stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קוסטאס ורוטסוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בינואר 1955 (בן 69) אתונה, יוון
 לאום:  יוון יוון
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות יפות ברומא (1976) 
 תחום יצירה:  פיסול
 יצירות ידועות:  הרץ
 www.costasvarotsos.gr
 
קוסטאס ורוטסוס (ביוונית: Κώστας Βαρώτσος; נולד ב-25 בינואר 1955) הוא פרופסור באוניברסיטת אריסטו בסלוניקי (אנ') ופסל יווני בינלאומי שעובד בעיקר בזכוכית ומתכת. ידוע בשל פסלו המפורסם הרץ.
ביוגרפיה

ורוטסוס נולד וגדל באתונה. הוא למד ציור באקדמיה לאמנויות יפות ברומא (אנ') בשנים 1973–1976 למד אדריכלות באוניברסיטת ד'אנונציו בפסקארה (אנ') וקיבל שיעורים אצל ג'ורג'יו גרסי (אנ').
ב-1989 מייסד עם קבוצת אמנים את Realismi. ב-1990 למד במלגה בניו יורק.
ב-1999 הוא נבחר לפרופסור באוניברסיטת אריסטו בסלוניקי, במחלקה לאדריכלות שבה מלמד אמנות חזותית. אותה שנה הוא נבחר על ידי מדינתו להציג באופן בלעדי בביאנלה של ונציה.
החומרים מהם הוא מייצר את פסליו עשויים מזכוכית, מתכת ואבן.
יצירות

1982 – ונוס השחורה, דסמוס ארט גלרי, אתונה, יוון
1983 – משורר, ניקוסיה, קפריסין
1987 – נוגה שחורה, הביאנלה לאמנות בסאו פאולו
1988 – הרץ, כיכר אומוניה (אנ'), אתונה, יוון*
1989 – פירמידה, טור, גלריה לאמנות ארקו די ראב, רומא, איטליה
1990 - אופק, כיכר אריסטוטלוס (אנ'), סלוניקי, יוון
1990 – ללא שם, אוסמטה (אנ'), איטליה
1992 – אנליקסיס, הכיכר הבין-אמריקאית, אתונה, יוון
1992 – Paesagio con rovine, ג'יבלינה (אנ') איטליה
1992 – טיפות, גלריה לאמנות ליימן, ניו יורק, ארצות הברית
1994 – הרץ, הילטון, אתונה, יוון
1994 – שעון חול, מרכז התרבות האירופי של דלפי, דלפי, יוון
1994 – מזל דלי, פירמידה, מוזיאון לאמנות עכשווית, ניס, צרפת
1995 – הידרוג'יוס, נמל התעופה הבינלאומי של סלוניקי, יוון
1995 – אנליקסיס  II, ניקוסיה, קפריסין
1995 – אופקים, הביאנלה של ונציה, איטליה
1996 – אופק, סאני, חלקידיקי, יוון
1996 – אופק, פירמידה, מחקר עבור הפארק הארכאולוגי של קומה, נאפולי, איטליה
1996–1997 – La Morgia, הרי האפנינים, אברוצו, איטליה
1997 – ללא שם, בניין מק קורמיק, שיקגו, ארצות הברית
1997 – משורר, קזקלנדה, איטליה
1998 – אופק, פירגוס קורינתיה (אנ'), יוון
1998 – ללא שם, ארמון התערוכות (אנ'), רומא, איטליה
1998 – 4 מבוכים, ספירלה, ללא שם, אופק, מוחקה, מוזיאון לאמנות עכשווית, אנטוורפן, בלגיה
1998 – רקדן מסוכן, ללא שם, פיסימה, שעון חול, לרינת', טירת רוקסקלן (אנ') אברוצו, איטליה
1998 – הצטמקות, גל, דלי, ללא שם, טוטם, 'אופק, גלריה לאמנות ג'ורג'יו פרסנו, מילאנו 1991, טורינו 1995-1998-1999
גלריה

הפסל "הטרגדיה של אוטרנו", פסל בנמל אוטרנטו, לזכר קורבנות הספינה האלבנית במצר אוטרנטו ב-1997
ניקוסיה, קפריסין
"הירח", רומא
La Morgia, הרי האפנינים, אברוצו, איטליה
הערות שוליים

↑   Costas Varotsos alla Morgia, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 3:39), 23 במרץ 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119349590  ISNI: 0000 0000 7861 6690  LCCN: no2012136431  RKD: 241709  SUDOC: 168713454  ULAN: 500098311  VIAF: 96407189   WorldCat (עם VIAF): 96407189
ראובן שפע

ראובן שפע (שנפר) (נולד ב-29 במאי 1937) הוא שחיין, שחקן כדורמים ושחקן כדורסל בעבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה בשנות ה-50 אלוף ושיאן המכביה החמישית (1957) בשחייה. הוא שיחק בנבחרת ישראל בכדורמים ובנבחרת ישראל בכדורסל.
ביוגרפיה

