stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרונה (מושבה)
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה

בתום המלחמה הפך המקום למחנה צבאי בריטי. הטמפלרים שנכלאו הורשו לשוב לבתיהם. בלחץ המחתרות הלכה ופחתה הנוכחות הגרמנית בארץ ישראל לאחר היוודע ממדי השואה, ולאחר שגוטהילף וגנר, אחד המנהיגים הבולטים בשרונה הוצא להורג על ידי הפלמ"ח, עזבו רובם הגדול את הארץ. שלוש המחתרות התקיפו את בסיס שרונה:
אצ"ל הפגיז את המחנה ב-12 במאי 1945 וב-16 במאי 1945 במרגמות שיוצרו בבית המלאכה של הורי עמיחי פאגלין. ההפגזות לא היו אפקטיביות.
ב-22 בפברואר 1946, במסגרת פעולת ליל המשטרות, התקיף כוח של פלמ"ח וחי"ש תל אביב בפיקודו של דני מס את הבסיס הצבאי הבריטי שהתמקם בבתי המושבה. בפעולה שכשלה נהרגו 4 לוחמים (שניים מהפלמ"ח ושניים מהחי"ש). על שמם רחוב הארבעה בתל אביב.
עיריית תל אביב הציבה שלט לזכר ארבעת הנופלים, ברחוב אוסוואלדו ארניה במתחם שרונה.
בליל ה-16 בנובמבר 1946 פוצצו לוחמי לח"י מוקש חשמלי מתחת לג'יפ צבאי בריטי ליד שער המחנה. שלושה שוטרים בריטים ונגד מחיל האוויר המלכותי נהרגו. בתגובה השתוללו חיילים בריטים בתל אביב, גרמו נזק רב לרכוש ופצעו עשרות אזרחים.
ב-25 באפריל 1947 הכניסו לוחמי לח"י מכונית דואר ממולכדת לתוך המחנה. בפיצוץ נהרסה מפקדת הקשר במחנה, נהרגו קצין ושלושה שוטרים בריטים ושוטר ערבי ורבים נפצעו. כן נהרסו נשקיית המחנה ומעונות הקצינים.
ב-16 בדצמבר 1947 העבירו הבריטים את המחנה ליישוב העברי וכבר למחרת נערך בשטח המושבה טקס הנפת דגל עברי בנוכחות קהל וחיילי ההגנה. בינואר 1948 רכשה הסוכנות היהודית 21 מטוסים שהוצאו מכלל שימוש והעבירה אותם ליקב הטמפלרי בשרונה והשמישה אותם כחלק מחיל האוויר שבדרך. עיריית תל אביב הציבה ליד היקב לשעבר, שלט זיכרון לזכר הפעולה הזאת.
במרץ 1945 הפקיעה עיריית תל אביב, על פי סמכות שהוענקה לה על ידי הנציב העליון חלק מקרקעות שרונה לצורך הקמת בית חולים עירוני. במרץ 1947 חתמה עיריית תל אביב על הסכם עם תושבי שרונה לרכישת אדמות המושבה. ההסכם הותנה באישור השלטונות הבריטיים, אשר סירבו לתת אישור כזה ובמקום זאת הפקיעו את כל הקרקעות של שרונה בהתאם לצו להפקעת נכסי אויב, לצורך קבלת פיצויים מגרמניה על נזקי מלחמת העולם השנייה. ב-20 בינואר 1948 רכשה עיריית תל אביב את קרקעות שרונה מהאפוטרופוס הבריטי על נכסי אויב. במסגרת הסכם השילומים, דרשה גרמניה שישראל תפצה את הטמפלרים על רכושם שהופקע. בעקבות זאת נחתם ביוני 1962 הסכם פיצויים ובשנת 1966 הושג הסכם בין הטמפלרים באוסטרליה ובגרמניה על חלוקתם. הפיצויים על שרונה הועברו בפועל החל משנת 1969.
היסטוריה > לאחר קום מדינת ישראל

לאחר קום מדינת ישראל הפכה שרונה בהשפעתו הישירה של דוד בן-גוריון לקריית הממשלה, היא "הקריה". ב-1955 עבר המטכ"ל מרמת גן לקריה. בחלקה הדרומי התמקמו משרדי הממשלה. במבנה בית הספר של המושבה הוקם בית יולדות (הוא בית היולדות הקריה), ששימש כבית היולדות המרכזי של אזור תל אביב, ונסגר ונהרס ב-1997. במשך עשרות שנים שימשו הבתים הישנים את הממשלה, את המטה הכללי ואת צה"ל, עד שבלחץ גופים ירוקים והמועצה לשימור אתרים הוחלט לשחזרם ולשמרם. ספריית מחנה רבין ששכנה ברחוב דוד אלעזר נהרסה לצורך הזזת בית העם. בחודש יולי 2015 נפתח השוק המרכזי של שרונה.
אתרים לשימור במושבה שרונה

באר אנטיליה משוחזרת ברחוב הארבעה
בית המרקחת "ממלוק" ברחוב דוד אלעזר
אנטנת "המוסד" המשוחזרת
מבנים מפורסמים במושבה שרונה

