stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית המדרש הגבוה למדעי היהדות

| --- | --- |

בית ליאו באק (בעבר ברח' הארטילריה 14, כיום רח' טוּכוֹלסקי 9 בשכונת מִיטֶה) בברלין, שם שכן בעבר בית המדרש
 בית מדרש לרבנים
 תקופת הפעילות:  1872–הווה (כ־152 שנים) 
 מייסדים:  אברהם גייגר 
 מיקום
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 קואורדינטות:  52°31′26″N 13°23′32″E﻿ / ﻿52.524°N 13.3921°E﻿ / 52.524; 13.3921
  (למפת ברלין מוגדלת) בית המדרש הגבוה למדעי היהדות(למפת ברלין רגילה) בית המדרש הגבוה למדעי היהדות
 
בית המדרש הגבוה למדעי היהדות (מתורגם גם כבית המדרש הגבוה לחכמת ישראל, ולעיתים כבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות; בגרמנית: Hochschule für die Wissenschaft des Judentums) היה מוסד גבוה ללימודי יהדות שהחל לפעול בברלין ב-6 במאי 1872, ופעל עד לסגירתו בידי הנאצים בשנת 1942.
הרקע להקמתו

בית המדרש לרבנים בברסלאו היה המוסד המודרני הראשון בגרמניה להכשרת רבנים, אך בקרב החוגים הרפורמיים רווחה אי-נחת מדרכו; בוגריו עסקו בעיקר בלימוד הלכה, וכמעט שלא דנו בהיבטים רעיוניים או אמוניים. כמו כן, החופש האקדמי בברסלאו היה מוגבל ובין היתר נאסר על שימוש של ממש בביקורת המקרא. אברהם גייגר ותומכיו שאפו לכונן מכון משלהם, שתהיה בו חירות מדעית גמורה ויהיה נאמן לשיטתם. יוזמה של ממש התחילה רק ב-1869, בוועידת לייפציג; לאחריה לקח פרופ' מוריץ לצרוס את הובלת המיזם. לצרוס היה בראש ובראשונה עסקן קהילתי, ולמורת רוחו של גייגר תכנן את המוסד כעל-זרמי וכפה הכללת אורתודוקסים בין המורים ותוכנית לימודים משולבת. ב-1870, נחנך המוסד ונפתח כעבור שנתיים (בגלל מלחמת צרפת–פרוסיה). בראש חבר הנאמנים של המוסד עמד לצרוס וגייגר שימש כפרופסור לתולדות עם ישראל וספרות עברית.
בית המדרש הוקם במטרה לעסוק בכל הזרמים של היהדות, אך במהלך השנים התמקד בהכשרת רבנים.
מורים

המורים הראשונים בבית המדרש היו אברהם גייגר, ישראל לוי, היימן שטיינטל ודוד קאסל. פנחס פרנקל החליף את גייגר וד"ר יואל מילר החליף את לוי, שעבר בשנת 1883 לבית המדרש לרבנים בברסלאו. לאחר פטירתו של פרנקל החליף אותו בשנת 1888 ד"ר מאיבוים. בעקבות פטירת דוד קאסל מילאו המורים את מקומו באופן זמני ובסוף 1893 החליף מרטון שריינר את דוד קאסל.
בשנת 1898 היו ארבעת מורי בית המדרש: פרופ' היימן שטיינטל, הד"ר מאיבוים שלימד את חכמת הדרוש, מדרשים ובאירוי תנ"ך, ד"ר מרטון שריינר שלימד תנ"ך ופילוספיה יהודית ויחזקאל בנעט שלימד גמרא. בעקבות פטירתו של שטיינטל מילא שריינר את מקומו. בשנת 1903 החליף ד"ר יצחק משה אלבוגן את ד"ר שריינער, שפרש עקב מחלה. עוד קודם לכן הצטרף ד"ר מאנעט לצוות. בשנת 1905 הצטרף אברהם שלום יהודה לצוות בית המדרש, כדי לחזק את לימוד העברית. בשנת 1913 למדו בבית המדרש גם ד"ר ולשויער, ד"ר פריינד, ד"ר הוכפלד ואויגן טויבלר, שהצטרף לצוות בית המדרש בשנת 1910. הרמן כהן נתן במוסד הרצאות לקהל שומעים חופשי, דבר שמשך שומעים רבים לבית המדרש.
מורים נוספים בבית המדרש היו חנוך אלבק (לימד בין 1926-1936), ליאו בק, יעקב נחום אפשטיין (לימד בשנים 1922–1924), יוליוס גרינטל ויוליוס גוטמן, וכן אברהם יהושע השל, שגם למד במוסד זה.
בית המדרש לא העמיד דרישות בנושאי דת בפני מוריו, אך כולם היו מסורתיים ושלטו בשפה העברית.
תלמידים

