stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחזקאל חנקין
קורות חייו > תקופת מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, היה חנקין מוצב בראשון לציון, וסירב להצעת אנשי המושבה לפדות אותו בכסף משירות בצבא. תחת זאת נסע חנקין לירושלים, על מנת להתנדב לשרת בז'נדרמריה הטורקית. אף על פי שניסיונות לארגן מיליציות יהודיות במסגרת הצבא העות'מאני, נתקלו בסירוב של הרשויות, חנקין הותיר רושם טוב על הקומנדנט הירושלמי, והתמנה כז'נדרם שומר על המושבה ראשון לציון, עם משכורת ממשלתית. בהמשך המלחמה עבר למרחביה ויבנאל.
בי"ב באדר תרע"ה (1915) נערכה מתקפה גדולה של בני שבט עבדיה על המושבה מלחמיה (לימים מנחמיה). לאחר קרב ארוך, ומשהתחמושת של השומרים המגינים על המושבה עמדה להסתיים, ירה חנקין במנהיג המתנפלים והרגוֹ – ובכך הביא לסיומה של המתקפה.
במושבה יבנאל הקים חנקין משק עם לול. יערי-פולסקין מספר שכאשר המושל הצבאי של נצרת הילל את סוסתו היפה של חנקין, החליט ועד מרחביה לקנות מוועד 'השומר' את הסוסה ולתת אותה במתנה למושל. כאות תודה שלח המושל הצבאי 50 לירות זהב לחנקין, על מנת לאפשר לו לקנות סוסה אחרת. חנקין תכנן לעשות שימוש בכסף זה לאחר המלחמה על מנת לבסס את המשק של משפחתו ולצאת לסיורים ברחבי העולם.
ב-23 בדצמבר 1916 נפטר יחזקאל חנקין ממחלת הקדחת הצהובה, בן 35. הוא נקבר בבית העלמין ביבנאל, ולאחר מכן הועברה גופתו למנוחת עולמים בחלקת השומרים שבבית העלמין של כפר גלעדי.
דמותו ואישיותו

חנקין היה נמוך קומה אך חסון ושרירי. יערי-פולסקין מציין ש"הוא הוקיר 'נפש בריאה בגוף בריא' וחיבב את בעלי השרירים ובעלי הגוף'. הוא נודע כאיש שקט שלא מרבה במילים:
"ראיתיו מיד כראות אדם יוצא מן הכלל, גבור-חיל קר ושקט, שאינו חת מפני שום מכשול... גם במשך הזמן לא ספר לי כמעט דבר על עצמו, ומכל שכן שלא התהדר ולא התפאר, אם כי היה לו הרבה לספר על מעשהו הכביר כמארגן ההגנה העצמית לישראל בהומל... לעמת זה לא היה קמצן כלל במלים והרבה לספר בשבח רעיתו בחיים, על חיה שרה אשתו, שהעריצה ממש."
חנקין למד את השפה, הפתגמים והמנהגים הערביים. יערי-פולסקין מציין כי:
"בסכסוכי 'השומר' עם ערביים, השתדל יחזקאל להתפשר בדרך נאה ובשלום... אזהרותיו לפועלים ולשומרים החדשים, שהתייחסו בביטול לערביים, היו תמיד: 'אנו באנו הנה לא כאורחים, כזרים נוטים ללון, שאין להם צורך לדעת את שכניהם ואת דעותיהם ומחשבותיהם, כי אם שבנו לארצנו ועלינו להוקיר את היחס והרגשות של השכנים הסובבים אותנו."
בעת שנודע לחנקין ששומר בראשון לציון הכה ערבי זקן אשר עבר דרך הרחוב הראשי של המושבה, סטר חנקין לשומר והדיח אותו ממשמרתו.
מעשי גבורה רבים נקשרו בדמותו של חנקין. באחד ממסעות הציד יחד עם אהרוני הותקפו השניים על ידי חבורה של שודדים, ואולם כאשר חנקין יצא לקראתם כאשר נחש כרוך סביב צווארו וציווה עליהם להוריד את נשקם, הם עשו כדברו – ואף ישבו יחד עם חנקין ואהרוני לסעודת פיוס. אהרוני מספר שבחג'אז, כתגובה להתגרות מצד שייח' בדואי, הציע חנקין לערוך תחרות רכיבה על סוסים שבה הוא ירכב על 'הסוסה האצילה השובבה ביותר' מול אחד הרוכבים המצוינים של השבט. בסיום המרוץ מספר אהרוני:
"לא קל היה, אפוא, ליחזקאל, שהיה אדם גוץ, לעלות בבת אחת אל האכף. אך כשישב על גב האצילה, זקוף ומלא הוד, ראו כי מלא ביטחון הוא בהצלחתו. כעבור עשרים רגע בערך חזרו שני הרוכבים אל האוהלים – ופני חנקין השקטים נהרו מגיל פנימי; אך את פיו לא פצה. 'נו?' שאלתי את הבדוי המלוה. 'מה דעתך על ולד אל מית זה?' 'חי הנביא' ענני, 'לרכב כמוהו יכול רק בדוי; אך בדוי לבן עור כזה לא ראיתי עדין'. לזה ענה יחזקאל ויאמר: 'אם אינני בדוי עתה – אין כל ספק שבדוי אהיה בקרוב'."
חנקין היה אוהב ספר, והספר החביב עליו היה "מלחמות היהודים" מאת יוספוס פלאביוס. אחד הנושאים המרכזיים שהעסיקו אותו, היה חקר האגדות בדבר קיומו של שבט בדואים עבריים בשם 'יאהוד-איל-חיבר'. על נושא זה דן רבות עם יצחק בן-צבי, והוא קיווה שמסעות הציד בחג'אז יאפשרו לו למצוא את עקבותיו של שבט זה, ולהביאם לארץ כבסיס להקמתו של צבא עברי.
דמותו ואישיותו > משפחה

