stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כלב השמירה (סיפור קצר)
עלילה > פרק ראשון

העלילה מסופרת מפיו של אלמוני חסר שם המתאר את פחדיו מפני קול נביחות נוראי ומרוחק הרודף אותו מזה זמן רב, לא מתוך חלום או הזיות טירוף, אלא מצרה גרועה הרבה יותר: תעלומת מותו של חברו הטוב, סנט ג'ון, אשר נרצח בצורה כה זוועתית עד שכל מה שנותר ממנו הוא לא יותר מגופה קרועה לגזרים. בניסיון להימנע מגורל דומה, מכריז המספר על כוונתו ”לפוצץ לעצמו את המוח” ובכך להתאבד.
עדותו מתחילה בנקודה בה הוא וסנט ג'ון החלו להשתעמם מהבנאליות של חיי היומיום שלהם, כאשר הריגוש שהפיקו מהרפתקאות מסתוריות ורומנים נסערים עם נשים דעך בחלוף הזמן, אז פנו לרדוף אחר מטרות אסתטיות ואינטלקטואליות יותר. אולם, הן האחווה הפרה-רפאליטית והן זרם הסימבוליזם, ואף התנועה הדקדנטית (אנ'), לא הצליחו להשביע עד תאוותיהם, עד שגמרו אומר בדעתם לפנות לפעילות קיצונית יותר: שוד קברים.
השניים הקימו מוזיאון בתוך בית אבן עתיק עבור כל האוצרות שגנבו מבתי הקברות בהם ביקרו, מעין ”מקום טמא ובל יתואר, בעל אווירה שטנית של וירטואוזיות נוירוטית, אשר הרכיב יקום שלם של אימה וריקבון”. בתוכו הקימו פסלי ענק מבזלת ושוהם בדמותם של שדים המקיאים מפיהם אור זוהר וירקרק, והתקינו צינורות מתכת מפותלים שתי וערב אשר צנחו מהתקרה ופלטו ניחוחות שונים לפקודתם, בין אם של חבצלות, מקדשים אפלים מהמזרח הרחוק, או הצחנה המצמררת של קבר שזה עתה נחפר. בפינות החדרים נחו מומיות וגופות חנוטות, על המדפים מצבות שיש שבורות, ובארונות התצוגה גולגולות של עוללים. על כמה מהקירות נתלו ציורים אשר המחישו מושאים מעוותים כאלו או אחרים, ועל אחת הבמות נחו כלי נגינה משונים עמם נהגו לנצח יחדיו על מוזיקה חולנית.
לילה אחד מפליגים השניים להולנד בכדי לבקר בקברה של דמות ידועה לשמצה במיוחד, שודד קברים מפורסם אשר נטרף בעודו בחיים בידי חיה לא מוכרת לפני מאות שנים, זאת לאחר שגנב פריט רב-עוצמה כלשהו מקבר אסור.
עם הגעתם למקום מפלח קול נביחות מרוחק את אוויר הלילה, אך הדבר לא עוצר בעדם והם מתחילים במלאכת החפירה. בפנים מתגלה שלדו השלם להפליא של השודד, על אף שנשבר במספר מקומות בעקבות נשיכותיו של אותו יצור אשר טרף אותו, ועליו מונח קמע אקזוטי העוטה צורה של כלב גחון או של ספינקס מכונף, עשוי אבן ירקן.
למרות התחושה מנבאת הרעות התוקפת את שניהם למראה הקמע נכנע שיקול דעתם לפיתוי לקחת אותו עמם, זאת מאחר שכבר קראו עליו קודם לכן בספר הנקרונומיקון, בו נכתב שאותו סמל המעטר אותו מייצג כת כלשהי של אוכלי גוויות השוכנת באזור מסתורי באסיה התיכונה.
עם הקמע בכיסו של סנט ג'ון, אוטמים השניים את הקבר הפתוח ועוזבים חזרה לביתם באנגליה. במהלך הפלגתם עוקבת אחריהם מעין יללה עמומה של כלב כלשהו, אך היא הולכת לאיבוד בין שריקות הרוח ואינה מושכת את תשומת לבם יתר על המידה.
עלילה > פרק שני