בשנתו הראשונה, 1872, למדו בבית המדרש 12 סטודנטים, בהם 4 נשים. בשנת 1898 למדו בבית המדרש בין 28–30 תלמידים ובשנת 1903 הגיע מספר התלמידים לכ-40. בשנת 1921 למדו בו 63 סטודנטים בהיקף מלא, ו-45 בהיקף חלקי. רבים מהסטודנטים היו בוגרי ישיבות ממזרח אירופה. בשנים 1930–1933 הביא המוניטין של בית המדרש להצטרפות סטודנטים לא-יהודים, ובפרט אנשי כמורה נוצרים. בשנת 1932 למדו בו 155 סטודנטים, ובהם 27 נשים. כמעט כל הסטודנטים למדו גם באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1902 התארגנה בבית המדרש אגודה ציונית של סטודנטים, ובה יהודה לייב מאגנס וארתור בירם. מורי בית המדרש, ששללו פעילות פוליטית בין כתליו, הביאו לסגירתה.
לבית המדרש הגבוה למדעי היהדות התקבלו אך ורק תלמידים שעמדו בהצלחה בבחינות הבגרות הממשלתיות בגרמניה, רובם בוגרי בתי ספר תיכוניים, ורק בודדים עמדו בבחינות אחרי לימודים אקסטרניים. מכיוון שבית המדרש לרבנים בברסלאו ובבית המדרש לרבנים בברלין נדרשו התלמידים להתנהגות דתית, נטו תלמידים מבתים דתיים להגיע לבתי מדרש אלו ותלמידים מבתים לא דתיים נטו להגיע לבית המדרש הגבוה למדעי היהדות.
תחת השלטון הנאצי

הנהגת נומרוס קלאוזוס באוניברסיטאות בגרמניה עם עלייתו של היטלר לשלטון הביאה להצטרפות סטודנטים יהודים שגורשו מהאוניברסיטאות, ובבית המדרש נפתחו למענם קורסים בנושאים כלליים. בשנות השלושים אף נמשכה הסמכת רבנים במוסד. (כך למשל, הוסמך אמיל פאקנהיים בשנת 1936). יחד עם זאת החלה דעיכתו של בית המדרש, לאחר שמורים ותלמידים היגרו מגרמניה. בשנים הראשונות לשלטונו של היטלר עסק בית הספר בהוראת עבודה סוציאלית. ניסיון להעבירו ללונדון נכשל. בשנת 1942 נותרו בבית הספר שלושה תלמידים ומורה אחד, ליאו בק. ב-19 במאי 1942 נסגר בית המדרש ורכושו הוחרם.
לקריאה נוספת

מיכאל מאיר, בין מסורת לקדמה – תולדות תנועת הרפורמה ביהדות, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל.
הערות שוליים

↑  מיכאל מאיר, "חילוקי דעות על חינוך מודרני לרבנים בגרמניה של המאה הי"ט", דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות, 1973. עמ' 200.
↑  יהודה ראזענטאל, בית המדרש הגבוה לחכמת ישראל בברלין, באתר "דעת"
↑  י. ש. פוקס, מכתבים מארץ אשכנז, הצפירה, 28 בינואר 1889
↑  ברלין, 6 מאי 1888, הצפירה, 13 במאי 1888
↑  מכתבי סופרים, ברלין, הצפירה, 14 בפברואר 1893
↑  בחו"ל, הצפירה, 8 בינואר 1894
1 2  ביהמ"ד הגבוה לחכמת ישראל בברלין, הצפירה, 2 ביוני 1898
↑  משה אלעזר אייזנשטאדט, בית מדרש העליון לחכמת ישראל בברלין, הצפירה, 7 במאי 1901
1 2  ד"ר משה אלעזר אייזנשטאדט, בית מדרש לחכמת היהדות בברלין, המליץ, 8 במאי 1903
↑  מכתבים מאשכנז, הצפירה, 22 במאי 1905
↑  מכתבים מחוץ לארץ, הצפירה, 13 במאי 1913
↑  ד"ר משה אלעזר אייזענשטאדט, תשובה כללית לתקנת הרבים, המליץ, 17 בספטמבר 1894
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007589984605171  GND: 4455517-9  LCCN: nr93018761  NKC: zmp2018985702  VIAF: 124901850   WorldCat (עם VIAF): 124901850 
תלמידי בית המדרש הגבוה למדעי היהדות, חברי "אגודה לאומית" קבוצת תאולוגים ציוניים, 1902. מימין לשמאל: אליקים גוטהולד וייל, מרדכי שורנשטיין, יהודה לייב מאגנס, אמיל כהן, מ. שלסינגר, יעקב רנצר, איזידור זלוציסטין, ארתור בירם, אויגן טויבלר, ש. פוכס.
משמר העם

