stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סשה פבלוביץ'

| --- | --- |

פבלוביץ' בשנת 2011
 לידה:  15 בנובמבר 1983 (בן 40) בר, יוגוסלביה (כיום מונטנגרו)
 עמדה:  קלע, סמול פורוורד
 גובה:  2.01 מטרים
 דראפט:  בחירה מספר 19, 2003 יוטה ג'אז
 קבוצות כשחקן
 2000–2003 2003–2004 2004–2009 2009–2010 2011 2011 2011–2012 2012–2013 2014–2015 2015–2016:  בודוצ'נוסט פודגוריצה יוטה ג'אז קליבלנד קאבלירס מינסוטה טימברוולבס דאלאס מאבריקס ניו אורלינס הורנטס בוסטון סלטיקס פורטלנד טרייל בלייזרס פרטיזן בלגרד פנאתינאיקוס
 הישגים כשחקן
 זכייה באליפות ליגת העל היוגוסלבית (2001) זכייה בגביע היוגוסלבי (2001) זכייה באליפות ליגת העל הסרבית (2014) זכייה בגביע היווני (2016)
אלכסנדר "סשה" פבלוביץ' (בסרבית: Александар "Саша" Павловић; נולד ב-15 בנובמבר 1983) הוא כדורסלן עבר מונטנגרי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 2000–2016. לאורך הקריירה שיחק במשך 10 עונות בליגת ה-NBA, עבור 7 קבוצות שונות, ובמשך 4 עונות ביורוליג, עבור 3 קבוצות שונות.
קריירת משחק > השנים הראשונות

בשנת 2000 החל פבלוביץ' לשחק כדורסל מקצועי, עבור קבוצת בודוצ'נוסט פודגוריצה. בעונתו הראשונה בבודוצ'נוסט זכתה הקבוצה הן באליפות ליגת העל היוגוסלבית והן בגביע היוגוסלבי, בהובלתם של השחקנים דיאן טומאשביץ' ואיגור רקוצ'ביץ'. בעונת 2002/2003 הפך בעצמו לאחד השחקנים הבולטים של בודוצ'נוסט, וקלע 9.7 נקודות בממוצע למשחק ביורוליג.
קריירת משחק > קריירה ב-NBA

בקיץ 2003 הצטרף לקבוצת יוטה ג'אז מליגת ה-NBA, לאחר שנבחר על ידה בבחירה ה-19 של דראפט 2003. בעונתו היחידה בקבוצה 4.8 נקודות בממוצע למשחק.
בדראפט ההרחבה של שנת 2004 נבחר פבלוביץ' על ידי שארלוט בובקאטס, ויום לאחר מכן נשלח בטרייד לקליבלנד קאבלירס בתמורה לבחירת דראפט עתידית. לאחר שתי עונות בינוניות כשחקן ספסל בקליבלנד, פרץ בעונת 2006/2007 עם שיא קריירה של 9.0 נקודות למשחק, וסייע לקבוצתו להעפיל לגמר ה-NBA – לראשונה בתולדותיה; בסדרת הגמר עצמה הפסידה קאבלירס מול סן אנטוניו ספרס, בתוצאה 0–4. לאורך פלייאוף 2007 פתח פבלוביץ' בכל 20 משחקי הקאבלירס, לצדם של לברון ג'יימס, ז'ידרונאס אילגאוסקאס, לארי יוז ודרו גודן, ותרם 9.2 נקודות, 2.6 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים בממוצע למשחק. בסיום אותה עונה חתם בקליבלנד על הארכת חוזה ל-3 עונות נוספות, עבור כ-14 מיליון דולר. בעונות 2008 ו-2009, בהן הודחו הקאבלירס בשלבי חצי גמר המזרח וגמר המזרח, בהתאמה, פתח בכמחצית מהמשחקים בהם שותף וקלע 5.8 נקודות למשחק. ביוני 2009 הועבר יחד עם בן וולאס ובחירת דראפט עתידית לפיניקס סאנס, תמורת שאקיל אוניל, ומיד שוחרר מהקבוצה.
לקראת פתיחת עונת 2009/2010 חתם על חוזה במינסוטה טימברוולבס. בעונתו היחידה במינסוטה קלע 3.7 נקודות למשחק, בעוד קבוצתו סיימה את העונה במקום האחרון באזור המערבי, עם מאזן שלילי 15–67.
בין השנים 2010–2013 שיחק עבור דאלאס מאבריקס, ניו אורלינס הורנטס, בוסטון סלטיקס ופורטלנד טרייל בלייזרס, ולאורך התקופה קלע 2.6 נקודות בממוצע למשחק בלבד.
את 10 עונותיו ב-NBA סיים עם ממוצעים כוללים של 4.9 נקודות ו-1.8 ריבאונדים למשחק.
קריירת משחק > החזרה לאירופה

