stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שירה פרבר
ביוגרפיה

פרבר נולדה וגדלה בתל אביב ובילדותה שיחקה בטלוויזיה החינוכית. בנעוריה למדה במגמת התיאטרון והמשחק בבית הספר התיכון "תלמה ילין". שירתה בלהקת פיקוד צפון. ב-1990 סיימה את לימודיה בסטודיו למשחק "ניסן נתיב" בתל אביב וזכתה במלגה מטעם קרן שרת. באותה שנה הופיעה בתפקיד הראשי במחזה צייד המכשפות בתיאטרון באר שבע, בדמותה של אביגיל ויליאמס.
ב-1991 זכתה פרבר בפרס שחקנית השנה של הסתדרות השחקנים. באותה שנה שיחקה בתפקיד פיבי ב"כטוב בעיניכם" בתיאטרון באר שבע. ב-1993 שיחקה בתיאטרון הבימה בהצגה "מותו של סוכן". בנוסף שיחקה פרבר במספר סרטים – בסרטו של חיים בוזגלו "צלקת", "בסמה מוצ'ו" של יוסף פיצ'חדזה, "ביי ביי לאהבה" של איילת דקל, וכן בסרטו של יגאל בורשטיין "אושר ללא גבול", על תפקידה בסרט זה קיבלה מועמדות לפרס אופיר.
בשנת 1996 סיימה פרבר את לימודיה לתואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ומאוחר יותר סיימה גם תואר שני במסלול בימוי ותסריטאות. היא כתבה תסריטים למספר סדרות טלוויזיה לערוץ הילדים, ערוץ לוגי, ערוץ הופ! וערוץ 2. פרבר גם כתבה טורים אישיים בעיתונים "עולם האישה", "הורים וילדים" ו"Time Out תל אביב".
ב-1996 השתתפה בסרטו של יגאל בורשטיין "אושר ללא גבול" לצד אריאל זילבר, דני שטג ועוד.
ב-1997 שיחקה פרבר בתיאטרון בית ליסין בהצגות "פופקורן" ו"הזוג המוזר". בתיאטרון הסימטה שיחקה בהצגות המקוריות "מעוז 29", "אוטוסדראדה" ו"חדקול". ב-2009 ביימה ב"צוותא" את ההצגה "האביב מתעורר", וכן שיחקה ב"הביתה", קופרודוקציה של תיאטרון הנגב וצוותא.
ב-2010 כתבה יחד עם אלה שמואלי את המחזה "אולי מחר אני אהיה", מונודרמה המבוססת על חייה של לאה גולדברג. את ההצגה ביימה איה קפלן ויובל מסנר הלחין את שיריה של גולדברג להצגה, המוצגת בקפה תיאטרון הקאמרי.
ב-2014 שיחקה בסדרה "מתים לרגע" את אריאנה גוטליב.
ב-2021 השתתפה בעונתה הרביעית של סדרת הריאליטי "הישרדות VIP".
פרבר ביימה שלושה סרטים קצרים: הסרטים התיעודיים "ניקו החולם", שהוקרן במסגרת פסטיבל דוקאביב 2020, "פרלמנט" שהוקרן בערוץ 8, והסרט העלילתי "עיניים שלי" (2019, כתיבה בימוי ומשחק) שזכה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל Titan באוסטרליה ופרס השחקנית והתסריט הטוב ביותר בפסטיבל היהודי בניו יורק[דרוש מקור].
ב-2023 הופיעה בהצגה "הייתי והנני אלכסנדר פן" בתיאטרון ניקו ניתאי.
חיים אישיים

פרבר הייתה נשואה לשחקן ליאור אשכנזי, ולהם בת אחת. ב-2015 נישאה בנישואים אזרחיים בטקס שנערך בקפריסין לאיש העסקים הישראלי לני רקנאטי.
הערות שוליים

↑  "ניקו החולם" - הקרנת בכורה אונליין, בפייסבוק
↑  עיניים שלי, באתר קרן רבינוביץ
↑  הייתי והנני אלכסנדר פן, באתר תיאטרון ניקו ניתאי
↑  בראיון אינטימי: שירה פרבר חושפת הקשיים על אי "הישרדות" | TMI, באתר https://tmi.maariv.co.il, ‏2021-12-31
סיון נועם שמעון

| --- | --- |

 לידה:  21 ביוני 1985 (בת 39)
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  תיכון בליך  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
סיון נועם שמעון (נולדה ב-21 ביוני 1985) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה

