stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רופוס פקהאם
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית

אחיו של פקהאם, וילר, היה מועמדו של הנשיא גרובר קליבלנד לכהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1894. עם זאת, עיתוי מינויו זה התרחש בעיצומו של מאבק פוליטי קשה בין קליבלנד לבין הסנאטור מניו יורק דייוויד היל. וילר פקהאם היה המועמד השני לבית המשפט העליון שהיל הצליח לחסום, ובמקומו מונה אדוארד דאגלס וייט. כאשר התפנה מושב נוסף בבית המשפט העליון לאחר מותו של השופט האוול ג'קסון ב-1895, נחלש כוחו הפוליטי של היל, וקליבלנד פנה לרופוס פקהאם, שמינויו אושר בסנאט תוך שישה ימים בדצמבר אותה שנה על ידי רוב רפובליקני, וב-6 בינואר 1896 הוא הושבע לכהונתו. פקהאם הוא השופט האחרון בבית המשפט העליון של ארצות הברית שמונה על ידי נשיא דמוקרטי ואושר על ידי רוב רפובליקני בסנאט.
תקופת כהונתו של פקהאם בבית המשפט העליון תוארה על ידי חוקרים רבים כשיא של ה"לסה פר", שבה פסל בית המשפט באופן קבוע מאמצים להסדרת מערכת יחסי העבודה. חוות הדעת המפורסמת ביותר של פקהאם הייתה בפסק דין לוכנר נגד מדינת ניו יורק מ-1905, בו ביטל בית המשפט את המגבלות על שעות העבודה של עובדי המאפיות לשישים שעות בשבוע, בטיעון שהן נגדו את זכויות הפרט לחוזה חופשי, ובשל היותן בלתי חיוניות להגנה על הבריאות והבטיחות. באותה חוות דעת אישר פקהאם תקנות במקומות עבודה נוספים שהיו קשורים למאפיות ושהוא האמין שהם הצדיקו את הזכות לחוזה חופשי.
בנוסף לפסק דין לוכנר, נודע פקהאם ככל הנראה בשל הפירוש הרחב שלו לחוק ההגבלים העסקיים של שרמן, הוא זיהה את מטרת החוק כהגנה על זכויות הלקוח. חוות הדעת שלו בנוגע לזכויות האזרח של האפרו-אמריקאים בלטו לא רק בשל נסיגתו מההתנגדות הרגילה שלו כאשר הצביע בעד אישור חוקי ג'ים קרואו, כשהבולטת מביניהן הייתה חוות דעתו בפסק דין פלסי נגד פרגוסון מ-1896, שבו הוא הצטרף לדעת הרוב בבית המשפט. עם זאת, פקהאם, ועמיתו השופט דייוויד ברואר היו אלה שהצביעו יותר מכל אחד מעמיתיהם לטובת המהגרים הסינים בעתירות שהוגשו לבית המשפט העליון.
פקהאם כתב את פסק הדין החשוב "אקס פארטה יאנג" (Ex parte Young) מ-1908, שבו נקבע שבית משפט פדרלי יכול להוציא צו מניעה נגד פקיד ממשל של אחת המדינות כדי למנוע אכיפת חוק מדינה בלתי תקף.
פקהאם כיהן בבית המשפט עד למותו. הוא כתב 303 פסקי דין ו-9 חוות דעת מיעוט.
חיים אישיים

ב-1867 נשא פקהאם לאישה את הארייט מריה ארנולד. שני בניהם, הנרי ורופוס הבן, נפטרו לפני הוריהם. רופוס פקהאם נפטר בכפר אלטמונט שבמדינת ניו יורק ב-24 באוקטובר 1907 בגיל 70 כתוצאה ממחלה קרדיווסקולרית. הוא נטמן בבית הקברות שבממנדס, מחוז אולבני.
ביאורים

↑  מקורות מודרניים, כולל אתר בית המשפט העליון, מציינים ששמו האמצעי היה "וילר" (Wheeler), כמו זה של אביו. עם זאת, מקורות מתקופת חייו מציינים לרוב ששמו האמצעי היה ויליאם.
הערות שוליים

↑  Peckham, Rufus Wheeler -  Federal Judicial Center
↑  "MINNESOTA LAWS REGULATING RATES DECLARED INVALID". 115 (28). The Sacramento Union. UCR Center For Bibliographical Studies and Research. 24 March 1908.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no94043203  SNAC: w6jt08k0  VIAF: 43878569   WorldCat (עם VIAF): 43878569
גשר סכר מאקומבס

| --- | --- |
גשר סכר מאקומבס מבט מהגישה מהשדרה השביעית (שד' אדם קלייטון פאוול ג'וניור)
גשר סכר מאקומבס מבט מהגישה מהשדרה השביעית (שד' אדם קלייטון פאוול ג'וניור)
 מידע כללי
 סוג:  גשר נייד, גשר, גשר 
 שימוש:  חציית נהר הארלם לכלי רכב, אופניים והולכי רגל
 מיקום:  ניו יורק, מנהטן ממערב לו והברונקס ממזרח, במדינת ניו יורק
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 1 במאי 1895
 תאריך פתיחה רשמי:  1 במאי 1895 
 חומרי בנייה:  פלדה 
 מידות
 אורך:  770 מטר
 רוחב:  18 (מקסימלי) מטר
 מידע טכני
 נתיבים:  ארבעה למכוניות ולאוטובוסים ושניים לרוכבי אופניים והולכי רגל
 
