stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספנסר לופרנקו
ביוגרפיה

לופרנקו נולד בטורונטו, אונטריו ב-18 באוקטובר 1992, לרוקו (רוקי) סי לופרנקו, עורך דין, ולאיימי לופרנקו, זמרת אופרה. הוריו התגרשו כשהיה ילד. יש לו אח אחד גדול, סנטינו, והוא גדל בתורנהיל, אונטריו. הוא למד בבית הספר הצבאי של אקדמיית רוברט לנד מכיתה ט' עד כיתה יב'. לופרנקו מתגורר בוונקובר, קולומביה הבריטית.
ביוגרפיה > קריירה

ב-19 ביוני 2012 לוהק לופרנקו לתפקיד בקומדיה הרומנטית העצמאית "מידלטון". הוא כיכב לצד אנדי גרסיה וורה פרמיגה בסרט, שהוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסיאטל ב-17 במאי 2013, ויצא במהדורה מוגבלת ובאמצעות וידאו לפי דרישה ב-31 בינואר 2014.
היה לו תפקיד ראשון בתור הנער הבעייתי ג'יימס ברנס, בדרמת הפשע הביוגרפית של טרבור ווייט, "ג'יימי בוי". בסרט כיכבו גם מרי-לואיז פרקר, וינג ריימס וטאיסה פארמיגה, והוא יצא ב-3 בינואר 2014, באמצעות וידאו על פי דרישה לפני שיצא לאקרנים ב-17 בינואר 2014, במהדורה מוגבלת.
בשנת 2014 הוא השתתף בדרמת המלחמה "לא נשבר" של אנג'לינה ג'ולי בתור הארי ברוקס, לצד ג'ק אוקונל, פין ויטרוק ודונל גליסון. הסרט הוקרן לראשונה בבתי הקולנוע ב-25 בדצמבר 2014 על ידי סרטי יוניברסל. באותה שנה, הוא גם כיכב בסרט המותחן הקצר "בית", שכתב וביים ג'ון הנרי הינקל, כשגילם את התפקיד של מארק. בשנת 2015, הוא השתתף בסרט הפשע "דיקסילנד", לצד ריילי קיאו, כריס זילקה ופיית' היל. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל טרייבקה ב-19 באפריל 2015. הסרט יצא לאקרנים ב-11 בדצמבר 2015, במהדורה מוגבלת ובאמצעות וידאו על פי דרישה של IFC Films.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ב-6 באוגוסט 2013, בזמן שנהג ברכב השטח שלו, פגע לופרנקו בשחקנית קמיל בנהאם, שרכבה על אופניה באותה עת. לאחר מכן, לופרנקו עצר תחילה את רכבו והתנצל, אך לאחר מכן חזר לרכבו ונסע מבלי להציע עזרה, והותיר את בנהאם עם שבר בירך ושברים נוספים. הוא הורשע בעבירה של פגע וברח ונידון ל-50 ימי עבודות שירות.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2013 | At Middleton | קונרד הרטמן |  |
| 2014 | Jamesy Boy | ג'יימס ברנס |  |
| 2014 | לא נשבר | הארי ברוקס |  |
| 2015 | Dixieland | בילי |  |
| 2016 | קינג קוברה | מייקי |  |
| 2018 | גוטי (אנ') | ג'ון גוטי ג'וניור (אנ') |  |
הערות שוליים

1 2  "Spencer Lofranco – May 2012". Vivo Magazine (via Issuu). p. 61. נבדק ב-4 במאי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Brown, Emma (17 בינואר 2014). "Discovery: Spencer Lofranco". Interview Magazine. נבדק ב-4 במאי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kit, Borys (19 ביוני 2012). "Three Actors Join Indie Dramedy 'Admissions'". The Hollywood Reporter. נבדק ב-4 בספטמבר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Grown-up love story drives locally filmed 'At Middleton' | the Spokesman-Review".
↑  Chitwood, Adam (23 בפברואר 2012). "Mary-Louise Parker, Ving Rhames and James Woods Join JAMESY BOY". Collider. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Phase4Films". אורכב מ-המקור ב-24 בספטמבר 2015. נבדק ב-21 באוגוסט 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gallagher, Brian (2 בדצמבר 2014). "'Unbroken' Featurette with Angelina Jolie and Louis Zamperini". Movie Web. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Yamato, Jen (5 בנובמבר 2014). "Faith Hill Back To Movies As Country Star Joins Crime Drama 'Dixieland'". Deadline. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Dixieland | Tribeca Film Festival". אורכב מ-המקור ב-2015-11-26. נבדק ב-2015-11-25.
↑  Perez, Rodrigo (25 בנובמבר 2015). "Watch: First Trailer For Tribeca Drama 'Dixieland' Starring Riley Keough, Chris Zylka and Faith Hill". Indiewire.com. אורכב מ-המקור ב-26 בנובמבר 2015. נבדק ב-25 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Only On 9: Hit-And-Run Victim Speaks Out To Increase Punishment For Actor Who Struck Her In 2013". CBS Los Angeles. 19 במאי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2019031047  NKC: xx0243921  SUDOC: 234154551  VIAF: 265155103917176200692   WorldCat (עם VIAF): 265155103917176200692
דלאל אבו אמנה

| --- | --- |

אבו אמנה, 2022
 לידה:  9 באוגוסט 1983 (בת 41) נצרת, ישראל 
 שם לידה:  دلال غازي محمد أبو آمنة 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 עיסוק:  זמרת, חוקרת מוח, פעילה חברתית פלסטינית, מנחת טלוויזיה
 סוגה:  מוזיקה ערבית, music of Palestine, Levant music 
 שפה מועדפת:  ערבית, עברית 
 www.dalalabuamneh.com
 