בפברואר 2014, לאחר כשנה מאז משחקו האחרון, חתם על חוזה בפרטיזן בלגרד אשר השתתפה בליגת העל הסרבית, ביורוליג ובליגה האדריאטית. בסיום אותה עונה זכה עם פרטיזן באליפות הליגה הסרבית, לאחר שגברה בסדרת הגמר על הכוכב האדום בלגרד בתוצאה 3–1. כמו כן סייע לקבוצה להעפיל לשלב ה"טופ-16" של היורוליג, לצדם של בוגדן בוגדנוביץ', טרנס קינסי ודאוויס ברטאנס. ב-28 משחקיו עם פרטיזן בשלוש הליגות קלע 15.1 נקודות בממוצע למשחק. בעונה העוקבת הפסיד עם פרטיזן בסדרת גמר הליגה הסרבית, והודח עמה בשלב הבתים של היורוקאפ.
בקיץ 2015 עבר לשחק בפנאתינאיקוס, אותה אימן אלכסנדר ג'ורג'ביץ'. בעונתו היחידה בקבוצה זכתה פנאתינאיקוס בגביע היווני, אולם הפסידה מול אולימפיאקוס בסדרת גמר הליגה היוונית, והודחה מהיורוליג כבר בשלב רבע הגמר. לאורך העונה קלע פבלוביץ' 5.6 נקודות בממוצע למשחק, ובסיומה פרש ממשחק, בגיל 32.
נבחרת סרביה ומונטנגרו

בשנת 2004 השתתף פבלוביץ' באולימפיאדת אתונה כשחקן נבחרת סרביה ומונטנגרו, אשר סיימה במקום ה-11 (מתוך 12 נבחרות). פבלוביץ' שותף בארבעה מתוך ששת משחקי נבחרתו, ותרם 3.5 נקודות בממוצע למשחק.
הערות שוליים

1 2  הסטטיסטיקות של פבלוביץ' ב-NBA, באתר basketball-reference.com
1 2  הסטטיסטיקות של פבלוביץ' ביורוליג, באתר הרשמי
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 2003, באתר basketball-reference.com
↑  פבלוביץ' נשלח בטרייד לקליבלנד, באתר upi.com,‏ 23 ביוני 2004
↑  פבלוביץ' מסכם על הארכת חוזה בקליבלנד, באתר ESPN,‏ 30 באוקטובר 2007
↑  פיניקס משחררת את פבלוביץ', באתר הקבוצה, 14 בספטמבר 2009
↑  פבלוביץ' חותם על חוזה במינסוטה, באתר הקבוצה, 17 בספטמבר 2009
↑  פבלוביץ' חותם על חוזה בפרטיזן בלגרד, באתר talkbasket.net,‏ 8 בפברואר 2014
↑  פבלוביץ' חותם על חוזה בפנאתינאיקוס, באתר היורוליג, 9 ביולי 2015
↑  סשה פבלוביץ' באולימפיאדת אתונה, באתר פיב"א
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 7677154441756935460001   WorldCat (עם VIAF): 7677154441756935460001
עבדעשתרת הראשון

עבדעשתרת הראשון (כלומר "עבד עשתרת"; ביוונית: Στράτων A סטרטון הראשון במאה הרביעית לפנה"ס, מת ב-352 לפנה"ס) היה שליט עיר-המדינה הפיניקית צידון, בערך בשנים 365–352 לפנה"ס. הוא היה שותף בשלטון לאביו, בעלשלם השני, עוד משנות ה-380 לפנה"ס. היוונים קראו לו "הפילוהלני", כלומר ה"ידיד היוונים".
ביוגרפיה > עלייה לשלטון

לפי מקורות היסטוריים היה עבדעשתרת הראשון בנו ויורשו של בעלשלם השני מלך צידון. החל משנות ה-380 לפנה"ס, בגיל 20 לערך היה עבדעשתרת הראשון שותף לשלטון אביו, השותפות השתקפה במטבעות שהונפקו על ידי המלך כשעל אחד מצידי המטבע הוטבעה גם האות הראשונה של שם הבן השותף לשלטון. אחרי מות אביו, בסביבות שנת 365 לפנה"ס, עלה עבדעשתרת לשלטון בגיל 40 והיה מלך בן־חסות של האימפריה האחמנית הפרסית, בימי המלך ארתחששתא השני.
ביוגרפיה > מדיניות פנימית