ערך זה עוסק ביחידת מתנדבים בימי המנדט. אם התכוונתם לעיתון של זאב ז'בוטינסקי, ראו .
סיכת "משמר העם" ירושלים תש"ח - תש"ט
אנשי משמר העם בישיבה בירושלים, שנות ה-50
מחנה משמר העם בירושלים, שנות ה-50
מחסום של משמר העם בירושלים, בצומת הרחובות המלך ג'ורג' - בן יהודה, מתנדב משמר העם עונד רק סרט זיהוי על שרוולו השמאלי, עקב חוסר מדים
משמר העם ירושלים - דסקית מס' 1644
תעודת הוקרה לפעיל במשמר העם בירושלים
משמר העם היה יחידת מתנדבים שנועדה לשמור על הסדר בערים הגדולות, בהן חיפה, תל אביב, צפת וירושלים. בחלק מהערים הוקמה היחידה לפני קום המדינה, ובחלק מהם - אחריה. אנשי היחידה היו מעל גיל גיוס, או צעירים שלא גויסו לשורות הצבא מסיבות בריאותיות. הסניפים שפעלו לפני קום המדינה עסקו בעיקר בפעולות הגנה צבאיות ושמירת הסדר בעת הפגזות, ואלו שהוקמו לאחריה היו אמונים על הכנת ציבור למקרה של מתקפה, והפכו ברובם בהמשך לאנשי הג"א (הגנה אזרחית).
בחיפה

השם "משמר העם" ניתן לקבוצה קטנה שהוקמה בחיפה ב-1942, כחלק מתוכנית מצדה על הכרמל, על ידי אדמונד (אדק) קרוליק, לשעבר קצין פרשים בצבא הפולני, שהיה הוגה הרעיון ומייסד הקבוצה בחיפה (השם נבחר כתרגום לעברית של המונח "גוורדיה לודובה").
הקבוצה הוקמה במקביל למשמר המולדת ותוך כדי שיתוף פעולה בין שני הגופים. להבדיל ממשמר המולדת אליו גויסו אנשים חסרי ניסיון צבאי קודם, הייתה מטרתו של קרוליק בהקמת הקבוצה גיבוש קבוצת אנשים, מבוגרים במונחי אותה תקופה, בעלי ניסיון צבאי קודם כלשהו, לשם פעילות פרטיזנית במקרה של כיבוש הארץ על ידי הגרמנים.
לאחר שהוסר איום הכיבוש על ידי צבאות רומל, "משמר העם" החיפאי שינה פניו והפך לחלק ממנגנון "ההגנה", (יחידת "הדרי") עירוב של חק"ש (חיל קשישים) שעיקר פעילותו הייתה אבטחת יישובים והג"א שעיקר פעילותו הייתה אחזקת עמדות ומקלטים. כאשר הועלה גיל הגיוס ל-35 הועברו מגויסים צעירים וכשירים יותר לגדודים 23 ו-24 של חטיבת כרמלי, ברוח זו פעל "משמר העם" במהלך מלחמת העצמאות בחיפה.
בירושלים

בכ"ט בנובמבר (29 בנובמבר 1947) החליטה העצרת הכללית של האו"ם על תוכנית החלוקה שקבעה את סיומו של המנדט הבריטי על ארץ ישראל ועל הקמת שתי מדינות, מדינה יהודית לצד מדינה ערבית בשטחי המנדט, תוך השארת ירושלים (יחד עם בית לחם) תחת שליטה בינלאומית. שני הצדדים (היהודים והערבים) התעלמו מההחלטה הנוגעת לירושלים, וכל אחד מהכוחות ניסה לתפוש את השליטה בעיר ובדרכי התחבורה אליה.
הכוחות הערביים הצליחו להשתלט על גבעות אסטרטגיות באזור לטרון ושער הגיא שחלשו על הכביש הראשי וצלפו על רכבים ישראליים שניסו לעבור. רק שיירות של משוריינים הצליחו לעיתים לפרוץ לעיר ולהביא לה אספקה. בנוסף, הצליחו הכוחות הערביים לעצור את זרם המים לירושלים. תקופה זו קרויה המצור על ירושלים.
תוצאת המצור הייתה מחסור הן בתחמושת וציוד לחימה והן במצרכים חיוניים (מזון, מים, דלק לבישול). כתוצאה מהמחסור הוחלט על קיצוב וחולקו פנקסי תלושים, אולם תושבי העיר התקשו להתרגל להקצבה, ועוד פחות מזה לתורים הארוכים שהשתרכו לפני נקודות החלוקה, ולכן פרצו מהומות בזמן חלוקת מצרכים והיה ריב על התור (בייחוד התור לחלוקת מים).
כדי להתמודד עם אתגרים אלה הוקמה בספטמבר 1947 יחידת מתנדבים לשם שמירת הסדר בעיר. ליחידה התקבלו אנשים מעל גיל גיוס וכאלו שלא התגייסו מסיבות בריאות. המפקדים היו בחלקם כאלו שהוגדרו כ"עובד חיוני" ולא גויסו, וכן סגן-אלוף זאב אפשטיין (אבנת) שהיה מפקד היחידה.
מאוחר יותר הוטלו על משמר העם תפקידים נוספים כגון:
עזרה בהתגוננות אזרחים, אחריות על מקלטים, לפי הדוגמה של לונדון בבליץ.
פעלו למניעת גנבות וביזה של חנויות ודירות באזורי קרבות.
תפקיד פוליטי - מניעת בריחה של יהודים מירושלים הנצורה, אנשי היחידה הקימו מחסומים ומנעו יציאה.
משמר הר הצופים.
מאחר שאנשי משמר העם שהו ברחובות העיר בעת ההפגזות, סבלה היחידה אבדות ניכרות.
בתל אביב

