stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קובלאי חאן
תקופת שלטונו

שלטונו השתרע על מונגוליה ועל סין. האימפריה שגשגה בתקופתו והוא הרחיב גבולותיה, כשהישגו הבולט היה השלמת כיבושה של סין כולה וסיפוחה לתחומי האימפריה ב-1279. הוא תמך בתרבות הסינית, בה גילה עניין עוד מגיל צעיר, ופעל לקידומה. הוא שיקם מבני ציבור, פיתח והרחיב דרכים, שיפץ והרחיב את התעלה הגדולה והנהיג את השימוש בשטרות כסף.
בהשפעת התרבות הסינית קיבל על עצמו את דת הבודהיזם, אך גילה סובלנות גם כלפי דתות אחרות, ואף הניח למיסיונרים להגיע לסין ולהפיץ את הנצרות. לקובלאי חאן היו כ-40 יועצים זרים בני לאומים והשקפות דתיות שונות.
בירתו הייתה חאנבליק (או גם דאדו) (כיום בייג'ינג), כשבנוסף לה הקים גם את בירת הקיץ וארמון הקיץ שלו, שאנגדו ("זאנאדו" או "קסאנאדו"). יורדי ים אירופאים ביקרו באימפריה בזמנו, הנודע בהם הוא מרקו פולו. מרקו פולו בילה 17 שנים לצד החאן וכתב על כך בספרו "על המגוון של העולם" בו תיאר את קובלאי כשליט החזק ביותר בעולם.
קובלאי חאן אימץ רעיונות סיניים רבים. עם זאת, הוא הקים היררכיה חברתית שהציבה את המונגולים בראש, כשהאיכרים הסינים בתחתית. הוא מינה זרים לתפקידים רבים בממשל, בהם הסוחר וההרפתקן הוונציאני מרקו פולו, שחי בסין שנים רבות. בנוסף, קובלאי חאן יצא לשורה של מסעות צבאיים יקרים ובלתי מוצלחים שמומנו על ידי עבודת הכפיים של האיכרים הסינים.
ב-1279 עמדה בפני קובלאי דילמה קשה: מה לעשות הלאה עם צבאו הענק אותו היה צריך לפרק - או להמשיך להאכילו בעלויות אדירות. לכן העסיק קובלאי את הצבא במשימות כיבוש גרנדיוזית.
קובלאי חאן פתח במלחמה נגד וייטנאם ובמקביל ניסה להגיע להסכם עם בורמה בדרכי שלום. ניסיונותיו כשלו, כשבבורמה (מיאנמר) נדרש צבאו להילחם בתנאי אקלים טרופי, כנגד צבא מקומי שכלל מאות פילים. הצבא המונגולי נסוג, אולם ב-1283 הוא פתח במתקפה חדשה והצליח. צבא בורמה הובס והשליט הבורמזי נעלם בג'ונגל. ב-1285 שליט בורמה הסכים להיכנע לשלטון המונגולי, ברם אנשי החצר הרגו את מלכם ב-1287 והמלחמה החלה מחדש.
נסיונותיו לכיבוש וייטנאם, בורמה וג'אווה נחלו כישלון וכך גם הפלישות המונגוליות ליפן. במקביל הצליח לכבוש את קוריאה, שחויבה להעלות לו מס.
בערוב ימיו, פיתח קובלאי הרגלי אכילה ושתייה מופרזים, בפרט לאחר מות רעייתו האהובה צ'בי ומות בנו ג'ינגים. קובלאי נפטר בפברואר 1294 בגיל 79. שלטון שושלת יואן נמשך עוד כ-30 שנה, עד שמרידות סיניות הובילו לקריסת השושלת ב-1368.
קובלאי חאן באמנות

דמותו של קובלאי חאן הונצחה בשירו של המשורר האנגלי סמיואל טילור קולרידג', "קובלא חאן", וכן בשירה של להקת RUSH - "זאנאדו".
בנדיקט וונג משחק את קובלאי חאן בסדרת הטלוויזיה מרקו פולו, אשר בה קובלאי הוא אחת הדמויות הראשיות.
לקריאה נוספת

Weatherford, Jack (2004). Genghis Khan and the Making of the Modern World. New York: Broadway Books. ISBN 978-0-609-80964-8.
הערות שוליים

