stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לונדון
מקומות מפורסמים בלונדון > מבנים בעלי עניין

בנק אנגליה
האנדרטה לשריפה הגדולה של לונדון
כיכר קנדה 1
לונדון איי
מארבל ארץ' – קשת השייש.
מגדל השעון ביג בן
מגדל סוויס רה
משמר הסוסים
צ'רינג קרוס
קשת ולינגטון
רויאל פסטיבל הול
תיאטרון הגלוב – התיאטרון השקספירי המחודש
ראו גם אנדרטאות בלונדון, מבנים היסטוריים, גורדי שחקים בלונדון ומבנים בעלי חשיבות.
מקומות מפורסמים בלונדון > מוזיאונים

בלונדון נמצאים מעל 260 מוזיאונים ובהם כמה מהמוזיאונים החשובים באנגליה ובעולם, ובהם:
המוזיאון הבריטי
גלריית סרפנטיין
הגלריה הלאומית
מוזיאון צ'רצ'יל וחדרי המלחמה של הקבינט
מגדל היהלום
מוזיאון המדע
מוזיאון המלחמה הקיסרי
מוזיאון העיר לונדון
מוזיאון השעווה של מאדאם טוסו
מוזיאון התחבורה של לונדון
מוזיאון ויקטוריה ואלברט
מוזיאון טייט בריטניה
מוזיאון טייט מודרן
המוזיאון להיסטוריה של הטבע
מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ' וקו גריניץ'
למוזיאונים נוספים ראו: מוזיאוני לונדון.
מקומות מפורסמים בלונדון > פארקים וגנים

בלונדון פארקים וגנים רבים. העיקריים שבהם הם: גני קנזינגטון (בהם נמצאת אנדרטת אלברט וארמון קנזינגטון), גני קיו, הייד פארק (בו פינת הנואמים), המפסטד הית', גרין פארק, פארק גריניץ', פארק סנט ג'יימס (בו אנדרטת ויקטוריה) וריג'נטס פארק. לפארקים נוספים ראו כאן.
מקומות מפורסמים בלונדון > כיכרות

כיכר לסטר
כיכר פיקדילי
כיכר אוקספורד
כיכר טרפלגר
כיכר ראסל
פינת הייד פארק
טיבורן
מקומות מפורסמים בלונדון > כנסיות

קתדרלת סנט פול
מנזר וסטמינסטר
קתדרלת סאת'ק
ראו גם: כנסיות לונדון
מקומות מפורסמים בלונדון > אתרים ארכאולוגיים

מקדש מיתרס
חומת לונדון
מקומות מפורסמים בלונדון > שווקים וחנויות יוקרה

קובנט גארדן
הרודס
ראו גם: שווקים בלונדון
בתרבות הישראלית

המחזאי חנוך לוין שילב את העיר לונדון בכמה מונולוגים במחזותיו, הידוע בהם הוא המונולוג של בלה במחזה "אורזי המזוודות", שהתפרסם לאחר שהפך לשיר עם הפזמון "לונדון לא מחכה לי". הדוברת בשיר היא ישראלית מדרום תל אביב המתעתדת לעזוב את הארץ ללונדון כדי לחפש עתיד טוב יותר על אף שאין לה אשליות שתמצא עתיד כזה, אך "בלונדון הייאוש יותר נוח". בנוסף מופיעה לונדון במחזה שלו "הטיול המאורגן", וכן במונולוג "בבית המלון".
ערים תאומות

גרמניה ברלין, גרמניה (מ־2000)
צרפת פריז, צרפת (מ־2002)
רומניה בוקרשט, רומניה (מ־2002)
רוסיה מוסקבה, רוסיה
הרפובליקה העממית של סין בייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין (מ־2006)
יפן טוקיו, יפן (מ־2006)
ארצות הברית ניו יורק, ארצות הברית (מ־2001)
מלזיה קואלה לומפור, מלזיה
כווית כווית סיטי, כווית
מקסיקו מקסיקו סיטי, מקסיקו
מצרים קהיר, מצרים
אזרבייג'ן באקו, אזרבייג'ן
ארגנטינה בואנוס איירס, ארגנטינה
בולגריה סופיה, בולגריה
הודו דלהי, הודו
הודו מומבאי, הודו
קולומביה בוגוטה, קולומביה
טורקיה איסטנבול, טורקיה
איטליה רומא, איטליה
איראן טהראן, איראן
מונטנגרו פודגוריצה, מונטנגרו
אלג'יריה אלג'יר, אלג'יריה
קרואטיה זאגרב, קרואטיה
בנגלדש דאקה, בנגלדש
בנגלדש סילהת, בנגלדש
ראו גם

