stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנרי נוריס ראסל
לקריאה נוספת > הספדים

Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, Vol. 118 (1958), pp. 311-312
The Observatory, Vol. 77 (1957), pp. 67-68
Publications of the Astronomical Society of the Pacific, Vol. 69, No. 408 (1957), pp. 223-226
המרכז לספרי יידיש

| --- | --- |

 תאריך ייסוד:  1980 
 קואורדינטות:  42°19′19″N 72°31′40″W﻿ / ﻿42.322°N 72.527702777778°W﻿ / 42.322; -72.527702777778
 http://www.yiddishbookcenter.org/
  (למפת מסצ'וסטס מוגדלת) בוסטון ספרינגפילד ווסטר לוול קיימברידג' ניו בדפורד פיטספילד פלימות' ניו המפשייר ורמונט ניו יורק  קונטיקט רוד איילנד  האוקיינוס האטלנטי המרכז לספרי יידיש(למפת מסצ'וסטס רגילה) בוסטון ספרינגפילד ווסטר לוול קיימברידג' ניו בדפורד פיטספילד פלימות' ניו המפשייר ורמונט ניו יורק  קונטיקט רוד איילנד  האוקיינוס האטלנטי המרכז לספרי יידיש
 
המרכז לספרי יידיש (שפעם נקרא המרכז הלאומי לספרי יידיש - באנגלית: Yiddish Book Center) באמהרסט שבמסצ'וסטס, בארצות הברית, הוא מוסד תרבותי המוקדש לשימור של ספרים ופריטי מולטימדיה ביידיש. המרכז, המהווה חלק מאיגוד המוזיאונים "Museums10", הוא ארגון ללא כוונת רווח הפועל בתוך הקמפוס של קולג' המפשייר, ופעילויותיו ממומנות על ידי מנויים ומענקים.
ההקמה

המרכז הוקם בשנת 1980 על ידי אהרון לנסקי. לנסקי היה סטודנט בן 23 כאשר הוא לקח חופשה מלימודיו באוניברסיטת מקגיל ופרסם מודעה שבה קרא לציבור לשלוח אליו ספרים ביידיש שבעליהם מתכוונים לזרוק או שאינם מעוניינים בהם. באותו זמן העריכו חוקרים כי קיימים כ-70,000 ספרים ביידיש הניתנים לאיסוף ושימור. מאז אסף המרכז כמיליון ספרי יידיש, כאשר מאות ספרים נוספים ממשיכים להגיע מדי שבוע.
עם תחילת הפעילות נתקל לנסקי בסירוב מצד ארגונים יהודיים מרכזיים לסייע לו במימון, בטענה כי היידיש היא שפה מתה. בשנת 1997 פתח המרכז מטה קבוע ומרכז למבקרים בסמוך לקמפוס של קולג' המפשייר במסצ'וסטס, שבו מוצגות תערוכות על ההיסטוריה של הספרות ותרבות היידיש, חנות ספרים, תיאטרון, גינת סופרי יידיש, ו'ערמות' פתוחות של ספרי יידיש. המרכז מציע תוכנית התמחות קיץ ולימוד שפת היידיש לסטודנטים במכללה.
האוסף

בספריית המרכז אצורים למעלה ממיליון ספרים שתרמו יחידים מהאוספים הפרטיים שלהם ברחבי העולם. עם זאת, רוב הספרים הם עותקים כפולים, ומספר הכותרים הבודדים פחות בהרבה (כ-15,000-20,000). לכן בעוד שהמרכז מגדיר את עצמו כמוסד המחזיק באוסף הגדול ביותר בעולם של ספרי יידיש, ספריית המרכז כוללת פחות כותרים בודדים מאוספי ספרות יידיש בולטים כמו הספרייה הלאומית של ישראל או ספריית וויידנר באוניברסיטת הרווארד.
עותקים של ספרי המרכז שימשו לחיזוק אוספי ספרות יידית בלמעלה מ-450 ספריות, בהן הספריות של אוניברסיטאות הרווארד וייל, ספריית הקונגרס, הספרייה הבריטית, האוניברסיטה העברית בירושלים ואחרים. עותקים כפולים של המרכז מוצעים למכירה לפי דרישה עבור 48$ לספר.
האוסף > מיזם הדיגיטציה

