stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הואה
היסטוריה

הואה זכתה לחשיבות כבירתם של מלכי שושלת נגוין, שושלת מלכים פיאודלית ששלטה ברובה של וייטנאם הדרומית, החל מהמאה ה-17 ועד למאה ה-19. ב-1775 נכבשה העיר על ידי טרין סאה (Trịnh Sa), מנהיג אחת מהמרידות שליוו את ירידתה של שושלת לֶה (Lê) המאוחרת. בזמן כיבושו נקראה העיר פו שואן (Phú Xuân).
ב-1802 הביס נגויין פו אן (Nguyễn Phúc Ánh), שהפך לאחר מכן לקיסר גיא לונג (Gia Long) (אנ'), את המורדים וביסס את שליטתו בכל וייטנאם. הוא הפך את הואה לבירתו בשל מיקומה במרכזה של המדינה ובשל קרבתה אל הים. הבירה החדשה תוכננה בהתאם לעקרונות הפילוסופיים של המזרח הרחוק והמסורת הווייטנאמית, ותוך התחשבות במאפייניו הפיזיים של האזור, ובמיוחד בנהר המחלק את העיר לשני חלקים. בתכנון הושם דגש על חמש הנקודות החשובות (ארבע רוחות השמים והמרכז), חמשת היסודות הטבעיים (אדמה, מתכת, עץ, מים ואש) וחמשת הצבעים הבסיסיים (צהוב, לבן, כחול, אדום ושחור). בעיר הוקמו ארבעה מתחמים מוגנים: "רובע הבירה" ששמש את מבני הממשל, במרכזו "העיר הפנימית" שבה שכנו הארמונות והמקדשים ואשר התחלקה בתורה לשני מתחמים נפרדים ("העיר הקיסרית" ו"העיר האסורה הסגולה"), ומתחם רביעי בצפון-מזרחה של העיר ("מגדל זימי הדגים") שחלש על התנועה בנהר. מאוחר יותר הוקמה "מצודת החוף" לחופו של ים סין הדרומי. ב-1805 הושלם תכנונה של העיר וב-1832 הושלמה מלאכת הבנייה.
הואה שימשה כבירת המדינה עד 1945. באותה שנה ויתר הקיסר באו דאי (Bảo Đại) על כסאו, לטובת ממשלה קומוניסטית שהוקמה בהאנוי שבצפון המדינה. באו דאי הוכרז כ"ראש המדינה" לתקופה קצרה על ידי הצרפתים שניסו לחזור ולהשתלט על וייטנאם, לאחר שהייתה בשליטתם הקולוניאליסטית לפני מלחמת העולם השנייה. הממשלה הקומוניסטית לא הכירה בשלטון זה, וגם לא כל העם הווייטנאמי קיבל אותו. ממשלתו של באו דאי התמקמה בסייגון שבדרום.
במלחמת וייטנאם שכנה הואה בשטחה של דרום וייטנאם, סמוך לקו הגבול עם צפון וייטנאם. במתקפת טט, ב-30 בינואר 1968, תקף צבא צפון וייטנאם (אנ') בהפתעה את צבא ארצות הברית ואת צבא הדרום בעת חג הטט, חג ראש השנה הווייטנאמי. הואה הייתה בין מוקדי המתקפה וצבא הצפון הצליח להשתלט העיר לכמה שבועות. כ-2,800 מתושבי העיר נטבחו, ובעת הקרב שהתחולל בה היא נזקה העיר קשות. העיר הייתה בין האתרים האחרונים שבהם ניטשו קרבות לאחר שנהדפה המתקפה. מעבר לנזק לבניינים ההיסטוריים, נגרם נזק גם לדימויה של הואה כעיר שלווה ושקטה.
לאחר סיום המלחמה הוזנחו רבים מאתריה ההיסטוריים של הואה, שנתפסו על ידי השלטון הקומוניסטי כשרידים מעברה הפיאודלי של וייטנאם. בעשורים האחרונים חל שינוי במדיניות זו, וחלק מהעיר שוחזר. בשנת 1993 הוכרזה הואה כאתר מורשת עולמית.
אתרי העיר