בשנת 1938 עם התגברות החששות ממלחמה, הוקם המשמר האזרחי על ידי עירית תל אביב. בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה הקים הסוכנות היהודית את משמר העם או חיל העם כגוף מתחרה של משמר האזרחי, במטרה לרשת את תפקידיו. חיל העם פורק כעבור פחות משנתיים בגלל ההתנגדות הבריטית לקיומו, אולם גם בגלל חוסר התכליתיות שבו, מצד אחד אי אפשר היה לקיים לאנשיו אימונים בנשק ומצד שני לא גובשה תוכנית אימונים ותוכנית פעולה מתאימה לאנשים מבוגרים.
ב-1942 הוקם משמר המולדת על הבסיס הארגוני והפיקודי של חיל העם. הוא פעל באישור הבריטים במטרה לאמן מתנדבים מעל גיל 35 (או בעלי כושר לקוי) בלחימה זעירה ובעיקר בקפ"פ. משמר המולדת פורק כעבור מספר חדשים, אחרי חלוף הסכנה הודות לניצחון באל עלמיין.
אנשי "משמר העם" בתל אביב שימשו בתקופת מלחמת השחרור בעיקר בתפקידי שמירה ושיטור בכפרים שנכבשו.
בצפת

גם בעיר צפת הוקמה עם הכרזת החלוקה יחידה בשם "משמר העם", יחידה זו הוטמעה מאוחר יותר בשלמותה בהג"א.
לקריאה נוספת

חוברת "קובץ חיל משמר העם בירושלים תש"ח תש"ט", בעריכת שמואל ארנן.
הערות שוליים

↑  חטיבה 2 " כרמלי " במלחמת העצמאות רקע כללי
↑  תום שגב, סיפור על אהבות ומוות, באתר הארץ, 18 באפריל 2008
↑  השבוע יוכרע גודלו של המשמר האזרחי, הַבֹּקֶר, 16 בינואר 1940
סרו ההימלאיה

| סרו ההימלאיה |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: יעלים
שבט:: צפירים
סוג:: סרו
מין:: סרו ההימלאיה
שם מדעי
 Capricornis thar ‏הודג'סון, 1831
תחום תפוצה


סרו ההימלאיה (שם מדעי: Capricornis thar; קרוי גם בפשטות סרו), הוא מין של אנטילופת-עז גדולה בסוג סרו, המצוי באזורים הרריים של דרום אסיה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1831 על ידי החוקר והביולוג בריאן הודג'סון. סרו ההימלאיה דומה בפרוותו הכהה לשני מינים אחרים בסוג - סרו סומטרי וסרו סיני, ובתקופה מוקדמת השלושה היו נחשבים כשייכים למין אחד. בניגוד לשניים האחרים לסרו ההימלאיה סימני זיהוי בולטים למדי. אוכלוסיות מזרחיות שלו בעלות צבע אדמוני הגורם לבלבול נרחב עם הסרו האדום, וכתוצאה מכך ארגוני השימור מסופקים לגבי התפוצה האמיתית של השניים. שמו המדעי של מין זה נגזר מלטינית כדלהלן: "Capricornis" = "קרני עז"; מתייחס לכך שלסוג יש קרניים כשל עיזים. "thar" הוא כינוי טיבטי שניתן למין זה וכן לטאר ההימלאיה. השם הרשמי "סרו" הוא כינוי שניתן למין זה בסיקים. סרו ההימלאיה הוא המין הגדול ביותר בסוג סרו.
לסרו ההימלאיה 4 תת-מינים:

סרו קאשמירי (C.t. humei) - נפוץ בחבל קשמיר. 

