ג'ון פלויד (מושל וירג'יניה ה-25)
חבר בית הנבחרים של ארצות הברית

ב-1816 נבחר פלויד מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן ממרץ 1817 ועד מרץ 1829. הוא תמך בהצעתו של הנרי קליי לשלוח שגריר לבואנוס איירס ולפיכך להכיר במאבקה של ארגנטינה לקבלת עצמאות מספרד, זאת מתוך אינטרס לאומי של ארצות הברית ותחושת צדק. כפי שציין הביוגרף של פלויד:
משמעות הצעת החלטת ההכרה עבור פלויד הייתה אף יותר מאשר ניצול הזדמנויות ותחושת צדק. היה זה צעד נוסף בתהליך שחרורה של יבשת אמריקה מעול זרים. צעד זה היה אמור לספק הקלה מהרשת הפוליטית שלא אפשרה לאומה אירופאית אחת לנקוט בצעדים, אף בסוגיות הקשורות ליבשת אמריקה, ללא יצירת פעילות מקבילה של האומות האחרות. הוא עייף מניהול משא ומתן בלונדון, פריז ומדריד על נושאים שהיו קשורים באופן מוחלט לאמריקה.
כאשר הגנרל אנדרו ג'קסון שפט והוציא להורג שני מרגלים בריטים במהלך מלחמת הסמינול הראשונה (אנ') בפלורידה הספרדית, התעורר הוויכוח הגדול של 1818–1819 בקונגרס, כשהיו כאלו שטענו שג'קסון חרג מהוראותיו של הנשיא ג'יימס מונרו ודרשו לגנותו. פלויד, לעומת זאת, תמך במעשיו של ג'קסון, וטען שהוא פעל על פי תקדים ועל פי פקודות. הוא גם הכחיש את ריבונותו של שבט הסמינול.
כאשר הייתה מיזורי בתהליך לקראת קבלתה כמדינה בארצות הברית, התעורר ויכוח שבסופו של דבר הסתיים בפשרת מיזורי, שהתיר למיזורי להיות מדינת עבדות בתמורה לקבלתה של מיין כמדינות חירות. לפני קבלת פשרה זו, עמדו על סדר היום הצעות שונות, שכולן סבבו סביב השאלה אם להתיר או לאסור את העבדות במדינה החדשה. רוב נציגי וירג'יניה בקונגרס שאפו לשמר את העבדות במיזורי בכל מחיר. עם זאת, קולו של פלויד דמם בדיונים על הסוגיה, והביוגרף שלו, צ'ארלס הנרי אמבלר (אנ'), הגיע למסקנה מכמה הצהרות של פלויד שהוא העדיף את קבלתה של מיזורי כמדינה באיחוד באופן מידי על פני הרחבת העבדות, אם כי הוא הודה שקיימת "עדות כלשהי שמראה שהוא התנגד לאפשרות השנייה מתוך עקרון". עם זאת, כאשר גורמים מתנגדי עבדות בקונגרס ניסו למחוק סעיף בחוקת מיזורי שהיה אמור למנוע מעבדים משוחררים להתיישב במדינה, התנגד לכך פלויד, על בסיס העיקרון שזכותה של מדינה להחליט על ענייניה וכן בשל התנגדותו להרחבת סמכויות הממשל הפדרלי. הוא הצהיר:
אם האדונים הנכבדים רק ימחקו מזכרונם את התקדמות החירות והמוסדות האירופאים, הם ימצאו באמריקה מספר מדינות, או נפרדות, עצמאיות, ואומות נבדלות, מאוגדות למטרת ביטחון משותף, והגנה הדדית, שצברו חוכמה מהעימותים הנצחיים של ספרד, אנגליה, צרפת וגרמניה, שכעת הפכו לאימפריות גדולות. מדינות אלו לפני התאגדותן יכלו לצאת למלחמה או לכרות שלום, לגייס צבאות, או לבנות צי, לטבוע מטבעות, לחוקק חוקי פשיטת רגל, לקבל מהגרים כאזרחים, או לפקח על המסחר ...מתוך הידע שהם קיבלו מאירופה הם ידעו שקנאה תצוץ, ושסכסוך צבאי מתמיד בכל אומה גורם לצבאות להיות חיוניים להגנתם, דבר שיסכן את חירויותיהם ואת בתיהם. מדינות אלו הן לפיכך, במאפיינים הריבוניים והעצמאיים שלהם, ביקשו להיכנס לברית, שעל פיה הסמכות להכריז על מלחמה או לכרות שלום, והסמכות לפקח על המסחר, שמוחזקת על ידי כולם באופן שווה, צריכה להיות מועברת על ידי המדינות אל הקונגרס, שיישם אותן באופן אחיד, למען טובתן ההדדית, ובכך להימנע מהפגעים של אירופה "הבלתי מתפקדת והמשועבדת". שניים אלו היו הסמכויות היחידות שהייתה כוונה להעניק אותן למדינות. כל שאר הסמכויות נחוצות כדי ליישם את שתי הסמכויות הללו.
עמדתו של פלויד הייתה שהקונגרס התיר למיזורי להיות מדינה ריבונית ושכעת בחירתה היחידה הייתה להיכנס לאיחוד או לאו. שאלת מיזורי עלתה שוב על סדר היום במהלך הבחירות לנשיאות של 1820. השאלה הייתה אם קולות בוחריה יהיו תקפים, שכן היא עדיין המתינה לאישור הסופי של הקונגרס לחוקתה. פלויד טען שיש לקחת בחשבון את הקולות, ו"הוויכוח שהתעורר לאחר מכן גרם לאחת ה'סצנות' התוססות ביותר שנראו אי פעם...". במצב שנוצר התחוללה מהומה, והן פלויד והן ג'ון רנדולף (אנ') היו "כה נחושים בקריאותיהם עד כדי צורך בדחיית המושב המשותף של הקונגרס". הוצגה פשרה לספור את הקולות "עם או בלי הקולות של מיזורי", אך רנדולף ופלויד התנגדו אליה, מה שגרם בהמשך לג'ון קווינסי אדמס לתאר את צעדם כ"מאמץ לקבל את מיזורי אל האיחוד 'בכוח הסערה'".