חנקין פגש עוד בהיותו בהומל את חיה שרה לבית בלומין, אשר הייתה תופרת ופעילה במפלגת הפועלים היהודית 'הבונד'. בני הזוג עלו יחדיו לארץ ישראל, והתחתנו בפתח תקווה. יערי-פולסקין מספר על חיה-שרה:
"ואומנם סבלה חיה שרה הצעירה מאי-ידיעתה אם עודו חי או בדווים הרגוהו או שועלים וצבועים אכלו את בשרו. ואם דובר ביציאתו העתידה של יחזקאל לנדודיו, כיסה צל-תוגה את פניה ואת שפתיה נשכה עד זוב דם... כך עבר הזמן על חיה שרה, שבועות תמימים, חדשים רצופים ולפעמים שנה, עד שפתאום ביום בהיר אחד, הופיע יחזקאל".
חיה-שרה התפרנסה מתפירה ועבודת מטבח במושבות. יערי-פולסקין מציין שרבים היו מגיעים אליה לשאול בעצתה והיא שמשה כ'אמם של השומרים בשמחתם וצערם היומיומיים'. חנקין לימד את אשתו להשתמש בנשק, ובאחת ההתנפלויות על מנחמיה ארגנה חיה-שרה את הנשים להגנה.
לשניים נולדו שלושה ילדים: יהודית הבכורה, יצחק ויוסף. יצחק חנקין היה לשומר בעמק יזרעאל ובגליל, היה אחד ממייסדי הפלמ"ח, ופיקד על שבט בדואים גליליים במהלך מלחמת העצמאות. יוסף היה לאיש יערות הקרן הקיימת.
חיה שרה נפטרה ב-1970 ונקברה אף היא בחלקת השומר בבית הקברות של כפר גלעדי.
מקורות נוספים

י. יערי-פולסקין, חולמים ולוחמים.
אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, הוצאת המחלקה לענייני נוער של ההסתדרות הציונית, תש"ז, חלק שני, פרק פג: יחזקאל חנקין – שומר־צייד, מזכרונות ישראל אהרני, עמ' 850–856.
בביוגרפיות רבות של אנשי התקופה מוזכר חנקין, ואלו כוללות את:
ישראל אהרוני, זכרונות זואולוג עברי;
בנימין ברנר, גדולה הייתה הבדידות, (עם עובד, 1978).
ירמיהו הלפרן, אבי מיכאל הלפרן.
רחל ינאית בן-צבי, אנו עולים.
בנוסף, שלמה שבא כתב עליו רומן היסטורי- 'הצייד'. (הספר "הצייד", באתר "סימניה")
הערות שוליים

↑  ישראל אהרוני, זכרונות זואולוג עברי, עמ' 56.
↑  כך מתואר האירוע ב'ספר ההגנה', גרסה אחרת לאותו מאורע הנמצאת בספרו של יעקב יערי-פולסקין "חולמים ולוחמים", טוענת שחנקין הורה לשומר הצעיר יצחק טורנר לירות בשייח'.
↑  ספריית תרמיל [36], משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב, תשכ"ז/ 1967.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420931405171  VIAF: 9055156497259117740000   WorldCat (עם VIAF): 9055156497259117740000
תל יבנה

| --- | --- |

 היסטוריה
 תקופות:  תקופת הברונזה, תקופת הברזל 
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°51′56″N 34°44′52″E﻿ / ﻿31.865555555556°N 34.747888888889°E﻿ / 31.865555555556; 34.747888888889
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) תל יבנה(למפת גוש דן רגילה) תל יבנה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל יבנה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל יבנה  he תל יבנהhe תל יבנהמפת  __ יבנה (in English: Iavne) [‌השפלה וסביבותיה‌]מצפון: __ מועצה אזורית גן רווה (in English: Gan Raveh Regional Council) ממזרח: __ מועצה אזורית חבל יבנה (in English: Hevel Yavne Regional Council) מדרום: __ מועצה אזורית ברנר (in English: Brenner Regional Council), __ מועצה אזורית חבל יבנה ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
תל יבנה הוא אתר ארכאולוגי במישור החוף הדרומי של ישראל. התל הוא אחד התילים הבולטים במישור החוף, ונשקפת ממנו תצפית פנורמית אל הרי יהודה במזרח, הים התיכון במערב וראשון לציון וחולון בצפון.
שטחו של התל הוא כ־155 דונם. האתר שוכן בדרום העיר יבנה, והוא תחום על ידי כביש 42 ממערב, כביש 410 מצפון ומסילת הרכבת רחובות־אשדוד מדרום וממזרח.
התל נמצא על הדרך הבינלאומית (דרך הים) ממנה למצרים יוצא נתיב אחד, בעוד צפונה מתפצלת הדרך ליפו או ללוד.
מחקר ארכאולוגי

