לנגפוס לייב
במחנה ההשמדה אושוויץ > מרד הזונדרקומנדו

על אנשי הזונדרקומנדו בתאי הגזים הוטלה המשימה לעקור שיני זהב מפיות הנרצחים, לגלח לחטא ולהכשיר את שיער הנשים למשלוח לגרמניה ואחר כך לשרוף את הגוויות ולהשליך את האפר לנהר. המלאכה לא הסתיימה עם שריפת הגופות, שכן עדיין נשארו עצמות, וגם מן האפר היה צריך להיפטר. בימים שבהם לא הגיעו משלוחים עסקו הזונדרקומנדו בסילוק העצמות שרוכזו המחסנים. הוטל עליהם לכתוש את העצמות לגודל של אבני חצץ."מ-10,000 עד 20,000 איש שהגיעו לשם במשך שבועיים, נשארה ערימה קטנה של אבני חצץ", מעיד שאול חזן. "לאחר מכן לקחנו מוטות עץ עגולים בעלי ידיות ובעזרתם כתשנו את העצמות עד דק. לא ייאמן, אלפי בני אדם היו לערימת אבק". לידי בנייני הקרמטוריום הגדולים חפרו אנשי הזונדרקומנדו בורות קטנים להטמנת שיירי השריפה. בצדו האחד של התנור בתא גזים 2 היה גם מבנה ובו תנור לשריפת אשפה, שבו נהגו לשרוף מסמכים, צילומים וחפצים אחרים: כל פריטי רכוש הקורבנות שלא היה להם כל ערך עבור הגרמנים. הגרמנים נהגו להוציא להורג כמויות גדולות מאנשי הזונדרקומנדו ולהחליפם באסירים אחרים. כל אחד ואחד מאנשי הזונדרקומנדו ידע שהוא חי על זמן שאול ושיומו האחרון יכול להגיע בכל רגע. נראה שיתר חברי הזונדרקומנדו לא נגררו לאובדן מוסרי משמעותי בזכות קבוצה נרחבת של אנשים בקרבם ששימרו את מוסריותם ואנושיותם. הימצאותם בזונדרקומנדו של יהודים רבים מאוד בעלי עולם ערכי רוחני גבוה מנעה את השחיקה המוסרית ואפשרה לרוב אנשי הפלוגה לעמוד בסחף המוסרי ולשמור צלילות מחשבה ורגש.
קבוצות מחתרתיות הוקמו בכל ארבעת תאי הגזים באושוויץ, והן היו בקשר עם המחתרת הבינלאומית באמצעותו של דוד שמולבסקי [בפולנית:David Szmulewski]. שמותיהם של כמה מראשי מחתרת הזונדרקומנדו נחרתו לעד בספרי ההיסטוריה. היו שם זלמן גרדובסקי וזלמן לוונט ל [איש מהזונדרקומנדו], שהותירו אחריהם רשימות חשובות ביותר שנכתבו בתוך התופת. לפי גדעון גרייףואיתמר לוין, כי הרב לנגפוס היה דמות מופת רוחנית ומוסרית, גם הוא מבעלי הרשימות המחתרתיות.בספרם, "מרד באושוויץ, התקוממות הזונדרקומנדו בתאי הגזים, 7 באוקטובר 1944,", טענו כי בתוכניות להתקוממות כללית דובר שפיצוץ אחת המשרפות יהיה האות לפריצת המרד. חלק מהעדים מסרו כי יהודי דתי כבן 40 הסכים להישאר לבדו באחת המשרפות כשהוא מצויד בחומר נפץ ולפוצץ אותו על עצמו ועל המשרפה גם יחד. העדים מכנים אותו "הדיין" כך שייתכן מאוד שהכוונה לרב לנגפוס, שהיה דיין כאמור בעיר מקוב מזובייצקי והשתתף בהכנת הרשימות שנטמנו במתחם תאי הגזים.
בעקבות מחקר שהחל לערוך בר מארק ואשר המשיכה אשתו, הסתבר כי כותב היומן הוא מי שכונה בפי האסירים "דער מאקאווער דיין", הלוא הוא לנגפוס, הדיין ממאקוב-מאזובייצקי. על פי השוואות כתבי-היד, משייכים לכותב זה עוד שלושה מסמכים נוספים - שני דוחות על הוצאות להורג, האחד של 600 ילדים, ודוח אחד על הוצאה להורג של 3,000 נשים. באותו דוח מצויה גם עדות, ורשימה מספרית בפולנית, של אסירים שהושמדו בגז בין 9 - 24 באוקטובר 1944 במשרפות מס' 2 ,4 ו 5.
יעקב זילברברג, שהגיע לאושוויץ כשומר מצוות, התייסר לא רק בשל העבודה המחרידה שהוטלה עליו, אלא גם משום שכהן לא היה אמור כלל לגעת בגופות. בעדותו, סיפר זילברג כי שוחח רבות עם לנגפוס, שהיה דיין בעיר מקוב וצורף לזונדרקומנדו בתאי הגזים 3-2. לדברי זילברברג, כבוד הרב אמר לו:"אל תדאג, אנחנו נמצאים כאן כדי לבצע את שליחותו של האלוהים. הוא רוצה כך, ואנחנו מוכרחים לפעול כפי שהוא מצווה, זהו רצון הבורא. אין בכוחנו לשנות את רצונו, כשם שאין לנו שליטה על החלטותיו". עוד הוסיף כיי לדעתו מה שאנחנו עושים זוהי מצווה, כי בדרך זו היהודים באים, בצורה כלשהי לידי קבורה.
לפי דבריו של זלמן לבנטל שיומנו נמצא ב-1962. לנגפוס היה אחד מפעילי המחתרת ומתכנני המרד במשרפות. על פי ההערכה, הוא הוצא להורג ב-27 בנובמבר 1944. רוב הדברים שהוא כתב נכתבו בצורת דוח עיתונאי כמעט, אך מדי פעם הוא לא יכל להתאפק והוסיף גם הערכות משלו.