לשמעון שני אחים ואחות, הרקדנית-שחקנית רונה-לי שמעון. למדה במגמת תיאטרון בתיכון בליך ברמת גן. בצה"ל שירתה כקצינת לוגיסטיקה בגדוד ארז, ובתור מפקדת מחלקה בקורס נהיגה בבה"ד 6, והיא סרן במילואים.
לנועם שמעון תואר ראשון בתסריטאות מהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
עבדה כברמנית ובסוכנות ניצבים למשחק.
בשנת 2013, נבחרה לגלם את התפקיד הראשי בסרט הקולנוע הישראלי "ברש", אותו כתבה וביימה מיכל ויניק. בשנת 2015 השתתף הסרט בכ-20 פסטיבלים ברחבי העולם, וב-2016 הוקרן בבתי הקולנוע בישראל וזכה לביקורות חיוביות. על משחקה בסרט זכתה שמעון ב-2015 בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים בחיפה.
בשנת 2021 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "Ma Belle, My Beauty", הפקה צרפתית בבימויה של האמריקאית מריון היל. שמעון מגלמת בסרט את דמותה של נועה, חיילת משוחררת מצה"ל, שמוצאת את עצמה בדרום צרפת, במשולש אהבה פוליאמורי של שתי נשים וגבר. הסרט השתתף בפסטיבל סאנדנס וזכה בו בפרס "חביב הקהל".
נועם שמעון מלמדת תקשורת וקולנוע בתיכון בליך ברמת גן, לצידו של יובל מנדלסון.
נועם שמעון מתגוררת בתל אביב. היא לסבית מוצהרת.
הערות שוליים

↑  אמיר בוגן, אישה מתבודדת בטבע וכוכבת פורנו נחושה: הסרטים המסקרנים של פסטיבל סאנדנס, באתר ynet, 27 בינואר 2021
↑  2021 SUNDANCE FILM FESTIVAL AWARDS ANNOUNCED
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אכיפת מכס והגירה (ארצות הברית)

| --- | --- |
 סמליל הארגון
  
תג היחידה
 דגל
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 תחום שיפוט:  ארצות הברית ארצות הברית
 סוכנות אם:  המחלקה לביטחון המולדת
 סוכנות בת:  שירות האבטחה הפדרלי של ארצות הברית 
 תאריך הקמה:  1 במרץ 2003
 ראש:  מתיו אלבנס
 מטה מרכזי:  500 12th Street SW Washington, D.C., U.S.
 עובדים:  20,000+ (2016)
 תקציב:  7.6 מיליארד דולר (2018)
 www.ice.gov
 
אכיפת מכס והגירה של ארצות הברית (באנגלית: U.S. Immigration and Customs Enforcement, בראשי תיבות: ICE) היא סוכנות אכיפת חוק פדרלית תחת המחלקה לביטחון המולדת, האחראית בעיקר על הגירה ואכיפת מכס. בנוסף יש לה תפקיד בהתמודדות עם פשע רב לאומי. מטרת הסוכנות היא להגן על אמריקה מפני פשע חוצה גבולות והגירה בלתי חוקית המאיימות על הביטחון הלאומי וביטחון הציבור.
היסטוריה > הקמה

במרץ 2003, הוקמה המחלקה לביטחון המולדת. במסגרת המחלקה, הוקמה הלשכה להגירה ואכיפת מכס, הידועה כיום בשם רשות ההגירה והמכס (ICE). בתגובה לאירועי ה-11 בספטמבר, העניקו המחוקקים ל-ICE שילוב ייחודי של סמכויות אזרחיות ופליליות כדי להגן על הביטחון הלאומי ולחזק את הביטחון הציבורי. עם סמכויות אלו, הפכה ICE במהרה לסוכנות אכיפת חוק פדרלית עוצמתית ומתקדמת. במהלך השנים, ICE התמודדה עם ביקורת ציבורית ופוליטית, במיוחד בנוגע למדיניות ההפרדה המשפחתית ותנאי המעצר של מהגרים. בנוסף, הארגון ניצב בפני אתגרים משפטיים ומבצעיים, כולל הצורך באיזון בין אכיפת חוקי ההגירה לבין שמירה על זכויות האדם.
היסטוריה > 2003-2009

מאז הקמתה ב-2003, רשות ההגירה והמכס של ארצות הברית עברה שינויים והתאמות בהתאם למדיניות הממשלים השונים והאתגרים בשטח. בשנים הראשונות, בתקופת ממשל ג'ורג' ווקר בוש ICE התמקדה בביסוס מבנה הארגון והגדרת תחומי האחריות.
היסטוריה > 2009-2017

בתקופת ממשל ברק אובמה, הושם דגש על גירוש מהגרים עם עבר פלילי חמור, תוך שימוש ביוזמות כמו "Secure Communities" לשיתוף מידע בין סוכנויות.
היסטוריה > 2017-2021

תחת ממשל דונלד טראמפ הראשון, הונהגה מדיניות "אפס סובלנות" שהובילה להפרדת משפחות בגבול ולגירוש מוגבר של מהגרים בלתי חוקיים.
היסטוריה > 2021-2025

