stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גאולה כהן
קורות חיים > פעילות במחתרות

ב-1942 התגייסה לאצ"ל, וכשנה לאחר מכן הצטרפה ללח"י. שם הכיסוי שלה היה "אילנה". בלח"י הייתה קריינית תחנת הרדיו המחתרתית "קול המחתרת העברית" בזכות בקיאותה הרבה בשפה העברית והגייתה הספרדית.
ב-18 בפברואר 1946 נתפסה באמצע שידור בידי אנשי המנדט הבריטי ברחוב השומר בתל אביב, עם הקריין נתן מרפיש, ונידונה לשבע שנות מאסר על החזקת אמצעי לחימה ושנתיים מאסר על החזקת משדר בלי רישיון, לריצוי באופן חופף. תחילה נכלאה בבית המעצר "הקישלה" ביפו, ולאחר שניסתה לברוח ולא שיתפה פעולה עם רשויות בית הסוהר, הוחלט להעבירה לבית הסוהר לנשים בבית לחם. שם נפצעה מירי ברגלה במהלך ניסיון בריחה מהכלא שלא צלח. כשנה לאחר מכן תכנן יצחק חסון ("לוט"), מפקד ירושלים וראש המודיעין, את בריחתה מבית החולים לאסירים, בסיוע ראובן גרינברג ("אלחנן"), שגייס למשימה את ידידו, יוסף אבו גוש ושני בני דודיו. במהלך הבריחה התחפשה לערבייה למקום המסתור שאליו הובאה בירושלים הגיעה רופאה שהשיגה פעילת הלח"י "נורית" (שרה חסון). לאחר שהבריאה נצבע שערה לבלונד, ובעזרת שמלה חומה ונעליים של נורית יכלה לנסוע באוטובוס ציבורי לתל אביב מבלי שתזוהה בביקורת הבריטים. לאחר בריחתה הסתתרה זמן מה בחיפה, ואחר כך חזרה לפעילותה המחתרתית, שכללה גיוס מצטרפים חדשים. היא אף שימשה עורכת העיתון "חזית הנוער" של לח"י.
בשנת 1948 הצטרפה למפלגת הלוחמים והוצבה במקום הרביעי ברשימתה בבחירות לכנסת הראשונה, אך לא נבחרה לכנסת.
בעקבות הפילוג בלח"י במרץ 1949 הצטרפה ל"איגוד החינוכי לחרות ישראל" של ישראל אלדד והייתה חברה במערכת הירחון סולם של לח"י.
בשנת 1951 זכתה בפרס על שם חיים נחמן ביאליק לסטודנטים מצטיינים באוניברסיטה העברית.
ב-1961 נתמנתה לחברת מערכת העיתון "מעריב".
ב-1971 יזמה, הקימה והייתה ליו"ר הנהלת המדרשה הלאומית[דרוש מקור].
קורות חיים > כחברת כנסת