ככל הנראה, בתחילת שלטונו התמודדה עירו עם משבר כלכלי ועם קשיים פוליטיים. על בסיס נתונים נומיסמטיים נתגלה שבשנת 365 לפנה"ס הופחת משקלם של מטבעות המדינה – השקל הכפול – ב־12% (הפחתה של 2.35 גרם מתוך משקל של 28.02 גרם). באותו זמן הועלה אחוז הכסף בהם. במקביל למטבעות הכסף, הונהגו גם מטבעות ברונזה.
הרווחים שהופקו מהרפורמה הכלכלית שימשו לשיקום הצי הצבאי הצידוני.
ישנה השערה שעבדעשתרת העניק את שמו לעיר חוף שנודעה בעולם ההלניסטי כ"מגדל סטרטון" (Στράτωνος πύργος). יש סבורים שבאתר זה יותר מאוחר בנה מלך יהודה, הורדוס הגדול, את נמל קיסריה. עם זאת לפי ג'וזף פטריק, מגדל סטרטון נבנה כנראה בימי הממלכה הפתולמאית במאה השנייה לפנה"ס ושמה ניתן לפי גנרל מצרי  מממלכה זאת במאה השלישית לפנה"ס.
ביוגרפיה > המרד באימפריה האחמנית

עבדעשתרת כרת בריתות דיפלומטיות עם אתונה ועם מצרים (השושלת ה-30). מלך מצרים עצמו, טאוס כרת ברית עם הגנרל האתונאי כבריאס ועם מלך ספרטה, אגסילאוס השני.
בראשית שלטונו, אולי בשנת 364 לפנה"ס השיג עבדעשתרת מהמלך ארתחששתא השני היתר כניסה לאימפרה הפרסית למשלחת אתונאית שהייתה בדרך לחצר המלך. כמו כן הקל המלך על פעילות הסוחרים האתונאים בצידון.
בהמשך הושג הסכם מסחר בין צידון לאתונה. אספת העם של אתונה החליטה להעניק לעבדעשתרת הראשון ולצאצאיו את המעמד של "פרוקסנוס של העם האתונאי", (מעין "קונסול כבוד" במונחים של היום) במסגרת מה שנקרא "הפספיזמה הצידונית". הוחלט גם לפטור את סוחרי צידון מתשלום המיסים שנועדו לזרים ("מטויקון") ומהמס המיוחד "איספורה". פרטים אלו מוצגים במצבת שיש שהוצבה באקרופוליס של אתונה קרוב לפרתנון. מצבה דומה הוצבה באקרופוליס של צידון.
...בהיותו אדם שוחר טוב ביחסו לעם של אתונה, לא ייתקל לעולם מלך צידון בסירוב לבקשה כלשהי מהעם האתונאי...
תוך הסתמכות על הצי המתוגבר שלו, בעקבות שורה של התקוממות של סטראפים נגד השלטון המרכזי, בסביבות שנת 360 או 359 לפנה"ס, הרגיש עבדעשתרת מספיק חזק כדי למרוד גם הוא במלך הפרסי. כוחות המלך הפרסי נאבקו באותה תקופה גם בכוחות המצרים שמלכם, הפרעה טאכוס (טאוס) פלש לפיניקיה, ובהתחלה השיגו המורדים שני ניצחונות נגד הגנרלים של ארתחששתא השלישי בשנים 358 ו-356 לפנה"ס.
עבדעשתרת הנפיק מטבעות עם דיוקנו שלו שהחליף את זה של המלך הפרסי. אבל הפרסים התעשתו ובשנת 355 לפנה"ס דיכאו את המרד. הפרעה טאוס הודח על ידי אחיו נכתנבו השני וקיבל מקלט בצידון.
הפרסים השתלטו על פיניקיה למשך 4 שנים. המטבע הצידוני נאסר להנפקה ולשימוש והונהג מטבע פרסי. צידון אף אולצה לוותר על שטחים לטובת שכנתה, צור. המרד בפרסים החל להיחשב לשגיאה פוליטית גדולה של עבדעשתרת.
ביוגרפיה > סוף שלטונו

המלך הפרסי השאיר את עבדעשתרת על כס המלכות של צידון, והוא המשיך לטפח את קשריו עם אתונה ועם המושבה היוונית סלמיס שבקפריסין. ההיסטוריונים אינם יודעים לקבוע אם הוא היה האחרון בשושלתו, ולא ברור עם יורשו לכתר, תבנת השני (תנס), היה בנו או קרוב משפחה אחר.
ביוגרפיה > בין התרבות ההלנית לזאת המקומית

בדומה לידידו, שליט סלמיס שבקפריסין, ניקוקלס, יש עדויות על כי עבדעשתרת ניהל סגנון חיים נהנתני ומנקר עיניים. אורגנו בחצרו מסיבות משתה ושחיתות, שבהן השתתפו מוזיקאים, זמרות, רקדניות וזונות שהובאו מפלופונסוס ומיוניה. רכילויות על כך מצויות אצל תאופומפוס, המצוטט, בין השאר, בכתבי אתנאיוס. הוא העריך את אמנות יוון, וכונה בשם היווני סטרטון ו"ידיד היוונים". מצד שני, על המטבעות מוצגת דמותו כשליט פיניקי שורשי, לרבות בפרטי לבושו ובהתמסרותו לפולחן אלי עמו.
ביוגרפיה > האמנות בצידון בימי שלטונו > האמנות הפולחנית

