stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התפתחות גוף האדם
גיל המעבר

גיל המעבר הוא שלב טרום ההזדקנות, והוא כולל שינויים פיזיולוגיים וביולוגיים המתרחשים לקראת ההזדקנות. יש אבחנה בין גיל המעבר אצל נשים (מנופאוזה), המוכר יותר, ומשמש לתיאור הזמן בו מפסיק הווסת, לבין גיל המעבר אצל גברים (אנדרופאוזה), שהוא מונח שהשתרש בשנים האחרונות ומהווה הגרסה הגברית לגיל המעבר הנשי, וכולל שינויים פיזיולוגיים הגורמים להפרעות שונות. התופעה אצל הגבר אינה חדה כל כך, והיא יותר הדרגתית. השינויים בגיל המעבר משפיעים על ההיבטים החברתיים, הנפשיים, הרגשיים והקוגניטיביים של האדם.
גיל המעבר > גיל המעבר הנשי

אצל האישה, תקופת גיל המעבר אורכת בין שנתיים לעשר שנים. לעומת הגבר, מערכת הרבייה אצלה מפסיקה להיות כשירה בגיל חמישים ואחת (גיל המעבר) בממוצע במדינות המפותחות. הסיבה לכך היא הפסקת הביוץ והמחזור. אישה, שלא כגבר, אינה מייצרת בחייה ביציות. בשעת הלידה יש לאישה כ-400,000 ביציות שהן כרבע מסך כל הביציות שהיו לה בהתחלה. בגיל ההתבגרות יש לאישה רק אחד חלקי 13 מסך זה, וקצב איבוד הביציות ממשיך להיות קבוע עד גיל 35 בערך, ואז קצב האיבוד מכפיל את עצמו. הפסקת הביוץ והמחזור מתרחשת בגיל המעבר, כשלא נותרו בשחלות כמות מספקת של ביציות כדי לייצר מספיק הורמונים לצורך השלמת המחזור. תופעות נלוות מתבטאות באי שקט, עצבנות, כאבי ראש, ירידה בזיכרון, דופק מהיר, סחרחורות, הפרעות בתחושה בגפיים, עלייה במשקל, יובש בנרתיק ועוד.
גיל המעבר > גיל המעבר הגברי

אצל הגבר התופעה של גיל המעבר, כאמור, אינה חדה כל כך, אלא יותר הדרגתית. בתהליך הכניסה לגיל המעבר עלול הגבר לסבול מחולשה, עייפות, שינויים במצב הרוח, נדודי שינה, ירידה במסת השרירים, דיכאון, ירידה בליבידו, התמעטות האנרגיה, אובדן שיער ברגליים ולעיתים גם גלי חום והזעות. בדומה לאישה, גם אצל הגבר, תופעות גיל המעבר נובעות משינויים במערכת הרבייה. ככל שהגבר מזדקן הוא מייצר פחות מההורמון טסטוסטרון. הירידה בייצור היא כאחוז אחד בכל שנה, והיא מתחילה בערך מגיל ארבעים. גם ייצור תאי הזרע ליום יורד ככל שהגבר מזדקן, וכך גם מופחתים תאי הזרע הפעילים. הטענה הנפוצה היא שהשינויים האלה במערכת הרבייה הגברית נובעים מהירידה ברמות הטסטוסטרון בדם, אך טענה זו אינה מבוססת מספיק ואין ידוע בבירור אם אכן השינויים נובעים מרמת טסטוסטרון נמוכה, היות שאצל חלק מהגברים יש רמת טסטוסטרון גבוהה יותר בגיל שבעים מאשר אצל צעיר בגיל עשרים. לא כל החוקרים מסכימים לקבל את ההקבלה של גיל המעבר הנשי עם גיל מעבר גברי, כביכול. אנשי מקצוע מסוימים מתייחסים להיחלשות הגבר והשינויים במערכת הרבייה שלו, כחלק מהזדקנות טבעית, המתרחשת החל מגיל 45 בקירוב; ומסרבים לקבל את התופעה אצל הגבר כ"גיל מעבר".
הזדקנות

