט הפך בכתבי היסטוריונים ומוזיקולוגים אוהבי מוצרט לאיבה של ממש.
בשנות השמונים של המאה ה-18 טען מוצרט מספר פעמים, כי סליירי זומם לפגוע ביצירתו. טענות אלו נסובו בעיקר סביב הבכורה לאופרה "כך עושות כולן". בשנים 1789–1790, ככל שהמוזיקה של מוצרט הלכה ונהייתה פופולרית, זכו גם הטענות הללו לפופולריות דומה והכפישו את שמו של סליירי.
בתחילת המאה ה-19 גרם זרם הלאומיות ששטף את אירופה הרומנטית להאדרה של מוצרט האוסטרי על פני סליירי האיטלקי, שהוצג כאנטגוניסט רשע בקרב המיתוסים שהחלו נרקמים לגבי היחסים בין שני המלחינים. מחזות ואופרות שנכתבו באוסטריה באותה התקופה הציגו את סליירי כאויבו של מוצרט שכל מטרתו היא סילוקו של יריבו מהזירה המוזיקלית בווינה.
למרות האופן בו נתפס סליירי במאה ה-19 כמלחין איטלקי, הוא ראה בעצמו אוסטרי בכל רמ"ח איבריו, דבר שבא לידי ביטוי גם ביצירתו. בתקופת חייו אכן נתפס סליירי כגרמני על ידי כלל מכריו וראיה לכך ניתן לראות בדבריה של הקיסרית מריה תרזה משנת 1772, לפיהם היא מעדיפה את סגנונם של המלחינים האיטלקים על פני זה של עמיתיהם הגרמנים דוגמת גאסמן, סליירי או גלוק.
לפי הביוגרף אלכסנד ת'אייר, החלו יחסי היריבות בין סליירי למוצרט בשנת 1781, כאשר ניסה מוצרט להתמנות למשרת המורה למוזיקה של הנסיכה מוורטמברג, משרה שניתנה לבסוף לסליירי על בסיס כישוריו בתחום הזימרה והמוניטין הטובים אותם רכש.
שנים מספר לאחר מכן, כשהאופרה של מוצרט "נישואי פיגארו" נחלה כישלון בקרב הקהל כמו גם בקרב הקיסר, הוא האשים את סליירי בכישלון. אביו של מוצרט, לאופולד כתב במכתב לבתו: "סליירי ושבט עושי דברו יזיזו שמיים וארץ כדי להורידה מהבמות". לפי ת'אייר, יוזם המזימות כנגד האופרה היה המשורר ג'ובאני בטיסטה קאסטי, שרצה לפגוע במשורר החצר לורנצו דה פונטה, אשר כתב את הליברית לאופרה, בעוד סליירי כלל לא הבחין באופרה החדשה של מוצרט משום שבאותה התקופה היה עסוק מאוד בהלחנת האופרה הצרפתית שלו "Les Horaces".
ישנן יותר עדויות על שיתוף פעולה בין שני המלחינים מאשר כאלו המעידות על איבה אמיתית. כדוגמה לכך ניתן לציין את בחירתו של סליירי בידי מוצרט כמורה למוזיקה של בנו פרנץ קסאפר[דרושה הבהרה]. סליירי מצידו העלה חידוש לאופרה של מוצרט כשמונה למשרת הקאפלמייסטר, וזאת במקום לכתוב אופרה חדשה משלו לרגל האירוע. כשנסע סליירי לטקס ההכתרה של הקיסר לאופולד השני, הוא נשא איתו לא פחות משלוש מיסות שחיבר מוצרט.
סליירי ומוצרט אף הלחינו יחד שיר בשם "Per la ricuperata salute di Ophelia" ("להחלמתה של אופליה") שחובר לרגל שובה לבמות של ננסי סטורייס (Nancy Storace), שחקנית מפורסמת באותה התקופה. סליירי גם שימש כיועץ למוצרט וניצח בבכורות של כמה מיצירותיו.
בשנותיו האחרונות חווה סליירי התדרדרות קשה במצבו הבריאותי, ולפני מותו אושפז בבית חולים בווינה. זמן קצר לאחר מותו החלו נפוצות שמועות כי ברגעיו האחרונים התוודה כי רצח את מוצרט, אולם זוג האחים הסיעודיים ורופא המשפחה של סליירי העידו כי הוא מעולם לא אמר כדבר הזה.
יצירות שנכתבו על דמותו

