stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Woman in Me
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1995-00)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1995-00)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1995-00)> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי | 17 |
|  אירופה | מצעד האלבומים האירופאי | 35 |
|  אירלנד | מצעד האלבומים האירי | 60 |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 5 |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הקאנטרי | 1 |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הקטלוגים | 1 |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 72 |
|  הולנד | מצעד 100 האלבומים ההולנדיים | 46 |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד האלבומים הבריטי | 7 |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד אלבומי הקאנטרי | 1 |
|  נורווגיה | VG-lista | 5 |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 38 |
|  סקוטלנד | מצעד האלבומים הסקוטי | 3 |
|  קנדה | מצעד האלבומים הקנדי | 6 |
|  קנדה | The Record | 7 |
|  קנדה | מצעד אלבומי הקאנטרי | 1 |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1995)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1995)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1995)> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 19 |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הקאנטרי | 2 |
|  קנדה | מצעד האלבומים הקנדי | 8 |
|  קנדה | מצעד אלבומי הקאנטרי | 2 |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1996)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1996)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1996)> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 6 |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הקאנטרי | 1 |
|  קנדה | מצעד האלבומים הקנדי | 24 |
|  קנדה | מצעד אלבומי הקאנטרי | 1 |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1997)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1997)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1997)> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי | 60 |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 147 |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הקאנטרי | 19 |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הקטלוגים | 29 |
|  ארצות הברית | Top Country Catalog Albums | 3 |
|  קנדה | מצעד האלבומים הקנדי | - |
|  קנדה | מצעד אלבומי הקאנטרי | 6 |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1998)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1998)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1998)> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | - |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הקטלוגים | 9 |
|  ארצות הברית | Top Country Catalog Albums | 1 |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1999)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1999)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1999)> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | - |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הקטלוגים | 4 |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2000)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2000)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2000)> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד האלבומים הבריטי | 56 |
|   ‏‏‏  מצעדי עשור (1990-99)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי עשור (1990-99)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי עשור (1990-99)> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 38 |
|   ‏‏‏  מצעדי כל הזמנים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי כל הזמנים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי כל הזמנים> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | - |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הקאנטרי | 9 |
נתוני מכירות

| מקום | תארים | מכירות |
| --- | --- | --- |
| אוסטרליה (ARIA) | פלטינה ×3 | 210,000 |
| ארצות הברית (RIAA) | פלטינה 12× | 12,000,000 |
| בריטניה (BPI) | פלטינה | 367,396 |
| קנדה (Music Canada) | יהלום 2× | 2,000,000 |
ג'וליאן תומפסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 באוקטובר 1934 (בן 90) כלכתה
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  בית הספר שרבורן 
 השתייכות:  בריטניה הצבא הבריטי   חיל הנחתים המלכותי
 תקופת הפעילות:  1952–1986 (כ־34 שנים)
 דרגה:  מייג'ור גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד הקומנדו ה-40 של חיל הנחתים המלכותי, מפקד חטיבת הקומנדו השלישית, אחראי לאימונים, מילואים ולכוחות המיוחדים בחיל הנחתים המלכותי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת פוקלנד
 עיטורים
 מסדר האימפריה הבריטית, מסדר האמבט
 תפקידים אזרחיים
 יושב ראש חברת האבטחה הימית "אידרט".
 
ג'וליאן הווארד אטרדן תומפסון (באנגלית: Julian Howard Atherden Thompson; נולד ב-7 באוקטובר 1934) הוא מייג'ור גנרל לשעבר בריטי יוצא חיל הנחתים המלכותי.
ביוגרפיה

תומפסון התגייס לצבא הבריטי בשנת 1952 ובחר לשרת בחיל הנחתים המלכותי. בנחתים עבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי כיתות והוסמך לקצונה. בשנת 1965 השתלם במכללה לפיקוד ומטה של צבא היבשה הבריטי בקמברלי. בשנים 1974-1973 שימש כמדריך במכללה בקמברלי. בין השנים 1978-1975 פיקד על גדוד הקומנדו ה-40 של חיל הנחתים המלכותי, והוביל אותו בפעילות מבצעית בלחימה בצפון אירלנד. בשנת 1981 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקד חטיבת הקומנדו השלישית. כאשר פרצה בשנת 1982 מלחמת פוקלנד, פיקד תומפסון על כוח המשלוח היבשתי הבריטי כולו, אשר כלל את חטיבת הקומנדו השלישית של חיל הנחתים המלכותי ויחידות נוספות, ובהן שני גדודים מן הרגימנט המוצנח וכן אלמנטים מן הכוחות מיוחדים ובהם צוותים משירות הסירות המיוחד וה-SAS. כוחות הנחתים והצנחנים נחתו באיי פוקלנד עצמם, כבשו אותם מידי חיילי ארגנטינה בסדרה של קרבות חי"ר קשים ובמסע רגלי מפרך, והשלימו את ההשתלטות מחדש על האיים. בתום המלחמה כינה אותו מפקד צבא היבשה הבריטי בתואר "השחקן המצטיין", כאות להערכתו הרבה על הדרך בה פיקד על חיל המשלוח. לאחר מכן מונה תומפסון כאחראי לאימונים, מילואים ולכוחות המיוחדים בחיל הנחתים המלכותי, והועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
לאחר פרישתו מן הצבא בשנת 1986 פרסם את ספרו לא פיקניק, בו הוא מתאר את הלחימת חטיבתו והכוחות הכפופים לה במלחמת פוקלנד. בהמשך הפך ליושב ראש חברת האבטחה הימית "אידרט".
לקריאה נוספת