הזדקנות היא תהליך בלאי ביולוגי המתרחש בכל יצור רב תאי ובכלל זה בגוף האדם. תהליך ההזדקנות מתרחש כאשר תאים זקנים מתים בקצב גבוה יותר מהקצב בו נוצרים תאים חדשים. ההזדקנות מושפעת מאלמנטים תורשתיים וסביבתיים, ואף על פי שקיימות מספר תאוריות על הסיבות הביולוגיות להזדקנות, למעשה אין הסבר ביולוגי מבוסס מדוע מזדקנים.
אצל אדם החי בחברה עם חקלאות ורפואה מודרניות, מקובל להגדיר את תחילת התהליך בין גיל 40 ל-50 ומוות מסיבוכים קשורי זקנה מגיע אחרי גיל 75. אולם בחברות אנושיות שחיו בתנאים אחרים בלאי ביולוגי ומוות מזקנה הגיעו בגילים מוקדמים בהרבה. קשה להצביע במדויק על גיל שיא הכושר באדם. תפקודים שונים של האדם נעשים באיכותם המיטבית בגילים שונים הן משום שהגוף מוכן יותר לקראתם והן משום תפקודים שונים דורשים ניסיון נצבר שונה. גיל שיא הכוח של מערכת התנועה הוא כנראה גיל 17. גיל השיא של היכולת הקוגניטיבית קשה להגדרה. הגיל המיטבי ללמידת דיבור בשפה חדשה הוא הגיל הרך. למידת כתיבה וקריאה אפשרית בגיל הרך אולם היא קלה יותר בסביבות גיל חמש או שש. ההזדקנות כרוכה בשינויים פיזיולוגיים, ביולוגיים, סוציאליים, רגשיים ונפשיים. הגרונטולוגיה, תחום המחקר המדעי של הזדקנות האדם, מגדירה את ההזדקנות כתהליך ביו-פסיכו-סוציאלי. כושר הזיכרון נחלש עם ההזדקנות.
הזדקנות > שינויים גופניים

עם חלוף השנים, שינויים גופניים רבים בולטים לעין כגון שיער לבן. כמו כן, הקמטים מתרבים כשהעור מאבד את גמישותו. בנוסף, גיל העמידה מביא עמו לעיתים לעלייה במשקל ואחריה ירידה של ממש עם התקדמות הגיל. אנשים זקנים נוטים לאבד מגובהם עקב דחיסת חוליות השדרה. איברים פנימיים רבים, כמו: לבלב, טחול, כליות, ריאות וכבד קטנים אצל אנשים זקנים, ויעילותם במילוי תפקידם פוחתת. מתופעות תהליך ההזדקנות הן ירידה ביכולת הראייה והשמיעה וירידה בכושר המיני. מחזור הדם מושפע אף הוא מתהליך ההזדקנות. יעילות פעולת השאיבה של הלב פוחתת, ותגובת הלב לפעילות גופנית או לחץ, המתבטאת בהגברת קצבו, מוחרפת. כלי הדם שבגוף מאבדים מגמישותם, ונוטים אף להתפתל. העצמות נעשות פריכות וכך גדל הסיכוי כי עצמותיהם של קשישים ישברו בנפילה או בתאונות אחרות. הגוף נעשה רגיש לשינויים חדים בטמפרטורה, וההתאוששות ממחלות עלולה להמשך זמן רב. הנטייה ללקות בזיהומים, והסיכון לחלות בסרטן ובמחלות אחרות אף הוא גדל.
הזדקנות הגוף ניכרת בצורך באמצעי טכנולוגיה מסייעת: כמעט כל אדם מעל גיל חמישים זקוק למשקפי קריאה, מעל גיל שבעים לשיניים תותבות ומעל גיל שמונים למקל הליכה ולמכשיר שמיעה.
זקנה

תקופת הזִקנה היא טווח הגילים הסמוך לסיום מחזור החיים של האדם הממוצע. בניגוד לשלבים מוקדמים יותר בהתפתחות האדם, הרי שהזקנה היא דבר אינדיבידואלי ודיפרנציאלי, השונה מהותית מאדם לאדם. למרות זאת מבחינים הגרנטולוגים בין ארבעה שלבים בזקנה, שלמרות השוני הרב ניתן לעיתים קרובות להכליל לגביהם: זקנה צעירה – בגילים 65 עד 75, בקירוב; זקנה אמצעית – בגילים 75 עד 85, בקירוב; זקנה מופלגת – מגילאי 85 עד 95 בקירוב; והשלב הרביעי – שנוסף לאחרונה לאור העלייה בתוחלת החיים בעולם – היא זקנה מופלגת מאוד, מגיל 95 ומעלה. יכולות ההתחדשות הביולוגיות מוגבלות יותר באנשים זקנים, ונטייתם למחלות וסינדרומים גבוהה.
הזקנה היא מצב של אובדנים רבים. קוצר הזמן יחסית, שבו מתרחשים האובדנים, וריבויים, מקשים על ההתמודדות ומהווה גורם לחץ משמעותי. בין האובדנים הקיימים בזקנה ניתן למנות אובדן כלכלי, אובדן פיזי, אובדן קוסמטי, אובדן בריאותי, אובדן חברתי וסיוע ואובדן מנטלי.
זקנה > סיפוק מול ייאוש