דלאל ר'אזי מוחמד אבו אמנה (בערבית: دلال غازي محمد أبو آمنة; נולדה ב-9 באוגוסט 1983) היא זמרת, חוקרת מוח ואקטיביסטית ערבייה-ישראלית. שרה שירים ותיקים מקרב המוזיקה הערבית מוכרת ברחבי ארצות ערב. בהכשרתה, דוקטור וחוקרת במדעי המוח ונוירולוגיה.
ביוגרפיה

אבו אמנה נולדה והתחנכה בנצרת, ישראל. היא החלה לשיר בגיל 13 במסגרת הופעות מקומיות, בתמיכה ועידוד הוריה ומורתה, כשבגיל 16 התמודדה בתחרות הערביזיון (המקבילה הערבית לאירוויזיון) הנערכת מדי שנה בתוניסיה.
ב-2006 אבו אמנא סיפרה בריאיון על כך שיש לה שליחות כפלסטינית הצריכה להפיץ את השפה והמבטא הפלסטיניים..
ביוגרפיה > קריירה כזמרת

אבו אמנה נודעת בשל יכולתה לשיר את השירים של גדולי הזמרים והזמרות הערבים ובמיוחד את שיריה של הזמרת המצרייה אום כולתום, כמו גם שירי המורשת הפלסטינית.
בנוסף לשירים מקוריים פרי עטה, היא מבצע גם גרסאות כיסוי לשירים בולטים מתוך המוזיקה ערבית והלבנטינית שאבו אמנה מבצעת, חלק משיריה עוסקים בפוליטיקה ובבעיות חברתיות, בעיקר בסבלו של העם הפלסטיני, אך גם ברצונה לאימוץ רחב של נרטיב השלום. בריאיון עמה, הזדעקה אבו אמנה, שאזרחותה הישראלית הפריעה לה להתקדם בקריירה שלה כאמנית מוזיקלית לא פעם – היות שבמדינות ערב רואים בה גם כישראלית ולא כפלסטינית גרידא, ואילו בישראל היא מופלת על עצם היותה ערבייה מוסלמית.
אבו אמנה נוהגת להופיע, אך נמנעת מלהופיע באירועים פרטיים, דוגמת חתונות, ומופיעה רק בהפקות אמנותיות ובמופעים רשמיים. היא השתתפה בפסטיבלים ואירועי זמר רבים בישראל ובעולם הערבי, בהם "אל-מדינה" שבתוניסיה, "אל-דוחה" שבקטר ו"פסטיבל ג'רש" שבירדן. כמו כן, הופיעה גם בספרד, בגרמניה, ביוון ובבית האופרה בקהיר שבמצרים. בנוסף לכך היא מופיעה עם התזמורת האנדלוסית הישראלית וכן הופיעה בפסטיבל העוד, המתקיים בירושלים ובנצרת, במיטב שיריה של אום כולתום לפי סדר כרונולוגי בחייה של הזמרת המצרייה.
אלבומה הראשון יצא בשנת 2006 ובנוסף, הוציאה אבו אמנה תקליט לרגל חודש הרמדאן ועיד אל-פיטר שכלל שני שירי חג מוסלמיים; "כרים יא רמדאן" ("רמדאן נדיב") ו"וטאלאעא אלבדרו" ("הופיע הירח"), שיר אסלאמי נושן שעובד מחדש. בהמשך הוציאה שני אלבומים נוספים.
אבו אמנה סולדת מפופ ערבי ומכנה את הסוגה בשם "תופעת הזמר הזול". היא מותחת ביקורת חריפה על זמרות ערביות פופולריות, דוגמת הלבנוניות נאנסי עג'רם והייפא והבי, שלטענתה מנצלות את גופן ומתפרסמות בזכותו ולא בזכות שירתן. בהופעותיה היא מקפידה ללבוש בגדים צנועים ומגדירה עצמה כשמרנית. אבו אמנה אף סירבה לחוזה הקלטות עם חברת המוזיקה הגדולה במזרח התיכון, חברת רותאנה שלטענתה "מתמחה בשיווק הגוף הנשי העירום" ושמה דגש על חיצוניות הזמר יותר משעל שירתו.
אבו אמנה הנחתה תוכנית תיירות פלסטינית, בהפקת ערוץ הטלוויזיה אל־ערבי, שבמסגרתה טיילה בערים פלסטיניות שונות, והציגה את המורשת הערבית המסופרת עליהן.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ב-13 באוגוסט 2006 היא נישאה לד"ר ענאן עבאסי, רופא עיניים במקצועו, סגן-מנהל בית החולים העמק בעפולה, ובין השאר גם משורר שמסייע לאבו אמנה בכתיבת חלקים מסוימים משיריה.
אבו אמנה היא מוסלמית-סוּפית.
ביוגרפיה > חיים אישיים > לימודים ואקדמיה