בשנת 1887 גילה אוסמאן המדי ביי בנקרופוליס המלכותי של צידון את "סרקופג הנשים הבוכות", שייתכן כי נבנה בערך בשנים 360–355 לפנה"ס כדי לאחסן את גופתו של
עבדעשתרת הראשון. התבליטים בסגנון הלניסטי שעל צדי הסרקופג מתארים נשים המבכות את מות המלך. כיום הוא נמצא במוזיאון הארכאולוגי של איסטנבול לצד סרקופגים נוספים של מלכי צידון.
ידוע כי עבדעשתרת עודד את מלאכת פיסול הקברות, ובימי שלטונו נבנו סרקופגים על ידי אמנים מקומיים בהשפעה יוונית שהחליפה את הסגנון המצרי. הוא בנה גם מקדש משיש על במת המקדש של אשמון בבוסאתן א-שיח שחיצוניותו יוונית, והפנים מעוצב לפי המסורת הצידונית. על יד המקדש של אשמון בבוסתאן א-שיח נבנה בזמנו או אולי בזמן אחד המלכים ששלטו אחריו מזבח הידוע בשם "במת אשמון" הנמצא כיום במוזיאון הלאומי בבירות.
הנצחה

לכבודו הוצב כאמור לוח על גבי האקרופוליס של אתונה.
היישוב מגדל סטרטון נקרא, ככל הנראה, על שמו.
לקריאה נוספת

Sabatino Moscati - Fenicienii
2018 Josette Elayi - Histoire de la Phénicie, Coll. Tempus, Perrin, Paris,
Corpus Inscriptionum Judeae/Palestinae vol.2 - Caesarea and the Middle Coast
Ed. by Walter Ameling, Hannah M.Cotton,Werner Eck,Benjamin Isaac,,Alla Kushnir-Stein, Haggai Misgav, Jonathan Price, Ada Yardeni 2011 Introduction ISBN 9783110222180
הערות שוליים

↑  J.Elayi עמ' 379
↑  J.Elayi 2018.עמ' 382-381
↑  S.Moscati
↑  Corpus Inscriptionum  udeae/Palestinae vol.2011 Introduction עמ' 17
1 2  J.Elayi עמ' 382-383
↑  כתובות באתיקה
↑  פלוטרכוס "אגסילאוס" 37
↑  פלוטרכוס "אגסילאוס" 38
↑  J.Elayi עמ' 383
↑  J.Elayi עמ' 384
↑  2018 J.Elayi עמ' 385
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 131515446  ISNI: 0000 0000 4463 0830  LCCN: no2005083227  VIAF: 912159474201227661524   WorldCat (עם VIAF): 912159474201227661524 
מטבע אוקטודראכמה של עבדשתרת. בצדה השני נראית אונייה צבאית צידונית
מצבת שיש שהוצבה באקרופוליס באתונה שבה צוינה החלטת אספת העם של אתונה לכבוד המלך עבדעשתרת הראשון ועל ההטבות בסחר עם צידון
עבדות בקנדה

החוק למניעת הגעתם של עבדים ולהגבלת תקופת החוזים לשירות בפרובינציה, האספה המחוקקת של קנדה עילית, 1793
העבדות והסחר בבני אדם בקנדה התקיימו בתקופות בשונות בקנדה, החל מהעמים והקבוצות האתניות הראשונות שהתיישבו במדינה, ודרך תקופת האימפריה הצרפתית והבריטית ששלטו בקנדה לאורך השנים.
מבחינת גודל התופעה, נדמה כי מספרם של העבדים באוכלוסייה היה קטן מאוד ביחס למספרם בארה”ב ובשאר הקולוניות ברחבי יבשת אמריקה. כך לדוגמה, בחלקים הקנדים בשליטת האימפריה הצרפתית (מונטריאול, קוויבק, טרואה-ריבייר) מספרם של העבדים הסתכם בכמה מאות בלבד בשנת 1767.
בשנת 1833 קיבלה האימפריה הבריטית החלטה על ביטול העבדות וסחר בבני אדם בתחומי האימפריה, וכך גם בקנדה החלה חקיקה למניעת עבדות והקלות לעבדים. ראשי ערים ואזורים הצהירו על תמיכתם בביטול העבדות. במהלך המאה ה-19 אפשרה קנדה ליותר מ-75,000 עבדים אמריקאים לברוח לתחומה ולהתחיל חיים חדשים כאנשים חופשיים. קנדה הייתה מקלט לעבדים שנמלטו מרדיפות בארצות הברית, ורבים מהעבדים בתחומה תיארו אותה בעדויותיהם כ"גן עדן לעבדים".
עבדות בקרב האומות הראשונות

