stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אורטוריה
ראשית תולדות האורטוריה

בשנת 1551 יסד פיליפו נרי (בעל תפקיד בכנסייה) אסיפות באולמות תפילה, במטרה לקדם את הפצת הדת הקתולית. קהילות דתיות החלו ליצור תוכניות מוזיקליות משוכללות יותר להתכנסויות ומפגשי תפילה. האולמות שנועדו לעבודת האל נקראו "אורטוריות" והשם דבק בצורת האמנות. תקופת הזוהר של האורטוריות הייתה במאות ה-17 וה-18. במאה ה-17 היו ניסיונות לאין מספר של מלחינים ליצור אופרה דתית, שתענה הן על טעמו של הקהל והן על מגבלות הכנסייה. אמיליו דה קבליירי נודע במשימה הנועזת ביותר שלקח על עצמו ב-Rappresentatione di Anima, et di Corpo, יצירה אלגורית שדמויותיה ייצגו תכונות מופשטות של האדם, אבל היצירה לא זכתה להצלחה.
במחצית השנייה של המאה ה-17 הופיעו מגמות חילון באורטוריות הדתיות. ראיה לכך אפשר למצוא בביצועיהן הסדירים מחוץ לכנסיות, בחצרות אצולה ובתיאטראות ציבוריים. אם דתיות ואם חילוניות, נושאי האורטוריות אמורים להיות כבדי-משקל. בין נושאיהן יכולים להופיע בריאת העולם, חיי ישו, או חייו של גיבור קלאסי או נביא תנ"כי. עם הזמן חלו תמורות נוספות, אולי משום שרוב מחברי האורטוריות היו גם מלחיני אופרות פופולריים. הם החלו לפרסם את הליבריות של האורטוריות כמו את אלה של האופרות פרי עטם. עד מהרה הושם דגש על אריות ואילו השימוש במקהלה פחת והלך. זמרות הועסקו יותר ויותר והחליפו את המספר בשימוש ברצ'יטטיבים. בסופו של דבר חיבר מונטוורדי את "קומבטימו", הנחשבת לאורטוריה החילונית הראשונה.
ג'אקומו קריסימי היה בין מלחיני האורטוריה הראשונים, והוא זכור כיום בעיקר הודות ל"יפתח" שלו, אורטוריה לטינית המביאה את סיפורה התנכ"י של בת יפתח, שאביה נאלץ להקריבה משום שנדר להקריב את היצור החי הראשון שייצא לקראתו בשובו מנצח מן המערכה.
הנדל, המפורסם היום בעיקר ב"משיח" שלו, כתב אורטוריות חילוניות, המבוססות על נושאים מן המיתולוגיה היוונית והרומית. עוד נזקפת לזכותו האורטוריה הראשונה בשפה האנגלית.
באמצע המאה ה-17 התפתחו שני טיפוסי אורטוריה:
אורטוריה וולגרה (באיטלקית) – בין הדוגמאות המייצגות לצורה זו:
אורטוריות וולגרה נמשכו בין 30 ל-60 דקות ובוצעו בשני חלקים וביניהם דרשה; המוזיקה שלהן דומה לזו של אופרות וקנטטות קאמריות מאותה תקופה.
אורטוריות לטינו (בלטינית) – שראשיתן ב-Oratorio del SS. Crocifisso, הקשור לכנסיית סאן מרצ'לו אל קורסו ברומא.
המלחין החשוב ביותר של אורטוריו לטינו הוא ג'אקומו קריסימי, ש"יפתח" שלו נחשבת ליצירת המופת הראשונה בסוגה זו. כמו רוב האורטוריות הלטיניות בתקופה זו, היא כתובה בפרק אחד בלבד.
מבנה

אורטוריות מכילות בדרך כלל:
פתיחה אינסטרומנטלית.
אריות שונות, בביצוע סולנים ווקאליים.
רצ'יטטיב, שנועד על פי רוב לקדם את העלילה.
פרקי מקהלה, מונומנטליים על פי רוב, שתפקידם להשרות תחושת הוד והדר. במקרים רבים, הליווי הכלי למקהלות אורטוריה כוללים תופי טימפאני וחצוצרות.
אורטוריות מפורסמות