בשנת 1972 הצטרפה לתנועת החרות. בבחירות לכנסת השמינית שובצה במקום ה-35, משבצת הנשים, במקום אסתר רזיאל-נאור ונבחרה לראשונה לכנסת השמינית מטעם הליכוד. בשנת 1977 שובצה במקום ה-17 ברשימה לקראת הבחירות לכנסת התשיעית ונבחרה לכנסת.
בשנת 1979 ייסדה עם אחרים את התחיה. בשלב מקדים, היא וח"כ משה שמיר פרשו מהליכוד בעקבות הסכמי קמפ דייוויד והכריזו על סיעת "התחיה-בנא"י". כיהנה כיו"ר ועדת העלייה והקליטה של הכנסת.
כהן פעלה ליישום עקרונות הציונות, על פי תפיסתה:
עלייה וקיבוץ גלויות: כהן נאבקה להתרת עלייתם של יהודי ברית המועצות. היא יזמה אירועים שונים להעלאת המודעות לסבלם ולמאבקם (למשל: חגיגות הפגנתיות בירושלים לרגל ימי הולדת של אסירי ציון, כביטוי הזדהות עם מאבקם של יהודים אלה). כיו"ר ועדת העלייה והקליטה נאבקה גאולה כהן למען עלייתם וקליטתם של יהודי אתיופיה. בספטמבר 1990, כשהגיעו ידיעות קשות על סבלם של יהודי אתיופיה במחנות באדיס אבבה, נסעה לאתיופיה כסגנית שר המדע והטכנולוגיה נפגשה שם עם שרי הממשלה ותרמה תרומה חשובה ל"מבצע שלמה", שהחל חודשים לאחר מכן.
התיישבות יהודית: כהן הנהיגה במשך שנים את מחנה נאמני ארץ ישראל, לצד פרופסור יובל נאמן. פעלה בזירה הציבורית לחיזוק ההתיישבות היהודית בארץ ישראל ולביצור מעמדה של ירושלים כבירת ישראל. התנגדה לנסיגה מסיני ולהריסת חבל ימית, סברה שהסכם השלום עם מצרים צריך להתבסס על העיקרון של "שלום תמורת שלום", וראתה במשוואה "שטחים+שלום תמורת שלום" עיוות מוסרי ופרס לתוקפן ללא כל צידוק. הייתה הראשונה[דרוש מקור] שטענה כי תוכנית האוטונומיה שהותוותה במסגרת הסכם השלום עם מצרים מסוכנת לישראל וכי אוטונומיה זו צפויה להתפתח למרכז של טרור ולשאוף להפוך למדינה עצמאית[דרוש מקור]. מעשה שהמחיש את התנגדותה היה קריעה סמלית של דפים עליהם היו כתובים הסכמי קמפ דייוויד. כ-15 שנה לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים חתמה ישראל על הסכם אוסלו עם אש"ף. ההסכם הוצג כשלב ב' וכיישום של הסכם האוטונומיה (ואף נחתם על אותו שולחן בו נחתם הסכם השלום עם מצרים). כהן התנגדה להסכם זה ופירטה סכנות הטמונות בו לטענתה.
בשנת 1980 העלתה בכנסת, יחד עם יצחק שמיר ואחרים מתנועות הימין, את חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל.
תחום אחר בו בלטה בהיותה חברת הכנסת (ואף לאחר מכן) היה דעותיה, אותן הביעה במאמרי עיתונות ובנאומיה בכנסת, לגבי המפלגות הערביות. היא נהגה לטעון, כי הן שלוחות של אש"ף בפרט והלאומנות הערבית בכלל, חותרות תחת קיומה של מדינת ישראל (על כל פנים כמדינה יהודית-ציונית), ולכן פסולות מלהשתתף בהכרעות בסוגיות ביטחוניות ומלהתמודד לכנסת בכלל. היא פעלה, על בסיס טענות אלו, לפסילת הרשימה המתקדמת לשלום מהתמודדות בבחירות לכנסת שהיו ב-1984 וב-1988.
בשנת 1987 ייסדה עם חברת הכנסת עדנה סולודר את שדולת חברי הכנסת למען שחרור יונתן פולארד מהכלא האמריקני לאחר שנמצא אשם בריגול למען ישראל.
בשנת 1990 נבחרה לסגנית שר המדע והטכנולוגיה בממשלת ישראל העשרים וארבע. היא פרשה מהתפקיד כעבור שנה במחאה על השתתפות ישראל בוועידת מדריד, אך המשיכה לכהן כחברת הכנסת עד 1992.
בבחירות לכנסת השלוש עשרה, לא עברה "התחיה" את אחוז החסימה. לאחר הבחירות חזרה כהן לליכוד. בפרימרייז לרשימת הליכוד לכנסת ה-14 הגיעה למקום ה-22 ברשימה הארצית, ושובצה במקום לא ריאלי ברשימה לכנסת.
קורות חיים > לאחר הקריירה הפוליטית

בדצמבר 1994, לאחר סדרת אירועי טרור באזור חברון, עברה להתגורר חלקית בקריית ארבע כדי לתמוך במתיישבים ולחזק אותם.
בשנת 1999 ייסדה את בית מורשת אורי צבי גרינברג בירושלים. הגישה יחד עם הסופר אלי עמיר את התוכנית "על ימין ועל שמאל" אשר שודרה ברשת ב'.
בשנת 2003 הוענק לה פרס ישראל לשנת ה'תשס"ג על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בשנת 2007 הוענק לה התואר "יקירת ירושלים".
בשנת 2014 הוענק לה תואר "יקירת ההתיישבות" בכנס ירושלים. הדליקה משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-66 למדינת ישראל ה'תשע"ד (2014).
ב-28 באוגוסט 2016 נערך ערב הוקרה לציון 90 שנה להולדתה במרכז מורשת מנחם בגין בירושלים. עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לבית בו נעצרה יחד עם שאר מפעילי תחנת השידור של לח"י ברחוב השומר 3, ליד שוק הכרמל ("בית אזולאי").
ב-18 בדצמבר 2019 הלכה לעולמה, ימים ספורים לפני יום הולדתה ה-94. הובאה למנוחות בבית הקברות היהודי בהר הזיתים בירושלים. הותירה את בנה, צחי הנגבי.
חיים אישיים

בשנת 1947 נישאה ללוחם לח"י עמנואל הנגבי. לשניים נולדו שני בנים – יאיר וצחי. יאיר היה אוטיסט ונפטר בגיל 20. צחי הנגבי, היה לחבר כנסת, שר וראש המטה לביטחון לאומי. בני הזוג נפרדו בשנת 1962.
הנצחה