ג'וליאן תומפסון, לא פיקניק, הוצאת מערכות, 1992.
הערות שוליים

↑  ג'וליאן תומפסון, לא פיקניק, הוצאת מערכות, 1992, עמוד 17, "אנשי חטיבתי היו יחידים ומיוחדים. חטיבת הקומנדו 3 הייתה זו שנחתה באי פוקלנד המזרחי ביום הע', צעדה ולחמה לבדה בתריסר הימים הראשונים של המערכה הקרקעית, ואחרי שחצתה את אי פוקלנד המזרחי- בעיקר ברגל וגם במסוקים- נכנסה לפורט סטנלי בארבעה-עשר ביוני 1982, עשרים ושמונה ימים אחרי הנחיתה הראשונה".
↑  ג'וליאן תומפסון, לא פיקניק, הוצאת מערכות, 1992, עמוד 15, "כשנתתי את הפקודה לנחיתה, אמרתי בין שאר הדברים, שהמבצע שאנו עומדים לפתוח בו לא יהיה פיקניק. גמרתי אומר ששום אדם בחטיבתי לא יחיה באשליות, אלא יבין שנצטרך להילחם כדי לנצח".
↑  גנרל ג'וליאן תומפסון, ‏מערכת פולקלנד בחכמה-שלאחר-מעשה, מערכות 333, 1993.
↑  ג'וליאן תומפסון, לא פיקניק, הוצאת מערכות, 1992.
↑  סוכנויות הידיעות, דיווח: הפשע המאורגן עומד מאחורי פיראטים, באתר nrg‏, 21 באפריל 2009, "יו"ר חברת אידרט, מייג'ור גנרל ג'וליאן תומפסון, שבעבר שימש כמפקד המרינס המלכותיים בבריטניה, אמר: 'מה שניתן לומר על האנשים האלה זה שהם לא סתם דייגים שהפכו את הפיראטיות לתחביב. האנשים שאחראים על חלק מהקבוצות הם בעלי גישה למידע איכותי והם מאורגנים. דובאי נראית כמו המקום שיש לו חלק בכל מה שקורה'."
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007459522205171  BnF: cb123804628 (data)  GND: 139559574  ISNI: 0000 0001 0860 3509  LCCN: n86059683  NKC: mzk2005279570  NTA: 263449610  SELIBR: 300713  SNAC: w6cn8c7h  SUDOC: 032855699  VIAF: 119276415   WorldCat (עם VIAF): 119276415
פוספודיאסטראז

פוספודיאסטראז (PDE) הוא אנזים ששובר קשר פוספודיאסטרי (קשר בין קבוצות זרחה לשתי קבוצות כוהל). בדרך כלל, השם מתייחס לנוקלאוטיד מעגלי שמסוגל לבצע פעולה זו. אף על פי כן, ישנן משפחות פוספודיאסטראז אחרות רבות, כולל פד"א C ו-D, אוטוטקסין, פוספודיאסטראז ספינגומיילין, DNase ואנזימי הגבלה (שכולם שוברים את עמוד השדרה הפוספודיאסטרי של DNA או RNA).
הפוספודיאסטרים לנוקלאוטיד מעגלי הם קבוצת אנזימים ששוברים את הקשר הפוספודיאסטרי במולקולות שליח שניוני: cAMP ו-cGMP. הם מבקרים את המיקום, משך הפעולה והמשרעת של איתות נוקלאוטיד מעגלי באזורים תוך-תאיים. פוספודיאסטרים הם לפיכך מבקרים חשובים של העברת אותות בתיווך על ידי מולקולות השליח השני הללו.
היסטוריה