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא מקור המידע בעריכה מ־2010, מאז התבצעו חפירות בתל.
הממצאים הקדומים ביותר בתל עצמו מתוארכים לתחילת האלף ה־2 לפנה"ס (תקופת הברונזה התיכונה), וסמוך לו נתגלו קברים מהאלף ה־4 לפנה"ס. בחפירות הצלה שערכה רשות העתיקות ב־2000 וב־2001 במורדות הצפוניים של התל, התגלו שרידים מתקופת הברונזה הקדומה, תקופת הברזל (קברי ארגז וקברים פשוטים), התקופה הפרסית, הביזנטית (בורות אשפה ובהם קנקנים, סירים, עצמות בעלי חיים, אבני פסיפס ומטבעות ארד), הערבית, ומהעות'מאנית. למרות הממצאים הרב־שכבתיים, לא תמיד היה התל מיושב ובחלק מהתקופות שימש כאתר קבורה וסילוק אשפה.
בחפירות הצלה משנת 2019 לבניית שכונה חדשה למרגלות התל נמצא מפעל יין עצום ומורכב מהתקופה הביזנטית. יקב זה הכיל מספר מפעלי כבישה לענבים, מחסני ענק ומפעלים ליצור קנקני אחסון.
באתר נמצא קליע עופרת עתיק מהתקופה ההלניסטית, המוקדש ל"ניצחון הרקלס והאורונאס". זוג אלוהי זה מוכר גם מכתובת מדלוס שהוקדשה על־ידי תושבים מיבנה או יבנה-ים לאלוהי העיר. לאור היישוב הפיניקי בעיר, הרקלס מזוהה עם מלקרת הצורי, ו"האורונאס" מזוהה עם האל הכנעני חורון. עדויות לסחר עם פיניקיה התגלו בתל מהתקופה הפרסית עד התקופה ההלניסטית.
מחקר ארכאולוגי > ימי הביניים

בתקופה הצלבנית, ב-1–1140, הקים "מלך ירושלים" פולק מאנז'ו מצודה על התל כחלק משרשרת המצודות שהגנו על ממלכתו מהכוחות המצריים שישבו באשקלון. שרידי המצודה ששמה אז היה איבלין ניכרים עד היום בראשו של התל מצפון לשרידי המסגד. הצלבנים הקימו גם כנסייה גדולה על ראש התל, שנבנתה ככל הנראה על ידי משפחת איבלין (עליה נמנה האביר באליאן מאיבלין) שקיבלה את העיר ואת המצודה למשמורת מידי המלך פולק מאנז'ו. לאחר כיבוש המקום בידי הממלוכים ב־1244 הפכה הכנסייה למסגד שכונה "המסגד הגדול" (אל ג'מעה אל כבירה). כמאה שנים לאחר מכן הקימו הממלוכים מינרט בצמוד למסגד, וזהו הממצא הבולט ביותר בתל עד היום. בצידו הצפוני של המינרט חקוקה כתובת הקדשה לאמור:
בשם אללה הרחמן והרחום, ציווה לבנות את המגדל המבורך הזה הוד מעלתו הסולטאן המלומד והאמיר הגדול א־סייאפי בשתאך א־נאצרי בראשית חודש רביע שנת שבע מאות שלושים ושמונה.
התאריך בכתובת מקביל לשנת 1337. המסגד עצמו פוצץ בהוראת אלוף פיקוד הדרום משה דיין. במחצית הראשונה של שנת 2010 שופץ המינרט על ידי עיריית יבנה ורשות העתיקות, בעלות של 417,000 ש"ח. העבודות כללו שימור וייצוב הנדסי, השלמת אבנים חסרות, הסרת כתובות גרפיטי והתקנת תאורה.
ממצא נוסף מהתקופה הוא גשר מעל נחל שורק העומד עד ימים אלו. הגשר מקביל לגשר ג'ינדאס על שמו היישוב גינתון ליד לוד, ושימש את דרך הדואר.
בעקבות עבודות פיתוח ובניה, החלו חפירות ארכאולוגיות בתל. נמצאו גתות מהתקופה הביזנטית והפרסית. תוכנן להקים פארק ארכאולוגי באתר.
גלריה