פחות משבוע לאחר שובם לאנגליה מתחילים השניים לחוש בדברים משונים המאתגרים את יכולתם להבדיל בין מציאות לדמיון: רעשי צעדים, צללים המסתובבים בביתם כרצונם, וקול נביחות מרוחק. בליל ה-24 בספטמבר מתעורר המספר למשמע רעש נקישה על דלת חדרו, אך עם פתיחתה הוא מוצא את המסדרון ריק מאדם, ורק שומע צחוק רם. כאשר הוא הולך לחדרו של סנט ג'ון בכדי לבדוק האם התבדח על חשבונו, מכחיש הלה כל ידע למאורע, בדיוק כאשר הנביחות המרוחקות חוזרות שוב.
כעבור מספר ימים מגיעים השניים למוזיאון, בו הניחו את הקמע שמצאו במסעם האחרון, כאשר דבר-מה מתחיל לשרוט לפתע את דלת הכניסה. מחשש שפעילותם הסודית התגלתה בידי תושבי המקום או גרוע מכך, המשטרה, מכבים השניים את האורות ופותחים את הדלת בזהירות, אך שוב מוצאים את עצמם עומדים בפני מסדרון ריק. משב רוח פתאומי הפורץ פנימה מביא יחד איתו קולות רפאים המשוחחים זה עם זה בשפה ההולנדית.
חוויותיהם האחרונות מובילות את המספר וסנט ג'ון למסקנה כי איבדו את דעתם לחלוטין כתוצאה מפעילויותיהם הליליות היוצאות מגדר הרגיל. נוכחות מרושעת כלשהי מתחילה לרדוף את ביתם באופן תמידי, יחד עם קול הנביחות המרוחק אשר חוזר על עצמו מדי לילה, עד שב-18 בנובמבר מגיע הטירוף לכדי שיא, וג'ון סנט נאכל בעודו בחיים בשובו מתחנת הרכבת.
צרחותיו של הלה מגיעות עד לביתם, והמספר מספיק להגיע לזירה על מנת לראות ענן שחור ממריא מעל גופת חברו השמימה. ברגעים האחרונים לחייו לוחש לו סנט ג'ון, ”הקמע.. הדבר הארור הזה..”, לפני שהוא קורס לכדי ערמה מעוותת של שאריות אדם.
מפוחד ואחוז טירוף, שורף המספר את המוזיאון האפל שבנה עם חברו המנוח, ונמלט ללונדון כשהקמע המקולל בידיו. במהלך שהותו בעיר הוא ממשיך לשמוע את הנביחות, ובמקרה אחד אף חוזה באותה צורה שחורה אשר טרפה את סנט ג'ון, דבר המוביל אותו להפליג להולנד בניסיון להציל את מה שנותר מחייו.
לרוע מזלו הוא נשדד בידי עדת גנבים במהלך שהותו בפונדק ברוטרדם, והקמע נלקח מידיו. למחרת בבוקר מופיעה כתבה בעיתון העיר על טבח המוני שהתרחש באחד הרבעים הקרובים, ובו נרצחה משפחה שלמה של פורעי חוק בידי יצור לא מזוהה אשר לא הותיר כל עקבות אחריו.
המספר שב לקבר בו מצאו את התליון בניסיון נואש לבקש מחילה ולהתחנן על חייו, אך לאחר שהוא חופר אותו מחדש נתקלות עיניו במחזה כה מזוויע עד שהוא מאבד את שפיותו אחת ולתמיד: השלד של שודד הקברים הנודע שוכב על האדמה הלחה כאשר הוא מוכתם בדם טרי, נושא חתיכות תלושות של עור ושיער, ועטוף בעשרות עטלפים שחורים המתאגדים סביבו כמו בגד. כאשר ידיו אוחזות בקמע האבוד, פוער השלד את לסתו ופולט נביחה רמה אשר מבריחה את המספר מהמקום בצרחות אימים המתפוגגות לכדי צחוק אחוז טירוף.
עדותו של המספר תמה במסקנה כי השתגע לחלוטין, בנוסף לכמה משפטים לא קוהרנטים, ”הטירוף רוכב על כוכב הרוח”, ”טפרים ושיניים התחדדו על מאות שנים של גופות”, ”המוות המטפטף מרחף על גבי בכחנליה של עטלפים, מתוך חורבות הלילה השחורות, במקדשיו של בליעל”.
בכל יום שעובר מתחזקים צלילי הנביחות ורעש מעוף העטלפים, והופכים קרובים יותר ויותר. המספר מצהיר על כוונתו לגאול את עצמו מייסוריו בעזרת האקדח שלו, אשר לדבריו, יעזור לו ”למצוא את האבדון אשר עשוי להיות חוף המבטחים היחיד מפני האימה הבלתי ניתנת לתיאור”.
דמויות

מספר חסר שם: הרפתקן שאיבד את שפיותו לאחר שמאס בחייו המשעממים והחל לשדוד קברים יחד עם חברו הטוב, סנט ג'ון, בחיפוש אחר ריגושים חדשים. העלילה מסופרת בצורת עדות מנקודת מבטו, ומתחילה ונגמרת בכוונתו לשים סוף לחייו.
סנט ג'ון: חברו הטוב של המספר והדמות הדומיננטית יותר מבין שניהם, שכן מספר קטעים מלמדים כי בכל מסעותיהם הליליים בבתי הקברות תמיד נהג להוביל בראש. נטרף למוות בידי יצור כלשהו לאחר שהשניים גונבים קמע מקולל.
השראה