במרץ 2012 חזרה לפקולטה לרפואה בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל שבחיפה. בעבודת התואר השני חקרה את פעילות המוח ושתי האונות. בפברואר 2019 סיימה את עבודת המחקר לדוקטורט שלה. בפברואר 2020, הוענק לה בנוסף תואר הכבוד כפרופסור משנה במאוניברסיטת אל-קודס הפלסטינית, באבו דיס (שבמזרח ירושלים)..
כמו כן פעלה גם בארגונים ובמוסדות אקדמיים ברשות הפלסטינית..
ביוגרפיה > חיים אישיים > תביעות, הסתבכויות פוליטיות ומעצרים

בדצמבר 2005 פרסם אתר החדשות הישראלי "נענע" (לימים "nana10" לשעבר) כתבה בה נטען כי אבו אמנה "היא 'זמרת מלחמות מעזה, שקוראת להילחם באויב הציוני באמצעות סלעים ורובים. אבו אמנה ובן זוגה הגישו תביעת דיבה, ובשנת 2008 פסק בית משפט השלום בחיפה, כי אתר החדשות הישראלי ישלם פיצויים בגובה 120 אלף ש"ח לבני הזוג.
ב-7 באוקטובר 2023, לאחר שנודעו ממדי הטבח שביצע ארגון הטרור חמאס במהלך טבח שבעה באוקטובר, פרסמה אבו אמנה בחשבונה ברשת החברתית את הסיסמה "ولا غالب إلا الله" ("אין מנצח מלבד אללה") (ער') בצירוף אמוג'י של הדגלון הפלסטיני, ובהמשך מחקה את הפוסט. הסיסמה "אין מנצח מלבד אללה" מקורה בקריאת קרב שהשמיע השליט הרודן של אל-מוואחידון אבו יוּסוף יעקוּב אל-מנסוּר, במסגרת קרב אלארקוס כנגד הנוצרים באנדלוסיה במאה ה-12. הפוסט פורש על ידי רבים כתמיכתה במתקפת חמאס, אך לטענתה של אבו אמנה "הדגל צורף לפוסט שלא על דעתה", וכוונתה הייתה ל"קריאה נייטרלית נגד אלימות". בעקבות פרסום הפוסט המסית – נעצרה אבו אמנה על-ידי משטרת ישראל למשך כשלושה ימים, ולאחר-מכן לחמישה ימים נוספים במעצר בית. בתקופה שלאחר מכן התקיימו הפגנות המוניות של תושבים יהודים-ישראלים (לרבות ראש העירייה) מול ביתה שבעפולה, בדרישה לסלקה מהעיר. אולם, ב-12 בפברואר 2024, הודיעה משטרת ישראל על סגירת תיק החקירה נגדה, מפאת חוסר אשמה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  סלוא עלינאת, "ככל שהקהל מחובר לשיר, העוצמה הולכת וגדלה. אני מרגישה עפה כמו ציפור", באתר "מחסום", 11 בינואר 2006 (ארכיון האינטרנט)
↑  https://x.com/Dalalabuamneh/status/1136361760443838465
↑  "למרות הקול", מאמר מאת יצהר ורדי עורך "הטכניון"; קיץ 2012, עמ' 12–14
↑  Dalal Abu Amneh دلال ابو آمنة
1 2  Dalal Abu Amneh دلال ابو آمنة
1 2 3  משה בנימין, אתר נענע ישלם 120 אלף שקל פיצוי על כתבת "זמרת המלחמות מעזה", באתר ביזפורטל, 10 ביוני 2008
1 2  דביר עמר, ראש עיריית עפולה הפגין נגד החוקרת המסיתה, באתר ערוץ 7, 29 בנובמבר 2023
1 2   שירה נאות, אמנים קוראים ליועמ"שית: הגני על הזמרת דלאל אבו אמנה מהמפגינים, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2023
↑   ג'קי חורי וחן מענית, נסגר התיק נגד הזמרת דלאל אבו אמנה, שנעצרה בשל פוסט שפרסמה ב–7 באוקטובר, באתר הארץ, 12 בפברואר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007346666705171  MusicBrainz: 18d79c2c-c768-4e3d-90f5-25afb970ee6e  VIAF: 108149842019302842799   WorldCat (עם VIAF): 108149842019302842799 
דלאל אבו אמנה ובעלה ענאן עבאסי, 2008
מאיר טריליסר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 באפריל 1883 אסטרחן, האימפריה הרוסית 
 הוצאה להורג:  2 בפברואר 1940 (בגיל 56) קומונרקה, מחוז מוסקבה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות דונסקויה החדש 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 השתייכות:  ברית המועצות או.ג.פ.או.
 תקופת הפעילות:  1921–1938 (כ־17 שנים)
 עיטורים
 עיטור הדגל האדום 
 תפקידים אזרחיים
 סגן ראש האו.ג.פ.או.; ראש ביון החוץ
 