ממשל ג'ו ביידן שינה חלק ממדיניות ההגירה, תוך התמקדות בגירוש מהגרים המהווים איום לביטחון הלאומי או הציבורי. עם זאת, נרשמה עלייה במספר המהגרים בגבול הדרומי, מה שהוביל לביקורת על הטיפול במצב.
היסטוריה > 2025-

לאחר בחירתו מחדש, הנשיא טראמפ מינה את טום הומן, לשעבר ראש ICE, להוביל תוכנית גירוש מהגרים בהיקף חסר תקדים, עם דגש על שימוש בצבא לאיסוף וגירוש מהגרים בלתי חוקיים.
פעילות

משימה זו מבוצעת באמצעות אכיפה של יותר מ-400 חוקים פדרליים ומתמקדת באכיפת הגירה, מניעת טרור ובמאבק בתנועה בלתי חוקית של אנשים וסחורות. ל-ICE שני מרכיבים עיקריים: חקירות ביטחון פנים (HSI) ופעולות אכיפה והסרה (ERO).
ICE מחזיקה בנספחים בנציגויות הדיפלומטיות המרכזיות של ארצות הברית מעבר לים. אנשי ICE אינם מסיירים בגבולות ארה״ב; התפקיד הזה מבוצע על ידי משמר הגבול ויחידה של המכס והגנת הגבולות, שהיא סוכנות אחות של ICE.
גלריה

לוחמי יחידת HSI (Special Response Team) של הארגון מתאמנים ברכב משוריין בפורט בנינג בג'ורג'יה.
אנשי הארגון בעת גירוש אדם למקסיקו.
סוכני ICE במעצר שוהה בלתי חוקי
סוכני ICE בפריצה
ראו גם

המנהל לאכיפת הסמים
FBI
שירות האבטחה הפדרלי של ארצות הברית
משמר הגבול של ארצות הברית
סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית
שירות המרשלים של ארצות הברית
השירות החשאי של ארצות הברית
שירות פיקוח המכס (ספרד)
שירות ההגירה הפדרלי של רוסיה
עמליה מרגולין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 במרץ 1959 ישראל 
 פטירה:  28 בפברואר 2018 (בגיל 58) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש 
 
עמליה מרגולין (8 במרץ 1959 – 28 בפברואר 2018) הייתה קולנוענית, במאית ויוצרת דוקומנטרית ישראלית. הייתה נשואה לרון מרגולין.
מרגולין למדה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2018 נפטרה מרגולין ממחלת הסרטן.
קריירה מקצועית

לאורך השנים שימשה, במקביל ליצירתה הטלוויזיונית והקולנועית, כמרצה לקולנוע.
החל משנת 2018 מוענק פרס לזכרה של הקולנוענית מרגולין, לתלמידים מצטיינים בבית הספר הירושלמי לקולנוע "מעלה".
יצירותיה

מרגולין הייתה במאית ויוצרת מוערכת. בין עבודותיה ניתן למנות את היצירות הבאות:
יצירותיה > סרטים

"המשפט – סיור מודרך" (1994)
"חובו של אהרון כהן" (1999)
"מאה ילדים שלי" (2003)
"הלוואי שתמותי" (2011)
"סיפור שמתחיל בפוסט" (2015)
יצירותיה > סדרות

"היהודים החדשים" (2003)
"פרנקו וספקטור" (2003–2004) יחד עם יוסף פיצ'חדזה
"שיעור חופשי" (2005)
"שמונה עשרה" (2010)
"בקרוב אהבה" (2011)
"הטיול הגדול" (2014)
"המכון לרפואה משפטית" (2017)
"ההחלטה" (2017–2018)
הערות שוליים

↑  מודעת אבל מטעם אוניברסיטת תל אביב
↑  נירית אנדרמן, הבמאי והצלם הלל ראטה זכה בפרס ע"ש הקולנוענית עמליה מרגולין, באתר הארץ, 3 באפריל 2018
↑  עמליה מרגולין, באתר אידיבי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300696405171  VIAF: 299367834   WorldCat (עם VIAF): 299367834
גלי צבי-ויס

| --- | --- |

 לידה:  תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  ישראל
 עיסוק:  סופרת, תסריטאית ועיתונאית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 
גלי צבי-וַיְס  היא סופרת, תסריטאית ועיתונאית ישראלית, מייסדת אתר הכותבים "דרך המילים".
ביוגרפיה