ראובן שפע נולד וגדל בקיבוץ גבעת חיים (לאחר הפילוג בגבעת חיים איחוד). כשהיה בן 4 נפרדו הוריו. אמו חווה, נישאה לפינדה פישר, שהיה שחיין מצטיין בתקופת המנדט הבריטי. הוא החל לשחות בגיל 5 ובגיל 9 החל להתאמן בשחייה תחרותית בהדרכתו של פינדה. אביו, יוסף שנפר נהרג בתאונת דרכים בשנת 1955. בתחילת שנות ה-50 הביא פינדה את צבי כתבי לאמן את נבחרת השחייה. אחיו הצעיר, גרשון, היה אלוף ישראל ושיאן ישראל במשחי החזה בשנות ה-60 שייצג את ישראל ב-3 אולימפיאדות והשניים הפכו ליריבים ספורטיביים.
בתחרויות השחייה של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 זכה שפע במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר
באליפות "הפועל" שנערכה בחדרה בספטמבר 1954, זכה שפע ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 1:14.6 דקות, שיפור לשיא של גבריאל נסט ממכבי ברית מכבים עתיד (1:15.6 דקות), במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:53.2 דקות, שיפור לשיא בן 18 השנים של אלנבוגן ממכבי חיפה (2:53.8 דקות) ובמשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 1:21.0 דקות. שבועיים לאחר מכן, באליפות בתי הספר התיכוניים שנערכה בבריכת השחייה בבת גלים בחיפה הוא זכה בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 1:20.5 דקות ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:15.1 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1954, זכה שפע ב-4 מדליות זהב אישיות, במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 21:37.4 דקות, שיפור לשיאו הקודם שעמד על 21:48.6 דקות, תוך כדי המשחה הוא שיפר את שיאיו הישראליים במשחים ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 11:27.7 דקות (הקודם - 11:30.2 דקות) ול-1000 מטר חופשי בתוצאה של 14:24.1 דקות (הקודם - 14:29.4 דקות), במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:14.8 דקות, במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:46.8 דקות, שיפור לשיאו הקודם שעמד על 2:47.0 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:55.0 דקות.
בפסטיבל הבינלאומי של ספורט הפועלים שנערך בדורטרכט שבהולנד במאי 1955 זכה שפע במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 2:50.7 דקות. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריסל שבבלגיה הוא זכה שוב במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 1:14.0 דקות. בתחרות שנערכה בכפר המכבי בנובמבר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:12.7 דקות.
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל השישי שנערכו במאי 1956 קבע שפע במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:49.7 דקות. בתחרות שנערכה בספטמבר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:47.8 דקות.
בתחרות שנערכה בחיפה ביולי 1957 קבע שפע במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:11.7 דקות. בתחרויות השחייה של המכביה החמישית שנערכו בספטמבר אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בשיא מכביה חדש של 2:51.6 דקות ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:50.9 דקות.
באליפות הקרב רב שנערכה בכפר המכביה באוקטובר 1958 קבע שפע במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שיא ישראלי חדש של 2:32.0 דקות, שיפור לשיאו הקודם שעמד על 2:39.1 דקות.
בתחרות שנערכה בבריכת גבעת חיים באוגוסט 1959, קבע שפע במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:45.3 דקות, שיפור לשיא הישראלי של אחיו גרשון שפע (2:46.2 דקות). בתחרות אזורית שנערכה באוגוסט 1959, הוא קבע במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:11.6 דקות.
משפחה

לשפע נולדו שלושה בנים ובת, דורון, הוא כדורסלן עבר ששיחק בנבחרת ישראל בכדורסל, דליה, מורה לשחיה ועוסקת בחינוך, יריב וסהר, הם יזמים, מייסדי רשת ארומה אספרסו בר.
הערות שוליים