בית העם הטמפלרי בשרונה לקראת הזזתו לטובת הרחבת הכביש
היקב הטמפלרי. בקום המדינה שימש המבנה את המדפיס הממשלתי, ומאוחר יותר היה למחסן של משרד הביטחון. לאחר עבודות השימור במתחם הפכה "מנהרת הטמפלרים" במקום לחלק ממרכז המבקרים.
בית הדואר הטמפלרי ברחוב קפלן פינת רחוב דוד אלעזר
מוזיאון בית הבד הטמפלרי
בית וילהלם אברלה
ראו גם

מגדל עזריאלי שרונה
מלון שרונה
שרונה מרקט
לקריאה נוספת

יוסי בן ארצי, מגרמניה לארץ הקודש - התיישבות הטמפלרים בארץ-ישראל, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1996.
ניר מן, "מסתרי אוצר הזהב במחנה המטכ"ל", ידיעות אחרונות – שבעה ימים, 23 בינואר 2004, עמ' 32–38 ו-90.
ניר מן, שרונה בשנות המאבק 1939–1948, ירושלים : יד יצחק בן-צבי והעמותה לחקר כוח המגן על-שם ישראל גלילי, 2009.(הספר בקטלוג ULI)
ניר מן, "היי שרונה" (גילוי מכלי המזקקה), ידיעות אחרונות – 24 שעות, 24 ביוני 2008, עמ' 4.
ניר מן, "אהבת הקצין הגרמני", מוסף הארץ, 1 במאי 2009, עמ' 46–48.
ניר מן, "המגילה הגנוזה" (גילוי מגילת בית הספר הטמפלרי), מעריב – זמן תל אביב, 15 במאי 2009 עמ' 34.
ניר מן, "נחנכה אנטנת 'המוסד' בקריה", מקור ראשון, 10 באוקטובר 2010, עמ' 16.
ניר מן, הקריה בשנות כּינוּנה 1948–1955, ירושלים: כרמל והמרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, 2012.
Helmut Glenk, From Desert Sands to Golden Oranges: The History of the German Templer Settlement of Sarona in Palestine 1871-1947, 2006, ISBN 978-1412035064
הערות שוליים

↑  המקור העברי נהגה ב-שׁ ימנית (וממילא מדובר במילה בעברית). נפוצה ההגייה האנגלית ב-שׂ שמאלית, שאינה אלא טעות בהגיית התעתיק הגרמני Sarona.
↑  אריק מירובסקי, ‏הסקר שגילה: זו השכונה העשירה ביותר בישראל, באתר גלובס, 30 ביולי 2024
↑  Albert H. Heusser, The Land of the Prophets, New York, Thomas Y. Crowell Co., 1916, p. 304
↑  מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ־ישראל, גב' מרגרט תומאס (1897-1895), עמ' 820.
↑  Helmut Glenk, Horst Blaich, Manfred Haering From Desert Sands to Golden Oranges: The History of the German Templer Settlement of Sarona in Palestine, 1871-1947, copyright Helmut Glenk 2005 עמ' 76
↑  H.Glenk et al 2005 עמ' 76-77
↑  " אני עושה אותך שליח מצווה. תחזר על הפתחים בבתי המושבה הגרמנית ותחקור לדעת, כמה שטיחים ומרבדים תוכל לאסוף בהם" מקור: לואיל תומאס וקנת בראון קולינגס, עמוד 132
↑  היום אצטדיון בלומפילד
↑  דיוויד סלע, 70 שנים אחרי, באתר ישראל היום, 22 בדצמבר 2017
↑  בג"ץ 3198/05 הלמוט גאורג למלה נ' עיריית תל אביב
↑  הארץ, ‏אושרה תוכנית דרום הקריה - 300 אלף מ"ר בשווי מכירה של 700 מיליון דולר, באתר גלובס, 12 בינואר 1997
↑  אלי יצחקוב ורווה כהנר, הזזת בתי שׂרונה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7539731-6 
שרונה, במחצית הראשונה של המאה ה-20
חותם ששימש את הטמפלרים לסמן את מותג התפוזים הידוע "תפוזי Jaffa", על שם פרדסי ונמל יפו, פרי פרדסים ששגשגו, בין השאר, גם בשרונה ובווילהלמה
מפת שרונה, 1935, המרכז למיפוי ארץ ישראל. בדרום שכונת מונטיפיורי
שלט זיכרון לארבעת לוחמי ההגנה שנפלו בהתקפה על המחנה הבריטי בשׂרונה
דלת הפלדה של חדר הכספת בשׂרונה, בו הוחזקו שטרות הכסף הראשונים של ישראל
שׂרונה מרקט
מרכז המבקרים - שׂרונה
דגם של משאבת רוח בפרויקט שחזור המושבה הטמפלרית
תחנת משנה של חברת החשמל בשׂרונה, בתכנון אדריכל ירון כ"ץ
ספסל בגן המוזיקה במתחם שׂרונה המשמיע שירי אהבה של חיים חפר כשמתיישבים עליו
מגדל עזריאלי שרונה
הפיגוע בציר המתפללים

| חלק מהאינתיפאדה השנייה, פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2002 |
| --- | --- |

