עיתונות ערבית
ניצנים ראשונים > תחילת העיתונות הערבית הפרטית

למן המחצית השנייה של המאה ה-19 כבר החלו להופיע עיתונים ביוזמות פרטיות ברחבי האימפריה העות'מאנית. הראשון שבהם היה העיתון ג'רידה-י חואדת' ("Jaride-I havadis" - "עיתון המאורעות") משנת 1840, אך שפת כתיבתו הייתה טורקית עות'מאנית.
גם העיתון הפרטי הראשון בשפה הערבית נוסד באיסטנבול, בשם מראאת אל-אחואל ("ראי הנסיבות"). העיתון נולד בעיצומה של מלחמת קרים, בין השנים 1854–1855, על ידי יזם נוצרי שמוצאו בלבנט בשם רזקאללה חסון. "מראאת אל-אחואל" נוסד כיוזמה עסקית ואינטלקטואלית כאחד, וביקש לראשונה להעמיד לרשות דוברי השפה הערבית באימפריה, מידע עדכני על אודות המלחמה והנסיבות הפוליטיות של התקופה בשפתם. עיתון זה החזיק מעמד זמן קצר למדי, לאחר שנסגר בהוראת השלטונות העות'מאנים, בעקבות דיווחים שלא עלו בקנה אחד עם האינטרסים של השלטון, ובכל מקרה לעיתון היה מספר זעום של קוראים.
זהו הסיפור של העיתונות הפרטית בערבית בשנים הראשונות. מרבית העיתונים הפרטיים צצו באופן לא סדיר, וברוב המקרים החזיקו מעמד ימים עד שבועות ספורים. הסיבה המרכזית לכך הייתה העובדה שמאחורי היוזמות הפרטיות הללו עמד בדרך-כלל אדם בודד, אשר היה עליו לייצר לעצמו שוק של צרכנים בחברה שמצבה הכלכלי היה חלש, ושרובה ככולה לא  אוריינית. לכן, גם פרסום בעיתונים, וגם מחזורי מכירות גדולים, שני מקורות ההכנסה העיקריים של עיתונים, היו מועטים. סיבה זו הביאה באופן טבעי רבים ממייסדי העיתונים לחפש מקורות מימון מהשלטונות או מאנשי ממון פרטיים.
מלחמת קרים הייתה נקודת המפתח בהתפתחות העיתונות המודפסת במזרח התיכון, שכן במהלכה הונחו באזור קווי הטלגרף בפעם הראשונה, והסקרנות למידע של הציבור גדלה משמעותית. בשנת 1866, הונחו גם במצרים קווי הטלגרף הראשונים על ידי הבריטים, אך תושבי הסהר הפורה לעומת זאת, נותרו ללא מקורות מידע עד סוף המאה, ונאלצו להסתמך על דיווחים שנשלחו דרך סוכנים, מידע שהגיע דרך הדואר ועיתוני חדשות זרים. הידיעות הזרות של העיתונים המהירים ביותר היו בנות ארבעה שבועות לפחות.
היוזמה הפרטית, החדשנות והמקוריות, שלא מטעם השלטון, הגיעה דווקא מהמוקד החשוב השלישי בסיפורה של העיתונות הערבית – אזור לבנון, ופרט העיר ביירות. דווקא לאזור פריפריאלי זה, הרחוק לכאורה ממוקדי הכוח באימפריה העות'מאנית, היה תפקיד בל יתואר בפיתוח המדיה המודפסת בשפה הערבית. על פי ההיסטוריון החשוב בן העיר ביירות, פיליפ דה טראזי (De Tarrazi), אחד החוקרים המוערכים בחקר העיתונות הערבית, הסיבה לכך נעוצה בשני גורמים עיקריים השלובים יחדיו: ראשית, מסורת של יצירתיות ותושייה רבה שאפיינה את כלל העדות המגוונות באזור לבנון וסוריה, ובייחוד הדומיננטיות של העדות הנוצריות בלבנון, אשר היו נכונות במיוחד לשאוב רעיונות ולקחת דוגמה מאירופה בלי רתיעה תרבותית או מניע דתי כשכניהם המוסלמים. שנית, אזור הלבנון היה מצוי באותן שנים בפריחה כלכלית אשר התבטאה בהתפתחות נמל ביירות בעקבות סחר מתרחב, נוכחות מוגברת של דיפלומטים זרים, וכן נוכחותם הגוברת של מיסיונרים נוצרים מאירופה, ומצפון אמריקה. אותם מסיונרים הביאו עמם את רעיונות המודרנה המערביים, ואף פתחו באזור מערכות חינוך ברמה גבוהה שתרמו לצמחיתה של עילית משכילה ושאפתנית, שביקשה לקדם את החברה.