מצפון לנהר נמצא "רובע הבירה" שבו שוכן מרכזה של העיר ההיסטורית. רוב המונומנטים החשובים והפגודות המרכזיות בעיר נמצאים באזור זה. החלק שמדרום לנהר חדש יותר, ונמצאים בו רוב אזורי העסקים והמגורים של העיר.
רובע הבירה רבוע, שטחו 5.2 קמ"ר ואורך כל אחת מצלעותיו הוא 2,235 מטרים. בחומת הרובע שרוחבה 21 מטרים וגובה 6.6 מטר, קבועים עשרה שערים ובכל אחד מצדדיה שישה מגדלי שמירה הבולטים ממנה. בפינה הצפון-מזרחית של העיר שוכן "מגדל זימי הדגים" הבולט מהחומה ומשטח העיר, וצורתו כשל משושה. מצודה זו חלשה על התנועה בנהר.
בדרומו של רובע הבירה, לחופו של הנהר, שוכנת העיר הפנימית, שצורתה כשל מלבן באורך 622 מטר וברוחב של 604 מטר. העיר הפנימית מוקפת חומה בגובה של 4.16 מטר וברוחב של כמטר. לעיר הפנימית מובילים ארבעה שערים, אחד בכל אחד מצדדיה, והיא מחולקת בחומות למספר מתחמים נפרדים - מתחם הטקסים, מתחם הפולחן, מתחם מגורי אם הקיסר וסבתו, מתחם המלאכה והאחסון, מתחם הגן ובית הספר הקיסרי, ו"העיר האסורה הסגולה". ארמונות העיר הפנימית בנויים בסגנון אחיד, וניצבים על במה מוגבהת. הם בנויים משלד עץ, בדרך כלל עץ שיטה, קירותיהם לבנים וגגותיהם עשויים מרעפים מזוגגים בצבע כחול או צהוב.
בליבה של העיר הפנימית שוכנת "העיר האסורה הסגולה" שאורכה 324 מטר ורוחבה 290 מטר (מסומנת בקו כחול במפה משמאל). שטחה 7.2 דונם, והיא מוקפת בחומה בגובה של 3.82 מטר וברוחב של 72 ס"מ. השער הדרומי בחומה היה שמור לקיסר, ובצדדיה האחרים היו שערים נוספים ששימשו לשימושים מוגדרים אחרים. בעבר ניצבו בעיר האסורה הסגולה יותר מארבעים מבנים, אך הם נהרסו ורק יסודותיהם שרדו כיום.
המצודה לחופו של הים שוכנת כעשרה ק"מ צפונית מזרחית לרובע הבירה. צורתה כשל עיגול בקוטר של 285 מטר, כדי להתמודד היטב עם גלי הים וסערות, והיא הוגנה בקירות לבנים ובחפיר. אתר היסטורי חשוב נוסף בעיר הוא קברי שושלת נגויין השוכנים על הגדה הדרומית של הנהר.
ערים תאומות

איראן בנדר אנזלי, איראן
ארצות הברית הונולולו, הוואי, ארצות הברית
ארצות הברית ניו הייבן, קונטיקט, ארצות הברית
צרפת בלויס, צרפת
מיס תבל 1956

שתיים מהמתמודדות בתחרות בנמל תעופה
מיס תבל 1956 היא תחרות מיס תבל החמישית במספרה. נערכה באודיטוריום של לונג ביץ' בקליפורניה שבארצות הברית.
תוצאות

| תואר | מתמודדת |
| --- | --- |
מיס תבל 1956:  ארצות הברית ארצות הברית - קרול מוריס
סגנית ראשונה:  גרמניה גרמניה - מרינה אורשל
סגנית שנייה:  שוודיה שוודיה - אינגריד גוד
סגנית שלישית:  אנגליה אנגליה - איריס אליס קתלין וואלר
סגנית רביעית:  איטליה איטליה - רוסאנה גאלי
15 המועמדות הסופיות:  ארגנטינה ארגנטינה - אילאנה קארה  בלגיה בלגיה - לוסיאן אוקוויאר  קובה קובה - מרסיה רודריגז  צרפת צרפת - אניטה טריינס  יוון יוון - ריטה גומה  ישראל ישראל - שרה טל  מקסיקו מקסיקו - ארנה מרטה באומן  פרו פרו - לולה סאבוגל  ונצואלה ונצואלה - בלאנקה הרדיה
חניטה

ערך זה עוסק בשיטת קבורה ושימור גופות. אם התכוונתם לשלב בהתפתחות הפרי, ראו .
המומיה של רעמסס השני
חניטה היא שיטת קבורה שבה גופת המת נעטפת בתכריכים ועוברת טיפול בצמחים ותכשירים שונים על מנת לשמרה. חניטה הייתה נהוגה בעיקר בעבר בתרבויות שונות כמנהג דתי. הגופה החנוטה נקראת מומיה.
החניטה המצרית