אדם המגיע לגיל זקנה יכול להיות במקרים רבים מאושר. למרות הקשיים הפיזיים והבריאותיים, יכול האדם למצוא לעצמו תחומי עיסוק מעניינים ופוריים, לשמור על רשת חברתית תומכת, ולמצות את השלבים של סיפוק והשלמה חיובית עם שלב זה בחייו.
אריק אריקסון, הוגה תאוריית השלבים הפסיכו-חברתית, היה בין הראשונים בתחום הפסיכולוגיה ההתפתחותית שהתייחס לזקנה כאל שלב התפתחותי נוסף בחיי האדם. הוא מכנה את שלב זה בחיי האדם כשלב ה"שלמות לעומת ייאוש" ("Integrity vs. Despair").
לפי אריקסון, בשלב האחרון בחייו של האדם הזקן הוא מוצא עצמו מול משבר התפתחותי המבטא את סיכום חייו. בשלב זה, לאחר התרחקות מסוימת של הצאצאים והצטמצמות הקן המשפחתי, ולאחר פרישה מהעבודה וצימצום בסטטוס התעסוקתי והחברתי, יגיע האדם הזקן להרהור מסכם של חייו ותפקידיו. בשלב זה הוא יכול לראות את עצמו בסיפוק ובהשלמה, ולעיתים גם לחוות אכזבות וכישלונות שהתרחשו עליו בימי חייו. שלמות, לפי אריקסון, היא היכולת לראות את רצף החיים מתחילתו ועד סופו ולקבל פרספקטיבה חיובית על שלמותו של מעגל החיים. ראיית הרצף במעגל החיים יכולה להקנות לאדם קבלה עצמית וראיית הישגיו בסיפוק. יתרה מכך, אריקסון מתייחס לשלב השלמות כאל היכולת של האדם לראות עצמו כחלק מהקולקטיב האנושי, אף מעבר למעגל החיים האישי. בראייה זו כלולה גם היכולת לראות את הבאים אחרינו כחוליה חדשה בשרשרת, חוליה שהאדם הזקן היה שותף פעיל ביצירתה.
ניגודה של השלמות, לפי אריקסון, הוא בראיית החיים הפסימית – בתחושה של קיפאון ואיבוד משמעות לחיים. החוויה העומדת במרכזם של הייאוש ושל העדר המשמעות זו ההרגשה שהחיים לא נחוו במלואם, שההזדמנויות פוספסו, ושהבחירות שנעשו היו מוטעות או שקריות. כל אלה הן שהפכו למכתיבי קצב החיים ויצרו חלל ריק ונעדר תוחלת, שסופו במוות המאיים.
ביולוגיה התפתחותית

הענף בביולוגיה העוסק בחקר ההתפתחות של היצורים החיים, ובכלל זה האדם, נקרא ביולוגיה התפתחותית. הביולוגיה ההתפתחותית היא מהתחומים הראשיים בביולוגיה והיא נמצאת נכון להיום – תחילת המאה ה-21 – בחזית המחקר הביולוגי. אם כי יש קשר בין הביולוגיה ההתפתחותית לביולוגיה האבולוציונית, ההבדל העקרוני ביניהן הוא שהאבולוציה עוסקת בהתפתחותם של מינים במרוצת הדורות בעוד הביולוגיה ההתפתחותית עוסקת בהתפתחות האינדיבידואלית של היצור ברמת הפרט הבודד – מראשית קיומו של היצור ועד למותו.
התפתחותו של יצור רב-תאי בוגר מתא בודד טומנת בחובה כמה מהחידות הגדולות ביותר של הביולוגיה. התא המופרה מכיל את כל המידע הדרוש להתפתחות היצור, והאופן שבו מידע זה מיושם עדיין אינו מובן דיו.
לביולוגיה ההתפתחותית מספר תחומי משנה שהם:
אמבריולוגיה: חקר התפתחות העובר.
ביולוגיה התפתחותית מולקולרית – חקר התפתחות היצורים ברמת התא הבודד.
ביולוגיה התפתחותית אבולוציונית – תחום המשלב בין אבולוציה וביולוגיה התפתחותית.
ביולוגיה התפתחותית של מערכת העצבים.
התפתחויות קשורות