גלי צבי-ויס נולדה וגדלה בתל אביב, ליהודה צבי, יליד יוון, ולרחל, ילידת תל אביב.
במהלך שירותה הצבאי כחובשת תעופתית בתל נוף, עברה את קורס העיתונאים של נתן ברון. מיד לאחריו החלה לעבוד בשבועון "העולם הזה" ומשם ב"להיטון", וב"לאישה". חתמה את הקריירה העיתונאית שלה בעיתון "מעריב", שם עבדה כעשר שנים.
למדה חינוך מיוחד ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, וכן קולנוע וטלוויזיה - באוניברסיטה זו.
סיפוריה הקצרים הראשונים, שהתפרסמו ב"העולם הזה" של שנות ה-80, הפגישו אותה עם עולם התסריטאות בדרך מקרה. הבמאי השווייצרי-יהודי, רפאל רביבו, הפך אותה לשוליית-הבמאי וגרם לה להתאהב בתחום הזה ולעשות הסבה מקצועית. כבר במהלך לימודי השנה הראשונה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב התבקשה לכתוב את התסריט לפיצ'ר "מסג'יסט הצמרת" (1981) בכיכובו של דובי גל (תחת השם "מרגלית צבי").
צבי-ויס עזבה את עבודתה כעיתונאית ועברה לשדה התסריטאות על כל גווניו: סרטים דוקומנטריים, סדרות בתחילת ערוץ 2: "חנן ונתן" בכיכובם של חנן גולדבלט ונתן נתנזון, "פליק פלאק" עם מיכל צפיר, סרטי פרסומת וסרטי תדמית בהם: "לא איטונג לא קונה" וסרט התדמית ל"בית נועם".
בשנת 2000 החלה להעביר סדנאות לכתיבה יוצרת, אשר התבססו על תובנותיה בתחום הכתיבה ועל תחקיר מעמיק בשיטות עבודה של גדולי הסופרים בעולם. בעקבות בקשת תלמידיה הוקם אתר לכתיבה בשם "דרך המילים" (2004), שגרף אליו אלפי כותבים בתחום השירה והפרוזה.
בשנת 2021 הקימה הוצאה לאור בשם "דרך המילים", המוציאה לאור רומנים, ספרי פרוזה הכוללים סיפורים קצרים, ספרי שירה, ספרי עיון, ספרי ילדים ועוד.
נשואה לעמוס ויס ואם לשלושה בנים.
ספריה

ספריה של צבי-ויס יוצאים מנקודת מוצא פילוסופית, מביאים עמם אמירה ומסר כחלק מהווייתה הפילוסופית.
בבואה (הוצאת "פוקוס" 2003), מספר את סיפורה של מרתה, אישה בשנות הארבעים לחייה המחפשת דרך לביטוי כישרונה האמנותי. מרתה מממשת את כישוריה באמצעות התבוננות במראה ריקה ופרטית שהיא יוצרת לעצמה. עוברת תהליך ממושך המוביל אותה אל תערוכת הציורים הראשונה שלה וליצירת מקום חדש ביחסיה הפרובלמטיים עם בן זוגה.
צלילוּת הערפל (הוצאת "טרקלין" 2005), ספר פנטסיה המתרחש בשנת 2056 כשמלחמת עולם שלישית מותירה רק קומץ אנשים בעולם המונהגים על ידי אישה כריזמטית ומוטרפת משהו המנסה ליצור זן חדש של אנשים ואולי עולם ללא מלחמות. בתנאי "מעבדה" ספרותית, בוחנת מיה שוורץ - גיבורת הספר - את טבע האדם, מנסה לנטרל את הרוע ולזכך את הטוב.
שושן צחור (ספרית מעריב 2008), בוקע מתוך מעמקי הקבר האנושי ומדבר על הפחד מאי-חיים וחיות. ד"ר מימי קניג, מתמטיקאית בתחום האינסוף, היא דמות חריגה, הנוגעת בשונות, בגאונות ומובלת אל חיים פתלתלים ורבי התמודדויות, המובילים אותה אל מעשה יוצא דופן, המוצג בסופו של הספר. מעשה המחייב את החיים ומיצויים.
ופתאום בא החושך (עם עובד 2017) ארבעה מקרי רצח שאירעו בישראל. סיפורן של נשים אמיצות הפועלות למען החברה.
סיפורים קצרים

"כמו השמים בינואר", סיפור קצר, בספר דרך המילים, בהוצאת חברי אתר דרך המילים, עמודים 36—38 ישראל, 2012.
ציפי שוחט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  שטיריה
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  הארץ, הערוץ הראשון 
 צאצאים:  גיל שוחט 
 