לאחר מותו של סליירי בשנת 1825 החלו יוצרים שונים לחבר יצירות המתארות את יחסי האיבה בין מוצרט לסליירי. הדרמה "מוצרט וסליירי" מאת אלכסנדר פושקין (1831), והאופרה שהולחנה למחזה בשנת 1898 על ידי ניקולאי רימסקי-קורסקוב היו הסנוניות המבשרות את התופעה. הפרסום הגדול ביותר ליחסים אלו בא בעקבות המחזה "אמדאוס" משנת 1979 מאת פיטר שאפר. במחזה מוצגים תוך עיוותים משמעותיים, חייו של מוצרט ויחסיו עם סליירי. בהתבסס על מחזהו של שייפר, יצא לאקרנים בשנת 1984 הסרט "אמדאוס" בבימויו של מילוש פורמן.
ביאטריס סוזה

ביאטריס רודריגס דה סוזה (בפורטוגזית: Beatriz Rodrigues de Souza; נולדה ב-20 במאי 1998) היא ג'ודוקא ברזילאית המתחרה בקטגוריית המשקל 78+ ק"ג. סוזה היא זוכת מדליית הזהב באולימפיאדת פריז (2024).
ביוגרפיה וקריירה

ביאטריס רודריגס דה סוזה נולדה ב-20 במאי 1998 באיטרירי, סאו פאולו. היא הבת של יוצא הצבא והג'ודוקא לשעבר, פוסדוניו חוסה דה סוזה נטו.
המדליה הראשונה שלה בענף הג'ודו הייתה באליפות הפאן-אמריקאית 2017, שהתקיימה בפנמה סיטי, שם היא זכתה במדליית זהב.
באולימפיאדת פריז (2024), היא ניצחה את רז הרשקו בגמר וזכתה במדליית הזהב, שהייתה הראשונה של ברזיל בקטגוריית המשקל של 78 ק"ג ומעלה, כששרה מנזס שימשה כמאמנת שלה. בנוסף, היא הוסיפה למאזן המדליות שלה גם מדליית ארד באולימפיאדה זו כאשר נבחרתה גברה על נבחרת הג'ודו האיטלקית במסגרת תחרות הנבחרות המעורבות.
זכיות בתחרויות מהסבב העולמי

| שנה | קטגוריה | עיר | מדינה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2019 | גראנד סלאם | ברזיליה | ברזיל ברזיל |
| 2021 | גראנד סלאם | אבו דאבי | איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות |
| 2023 | גראנד סלאם | באקו | אזרבייג'ן אזרבייג'ן |
| 2024 | גראנד פרי | לינץ | אוסטריה אוסטריה |
הערות שוליים

↑  מי היא ביאטריס סוזה? מדליות, גובה, משקל וההיסטוריה של הג'ודוקא (בפורטוגזית)
↑  ג'ודו בפריז 2024: כל התוצאות, ביאטריס סוזה מברזיל זוכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל 78+ ק"ג
|  אלופות אולימפיות בג'ודו – משקל כבד (נשים) |
| --- | --- | --- |
| מעל 72 ק"ג | 1992: הרפובליקה העממית של סין ג'ואנג שיאויאן   •   1996: הרפובליקה העממית של סין סון פומינג |  |
| מעל 78 ק"ג | 2000: הרפובליקה העממית של סין יואן הואה   •   2004: יפן מאקי צוקדה   •   2008: הרפובליקה העממית של סין טונג וון   •   2012: קובה אידאליס אורטיס   •   2016: צרפת אמילי אנדאול   •   2020: יפן אקירה סונה   •   2024: ברזיל ביאטריס סוזה |  |
ארווין פון ויצלבן

| --- | --- |

ארווין פון ויצלבן
 לידה:  4 בדצמבר 1881 ברסלאו, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 הוצאה להורג:  8 באוגוסט 1944 (בגיל 62) ברלין, גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 מדינה:  גרמניה הנאצית 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1901–1942 (כ־41 שנים)
 דרגה:   גנרל-פלדמרשל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-3   מפקד הקורפוס ה-3   מפקד הארמייה הראשונה   מפקד קבוצת ארמיות D
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה המלחמה המדומה  המערכה על צרפת
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
יוב וילהלם גיאורג ארדמן "ארווין" פון ויצלבן (בגרמנית: Job Wilhelm Georg Erdmann Erwin von Witzleben;‏ 4 בדצמבר 1881 – 8 באוגוסט 1944) היה גנרל-פלדמרשל גרמני במהלך מלחמת העולם השנייה ומתנגד לנאציזם שלקח חלק בקשר העשרים ביולי.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