בשנת 1998 השיק המרכז את פרויקט "הספרייה הדיגיטלית של סטיבן ספילברג" לשם סריקה של יצירות רבות באוסף, לאחר שקיבל מענק של 5 מיליון דולר מטעם קרן חסידי אומות העולם. במסגרת מיזם זה נסרקו עד כה (2022) כ-12,300 כותרים, הזמינים להורדה בחינם מארכיון האינטרנט. מאגר הסריקות כולל כתבים המוגנים בזכויות יוצרים, ככל הנראה בהסכמת המו"לים. פרויקט הסריקה כולל גם את אוסף שטיינר, שבו כ-700 ספרי "יזכור", ספרי זיכרון שנכתבו על ידי ניצולים על אודות הקהילות היהודיות במזרח אירופה שנחרבו בשואה – ספרים שזמינותם הייתה מאוד מוגבלת קודם לכן. במסגרת שיתוף פעולה בין הספרייה הלאומית והמרכז יש בקיטלוגי הספרייה קישורים לספרים הסרוקים, כך שניתן להגיע לסריקות ישירות מהקטלוג.
החל מ-2020 נוספה אפשרות חיפוש זיהוי תווים אופטי (OCR) בתוך תוכן הספרים, ונכון ל-2022 ישנה אפשרות לחפש בצורה זו בכ-12,300 ספרים.
בנוסף לספרים, בשנת 2012 החל המרכז להעלות לאתר ארכיון האינטרנט פריטי מולטימדיה מ"ספריית האודיו המקוונת של פרנסיס ברנדט" שהוקמה בשיתוף פעולה עם הספרייה הציבורית היהודית במונטריאול. במסגרת זו הועלו עד כה (2012) לאתר כ-200 מתוך 1,000 הקלטות של הרצאות וראיונות ביידיש, כולל ספרי שמע שהוקלטו בספרייה היהודית במונטריאול בין השנים 1953–2005 על ידי אישים וסופרים מפורסמים כגון חיים גראדה, קדיה מולודובסקי, סול בלו, לאונרד כהן, אלן גינסברג, יוסף קערלער, איציק מאנגר, חוה רוזנפרב, יצחק בשביס-זינגר ואברהם סוצקבר.
לקריאה נוספת

אהרון לנסקי, תרגום: יהב זוהר, נגד כיוון ההיסטוריה: הרפתקאותיו המופלאות של האיש שהציל מיליון ספרים ותרבות שלמה, הוצאת עברית, 2005
הערות שוליים

↑  באתר המרכז
↑  The Yiddish Book Center’s Frances Brandt Online Yiddish Audio Library
↑  באתר המרכז
↑  אוסף המולטימדיה, באתר ארכיון האינטרנט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007391258505171  BIBSYS: 7029937  BnF: cb150025372 (data)  GND: 10108704-4  ISNI: 0000 0001 2287 5017  LCCN: n85322688  NKC: zmp20221168774  SNAC: w6d32qkn  VIAF: 167834219   WorldCat (עם VIAF): 167834219
הקבר התראקי בסוושטארי

הקבר התראקי בסוושטארי (בולגרית Свещарска гробница - "הקבר בסוושטארי") הוא היפוגאום הממוקם כ-2.5 ק"מ דרומית-מערבית לכפר סוושטארי בצפון-מזרח בולגריה, בשטח מחוז ראזגרד.
המבנה