בעבר נהגו עמים אחדים לחנוט את מתיהם ובהם בני האינקה בפרו, שושלת האן בסין והילידים האוסטרלים. אולם מנהג זה רווח בעיקר בין המצרים הקדמונים.
מכיוון שלחות גורמת לריקבון הגופות, קברו המצרים תחילה את מתיהם בחולות המדבר, והחום הרב ששרר שם ייבש את הגופות ושמר על צורתן. המצרים האמינו שיש שישה יסודות חשובים שמרכיבים את האדם: הגוף הפיזי, הצל, השם, הרוח, האישיות והאל-מות (העך). המצרים האמינו שנשמתו של אדם מתקיימת כל עוד גופו קיים, ואם הגוף יישמר תוסיף גם הנשמה להתקיים. המצרים גם האמינו שלאחר מות האדם יוצאת נשמתו למסע ארוך, שבמהלכו היא נזקקת למזון וצידה. לפיכך נקברו יחד עם הגופה כלי חרס, שאותם מילאו במזון ומשקה. לפי שרידי המזון אפשר לשחזר מה אכלו ושתו המצרים שחיו לפני אלפי שנים.
בערך שנת 3000 לפנה"ס, עם איחודה של מצרים תחת שלטון הפרעונים, התחילו המצרים להאמין שאין זה לכבודו של אדם חשוב להיקבר בחול, אלא עליו להיקבר בתוך קבר. הם החלו לנהוג כך, אך אוויר הקבר גרם לריקבון הגופות. המצרים הבינו שיש לשמר את הגופות לפני הקבורה, והחלו להשתמש למטרה זו בתמרוקים, בעשבים ובשרפים בעלי ריח מתקתק. עם זאת לא שינו את מנהגם לקבור מזון ומשקה עם המת, ולכן חנטו גם את הבשר והירקות, ושמו אותם בכלי חרס. לעיתים, כשקברו אדם עשיר, שמו את המזון בכלים יקרים, עשויים כסף או זהב. קרובי הנפטר נהגו ללכת אל הקבר מדי שנה בשנה, בימים מסוימים, ולקיים טקס דתי, שבמהלכו ניתנה למומיה אספקה מחודשת של מזון ומשקה. באותו פרק זמן שנאמרו בו התפילות, נהגו לפתוח את עיני הנפטר החנוט, את אוזניו ואת פיו, בתקווה שהוא יראה, ישמע ויאכל.
החניטות המפורסמות ביותר הן אלו של פרעוני מצרים שנמצאו בפירמידות במצרים. במצרים העתיקה האמינו, כי ישנם חיים שלאחר המוות, ורצו לשמר את גופם של המלך והמלכה לקראת העולם הבא. תות ענח' אמון זכה לחניטה המפותחת ביותר.
שיטות חניטה של הסינים

סין ג'ואי היא המומיה שנתגלתה במצב השימור הטוב ביותר. בשנת 1971. בנתיחת הגופה התברר כי מצבה של המומיה היה בלתי רגיל, שכן העור היה גמיש וניתן היה לראות את סימני הבד ששימש כתכריכים, דם היה בעורקים, את הגפיים היה ניתן לכופף, השיער היה שלם לחלוטין וכל האיברים הפנימיים נותרו במקומם ובמצב טוב. לא ידוע כיצד קרה שהגופה השתמרה במצב כה מצוין.
שיטות חניטה של הפרעונים

היו כמה שיטות חניטה:
השיטה היקרה ביותר הייתה לפתוח את הגופה ולהוציא ממנה את האיברים הפנימיים, כולל המוח, ולהכניס לתוך החלל תמרוקים ושרפים. אחר כך שמו את האיברים בכדים קנופיים. הגוף נעטף בתחבושות ועם הנחתה של כל תחבושת נאמרו תפילות ומזמורים. תהליך זה נמשך שבעים יום. כל האיברים הפנימיים (פרט ללב), שהוצאו מהגוף, נחנטו, הושמו בכדים נפרדים ונקברו יחד עם המומיה.
שיטה זולה יותר הייתה להספיג את הגופה בנתר. נתר מורכב מ-4 מלחים: סודיום קרבונט (Na2CO3), סודיום ביקרבונט, סודיום כלוריד וסודיום גופרתי (Na2S). סודיום קרבונט פועל כגורם מייבש, המוציא את הנוזלים מהגופה. הסודיום ביקרבונט, בסביבה לחה, מעלה את רמת ה-PH בגוף, היוצר סביבה עוינת לבקטריות (מניעת ריקבון).
שיטה זולה אף יותר הייתה שימוש במלח או בסיד. בכל השיטות האלו נכרך החנוט בתחבושות לאחר החניטה, ועל רבות מהן נכתבו תפילות בדיו.
החניטה בזמנים מודרניים

שיטת החניטה הצטמצמה לאחר תקופת הפרעונים אך לא נעלמה כליל ובמשך השנים אף התפתחה ביעילותה. תחילת שימושה באירופה בא מהצלבנים שרצו לשמור על גופם במקרה המוות על מנת להיקבר קרוב למקום מגוריהם. בתקופת הרנסאנס, בעקבות התעניינות במבנה הפנימי של גוף האדם וצורך לשמרו נכנסו שיטות חניטה חדשות, כמו הכנסת החומר המשמר דרך אבי העורקים.
עם גילוי חומרים כימיים חדשים, פורמלין נכנס לשימוש נרחב כחומר המשמר במקום האלכוהול. שימוש במלחי ארסן נשאר פופולרי ומסוכן בגלל תכונותיו של המלח. מי שהביא לשינוי המרכיב הזה היה אלפרדו סלפיה מסיציליה, כימאי שהמציא תמיסת חניטה שאינה מסכנת את מבצעי החניטה. הוא ביצע את החניטה של רוזליה לומברדו, ילדה בת שנתיים שנפטרה מדלקת ריאות והייתה לאחרונה המוצבת בקאטאקומבות של קפוצינים בפאלרמו.
עם אלה שנשמרו בדרך זו בתקופה המודרנית נמנה מנהיג המפלגה הקומוניסטית, ולדימיר לנין וכן נשיא וייטנאם הו צ'י מין.
החניטה ביהדות > החניטה במקורות ישראל