ארווין פון ויצלבן נולד בברסלאו למשפחת קצינים מתורינגיה. הוא השלים את הכשרתו בצבא הפרוסי ב-22 ביוני 1901 והתחיל את שירותו ברגימנט הגרנדירים ה-7 (פרוסיה המערבית ה-2 - המלך וילהלם הראשון) כקצין בדרגת לויטננט. בשנת 1910 הוא קודם לדרגת אובר-לויטננט.
פון ויצלבן התחתן עם אלזה קליברג ולזוג נולדו בן ובת.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

בתחילת מלחמת העולם הראשונה שירת פון ויצלבן כשליש חטיבתי בחטיבת המילואים ה-19, הוא קודם לדרגת האופטמן וקיבל פיקוד על פלוגה ואחר כך פיקוד על גדוד ברגימנט המילואים ה-6. יחידתו השתתפה בקרב ורדן, קרב שמפאן השני ובקרבות בפלנדריה. הוא נפצע באופן חמור במהלך הקרבות, ולאחר החלמתו הועבר לתפקיד קצין מטה בדיוויזיה ה-121.
ביוגרפיה > בין המלחמות

פון ויצלבן נשאר בצבא גרמניה המצומצם, הרייכסווהר ושירת כמפקד פלוגה, הוא קודם לדרגת מיור בשנת 1923 והוצב כקצין מטה של הדיוויזיה ה-4 בדרזדן. בשנת 1928 הוא קודם לדרגת אוברסט לויטננט ונהיה מפקדו של רגימנט הרגלים ה-6, אחרי קידומו בדרגה לאוברסט הוא קיבל פיקוד על רגימנט הרגלים ה-8 שהוצב בפרנקפורט על האודר, בתחילת שנת 1933 הוא הועבר לפיקוד על רגימנט הרגלים בהנובר.
פון ויצלבן קודם לדרגת גנרל-מיור ב-1 בפברואר 1934 וקיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-3 שהייתה מוצבת בפוטסדאם, ולאחר מכן החליף את ורנר פון פריטש כמפקד האזור הצבאי השלישי בברלין. בספטמבר 1935 הוא קודם לדרגת גנרל לויטננט וקיבל פיקוד על הקורפוס ה-3, ובשנת 1936 הוא קודם לדרגת גנרל חיל הרגלים.
פון ויצלבן גילה את סימן ההתנגדות הראשון למשטר הנאצי כבר בשנת 1934, יחד עם אריך פון מאנשטיין, וילהלם פון לאב וגרד פון רונדשטט דרשו שתתבצע חקירה בנוגע לרציחתם של קורט פון שלייכר ופרדיננד פון ברדוב בליל הסכינים הארוכות כמו כן הוא מתח ביקורת על התנהגותו של היטלר בפרשת בלומברג-פריטש.
בשנת 1938 פון ויצלבן היה חלק מקבוצת קושרים שכללה את הגנרלים לודוויג בק, אריך הפנר, קרל היינריך פון שטילפנגל ואדמירל וילהלם קנריס, הקבוצה תכננה להדיח את היטלר בהפיכה צבאית בעקבות משבר הסודטים בשנת 1938. לפיקודו של פון ויצלבן על עמדות מפתח בברלין יועד להיות תפקיד מרכזי בהצלחת ההפיכה, אולם התוכניות להפיכה נגנזו לבסוף כשהסכם מינכן נחתם והמשבר חלף.
בשנת 1938 פון ויצלבן הוצב כמפקד קבוצת הארמיות השנייה שהייתה ממוקמת בפרנקפורט על האודר.
פון ויצלבן היה מעורב גם בתוכנית ההפיכה של קורט פון המרשטיין-אקוורד בשנת 1939, לפי התכנון היטלר יילקח בשבי במהלך הסתערות חזיתית. תפקידו של פון ויצלבן בתוכנית היה להשתלט על מפקדת המפלגה הנאצית, אולם גם התוכנית הזאת לא יצאה לעולם אל הפועל.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה פון ויצלבן למפקד הארמייה הראשונה שהייתה מוצבת בגבולה המערבי של גרמניה. עם הפלישה הגרמנית לצרפת ב-10 במאי 1940 הארמייה הראשונה הייתה חלק מקבוצת ארמיות C. ב-14 ביוני פרץ פון ויצלבן דרך קו מאז'ינו ותוך שלושה ימים שבה מספר דיוויזיות צרפתיות. כהוקרה על הצלחת הפעולה הוענק צלב האבירים של צלב הברזל לפון ויצלבן וב-19 ביולי 1940 הוא קודם לדרגת גנרלפלדמרשל. הוא מונה למפקד החזית המערבית בשנת 1941, הוא החזיק שנה בתפקיד עד שהוא אולץ לפרוש כתוצאה מבעיות בריאות. הועלתה השערה שהפרישה נכפתה עליו כתוצאה מהביקורת שהוא מתח על המשטר הנאצי אחרי מבצע ברברוסה.
פון ויצלבן אמור להיות דמות מרכזית בקשר העשרים ביולי, במקרה של הצלחת הקשר והדחת המשטר הנאצי הוא יועד להתמנות למפקד העליון של הורמאכט, הפקודות לצבא שיצאו מטעם הקושרים היו חתומות על ידי פון ויצלבן "כמפקד העליון של הוורמאכט". ב-20 ביולי 1944 עם כישלון הקשר נעצר פון ויצלבן ונשפט בבית המשפט של כבוד של הוורמאכט, הוא סולק מן הצבא ודרגתו נשללה ממנו, צעד זה נועד לאפשר את שפיטתו על ידי הפולקסגריכט - בית הדין העממי הנאצי.
פון ויצלבן היה חלק מהקבוצה הראשונה של הקושרים שמשפטה החל ב-7 באוגוסט 1944, השופט שכיהן היה רולנד פרייזלר שגזר דין מוות לפון ויצלבן באותו היום על חלקו בקשר. ויצלבן טען בבית המשפט שבעוד 3 חודשים (מהיום שבו נשפט-7 באוגוסט 1944) ישפטו את כל אלה ששופטים אותו ומשתפים פעולה עם היטלר. הוא אמנם טעה בהערכת הזמן (נדרשו עוד יותר מ-3 חודשים כדי לסיים את המלחמה ולערוך את משפטי נירנברג) אך צדק בהערכה שלו לגבי גורל משטרו של היטלר.
ביוגרפיה > הוצאתו להורג