התפתחויות של האדם בתחומי הרוח משליכות בעקיפין על ההתפתחות הגופנית והקוגניטיבית וממילא הפסיכולגית של גוף האדם. בעיות או התקדמויות בהתפתחות הרגשית והחברתית, נובעות או מוסברות לעיתים על ידי הפסיכולוגיה ההתפתחותית בהתפתחות גוף האדם. הגוף והאינטליגנציה משליכים על הרוח. ובכלל זה התפתחויות הגוף והשכל משליכות על ההתפתחות הנפשית החברתית והרגשית. אצל ילדים ההתפתחות הנפשית משפיעה לפעמים על התפתחות הגוף.
ראו גם

תורשה סביבה והתפתחות האדם
טלומר
לקריאה נוספת

מסע שלא ייאמן, הד ארצי 2000.
לימור בכר, התפתחות הילד טבעה ומהלכה, האוניברסיטה הפתוחה 1998.
שמואל שקולניקוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 במרץ 1941 
 פטירה:  13 באוגוסט 2014 (בגיל 73) 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מנחה לדוקטורט:  ברנארד ויליאמס
 עיסוק:  היסטוריון של הפילוסופיה, פילוסוף 
 מדינה:  ישראל 
 בן או בת זוג:  חנה שקולניקוב 
 
שמואל שקולניקוב בראיון על פילוסופיה ופילוסופיה לילדים
שמואל שְקולניקוב (Samuel Scolnicov‏; 11 במרץ 1941 – 13 באוגוסט 2014) היה פרופסור לפילוסופיה יוונית ולפילוסופיה של החינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

שקולניקוב נולד ב-1941 בפורטו אלגרה שבברזיל, בן בכור לשבע קופרשטיין והמשפטן עו"ד ישראל שקולניקוב. כבן שלוש עברה המשפחה לריו דה ז'ניירו. ב-1958 עלה לישראל. שקולניקוב הוא אח שכול: אחותו גולדה נפלה בעת שירותה הצבאי, ולו אח נוסף, יאיר. החל בלימודי כימיה באוניברסיטה העברית, ולאחר שנה עבר לחוג לפילוסופיה. ב-1964 השלים את לימודיו לתואר ראשון עם תעודת הוראה. היה מתלמידיו האחרונים של שמואל הוגו ברגמן. ב-1967 השלים תואר שני בהצטיינות יתרה בפילוסופיה. נושא התזה: On the Epistemological Significance of Plato’s Theory of Ideal Numbers, בהנחיית שלמה פינס. בשנים 1969–1971 למד לימודים קלאסיים בקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה. נושא הדיסרטציה: Plato’s Method of Hypothesis in Plato’s Middle Dialogues בהנחיית ברנארד ויליאמס.
בשנים 1974–2010 היה חבר סגל בחוג לפילוסופיה ובחוג לפילוסופיה של החינוך בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית. ב-1989 היה חבר מייסד של אגודת אפלטון הבינלאומית ובשנים 1998–2001 כיהן כנשיא האגודה. בשנים 1973–1991 היה חבר ויו"ר ועדת התכנון ללימודי פילוסופיה בתיכון. היה מרצה אורח באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת קליפורניה באירוויין ובאוניברסיטת סאו פאולו.
תחומי המחקר בהם עסק רחבים וכוללים פילוסופיה יוונית, פילוסופיה יהודית בימי הביניים והיחס שלה לפילוסופיה יוונית, פילוסופיה של החינוך, הומניזם בחינוך, הכשרת מורים והוראת פילוסופיה בתיכון. חלק נרחב ממחקריו מוקדש לאפלטון. המתודה הפילוסופית בה השתמש דגלה במציאת "ההנחות שעליהן מושתת השכנוע העמוק של אפלטון בדבר הנורמטיביות של התבונה ובדבר הפילוסופיה כדרך חיים". שקולניקוב הדגיש את "החשיבות המכרעת של המתודה הדיאלוגית ושל האירוניה בצורותיה השונות [...] לצד דרישתו הבלתי מתפשרת של אפלטון לבסיס אונטולוגי איתן". הנושאים בהם עסק במחקריו על אפלטון הם: "מעמד הלוגוס ותפקיד האירוניה, המתודה ההיפותטית, שאלות בתורת ההכרה ובמטפיזיקה של אפלטון, מושג האהבה ויחסו למתודה ההיפותטית, תורתו המאוחרת ותורת הטבע של אפלטון, תורת הלשון, תפיסתו את החינוך, תורתו המדינית והשקפתו על הטרגדיה".
שקולניקוב כתב ערכים רבים באנציקלופדיה העברית בנושאי פילוסופיה קדם-סוקרטית והפילוסופיה היוונית, ופיתח יחד עם אלעזר וינריב את הקורס באוניברסיטה הפתוחה על פילוסופיה יוונית.
כמו כן היה המתורגמן לפורטוגזית בחידון התנ"ך הבינלאומי לכל העולם והדתות שנערך בירושלים.
היה נשוי לחנה שקולניקוב, פרופסור אמריטה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
שקולניקוב נפטר ב-13 באוגוסט 2014, בגיל 73. הוא נקבר בבית הקברות הר המנוחות בירושלים..
ספריו בעברית