רחובות על שמה נקראו בנתניה, בקריית ים, בחוות יאיר  וברמלה.
ספריה

אחד שהפר את הדממה: עדותו של יאשה קאזאקוב / כפי שסופרה לגאולה כהן, דפוס המקור, ירושלים, תש"ל, 1969(הספר בקטלוג ULI)
מיפגש היסטורי: מפקדי ההגנה, האצ"ל והלח"י מסביב לשולחן מרובע / יזמה והנחתה: גאולה כהן. תל אביב: יאיר, תשמ"ו 1986
סיפורה של לוחמת, מהדורה שלישית (מהדורה ראשונה ב-1962 בהוצאת קרני). תל אביב: המדרשה הלאומית ע"ש רנה מור, תשנ"ה 1995
שרה ואבשלום אנשי ניל"י, גאולה כהן בריאיון עם רבקה אהרנסון, עיצוב – סטודיו דוד הראל, בית מורשת אורי צבי גרינברג, משרד החינוך והתרבות, מנהל התרבות, תשס"ח, 2007, ירושלים
אין לי כוח להיות עייפה: מפנקסי האישי והפוליטי, ראובן מס, ירושלים, 2008
ר' אריה לוין – אבי האסירים (כתבה וערכה), בית מורשת אורי צבי גרינברג, ירושלים, תשע"ג, 2012
ספריה > עריכותיה

כמו יומן: הגיונות והגיגים ומחשבות מיומן השיחות שניהלה מרים ייבין עם המשורר בשנים 1940-1948 (ליקטה, ערכה והתקינה לדפוס גאולה כהן), בית מורשת אורי צבי גרינברג, תשס"ג, 2003, ירושלים. (עם א"צ גרינברג)
לכל שירייך אני כנור: 40 לאחוד ירושלים, ביחד עם צבי צמרת ואבי בניהו, מו"ל לא ידוע, ירושלים, תשס"ז, 2007
זאב סולטנוביץ', בסוד חזון הגיון ומעש: פרקי חייו של זאב ז'בוטינסקי, עריכה משותפת עם יהודה אורן, בית מורשת אצ"ג, ירושלים, תשע"א, 2011
אמא, אבא. סיפור חייהם של יוסף ומרים כהן. עריכה משותפת עם אהרן כהן, הוצאה עצמית, ירושלים, תשנ"ו, 1996
ספריה > ספרים שנכתבו אודותיה

ספייב אסף אליעזר, נשים במחתרת נשים בחזית: מקומן של נשים במחתרות "ההגנה", אצ"ל ולח"י תוך התמקדות בייחודיותה של גאולה כהן במחתרת לח"י, נכתב כעבודת גמר במסגרת כיתת המצוינות במרכז למורשת מנחם בגין בירושלים, יצא בהוצאה עצמית, תשע"ו 2016 – עבודה זו זכתה בפרס מכון ז'בוטינסקי, בפרס החברה ההיסטורית הישראלית לשנת 2016, ובפרס הנשיא.
הערות שוליים

↑  תפיסתה מתוארת בספרו של יצחק חסון, ראש מחלקת המודיעין של לח"י, כמחדל ביצועי של יצחק שמיר ("מיכאל"), מפקד לח"י, שלא שעה לידיעות שהועברו לו על רכב של המשטרה הבריטית שאנטנות על גגו, המשוטט הלוך ושוב ברחוב השומר בתל אביב; "הזקן ואני: סיפורו האישי של ראש המודיעין של לח"י (מחלקה ו'), עמוד 154
↑  גאולה כהן נידונה ל-7 שנות מאסר, המשקיף, 7 ביוני 1946.
↑  גאולה כהן, התחפשתי כערביה וברחתי מהכלא, מעריב, 24 בספטמבר 1961
↑  התוכנית המדוקדקת והצלחתה בזכות שיתוף פעולה מוקפד של כל הגורמים, שפעלו במדויק על פי התוכנית, וכן התוצאות, שחלקן היו מצערות בעיני מתכנן הפעולה, מתוארות בפירוט בספרו של יצחק חסון "הזקן ואני", עמ' 155-161.
גאולה כהן, סיפורה של לוחמת, הוצאת קרני, 1961, פרק 33
↑  https://www.idi.org.il/media/6801/כנסת-1-רשימת-לוחמים.pdf ט"ו – רשימת לוחמים], באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה
↑  פרס ע"ש ביאליק לסטודנטים מצטיינים, דבר, 12 ביוני 1951
1 2  קורות חיים באתר פרס ישראל
↑  גאולה כהן, באתר הכנסת
↑  טקס הדלקת המשואות תשע"ד, ערב יום העצמאות 2014 ביוטיוב
↑  גאולה כהן חוגגת 90: הנשיא: לא חדלת מלהיות גאולה, באתר ערוץ 7, 28 באוגוסט 2016
↑  ירון דרוקמן וענבר טויזר, חברת הכנסת לשעבר גאולה כהן הלכה לעולמה בגיל 93, באתר ynet, 18 בדצמבר 2019
↑  ההספדים במסע ההלויה - אתר ערוץ 7
↑  מיכל מירון-שקד, צחי אוהב את אמא גאולה, מעריב, 6 באוגוסט 1979
↑  מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, כרך ב, פרק ט, עמ' 835–836: לאחר שקרא את ספרה, כתב דוד בן-גוריון ב-20.1.1962 מכתב נרגש לגאולה כהן, אותו סיים במשפט "קדוש העט, שכתב ספר זה".
↑  מקבלי הפרסים בשנים האחרונות – 2016, באתר מכון ז'בוטינסקי בישראל
| יושבי ראש ועדת הקליטה, העלייה והתפוצות של הכנסת |
| --- | --- | --- |
| יושבי ראש ועדת העלייה והקליטה (1977–1999) | גאולה כהן • רוני מילוא • עוזי ברעם • מרים גלזר-תעסה • מיכאל קליינר • עמנואל זיסמן • נעמי בלומנטל |  |
| יושבי ראש ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות (החל מ-1999) | נעמי בלומנטל • צבי הנדל • קולט אביטל • מיכאל נודלמן • ליה שמטוב • דני דנון • יואל רזבוזוב • אברהם נגוסה • דוד ביטן • עודד פורר • גלעד קריב |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259872005171  BnF: cb16198032k (data)  GND: 118989006  ISNI: 0000 0001 1946 767X  LCCN: no91014377  SNAC: w6995p1b  SUDOC: 067339530  VIAF: 13107804   WorldCat (עם VIAF): 13107804 
רחוב גאולה כהן בחוות יאיר
משה ואשתו הכושית ציפורה