ציפי (ציפורה) שוחט היא עיתונאית ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בשטייר, שבאוסטריה לרבקה והילל טננבאום.
גדלה תחילה בשכונת כפר שלם, שבתל אביב, ואחר כך ברמת גן, בה התגוררה חלק עיקרי מחייה. למדה בתיכון בליך. בוגרת אוניברסיטת תל אביב במגמות תיאטרון וקולנוע וטלוויזיה.
עבדה כעיתונאית בידיעות אחרונות במשך ארבע שנים. החל מ-1990, עבדה בעיתון הארץ ככתבת התרבות בעיתון וסיקרה את שלל תחומי התרבות: מחול, אמנות פלסטית, מוזיקה, אופרה ובמיוחד תיאטרון. הייתה מבקרת תיאטרון וכתבה תחקירים.
בשנים 1992–1993 הנחתה את תוכנית הטלוויזיה "בין הכיסאות", מגזין בנושא משפחה וחברה, בערוץ הראשון.
בשנת 1997 תבע אותה ואת העיתון פסנתרן בשם גילארד לרנר בגין הוצאת לשון הרע, על סך של 1.2 מיליון שקל. בשלהי שנת 1995 ניהל לרנר מסע פרסום לקידום סדרת קונצרטים ופסטיבל, אותו כינה "פסטיבל הפסנתר" ואת עצמו הציג כ"נסיך הפסנתרנים". כשבוע לפני הקונצרט הראשון נכווה בכף ידו, ונאלץ לבטל את הפסטיבל ולהשיב לרוכשי הכרטיסים את כספם. הביטול גרר מספר כתבות לא מחמיאות בעיתונות, במסגרתן נשאלה השאלה מיהו אותו "נסיך" ולאן הוא נעלם, ביניהם כתבה של ציפי שוחט. התביעה נדחתה וכן תביעה דומה שהגיש נגד דוד ויצטום ורשות השידור.
היא פרשה מעיתון הארץ בתום 22 שנות כתיבה בשנת 2012.
חיים אישיים

הייתה נשואה ליהודה שוחט, שהיה מורה למתמטיקה ומנהל מכללת מקס פיין, ונפטר בשנת 2010. אם לשני בנים. בנה הצעיר הוא המלחין, המנצח והפסנתרן, גיל שוחט.
מתגוררת בתל אביב.
הערות שוליים

↑  הגר רם, "ההנהלה הפעילה לחץ לצרף את עדנה פאר להנחיית "בין הכיסאות ", חדשות, 4 באוקטובר 1991
↑  יצחק דנון, ‏הפסנתרן גילארד לרנר תובע מעיתון "הארץ" 1.2 מיליון שקל בטענה להוצאת לשון הרע, באתר גלובס, 15 ביוני 1997
↑  שמואל דקלו, ‏הפסנתרן, גילארד לרנר, מערער בעליון על דחיית תביעתו בסך 1.2 מיליון ש' מערוץ 1, באתר גלובס, 23 במרץ 2002
↑  רועי גולדנברג, ‏אחרי 22 שנה: ציפי שוחט, כתבת התרבות של "הארץ", עוזבת, באתר גלובס, 2 בדצמבר 2012
↑  דורון חלוץ, המנצח, המלחין והפסנתרן גיל שוחט מדבר בפעם הראשונה על בן הזוג שלו, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007445983005171  VIAF: 87148874351149620052   WorldCat (עם VIAF): 87148874351149620052
עטרה פריש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 ביולי 1986 (בת 38) רשפים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2012 
 עיסוק:  במאית ותסריטאית
 מקום לימודים:  בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש 
 יצירות בולטות:  המפקדת
 פרסים והוקרה:  פסטיבל הסרטים טרייבקה - ציון לשבח (2018)  האקדמיה הישראלית לטלוויזיה - בימוי בסדרה קומית (2022)  האקדמיה הישראלית לטלוויזיה - תסריט בסדרה קומית (2022) 
 פרופיל ב-IMDb
 
עטרה פריש (נולדה ב-7 בספטמבר 1986) היא במאית ותסריטאית ישראלית. זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
ביוגרפיה

עטרה פריש למדה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיה ביימה פריש שני סרטים קצרים, אחותי היפה (2014) ומכתב אהבה למ"מ שלי (2018). הסרט מכתב אהבה למ"מ שלי זכה בציון לשבח בפסטיבל טרייבקה ובהמשך נמכר לשידור ב-HBO.
בשנים 2015-2018 ניהלה והפיקה את הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטיות וסטודנטים תל-אביב. במסגרת תפקידה כמנהלת הפסטיבל, יזמה פריש את הקמת T-Port, פלטפורמה אינטרנטית לקידום ולהפצה של סרטי סטודנטים.
באפריל 2021 עלתה לשידור סדרת הדרמה הקומית המפקדת אותה יצרה פריש יחד עם ניר ברגר. הסדרה שודרה בתאגיד השידור הישראלי כאן 11.
במרץ 2022 זכתה המפקדת בעשר קטגוריות של פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה, ביניהן זכתה פריש בפרס על התסריט הטוב ביותר בשותפות עם התסריטאי ניר ברגר.
פילמוגרפיה > טלוויזיה

המפקדת 2021, סדרה - תסריט ובימוי
פילמוגרפיה > קולנוע

מכתב אהבה למ"מ שלי 2017, סרט קצר - תסריט ובימוי
אחותי היפה 2014, סרט קצר - תסריט ובימוי
הערות שוליים