הצורות הרבות הללו (איזופורמים או תת-סוגים) של פוספודיאסטראז בודדו ממוח של חולדה באמצעות אלקטרופורזת ג'ל פוליאקרילאמיד בתחילת שנות ה-70 ובמהרה נמצאו כמעוכבים סלקטיבית על ידי מגוון תרופות במוח וברקמות אחרות. הפוטנציאל במעכבי פד"א סלקטיביים לשימוש כתרופות נחזה בשנות ה-70. החיזוי הזה כיום התממש במגוון תחומים (למשל סילדנפיל כמעכב פד"א 5 ורוליפרם כמעכב פד"א 4).
נומנקלטורה וסיווג

הנומנקלטורה של הפוספודיאסטראזים מסמלת את המשפחה של הפד"א באמצעות ספרה ערבית, אחריה אות גדולה המציינת את הגן במשפחה הזו, וספרה ערבית נוספת ואחרונה המסמנת את גרסת השיחבור הנגזרת מגן יחיד (למשל, PDE1C3: משפחה 1, גן C, גרסת שיחבור 3). משפחת-העל של אנזימי הפד"א מסווגת ל-12 משפחות, ששמותיהם PDE1-PDE12 ביונקים. הסיווג מבוסס על:
רצפי חומצות אמינו
ספציפיות מצע
מאפייני בקרה
מאפיינים תרופתיים
חלוקת רקמות
פד"א שונים באותה משפחה קשורים מבחינה תפקודים למרות העובדה שרצפי חומצות האמינו שלהם יכולים להיות שונים באופן משמעותי. פד"א בעלי ספציפיות סובסטראט שונה. חלקם הידרולאזות cAMP סלקטיביים (PDE4, 7 ו-8), אחרים cGMP סלקטיביים (PDE5, 6 ו-9). אחרים יכולים לעשות הידרוליזה גם ל cAMP וגם ל-cGMP (PDE1, 2, 3, 10, 11). לפעמים מתייחסים ל-PDE3 כפד"א מעוכב על ידי cGMP. אף על פי ש-PDE2 יכול לעשות הידרוליזה גם לנוקלאוטידים מעגליים, כריכה של cGMP לאתר הבקרה GAFB תגביר אפיניות ל-cAMP והידרוליזה לפגיעה ב-cGMP. המנגנון הזה, כמו גם אחרים, מאפשר בקרה על המעברים של cAMP ו-cGMP.
PDE12 מקבע cAMP ואוליגואדנילאטים.
משמעות קלינית

אנזימי פוספודיאסטראז הם בדרך כלל מטרות למעכבים תרופתיים בזכות חלוקת הרקמות הייחודית שלהם, והמאפיינים המבניים והתפקודיים שלהם.
מעכבים של פד"א יכולים להמשיך או לשפר את ההשפעות של תהליכים פיזיולוגיים המתווכים על ידי cAMP או cGMP על ידי עיכוב הפירוק שלהם על ידי פד"א.
סילדנפיל (ויאגרה) הוא מעכב פד"א ספציפי ל-cGMP מסוג 5, שמשפר את ההשפעות הוסודילטוריות של cGMP ברקמות האחראיות על זיקפה ובכך משמש לטיפול באימפוטנציה. בנוסף, השפעותיו על הלב נחקרות עם אינטרס ספציפי בטיפול בניוון שרירים דושן ובהגדלה שפירה של הערמונית.
השפעות תרופתיות של מעכבי פוספודיאסטראזות.
מעכבי פוספודיאסטראז זוהו כבעלי פוטנציאל רפואי בתחומים כמו יתר לחץ דם בעורקי ריאה, מחלת לב כלילית, דמנציה, דיכאון, אסתמה, מחלת ריאות חסימתית כרונית, זיהומים פרוטוזואנים (כולל מלריה) וסכיזופרניה.
פד"א חשובים גם בשכיחות התקפים. למשל, פד"א פוגע בפעילות האנטיאפילפטית של אדנוזין. שימוש במעכב פד"א (פנטוקסיפלין) בהתקף מושרה פנטילנטטראזול מצביע שההשפעה האנטיאפילפטית על ידי הארכת מרווחי הזמן בין ההתקפים והקטנת משך ההתקפים באורגניזם חי.
צילוסטזול (פלטל) מעכב PDE3. העיכוב הזה מאפשר לתאי דם אדומים להפוך לגמישים יותר. זה שימושי בתנאים כמו קלאודיקציה אינטרמיטנטית, כך שהתאים יכולים לתמרן דרך כלי דם מכווצים בקלות.
זפרינסט מעכב גדילה של שלב-הדם הא-מיני של טפילי מלריה (פלסמודיום פלציפרום) באורגניזם חי עם ערך ED50 של 35 מיקרומולר, ומעכב PfPDE1, פד"א ספציפי ל-cGMP של פלסמודיום פלציפרום עם ערך IC50 של 3.8 מיקרומולר.
קסנתינים כמו קפאין ותאוברומין הם מעכבי פד"א ספציפיים ל-cAMP. למרות זאת, השפעת העיכוב של קסנתינים על פד"א נצפית רק במינונים גבוהים מאלה שאנשים בדרך כלל צורכים.
כיוון פסנתרים