הסיפור נולד, ככל הנראה, בעקבות ביקורו של לאבקרפט בכנסיית פלאטבוש הרפורמית ההולנדית (אנ') בברוקלין ב-16 בספטמבר 1922, אותו תיאר במכתב ששלח באותה העת לחברו ריינהרט קליינר, אשר היה מכונה בפיו גם סנט ג'ון: ”מסביב לערימה העתיקה נמצאת חצר הכנסייה, והאדריכלות מתוארכת ל-1730 ועד לאמצע המאה התשע עשרה.. לקחתי חתיכה קטנה מאחת המצבות, אשר הונחה ב-1747. היא נחה מולי כעת – ועשויה להציע סיפור אימה כלשהו. אני מוכרח להניח אותה מתחת לכרית שלי כשאלך לישון.. מי יכול לומר איזה מין דבר עשוי להתעורר מהאבן העתיקה בכדי לנקום בקבר המחולל? ואם הוא אכן יתעורר, מי יכול לומר למה יהיה דומה?”.
ייתכן כי המוזיאון המתואר בסיפור הושפע מאוספו האמיתי של אחד ממכריו של לאבקרפט, סמואל לאבמן (אנ'), אשר הכיל פריטי אמנות (אנ') שונים וממנו התרשם הלה בעת ביקורו בו בספטמבר 1922.
עולמו הספרותי של ה.פ. לאבקרפט > עדות

העלילה נפתחת באמצעות טכניקה אופיינית ללאבקרפט, קרי מסירת עדות בגוף ראשון מידי מספר מעונה המגולל את חוויותיו הנוראיות שגרמו לו לאבד את דעתו, ”זה אינו חלום, וזה אף לא, אני חושש, טירוף — יותר מדי דברים כבר התרחשו בכדי להעניק לי את הספקות הרחמניים הללו”. בשונה מסיפוריו האחרים של לאבקרפט, הנפתחים באותה צורה אך לרוב מביע בהם המספר את חששותיו מפני רוע קדום כלשהו אשר עתיד לשים סוף לחייו או לחיי האנושות, לוקח הסיפור תפנית הרבה יותר קיצונית ומצהיר על כוונתו המפורשת של הפרוטגוניסט להתאבד באמצעות יריית אקדח.
עולמו הספרותי של ה.פ. לאבקרפט > ספרים

זו היצירה הראשונה בה הוזכר הגרימואר הבדיוני הנקרונומיקון (על אף שמחברו, עבדול אלהזרד, הוזכר לראשונה בסיפור מ-1921, העיר חסרת השם), אשר הפך בשנים הבאות למוטיב חוזר ברבים מסיפוריו של לאבקראפט וכן של סופרים אחרים, ואף זכה לתהודה עולמית כה גדולה עד ליצירת ספק בנוגע לעצם קיומו. המספר וסנט ג'ון מזהים את הקמע שהם מוצאים בקברו של השודד המפורסם מאחר שקראו עליו קודם לכן בספר: ”החפץ אכן היה זר לספרות ולאמנות שאנשים שפויים ומאוזנים הכירו, אבל אנחנו זיהינו אותו מפני שהוזכר בנקרונומיקון האסור של הערבי המטורף עבדול אלהזרד”.
עולמו הספרותי של ה.פ. לאבקרפט > עולם

הסמל המופיע על הקמע אותו מוצאים המספר וסנט ג'ון בקבר, ”צורה משונה של כלב מכונף וגחון, או של ספינקס בעל פנים כלביים, בסגנון אוריינטלי עתיק אשר נחרט על חתיכה קטנה של אבן ירקן”, מתואר לדבריו בנקרונומיקון בתור ”הסימן המצמרר של כת אוכלי הגוויות מלאנג שבאסיה התיכונה”. השם לאנג מוזכר בסיפורים נוספים של לאבקרפט מתוך סדרת מעגל החלומות (אנ'), כגון סלפאיס או משימת החלום של קאדאת' האבודה, ובהם הוא מתואר כ”מישור של מדבריות קרח” המצוי בארץ החלומות.
עולמו הספרותי של ה.פ. לאבקרפט > מפלצות

המספר אינו מציין באופן מפורש מפלצות כלשהן האופייניות לעולמו הספרותי של לאבקרפט, אולם המילה האנגלית Ghoul מוזכרת מספר פעמים, ועל אף שבהקשר הנוכחי פירושה המדויק הוא שודד קברים, כלומר תחום העיסוק של שתי הדמויות הראשיות, בסיפורים אחרים כמו המודל של פיקמן היא באה לייצג שדים אוכלי בשר המכונים ע'ולים.
ביקורת

מבקרי הספרות סונאנד טריאמבק ג'ושי (אנ') ודייוויד שולץ טענו כי הסיפור הוא מעין פרודיה עצמית הרומזת ליצירות של סופרים אחרים מהם הושפע לאבקרפט כגון אמברוז בירס, אדגר אלן פו, וארתור קונאן דויל. בנוסף, הסופר סטיבן ג'יי. מריקונדה טען כי ניכרת גם השפעה מסוימת מעבודותיו של הסופר ז'וריס-קרל הויסמנס, נגד הטבע (אנ'). המבקר לין קרטר תיאר את הסיפור בתור ”יצירה קטנה ומינורית” ובעל ”דלות חומרית ואווירה המשועבדת לאדגר אלן פו”.
לקריאה נוספת

