חשודים בהסגרת אנה פרנק
וילם ואן מארן

החשד המיידי נפל על וילם ואן מארן. ואן מארן הובא לבניין כמנהל המחסנים של החברה, לאחר שהמנהל הקודם, הלא הוא יוהנס ווסקאול, לקה בסרטן סופני. כבר מהרגע הראשון חשד ואן מארן שמשהו חריג מתרחש בבניין, והשקיע את מרבית זמנו כדי לנסות לגלות מה. איש מעובדי החברה לא חיבב אותו גם בשל היותו לא-סימפתי ומנהגו לגנוב. אנה מציינת ביומנה:
עוד עובדה שאינה מעודדת: עובד המחסן ואן מארן נעשה חשדני בקשר למחבוא.. לא היה אכפת לנו מה חושב ואן מארן על המצב, אלמלא היה האיש ידוע כלא מהימן, אלמלא היה סקרן כל כך ואלמלא העובדה שאינו מסתפק בתירוצים סתם...
ואן מארן היה נחוש לדעת האם אנשים מסתובבים במחסן בלילות, ובאחת הפעמים פיזר בו קמח תפוחי אדמה כדי לנסות לאתר עקבות רגליים. בפעם אחרת הוא הניח עפרונות בקצה השולחן לאחר שכל העובדים יצאו כדי לראות האם הם יזוזו ממקומם. ויקטור קוגלר תפס אותו פעם מציץ אל המחבוא דרך סדק שעשה בקיר. ואן מארן תירץ את מעשיו בסקרנות לשמה, וכבדרך אגב הציג בפני קוגלר ארנק שמצא במחסן ושאל אותו האם הארנק שלו. קוגלר מיהר להשיב שכן. בפעם אחרת שוב הציג ואן מארן בפני קוגלר תיק מסמכים שמצא, ושוב טען קוגלר שהתיק שלו. על התנהגותו של ואן מארן בעת המעצר ישנן עדויות סותרות. יש הטוענים כי הוא נראה מופתע, בעוד אחרים טענו שהוא הצביע לזילברבאואר באצבעו על מקום המחבוא. עם זאת, מיפ חיס העידה שהוא סייע לה לאסוף מהרצפה את דפי היומן של אנה.
ב-1948 נחקר ואן מארן בידי משטרת הולנד בחשד לשיתוף פעולה עם הנאצים. מיפ חיס ויוהנס קליימן העידו על סקרנותו היתירה ועל אי-המהימנות שלו, כמו גם על מנהגו לפזר מלכודות ברחבי המחסן. חיס אף העידה שהוא טען בפניה פעם שיש לו קשרים בגסטאפו. ואן מארן הודה שחשד כי דבר מה מתרחש בבניין, אולם טען כי כלל לא העלה על דעתו שמסתתרים בו אנשים. את מנהגו לפזר מלכודות הוא תירץ בכך שמתוקף תפקידו כעובד המחסן הוא ניסה ללכוד פורצים שנהגו לפשוט עליו. החוקרים דחו את טענותיו אלו, שכן אילו חשד ואן מארן שמסתובבים בבניין פורצים היה עליו להודיע על כך למעסיקיו, קוגלר או קליימן, ולא לנסות ללוכדם באמצעים ילדותיים כאלו. בנוסף על כך התגלה שוואן מארן עצמו נהג לגנוב מהמחסן כמויות גדולות של סוכר (חברת אופקטה עסקה במסחר בתבלינים) ולמוכרם בשוק השחור. מקובל כיום להאמין שוואן מארן ידע על המסתתרים, אולם לא נמצאו עדויות חותכות לכך שהוא אכן הסגיר אותם. על פי החקירה, ואן מארן לא היה אנטישמי או פרו-נאצי, וגם לא הכיר כלל את אוטו פרנק או איש מהמסתתרים, כך שלא היה לו מניע ברור להלשנה. בנוסף על כך, אילו רצה בכך, הוא יכל להפליל בקלות את שאר המסתירים - בני הזוג חיס, בפ ווסקאול ואביה והם לא נעצרו מעולם. לאורך כל המלחמה הוא ידע על דפי היומן של אנה שהיו מונחים במגירתה של מיפ, אולם לא סיפר על כך לאיש. בהליך משפטי שנעשה ב-1949 זוכה ואן מארן מכל אשמה.
בשנת 1958, בעת שצייד הנאצים שמעון ויזנטל הרצה על יומנה של אנה פרנק בווינה, הוא הופרע על ידי קבוצת פרובוקטורים שטענה כי אנה פרנק היא פיקציה ודרשו כי יימצא הקצין הגרמני שעצר אותה במחבוא כהוכחה לנכונות הסיפור. ויזנטל לקח את ההערה ברצינות, ולאחר שתחקר את השוטרים ההולנדיים שהשתתפו במעצר, הוא עלה על עקבותיו של זילברבאואר. זילברבאואר זכר היטב את פרטי המעצר, אולם טען שלא ידוע לו מי היה המלשין. לטענתו, היחיד שידע את זהותו היה דיטמן, שהתאבד מיד לאחר סיום המלחמה ולקח עמו את הסוד אל הקבר. עם זאת, חקירתו של זילברבאואר גרמה לפתיחה מחדש של תיק ההלשנה, וואן מארן הובא לחקירה מחדש. עם זאת, מיפ חיס חזרה בה מדעתה שהוא היה המלשין, והודתה כי רק התנהגותו הלא-סימפתית של ואן מארן גרמה לה לחשוד בו. גם אוטו פרנק הכחיש זאת (ראו בהמשך) אם כי בפעם אחרת רמז בבירור שהוא היה המלשין. ואן מארן המשיך לטעון לחפותו עד מותו ב-1971.