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  יאקוב יורדאנס 
 תאריך יצירה:  1650? 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  116.3 ס״מ 
 גובה:  104 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  RH.S.095 (Rubenshuis) 
 מיקום:  Rubenshuis
 
משה ואשתו הכושית ציפורה (בהולנדית: Mozes en zijn Ethiopische vrouw Seporah) הוא ציור משנת 1645–1650 מאת הצייר הבארוק הפלמי יאקוב יורדאנס. הציור הוא דיוקן חצי גוף של משה ואשתו האפריקאית.
הציור, שנעשה בטכניקת שמן על בד, מוצג כיום במוזיאון רובנסהאוס באנטוורפן, בלגיה.
תיאור היצירה

משה עומד בקדמת הציור, ידו הימנית פרושה כלפי מעלה, וידו השמאלית מונחת על לוחות הברית. הלוחות מצויים בצל ותוכנם—עשרת הדיברות—אינו קריא. מאחוריו, לימינו, ניצבת אשתו, אישה שחורה—ייתכן כי מדובר בציפורה. ידה הימנית מונחת על חזהּ, והסרטים בכובעה יוצרים צורת צלב או הילה בצורת צלב.247
מקורות ליצירה

בספר במדבר, פרק י"ב, פסוק א' מסופר כי משה ספג ביקורת מאחיו הגדולים על כך שנשא "אישה כושית" (בתרגום הוולגטה הלטיני: Aethiopissa). פרשנות אחת לפסוק היא שציפורה, בתו של יתרו ממדיין, הייתה שחורה. פרשנות אחרת גורסת כי למשה היו יותר מנישואין אחדים. בכתביו של יוספוס פלביוס ובאגדות ימי הביניים נטען כי אשתו הראשונה של משה הייתה תרביס. לא ידוע מה הייתה עמדתו של יורדאנס בעניין, והציור הוצג תחת שמות שלא כללו את שמה של ציפורה. יורדאנס נחשף ככל הנראה לסיפור אשתו של משה בתרגומי המקרא בני זמנו ובכתביו של יוספוס. ייתכן שגם קרא את חיבוריו של הישועי אלונסו דה סנדובל על אפריקה. גם אמנים בני תקופתו שהציגו נשים שחורות ביצירותיהם היוו לו השראה, כגון הסיבילה אגריפינה של יאן ואן דן הוק.
סביר להניח שהציור לא נעשה בהזמנה, אלא עבור יורדאנס עצמו או עבור אדם קרוב לו.247
פרשנות

ההיסטוריונית לאמנות אליזבת מקגראת' כתבה:
משה מגן על אשתו השחורה בפני הצופה, ולא בפני אחיו ואחותו. היא נסוגה מהצופה, שואלת, תמהה ואולי אף מעט חוששת. באמצעות ניצול מבריק של אמצעי ההכלה והעימות, יורדאנס מעניק לנושא רלוונטיות חדה, תוך שהוא מאתגר את הנוצרים בני זמנו לקבל את האישה האתיופית של משה, כפי שמרים ואהרן לא קיבלו אותה – לא רק כסמל לחוכמה פגאנית או כצל של הכנסייה שלהם, אלא כשכנה, בזכות עצמה.282
ראו גם