↑  ראובן שפע מתמסר לכדורסל - נופה מכדורמים, מעריב, 27 ביולי 1967
↑  הכדורסלנים הוזמנו לארגנטינה, דבר, 5 ביוני 1960
↑  יואש אלרואי TVblog
↑  ברוך שינברג, משפחת השחיינים מגבעת חיים, דבר, 14 באוגוסט 1964
↑  שחייני הפועל מסתערים על טבלת השיאים - 10 שיאים  ארציים, על המשמר, 12 בספטמבר 1954
↑  שלמה מוזר, שיא ישראלי במשחה 100  מ' הושג ע"י ר. שנפר, דבר, 24 בספטמבר 1954
↑  שלמה מוזר, אליפות ישראל בשחייה - היום ומחר, דבר, 15 באוקטובר 1954
↑  שלמה מוזר, אורות וצללים באליפות השחיה, דבר, 17 באוקטובר 1954
↑  שחייני הפועל הצטיינו בהולנד, על המשמר, 31 במאי 1955
↑  השחיין ראובן שנפר יתאמן אצל קיפוט באוניברסיטת "ייל", דבר, 3 ביוני 1955
↑  שחייני "הפועל" קבעו שוב חמישה שיאים חדשים בבלגיה, על המשמר, 16 ביוני 1955
↑  משחה נתן 6 שיאים, מעריב, 6 בנובמבר 1955
↑  הספורט בישראל בשנת תשט"ז, חרות, 5 בספטמבר 1956
↑  ריבנר, נסט, רוזן ושנפר השיגו שיאים חדשים, מעריב, 23 בספטמבר 1956
↑  5 שיאים ישראליים בשחייה נקבעו בתחרות משותפת בחיפה, חרות, 14 ביולי 1957
↑  נפתחו תחרויות השחייה במסגרת משחקי המכביה ה-5, דבר, 20 בספטמבר 1957
↑  וולק האמריקאי זכה ב 200 פרפר דקות לאחר ששחה 1500 מ', חרות, 23 בספטמבר 1957
↑  שיאים חדשים בשחייה, מעריב, 26 באוקטובר 1958
↑  עמי לפר, מנדלבאום חתר 100 מ' בזמן - 60.1 ש', דבר, 9 באוגוסט 1959
↑  שיאים בשחייה, מעריב, 30 באוגוסט 1959
קרוש (כפר)

קרוש (בהונגרית: Karos) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בקרוש התגוררו מעט יהודים.
| שנה | כמות יהודים | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 12 |  |
| 1880 | 37 | 514 |
| 1910 | 21 |  |
| 1920 | 16 |  |
| 1930 | 7 |  |
| 1941 | 4 | 820 |
קפה נגלר

| --- | --- |
 בימוי:  מור קפלנסקי יריב בראל
 הופק בידי:  לירן עצמור
 תסריט:  מור קפלנסקי
 עריכה:  אריק להב לייבוביץ'   עידית אלוני
 מוזיקה:  ערן ויץ
 צילום:  יריב בראל
 מדינה:  ישראל, גרמניה
 חברה מפיצה:  חדוה גולדשמידט, Go2Films
 הקרנת בכורה:  פסטיבל ברלין 2016, פסטיבל חיפה 2015
 משך הקרנה:  59 דקות
 שפת הסרט:  עברית, אנגלית, גרמנית
 סוגה:  סרט תיעודי, קומדיה
 פרסים:  חביב הקהל, פסטיבל Olhares do Medittaraneo, פורטוגל
 דף הסרט ב־IMDb
 
קפה נגלר הוא סרט תיעודי ישראלי בבימויים של מור קפלנסקי ויריב בראל, בהפקתו של לירן עצמור ובתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בשנת 2016, כמה חודשים אחרי הבכורה המקומית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
בסרט, הבמאית יוצאת למסע בעקבות הסיפור שמאחורי "קפה נגלר" המפורסם - בית קפה שהוקם ונוהל על ידי משפחתה בראשית המאה העשרים בברלין. סבתה של הבמאית, נעמי קפלנסקי, דוקומנטריסטית לשעבר, היא נכדתם של בעלי בית הקפה ומלווה את צילומי הסרט בהתרגשות מביתה בישראל. במהלך הצילומים הבמאית מגלה שההיסטוריה האמיתית מאחורי בית הקפה המשפחתי אינה זוהרת כפי שהמשפחה האמינה כל השנים וככל שהאשליה סביב בית הקפה מתפוגגת היא נאלצת לגשר על הפער שבין הזיכרון המשפחתי לאמת ההיסטורית. הסרט "קפה נגלר" עושה שימוש בכלים תיעודיים ועלילתיים כדי לעסוק באותו פער.
הערות שוליים

↑  נירית אנדרמן, הסרט הישראלי "קפה נגלר" יוקרן בפסטיבל ברלין, באתר הארץ, 17 בינואר 2016
↑  אמיר בוגן, פסטיבל חיפה 2015: הישראלים שיעמדו במרכז, באתר ynet, 18 באוגוסט 2015
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קפה נגלר".
קרלו מולינו

| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1905 טורינו, איטליה 
 פטירה:  27 באוגוסט 1973 (בגיל 68) טורינו, איטליה 
 מקום לימודים:  הפוליטיכניקו של טורינו 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 
קרלו מולינו (באיטלקית: Carlo Mollino ‏ 6 במאי 1905 – 27 באוגוסט 1973) היה אדריכל, מעצב פנים וצלם איטלקי.
ביוגרפיה