מכוון פסנתרים בעבודתו על פסנתר עומד.
מכוון פסנתרים בעבודתו על פסנתר כנף.
כוונון פסנתר הוא פעולת התאמת המתח של המיתרים של פסנתר אקוסטי כך שהמרווחים המוזיקליים בין הקלידים יהיו שווים. משמעות המונח ״מכוון״ בפסנתר אינה שיש קבוצה של צלילים שתדריהם מוכתבים מראש ועל פיהם קלידי הפסנתר מכוונים.[דרוש מקור] כיוון פסנתר דורש הערכה של היחס בין קלידי הפסנתר, יחס זה משתנה בין פסנתר לפסנתר בעקבות מכלול נתונים פיזיים, כך שבפועל פסנתר יכוון לצלילים מעט שונים מן המקובל בכוונון המושווה. זאת מכיוון ששיטת הכוונון הזו היא תאורטית ואינה מתחשבת בפיזיקה של הכלי.
בכל מערכות הכוונון, גובהו של צליל מסוים נגזר מהיחס בינו לבין תדר מסוים שנקבע מראש. תדר, צליל ותו הם שלושה מונחים המבטאים את אותו הדבר – צליל מסוים. תדר הוא המונח הפיזיקלי, צליל הוא הקול הנשמע, ותו הוא המונח המוזיקלי. התדר הקבוע מראש המקובל ברוב כלי הנגינה היום הוא 440 הרץ עבור התו לה האמצעי – ה"לה" באוקטבה הרביעית (A4).
כוונון פסנתר נעשה על ידי מגוון אנשי מקצוע; טכנאי פסנתרים עצמאיים, בוני פסנתרים, צוותים טכניים של חנויות פסנתרים וכן חובבים. הכשרה מקצועית והסמכה נעשית על ידי ארגונים המיועדים לכך. בישראל ישנם כמה כאלה. יצרני פסנתרים רבים ממליצים לכוון פסנתרים פעמיים בשנה.
היסטוריה

כוונון פסנתר הפך למקצוע בסביבות תחילת המאה ה-19, כאשר הפסנתר הפך לנחלת־הכלל. בעבר היו מוזיקאים בעלי צ'מבלו, שקל בהרבה לכיוון, ובדרך כלל כיוונו אותו הנגנים בעצמם. מכווני הפסנתרים הראשונים למדו, התמחו ועבדו בבתי מלאכה ומפעלים לייצור פסנתרים. ההתמחות ארכה בין חמש לשבע שנים. מתמחים אלו התמודדו עם קשיים רבים בעקבות השוני בין סוגי הפסנתרים ושיטות הכוונון.
היסטורית, כלי מקלדת כדוגמת הפסנתר כוונו בכיוון מדויק כוונון פיתגוראי או כוונון ממוצע. הבעיה בכוונונים אלו היא שסולמות בודדים ומסוימים נשמעו מאוזנים, ״מכוונים״, בעוד שאחרים נשמעו צרימות חריפות. לאור המגרעות במערכות הכוונון אלו, פותחה מערכת כוונון חדשה – ״הכוונון המושווה״. שיטת כוונון זו איפשרה לכלי להישמע מכוון בכל הסולמות באופן שווה. לאור פיתוחה של מערכת כוונון חדשה זו, הלחין באך את היצירה ״הפסנתר המשווה״ – פרלוד ופוגה, במז׳ור ומינור, עבור כל סולם.
רקע

ישנם גורמים רבים לשיבושים בכוונון הפסנתר, השכיח ביותר הוא שינויים בלחץ האטמוספירי (טמפרטורה).[דרושה הבהרה] לדוגמה, שינויים בלחות ישפיעו על הכוונון; לחות גבוהה גורמת ללוח הבסיס להתנפח, וכתוצאה מכך המיתרים נמתחים והצלילים המופקים מהם עולים, בעוד שללחות נמוכה יש השפעה הפוכה. שינויים בטמפרטורה יכולים גם להשפיע על הצליל הכללי של פסנתר. בפסנתרים חדשים יותר המיתרים נמתחים בהדרגה וחלקי עץ נדחסים, מה שגורם לצלילי הפסנתר לרדת, בעוד שבפסנתרים ישנים יותר סיכות הכוונון (שעליהן נמתחים המיתרים) עלולות להשתחרר ולא לשמור על הפסנתר מכוון. גם נגינה תכופה וחזקה, על ידי הקשה בכח על הקלידים עלולה לגרום לפסנתר לצאת מכוון. מסיבות אלו, יצרני פסנתרים רבים ממליצים לכוון פסנתרים חדשים ארבע פעמים במהלך השנה הראשונה ופעמיים בשנה לאחר מכן.
הערות שוליים