מאיר אברמוביץ' טריליסר (ברוסית: Меер Абрамович Трилиссер; נולד ב-1 באפריל 1883, אסטרחן — הוצא להורג בירייה ב-2 בפברואר 1940 במחנה קומונרקה שבמחוז מוסקבה) היה מהפכן רוסי ממוצא יהודי, אחד מראשי הביון הסובייטי.
הוצא להורג בירייה ב-2 בפברואר 1940 בהוראת סטלין באשמת בגידה. לאחר מותו נוקה שמו.
ביוגרפיה > חייו המוקדמים

מאיר נולד באסטרחן למשפחתו של סנדלר יהודי. בשנת 1900 נסע לאודסה ולמד באוניברסיטה בעיר. הוא התוודע למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית והיה חבר בה, בשל כך היה נתון למעקב המשטרה והאוכרנה.
ביוגרפיה > מעורבות בפעילות מהפכנית

בזמן פרוץ מהפכת 1905 החל לארגן ארגונים צבאיים וחמושים של בולשביקים בקאזאן, סנקט פטרבורג ובפינלנד. היה חבר מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית בסנקט פטרבורג. בנובמבר 1906 נטל חלק משמעותי יותר בארגון הזרועות החמושים של המפלגה וב-1907 נעצר על ידי המשטרה. בספטמבר 1909 בית הדין הצבאי המחוזי בפטרבורג דן אותו ל-5 שנות עבודת פרך במבצר שליסלבורג.
בנובמבר 1914 נשלח לגלות בכפר מאלישבקה שבמחוז אירקוטסק.
אחרי מהפכת פברואר שוחרר ונגיע לאירקוטסק בה עבד במערכות העיתונים וביטאוני מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. באוקטובר 1917 הופך לחבר ועד ההוצאה לפועל המרכזי של סיביר והיה ראש ממשלת סיביר ונציג הסובנרקום בחבל עבר הבאיקל ובסיביר והיה ממארגני המאבק במתנגדים למהפכה ולסוציאליסטים.
ביוגרפיה > הפיכתו למפעיל רשתות ריגול

בפברואר 1918 היה אחראי לפעילויות ריגול ומניעת חתרנות בוועדות החקירה ובממשלת המחוז. עד 1921 שירת בבלאגובשצ'נסק וניהל את שירותי הביון של המזרח הרחוק הרוסי והקים את רשת המרגלים שפעלה נגד היפנים והצבא הלבן במזרח הרחוק. לאחר שהיפנים הורחקו מהאזור טריליסר הפך למזכיר הוועד המחוזי של המפלגה הבולשביקית במחזור אמור. לאחר 1921 מונה לקומיסר המפלגה במזרח הרחוק.
ביוגרפיה > ראש הביון הסובייטי

בפברואר 1921 השתתף בכנס של המפלגה במוסקבה ופליקס דזרז'ינסקי הציע לו לעבוד במנגנון הביון של הצ'קה. טריליסר הסכים ועבד במחלקת החוץ של הצ'קה בדצמבר 1921 מונה לעוזר ראש מחלקת החוץ והיה אחראי לניהול פעילויות הריגול במזרח הרחוק במונגוליה, הרפובליקה העממית של סין ומדינות שכנות. במרץ 1922 מונה לראש מחלקת החוץ והיה לראש הביון הסובייטי, במקומו של סולומון מוגילבסקי שהוגלה לקווקז.
לאחר מינויו ערך שורת מינויים במנגנוני הביון הסובייטי ולצידו עבדו אברהם סלוצקי, סרגיי שפליגלגלאס, יאקוב מינסקר, אלפרד ניימן, סמיון גינזבורג, אפרים גולדנשטיין ואחרים. הוא פעל נגד ארגוני ביון זרים והניע להקים תאי ריגול בכל אחת משגרירויות ברית המועצות, במה שמכונה בעגת הריגול בשם רזידנטורה.
ב-1923 הפעיל שורת רשתות ריגול באירופה ומחלקות לדיסאינפורמציה, כחלק מפעילויות הביון השגרתיות. ב-1925 מיקד את מאמצי המודיעין באיסוף מודיעין מדעי, כלכלי וטכנולוגי והישגים בתחומים אלה של מדינות המערב. ב-1926 הוקמה המחלקה הכלכלית ובראשה הועמד אברהם סלוצקי.
דזרזינסקי ומנז'ינסקי התרשמו ממנו מאוד וב-1926 מונה לסגן ראש האו.ג.פ.או. ובפברואר 1928 היה לממונה על האו.ג.פ.או. מטעם הסובנרקום, אך המשיך לנהל את ביון החוץ ואף להרחיב את היקף הפעילות המודיעינית. הוא נשאר בראש הביון הסובייטי עד אוקטובר 1929
בשנים 1927—1934 היה חבר ועד הפיקוח המרכזי של המפלגה וב-1930 היה חבר ועד הפועל המרכזי של המפלגה. בעת עבודתו בביון הופקד עליו לנהל מצוד אחר תומכי הטרוצקיזם אך בשל סדרת כישלונות מודיעיניים סר חינו בעיני המשטר וסטלין פקד עליו לחזק את עבודת המפלגה ונשלח לנהל את מחלקת הביקורת של המפלגה, תפקיד שמילא עד 1934.
ביוגרפיה > מאסרו והוצאתו להורג