לונדון התת-קרקעית
לונדון הית'רו – נמל התעופה הראשי של העיר
לקריאה נוספת

נעמה בלונדר ומישה ברזניאק, ערים מבפנים: המלצות על אדריכלות מעניינת בלונדון, באתר Xnet‏, 9 באוקטובר 2012
בילי מלמן, לונדון – מקום, אנשים ואימפריה, אוניברסיטה משודרת, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2009. (הספר בקטלוג ULI)
ביאורים

↑  מדד המרכזים הפיננסיים העולמי לשנת 2024, דירג 121 מרכזים פיננסיים בעזרת 143 פרמטרים
↑  אינדקס הערים העולמיות מדרג את 1,000 הערים הגדולות בעולם על בסיס חמש קטגוריות מפתח, תוך שימוש ב-27 אינדיקטורים: כלכלה (30%), הון אנושי (25%), איכות חיים (25%), סביבה (10%) וממשל (10%).
↑  דירוג מדד יוקר המחיה בערים היקרות בעולם התבסס על ניתוח מקיף של תנאי החיים ב-226 ערים על פני חמש יבשות לשנת 2024. המדד העריך את העלויות ההשוואתיות של יותר מ-200 פריטים בכל מקום - מדיור ותחבורה ועד מזון, ביגוד, מוצרי בית ובידור. הנתונים ששימשו בהשוואות העלויות נובעים מסקר שנערך במרץ 2024, המקיף למעלה מ-400 ערים. כדי להבטיח עקביות בהשוואות דירוג ערים, העיר ניו יורק שימשה כעיר הבסיס והמרות המטבע נמדדו מול הדולר האמריקאי.
↑  דירוג מדד איכות החיים בערים התבסס על ניתוח מקיף של תנאי החיים ב-241 ערים ברחבי העולם לשנת 2024, המדד בחן 39 פרמטרים הכוללים את הסביבה הפוליטית והחברתית, מערכות הבריאות והחינוך, בטיחות וביטחון, ידידותיות לסביבה ותשתיות, אפשרויות הפנאי והדיור. העיר ניו יורק שימשה כעיר הבסיס לדירוג העולמי.
↑  הנתונים לפי האיגוד לאטרקציות מבקרים מובילות (ALVA).
איוואן יפרמוב

| --- | --- |

 לידה:  10 באפריל 1908 (יוליאני) ויריצה, מחוז סנקט פטרסבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  5 באוקטובר 1972 (בגיל 64) מוסקבה, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 מדינה:  ברית המועצות, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית הקברות בקומארובו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הכרייה של סנקט פטרבורג, אוניברסיטת סנקט פטרבורג 
 שפות היצירה:  רוסית 
 סוגה:  רומן, סיפור קצר, ספרות מדעית, מדע בדיוני 
 יצירות בולטות:  אנדרומדה, שעת השור, טפונומיה, Taphonomy and the geological record 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין, דרגה 2 (1952)  עיטור אות הכבוד (1945)  עיטור הדגל האדום של העמל (28 באוקטובר 1967)  עיטור הדגל האדום של העמל (1945)  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945 
 חתימה:   
 
איוואן יפרמוב (ברוסית: Иван Антонович Ефре́мов;‏ 22 באפריל 1908 – 5 באוקטובר 1972, מוסקבה) היה סופר בתחום מדע בדיוני ופלאונטולוג סובייטי, חלוץ במדע הטפונומיה.
ילדות ולימודים

איוואן יפרמוב נולד למשפחת סוחר עצים בעיירה בקרבת סנקט פטרבורג. בנעוריו הוסיף לגילו שנה, לכן קיימים מסמכים רבים בהם הוא עצמו ציין את 1907 כשנת לידתו. יפרמוב היה ילד מוכשר וכבר בגיל 4 החל לקרוא. בשנת 1914 המשפחה עברה לעיירה בסביבת זפוריז'יה (אז בתחומי האימפריה הרוסית). בתקופת מהפכת אוקטובר הוריו התגרשו, בשנת 1919 עברה אמו של יפרמוב עם ילדיה לעיר חרסון ולאחר נישואים השאירה את הילדים לדודתה ועזבה את העיר. לאחר זמן קצר הדודה נפטרה ממחלת הטיפוס. יפרמוב אומץ על ידי יחידה של הצבא האדום ונדד איתה ברחבי אוקראינה. במהלך הפצצות שספגה היחידה נפצע והתחיל לגמגם
בשנת 1921 חזר יפרמוב לסנקט פטרבורג וכעבור שנתיים השלים את תוכנית הלימודים של בית הספר. במקביל ללימודיו עסק בעבודות שונות לפרנסתו. בשנת 1923 סיים קורס נווטים וב-1924 נסע למזרח הרחוק של ברית המועצות והפליג על ספינות צי הסוחר.
בשנת 1924 יפרמוב חזר לסנקט פטרבורג והחל ללמוד בפקולטה לביולוגיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג. בתקופה זו התקרב לפלאונטולוג הרוסי פיוטר סושקין. כל שנה הוא היה יוצא עם משלחות מחקר לאזורים מרוחקים. במקביל ללימודיו החל יפרמוב לעבוד במוזיאון הגאולוגי ובתחילת שנות ה-30, עם הקמת המכון לפלאונטולוגיה, החל את עבודתו במכון זה. יפרמוב נשר מלימודיו באוניברסיטה, אך בתחילת שנות ה-30 השלים לימודי תואר במכון ללימודי הרים בלנינגרד.
קריירה מדעית