(בסדר כרונולוגי על פי שנת הבכורה)
יוהאן סבסטיאן באך, "אורטוריה לחג המולד" (1734)
יוהאן אדולף האסה, Serpentes ignei in deserto (1735, 1736 או 1739)
גאורג פרידריך הנדל, "ישראל במצרים" (1739), נודעת בהיותה המקור להקלטה המוקדמת ביותר הידועה של מוזיקה קלאסית, מ-29 ביוני 1888 על גליל שעווה.
הנדל, "משיח" (1741). ללא עוררין, המוכרת ביותר והמבוצעת ביותר מכל האורטוריות, לפחות בארצות דוברות אנגלית.
הנדל, "שמשון" (1743)
הנדל, "יהודה המכבי" (1747)
יוזף היידן, "בריאת העולם" (1798)
היידן, "העונות", (1801)
פליקס מנדלסון, "אליהו" (1846)
הקטור ברליוז, "ילדותו של ישו" (1854)
תאודור דובואה, "שבע המילים של ישו" (1867)
איגור סטרווינסקי, "אדיפוס רקס", אופרה-אורטוריה (1927)
ארתור הונגר, "ז'אן ד'ארק על המוקד" (1935)
ארתור הונגר, "המלך דויד" (1921)
ארתור קאפ, "איוב" (1929)
וינטון מרסליס, "דם על השדות" (1997). מרסליס היה למלחין הג'אז הראשון שזכה בפרס פוליצר על יצירה זו.
ונגליס, "פאפאתנאסיו", מיתודאה (2001)
מראי מקום וקריאה נוספת

Bukofzer, Manfred F. Music in the Baroque Era. New York, NY: W.W. Norton and Co., Inc, 1947.
Deedy, John. The Catholic Fact Book. Chicago, IL: Thomas Moore Press, 1986.
Grove Music Online, ed. L. Macy, grovemusic.com (subscription access).
Hardon, John A. Modern Catholic Dictionary. Garden City, NY: Double Day and Co. Inc., 1980.
New Catholic Encyclopedia. New York: McGraw-Hill, 1967.
Randel, Don. "Oratorio". The Harvard Dictionary of Music. Cambridge, MA: The Belknap Press, 1986.
בוקופזר, מנפרד פ., "מוזיקה בתקופת הבארוק", ניו יורק: ו. ו. נורטון ושות', 1947
דידי ג'ון, "ספר העובדות הקתולי", שיקגו: הוצאת תומאס מור, 1986
מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים, ממוחשב, הוצאת ל. מייסי
הארדון, ג'ון א., "מילון קתולי מודרני", גרדן סיטי, ניו יורק: הוצאת דבלדיי ושות', 1980
"אנציקלופדיה קתולית חדשה", מקגרו-היל, 1967
רנדל, דון "אורטוריה", "מילון הרווארד למוזיקה", קיימברידג', מאסצ'וסטס: הוצאת בלקנאפ, 1986
ראו גם

פסיון
מיסה
רקוויאם
קנטטה
הנדל, "הללויה" מתוך "המשיח"
אולריך גראוארט

| --- | --- |

אולריך גראוארט
 לידה:  6 במרץ 1889 ברלין, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 נהרג:  15 במאי 1941 (בגיל 52) סן-אומר, גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1910–1941 (כ־31 שנים)
 דרגה:   גנרל-אוברסט
 תפקידים בשירות
 מפקד קורפוס האוויר הראשון
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   עיטור בית הוהנצולרן עם חרבות
 
אולריך גראוארט (בגרמנית: Ulrich Grauert; ‏ 6 במרץ 1889 – 15 במאי 1941), היה גנרל-אוברסט בלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), אשר נהרג במלחמת העולם השנייה, לאחר שהופל עם מטוסו.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

גראוארט נולד בברלין שהשתייכה לאימפריה הגרמנית ב-6 במרץ 1889. בשנת 1910 התגייס גראוארט לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-2 (פומרניה ה-1).
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת גראוארט כקצין מטה בחטיבת הארטילריה ה-2, ובשנת 1915 הוכשר כקצין טיווח ארטילריה מהאוויר. על פעולותיו במלחמה קיבל גראוארט את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
ביוגרפיה > בין המלחמות

לאחר המלחמה הצטרף גראוארט לפרייקור ולאחר מכן לרייכסווהר, שם מילא תפקידי פיקוד ומטה. לאחר הקמת הלופטוואפה שנת 1935, מונה גראוארט לראש מטה משרד התעופה, וב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור. בשנת 1937 מונה גראוארט למפקד פיקוד האוויר הגבוה ה-2, שהפך מאוחר יותר לקורפוס האוויר ה-1, וב-20 באפריל 1938 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

