stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מגפת הקורונה באינדונזיה
ביקורת > צנזורה

כמה מבקרי ממשלה נעצרו בגין הפצת מידע כוזב על מגפת נגיף הקורונה.
ביקורת > שיעורי תמותה נוספים שלא נכללו בספירות הרשמיות

על פי דיווח של רויטרס, נכון ליום 28 באפריל, היו כ-2,200 חולים שמתו עם תסמינים של נגיף הקורונה, אך לא נכללו בנתוני ההרוגים הרשמי של 693. הדבר מרמז כי באינדונזיה שיעור התמותה גבוה יותר מהספירה הרשמית. ניתוח שפורסם ב"פייננשל טיימס" הראה כי בג'קרטה היו 1,400 הרוגים נוספים בהשוואה למספר ההרוגים הממוצע במרץ ובאפריל. מספר מקרי המוות העודף הזה הוא פי 15 מהנתון הרשמי של 90 מקרי מוות מנגיף הקורונה באותה תקופה.
השפעה > פאניקת הקניות

מסכות פנים כירורגיות באינדונזיה זינקו במחיריהן פי שישה מהערך הקמעונאי המקורי מסביב ה-30 אלף רופי אינדונזי ל-185 אלף רופי אינדונזי (ישנם מקורות שהצהירו כי הוא עולה על 300,000 IDR) לכל קופסה בכמה חנויות. דווח על פאניקת קנייה מאז אמצע פברואר לפני אישור המקרים הראשונים. נשיא אינדונזיה, ג'וקו וידודו הזהיר מפני אגירת מסכות פנים וחיטוי ידיים והמשטרה הלאומית של אינדונזיה (אנ') החלה להכות את האגודים החשודים.
השפעה > כלכלה

בעקבות המגמה העולמית של ירידת שערי המניות, ה-IDX Composite (אנ') נחלש עוד לפני האישור הראשון למחלה באינדונזיה. בתגובה להאטה כלכלית צפויה באינדונזיה בגלל אובדן הפעילות הכלכלית הסינית, בנק אינדונזיה (אנ') הוריד את הריבית ב-25 נקודות בסיס ל-4.75% ב-20 בפברואר.
ב-12 במרץ, כאשר הצהיר ארגון הבריאות העולמי על נגיף הקורונה כמגפה, ה-IDX Composite נפלה ב-4.2 אחוזים ל-4,937 עם פתיחת מושב יום חמישי, רמה שלא נראתה כמעט בארבע שנים.
ב-13 במרץ, הפסקת המסחר במניות לראשונה מאז 2008 בגלל מגפה.
ב-17 במרץ, הרופיה האינדונזית נחלשה ל-15 אלף רופיה לדולר אחד אמריקני, כשהיא מגיעה לרמה שלא נראתה מאז אוקטובר 2018.
ב-19 במרץ, IDX Composite נעצר בגלל הירידה החדה של יותר מחמישה אחוזים. זוהי עצירת המסחר הרביעית שחווה IDX Composite במהלך משבר הנגיף. רשות השירות הפיננסי של אינדונזיה (OJK) (אנ') הוסיפו את הפסקת המסחר אם IDX Composite ירד ביותר מ-15 אחוזים.
מספר קניונים החלו להיסגר מרצונם בגלל ירידה בתנועת האנשים בתחומן. רק בתי מרקחת, חנויות ממכר מזון וכספומטים עדיין פועלים עם שעות מוגבלות.
שרת האוצר של אינדונזיה (אנ'), סרי מוליאני (אנ') ניבאה כי הצמיחה הכלכלית האינדונזית ברבעון השני יכולה לרדת ל-0.3 אחוז ואפילו לרדת למינוס 2.6 אחוז, אך ברבעון השלישי יכולה להתאושש ל-1.5 עד 2.8 אחוזים.
השפעה > ספורט, תיירות ופנאי