↑  בישראל יש המלמדים את המקצוע כגון משה פורת ושלמה דרגובטצקי.
↑  HOW HUMIDITY AFFECTS PIANOS Moor piano
↑  "Information on Piano Tuning". Pianotechnician.com. נבדק ב-2013-05-27.
↑  How often should my piano be serviced?, Piano Technicians Guild, 1993
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000178989 
הכלים הבסיסיים ביותר של מכוון פסנתר כוללים את ידית הכוונון (או "הפטיש") ומשתיקים
איור של פעימות. הסכום (כחול) של שני גלים (אדום, ירוק) מוצג כאשר אחד הגלים עולה בתדירות. שני הגלים זהים בתחילה, ואז תדירות הגל הירוק גדלה בהדרגה ב-25%. התאבכות בונה והתאבכות הורסת גורמות לדפוס פעימה בגל שנוצר.
תאודור אגריפה ד'אובינייה

| --- | --- |

ציור דיוקן מ-1622
 לידה:  8 בפברואר 1552 Pons, צרפת 
 פטירה:  9 במאי 1630 (בגיל 78) Jussy, רפובליקת ז'נבה 
 שם לידה:  Théodore Agrippa d’Aubigné 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  St. Pierre Cathedral 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ז'נבה, אוניברסיטת אורליאן 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 סוגה:  שירה עלילתית 
 זרם ספרותי:  ספרות הבארוק 
 בן או בת זוג:  Susanne de Lezay, Baronne de Surineau 
 צאצאים:  Constant d'Aubigné, Nathan d'Aubigné 
 
תאודור אגריפה, אביר ד'אובינייה, במקור - ד'אוביני (בצרפתית:Théodore Agrippa d'Aubigné, ‏ 8 בפברואר 1552 - 9 במאי 1630) היה איש צבא, סופר ומשורר בארוק צרפתי.
נודע בעיקר בזכות הפואמה ההרואית " Les Tragiques" ("הטרגיוֹת") המספרת על רדיפות ההוגנוטים בצרפת. ד'אובינייה נמנה עם הדמויות החשובות של המפלגה ההוגנוטית. כמפקד צבאי הצטיין בגבורתו ובלהיטותו. היה אויב מושבע של הכנסייה הקתולית, מבקר חריף של החצר המלכותית הצרפתית
היה אחד מרעיו שלהנסיך אנרי מנווארה אולם אחרי שזה המיר את דתו לקתוליות האשים אותו בבגידה בכנסייה הפרוטסטנטית.
המושרר האנגלי קיית' בוזלי קרא לו "המשורר האפי של העניין הפרוטסטנטי" בימי מלחמות הדת בצרפת.
אומנם, כפי שציין בוזלי, נשכח אחרי מותו, עד שנתגלה מחדש על ידי נציגי התנועה הרומנטית.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

תאודור אגריפה נולד ב-1552 ביישוב סן מורי, על ידי פון (שאראנט-מריטים), בחבל סנטונז'. הוא היה בנו של השופט ז'אן ד'אובינייה, שהיה צאצא לבורסקאים שהתיישבו בלודן ושל קתרין דה ל'אסטאן, בת לאצולה הזעירה, שמתה בלידתו.
עקב נסיבות לידתו נקרא התינוק "אגריפה" לפי המלים הלטיניות "Aegre partus" כלומר "לידה קשה".
הוא הוטבל בדת הקתולית אולם התחנך באמונה הקלוויניסטית
אביו, ז'אן, שהמיר בזמנו את דתו לקלוויניזם, השתתף במרד ההוגנוטים ולקח חלק בקנוניית אמבואז תחת פיקודו של טאנגי די בושה, המכונה "סן-סיר", מפקד פרוטסטנטי מחבל פואטו. הוא הפך לסגנו של סן-סיר. ב-1560 כשביקר עם בנו באמבואז השביע את הילד שייקום דמם של חבריו לנשק.
אגריפה למד אצל מורים קלוויניסטים, בין היתר, לטינית, יוונית ועברית. ב-1562 הוא נסע לפריז עם אביו להמשך לימודיו והתארח בבית המלומד מתייה ברואלד. כאשר כעבור חדשיים פרצה מלחמת דת הראשונה והוצא צו גירוש נגד ההוגנוטים, אגריפה עזב את פריז עם המורה שלו. בדרך נעצרו ונכלאו על ידי כנופיות קתוליות. לבסוף קיבלו עזרה להימלט והגיעו למונטרז'י, בה התקבלו אצל רנה של צרפת.
הם שהו לאחר מכן באורליאן שם נדבק אגריפה בדבר אך החלים.
הוא התאמן בנשק ונכח במצור של אורליאן שבמהלכו מת אביו.
ב-1565 הוא נשלח לז'נבה, שהייתה מגדלור של הפרוטסטנטיזם, והמשיך בה את לימודיו אצל תאודור דה בז. כעבור שנה נאלץ לברוח מהעיר בגלל מעורבותו בתקרית מוסרית:הוא האשים את חברו ללימודים, ברתולומה טסיה, במעשה סדום כלפיו. טסיה נשפט, עונה והוצא להורג באמצעות טביעה. כשב-1567 פרצה מלחמת הדת השנייה לא היסס ד'אובינייה להתגייס כדגלן ברגימנט ההוגנוטי מאנייר ועמד בראש הגששים.
בגלל הסתבכותו בדו-קרב הוא נעדר מפריז בטבח ליל ברתולומאוס הקדוש וניצל. מאז הוא שמר בלב שנאה עמוקה כלפי המלכות. בפואמה שלו "Les Tragiques" ישנם רשמים ממעשי הזוועה שנחשף אליהם.
ביוגרפיה > בשירות מלך נווארה > בחצר משפחת ולואה