ארווין פון ויצלבן הוצא להורג ב-8 באוגוסט 1944, הוא נתלה על ידי מיתרי פסנתר בכלא בברלין, ההוצאה להורג צולמה על מנת שהיטלר יצפה בה.
פון ויצלבן במהלך משפטו
בודווין זנדן

בודווין זנדן (בהולנדית: Boudewijn Zenden; נולד ב-15 באוגוסט 1976 במאסטריכט שבהולנד) הוא כדורגלן עבר הולנדי.
קריירת מועדונים

זנדן, שאביו פייר היה ג'ודוקא לשעבר ושדר ספורט ברשת טלוויזיה הולנדית, התאמן בג'ודו בילדותו, במקביל לכדורגל. ב-1985 הוא הוחתם על ידי קבוצת הנוער של המועדון המקומי, ושנתיים לאחר מכן הצטרף לאקדמיית הנוער של פ.ס.וו. איינדהובן.
את החגורה השחורה בג'ודו קיבל זנדן בגיל 14, וזכה 3 פעמים באליפות לימבורג (מחוז הולדתו) בג'ודו. למרות הישגיו החליט בגיל 16 לעזוב את הג'ודו ולהתמקד בכדורגל.
החל מ-1993 החל זנדן להשתלב בקבוצה הבוגרת של פ.ס.וו. איינדהובן. הוא היה חלק משמעותי בקבוצה, כשזו זכתה באליפות הליגה ההולנדית ב-1997, וזכה בתואר "פריצת השנה" בהולנד. לאחר עונה נוספת בפ.ס.וו (בה כבש 12 שערים ב-23 משחקים) עבר זנדן לברצלונה ב-1998.
בברצלונה חבר זנדן לכמה שחקנים הולנדים, כמו פטריק קלויברט, פיליפ קוקו, פרנק ורונאלד דה בור ועוד, תחת המאמן לואי ואן חאל. זנדן, שאיבד את המשבצת של הקשר ההתקפי השמאלי להולנדי נוסף, מארק אוברמארס, הוסב לעמדת המגן השמאלי, תפקיד אותו מילא בהצלחה ועזר לקבוצה לזכות באליפות הליגה הספרדית. לאחר עזיבתו של ואן חאל בשנת 2000 איבד זנדן את מקומו בהרכב, ובסיום עונת 2000/2001 עבר לצ'לסי תמורת סכום של 7.5 מיליון ליש"ט.
בשלוש עונותיו בצ'לסי התקשה זנדן לשמור על מקום קבוע בהרכב, בעיקר עקב פציעות רבות. לאחר שתי עונות בהן לא הייתה לזנדן הצלחה גדולה במדי הבלוז, הוא הושאל למידלסברו. במידלסברו הצליח זנדן לשמור על יציבות ועל מקום של קבע בהרכב הפותח, ואף כבש את שער הניצחון בגמר גביע הליגה האנגלית של שנת 2004. לאחר עונת ההשאלה עזב זנדן את צ'לסי וחתם במידלסברו, בהעברה חופשית. בעונת 2004/2005 נבחר זנדן לשחקן העונה של הקבוצה על ידי אוהדי מידלסברו, לאחר ששיחק 36 מתוך 38 משחקי הליגה וכבש 5 שערים. למרות ההצלחה עזב זנדן את הקבוצה לאחר עונה אחת, עם תום חוזהו.