גם התיירות האינדונזית סבלה מההשפעה של נגיף הקורונה, כאשר באלי סובלת מירידה של 33% בכניסות התיירות בהשוואה לינואר, וצמצום תלול של 96% בקרב המטיילים הסינים. במלונות אחוז התפוסה דל, כאשר מלונות מסוימים חווים 5% ואף 0% תפוסה בגלל התמחות יתר בקרב המבקרים הסיניים, הגדלת מגבלות הנסיעות ממדינות המקור וחשש כללי מהנגיף. עם זאת יש עלייה באינטרס לתיירות פנים, ותיירים סיניים שכבר באי בחרו בדרך כלל להאריך את שהותם. כל החופים בבאלי נסגרו באופן זמני לציבור. שבוע הספורט הלאומי בפפואה (PON) של שנת 2020 (אנ'), שנקבע בתחילה לאוקטובר, יידחה.
מרוץ ה-ePrix של ג'קרטה (אנ') של עונת הפורמולה E של 2019–2020 יידחה גם הוא בגלל חששות מפני נגיך הקורונה. שירות ההשקעות וההפסקה החד-פעמית של העיר (PM-PTSP) הודיע כי בכוונתה לדחות כל אירועי ציבור עם התכנסויות המוניות ממארס לאפריל בעקבות הידיעה על הגדלת מספר המקרים של נגיף הקורונה ל-27.
אירועי מוזיקה רבים כמו של בריץ' העשיר, המרסוניק, תיאטרון חלומות, Babymetal, Slipknot, ONE OK ROCK ופסטיבל מוזיקת ריקוד אלקטרונית "We Are Connected" הושעו במדינה בגלל חששות הנגיף הקורונה.
מספר סרטים מקומיים, כמו תוכנית שירות קהילתי בכפר פנארי, "המחמיא" (הסרט), דור שנות ה-90: מלנכוליה התעכבו, בשל התפרצות מגפת הקורונה.
תערוכת הרכב הבינלאומית באינדונזיה (אנ') 2020 תידחה בגלל משבר הנגיף.
התכנסות ויקיפדיה האינדונזית (יחד עם מהדורת שפות אחרות באינדונזיה, כמו ויקיפדיה הג'אוונית, ויקיפדיה הסונדנית, ויקיפדיה מינאנגבאו וכו') מכונה "WikiNusantara" (בדומה לוויקימניה אך בקנה מידה לאומי) המתוכנן בסוף מרץ בפאדנג (אנ') מבוטלת.
נסרין אבו בכר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1977 (בת 47 בערך) זלפה 
 מקום לימודים:  המדרשה לאמנות 
 תחום יצירה:  ציור, וידאו ארט 
 www.nasrin-abu-baker.com
 
נסרין אבו בכר (נולדה ב-1977 בכפר זלפה) היא אמנית ישראלית—פלסטינית היוצרת במדיה משולבת. יצירותיה עוסקות במעמד האישה בחברה הערבית, סוגיות של מגדר ופמיניזם, והסכסוך הישראלי-פלסטיני. סגנון העבודה שלה מאופיין במיצבים המשלבים מגוון חפצי רדי מייד וחומרי גלם תעשייתיים, עבודות ציור ווידאו-ארט. על עבודתה זכתה אבו בכר בפרס עידוד היצירה מטעם מועצת הפיס לתרבות ואמנות.
בשנים 2002–2006 למדה במדרשה לאמנות בבית ברל, ובהמשך למדה אוצרות בגלריה לאמנות אום אל-פחם. היא מתגוררת בלייפציג, ועובדת גם כמורה לאמנות וכמדריכה בבתי ספר של ארגון הפליטים אונר"א.
עבודתה

אבו בכר יוצרת אמנות עכשווית בחומרים מסורתיים ומקומיים. הסטודיו שלה ממוקם במחסן המשפחתי בכפר זלפה, ומגוון החפצים הביתיים והחומרים התעשייתיים המצויים בו משפיע על עבודתה. היא מרבה לצייר בצבעים תעשייתיים של אביה הסייד, ולהשתמש בבד כותנה פשוט ולא מתוח, המכונה "בד ערבי", ומשמש לרוב לתכריכים בתרבות הערבית. גם ציפיות של כריות, וילונות ישנים, שמלות, ושאר חפצים משפחתיים אליהם היא קשורה בזיכרון ובגעגוע, הופכים למצעי הציור שלה, ומשקפים את התמודדויות שלה - הן כאישה בחברה מסורתית והן כאזרחית ערבייה בישראל. השימוש האקלקטי בחפצים וחומרים מקומיים-ערביים בעבודותיה, נובע מן הרצון לעסוק בחומרים זמינים מן החיים וליצור אומנות ישירה.
... אני אישה ערביה ישראלית. נולדתי להורים ממעמד הפועלים. גדלתי בין זהות פלסטינית לזהות ישראלית, ואני מתמודדת פעמים רבות עם הלחץ החברתי והלחץ הפוליטי להטמיע זהות אחת, להיות חלק מקבוצה מובחנת ולתמוך בדעות מסוימות. בעבודתי כאמנית אני פועלת לטשטוש ההגדרות הפשטניות הללו. החוויה של פלסטינים החיים בישראל היא מורכבת ורבת רבדים, ובדומה לקונפליקט הפוליטי עצמו - היא מלאת ניגודים ואף מכילה בתוכה מערכת פנימית מורכבת של אפליה. ההתמודדות עם הסכסוך הערבי-ישראלי וההיסטוריה הארוכה של אלימות, עקירה והגירה הכרוכה בו, טומנת בחובה עבורי התמודדות נוספת - התמודדות עם זהותי כאישה החיה בחברה פטריארכלית....
תערוכת היחיד הראשונה שלה (2011), "On This Earth What Makes Life Worth Living" במוזיאון רמת-גן, עסקה במעמדה של האישה בחברה הערבית, והיעדרותה מסדר היום הציבורי. התערוכה, ששמה לקוח משיר של מחמוד דרוויש, מעלה שאלות לגבי גבריות ונשיות ומציפה אל פני השטח את ההתנגשות בין המגדרים. אבו בכר משלבת בין חפצים "גבריים" מחוספסים ותעשייתיים, כמו חלקי בטון וצמיגים, עם חפצים "נשיים" עדינים ומסורתיים, כמו תחרה לבנה מבריקה, מגשים לבנים חגיגיים וצלחות אמייל צבעוניות. המתח בין הגברי לנשי מתבטא גם במוטיב המבט, או היעדרו, שבולט ברבות מעבודותיה – הדמויות שלה חסרות עיניים, או שעיניהן מחוקות, מוסתרות או מטושטשות. בתערוכה עוסקת אבו בכר גם במציאות הפוליטית בישראל, ובסכסוך הישראלי-פלסטיני, כאשר היא משתמשת, בין היתר, בפאנלים של בטון המאזכרים את גדר ההפרדה.
תערוכת היחיד השנייה של אבו בכר, "הנוכח נפקד" (2012), נקראת על שם חוק נכסי נפקדים, המתייחס לפלסטינים נפקדים נוכחים. העבודות בתערוכה מבטאות את מחאתה של אבו בכר על חוסר הצדק, אי-השוויון והאפליה במדינת ישראל, וגם מתייחסות לנשים הפלסטיניות ה"נוכחות-נפקדות" בעולם פטריארכלי ושוביניסטי. גם בתערוכה זו משתמשת אבו בכר בחומרים מן המחסן המשפחתי, ומייצרת הכלאות וסמיכויות בין סמלים גבריים לנשיים וישראליים לפלסטיניים – המיצב "גדר הפרדה 2005", עשוי ממכנסי ג'ינס שלתוכם יצקה בטון מזוין שברזלים בולטים ממנו. שורות המכנסיים המבוטנים מייצגות את פועלי הבניין הערבים הבונים את ישובי היהודים אך אינם מקבלים היתר לבנות ישוב ערבי חדש.
תערוכות > תערוכות יחיד