זמן מה אחרי טבח ליל ברתולומאוס הקדוש, כשהוא בן 21, חזר ד'אובינייה לחצר המלכותית בפריז והיה לנושא כלים של אנרי, מלך נווארה, לימים אנרי הרביעי של צרפת. אדונו שהה במעצר בית ועמד תחת השגחה צמודה. בעת "קנוניית המתוסכלים" (Conjuration des Malcontents) ד'אובינייה, השתתף בניסיון הבריחה הכושל של מלך נווארה. אנרי הוכרח לתת ערבויות לכניעתו וכפי שסיפר ד'אובינייה ב"היסטוריה העולמית" שלו, חויב להרחיק אותו ואת שאר שרתיו הנאמנים החשודים בכפירה ולשלוח אותם להילחם נגד הצבא הפרוטסטנטי. אכן גויס ד'אובינייה מספר פעמים לצבא הקתולי, היה לנושא דגל היחידה של האביר דה פרוואק, נאבק בפרוטסטנטים בנורמנדיה, אחר כך בקרב דורמאן (Dormans) והתיידד עם הדוכס גיז
בחצר מבפריז הוא התחכך בגדולי הממלכה ועשה רושם של איש חצר מושלם. הוא זכה להערכה על פקחותו ושנינותו ונבחר כחבר באקדמיה למוזיקה ולשירה שהתכנסה בארמון לובר.
הוא נודע גם כממציא שעשועים ומסחארות ואף כמומחה למאגיה. בו זמנית היה מעורב במריבות רבות וחיפש בלי הרף סיבות לדו-קרב. ב-27 ביוני 1574 נכח בהוצאתו להורג של הוויסקונט גבריאל דה מונטגומרי שבירך אותו לפני מותו.
ד'אוביניה המשיך להימנות עם רעיו של מלך נווארה כשהמלך נמלט מהחצר ב-4 בפברואר 1576.
ביוגרפיה > בחצר בנראק

אנרי מנווארה שמר לו ידידות והטיל עליו משימות רבות. אובינייה היה חם מזג ועקשן ולעיתים קרובות רב עם אדונו. במיוחד נזף בו שאינו דבק מספיק בעיניין הפרוטסטנטי והראה יותר מדי סימני חיבה לקתולים שמסביבו.
בזמן שנווארה נטה לפשרה וביקש לפייס את החצר המלך, ב-1577 ד'אובינייה דגל בהמשך המאבק.
אחרי חתימת הסכם השלום בפואטיה, שאותו גינה, הוא עזב לראשונה את אנרי. נפצע קשה בקסטלז'אלו ולמשך שנתיים הסתגר באחוזתו בלאנד-גינמר בחבל בלאזואה והתפנה לכתיבה. לפי האגדה שהוא עצמו הפיץ אותה יותר מאוחר, בקסטלז'אלו, בזמן שהיה שרוי בין חיים למוות, קיבל את ההשראה לפסוקים הראשונים של הפואמה האפית הגדולה שלו "הטרגיות" Les Tragiques.
ב-1579 חזר לחצר נווארה. אולם ב-1582 קלקל את יחסיו עם המלכה מרגריט מוואלואה שביקשה מבעלה לגרשו. גם יחשיו עם פילגש המלך, דיאן ד'אנדואן, לא היו טובים יותר. ב-1588 יעץ למלך שלא להתגרש מאשתו החוקית לטובת דיאן. בינתיים הוא עצמו נשא לאישה את סוזן דה לוזיניאן דה לזה וחתונתם התקיימה ב-1583 בטירת בוגואן בלה קרש.
ביוגרפיה > ניפוץ האשליות