 קואורדינטות:  40°49′41″N 73°56′02″W﻿ / ﻿40.828055555556°N 73.933888888889°W﻿ / 40.828055555556; -73.933888888889
 אתר רשמי
  (למפת מנהטן מוגדלת) גשר סכר מאקומבס(למפת מנהטן רגילה) גשר סכר מאקומבס
 
השלט בראש הכניסה לגשר מצד מנהטן
השלט שקורא להתפנות מהגשר עם הישמע הפעמון שמכריז על פתיחת הגשר
גשר סכר מאקומבס (באנגלית: Macombs Dam Bridge) הוא גשר נפתח מסתובב על פני הארלם ריבר בעיר ניו יורק, המחבר את רובע מנהטן והברונקס. הגשר מחבר את הצמתים שלאורך רחוב 155 לרוחבה של מנהטן, מריברסייד דרייב (אנ') שבמערב, עם הצומת של שדרת ג'רום (אנ') ורחוב 161 (אנ') (הממוקם ליד הינקי סטדיום בברונקס), במזרח.
אורכו של הגשר 770 מ' בסך הכל, עם ארבעה נתיבים לכלי רכב ושתי מדרכות. הגשר מופעל ומתוחזק על ידי משרד התחבורה של העיר ניו יורק (אנ').
היסטוריה

הגשר הראשון באתר נבנה בשנת 1814 כסכר אמיתי בשם סכר מאקומבס. שנה קודם לכן, בשנת 1813, רוברט מקומב, בנו של הסוחר אלכסנדר מקומב (אנ'), ביקש רשות מבית המחוקקים של מדינת ניו יורק לבנות סכר שיוביל מים לטחנת קמח המופעלת על ידי הפרשי גאות ושפל, שייווצרו על ידי הסכר המבוקש, ועל ידי סכר נוסף שהיה בבעלות המשפחה ליד "גשר המלך" (King Bridge) בספייטי דייבל קריק. 50 אזרחים בולטים באזור, שהבינו כי מקומב ככל הנראה יקבל את האישור שביקש, פנו למועצה המשותפת של העיר בבקשה לאפשר גם בניית גשר, כחלק מהמבנה. בקשה זו נענתה, ומקומב הורשה לגבות אגרה על הגשר, שמחציתה תועבר למועצה, כדי לשמש לחינוך העניים. סירות היו אמורות לעבור בחופשיות דרך מעבר/מחלף (lock) בסכר. הגשר הושלם ב-1816, שנתיים לאחר פתיחת הסכר. הסכר לעומת זאת, המשיך להציף כרי דשא במעלה הזרם, ולחסום את השייט בסירות לאורך ההארלם ריבר. כתוצאה מכך, פרצה קבוצת אזרחים בשנת 1839 את הסכר באמצעות כלי שיט נושא פחם. מעשה זה נחשב כחוקי על ידי בית המשפט אז, אשר טען כי "זה מטרד ציבורי לחסום את השייט". הסכר נהרס בשנת 1858 והוחלף שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1861, בגשר נדנדה נפתח מעץ, בשם הגשר המרכזי (The Cental Bridge), שדרש תחזוקה תכופה. הגשר הזה דרש תיקונים ושינויים רבים, עקב ריקבון של רכיבי העץ. בשנת 1892 קיבלה חברת Passaic Rolling Mill Company את החוזה עבור בניית הגשר החדש, שתוכנן על ידי אלפרד פ. בולר (אנ'). מוטת הפלדה הנוכחית, נבנתה בין השנים 1892 ל-1895, בעוד שדרך רחוב 155 העילי על הוויאדוקט, נבנתה בין השנים 1890 ל-1893. שניהם עוצבו על ידי אלפרד פנקוסט בולר. גשר זה, שעדיין נקרא The Cental Bridge (ראו משמאל את תמונת השלט המתכתי שבראש הגשר) נפתח רשמית בשנת 1895, בעלות של 2,537,312 דולר. בשנת 1902 שונה שמו ל-Macombs Dam Bridge. בשנת 1920, נבנו חיבורי רמפה חדשים בצדו המזרחי של הגשר (בברונקס), כאשר הינקי סטדיום נבנה. גשר סכר מאקומבס הוא הגשר הגדול השלישי בעתיקותו שעדיין פועל בעיר ניו יורק, ויחד עם דרך רחוב 155 על הוויאדוקט, הוגדרו בשנת 1992 על ידי הנציבות לשימור אתרים (אנ') כנקודת ציון לשימור בעיר ניו יורק.
תיאור הגשר