האישה הכושית
הערות שוליים

↑  "Jacob Jordaens (I)" (באנגלית). המכון ההולנדי להיסטוריה של האמנות.
↑  Smith Galer, Sophia (16 בינואר 2019). "How black women were whitewashed by art". BBC (באנגלית). נבדק ב-21 בינואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Massing, Jean Michel (2010). The image of the Black in western art (New ed.). קיימברידג', מסצ'וסטס: הוצאת אוניברסיטת הרווארד. p. 264. ISBN 9780674052710.
↑  "Mozes en zijn Ethiopische vrouw Seporah | Barok in de Zuidelijke Nederlanden | Een online museum". Flemish Art Collection.
1 2 3 4 5  McGrath, Elizabeth (2007). "Jacob Jordaens and Moses's Ethiopian Wife". Journal of the Warburg and Courtauld Institutes. 70: 247–285. ISSN 0075-4390.
↑  שמה מופיע אצל יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר שני, פרק י, פסקה ב, סעיפים 248–253.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BALaT: 90604  RKDimages ID: 120703
אמא חורגת

| --- | --- |

 בימוי:  כריס קולומבוס 
 הופק בידי:  כריס קולומבוס, רונאלדו באס, ג'וליה רוברטס, מייקל בר-נתן, ונדי פיינרמן, סוזן סרנדון 
 תסריט:  רונאלדו באס, Gigi Levangie Grazer, סטיבן רוג'רס 
 עריכה:  ניל טרוויס 
 שחקנים ראשיים:  ג'וליה רוברטס לין וויטפיילד דייוויד זייאס אלינור קולומבוס Michelle Hurst אנדרה בלייק ג'נה מאלון ליאם אייקן סוזן סרנדון אד האריס Naama Kates 
 מוזיקה:  ג'ון ויליאמס 
 צילום:  דונלד מקאלפיין 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  1492 Pictures 
 חברה מפיצה:  InterCom, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 בינואר 1999 
 משך הקרנה:  124 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט חבר'ה נשי, דרמה קומית, סרט דרמה 
 תקציב:  50$ מיליון דולר
 הכנסות:  159.7$ מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   stepmom
 דף הסרט ב־IMDb
 
אמא חורגת (באנגלית: Stepmom) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1998, אשר בוים על ידי כריס קולומבוס. הסרט יצא לאקרנים ב-15 דצמבר, 1998 בארצות הברית, בכיכובם של ג'וליה רוברטס, סוזן סרנדון ואד האריס.
תקציר העלילה

איזבל, צלמת מוצלחת אשר אוהבת את עבודתה ולא מוכנה לוותר עלייה, היא בת זוגו של לוק. בעלה לשעבר של ג'קי להם שני ילדים. איזבל מטפלת בשני הילדים, אנה ובן אשר לא נהנים בחברתה ובמשרה שלה כאמא. ג'קי רואה במאמציה ובניסיונותיה של איזבל להתקרב ולטפל בילדים כהתקפה ולקיחת מקומה כאמא במשרה מלאה. היא אינה מבינה שהילדים אכן חשובים לאיזבל. יום אחד מגלה ג'קי שאיזבל איבדה את בן בפארק ולא מפסיקה לריב עם אנה, בת העשרה. ג'קי מרגישה שאינה מצליחה להעביר את הילדים בחסותה של אמא חדשה. כולם צריכים ללמוד כיצד להקריב, לתת וגם לוותר.
צוות השחקנים הראשי

ג'וליה רוברטס - איזבל קלי
סוזן סרנדון - ג'קי האריסון
אד האריס - לוק האריסון
ג'נה מאלון - אנה האריסון
ליאם אקין - בן האריסון
הערות שוליים

↑  אמא חורגת, מתוך אתר בוקס אופיס מוג'ו. אוחזר בתאריך 21.12.15
↑  קנת' טורן, ביקורת על הסרט אמא חורגת, מתוך הלוס אנגלס טיימס, אוחזר ב-21.12.15
TV Tokyo

| --- | --- |

 פרטי הערוץ
 מדינה:  יפן יפן
 קטגוריה:  כללי, חדשות, כלכלה, אנימה
 סוג:  ערוץ טלוויזיה פרטי
 תאריך השקה:  1961
 בעלות:  Nikkei Inc. 
 שפה:  יפנית
 משרד ראשי:  טוקיו יפן
 אזור קליטה:  קאנטו
 שיטת שידור:  NTSC, DTT
 זמינות
 חבילה:  TV Tokyo Network
 
 http://www.tv-tokyo.co.jp/
 
תאגיד TV Tokyo ‏  או TX (ביפנית: 株式会社テレビ東京; הבורסה לניירות ערך בטוקיו:9411) הוא ערוץ טלוויזיה מסחרי יפני, שבסיסו ברובע העסקים מינאטו שבבירת יפן, טוקיו. זהו ערוץ הדגל של רשת האם שלו, "TV Tokyo Network", ואחד מהערוצים המרכזיים בבירה טוקיו ובמחוז קאנטו כולו, אשר מתמחה בסדרות אנימה.
סדרות בולטות

להלן רשימה של מגוון סדרות אנימה בעלות פרסום עולמי פרי הערוץ.
תלתן שחור
פיירי טייל
נארוטו
בליץ'
בקוגן
סוניק X
פוקימון
יו-גי-הו!
משפחת סילבניאן
בייבלייד
המומינים
פרינס אוף טניס
קפטן טסובאטסה
שאמן קינג
שאלתיאל קוואק
סאלי: נס על ההדסון