בימי מלחמות הליגה, ד'אובינייה הצטיין שוב בקרב. הוא השתתף בקרב קוטרא ב-1587 שבו הביס אנרי מנווארה את הצבא המלכותי.ב-1586 אנרי מינה אותו "מרשאל שדה" (maréchal de camp), אחר כך מושל אולרון ומאייזה (Maillezais) שנכבש על ידו בכוח ב-1589, ואחר כך התמנה לסגן-אדמירל של גייאן וברטניה.
אחרי רצח הדוכס גיז ב-1588, חזר אובינייה למחלוקות הפוליטיות והצבאיות
של תקופתו. הוא ייצג את האגף הקשוח של המחנה הפרוטסטנטי ("הקשוחים" - Les Fermes)
ולא ראה בעין יפה את הפשרות אליהן הסכים ראש המחנה שלו על מנת לעלות לכס המלכות.
כמו הוגנוטים רבים, ד'אובינייה ראה את המרת דתו של אנרי הרביעי לקתוליות ב-1593 כמעשה בגידה .
חילוקי הדעות בפוליטיים והדתיים גרמו לו להיפרד מהמלך. אט אט הורחק מהחצר, ממנה נפרד לצמיתות אחרי רצח אנרי הרביעי ב-1610. ב-1618, עם זאת, ניסה להעמיד את עצמו לשרות המלך החדש אך בלי הצלחה. אחרי 1620 הפך למבוקש מסוכן בעיני השלטון שהציע פרס על ראשו.
בנסיבות אלה יצא לגלות מרצון ובחשאי בעזרת חבר ילדות בשם ז'אן דה ארמביר (Harambure) המכונה "בעל העין האחת". לד'אוביניה וגם לאנרי הרביעי לא היה להם מושג שביום מן הימים, ב-1683, נכדיהם, פרנסואז ד'אובינייה, לימים מאדאם דה מנטנון ולואי הארבעה עשר יתאחדו בברית נישואים.
ביוגרפיה > הפרישה והגלות

ב-1611 נכח באספת הכנסיות הפרוטסטנטיות בסומור, ד'אוביניה, המייצג את חבל פואטו. כתב אז את
Le Caducée ou l’Ange de la paix" שבו מלגלג על מחנה "הזהירים".
באותם ימים מתפנה לכתיבת יצירותיו, ובמייחוד "LesTragiques " . הוא ראה בכתיבה עוד כלי נשק בזירה הפוליטית-אידאולוגית, במיוחד על ידי פמפלטים אנטי-קתוליים ופולמוסים תוקפניים עם ההוגנוטים שהמירו את דתם.
מנישואיו הראשונים עם סוזאן דה לוזיניאן דה לזה, בת לענף מינורי של שושלת לוזיניאן המפורסמת, נולד לו בן, קונסטאן, ושתי בנות - לואיז ארטמיז דה וייאט ומרי דה קומון ד'אד (1624-1586) . בנו קונסטאן גרם לו לאכזבות הגדולות ביותר. למרבה הכעס, הוא עזב את הדת הפרוטסטנטית ב-1618 וניהל חיי הוללות בטירה במאייזה. מאוחר יותר ד'אובינייה מחל לו, אבל גירש אותו מהטירה. קונטאן הושלך לכלא בגלל זיופים. הוא התחתן ב-1608 בניגוד לרצון אביו עם אישה בשם אן מרשאן, ואחרי שתפס אותה בוגדת באכסניה אחת הוא רצח אותה. בכלא קונסטאן התחתן מחדש עם ז'אן דה קדיאק. השניים הולידו את פרנסואז ד'אובינייה, שנודעה לימים כמרקיזה דה מנטונן, אשתו האדוקה של לואי הארבעה עשר
ד'אובינייה נישל את בנו מהירושה והשליך את כלתו ואת נכדיו למצב של עוני מרוד.
עמי גלוסקא

| --- | --- |

 לידה:  28 במרץ 1943 (בן 81) מחנה יהודה (פתח תקווה), ישראל 
 ענף מדעי:  היסטוריה צבאית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן  אוניברסיטת תל אביב  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  המכללות הצבאיות  האוניברסיטה העברית בירושלים  המכללה האקדמית אשקלון 
 