במשך מאות שנים, החל מתחילת התיישבות העמים הקנדים הראשונים בשנת 1000 לפנה"ס, הייתה קיימת עבדות וסחר בעבדים. ייבוא עבדים תמורת תשלום מהאזור של ארה”ב היה נהוג עוד בתקופות הקדומות של קנדה. עבדים היו מורישים לצאצאיהם את סטטוס העבדות, כך שילד לעבד שנשבה במלחמה היה גם הוא עבד של אותם הבעלים. עד שנות ה-70 של המאה ה-20 עדיין ניתן היה לראות את ביטויי העבדות שהועברו בירושה, בחלקים בקנדה. עד שנת 1632, עוד טרם השליטה של הקולוניות הצרפתית והבריטית, הקבוצות ההיידה (Haida) וטלינגיט (Tlingit), אשר היו ידועות ביחסיהן האכזרי כלפי עבדים.
עבדות תחת השלטון הצרפתי

העבדות בקנדה תחת השלטון הצרפתי נהפכה נפוצה החל משנות ה-80 של המאה ה-17, אם כי קיים תיעוד של העבד הראשון שהובא ממדגסקר על ידי שיירה בריטית כבר בשנת 1628. העבדים הוטבלו ודתם הומרה לנצרות קתולית.
בעלות על עבדים לא הוכרה באופן רשמי בחוק עד שנת 1709 בה נכנע השלטון ללחץ הפקידים שעסקו בסחר בבני אדם והעביר חוק אשר הפך את הסחר בעבדים לחוקי. רוב העבדים תחת הטריטוריה הצרפתית היו ילידים קנדים, אך בתחילת שנות השמונים של המאה ה-17 ניסה פרנסואה רוט ד'אוטואיל (בצרפתית: François Ruette d'Auteuil), התובע הכללי של הקולוניה, לקבל אישור ממלך צרפת לייבא עבדים ממוצא אפריקאי מהקריביים. תחילה ניסיונותיו לא צלחו בטענה שהאקלים הקר בקנדה איננו מתאים לעבדים הללו. בסופו של דבר האישור התקבל בשנת 1688. מספר העבדים האפריקאים נשאר קטן לעומת העבדים הילידים גם לאחר קבלת האישור והרישומים מראים כי היו 11 עבדים אפריקאים בלבד בין השנים 1689-1709.
העבדים נסחרו בשווקים, הועברו בירושה או ניתנו כתרומה. מחירו של עבד נקבע לפי גילו, מינו, מצבו הבריאותי וכישוריו, והעבדים האפריקאים נחשבו לחזקים ומובחרים יותר ולכן היו יקרים מהעבדים הילידים. מחירו של עבד יליד נע בין 120–750 ליבר (המטבע הנהוג בקנדה הצרפתית) בעוד שמחירו של עבד אפריקאי יכול היה להגיע עד ל-2400 ליבר.
עבדות תחת השלטון הצרפתי > מעמדם החוקי של העבדים - הקודקס השחור

הקודקס השחור, סט החוקים המגדירים את זכויותיהם וחובותיהם הן של בעלי העבדים והן של העבדים חוקק בשנת 1685 על ידי מלך צרפת, לואי ה-14. בתחילה החוק לא חל על הטריטוריות הצרפתיות בקנדה אך הוא הותאם לכך בשנת 1724.
החוק הגדיר את העבדים כרכושם של בעליהם ולא כבני אדם בעלי זכויות אזרח. עקב כך העבדים לא יכלו לחתום על חוזים, להעיד, להחזיק באדמות או להישפט. אם עבד ביצע פשע כלשהו, בעליו נשא באחריות ונדרש לשלם פיצויים על הנזק, ואם לא יכול היה לעמוד בתשלומים העבד היה נלקח ממנו. לבעלים הייתה זכות להכות או לקשור את העבד אך החוק אסר עליו להטיל מום או להרוג את העבד.
בצד החובות, על בעל העבדים היה לדאוג לאוכל, בגדים ומחסה הולם לעבדיו, וכן לדאוג לעבדים החולים, הנכים והזקנים. כל העבדים הוטבלו ודתם הומרה לנצרות קתולית, עיסוק בכל דת אחרת היה מנוגד לחוק. נישואים בין שני עבדים היו חייבים לקבל את אישור בעליהם ולא הוכרו ללא אישור כזה. ילדים שנולדו לזוג עבדים היו עבדים גם כן והיו שייכים לבעליה של השפחה שילדה את הילד. אם שני עבדים נשואים היו שייכים לאותו בעל אסור היה למכור אותם בנפרד. בנושאי יחסים בין עבדים לאנשים חופשיים החוק קבע כי מעמד של ילד שנולד כתוצאה מיחסי תערובת יקבע לפי אימו, כלומר ילד שנולד לאישה חופשייה ועבד יהיה חופשי, וילד שנולד לשפחה וגבר חופשי יהיה עבד.
עבדות תחת השלטון הצרפתי > תנאי המחיה של העבדים