מפת התל
המינרה הממלוכי מהמאה ה־14
כתובת ההקדשה על המינרה
מראה מהתל לכיוון מזרח. במרכז התמונה נראית רחובות ובאופק הרי יהודה
אתר הגתות הביזנטיות - מראה כללי
אתר הגתות הביזנטיות - מראה כללי
אתר הגתות הביזנטיות - תקריב על בור דריכה
אתר הגתות הביזנטיות - אלמנט אדריכלי נדיר
לקריאה נוספת

אלי הדד, ליאת נדב-זיו, יוסי אלישע, גלית טל, ליאור ראוכברגר, דבורה סנדהוס, תל יבנה, שטח A, חדשות ארכיאולוגיות 133, 2021
ליאת נדב-זיו, אלי הדד, יוסי אלישע, גלית טל, רבקה בן שלוש, יעל גורין-רוזן, אורית צוף, דבורה סנדהוס, דור גולן, תל יבנה, שטחים B ו-D, חדשות ארכיאולוגיות 133, 2021
הערות שוליים

↑  ראו עריכה בערך "יבנה"
↑  תל יבנה
↑  נחשף קליע עופרת נדיר הנושא כתובת מאגית לניצחון, באתר אוניברסיטת בן־גוריון, ‏8 בדצמבר 2022
1 2  W. F. Albright, The Canaanite God Ḥaurôn (Ḥôrôn), The American Journal of Semitic Languages and Literatures 53, 1936, עמ' 5
↑  אלי הדד, ליאת נדב-זיו, יוסי אלישע, גלית טל, ליאור ראוכברגר, דבורה סנדהוס, A תל יבנה, שטח, חדשות ארכיאולוגיות 133, 2021
↑  תל יבנה
↑  עידן יוסף, הצריח יואר וייראה למרחוק; תל־יבנה יהפוך לאתר תיירותי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 16 בינואר 2010
↑  נחשף מפעל ענק לייצור יין, שפעל ביבנה לפני כ-1,500 שנה, באתר ynet, 11 באוקטובר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010650588905171
שמואל צבי הורוביץ

מצבת קברו
הרב שמואל צבי הורוביץ (ר' הערשל'ה ספינקער, ט' בתמוז תרפ"א, יולי 1921 – כ"ז באב תשנ"ז, אוגוסט 1997) היה האדמו"ר מספינקא בארצות הברית.
תולדות חייו

נולד לרב אברהם אביש הורוביץ, רבה של קראלי ונכד לשושלת מעליץ, ולרבנית הינדא שיינדל בת הרב יצחק אייזיק וייס (ה"חקל יצחק"), האדמו"ר השני מספינקא. הוא גדל אצל סבו זה. נישא לבתו של הרב בעריש ויינברגר מווישיווא.
לאחר השואה חלק משרידי חסידי ספינקא פתחו לו בית מדרש באיסט-סייד, ניו יורק. לאחר תקופה הוא עבר לוויליאמסבורג. היה מקורב לרבי יואל טייטלבוים האדמו"ר מסאטמר. מהלך התקרבותו לסאטמר לא התקבל בעין יפה בהתחלה שכן רבי יואל מסאטמר לחם נגד אביו בהיותו רב בקראלי.
בתחילת כהונתו לא היו לו חסידים רבים, ועם הזמן החלו רבים לבוא אליו. בסעודה שלישית שהייתה אורכת אצלו שעות, היו באים מרחבי ניו יורק אנשים רבים לשמוע את דרשתו שהייתה נאמרת בדרך כלל בבכיות.
דברי תורתו נאספו ויצאו לאור בסדרת הספרים "תפארת צבי": כרכים על התורה, המועדים, הש"ס, הגדה של פסח וזמירות השבת (יצא לאור על ידי בנו הרב ישכר דב בעריש הורוביץ); וכן בספרים "תולדות צבי" (יצא לאור על ידי בנו הרב אלעזר יצחק אייזיק הורוביץ) ו"טבא דשמואל" (יצא לאור על ידי בנו הרב נתן נטע זאב הורוביץ). "מלבוש צבי" (יצא לאור על ידי בנו האדמו"ר רבי מאיר אברהם אביש הורוביץ)
צאצאיו