ישראל שפלר, תנאי הידיעה, מתרגם: דוד הד, עורך: שמואל שקולניקוב, הוצאת מאגנס, 1980.
תולדות הפילוסופיה היוונית: הפילוסופים הקדם-סוקראטיים, הוצאת יחדיו, 1981.
קובצי מקורות להוראת פילוסופיה בתיכון, בהוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים ומשרד החינוך, 1977-1996. (בשיתוף עם אחרים)
הרקליטוס ופרמנידס, תרגום והקדמה, מוסד ביאליק, 1988.
פילוסופיה יוונית, האוניברסיטה הפתוחה; כרך א': קדם סוקראטים (1997); כרך ב': סוקרטס ואפלטון (1997); כרך ג': אריסטו (1998); כרך ד': קובץ מאמרים (2001). יחד עם אלעזר וינריב
אידאה ומתודה: ל"ג עיונים באפלטון, הוצאת מאגנס, 2008.
הערות שוליים

↑  ראיון עם ישראל שקל שקולניקוף בפורטוגזית.
↑  גולדה שקולניקוב.
↑  בין פילוסופיה לספרות גישות אפלטון ודמויות.
↑  מודעת אבל באתר "אבלים".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311968305171  BIBSYS: 90353258  BnF: cb12169635b (data)  CANTIC: a11887783  GND: 124909140  ISNI: 0000 0000 8129 9446  LCCN: n88079163  NTA: 073931918  SUDOC: 030237467  VIAF: 51730462   WorldCat (עם VIAF): 51730462
מנחם ברינקר

| --- | --- |

 לידה:  20 בספטמבר 1935 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  11 באוגוסט 2016 (בגיל 80) 
 מקום קבורה:  קריית ענבים 
 מקום לימודים:  התיכון ליד האוניברסיטה, האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת שיקגו 
 מונחה לדוקטורט:  איריס פרוש 
 תחומי עניין:  ספרות עברית 
 עיסוק:  חוקר ספרות 
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2004) 
 
מנחם ברינקר (20 בספטמבר 1935 – 11 באוגוסט 2016) היה חוקר ספרות ופילוסוף ישראלי, פרופסור בחוגים לספרות עברית ופילוסופיה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים, פרופסור ללימודים עבריים מודרניים באוניברסיטת שיקגו, חתן פרס ישראל בחקר הספרות העברית והכללית לשנת תשס"ד (2004) וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 2008.
ביוגרפיה

מנחם ברינקר נולד וגדל בירושלים. אביו, שלום גד ברינקר, היה מנהל מחלקת התברואה בעיריית ירושלים ואמו עקרת בית בתו של הרב מנחם נתן נטע אוירבך. למד בתיכון ליד האוניברסיטה. עשה את שירותו הצבאי בנח"ל, התיישב עם גרעין נח"ל בקיבוץ משגב עם, והיה חבר הקיבוץ במשך שבע שנים. למד באוניברסיטה העברית, וקיבל תואר ראשון בפילוסופיה ובספרות עברית ותואר שני בפילוסופיה, אותו סיים בהצטיינות ב-1960. בשנים 1965–1966 השתלם באוניברסיטת אדינבורו ובאוניברסיטת אוקספורד. עשה דוקטורט באוניברסיטת תל אביב בהנחייתו של פרופסור בן-עמי שרפשטיין, אותו קיבל ב-1974. נושא עבודת הדוקטורט היה "דמיון ואמנות בהגותו של ז'אן פול סרטר". מ-1968 שימש מרצה באוניברסיטת תל אביב, ב-1983 עבר לאוניברסיטה העברית והתמנה לפרופסור חבר שם. ב-1988 מונה לפרופסור מן המניין. ב-2000 פרש לגמלאות מהאוניברסיטה העברית כפרופסור אמריטוס. לימד מספר שנים בסמינר הקיבוצים. עשה שבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד, קולומביה ושיקגו.
ב-1995 ייסד ברינקר את הקתדרה על שם הנרי קראון ללימודים עבריים מודרניים באוניברסיטת שיקגו, ב-2005 יצא לגמלאות מאוניברסיטת שיקגו.
בשנת 2004 זכה  בפרס ישראל לחקר הספרות העברית והכללית, בנימוקי השופטים לבחירתו נכתב כי:” מחקריו משלבים ידע בפילוסופיה ובחקר הספרות עם פרשנות הספרות העברית. תרומתו המרכזית לחקר הספרות עסקה בבעיית ייצוג הממשות בספרות, ובהתפתחות בעיות האסתטיקה מתחילת המאה ה-20 ועד ימינו”.
בשנת 2011 ייסד את  התוכנית לתואר שני במדיניות ותיאוריה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ועמד בראש התוכנית עד 2013.
ברינקר היה נשוי לרחל רבינוביץ (2017-1934) ולהם בן, גדי (2010-1975). נפטר באוגוסט 2016 לאחר התמודדות עם מחלה קשה. הותיר אחריו את בת-זוגו ג'נט אביעד ובת.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית וספרותית