בשנת 1935 יפרמוב השלים את עבודת הדוקטורט וביחד עם המכון לפלאונטולוגיה עבר להתגורר במוסקבה. הוא המשיך להשתתף במשלחות מחקר ופרסם מספר מאמרים שמבוססים על הממצאים. במהלך מלחמת העולם השנייה יפרמוב עבר להתגורר באסיה המרכזית הסובייטית. בשנות ה-40 יפרמוב פיתח ענף מדע חדש – טפונומיה, העוסק בהשתמרות ממצאים פלאונטולוגיים בקרקע, ופרסם מאמרי יסוד בתחום, בהם נטבע המונח "טפונומיה" (מיוונית, "חוקי הקבורה"). עבור עבודה זו יפרמוב זכה בפרס סטלין בשנת 1952.
בשנים 1946–1949 יפרמוב היה ראש משלחת פלאונטולוגית למדבר גובי, במהלך עבודת המשלחת נאסף חומר מדעי רב.
במהלך הקריירה המדעים יפרמוב פרסם מעל 100 מאמרים. על פעילות המדעית בשנת 1945 הוענק לו עיטור הדגל האדום.
כהוקרה על תרומתו לתחום הפלאונטולוגיה אחד הדינוזאורים במשפחת תראפסידה נקרא "איוונטוזאור".
קריירה מדעית > פרסומים מדעיים בולטים

Efremov, I. A. (1940). Taphonomy: a new branch of paleontology. Pan-American Geologist, 74(2), 81-93.
Efremov, I. A. (1950). Taphonomy and the geological record. Tr. Paleontol. Inst. Akad. Nauk SSSR, 24, 1-172.
קריירה ספרותית

עוד בשנות ה-40 יפרמוב החל בכתיבת סיפורים בהתבסס על אירועים שונים שהתרחשו במהלך סיורי מחקר בהם השתתף. בהדרגה הוא עבר לכתיבה בתחום המדע הבדיוני והחל משנות ה-50 הקדיש את כולו לתחום הספרות. בשנת 1968 הוענק ליפרמוב עיטור הדגל האדום על תרומתו לספרות סובייטית.
1942–1943 – קובץ סיפורים ראשון
1944 – קובץ סיפורים שני
1949–1953 – נובלה ב-2 חלקים "הקשת הגדולה" (Великая дуга)
1957 – רומן "הערפילית אנדרומדה" (Туманность Андромеды) – היצירה המפורסמת של הסופר על העתיד בעולם של החברה הקומוניסטית. בשנת 1967 על בסיס הספר צולם סרט שהיה פופולרי מאוד בברית המועצות.
1963 – רומן "תער של סכין גילוח" (Лезвие бритвы)
1968 – רומן "שעת השור" (Час Быка). בשנות ה-70 הספר הוצא מהספריות ולא הוזכר בביוגרפיות של הסופר.
1972 – רומן "תאיס מאתונה" (Таис Афинская). על חייה של תאיס, יצאה לאור לאחר פטירת הסופר.
לאות הוקרה לתרומה הספרותית של יפרמוב מוענק פרס על שמו עבור יצירות שתחום מדע בדיוני ובעיירת הולדתו כל שנה נערך כנס לזכרו.
לעברית תורגם ספרו "כוכב הברזל" שיצא לאור בתרגומה של אסתר זמירי בהוצאת ינשוף ב-1962.
אוטו מול

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 במרץ 1915 קאלקהורסט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 הוצאה להורג:  28 במאי 1946 (בגיל 31) לנדסברג אם לך, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  אס אס 
 דרגה:  Quartermaster Sergeant, first sergeant 
 
אוטו הרמן וילהלם מול (בגרמנית: Otto Hermann Wilhelm Moll‏; 4 במרץ 1915 – 28 במאי 1946) היה קצין אס אס ופושע מלחמה נאצי שפיקד על המשרפות באושוויץ בירקנאו ונודע לשמצה באכזריותו. במקרים רבים מול רצח באופן אישי קורבנות שהגיעו למחנה.
מול נודע כאחת הדמויות המרושעות, הסדיסטיות ומטילות האימה במחנה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