| עברית | English |
| --- | --- |
דרלת', אוגוסט; ואנדרי, דונלד; לאבקרפט, הווארד פיליפס; מכתבים נבחרים, חלק ראשון: 1911–1924; הוצאת ארקהם האוס, 1965 (מסת"ב 978-0870540349): Derleth, August; Wandrei, Donald; Lovecraft, Howard Phillips; Selected Letters I, 1911–1924; Arkham House, 1965 (ISBN 978-0870540349)
קרטר, לין; לאבקרפט: מבט אל מאחורי המיתוסים של קת'ולהו; ספרי בלנטין, 1972 (מסת"ב 978-0345024275): Carter, Lin; Lovecraft: A Look Behind The Cthulhu Mythos; Ballantine Books, 1972 (ISBN 978-0345024275)
ג'ושי, סונאנד טריאמבק; אי. שולץ, דייוויד; אנציקלופדיית ה.פ. לאבקרפט; הוצאת היפוקמפוס, 2004 (מסת"ב 978-0974878911): Joshi, Sunand Tryambak; E. Schultz, David; An H.P. Lovecraft Encyclopedia; Hippocampus Press, 2004 (ISBN 978-0974878911)
הערות שוליים

↑  ג'ושי ושולץ, האות ה', כלב השמירה, עמוד 117, "כלב השמירה, סיפור קצר (3,000 מילים); נכתב באוקטובר 1922; יצא לאור במגזין סיפורים מוזרים (פברואר 1924)".
↑  "דף מידע עבור כלב השמירה", אתר הארכיון של ה.פ. לאבקרפט, אורכב מהמקור ב-17 באוקטובר 2022.
↑  "כלב השמירה", מרכז המידע האינטרנטי עבור ספרות ספקולטיבית, אורכב מהמקור ב-17 באוקטובר 2022.
↑  ג'ושי ושולץ, האות ה', כלב השמירה, עמוד 118, "דמותו של סנט ג'ון היא רמיזה מובהקת לקליינר, אליו התייחס לאבקרפט במכתביו בתור רנדולף סנט ג'ון, כאילו היה קרוב משפחה של הנרי סנט ג'ון, הוויקונט בולינגברוק".
↑  ג'ושי ושולץ, האות ה', כלב השמירה, עמוד 118, "יש לציין מספר רמיזות אוטוביוגרפיות המופיעות בסיפור. בעוד שסנט ג'ון מייצג ללא ספק את קליינר, הקשר ביניהם מזוהה רק באמצעות השם, מאחר שלא קיים דמיון רב באופי".
↑  לאבקרפט, ריינהרט קליינר, עמוד 98.
↑  ג'ושי ושולץ, האות ה', כלב השמירה, עמוד 118, "הסיפור נכתב זמן-מה לאחר שה.פ. לאבקרפט וחברו ריינהרט קליינר ביקרו בחצר הכנסייה הרפורמית ההולנדית (1796) בברוקלין ב-16 בספטמבר 1922. לאבקרפט כתב כי, ”לקחתי חתיכה קטנה מאחת המצבות, אשר הונחה ב-1747. היא נחה מולי כעת – ועשויה להציע סיפור אימה כלשהו. אני מוכרח להניח אותה מתחת לכרית שלי כשאלך לישון.. מי יכול לומר איזה מין דבר עשוי להתעורר מהאבן העתיקה בכדי לנקום בקבר המחולל? ואם הוא אכן יתעורר, מי יכול לומר למה יהיה דומה?”".
↑  ג'ושי ושולץ, האות ה', כלב השמירה, עמוד 118, "המוזיאון של שלל הקברים הנאסף בידי הפרוטגוניסטים עשוי להתייחס לאוסף פריטי האמנות המרשים של סמואל לאבמן (אשר אינו נשדד מקברים): ה.פ. לאבקרפט חזה בו בספטמבר 1922 והתרשם ממנו מאוד".
↑  לאבקרפט, סלפאיס, עמוד 100, "קורנס החל לחפש ללא הצלחה אחר העיר הנהדרת של סלפאיס עם ספינותיה אשר מפליגות לסרניאן שברקיע, ובה בעת חזה בפלאים רבים ופעם אחת אפילו נמלט בשן ועין מהכהן הגדול שאין לתארו, אשר לובש מסכת משי צהובה על פניו ומתגורר לבדו במנזר האבן הפרהיסטורי במישור המדברי הקר הקרוי לאנג".
↑  לאבקרפט, משימת החלום של קאדאת' האבודה, עמוד 447, "אותו אדם נודע בכך שסחר עם תושבי כפרי האבן הנוראיים שבמישור מדבר הקרח של לאנג".
↑  ג'ושי ושולץ, האות ה', כלב השמירה, עמוד 118, "אף על פי שמספר צדדים מתחו ביקורת על כך שהסיפור עמוס יתר על המידה, הוא עדיין נדמה כמעין פרודיה עצמית, כפי שניתן להבין מתוך הרמיזות הספרותיות הרבות (אמירתו של סנט ג'ון: ”הדבר המקולל הזה”, מהדהדת את סיפורו המפורסם של אמברוז בירס; ”המוות האדום” והתאריכים הלא ברורים מתקשרים לאדגר אלן פו; הנביחות מגיעות באופן ברור לכלבם של בני בסקרוויל של דויל; וכפי שסטיבן ג'יי. מריקונדה הדגים, הרבה הקשרים לז'וריס-קרל הויסמנס, ובמיוחד לעבודתו, נגד הטבע".
↑  קרטר, הדבר על על דוכן העיתונים, עמוד 37, "אך כאן אני מוכרח לסטות מעט מן הנושא בכדי לדון בחשיבות הסיפור כלב השמירה: שאו את הנטל עמי, בבקשה. היצירה הקטנה והמינורית הזו דלה מבחינה חומרית והרבה יותר משועבדת לפו בסגנונה מאשר העיר חסרת השם".
אילוסטרציה של שודד הקברים המנוח המחזיק בקמע המקולל.
עמוד השער של המגזין סיפורים מוזרים (אנ') מפברואר 1924 בו הסיפור ראה אור לראשונה.
מרד הנפל של 26 בפברואר 1936