ב-23 בנובמבר 1938, במסגרת הטיהורים הגדולים, הוא פוטר מכל תפקידיו וחברותו במפלגה בוטלה. הוא נשלח למאסר בכלא סוחאנוב והוצא להורג בירייה ב-2 בפברואר 1940 בקומונרקה.
שמו טוהר ונוקה על ידי בית המשפט העליון של ברית המועצות ב-1957.
תולדות מלחמת הקוממיות

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ענף היסטוריה
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  ספר עיון
 הוצאה
 הוצאה:  מערכות
 מקום הוצאה:  תל אביב - יפו
 תאריך הוצאה:  1959
 מספר עמודים:  390
תולדות מלחמת הקוממיות הוא ספר עיון המגולל את קורותיה של מלחמת העצמאות שיצא לאור לראשונה בשנת 1959. הספר חובר בידי ענף היסטוריה במטה הכללי ויצא לאור בהוצאה הרשמית של צה"ל, "מערכות".
כתיבת הספר

ב-1952 החל ענף היסטוריה במטה הכללי, בראשות סא"ל נתנאל לורך לחקור ולאסוף נתונים על מלחמת העצמאות, כדי להקים מסד נתונים מקיף של אירועי המלחמה, חמש שנים לאחר סיומה. מפעל זה נהגה על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון, כחלק ממיזם "ספר המדינה" שמטרתו הייתה להראות את הישגי מדינת ישראל בתקופת המלחמה ולאחריה. המחקר נמשך כשנה, והטיוטה הראשונה הסתיימה בשנת 1954. שמה הראשון היה "כִּי־שָׂרִיתָ", שם הלקוח מברכת המלאך ליעקב לאחר שנוצח עח ידו ואשר מסביר את השם שניתן לו: "ישראל".
הטיוטה הובאה לעיונם של כמה ממפקדי המלחמה, חלקם (בייחוד יוצאי הפלמ"ח) סירבו להתייחס אליה, חלקם העירו הערות ענייניות וחלקם ניסו לטשטש את כישלונותיהם או להאדיר את הצלחותיהם. התנגדותו של יעקב דורי לנכתב במחקר (שגם אותה ראה לורך כתגובה על כל שבמחקר הומעט חלקו של דורי במלמה), הובילה לכך שהספר הועבר לידיו של ישראל בר לצורך עריכה (שאותה לורך ראה כ"שיפוץ" ההיסטוריה). בר הספיק לערוך את הפרק על קרבות לטרון בטרם נעצר והורשע בריגול, ותהליך הוצאתו של המחקר נעצר.
בשנת 1957, לרגל יום העצמאות התשיעי של מדינת ישראל, ולאחר שגבר הביקוש מצד קציני בחינוך למפות ולחומרי הדרכה על המלחמה, יצאה לאור בתפוצה מצומצמת החוברת "ראשי פרקים להסברה" שעובדה מתוך הטיוטה שכתב לורך. בהקדמת החוברת נכתב כי היא מבוססת על עבודה רחבה יותר שכתב לורך. אולם, הביקוש שהלך וגבר למידע "מוסמך" הביא את הוצאת מערכות של צה"ל לערוך ולעבד את החוברת, וב-1959 יצא הספר תחת השם "תולדות מלחמת הקוממיות". שמו של לורך לא הוזכר בספר כלל. הספר עבר עריכות שהתאימו אותו לגרסה שאותה רצה הממסד להציג (כולל הימנעות מעיסוק בצדדים רגישים ומורכבים יותר של המלחמה).
לורך עצמו הוציא בהמשך את ספרו בשם "קורות מלחמת העצמאות".
הערכה