2011: "On This Earth What Make Life worth Living", מוזיאון רמת גן.
2012: "הנוכח נפקד", גלריה אום אל פחם.
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

2006: "Intensive care", גלריית ג'וליה מ'. תל אביב
2006: "לחם ושושנים", גלריית מנשר. תל אביב
2007: "פייאטה במשרד", גלריה המשרד. תל אביב
2007: "לא תראו", גלריה אום אל פחם
2008: "ביאנלה רמת השרון לאמנים צעירים"
2008: "פורטרטים נשיים", פסטיבל אשה. חולון
2008: Memory of the future", A l`espace cuturel "Memoire de l` Avener" Paris, France"
2009: "29 ק"מ", גלריה אום אל פחם
2010: "שכנות", פסטיבל החג של החגים. חיפה
2011: "אופקים", מרכז התרבות ע"ש מחמוד דרוויש. נצרת
2013: Voices from the Interior: Palestinian Women Artist", Mana", Contemporary in Jersey City. USA
2013: Women in Art", festival city of Bari, Italy"
2013: Legends Of Time", Video Art in Castle Sargans, Museum Castle Sargans, Switzerland"
2014: "יופי עקור", גלריה בית חביבה
2015: "Voice Over 2048", פארק המסילה. ירושלים
2018: "מהירות מופרזת", מוזיאון חיפה לאמנות
2018: "להסתיר. לגלות", סדנאות האמנים. ירושלים
2018: "תקווה", גלריה עזה 13. יפו.
2021: תערוכה קבוצתית בבית הגפן בחיפה
הערות שוליים

↑  תערוכה | תחרה ובטון, באתר הארץ, 4 באוגוסט 2011
↑  גולדפישר, זיו, "הזיכרון שלהם", זמן נתניה, 14.12.2012. עמ' 31
1 2  הילה שקולניק-ברנר, שורפת צמיגים: נסרין אבו בכר מתמודדת עם העדרותה של האישה הערבייה, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2011
↑  "שישי ראשון-אחרי" (קטלוג סדרת תערוכות), אוצרת: איילת השחר כהן, רמת גן: המוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן, 2013. עמ' 37
↑  קיר אמן | להסתיר. לגלות. אתר סדנאות האמנים
↑  מרכז ידע נשים ומגדר - الحاضر غائب, באתר מרכז ידע נשים ומגדר - الحاضر غائب
↑  לחם ושושנים | זיכרון וגאוגרפיה – שלושה אמנים פלסטינים, באתר breadandroses.org.il
↑  לחם ושושנים | זיכרון וגאוגרפיה – שלושה אמנים פלסטינים, באתר breadandroses.org.il
ניהול עצמי (עבודה)