כמו כן, הגעת המיסיונרים האמריקאים, המריצה את התחרות בין מגוון המיסיונים שפעלו בלבנון, ושמה את המיקוד על איכות החינוך, וכך עודדה את קהילות הנוצרים המקומיות לקדם את נושאי החינוך וההשכלה, שמא יאבדו חברי קהילה למיסיונרים. התוצאה הייתה התקדמות מואצת במערכת החינוך, תהליך שהופיע בלבנון הרבה לפני שהופיע בכל מקום אחר באזור.
אותם אנשי עילית משכילה, שמרביתם היו נוצרים, ביקשו להחיות את המורשת התרבותית הערבית המפוארת, שנזנחה עד אז במידת מה. אלו היו חלוצי עידן "התחייה" (" אל-נהדה") בתרבות הערבית, שלעיתונות הערבית, היה חלק נכבד ב"תחייה" זו.
העיתון הראשון שנוסד באזור הלבנון, המסמל את הלידה האמיתית של העיתונות הפרטית בעולם הערבי, היה חדיקת אל-אח'באר ("גן הידיעות"). מייסדו, ח'ליל אל-ח'ורי, איש רוח בן העיר ביירות מן העדה היוונית-אורתודוקסית, היה בן 22 בלבד כאשר פרסם את הגיליון הראשון בראשית שנת 1858. את הכסף לפרסום העיתון, וכן את הרישיון הממשלתי, השיג בזכות הקשרים שיצר עם כמה מנכבדי העיר בחוגי הספרות והמדע אליהם השתייך. העיתון נמנע מלהתעמת עם השלטון, ואף לעיתים שימש כפרסום רשמי מטעמו (עובדה שסייע בידו להמשיך להתפרסם למעלה מחמישים שנה, ואף להפוך לעיתון כמעט רשמי של מחוז ביירות). עם זאת, החידוש הגדול בעיתון היה בהיותו לא רק מקור אמין למידע שוטף על ההתפתחויות הפוליטיות והכלכליות ברמה המקומית והעולמית, אלא גם ככלי מחנך שביקש להנחיל את ההשכלה והידע המודרני המערבי לחברה הערבית, ולהרחיב את אופקיה, בהתאם לשאפתנות ולתחושת השליחות של מייסד העיתון.
למן הגיליונות הראשונים כבר הופיעו בעיתון, לראשונה בשפה הערבית, כתבות בנושאים מדעיים, בנושאים חברתיים (כגון חשיבות החינוך בחברה, ובקרב הנשים בפרט או עיסוק בעקרונות המשפט המערבי), בסוגיות הקשורות לתחיית המורשת הספרותית והלשונית הערבית, וכן מוספי ספרות בהם נכתבו יצירות מופת מן הקלאסיקה הערבית, לצד תרגומי יצירות מלשונות זרות, ואף פרוזה ושירה מאת משכילים ערביים מקומיים, לרבות ח'ורי עצמו. בדרך זו, הפך העיתון לזירה של התדיינות בין המשכילים והאינטלקטואלים המקומיים. אומנם, לא ידוע בדיוק מה הייתה השפעתו של העיתון על הזירה הציבורית הכללית, על פי ח'ורי עצמו מעגל המנויים עמד על כ-400 איש, מספר צנוע, אך כזה שמעיד על כך שבשלב הזה כבר עלה הביקוש למוצר בקרב האינטליגנציה המקומית באופן משמעותי. עיתון זה סלל את הדרך לפרסומם של עיתונים נוספים בשפה הערבית שכמו האחרון, החלו לעסוק במגוון נושאים מעבר לדיווחי החדשות.