↑  קובלאי חאן בעיניו של מרקו פולו/ ברוסית ARD
↑  דלאי צ' מונגוליה במאות ה-13-14. עמ' 35., רוסיה: מ.: נאוקה, 1983
1 2 3 4  Kublai Khan/ National Geographic
↑  קובלאי חאן באתר ויקיפדיה רוסיה
| האימפריה המונגולית |
| --- | --- | --- |
| מונחים | מונחים |  |
| תארים | כגן • חאן • חאטון • חאנום • ג'ינונג • נויאן • טארקאן |  |
| צבא | יארליק • יאם • אורדה • פקס מונגוליקה • יאסה • קורילטאי • פאיזה • מאנגוד • טומן • קשיג |  |
| פוליטיקה • ארגון • חיים | פוליטיקה • ארגון • חיים |  |
| נושאים | Tug Banner • פלישות וכיבושים מונגוליים • החותם הקיסרי • המבנה הארגוני-טקטי של הצבא המונגולי • דת באימפריה המונגולית • המבנה החברתי-כלכלי של האימפריה-המונגולית |  |
| ח'אנויות | שושלת יואן שושלת יואן (1271–1368) • אורדת הזהב אורדת הזהב (1242–1502) • השושלת האילח'אנית השושלת האילח'אנית (1256–1335) • צ'אגאטאי (חאנות) צ'אגאטאי (1260–1687) |  |
| ערים מרכזיות | אלמליק • אוורגה • אזוב • בוכרה • בולגר • חרחורין • חאנבאליק • מג'אר • מראגה • קרשי • סראי-ג'וק • סראי • סמרקנד • שאנגדו • סולטאניה • תבריז • אובק • חאג'יטרחאן |  |
| פלישות • כיבושים • קרבות | פלישות • כיבושים • קרבות |  |
| מרכז אסיה | סיביר (1207) • קארה חיטאי (1216–18) •  ח'ווארזם (1218–1221) |  |
| מזרח אסיה | מערב שיה (1205 / 1207 / 1209–10 / 1225–27) • צפון סין ומנצ'וריה (1211–34) •  דרום סין (1235–79) • ממלכת דאלי (1253–56) • טיבט (1236 / 1240 / 1252) • קוריאה (1231–60) • יפן (1274 / 1281) • סחלין (1264–1308) |  |
| דרום-מזרח אסיה | בורמה (1277 / 1283 / 1287) • ג'אווה (1293) • וייטנאם (1257 / 1284–88) • בורמה (1300–02) |  |
| דרום אסיה | הודו (1221–1327) |  |
| אירופה | גאורגיה (1220–22 / 1226–31 / 1237–64) • צ'צ'ניה (1237–1300s) • בולגריה של הוולגה (1229–36) • רוס (1223 / 1236–40) • פולין ובוהמיה (1240–41) • הונגריה (1241-42) • בולגריה (1242) • ליטא (1258-59) • פולין (1259–60) • תראקיה (1264-65) • הונגריה (1285–86) • פולין (1287–88) |  |
| המזרח התיכון | אנטוליה (1241–43) • עיראק (1258) • הלבנט (1260-1323) • ארץ ישראל (1260 / 1300) |  |
| מלחמות אזרחים | חלוקת האימפריה-המונגולית • מלחמת האזרחים הטולויית (1260–64) • מלחמת ברקה-הולאגו (1262) • מלחמת קאידו-קובלאי (1268–1301) • מלחמת אסן בוקה-איורברוואדה (1314–1318) |  |
| אישים מרכזיים | אישים מרכזיים |  |
| חאנים גדולים | ג'ינגיס חאן • טולוי (עוצר) • אוגדיי חאן • טורגנה חאטון (עוצרת) • גויוק חאן • אוגול גאימיש (עוצרת) • מונגקה חאן • קובלאי חאן |  |
| חאנים | צ'יוצ'י • בורטה • באטו חאן • סרטק חאן • אורדה חאן • ברקה • טוקטה • עוז בג חאן • צ'אגאטאי חאן • דווה • קבק • הולאגו • אבקה • ארגון |  |
| אנשי צבא | סובוטאי • דז'ב • מוקאלי • נגודר • בואורצ'ו • גואו קאן • בוקולה • ג'למה • צ'ילוון • אג'ו • באיין מבאירין • קדן • בורולדאי • נוגאי חאן |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| החאן הקודם: מונגקה חאן | החאן הגדול של האימפריה המונגולית | החאן הבא: צ'נגזונג חאן |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקיסר הקודם: הקיסר בינג | קיסר סין | הקיסר הבא: צ'נגזונג חאן |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264076805171  PLWABN: 9810652591505606  BIBSYS: 10014234  BNC: 000563246  BnF: cb12116822s (data)  CANTIC: a11346516  GND: 118747037  ISNI: 0000 0001 2212 3878  LCCN: n50050841  NDL: 00624531  NKC: jx20060714001  NTA: 073603252  SELIBR: 346731  SUDOC: 029570077  ULAN: 500252532  VIAF: 72189401   WorldCat (עם VIAF): 72189401
אנרי ברגסון