ביולי 2005 הצטרף לאלופת אירופה הטרייה, ליברפול. לאחר פתיחת עונה מוצלחת בה זכה לדקות משחק רבות קרע זנדן את הרצועה בברכו הימנית בדצמבר 2005, פציעה שהשביתה אותה עד לתום העונה. בתחילת עונת 2006/2007, לאחר עזיבתו של הקשר הגרמני דיטמר האמאן, הצהיר מאמן הקבוצה רפא בניטז כי הוא רואה את זנדן כאופציה במרכז השדה. בנובמבר 2006 שוב נפצע זנדן בברכו, ונאלץ לעבור ניתוח, שממנו החלים וחזר לשחק בהמשך העונה. הוא הגיע עם ליברפול עד לגמר ליגת האלופות באותה עונה, ואף פתח בהרכב במשחק הגמר, שבו הפסידה קבוצתו למילאן.
במאי 2007 הכריז בניטז כי חוזהו של זנדן לא יחודש, ושבועיים אחר כך חתם זנדן על חוזה לשנתיים באולימפיק מרסיי הצרפתית. את הבכורה בקבוצה ערך באוגוסט 2007 במשחק נגד סטאד רן. זנדן נאבק על מקומו בהרכב במרסיי, ובעונת 2008/2009 של ליגת העל הצרפתית הוא השתתף ב-13 משחקים (רובם כמחליף) והבקיע שלושה שערים. זנדן סיפר כי ברצונו לסיים את הקריירה שלו באנגליה, והיה מועמד לעבור לבלקברן רוברס או לפורטסמות'.
ב-16 באוקטובר 2009 חתם זנדן על חוזה עם סנדרלנד למשך עונה אחת. הוא חתם בזמן כך שהספיק להשתתף בניצחון 1 - 0 על מועדונו הקודם ליברפול, בו עלה כמחליף במקום לי קאטרמול שנפצע. ב-22 במאי 2011 שיחק במשחקו האחרון בקבוצה ופרש ממשחק.
נבחרת הולנד

את הופעת הבכורה בנבחרת הולנד ערך זנדן בקמפיין מוקדמות מונדיאל 1998, ב-30 באפריל 1997 נגד סן מרינו. במונדיאל עצמו שותף זנדן בעיקר כמחליף, ופתח רק בחצי הגמר (בו הפסידה הולנד לברזיל) ובמשחק על המקום ה-3, בו גם כבש לאחר פריצה ובעיטה מרחוק. לאחר הכיבוש ניסה לחגוג על ידי ביצוע סלטה, אך הסלטה לא הצליחה וזנדן נפל על הראש.
במהלך מוקדמות יורו 2000 שותף זנדן ברוב משחקי נבחרתו, בעיקר בזכות העובדה כי הוא יכול לשחק במגוון תפקידים. בתחילת שנת 2000 הצטיין זנדן במשחק הידידות נגד נבחרת גרמניה, כשכבש שער ובישל שער נוסף. בטורניר היורו שותף זנדן בכל חמשת משחקי נבחרתו, והפגין יכולת גבוהה. הוא כבש שני שערים בשלב הבתים אותו סיימה הולנד במקום הראשון ובישל שער ברבע הגמר מול יוגוסלביה (משחק שנגמר בתוצאה 1-6 לזכות ההולנדים). בחצי הגמר נגד איטליה הוחלף זנדן, משחק שבסיומו הודחה הנבחרת ההולנדית לאחר דו-קרב בעיטות עונשין.
זנדן שיחק עם נבחרתו גם ביורו 2004, אך שותף רק בשני משחקים. לאחר הטורניר הודח זנדן מהסגל יחד עם שחקנים ותיקים נוספים כמו קלרנס סידורף ואדגר דווידס על ידי המאמן החדש מרקו ואן באסטן.
תארים

