stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'סי וילקוקס סמית
"בנות הורד האדום"

בזמן שלמדה בדרקסל, פגשה סמית את אליזבת שיפן גרין וויולט אוקלי, שהיה להן כישרון דומה ואינטרסים הדדיים. הן פיתחו ידידות לכל החיים. האמניות האלה חלקו סטודיו ברחוב הערמונים בפילדלפיה. המורה שלהם האוורד פייל עזר למצוא להן את העבודה הראשונה של איור ספרים.
בסוף המאה ה-19, הקריירה של סמית פרחה. היא איירה מספר ספרים, יצרה עבור כתבי-עת וכן הפיקה פרסומות. עבודותיה התפרסמו בכתב העת Scribner, ב-Harper's Bazaar, ב-Harper's Weekly ובמגזין St. Nicholas. היא זכתה בפרס על האיור ״רחיצת ילדים״.
גרין, סמית ואוקלי נודעו בכינוי "בנות הורד האדום" של שם פונדק ״הורד האדום״ בוילנובה, פנסילבניה, שם חיו ועבדו יחד במשך ארבע שנים החל בראשית המאה העשרים. הן חכרו את הפונדק, ואליהן הצטרפה אמה של אוקלי, הוריה של גרין והנרייטה קוזנס, שניהלה את הגנים והפונדק.
אליס קרטר כתבה ספר על הנשים בכותרת "בנות הוורד האדום: סיפור של אמנות ואהבה", לתערוכה של עבודותיה במוזיאון נורמן רוקוול. מנהלת המוזיאון לורי נורטון מופט אמרה עליהן, "הנשים הללו נחשבו לאמניות המשפיעות ביותר על חיי הבית האמריקאי בראשית המאה העשרים. התמונות הפואטיות והאידיאליזציה שלהן באיורים, עדיין שולטות כארכיטיפים של אימהות וילדות לאורך המאה העשרים."
סמית הציגה באותה שנה באקדמיה לאמנויות בפנסילבניה וזכתה בפרס. כאשר הפסידו האמניות את המשך חוזה השכירות בפונדק בשנת 1904, שופץ עבורן בית בווסט מאונט איירי בפילדלפיה על ידי יום פרנק מיילס. הן קראו לביתן ולמקום העבודה המשותף החדש שלהן בשם "קוגלה", שנשאב מראשי התיבות של שמות המשפחה שלהן ושל חברתה לחדר של סמית, הנרייטה קוזנס.
המשך הקריירה

סמית הייתה שייכת לתנועה ״אשה חדשה״, בה האמניות היוו גורם חשוב בהפצת מסריהן ודרישתן לשוויון ושינוי מעמדן בחברה הגברית. ככל שנכנסו יותר נשים לקהילה האמנותית, שכרו המו"לים נשים כדי ליצור איורים המתארים את העולם מנקודות מבט של נשים. זאת בציפייה להגדיל את תפוצת המגזינים והספרים, שנשים היו עיקר קהל היעד שלהם באותה תקופה.
מאיירות מצליחות נוספות היו ג'ני אוגוסטה בראונסקום, רוז אוניל, אליזבת שיפן גרין וויולט אוקלי.
סמית העדיפה ליצור איורים לכריכות ולסיפורים, וכן איירה פרסומות שנשאו את חתימתה. על פי המוזיאון הלאומי לאיור אמריקני, סמית נחשבת על ידי רבים כ"המאיירת הגדולה ביותר של ספרי ילדים", ויצירתה הושוותה לזו של מארי קאסאט בגלל התיאור האהוב עליה של ילדים.
סמית הייתה חברה ב״מועדון הפלסטיק״ של פילדלפיה (נוסד בשנת 1897), ארגון שהוקם במטרה לקדם את "אמנות למען האמנות". חברים נוספים כללו את אלנור אבוט, ויולט אוקלי ואליזבת שיפן גרין. קבוצת הנשים שהקימה את הארגון היו סטודנטיות של האוורד פייל. הוא הוקם כדי לספק אמצעים לעידוד הדדי באופן מקצועי וליצור הזדמנויות למכור את עבודותיהן.
בשנת 1903, חברת המאיירים בחרה בפלורנס סקובל שין ואליזבת שיפן גרין כחברות הראשונות שלה. סמית, אוקלי ומאי וילסון פרסטון הפכו לחברים בשנה שלאחר מכן. הם היו חברים מקורבים עד 1920, אז קיבלו חברות מלאה בארגון.
על פי מאמר שהודפס בניו יורק טיימס בשנת 1910, הרוויחה סמית 12,000 דולר ארצות הברית (329,271 $ נוכחיים) לשנה הפכה לפופולרית כמו כוכב מדיה. סמית הייתה ידועה במיוחד בזכות האיורים שלה וכרזות הפרסום של ילדים ונשים, שפנו למיליוני אנשים.
במהלך השנים הבאות היא המשיכה ליצור איורים למגזינים, כולל סדרה של איורים ״לאמא אווזה״ שהודפסו במגזין. אלה נעשו בשחור לבן עד אמצע שנת 1914 כאשר החלו להיות מודפסים בצבע. האיורים שלה שוחזרו בספר ״אמא אווזה״. הספר היה הצלחה מסחרית. הביוגרף אדוארד נודלמן כתב, "איור הכריכה לספר זה, בו נראים שני ילדים השוכנים תחת כנפיו של אמא אווזה, הוא אחת התמונות הכי נעימות וחמות של סמית. השלווה המוצגת בתנוחת ובביטוי של הילדים, יחד עם הדאגה החומרית של אמא אווזה, מעידה על גאונותה של סמית." לסמית היה כשרון לצייר ילדים, תוך שימוש משכנע בחלב, ועוגיות כדי להשיג מודל של ילדים רגועים.
במאמר שלה באוקטובר 1917 כתבה כי "ילד תמיד יסתכל ישירות על כל מי שמספר סיפור, אז בזמן שאני מציירת אני מספרת סיפורים יפים."
היא קיבלה את תפקיד ציור השער המודפס של כתב העת Good Housekeeping מדצמבר 1917 עד אפריל 1933, והפכה לאמנית עם הטווח הארוך ביותר של עיצוב עטיפות מגזינים מאוירים. היא יצרה בסך הכל 184 איורים של סצנות משפחתיות עבור המגזין. המגזין אמר עליה, "אין ספק שאף אמן אחר אינו כשיר להבין אותנו, ולעשות עבורנו תמונות שאנחנו כמגזין שואפים אליהן."
היא הייתה אחת המאיירות בעלות השכר הגבוה ביותר באותה תקופה, והרוויחה מעל 1,500 $ לכל כריכה. סמית יצרה גם איורים לקודאק ופרוקטר אנד גמבל במהלך הקריירה שלה. היא הכינה איורים למגזיני קולייר ולספריו של צ'ארלס דיקנס, כמו "טייני טים", ו"דוד קופרפילד". סמית המשיכה ליצור איורים לאורך כל חייה, וגם הגדילה את מספר הדיוקנאות שציירה החל משנת 1925. היא מינפה טכניקה שלמדה מאייקינס בשנים מאוחרות יותר. היא השתמשה בצילום ככלי עזר בעת יצירת דיוקנאות.
סגנון אומנותי