ברינקר החל את פעילותו הספרותית ב-1950 במאמרים בירחונה של תנועת הנוער "המחנות העולים" שנקרא "במבחן". ב-1954 ובשנה שאחריה שימש כעורך כתב העת הזה. בשנים 1969–1970 ערך את השבועון הספרותי "משא" וכתב מאמרי ביקורת בשבועון זה ובכתב העת "מבפנים".
נמנה עם מקימי "התנועה לשלום וביטחון", שנוסדה כתנועת נגד לתנועת "ארץ ישראל השלמה" וכתב את הקול הקורא שלה. התנועה התריעה מפני סיפוח השטחים שכבשה מדינת ישראל במלחמת ששת הימים ואז התחילה פעילותו הפוליטית. ואחר כך היה פעיל במפלגת מוקד ובמפלגת מחנה של"י והיה חבר "שלום עכשיו" ופעיל מרכזי בה עד 1978. בשנים 1974–1978 ערך את כתב העת "עמדה" שריכז רבים מהאינטלקטואלים בישראל בעלי הדעה היונית במסגרת עיתונאית אחת. ב-1986 היה בין מגישי עתירה לבג"ץ נגד החלטת שר המשפטים אברהם שריר, לא להסגיר את הנאשם ברצח ויליאם נקש לצרפת. ב-1992 הוצב במקום ה-107 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה.
נמנה עם מקימי האגודה הישראלית לפילוסופיה ונבחר כיושב ראש הראשון שלה, תפקיד בו כיהן בשנים 1976–1979. שימש עורך ספרותי בהוצאת כתר, ובה ערך שתי סדרות ספרים: "מעו"ף: מחקר עיון ופרשנות" ו"יצירה ויוצרה". הוא גם יזם את ייסודה של סדרת "טעמים" לספרי מופת בביקורת ובאסתטיקה, שהתפרסמה בהוצאה משותפת של "הוצאת הקיבוץ המאוחד" ו"ספרית פועלים".
שימש סגן נשיא של מכון שפינוזה, בראשו עמד פרופסור ירמיהו יובל. המכון עורך כנס דו-שנתי בעניין הגותו של ברוך שפינוזה, ועד כה יצאו לאור ארבעה כרכים של ההרצאות שנישאו בכנסים אלה. המכון גם עורך דיונים פופולריים בנושאי סובלנות דתית ושוויון. הוא חבר בעמותה של מרכז רבין, בעמותה לתרגום ספרות עברית של משרד החינוך ובעמותת למדא לייצוג התרבות היהודית החילונית, שבראשה עומד יאיר צבן.
בשנים 2005–2007 שימש ביחד עם ירמיהו יובל במערכת הכללית של האנציקלופדיה "זמן יהודי חדש". הוא גם ערך בה את המדור "הגות יהודית מודרנית" וכתב שני מאמרים מרכזיים בכרך השלישי של האנציקלופדיה שמוקדש לספרות: "ניטשה והסופרים העבריים"ו"הרומנטיקה האירופאית והספרות העברית החדשה". במאמר זה דן ברינקר ב-36 סופרים, חוקרים, היסטוריונים, משוררים ומבקרים. סביב הספר התפתח פולמוס סוער בכלי התקשורת וברינקר לקח בו חלק פעיל.
במדור "הגות" של האנציקלופדיה אותו ערך ישנם 11 מאמרים פרי עטו, הגדול ביניהם עוסק בזהות יהודית. הוא גם כתב לכל המדור הזה מבוא שנקרא "החילון והמודרניזציה של ההגות היהודית החדשה" .
ברינקר היה חבר מרצ ובבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 הוצב ברשימתה במקום ה-97.
מחקריו > תיאור מחקריו