זכייה בגביע ההולנדי 1995/96
אליפות הליגה ההולנדית 1996/97
אליפות הליגה הספרדית 1998/99
זכייה בגביע הליגה האנגלית 2003/04
זכייה בסופרקאפ האירופי 2005/06
זכייה במגן הקהילה 2006/07
סגנות אליפות אירופה 2006/07
אריה טוסקני

| אריה טוסקני |
| --- | --- |
 גולגולת של אריה טוסקני
תקופה
תחילת פליסטוקן
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי חתול
משפחה:: חתוליים
סוג:: פנתר
מין:: אריה טוסקני
שם מדעי
 Panthera toscana

אריה טוסקני המכונה גם יגואר טוסקני (שם מדעי: Panthera toscana) הוא מין של חתול גדול מהסוג פנתר, שהתגלה בחפירות באיטליה. הוא חי באירופה של תחילת תקופת הפליסטוקן, אולי אף בסוף הפליוקן. המין הוגדר ב-1949 בידי החוקר השווייצרי סמואל שאוב (גר') ונקרא על שם אזור טוסקנה באיטליה, בה נמצא. למרות שמו הוא לא השתייך למין אריה ולא ליגואר.
פנתר זה דמה בגודלו ליגואר והגיע לאורך 1.3 מטר ולמשקל של 50 –90 קילוגרם בקירוב. היו לו לסתות חזקות שיכלו להינעל בעוצמה חזקה על טרף. הוא ניזון מפרסתנים קדומים כמו אייליים, חזירי בר ואנטילופות שחיו באירופה הפרהיסטורית.
חלק מהחוקרים סוברים שעקב מיעוט הממצאים שלו ועקב מעט מאפיינים יחסית הוא כנראה נחשב לאותו מין של היגואר האירופאי (Panthera gombaszoegensis), שהיה בעל ממצאים רבים לאורך אירופה.
ראו גם

פנתר סכרדר - מין פנתר דומה שאולי השתייך למין יגואר אירופאי.
ארכנגלסק

ערך זה עוסק בעיר מחוז בצפון מערב רוסיה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
סמל ארכנגלסקסמל ארכנגלסק
מראה העיר בלילה
מראה העיר בלילה
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 אובלסט:  מחוז ארכנגלסק ארכנגלסק
 ראש העיר:  ויקטור פבלנקו
 תאריך ייסוד:  1584
 על שם:  מיכאל 
 שטח:  294.42 קמ"ר
 גובה:  3.0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  351,488 (2017)
  ‑ צפיפות:  1,192 נפש לקמ"ר (2015)
 קואורדינטות:  64°32′35″N 40°32′15″E﻿ / ﻿64.543055555556°N 40.5375°E﻿ / 64.543055555556; 40.5375 
 אזור זמן:  UTC +3
 www.arhcity.ru
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניארכנגלסק(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניארכנגלסק(למפת מחוז ארכנגלסק רגילה) סברודווינסק קוטלאס קוריאז'מה מירני ולסק ניאנדומה אונגה הניינץ קומי קירוב וולוגדה קרליה מורמנסק הים הלבןארכנגלסק(למפת מחוז ארכנגלסק מוגדלת) סברודווינסק קוטלאס קוריאז'מה מירני ולסק ניאנדומה אונגה הניינץ קומי קירוב וולוגדה קרליה מורמנסק הים הלבןארכנגלסק   tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ארכנגלסק (ברוסית: Арха́нгельск) היא עיר מחוז בצפון מערב רוסיה ובירת מחוז ארכנגלסק. העיר נמצאת קרוב לחוג הקוטב הצפוני והיא שוכנת על נהר דווינה הצפונית, ליד יציאתו לים הלבן. ארכנגלסק הייתה עיר נמל חשובה ברוסיה בימי הביניים. אוכלוסייתה מנתה כ-350,000 איש על פי המפקד של 2015. ארכנגלסק סובלת מהגירה שלילית ב-20 השנים האחרונות – על פי המפקד של 1989 חיו בעיר כ-416,000 תושבים.
היסטוריה