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 מבוסס על:  Highest Duty מאת צ'סלי סאלנברגר ג'פרי זסלו
 בימוי:  קלינט איסטווד 
 הופק בידי:  קלינט איסטווד פרנק מארשל טים מור
 תסריט:  טוד קומרניקי
 עריכה:  בלו מארי
 שחקנים ראשיים:  טום הנקס ארון אקהרט לורה ליני אנה גאן
 מוזיקה:  כריסטיאן ג'ייקוב
 צילום:  טום סטרן 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, אוסטרליה 
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Warner Bros. Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 9 בספטמבר 2016 ישראל 8 בספטמבר 2016
 משך הקרנה:  96 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט ביוגרפי, סרט שמבוסס על ספרים 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 תקציב:  60 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   sully
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
סאלי: נס על ההדסון (באנגלית: Sully) הוא סרט קולנוע אמריקאי בבימויו של קלינט איסטווד לפי תסריט מאת טוד קומרניקי (Todd Komarnicki) על טיסה 1549 של יו אס איירווייז ועל הטייס צ'סלי סאלנברגר, שהנחית את המטוס על נהר ההדסון לאחר ששני מנועי המטוס הושבתו בעקבות פגיעת ציפורים.
בסרט מגלם טום הנקס את הטייס צ'סלי סאלנברגר (המכונה "סאלי"), ולצדו ארון אקהרט בתפקיד טייס המשנה, לורה ליני בתפקיד אשתו של "סאלי", ואנה גאן בתפקיד חברה בצוות החקירה של התאונה.
הסרט יצא לאקרנים ב-9 בספטמבר 2016.
עלילה

ב-15 בינואר 2009 הטיס הטייס הוותיק צ'סלי "סאלי" סאלנברגר (טום הנקס) יחד עם ג'פרי "ג'ף" סקילס (ארון אקהרט) את טיסה 1549 של חברת התעופה האמריקאית "יו אס איירווייז". הטיסה המריאה מנמל התעופה לה גוארדיה בניו יורק.
דקות ספורות לאחר ההמראה פגעה להקת אווזים במנועי המטוס איירבוס A320 והשביתה את שניהם. ללא מנועים וללא טווח אפקטיבי להגעה לנמל תעופה, מחליט סאלי להנחית את המטוס במי הנהר הקרים של ההדסון.
עם 155 נוסעים ואנשי צוות על הסיפון, הצליח סאלי להנחית את המטוס נחיתה מושלמת על הנהר - הנחתה מוצלחת של מטוס סילון על מים, ללא תקדים - ומציל את חייהם של כל נוסעי המטוס. במהרה הוא הפך לגיבור היום, הן על ידי האנשים ששרדו את הטיסה והן על ידי התקשורת העולמית.
במקביל לתשואות מן הציבור, סאלי נאלץ להתמודד עם האשמות חוקרי המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה באשר להחלטתו הרת הגורל להנחית את המטוס על הנהר ולא לחזור לאחד מנמלי התעופה באזור. חקירה זו והתמודדותו של סאלי אתה היא סיפור המסגרת של הסרט, ואירועי הנחתת המטוס וחילוץ נוסעיו מוצגים בתוך מסגרת זו.
לבירור ההיתכנות של חזרה בשלום לשדה תעופה נערכו סימולציות מחשב שהראו שצעד כזה היה אפשרי. סאלי דרש לחזור על הסימולציות עם טייסים בסימולטור טיסה, וגם אלה הראו שאפשר היה להנחית את המטוס בנמל תעופה. בשלב זה הסביר סאלי שהסימולציות היו שגויות, משום שהטייסים שהשתתפו בהן ידעו מראש למה הם הולכים, ולא נזקקו לזמן לשם קבלת החלטה. חזרה על הסימולציה, תוך השהיה של 35 שניות מרגע התקלה ועד תחילת פעולתם של הטייסים, הראתה שנחיתה בשלום בנמל תעופה לא הייתה אפשרית. בנוסף, בדיקת המנוע שנמשה מהנהר העלתה שהוא אכן שותק בעקבות ההתנגשות בעופות, בניגוד לרושם שנוצר מנתוני הבקרה, לפיהם נותר לו כושר פעולה מסוים. ממצאים אלה הובילו את החוקרים למסקנה שסאלי בחר באפשרות הטובה ביותר להצלת נוסעיו.
הפקה

הסרט מבוסס על האוטוביוגרפיה של קפטן צ'סלי "סאלי" סאלנברגר, והזכויות נרכשו בשנת 2010.
סאלנברגר הדגיש כי הוא מצפה שהמוטיב החוזר של הסרט יהיה "האנושיות המשותפת לכולנו". בנוסף ציין כי האירועים קרו זמן קצר לאחר המשבר הכלכלי הגדול ב-2008, והמקרה נתן לאנשים רבים תקווה, בזמן שכולם היו זקוקים לה.
ביוני 2015 הוכרז כי טום הנקס ייכנס לנעליו של "סאלי" בסרט. באוגוסט של אותה שנה פורסם כי לצד הנקס יככבו ארון אקהרט, לורה ליני ואנה גאן.
הצילומים החלו ב-28 בספטמבר 2015 בניו יורק.
ביקורות