,
הסגנון של סמית השתנה במהלך חייה. בתחילת הקריירה שלה היא השתמשה בגבולות כהים כדי לתאר חפצים ואנשים צבעוניים בהירים. בעבודות מאוחרות היא ריככה את הקווים והצבעים עד שכמעט הם נעלמו. סמית עבדה בטכניקה מעורבת: שמן, צבעי מים, פסטלים, גואש, פחם, כל מה שהיא הרגישה שנתן את האפקט הרצוי לה. לעיתים קרובות היא כיסתה צבעי שמן על פחם, בנייר שמרקמו הוסיף אלמנט חשוב ליצירה. השימוש בצבע שלה הושפע מציירי האימפרסיוניזם הצרפתי.
עיקר עבודתה של סמית עוסקת בילדים ואהבה אימהית. סמית ניסתה כל הזמן ניסתה לשחזר את דימוי האהבה שהייתה נחוצה לה בילדותה. סמית העדיפה להשתמש בילדים רגילים במקום בשחקנים ילדים, מכיוון שהיא מצאה שלילדים מקצועיים אין את אותה נשמה, או רצון לחקור, בהשוואה לילדים חובבים. היא הייתה מזמינה את חברותיה לבקר, ולראות את ילדיהם משחקים, כדי להשתמש בהם כהשראתה.
מוות ומורשת

אף על פי שמעולם לא היה חובבת טיולים, סמית הסכימה לסייר באירופה בשנת 1933 עם איזבל קראודר, שהייתה אחייניתה של הנרייטה קוזנס. במהלך נסיעתה, בריאותה הידרדרה. לאחר מכן מתה ג'סי סמית בשנתה בביתה בקוגשיל בשנת 1935, בגיל 71.
בשנת 1936 קיימה האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה תערוכה רטרוספקטיבית לכבוד יצירותיה.
בשנת 1991, סמית הפכה לאישה השנייה שנכנסה להיכל התהילה של אגודת המאיירים. לוריין פוקס (1979) הייתה האישה הראשונה. בקבוצה הקטנה של נשים שנחשפו, שלוש היו "בנות הוורד האדום": ג'סי וילקוקס סמית, אליזבת שיפן גרין (1994) ויולט אוקלי (1996).
סמית הורישה 14 עבודות מקוריות לאוסף "הקבינט של האיור האמריקני" של ספריית הקונגרס כדי לתעד את תור הזהב של האיור (1880–1920).
העיתונים של סמית מופקדים באוסף הארכיונים לאמנות אמריקאית במכון סמיתסוניאן.
הערות שוליים