במהלך הפלישה לפולין השתתף גראוארט עם יחידתו במערכה, וב-1 באוקטובר 1939 הועלה לדרגת גנרל חיל האוויר. במהלך המערכה על צרפת שוב השתתף גראוארט עם יחידתו, ואף קיבל ב-9 במאי 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-19 ביולי אותה שנה הועלה לדרגת גנרל-אוברסט.
ב-15 במאי 1941 יצא גראוארט לטיסת סיור לאורך תעלת למאנש במטוס יונקרס Ju 52, ובמהלך הטיסה הופל באזור סן-אומר על ידי טייס פולני מטייסת הקרב ה-303 (הפולנית) ונהרג.
אורטונה

| --- | --- |
סמל אורטונהסמל אורטונה

אורטונה, מראה מהים. צילום מ-2000
 מדינה:  איטליה איטליה
 מחוז:  אברוצו אברוצו
 קייטי:  נפה
 אורטונה:  קומונה
 חבל ארץ:  אברוצו אברוצו
 ראש העיר:  לאו קסטיליונה (עצמאי) - כהונה שנייה -
 בירת העיירה:  אורטונה 
 שטח:  70.88 קמ"ר
 גובה:  72 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  22,209 (1 בינואר 2023)
  ‑ צפיפות:  310 נפש לקמ"ר
 קואורדינטות:  42° 21′ 00″ N 14° 24′ 00″ E
 אזור זמן:  UTC+1
 https://www.comuneortona.ch.it/index.php
 he
 
קומונת אורטונה על מפת המחוז קייטי, בחבל אברוצו באיטליה
אורטונָה (באיטלקית:Ortona בניב של אברוזי Urtónë) היא עיירה ורשות עירונית בחוף האדריאטי בנפת קייטי שבמחוז אברוצו באיטליה. מספר תושביו - 22,166.
ב-1943 בימי מלחמת העולם השנייה התנהל באורטונה קרב עקוב בדם שכונה "סטלינגרד המערבית". הקדוש המגן של העיר הוא השליח תומא, באיטלקית תומאזו, שלפי המסורת הקתולית, שרידיו הובאו על ידי מלח במאה ה-13 ומוחזקים בקתדרלת תומאזו הקדוש ביישוב.
היסטוריה

כונתה פעם גם "ארטונה א מארה". תחילת היישוב היא בימי האיטלים הקדומים, ביתר דיוק של הפרנטנים, דוברי השפה האוסקית, שאכלסו את דרום המחוז קייטי של ימינו. אורטונה הייתה נמל המסחר העיקרית של אותו עם עתיק. סטראבון מזכיר ביוונית את "אורטון" כ"נמל הפרנטנים" - Ὄρτων επίνειων φρεντάνος. במאה השנייה לפנה"ס נכבשה אורטונה על ידי הרומאים וצמחה בהתמדה בזכות המסחר בים וביבשה.
ב-2005 בעת עבודות על יד הטירה, נתגלה יישוב קדום מתקופת הברונזה שזוהה עם העיר הרומאית. נמצאו קטעי דרכים סלולות וחומות עיר, ועוד כמה ממצאים ארכאולוגיים.
בימי הביניים נכבשה על ידי הביזנטים ששלטו בה למשך כמה מאות שנה והשתמשו בה כנמל מסחר. שרידי התקופה הביזנטית שמורים במוזיאון ימי הביניים הביזנטים של חבל אברוצו הנמצא בקרקיו.
בתקופת הביזנטים הוקם בעיירה מושב ראשון של דיוקסיה נוצרית אליה התייחס גם האפיפיור גרגוריוס הגדול. אולם הקתדרלה הנוכחית הוא מבנה שהוקם מחדש במאה ה-11,
אחרי הביזנטים ידעה העיר כיבוש לומברדי וב-803 הפרנקים סיפחו אותה לרוזנות קייטי. מכאן ואילך נשארה אורטונה קשורה לקייטי וסביבתה.
ב-1075 כבשו אותה הנורמנים ששמו קץ לשליטת הרוזנים מקייטי במקום.
העיר סופחה לממלכת סיציליה. 
העיר חזרה למלא תפקיד מרכזי בכלכלה הימית הודות לקיסר פרידריך השני מבית הוהנשטאופן ולשארל הראשון מאנז'ו שהעניקו לה הקלות במיסים. אורטונה הפכה במהרה לנמל הראשונה של אברוצי. ב-1258 החובל לאונה אצ'איואולי הביא מיוון לאורטונה את שרידי תומאס הקדוש השליח, מעמד שהעלה את קרנה של העיר.
ב-1302 האציל הקרואטי ג'ורג'ה שוביץ' תקף ושדד את אורטונה וכפה מיסים על תושביה.
באותן השנים התחילה תחרות פוליטית וכלכלית בין אורטונה לעיר השכנה לנצ'אנו שהסלימה עם פריצת עימות צבאי ביניהן ב-1427. הוקמו חומות מגן. ג'ובאני דה קפסטראנו גישר בהצלחה בין שתי הערים היריבות והכריז על שלום בקתדרלת העיר.
באמצע המאה ה-15 עוצמת העיר בתחום המסחר עוררה את קנאתם של מלכי אראגון ושל ונציה. אחרי מתקפה של האחרונה, שהחריבה את הנמל ב-30 ביוני 1447   נפלה העיר בידי המשנה למלך של נאפולי מטעם ממלכת ספרד. "מלך סיציליה" הורה על בניית מצודה שתשגיח על הנמל החדשה
ב-1566 סבלה אורטונה ממתקפה עות'מאנית חמורה, כחלק מהפשיטות החוזרות הטורקיות בחופי אברוצו. ב-1584 נוכסה העיר על ידי מרגרטה מאוסטריה או "מהבסבורג", בתו מחוץ לנישואים של הקיסר קרל החמישי, דוכסית פארמה ופיאצ'נצה ואשתו של אוטביו פרנזה, מרקיז סולמונה. היא הזמינה מהאדריכל ג'אקומו דלה פורטה בניית ארמון שנודע
כארמון פרנזה. מכרם הארמון הופק היין "פרנזה". הארמון לא הושלם בגלל מות הדוכסית
במאה ה-17 סבלו התושבים מתקופת מיתון כלכלי.
העיר חזרה תחת הזרקורים כשב-1799 בהקשר המהפכה הצרפתית נגד המונרכיה הבורבונית, הוכרז בה ממשל ליברלי. ב-18 בפברואר 1799 גנרלים צרפתים שבמטה שלהם בפסקרה צרו על העיר כדי לדכא את המורדים ששלטו בה.
אחרי 1860 הפכה אורטונה חלק מממלכת איטליה החדשה ואחת מערי הנופש הפופולריות שבחופי איטליה.
במאה ה-19 חזרה העיר להיות נמל ועיר מסחר חשובה. היא הוסיפה לכך הילה תרבותית בזכות אישים כמו המוזיקאי פאולו טוסטי, המשורר גבריאלה ד'אנונציו הציירים פרנצ'סקו פאולו מיקטי ובזיליו קאשלה.
ב-1943 בני משפחת המלוכה נמלטו מאיטליה דרך הנמל אורטונה. העיר נכבשה על ידי גרמניה הנאצית וב-20–28 בדצמבר 1943 כקוטב מזרחי לקו גוסטב שחצה את איטליה עד לקאסינו הפכה אורטונה לזירה לקרב דמים בין הגרמנים לחטיבת הרגלים 1 הקנדית. העיר כמעט גולחה לחלוטין ולכן וינסטון צ'רצ'יל כינה אותה "סטלינגרד של איטליה". מעל אלף לוחמים קנדים מתו בקרבות לשחרורה. רק בשנות ה-1960 חזרה להתפתח מבחינה כלכלית עם פריחה של ענף היקב, התעשייה ותיירות הקיץ.
גאוגרפיה > עמדה גאוגרפית