הגשר מונח על 3 מזחים, כשהרכיב המרכזי הנייד (המסתובב ונפתח) מונח על מזח הציר, שבנוי כאי קטן במרכז הנהר, וממסבך הנתמך על-ידי קורת תוף כפול. המזח נקרא Pivot Pier (אנ'). המזחים האחרים, המערבי והמזרחי, הם מבני אבן שבנויים בשולי הנהר ועל היבשה. על המבנים הללו בנויים בכל צד של הגשר זוג "ביתני מחסה" המקורים בגגות רעפים קוניים (ראו את כל המבנים המוזכרים כאן, בתמונה הראשית בראש הערך). "ביתני מחסה" אלה משמשים את הכרוז שמפעיל את המחסומים בכל צד של הגשר, כאשר הוא נפתח.
הגשר מורכב ממשטח מעל פני המים ומהוויאדוקט של רחוב 155. אורכו הכולל של הגשר הוא 770 מ', כולל דרכי הגישה אליו מהוויאדוקט של רחוב 155. הגשר נושא שני נתיבי תנועה לכל כיוון. רוחב הכביש (משפת המדרכה האחת לצד המדרכה שבצד השני של הגשר) על הרכיב הנייד והמסתובב הוא 12.19 מ'. רוחב המדרכה להולכי הרגל נע בין 1.83 מ' ל-2.90 מ'.
בצד מנהטן, ישנו לוח המציין את שנת 1894 (ראו בתמונה משמאל) והמילים "Central Bridge" (ראו על כך בפרק היסטוריה), ושמות המהנדסים הראשיים של הגשר. משני צדי המזח המרכזי שבמרכז הנהר, וכשהגשר פתוח, יש תעלות שיט עם מרווח אופקי של 46 מ'. כשהגשר סגור, הוא מספק מרווח אנכי (גובה) של 7.6 מ'. הרכיב הנייד המסתובב של הגשר מסוּבָב על ידי שני תופים קונצנטריים: התוף הפנימי בקוטר 11 מ' והחיצוני בקוטר 13 מ'.
לגשר שלוש גישות: שניים הם מהצד של מנהטן (הוויאדוקט של רחוב 155 והשדרה השביעית), ואילו השלישי מוביל לצומת של שדרת ג'רום ורחוב 161 בברונקס.
תחבורה ציבורית

נכון ל-2019, גשר סכר מאקומבס נושא את קווי האוטובוס Bx6 (אנ') ו-Bx6 SBS של רשות התעבורה של העיר ניו יורק (אנ'). בשנת 2016, מחלקת התחבורה של העיר ניו יורק (אנ') דיווחה על נפח תנועה יומי ממוצע (אנ') בשני הכיוונים של 38,183, עם שיא של 55,609 בשנת 1957. בין 2000 ל-2014, הגשר נפתח לכלי שיט 32 פעמים.
אחזקת הגשר

עד שנת 1988, מחלקת התחבורה של עיריית ניו יורק רשמה את גשר סכר מאקומבס כאחד מ-17 גשרים ברחבי העיר שזקוקים לשיקום דחוף. העבודה, שהייתה צפויה בתחילה לעלות 34 מיליון דולר, הייתה אמורה לכסות את שיקום תושבות הפלדה ותמיכות הבטון שהושחתו. כאמור, רחוב 155 על הוויאדוקט והגשר, הוגדרו בשנת 1992 על ידי הנציבות לשימור אתרים (אנ') כנקודת ציון לשימור בעיר ניו יורק. בסופו של דבר בוצע שיפוץ בעלות של 145 מיליון דולר, בין השנים 1999 ל-2004. כחלק מהשיפוץ, הוחלף סיפון הגשר, ושופצו האלמנטים המבניים של תעלות הגישה וארבעת הרמפות אל הכביש המהיר של מייג'ור דיגן וממנו. כמו כן, נצבע מחדש מרחב המים והוחלפו מערכות החשמל במקביל. בוצעה הערכה של הגשר גשר והויאדוקט עבור פרויקט חידוש סיסמי, שבאותה עת היה אמור להסתיים בין 2010 ל-2013 בעלות 36 מיליון דולר. למרות ההסתברות הנמוכה של רעידות אדמה באזור, הפרויקט בוצע לאחר שיושמו חוקי בנייה מחמירים יותר בשנת 2003.
גשרים דומים