חלק ממחקריו קשורים בהגדרת הייחוד של הספרות היפה, או האמנותית לעומת טקסטים אחרים. חלק אחר מהמחקרים קשורים בשאלה מתי לספרות יש אימפקט חברתי-כללי, בנושא זה כתב מונוגרפיות על סרטר וברנר, שני סופרים שהייתה להם לדעתו אמביציה להשפיע דרך יצירתם על החברה ועל תהליכים היסטוריים. פרט לכך כתב מאמרים רבים על פילוסופים מודרניים החל מהמאה ה-18 ועד ימינו. הוא גם ערך כעשרים ספרים בנושאים שונים.
מחקריו > ספריו > מבעד למדומה: ייצוג ומשמעות ביצירה הבדיונית

זהו שם ספרו הראשון של מנחם ברינקר שראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1980. בספר זה הוא בוחן את כל התאוריות העוסקות ביחס שבין ספרות לחברה ולמשמעות עד 1978. ברינקר מתווכח עם גישות הטוענות שספרות היא עולם אוטונומי בפני עצמו שלא יכול ללמד שום דבר על העולם. הוא טוען, לעומת זאת, שבמידה מסוימת כל הקריאה שלנו של ספרות היא קריאה רפרנציאלית, כי הבנת המודלים הפנימיים של היצירה הספרותית, העלילה, הדמויות, הקונפליקטים וכיוצא בזה נשענת על היכרותו של הקורא עם מודלים של העולם שמחוץ ליצירה. לפיכך קריאה של ספרות כמתייחסת לעולם אפשרית, אף על פי שאינה הכרחית.
ברינקר מבחין בין יצירה שניתן לראותה כטוענת משהו על המציאות החוץ-ספרותית, לבין יצירה שקשה לראותה כך. הוא גם מציע כללי זהירות לפרשנות רפרנציאלית של יצירות-ספרות.
ברינקר כתב כי אם אנו קוראים יצירה בדיונית כמכילה בתוכה טענות על המציאות החוץ-ספרותית אנו קוראים אותה במידת מה כאלגוריה. יש יצירות שהכרח לקרוא אותן כך, ויש יצירות שאפשרי לקרוא אותן כך אך לא הכרחי ויש יצירות שאי-אפשר לקרוא אותן כך, למשל פארסות, סרטים של השמן והרזה או האחים מרקס שאי-אפשר לראותם כאומרים משהו על העולם.
חלק גדול מהספר מנתח מודוסים ספרותיים כדי להגדיר מתי אפשרי, מתי הכרחי ומתי בלתי-אפשרי לקרוא מבדים (fictions) כמתייחסים למציאות. למשל פארסה, אלגוריה, רומן, רומן פסיכולוגי.
הספר מורכב משתי חטיבות: חטיבה אחת דנה בנושאים שונים הקשורים בבעיה המרכזית של יחסי ספרות ומציאות. למשל המושג של אשליה אסתטית, התאוריה של פעולות לשוניות, פנומולוגיה של הקריאה. חלקו השני של הספר קשור כולו במושג הריאליזם והוא דן לא רק בספרות, אלא גם בקולנוע, בציור, ובתיאטרון.
מחלקו השני של הספר תורגמו כמה פרקים לאנגלית ולצרפתית והם הביאו להתייחסות של פילוסופים וחוקרים חשובים לעבודתו (ביניהם נלסון גודמן, ארנסט גומבריך, א.ד. הירש, תומאס פאבל, קלוד ברמון) דיונים בספר התקיימו בין השאר באנגלית, צרפתית. ספרדית ופולנית.
מחקריו > ספריו > אסתטיקה כתורת הביקורת: סוגיות ותחנות בתולדותיה

זהו ספרו השני של ברינקר שהתפרסם בהוצאת האוניברסיטה המשודרת בשנת 1982. הספר כולל 13 פרקים המבוססים על 13 הרצאות שניתנו בגלי צה"ל. הפרק הראשון דן בעצם המונח אסתטיקה, ביחס בינו לבין המונח ביקורת ולמה מותר לנו לקרוא מספר כתבים של אפלטון ואריסטו בשם אסתטיקה, אף על פי שלא נקראו בשם זה באותה עת (שהמונח נוצר במאה ה-18). פרק אחר עוסק בניתוח מושג הטעם, פרק המדבר על מושג הגאון, פרק שמדבר על קלציסיזם המתווה כללים כדי ליצור יצירה בכל סוגה ובכל מודוס. ישנם פרקים מפורטים יותר על משנותיהם האסתטיות בכתביהם של אריסטו ושל קאנט. שלושת הפרקים האחרונים דנים באסתטיקה של המאה העשרים. ההרצאה האחרונה קרויה : "היפה, המכוער וכל השאר".
מחקריו > ספריו > עד הסמטה הטבריינית: סיפור ומחשבה ביצירת י"ח ברנר