בניו:
רבי ישכר דב בעריש הורוביץ, האדמו"ר מ"ספינקא - בית שמואל צבי". חלק מבניו מכהנים באדמו"רות:
רבי יוסף מאיר הורוביץ, ממלא מקום אביו. חתן רבי מנחם אליעזר זאב רוזנבוים מקרעטשניף.
רבי משה יעקב הורוביץ, האדמו"ר מספינקא-מאנסי, חתן הרב שמואל יעקב קאהן, האדמו"ר מתולדות אברהם יצחק.
רבי אהרן דוד הורוביץ, האדמו"ר מזבליטוב, חתן האדמו"ר מחוסט- ויליאמסבורג.
רבי מאיר אברהם אביש הורוביץ, האדמו"ר מ"ספינקא - בית יצחק", הוא חתנו של הרב אהרן מרדכי רוטנר. ממשיך בבית מדרשו של אביו.
רבי אלעזר יצחק אייזיק הורוביץ, האדמו"ר מ"ספינקא - תולדות צבי", חתנו של הרב יחזקאל מערץ. בחיי אביו כיהן כמו"צ בבית הכנסת של אביו.
רבי נתן נטע זאב הורוביץ, האדמו"ר מ"ספינקא - טבא דשמואל" בבורו פארק, חתנו של הרב יחיאל מיכל רוטנברג מקוסון.
רבי נפתלי הורוביץ, מכונה בשם: האדמו"ר מ"קראלי". פתח בית מדרש ומוסדות חינוך בוויליאמסבורג.
חתניו:
רבי אברהם מיכלוביץ (נפטר בה'תשע"ה), היה האדמו"ר מראדוויל במונסי.
הרב פנחס שלום הגר, רב "קהל תורת חיים ויז'ניץ" בבורו פארק (נפטר בה'תשע"ה), בן רבי מרדכי הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ מונסי. בנו הרב יעקב יוסף, ממלא מקומו, ולאחר פטירת הרב מרדכי בשנת ה'תשע"ח, מונה לאדמו"ר מוויזניץ מונסי בבורו פארק.
רבי חיים יצחק טברסקי האדמו"ר מלויאב.
הרב יחיאל ווגשל, רב קהילת "תפארת משה" בוויליאמסבורג.
רבי בן ציון יהושע אשר אונגר מדומברובה בבורו פארק.
הרב שלמה לויפער, אב"ד קראלי-מונסי.
הרב דוד שלמה שטיין, בנו של הרב מרדכי שטיין מפאליטשאן.
מימונה

| --- | --- |

 סוג:  חג עממי של יהודים יוצאי המגרב
 סמלים:  חגיגה עם האורחים ו"הלחם הראשון"
 חוגגים:  יהדות המגרב, נוסף לאורחים מעדות אחרות
 חגיגות:  פתיחת שולחן ועליו מטעמים, ביניהם מופלטה, ספינג' ומיני מתיקה
 מאכלים:  ביצה "העטופה" בלחם – בולו (יהודי לוב), מופלטה
 מתקשר עם:  חג הפסח
 מועד
 תאריך:  מוצאי שביעי של פסח (בישראל בכ"ב בניסן ובחוץ לארץ בכ"ג בניסן)
 
מופלטה, המאכל העיקרי של חגיגות המימונה
שולחן מימונה וטקס המימונה
המִימוּנָה (בערבית: ميمونة; בברברית: ⵎⵉⵎⵓⵏⴰ), או אלכאס ולנוואר (בקרב יהודי טרפולי וחלק מתוניס) הוא חג עממי של יהודים יוצאי עדות המגרב ובעיקר בולט אצל יהודים מיוצאי מרוקו, הנחוג במוצאי יום טוב שני של פסח, באסרו חג (בישראל בכ"ב בניסן ובחוץ לארץ בכ"ג בניסן). כאשר כ"ב בניסן חל בשבת, החג נחגג בכ"ג בניסן גם בישראל. מקור המנהג לחלק מהדעות הוא הנחלת ברכה לשנה החדשה לאחר הפסח. סימוכין לחגיגת המימונה נמצאו החל מהמאה ה-18. מסורת החג נחוגה בישראל החל מ-1965. חגיגת המימונה כוללת פתיחת שולחן ועליו מטעמים, ביניהם מופלטה, ספינג' ומיני מתיקה. המסובים נוהגים ללבוש בגדים מסורתיים מפוארים, לרוב ירוקים עם ניטים הזהים למלבושי המימונה של יהודי מרוקו, כגון קפטאן מרוקאי, גלימות רקומות ותרבושים צבעוניים, והוא כולל שירים, ברכות וריקודים. אצל יהודי פרס ישנם חילוקי מנהגים בנוגע למימונה, וכיום רוב יהודי פרס לא נוהגים בזה.
מקור החג ושמו

מקור החג שנוי במחלוקת, ועדיין אין קונצנזוס מחקרי על כך. עם זאת ישנן כמה דעות מרכזיות שניתן למצוא בספרות.
מקור החג ושמו > במסורת יהדות מרוקו