האתר ששימש כמקום קבורה תראקי, התגלה רק בשנת 1982 והוכרז כאתר מורשת עולמית כבר ב-1985, לאחר שהוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים (ICOMOS) הגדירה את גילויו כ"אירוע הארכאולוגי המרהיב במאה ה-20". ההיפוגאום המתוארך למאה ה-3 לפנה"ס ומיוחס לגטים, עם תראקי קדום שעמד במגע עם העולם ההלניסטי. הוא שוכן מתחת לתל בגובה של 11.5 מטר ובקוטר של כ-70 מטר, וכולל מבואה ושני חדרי קבורה מלבניים. הקבר שונה באופן מהותי מהקבר התראקי בקאזאנלק, שהוא בבסיסו מבנה עם כיפה וגם הוא אתר מורשת עולמית בבולגריה, ומתאים למודל ההלניסטי. קברים דומים צפו קודם לכן במקדוניה, באסיה הקטנה ובמצרים.
העיטורים בהיפוגאום ייחודיים. בחדר המרכזי ניצבים עשרה פסלי קריאטידות צבעוניים של דמויות שהן בחציין נשים ובחציין צמחים וכן ציורי קיר. פסלים אלה העשויים אבן גיר, וכן חמישה עמודים נוספים, תומכים באפריז דורי. בצידו הצפון-מערבי של החדר שנמצא אל מול הכניסה, קבועה לונטה ובה ציור המאדיר את המנוח הנראה כשהוא נע על סוסו לעבר דמות אלוהית המושיטה לו ענף ער אציל.
הערות שוליים

↑  מתוך חוות הדעת של הוועדה
המערכה בפיליפינים (1944–1945)

המערכה בפיליפינים (גם: שחרור הפיליפינים) הייתה מערכה של כוחות ארצות הברית והפיליפינים במהלך מלחמת העולם השנייה שמטרתה הייתה להביס ולסלק את כוחות האימפריה היפנית, שכבשו את האיים הפיליפינים בשנת 1942. שחרור הפיליפינים החל עם נחיתות אמפיביות על האי המזרחי לייטה ב-20 באוקטובר 1944, ונמשך עד תום המלחמה באוגוסט 1945.
תכנון