 תאריך:  15 בנובמבר 2002
 תאריך עברי:  י"א בכסלו ה'תשס"ג
 מקום:  ציר המתפללים,  קריית ארבע, ישראל
 מטרה:  יהודים
 קואורדינטות:  31°31′28″N 35°06′56″E﻿ / ﻿31.524380555556°N 35.115669444444°E﻿ / 31.524380555556; 35.115669444444
 סוג:  פיגוע ירי
 הרוגים:  12
 פצועים:  14
 מבצע:  הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני
 מניע:  טרור אסלאמי, שנאת יהודים
 he
 
ציר המתפללים מקריית ארבע (שמאל התמונה - צפון) למערת המכפלה (ימין - דרום מערב). "סמטת המוות" במרכז ימין פונה למעלה - דרומה ליד הבית הוורוד
הפיגוע בציר המתפללים אירע בליל שבת פרשת ויצא, י"א בכסלו ה'תשס"ג, 15 בנובמבר 2002, סמוך לציר המתפללים בחברון. הפיגוע התרחש בתוך סמטה צרה מדרום לציר המתפללים, המשמש כחלק מהדרך מקריית ארבע למערת המכפלה ובאזור ה"שער הדרומי" (השער לקריית ארבע) במקביל. במהלך הקרב עם שלושת המחבלים נהרגו 12 ישראלים - 3 לוחמי חטיבת הנח"ל, 5 שוטרי משמר הגבול, שלושה אנשי כיתת הכוננות של קריית ארבע, ומפקד החטיבה המרחבית, אלוף-משנה דרור וינברג. 14 ישראלים נוספים נפצעו. חוסלו גם שלושת המחבלים, חברי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
בשנים שלאחר הפיגוע היו שכינו את המקום בשם "סמטת המוות", "סמטת הגיבורים" או "סמטת הגבורה".
רקע

שלושה שבועות לפני הפיגוע, במסגרת תוכנית "יהודה תחילה" צה"ל פינה את כוחותיו מהעיר חברון. פינוי הכוחות היה בניגוד לדעתו של וינברג, שהעריך שהפינוי יפגע קשות ביכולת המבצעית של צה"ל.
מיקום הכוחות לפני האירוע

אחד המחבלים מיקם את עצמו מול ה'שער הדרומי', שער היציאה מקריית ארבע לחברון. שני המחבלים הנותרים מיקמו את עצמם בקצה הקרוב לציר המתפללים של סמטת הגבורה. לפי הערכות תחקיר האירוע המחבל ששהה סמוך לשער אמור היה להיכנס לתוככי קריית ארבע במטרה לבצע בה פיגוע ושני המחבלים הנותרים אמורים היו להוות הסחת דעת.
4 חיילי חטיבת הנח"ל בפטרול, בליווי ג'יפים של משמר הגבול היו בכיוון היציאה מסמטת הגבורה לאחר פטרול שם. עוד 2 חיילי נח"ל שהו על עמדת תצפית באזור. עוד מספר חיילי צה"ל בעמדת ה'שער הדרומי'.
בעקבות הפיגוע

בעקבות הפיגוע תוכנית "יהודה תחילה" שהעבירה את השליטה על חברון לרשות הפלסטינית התמוטטה וצה"ל חזר לשלוט בשטח העיר חברון.
האזרחים חללי הפיגוע, לוחמי כיתת הכוננות, הוכרו על ידי שר הביטחון שאול מופז כחללי צה"ל, למרות שלא נהרגו במהלך שירותם הצבאי.
הרמטכ"ל העניק את אות ההערכה מטעם הרמטכ"ל (לאחר מותם) ליצחק בואניש, אלכס דוכן ואלכס צביטמן, חברי כיתת הכוננות של קריית ארבע וכן לאליהו ליבמן, קצין הביטחון של היישוב היהודי בחברון
לאחר פטירתו קיבל סמ"ר גדי רחמים שוטר מג"ב את עיטור האומץ על חלקו בקרב ובעיר קריית מלאכי הוקם רחוב "מבוא גדי", על שמו. כמו כן הוענקו צל"ש אלוף לחובש איגור דרוביצקי מהפלוגה הרובאית של גדוד 931, שנהרג בקרב, ולרב סמל וקנין שמעון הוענק צל"ש מפקד אוגדה 162.
במקום בו אירע הקרב הוקם "מאחז הגיבורים" שבתחילה כלל מספר מצומצם של מבנים ארעיים ומספר אוהלים ששוכנו על ידי בני נוער ומשפחות שביקשו להקים שכונה לזכר הנופלים במקום. לאחר 30 יום פונה מאחז הגיבורים. מאז מתקיימים במקום באופן לא קבוע שיעורי תורה וכן מנייני תפילה.
ב-30 בדצמבר יצאו ארבעה שוטרי משמר הגבול למסע נקם בחברון. בזה אחר זה הם העלו לג'יפ שלהם פלסטינים והכו אותם. אחד הקורבנות, עומראן אבו חמדיה, בן 17, הושלך מן הג'יפ תוך כדי נסיעה, אל מותו. הארבעה הורשעו ונגזרו עליהם 4.5 עד 8.5 שנות מאסר בפועל.
מספר חודשים לאחר הפיגוע ילדה אלמנתו של דרור ויינברג בן שנקרא של שמו, דרור נחמיה.
לקריאה נוספת

עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה-ביתן דביר, 2013, עמודים 354–355.
עמוס הראל, אבי יששכרוף, "המלחמה השביעית", תל אביב: ידיעות ספרים, מהדורה שנייה 2005, עמודים 291–292.
רונית לוינשטיין-מלץ, וקראתם דרור, הוצאת ידיעות ספרים
הערות שוליים

↑  פליקס פריש, לשכת שר הביטחון: "הבנות יהודה בטלות", באתר ynet, 17 בנובמבר 2002
↑  עמוס הראל, קוצרה כהונת מח"ט שתיפקד באופן לקוי במלחמה, באתר הארץ, 25 בינואר 2007.
↑  אות הערכה הוענק גם לכיתת הכוננות של קרית ארבע, באתר ערוץ 7, 12 באפריל 2005
↑  עמי בן דוד, מסעות הנקם של מג"ב בחברון, באתר nrg‏, 25 באפריל 2003
↑  עדי שמחוביץ‏, כתבה, באתר וואלה, 27 באפריל 2009
מיס עולם 1951

| --- | --- |

קיקי הוקאנסון, מיס עולם 1951
 תקופת התחרות:  29 ביולי 1951 
 מספר תחרות:  1 
 מספר מתמודדים:  26 
 עיר מארחת:  Lyceum Theatre 
 
מיס עולם 1951 הייתה תחרות מיס עולם הראשונה.
התחרות במקור הייתה אמורה להיות אירוע חד פעמי במסגרת פסטיבל בריטניה.
בתחרות לקחו חלק 26 מתמודדות, 20 מבריטניה ו-6 ממדינות נוספות.
הזוכה הייתה קיקי הוקאנסון משוודיה. היא לבשה ביקיני בהכתרתה, דבר שגרם לסערה. מדינות עם מסורות דתיות חשבו להימנע מלקחת חלק בתחרות, ואף האפיפיור פיוס השנים עשר הגיב על כך. לאחר מכן הזוכות בתחרות לבשו שמלות ערב בעת הכתרתן.
תוצאות > מיקום

| תואר | זוכה |
| --- | --- |
מיס עולם 1951:  שוודיה שוודיה - קיקי הוקאנסון
סגנית ראשונה:  בריטניה בריטניה - לאורה אליסון-דייוויס
סגנית שנייה:  בריטניה בריטניה - דורין דאוון
סגנית שלישית:  הולנד הולנד - סבינה איים די אנגלו
סגנית רביעית:  בריטניה בריטניה - איילין פ. צ'ייס
ג'נרלי ארנה

| --- | --- |
ג'נרלי ארנה, יולי 2018
ג'נרלי ארנה, יולי 2018
 שמות קודמים:  אצטדיון פרנץ הור (1974–2011)
 מיקום:  אוסטריה וינה, אוסטריה
 קואורדינטות:  48°09′44″N 16°23′12″E﻿ / ﻿48.162306°N 16.386694°E﻿ / 48.162306; 16.386694
 תקופת הפעילות:  30 באוגוסט 1925 – הווה (99 שנים)
 שופץ:  2008,1999,1987,1982
 בעלים:  עיריית וינה
 מפעיל:  עיריית וינה
 משטח:  דשא
 קבוצות:  אוסטריה וינה
 מושבים:  17,500 (משחקים בליגה המקומית)   15,000 (משחקים במסגרות אירופאיות ובינלאומיות)
 ממדי משטח:  105 × 68 מטר
 www.fk-austria.at/de
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת וינה מוגדלת) ג'נרלי ארנה(למפת וינה רגילה) ג'נרלי ארנה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ג'נרלי ארנה (בגרמנית: Generali Arena) הוא אצטדיונה הביתי של אוסטריה וינה מאז 1973. האצטדיון נפתח ב-1925 בקיבולת של 10,850, והיה הבית של מועדון העולים הצ'כיים sk סלובן וינה, אז האצטדיון נקרא לב צ'כי.
ב-1973 הפך האצטדיון לביתה של אוסטריה וינה . ב-1974 מת נשיא המועדון, פרנץ הור, והוחלט לקרוא לאצטדיון על שמו. בדצמבר 2010 רכשה חברת הביטוח "ג'נרלי" את זכויות שיום האצטדיון לחמש שנים ומאז הוא נקרא "ג'נרלי ארנה".
באצטדיון ישנה מערכת חימום תת-קרקעית במטרה להתאימו לתנאי מזג האוויר המקומי.
טטיאנה זטולובסקיה

| --- | --- |
טטיאנה זטולובסקיה בשנת 1964
טטיאנה זטולובסקיה בשנת 1964
 לידה:  8 בדצמבר 1935 באקו, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן 
 נהרגה:  2 ביולי 2017 (בגיל 81) אשקלון, ישראל 
 הישג בולט:  אלופת ברית המועצות לנשים בשנת 1962
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב אמן לנשים
 מד כושר מרבי:  2270 (יולי 1972)
 מד כושר נוכחי:  2,027 (נכון ל־יולי 2017) 
 השכלה:  אוניברסיטת אזרבייג'ן לנפט ותעשייה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה, ישראל
 פרסים והוקרה:  מאסטר מוסמך לספורט של ברית המועצות 
 