סרו פנג'אבי (C.t. rodoni) - נפוץ בפנג'אב. 

סרו נפאלי (C.t. thar) - נפוץ בנפאל וסיקים.

סרו צפון-בנגל (C.t. jamrachi) - נפוץ במדינות ההודיות המזרחיות ובבהוטן.
תיאור > קרניים

סרו ההימלאיה מתאפיין בזוג קרניים גדולות וארוכות יחסית למינים בסוג, והן בעלות מבנה קונוס מקושת: הקרן צומחת לכיוון מעלה עם זווית מועטה לצדדים ובקו אלכסוני בהתאם לחרטום, והיא מתעקלת בהדרגה לאחור כקשת ולעיתים ישרה עם עקומה חדה בקצוות. מיקום כל קרן הוא באזור הקודקוד צמוד לאוזניים ובמרחק של כ-4 ס"מ מהעיניים. בבסיס המרווח בין הקרניים נמוך למדי - 2 או 3 ס"מ, והמרווח גודל ככל שהקרן מתארכת עד 10 ס"מ ויותר. קרני הסרו עבות באופן יחסי לכל אורכם, ובקצוות הן הופכות לצרות וחדות ביותר. הקרניים מחורצות באזור הבסיס עד כ-8 טבעות בולטות ושאר הקרן חלקה, ולעיתים דווקא הבסיס יהא חלק והקצוות יהיו מחורצות. 
צבען של הקרניים הוא חלודה כתמתם בהיר בחלק התחתון ושחור או שחור כחלחל בחלק העליון (ביחוד בקצוות). הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, ובדומה לפריים רבים קרני הזכרים עבות וארוכות יותר.
תיאור > מראה חיצוני

פרוותו העבה של סרו ההימלאיה קצרה ביחס לסרואים האחרים, אך היא צפופה יותר משל הסרו הסיני והסומטרי. הפרווה מורכבת משערות גסות וזיפיות ולתת-המין הפנג'אבי יש פרווה צמרירית יותר. צבע הפרווה הוא כדלהלן: הצלעות מתאפיינות בצבע לא מוגדר בדרך כלל, לרוב שילוב של שערות שחרחרות, חומות אדמדמות, אפרפרות, צהבהבות וכתמתמות היוצרות מראה של פרווה בצבע חאקי זהוב או חאקי כהה. די נפוץ שיהא פה ושם ריכוז של שערות מצבע מסוים, כך שהפרווה תיראה מחוספסת עם אזורים צהבהבים, שחרחרים או אפרפרים; בשל כך הצבע משתנה פעמים רבות מפרט לפרט, אם כי המראה המצוי ביותר הוא פרווה בעלת צבע אחיד של שחור כהה או דהוי. אצל רובם המכריע של הפרטים הצוואר והגפיים יהיו תמיד בצבע שחור מבריק אחיד וכהה. לאורך הגב - מהעורף עד לזנב - ישנה רעמה פרועה בצבע שחור פחם, והיא ארוכה וגסה במיוחד באזור העורף. העכוז, השוקיים והחלקים העליונים של הרגליים משתנים מכתום-חלודה לכתום-אפרסק או צהבהב, ולעיתים אף אדום-ערמוני. החזה, הגחון, המפשעה והחלקים התחתונים של הרגליים בצבע לבן בוהק או לבן-אפרפר. אצל תת-המין הצפון בנגלי החלקים התחתונים של הרגל הם שילוב של שערות אדומות ולבנות. הזנב בצבע אדמדם עם פס שחור במרכזו וצבעו התחתון לבנבן. הפרסות בצבע אפרפר בהיר.
צבע ראשו של הסרו האדום בהיר כהה בדרך כלל משאר הגוף - שחור מבריק או פחם, אך לעיתים הוא דווקא יהיה בצבע שחרחר-אפרפר דהוי. הלחיים והמצח יהיו כמעט תמיד כהים. סביב אזור העיניים יש שקע רחב דליל בשיער בצבע אפרפר כהה ודהוי, והוא יהיה בולט יותר כאשר הראש יהיה שחור לגמרי. ראשו של תת-המין הקשמירי בצבע חום אדמדם. במרחק סנטימטרים מועטים מהעיניים ישנם בלוטות ריח עגולות שנראות היטב על פני הפנים ואופיינות לסרואים; הבלוטות לרוב בצבע שחור אך לעיתים גם יהיו אפרפרות בהירות. סביב השפתיים יש צבע לבן בוהק שבולט על רקע הצבע הכהה בדומה לאייל ת'ורולד, ובדרך כלל נמשך ממנו כתם לבן במקביל לעצמות הלסת עד לאמצע הסנטר. מעל העיניים יש עצמות בולטות שנותנות מראה של "גבות", אם כי בשל צבען הכהה הן אינן בולטות בניגוד לגבותיו של הסרו האדום. הצד החיצוני של האוזניים בצבע חום אדמוני ולרוב גם בסיס האוזניים. הצד הפנימי מורכב משערות לבנבנות וקצוות האוזניים שחורות.
תיאור > מבנה ומידות גוף