↑  "Biography of Jessie Willcox Smith", secureapps.libraries.psu.edu (ארכיון)
↑  Elizabeth Nesbitt Room Illustrators Project, web.archive.org, ‏2015-06-04
↑  "Search: Artist – Jessie Willcox Smith" (ארכיון)
↑  The Red Rose Girls: An Uncommon Story of Art and Love, www.tfaoi.com
↑  Plastic Club (Philadelphia Pa.), The Plastic Club Catalogue: Exhibition of Work by Violet Oakley, Jessie Willcox Smith, Elizabeth Shippen Green, Plastic Club, 1902. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278582005171  PLWABN: 9810571658605606  BIBSYS: 9022790  BNE: XX1581198  BnF: cb131800054 (data)  CiNii: DA0404577X  GND: 118908030  ISNI: 0000 0001 1949 8660  LCCN: n80005675  NDL: 00887660  NKC: pag2018976894  NLA: 35506830  NLK: KAC200802146  NTA: 073697990  PIC: 291217  RKD: 73447  SELIBR: 409286  SNAC: w60k2b9m  SUDOC: 035297859  Trove: 978065  ULAN: 500116901  VIAF: 52487925   WorldCat (עם VIAF): 52487925 
ג'סי סמית, איור לגן החרוזים, 1905
ג'סי סמית, כריכת אמא אווזה, 1914
ג'סי סמית, כריכת הספר הקיץ של ברנדה, 1901
ג'סי סמית, איור מתוך הספר היידי, 1921
ג'סי סמית, אמא ובת בבוקר
חריטון פלטונוב

| --- | --- |

 לידה:  1842 Mologskij County, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  5 בספטמבר 1907 (יוליאני) (בגיל 65 בערך) קייב, האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות 
 תחום יצירה:  ציור 
 
חריטון פלטונוב (ברוסית: Харито́н Плато́нов; ‏ 1842 - 18 בספטמבר 1907) פרופסור לאמנות רוסית, בקייב. רוב יצירותיו מציגות נשים צעירות, ילדות ונערות.
ביוגרפיה

הוא נולד למשפחת איכרים. מ-1859 עד 1870, הוא למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם הוענקו לו מדליות כסף על הצלחה בציור ב-1862, 1863 ו-1867. עם סיום לימודיו הוא קיבל את התואר "אמן", תואר שלישי, והפך למרצה בבית ספר מחוזי בצארסקויה סלו. לאחר שהציג שתי יצירות בתערוכת האקדמיה ב-1872, הועלה לדרגת אמן, תואר שני.
ב-1878, על ציורו "ילד בולגרי", הוא קיבל מדליית זהב ממועצת האקדמיה. ב-1883 הוא הפך לאמן בתואר ראשון וב-1893 זכה בתואר "אקדמי".  בשנת 1889, ציורו "הילדה היהודייה הקטנה" נרכש על ידי שר האוצר איבן וישנגרדסקי.
לאחר 1877, הוא היה תושב קייב, שם לימד בבית הספר לציור שנוסד בשנת 1875 על ידי מיקולה מורשקו. מ-1884 עד 1889, הוא עבד בפרויקט שיקום ציורי הקיר בכנסיית סנט סיריל, בניהולו של מיכאיל ורובל. בשנת 1901, הוא עזר בארגון מחדש של בית הספר לציור ובהרחבת תוכנית הלימודים שלו כדי להפוך ל"בית הספר לאמנות בקייב". בין תלמידיו הבולטים היו מיקולה פימוננקו ומיקולה בוראצ'ק.
הוא הציג תערוכות מרכזיות בתערוכות ה-31 וה-32 של הנודדים והציג בהרחבה ברחבי רוסיה.
הערות שוליים

1 2  Kenneth, Khariton Platonov, www.rusartnet.com (באנגלית בריטית)
↑  Biographical notes Archived 2012-11-16 at the Wayback Machine @ ArtRu.
↑  Товарищество передвижных художественных выставок :: Книги :: Ф.С. Рогинская. «Товарищество передвижных художественных выставок. Исторические очерки» :: Приложения :: Список экспонентов передвижных художественных выставок, www.tphv-history.ru
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKD: 348232  ULAN: 500180285  VIAF: 148831764   WorldCat (עם VIAF): 148831764
יצחק קנטריני

| --- | --- |
 לידה:  2 בפברואר 1644 כ"ו בשבט ת"ד פדובה
 פטירה:  8 ביוני 1723 (בגיל 79) ו' בסיוון תפ"ג פדובה
 מדינה:  הרפובליקה של ונציה
 תקופת הפעילות:  ? – 8 ביוני 1723 
 תחומי עיסוק:  שירה, רפואה, הלכה
 תלמידיו:  הרב משה חיים לוצאטו
 חיבוריו:  "פחד יצחק" "עת קץ" "עקב רב" Vindex Sanguinis
 
יִצְחָק חַיִּים קַנְטַרִינִי או יצחק חיים כהן מהחזנים (כונה יחכ"ם, ובאיטלקית: Isaac Chaim Cantarini, וגם Isaacus Viva) (2 בפברואר 1644 – 8 ביוני 1723), היה משורר, סופר, רופא, רב ודרשן יהודי איטלקי.
הוא היה אחיינו של יהודה בן שמואל הכהן קנטריני (אנ'), גם הוא רופא ורבה של פדובה.
ביוגרפיה