הוצאתו של הספר בהוצאה הרשמית של צה"ל העניקה לו הילה של מקור מוסמך, והוא נחשב למייצג הרשמי של תולדות מלחמת העצמאות מצד צה"ל. ביום העצמאות ה-11 ב-1959, נשלח הספר לכל משפחה שכולה של חללי המלחמה. כמו כן, הספר חולק למנויי עיתונים מסוימים ולחיילים. הספר זכה לפופולריות רבה, ועד שנת 1970 הוא הודפס בשבע עשרה מהדורות.
עם זאת, זמן קצר לאחר פרסום הספק החלו להישמע ביקורות על אמינותו. כבר ב-1959 פנה השר לשעבר אהרן ציזלינג במכתב גלוי לבן-גוריון, ובו טען כי האחרון הציג באופן סלקטיבי במאמר המבוא לספר, קטעים מסולפים מדיוני הממשלה הזמנית (שבהם השתתף ציזלינג עצמו), והאשים את בן-גוריון בסילוף ההיסטוריה. בשנת 1959 הוציא ציזלינג חוברת ובה התכתבויותיו עם בן-גוריון בשם "אמת וסלף".
מנחם בגין טען שההקדמה שהוסיף בן-גוריון לספר הינה מגמתית וחד צדדית, והצר על כך שהיא יצאה בהוצאה ממלכתית, ואף פרסם את גרסתו שלו לאירועים שתיאר בן-גוריון.
ב-1961 הגיש חבר הכנסת ש. ז. אברמוב שאילתה לשר הביטחון בן-גוריון ובה קבל על הדרתם של ישראל גלילי ויגאל ידין מהספר. טענות דומות השמיע גלילי עצמו, ואף דרש הקמתה של ועדת חקירה פרלמנטרית בנידון.
בקרב חוקרי מלחמת העצמאות, זוכה כיום הספר ליחס מסויג. עם זאת, בהיותו הניסיון הראשון לכתוב בצורה מסודרת את תולדות המלחמה, יש לו השפעה רבה על מחקר המלחמה וכתיבת תולדותיה.
תוכן הספר