לסרו ההימלאיה גוף מוצק ושרירי, והמבנה שלו ארוך וצר יחסית עם צוואר קצר התומך בראש מוארך. חרטומו משולש ולועו עגלגל. האוזניים צרות וארוכות בצורה בולטת בדומה לרוב מיני הסרו, רגליו קצרות ומוצקות, ופרסותיו עבות, קצרות וחזקות. בדומה לעיזי בר אחרות גם לסרו זה כרית הגומי בתחתית הפרסה מסייעת לטפס בזריזות על מדרונות תלולים, צוקים וסלעים. אפו עגול וגדול בצבע שחור מבריק, ונחיריו עגולים ורחבים. העיניים עגלגלות ובינוניות בצבע זהוב כהה. זנבו קצר, עבה ורחב. הקרניים הן ההבדל העיקרי בין הזכרים לנקבות, כך שלמין יש דו-צורתיות זוויגית נמוכה מאוד.

מידות הגוף של סרו ההימלאיה:

גובה הכתפיים: 102-96 ס"מ.

אורך הראש והגוף: 155-140 ס"מ.

אורך הזנב: 12-8 ס"מ.

אורך הקרניים: 25-15 ס"מ.

משקל: 160-110 ק"ג.
מינים דומים

סרו סיני (Capricornis milneedwardsii), בעל דמיון גדול לסרו ההימלאיה בצבעי פרוותו ובמידות גופו, ובין שני המינים יש חפיפה במערב ובצפון מיאנמר. ניתן להבדיל ביניהם במקצת על פי הסימנים הבאים: הסרו הסיני קטן במעט מסרו ההימלאיה, הפרווה שלו שחורה-אפורה, הרעמה השחורה שלו ארוכה יותר משל סרו ההימלאיה ולעיתים קרובות היא מדובללת וארוכה במיוחד ובצבע לבן. רגליו עלולות להיות ברובם בצבע חום בהיר, בניגוד לרגליו של סרו ההימלאיה שבצבע לבן בוהק בחלק התחתון וצהבהב-כתמתם בחלק העליון. הסרו הסיני מצוי בדרום-מזרח ודרום-מרכז סין, וייטנאם, לאוס, קמבודיה, תאילנד, מיאנמר ואולי גם במזרח הודו.
סרו סומטרי (Capricornis sumatraensis), אף הוא דומה למדי לסרו ההימלאיה. ניתן להבדיל ביניהם על פי הסימנים הבאים: הסרו הסומטרי קטן באופן ניכר מסרו ההימלאיה, הפרווה שלו קצרצרה ודלילה יותר ובצבע שחור-כסוף, והרעמה שלו ארוכה יותר. רגליו בדרך כלל שחורות לגמרי, אך גם הן עלולות להיות חומות בהירות בדומה לסרו הסיני. הסרו הסומטרי מצוי בדרום תאילנד, מלזיה ואינדונזיה.
תפוצה ובית גידול

סרו ההימלאיה מצוי לאורך רכסי ההרים סביב תת-היבשת ההודית. התפוצה שלו מתחילה במדינות הודו: ג'אמו וקשמיר, לדאק, הימאצ'ל פראדש ואוטראקהאנד, עוברת למרבית מחוזות נפאל, מדינת סיקים ההודית, דרום המחוז האוטונומי הטיבטי בסין העממית ומרבית חלקי בהוטן; בנקודה זאת טווח התפוצה מתעקל ועובר לאורך מדינות צפון-מזרח הודו: ארונאצ'ל פרדש, נאגאלנד, מניפור, מיזוראם, אסאם ומגהלאיה, וממשיך לצפון ומערב מחוזות מיאנמר: צ'ין, מאג'וואה, ראקינג' וסאג'אינג, ולמזרח מחוזות בנגלדש - סליט וצ'יטאגונג. באזור העיקול של שבע האחיות יש פה ושם גלישות נוספות לטיבט ולמחוזות קאצ'ין וסאג'אינג במיאנמר, ובחבל קשמיר ייתכן וישנה גלישה קטנטנה למחוז אזאד קשמיר הנתון בשליטת פקיסטן.
בית הגידול של סרו ההימלאיה הוא לאורך שרשרות הרי ההימלאיה, הרי פאת'קאי, הרי אראקאן והרי חאסאי והוא בין בתי הגידול הגבוהים שבמיני הסרו. הנוכחות העיקרית של סרואים אלו היא בגבהים של 4,500-1,000 מטר מעל פני הים כדוגמת מורדות האנפורנה, נאנדה דווי, האוורסט, דולגירי וקולקנגרי. בית הגידול המחוספס והתלול שלו מורכב מפסיפס של צוקים, גבעות-סלעיות, שיחים, רכסי קרסט ואבני גיר, וחגורות יער גשם ממוזג הררי. הטמפרטורות בתחומי מחייתו של הסרו 20 מעלות חום בקיץ, ובחורף הן עלולות להגיע מתחת למינוס בעקבות שלג ורוחות חזקות. כמות המשקעים הממוצעת היא 500 עד 2,000 מילימטר לשנה.
אקולוגיה > התנהגות