אורטונה שוכנת מעל מצוק בחוף הים האדריאטי. 
שטח העיירה גובל בצפון עם פרנקווילה אל מארה, במזרח עם הים האדריאטי, בדרום עם פריזה וסן ויטו, ובמערב עם טולו, קרקיו ומיליאניקו. 
בסיווג רעידות האדמה, העיר מזוהה אזור ג, בעל פעילות רעשית נמוכה.
אטרקציות תיירותיות ומונומנטים

חופי רחצה
קתדרלת טומאזו הקדוש - עם שרידי תומא הקדוש
מוזיאון הקתדרלה
ארמון פרנזה - נבנה על ידי ג'קומו דלה פורטה עבור מרגריטה מפרמה
תיאטרו ויקטוריה
כנסיית מרים הקדושה מקונטנטינופול
כנסיית קתרינה הקדושה מאלכסנדריה
מגדלור אורטונה
הטירה האראגונית (Castello aragonese)
מוזיאון הקרב באורטונה
בית הקברות הצבאי הקנדי על נחל מורו
חוף "טראבוקי" Costa dei Trabocchi- מכונות הדיג בים
לא רחוק נמצא הפארק לאומי אברוצו, לאציו ומוליזה.
אישים ילידי אורטונה

פאולו טוסטי - מלחין איטלקי-בריטי
רוקו זיפרדי - שחקן ומפיק סרטי פורנו
ערים תאומות

רוסיה וולגוגרד, רוסיה - 1991
איטליה קאסינו, איטליה - 2013
קרואטיה מטקוביץ', קרואטיה - 2016
גלריה

המצודה הארגונית נראית מרשימה רק במראה מכיוון העיר
מכיוון הים חלק רב מהמדרון קרס בים.
העיר העתיקה של אורטונה
בזיליקת תומאזו הקדוש באורטונה ב-2011
מראה בתוך הקתדרלה
בית הקברות הצבאי באורטונה
שני "טרבוקי"
הערות שוליים

↑  על מסע שרידיו של תומאס הקדוש מהודו עד לאורטונה באתר כנסיית סן תומאזו באורטונה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309348205171  BnF: cb14517933x (data)  GND: 4461346-5  LCCN: n80089402  MusicBrainz: 43c53d94-a0b9-4aad-9bfb-aa5326e58fcc  NKC: ge769366  SUDOC: 203972538  VIAF: 236993041   WorldCat (עם VIAF): 236993041
אוראז