עבדים אפריקאים היו נרכשים בדרך כלל לפני גיל 13 משום שערכם של עבדים בוגרים יותר היה יורד במהירות. גם העבדים הילידים היו נרכשים בגילאים צעירים על מנת להקטין את הסיכוי שינסו לברוח. תוחלת החיים הממוצעת של העבדים הייתה כ-32 שנה (תוחלת חיים דומה לתוחלת החיים של כלל האוכלוסייה באותן שנים) וטקסי הקבורה שלהם נערכו באופן זהה לטקסי הקבורה של אנשים חופשיים. העבדים חיו בתנאים דומים לאלה של מהגרים, למרות מעמדם הנחות הם קיבלו מידה מסוימת של איכות חיים וחופש לעומת העבדים שחיו בקולניות הדרומיות יותר. הסבר אפשרי לכך הוא העובדה שמרבית העבדים חיו בבתיהם של בעליהם שהיו בני המעמד הגבוה, ולעיתים קרובות הם גרו ביחד עם משרתים אחרים שהיו חופשיים ותנאי המחיה שלהם היו זהים. חלק מהעבדים הועסקו במשימות של תחזוקת משק הבית כמו ניקיון, בישול, וכיבוס הבגדים. חלקם האחר הועסקו כחקלאים אשר טיפלו בשדות ובמשק החי. עבדים שהיו שייכים לבעלים שגרו בערים הועסקו בנוסף כספרים, טבחים, מלחים, צורפים, מפעילי מכונות דפוס ואף תליינים. כמאה עובדים שוחררו על ידי בעליהם בנסיבות לא ידועות במסגרת ה-Manumission (שחרור בצרפתית) שהיה שם לפעולה של שחרור עבד מבעליו. מעשה זה קרה כאשר בעלים של עבד החליטו לשחררו לחופשי כתגמול על התנהגותו ושירותו הטוב. מעמדו של עבד ששוחרר היה זהה למעמד של אזרח צרפתי, והוא נהנה מכל הזכויות הנגזרות מכך. רוב העבדים החופשיים המשיכו לעסוק במקצוע שרכשו בזמן היותם עבדים גם לאחר שחרורם. אולם, השחרור לא היטיב עם כל העבדים וחלקם הידרדרו לחיים של קבצנות, נוודות או חיי פשע.
עבדות בקנדה תחת השלטון הבריטי > נרטיב עבדות (Slave narrative)

סגנון ספרותי אשר לקחו בו חלק אלפי עבדים לשעבר המתארים את חייהם כעבדים תחת אדמות הממלכה המאוחדת, ובהן קנדה. מתיאורים אלה ניתן להסיק על ממדי העבדות והיחס כלפיה באותה תקופה: ויליאם הארוורד (William Howard): "גדלתי במחוז בולטימור (Baltimore), והייתי עבד מלידה עד גיל 27. אז התחלתי לעבוד למחייתי, ללכת לכל מקום שאחפוץ. קנדה זה המקום הטוב ביותר שראיתי בחיי. אני יכול להרוויח הרבה יותר כסף מכל מקום אחר. העבדים השחורים שהגיעו לקנדה חרוצים, בעלי מוטיבציה גדולה להתקדם וחיובים מאוד. אני אף מכיר כמה שהפכו לבעלי בתים ואדמות." הנרי ויליאמסון: "אני הגעתי ממדינת מרילנד, שם הייתי עבד מילדות עד גיל 33 בעיירה קטנה... האחרים שהלכו עימי התפזרו באזורים שונים בקנדה. שמעתי שמקימים בקנדה בתי ספר וכנסיות עבורינו.. חלק מחבריי אף נהיו דוקטורים, עורכי דין, אנשי עסקים.."
עבדות בקנדה תחת השלטון הבריטי > לאחר ביטול העבדות

ב-1834, טורונטו הייתה העיר השלישית בגודלה באזור הימות הגדולות. לכן, כלכלתה דרשה כוח עבודה רב. הביקוש הזה לעבודה הוביל לכך שטורונטו הפכה יעד נחשק לעבדים שחורים להגיע ולמצוא לעצמם מקור פרנסה. בעקבות כך, אוכלוסיית השחורים גדלה והלכה בטורונטו. קהילות שחורים החלו לקום ולתמוך בעצמם, ללא תלות באחרים. ציטוט של אזרח קנדי, היטיב לבטא את השיפור באיכות חיי העבדים השחורים שהגיעו לקנדה: "השחורים מבקשים הכי מעט תרומות, ונראים משגשגים וחרוצים".
בשנת 1926 הוקמה 'ועידת העבדות' על ידי חבר הלאומים, על מנת לקדם חקיקה לביטול של ביטויי העבדות וסחר בבני אדם בעולם, ובשנת 1953 הצטרפה קנדה לוועידה.
קנדה כיעד הגירה לעבדים נמלטים