מולינו נולד בטורינו, פיימונטה, בן לאאוג'נו מולינו, מהנדס. במשך השנים גילה עניין במגוון נושאים, שהיו שערורייתיים ממש כמו אמנותו, כגון עיצוב, אדריכלות, תורת הנסתר ומכוניות מרוץ.
פעם יוחסה לו האמירה, "הכל מותר כל עוד הוא פנטסטי." השקפתו זו באה ללא ספק לידי ביטוי במכלול יצירתו. האדריכלות והריהוט של מולינו נודעים ביכולתם לאפשר למשתמשים בהם לחולל שינויים ככל העולה על רוחם.
קרלו מולינו מת בשנת 1973.
אדריכלות

בשנת 1930 פתח קרלו מולינו את הקריירה שלו כאדריכל בעיצוב בית בפורטה דאי מארמי וזכייה בפרס ג. פיסטונו לאדריכלות. בין 1933 ל-1948, עבד מולינו במשרד של אביו, והשתתף בכמה תחרויות אדריכלות, בהן בניין אגודת האיכרים בקוניאו, "בית הפשיסטים" בווֹגֶרָה, ואחרי מלחמת העולם השנייה, "האנדרטה לפרטיזן", שנוצרה בשיתוף עם הפסל אומברטו מסטרויאני. "האנדרטה לפרטיזן" הוצבה בבית הקברות ג'נראלה בטורינו אחרי הזכייה בתחרות.
בין 1936 ל-1939 עיצב מולינו, יחד עם ויטוריו באודי די סלבה, את בניין Società Ippica Torinese (החברה למרוצי סוסים בטורינו) בטורינו, שנחשב ליצירת המופת שלו. ואולם, בניין זה נהרס בשנת 1960. יצירה זו פורקת את עול העבר והמשטר, דוחה את האסכולה הרציונליסטית ושואבת את השראתה מאלוור אלטו ואריך מנדלסון.
קרלו מולינו אהב את ההרים והיה גולש סקי נלהב; הוא כתב את הספר "Trattato sul Discesismo", שבו הוא מסביר את טכניקת הסקי האישית שלו באמצעות איורים רבים. הוא עיצב כמה בתים הרריים, כמו "קאזה דל סולה" בצ'רוויניה, Aosta Valley וה-Slittovia
של האגם השחור ב-Sauze d'Oulx בפיימונטה. ביצירה זו, נגלית לעין כל אמנותו של מולינו: מרפסת גדולה, מודרנית המזדקרת מגוף המבנה העיקרי סותרת את החומרים המסורתיים של הבניין. בניין זה, הניצב על מדרונות הסקי ונגיש בנמשך החורף רק באמצעות מגלשיים, שוקם בשנת 2001 וכיום משכן תערוכות מתחלפות.
בשנת 1952 תכנן מולינו את אודיטוריום RAI בטורינו. הבניין עבר שחזור רדיקלי בשנת 2006, שכלל שינויים ניכרים במבנה המקורי.
במחצית הראשונה של שנות ה־60, עמד בראש צוות אדריכלים, שהיה אחראי לתכנון רובע INA-Casa בטורינו והגיע למקום השני, אחרי פייר לואיג'י נרווי, בתחרות לתכנון בניין Palazzo del Lavoro בטורינו לחגיגות יובל ה-100 לאיחוד איטליה (1961).
בשנות חייו האחרונות (בין 1965 ל-1973) תכנן מולינו את שני הבניינים שהוציאו לו מוניטין: בניין לשכת המסחר (Camera di Commercio) והתאטרו רג'ו די טורינו, שניהם בטורינו. לפני מותו השלים את התוכניות למרכז הניהול של פיאט בקנדיולו, בניין AEM בטורינו, ומועדון הים התיכון בססטריארה.
אדריכלות > בניינים

Società Ippica Torinese (טורינו), (1937, נהרס ב-1960)
Slittovia del lago Nero, Sauze d'Oulx (1946)
בית על רמת אגרה (1952)
אודיטוריום RAI, טורינו (1952)
Casa del Sole, צ'רוויניה (1952)
הרחבת בניין המועדון האווירי של טורינו (1958)
לשכת המסחר, טורינו (1964)
תאטרו רג'ו די טורינו (1973)
אדריכלות > דירות ועיצוב פנים

קאזה מילר, טורינו (1936)
קאזה מינולה, טורינו (1946-1944)
קאזה אורנגו, טורינו (1949)
קאזה ריווטי, טורינו (1949)
קאזה מולינו, טורינו (1968-1960)
קאזה פיסטואי, טורינו (1968)
אדריכלות > ריהוט

שיא עולמי במחירו של פריט ריהוט מן המאה ה-20 נקבע ביוני 2005, כשרהיט שעיצב קרלו מולינו נמכר במכירה פומבית בגלריות כריסטי'ס בניו יורק: שולחן עץ אלון וזכוכית שעוצב ל"קאזה אורנגו" משנת 1949 נמכר ב-$3,824,000.
יצירתו נכללה בתערוכה "איטליה בעבודה" 1954-1950, שהביאה אותו ועוד מעצבים תעשייתיים לידיעת הציבור האמריקאי.
הערות שוליים