ניהול עצמי היא שיטה של קבלת החלטות במקום העבודה, בה העובדים עצמם מחליטים בצורה דמוקרטית ישירה לגבי אפשרויות שונות (בנושאים כגון התנהלות מול לקוחות, שיטות ייצור כלליות, לוחות זמנים, חלוקת עבודה, ניהול תקציב ועוד), שבאה להחליף את השיטה הסמכותנית המסורתית, בה מקום העבודה מנוהל בשיטה היררכית, בה מנהלים מפקחים על עבודתם של העובדים, ויש להם הזכות לחלק להם הוראות בנוגע לאופן ומהות העבודה.
התהליך של הפיכתו של מקום עבודה למקום עבודה שמתנהל תחת ניהול עצמי (תהליך הידוע גם בשם "דמוקרטיזציה של העבודה"), יכול להעשות הן ביוזמתם של העובדים עצמם (דבר שנעשה בדרך כלל בניגוד לרצון ההנהלה והבעלים), והן ביוזמת ההנהלה, שרואה בדמוקרטיזציה של מקום העבודה כיתרון. לתהליך שכזה יכולות להיות מטרות שונות כגון הגברת שביעות הרצון של העובדים, שיפור ביצועי העובדים, שיפור יחסי העבודה והגברת הסיכויים לשקט תעשייתי, ושינוי איכותי בחברה כולה או בחלק ממנה.
דוגמאות למקומות עבודה בניהול-עצמי של העובדים כללו בעבר את המפעלים והחוות בזמן מלחמת האזרחים בספרד, את יוגוסלביה תחת שלטונו של יוסיפ ברוז טיטו, את מפעל "LIP" בצרפת בשנות ה-70 של המאה ה-20, וכוללים כיום את תנועת "המפעלים המשוקמים" בארגנטינה, את תאגיד מונדראגון השיתופי בספרד (Mondragón Cooperative Corporation), את הוצאת הספרים האמריקאית, AK Press, ועוד.
ניהול עצמי היא בדרך כלל המודל בו משתמשים בהתארגנויות כלכליות שיתופיות, כגון קואופרטיבים של עובדים, מועצות עובדים, המודל הכלכלי, כלכלה השתתפותית, והתארגנויות נוספות בהן מקום העבודה פועל ללא מנהל. ההבדל בין מקום עבודה בניהול עצמי לבין קואופרטיב הוא שקואופרטיבים רבים, למרות שהם בבעלות העובדים, מקיימים מודל עבודה היררכי, כאשר רק מועצת המנהלים נבחרת בבחירות דמוקרטיות. לעומת זאת, במקומות עבודה בניהול עצמי, החלטות מהותיות מתקבלות בצורה דמוקרטית על ידי כל העובדים, ולא על מנהלים מקצועיים, ובמקרים רבים, העובדים מחליטים שכל העובדים יקבלו שכר שווה.
מבקרי השיטה טוענים שהתייעצות עם כלל העובדים על כל נושא היא שיטה שמבזבזת זמן ולכן בלתי יעילה. אולם, בפועל, רק החלטות מהותיות מתקבלות על ידי כלל העובדים במהלך אספת עובדים, והחלטות קטנות יותר נעשות על ידי אלו שמיישמים את ההחלטות המהותיות, בעודם פועלים בתיאום עם שאר הגורמים, ועל פי סיכומים כלליים שהוחלט עליהם בשיתוף.
תאוריה

מקורו של המושג "ניהול עצמי" הוא בתאוריה האנרכיסטית. על פי האנרכיזם, משמעותו של ניהול עצמי של העובדים, היא שלכל העובדים המושפעים מהחלטה מסוימת, יש קול שווה בקבלת ההחלטה, על פי הבסיס של "עובד אחד, קול אחד". התאוריה האנרכיסטית ראתה בניהול עצמי של העובדים אלטרנטיבה ואנטי-תזה לקפיטליזם, היררכיה וסמכותנות. כיום, לעומת זאת, ניהול עצמי של העובדים איבד ממשמעותו המקורית, והפך לחלק מהשיח הקפיטליסטי המרכזי. הוא משמש לעיתים ככלי להגברת מוטיבציה של עובדים או להפחתת הניכור, ולא כמטרה בפני עצמה, הנובעת מהחלטה ערכית. כך, לדוגמה, עובדים לוקחים היום חלק בקבלת החלטות לגבי שיפור המוצר והגברת היעילות אך לא לגבי אילו מוצרים לייצר, היכן לייצר אותם, וכיצד יחולקו הרווחים.
תאוריה > הבטים שונים של ניהול עצמי ושיתוף עובדים

ישנן צורות שונות של ניהול עצמי ושל שיתוף עובדים בקבלת החלטות, והן משתנות בהתאם לרצון השותפים במקום העבודה, למבנה ולאופיו של מקום העבודה. על מנת לדון בסוגים שונים של ניהול עצמי, יש לעשות הבחנה בין הבטים שונים של הדמוקרטיזציה של העבודה.
תאוריה > הבטים שונים של ניהול עצמי ושיתוף עובדים > בעלות מול ניהול