עד אמצע שנת 1944 היו האמריקאים מרחק 560 ק"מ דרומית-מזרחית למינדנאו, הגדול שבאיי הפיליפינים, ובטווח הפצצה באמצעות מפציצים ארוכי טווח. הצי האמריקאי, בפיקודו של אדמירל צ'סטר נימיץ, התקדמו לרוחב האוקיינוס השקט, כשהם כובשים בדרכם את איי גילברט, את איי מרשל ואת איי מריאנה. האמריקאים אף עקפו איים שעליהם שהו חילות מצב יפניים, והותירו אותם ללא מקורות אספקה.
מטוסים שהמריאו מנושאות מטוסים ערכו התקפות אוויריות כנגד היפנים בפיליפינים, ובעיקר פגעו בשדות התעופה שלהם. חיילי צבא ארצות הברית וצבא אוסטרליה, בפיקודו של גנרל דאגלס מקארתור, מפקד זירת דרום מערב האוקיינוס השקט, הכניעו או בודדו את כוחות הצבא היפני הקיסרי בגינאה החדשה, ובכך מנעו תגבורת לכוחות היפנים בפיליפינים. טרם הפלישה, היה האי מורוטאי שבאיי הודו המזרחית (כיום אינדונזיה) הנקודה הצפונית ביותר אליה הגיעו בעלות הברית, לאחר שכבשו אותו ב-15-16 בספטמבר 1944. במורוטאי שכן שדה התעופה ממנו המריאו המפציצים בדרכם לתקיפה בדרום הפיליפינים.
הצי האמריקאי, חיל הנחתים האמריקאי, הצבא האמריקאי וכוחות ניו זילנדים תחת פיקודם של נימיץ ושל אדמירל ויליאם הלסי, בודדו את הבסיס הימי היפני הגדול ברבאול שבבריטניה החדשה על ידי כיבוש טבעת איים מסביב לרבאול והקמת בסיסי אוויר עליהם, שסייעו לאמריקאים לרתק את הכוחות היפנים לבסיס ומנעו מהם כל פעולה צבאית.
לאחר ניצחונות במערכה על איי מריאנה ופלאו התקרבו בעלות הברית לאיי הבית היפנים. מפציצי B-29 סופרפורטרס ארוכי-טווח של חיל האוויר האמריקאי המריאו מאיי מריאנה וביצעו הפצצות על יפן עצמה. מלבד הקרבה למטרה, יתרון נוסף של המפציצים היה נגישותם לתחמושת ואספקה באמצעות ספינות משא ומטוסי תובלה. בשנים שקדמו הגיעה האספקה למטוסים בסופה של דרך יבשתית ארוכה שעברה בהודו ובבורמה, אך לאחר כיבושם של איי מריאנה, נשלחו לשם כל מפציצי ה-B-29.
אף על פי שבשלב זה הייתה תבוסת יפן ברורה, לא הראו ממשלת יפן, הצבא והצי הקיסרי היפני סימנים שבכוונתם להיכנע. מעבר לכך, יעפי תקיפה מנושאות מטוסים לא נתקלו בהתנגדות יפנית, למשל מטוסי A6M זירו. על פי המלצתו של הלסי, החליטו המטות המשולבים של בעלות הברית להקדים את מועד הנחיתות הראשונות בפיליפינים ואף להעביר את מיקומן מהאי הדרומי מינדנאו לאי המרכזי לוזון. התאריך החדש לנחיתות באי לייטה היה ה-20 באוקטובר, חודשיים לפני התכנון המקורי של הנחיתה במינדנאו.
העם הפיליפיני ציפה לפלישה. לאחר שהתפנה מקארתור במרץ 1942 נפלו האיים לידי היפנים. תקופת הכיבוש היפני הייתה קשה ולוותה בשעבוד פיליפינים רבים. מאמצע שנת 1942 עד אמצע שנת 1944 סיפקו מקארתור ונימיץ אספקה וציוד לכוחות הגרילה הפיליפינים באמצעות צוללות, על מנת שאלה יוכלו להטריד את היפנים ולהשתלט על האזורים ההרריים ועל הג'ונגל, שהיוו כמחצית משטחו של הארכיפלג. פיליפינים רבים האמינו כי שחרור מעול הכיבוש היפני יניב חופש ועצמאות, אותה הבטיחה להם ארצות הברית (באופן ראוי לציון, עזבו הכוחות האמריקאים את הפיליפינים בתאריך ה-4 ביולי 1946, שהוא התאריך שנקבע עוד לפני פרוץ המלחמה, ולא הושפע ממנה).
הממשלה האוסטרלית העמידה לרשותו של מקארתור את הגיס הראשון של צבא אוסטרליה. מקארתור הציע לשתף שתי דיוויזיות רגלים אוסטרליות, שכל אחת מהן תסופח בנפרד לגיס של צבא ארצות הברית, אך הצעה זו נדחתה על ידי האוסטרלים שרצו שליטה מבצעית מוחלטת על אזור מסוים בפיליפינים, ולא רצו שיחידותיהם "ייבלעו" בתוך הצבא האמריקאי. מכיוון שלא הושגה פשרה בנושא לא מילא הצבא האוסטרלי תפקיד ממשי בשחרור הפיליפינים, בניגוד לחיל האוויר המלכותי ולצי המלכותי.
לייטה

בחיפוי ארטילרי מהים ומהאוויר נחתה הארמייה השישית של ארצות הברית על חופיו המזרחיים של האי לייטה ב-20 באוקטובר 1944. היפנים שגו בחישוביהם את יחסי הכוחות בין כוחותיהם לבין הכוחות האמריקאים וניסו לעצור את הנחיתה. שגיאה זו היא שהובלה למפלה היפנית בקרב מפרץ לייטה, שנערך ב-23-26 באוקטובר. בקרב זה איבד הצי הקיסרי היפני ארבע נושאות מטוסים, שלוש אוניות מערכה, שמונה סיירות ו-12 משחתות, ולאחריו חדל מלהיות כוח התקפי מאיים באוקיינוס השקט.
הארמייה השישית המשיכה בהתקדמותה ממזרח, בעוד היפנים החישו תגבורות למפרץ אורמוק שבמערב האי. התקדמות הארמייה השישית נמשכה אף צפונה, כשחצו חייליה אל האי סמאר שמצפון ללייטה. ב-7 בדצמבר 1944 נערכה נחיתה נוספת, הפעם במפרץ אורמוק, ולאחר קרב יבשתי ואווירי ניתקו האמריקאים את כוחות ההגנה היפנים מקווי האספקה שלהם מצפון. על אף שהלחימה בלייטה נמשכה עוד מספר חודשים, לא איבד צבא ארצות הברית את יתרונו באזור.
מינדורו