תהליך החניטה נזכר במקרא פעמיים בהקשר לחניטת יעקב ויוסף במצרים. במות יעקב, המקרא מרחיב על חניטתו: "וַיְצַו יוֹסֵף אֶת-עֲבָדָיו אֶת-הָרֹפְאִים, לַחֲנֹט אֶת-אָבִיו; וַיַּחַנְטוּ הָרֹפְאִים, אֶת-יִשְׂרָאֵל. וַיִּמְלְאוּ-לוֹ אַרְבָּעִים יוֹם, כִּי כֵּן יִמְלְאוּ יְמֵי הַחֲנֻטִים" (בראשית נ, ג-ד). במות יוסף לעומת זאת, מצוין רק עצם החניטה: "וַיָּמָת יוֹסֵף, בֶּן-מֵאָה וָעֶשֶׂר שָׁנִים; וַיַּחַנְטוּ אֹתוֹ, וַיִּישֶׂם בָּאָרוֹן בְּמִצְרָיִם." (בראשית נ, כו). המקרא לא פוסל את החניטה, אך מתאר אותה בצורה המרמזת על נוהג מצרי שלא היה מקובל בכנען.
בימי הביניים, הראשונים נטו לקבל את הגישה התנאית שאין למצוא בתהליך החניטה כל פסול. יתירה מזאת, הנטייה הייתה להצדיק את תהליך החניטה שנועדה לשמר את הגופות עד שיגיעו לקבורת הקבע שלהם בארץ ישראל. אמנם בתקופת ימי הביניים כבר לא היה נוהג החניטה קיים, אך חכמי התקופה הכירו את התופעה, והיא אף מתוארת בפירוט במדרש.
מימי הביניים ועד לתקופה העות'מאנית נעשה שימוש בחנוטים לצורכי רפואה. ספרות ההלכה מהתקופה התייחסה לשאלות אכילת הבשר וההנאה מהמת. הרדב"ז, למשל, כתב כי "נשתנתה צורתו וחזר להיות עפר" ולכן "אין בו איסור אכילה".
החניטה ביהדות > המקרה של ד"ר אליהו מונטאלטו

מקרה מסוים בעת החדשה שגופתו של יהודי נחנטה, למרות היות הדבר לא מקובל.
ד"ר אליהו מונטאלטו היה הרופא האישי של מלכת צרפת מארי דה מדיצ'י. בשנת 1615 הוא ליווה את משפחת המלוכה לספרד לחתונת יורש העצר לואי ה־13. בדרך חזרה הוא חלה בעיר טור ונפטר בתאריך 17 בפברואר 1616. היות שבצוואתו ביקש להיקבר בבית קברות יהודי וכזה לא היה אז בצרפת - חנטו את גופתו והעבירו אותה לקבורה בבית הקברות "בית חיים" בהולנד. מונטאלטו חי בפריז כיהודי ולא כאנוס. את הארון ליוו משה מונטאלטו - בנו של המנוח ושאול לוי מורטירה - תלמידו של המנוח. לימים רב הקהילה באמסטרדם, ואב"ד שהחרים את ברוך שפינוזה.
להלן פסקה מכתובת המצבה של מונטאלטו, המתארת את מעשה החניטה:
ראו גם

ליופיליזציה
פחלוץ
קטגוריה:חנוטים
לקריאה נוספת

זהר עמר, "החניטה במקורות ישראל", אסיא, ע"ג-ע"ד (תשס"ד), עמ' 32-36
הערות שוליים

↑  ד"ר זהר עמר, החניטה במקורות ישראל, באתר www.medethics.org.il
↑  שו"ת הרשב"א, חלק א סימן שסט. שו"ת הרדב"ז, חלק א סימן תפד
↑  שו"ת הרדב"ז, חלק ג', תשובה תקמח'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540951805171  BnF: cb119786048 (data)  GND: 4278884-5  LCCN: sh85042662  NARA: 10647408  NKC: ph214669 
כלים המשמשים במהלך החניטה
ארבע התקופות

פסיפס גלגל המזלות בבית הכנסת בבית אלפא עם שמות התקופות
ארבע התקופות הן מושג מקביל ביהדות לארבע עונות השנה המקובלות ברוב העולם. התקופות קרויות על שם חודש תחילתן: תקופת ניסן היא עונת האביב, תקופת תמוז היא עונת הקיץ, תקופת תשרי היא עונת הסתיו ותקופת טבת היא עונת החורף. ארבע התקופות מוזכרות כבר בתלמוד הבבלי, אך בלשון חז"ל המילה "תקופה" מתייחסת בדרך כלל לנקודות השוויון וההיפוך שבהן מתחילות העונות. השימוש במילה "תקופה" לזמן תחילת רבעון מופיע כבר במגילות מדבר יהודה.
הלכות ומנהגים

אמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן: מניין שמצווה על האדם לחשב תקופות ומזלות? שנאמר ”ושמרתם ועשיתם כי היא חכמתכם ובינתכם לעיני העמים” (ספר דברים, פרק ד', פסוק ו').
ההלכות הקשורות לתקופה הן עיבור השנה (בזמן שלא היה מחזור קבוע), כדי שפסח יחול באביב (תקופת ניסן) וחג הסוכות יחול בסתיו (תקופת תשרי), וכן זמן שאלת גשמים בברכת השנים בחוץ לארץ וסוף זמן תעניות גשמים של יחידים.
גם ברכת החמה נאמרת בהתאם לזמן התקופה.
כמו כן יש מנהג התלוי בתקופה, והוא איסור שתיית מים בחילופי תקופות.
הגדרה

החלוקה לתקופות נועדה לשקף את החלוקה של שנה טרופית לארבע עונות. מאחר שבימי קדם לא היו נתונים מדויקים לגבי אורך השנה הטרופית, נקבעו התקופות לפי הערכות שונות של אורך השנה.
קירוב נוח לחלוקת התקופות הוא בעזרת הלוח הגרגוריאני שמבוסס על שנת החמה. לפי קירוב זה המעברים בין התקופות הם היום הארוך והקצר ביותר בשנה, ושני ימי השוויון: 21 בדצמבר (היום הקצר ביותר בשנה), 21 ביוני (היום הארוך ביותר בשנה), 21 במרץ (יום השוויון באביב) ו-23 בספטמבר (יום השוויון בסתיו).
מכיוון שהחלוקה לתקופות היא החלוקה האסטרונומית של השנה, הרי שכל תקופה מכילה שלושה מהמזלות האסטרולוגיים:
תקופת ניסן: מזל טלה, מזל שור, מזל תאומים.
תקופת תמוז: מזל סרטן, מזל אריה, מזל בתולה.
תקופת תשרי: מזל מאזניים, מזל עקרב, מזל קשת.
תקופת טבת: מזל גדי, מזל דלי, מזל דגים.
השיטות בחישוב התקופות

בתלמוד הבבלי הוזכרה רק שיטת שמואל (מסכת עירובין, דף נ"ו, עמוד א'), ובלוחות שנה מציינים גם את שיטת רב אדא. שיטת רב אדא אינה מוכרת אצל הגאונים וכמעט שאינה מוזכרת בחיבורים מתקופת הראשונים. חיים זליג סלונימסקי טען שהיא הומצאה בספרד באמצע המאה ה-10, אבל כבר מוחמד אבן מוסא אל-ח'ואריזמי מזכיר אותה בחיבורו משנת 824. בהרצאה של שי ואלטר נטען, על פי גרסת רבי אביתר גאון בפרקי דרבי אליעזר, שבתקופת מצבות צוער (המאה ה-5) השתמשו בשיטה זו לעיבור השנה.
באמת ישנן עוד שיטות, שעיקר ההבדל ביניהן הוא באורך שנת החמה, שמשפיע ממילא על אורכה של כל תקופה. בכל השיטות - למעט שיטת האסטרונומים - ישנה סטייה כלשהי, שגורמת עם השנים להפרש של ממש בזמן התקופות. להלן מסוכמות כל השיטות, אורכה של שנת החמה לפי כל שיטה, אורכה של התקופה, הסטייה מהזמן האמיתי, ותאריך התקופה בדורנו. החישובים מסתבכים בשל התארכותה ההדרגתית של היממה, הנגרמת בעיקר מן החיכוך הנוצר מן הגאות והשפל.
השיטות בחישוב התקופות > תקופת שמואל > לוח שנה

בפרקי דרבי אליעזר ובכמה כתבי יד מגניזת קהיר מתואר לוח שנה בעל מחזור של 16 תקופות ש-11 מהן 91 יום וחמש מהן 92 יום: השלישית בשנה הראשונה, השנייה בשנה השנייה, הראשונה והרביעית בשנה השלישית, הרביעית בשנה הרביעית. כאשר תקופת שמואל נופלת לפני חצות היום אותו יום הוא הראשון של התקופה הבאה וכאשר התקופה נופלת בחצות היום או לאחר מכן אותו יום הוא האחרון של התקופה שעברה, כך תקופת ניסן מתחילה תמיד ב-26 במרץ בלוח היוליאני. גאורגיוס סינקלוס מזכיר בכרונוגרפיה שלו לוח שנה יהודי שבו שמונה חודשים בני 30 יום והחודש האחרון בכל תקופה הוא בן 31 יום, כמו בלוח השנה במגילות קומראן, אלא שהחודש האחרון בשנה הוא בן 32 יום - כמו השנה הרביעית בלוח מהגניזה. החודשים אצל סינקלוס נקראים באותם שמות של חודשי הלוח העברי, כמו בהתייחסויות של התלמוד ללוח שמשי. השנה אצל סינקלוס מתחילה ב-25 במרץ שהוא יום השוויון לפי יוליוס קיסר, יום אחד לפני הלוח מהגניזה. מחלוקת כזאת מוזכרת בגמרא ”יום תקופה גומר דברי רבי יהודה רבי יוסי אומר יום תקופה מתחיל” (תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף י"ג, עמוד א') - רבי יוסי מתאים לסינקלוס ורבי יהודה לגניזה.
השיטות בחישוב התקופות > התקופה המדויקת על פי האסטרונומים