ההבט הראשון מבחין בין בעלות לבין ניהול. שיתוף בבעלות משמעו שלעובדים ישנה בעלות מלאה או חלקית על מקום העבודה. דוגמאות לכך הן קיבוצים או קואופורטיבים מסוימים, או עצמאי שאינו מעסיק עובדים. שיתוף בניהול משמעו שלעובדים יש חלק מלא או חלקי בניהול מקום העבודה. שיתוף זה יכול להיות קשור לבעלות בניהול, אבל אינו הכרחי. ייתכן מצב בו קיים שיתוף מלא בבעלות, אך השיתוף בניהול מוגבל בכך שמנהל החברה הוא אדם מן החוץ שאינו שותף לבעלות.
תאוריה > הבטים שונים של ניהול עצמי ושיתוף עובדים > שיתוף פורמלי מול שיתוף לא פורמלי

ההבט השני דן בהבחנה בין שיתוף פורמלי ושיתוף לא-פורמלי. שיתוף לא פורמלי מתבסס לרוב על יחסים בין אישיים. כך, מנהל שנמצא ביחסים טובים עם העובדים הכפופים לו, ישתף אותם ויתייעץ עימם בקבלת החלטות שונות, אף על פי שלא קיימת מדיניות פורמלית של שיתוף. בצורה זו, המנהל נתפס כמנהל משתף, אך ההחלטה הסופית נותרת בידיו. לעומת זאת, שיתוף פורמלי מתבסס על מקורות לגיטימציה פורמליים כגון חוזים ארציים או מגזריים, חוקים, או מדיניות מוצהרת וכתובה של מקום העבודה.
תאוריה > הבטים שונים של ניהול עצמי ושיתוף עובדים > גישה מבנית-פוליטית מול גישה פונקציונלית-מוטביציונית

הבט זה קשור קשר הדוק להבט השני. בעוד הגישה המבנית-פוליטית תבוא לידי ביטוי בחוקים או במדיניות מוצהרת, הגישה הפונקציונלית-מוטביציונית שמה דגש על מקום העבודה עצמו, והיא באה לשפר את תפקוד מקום העבודה ואת המוטיבציה של העובדים.
מבט היסטורי

הראשון שדיבר בצורה תאורטית על ניהול עצמי של עובדים, הוא האנרכיסט, פייר-ז'וזף פרודון, במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19. לאחר מכן, ניהול עצמי הפך למטרה עיקרית של איגודי עובדים, במיוחד אלו בעלי אוריינטציה סינדיקליסטית מהפכנית. התקופה והמקום בהיסטוריה בה התקיים ניהול עצמי של עובדים בצורה רחבה ביותר, היו בעת מלחמת האזרחים בספרד, במיוחד באזורים בהם שלטו האנרכיסטים הספרדיים. לאחר תבוסת האנרכיסטים במלחמה, דעך גם הרעיון של ניהול עצמי של העובדים. לאחר מלחמת העולם השנייה, שינה הרעיון את משמעותו המקורית, וחזר בגרסה מתונה יותר. כעת תמכו בו איגודי עובדים ומפלגות סוציאל-דמוקרטיות, וראו כלי לשיפור תנאי העובדים, והיחסים בין העובדים להנהלה. השימוש במושג "ניהול עצמי" פחת ומושגים כמו "שיתוף עובדים", "דמוקרטיזציה" ו"העצמה" תפסו את מקומו.
מבט היסטורי > שנות ה-70