עמנואל (עמי) גלוסקא (נולד ב-28 במרץ 1943) הוא חוקר ומרצה ישראלי בתחום ההיסטוריה הצבאית/מדינית של ישראל. שירת כקצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כשלישם הצבאי, עוזרם ודוברם של הנשיא החמישי יצחק נבון ושל הנשיא השישי חיים הרצוג. עסק לאורך שנים ארוכות בכתיבת נאומים לראשי המדינה (נשיאים, ראשי ממשלות ושרים בכירים).
גלוסקא מילא שורה של תפקידים בשרות המדינה לרבות שליחויות דיפלומטיות בחו"ל מטעם צה"ל ומטעם משרד החוץ, ובין השאר היה חבר בצוותי המשא-ומתן עם הפלשתינאים בועידת טאבה ובמשא ומתן בנושא "המעבר הבטוח"; שימש יועץ לשלושה שרי ממשלה; מזכיר ועדת ההיגוי לענייני ירושלים ויו"ר ועדה בין-משרדית לנושא הר הבית. כמו כן הועסק כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים, במכללות הצבאיות ובמכללה האקדמית אשקלון, בתחומי ההיסטוריה הביטחונית והמדינית של ישראל. זכה בפרס בר-לב לעבודת דוקטורט מצטיינת (2001), וספרו "אשכול תן פקודה!", הדן ביחסים בין צה"ל וממשלת ישראל בדרך למלחמת ששת הימים, זיכה אותו בפרס יצחק שדה לספרות צבאית (2005).
קורות חיים > נעוריו ושירות צבאי

גלוסקא נולד בשכונת מחנה יהודה שבפתח תקווה, בן למשפחה חקלאית שמוצאה מצפון תימן. בכור להוריו שולמית ושמואל, ואח לארבעה. גדל בשכונת שעריה שבפתח תקווה ולמד בבתי הספר היסודיים "ילדי עובדים" ו"נצח ישראל" ובבית-הספר התיכון "ישורון" שבעיר.
בשנת 1961 התגייס לעתודה האקדמאית ולמד באוניברסיטת בר-אילן פסיכולוגיה וספרות אנגלית. בתום שירות החובה המשיך בשירות קבע בצה"ל עד שנת 1988, ושירת במגוון תפקידי מטה, הדרכה ודוברות. בין תפקידיו שימש עוזר לענייני מנהלה לנספח צה"ל בלונדון (בשנים 1975-1976), ראש ענף ארגון והדרכה ביחידת דובר צה"ל (בשנים 1976-1978), וראש נציגות דובר צה"ל בירושלים (1978-1980).
בשנת 1980 הושאל מצה"ל ללשכת נשיא המדינה לתפקיד מזכירו האישי, עוזרו ודוברו של נשיא המדינה החמישי יצחק נבון. ב-1983 הוחזר לשירות צבאי כדי לשמש, בנוסף לתפקידיו הנ"ל, גם כשליש צבאי לנשיא המדינה. המשיך בתפקידיו אלה עם הנשיא השישי חיים הרצוג (עד 1988), ושימש בה בעת גם ככותב נאומיו של הנשיא.
קורות חיים > קריירה באקדמיה

את התואר הראשון רכש גלוסקא באוניברסיטת תל אביב בתחומי ההיסטוריה של המזרח התיכון ותולדות עם ישראל. את לימודי הדוקטורט עשה באוניברסיטה העברית בירושלים, במסלול ישיר, בחוג ליהדות זמננו. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "הפיקוד הצבאי וההנהגה המדינית של ישראל לנוכח בעיות הביטחון 1967-1963". הדיסרטציה עסקה במערכת היחסים בין הדרג הצבאי והדרג המדיני והשפעתם על כישלון מדיניות הביטחון של ישראל וההידרדרות למלחמת ששת הימים בניגוד למגמת קברניטי המדינה. העבודה זיכתה את גלוסקא בפרס קרן חיים ברלב לעבודה דוקטורט מצטיינת (2001). על בסיס המחקר לדוקטורט פרסם עמי גלוסקא בשנת 2004 את ספרו "אשכול, תן פקודה!" (הוצאת מערכות, משרד הביטחון, תל אביב 2004). ספר זה זיכה אותו בפרס יצחק שדה לספרות צבאית בשנת 2005. הספר ראה אור גם בגרסה אנגלית בהוצאת Routledge (London & New York)‏ 2007 תחת הכותרת: "The Israeli Military and the Origins of the 1967 War – Government, armed forces and defence policy 1963-1967". מחקר נוסף של גלוסקא, על התהוות מוסד הנשיאות במדינת ישראל וקביעת סמכויות הנשיא (1949-1947) על רקע יחסי דוד בן-גוריון – חיים ויצמן, זיכה אותו ב-1996 בפרס נשיא המדינה. גלוסקא כיהן כמרצה מן החוץ בנושאי ביטחון לאומי, היסטוריה ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, במכללות הצבאיות (פו"מ "ברק", פו"מ אוויר, והמכללה לפיקוד טקטי) וכמרצה מן המניין במכללה האקדמית אשקלון.