קנטריני נולד בפדובה שבאיטליה. למד עברית ותלמוד מהרב שלמה מריני, מחבר הספר "תיקון עולם", ואצל המשורר משה קטלאנו. המורה שלו לנושאים חילוניים היה ברנרדו דה לורנטיוס (Bernardo de Laurentius). את ההסמכה שלו כרופא קיבל מאוניברסיטת פדובה ב-11 בפברואר 1664.
הוא הוסמך לרבנות בגיל 26 (1670), וכתב תשובות הלכתיות רבות. כמו כן לימד בישיבת פדובה, ושימש כחזן בעיקר ביום הכיפורים.
הוא דרש בקביעות בבתי הכנסת בפדובה, ובדרשותיו השתתפו לעיתים קרובות נוצרים. מספרם של אלה באחת ההזדמנויות היה כה גדול, עד שהיהודים נאלצו למצוא מקומות ישיבה בעזרת הנשים. הוא גם ניהל התכתבויות ושיחות מתמשכות עם כמה חכמים נוצרים, ביניהם הדיפלומט השוודי, הגראף גבריאל טורסן אוקסנשטירנה.
קנטריני עבד כרופא בהצלחה גדולה, במיוחד בקרב העשירים מחוץ לפדובה, ואף בקרב "שרי המלכות", אך בסוף חייו, לאחר שאיבד את רכושו בשל פעולות של אחרים, הוא היה במצוקה כלכלית. הוא נפטר בערב חג השבועות תפ"ג בפדובה.
היה קרוב למשפחת לוצאטו, וכתב שיר תהילה לנישואיהם של יעקב חי ודיאמנטי לוצאטו, הוריו של רבי משה חיים לוצאטו. רמח"ל עצמו למד אצלו בצעירותו, וכאשר קנטריני נפטר הוא כתב קינה לכבודו, שעמוסה בשבחים ובתארים, ובהקדמתה הוא מפרט:
בְּיוֹם מְהוּמָה וּמְבוּכָה. עָרְבָה כָל שִׂמְחָה וְנָצוּ יָגוֹן וַאֲנָחָה. אֶל הִלָּקַח אֲרוֹן הָאֱלֹהִים רֶכֶב יִשְׂרָאֵל וּפָרָשָׁיו ה"ה הֶחָכָם הַכּוֹלֵל אֲבִיר הָרוֹפְאִים וְאָב לַחֲכָמִים. אִישׁ שֶׁהַכֹּל בּוֹ, הָרוֹפֵא הַמֻּבְהָק כמוהר"ר רְפָאֵל יִצְחָק חַיִּים כ"צ (כהן צדק) מֵהַחַזָּנִים זצוק"ל. הִנֵּה כָעֵת חָכְמוֹת בַּחוּץ תָּרֹנָה. הַרְאוּ לַמְקוֹנְנוֹת וּתְבֹאֶינָה וְאֶל הַחֲכָמוֹת שִׁלְחוּ וְתָבֹאנָה. אָבְדָה חָכְמָה וְעֵצָה מִבָּנִים. וְיִשְׂרָאֵל מוֹרֶה מְאֹד בְּאֵין אוֹנִים. וְכָל הַמִּתְעַצֵּל בְּהֶסְפֵּדוֹ שֶׁל חָכָם וְכו'. עַל כֵּן בְּמַר נֶפֶשׁ מִסְפֵּד מָר. אָרִיד בְּשִׂיחִי וְאֹמַר. וְלִבִּי חֳמַרְמָר.
לא ברור כיצד נהג בעת הופעתו של שבתאי צבי, אך את ספרו "עת קץ" הוא חיבר בשנת תס"ז (1707), בה נכזבו תקוותיהם של השבתאים לשיבתו של שבתאי צבי מקץ 40 שנה. אם עד אז הוא שמר על שתיקה ביחס לתנועה, הרי כעת הוא דוחה בפירוש את חישוביהם וכותב: "הצבי ברח ולא הביא כל טובי". למרות התנגדותו המוצהרת לשבתאים, חישוב הקץ שלו התקבל על ידי ההוגה השבתאי נחמיה חייא חיון, בספרו "דברי נחמיה" שיצא שנתיים אחר כך. כשהתלקח הפולמוס נגד חיון, גם קנטריני נטל בו חלק ובשנת תע"ד (1714) כתב איגרת שתומכת בהחרמתו, אם כי הוא תמך במתן אפשרות לתשובה ותיקון.
יצירתו הספרותית