יש מעט מידע על האקולוגיה של סרו ההימלאיה, ומשערים שהיא דומה ברובה למיני הסרו האחרים. סרו ההימלאיה כקרוביו הוא בעל חיים בודד, פעיל כנראה בעיקר בשעות הבוקר והדמדומים, וכן בשעות הלילה. שעות הצהריים מנוצלות למנוחה באזורים מוגנים מטורפים כמו צוקים וסלעים קשים לגישה.
סביר להניח שסרו ההימלאיה טריטוריאלי כקרוביו, והוא תופס לעצמו שטח פעילות קבוע אותו הוא מסמן בעזרת שפשוף הקרניים ובלוטות הריח בצמחייה, וערימות גללים בצידי הדרך. שני המינים יחזיקו בשטח חופף בדרך כלל, וכתוצאה מכך הם גם יהיו מונוגמים ויתרבו אחד עם השני בלבד.
טורפיו הפוטנציאלים של סרו ההימלאיה הם נמר השלג, נמר הודו-סין זאב ההימלאיה ועיט זהוב, וסביר להניח שדוב ההימלאיה, ודורסים אחרים. בעת סכנה הסרו משמיע קריאת אזהרה צורמנית, ונמלט במהירות לעבר צוקים וסלעים תלולים המקשים על הטורף לצודו.
אקולוגיה > תזונה

תזונתו של סרו ההימלאיה מורכבת ממגוון רחב של שיחים, עשבים, עשבי תיבול ועלים, ולעומת מיני סרו אחרים הוא נוטה לגוון יותר את תזונתו. על תזונת סרו ההימלאיה בוצעו מחקרים מפורטים. המחקר המשמעותי ביותר בוצע באזור השימור אנאפורנה שבנפאל על ידי המכון לייעור של אוניברסיטת טריבהאואן הנפאלית והמכון למדעי הטבע של אוניברסיטת מאסי הניו זילנדית. המחקר מבוסס ברובו על ניתוח היסטולוגי של צואת הסרו, ובמהלכו זוהו כ-33 מיני צמחים שנצרכו על ידי הסרו באופן קבוע המהווים כ-88% מהתזונה, בעוד שכ-11% נוספים היו צמחים בלתי ניתנים לזיהוי. להלן טבלת הנתונים על צריכת המזון של הסרו; (שימו לב לחלוקה לפי אחוזים שגם מראה את רמת הגיוון של תזונת הסרו):
| שם | שם מדעי | תמונה | אחוזי הצריכה |
| --- | --- | --- | --- |
| חזרן | Arundinaria |  | צריכה: 9.4% |
| סרפד ההימלאיה | Urtica hyperborea |  | צריכה: 7.4% |
| קוציץ קאשמירי | Strobilanthes |  | צריכה: 7.1% |
| רודודנדרון | Rhododendron |  | צריכה: 6.1% |
| עשב ההרים | Oplismlaus compositus |  | צריכה: 6.1% |
| לאונטופודיום | Leontopodium |  | צריכה: 5.1% |
| שבטבט דאביל | Eqmesetum debile |  | צריכה: 4.0% |
| פשתן צהוב | Reinwardtia indica |  | צריכה: 4.0% |
| אלונוגונום | Alonogonum |  | צריכה: 4.0% |
| פטל הודי מערבי | Rubus rosifolius |  | צריכה: 3.0% |
| לוביה | Vigna |  | צריכה: 2.7% |
| אדנה | Hedena |  | צריכה: 2.4% |
| יצהרון קונפראטה | Elaegnus conferata |  | צריכה: 2.4% |
| ליוניה וילוזה | Lyonia villoza |  | צריכה: 2.0% |
| עשב אדום | Themeda triandra |  | צריכה: 2.0% |
| שרכ | Fern |  | צריכה: 1.7% |
| דוּ-שֵׁן | Bidens |  | צריכה: 1.7% |
| פרמילייה | Permilia |  | צריכה: 1.7% |
| עפרוני מצויץ | Corydalis |  | צריכה: 1.7% |
| נורית אחו | Thalyctrum |  | צריכה: 1.7% |
| אדר פאקטינטום | Acer pectinatum |  | צריכה: 1.7% |
| עשב לימון | Cymbopogon |  | צריכה: 1.7% |
| פרע | Hypericum |  | צריכה: 1.7% |
| ערבה מצויה | Salix viminalis |  | צריכה: 1.4% |
| פנינית מערבית | Anaphalis margaritacea |  | צריכה: 1.4% |
| שבשבט ההימלאיה | Equisetum diffusum |  | צריכה: 1.0% |
| ארכובית ההימלאיה | Pericaia spp |  | צריכה: 0.7% |
| אלאטוסטמה | Elatostema |  | צריכה: 0.7% |
| ברברית סיקים | Berberis chitria |  | צריכה: 0.7% |
| מורן ההימלאיה | Viburnum grandiflorum |  | צריכה: 0.3% |
| פוטנטילה נפאלית | Potentilla nepalensis |  | צריכה: 0.3% |
| חזזית | Lichen |  | צריכה: 0.3% |
| צמחים לא מזוהים |  ? |  ? | צריכה: 10.8% |