↑  ארטנט, ביוגרפיה של קרלו מולינו
↑  "קרלו מולינו (איטלקי, 1973-1905). שולחן נמוך, מסביבות 1949" ברוקלין מוזיאון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507946205171  BnF: cb12104544k (data)  CiNii: DA02880958  GND: 119150069  ICCU: CFIV110370  ISNI: 0000 0000 8096 2277  LCCN: n86010291  NKC: xx0142758  NTA: 073090239  PIC: 292573  RKD: 231555  SELIBR: 276255  SNAC: w6c82d5z  SUDOC: 029411874  ULAN: 500085240  VcBA: 495/280945  VIAF: 17252685   WorldCat (עם VIAF): 17252685 
Casa del Fascio, Voghera בית הפשיסטים, ווגרה
קרלו מולינו, שולחן נמוך, סביבות 1949
ראכאן בן חת'לין

| --- | --- |

 לידה:  1814 
 פטירה:  1892 (בגיל 78 בערך) 
 
ראכאן בן פלאח בן מאנע בן חת'לין אל-עג'מי (בערבית: راكان بن حثلين; 1814-1892), המכונה אבו פלאח, היה משורר ומנהיג שבט עג'מאן. עג'מאן התאגדו סביב אביו, שייח' פלאח, ואחריו עברה ההנהגה לדודו חזאם, שהיה בהמשך יד ימינו של ראכאן.
הוא נכלא בעיר ניש בסרביה, שהייתה שייכת לאימפריה העות'מאנית, במהלך מלחמת סרביה-טורקיה (1876–1878), שם השתתף בקרב בין הסרבים לעות'מאנים. הוא שוחרר בידי העות'מאנים.
ביוגרפיה

שבט עג'מאן מיוחס מבחינה גנאלוגית אל יאם בן אסבי אל-המדאני, שהשתייך לערביי קחטאן. שבט זה חי באזור אל-אחסא.
במהלך מסע האביב של בתו של עאמר בן ג'פן אאל ספראן במטרה לחפש מקום חדש עבור שבטה, ראה אותה ראכאן בן אל-חת'לין וחיבר בהשראתה קצידה.
אביו של ראכאן שמע את בתי השיר שחיבר בנו על בת עאמר, ורצה לחתן אותם. הוא שלח את נציגיו אל אביה עאמר בן ג'פן כדי להציע נישואים בין בתו ובין ראכאן. עאמר בן ג'פן קיבל את ההצעה והשניים התחתנו.
לזוג נולד בן: פלאח בן ראכאן בן חת'לין.
פלאח בן חת'לין (אביו של ראכאן) נהרג בשנת 1845. אחיו, השייח' חזאם בן חת'לין, תפס את מקומו כמנהיג שבט עג'אן למשך כחמש עשרה שנים. בשנת 1859 הוא העביר את מושכות ההנהגה אל אחיינו, השייח' ראכאן בן פלאח בן חת'לין.
מעצרו והגליה

העות'מאנים חששו מכוחו העולה של השייח' ראכאן באל-אחסא וסביבותיה ולכן עצרו אותו. המקורות חלוקים לגבי אופן מעצרו: חלקם מציינים כי נעצר לאחר בגידה של כמה מאויביו, וחלקם מספרים כי נפל בשבי לאחר קרב.
לאחר שראכאן נעצר, הוא הוגלה אל סרביה.
מספר מקורות מציינים את מאסרו באיסטנבול, בעוד שמקורות אחרים מזכירים את גלותו לסרביה, שהייתה גם היא שייכת לאימפריה העות'מאנית, ואת מעצרו בעיר ניש. ייתכן כי איסטנבול הייתה תחנה במהלך העברתו מערבה לעיר ניס בסרביה. כל המקורות תמימי דעים לגבי נוכחותו והשתתפותו במלחמת סרביה-טורקיה (1876–1878 לספירה).
כמה מקורות מזכירים שהוא נכלא בטירת ניש, העיר השלישית בגודלה בסרביה והעיר הגדולה בדרום סרביה (ולא על הגבול עם רוסיה, כפי שמספר מקורות מציינים בטעות).
החנינה שלו ושחרורו מהכלא

הסולטאן עבדול חמיד השני העניק חנינה לשייח' ראכאן,
והעות'מאנים שחררו את השייח' ב-1877. הוענק לו עיטור העוז, והוא חזר לביתו בחצי האי ערב.
השייח' ראכאן חזר להנהיג את שבט עג'מאן, והעות'מאנים העניקו לו משכורת חודשית של 400 פיסטרים, כפרס והוקרה עבורו. לאחר מותו הוענק השכר לבנו פלאח.
פרופסור זכריא קורשון מאוניברסיטת מרמרה טוען כי המקורות הטורקיים הגזימו בתיאורים הנוגעים לראכאן. בהמשך, תיאורים אלה קיבלו מעמד של אגדות וסיפורי עם הרואיים.
מותו