טטיאנה יעקובלבנה זטולובסקיה (ברוסית: Татьяна Яковлевна Затуловская‏; 8 בדצמבר 1935 באקו, ברית המועצות (כיום באזרבייג'ן) – 2 ביולי 2017 אשקלון) הייתה שחמטאית סובייטית-רוסיה-ישראלית, ממוצא יהודי, בדרגת רב-אמן לנשים. 

הייתה אלופת ברית המועצות בשנת 1962. בשיאה, ביולי 1972, דורגה במקום ה-11 בעולם לנשים לפי מד כושר. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 העפילה מספר פעמים לתחרויות הבינאזוריות ולתחרות המועמדות לאליפות העולם לנשים. בשנות ה-90 של המאה ה-20 זכתה פעמיים באליפות העולם לסניוריות.
ביוגרפיה

טטיאנה זטולובסקיה החלה לשחק שחמט לאחר גיל 14 (שנחשב למאוחר יחסית). בשנת 2000 עלתה לישראל, התגוררה באשקלון ושיחקה במועדון אשדוד.

בשנים 1963 ו-1966 הייתה שותפה לזכיית ברית המועצות באולימפיאדת הנשים, עם תוצאות (בהתאמה) של 8 מ-10 (מדליית כסף אישית) על הלוח השני ו-8.5 מ-9 (זהב אישי) על לוח המילואים, ובשנת 2002, בגיל 66, ייצגה את ישראל.

בשנת 1980 סיימה בתיקו במשחק סימולטני שערך גארי קספרוב מולה ומול שני שחקנים נוספים. קספרוב היה בן 17 באותה עת וזכה באותה שנה בתואר אלוף העולם לנוער.
ב-2 ביולי 2017, בגיל 81, טבעה למוות בחוף אשקלון. היא נקברה בבית העלמין "גבעת ציון" באשקלון.
הישגים בולטים

1960 - חלקה את המקום הראשון באליפות ברית המועצות לנשים, ולאחר התרת שוויון נקודות דורגה במקום השני.
1962 - זכתה באליפות ברית המועצות לנשים.
1963 - חלקה את המקום הראשון באליפות ברית המועצות לנשים, ולאחר התרת שוויון נקודות דורגה במקום השני אחרי לריסה וולפרט.
1993 - זכתה באליפות העולם לסניוריות, לאחר שצברה 10 נקודות מ-11 אפשריות (ללא הפסד).
1997 - זכתה בשנית באליפות העולם לסניוריות.
קבלת דרגות בינלאומיות

1961 - אמן בינלאומי לנשים
1976 - רב אמן לנשים
אברהם בלסבלג

אברהם בלסבלג (1909 – 28 בפברואר 1991) היה ראש עיריית אשקלון מיולי 1972 עד פברואר 1974. חבר במועצת עיריית אשקלון מ-12 באוגוסט 1951 עד 1977.
קורות חייו

נולד, בשנת 1909, למשפחה יהודית בעיר ז'שוב (ריישא) אשר נמצאת במערב גליציה. ב-1939, לאחר פלישת הגרמנים לפולין, נמלט אברהם בלסבלג לברית המועצות שם נכלא והועסק בעבודת פרך במפעל ליציקת פגזים במחנה כפייה סובייטי בסיביר. לאחר המלחמה שב לפולין, וגילה כי כל משפחתו הושמדה בשואה. אברהם המשיך לגרמניה בה ניהל, מחנה עקורים שריכז וטיפל ביתומים יהודיים ניצולי השואה טרם העלאתם לארץ. שם הכיר ונישא לרעייתו אילה (לבית דויטש)  ששימשה כאם בית ליתומים רבים באותם מחנות.
לקראת סוף 1947, עלה עם רעייתו וקבוצת הילדים אותם הנהיג באנייה "אקסודוס" (יציאת אירופה תש"ז) בה שימש כראש קבוצת עולי תנועת "הנוער הציוני" בדרכו לארץ ישראל. במאי 1948 עלה אברהם בלסבלג למדינת ישראל, מיד עם הקמתה. התיישב ביפו עם רעייתו אילה.
אברהם בלסבלג הגיע לאל־מג'דל בעקבות בן דודו יחזקאל ויינשטיין הקרוי "חצקל איש-כסית", שהקים והיה הבעלים של מסעדת  "כסית" בתל אביב. "חצקל" התבקש לארגן הסעדה בקיבוץ ניר עם לעובדי חברת "מקורות" שעסקו בהקמה ובפיתוח קווי המים לנגב באותו אזור ושלח את אברהם כנציגו להקים ולנהל פעילות זו.
בהמשך פתח חצקל את מסעדת "כסית" ברחוב הרצל באשקלון (שנקראה אז מג'דל) ואת ניהולה הטיל על אברהם בלסבלג. מספר שנים לאחר מכן אברהם רכש מבן דודו את המסעדה והסב את שמה ל"מסעדת המפגש". המשפחה התיישבה במגדל ובשנת 1953 עברה והייתה מראשוני המתיישבים בשכונת אפרידר. אברהם נרתם  לפעילות ציבורית  באזור, ובבחירות שנערכו ב-12 באוגוסט 1951 נבחר כנציג מפלגת הציונים הכלליים למליאת מועצת עיריית אשקלון.
בשנת 1959 נבחר לסגן ראש העיר. לאחר פטירתו של רחביה אדיבי, נבחר אברהם בלסבלג להחליפו כראש עיריית אשקלון וכיהן מיולי 1972 עד לבחירות לראשות העיר בפברואר 1974. המשיך לכהן בכל מועצות העירייה עד שנת 1977.
ראו גם