בשנות ה-70 של המאה ה-20, יחד עם תרבות מחאה שהתפתחה כנגד הקפיטליזם ודרך החיים המערבית, החלה התעניינות מחודשת בצורות ארגוניות שמהוות חלופות רדיקליות לחברות קפיטליסטיות וממשלתיות, כגון צורות שונות של קואופרטיבים והמערכת הכלכלית בניהול עצמי ביוגוסלביה. שנות ה-70 הביאו התקדמות גדולה בתחום של שיתוף עובדים במספר מדינות. המאפיין את תקופה זו היא התפתחות של הגישה המבנית-פוליטית של שיתוף עובדים ושל הגישה הפונקציונלית-מוטיבציונית, כאשר במדינות רבות ידה של הגישה החוקתית הייתה על העליונה.
הגישה המובהקת ביותר של הגישה המבנית-פוליטית היא שיטת "שיתוף במועצות מנהלים", ב-Codetermination הגרמנית. שיטה זו נוצרה אומנם בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, אולם מערכת החוקים שנתקבלה בשנות ה-70 הרחיבה אותה ומיסדה אותה הרבה יותר. המאפיינים המרכזיים שלה הם נציגות עובדים במועצות המנהלים של המפעלים הגדולים יותר, וסמכויות נרחבות למדי למועצות עובדים גם במפעלים קטנים יותר. המכנה המשותף של כל הגישה הפוליטית-מבנית הוא כי ההחלטות נתקבלו ברמה של חוק, כלומר, השיתוף הוא ברמה הכוללת של המפעל, ולא חלו שינויים במסגרת זאת במקום העבודה, בקבוצות העובדים.
הגישה השנייה, הפונקציונלית-מוטיבציונית, שמה את הדגש על מקום העבודה עצמו. המטרה הייתה לשפר את תפקוד מקום העבודה ולהגביר את המוטיבציה של העובדים. אם רוב היוזמים בגישה הראשונה היו מפלגות סוציאל-דמוקרטיות ואיגודי עובדים, הרי בגישה השנייה היו אלה המעבידים עצמם. הסמכות העיקרית נשארה בידי המעבידים וחלק מהתוכניות לא הקיפו כלל את כל עובדי החברות, אלא רק קבוצות מסוימות. לעומת היסוד הקבוע של המסגרת החוקתית, המאפיין את הגישה המוטבציונית היה טווח הזמן הקצר.
נעשו גם ניסיונות לשלב בין שתי הגישות, דהיינו לתת בסיס חוקתי לפעולה הפונקציונלית-מוטיבציונית. ניסיון אחד כזה נעשה בשוודיה בהצלחה די רבה. החוק קבע מה הן צורות העבודה אשר פוגעות בצרכים אנושיים לגיטימיים, כגון צורות עבודה הדורשות קצב יותר מידי מהיר, שיש בהם שעמום רב מידי, או אשר, באופן כללי, יוצרות תחושה של ניכור בעבודה. בחוק שהתקבל נקבעו סטנדרטים כאלו, והוטל על המפעל ליצור שיתוף פעולה עם האיגוד המקצועי בביצוע שינויים אשר ימנעו או לפחות יצמצמו תופעות מסוג זה. מלבד המסגרת החוקתית לשינויים בצורות העבודה, גם חייב החוק נציגות לעובדים במועצת המנהלים של החברות הגדולות. ניסיון נוסף של אינטגרציה נעשה בצרפת, אך היה מוגבל יותר מהחוקים בשוודיה.
מבט היסטורי > שנות ה-80 וה-90

הדבר המאפיין הראשון את שנות ה-80, הוא שלא הייתה למעשה שום התקדמות במישור הפוליטי-מבני. לא חלו שום שינויים נוספים בשיטה הגרמנית, על אף ניסיונות "להוריד" את השיתוף למקום העבודה עצמו, לסדנה, לקבוצת העבודה. לא היו מדינות נוספות שקיבלו חוקים במישור הזה.
בשנות ה-80 ובשנות ה-90, ההוגה הפוליטי, מייקל אלברט והכלכלן הרדיקלי, רובין האנל, פרסמו את התאוריה הנקראת "כלכלה השתתפותית". התאוריה מבוססת על עקרונות של ניהול עצמי רדיקלי של יצרנים וצרכנים, וגם מספקת פלטפורמה לשיטת ניהול של מקום עבודה. עקב התפתחות התאוריה, קמו מספר מקומות עבודה בארצות הברית ובקנדה המבוססים על עקרונות הכלכלה ההשתתפותית.
מבט היסטורי > היום

כיום, הרוב המוחלט של איגודי העובדים אינו שואף לניהול עצמי מלא, אלא מסתפק בהגנה על זכויות העובדים, מאבק על שיפור תנאים והעלאת רמת השיתוף בין ההנהלה לעובדים. אחד מאיגודי העובדים המפורסמים ששם לו למטרה להפוך את כל מקומות העבודה למקומות עבודה בניהול-עצמי מלא הוא ארגון "פועלי התעשייה של העולם". יחד עם זאת, באמריקה הלטינית קמות תנועות רחבות השבות לדרוש ניהול עצמי מלא של מקומות עבודה, ובארצות הברית ובאירופה, התנועה האנרכיסטית ממשיכה להפיץ את רעיון הניהול עצמי המלא של מקומות עבודה, כחלק מתפיסה הדוגלת בניהול עצמי מלא של כל תחומי החיים.
דמוקרטיזציה של העבודה בישראל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הרעיון של הדמוקרטיזציה של העבודה בישראל התפתח עוד מלפני קום המדינה. קיבוצים, מושבים שיתופיים, מושבי עובדים והקמת קואופורטיבים הם ביטוי מובהק לרעיון הדמוקרטיזציה של העבודה בישראל.
באופן טבעי, הייתה הסתדרות העובדים הכללית מוקד של פעילות למען ניהול עצמי במקום העבודה. יוזמות כמו מועצות ייצור, הנהלות משותפות וכן שיתוף עובדים במועצות מנהלים של החברות ההסתדרותיות הן הביטויים להתליכים אלו. כמו כן, גם הקמתו של האגף לדמוקרטיה תעשייתית היא תוצר של תהליך זה. אולם, למרות העיסוק הרב בנושא השיתוף, בסופו של דבר, מרבית הניסיונות לעודד שיתוף עובדים בניהול בחברת העובדים נכשלו. תהליך זה הגיע כמעט לקיצו עם המשבר במשק ההסתדרותי בסוף שנות השמונים.
שלהי המאה העשרים ותחילת המאה ה-21 התאפיינו בקריסה מואצת של רעיון הניהול העצמי בישראל. קיבוצים רבים הפכו ליישובי קהילתיים, ובמרבית האחרים הונהגו ניהול הירארכי ושכר דיפרנציאלי. קואופרטיבים הפכו לחברות בע"מ, וחבריהם הפכו לשכירים בחברות אלה.
הניסיון באמריקה הלטינית