↑  הזוכים והזוכות בתחרות פרסי הטלוויזיה 2021
↑  הסרט "מכתב אהבה למ"מ שלי" נמכר לשידור ב-HBO
↑  https://www.lethallesbian.com/atarafrish
↑   איתי שטרן, "המפקדת" היא הזוכה הגדולה של טקס פרסי הטלוויזיה, באתר הארץ, 24 במרץ 2022
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2020: בעז פרנקל (חזרות) | פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה – בימוי בסדרה קומית (2021)/בימוי בסדרת דרמה קומית וקומדיית מצבים (2022)  2021–2022: עטרה פריש (המפקדת) | הבא: 2023: ניר ברגמן (שישה אפסים) |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2020: נועה קולר וארז דריגס, (חזרות) | פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה – תסריט בסדרה קומית (2021)/"תסריט בסדרת דרמה קומית וקומדיות מצבים (2022)  2021–2022: עטרה פריש וניר ברגר (המפקדת) | הבא: 2023: |
מישל קרמרמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  הקריה האקדמית אונו
 עיסוק:  מנכ"ל
 מעסיק:  רדיו אקו 99FM, הרשות השנייה
מישל קרמרמן דקל היא מנכ"לית הרשות השנייה. בעבר שימשה כמנכ"לית רדיו אקו 99FM.
ביוגרפיה

ב-2007 מונתה למנכ"לית והעורכת הראשית של רדיו אקו 99FM, ואחראית על המיתוג של התחנה כתחנה ירוקה עם העברת הבעלות וקבלת הזיכיון המחודש של הרשות השנייה. ב-15 ביוני 2014 פרשה מהתפקיד (חגית קמין מונתה במקומו). בין היתר, שימשה כסמנכ"לית המיתוג בערוץ 10, סמנכ"לית השיווק והמיתוג בזכיינית ערוץ 2 'רשת מדיה', מנהלת קריאייטיב ראשית במשרד פרסום ראובני פרידן ובטמיר-כהן. ומרצה לשיווק ומיתוג באוניברסיטת אריאל.
קרמרמן הייתה חברה במועצת תאגיד השידור הציבורי, שבו כיהנה בוועדת הדיגיטציה, החדשנות והטכנולוגיה.
ב-14 באוקטובר 2018 החליט שר התקשורת איוב קרא למנותה למנכ"לית הרשות השנייה, אך הממשלה לא אישרה את המינוי.
קרמרמן היא בעלת תואר ראשון בקולנוע וייעוץ חינוכי מאוניברסיטת תל אביב, בוגרת לימודי תעודה בתקשורת ועיתונאות מאוניברסיטת בר-אילן והיא מוסמכת תואר שני במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו.
חיים אישיים

מתגוררת בתל אביב.
הערות שוליים

↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏אחרי עיכוב של שנתיים: הממשלה אישרה את המינויים של מישל קרמרמן וניר שוויקי, באתר גלובס, 1 ביוני 2021
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏מישל קרמרמן נבחרה לתפקיד מנכ"לית הרשות השנייה, באתר גלובס, 14 באוקטובר 2018
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏בג"ץ דחה שוב את עתירת מישל קרמרמן נגד אי-מינויה למנכ"לית הרשות השנייה, באתר גלובס, 29 ביולי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517010005171  VIAF: 308267956   WorldCat (עם VIAF): 308267956 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים ובנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מיטל שבח

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 במאי 1988 (בת 36)
 כינוי:  מייט
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  מאקו גלי צה"ל גלגלצ דיזר ישראל רדיו תל אביב
 סוג כתב:  עיתונאית, מבקרת מוזיקה
 
מיטל שבח (נולדה ב-9 במאי 1988) היא עיתונאית, שדרנית רדיו ותקליטנית ישראלית, מנהלת אמנותית בחברת יוניברסל מיוזיק גרופ בישראל.
ביוגרפיה

שבח גדלה ברמת גן, למדה בתיכון בליך. בעלת תואר בקולנוע וטלוויזיה מאוניברסיטת תל אביב.
קריירה

החל מ-2006 עד ל-2009 שימשה כעורכת ומפיקת תוכניות בתחנת הרדיו גלי צה"ל. בין התוכניות שהפיקה ניתן למנות את קול ישראל ומוזיקה היום. ערכה מוזיקלית את תוכנית הרוק של גלגלצ ״המסור״.
בין 2010 ל-2013 שימשה כעורכת המוזיקלית הראשונה של MTV ישראל.
החל מ-2012 משמשת כיועצת מוזיקלית לתוכניות וסדרות טלוויזיה, בין השאר אקס פקטור, המתמחים, לאהוב את אנה וחתונה ממבט ראשון.
ב-2015 החלה לעבוד בקשת, כעורכת מדור המוזיקה של אתר מאקו וכעורכת מוזיקלית של ערוץ 24. במסגרת פעילותה כתבה רבות על מוזיקת פופ ישראלית. באותה השנה נבחרה על ידי עיתון הארץ לאחת מחמש התקליטניות המובילות בישראל.
ב-2016 החלה להגיש את התוכנית "שעתיים עם מיטל שבח" בגלגלצ ולהרצות במסלול רדיו במכללה האקדמית ספיר.
ב-2019 החלה לשדר יחד עם צליל הופמן את תוכנית הרדיו "שומעות" ברדיו תל אביב. עוד באותה השנה, החלה לשמש כעורכת התוכן של שירות הזרמת המדיה דיזר בישראל.
ב-2020 נבחרה לתפקיד מנהלת איתור ופיתוח אומנים (A&R) ביוניברסל מיוזיק ישראל.
הערות שוליים