במהלך שני העשורים שלאחר יציאתו לאור של "חדיקת אל-אח'באר", הופיעו בזירה המקומית הלבנונית כעשרים פרסומים פרטיים נוספים ביוזמת אנשי רוח מקומיים או ביוזמת גורמים מסיונרים. העיתון הבולט מבין אלה, היה אל-ג'ואאב ("ידיעות ממרחקים"), שנוסד על ידי אחד ממבשריה הגדולים של עידן "הנהדה" בשפה ובספרות הערבית, אחמד פארס אל-שידיאק. גם עיתון זה פעל ידי ביד עם השלטון, ואף זכה למימון שלטוני חלקי, אך הכישרון הספרותי והעריכתי של שידיאק, לבנוני בן העדה המרונית (שהתאסלם מאוחר יותר), הפך את העיתון לפופולרי בתקופתו, וזכה על פי דיווחים מאנשים בני התקופה, לתפוצה בכל רחבי העולם הערבי, עד לסגירתו הסופית בשנת 1883. זה ככל הנראה היה העיתון הערבי הראשון שבאמת הופץ בכל המרחבים בהם היו דוברי ערבית, ודן באופן רציני בפוליטיקה העולמית.
למרות הקשיים הראשוניים עמם נאלצו להתמודד "חדיקת אל-אח'באר" ו"אל-ג'ואאב", כגון הדיווח המאוחר על אירועי השעה, קשיים בהדפסת העיתון (הפקת גיליון אחד עד שלושה במשך דקה תמימה), קשיי עריכה ולשון, והקושי הברור בהכשרת קהל קוראים רחב, הרי ששני עיתונים אלה, בניגוד לאחרים בני זמנם, החזיקו מעמד תקופה ארוכה למדי, וזכו לפופולריות יחסית במונחי התקופה. כמו כן, שני העיתונים הופיעו בתדירות שבועית, ועסקו בנושאים שמעבר לדיווחים חדשותיים גרידא.
עיתונים אלו סללו את הדרך ליציאתם לאור של ראשוני המגזינים בשפה הערבית. כזה היה למשל המגזין אל-ג'ינאן ("הגנים"), שנוסד על ידי דמות בולטת נוספת בעידן "הנהדה" של הספרות והלשון הערבית, בוטרוס אל-בוסתאני, בסיוע של בנו סלים, ובן דודו סולימאן. בוסתאני, מרוני במוצאו שעבר לאמונה הפרוטסטנטית מאוחר יותר, השתמש בכישוריו הנרחבים כמחנך, מתרגם, עורך ולשונאי, על מנת להוציא לאור בינואר 1870 כתב עת מקיף ביותר, אשר עסק במגוון נושאים היסטוריים, גאוגרפיים, ספרותיים, פלוסופיים, לשוניים, ומדעיים. נושאים אלו היו קשורים הן במדע מערבי או היסטוריה אירופאית (כ"מהפכה הצרפתית"), והן בסוגיות הקשורות לשירה והספרות הערבית. כמה שנים מאוחר יותר נוסדו עוד שני עיתונים חשובים נוספים, אל-מוקתטף ("המבחר") משנת 1876, והמגזין אל-הלאל ("הסהר") שנוסד בשנת 1892, על ידי אחד מגדולי סופרי עידן "התחייה" בתרבות הערבית, ג'ורג'י זידאן. גם שני כתבי עת אלו עסקו במגוון רחב של נושאים תרבותיים ומדעיים.
חמש שנים מאוחר יותר, בשנת 1875, נוסד בביירות מגזין חדשותי חשוב אחר, ת'מראת אל-פונון ("פירות המדעים"), בעריכתו של עבד אל-קדר אל-קבאני, לבנוני בן העדה המוסלמית הסונית, שהחזיק מעמד עד שנת 1908, וזכה לתפוצה לא מבוטלת. עיתון זה נוסד על ידי אינטלקטואלים מוסלמים, ששמו למטרה להרחיב את הפצת הידע, כנראה כתגובת נגד לעיתונים ביוזמת הנוצרים. שבועון זה היה פרו-עות'מאני ומסורתי בטעמו הספרותי והתרבותי, וזכה לתמיכה של האליטה המוסלמית הסונית בלבנון. הוא היה פחות אטרקטיבי ממתחריו הנוצריים, ושיקף את הדיסוננס בין החידוש של המדיה והשמרנות של המסר שלו. שנה לאחר שנוסד "ת'מראת אל-פונון", נוסד עיתון חשוב לא פחות, שעסק בעיקר בחדשות מקומיות ופוליטיקה עולמית, בשם לסאן אל-חל ("לשון הנסיבות").