מול נולד בהוהן שנברג שבגרמניה. הוא עבד כגנן לפני שהצטרף לאס אס ב־1 במאי 1935 (מספר סידורי 277670).
ביוגרפיה > שירותו באס אס

מול הצטרף ליחידות גולגולות המוות של האס אס האחראיות על ניהול מחנות הריכוז וההשמדה עבור גרמניה הנאצית. אחד התפקידים המוקדמים ביותר שלו היה אחראי על עבודת גננים במחנות. במאי 1941 הועבר מול ממחנה הריכוז זקסנהאוזן לאושוויץ שם הוטלה עליו האחריות על חפירת קברי המונים. בשלוש וחצי השנים הבאות מול שימש בכמה תפקידי צוות במחנה. עד מהרה הפך למנהל שירותי התעסוקה במחנה הגברים באושוויץ בירקנאו. בשנת 1944 פיקח מול על כל המשרפות בבירקנאו. על פי דבריו של מפקד אושוויץ רודולף הס, הוא ומול עוטרו שניהם על ידי אדולף היטלר באות כבוד על תפקודם במלחמה. מול מופיע מספר פעמים באלבום התצלומים של מפקד אושוויץ קארל-פרידריך הוקר המראה את אנשי האס אס במחנה בזמן הנסיגה ממנו.
מול נהג לומר לאנשיו: "Befehl ist Befehl!" ("פקודה היא פקודה!") כדי להצדיק את מעשיו. אימרה עליה חזרו נאשמים נוספים במשפטי נירנברג כהגנה.
אלתר פיינזילבר, חבר הזונדרקומנדו בבירקנאו שעבד תחת מול, העיד במשפט שנערך לו:
קרה שכמה אסירים ניסו להתנגד כאשר התכוונו לירות בהם למוות כשהיו על סף הבור או שילדים בכו ואז מול היה משליך אותם חיים ללהבות הבור.
אסיר זונדרקומנדו נוסף בשם הנריק טאובר העיד:
מול היה האכזרי מכולם. לפני הגעתו למחנה הוא היה אחראי על העבודות בבונקרים, שם שרפו את הקורבנות הגזים בבורות. ואז הוא הועבר לזמן מה לאזור אחר. לאור ההכנה הנחוצה ל"קבלת הפנים" של המשלוחים מהונגריה בשנת 1944, הוא הוצב כאחראי על כל המשרפות. הוא זה שארגן את ההשמדה ההמונית של האנשים המגיעים ממשלוחים אלה. רגע לפני הגעת הטרנספורטים מהונגריה הוא הורה לחפור בורות לצד משרפות V והשמיש את פעילותו של בונקר 2 ובורותיו שלא היו בשימוש. בחצר המשרפה היו מודעות המופנות לקורבנות ועליהם כתוב כי הם עומדים לעבור למחנה בו תחכה להם עבודה אך לפני כן עליהם לעבור רחצה וחיטוי ולשם כך עליהם להתפשט ולהכניס את כל חפצי הערך שלהם לסלים שהוצבו במיוחד למטרה זו בחצר. מול חזר על הדברים בנאומיו בפני המשלוחים הבאים. היו כל כך הרבה משלוחים שלפעמים קרה שתאי הגזים לא היו מסוגלים להכיל את כל המגיעים החדשים. האנשים העודפים נורו לרוב, בזה אחר זה ולעיתים קרובות על ידי מול עצמו. בכמה הזדמנויות, השליך מול אנשים לבורות הבוערים בעודם בחיים. הוא גם תרגל ירי באנשים ממרחק. הוא התייחס בצורה נוראה לאנשי זונדרקומנדו, הכה אותם והתנהג אליהם כמו לבעלי חיים. אלה שהיו בשירותו האישי סיפרו לנו שהוא השתמש בחוט תיל כדי לדגום חפצי זהב ותכשיטים של קורבנות שנלקחו ממשלוחים חדשים, ושם אותם בתיק. בין החפצים שהשאירו האנשים שהגיעו לתאי לגזים, הוא נהג לקחת פרוות וסוגי מזון שונים, במיוחד שומן. כאשר לקח אוכל, אמר בחיוך לחיילי האס אס שסביבו שצריך לנצל את המשלוחים לפני שהשנים הרזות יגיעו. תחת ניהולו התחזק הזונדרקומנדו והוגדל לכ -1,000 אסירים.
ביוני 1942, יחד עם פרנץ הסלר והנס אומייר, הוציא מול להורג 168 אסירים בבלוק 11 לאחר ניסיון התמרדות.
ב-2 באוגוסט 1944 רצח מול את שמעון קמינסקי מנהיג המחתרת היהודית באושוויץ שהוסגר לגרמנים בעקבות הלשנה.
מעצר והוצאה להורג