במסורת יהדות מרוקו ניתן למצוא כמה אפשרויות באשר למקור החג ושמו. ראשית היא כי השם נובע מהמילה הערבית "מָיְמוּן" שפירושה מזל והצלחה, והחוגגים מאמינים כי יום זה הוא יום סגולה לפרנסה ולזיווג. הסיבה העיקרית לכך היא היותו של חודש ניסן "ראש חודשים" ולכן המימונה היא מעין ראש השנה שני. ייתכן שזה מקור המנהגים שמזכירים את מנהגי ראש השנה: בחלק מהקהילות נהגו ללכת לנחל ולרחוץ ידיים ורגלים - מזכיר את התשליך. כמו כן, שולחן החג מכיל סימנים רבים כגון דבש דבורים, תמר, ועוד פירות שמזכירים את מנהג סימני ראש השנה.
לחלופין נטען כי החג הוא על שמו של אביו של הרמב"ם, רבי מימון, שנפטר ביום זה. מקור אפשרי נוסף הוא הכינוי "מימונה" שהוענק לכיכר הלחם הראשונה שנאפתה לאחר חג הפסח. שני האחרונים נתמכים על ידי הסוציולוגית רחל שרעבי. עוד טיעון שנשמע הוא כי ישנו שד בשם 'מימון' ומטרת החג להפיס את דעתו במיני מתיקה.
הצעה נוספת היא שהשם מימונה נקשר למילה אמונה המזכירה אותה. לפיכך החג מתמקד בגאולה העתידית של עם ישראל ושיבתו לארץ ישראל. משמעות זאת נקשרת לקישור התלמודי בין גאולת עם ישראל מידי המצרים על ידי ה' בפסח, בחודש ניסן, לבין הגאולה העתידית מן הגלות והשיבה לארץ.
כמו כן ישנה מסורת על חכם בשם ר' משה עמאר, שהלך להשתטח על קברי צדיקים, ובעת ההשתטחות שמע קול על כך שיהודי עירו בצרות. החכם חזר לעירו וגילה כי כל היהודים נאסרו. לאחר דין ודברים עם הפחה המקומי הוסכם על שחרור היהודים בערב הפסח. בעקבות המאורע קבע החכם את החג בצאת הפסח ונתן לו את שמו.
עוד אפשרות היא שמטרת החג היא חגיגת חידוש יחסי האינטראקציה בין הקהילה היהודית והסביבה המוסלמית שנותקו זמנית בשל ההקפדה הרבה על הלכות הפסח וההיסטוריון יגאל בן נון אף מצדד בדעה זו אך מסייג שזו משמעות שנוספה בתקופה מאוחרת.
מקור החג ושמו > במחקר האקדמי

ההיסטוריונים חיים זאב הירשברג ויגאל בן-נון טוענים כי מקור החג ושמו הוא בחג חקלאי שנחגג לְשֵׁדָת מזל מקומית, ובין היתר עורכים בו סעודה לְׂשֵׁדָה. החוקרים מצדדים זאת באמצעות העובדה שאין השולחן ערוך לסעודה רגילה, אלא נמצאים עליו סמלים רבים אשר היו מרכזיים בטקסים שנערכו לשדים. למשל: דג חי במים, חמש טביעות אצבעות עמוקות בתוך בצק, חמישה צמידי זהב וכדומה. יש טוענים שהחגיגה עצמה נבעה ממנהגים פאגאנים קדומים של שבטים ברברים, שחיו באזור מרוקו.
השערה נוספת של יגאל בן-נון היא כי מקורו של חג המימונה הוא בחג של זרם אסלאמי אלילי בשם gnawa, שפלש למסורת היהודית המרוקאית, התקבל בברכה בתרבות היהודית והפך למסיים של חג הפסח. הגנאווה עורכים טקסי פולחן פעם בשנה, כאשר הטקסים מתחילים בתהלוכה ומסתיימים בריקודים המובילים לחוויית אקסטזה. שיריהם של הגנאווה פונים לאֶלָה מימונה ולבן-זוגה, סידי מימון. גם בקרב אמונות הגנאווה שבמרוקו, הפנייה לגבירה מימונה ולבן זוגה קשורה לאלת המזל ולרצון לפייסה. יהודי מרוקו כנראה חגגו עם שכניהם בטקסים זהים, אך עם תכנים שונים שעיקרו את הסממנים האליליים, והשאירו את השמחה והאמונה כי מדובר ביום ממוזל ומבורך. הבניית החג לתוך המסורת היהודית-ישראלית בעת החדשה הפכה אותו לחג שקשור בחג הפסח, כחג האביב, תקופת מעבר מחורף לקיץ התחדשות הטבע וגם החיים המסחריים. לדידו של בן נון רבים מיהודי צפון אפריקה התייחסו אל החג עם הזמן כחלק מציון תחילתה של שנה חדשה, והחג נחשב כסימן למזל טוב ולרווח כלכלי. ייחוס זה מקביל למנהג בתרבויות אחרות לחגוג חגיגות דומות באביב, כמו חג הנורוז באיראן.
החוקרת אסתר שקלים טוענת כי מקור החג הוא בחג הנורוז, ראש השנה הפרסי העתיק, ששורשו נעוץ בדת אלילית קדומה. לדידה החג אומץ בתחילה לפני כ-1500 על ידי יהדות איראן. מאירן החג התפשט לשאר הקהילות במזרח והגיע גם ליהדות מרוקו.
הבלשן אהרן ממן סבור כי השם מימונה קשור להיתר להתחתן באסרו חג של הפסח. לדידו חכמי המגרב ראו שבמשך חודשיים לא נערכו חתונות: מפורים ועד חג הפסח מחשש שיישאר חמץ עד חג הפסח, ומפסח ועד ל"ג בעומר משום מנהגי האבילות בימי ספירת העומר. משום כך התירו החכמים לערוך חתונות באסרו חג של פסח. לחגיגה זו קראו "לָלַה מימונה", שפירושה "הגבירה בת המזל", כינוי לכלה המיועדת. את הברכה המסורתית תְּרְבְּחוּ וּתְסְעְדוּהוא מסביר כברכה לזוג הצעיר: "תרוויחו ותהיו מאושרים".
מנהגי החג