.
| --- | --- |

ברגסון, 1927
 לידה:  18 באוקטובר 1859 צרפת פריז, הקיסרות השנייה
 פטירה:  4 בינואר 1941 (בגיל 81) גרמניה הנאצית פריז, הממשל הצבאי בצרפת (אנ')
 מקום קבורה:  Cemetery of Garches 
 השקפה דתית:  יהדות 
 מקום לימודים:  תיכון קונדורסה, אקול נורמל סופרייר, סורבון 
 מוסדות:  קולז' דה פראנס  lycée David d'Angers 
 זרם:  פילוסופיה קונטיננטלית   פילוסופיית החיים
 תחומי עניין:  מטאפיזיקה, פילוסופיה של השפה, פילוסופיה של המתמטיקה
 עיסוק:  פילוסוף, סוציולוג, פרופסור, סופר 
 הושפע מ:  ג'יימס, קאנט, שפינוזה, הרברט ספנסר
 השפיע על:  לוינס, דלז, מרלו-פונטי, וייטהד, פרוסט, ארנדט, ינקלביץ, ז'יז'ק
 מדינה:  צרפת 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1927) עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים צלב גדול של לגיון הכבוד קונקור ז'נרל 
 בן או בת זוג:  Louise Neuberger 
 חתימה:   
 
אַנרי לואי בֶּרגסון (בצרפתית: Henri-Louis Bergson;‏ 18 באוקטובר 1859 – 4 בינואר 1941) היה פילוסוף יהודי-צרפתי משפיע במחצית הראשונה של המאה ה-20. חתן פרס נובל לספרות לשנת 1927.
קורות חיים > שנותיו המוקדמות

ברגסון נולד בפריז כנצר למשפחת יהודים מפולין. הוא נצר לשמואל זביטקובר, גבריאל ברגסון (פול'), בר (ברק) ברגסון (פול') ותמר'ל ברגסון. אמו הייתה בת למשפחה יהודית-אנגלית, ואת ילדותו המוקדמת העביר בלונדון. כתוצאה מכך שלט בשתי שפות אם – אנגלית וצרפתית, דבר שסייע לו לאחר שהתפרסם כאשר כל תרגומי ספריו לאנגלית נערכו ואושרו על ידו. לפני גיל תשע, חצו הוריו את תעלת למאנש והתיישבו בצרפת, וברגסון הפך לאזרח צרפת.
קורות חיים > שנותיו האחרונות

בזמן שלטון וישי, הוא העדיף לדחות את כל הכיבודים שקיבל בעבר, כדי שאף הוא יחשף לחוקים האנטישמיים שממשלת וישי העבירה נגד היהודים. ברוח גישה זו הוא נמנע מלהמיר את דתו לקתוליות, אף שרצה לעשות זאת, כדי להפגין סולידריות עם אחיו היהודים.
ברגסון נפטר בחודש ינואר 1941 מדלקת ריאות בה לקה ימים ספורים לאחר שנאלץ לעמוד מספר שעות בתור, כשהוא בן 81, לצורך רישומו כיהודי בפריז הכבושה בידי הנאצים. במותו, ערך כומר קתולי את טקס הקבורה (באישור מיוחד של ארכיבישוף פריז), על פי בקשתו בצוואתו. הוא קבור בבית הקברות של העיר גארש (Garches) שליד פריז.
תורת ברגסון

בספרו "מסה על הנתונים הבלתי אמצעיים של התודעה" (1892), גילה ברגסון את אופן ההכרה האינטואיטיבי המצוי באמצע בין השכל לבין התפיסה, או בין השכל לאינסטינקט (1907), והגדיר סוג חדש של זמן שכינה משך (la durée), ששונה מהזמן הפיזיקלי שהגדיר איינשטיין, שהוא פריסה של רציפות לחלקים במרחב וחיבורם בשיטת הראינוע. זמן הפיזיקה לא יכול להכיל יצירה. בספרו "ההתפתחות היוצרת" מ-1907, המשיך ברגסון לפתח את מושג ה"משך" כמושג יסוד בהתפתחות עולם החי.
ברגסון טבע את המושג "אלאן ויטל", כוח החיים. מענף הקיברנטיקה יצאו מושגים דוגמת חוכמת ההמונים, אינטליגנציה קולקטיבית ואמרגנציה. ייתכן כי מה שברגסון חשב ל"כוח החיים", אינו אלא מה שמיוחס בהמשך לתורת הרשתות ככוח חברתי (מושג בו הרבה להשתמש דורקהיים בן זמנו של ברגסון), או כוח הנחיל, "אלאן סוסיאל". מאידך ייתכן כי חוכמת ההמונים אינה אלא אינטואיציית ההמונים, המושרית על ידי הכוח החברתי.
אצל אדמונד הוסרל (יליד אותה שנה כמו ברגסון ודורקהיים), ריבוי התופעות מאוחד על ידי התודעה. אצל ברגסון זה הפוך, התודעה היא ריבוי. ברגסון חולק על קאנט, שמתייחס לזמן ולמרחב באותו מישור. לדעת ברגסון הזמן של קאנט אינו אלא מרחב, בסופו של דבר. הזמן שקיים במישור שונה מהמרחב, הוא משך. הנתונים המיידיים של התודעה הם משכיים, ואילו הנתונים של הפיזיקה הם מרחביים. במשך אין אירועים סמוכים במרחב, לכן אין בו סיבתיות מכנית. לכן בפיזיקה יש סיבתיות ואין חופש רצון, ואילו בתודעה יש חופש רצון.
בפיזיקה יש ריבוי כמותי, אבל בתודעה אין ריבוי כמותי, אלא ריבוי איכותי. ריבוי כמותי הוא בין דברים הומוגניים, שרק מיקומם השונה במרחב מבדיל ביניהם. לכן ניתן לסמן אותם באינדקסים (ראו מאמר על הפילוסופיה של הלשון של ברגסון, 1985). ריבוי איכותי הוא בין דברים הטרוגניים, שנפרשים במשך ולא במרחב. ריבוי והטרוגניות יכולים להתקיים גם לא "זה ליד זה", אלא זה בתוך זה. זה קורה בשמיעה, בריח, בטעם ובמישוש. אבל בראייה יש מובחנות.
תורת ברגסון > מסה על הנתונים הבלתי אמצעיים של התודעה (1892) > דוגמאות להטרוגניות איכותית