אורך השנה: 365 יום 5 שעות 48 דקות וכ-45 שניות (מתקצרת עם הזמן)
אורכה של כל תקופה שונה, כיוון שמסלולו של כדור הארץ אינו מעגלי מדויק, אלא אליפטי, ומהירותו משתנה במשך השנה:
תקופת ניסן: 92 יום 18 שעות
תקופת תמוז: 93 יום 16 שעות
תקופת תשרי: 89 יום 20 שעות
תקופת טבת: 89 יום
תאריכי התקופות: - בכל השנים התאריך זהה כמעט לחלוטין (משום שהסטייה מזערית):
תקופת ניסן: 20/21 במרץ
תקופת תמוז: 20/21 ביוני
תקופת תשרי: 22/23 בספטמבר
תקופת טבת: 21/22 בדצמבר
השיטות בחישוב התקופות > התקופה על פי חכמי הודו והמזרח

גם חכמי הודו חישבו את "התקופה" (שנת כוכבים), ועל פי חשבונם:
אורך השנה: 365 יום 6 שעות 13 דקות
אורך התקופה:
הסטייה לשנה: 24 דקות
השיטות בחישוב התקופות > התקופה על פי עדת היחד

לוח השנה במגילות קומראן מבוסס על השיטה האסטרונומית שבספר מהלך המאורות:
אורך השנה: 364 יום
אורך התקופה: 91 יום
הסטייה לשנה: יום 1 וכמעט 6 שעות
ראו גם

ברכת החמה
איסור שתיית מים בחילופי תקופות
ראשי שנים ביהדות
נקודת השוויון
עונות השנה
נקודת היפוך
הערות שוליים

↑  תקופה באתר דעת
↑  מסכת עירובין, דף נ"ו, עמוד א' ועוד.
↑  גד בן-עמי צרפתי, השם "תקופה" בפסיפס של ציפורי, לשוננו, כרך נ"ט, חוברת ד' (אלול ה'תשנ"ו).
↑  נוסח מגילה 4Q324d
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף י"א, עמוד ב': "תנו רבנן על שלשה דברים מעברין את השנה על האביב ועל פירות האילן ועל התקופה"; וכן תלמוד ירושלמי, מסכת סנהדרין,  פרק א', הלכה ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף כ"א, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף י"ג, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף י', עמוד א'. תלמוד ירושלמי, מסכת תענית,  פרק א', הלכה א'.
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת תענית,  פרק א', הלכה ח'.
↑  יסודי העיבור, סימנים כ"ח-ל"ד.
↑  תורגם לעברית על ידי צבי לנגרמן, אימתי נוסד הלוח העברי? קדמותו על פי חיבורו של אל-כ'וארזמי, אסופות, ספר ראשון (ה'תשמ"ז), עמודים קס"ב-קס"ו. תרגום לאנגלית על ידי en:Edward Stewart Kennedy זמין לצפייה בחינם.
↑  מניין השמיטה ועיבור השנה במצבות צוער, הכנס ה-22 לענייני קידוש החודש, זמנים בהלכה ואסטרונומיה יהודית, כ"ו בניסן ה'תשפ"ב.
↑  יצחק אלבאליה, מצוטט על ידי אברהם בר חייא בספר העיבור, המאמר השלישי, השער החמישי.
↑  תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף נ"ו, עמוד א'. זמנים אלו מחושבים לפי זמן השמש הממוצע בירושלים, כלומר, בכל ימות השנה חצות בשעה 11:39:03.1 בשעון החורף של ישראל והזריחה והשקיעה בשעה 5:39:03.1.
↑  פרקי דרבי אליעזר פרק ו'
↑  ספריית בית המדרש לרבנים באמריקה, אוסף אלקן נתן אדלר, 4024.16; ספריית אוניברסיטת קיימברידג', אוסף טיילור-שכטר, K2.4 (נכתב בשנת ד'תתצ"ה - 1446 למניין השטרות, 529 להג'רה = 1135 לספירת הנוצרים); הוזכר בתשובה בעניין קביעת הלוח מאת רב האיי גאון (הודפס באוצר הגאונים, מסכת ראש השנה, עמוד 21) ובלוחות של ידותון הלוי החבר וכן בלוח משנת ה'ם' ובלוח לשנת ה'ס"ז.
↑  פרק ו'
↑  ספריית אוניברסיטת קיימברידג': T-S NS 98.32,‏ T-S Ar. 29.174
בית המדרש לרבנים באמריקה - ENA NS 63.7
הספרייה הבודליינית - Heb. f. 27/39
↑  "ניסן של תקופה" בתלמוד ירושלמי, מסכת תענית,  פרק א', הלכה ח'.
"תשרי של תקופות" בתלמוד ירושלמי, מסכת סנהדרין,  פרק א', הלכה ב'.
"שבט דתקופה" בתלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף ט"ו, עמוד א'.
↑  חיים יחיאל בורנשטיין, התקופות והתפתחותן, סימן א'.
↑  כשכתוב אלול הכוונה לסוף השנה הקודמת
↑  פיוט של רבי פינחס ברבי יעקב הכהן
↑  אברהם בר חייא, ספר העיבור, המאמר השלישי, השער הרביעי.
↑  תקופת רב אדא צוברת על שנה גרגוריאנית פער של יום אחד ל-231 שנה
↑  רבי אברהם בן עזריאל, ערוגת הבושם, חלק ג' עמוד 41. ספר הקנה, סוד ברכת הלבנה והחמה. משה הגולה מקיוב (השני), שושן סודות, דף מ"ד.
↑  שמחה עמנואל, חשבון הלוח וחשבון הקץ: פולמוס יהודי-נוצרי בשנת 1100, ציון, כרך ס"ג (ה'תשנ"ח), חוברת ב', עמוד 150.
↑  Dionysian period באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  רשימת מחזורים מגניזת קהיר משנת ד'תשל"ד, פירוש יוצרות של רבי שמעיה משנת ד'תת"ס, ספר עברונות משנת ה'ר"ג.
↑  רבי אברהם בר חייא, ספר העיבור, מאמר שלישי, שער ראשון.
חופשתו של מר הולו