בכתביו הפואטיים ביסס קנטריני את שפתו כמעט אך ורק על זו של המקרא; המשפטים שלו מכילים, בנוסף למטפורות רבות, רמיזות לביטויים מקראיים. הוא מאוהב במשחקי שפה וצירופי מליצות, וזה מקשה על הבנת התוכן. יש לשפוט את תוכנם של יצירותיו מלבד צורתם הלא נעימה, בהיותם יוצאי דופן בחוש התמציתי ובהגדרה האלגנטית.
הוא כתב ספרים בעברית, שרק חלקם נדפסו, וגם ספר בלטינית נגד עלילת הדם. כתבי יד נוספים שלו, שלא הודפסו, כוללים את "לב חכם" (היה ברשותו של גירונדי), "חיי בשרים", "לב מרפא" ו"שיבת תשבי" (פולמוס נגד "התשבי" של אליהו בחור).
בתחום התורני הוא כתב יותר מאלף דרשות באיטלקית שלא נדפסו, וכמה כרכים שלהן שמורים בספריית האקדמיה ההונגרית למדעים בבודפשט. כמו כן כתב תשובות הלכתיות רבות, מהן הודפסו מעט ב"פחד יצחק" של יצחק למפרונטי וב"שמש צדקה" של שמשון מורפורגו.
בנוסף, קנטריני כתב מאות מכתבים בענייני רפואה שנותרו בכתב יד, וגם שירים שחלק קטן מהם נדפס. מכתביו של קנטריני בעברית, הממוענים לחוקר הנוצרי אונגר משלזיה, מעניינים משום שהם מכילים מידע על הסופרים היהודים של איטליה.
יצירתו הספרותית > ספריו

ספרו הראשון, פחד יצחק, שפורסם באמסטרדם בשנת תמ"ה (1685), הוא החשוב ביותר בין יצירותיו העבריות. זהו תיאור בעברית נמלצת של ההתקפה של האוכלוסייה הנוצרית על הגטו היהודי בפדובה ב-20 באוגוסט 1684, בעקבות השמועות על תמיכת יהודי בודה בצבא העות'מאני הצר על העיר. רק חיל המלך מנע טבח ביהודי העיר, והקהילה קבעה לדורות חג "פורים" בי' אלול:
"ועל כל זאת הנני קורא בצדק פחד יצחק. יראי השם וחושבי שמו יזמרו לשמו כי נעים, כי פחד ופחד היה לנו, השוד והשבר הרחיק מאיתנו. באנו באש ובמים ושבולת לא שטפתנו, ומאכולת לא שרפתנו. וזאת היא שעמדה לנו לפליאה נשגבה עצומה. הרעש הגדול, לפניו לא היה כמוהו ואחריו לא יהיה יהיה ויאבל חיל וחומה. ואחר הרעש קול דממה. עניה סוערה נוחמה. והאדמה לא הייתה שממה"
החיבור מכיל תיאור מפורט של כל האירועים, שברובם השתתף בעצמו, ומסמכים רבים של הממשל בפדובה וברפובליקה של ונציה (ששלטה אז בפדובה) מצוטטים בו ומתורגמים לעברית. תיאור מצבה הפנימי של הקהילה היהודית, כולל סטטיסטיקה, משמשים כהקדמה. המחבר מפתח תאוריות מודרניות על הגורמים להתרחשויות אלו בעולם הפוליטי כמו גם בעולם הפיזי, ומבטא גישה של סובלנות כלפי נוצרים.
ספרו השני, עת קץ, שהודפס גם הוא באמסטרדם בשנת ת"ע (1710), עוסק בחישוב הקץ, זמן הופעת המשיח. על פי חישובים שונים הוא מוכיח כי עונת הגאולה כבר החלה: יש קץ ראשון שכבר החל, יש קץ אמצעי שבו כנראה יוולד המשיח - והוא שנת ת"ע (זמן הדפסת הספר), והקץ האחרון והאמיתי שבו תבוא הגאולה יחול שלושים שנה מאוחר יותר - בשנת ת"ק (1740). מלבד חישובים וגימטריות, הספר מפרט גם את ההתרחשויות המדיניות של דורו, ובכללם מלחמת הירושה הספרדית, ורואה גם בהם עדות לכך שאנו בתקופה משיחית.
שנה אחר כך הדפיס את ספרו עקב רב (ונציה, 1711) - קובץ שאלות ותשובות בעברית ובאיטלקית, הנוגע לשבועה אשר משלמי המיסים של קהילת פדובה נשבעו לפני ראשי הקהל. גם לספר זה חשיבות כמקור היסטורי לתולדות האוטונומיה הקהילתית של היהודים, וסדרי הארגון של יהדות איטליה.
יצירתו הספרותית > שיריו