סימפתיה. כשאנו שמים את עצמנו במקום האחר, אנו יכולים גם להרגיש את הכאב שלו. אבל אז אנחנו נכנסים לקונפליקט, בין רגש הפחד מהיפגעות מהכאב שלו, לבין רגש הפחד של הבדידות, דהיינו שאם לא נעזור לו, אז גם לא יעזרו לנו כשנצטרך. לפי ברגסון הפחד מהבדידות מצד אחד והפחד מהכאב מצד שני, הן צורות לא מפותחות של רחמים. צורה מפותחת של רחמים היא הצורך לעזור לאחר, כדי לאזן את הטבע הבלתי צודק, בלי צורך בתמורה. זו ענווה. דהיינו, הפחד מהבדידות מוביל לסימפתיה על אף הפחד מהכאב, וזה מוביל לענווה. כל ששת הרגשות הללו לא מקיימים ביניהם יחסי סמיכות מרחבית ביניהם, אלא הם אינטרפנטרביליים (חודרים/משתלבים) זה לזה. הם גם לא שוללים זה את זה. כי במשך אין שלילה.
במשך אין סמיכות מרחבית, ולא שלילה (לוינס על השלילה כביטוי לסופיות של הטוטליות, של הידבקות השולל מהנשלל. זאת לעומת האינסוף שבו האחר הוא לא שלילה אלא שונות). הריבוי האיכותי הוא לכן: הטרוגני (לא הומוגני), ספקטרלי-רציף (בלי גבולות חדים, לא בינארי), חודר-הדדית (interpenetrating) ומתפתח.
הזיכרון הוא ריבוי הטרוגני, שבו רגע ב' תמיד מוסיף לרגע א', דהיינו שהזיכרון תופח בצורה לא הפיכה.
ספקטרום הצבעים מדגים את האינטרפנטרביליות (אבל תוך התעלמות מהתכונות המרחביות).
מוזיקה ממחישה גם היא את ההטרוגניות האיכותית של התודעה. בבחינת היחס בין הסימפוניה כפי שהיא נשמעת בתודעת האדם, לבין התווים הבודדים שלכאורה מרכיבים אותה, מבחינים בחדירת התווים זה לתוך זה. מכאן מגיע ברגסון למסקנה שקיים שוני איכותי בין הסימפוניה לתווים.
תנועת הקפיץ. התנועה קודמת לחלקים הנעים. תנועת הקפיץ היא אינדביזיבילית (בלתי ניתנת לחלוקה) ואינטרפנטרטיבית. הנחיל והלהקה והרשת כקפיץ, שעליהם פועלת החוקיות של עקומת הS. . בשני מקורות, עמוד 25 ברגסון מתאר את שני סוגי המוסר והדת, כסוג אחד של משיכה (ציות למקור סמכות מלכד) וסוג אחד של דחייה (חריגה מהסמכות או מהקולקטיב).
תורת ברגסון > מסה על הנתונים הבלתי אמצעיים של התודעה (1892) > הטרגוניות איכותית של חוויות נפשיות