זהו שם ספרו השלישי של מנחם ברינקר, שראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 1990. שם הספר לקוח מהפרק האחרון ברומן הבשל האחרון של ברנר "שכול וכישלון" המתאר התרחשות בסמטה בטבריה מול הכנרת. בספרו עקב ברינקר אחרי התפתחות ברנר כסופר, כמבקר וכהוגה עד סוף הרומן הזה ולכן קרא לו "עד הסמטה הטבריינית". זהו ספרו היחידי של ברינקר שאינו אוסף הרצאות או אוסף מאמרים, אלא ספר רחב יריעה.
בספר ישנו ניתוח של התופעה שבה סופר בתקופה מסוימת מוכר כדובר הדור, כמין מורה דרך לחיים ויש ניתוח של התופעה הזאת מבחינת התנאים ההיסטוריים שבהם ברנר התפתח כסופר, ברינקר עורך דיון ברטוריקה של ברנר וב"סגנון המרושל" שלו (את המונח טבע ביאליק שתיאר במאמרו "טעות נעימה" – שברנר הוא סופר מצוין הכותב בסגנון מרושל). ברינקר הציג את הסגנון המרושל לא ככישלון אלא כרטוריקה מיוחדת במינה שהוא מכנה אותה "רטוריקה של כנות", שיש בה כמה תופעות טקסטואליות ייחודיות לברנר. דוגמה לכך היא שברוב יצירותיו הארוכות ישנם רמזים כאילו מדובר על חיי הסופר, הוא קרא לזה "רמיזה אוטוביוגרפית". כך למשל בספרו של ברנר "שכול וכישלון" יש שני גיבורים שנקראים יוסף חיים ושמו של ברנר הוא יוסף חיים. דוגמה שנייה היא שהגיבור של הרומן "בחורף" נקרא פיירמן, רמז ברור לשם ברנר.
תופעה טקסטואלית אחרת היא שרוב היצירות הללו מבוססות כביכול על רומנים או רשימות שלא נועדו לפרסום, נמצא איזה יומן, נמצאו מחברות. תופעה נוספת היא שבכל היצירות העלילה מופסקת לעיתים קרובות על ידי הגיגים על נושאים מופשטים כמו הזמן, החיים, החינוך של עם ישראל וכולי. לכל התופעות האלה ביחד קרא ברינקר "רטוריקה של כנות" וטען שלא צריך לשגות באשליה כי הסיפור נסוב חייו של ברנר. לדעתו גם ההגיגים ביצירה אינם פרקי מסות מחשבתיות, אלא ממלאים פונקציה בעלילה, שייכים לעלילה.
בחלקו השני של הספר דן ברינקר בפובליציסטיקה של ברנר ובמחשבתו ובעיקר במחשבה החברתית שלו כפי שהתפתחה במסגרת פעילותו כמבקר חברה ומבקר ספרות. הוא אינו משתמש בחלק הזה בקטעי הגות שנמצאים בתוך הרומנים, כי עליהם אי-אפשר להחליט אם הם אכן מבטאים את מחשבתו.
חלקו השלישי של הספר מנתח את פרקי הסיום של שני הרומנים הארצישראלים: "מכאן ומכאן" ו"שכול וכישלון". ברינקר עורך ניתוח מדוקדק במיוחד של פרקים אלה. בשני הרומנים האלה הסוף של ספור המעשה (העלילה) הוא טרגי אבל החלק האחרון ברומנים האלה לא מספר את סוף סיפור המעשה, אלא שולף איזה רגע מתוכו שמלפני הסוף שהוא יחסית רגע אופטימי. ברינקר מנתח את התופעה המוזרה הזאת לאור זה שברנר לא רצה שברומנים הארצישראלים שלו יישאר אצל הקוראים רושם מדכא מוחלט.
הספר על ברנר עורר פולמוס גדול, נכתבו עליו למעלה מארבעים רצנזיות ומאמרים.

בועז ערפלי הקדיש חלק גדול מספרו שלו על ברנר "העיקר השלילי" לוויכוח ולדברי הסכמה לספר זה.
חלק אחד מהספר על המחשבה החברתית של ברנר תורגם גם לאנגלית והופיע בשנת 1983-Studies in Contemporary Judaism השנתון שמוציאה האוניברסיטה העברית בשפה האנגלית.