אקסודוס
יחזקאל ויינשטיין
הערות שוליים

1 2  מזרח תיכון ישן-חדש - ארנן עזריהו (סיני) מיראון, בעל עבר ביטחוני עשיר, מנתח את המצב, באתר התנועה הקיבוצית(הקישור אינו פעיל)
1 2  ארבל נפתלי, אשקלון - 4000 ועוד ארבעים שנה, כרך ב', עמותה למורשת אשקלון, 1990
1 2  גד סובול, קפה כסית ומשפחת בלסבלג, ביטאון גמלאי אשקלון - גמלאון
יוסף שרביט (רב)

.
הרב יוסף שרביט (מימין) לצד הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
הרב יוסף שרביט (כ"ב בשבט ה'תרפ"ב, 20 בפברואר 1922 – ח' בניסן ה'תשע"ו, 16 באפריל 2016) היה רב העיר הספרדי של אשקלון וחבר מועצת הרבנות הראשית.
קורות חיים

נולד במרוקו לחנה ולרב מכלוף שרביט. בימי נעוריו למד תורה אצל אביו, בהיותו בן 12 שנים עברה משפחתו להתגורר בעיר פאס. שם למד הרב שרביט בכיתה הגבוהה בתלמוד תורה "אם הבנים" אצל הרב מימון מיארה. לאחר מכן עבר ללמוד בישיבה אחרת אצל הרב מאיר ישראל.
בפאס ובקזבלנקה כיהן הרב שרביט בסידורי חופה וקידושין וענייני גיטין והיה גם מוהל. בשנת תש"ט (1949), עם זרם העלייה שהקיף המונים מעולי מרוקו גם משפחתו של הרב שרביט יצאה בדרך לא חוקית עד שהגיעו למחנה העלייה באלג'יר, שם נציגי הסוכנות היהודית הקשו על אביו לעלות לישראל מפאת גילו המתקדם. לאחר 5 שנים, בשנת ה'תשי"ג (1953), עלתה המשפחה לישראל.
כשעלה לישראל, נסמך הרב שרביט לרבנות אצל הרב עובדיה הדאיה מטעם הרבנות הראשית לישראל ונתמנה כרב אזורי בגליל המערבי (עבור מושב גורן ועוד מספר כפרים ליד נהריה). בשנת ה'תשט"ו (1955) נבחר לכהן כרב העיר בית שאן. בשנת ה'תש"ך (1960) נבחר לרב העיר אשקלון ביחד עם הרב משה דב וולנר, במקומו של הרב נתן פרג'ון שנפטר שנה קודם לכן. בשנת ה'תשל"ג (1973) נבחר למועצת הרבנות הראשית לישראל ונבחר שוב בשנת תשמ"ג. שנה לאחר מכן הוסמך לדיינות בידי הרבנות הראשית. בשנת תשנ"א (1991) התמנה לדיין בבית הדין הרבני הגדול.
היה חבר פעיל גם בחבר הרבנים של הפועל המזרחי.
בכ' בתשרי ה'תשל"ד (1973) נהרג בנו מיכאל שרביט במלחמת יום הכיפורים באזור תעלת סואץ. לזכרו נבנה בית-כנסת "יד מיכאל" בשכונת ברנע באשקלון.
הרב שרביט היה חבר בכולל הרבנים באבן שמואל שבו היו מתאספים מדי יום שלישי כדי ללמוד תורה. בין הרבנים שנכחו באותו הכולל היו ידידיו הקרובים, הרב מרדכי אליהו, והרב בנימין אביעד רב אזורי של מועצה אזורית שפיר. וכן הרב חיים דוד הלוי, הרב שבתאי בן חיים רב אזורי של מועצה אזורית לכיש,  ועוד.
הרב שרביט כיהן כרב העיר אשקלון עד לפטירתו. ובה נקבר.
חיבוריו