ליל המימונה מתאפיין בהשארת דלת הבית פתוחה (כל עוד בני הבית נמצאים וערים) כדי להזמין את כל מי שרוצה להיכנס, ולאו דווקא בני משפחה, מכרים או מוזמנים מראש. ביישובים בישראל שבהם היה ריכוז גבוה של יהודי מרוקו, התאפיין ליל המימונה במשך שנים רבות גם במעין "סיור כתובות" (או "טיול מימונה") שבו כמעט כל משפחה הייתה מבקרת אצל כל המשפחות האחרות – מה שהגדיל את תחושת החגיגיות, כיוון שלילה כזה היה לרוב מסתיים בסגירת דלתות הבתים לפנות בוקר. מנהג שנהוג לעשות בערב המימונה, בעל הבית לובש קפטאן לבן ותרבוש, ומברך את האורחים בכך שטופח על ראשם עלי חסה טבולים בחלב. דבר זה נעשה לאורחים רק לאחר שבעל הבית עשה כך לילדיו. מנהג זה לפי המאמינים מביא פרנסה, בריאות, ובקשות נוספות שבעל הבית בירך. נהוג לעשות מנהג זה בערב המימונה, מפני שערב זה ניחן בסגולה מיוחדת.
דבר נוסף הנהוג הוא להניח על שולחן המימונה צלחת קמח עם שתי ביצים, כסגולה לבריאות אושר ומזל.
נהוג לברך את האורחים בברכת "תרבחו ותסעדו", ומקובל לפרשו כ"תרוויחו ותצליחו", או כ"תרווחו ותסעדו" ומשמעותה שקודם יהיה לכם רווח (רווחה) ואחר כך תוכלו גם לתת סעד (עזרה לזולת). הברכה המקורית לא מתייחסת לאוכל אלא לרעיון חברתי, על אף שמבטאים אותו בצורת ארוחה חגיגית. יש הזורים מעט קמח על האורחים בהכנסם להתארח.
במימונה הנערכת בעדות כדוגמת הטריפולטאים התוניסאים (טרבטסיה וטונשיאה, בהתאם) נהגו לקיים את אפיית הלחם הראשון הנקרא בולו אל-מימונה, שנעשה בדרך כלל מקמח הפסח - שכן עד אז היה הכל עוד מוכשר לפסח, צורתו של הלחם שהיה לרוב מתוק כצורת סלסלה ובמרכזה ביצה קשה.
לאחר ליל המימונה, עיקרו של החג, רבים מיהודי צפון אפריקה נהגו לשבות ממלאכתם ולצאת יחדיו אל הטבע, שם היו אוכלים ומבלים את היום וכן טובלים במים. המוסלמים הרשו ליהודים לבלות בגניהם כיוון שהאמינו כי ליהודים סגולות ברכה ושיזכו בשל כך לשנה גשומה.
מאכלי המימונה

נהוג להגיש במימונה מאכלים ומטעמים כיד המלך, ולהשאיר את הדלת פתוחה כדי שכל העוברים והשבים יכנסו, יטעמו מהמאכלים ויתכבדו. רוב הכיבוד במימונה הוא מתוק, ויש מנהג שאוסר שיהיה אף מאכל מלוח על השולחן. מאחר שאת רוב ההכנות למימונה עושים לפני צאת החג, העוגיות שמוגשות במימונה כולן עשויות ממרכיבים כשרים לפסח, כמו עוגיות קוקוס, עוגיות שקדים, עוגיות בוטנים ועוגיות אגוזים.
מאכל מימונה מובהק הוא הז'אבן - קציפת חלבונים המבושלת בסירופ סוכר. לאחר קירורו, מוגש הז'אבן בכוסות הגשה רחבות ומעוטר בשקדים או באגוזים. מאכל נוסף שמאוד מוכר וידוע כסמל המימונה הוא המופלטה - שמוכנת ישר בצאת החג בגלל היותה חמץ. המופלטה נאכלת כשהיא מרוחה בחמאה ודבש המסמלים ברכה ושפע. על מאכלי החמץ המוגשים במימונה נמנים בנוסף ספינג' ושבקייה שמוכנים מיד בצאת החג. בנוסף, מכינים למימונה ריבות, גם כאלו שפחות נפוצות במטבח המוכר כמו ריבת חצילים, ריבת עגבניות, ריבת גזר גמדי, ריבת קליפות פרי הדר וריבת חושחש. ישנם בתים שבהם לא היו מכינים מאכלי חמץ במימונה מפאת חוסר זמן להכניס את כלי הפסח, ובהם היו מוגשות רק העוגיות, הז'אבן ושאר תופינים, מגדניות וסוכריות לרוב.
בנוסף למאכלים אלה כפי שצוין נהגו בקרב יהודי טרפולי להכין בולו (סוג של לחם מתוק) דמוי הסלסלה עם ביצה קשה בתור "הלחם הראשון" הנאפה לאחר הפסח.
המימונה במדינת ישראל