נהוג לראות באירועים נפשיים ככאלו שניתן להשוותם במונחי גודל, כפי שמובע למשל בהתייחסות לרעש אחד כחזק מרעש אחר, או בהתייחסות להנאה אחת כחזקה ועמוקה יותר (”גדולה יותר”) מהנאה אחרת. תפיסות אלו רווחות ב”הגיון הבריא” (common sense), וכמו כן, לפי ברגסון, עומדות בתשתית הרעיונית של הפסיכופיזיקה - ענף בפסיכולוגיה, העוסק ביחס שבין הגירויים הפיזיים להם נחשף האדם, במונחים כמותיים, לבין התחושות הפסיכולוגיות המתעוררות אצלו כתוצאה מחשיפה זו.
ברגסון דוחה תפיסה זו, מאחר שחוויות שמתחייסים אליהן כפשוטות, אינן אלא הפשטות של חוויה ממשית מורכבת מכדי לתאר ובעלת אופי ייחודי. לדוגמה, תחושת כאב באצבע מחתך נייר שונה מזו שנגרמת מדקירת מחט, ושתיהן שונות מתחושת עקצוץ באצבע שאולי נגרמה לקורא בעת קריאת שורות אלה. השוני בין חוויות אלו אינו כמותי, אלא איכותי - נוגע לאופי החוויה. בנוסף, ברגסון דוחה את כרעיון את עצם האפשרות של חזרה של חוויות נפשיות. ראשית, בגלל שהחוויה משוקעת כל-כולה בחוויות “המקיפות אותה”, אשר מהוות חלק ממנה. במילים אחרות, החוויה הנפשית המלאה היא הוליסטית, מורכבת באופן בלתי מופרד מהחוויות הנפשיות הנחוות במקביל. שנית, לפי ברגסון, אפילו עצם החזרתיות-לכאורה של החוויה משנה את טבעה. לדוגמה, ראייה של אובייקט בפעם הראשונה וראייתו בפעם השנייה שונות מהותית זו מזו, בעקבות ההבדל בין היכרות ראשונית לבין זיהוי. מכאן שהחוויה הנפשית האנושית מתרחשת במימד הטרוגני - המשך, ולא במימד הומוגני - המרחב.
ברגסון מציע הסברים שונים לשאלת מקור הבלבול שרואה אופי כמותי בתהליכים נפשיים איכותיים. עבור אירועים נפשיים שמייצגים את העולם החיצון באופן כלשהו, למשל כאב הנובע מגירוי מסוים, שמיעת צלילים ממקור חיצוני וכדומה, השכל מסדר את התופעות באופן סידורי/אורדינלי בהתאם לשינוי כמותי מוערך הקשור במקורה החיצוני של התופעה. נוסף על כך, ברגסון מציין שזיהוי המצב הנפשי עם כמות וחזרתיות, כמורכבות ממרכיבים משותפים, קשור בין היתר בשימוש בשפה ובחיי החברה. אלה לא מאפשרים להביע מעבר ל“חלקי חוויות”, ובכך מסלפים את החוויות הנפשיות הממשיות שהן הוליסטיות מטבען.
יחסו לוויליאם ג'יימס ולפרגמטיזם

ברגסון הגיע ללונדון ב-1908, וביקר אצל ויליאם ג'יימס, הפילוסוף האמריקאי מאוניברסיטת הרווארד, שהיה מבוגר מברגסון ב-17 שנה, ועזר מאוד בהסבת תשומת לב הקהל האנגלו-אמריקאי לפרופסור הצרפתי. פגישה זו הייתה מעניינת ואנו מוצאים את התרשמותו של ברגסון במכתביו: "אדם כה צנוע, אך גאון כל כך מבחינה אינטלקטואלית! יש לי תחושה חזקה, כי הנטייה שהוא התמקד בה היא שתגבר, וכי התקופה הנוכחית תהיה נקודת מפנה בהיסטוריה של הפילוסופיה". יש קשרים ברורים בין יצירתו של ג'יימס לזו של ברגסון, וייתכן כי ברגסון שאב מג'יימס, לדוגמה ממאמר של ג'יימס הטוען כי המחשבה היא שטף של הכרה, שהשכל מעוות על ידי הכנסתו לתבניות של מושגים. אך ברגסון טען כי הוא לא קרא את מאמר זה כלל, וכנראה ששני ההוגים פיתחו את הגותם באופן עצמאי עד סוף המאה. אף ששניהם הסכימו לגבי דחיית המתודה האינטלקטואלית, והמחשבה שלוגיקה היא המדד היחיד שאליו יש לפנות, שני ההוגים אינם כה דומים אחד לשני כפי שנראה, ומושגים מטפיזיים רבים במשנתו של ברגסון לא היו מובנים לג'יימס. כמו כן, ברגסון לא היה פרגמטיסט כלל, בניגוד לג'יימס.
בשנים הבאות הגיע ברגסון לארצות הברית ולאנגליה והרצה שם, וספריו תורגמו לשפות רבות. ב-1914 נבחר לחבר באקדמיה הצרפתית. הוא גם מונה לנשיא של ה"אקדמי דה סיינס מוראל א פוליטיק".
ברגסון העמיד תלמידים שונים רבים, ובצרפת תנועות כמו נאו-קתוליות ומודרניזם מצד אחד, וסינדיקליזם מצד שני, ניסו להשתמש ברעיונות המרכזיים של הגותו. כמו כן הגותו נוכסה על ידי הוגים מרקסיסטים וסוציאליסטיים, ונטען כי סוף סוף יש הרמוניה בין הפילוסופיה האישית למהפכה החברתית. כמו כן, תנועות דתיות ליברליות התעניינו בהגותו, אף שמוסדות דתיים שמרניים יותר, כמו הכנסייה הקתולית, שהכניסה את ספריו של ברגסון ל"אינדקס הספרים האסורים" (1 ביוני 1914), בעקבות השקפותיו הדרוויניסטיות.
הגותו