הסרט קיבל ביקורות חיוביות בקרב הצופים ומבקרי הקולנוע. באתר "Rotten Tomatoes" דורג הסרט עם כ־82% ביקורות חיוביות ממבקרים. באתר IMDb קיבל הסרט ציון של 7.5 מתוך 10 נקודות.
הביקורות היללו את איסטווד וכן את משחקו של הנקס בסרט. שמוליק דובדבני מאתר ynet כתב: "סאלי המגולם בידי טום הנקס המצויד בשיער ושפם לבנים, בהופעה שקרוב לוודאי תביא לו מועמדות לאוסקר...".
אפשרויות הנחיתה שעמדו לרשות הטייסים
מטוס הנוסעים דקות לאחר נחיתת החירום בנהר ההדסון
איגור אויסטרך

| --- | --- |

צילום משנת 2010 בתחרות הבינלאומית לכינור ע"ש דוד אויסטרך במוסקבה
 לידה:  27 באפריל 1931 אודסה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, ברית המועצות 
 פטירה:  14 באוגוסט 2021 (בגיל 90) מוסקבה, רוסיה 
 שם לידה:  Игорь Давидович Ойстрах 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מוקד פעילות:  רוסיה, ברית המועצות 
 מקום לימודים:  בית הספר המרכזי למוזיקה במוסקבה, הקונסרבטוריון של מוסקבה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 כלי נגינה:  כינור 
 פרסים והוקרה:  אמן העם של ברית המועצות  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  עיטור הידידות בין העמים 
 פרופיל ב-IMDb
 
אויסטריך בצעירותו (מימין) עם אביו דוד אויסטרך והמנצח פרנץ קונוויטשני, 1957
איגור דוידוביץ' אויסטרך (ברוסית: И́горь Дави́дович О́йстрах, באוקראינית: Ігор Давидович Ойстрах;‏ 27 באפריל 1931 – 14 באוגוסט 2021) היה כנר יהודי-רוסי, יליד אוקראינה.
קורות חיים > ילדות ונעורים

איגור אויסטרך נולד בשנת 1931 באודסה לכנר דוד אויסטרך ולפסנתרנית תמרה איוואנובנה רוטאריובה (1906–1976). מגיל קטן עסק במוזיקה:בגיל שש כבר ניגן בכינור וקיבל שיעורים אצל המורה לכינור ולריה מרנבלום (1889–1969) ובגיל שמונה ניגן בפסנתר.
הוא היה בן 12 כאשר בימי המלחמה הגדולה להגנת המולדת אחרי פלישת הנאצים לברית המועצות, פונה עם אמו לעיר סברדלובסק (כיום – יקטרינבורג) וחזר  ללימודי כינור בהדרכת פיוטר סטוליארסקי שלימד בזמנו את אביו. אביו נשאר במוסקבה לכל אורך המלחמה, עבד ברדיו, הופיע בפני חיילים, ובלנינגרד הנצורה וכשהתאפשר הופיע גם בסברדלובסק ופגש את המשפחה.
כעבור מספר חדשים, אחרי מותו של סטוליארסקי איגור אויסטרך התקבל לבית הספר המרכזי למוזיקה במוסקבה בכיתה של ולריה מרנבלום  שחזרה להיות מורתו עד 1949. הוא הופיע לראשונה בקונצרט פומבי בשנת 1947 כשניגן יחד עם אביו את הקונצ'רטו לשני כינורות של יוהאן סבסטיאן באך. ב-1949 ניגן ברסיטל החשוב הראשון שלו בקייב . השתלם אחר כך בשנים 1949–1955, בקונסרבטוריון של מוסקבה, בכיתה לכינור של אביו, דוד אויסטרך.  ב-1952 זכה במדליית הזהב בתחרות על שם הנריק וייניאבסקי בפוזנאן  ובשנה הבאה ערך את סיור הקונצרטים הראשון שלו במערב אירופה. ב-1958 עשה טרום-דוקטורט ("אספירנטורה") שוב תחת הדרכת אביו. עוד כסטודנט זכה איגור אויסטרך בתחרויות בינלאומיות במזרח אירופה – בבודפשט ובפוזנאן. הוא הצטרף לסגל מורי הקונסרבטוריון בשנת 1958 והתמנה למרצה בשנת 1965. לימד בקונסרבטוריון עד שנת 1975. החל מ-1958 היה גם לסולן של התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה.
קורות חיים > קריירה