מבנה אנזים אוראז של החיידק Helicobacter pylori
אוראז (Urease) הוא אנזים חלבוני המזרז הידרוליזה של שתנן לפחמן דו-חמצני ואמוניה. אנזים זה קיים בבקטריות, שמרים ומספר סוגי צמחים.
התגובה הכימית מתבצעת כך:
(NH2)2CO + H2O → CO2 + 2NH3
ב-1926 הראה ג'יימס בטשלר סאמנר כי האוראז הוא חלבון.
הטמפרטורה האופטימלית לפעילותו של החלבון היא 60 מעלות צלזיוס, וה-pH האופטימלי הוא 7.4. מתכות כבדות יכולות לעכב אנזים זה.
אוסף יהודה

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
אוסף יהודה הוא אוסף כתבי יד עתיקים וספרים נדירים אשר השתייך לאברהם שלום יהודה ונמצא כיום בספריה הלאומית.
תכולת האוסף

האוסף מכיל 1400 כתבי יד, ביניהם 1186 בכתב ערבי, 363 כתבי יד בפרסית, 264 כתבי יד בטורקית עות'מאנית, 240 כתבי יד בעברית ו-5 בלטינית. באוסף גם כתבי יד בספרדית ובמספר שפות מדרום מזרח אסיה.
החיבורים עוסקים במדעי האסלאם השונים, מחקרי שפה וספרות, אומנות, רפואה ומתמטיקה. הוא כולל גם מספר עותקים מעוטרים של סידורים. כתבי היד באוסף מתוארכים בין המאה התשיעית לספירה (המאה השלישית לספירה ההיג'רית) ועד למאה התשע-עשרה (המאה השלוש-עשרה לספירה ההיג'רית).
האוסף מכיל גם מספר ספרים נדירים מהמהדורות הראשונות שהודפסו בין השנים 1445–1500.
הפריטים הלא-אסלאמיים החשובים ביותר באוסף, הם כתביו של אייזיק ניוטון מארכיונו הפרטי. כתבים אלה שייכים למקבץ כתביו התאולוגים, אשר מגיעים ל 7500 דפים. יהודה רכש כתבים אלה במכירה פומבית בבית המכירות סותבי'ס בשנת 1936.
אוסף חשוב נוסף מכיל 1100 מסמכים ממסעות נפוליון במצרים.
באוסף יהודה נמצא גם אוספו הפרטי של יהודה הכולל את מכתביו, כתבי יד וספרים נדירים, עבודות מחקר, הגהותיו ויומנו האישי. אוספו של אברהם שלום יהודה הוא מהיקרים והחשובים בעזבונות שקבלה לידיה הספרייה הלאומית.
המאבק על האוסף

בשנת 1949 החלו בני הזוג אתל ואברהם שלום יהודה לתכנן מעבר לישראל ובחינת הקמת מרכז מחקר מוסלמי- יהודי בירושלים, אשר יתבסס על אוסף על אוספו האישי. בשנת 1951 רמז יהודה על כוונתו להעביר את האוסף שברשותו ל"בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי".בתאריך 9.8.1951 כתב יהודה במכתב למנהל בית הספרים הלאומי, דר' קורט ורמן, שהאוסף שלו ארוז במחסן שקרוב לביתו בעיר ניו-הייבן ומוכן לשילוח לירושלים.
בשל פטירתו הפתאומית של יהודה, החלה בשנת 1953 רעייתו אתל לטפל בקיטלוג הפריטים ושילוחם לירושלים. בסעודה חגיגית שנערכה לכבודה על ידי בכירים באוניברסיטה העברית, בנוכחות נשיא המדינה דאז יצחק בן-צבי, הצהירה פומבית על העברת אוספו של יהודה לבית הספרים הלאומי בירושלים. בשנת 1955 נפטרה אתל מבלי שהשלימה את תהליך הקיטלוג שבו החלה, וללא צוואה מפורשת בה היא מורה להעביר את אוספו של בעלה המנוח לבית הספרים הלאומי.
כך החל מאבק משפטי ארוך בבית המשפט בקונטיקט ארצות הברית בין האוניברסיטה העברית לבין מבצע צוואתם של יהודה ואתל, אחיינו של יהודה. בסופו של המשפט בשנת 1966 פסק בית המשפט העליון לטובת האוניברסיטה העברית אשר קיבלה בשנת 1967 את האוסף לרשותה.
הערות שוליים

↑  מכתב יהודה לחתנו יצחק גודס, בתאריך 6 יולי 1949, אשר מזמין בה את יצחק לבנות את המרכז ביחד, ארכיון הספרייה הלאומית הישראלית : MS. VAR.Yah
↑  מכתב יהודה שנשלח קורט וורמאן (Curt Wormann) בתאריך בתשעה לאוגוסט 1959.
↑  Hebrew University Assn, V. Nye,148 Conn. 223 (1961)
אוכלי נבלות