השירים הבאים פורסמו על ידי קנטריני, כמעט כולם מזדמנים:
"פי ספרים" - חוברת שירים חגיגיים שנכתבו כאשר מורי הישיבה החליטו לכלול את לימוד סדר קדשים (ונציה, 1669).
"לַמְנַצֵּחַ עַל מְגִנּוֹת לִבְנֵי פָּאדֹובַה" - שיר בצורת מזמור תהילים, על הצלת הקהילה ב-1684, נדפס ב"פחד יצחק" (עמ' 51 ב), ונקרא בעבר מדי שנה בבית הכנסת ביום השנה להתקפה (י' אלול).
שירי תהילה שונים לחתונות, קבלת תואר ד"ר וכדומה, נדפסו על דפים בודדים וחלקם נשמרו.
שירים נוספים נדפסו בחיבוריו "עקב רב" ו"עת קץ", ובהקדמות ל"כהונת אברהם" של אברהם כהן, ול"מעשה טוביה" של טוביה כהן.
קנטריני כתב גם פרפרזה על רוב מזמורי תהילים. רבים משיריו בכתב יד היו ברשותו של מרדכי שמואל גירונדי. כמה משיריו נכתבו גם על קירות בית הכנסת האשכנזי הגדול של פדובה, שנבנה במהלך חייו.
יצירתו הספרותית > יצירותיו בלטינית

בלטינית כתב קנטריני את "Vindex Sanguinis" ("דורש דמים"), תשובה לספרו האנטישמי של יאקוב חוזה ("Jacob Geuze") שכתב תחת שמו בלטינית ("Jacobus Geusius") שבו הצדיק את עלילות הדם והאשים את היהודים בקורבן אדם (אמסטרדם, 1681). כמו כן פורסמו שלושה מכתבים בלטינית שלו; אחד מהם העוסק בתולדות הטבע, מופנה למורו ברנרדו דה לורנטיוס (פדובה, 1856).
מוזכרת תשובה איטלקית שלו (מתורגמת לעברית ב"פחד יצחק" של יצחק למפרונטי). רבות מהדרשות האיטלקיות שלו בכתב יד היו ברשותו של גירונדי.
לקריאה נוספת

ש"ז שזר, התקווה לשנת הת"ק, מאגנס, ירושלים תש"ל.
שמואל דוד לוצאטו, אוצר נחמד ג, ווין תר"ך, עמ' 128-149 - חליפת מכתבים בין יחכ"ם וכריסטיאן טיאופיל אונגר.
הערות שוליים

↑  ר' שלמה מריני (תיקון עולם), איטליה (נפטר ב-1670) "גיליונות נחמה"
↑  Smuel Modelinger, Der Rabbinische Rationalismus, Wien, 1889
↑  יצחק קנטריני, "פחד יצחק", אמשטרדם תמ"ה, פתיחה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259482805171  BnF: cb169721493 (data)  GND: 14211488X  ISNI: 0000 0000 6682 0168  LCCN: nb2007013833  NTA: 114587698  SUDOC: 182508161  VIAF: 37971001   WorldCat (עם VIAF): 37971001
פאול מאירהיים

| --- | --- |

 לידה:  13 ביולי 1842 ברלין, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  14 בספטמבר 1915 (בגיל 73) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי פרידריכספלדה 
 מקום לימודים:  האקדמיה הפרוסית לאמנות  אקדמיית ברלין לאמנות 
 תחום יצירה:  איור, ציור, גרפיקה 
 זרם באמנות:  אוריינטליזם 
 הושפע על ידי:  פרידריך אדוארד מאירהיים 
 
פול פרידריך מאירהיים (בגרמנית: Paul Friedrich Meyerheim‏; 13 ביולי 1842 – 14 בספטמבר 1915) היה צייר וגרפיקאי גרמני.
בתחילת דרכו האמנותית נסע פול מאירהיים מספר פעמים לפריז ולברביזון כדי להשתלם בציור נוף. הכישרון המיוחד שלו היה בתיאור בעלי חיים. הוא גם עשה לעצמו שם כצייר פורטרטים והצליח כמאייר עם חיתוכי העץ והליטוגרפיות שלו.
משפחה

מאירהיים היה בנו של הצייר פרידריך אדוארד מאירהיים, אחיו הגדול היה הצייר פרנץ מאירהיים. הציירים הרמן וילהלם מאירהיים היו דודיו מצד אביו.
ביוגרפיה

מאירהיים קיבל את שיעורי האמנות הראשונים שלו (יחד עם אחיו) מאביו. בין השנים 1857–1860 למד מאירהיים באקדמיה לאמנות בעיר הולדתו ברלין. מאוחר יותר ערך כמה נסיעות לימוד לשווייץ, בלגיה והולנד ושהה בפריז שנה. לאחר מכן חזר לברלין, שם היה ראש החוג לציור בעלי חיים באקדמיה לאמנות בברלין כבר בשנת 1883. משנת 1887 היה מאירהיים פרופסור באקדמיה לאמנות, שם הכשיר את פריץ גרוטמאייר, שמאוחר יותר היה חבר בסנאט.
פול מאירהיים התיידד עם משפחת התעשיינים בורסיג, ולכן צייר כמה מוטיבים מיוחדים למשפחה ולחברת בורסיג. הוא השתייך לקבוצת האמנים הידועים שהוזמנו באופן קבוע על ידי בני הזוג של נסיך הכתר (לימים הקיסר פרידריך השלישי).
הוא נפטר שמונה שבועות לאחר יום הולדתו ה-73 וקבור בבית העלמין המרכזי בברלין.
יצירה