המשנה הפילוסופית של ברגסון עוסקת בטווח רחב של נושאים, המקיפים היבטים רבים של היקום והקיום האינדיבידואלי והחברתי. עם זאת, נראה שניתן לכנס את מכלול הנושאים לשני צירי-יסוד המרכיבים את היקום והקיום. את הדיון המרוכז והשלם ביותר על שני הצירים אפשר למצוא בספרו "ההתפתחות היוצרת". על-פי ברגסון, היקום בכללו מורכב משתי תנועות הפכיות, השונות זו מזו כמעט בכל מובן אפשרי: האחת "עולה" והשנייה "יורדת".
התנועה השנייה - היורדת - היא של גופים שתופסים מקום במרחב. גופים אלה יכולים להתחבר ולהרכיב גוף גדול יותר, או להפך - להתפרק מגוף גדול אחד לגופים קטנים, אך תמיד אלה גופים שניתן לדון בהם במונחים של מרחב. החוק השולט בתנועתו של ציר זה ידוע כהחוק השני של התרמודינמיקה, או האנטרופיה. תנועה זו היא היותר נגישה ומוכרת לנו, משום שהיא ניתנת לאנליזה באמצעות היכולות המנטאליות שלנו והפרוצדורות המדעיות. ברגסון משווה את צורת הפעולה של היכולות המנטאליות למעין מנגנון של ראינוע: סדרת מצבים מובחנים, שההשתנות שלהם או החיבור ביניהם יוצר אשליה של תנועה - מעין רצף של תמונות בודדות שמתחלפות זו בזו. היכולות המנטאליות מצליחות לתפוס ולנתח את היקום רק באופן חלקי: מרחב שחלים בו שינויים של גופים גאומטריים שמתלכדים, מתפרקים, משנים מקום וכדומה.
התנועה מהסוג הראשון - ה"עולה" - כמעט וחומקת מאיתנו לגמרי, משום שאינה תואמת את צורת פעולתן של היכולות המנטאליות. היא נגישה לנו בעיקר באמצעות החוויה והאינטואיציה. החיים, התנועה או התנופה שלהם (elan vital), היצירה, הזמן וההתפתחות - אלה הם חלק ממאפייניה של תנועת יסוד שאינה מתרחשת במרחב ואינה כפופה לחוקי הפיזיקה והמדע. כביכול, מתקיימת מעבר למציאות המוכרת לנו באמצעות החושים והשכל מציאות אחרת - הממשות - שנגלית, או נחווית על ידינו, רק לרגעים חטופים ולא צפויים. תנועה זו של הממשי במפגשה עם הגופים החומריים, יוצרת את הגופים החיים (האורגניזמים), משכללת בהדרגה את המורכבות שלהם (האבולוציה) ובכך משיגה לעצמה יותר חרות.
הגותו > משנתו של ברגסון בפרספקטיבה של הפילוסופיה והמדע

במסגרת הפילוסופיה בכלל, והפילוסופיה המערבית בפרט, המשנה של ברגסון היא ייחודית ויוצאת דופן. להיבטים שונים שלה יש אומנם הדים במשנות רבות אחרות, למשל - בדרכי חשיבה במזרח הרחוק, ובמיסטיקה (המימד הרוחני של הקיום), אצל ניטשה (האפולינאי והדיוניסי), אצל שפינוזה (היש הכולל ותאריו) ועוד. כתפיסה כוללת ועקבית, המעמידה את היקום והקיום על שתי תנועות הפכיות, הציב ברגסון תזה מקורית ומאתגרת.
בחשיבה המדעית אפשר לזהות שני מדענים שקרובים ברעיונותיהם לברגסון: קלוד ברנאר (1878-1813) ודייוויד בוהם (1992-1917). ברגסון, שפעל - תקופת דור או שניים לאחר ברנאר, הכיר היטב את עבודתו, וגם הרצה וכתב עליה. אין לדעת אם רעיונותיו של ברגסון הושפעו במישרין מאלה של ברנאר, או שהוא רק מצא בהם תמיכה לאלה שלו. על כל פנים, בכתיבתו נשען ברגסון על מושג "הסביבה הפנימית" של ברנאר, ועל האבולוציה של המורכבות ההולכת וגדלה של הסביבה הפנימית, שמאפשרת חרות הולכת וגדלה.
אפשר לומר, שברגסון פיתח רעיון שאת הגרעין שלו ניתן למצוא בעבודה של ברנאר. נראה שבוהם, שפעל כדור או שניים לאחר ברגסון, לא הכיר את העבודה שלו. בדומה לברגסון, הוא מבחין בין התפישה הפרגמנטרית המאפיינת את החשיבה המדעית (והייתה הכרחית להתפתחות המדעית), לבין מציאות מקיפה יותר. בדומה לברגסון, מאמין גם בוהם בקיומו של סוג נוסף של סדר, שלם ובלתי מחולק, הפועל מתחת לפני השטח (implicate order). זהו סדר שהוא גם תנועה מקיפה כל, שמקורה במפץ הגדול. אך בשונה מברגסון, ועל סמך היכרות מעמיקה של התורות הפיזיקליות המודרניות, בוהם משוכנע שניתן לחקור תנועה זו ואת הסדירויות שלה בכלים מדעיים ומתמטיים.
ספריו שתורגמו לעברית