מטרתה הבאה של הארמייה השישית הייתה האי מינדורו השוכן דרומית לאי לוזון ולמפרץ מנילה. הסיבה להיות האי מטרה נעוצה בכך שמקארתור רצה להקים עליו בסיסי אוויר שיאפשרו למפציצים שלו לשלוט במרחב האווירי שמעל לוזון, האי החשוב ביותר בו שכנה הבירה ועיר הנמל החשובה מנילה.
שיירת הפלישה שהתקדמה מלייטה אל מינדורו ספגה התקפות חוזרות ונשנות של קמיקאזה, אך אלה לא עצרו את האמריקאים. רובו של מינדורו נשלט על ידי גרילה פיליפינית ועל כן נכבש במהירות בידי החיילים האמריקאים. זמן קצר לאחר כיבוש האי החלו מהנדסי הצבא בבניית בסיס אווירי גדול בסן פביאן. מלבד קרבתו של ללוזון היה יתרון נוסף בכיבוש מינדורו - באי שרר מזג אוויר נוח בשל מיקומו הגאוגרפי באזור היבש של הפיליפינים, וזאת בניגוד ללייטה, שם יורד גשם במהלך רוב השנה, ובכך לא משבש רק את הטיסות אלא מקשה מאוד על פעילות על הקרקע הבוצית.
בבסיס האווירי בסן פביאן נערכה טיסת הבכורה בזירה הפסיפית של מטוס הקרב P-51 מוסטנג, שעלה בביצועיו על מטוסיהם של הצי והצבא היפנים.
כיבוש מינדורו היווה ניצחון חשוב לארמייה השישית, וסיפק לה בסיס אווירי חשוב שעתיד לסייע בכיבוש מטרתה הבאה: האי לוזון.
לוזון

ב-9 בינואר 1945 החלו יחידות מהארמייה השישית, תחת פיקודו של גנרל וולטר קרוגר, לנחות בחופו הדרומי של מפרץ לינְגָיֶן שבמערב לוזון. כ-175,000 חיילים נחת והקימו תוך מספר ימים ראש חוף שנמתח 32 ק"מ לפנים הארץ. באמצעות סיוע אווירי התקדמו יחידות של הצבא לפנים הארץ, וכבשו את שדה התעופה קלארק, 64 ק"מ צפונית-מערבית למנילה, בשבוע האחרון של ינואר. כמו כן פשט גדוד הסיירים השישי, תחת פיקודו של קולונל הנרי מיוסי על מחנה השבויים בקבנטואן ב-30 בינואר, ושחרר 512 שבויים מחיילי בעלות הברית משבי הצבא היפני.
שתי נחיתות גדולות הגיעו לאחר מכן, אחת נועדה לנתק את חצי האי בטאן, והשנייה, שכללה הצנחת חיילים, מדרום למנילה. דיוויזיית הטנקים השנייה היפנית בפקודת המפקדים לא נכנסה לקרב שריון והחל בנסיגה. למרות זאת היא ספגה אבדות כבדות בהפגזות מהאויר. שתי זרועות הצבת אמריקאיות החלו לסגור על מנילה, וב-3 בפברואר 1945 נכנסו יחידות מדיוויזיית הפרשים הראשונה לפאתיה הצפוניים של הבירה, ודיוויזיית הפרשים השמינית נכנסה לעיר עצמה.
בעוד התקדמות הכוחות אל מנילה נמצאת בעיצומה, נכבש מחדש חצי האי בטאן. ב-16 בפברואר פתחו צנחנים ויחידות אמפיביות במתקפה על האי קורגידור. כיבוש האי המבוצר היה בעל חשיבות שכן שליטה עליו מאפשר שליטה במפרץ מנילה, והאמריקאים התכוונו להקים נמל גדול בבירה, שיתמוך לוגיסטית בפלישה המתוכננת ליפן, שנקבעה ל-1 בנובמבר 1945. כניעת יפן ב-15 באוגוסט 1945 הותירה את תוכנית הפלישה ליפן לא נחוצה. ההתנגדות בקורגידור שככה ב-27 בפברואר.
על אף האופטימיות שהפגינו בעלות הברית הייתה הלחימה במנילה קשה. טיהור העיר נמשך עד ה-3 במרץ, והתנגדות קשה במיוחד העמידו הנחתים היפנים שסירבו להיכנע או לסגת, כפי שעשה הצבא. ההתנגדות היפנית בפורט דראם, אי מבוצר במפרץ מנילה, החזיקה מעמד עד ה-13 באפריל, אז הזרימו האמריקאים 11,000 ליטר של דלק והבעירו את המבצר. אף לא חייל יפני אחד שרד את הפיצוץ והשריפה.
בסופו של דבר, בקרב על לוזון לקחו חלק 10 דיוויזיות אמריקאיות ועוד חמישה רגימנטים עצמאיים, במה שהפך אותו למערכה הגדולה ביותר בזירת אסיה. מספר החיילים האמריקאים שהשתתפו בקרב זה גדול ממספר החיילים האמריקאים שהשתתפו במערכה בצפון אפריקה, בזירה האיטלקית ובדרום צרפת.
סיום המערכה