בתחילה, הסגנון של מאירהיים הושפע מהציורים הקפדניים של אביו. בהמשך שימש חברו אדולף מנזל כמודל לחיקוי, איתו חלק עניין משותף במוטיבים של ציור בעלי חיים. הייצוג הווירטואוזי של בעלי חיים אקזוטיים הפך למומחיות שלו, אם כי לא בלעדית. לדוגמה, ציורי הקיר במבואת בית האנטילופות בגן הזואולוגי של ברלין, הוא עזר להציג בעלי חיים ממדינות זרות בסביבתם הטבעית. תמונות "צריף החיות" שלו, לעומת זאת, מראות את המצב המפחיד של אי סדר וצפיפות של חיות אקזוטיות.
את כישוריו של מאירהיים בתחום ציור הנוף ניתן לראות רק בציורים כמו "סוחר העזים בכפר", שעשה עשרים שנה קודם לכן. דיוקנאות ותמונות מהחיים העממיים המשיכו להיות חלק בלתי נפרד מעבודתו. האחרון נע בין טבע דומם פשוט לסצנות הומוריסטיות, בהן קישט חדרי אירועים וחדרי אוכל שונים.
בתערוכת האמנות הגדולה בברלין בשנת 1912 היו שבע תמונות ענק שצייר פול מאירהיים על נחושת בין השנים 1873 - 1876 מטעם אלברט בורסיג. סצנות אנקדוטיות ממתקני ייצור של בורסיג, הרכבה של קטר רכבת, ותיאור פסטיבל הקציר בשדות משפחת בורסיג. הציור קישר בין מפעל התעשייה החשוב להיסטוריה המשפחתית בורסיג. לעבודה זו הייתה תרומה חשובה לציור בברלין בשלב התיעוש המוקדם.
כמה ציורים נמצאים כעת ברשותם של מוזיאון מרקישס בברלין-מיטה והמוזיאון הטכנולוגי הגרמני.
גלריה

אריות בטבע
מופע דרכים
בקרקס
יום כביסה
רכבת על הגשר
מרכיבים קטר
תנור יציקה
הערות שוליים

↑  "Meyerheim, German Genre Artist, Dies". The San Francisco Examiner. 1915-09-15. p. 1. נבדק ב-2021-01-03.
↑  Paul Meyerheim, agso.uni-graz.at
↑  Westfälische Nachrichten: Fritz Grotemeyer, Münster, 28. Juli 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502665805171  PLWABN: 9810580416205606  DSI: 7504  GND: 119244055  ISNI: 0000 0000 8236 035X  LCCN: nr94013404  NKC: uk20191028917  NTA: 237889439  RKD: 55780  SUDOC: 191763209  ULAN: 500015517  VIAF: 54953725   WorldCat (עם VIAF): 54953725
טאנגה

| --- | --- |

 מדינה:  טנזניה טנזניה
 תאריך ייסוד:  1891 
 שטח:  536 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  221,127 (2012)
 קואורדינטות:  5°04′00″S 39°06′00″E﻿ / ﻿5.0666666666667°S 39.1°E﻿ / -5.0666666666667; 39.1 
 אזור זמן:  UTC+3
 http://www.tanga.go.tz/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טנזניה מוגדלת) דודומה דאר א-סלאם זנזיבר סיטי ארושה קילימנג'רו מוואנזה מביה קיגומה מטווארה קניה אוגנדה רואנדה בורונדי זמביה רפוב. דמוק. קונגו  מלאווי מוזמביק האוקיינוס ההודי טאנגה(למפת טנזניה רגילה) דודומה דאר א-סלאם זנזיבר סיטי ארושה קילימנג'רו מוואנזה מביה קיגומה מטווארה קניה אוגנדה רואנדה בורונדי זמביה רפוב. דמוק. קונגו  מלאווי מוזמביק האוקיינוס ההודי טאנגה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אולם הקונצרטים של טאנגה בשנת 1906
טאנגה (באנגלית: Tanga) היא עיר נמל בטנזניה, על חוף האוקיינוס ההודי, בקרבת הגבול עם קניה. טאנגה היא בירת מחוז טאנגה ומרכז מסחרי וכלכלי חשוב בטנזניה. נכון לשנת 2002 התגוררו בטאנגה 243,580 תושבים.
היסטוריה

ב-1889 השלטונות הגרמניים של מזרח אפריקה הגרמנית בחרו בטאנגה כבסיס צבאי ומכאן החלה ההתפתחות שלה. באזור זה נערך במלחמת העולם הראשונה קרב טאנגה בין כוחות בריטיים ובין המגינים הגרמנים - הבריטים נהדפו. בסוף מלחמת העולם הראשונה, בהתאם להסכמי ורסיי, חבל ארץ זה עבר לידי האימפריה הבריטית וקיבל את השם טנגניקה, שנגזר משם העיר טאנגה. בתקופת הדה-קולוניזציה טנגנייקה הייתה למדינה עצמאית ולאחר איחוד עם זנזיבר שינתה את שמה לטנזניה.
ערים תאומות