לאחר נטישת אושוויץ-בירקנאו על ידי האס אס ב־18 בינואר 1945, הועבר מול למחנה משנה של מחנה הריכוז דכאו. ב־28 באפריל 1945, יום לפני ששחרור מחנה דכאו על ידי חיילים אמריקאים, הגיע מול למחנה הראשי עם קבוצת אסירים שאילץ לצעוד בצעדת מוות. למחרת הוא נלכד ונעצר.
בנובמבר 1945 הועמד מול למשפט על ידי בית הדין הצבאי האמריקאי במהלך משפטי דכאו. אף על פי שבמשפט הושמעו עדיות של ניצולים על אכזריותו והזוועות להם היה אחראי מול הואשם רק בסעיף אחד של הצעדת אסירים בצעדת המוות באפריל 1945.
הוא נמצא אשם והוצא להורג בתלייה בכלא לנדסברג, ב־28 במאי 1946.
דמותו של מול מופיע בסרט אזור אפור המגולל את סיפור מרד הזונדרקומנדו באושוויץ.
לקריאה נוספת

Müller, Filip (1999) [1979]. 'Eyewitness Auschwitz - Three Years in the Gas Chambers. trans. Routledge & Kegan Paul Ltd. and Susanne Flatauer. Chicago: Ivan R. Dee & in association with the United States Holocaust Memorial Museum. p. 180. ISBN 1-56663-271-4.
"בכינו בלי דמעות" בהוצאת ידיעות ספרים ויד ושם מאת פרופסור גדעון גרייף.
"מרד באושוויץ" בהוצאת ידיעות ספרים מאת פרופסור גדעון גרייף ואיתמר לוין.
הערות שוליים

↑  Höss, Rudolf (1992). Death Dealer: The Memoirs of the SS Kommandant at Auschwitz. Amherst, NY: Prometheus Books. p. 350. ISBN 0-87975-714-0.
↑  Heller, Kevin Jon (2011). The Nuremberg Military Tribunals and the Origins of International Criminal Law. Oxford University Press. ISBN 978-0-199-23233-8..
↑  Gilbert, Martin (2014). The Holocaust: The Human Tragedy. Rosetta Books. p. 109. ISBN 9780795337192.
↑  Pressac, Jean-Claude (1989). AUSCHWITZ: Technique and Operation of the Gas Chambers. Beate Klarsfeld Foundation. p. 496. אורכב מ-המקור ב-2015-09-24. נבדק ב-2020-04-24.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 131563866  VIAF: 1148188   WorldCat (עם VIAF): 1148188
קוק תעשיות

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  פרד סי. קוק 
 תקופת הפעילות:  1940–הווה (כ־84 שנים) 
 חברות בנות:  Georgia-Pacific  Koch Fertilizer  Infor Global Solutions  Koch Agronomic Services (United States)  Koch Disruptive Technologies  Invista 
 מיקום המטה:  ויצ'יטה 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הנפט 
 מוצרים עיקריים:  נפט 
 מנכ"ל:  צ'ארלס ג'יי. קוק 
  
 www.kochinc.com
 
קוק תעשיות בע"מ (באנגלית: Koch Industries) הוא תאגיד אמריקאי בין-לאומי עם משרדים ראשיים בוויצ'יטה, קנזס. חברות הבת של התאגיד מעורבות בתעשיות ייצור וזיקוק נפט, תעשיות כימיות, אנרגיה, פיננסים והשקעות. קוק תעשיות היא בין השאר, חברת האם של Invista, Georgia-Pacific, Molex, Flint Hills Resources, Koch Pipeline, Koch Fertilizer, Koch Minerals, Matador Cattle Company, ו- Guardian Industries. החברה מעסיקה מעל 120,000 עובדים בכ-60 מדינות שונות, כאשר כמחצית מהעובדים בארצות הברית. החברה היא מחזיקת הקרקע הגדולה ביותר בחולות הזפת של אלברטה.
עם הכנסות של כ-110 מיליארד דולר, היא החברה הפרטית השנייה בגודלה בארצות הברית (אחרי Cargill)‏. בשנת 2007 היא הייתה הגדולה ביותר.
דרך החברה הבת Koch Disruptive Technologies מחזיקה קוק תעשיות ביותר מ-40% של חברת המכשור הרפואי הישראלית אינסייטק.
הערות שוליים