↑  מיה מנע‏, חדש בקיוב: מי זז השבוע?, באתר וואלה, 15 באוקטובר 2015
↑   דור ציפורי, 5 הדי-ג'ייאיות המובילות בישראל מדברות על בוסים גברים, סגנון תקלוט נשי ו"אלנבי 40", באתר הארץ, 11 בדצמבר 2015
↑  שעתיים עם מיטל שבח, באתר גלגלצ
↑  102FM | שומעות בלילה, באתר 102fm.co.il
↑  אסף הראל, צליל הופמן ומיטל שבח מצטרפים לרצועת הלילה של רדיו ת"א, באתר אייס, 24 באוקטובר 2019
↑  הגר בוחבוט, הנשק החדש של דיזר: פודקאסטים בעברית, באתר ynet, 9 ביוני 2020
↑  הטאלנטית החדשה של יוניברסל מיוזיק: העיתונאית מיטל שבח, באתר אייס, 7 באוקטובר 2020
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים ובנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אביבית משמרי

| --- | --- |

 לידה:  22 באפריל 1968 (בת 56) תל אביב-יפו, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  סופרת משוררת עורכת מו"לית עיתונאית פובליציסטית בלוגרית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב
 שפות היצירה:  עברית
 סוגה:  פרוזה מדע בדיוני
 פרסים והוקרה:  פרס רמת גן לספרות לשנת 2014 ופרס היצירה לסופרים עבריים לשנת תשע"ט
 אתר רשמי
 
אביבית משמרי (נולדה ב-22 באפריל 1968) היא סופרת, משוררת, עורכת, עיתונאית, פובליציסטית ובלוגרית ישראלית. מו"לית ובעלת  פטל (הוצאה לאור).  זוכת פרס רמת גן לספרות לשנת 2014 ופרס היצירה לסופרים עבריים לשנת תשע"ט.
ביוגרפיה

אביבית משמרי נולדה בדרום תל אביב במשפחה מסורתית, לאב יליד מצרים ואם ילידת עיראק, וגדלה בחולון. בוגרת תואר ראשון בקולנוע וסוציולוגיה מאוניברסיטת תל אביב (סיימה בשנת 1998).
בין השנים 1992–1996 התגוררה משמרי באמסטרדם שבהולנד, שהות שעל בסיסה נכתב ספרה "הפינה של טריסטאן".
בשנים 1998–2003 עבדה ככתבת כלכלית, פובליציסטית ועורכת בתחומי ההיי-טק והביוטכנולוגיה, בגלובס. בין השנים 2004–2007 הייתה כתבת ההיי-טק ומדעי החיים של פורבס ישראל וכתבה גם כתבות וטורי דעה עבור כלכליסט, ynet, הארץ ועוד. 
 בשנים 2004–2008 הייתה חברת מערכת ועורכת באתר האייל הקורא. עבדה כאנליסטית של סטארט-אפים בתחומי מדעי החיים בחברת המחקר IDC.  בשנים 2011-2020 שימשה כמנהלת תוכן באיגוד הישראלי לתעשיות מתקדמות.
קטעי פרוזה ושירים פרי עטה פורסמו בכתבי העת: הליקון, ננופואטיקה, משיב הרוח, עיתון 77, אורות ו"זוטא". כותבת בלוג ספרותי בשם "כותבת מוחקת".
החל משנת 2015 משמרי מוציאה לאור ועורכת פעמיים בשנה את "פטל", סדרת אסופות לסיפורים קצרים. בין היתר, השתתפו בגיליונות פטל: דקלה קידר, גלית דהן-קרליבך, שולמית אפפל, יגאל סרנה, גפי אמיר, איריס אליה כהן, רובי נמדר, תהילה חכימי, שהם סמיט, יונתן פיין, איתמר לוי, יונתן הירשפלד, תמר לזר וענת עינהר. 
 נכון לינואר 2020, פורסמו 8 גיליונות "פטל".
החל משנת 2021, משמשת הוצאת פטל בית לסדרת הפרוזה "פטל מקור" בעריכת אלי הירש, שבה יצאו בין היתר ספריהם של זאב סמילנסקי, רוחמה וייס, ניצן ויסמן, חגי דגן וסופרים נוספים.
פרסים והוקרה