אוכלי נבלות שונים.
נשר אפריקני ואורובו שחור, שני עופות אוכלי נבלות שעברו אבולוציה מתכנסת.
תן שחור ונשר אוכלים נבלת זברה.
דרקון קומודו צעיר ניזון מנבלות תאו מים.
אוכלי-נבלות או אוכלי-פגרים (באנגלית: Scavenger) הם בעלי חיים אוכלי בשר הניזונים מבשר נבלות של בעלי חיים אחרים. לאוכלי נבלות יש תפקיד חשוב והכרחי במערכת האקולוגית באספת שיירים מהגופה ובהאצתם את התהליך הטבעי של פירוקה על ידי מפרקים.
לרוב אוכלי נבלות מתפקדים גם כציידים פעילים, מאחר שרק מספר מערכות אקולוגיות יכולות לתמוך בפגרים רבים לזמן רב, כך שהם צדים או חומסים טרף לאחרים. כאשר הם ניזונים מתפתחת במקרים רבים תחרות של טירוף אכילה רבתית, בה זוכים החזקים או המהירים ביותר, בעוד אחרים נאלצים להמתין.
אוכלי צואה גם נחשבים לפי כמה חלוקות לתת-סוג של אוכלי נבלות, אף שהם ניזונים מצואה ולא רק מהבשר. גם אוכלי רקבובית ניזונים לעיתים גם מרקובת המגיעה מהחי, אך גם מהצומח ללא הבדל.
מאפיינים

אוכלי הנבלות הם לרוב קרניבורים או אוכלי כל הניזונים לעיתים גם מטרף חי, לרוב קטן מהם, אך בניגוד לרוב הקרניבורים הם בעלי התמחות בתזונה מבשר מת וחלקם מתקשים לצוד בהצלחה. לעיתים הם גם חומסים מזון לטורפים אחרים ובמקרים אחרים חיים בקומנסליזם על טרף של אחרים (כמו כמה עכבישים הניזונים מטרף עכבישים גדולים מהם או שועל שלג המתקיים משרידי ארוחתו של דוב קוטב). ישנם גם טורפים ציידים הניזונים מנבלות כמו צבועיים, תנינים ודרקוני קומודו ואפילו מספר חיות אוכלות צמחים שיגוונו בנבלות (למשל צב אראו או ארנבת שלג).
אוכלי נבלות מובהקים הממלאים אותם גומחות מציגים קווי דמיון גם למינים רחוקים טקסונומית, כמו אצל הנשר והקונדור שלשניהם מקורים ארוכים חסרי קצה מעוקל וצוואר קירח מנוצות. מאחר שהם מצויים הרבה על הקרקע הם בעלי גוף מוצק ורגליים חזקות אך טפריהם חלשות יותר מעופות דורסים אחרים והם צוללים במהירות נמוכה, מה שיקשה עליהם לצוד כמו עופות דורסים אחרים.
דוגמאות

מבין אוכלי הנבלות נמנים יונקים מסדרת הטורפים כמו הצבועיים, תן, קויוט ושועל השלג וגם דובים (הניזונים מלווייתנים שעולים על החוף). מהעופות בולטים דורסים כמו הקונדוריים והנשרים אף שגם דורסים אחרים ניזונים מנבלות, מיני עורביים, שחפיים, מרבו, חמסניים ויסעור ענק, נסטור ואף המין חד-זנב צהוב-מקור. בין הזוחלים ישנם כמה לטאות כמו הכוחיים, כמה לטאיים וטגואיים הניזונים מנבלות ומהדגים ישנם צלופחים שונים, שפמנונאים, כמה כרישים (למשל שש-זימי אפור) ופיראניים וכן המיקסינות. ישנם גם חסרי חוליות רבים אוכלי נבלות כמו זבובאים כמו זבוב הבית והימשושיים, קברניתיים, נמלים, צרעות, מספר סרטנים וסרטני נהרות והרבה תולעים. בקרקעית הים מינים ניזוני קרקעית יאכלו נבלות שוקעות, ביניהם כוכבי ים, מלפפוני ים, חלזונות ימיים, סרטנים שונים ואף אלמוגים.
חלקם מאוכלי הנבלות מתבססים על עצמות, כמו מספר תולעים ימיות או הפרס השומט עצמות מצוקים כדי שיתפצחו.
עם זאת ישנם מספר טורפים שכמעט אף פעם לא אוכלים נבלות ואף מסרבים למזון מת בשבי, למשל נחשים ומרבית החתוליים. חלק מהנטרפים פיתחו הגנה כנגדם - העמדת פני מת.
ראו גם