↑  "Koch Industries: What We Do". Koch Industries. ארכיון מ-מרץ 14, 2018.
↑  "Koch Industries: Companies Overview". Koch Industries. ארכיון מ-יולי 27, 2017.
↑  Mufson, Steven; Eilperin, Juliet (מרץ 20, 2014). "The biggest foreign lease holder in Canada's oil sands isn't Exxon Mobil or Chevron. It's the Koch brothers". The Washington Post. ארכיון מ-דצמבר 12, 2016.
↑  "America's Largest Private Companies". Forbes.
↑  McCoy, Daniel (ינואר 31, 2014). "Koch Industries passes 100,000-employee milestone". American City Business Journals. ארכיון מ-ינואר 5, 2016.
↑  "Forbes rankings for 2004". Forbes. ארכיון מ-יולי 5, 2017.
↑  "Forbes rankings for 2009". Forbes. אוקטובר 28, 2009. ארכיון מ-יולי 20, 2011.
↑  "America's Largest Private Companies". Forbes. נובמבר 8, 2007. ארכיון מ-ינואר 6, 2017.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1059076470  ISNI: 0000 0004 0484 8316  LCCN: n84131795  NKC: ko20201062933  VIAF: 144297738   WorldCat (עם VIAF): 144297738
ויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה

ויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה (Princess Victoria Melita of Saxe-Coburg and Gotha, ‏25 בנובמבר 1876 - 2 במרץ 1936) הייתה בתו של הנסיך אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, בנה השני של המלכה ויקטוריה, ורעייתו מריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. בשנת 1894 היא נישאה לבן דודה ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן, אולם הנישואים היו כושלים והזוג התגרש בשנת 1901, דבר שגרם לסקנדל בין משפחות המלוכה האירופאיות. לאחר מספר שנים נישאה הנסיכה לאהוב ליבה מזה שנים, בן דודה קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, שיכריז על עצמו כקיסר רוסיה לאחר המהפכה הרוסית.
ילדות

הנסיכה ויקטוריה נולדה ב-25 בנובמבר 1876 בארמון סנט אנטון שבמלטה, ולכן ניתן לה שמה השני, מליטה. היא הייתה ילדתם השלישית ובתם השנייה של אלפרד, דוכס אדינבורו, בנם של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט, ורעייתו מריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של אלכסנדר השני ומריה, נסיכת הסן. אביה של ויקטוריה היה קצין בכיר בצי הבריטי ושירת במלטה באותה התקופה, אולם המשפחה שבה לבריטניה כשויקטוריה הייתה עדיין תינוקת והיא בילתה את ילדותה באחוזתם בקנט וכן בביתם שבלונדון, בית קלרנס.
בשנת 1886, כשויקטוריה הייתה בת 9, מונה אביה האדמירל כמפקד הצי הים-תיכוני והמשפחה שבה למלטה. מכיוון שאלפרד היה יורש העצר לדוכסות סקסה-קובורג-גותה המשפחה בילתה גם חלק מזמנה בעיר קובורג שבגרמניה ובשנת 1889 עברה לשם לצמיתות. אמהּ של ויקטוריה, שנולדה לאם גרמנייה, שמחה לגדל את ילדיה בתרבות הגרמנית ואף המירה את דתם לדת הלותרנית, למרות שגדלו כאנגליקנים.
נישואים ראשונים

כילדה ויקטוריה נחשבה לביישנית, רצינית ורגישה, וכן למוכשרת בציור ורישום. היא הייתה קרובה ביותר לאחותה מארי, שהייתה גדולה ממנה בשנה, והשתיים יישארו קרובות כל חייהן. בשנת 1891 נסעה ויקטוריה עם אמה לרוסיה ללווייתה של דודתה אלכסנדרה גאורגייבנה, שם פגשה לראשונה את בן דודה מצד אמה קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה. ויקטוריה וקיריל בני ה-15 התאהבו באופן מיידי אך לא הורשו להנשא לאור האיסור בדת הפרבוסלבית לנישואים בין בני דודים מדרגה ראשונה.
לאחר נישואיה של אחותה הגדולה מארי לפרדיננד, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן, לעתיד פרדיננד הראשון, מלך רומניה, החל החיפוש אחר בעל מתאים לנסיכה ויקטוריה. במהלך ביקור אצל סבתהּ המלכה ויקטוריה בטירת בלמורל פגשה ויקטוריה את בן דודה מצד אביה ארנסט לודוויג, יורש העצר לדוכסות הגדולה של הסן. המלכה ראתה כי השניים הסתדרו היטב יחדיו, חלקו תחומי עניין דומים ואף חלקו את אותו תאריך יום הולדת, ועודדה את הזוג להנשא, למרות התנגדותיהם.
לבסוף נכנעו ויקטוריה וארנסט ללחצים מצד משפחותיהם ונישאו בקובורג ב-9 באפריל 1894. משתתפי החתונה כללו נציגים מכל משפחות האצולה האירופאיות הגדולות, ובמהלך הטקס גם הוכרזו אירוסיה של אחותו הקטנה של החתן, אלכסנדרה, לצאר לעתיד ניקולאי השני. הזוג הוליד בת אחת, אליזבת. הנישואים בין השניים לא היו מאושרים; ויקטוריה התמרמרה על כך שבעלה העניק את מלוא תשומת לבו לבתם, אותה העריץ, בעוד שארנסט כעס על רעייתו שלא מילאה את חובותיה כדוכסית. למרות זאת הזוג נודע כמארחים מעולים וביתם בדרמשטאדט היה מוקד בלתי רשמי לאנשי אצולה צעירים, וכן לאמנים ואינטלקטואלים רבים.
גירושים