אלפרד פ. בולר (אנ') תכנן מספר גשרים לאורך ההארלם ריבר, שניים מהם נבנו מדרום לגשר סכר מקומבס. מדובר בגשר רחוב 145 וגשר שדרת מדיסון, שנפתחו במקור בשנים 1905 ו-1910, בהתאמה. למרות שגשר רחוב ה-145 הוחלף ב-2006, הסופרת והמבקרת שרון רייר תיארה את גשר הרחוב ה-145 המקורי כ"עותק חסר השראה" של גשר סכר מקומבס.
מיד מצפון לגשר סכר מקומבס היה גשר פוטנם (אנ'), שתוכנן גם הוא על ידי בולר. הקו העילי של השדרה התשיעית של הרכבת התחתית של העיר ניו יורק שנהרסה, עבר על הגשר, והתחבר עם קו IRT ג'רום אווניו (אנ') (קו 4 הנוכחי (אנ') שלאורך שד' לקסינגטון). הגשר נפתח בשנת 1880, ונהרס לאחר שחלק זה של קו השדרה התשיעית הפסיק לפעול בשנת 1958.
גלריה

הכניסה לגשר מכיוון מנהטן (תשומת לב לשלט המתכת בראש הגשר שצילום תקריב ראו בפרק "תיאור הגשר"
הכניסה לגשר מהברונקס. תשומת הלב לשילוט המכוון לרח' 155 במנהטן ולשדרת אדם קלייטו פאוול ג'וניור (השדרה השביעית)
מבט אל הגשר מגשר רחוב 145
מבט מהגשר אל הינקי סטדיום למגיעים ממנהטן
החריץ שלאורכו מתבצע סיבוב הרכיב הנייד של הגשר בעת פתיחתו. חריץ דומה קיים בצד הנגדי של הגשר.
ראו גם

הגשרים לאורך הארלם ריבר
ביאורים

↑  לצפייה באיור נע להמחשת גשר נפתח מסתובב, ראו כאן
↑  לצפייה במפת תצלום של אזור הגשר עם ציון האתרים המוזכרים בפתיח, ראו כאן
↑  לצפייה במיקומו של King Bridge, ראו כאן, במפה הראשונה - הגשר מסומן בכתום
↑  מבנים שבסיסם בקרקעית הנהר ונקראים פירים - המזח המרכזי שמוצב במרכז הנהר, ועליו הרכיב המסתובב של הגשר נקרא באנגלית pivot pier
↑  מעבר ספינה מחייב תיאום מראש על פי כללים שמפורסמים. או אז בכל גשר נפתח לאורך ההארלם ריבר מוצבים בעלי תפקיד שבאחריותם להפעיל את פעמון האזהרה ולהוריד את המחסומים שקיימים בכל גשר משני צידיו בעת מעבר הספינות
↑  לרחוב 155 קיימים 2 מפלסים: תחתון שאינו קשור לגשר ונמצא מתחת לוויאדוקט והוא מקורה על ידי עמודים, ועליון שהוא על פני הוויאדוקט. סימוכין ראו כאן
↑  מדובר במסילה העילית, שעליה (אנ') הוקם פארק ההיי ליין במנהטן
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Macomb’s Dam Bridge (Central Bridge) and 155th Street Viaduct, The Historic Districts Council (HDC)
↑  Macombs Dam Park, NYC Parks - Official Website of the New York City Department of Parks & Recreation
1 2 3 4  Edsall, Thomas Henry, 1897., History of the Town of Kings Bridge, Now Part of the 24th Ward New York city, pp. 49-53, New York, Priv. print., 1887. via Library of Congress Online Catalog
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Harlem River Bridges - Macombs Dam Bridge, New York City Dot
↑  Reier, Sharon(2000. The Bridges of New York. New York City Series. Dover Publications (להלן Reier,2000). p.85
1 2  Macombs Dam Bridge - Historic Overview, NYC.Roads.Com
1 2 3  Shayna, Macomb’s Dam Bridge, bridgesnyc - Bridges in the New York Metropolitan Area,  March 11, 2010
1 2  Macomb's Dam Bridge (PDF). New York City Landmarks Preservation Commission. January 14, 1992. (להלן: "Landmark Preservation") p. 9
↑  The Harlem River Bridge at 155th Street, New York. Engineering News-record Vol. 27, 1892. McGraw-Hill Publishing Company: pp. 526–527.
↑  Manhattan Bus Service, NEW.MTA.Info
↑  Bronx Bus Service, NEW.MTA.Info
↑  Polly Trottenberg, 2016 New York City Bridge Traffic Volumes, NYC DOT, p.9
↑  Jannet Sadik Khan, NYC Bridge Traffic Volumes 2008, NYC DOT, March 2010, p. 74
↑  2014 Bridges & Tunnels Annual Condition Report for, NYC DOT, p.147
↑  Seventeen Key Bridges With Structural Problems, The New York Times, April 18, 1988
↑  Landmark Preservation", p. 1"
↑  Owen Moritz, Fabled link to another ERA, Daily News, Jan 16, 1992
1 2  Iris Weinshall, The Reauthorization of the Transportation Equity Act for the 21ST Century, NYC.Gov, Jan. 23, 2004
↑  Mike Muller, Preparing for the Great New York Earthquake, Gotham Gazette, September 29, 2008
1 2 3  Reier, 2000, pp. 85-87
↑  Landmark Preservation, p. 7
↑  Annie Karni, New 145th Street Bridge Arrives in the City Via Barge, New York The Sun, Nov. 1, 2006
↑  Reier, 2000, pp. 87
↑  Annual Report For The Year Ended June 30, 1959. New York City Transit Authority. October 1959. p. 15.
בנג'מין הרדינג