האזור היה ידוע בתקופת הוויקינגים כביירמלנד (Bjarmaland). במאה ה-12 ייסד ארכיבישוף נובגורוד את "המנזר על שם המלאך מיכאיל" (Михаило-Архангельский монастырь, ‏שנתן מאוחר יותר את שמו לעיר ארכנגלסק שהוקמה בקרבתו) בשפך הנהר דווינה הצפונית וב-1478 האזור עבר לשליטת נסיכות מוסקבה יחד עם שאר האדמות של רפובליקת נובגורוד. המרכז המסחר העיקרי של האזור היה חולמוגורי, מעט במעלה הנהר.
בשנת 1555 העניק איוון האיום זכויות מסחר לסוחרים אנגלים שייסדו את חברת הסחר המוסקבאית (Muscovy Trading Company) והחלו לשלוח ספינות מדי שנה לנהר דווינה הצפונית. סוחרים הולנדיים החלו גם הם משיטים את ספינותיהם לתוך הים הלבן. ב-1584 הורה איוון האיום על הקמת "חולמוגורי החדשה" (Новые Холмогоры) שתאמץ במרוצת השנים את השם "ארכנגלסק" על שם המנזר לעיל.
באותה תקופה נשלטה הגישה לים הבלטי על ידי השוודים, כך שכאשר ארכנגלסק הייתה קפואה בקרח בחורף, נחסם המוצא היחיד של מוסקבה אל הים. התושבים המקומיים, הקרויים פומורים, היו הראשונים שחקרו את נתיבי המסחר לצפון סיביר והגיעו עד לעיר מנגזייה (Mangazeya) שבהרי אורל ומעבר לה.
בשנת 1683, הומלך פיוטר הראשון בגיל עשר ובשנת 1693 הוא הורה לייסד מעגן ספינות בארכנגלסק. שנה אחר כך, הספינות "סווטויה פרורוצ'סטבו" ("Светое Пророчество", "svyatoye prorochestvo", בתרגום: הנבואה הקדושה), "אפוסטול פוואל" והיאכטה "סוואטוי פיוטר" (פיוטר הקדוש) הפליגו לים הלבן. הוא הבין שארכנגלסק תהיה תמיד נמל ימי בלתי מהימן בשל חמשת החודשים שהים מכוסה בקרח ואחרי המלחמה הצפונית הגדולה נגד שוודיה בים הבלטי, הוא ייסד את סנקט פטרבורג בשנת 1704.
העיר ארכנגלסק סבלה מירידה בחשיבותה במאה ה-18 כשחשיבות המסחר דרך הים הבלטי עלתה, אבל חשיבותה הכלכלית עלתה מחדש בסוף המאה ה-19 כשהושלמה מסילת הברזל למוסקבה וכשהמסחר בגזעי עץ הפך לענף יצוא חשוב. לאחר שמוצא רוסיה אל מיצרי הדרדנלים נחסם במלחמת העולם הראשונה עקב מצב הלוחמה עם האימפריה העות'מאנית, היה נמל ארכנגלסק הנמל הגדול היחיד ברוסיה (פרט לנמל ולדיווסטוק שבקצה המזרחי של סיביר) והיה הנמל היחיד שדרכו התקיימו סחר חוץ וקליטת אספקה עד לבניית נמל מורמנסק. העיר נלחמה בבולשביקים מ-1918 עד ל-1920 והייתה מרכז של הצבא הלבן. בקיץ 1918 נחתו בארכנגלסק כוחות של מדינות "ההסכמה": אמריקנים, בריטים, קנדים וצרפתים, שסייעו למלחמה בבולשביקים באזורים הסמוכים לעיר. התערבות זו, שנדונה לכישלון, נמשכה עד אמצע 1919, כלומר לאחר שביתת הנשק שסיימה את מלחמת העולם הראשונה.
בין שתי מלחמות העולם, ארכנגלסק הייתה נמל חשוב. בזמן מלחמת העולם השנייה, העיר נודעה במערב כיעד של השיירות הארקטיות שהובילו אספקה לעזרת ברית המועצות. יחד עם זאת לאור קיום נמל במורמנסק חשיבות הנמל של ארכנגלסק הלכה ופחתה. מפעלים רבים שהיו קשורים עם פעילות הנמל עברו למורמנסק. כמו כן, העיר הייתה חלק מהיעד הסופי של מבצע ברברוסה, על פי התכנון, המבצע היה אמור להסתיים עם כיבוש העיר וכיבושה של ברית המועצות לאורך קו A-A שיסתיים באסטרחן.
היסטוריה > העיר המודרנית