מרד הנפל של 26 בפברואר 1936 הוא ניסיון הפיכה צבאית שהתרחש באימפריה היפנית ביוזמתם של קצינים בצבא היפני הקיסרי, שפעלו לאור רעיונותיו של הוגה הדעות היפני קיטה איקי. מטרתם של מתכנני המרד היה טיהור הממשל וההנהגה הצבאית היפנית מיריביהם הפוליטיים, תוך שמירה על מעמדו ותפקידו של הקיסר הירוהיטו.
המורדים הצליחו להתנקש בחייהם של גורמים פוליטיים מובילים, ביניהם שני ראשי ממשלה לשעבר, אך כשלו בניסיון ההתנקשות בראש הממשלה אוקדה קייסוקה ובניסיון ההשתלטות על הארמון הקיסרי של טוקיו. על אף התמיכה לה זכו המורדים בחוגים מסוימים בצבא היפני, ההתנגדות להפיכה מצד חלקים מסוימים בצבא ומצד הקיסר עצמו, לא אפשרה להם להחליף את השלטון והם נכנעו ב-29 בפברואר 1936.
בניגוד לניסיונות הפיכה קודמים שהתרחשו באימפריה היפנית בשנות ה-30 של המאה ה-20, העונשים שהוטלו על מנהיגי מרד 26 בפברואר היו קשים. כ-19 ממנהיגי המרד, כולל הוגה הדעות קיטה איקי הוצאו להורג וכ-40 קיבלו עונשי מאסר. כתוצאה מהמרד התפרקה סיעת קודו-הא הקיצונית שפעלה בצבא היפני וגברה השפעתו של הצבא בניהול ענייני המדינה.
רקע > יריבויות בצבא היפני הקיסרי

כתוצאה מיריבויות בקרב הפיקוד העליון של הצבא היפני הקיסרי במהלך תקופת מייג'י, חווה הצבא תקופה ארוכה של חוסר יציבות וסכסוכים פנימיים קשים. לאחר ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932 התחלקו הקצינים בפיקוד העליון לשתי קבוצות לא רשמיות עיקריות. הקבוצה הראשונה נקראה קודו-הא - "סיעת הדרך הקיסרית", בראשותם של הגנרל סדאו אראקי ובן בריתו ג'ינזאבורו מסאקי, ואילו הקבוצה השנייה נקראה טוסיי-הא - "סיעת השליטה", שזוהתה עם הגנרל טטסוזאן נגאטה.
סיעת קודו-הא הדגישה את חשיבותה של התרבות היפנית החקלאית המסורתית, ובזה לחומריות, לתיעוש ולערכי המערב. היא האמינה במיליטריזם והדגישה את הצורך בתקיפת ברית המועצות ובהתפשטות טריטוריאלית על חשבונה. הטוסיי-הא לעומתה האמינה במודרניזציה טכנולוגית ובהתרחבות טריטוריאלית על חשבון סין. בין השנים 1931–1934, בתקופת כהונתו של גנרל אראקי כשר המלחמה, הייתה הקודו-הא דומיננטית יותר ותפסה עמדות מפתח משמעותיות בצבא, אך לאחר התפטרותו של אראקי הוחלפו רבים מחבריה על ידי קצינים מסיעת הטוסיי-הא.
רקע > "הקצינים הצעירים"