ארצות הברית טולידו, אוהיו, ארצות הברית
אריגו בויטו

| --- | --- |

 לידה:  24 בפברואר 1842 פדובה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  10 ביוני 1918 (בגיל 76) מילאנו, ממלכת איטליה 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הגדול במילאנו 
 שם עט:  Tobia Gorrio 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של מילאנו 
 שפות היצירה:  איטלקית 
 סוגה:  אופרה, מוזיקה קלאסית 
 זרם ספרותי:  סקאפיליאטורה 
 יצירות בולטות:  נרונה, מפיסטופלס 
 פרסים והוקרה:  מסדר סנט מוריס ולזרוס 
 
אריגו בויטו (באיטלקית: Arrigo Boito;‏ 24 בפברואר 1842, פדובה - 10 ביוני 1918, מילאנו) היה איש ספרות, משורר, מבקר, ליבריתן ומלחין איטלקי. בויטו נודע בזכות הליבריות שלו, הנחשבות ליצירות מופת בתחום זה, ובזכות האופרה "מפיסטופלס" (באיטלקית: Mefistofele) שחיבר.
קורות חייו

לאחר לימודים בבית הספר היסודי בוונציה, החל בויטו בשנת 1853 בלימודי נגינה בכינור, פסנתר והלחנה בקונסרבטוריון במילאנו, כתלמידו של אלברטו מאצוקאטו. עוד כתלמיד גילה מחשבה משוחררת מקונוונציות מוזיקליות נהוגות ופתיחות כלפי החידושים של התרבויות שמצפון לאיטליה. חדשנות זו ניכרת בקנטטה "הארבעה ביוני" (1860) וביצירתו "אחיות איטליה" (1861). בויטו חיבר אף את הטקסט ביצירות אלה ובכך החל את דרכו בתפקיד הכפול של משורר-מלחין.
בשנת 1861, לאחר שסיים לימודיו בקונסרבטוריון, קיבל בויטו מלגה, ועבר יחד עם חברו הקרוב ועמיתו ללימודים פרנקו פאצ'ו לפריז. בפריז זכה בויטו להכיר, בין היתר, את רוסיני, ברליוז וורדי. עבור זה האחרון חיבר בויטו את הטקסט הפואטי ליצירה "המנון האומות" ("Inno delle nazioni"), שבוצעה בתערוכה הבינלאומית בלונדון.
בשנת 1862 עזב בויטו את פריז ויצא לפולין, מולדת אמו (אמו, שהייתה רוזנת, נפטרה בשנת 1859). בפולין חיבר את הליברית הראשונה שלו לאופרה "המלט", שהלחין ידידו פרנקו פאצ'ו, על פי הטרגדיה הנודעת מאת ויליאם שייקספיר.
בשנת 1866 התנדב בויטו לשרת בצבאו של גריבלדי במלחמת העצמאות נגד אוסטריה.
משחזר למילאנו, התיידד עם המשורר והסופר אמיליו פראגה, חבר לאמני תנועת הסקאפיליאטורה (תנועה אמנותית וספרותית שהתפתחה בצפון איטליה ונפוצה אחר כך גם בשאר איטליה בשנות השישים, השבעים והשמונים של המאה ה-19), ואף נחשב לאחד מנציגיה הבולטים. בתקופה זו חיבר שירים שונים שחלקם קובצו ב"ספר השירים" ("Libro dei versi") משנת 1877, ואף פרסם את זו הנחשבת לרוב למקורית שביצירותיו, הפואמה הקצרה "Re Orso" ("מלך דוב"), אגדה מבעיתה הכתובה במבנה רב-משקלי נועז.
קורות חייו > בויטו כמלחין

יצירותיו של בויטו כמלחין הן מועטות. האופרה המושלמת היחידה שלו מפיסטופלס הועלתה לראשונה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו ב-5 במרץ 1868 וזכתה לביקורות קשות ולתגובות קשות של הקהל בגלל האופי ה"וגנריאני" שלה, עד שהורדה כעבור שתי הצגות בהוראת המשטרה. בויטו שכתב את האופרה והכניס בה שינויים רבים. הגרסה המחודשת הועלתה בתיאטרו קומונאלה די בולוניה ב-10 באפריל 1875 וזכתה להצלחה רבה. האופרה מועלית עד ימינו.
אופרה נוספת שחיבר בויטו היא נרונה (Nerone), על תקופת הקיסר נירון. בויטו עבד על אופרה זו מ-1877 עד 1915 ולא הספיק להשלים את התזמור של המערכה הרביעית. המנצח ארתורו טוסקניני השלים את התזמור החסר, והאופרה הועלתה בתיאטרון לה סקאלה ב-1 במאי 1924.
קורות חייו > בויטו ככותב ליברית

בויטו היה מבוקש ככותב ליברית לאופרות. בשנת 1876 כתב את הליברית לאופרה "לה ג'וקונדה" של אמילקארה פונקיילי. בויטו הופיע כאן וגם באופרות אחרות בשם העט שלו Tobio Garrio - בשיכול אותיות (אנגרמה): Arrigo Boito.