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  ז'אק טאטי 
 הופק בידי:  פרד אוריין
 תסריט:  ז'אק טאטי, אנרי מרקה
 שחקנים ראשיים:  ז'אק טאטי
 מוזיקה:  אלן רומן 
 מדינה:  צרפת 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  23 בפברואר 1953
 משך הקרנה:  87 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 מקום התרחשות:  צרפת 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-50 של המאה ה-20 
 פרסים:  פרס לואי דלוק 
 דף הסרט ב־IMDb
 
פסל של טאטי בחוף סנט מרק סור מר ליד מלון החוף
חופשתו של מר הולו (בצרפתית: Les Vacances de Monsieur Hulot) הוא סרט קומדיה צרפתי בשחור-לבן משנת 1953 בבימויו של ז'אק טאטי שכתב את התסריט ומככב בו בתפקיד ראשי.
זה סרטו השני של טאטי והסרט הראשון בו הוא מופיע כמר הולו, לובש תמיד את אותו מעיל גשם, חובש כובע מרופט, מעשן מקטרת והולך בצורה מוזרה עם רגלים ישרות.
הפעם יוצא מר הולו לחופשת קיץ בכפר נופש ליד הים, שם הוא מנסה לחזר בגמלוניות לחזר אחרי בחורה, לחתור בקיאק, לרכב על סוס ועוד ומבלי דעת זורע הרס ומבוכה בכל פעולה שלו.
צילומי החוץ נערכו בעיירת הנופש סנט מרק סור מר (אנ') בפאתי סן-נאזר, לחוף האוקיינוס האטלנטי. "מלון החוף" (Hôtel de la Plage) פעיל עד היום. ליד החוף יש פסל של טאטי.
טאטי היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, לפרס דקל הזהב ולפרס המבקרים של ניו יורק.
תקציר העלילה

קיץ בצרפת, כולם בטירוף חופשת הקיץ - הואקנס. בתחנת הרכבת הם רצים מרציף לרציף כדי להגיע לרכבת, נדחסים לאוטובוס ויוצאים שדרת מכוניות שבסופה מזדחל מר הולו (ז'אק טאטי) ברכב הישן שלו שמשמיע כל הזמן קולות פיצוץ מהמנוע ומהמפלט.
הולו מגיע ל"מלון החוף", פותח את הדלת ומשב רוח חזק מפזר כל מה שנמצא במבואה ומעלה את חמתם של בעל המלון והמלצר. בין האורחים נמצאת מרטין היפה שהגיע עם דודתה, מייג'ור קשיש, וזוג קשישים שמטייל כל הזמן.
בבוקר מבלים הנופשים בחוף הים, בשחייה, התעמלות וחתירה בקיאקים ודיג חלסלונים. הולו חותר בקיאק שמתקפל ונוצרת ממנו דמות של כריש שמבריח את האנשים על החוף...
הולו מנסה להרשים את מרטין ברכיבה אך נכשל. לבסוף הוא קונה מישישה מחבט טניס והיא מדריכה אותו איזה תנועות לעשות. הוא פועל לפי הוראותיה ובמשחק בו שופטת תיירת מאנגליה, הוא מנצח. הוא משתתף בנשף מסיכות במלון ורוקד עם מרטין.
בצהרים כולם נקראים לחדר האוכל על ידי צלצול פעמון של בעל המלון. בערב לאחר שנגמרים שידורי הרדיו הם עולים לחדריהם לישון.
כולם יוצאים לטיול במכוניות בהדרכת המפקד המייג'ור. הולו לוקח את התיירת האנגליה ובדרך יש לו תקר והוא מנסה להחליף גלגל. הרכב יורד מהמגבה ומתגלגל לבית קברות בו נערכת הלוויה. הולו מביא צמיג פנימי בצורת זר לקבר המנוח...
הולו מטייל בלילה, נכנס לתוך צריף ובו זיקוקין די נור, מפעיל אותם בטעות וכל האזור מתמלא בהתפוצצויות הזיקוקים.
לאחר כל ההרפתקאות נפרדים האורחים בתקווה להתראות בשנה הבאה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ז'אק טאטי | מר הולו |  |
| נטלי פסקוד | מרטין |  |
| ולנטין קמאקס |  | תיירת אנגליה |
| לוסיין פרז'יס |  | בעל המלון |
| ריימונד קרל |  | מלצר |
| מישלין רולה |  | הדודה |
| אנדרה דובואה | המפקד | מייג'ור |
דרלינג לילי