תופעת ההשתלטות על מקומות עבודה בארגנטינה איננה תופעה חדשה. אולם, תנועות חברתיות שתמכו בשיטה זו פורקו לחלוטין בזמן המלחמה המלוכלכת בשנות ה-70 של המאה ה-20.
לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20, אירעו תהליכים כלכליים ופוליטיים דרמטיים במחוז נוואקן שבדרום ארגנטינה. על אף שהתהליך החל במפעל יחיד, בשנת 2005 מרבית המפעלים במחוז היו כבר תחת שליטה מלאה של העובדים.
בתחילת המשבר הכלכלי בארגנטינה בשנת 2001, כ-200 מפעלים "שוקמו" על ידי עובדיהם והפכו לקואופורטיבים, לאחר שהמפעלים פשטו את הרגל והעובדים פוטרו. דוגמאות בולטות הן מפעל ברוקמן, מלון בוואן ומפעל פאסינפאט (שהיה ידוע בשם "זאנון"). על פי נתונים בנאספו בשנת 2005, כ-15,000 עובדים ארגנטינאים עובדים במפעלים תחת ניהול עצמי של העובדים.
התפשטות התופעה הובילה ליצירתה של "תנועת המפעלים המשוקמים", שמקיימת קשרים פוליטיים מגוונים עם פרוניזם, אנרכיסטים, וקומוניסטים. התנועה עוזרת לעובדים המעוניינים להשתלט בחזרה על מקומות העבודה מהם פוטרו עקב פשיטת רגל. באוקטובר 2005, התקיים כנס של איגוד המפעלים המשוקמים של אמריקה הלטינית בוונצואלה, בו השתתפו נציגים מ-263 חברות שונות שנשלטות על ידי עובדיהם.
אחד הקשיים הבולטים שהתנועה עומדת מולם, הוא היחס כלפי השיטה הכלכלית הקלאסית, מאחר שרוב החברות המנוהלות באופן ההיררכי המסורתי סירבו, מסיבות שונות (ביניהם גם עוינות אידיאולגית לרעיון השליטה העצמית), לעבוד ולסחור עם מפעלים משוקמים. לכן, מפעלים משוקמים מבודדים מעדיפים לעבוד ביחד במטרה לבנות מערכת כלכלית אלטרנטיבית, וכך להגיע למסה קריטית שתאפשר להם לשאת ולתת עם חברות קפיטליסטיות רגילות.
ראו גם

דמוקרטיה שורשית
קואופרטיב
לקריאה נוספת

דמוקרטיזציה של מקום העבודה: מגמות בשיתוף עובדים בישראל ובעולם, מאת מנחם רוזנר ומיכל פלגי
Participatory and Self-Managed Firms מאת Derek C. Jones & Jan Svejnar
עידן רינג, בארגנטינה גילו שאפשר לנהל מפעל מצליח בלי בוסים - על ההשתלטות המוצלחת של עובדי מפעל הקרמיקה זאנון בארגנטינה, בבלוג רדיו בבילון
הערות שוליים

↑  רוזנשטיין א. (1989). "השיטה שלא הצליחה עד כה". פוליטיקה, 25
ננסי גרייבס

| --- | --- |

 לידה:  23 בדצמבר 1939 פיטספילד, ארצות הברית 
 פטירה:  21 באוקטובר 1995 (בגיל 55) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת ייל  מכללת ואסר  בית הספר ייל לאמנות 
 תקופת הפעילות:  1964–1995 (כ־31 שנים) 
 בן או בת זוג:  ריצ'רד סרה (1965–1970) 
 פרסים והוקרה:  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (1993)  תוכנית פולברייט 
 
ננסי גרייבס (באנגלית: Nancy Graves;‏ 23 בדצמבר 1939 – 21 באוקטובר 1995) הייתה אמנית אמריקאית, שעסקה בציור, בפיסול, בהדפסים ולעיתים גם בקולנוע. היא הייתה ידועה בהתעסקותה בטבע בעבודותיה, במיוחד בגמלים ובמפות הירח. בגיל 29 בלבד הציגה גרייבס תערוכת סולו במוזיאון וויטני לאומנות אמריקאית. בכך הפכה לאמנית הצעירה ביותר שעשתה זאת עד אז.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