כמבוא לספר כתב ראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון, מי שהוביל את הדרג המדיני בזמן המלחמה, מסה בשם "מחזון המדינה עד מלחמת הקוממיות (הגיגים וזכרונות)", שבה הוא מפרט את תרומת ההגנה להקמת המדינה, כפי שהוא רואה אותה.
פרקי הספר מתארים את המאורעות שהתרחשו בארץ ישראל החל מהחלטת האו"ם על קבלת תוכנית החלוקה (כ"ט בנובמבר) ב-29 בנובמבר 1947, שהיוותה את "יריית הפתיחה" של המלחמה, ועד להסכמי רודוס באפריל 1949. כמו כן, כולל הספר כ-70 מפות וכ-80 עמודי תצלומים
השער הראשון, "הגורמים", עוסק בגורמים שהובילו לפרוץ המלחמה, הרקע המדיני וסדר הכוחות הערביים והעבריים בארץ ישראל.
השער השני, "מאורעות ראשונים" עוסק בשלב הראשון של המלחמה, מהכרזת כ"ט בנובמבר ועד 3 באפריל 1948 (תקופה שבה היישוב עסק בעיקר בהגנה על הדרכים ועל הערים המעורבות).
השער השלישי, "המפנה הראשון" עוסק במעבר מהתגוננות להתקפה (תוכנית ד', מבצע נחשון ופרשת דיר יאסין, קרב משמר העמק, קרב רמת יוחנן, הקרב על חיפה והקרב על טבריה).
השער הרביעי, "לקראת הפלישה" עוסק בהתכוננות לקראת פלישתם המתוכננת של צבאות ערב, ומחולק לתתי פרקים: "זירת הצפון" (מבצע יפתח, קרב נבי יושע, מבצע בן עמי ועוד), "זירת המרכז" (מבצע חמץ, מבצע הראל, שיירת הדסה, מבצע יבוסי, מבצע מכבי ומבצע קלשון), "זירת הדרום" (מבצע אברהם, מבצע ברק והנגב) ו"רכש והתארגנות" העוסק במאמצי רכש הנשק וההתחמשות.
השער החמישי, "בין פלישה להפוגה (א)" עוסק בתקופה שבין הכרזת העצמאות (14 במאי, שלאחריה פרצו צבאות ערב לתחומי המדינה הצעירה, ועד ל-10 ביוני, הם תחולתה של ההפוגה הראשונה: החזית הסורית (קרב עמק הירדן), הלבנונית (קרבות מלכיה וקדס), החזית העיראקית (קרב גשר וקרב ג'נין), מרחב חטיבת אלכסנדרוני, קרבות סג'רה ועוד.
השער השישי, "בין פלישה להפוגה (ב')" עוסק בפלישת הלגיון הערבי, הקרב על גוש עציון, פינוי עטרות, נווה יעקב, צפון ים המלח והר טוב. הקרבות בתוך ירושלים, נפילת הרובע היהודי, קרבות לטרון (מבצע בן נון א', מבצע בן נון ב' ומבצע יורם), דרך בורמה, הקרבות על גזר ומותו של דוד מרכוס.
השער השביעי, "בין פלישה להפוגה (ג')" כולל שני פרקי משנה: "ההתמודדות בנגב ובדרום" (חיל המשלוח המצרי והאחים המוסלמים, הקרב על כפר דרום, הקרב שנכשל על משטרת עיראק סווידאן, קרב נירים, קרב יד מרדכי, מרחב חטיבת גבעתי, המערכה על נגבה, הקרב על איסדוד, הקרב על ניצנים ועל גבעה 69) ו"ההתפתחות הכללית" (התארגנות והצטיידות, התפתחות מדינית וארגונית, חיל האוויר).
השער השמיני, "בין הפוגה להפוגה (א')" עוסק בהפוגה הראשונה, קרבות עשרת הימים (מבצע ברוש, מבצע דקל, קרבות בג'ין ובסג'רה, מבצע דני, הקרבות בירושלים ועוד).
השער השמיני, "בין הפוגה להפוגה (ב')" עוסק בחזית המצרית ב"עשרת הימים", במערכה בים ובאוויר ב"עשרת הימים", ברכש ציוד וחימוש הכוחות (כולל מבצע ולווטה ומבצע אבק) ובהתפתחות הארגונית והמדינית (כולל מח"ל וגח"ל).
השער התשיעי "ההכרעה (א')" עוסק במבצע יואב ומבצע ההר, הזירה האווירית והזירה הימית (כולל טיבוע אל-אמיר פארוק).
השער העשירי "ההכרעה (ב')" עוסק במבצע חירם, כיבוש משטרת עיראק סווידאן, כיס פאלוג'ה, מבצע לוט, מבצע אסף וההתארגנות לקראת מבצע חורב.
השער העשירי, "ההכרעה (ג')" עוסק במבצע חורב.
השער האחד-עשר, "מבצעים אחרונים והסכמי שביתת-הנשק", עוסק בהסכמי שביתת הנשק ומבצע עובדה.
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק ל"ב, פסוק כ"ט: "וַיֹּאמֶר: לֹא יַעֲקֹב יֵאָמֵר עוֹד שִׁמְךָ כִּי אִם יִשְׂרָאֵל כִּי שָׂרִיתָ עִם אֱלֹהִים וְעִם אֲנָשִׁים וַתּוּכָל"
↑  נתנאל לורך, היום יפנה, 1997
↑  מכינים תולדות מלחמת השחרור, מעריב, 22 באפריל 1955
↑  תוכניות "מערכות", למרחב, 1 בינואר 1958
↑  מרדכי בר און, "המאבק על זכרונות המלחמה", בתוך: אלון קדיש (עורך), "מלחמת העצמאות תש"ח-תש"ט: דיון מחודש" חלק ב, 2004, עמ' 967 - 1004.
↑  ראו: יואב גלבר, התפתחויות בחקר מלחמת הקוממיות: מבוא מתודולוגי, בתוך: מרדכי בר און ומאיר חזן (עורכים), "פוליטיקה במלחמה: קובץ מחקרים על החברה האזרחית במלחמת העצמאות", ירושלים תשע"ד, עמ' 14.
↑  חגיגות יום העצמאות - בממדים מצומצמים, חרות, 16 באפריל 1959
↑  אהרן ציזלינג במכתב לדוד בן גוריון: "מי ייפה כוחך לפרסם דברים מסולפים מדיוני הממשלה הזמנית?", למרחב, 8 במאי 1959
↑  במכתב גלוי של שר החקלאות לשעבר: בן גוריון הפר החלטות וחיבל במאמץ המלחמתי של ישראל, חרות, 14 במאי 1959
↑  אהרן ציזלינג, מכתב לראש שהממשלה, למרחב, 8 במאי 1959
↑  מנחם בגין, מעש ההשתחררות העצמית (חלק א), מעריב, 12 בינואר 1959; מנחם בגין, מעש ההשתחררות העצמית (חלק ב), מעריב, 15 במאי 1959
↑  שאילתה על אמיתות בספר "תולדות מלחמת הקוממיות", למרחב, 8 בפברואר 1961
↑  בועדת שרים ביולי 1948 הואשם בן גוריון בהנהגה כושלת של המדינה, חרות, 11 באוגוסט 1961
↑  גלילי דורש וע' חקריה פרלמנטרית ויוצא מגד שיטת הסילופים, למרחב, 11 באוגוסט 1961 (המשך; תעודה נלווית למאמר
↑  ראו למשל: מרדכי נאור, מבט מחודש וביקורתי בחלקו, באתר הארץ, 7 ביוני 2004
↑  ראו: אל"ם יגאל אייל, ספר המדינה - מלחמת העצמאות, כרך א, תשע"ח, הקדמה.
↑  צבא הגנה לישראל הוצאת מערכות, על המשמר, 26 בנובמבר 1961
רקפת (שיר)

רקפות מתחת לסלע
"רקפת" הוא שיר ילדים שכתב המשורר והסופר לוין קיפניס למנגינה של שיר ביידיש הנקרא "מארגאריטקעלעך" ("מרגניות"; המילים ביידיש מאת זלמן שניאור).
השיר פותח במילים:
מתחת לסלע צומחת לפלא
 רקפת נחמדת מאוד,
 ושמש מזהרת נושקת, עוטרת,
 עוטרת לה כתר ורוד!
על כתיבת השיר