| --- | --- |

אנדרוז והדסון מתוך הסרט
 בימוי:  בלייק אדוארדס 
 הופק בידי:  בלייק אדוארדס 
 תסריט:  בלייק אדוארדס, ויליאם פיטר בלאטי 
 עריכה:  פטר זינר 
 מוזיקה:  הנרי מנסיני 
 צילום:  ראסל הארלן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  פרמאונט, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  18 ביוני 1970 
 משך הקרנה:  136 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מוזיקלי 
 מקום התרחשות:  פריז 
 דף הסרט ב־IMDb
 
דרלינג לילי (באנגלית: Darling Lili) הוא סרט קומדיה רומנטית על רקע מלחמת העולם הראשונה שיצא לאקרנים בשנת 1970 בבימויו והפקתו של בלייק אדוארדס ובכיכובים של זוכת האוסקר ג'ולי אנדרוז ורוק הדסון.
עלילת הסרט

לילי סמית (ג'ולי אנדרוז) היא זמרת ושחקנית יפהפייה המבדרת את כוחות הברית בעת מלחמת העולם הראשונה. הבוס שלה, קולונל קורט ואן-רוג'ר (ג'ימי קאמפ), מקבל הוראה להעביר את לילי לפריז, צרפת, כדי לפתות
קצין אמריקאי המשרת בצבא הצרפתי בשם ווילאם ליירובי (רוק הדסון). לילי מתחילה לפתות אותו אך עומדת
בדילמה לאיזה צד עליה לעמוד כי היא מתאהבת בו.
בלייק אדוארדס, הבמאי והמפיק של הסרט וגם בעלה של אנדרוז כתב את התסריט במיוחד עבורה. הסרט נועד לשבור את תדמית "מרי פופינס החמודה והמתוקה" אותה קיבלה אנדרוז מסרטיה הקודמים. הסרט גם שימש השראה לסרט מאוחר יותר של אדוארדס, מהומה בהוליווד, בו הוא מתאר כיצד הפך את התדמית של אנדרוז בדרלינג לילי.
עלילת הסרט > שחקנים

לילי סמית' - ג'ולי אנדרוז
ווילאם ליירובי - רוק הדסון
קולונל קורט ואן רוג'ר - ג'רמי קאמפ
פרסים

הסרט הטוב ביותר - טקס פרסי גלובוס הזהב לסרט הקומי - זכה.
השחקנית הטובה ביותר - טקס פרסי גלובוס הזהב ג'ולי אנדרוז - זכה.
שיר הנושא - טקס פרסי גלובוס הזהב - זכה.
שיר הנושא - טקס פרסי האוסקר - זכה.
תלבושות - טקס פרסי האוסקר - מועמדות.
פסקול - טקס פרסי האוסקר - מועמדות.
דנטה ואנזיר

דנטה ואנזיר (בהולנדית: Dante Vanzeir; נולד ב-16 באפריל 1998 בברינכן שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ניו יורק רד בולס ובנבחרת בלגיה.
קריירת מועדונים

ואנזיר גדל במחלקת הנוער של ראסינג גנק. הוא ערך שש הופעות בקבוצה הבוגרת של המועדון, ובילה תקופות השאלה בבירסחוט ובמכלן.
ב-30 ביולי 2020 חתם ברויאל אוניון סן-ז'ילואז מליגת המשנה הבלגית, ולאחר עונה במועדון, בה ערך 24 הופעות ליגה והבקיע 19 שערים, העפיל יחד עם המועדון לליגת העל הבלגית.
קריירה בינלאומית

ואנזיר זומן לראשונה לסגל נבחרת בלגיה לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2022 בחודש נובמבר 2021. ב-16 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כשהחליף את דיבוק אוריגי בדקה ה-59 בתיקו 1-1 נגד נבחרת ויילס.
תארים

הסופר קאפ הבלגי (1): 2019/2020
הלגה אולב

| --- | --- |

הלגה אולב כעד במשפטי נירנברג
 לידה:  24 במרץ 1887 גהרן, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  14 באפריל 1964 (בגיל 77) דיסלדורף, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1907–1945 (כ־38 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל הרגלים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-72   מפקד הדיוויזיה ה-290   מפקד הדיוויזיה ה-6   מפקד הקורפוס ההררי ה-49   מפקד הקורפוס ה-69
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
גנרל הלגה אולב (בגרמנית: Helge Auleb;‏ 24 במרץ 1887 – 14 באפריל 1964), היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.