אוטופיה
האוטופיה בתרבויות ובספרויות שונות

מכיוון שהאוטופיה עונה על צורך אנושי במימוש מאוויים כמוסים לפחות בדמיון, כבר משחר ההיסטוריה מתוארים חזונות של 'גני עדן' עלי אדמות ותורי זהב, שכביכול התקיימו בימי קדם או שעתידים להתקיים באחרית הימים. בין שלל יצירות המופת העוסקות באוטופיה נמנים התנ"ך (כבר בבראשית פרק ג' פסוקים כ"ב–כ"ד, ועוד יותר בספרי הנבואה), הברית החדשה (ראו אפוקליפסה על פי יוחנן), באודיסאה להומרוס והשיר 'עבודות וימים' של הסיודוס, מספרו של אפלטון הפוליטאה. יש הרואים בספרטה אוטופיה מיליטריסטית, שנוסדה על ידי ליקורגוס (אם כי באתונה, בין השאר, חשבו כי זו "דיסטופיה"). ספרטה הייתה מדינה יוונית חשובה עד שנוצחה בידי תבאי בקרב לאוקטרה. ייתכן שהתפיסה של ספרטה כאוטופיה נובעת, מכך שאפלטון מתאר חברה הדומה לדגם החברה הספרטנית, והוא מציג אותה כחברה אידיאלית.
האוטופיה מכונה במגוון רב של שמות מקום: סכרייה SCHERIA (פקיה), שמאוזכרת באודיסאיה להומרוס – וארקדיה העניקה השראה לפיליפ סידני. בימי הביניים, ארץ קוקניה Pays de Cocagne מתוארת כאוטופיה הצרפתית; שלרפנלנד Das Schlaraffenland זאת האוטופיה הגרמנית; ואילו Het Luilekkerland זאת האוטופיה הפלמית. האוטופיה הסינית מאוזכרת בשיריו של טאו יאנמינג על 'מעיין פרחי האפרסק' וכן ב'דטונג', אשר בכלל נתן השראה לרפורמיסטים והמהפכנים הסיניים. שמות האוטופיה הם רבים, וניתן להתרשם מכך מעיון בשמות היצירות, המובאות מטה.
הרעיונות הנוצריים והמוסלמיים של גן עדן הם בדרך כלל אוטופיים, במיוחד בצורות הפופולריות שלהן. הם מבטאים מחשבות על קיום חופשי מחטא, עוני וצער, והתגברות על החולי ועל המוות. לפחות באסכטולוגיה הנוצרית, גן העדן השמיימי דומה יותר לחיים בצל האל עצמו. באופן דומה, ניתן לראות את המושג הבודהיסטי של נירוואנה כסוג של אוטופיה. האוטופיה הדתית היא לעיתים אחת מהסיבות המשכנעות את המאמין להישאר נאמן לדתו, או להמרה של מאמינים חדשים לדת זו. קטומטי היא העיר האוטופית ההודית-בודהיסטית – והיא עתירה בארמונות, ובה האדמה מניבה פירות מאליה, מבלי צורך לעבוד אותה.
בארצות הברית בזמן ההתעוררות הגדולה השנייה במאה ה-19, קבוצות דתיות רדיקליות רבות יצרו חברות אוטופיות. חברי הקבוצות הללו שאפו ליצור קהילות שבהן כל ההיבטים של החיים ייקבעו על פי אמונתם. הידועה ביותר מבין החברות האוטופיות האלה היא התנועה השייקריסטית. התנועה הגדולה ביותר הייתה כנסיית ישו המשיח של הקדושים המאוחרים ביוטה לאחר 1846, הידועה יותר כמורמונים.
המשורר והסופר הצרפתי הדגול ויקטור הוגו הגדיר את האוטופיה, כדבר שחולמים עליו היום, והוא רוקם עור וגידים למחרת. על פי אוסקר וויילד, מפת עולם שאינה כוללת את 'אוטופיה' אינה שווה מבט; והקידמה היא ביטויה הממשי של אוטופיה. הסופר הצרפתי למרטין סבר, שהאוטופיה היא למעשה אמת, אשר טרם בשלה והתממשה. הפילוסוף אדורנו טען שהאוטופיה זו ארץ השלום הנצחי. במאי הסרטים הספרדי אלמודובר ראה בכל קשר רומנטי, משהו מהאוטופיה. קוטנר ייחל למות באוטופיה שהוא עזר לבנות. הפילוסוף הצרפתי אטיין קבה (מסע לאיקריה) טען שגם כי האוטופיה היא קשה להשגה, מעורר גיחוך וחטא הוא שלא להאמין בה. תיאודור מונו טען שהאוטופיה היא הבלתי ממומש ולא הבלתי ניתן למימוש. ריכרד שטאל סבר שכל ארגון חברתי טומן בחובו חזון אוטופי שמחוץ לאופק, אשר יום אחד עשוי לבוא לידי מימוש. מישל פוקו טוען שהאוטופיה מתייחסת לשכלול החברה הקיימת או להקמת חברה מקבילה.
בערך באותה התקופה שבה נכתבה היצירה 'אוטופיה' נכתבו חיבורים בעלי מסרים דומים: פרנסיס בייקון כתב את אטלנטיד החדשה ואילו טומסו קמפנלה כתב את 'עיר השמש'. רבלה מתייחס לנושא בגרגנטואה (l'abbaye de Thélème), ווולטר בקנדיד. גם מריוו ופנלון נתנו את דעתם לנושא. בעקבות יצירות אלו חוברו מסעות גוליבר לג'ונטן סוויפט. יצירות אחרות המתארות אוטופיות מובאות בהמשך. רבות מהיצירות האוטופיות הן למעשה יצירות חתרניות, אשר על מנת להתחמק מהצנזורה, ממוקמות על רקע אוטופי.