בנג'מין פרנקלין הרדינג (באנגלית: Benjamin Franklin Harding;‏ 4 בינואר 1823 – 16 ביוני 1899) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי שהיה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אורגון.
ביוגרפיה

הרדינג נולד בפנסילבניה בשנת 1823. ב-1847 סיים לימודי משפטים ומ-1849 עבד כעורך דין בג'ולייט שבאילינוי. ב-1850 עבר לקליפורניה ומשם לאורגון. באותה השנה נבחר לחבר בית המחוקקים של טריטוריית אורגון. בין 1855 ל-1859 כיהן כמזכיר טריטוריית אורגון ובין 1860 ל-1861 היה יושב ראש בית הנבחרים של אורגון.
ב-1862 נכנס לסנאט כדי לאייש את מושבו של אדוארד דיקסון בייקר, שנהרג במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שנה קודם לכן. הוא כיהן בסנאט עד מרץ 1855. הרדינג הצביע, יחד עם הסנאטור האחר מטעם אורגון ג'יימס נסמית' (אנ'), בעד התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שהורה על ביטול העבדות בארצות הברית. בכך היו השניים הסנאטורים היחידים מטעם המפלגה הדמוקרטית שהצביעו בעד התיקון.
במהלך חייו נישא הרדינג פעמיים: ב-1851 נישא לאליזבת קוקס והזוג הביא לעולם כמה ילדים. קוקס נפטרה ב-1868 והרדינג נישא בשנית לפ. וו. בוש. לאחר שסיים את כהונתו בסנאט עבר להתגורר בסיילם. מספר שנים אחר כך עבר לקוטג' גרוב (אנ'), שם נפטר בגיל 76.
הערות שוליים

↑  בנג'מין הרדינג, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
איב מונטאן

| --- | --- |

 לידה:  13 באוקטובר 1921 מונסומנו טרמה, איטליה 
 פטירה:  9 בנובמבר 1991 (בגיל 70) סנליס, צרפת 
 שם לידה:  Ivo Livi 
 שם במה:  Yves Montand 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מוקד פעילות:  צרפת, ממלכת איטליה 
 תקופת הפעילות:  1945–1991 (כ־46 שנים) 
 סוגה:  שאנסון 
 שפה מועדפת:  צרפתית, איטלקית 
 בן או בת זוג:  סימון סיניורה (22 בדצמבר 1951–30 בספטמבר 1985)  אדית פיאף 
 פרסים והוקרה:  פרס דוד דה דונטלו לשחקן זר (1973) 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
איב מונטאן (בצרפתית: Yves Montand;‏ 13 באוקטובר 1921 – 9 בנובמבר 1991) היה שחקן קולנוע וזמר צרפתי, מגדולי זמרי השאנסון הצרפתי.
קורות חייו

נולד בשם איבו ליווי (Ivo Livi) בעיירה האיטלקית מונסומנו אלטו. זמן קצר לאחר לידתו עזבה משפחתו את איטליה ועברה לצרפת. מונטאן גדל במרסיי ובצעירותו עבד כספר במספרה של אחותו ולאחר מכן החל לעבוד בנמל מרסיי.
את קריירת השירה שלו החל כזמר מועדונים. ב-1944 התגלה על ידי הזמרת אדית פיאף, אשר צירפה אותו להופעותיה, יעצה לו והוא אף היה למאהבה.
מונטאן זכה בהכרה בינלאומית כשהשתתף בכמה סרטים, ובשנת 1951 התחתן עם השחקנית סימון סיניורה ושניהם כיכבו בכמה סרטים יחדיו. כמו כן ניהל רומן עם השחקנית מרילין מונרו, שלצידה הופיע בסרט "הבה נתאהב" משנת 1960. מונטאן היה לאחד מכוכבי הקולנוע המוערכים ביותר באירופה וכיכב בשורה של סרטים: "שכר האימה" (1953), "האם את אוהבת את ברהמס?", "Z", "פול פרנסואה וינסאן ואחרים", "סזאר ורוזאלי", "מצב של מצור", "המעגל האדום", "הבה נתאהב", "הפרס הגדול", ז'אן דה פלורט ומאנון
(1986) ועוד. הוא היה חביבם של במאים דגולים כאלן רנה, קוסטה גברס, קלוד סוטה, מלוויל ואחרים.
בשנת 1985 נפטרה אשתו סימון סיניורה. זמן קצר לאחר מכן התחתן מונטאן עם העוזרת האישית שלו, ובשנת 1988, כשהוא בן 67, נולד בנו היחיד.
לאחר מותו פרסמה בתה של סימון סיניורה (מנישואיה הראשונים), קתרין אלגרה, ספר ובו חשפה כי מונטאן התעלל בה מינית כשהייתה ילדה. עם זאת היא גם טענה שהיא השלימה איתו בשנותיו המאוחרות.
נקניקייה בלחמנייה