השייח' ראכאן בן פלאח בן חת'לין מת בשנת 1892, בגיל שמונים שנה. הוא הנהיג את שבטו במשך שלושים וחמש שנים.
הערות שוליים

↑  الظاهري، أبو عبد الرحمن بن عقيل، كتاب العجمان وزعيمهم راكان بن حثلين (PDF) (ط. الأولى)، القاهرة-مصر: مطبعة نهضة مصر
↑  حديث الصحراء: ARB. ابراهيم حامد. 2002.
1 2  الظاهري، أبو عبد الرحمن بن عقيل، كتاب العجمان وزعيمهم راكان بن حثلين.
1 2  حديث الصحراء: ARB (בערבית). ابراهيم حامد. 2002. אורכב מ-המקור ב-2020-04-13.حديث الصحراء: ARB. ابراهيم حامد. 2002. مؤرشف من الأصل في 2020-04-13.
↑  راكان أسطورة زمانه | جريدة الأنباء | Kuwait (אורכב 11.04.2020 בארכיון Wayback Machine)
↑  Zekeriya Kurşun, "Mohammed bin Salman, his rivals: History’s vicious circle", Şafak, Yeni, 10/03/2020.
↑  תמונה של ההקצאות החודשיות של שבט עג'מאן מוצגת באתר www.picuki.com,.
↑  Kurşun, "Mohammed bin Salman, his rivals: History’s vicious circle", Şafak, Yeni, 10/03/2020.
תמונה של ראכאן בשנת 1875
רגינה לונד

| --- | --- |

 לידה:  17 ביולי 1967 (בת 57) ואסה, פינלנד 
 מדינה:  שוודיה שוודיה
 תקופת הפעילות:  מ-1979
 בן או בת זוג:  Jonas Malmsjö (2000–2002) 
 מספר צאצאים:  1
 http://www.reginalund.global/
 פרופיל ב-IMDb
 
רגינה שרלוט תאודורה לונד (בשוודית: Regina Charlotta Theodora Lund; נולדה ב-17 ביולי 1967) היא שחקנית וזמרת שוודית.
ביוגרפיה

לונד נולדה בעיר ואסה, פינלנד לבמאי השוודי כריסטיאן לונד והשחקנית השוודית סוניה לונד. היא גדלה בעיר יבלה בשוודיה עם סבה וסבתה.
קריירה

בשנת 1979 הופיעה בתפקיד ללא דיבור בסרט הטלוויזיה "Den nya människan" אותו ביים אביה.
בשנת 1991 שיחקה במחזה "על עכברים ואנשים" בתיאטרון במאלמה. בשנת 1992 גילמה את התפקיד של אופליה במחזה "המלט" בסטוקהולם.
בשנת 1993 היא התפרסמה שגילמה עקרת בית בתוכנית הרדיו "Klang & Co" ושגילמה את המזכירה מונה באופרת הסבון "Rederiet" ‏(1995-1994) ששודרה ב-SVT.
ב-1996 גילמה מצילה לצד סטלאן סקארסגארד בסרט "Harry & Sonja". בשנת 1999 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט המתח "Sjön".
בשנת 2005 דובבה את גלוריה ההיפופוטמית, בדיבוב השוודי של הסרט "מדגסקר".
היא הקליטה כזמרת חמישה אלבומים והוציאה מספר סינגלים.
ב-2007 השתתפה במלודיפסטיבלן עם השיר "Rainbow star" אך הודחה בשלב הראשון של אחד מחצאי הגמר.
בשנת 2017 החלה לשחק בסדרה "משפחה בונוס" של ערוץ SVT ולאחר מכן בנטפליקס.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

1997: Unique
2000: Year Zero
2004: Everybody's Darling
2006: Förlåt! Nej, jag menar aj.
2011: Living in Airports
הערות שוליים

↑  Aftonbladet: Aftonbladet recensioner: Film, wwwc.aftonbladet.se
↑  Regina Lund blir flodhäst i "Madagaskar", st.nu, ‏2005-06-09 (בשוודית)
↑  Regina Lund, Aftonbladet (בשוודית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 12044159  ISNI: 0000 0003 6618 5549  MusicBrainz: 9430748c-5447-430c-93b6-2d5e0372c711  NTA: 355582651  SELIBR: 350431  VIAF: 113149066394665601033   WorldCat (עם VIAF): 113149066394665601033 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קפה לנדוור