[דרוש מקור]הרקע לכתיבתו היה ביקורו של המשורר במטולה בחורף 1921. בערב אחד ראה חבורת נערים ונערות שרים יחד. כאשר ביקש לבקר במפל התנור פנתה אליו בת-שבע, המוזכרת בשיר, בת למשפחת דוברובין מיסוד המעלה והציעה ללוות אותו. קיפניס התרגש מהמקום, מהאווירה ומהרקפות והחליט לכתוב את השיר, משך את ליבו הצמח האצילי, העניו, הצנוע והביישן הניבט בחשש מתחת לסלע. בת שבע אורני, ששימשה השראה לשיר, נפטרה בשנת 1997, בת 92.
הערות שוליים

↑  בניסוחה של טובה קלדס מבן שמן.
↑  מקור: צפון-נט 11 בדצמבר 2007.
רקוויאם (דיליוס)

הרקוויאם של דיליוס היא יצירה מוזיקלית פרי עטו של המלחין הבריטי פרדריק דיליוס לשני סולנים, מקהלה כפולה ותזמורת. היצירה בוצעה לראשונה בשנת 1922, לאחר מלחמת העולם הראשונה והוקדשה "לכל האמנים הצעירים שנהרגו במלחמה", על אף שדיליוס החל בכתיבתה כבר לפני המלחמה. הרקוויאם של דיליוס איננו רקוויאם ליטוגי, הוא מורכב מטקסט שחובר על ידי המלחין בעזרת ידידו היהודי-גרמני, היינריך סיימון.
הרקוויאם של דיליוס הוא יצירתו הגדולה הפחות ידועה של דיליוס. הוא הוקלט לראשונה רק בשנת 1968 ובוצע רק שבע פעמים בעולם כולו עד שנת 1980.
היסטוריה

הסיבות לכך שפרדריק דיליוס, שהיה אתאיסט מושבע, בחר לכתוב יצירה שתקרא רקוויאם, שזו יצירה דתית, אינן ידועות. הוא אמנם כתב מיסה בשנת 1905 ("מיסה לחיים"), אך הטקסט שלה אנטי דתי, לעומת טקסט הרקוויאם שלא מציג יחס שלילי לדת. הוא החל לכתוב את הרקוויאם בשנת 1913 לאחר חופשה בנורווגיה וסיים אותה ב-26 באוקטובר 1914, שבועות מספר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה. המנצחים הנרי ווד ותומאס ביצ'ם הביעו עניין בהשמעת היצירה בסוף 1914, אך בשל אילוצי המלחמה נגנזו תוכניות אלו. דיליוס המשיך לשפץ את היצירה עד לשנת 1916 אז הגיש אותה לביצוע והקדיש אותה "לכל האמנים הצעירים שנהרגו במלחמה". אחיו של דיליוס נהרג גם הוא במלחמה, אך זה קרה לאחר שהסתיימה כבר הלחנת הרקוויאם.
הבכורה של היצירה התרחשה רק זמן רב לאחר מכן, ב-23 במרץ 1922 באולם המלכה בלונדון. הביצוע נעשה על ידי התזמורת הפילהרמונית המלכותית בניצוחו של אלברט קואוטס. ביצוע נוסף נערך בפרנקפורט שישה שבועת לאחר מכן, אך בשל ביקורות קשות וחוסר פופולריות היצירה לא בוצעה שוב במשך 28 שנים. ההקלטה הראשונה של היצירה נעשתה בשנת 1968 על ידי התזמורת הפילהרמונית המלכותית בניצוחו של צ'ארלס גרובס, כאשר הסולנים היו התר הרפר ותומאס המשלי. היצירה מבוצעת עדיין לעיתים נדירות.
היצירה

היצירה מורכבת מחמישה פרקים כאשר בכל אחד מהם שר אחד מן הסולנים עם המקהלה והתזמורת, הסולנים לא שרים יחד אלא רק בפרק האחרון. ביצוע ממוצע של היצירה אורך קצת יותר מחצי שעה.
דיליוס טען שהרקוויאם הזה מיועד לאנשים לא מאמינים ואף כינה אותו "רקוויאם פגאני". דבר זה תרם לחוסר הפופולריות של הרקוויאם, שהוא יצירה דתית שאיננה דתית. דיליוס אמר על הרקוויאם בשנת 1918 ש"הוא לא יכול לכתוב טוב יותר", אך הרקוויאם נחשב מיצירותיו הפחות טובות של דיליוס, וכאמור, הוא לא מבוצע רבות.
היצירה > מילים

המילים לרקוויאם לא לקוחות משום טקסט ידוע באופן מובהק והם נכתבו בסגנון המושפע מארתור שופנהאואר ופרידריך ניטשה. בטקסט ניכרת גם השפעה מהתנ"ך, ויליאם שייקספיר ומילות השיר על הארץ של גוסטב מאהלר. בפרק השני, הללויה, משולבות תפילות ערביות לאללה. את הטקסט כתב דיליוס ביחד עם ידידו היינריך סיימון שהיה מוציא לאור בפרנקפורט. תרומתו של סיימון הייתה כנראה משמעותית מאוד שכן הוא ביקש לקבל תמלוגים בעד היצירה.
גם הטקסט של היצירה ספג ביקורת ונטען שהוא נראה כחיקוי עלוב של ניטשה ואף מביך.