| --- | --- |

נקניקייה בלחמנייה בתוספת רטבים נפוצה: חרדל וקטשופ
 
 מאכלים
 סוג:  sausage sandwich, מזון מהיר, meat pastry, מנה 
 על שם:  וינה, כלב, קוני איילנד 
 מוצא:  ארצות הברית, גרמניה 
 ממציא:  צ'ארלס פלטמן 
 מרכיבים עיקריים:  hot dog bun, נקניקייה, רוטב 
 
נקניקייה בלחמנייה ארוכה עם חרדל וקטשופ
דוכן רחוב לממכר נקניקיות בלחמניות באמסטרדם
נקניקייה בלחמנייה (באנגלית: Hot dog; תרגום מילולי: "כלב חם"; תעתיק: "הוֹט דוֹג") היא מאכל רחוב הנמכר לרוב במזנונים ודוכני מזון מהיר. המאכל מזוהה עם התרבות האמריקנית. מקור שמה באנגלית הוא במיתוס היתולי מסוף המאה ה-19, לפיו מקור הנקניקייה הזולה הוא בבשר כלב.
הכנה ותוספות

את הנקניקייה בלחמנייה מכינים מנקניקייה מבושלת במים, צלויה או מעושנת המוכנסת לתוך לחמנייה טרייה. יש המוסיפים תוספות ורטבים פופולריים, כגון: קטשופ, חרדל, מיונז, חומוס, בצל מטוגן, מלפפון חמוץ, כרוב כבוש ועוד. את הנקניקייה בלחמנייה נהוג להכין בסמוך לזמן האכילה ולאוכלה בעודה חמה.
היסטוריה ומקור המאכל

קיימות מספר גרסאות לגבי מוצאו של המאכל ושמו המקורי. על פי גרסה אחת, מקור המאכל הוא בפרנקפורט שבגרמניה, שם הוא נקרא "פרנקפורטר" (Frankfurter) או בקיצור "פרנק". נקניקיות העשויות מבשר חזיר היו מוגשות בלחמנייה לאורחים באירועי הכתרה של מלכים בגרמניה כבר במאה ה-13. על פי גרסה אחרת, מקור המאכל הוא בווינה שבאוסטריה, שם הוא נקרא "וִינֶר" (Wiener) או "ויני", כפי שהגרמנים ביטאו את שם העיר; בווינה נהגו להגיש נקניקיות עשויות משילוב של בשר בקר ובשר חזיר.
לגבי הגעת המאכל לארצות הברית, יש הטוענים כי המהגר הגרמני צ'ארלס פלטמן הביא עִמו ב-1867 את רעיון הנקניקייה בלחמנייה לקוני איילנד, מוצר שהתאים לממדיה הקטנים של עגלת המכירה שלו ברחובות. גרסה אחרת מייחסת את הרעיון לאשתו של הגרמני אנטון פויכטוואנגר (Feuchtwanger), שמכר נקניקיות ברחובות סנט לואיס ואנשים נהגו לקחת לו את הכפפות כדי שלא ייכוו בידיהם כשהגיש להם את הנקניקייה החמה, ולפיכך החל להניח אותה בלחמנייה. פויכטוואנגר החל למכור אותן לראשונה באירועים המוניים בתערוכה העולמית של שיקגו (1893) או של סנט לואיס (1904). בתחילת המאה ה-20 הפך ממכר הנקניקיות בלחמניות לנפוץ ביותר ברחובות ובאירועים המוניים כגון תחרויות ספורט גדולות וירידים.
גרסה אחרת, לגבי המצאת האופן של אכילת נקניקיות בלחמנייה, מתייחסת לתקופת השביתה המפורסמת, שהתרחשה באנגליה בשנת 1920, שבה לא פעלו המכבסות. האנגלים המהוקצעים, שלא יכלו לחשוב על כך שיגעו בידיהם בנקניקיות השמנוניות, היו רגילים לאכול אותן עם כפפות, אך לא יכלו לכבס את כפפותיהם בשל השביתה - מה שגרם לירידה במכירות הנקניקיות בכל אנגליה. יום אחד חשב מוכר על הרעיון להגיש את הנקניקיות בתוך לחמניות, ואכן, ביום המחרת אי אפשר היה למצוא אפילו לחמנייה אחת בכל המאפיות בלונדון.
בתרבות

תחפושת הנקניקייה בלחמנייה היא תחפושת נפוצה לכלבים.
ראו גם

סגנון קרוליינה
הערות שוליים

↑  פרנקפורטר, באתר Online Etymology Dictionary (באנגלית)
↑  וינר, באתר Online Etymology Dictionary (באנגלית)
↑  History of the Hot Dog, באתר ePopcorn (באנגלית)
↑  Hot Dog History, באתר Hot Dog Chicago Style (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550756005171  GND: 7703875-7  LCCN: sh85051576
קשר מימן