גרייבס נולדה בשנת 1939 בעיירה פיצפילד, מסצ'וסטס. וכבר בגיל 12 ידעה שהיא רוצה לעסוק באומנות. ההתעניינות שלה בנושא האומנות טופח באמצעות ביקורים קבועים במוזיאון בו אביה היה עוזר מנהל, בעיירה בה נולדה. השילוב בין אומנות ותולדות הטבע באותו המוזיאון, היה השפעה מכוננת שלאחר מכן עיצבה את האומנות אותה גרייבס פיתחה. כמו כן, גם מדעי הטבע, היסטוריה ולימודי תרבות השפיעו על עבודותיה.
ביוגרפיה > קריירה אומנותית ותפקידים בולטים

גרייבס למדה אומנות במכללת "ואסר" לנשים, ובנוסף קיבלה שם תואר שני בספרות אנגלית, ובשנת 1959 הוענקה לה מלגה ללימודי-קיץ של אוניברסיטת ייל באומנות וארכיטקטורה בנורפוק, קונטיקט. דבר שהוביל אותה לבסוף לקבל את התואר הראשון (1962) והשני (1964) באומנות, במכללת "ייל". ב-1964 קיבלה מלגה ללימודי ציור בפריז.
במהלך שנות ה-70 המוקדמות התעסקה גרייבס גם ביצירת סרטים. בין השנים 1970 ל-1974 הפיקה גרייבס חמישה סרטים, שניים מהם שצולמו במרוקו, ומכילים גמלים. גמלים מהווים מוטיב חוזר ונשנה ביצירותיה של גרייבס.
הפעילות המקצועית של היוצרת

כאמנית שעסקה בציור בפיסול בהדפסים ובקולנוע, גרייבס נחשבה לאמנית פורצת דרך בתקופתה. לגרייבס היה מגוון רחב של שיטות בהן התעסקה (פיסול, ציור, הדפס וקולנוע). בזמן שאמנים אחרים בתקופתה היו ידועים בהתעסקותם בתחום אחד, גרייבס הייתה, לעומתם, ידועה בתקופתה כבין היחידים שהתעסקו במגוון שיטות. היא התאימה את השיטה למסר שרצתה שיעבור לאדם המסתכל על היצירה שלה. בשנות ה-80 המוקדמות, התחילה גרייבס ליצור את המוצגים שבזכותם התפרסמה ונודעה לציבור, הלא הם פסלי הברונזה שהיו עשויים מחפצים שונים, וביניהם צמחים, חלקים מכניים, כלי עבודה, אלמנטים ארכיטקטואלים, אריזות מזון ועוד. כל אלה צבועים בצבעים עליזים וססגוניים.
פסלה המפורסם ביותר נקרא "גמלים" (Camels), הוצג לראשונה במוזיאון "וויטני" לאומנות אמריקאית. הפסל מכיל שלושה גמלים נפרדים, כל אחד מהם עשוי ממגוון חומרים, ביניהם שעווה, מסיבי זכוכית, ועור בהמה. כל אחד מהגמלים צבוע בצבעי שמן ואקריליק, ליצירת מראה ריאליסטי ככל האפשר. הגמלים כיום מוחזקים בגלריה הלאומית של קנדה, ושני העתקים של הפסל שיוצרו לאחר מכן על ידי גרייבס, מוחזקים בגלריה בגרמניה.
לאחר עבודתה עם שעווה וסיבי זכוכית, עברה גרייבס לעבודה עם שלדים ועצמות גמלים, אותם הציבה על הרצפה או תלתה מתקרת הגלריה. מתוך ציורים שגרייבס הכינה מראש של עצמות רגליים של גמלים, פיסלה גרייבס 36 עצמות רגליים מלאכותיות של גמלים. כל אחת מהן מגיעה כמעט לגובה של אדם ממוצע.
תערוכות

גרייבס יוצגה על ידי "M. Knoedler & company" מאז 1980. תערוכתה הראשונה בניו יורק, הייתה בגלריית "גראהם" ב-1968. לאורך שנות עבודתה הציגה גרייבס בגלריות ומוזיאונים בעיקר בארצות הברית ובאירופה, וכן גם בכמה מוזיאונים מסביב לעולם. ב-2019 הוצגה ב-"Mitchell-Innes & Nash" תערוכת סולו עם עבודותיה של גרייבס, הנקראה "ננסי גרייבס: מיפוי" (באנגלית: "Nancy Graves: Mapping").
פרסים

מדליית "סקואוגן" (Skowhegan), לציור וגרפיקה (1980).
פרס "בסי" (Bessie), לריקוד והופעה (1986).
תואר כבוד ממכללת "סקידמור" (Skidmore), (1989).
נבחרה לאקדמיה הלאומית לעיצוב (1992).
מותה

גרייבס יצרה את עבודתה האחרונה באפריל, 1995. בגלריית "וואלה וואלה" (walla walla) בוושינגטון. במאי באותה השנה, פחות מחודש לאחר מכן היא אובחנה בסרטן השחלות ומתה לאחר חמישה חודשים, באוקטובר, 1995. בגיל 55 בלבד.