לסרו ההימלאיה יש חפיפה בתחומי מחייתו עם מספר אוכלי עשב נוספים החיים אף הם בבתי גידול גבוהים, כטאר ההימלאיה, גוראל ההימלאיה, יעל ההימלאיה, כבש ההימלאיה, אייל מושק ההימלאיה וטאקין בהוטני, וייתכן כי הוא מתחרה עם חלק מהם על מקורות מזון.
אקולוגיה > רבייה

ההריון של נקבת הסרו נמשך כ-7 חודשים, לאחריהם נולד גדי יחיד שזהה בצבעי פרוותו להוריו. הגדי מסוגל ללכת זמן מועט לאחר הלידה, והוא עוקב אחרי אימו לכל מקום. בתוך חודש הוא מתחיל כבר לטעום מזון מוצק, וככל שעובר הזמן הוא יונק פחות ופחות עד שנגמל לחלוטין בגיל 5 או 6 חודשים. הגדי נשאר צמוד לאימו עד שנה, ולאחר מכן הוא כבר עצמאי לגמרי אך עדיין נשאר בטריטוריה של אימו. לאחר שנתיים או שלוש - עם הגיעו לבגרות, הוא מוצא לעצמו שטח מחיה קבוע.
תוחלת החיים היא 5–10 שנים.
מצב

סרו ההימלאיה מסווג על ידי IUCN במצב השימור "קרוב לסיכון" (NT), בשל ירידה משמעותית של האוכלוסייה שכנראה פחותה משיעור של 30% על פני תקופה של 21 שנים, עקב ציד למזון ואובדן בית גידול. עם המגמות הנוכחיות יימשכו הוא יגיע בסופו של דבר לקטגורית השימור "פגיע" (VU).
מצב > איומים

הסרו ניצוד בכבדות על ידי המקומיים לבשר ופוחלצים, והוא גם סובל מהרס בית גידולו למטרות חקלאות ומספוא בעיקר בחגורות היער הנמוכות שסביב ההרים; זהו בין האיומים העיקריים עליו במערב ההימלאיה. באזורים שבהם בית גידולו הוא בלתי נגיש לחקלאות כדוגמת מזרח ההימלאיה, הציד הא בעל ההשפעה העיקרית על אוכלוסיות הסרו. נוכחות של אזורים מוגנים הרבה פחות משמעותית אצל סרו ההימלאיה מכיוון שבכל האזורים הוא נפוץ בדלילות. ציד לא חוקי והבערת יערות להרחבת שטחי החקלאות הם האיומים הגדולים ביותר להישרדותו של מין זה בבנגלדש, ובסין ונפאל האיום העיקרי הוא הציד הלא חוקי. בבהוטן אף על פי שבאופן רשמי 64% מהמדינה עדיין מיוערים, משערים שפועל פחות מ-50% משטחי המדינה מיוערים, מה שהופך את כריתת היערות לאיום העיקרי על הסרו בבהוטן. מכיוון שהסרו זקוק לבית גידול צפוף יותר מהגוראל למשל, הוא עשוי להיות רגיש יותר להריסת היערות וצמחייה ההררית. בחורפים עם שלג כבד, מפולות שלג עשויות לגרום לתמותה ניכרת בקרב אוכלוסיות סרו מסוימות.