ב-1962 ביקר לראשונה בארצות הברית והתוודע ליאשה חפץ
הרבה להופיע ברחבי העולם, הן כסולן והן ברסיטלים משותפים עם אביו, או בקונצרטים שאביו ניצח עליהם. הופיע גם באירועי מוזיקה קאמרית. ניגן סונטות יחד עם אשתו, הפסנתרנית נטליה זרצלובה, כמו כן הופיע  לצידו של פבלו קזלס שהזמין אותו לפרסטיבל פראדס ועם מייצ'יסלב הורושקובסקי.
ניגן מספר פעמים יחד עם יהודי מנוחין ועם תזמורות חשובות בעולם תחת שרביטם של מנצחים כמו אוטו קלמפרר, יוג'ין אורמנדי, קרלו מריה ג'וליני, הרברט פון קאראיאן, גאורג שולטי, לורין מאזל, זובין מהטה, סייג'י אוזאווה, גנאדי רוז'דסטוונסקי ואחרים.
הופעת הבכורה שלו במערב התקיימה ברויאל אלברט הול בלונדון. בהמשך סייר איגור אויסטרך בארצות הברית, באירופה (אוסטריה, דנמרק, צרפת, בריטניה, בגרמניה המזרחית, צ'כוסלובקיה), בקנדה, דרום אמריקה, יפן ואוסטרליה
ב-1964 הופיע בישראל.
משנת 1968 התחיל איגור אויסטרך גם קריירה של מנצח. ניצח על התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה וסולניה. בחוץ לארץ ניצח לראשונה בקופנהגן בפברואר 1968. הוא ניצח על תזמורות סימפוניות כמו התזמורת הפילהרמונית של לנינגרד, על תזמורות בלונדון, ברלין ובריסל.
הקליט, בין היתר, את הקונצ'רטו השני לכינור מאת בלה ברטוק, סונטות לכינור וצ'מבלו של יוהאן סבסטיאן באך (יחד עם אשתו, נ. זרצלובה), את הפואמה של יבגני סבטלנוב לזכרו של דוד אויסטרך.
איגור אויסטרך היה חבר בחבר השופטים של תחרויות יוקרתיות לכינור כמו התחרות הבינלאומית ע"ש צ'ייקובסקי במוסקבה, התחרות על שם המלכה אליזבת בבלגיה, התחרות הבינלאומית ע"ש הנריק וייניאבסקו, התחרות הבינלאומית במוסקבה הנושאת את שם אביו, דוד אויסטרך.
אחרי 1996 חי עם משפחתו בבלגיה ובשנים 1996–2010 לימד בקונסרבטוריון המלכותי בבריסל. בשנת 2011 חזר לרוסיה. את הקונצרט האחרון קיים ב-2008 בזלצבורג..
איגור אויסטרך נודע בפרשנויותיו המצומצמות והמודרניסטיות.
עם תלמידיו נמנו זכר ברון והכנרת הסלובקית-אוסטרית ילה שפיטקובה.
אויסטרך נפטר במוסקבה ממחלת לב ואחרי שריפת גופתו נקבר בבית הקברות נובודוויצ'יה במוסקבה.
קורות חיים > כלים

איגור אויסטרך ניגן על כינור גוארניירי אותו קיבל מאביו.
קורות חיים > חייו הפרטיים

משנת 1960 איגור אויסטרך היה נשוי לפסנתרנית נטליה ניקולאייבנה זרצלובה (2017-1930). מעל 50 שנה היא נהגה לנגן מוזיקה קאמרית יחד עם בעלה.
בנם, ולרי אויסטרך (יליד 1961) גם הוא ויולן וכנר, המלמד החל מ-1996 בקונסרבטוריון המלכותי בבריסל. הנכד רוברט אויסטרך נולד ב-2012.
הוקרה

1949 – פרס ראשון בתחרות הבינלאומית לכינור בפסטיבל העולמי לנוער ולסטודנטים בבודשפט
1952 – פרס ראשון בתחרות הבינלאומית לכינור על שם וייניאבסקי
1968 – אמן מצטיין של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית
1978 – אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית
1989 – אמן העם של ברית המועצות.
1990 – עיטור הידידות בין העמים - מטעם ברית המועצות
חבר לשם כבוד של אגודת בטהובן בבון.
חבר לשם כבוד של אגודת "אדם טדאוש וייניאבסקי" בפוזנאן.
חבר לשם כבוד של אגודת "אז'ן איזאי" בבריסל.
חבר לשם כבוד של האגודות "פליקס מנדלסון" וב"רוברט שומן" בלייפציג.
יושב ראש אגודת "סזאר פרנק" בליאז'.
1990 – רופסור לשם כבוד במכללה המלכותית למוזיקה בלונדון.
1981 – פרופסור באגודת "מוצרט" בווינה.
הוקרה > הנצחה

2003 - לזכרו ולזכר אביו  נקרא על שמם האסטרואיד אויסטרך 42516
האזנה לנגינתו

כיתת אמן עם איגור אויסטרך, סרטון  באתר יוטיוב
דוד אויסטרך ואיגור אויסטרך בקונצרט לשני כינורות של באך, סרטון  באתר יוטיוב
המשך נגינת היצירה על ידי דוד אויסטרך ואיגור אויסטרך