שו"ת ארחות יושר (יוש"ר, ראשי תיבות: יוסף שרביט) ג' חלקים על ארבעת חלקי השולחן ערוך. (חלק א', באתר היברובוקס)
נר מיכאל, ספר דרשות והספדים על בנו של הרב, מיכאל שרביט, לוחם צה"ל שנפל בקרב החווה הסינית במלחמת יום הכיפורים.
אמרי יושר, דרשות ודברי תורה לאירועים שונים, שו"ת על ארבעת חלקי הש"ע ובפרט על מנהגי יהדות מרוקו. בסוף הספר הודפס גם קונטרס מפתח יושר, מפתחות ומבואות לכל כתבי הרב, מאת תלמידו אלעד פורטל.
הערות שוליים

↑  כנס חברות קדישא של מחוז הצפון, הצופה, 7 במרץ 1955
↑  הרב יוסף שביט נבחר לרבה של בית שאן, הצופה, 19 באוגוסט 1955
↑  פוזרה המועצה הדתית במגדל אשקלון, חרות, 10 במרץ 1960
↑  אשקלון, קיבלו פני הרב החדש, מעריב, 15 במרץ 1960
↑  הסמכה לדיינות, באתר ארכיון המדינה, עמ' 19
↑  נפטר רב העיר אשקלון הרב יוסף שרביט, באתר ערוץ 7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007433477005171  LCCN: nr90014076  VIAF: 49146461462027730551   WorldCat (עם VIAF): 49146461462027730551
הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 2

| --- | --- |

 מבוסס על:  "הארי פוטר ואוצרות המוות" מאת ג'יי קיי רולינג
 בימוי:  דייוויד ייטס 
 הופק בידי:  דייוויד היימן
 תסריט:  ג'יי קיי רולינג (סופרת)   סטיב קלובס
 עריכה:  מארק דיי 
 שחקנים ראשיים:  דניאל רדקליף   רופרט גרינט   אמה ווטסון  הלנה בונהם קרטר   רובי קולטריין   וורוויק דייוויס   רייף פיינס   מייקל גמבון   ג׳ון הארט   ג'ייסון אייזקס   גארי אולדמן   אלן ריקמן   מגי סמית׳   דייוויד ת'יוליס   ג׳ולי וולטרס
 מוזיקה:  אלכסנדר דספלה   ג'ון ויליאמס (נושא)
 צילום:  אדוארדו סרה 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Heyday Films, האחים וורנר 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  15 ביולי 2011 ישראל 13 ביולי 2011
 משך הקרנה:  130 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט הרפתקאות 
 תקציב:  250 מיליון דולר (יחד עם חלק 1)
 הכנסות:  1,341,511,219 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   harrypotter72
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 סרט קודם:  הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 1
 תרגום לעברית:  אולפני אלרום - רות שק יסעור
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 2 (באנגלית: Harry Potter and the Deathly Hallows – Part 2) הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי בבימויו של דייוויד ייטס המבוסס על חלקו השני של הספר השביעי בסדרת ספרי "הארי פוטר", מאת ג'יי קיי רולינג. החלק השני מהווה את הסרט הרביעי בסדרה בבימויו של ייטס, שביים גם את הסרט החמישי ואת הסרט השישי. דייוויד היימן ודייוויד ברון הפיקו את הסרט, והתסריט נכתב על ידי סטיב קלובס, שכתב את כל תסריטי הסרטים בסדרה למעט זה של הסרט החמישי. החלק השני מתאר את מסעו של הארי פוטר למציאתו ולהשמדתו של סוד האלמוות של לורד וולדמורט והקרב על הוגוורטס. כוכבי הסרט הם דניאל רדקליף בתפקיד הארי פוטר, ורופרט גרינט ואמה ווטסון בתפקיד חבריו הקרובים רון ויזלי והרמיוני גריינג'ר.
צילומי הסרטים הסתיימו ב-12 ביוני 2010, וכעבור 16 ימים יצא לאור הטריילר הרשמי הראשון של שני החלקים.
החלק הראשון יצא לאקרנים בנובמבר 2010.
סרט זה הוא השני מתוך שמונת הסרטים שלא דובב לעברית (קדם לו חלק 1).
צוות השחקנים ודמויות