במרחב הפרטי המשיכו יהודי מרוקו לקיים את חגיגות המימונה ולבקר איש את שכנו במדינת ישראל. אך ב-1965 חידשו את מסורת חגיגות המימונה בצורת חגיגות המוניות במרחב הציבורי והעניקו להן אופי ותפקיד חדש. את חידוש המסורת הזה יזם שאול בן שמחון, איש הוועדה המרכזית של ההסתדרות בשיתוף של פעילי "אגודת יוצאי פאז בישראל".
החגיגה הראשונה התקיימה ביער הרצל שבלוד והשתתפו בה 300 איש, רבים מהם מהמושב הסמוך יד רמב"ם.
כבר מתחילה ביקשו המארגנים להפוך את המימונה לחג של כלל ישראל, חג של אחווה ורעות ומיזוג גלויות. הם הקפידו להזמין ולארח את יוצאי כל הגלויות ונציגי ציבור שונים. חגיגות המימונה נשאו מתחילתן גם אופי פוליטי ונשיאים, ראשי ממשלות, שרים, חברי כנסת ופוליטיקאים החלו משתתפים באירועים השונים ברחבי הארץ.
חגיגות המימונה ההמונית הראשונה שארגנו לציבור הרחב, התקיימו בגן הסנהדרין בירושלים בשנת 1966. לאירוע הגיעו יוצאי מרוקו מכל רחבי הארץ, חלקם בהסעות מארגנות, ותוך שנים ספורות מספר המשתתפים הגיעה לכמה אלפים. חגיגות המימונה בגן הסנהדרין ארגנו בסיוע עיריית ירושלים ומשרד התיירות, ובשנת 1967 השתתפו בהם ראש עיריית ירושלים טדי קולק ושר התיירות משה קול. במרץ 1968 הוקם, ארגון "ברית יוצאי מרוקו בישראל", שלקח על עצמו את ארגון החגיגות. בנוסף לירושלים, החלו לארגן חגיגות מימונה במקומות נוספים ברחבי הארץ, בין היתר באשדוד, מגדל העמק ואור עקיבא. בשנת 1969 הגיע מספר המשתתפים בחגיגות בירושלים לכעשרים אלף, ובשנת 1970 לכשלושים אלף. חברת "אל על" אף הטיסה יהודים מצרפת לחגיגות. על פתיחת חגיגות 1970 הכריז שר הקליטה שמעון פרס, ובנוסף לחגיגה ההמונית בירושלים התקיימו חגיגות בפארק הלאומי ברמת גן בחסות חברות מסחריות.
החל מ-1971 עברו החגיגות בירושלים לגן סאקר, הגדול באופן ניכר מגן הסנהדרין. בחגיגות, בהן השתתפו כ-30 אלף איש, אורחי הכבוד היו נשיא המדינה זלמן שזר, ראש עיריית ירושלים טדי קולק והברונית אליקס דה רוטשילד שהגיעה במיוחד מצרפת. ראש הממשלה גולדה מאיר גם הוזמנה, אך עקב קשיי תחבורה, לא יכלה להגיע. במהלך החגיגות חברי תנועת הפנתרים השחורים, שהוקמה כמה חודשים קודם, גרמו למהומה לאחר שסורבה בקשתם לנאום מעל במת הכבוד. באותה שנה השתתף דוד בן-גוריון בחגיגות מימונה שנערכו בירוחם.
ב-1972 מספר המשתתפים בחגיגות בירושלים היה כשמונים אלף, ואורחי הכבוד היו שוב נשיא המדינה, ראש הממשלה והרמטכ"ל.
ב-1979 הוקם "הוועד הציבורי לחגיגות המימונה בישראל", ביוזמת סם בן שטרית, שכיהן כיו"ר הוועד. הוועד הציבורי החליף את תנועת "ברית יוצאי מרוקו", שארגנה במקור את חגיגות המימונה, אך הייתה מזוהה עם מפלגת מפא"י וההסתדרות. ואילו בן שטרית היה פעיל הליכוד ומקורב למנחם בגין, וביקש להקים ארגון חדש עבור חגיגות המימונה, בעקבות עליית הליכוד לשלטון.
המימונה במרוקו

בשנת 2007 סטודנטים לא-יהודים במרוקו החלו לראות במימונה ובמוטיבים יהודיים נוספים חלק חשוב מהמורשת שלהם והקימו את "מועדון המימונה", באוניברסיטת אל-אח'וואן שבאיפראן בעידודו של המלך חסן השני. אחר כך הוקמו סניפים נוספים של המועדון בפז, ברבאט, בתטואן ובמרקש. מטרת המועדון היא לחגוג את ההיסטוריה והמסורת של היהודים של מרוקו בעיקר סביב המסורת של המימונה שמסמלת את ההבטחה והתקווה לגאולה. הסטודנטים סבורים שהחג ראוי למקום בתרבות ובחברה המרוקאיות כחגיגה של גיוון אתני.