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  משה לנדוור
 תקופת הפעילות:  1919 (בגרמניה) – הווה
 מיקום המטה:  תל אביב, ישראל ישראל
 ענפי תעשייה:  קפה
 מוצרים עיקריים:  קפה שחור המקורי, קפה שחור טחון טרי לבוקר, קפה שחור בטעם אספרסו, אספרסו בלו קלאסיק, אספרסו בלו ריסטרטו, אספרסו בלו סופרימו
  
 www.landwer.co.il
 
התפתחות הלוגו של קפה לנדוור
חברת קפה לנדוור היא חברה פרטית של בתי קפה בפריסה ארצית. "קפה לנדוור" היא יצרנית הקפה הראשונה בישראל, כיום מייצרת ומשווקת מוצרי קפה שחור וקפה אספרסו.
היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 1919 על ידי משה לנדוור כבית קפה בברלין, אשר גם קלה וייצר את הקפה. בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה לנדוור לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. הוא הקים ברחוב אלנבי את בית הקלייה לקפה הראשון בישראל. בשנת 1964 הועבר בית הקלייה לאזור התעשייה בחולון וכיום הוא משתרע על פני שטח של כ-1,000 מ"ר.
ב-1983 מכר שמואל לנדוור, בנו של משה, את בית הקלייה לקבוצת "פדרמן ובניו (אחזקות) בע"מ" והיא נמצאת בבעלותה עד היום. בשנת 2004 הוקמה רשת בתי הקפה של לנדוור, תוך כדי שיתוף פעולה של החברה וארבעה יזמים צעירים. נכון ל-2017 לרשת בתי הקפה "לנדוור" 62 סניפים בפריסה ארצית, לרשת מספר סניפים כשרים ושני סניפים כשרים למהדרין - בירושלים ובנתניה.
בנוסף גם פתחה הרשת 2 סניפים בטורונטו-רבתי שבקנדה (ועוד 2 שיפתחו בקרוב), ו-3 במסצ׳וסטס.
באוקטובר 2018 חנכה החברה את חנות המפעל החדשה, בסמוך לבית הקלייה בחולון.
בנובמבר 2018 חנכה החברה חנות נוספת במתחם הבורסה, רמת גן.
חברת קפה לנדוור היא יצרנית הקפה השחור השנייה בגודלה בישראל. החברה מייצרת קפה טורקי (שחור) וקפה אספרסו.
הערות שוליים

↑  אורנה יפת, מתחרה בעלית: לנדוור משיקה קפה שחור גורמה, באתר ynet, 17 בפברואר 2004
↑  עודד שורר, "עלית": הכסא היקר של פדרמן, מעריב, 9 במאי 1986
↑  "חובבי קפה יאהבו את חנות המפעל החדשה של קפה לנדוור". שותים. 2018-10-21.
↑  תני גולדשטיין, הממונה הכריז רשמית: עלית מונופול בקפה שחור, באתר ynet, 24 בדצמבר 2003
קפה לנדוור, סניף קריית מוצקין
קרושצ'יצה

| --- | --- |
אנדרטת זיכרון באתר המחנה
אנדרטת זיכרון באתר המחנה
 מידע כללי
 סוג:  מחנה מעבר, מחנה ריכוז
 מדינה:  בוסניה
 מחוז:  Kruščica 
 תאריכים
 תאריך הקמה:  תחילת יוני 1941
 תאריך סגירה:  סוף ספטמבר 1941
 אוכלוסייה
 צבא משחרר:  צבא השחרור העממי של יוגוסלביה
 השתייכות האסירים:  יהודים, סרבים
 נתונים
 קואורדינטות:  44°8′24″N 17°47′24″E﻿ / ﻿44.14000°N 17.79000°E﻿ / 44.14000; 17.79000
  (למפת בוסניה והרצגובינה מוגדלת) סרייבו ביחאץ' באניה לוקה מוסטאר סרייבו המזרחית  זניצה טרבינייה הים האדריאטי  קרואטיה סרביה מונטנגרו א.קְרוּשְצִ'יצָה(למפת בוסניה והרצגובינה רגילה) סרייבו ביחאץ' באניה לוקה מוסטאר סרייבו המזרחית  זניצה טרבינייה הים האדריאטי  קרואטיה סרביה מונטנגרו א.קְרוּשְצִ'יצָה
 
מחנה הריכוז קְרוּשְצִ'יצָה (בסרבו-קרואטית: Logor Kruščica, בסרבית קירילית: Логор Крушчица ), היה מחנה ריכוז אשר הוקם על ידי שלטון האוסטאשה באזור בוסניה שתחת שלטון מדינת קרואטיה העצמאית, בסמוך לכפר קרושצ'יצה, ופעל מיוני ועד שלהי ספטמבר 1941. 
הוא נועד לשמש כמחנה מעבר בעיקר לנשים בנות יהדות יוגוסלביה מאזורי בוסניה והרצגובינה בדרכן למחנות ההשמדה וכן לתושבים ממוצא סרבי.
היסטוריה

לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הוקמה מדינת קרואטיה החופשית בשלטון האוסטאשה שהייתה למעשה מדינת בובות של הגרמנים. עם הקמתה הוחל במבצע ל"טיהור קרואטיה מיסודות זרים", בתחילה הסרבים ובהמשך יהודי המדינה. ביוני 1941 הוקם מחנה קרושצ'יצה בהוראתו של וייקוסלאב לובוריץ'. בראשית אוגוסט הגיעו מזניצה העצירים הסרבים הראשונים. בהמשך, הוחל באקציות למעצר יהודים בכל רחבי בוסניה ובראשית ספטמבר בסרייבו עצמה.
ב-4 בספטמבר 1941 לפנות בוקר נעצרו 500 מיהודי סרייבו וגורשו למחנה הריכוז קרושצ'יצה. במחנה כבר שהו עצירים יהודים אשר גורשו מרחבי בוסניה והרצגובינה ומספרם הכולל עמד על כ-3,000 עצירים. 
מקצת מהגברים נורו למוות בקרושצ'יצה ורובם הועברו ב-19 בספטמבר ליאסנובאץ. הנשים והילדים הועברו למחנה לובורגראד. יורה פראנצטיץ' פיקד על האקציה אשר בוצעה על ידי מיליציית "הלגיון השחור". במהלך מעצרם ביצעו העצירים עבודות כפייה.
בשלהי ספטמבר 1941 נסגר המחנה בהוראת האוסטאשה. לאחר המלחמה נהרס המחנה בהוראת שלטונות יוגוסלביה.
הערות שוליים

↑  קרואטיה העצמאית, באתר יד-ושם, אוחזר ב-31 באוגוסט 2014.
1 2  מחנות ההשמדה, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 320.
↑  מנחם שלח, שואת יהודי יוגוסלביה - הקהילות בסרביה וקרואטיה, באתר יד יצחק בן-צבי, אוחזר ב-16 באוקטובר 2023.
| מחנות ריכוז, עבודה והשמדה במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| גרמניה | אוהרדרוף • אורניינבורג • ארבייטסדורף • באד זאולגאו • בוכנוואלד • בורגאו • גרמרינג • דורה-מיטלבאו • דכאו • הינצרט • וובלין • זקסנבורג • זקסנהאוזן • טירקהיים • כלא שפנדאו • ליכטנבורג • מלכוב • קאופרינג • קולדיץ • מילדורף • ברלין-מרצאן • נוינגמה • נידרהאגן • פלוסנבירג • קולומביה האוס • ראוונסבריק • ריימסדורף • מחנות המשנה של זקסנהאוזן • מחנות המשנה של דכאו • אלאך • פורטה וסטפליקה • טאוכה |  |
| פולין | אושוויץ • בלז'ץ • חלמנו • טרבלינקה • מיידנק • סוביבור • אושוויץ מונוביץ • בודזין • בלכהמר • גנשובקה • גרוס-רוזן • זאסלאב • טרווניקי • יאבוז'נו • ינובסקה • אלטהאמר • ורשה • פוסטקוב • סקרז'יסקו-קמיינה • פירסטנגרובה • פלאשוב • קונסקובולה• קיטליץ טרייבן • שטוטהוף |  |
| קרואטיה | ג'קובו • גוספיץ' • דניצה • וילה לובוריץ' • טניה • יאסטרברסקו • יאסנובאץ • ידובנו • לובורגראד • גורניה רייקה • קרסטינץ • מטאינה • סטארה גראדישקה • סלאנה • קרושצ'יצה |  |
| צרפת | בון לה רולנד • גירס • דראנסי • ויטל • מבצר רומנוויל • סטפו • נאצוויילר-שטרוטהוף • סן סיפריאן • ריווזאלט • ורנה • מיל • רסבדו • פיטיבייה • קומפיין |  |
| איטליה | פוסולי • פרמונטי די טרזיה • ריזיירה די סן סאבה • ראב • בולצאנו |  |
| אוסטריה | אבנזה • גוזן • מאוטהאוזן • שטרסהוף • גונסקירכן |  |
| בולגריה | גונדה וודה • סומוביט • צ'כלרה |  |
| הולנד | התיאטרון ההולנדי • וסטרבורק • אמרספורט • פוכט |  |
| סרביה | בור • באנייצה • דולאג 183 • טופובסקה שופה • צרווני קרסט • סיימישטה |  |
| ליטא, לטביה ואסטוניה | יונגפרנהוף • סלספילס • קייזרוואלד • ואיווארה • קלוגה • קובנה • קייליס • HPK |  |
| בלארוס, אוקראינה ורוסיה | אקמצ'טקה • סירץ • מאלי טרוסטינץ |  |
| מחוץ לאירופה | ג'אדו • גריאן (ער') • יפרן (ער') • בוקבוק • סידי עזאז • ספקס) • ביזרטה |  |
| אחר | Ostindustrie • אולדרני • טרזיינשטט • מחנה המשפחות (טרזיינשטט) • טרגו ז'יו • חיידרי • סרד • ג'אדו • מכלן • מונופול • מחנות הריכוז הפיניים במזרח קרליה • קישטרצ'ה  |  |
פורטל השואה