טורפים
אוכלי רקבובית
ניזוני קרקעית
אוכלי צואה
טירוף אכילה
הערות שוליים

↑  גם דורסים כמו עיטים ודיות ניזונים מנבלות אך יכולים גם לגוון בהצלחה בבשר ציד.
| התנהגויות אכילה בעולם החי |
| --- | --- | --- |
| אוכלי בשר (היפרקרניבורים • מסוקרניבורים • היפוקרניבורים) | אוכלי חרקים • אוכלי נמלים • אוכלי דגים • אוכלי עופות • אוכלי רכיכות • אוכלי תולעים •  אוכלי נחשים • אוכלי ביצים • אוכלי אדם •  קניבלים • אוכלי נבלות • אוכלי קשקשת • מוצצי דם • הרג עודף |  |
| אוכלי צמחים | לוחכי עשב • לוחכי עלים • אוכלי פירות • אוכלי עלים • אוכלי פרחים • אוכלי זרעים • יונקי צוף • אוכלי אצות • אוכלי עצה |  |
| אחר | אוכלי כול • חומסנים • מתקפת זלילה • אוכלי צואה • אוכלי פלנקטון • אוכלי פטריות • אוכלי רקבובית • ניזוני קרקעית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560596105171  GND: 4256958-8  LCCN: sh85118052 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אוסף וולאס

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים שהוסב למוזיאון, גלריה, מוזיאון לאומי 
 על שם:  ריצ'רד וולאס 
 כתובת:  כיכר מנצ'סטר, לונדון
 מיקום:  הסיטי של וסטמינסטר 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מייסדים:  ריצ'רד וולאס, Julie Amelie Charlotte Castelnau 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1900
 תאריך פתיחה רשמי:  1900 
 קואורדינטות:  51°31′03″N 0°09′11″W﻿ / ﻿51.517454°N 0.153022°W﻿ / 51.517454; -0.153022
 www.wallacecollection.org
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסאוסף וולאס(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסאוסף וולאס(למפת הסיטי של וסטמינסטר רגילה) הפרלמנט הבריטיאוסף וולאס(למפת הסיטי של וסטמינסטר מוגדלת) הפרלמנט הבריטיאוסף וולאס
 
אוסף וולאס (באנגלית: The Wallace Collection) הוא מוזיאון אמנות הנמצא בלונדון שבאנגליה.
היסטוריה

מקור האוסף באוספו הפרטי של סר ריצ'רד וולאס אשר הוענק לממשלת בריטניה על ידי אלמנתו בשנת 1897. המוזיאון נפתח לציבור בשנת 1900 וממוקם בבית הרטפורד (Hertford House) שבכיכר מנצ'סטר. הכניסה למוזיאון היא בלא תשלום.
המוזיאון מציג אמנות אירופאית, כלי חרסינה מתוצרת סוורס וחרסינת מייסן וכן כלי נשק ושריון מסוגים שונים וריהוט צרפתי. בשנת 2015 אירח המוזיאון תערוכה "גידיי המלחמה" (The sinews of war) שהקודשה לציון 600 שנים של ניצחון ממלכת אנגליה על צרפת בקרב אז'נקור בשנת 1415.
להקת העבר הבלגית "אוסף וולאס" קרויה על שם המוזיאון.
גלריה

מבנה אוסף וולאס - מבט מכיוון גני כיכר מנצ'סטר.
אוסף השריונות של המוזיאון, הכולל שריון לוחות גותי מלא לפרש ולסוס
הערות שוליים