חלק מקציני הצבא הוכשרו באקדמיה הצבאית הקיסרית ואילו חלקם התקדמו להכשרה במסגרת המכללה היוקרתית הצבאית (Army War College). האחרונים הפכו לאליטה בקרב הקצינים, כאשר באופן מסורתי הקצינים שלא הוכשרו במכללה לא קודמו לתפקידי מטה. חלק מאותם קצינים שסבלו ממעמד נחות ביחס לחבריהם, התתאגדו יחד בקבוצה בעלת אופי פוליטי שכונתה "הקצינים הצעירים" (青年将校).
אותם קצינים צעירים האמינו כי הבעיות העומדות בפני האימפריה היפנית הן תוצאה של סטייתה של יפן מה"קוקטאיי" - מונח שמשמעותו הוא היחס שבין הקיסר למדינה ולעם. הם האמינו כי המעמדות המיוחסים ניצלו את העם והוליכו שולל את הקיסר, מה שהוביל לעוני נרחב באזורים הכפריים והחליש את יפן. הפתרון לגישתם היה החלת "הרסטורציה של שווה", במסגרתה ישוקם מעמדו של הקיסר הירוהיטו והוא ישוחרר מהשפעתם של הפקידים הסובבים אותו, אותם ראו כמושחתים. לאחר נטרול השפעתם של היועצים המושחתים יוכל הקיסר לטהר את יפן מההשפעה המערבית ולהשיב את השגשוג לאומה היפנית. רעיונות אלו הושפעו רבות מתפיסת העולם הלאומנית אותה הוביל הוגה הדעות קיטה איקי. על פי ההערכה קבוצה זו של קצינים מנתה כ-100 חברים קבועים, רובם קצינים מאזור טוקיו. מנהיגה הבלתי רשמי היה מיצוגי נישידה, קצין לשעבר בדרגת לוטננט ותלמידו של קיטה איקי.
על אף גודלה הקטן יחסית של הקבוצה, השפעתה הייתה רבה. היא זכתה לאהדה גם בקרב חלקים מהמשפחה הקיסרית, בייחוד הנסיך יסוהיטו, אחיו של הקיסר, שהיה מיודד עם נישידה ועם דמויות מובילות אחרות בקבוצה. על אף התנגדותה האידאולוגית לקפיטליזם ולתאגידים הגדולים, זכתה הקבוצה למימון ממנהיגי הזאיבצו, שקיוו להגן על עצמם באמצעות תמיכה בפעולתה.
רקע > ניסיונות הפיכה קודמים

השנים שקדמו למרד הנפל של 26 בפברואר 1936 התאפיינו בסדרה של אירועי אלימות וניסיונות הפיכה מצד הקצינים הצעירים וגורמים אזרחיים לאומניים שחברו אליהם. תקריות אלו כוללות את תקרית מרץ ותקרית אוקטובר, שהתרחשו ב-1931.
האירוע המשמעותי ביותר היה ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932, במהלכו נרצח ראש ממשלת יפן אינוקאי צויושי על ידי קצינים צעירים מהצי היפני הקיסרי. כמו בתקרית מרץ ובתקרית אוקטובר, גם כאן קיבלו הקושרים עונשים קלים יחסית.
המרד

בשעות המוקדמות של 26 בפברואר 1936 החלו כ-1500 חיילים לתפוס בנייני מפתח ברחבי טוקיו, כשבראשם בניין הדיאט ומטה הצבא. לאחר מכן פרצו המורדים לבתיהם של אישים מרכזיים באליטה השלטונית ורצחו אותם. במהלך ההפיכה נהרגו שר האוצר טקהאשי קורקיו, ראש ממשלת יפן לשעבר סאיטו מקוטו, המורדים פרצו גם לביתו של ראש חצרני הקיסר האדמירל קנטרו סוזוקי וירו בו, אך האחרון לא מת כפי שחשבו. המורדים פרצו גם לביתו של ראש הממשלה אוקדה קייסוקה, אך לא הצליחו למצוא את חדרו וירו בטעות בגיסו. מספר אישים נוספים הצליחו לברוח מהמורדים. בין השאר, ניסו המורדים להשתלט על הארמון הקיסרי אך לא הצליחו בשל התנגדות חיילי המשמר הקיסרי.
המורדים דרשו את התפטרות הממשלה והציעו במקומה ממשלה בראשותו של הגנרל מזאקי. המורדים שמרו על כבודו של הקיסר וכל רצונם היה להדיח את אלו שלדבריהם מנהלים אותו.
מה שהכשיל בסופו של דבר את המרד היה היחס הציבורי והתנגדות הקיסר. המורדים לא לקחו בחשבון את יחס הציבור המבולבל והנבוך, שלא הבין על מה בדיוק המהומה, למרד. הקיסר התנגד ואף אמר כי "אני בעצמי אצא בראש המשמר הקיסרי על מנת להביס אותם". המורדים שלא התנגדו לקיסר אלא למקורביו נאלצו להיכנע לרצונו.
השלכות

השלכותיו של מרד הנפל היו מרחיקות לכת.
עם תום המרד הוצאו כ-19 ממשתתפיו להורג, הנהרגים כללו קצינים משתפי פעולה וגם את הוגה הדעות של הקודו הא, קיטה איקי. עונשים אלו היוו שינוי חד בחומרת הענישה מהמרידות הקודמות בהם כמעט ואיש לא נענש, ודאי שלא עונש מוות, דבר זה הגביר את הרתיעה מפתיחה במרד נוסף.
לאחר המרד דרש הצבא מהקיסר לחזק את כוחו של הצבא על מנת שיוכל להתמודד בעתיד עם מרידות נוספות אם יבואו, הקיסר שראה את הצורך הסכים ודבר זה גרם להגברת כוחו של הצבא.
ראו גם

קודו-הא
טוסיי-הא
ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932
קיטה איקי
תקרית מרץ
תקרית אוקטובר
לקריאה נוספת