מיכאיל לומונוסוב הגיע לעיר מכפר פומורי באזור. אנדרטה לזכרו הוצבה ב-1829. אנדרטה לזכר פיוטר הראשון נוצרה ב-1872 והוצבה ב-1914.
בית ספר ימי, אוניברסיטה טכנית ומוזיאון אזורי נמצאים בעיר. נקודות הציון ההיסטוריות החשובות הם חצר הסוחרים (1668–1684) ומבצר דווינה (1701–1705).
העיר היום נותרה נמל ימי חשוב, הפתוח בכל ימות השנה בזכות שוברות קרח. העיר היא בעיקר מרכז דייג וסחר בעצים. ב-16 במרץ 2004, נהרגו 58 איש בפיצוץ בבניין דירות בעיר.
בשנת 2010, על בסיס מספר מוסדות להשכלה גבוהה שהיו קיימות בעיר, הוקמה אוניברסיטה פדרלית, האוניברסיטה הפדרלית הצפונית (Северный (Арктический) федеральный университет имени М. В. Ломоносова).
תחבורה

ארכנגלסק היא התחנה הצפונית של מסילת הרכבת המחברת אותה עם מוסקבה, וולוגדה וירוסלבל. בעיר ישנם שני נמלי תעופה: "נמל התעופה ארכנגלסק-טלאגי", השוכן 11 קילומטר דרומית לארכנגלסק ו"נמל תעופה ואסקובו", הקטן יותר מטלאגי.
שונות

סרטו של ג'יימס בונד, גולדן איי, מתחיל בסכר במפעל כימיקלים ליד ארכנגלסק. הסצנות עצמן צולמו בסכר בשווייץ והרים נישאים נראים ברקע, הרים שלא נמצאים מסביב לארכנגלסק.
למרות שהעיר מונה כיום כ-350 אלף תושבים, העיר חגגה כבר פעמיים הולדת התושב ה-400 אלף של העיר. הדבר מעיד על תנודתיות גדולה באוכלוסיית העיר.
ערים תאומות

פינלנד אואולו, פינלנד
גרמניה אמדן, גרמניה
דרום אוסטיה צחינוואלי, דרום אוסטיה
שוודיה יוסדל, שוודיה
צרפת מילוז, צרפת
רוסיה נריין-מאר, רוסיה
פולין סלופסק, פולין
ארצות הברית פורטלנד, מיין, ארצות הברית
יוון פיראוס, יוון
שוודיה קירונה, שוודיה
ישראל אשדוד, ישראל
מבט על נמל ארכנגלסק, המאה ה-19
אנטונובקה (פרי)

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  תפוח, table apple, cooking apple, תפוח 
 מוצא:  האימפריה הרוסית 
 
אנטונובקה (ברוסית: Антоновка; בפולנית: Antonówka) היא קבוצה של זני תפוחים שהבשלתם בסוף הסתיו או בתחילת החורף.
מאפיינים

התפוחים הם בעלי טעם חומצי חזק שפופולריים ברוסיה, כולל בתקופת האימפריה הרוסית ובברית המועצות, כמו גם בפולין ובבלארוס. הזן הרוסי הפופולרי ביותר הוא אנטונובקה מצויה (Антоновка обыкновенная), שממנו נגזרים זנים אחרים. הוא פותח על ידי חוקר הטבע ומגדל הצמחים הרוסי החלוץ איוואן מיצ'ורין במטע הניסויים שלו במחוז טמבוב והוצג ב-1888.
אנטונובקה מפורסמת בארומת הפרי שלה.
זנים פולניים

לפולין יש שני זנים: Antonówka Zwykła (זהה, כמו ברוסיה) ו-Antonówka Biała הידוע גם בשם Śmietankowa (אנטונובקה לבן או שמנת) עם פרי גדול יותר ולבן במידה ניכרת שמבשיל בסוף ספטמבר, אך גם חיי המדף שלו קצרים יותר.