↑  הכתבה באתר המוזיאון (באנגלית)
| הסיטי של וסטמינסטר |
| --- | --- | --- |
| שכונות | בייזווטר • בלגרביה • הוברן • הייד פארק • וסט אנד • ליסון גרוב • מיידה וייל (ונציה הקטנה) • מייפייר • מילבנק • מרילבון • נייטסברידג' • סוהו וצ'יינה טאון • סנט ג'ונס ווד • סנט ג'יימס • פדינגטון • פימליקו • פיצרוביה • קובנט גרדן • קווינז פארק |  |
| אתרים בעלי חשיבות | ארמון בקינגהאם • בית הגילדות של מידלסקס • בית הסעודות • בית קלרנס • הגלריה הלאומית • וייטהול • כיכר טרפלגר • מוזיאון טייט בריטניה • מנזר וסטמינסטר • רחבת משמר הסוסים • קתדרלת וסטמינסטר • מגרש הקריקט לורדס • בית ברלינגטון • טייברן |  |
| פארקים | גני קנזינגטון • הייד פארק • גרין פארק • פארק סנט ג'יימס • ריג'נטס פארק |  |
| אזורי בחירה | ריג'נטס פארק וקנזינגטון צפון • הסיטי של לונדון והסיטי של וסטמינסטר |  |
| ראו גם | אתרים נוספים בווסטמינסטר |  |
| מוזיאונים וגלריות בלונדון |
| --- | --- | --- |
| מוזיאונים | המוזיאון הבריטי • מאדאם טוסו • המוזיאון הימי הלאומי • מוזיאון צ'רצ'יל וחדרי המלחמה של הקבינט • מוזיאון ג'פרי • מוזיאון הורנימן • מוזיאון הילדות V&A • מוזיאון המדע • מוזיאון המלחמה האימפריאלי • מוזיאון העיצוב • מוזיאון לונדון ומוזיאון בדוקלנדס • מוזיאון התחבורה של לונדון • מוזיאון ויקטוריה ואלברט • מוזיאון טייט בריטניה • מוזיאון טייט מודרן • המוזיאון להיסטוריה של הטבע • מוזיאון סואן • מוזיאון פרויד • קאטי סארק • מוזיאון שרלוק הולמס • מוזיאון פיטרי לארכאולוגיה מצרית • אוסף ולקם |  |
| גלריות | הגלריה הלאומית • אוסף וולאס • בית סאמרסט – גלריית קורטולד, אוסף גילברט, חדרי הארמיטאז' • גלריית דאליץ' • גלריית הדיוקנאות הלאומית • גלריית הייווארד • גלריית סרפנטיין • גלריית סאצ'י • גלריית המלכה |  |
לרשימת מוזיאונים מלאה ראו: מוזיאוני לונדון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007589937705171  BIBSYS: 90640591  BnF: cb12124266g (data)  CiNii: DA09010353  GND: 1090283-1  ISNI: 0000 0004 0632 6669  LCCN: n50034920  LNB: 000081713  NKC: ko2003162226  NLA: 35712035  RERO: 02-A000185112  SUDOC: 027307875  ULAN: 500302044  VcBA: 494/64404  VIAF: 130815091   WorldCat (עם VIAF): 130815091 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיאונים ובנושא לונדון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אוסף ולקם

| --- | --- |


בניין מוזיאון אוסף ולקם
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לנושאי רפואה
 כתובת:  דרך יוסטון 
 מיקום:  דרך יוסטון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מייסדים:  סר הנרי סולומון ולקם
 מבקרים בשנה:  500,000
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2007
 תאריך פתיחה רשמי:  2007 
 קואורדינטות:  51°31′33″N 0°08′02″W﻿ / ﻿51.525944444444°N 0.13388888888889°W﻿ / 51.525944444444; -0.13388888888889
 www.wellcomecollection.org
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסאוסף ולקם(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסאוסף ולקם(למפת קמדן רגילה) המוזיאון הבריטי בארנט הארינגיי איזלינגטון הסיטי של וסטמינסטר אוסף ולקם(למפת קמדן מוגדלת) המוזיאון הבריטי בארנט הארינגיי איזלינגטון הסיטי של וסטמינסטר אוסף ולקם
 
הדפסה של הגנום האנושי המוצגת במוזיאון.
אוסף ולקם (באנגלית: Wellcome Collection) הוא מוזיאון הממוקם בדרך יוסטון שבלונדון, בירת הממלכה המאוחדת. המוזיאון מתמקד באוסף מוצגים הקשורים לנושא הרפואה וההקשרים התרבותיים והחברתיים בין הרפואה לבין האמנות.
במוזיאון שטחי תערוכות, אודיטוריום, אולם אירועים, בית קפה, חנות ספרים וכן המבנה משמש את ספריית ולקם ואת קרן ולקם לחקר הרפואה (הפועלת בשיתוף עם אוניברסיטת מכללת לונדון (University College London).
המוזיאון נפתח בשנת 2007 ומאז פתיחתו מבקרים בו כ-300,000 מבקרים מדי שנה.
היסטוריה

קרן ולקם הוקמה על ידי סר הנרי סולומון ולקם, מייסד חברת התרופות  בורוז וולקם,  שהיה אספן נלהב. ולקם אסף ספרים, יצירות אמנות, וחפצים רבים העוסקים בהתפתחות הרפואה בכל העולם.
ולקם הקים את הקרן שמטרתה שימור האוספים, הצגתם לציבור ומחקר. הקרן ממוקמת בבניין הסמוך למבנה המוזיאון.
תצוגות המוזיאון

במוזיאון מספר תצוגות:
"איש הרפואה" (Medicine Man) - תצוגה המציגה מבחר קטן מאוספיו של הנרי ולקם.
"הרפואה כיום" (Medicine Now) - תצוגה המציגה הקשרים בין הרפואה כיום לבין עולם האמנות, באמצעות אמנות מודרנית, מיצגים, ושיטות מדיה שונות. כמו כן תערוכה זו מציגה מחקרים חדשים הממומנים על ידי קרן ולקם.
ראו גם

ספריית ולקם
קרן ולקם
הנרי ולקם