הצחוק , תרגם יעקב לוי, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תרצ"ח 1938.
הצחוק - מסה על משמעות הממד הקומי, תרגמה תרזה טיר-אפלרויט, הוצאת כרמל, 2019.
כתבי הנרי ברגסון , תל אביב: לגבולם בהשתתפות מוסד ביאליק; מסדה.
כרך א: אנרגיה רוחנית, תרגם מצרפתית יעקב לוי; מבוא מאת מ' בובר, תש"ד 1944.
כרך ב: מבוא למטפיזיקה, האפשרי והממשי, האינטואיציה הפילוסופית, תרגם מצרפתית יעקב לוי; מבוא מאת פליכס ולטש, תש"ז 1947.
מחשבה ותנועה: מסות והרצאות, תרגם מצרפתית יעקב לוי, ירושלים: לגבולם, מוסד ביאליק על ידי מסדה, 1953.
ההתפתחות היוצרת, תרגם מצרפתית יוסף אור, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית, תשל"ה 1974.
מסה על הנתונים הבלתי אמצעיים של התודעה , תרגם מצרפתית יוסף אור, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשל"ז 1977.
מאמר על הנתונים המידיים של התודעה, תרגם רואי בן בשט, רסלינג, 2017
לקריאה נוספת

הוגו ברגמן, 'השטה הפילוסופית של ברגסון', השלח כו (אודסה: אחיאסף, תרע"ב).
הוגו ברגמן, מוסר ודת בתורתו של ברגסון, בספרו הוגי הדור, תל אביב: הוצאת מצפה, תרצ"ה, עמ' 166–178.
נתן זך, זמן וריתמוס אצל ברגסון ובשירה המודרנית, תל אביב: אל"ף, 1966.
שמחה בונם אורבאך, משנתו של אנרי ברגסון: תורת הינף החיים, רמת גן: בר אורין, 1970.
זאב לוי, 'ברגסון והיהדות', עיונים בחינוך 10 (תשל"ו), 17–34.
לשק קולקובסקי, ברגסון (מאנגלית: עודד דגן), תל אביב: דביר, תשמ"ט 1988.
ז'ואל הנסל, 'צדק ואין סוף במשנתם של עמנואל לוינס ואנרי ברגסון', בתוך: חביבה פדיה ואפרים מאיר (עורכים), יהדות – סוגיות, קטעים, פנים, זהויות: ספר רבקה, באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון, תשס"ז, 649–663.
עידן א. 1985 "פילוסופיית הלשון של ברגסון" עיון, כרך ל"ד
שם פריד, 'לקחת את הצחוק ברצינות - על 'הצחוק' של אנרי ברגסון', מסה וביקורת.
חמוטל בר-יוסף

| --- | --- |

בר יוסף בנעוריה
 לידה:  13 ביוני 1940 (בת 84) תל יוסף, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 שפות היצירה:  עברית
 תקופת הפעילות:  מ-1959
 בן או בת זוג:  יוסף בר-יוסף 
 פרסים והוקרה:  פרס ברנר (2005) פרס יהודה עמיחי (2011) פרס אקו"ם (2013)
 hamutalbaryosef.co.il
 
חמוטל (בורשטיין) בר-יוסף (נולדה ב-13 ביוני 1940) היא משוררת, סופרת, מתרגמת וחוקרת ספרות ישראלית, פרופסור אמריטה לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומרצה באוניברסיטאות שונות בישראל ובעולם.
ביוגרפיה > ארכיון

ארכיונה נמצא בארכיון גנזים שבבית אריאלה בתל אביב.
מספריה > שירה

לולא היה עלי למהר, שירים, תל אביב, 1972 (הספר בקטלוג ULI)
לקחת אוויר, שירים, רמת גן 1978. (הספר בקטלוג ULI)
רק הירוק, שירים, הקיבוץ המאוחד תשמ"א, 1981 (הספר בקטלוג ULI)
מתנות קופצות, שירים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1984 (הספר בקטלוג ULI)
הבראה - שירים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2004 (הספר בקטלוג ULI)
הלא, שירים, הוצאת כרמל ירושלים, 1998 (הספר בקטלוג ULI)
ובצפיפות, שירים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1990 (הספר בקטלוג ULI)
לילה, בוקר, שירים ותרגומים, חיתוכי-עץ - חנה פייזר בן דוד, ירושלים כרמל 2000 (הספר בקטלוג ULI)
מזון, שירים, צילומים - נויה שילוני-חביב, כרמל ירושלים, 2002 (הספר בקטלוג ULI)
השתוות, מבחר שירים ישנים וחדשים - הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2011 (הספר בקטלוג ULI)
חקוק באבן חתוך בעץ (עם חיתוכי עץ של חנה פייזר בן-דוד), הוצאת אבן חושן 2012 (הספר בקטלוג ULI)
תערוכת דיוקנים, אבן חושן 2013 (הספר בקטלוג ULI)
שריקה, הקיבוץ המאוחד, תל אביב 2014 (הספר בקטלוג ULI)
מותר, קשב לשירה, 2015 (הספר בקטלוג ULI)
בלי הרבה דיבורים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2018 (הספר בקטלוג ULI)
השגיאה המופלאה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2020
הקשה והבשל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2023.
מספריה > סיפורת