בשנת 1787, לאחר דיונים סוערים, הוחלט לאפשר עבדות בארצות הברית. בנוסף, הוחלט להחיל על עבדים נמלטים את חוק העבד הנמלט, המחייב להשיב אותם לבעליהם המקוריים. החלטה זו הייתה הבסיס לפעולות ההימלטות הגדולות של עבדים בארצות הברית בשנים 1793 ו-1850, במה שהפך את ארצות הברית לטריטוריה של "ציד עבדים" וחיפוש אחר עבדים נמלטים. כתוצאה מכך, קנדה הפכה למפלט בעבור אותם עבדים אשר ברחו מבעליהם וראו בקנדה "גן עדן לעבדים", שכן ב-1793 הוחלט בקנדה להוקיע את העבדות וב-1834 העבדות בקנדה צומצמה לממדים קטנים. בשנים 1810–1850 כ-100,000 עבדים ברחו ממדינות הדרום בצפון אמריקה לאזורים הצפוניים בהם לא הייתה עבדות ולקנדה. בניגוד לקנדה, רבים מתושבי מדינות הצפון באמריקה לא היו מוכנים לעזור לעבדים הנמלטים היות שיחולו עונשים כבדים עליהם אם ייתפסו, בהתאם לחוק העבד הנמלט. לכן, קנדה הפכה ליעד האידיאלי בעבור הבורחים. קנדה ממש היוותה מקום סימבולי אשר עבדים שחורים היו לומדים עליו. מייצגת את הארץ המובטחת בעיניהם, ונמצאת בהישג ידם. רבים מהעבדים הנמלטים עשו זאת בסיועה של מסילת הרכבת המחתרתית, ארגון לסיוע לעבדים להימלט מעבדות.
המתנגד הגדול והידוע ביותר לעבדות בקנדה היה ג'ורג' בראון, עורך 'טורונטו גלוב', העיתון החשוב ביותר בפרובינציה. ואכן, החל מהקמת העיתון ב-1844, הפיץ בראון את משנתו והתנגדותו לעבדות, ובכך השפיע רבות על פעילות ארגוני אנטי-עבדות. משפחתו הקרובה של בראון, הייתה הגרעין של ארגונים אלה. הבדל חשוב בין אמריקה לקנדה בעניין העבדות, הייתה העובדה כי בקנדה לא היה קיים לובי התנגדותי אמיתי כנגד ארגוני האנטי-עבדות. דבר זה איפשר להם להתבטא ללא שום התנגדות ולייצר רגישות כלפי הנושא ביתר קלות. דמויות קנדיות בולטות היו להוטות לתמוך ולאפשר לקנדה להוות מקום בטוח בעבור העבדים הנמלטים. ובכל זאת, קיימות טענות כנגד התואר שקיבלה קנדה כ"גן עדן לעבדים", אשר אינו משקף את התנאים שהיו לעבדים שחורים בקנדה בפועל. השחורים בקנדה חיו בקהילות סגורות: בתי הספר היו נפרדים, שחורים ולבנים הלכו לכנסיות שונות, עבדו בנפרד, וככלל קשרים חברתיים היו בין שחורים לשחורים ובין לבנים ללבנים. על פני השטח הוצגה קנדה כמדינה המאחדת בין המעמדות, ואולם בפועל הקהילה השחורה והקנדים חיו בנפרד. רבים מהעבדים השחורים שבחרו להגיע לקנדה היו בעלי יכולות וניסיון עבודה. הם היו לכן יכולים להתחרות עם העובדים הלבנים, ובנוסף הציעו את עצמם לעבודה במחיר מופחת. דבר זה יצר עוינות מצד העובדים הלבנים.
בתחילת המאה 19, מיד אחרי עליית העבדים השחורים המהגרים מארצות הברית, תושבי קנדה הלבנים החלו לדרוש בתי ספר נפרדים ושירותים נוספים אשר יופרדו מהאוכלוסייה החדשה שהצטרפה אליהם. העיירה דרסדן כונתה בפי הלבנים "NiggerHoel" כיוון שהיוותה מקום התיישבות עבור העבדים. הומור על בסיס גזע החל להיות מושרש בעיתונות. נשים שחורות הואשמו בעליית הזנות במדינה. באזורים מסוימים בקנדה חל איסור על שחורים לרכוש דירה. התפיסה החדשה בקנדה הייתה כי הקהילה השחורה ההולכת וגדלה היא מקור הצרות במדינה. עיתון Montreal Gazzette אף הצהיר כי יש להעביר את המתיישבים השחורים לסיירה לאון.
עדויות וסיפורים אישיים של עבדים

