כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות
היסטוריה > הקשיים בשנים 1990-1994

הגידול החד של הדרישה למשימות, הקשה על האו"ם לספק מענה לכל המקרים. מחוסר הגדרה ברורה של תהליך יצירת כוח ושליחתו ליעד, באזורים מסוימים הוא נכנס לפעולה ללא שנחתם הסכם כלשהו בין היריבים או שהוא לא כובד או אזורים בהם הצדדים לא הכירו בסמכות כוחות השלום. בעיות אלו באו לידי ביטוי בעיקר בשלוש הפעולות הבאות של כוחות השלום:
באפריל 1992 נשלח כוח UNOSOM לסומליה, כדי לפקח על הפסקת האש במלחמת האזרחים וללוות משלוחי סיוע הומניטריים למרכז החלוקה במוגדישו. עד מרץ 1993 הוגדל לאטו הכוח כשהעימות התמשך וכדי לעמוד בדרישות אבטחת שיירות הסיוע שהותקפו מספר פעמים. כך, הכוח שהחל את תפקידו עם 50 חיילים, גדל ל-500 ואז ל-3,500 ובמהלך פעילותו נהרגו 6 מאנשיו. בנובמבר 1992 הציעה ארצות הברית לקחת אחריות על משלוחי הסיוע ועל הגנתם. מועצת הביטחון קיבלה את ההצעה וכוח UNITAF הוקם והחליף את UNOSOM כאחראי על משלוחי הסיוע, בדצמבר 1992. UNITAF הורכב מחייליהן של 24 מדינות בפיקוד צבא ארצות הברית והוא פעל בסדר גודל של 37,000 חיילים, מתוכם 25,000 מארצות הברית. UNOSOM נשאר אחראי למאמצים להביא להסכם שלום. במרץ 1993 נחתם הסכם שלום בחסות האו"ם בין הפלגים השונים והם התחייבו למסור את נשקם לכוחות האו"ם ולהקים ממשלת מעבר, בתמורה לסיוע כלכלי. לצורך כך הקים האו"ם את כוח UNOSOM II שהחליף את הכוחות הקודמים ותפקידו היה להבטיח את המשך הסיוע ולפקח על פירוק הנשק. עם זאת, תוך כמה חודשים חזר אי השקט לסומליה וביוני נהרגו 24 חיילים פקיסטנים של כוחות השלום על ידי אנשיו של מוחמד פארח איידיד. בהמשך, קרבות בין UNOSOM ופלגים סומלים, גרמו לנפגעים נוספים בין חיילי האו"ם ובין אזרחים מקומיים. באוקטובר הסתבכה פעולה אמריקנית והפכה לקרב מוגדישו, בו נהרגו 18 חיילים אמריקאיים, נפצעו 73 ואחד נשבה. ארצות הברית תגברה את כוחותיה, אולם הודיעה שתסוג מסומליה בתחילת 1994. גם בלגיה, צרפת ושוודיה הודיעו על נסיגה מתוכננת. האו"ם ניסה להמשיך בשיחות השלום, אולם חוסר הנכונות של היריבים וצמצום הסיוע ממדינות האו"ם הביא להחלטה לסיים את המשימה במרץ 1995. סדר גודל הכוחות ההתחלתי היה כ-28,000 והוא הלך וירד עם החמרת הסכסוך וריבוי הנפגעים בקרב הכוחות. בסך הכול נהרגו 154 מאנשי האו"ם, והיקף הסיוע מוערך בהצלת מאות אלפי בני אדם מרעב.
כוח UNAMIR הוקם ונשלח לרואנדה באוקטובר 1993, כדי לפקח על יישום הסכם השלום שנחתם בין הממשלה ובין החזית הפטריוטית הרואנדית (RPF). כבר בשלב הראשון נתקל האו"ם בקשיים כשהוא לא הצליח לגייס את מלוא הכוחות הדרושים. בלגיה שלחה 400 חיילים ובנגלדש הקציבה 400 אנשי לוגיסטיקה, אך המטרה של 2,548 חיילים הושגה רק לאחר חמישה חודשים. מפקד UNAMIR זיהה כבר בינואר 1994 כוונות והכנות לרצח עם ושלח על כך מכתב אזהרה למטה האו"ם, אך לא נענה. באפריל 1994 נהרגו נשיא רואנדה ונשיא בורונדי על ידי גורמים לא ידועים. בתגובה, נרצחה ראש ממשלת רואנדה, שרי הממשלה וחיילי כוח האו"ם ששמר עליהם נרצחו גם הם לאחר שעונו. בכך החל רצח העם ברואנדה, אותו נכשלו כוחות השלום למנוע או לעצור ובו נהרגו בין 500 אלף למליון בני אדם ושני מיליון בני אדם הפכו לפליטים. חיילי UNAMIR הונחו בדרך כלל לנצור את אישם חוץ ממקרים של הגנה עצמית ומספר פעמים נטשו פליטים שלאחר מכן נטבחו. בדצמבר 1999 קיבל האו"ם את מסקנות החקירה שנעשתה ביזמתו, ולקח על עצמו השתתפות באחריות לרצח העם. הכוח שפעל ברואנדה הגיע בשיאו ל-5,500 חיילים ואנשי צוות, מתוכם נהרגו 27. הוא סיים את פעילותו במרץ 1996.
כוח UNPROFOR פעל ביוגוסלביה במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה מפברואר 1992. מטרתו הייתה לשמור על שטחים מפורזים או "שטחים בטוחים" ועל האוכלוסייה בהם, וליצור תנאים שיובילו להפסקת אש. עם התפתחות הסכסוך השתתף הכוח באכיפת האזור האסור לטיסה שהוכרז בבוסניה. הכוח כלל 38,599 חיילים, מתוכם נהרגו 167 והוא פעל עד מרץ 1995, אז עבר רה-ארגון ופוצל לשלושה חלקים. על אף שהאזורים הבטוחים נוצרו על ידי UNPROFOR בהסכמת הצדדים היריבים, הוא נכשל בהגנה על אזרחים שם, כששני הצדדים מפרים את הסכמתם. כמו כן, הוא לא הצליח לספק את כמות המזון והתרופות הנדרשות לאוכלוסייה במצוקה ואף להחזיק בכמות מספקת של תחמושת, דלק וציוד אחר לכוחותיו הוא. כישלונו הגדול ביותר היה שהוא לא הצליח למנוע את אחד האסונות הגדולים של המלחמה - טבח סרברניצה.
על שלוש המשימות האלו ביצע האו"ם חקירה עצמאית ומקיפה. כמו כן, הוא ספג ביקורת רבה על חוסר היעילות שלו. האבדות הרבות והאכזריות בסומליה כלפי כוחות סיוע, גרמו למדינות רבות ובמיוחד ארצות הברית להסס בטרם ישלחו את חייליהן למשימות כאלו.