מוזיקה: סיפורים (18 סיפורים), הקיבוץ המאוחד ואגודת סופרים ישראלים, 2012 (פרס אס"י) (הספר בקטלוג ULI)
בקיץ זה יעבור (ספר ילדים, איורים מאת דודו גרשטיין), הוצאת כתר, 1984 (הספר בקטלוג ULI)
מה יש פה להסביר - אוטוביוגרפיה בצורת ראיון עם משה גנן, הוצאת ספרא, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
העשירים - הוצאת כרמל, 2017 (הספר בקטלוג ULI)
מצאתי אותו באינטרנט (שני סיפורים על אהבה בגיל מתקדם), מוסד ביאליק 1923
מספריה > עיון

החטא ועונשו: פיודור מיכאילוביץ' דוסטויבסקי תדריך לקורא וללומד, 1978
קריאות ושריקות, 2005 מסות ומאמרים שנכתבו במהלך השנים (הספר בקטלוג ULI)
הלשון הפיגורטיבית ביצירתו הסיפורית של א"נ גנסין, ירושלים 1984(הספר בקטלוג ULI)
מבוא לספרות הדקאדנס באירופה, הוצאת משרד הביטחון, תל אביב, 1995 (הספר בקטלוג ULI)
מטאפורות וסמלים ביצירתו של גנסין, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1987 (הספר בקטלוג ULI)
סימבוליזם בשירה המודרנית, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2000 (הספר בקטלוג ULI)
על שירת זלדה, הקיבוץ המאוחד תל אביב 1988, מהדורה מורחבת 2007 (הספר בקטלוג ULI)
הרשימה כז’אנר של מעבר מריאליזם לסימבוליזם בספרות העברית, אוניברסיטת תל אביב, תשמ"ט 1989 (הספר בקטלוג ULI)
מגעים של דקאדנס: ביאליק, ברדיצ'בסקי, ברנר, אוניברסיטת בן-גוריון ומוסד ביאליק 1998 (הספר בקטלוג ULI)
מיסטיקה בשירה העברית במאה העשרים, הוצאת ידיעות אחרונות 2008
לאה גולדברג, מרכז זלמן שזר, 2012
ההקשר הרוסי של הספרות העברית, מוסד ביאליק, 2021.
מספריה > תרגומים

משמעות האהבה, מבחר כתבים, מאת ולדימיר סולוביוב, תרגמה מרוסית חמוטל בר יוסף, כרמל ירושלים 2007
מזמורים ישנים , מאת אולגה סדקובה, תרגמה מרוסית חמוטל בר יוסף, כרמל ירושלים, 1997
על כסף, על זקנה, על מוות וכו’, ארבע פואמות, מאת יוליה וינר, תרגמה מרוסית חמוטל בר יוסף, כרמל ירושלים 2003
כל כתבי איסאק באבל, (3 כרכים), כרמל ירושלים 2008
גוהרת על עצמי, מבחר שירים של מלכה חפץ-טוזמאן, קשב לשירה, תל אביב 2013
לחיות עם גאון - יומני סופיה טולסטוי, כרמל 2018
גוזל יכינה, זוליכה פוקחת עיניים, מרוסית, ירושלים 2020
לקריאה נוספת

קובי נסים, "עומק הכאב ועוצמת הצעקה", על המשמר, כ"ו באדר תש"ן, 23 במרץ 1990, עמוד 21. על: חמוטל בר יוסף, ובצפיפות: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1990)
משה גנן, "שלושה ספרי שירה של המשוררת חמוטל בר יוסף", מבוע, ל"ט, תשס"ג 2003.
נורית תמיר-סמילנסקי, "לקרוא ספרות כדי ליהנות מספרות וכדי ללמד ספרות", החינוך וסביבו, כ"א, תשנ"ט 1999
רחל פרנקל-מדן, "ברכת המזון וקללתו: עיון חוזר בשירי חמוטל בר-יוסף"
למקרא 'מזון'", מאזנים, ע"ו, 6, תשס"ג 2003
גבריאל מוקד, 'שירי נשים', עכשיו, חוברת (28-25) 1973. עמודים 296–298
מה יש פה להסביר?: משה גנן משוחח עם חמוטל בר-יוסף על חייה ושירתה ועל היחס בין ביוגרפיה לשירה, תל אביב: ספרא, 2015
חמוטל בר-יוסף, מתנה, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמודים 268–269. הוצאת כרמל, 2017