בשנת 2014 זכתה בפרס רמת גן לספרות לספר ביכורים על ספרה "הזקן השתגע".
בדצמבר 2018 הוכרז כי משמרי זכתה בפרס היצירה לסופרים עבריים לשנת תשע"ט.
ספריה > כתיבה

"הזקן השתגע" (פרוזה) בהוצאת חרגול-מודן ובעריכת אלי הירש (2013)
"הנפש קמה באמצע הלילה" (פרוזה) בהוצאת בוקסילה (הוצאה דיגיטלית) ובעריכת דרור בורשטיין (2015)
"הפינה של טריסטאן" (רומן) בהוצאת כתר ובעריכת יערה שחורי (2016)
"ימי מטילדה" (רומן מדע בדיוני) בהוצאת פטל ובעריכת לוקאס נייט ושרון אלמוג (2018)
"ג'ונסון 38" (נובלה בפרוזה) בהוצאת פטל ובעריכת אלי הירש (2020)
"מזג אוויר מקסים" (סיפורים קצרים) בהוצאת פטל ובעריכת אלי הירש (2023).
ספריה > עריכה

"תדמייני שאת כוכבת" מאת שולמית אפפל, בהוצאת פטל (2017)
"זיכרונות מבית החרושת לבגדי ים" מאת שולמית אפפל, בהוצאת פטל (2020).
חיים אישיים

משמרי מתגוררת בתל אביב והיא בזוגיות ואם לשניים.
הערות שוליים

↑  העמוד של אביבית משמרי, באתר "האייל הקורא"
↑  אביבית משמרי, אישה אחת הלכה לקרקס לבקש עבודה קבועה, באתר כתב-העת "אורות"
↑  אביבה משמרי, פתק קטן, באתר כתב-העת "זוטא"
↑  אתר כתב העת "פטל"
↑  נימוקי וועדת פרס רמת גן לספרות לזכייתה של אביבית משמרי על ספרה "הזקן השתגע", באתר עיריית רמת-גן
↑  יובל פלוטקין, הוכרזו הזוכים בפרסי רה"מ לספרות עברית, באתר ynet, 9 בדצמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475348905171  LCCN: no2013116322  VIAF: 305372493   WorldCat (עם VIAF): 305372493
יצחק משה אלבוגן

| --- | --- |

 לידה:  1 בספטמבר 1874 אוסטז'שוב, רפובליקת פולין 
 פטירה:  1 באוגוסט 1943 (בגיל 68) ניו יורק, ארצות הברית 
 מוסדות:  בית המדרש הגבוה למדעי היהדות  בית המדרש לרבנים באמריקה 
 תרומות עיקריות
 התפילה בישראל בהתפתחותה ההיסטורית
 
הרב יִצְחָק משֶׁה אֶלְבּוֹגֶן (איתמר) (בכתיב שנהג בתקופתו: עלבאָגען; בגרמנית: Ismar Elbogen;‏ י"ט באלול תרל"ד - 1 בספטמבר 1874, שילדברג, גרמניה – כ"ט בתמוז תש"ג, 1 באוגוסט 1943, ניו יורק) היה חוקר תפילה ופיוט, פרשן מקרא, היסטוריון של העם היהודי. מחבר הספר הנודע "התפילה בישראל בהתפתחותה ההיסטורית". מהדמויות הבולטות ביותר בקרב יהדות גרמניה, בסוף המאה ה-19 ובעיקר במאה ה-20.
לאחר מותו

לאחר מותו פרסמו החוקרים אלכסנדר מרקס, מקס וינר ושלום בארון רשימות על חייו ופועלו. מאמרים ומחקרים נוספים, על חייו ופועלו, ממשיכים להתפרסם במשך השנים.
בשנת 1946 פרסמה אשתו רגינה רשימה ביבליוגרפית של כתביו.
מחקריו החשובים, על התפילה בישראל ועל ההיסטוריה של עם ישראל, תורגמו לאחר מותו לעברית ולאנגלית (ראו פירוט להלן) וזכו להדפסות חוזרות. גם היום הם ממשיכים לעורר עניין ומהווים מקור חשוב למחקרים רבים בתחומם.
ארכיון איסמר אלבוגן הופקד במכון ליאו בק והוא כולל מכתבים אל אלבוגן וממנו, יומנים אישיים, תמונות, כתבי יד של מאמריו וחיבוריו השונים, מערכי שיעורים במוסדות החינוך השונים בהם לימד, תעודות ועוד. מסמכים נוספים נתרמו, בשנת 1979, על ידי היברו יוניון קולג', לארכיב היהודי האמריקני (American Jewish Archives).
בשנת 2008 נוסדה בברנדנבורג (Brandenburg) שבגרמניה האגודה להיסטוריה תרבותית על שם איסמר אלבוגן (Ismar Elbogen Netzwek), העוסקת בעיקר בחקר ותיעוד היסטוריה יהודית.