יפן המודרנית - בן עמי שילוני, הוצאת שוקן.
כרזה הקוראת למורדים להיכנע
היינריך קלאס

| --- | --- |

 לידה:  1868 אלציי, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  16 באפריל 1953 (בגיל 85 בערך) ינה, גרמניה המזרחית 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  אוניברסיטת פרייבורג  אוניברסיטת גיסן 
 תפקיד:  חבר הרייכסטאג של גרמניה הנאצית 
 מפלגה:  מפלגת המולדת של גרמניה 
 
הינרייך קלאס (בגרמנית: Heinrich Claß;‏ 29 בפברואר 1868 – 16 באפריל 1953) היה פוליטיקאי וסופר גרמני ימני, גזעני ואנטישמי, חבר המפלגה הנאצית. תמך בפאן-גרמניות ועמד בראש האיגוד הכל-גרמני בין השנים 1908–1939.
ביוגרפיה

קלאס נולד באלזיי, עיר קטנת אוכלוסין בדרום מערב גרמניה, אביו היה נוטריון. למד משפטים באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, באוניברסיטת פרייבורג ובאוניברסיטת גייזן עד לשנת 1891 אז נהפך לעורך דין מתמחה. בשנת 1894 עבר לעיר מיינץ.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בשנת 1894 קלאס היה ממקימיה של "התאגדות גרמנית" לאומנית, תנועה שדגלה ב"טוהר גרמני" על ידי ביטול והוצאת קבוצות מיעוטים מגרמניה.
בשנת 1897 הצטרף לתנועת האיגוד הכל-גרמני ונהיה ליושב ראש התנועה בשנת 1901. לאחר שנהיה לנשיא של האיגוד בשנת 1908 פעל כדי לקדם דרכי פעולה רדיקליים יותר.
הוא נכנס לעימות חריף עם תאובלד פון בתמן-הולווג, במיוחד לאחר המשבר המרוקאי השני בשנת 1911, אז האיגוד הגרמני הציג את דעותיו הקיצוניות בצורה ברורה. מהפגנת עוינות "פשוטה" לצרפת ולאנגליה "הנחותה עוד יותר", קלאס תמך במלחמה מהירה שלדעתו תוביל לרייך גרמני ולהגדלת שטחה של גרמניה רבתי. כמו כן דאג לסייע לחימושה הצבאי של גרמניה.
קלאס ידוע בעיקר בשל הספרים בעלי האידאולוגיה הימנית המובהקת שכתב תחת שם העט דניאל פריימן או דניאל איינהרט. מבין ספריו, המפורסם ביותר הוא ספרו משנת 1912 "Wenn ich der Kaiser wär" (לו הייתי הקיסר) שעסק באנטישמיות, אימפריאליזם ופאן-גרמניות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה קרא לסיפוח בלגיה לשטח גרמניה. בשנת 1917 הקים תנועה ימנית קיצונית נוספת "המולדת הגרמנית" יחד עם אלפרד פון טירפיץ ווולפגנג קאפ.
בשנת 1918 פגש את אדולף היטלר ותמך בו בניסיון הפוטש במרתף הבירה של שנת 1923. בין השנים 1933 עד 1939 היה חבר המפלגה הנאצית. כתביו, ספריו ונאומיו הרבים השפיעו רבות על הנאציזם שהתפתח בתקופת פועלו.
משנת 1943 ועד למותו בשנת 1953 גר עם בתו בעיר ינה.
הערות שוליים

↑  היינריך קלאס - ציר זמן (בגרמנית)
↑  "לו הייתי הקיסר" - גרסת האונליין של הספר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284897405171  PLWABN: 9810587696305606  BIBSYS: 13006620  BnF: cb166572020 (data)  CiNii: DA05417789  GND: 118669486  ICCU: IEIV059506  ISNI: 0000 0003 6855 4993  LCCN: no96024053  NDL: 00540237  NKC: uk2014829617  NLG: 151906  NTA: 132864916  RERO: 02-A008744772  SUDOC: 11375258X  Trove: 1067683  VIAF: 62342508   WorldCat (עם VIAF): 62342508
דב בהט

| --- | --- |

דב בהט
 לידה:  4 במרץ 1935 (בן 89) חיפה, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  גאולוגיה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  תיכון חוגים  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת מלבורן 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1973–2004)  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (יוני 1973) 
 מספר צאצאים:  3 
 תרומות עיקריות
 שבירת מתיחה של סלעים וטקטונופרקטוגרפיה
 
דב בהט (נולד ב-4 במרץ 1935 בחיפה) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה למדעי הגאולוגיה והסביבה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, סופר ומשורר. כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הטבע (1980-1976), כראש המחלקה לגאולוגיה ומינרלוגיה (1989-1988) וכרקטור אוניברסיטת בן-גוריון (1994-1990).
קורות חיים