קשרי מימן (מקווקווים) בין שתי שרשראות של הפולימר קבלר
קשר מימן (או גשר מימן) הוא קשר כימי בין-מולקולרי קוטבי, הנוצר בין אטום מימן — המחובר בקשר קוולנטי קוטבי עם אטום אלקטרושלילי של חנקן (N), פלואור (F) או חמצן (O) — לאטום מאותה הקבוצה (N,O,F) במולקולה אחרת. בתוך מקרומולקולות, כגון חלבונים וחומצות גרעין, הקשר יכול להתקיים בין שני חלקים של אותה המולקולה. הקשר בין אטום המימן לאחד מאטומי N,O,F נוצר באמצעות קשרים בין מטענים חלקיים (דיפולים) נגדיים, כאשר המטען החלקי החיובי של אטום המימן נמשך למטען החלקי השלילי הנגדי, אשר נמצא באזור האטום האלקטרושלילי במולקולה אחרת. קשרי מימן הם הקשרים הבין-מולקולריים החזקים ביותר, אבל חלשים בהרבה מקשרים יוניים, מתכתיים וקוולנטיים.
היווצרות הקשר

אטום המימן מאוד לא-יציב ותמיד שואף להתחבר ולהיות בתוך מולקולה שכן ערך האלקטרושליליות שלו הוא 2.1. לפי פאולינג, אטום המימן יחבור (בקשר קוולנטי) לאטום עם ערך אלקטרושליליות גבוה משלו בהפרש של מעל 0.8. לפיכך מתאימים רק אטומים של שלושה יסודות: חמצן, חנקן ופלואור. אלו אטומי אל-מתכות בעלי מסה נמוכה שבמהלך ביצוע קשר כימי נותרים עליהם זוג אלקטרונים בלתי קשור- זוג גלמוד - המקנה משיכה חשמלית למימן האלקטרו-חיובי הקשור למולקולה אחרת.
כך למשל בתוך מולקולת המים  H_{2}O, כל מימן מאבד את האלקטרון חלקית לטובת אטום החמצן, שיש לו אלקטרושליליות גבוהה יותר (בתוך המולקולה עצמה). לפיכך נוצרת קוטביות בתוך המולקולה עצמה: נוצרים שני דיפולים  חשמליים (בין אטום החמצן לבין כל אחד מאטומי המימן), כאשר הקוטב החיובי של כל דיפול הוא באטום המימן ואילו הקוטב השלילי של כל דיפול הוא באטום החמצן. בשל גודלו הקטן של המימן נוצר מטען חיובי צפוף וחזק אשר יתרם לקשר מימן.
באופן דומה, כאשר מולקולה קוטבית זו נמצאת בקרבת מולקולה קוטבית אחרת, נניח עוד מולקולת מים, המטען השלילי על אטום החמצן יוצר קשר עם המטען החיובי על אטום המימן במולקולה השנייה.
מולקולת המים

הדוגמה הנפוצה ביותר להשפעתו של הקשר המימני מצויה במים. מים מורכבים מאטום חמצן (בעל אלקטרושליליות 3.5), ובו שני זוגות של אלקטרונים חופשיים, ומשני אטומי מימן.
כאשר המים במצב נוזלי, נוצר קשר המכונה "צבירים מתחלפים" (flickering clusters) אשר במהלכו מתחברים וניתקים בכל רגע קשרי מימן בין המולקולות. קשרים אלו מחזקים את הזיקה בין מולקולות המים, אך אינם חזקים דיים על מנת לקבע את המולקולות במקומן ולפיכך בממוצע מצליחים לשמור על  שלושה וחצי קשרי מימן. עם הירידה בטמפרטורה, מולקולות המים הופכות צפופות יותר ויותר. בטמפרטורה של כ-4 מעלות צלזיוס הן מגיעות לשיא צפיפותן אולם עם המשך ירידת הטמפרטורה, איטיות תנועתן של המולקולות גורמת לכך שארבעת קשרי המימן הופכים יציבים יותר ומרחיקים את המולקולות זו מזו. לבסוף, בנקודת הקיפאון, כל ארבעת קשרי המימן של מולקולת המים עם שכנותיה מתייצבים ונוצר טטראדר (ארבעון בעברית), כלומר ארבעה קשרים בממוצע.
ארבעת הקשרים היציבים מקבעים את המולקולות במרחק הרב ביותר זו מזו ולכן, במצב מוצק, קרח, מולקולות המים פחות צפופות מאשר במצב נוזלי וזו הסיבה לכך שקרחונים צפים על פני המים. תופעה זו ידועה כאנומליה של המים.
תכונות > העלאת נקודת הרתיחה