בשנת 1896 נסעה ויקטוריה לרוסיה לרגל הכתרתו של הצאר ניקולאי השני. הדוכסית פגשה שם שוב את בן דודה קיריל, והרגשות הישנים ביניהם צפו שוב, עובדה שלא תרמה לנישואיה המתפוררים. בנוסף טענה ויקטוריה בפני משפחתה כי ארנסט היה למעשה הומוסקסואל ונהג להיכנס למיטה עם משרתיהם. המלכה ויקטוריה, ששמעה על הקשיים בנישואים בין שני נכדיה, לא הסכימה להתיר להם להתגרש בשל בתם, אליזבת. לאחר מותה של המלכה ויקטוריה בינואר 1901 בני הזוג היו חופשיים לבקש גירושין ובית המשפט העליון של הסן העניק להם גט בסוף אותה השנה. גירושיהם של הדוכסים הגדולים של הסן גרם לסקנדל בין משפחות האצולה באירופה.
לאחר גירושיה שבה ויקטוריה להתגורר עם אמה בקובורג וחלקה משמרת עם ארנסט על ילדתם. אליזבת, שתמיד הייתה קרובה יותר לאביה, האשימה את אמהּ בגירושין והעדיפה להתגורר עם ארנסט. בנובמבר 1903 נסעה אליזבת עם אומנתה לבקר את בני דודיה, ילדיו של הצאר ניקולאי השני, ששהו באותו הזמן בפולין, ושם מתה בגיל 8 ממחלת הטיפוס.
נישואים שניים

לאחר גירושיה של ויקטוריה היא שמרה על יחסיה הקרובים עם קיריל, אולם הוריו הזהירו אותו שלא לחזר אחריה. בשנת 1904 פרצה מלחמת רוסיה–יפן וקיריל, שהיה קצין בכיר בצי הקיסרי, נסע לחזית שם נפצע ממוקש יפני. פציעתו חיזקה את נחישותו להנשא לאהובתו והוא נסע לקובורג כדי להיות איתה. הזוג נישא לבסוף בגרמניה ב-8 באוקטובר 1905, 14 שנים לאחר שנפגשו לראשונה, בטקס צנוע שכלל את אמה של ויקטוריה ואת אחותה ביאטריס.
כשהצאר ניקולאי השני שמע על הנישואים שהתרחשו ללא אישורו הוא ביטל לקיריל את כל תאריו וקצבותיו וסילק אותו מהצי הרוסי. הצארינה נחרדה מהחדשות והודיעה כי לא תקבל את ויקטוריה וקיריל לביתה לעולם. הזוג עבר להתגורר בפריז וחי מכספים שניתנו להם על ידי הוריהם. בשנת 1907 החליטה ויקטוריה, לשמחתם של בעלה ואמה, להמיר את דתה לדת הרוסית הפרבוסלבית. באותה שנה נולדה בתם הבכורה, מריה, ובשנת 1909 נולדה בתם השנייה, קירה.
ניקולאי השני השיב לקיריל את כל תאריו בשנת 1908 לאחר שמספר מקרי מוות בין בני שושלת רומנוב הפך אותו לשלישי בתור לרשת את הקיסרות. קיריל ומשפחתו שבו לרוסיה וויקטוריה קיבלה את התואר ויקטוריה פיודורובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, כיאה לרעייה של בית משפחת המלוכה. ויקטוריה נהנתה מחיי החברה בסנקט פטרבורג ואירחה את צמרת האצולה הרוסית בבתיה השונים, אותם עיצבה בעצמה. למרות שהייתה בת דודתו של הצאר מצד אמה, ובת דודתה של הצארינה מצד אביה, היחסים בין שני הזוגות לא התחממו. ויקטוריה, בעלה ובנותיהם היו קרובים ומאושרים ונהגו לטייל ברחבי אירופה. המשפחה בילתה את הקיץ של שנת 1914 על סירתם במפרץ פינלנד ושהו בריגה כשפרצה מלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה שימשה ויקטוריה כאחות בצלב האדום ואף שהתה בחזית ליד ורשה.
מהפכה וגלות