פייר היה אחד העבדים הראשונים לגביהם יש תיעוד במסמכים רשמיים. בשנת 1690 הוא התאשפז בבית הבית החולים פעמיים בין השנים 1690–1692 וכך הופיע שמו במסמכי בית החולים. הוא היה עבד ילידי שנתפס באזור אלינוי של ימינו ושהוא היה שייך למיסיון הישועי של קוויבק.
מארי יואכים (בצרפתית: Marie-Joachim) הייתה שפחה ילידה שהייתה שייכת לסוחר עשיר ממונטריאול בשם יוליאן טרוטיאר (בצרפתית:)julien Trottier dit Desrivieres). היא הובאה למונטריאול בסביבות השנה 1712 אך הופיעה לראשונה במסמכים הרשמיים רק ב-1725 בגיל 22 עקב מעורבותה במשפט פלילי. היא הואשמה בגנבת סחורה מבעליה במטרה להביא אותם למאהבה הצרפתי. היא הורשעה במעשים וגזר דינה היה ששתי ידיה יכרתו, אך במקום זאת היא נמכרה לבעלים אחרים מקוויבק סיטי שם הייתה שפחה בביתו. היא מתה לאחר מספר שנים בסוף שנות העשרים לחייה.
מארי מרגריט (בצרפתית: Marie-Marguerite) הייתה שפחה השייכת למארק-אנטואן חוארד דה דורמיקורט (בצרפתית: Marc-Antoine Huard de Dormicourt), קצין חיל הים מקוויבק סיטי. היא הופיעה ברשומות בשנת 1740 כשאר תבעה חופש מאדונה. משפטה הצית ויכוח בתוך האוכלוסייה בקנדה הצרפתית, משום שקראה תיגר על חוקיות העבדות. בסופו של דבר ערעורה לא התקבל והיא נשלחה לעבוד במטעי הסוכר באיים הקאריביים. [11] שרלוט בארב (בצרפתית: Charlotte-Barbe) הייתה שפחה השייכת למושל צרפת החדשה, שארל דה לה בוישה (בצרפתית: Charles de la Boische, Marquis de Beauharnois). היא הופיעה ברשומות כאשר מתה בגיל 9 בלבד בנסיבות לא ידועות. המושל החזיק ביותר מעשרים עבדים ושפחות בזמן כהונתו.
מארי ג'וזף אנג'ליק (בצרפתית: Marie-Joseph Angélique) הייתה אחת מהשפחות המוכרות ביותר בצרפת החדשה. בזמן היותה בהיריון היא הואשמה בהצתת ביתה של בעליה כמעשה נקם. היא הועמדה לדין, הורשעה והוצאה להורג. השאלה האם היא באמת ביצעה את הפשע בו היא הואשמה מוטלת כיום בספק, ותשובה חד משמעית כנראה לא תימצא לעולם.
מארי לואיס (בצרפתית: Marie Louise) הייתה דמות משמעותית לעבדים השחורים בטריטוריות הצרפתיות בקנדה, במיוחד ב-Île-Royale (בעברית איל רויאל, אי בצפון מזרח קנדה שהיה תחת שליטה צרפתית). היא הייתה האישה השלישית ששוחררה באי זה. ב-21 בינואר 1754 היא נשאה ללואי קוסטארד (בצרפתית: Louis Coustard) שהיה גבר צרפתי בן 25. הוא היה הצרפתי הראשון לשאת אישה שחורה באי. לפני נישואיה היא ילדה 7 ילדים שהפכו לעבדים. לאחר נישואיה היא ילדה שני ילדים היו חופשיים משום שירשו את הסטטוס של אביהם.
עבדות מודרנית וסחר בבני אדם בקנדה

בשנת 1926 הוקמה 'ועידת העבדות' על ידי חבר הלאומים, על מנת לקדם חקיקה לביטול של ביטויי העבדות וסחר באנשים בעולם, ובשנת 1953 הצטרפה קנדה לוועידה. הצטרפות קנדה לוועידה היוותה הצהרה ליחס לסחר באנשים ועבדות, אך דווקא בשנים הללו מספר מקרי הסחר באנשים עלה, וביקורת רבה הושמעה כלפי המחוקקים על מדיניות אי הטיפול בתופעה. בשנת 2007, בפרובינציית קנדה הבריטית, שבמערב קנדה, הוקם 'המשרד למאבק בסחר בבני אדם'. בשנת 2012, נשלח למאסר של 9 שנים ראש ארגון הפשיעה Domotor-Kolompar, לאחר שנשפט על סחר ב-20 בני אדם שיובאו מהונגריה ועבדו בשביל ארגונו ללא תשלום תוך ניצול והפרה של החוק. בשנה זו, נבנתה תוכנית לאומית למלחמה בסחר בבני אדם בקנדה, על ידי ממשלת קנדה. בהמשך השנה הוקמה ועידה לפיתוח מדיניות כנגד סחר בבני אדם בקנדה. בשנת 2015 פורסם כי מספר מקרי הרצח של נשים ילידיות, הנקשרות על פי כלי התקשורת לסחר באנשים, הוא 16% מסך מקרי הרצח בנשים בקנדה, בעוד חלקן באוכלוסייה הוא 4% בלבד.
ראו גם

מסילת הרכבת המחתרתית
עבדות בארצות הברית