ג'יימי ויילט, מגלם דמותו של וינסנט קראב, לא הופיע בחלקו השני של הסרט, וזאת בעקבות מעצרו על השתתפותו במהומות בממלכה המאוחדת ב-2011, החזקת סמים ופשעים נוספים - שבגללם נשפט ל-2 שנות מאסר במרץ 2012. עקב זאת, שונה התסריט כך שחברו גרגורי גויל נהרג, ויחד איתו הופיע השחקן לואיס קורדיס בתפקיד בלייז זאביני.
הבמאי דייוויד ייטס סיפר כי בסצנה האחרונה של הסרט, שעלילתה מתרחשת 19 שנים לאחר עיקר העלילה, ישתתפו הכוכבים הראשיים (רדקליף, גרינט, ווטסון ורייט) ולא שחקנים מבוגרים יותר, וכי ההפקה החליטה להשתמש בעזרים שונים על מנת לשוות לשחקנים הצעירים מראה של אנשים שגילם כפול מהגיל האמיתי שלהם.‏
| שחקן | דמות |
| --- | --- |
דניאל רדקליף: הארי פוטר
רופרט גרינט: רון ויזלי
אמה ווטסון: הרמיוני גריינג'ר
רייף פיינס: לורד וולדמורט
אלן ריקמן: סוורוס סנייפ
מתיו לואיס: נוויל לונגבוטום
רובי קולטריין: רובאוס האגריד
דייוויד ת'יוליס: רמוס לופין
הלנה בונהם קרטר: בלטריקס לסטריינג'
בוני רייט: ג'יני ויזלי
אוונה לינץ': לונה לאבגוד
טום פלטון: דראקו מאלפוי
ג'ולי וולטרס: מולי ויזלי
מארק ויליאמס: ארתור ויזלי
ג'ייסון אייזקס: לוציוס מאלפוי
הלן מקרורי: נרקיסה מאלפוי
דונל גליסון: ביל ויזלי
ג'ים ברודבנט: הוראס סלגהורן
גארי אולדמן: סיריוס בלק
ווריק דייוויס: פיליוס פליטיק /גריפהוק
ג'ורג' האריס: קינגסלי שאקלבולט
מייקל גמבון: אלבוס דמבלדור
מגי סמית': מינרווה מקגונגל
נטליה טנה: נימפדורה לופין (טונקס)
ג'ון הרט: מר אוליבנדר
קירן היינדס: אברפורת' דמבלדור
ג'יימס פלפס: פרד ויזלי
אוליבר פלפס: ג'ורג' ויזלי
כריס רנקין: פרסי ויזלי
דוון מארי: שיימוס פיניגן
אלפרד אינוק: דין תומאס
קייטי לאונג: צ'ו צ'אנג
קלמנס פואסי: פלר ויזלי (דלאקור)
ג'סי קייב: לבנדר בראון
ג'ושוע הרדמן: גרגורי גויל
דייב לגאנו: פנריר גרייבק
ראלף אינסון: אמיקוס קארו
סוזי תואס: אלקטו קארו
ניק מורן: סקאביור
לואיס קורדיס: בלייז זאביני
גאי הנרי: פאיוס ת'יקנס
פיטר מולאן: קורבן יאקסלי
היב בירדסל: אריאנה דמבלדור
דייוויד בראדלי: ארגוס פילץ'
ארתור בוון: אלבוס סוורוס פוטר
ויליאם דון: ג'יימס סיריוס פוטר
דפני דה באיס: לילי לונה פוטר
הלנה בארלוו: רוז ויזלי
ברטי גילברט: סקורפיוס מאלפוי
ראיין טרנר: הוגו ויזלי
אלי דרס אדלן: לילי פוטר
בנדיסט קלרק: סוורוס סנייפ הצעיר
אלפי מקילווין: ג'יימס פוטר הצעיר
רוהאן גוטובד: סיריוס בלק הצעיר
אריאלה פרדיס: פטוניה דרסלי
מוזיקה

אתר האינטרנט של וורנר ברוס אישר שאלכסנדר דספלה, שהלחין את חלקו הראשון של 'אוצרות המוות', יחזור להלחין גם את חלק 2. בראיון שערך Film Music Magazine עם המלחין הוא אמר שחלק 2 הוא "אתגר נהדר" ויש לו "המון ציפיות לעמוד בהן בעבודה טובה". דספלה החל לכתוב מוזיקה בתחילת 2011, וסיים להקליט אותה ב-27 במאי 2011 באולפני אבי רוד, יחד עם התזמורת הסימפונית של לונדון. רשימת השירים לפסקול הוצאה ב-16 ביוני 2011. כל המנגינות הופקו והולחנו על ידי אלכסנדר דספלה. Amazon.com הודיעה באתרה על הוצאת הפסקול בתאריך ה-12 ביולי 2011, שלושה ימים לפני יציאת הסרט בארצות הברית.
| מספר | שם השיר | אורך |
| --- | --- | --- |
| 1. | "Lily's Theme" | 2:28 |
| 2. | "The Tunnel" | 1:09 |
| 3. | "Underworld" | 5:24 |
| 4. | "Gringotts" | 2:24 |
| 5. | "Dragon Flight" | 1:43 |
| 6. | "Neville" | 1:40 |
| 7. | "A New Headmaster" | 3:25 |
| 8. | "Panic Inside Hogwarts" | 1:53 |
| 9. | "Statues" | 2:22 |
| 10. | "The Grey Lady" | 5:51 |
| 11. | "In the Chamber of Secrets" | 1:37 |
| 12. | "Battlefield" | 2:13 |
| 13. | "The Diadem" | 3:08 |
| 14. | "Broomsticks and Fire" | 1:24 |
| 15. | "Courtyard Apocalypse" | 2:00 |
| 16. | "Snape's Demise" | 2:21 |
| 17. | "Severus and Lily" | 6:08 |
| 18. | "Harry's Sacrifice" | 1:57 |
| 19. | "The Resurrection Stone" | 4:32 |
| 20. | "Harry Surrenders" | 1:30 |
| 21. | "Procession" | 2:07 |
| 22. | "Neville the Hero" | 2:17 |
| 23. | "Showdown" | 3:37 |
| 24. | "Voldemort's End" | 2:44 |
| 25. | "A New Beginning" | 1:39 |