הוריו של בהט, שלום וחנה פרלמן, עלו ממינסק שבבלארוס, בראשית שנות ה-20. אביו לקח חלק בהקמתו של קיבוץ תל יוסף, ומאוחר יותר היה ממקימי קריית חיים, שבה בנה במו ידיו את ביתם. במלחמת העולם השנייה עברה המשפחה לחיפה בעקבות עבודתו של האב במועצת הפועלים בעיר, בה גם שימש מזכיר מועצת פועלי חיפה. דב, האמצעי בין שלושה אחים, למד בבית הספר העממי גאולה ובתיכון חוגים בחיפה. שירת בנח"ל, היה חבר בהכשרת הצופים י"א (החושלים) בקיבוץ נווה ים ואחר-כך בקיבוץ עין גב, היה מדריך שליח וריכז את שבט "משוטטי בכרמל". לאחר שחרורו מצה"ל היה חבר קיבוץ ראש הנקרה במשך שנה.
סיים תואר שני בגאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1963, ודוקטורט באוניברסיטת מלבורן באוסטרליה (1967). בתום לימודיו עבד בקבוצת הזכוכית-קרמית ב"קורנינג עבודות זכוכית" (אנ'), שבמדינת ניו יורק (1969-1966). לאחר שובו לישראל שימש כראש המחקר והפיתוח בנושאי זכוכית וקרמיקה בחברת ישפר"א, תל אביב, וכמרצה אורח בבית הספר (החדש) למדע שימושי באוניברסיטה העברית (1971-1969). בתקופה 1971–1973 עבד כחוקר בכיר במכון הישראלי לקרמיקה וסיליקטים, בטכניון. ב-1973 הצטרף לסגל המחלקה לגאולוגיה ומינרלוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בדרגת פרופסור חבר, ב-1981 התמנה לפרופסור מן המניין. שהה בשבתונים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, באוניברסיטת קולומביה (Lamont-Doherty Earth Observatory), במעבדה הלאומית לורנס ברקלי, באוניברסיטת קיוטו ביפן, באוניברסיטה לכרייה וטכנולוגיה בבייג'ינג ובאוניברסיטת טונג'י בשאנגחאי. כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הטבע (1980-1976), כראש המחלקה לגאולוגיה ומינרלוגיה (1989-1988) וכרקטור אוניברסיטת בן-גוריון (1994-1990). מאז יציאתו לגמלאות בשנת 2004 ועד 2017 לימד בהתנדבות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב והקדיש את רוב זמנו לכתיבת ספרי פרוזה ושירה.
עבודות המאסטר והדוקטורט של בהט היו בתחומי המינרלוגיה והפטרולוגיה. אלה הומרו בחקר הטכנולוגיה של הזכוכית-הקרמית (קורנינג עבודות זכוכית, ניו-יורק). במקביל לעבודה האקדמית, נמשכו לאורך תקופות שונות עיסוקים ב"שימושים-מדעיים", כולל פיתוחים טכנולוגיים לרפא"ל, ייעוץ בנושאי טכנולוגית זכוכית וחומרי גלם עבור "תמז", מפעל הבקבוקים בירוחם ושיפור תרכובת הגלזורה למוצר קרמי בעייתי עבור "מרחב" בבאר שבע. הניסיון המצטבר של בהט בניסויי התכונות המכניות של זכוכית, כולל הדרכת שני תלמידי תואר שני במחלקה לגאולוגיה ומינרלוגיה, החזיר אותו לחקר השבירה בגאולוגיה ולפתוח Tectonofractography - ענף חדש בגאולוגיה סטרוקטורלית המצרף שני מדעים, טקטוניקה ופרקטוגרפיה. בהקשר זה נכתבו שני ספרי מונוגרמה על שבירה בסלעים, קלסיפיקציית הסדקים (joints) של בהט מקובלת בספרות, בה גם מצוטטת עקומת Wiederhorn-Bahat.

לטקטונופרקטוגרפיה היו שמושים מגוונים, כולל, אמצעי עזר בחקר שקיעה והמסה של קרחונים באלפים שבשווייץ.

יחד עם פרופ' אבינעם רבינוביץ' ודר' ולדימיר פריד עסק בהט בחקר רעידות אדמה בעזרת קרינה אלקטרומגנטית.

מחקר זה הביא לשני ממצאים. האחד, לא ניתן לחזות רעידות אדמה בשיטות הסייסמיות הקימות. השני, קיים פוטנציאל לחזות רעידות אדמה בשיטה אלקטרומגנטית מסוימת. באמצעות תרומתו של דר' היינס הורסט דייכמן, הקים בהט בשנת 1993, ביחד עם פרופ' יוסי חודרה חצור ודר' ולדימיר פריד את מעבדת הנגב למכניקת הסלע ע"ש רות והורסט דייכמן.
לאחר שפרש לגמלאות עסק בהט בכתיבת ספרות עברית, והתמקד בשלש סוגות: רומנים, שירים וסיפורים קצרים. חלק מהביקורות על עבודותיו בעברית, אשר נכתבו על ידי אנשי ספרות מופיע ב"קונטרס - מאמרים ושיחות, עיון ביצירותיו של דב בהט" (77 עמודים).
חייו האישיים

בהט היה נשוי לחנה, שנפטרה בשנת 2002, כיום הוא חי בעומר עם בת זוגו נלי. לבהט שלושה בנים.