במרץ 1917, כאשר המהפכה הרוסית התפשטה ברחבי רוסיה, גילתה ויקטוריה בת ה-40 כי היא שוב בהריון. לאחר ויתורו של הצאר על כס המלוכה הוביל קיריל את יחידתו ונשבע אמונים לדומה, מעשה שנחשב כבגידה בעיני קרוביו. ויקטוריה תמכה בבעלה ואף גילתה אהדה כלפי העם ברצונם לרפורמות. עם נפילתה הסופית של המונרכיה פרש קיריל מתפקידו הצבאי, אולם אנשיו נשארו נאמנים והמשיכו לשמור על בית משפחתו. עם זאת דאגו בני הזוג לביטחונם האישי והחליטו כי הגיע הזמן לעזוב את רוסיה. ביוני 1917 נסעה המשפחה לפינלנד, ולמרות שלא הורשו לקחת את רכושם עמם הם הצליחו להבריח מספר תכשיטים יקרי ערך. באוגוסט 1917 ילדה ויקטוריה בפינלנד את בנה היחיד, ולדימיר, שיהפוך בעתיד לראש שושלת רומנוב. המשפחה נשארה בפינלנד מתוך תקווה שהצבא הלבן יגבר על הבולשביקים, אולם לאחר מספר חודשים החל לאזול הכסף עד שוויקטוריה הייתה צריכה להתחנן בפני בת דודתה מרגרט, נסיכת הכתר של שוודיה, שתשלח לה אוכל לתינוק. לאחר שלוש שנים בתנאים דחוקים עברו ויקטוריה, קיריל וילדיהם מפינלנד לציריך, שם הצטרפה אליהם אמה של ויקטוריה. לאחר מותה של האם מריה אלכסנדרובנה ירשה ויקטוריה את אחוזותיה בניס ובקובורג. במהלך שהותם בגרמניה התקרבו ויקטוריה וקיריל למפלגה הנאצית, בעיקר בשל עמדותיהם האנטי-קומוניסטיות.
בשנת 1924 הכריז על עצמו קיריל כצאר רוסיה, לאחר רציחתם של רבים מבני משפחת רומנוב. ויקטוריה נסעה לארצות הברית כדי לעורר את תמיכתם של האמריקאים בהשבת הקיסרות הרוסית, אולם מאמציה נכשלו בשל כינון היחסים הבינלאומיים בין וושינגטון למוסקבה. בני הזוג רכשו וילה בסן-בריאק שבחבל ברטאן שם נהנו מחיים שקטים יחסית. ויקטוריה גוננה מאוד על בנה ולדימיר, בו היא ובעלה תלו את תקוותיהם לעתיד, וחינכה אותו בבית כפי שחינכו את הנסיכים הרוסים בתקופת הקיסרות.
מותה

בפברואר 1936, לאחר שנכחה בטקס ההטבלה של נכדתה החמישית בגרמניה, עברה ויקטוריה אירוע שבץ. קרובי משפחתה, כולל אחותה מארי מלכת רומניה, הגיעו לשהות ליד מיטת חוליה, אולם היא נפטרה ב-1 במרץ בגיל 59. הנסיכה נקברה במאוזוליאום המשפחתי בקובורג, אולם שרידיה הוצאו מקברם והועברו למבצר פטרופבלובסקיה שבסנט פטרבורג, יחד עם שרידיו של בעלה קיריל שמת שנתיים אחריה. לאחר מותה נישאה בתה קירה ללואי פרדיננד, נסיך פרוסיה, נכדו של הקיסר הגרמני וילהלם השני.
אדית הרד

| --- | --- |

 לידה:  5 במרץ 1965 (בת 59) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  ביולוגיה
 מקום מגורים:  פריז 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קיימברידג'
 מוסדות:  קולז' דה פראנס (2012)  Curie Institute (2010)  המעבדה האירופית לביולוגיה מולקולרית (2019) 
 תלמידי דוקטורט:  Julie Chaumeil, Elphège Nora 
 פרסים והוקרה:  אבירה בלגיון הצרפתי  פרס לוריאל-אונסק״ו לנשים במדע (2020)  עמית החברה המלכותית (2013)  חבר ארגון הביולוגיה המולקולרית האירופאי  מדליית הזהב של המרכז הלאומי הצרפתי למחקר מדעי (2024)  פרס אנסרם (2017)  מדליית כסף של CNRS (2008) 
 בן זוג:  וינסנט כולוט
 מספר צאצאים:  2
 אתר רשמי
 
אדית הרד (Edith Heard; נולדה ב-5 במרץ 1965) היא ביולוגית וגנטיקאית בריטית, שכיום מנהלת את המעבדה האירופאית לביולוגיה מולקולרית (EMBL) בגרמניה. מחקרה של הרד עוסק בעיקר בתחום האפיגנטיקה והשתקה של כרומוזום X בתאים בפרט. במהלך הקריירה שלה הרד גילתה תגליות חשובות רבות לגבי כרומוזום X ובתחום האפיגנטיקה בכללותו. בשנת 2011 זכתה בפרס השנתי של ה־Fondation pour la Recherche Médicale לכבוד תרומה יוצאת מן הכלל לידע הרפואי העולמי.