קשרי מימן מעלים את נקודת הרתיחה ומורידים את נקודת הקפאון מאחר שיש קושי רב יותר לנתק את הקשר ודרושה יותר אנרגיה כדי לפרק אותו, לעומת קשרים בין-מולקולריים אחרים. ההשערה היא שללא קשרי מימן היו מים רותחים בטמפרטורה של 90- מעלות צלזיוס, אך קיום קשרי המימן במים גורם לעלייה של 190 מעלות בטמפרטורת הרתיחה (ולכן הם רותחים ב-100 מעלות צלזיוס). טמפרטורת הרתיחה הגבוהה הזו קיימת בשל הצורך להשקיע אנרגיה נוספת לשם ניתוק קשרי המימן. מאפיין זה קיים בתרכובות מימניות נוספות כגון אמוניה (NH3) ומימן פלואורי (HF).
תכונות > התמוססות במים

הידרופיליות היא היכולת של מולקולה להיקשר למים באמצעות קשרי מימן. לפיכך, ככל שחומר קוטבי או טעון יותר כך יכולת ההתמוססות שלו במים גוברת.
ראו גם

כוח ואן דר ואלס
הקשר בין דיפולים של שתי מולקולות באמצעות קשרי מימן
מודל של קשרי מימן במולקולה של מים
כובאנה

| --- | --- |

קובנית
 
 מאכלים
 סוג:  לחם דמוי-חלה
 אזור מוצא:  יהדות תימן
 מוצא:  תימן 
 מרכיבים עיקריים:  קמח 
 
כובאנה עם בצל
כֻּבַּאנֶה (בתימנית: كبانة או كبان; בעברית שמו מאוית גם בתור קוּבאנה, קוּבנה או כוּבנה) הוא מאכל יהודי-תימני מסורתי.
הכובאנה היא מאפה דמוי-חלה עגולה ואוורירית מבצק שמרים, עשיר בחמאה מותכת כגון סָאמְנֶה (לעיתים מוחלפת במרגרינה או בשמן), הנאפה במשך 8 עד 12 שעות בתוך סיר באפייה איטית - בטמפרטורה הנמוכה מ-100 מעלות צלזיוס. במקור נהוג לאפותה במשך כל ליל השבת (בתנור או על פלטה), אזי צבע המאפה הופך לחום-זהוב, והקרקעית מתכהה ומתקשה ("קאעה"). יש האופים את הכובנה בישול מלא, בטרם כניסת השבת ומחממים רק בבוקר.
בתימן אכלו כובאנה במשך כל ימות השבוע, והכינו אותה בצורה מיוחדת לשבת (אצל יהודי צנעא וצפון תימן), ואילו בארץ ישראל אכלו אותה בסעודת בוקר שבת. כמו כן במהלך תפילת שחרית של שבת, היו שנהגו לצאת מהתפילה לאכילת הכובאנה. מנהג זה עורר פולמוס בין הרבנים.
ישנם כמה סוגי כובאנות:
כובאנה 'מפתלה': הבצק רך, אוורירי ומעובד עם הרבה שמן או חמאה. רבים מוסיפים לכובאנה זו סוכר או דבש. כובאנה זו נאכלת בסעודה חלבית. לעיתים מתבלים אותה בזרעי קצח. נהוג לאכול את הכובאנה כשלעצמה או עם תוספות, כגון עגבנייה מרוסקת, סחוג, ביצה שלוקה, סאמנה, חילבה, או עם מוצרי חלב שונים.
כובאנה רגילה: הבצק יותר קשה עם פחות שמן וטעמה נייטרלי למדי, נהוג לאוכלה כשסבים לסעודה בשרית וחגיגית. יש הטומנים בתוך הבצק נתחי בשר במשך כל ליל שבת בתקופת החורף.
קובנית: בשונה מהקודמות, הקובנית, שהיא גרסה ישראלית מהשנים האחרונות, נאפית בתבנית חד-פעמית פתוחה בתנור. על-כן מתקבל טעם שונה לחלוטין (המזכיר לחמנייה).
בהלכה

ברכתה מזונות. חלק מחכמי תימן סברו, שהכובאנה מוגדרת כמבושלת ולא כאפויה, משום שאפייתה נעשית בכלי סגור (סיר כובאנה), ולכן ברכתה מזונות אף אם קבע עליה סעודה. כך גם סבור הרב עובדיה יוסף ורבנים נוספים.
כנגדם דעתו של הרב יוסף קאפח ועוד, שהכובאנה מוגדרת אפוייה, אף אם נאפית בכלי סגור.יהדות עדן ותימן
לרוב הדעות אם אפה את הכובאנה בסיר פתוח ללא-מכסה (וכמו כן קובנית) דינה כפת הבאה בכיסנין.
ראו גם

מבצע על כנפי נשרים (מבצע מרבד הקסמים של צה"ל)
המטבח היהודי-תימני (כסעודת יצחק: ארוחת בוקר-צהריים מסורתית של שבת)
חלה
ג'חנון
המטבח הישראלי