חיילי הארמייה האמריקנית השמינית נחתו על האי פאלוואן, האי המערבי ביותר בפיליפינים, ב-28 בפברואר. ההתנגדות היפנית אמנם הייתה קלה אך טיהור האי מכל כיסי ההתנגדות שבו ארך עד חודש אפריל, מפני שהיפנים התפצלו לקבוצות קטנות ונסוגו אל ההרים ואל הג'ונגלים. בכל הפיליפינים סייעו לוחמי גרילה מקומיים לאמריקאים למצוא מקומות מחבוא של החיילים היפניים.
הארמייה השמינית נחתה במינדנאו, האחרון מבין האיים הגדולים בפיליפינים שנכבש, ב-17 באפריל. לאחר כיבוש מינדנאו נכבשו גם האיים פאנאי, סבו ונגרוס ומספר איים נוספים. איים אלה שימשו את חיל האוויר האמריקאי לתקיפת מטרות בפיליפינים ובים סין הדרומי.
הארמייה השמינית המשיכה את התקדמותה במינדנאו תוך שהיא נתקלת בהתנגדות עיקשת. עד סוף יוני נדחקו כיסי ההתנגדות במינדנאו ובלוזון למקומות מבודדים, ואלה המשיכו להילחם עד כניעתה של יפן ב-15 באוגוסט 1945.
מספר יחידות יפניות איבדו קשר עם טוקיו ולא קיבלו פקודה מפורשת להיכנע, ולכן המשיכו להילחם, מסרבים להאמין כי האימפריה נוצחה במלחמה. כמו ברבים מאיי האוקיינוס השקט, קצינים יפנים בכירים, כמו גם בני המשפחה הקיסרית, הגיעו לאחר המלחמה באופן אישי אל אזורי הלחימה על מנת לשכנע את החיילים היפנים שעליהם להיכנע, בפקודת הקיסר. האחרון שבהם, היראו אונודה, נכנע רק בשנת 1974.
ראו גם

המערכה בפיליפינים (1942-1941)
המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט
היסטוריה של הפיליפינים
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים במנילה
לקריאה נוספת

Morison, Samuel Eliot. The Liberation of the Philippines: Luzon, Mindanao, the Visayas 1944–1945, Castle Books, 2001. ISBN 0785813144.
הערות שוליים

↑  אנדרסון, עמ' 9.
↑  סמית', עמ' 41.
↑  סמית', עמ' 694.
↑  סמית', עמ' 692; קאנון, עמ' 368.
↑  אנדרייד, עמ' 14. מפקד הארמייה ה-14, גנרל טומויוקי ימאשיטה, הורה לכוחותיו לסגת מהעיר, אותה החשיב בלתי ניתנת להגנה. באופן מיידי כמעט, כבש אדמירל-משנה סאנג'י איוובוצ'י מהצי הקיסרי היפני את מנילה מחדש בעזרת 16,000 ימאים ונחתים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph138871 
חיילים אמריקאים תופסים מחסה מאחורי טנקים תוך כדי קרב באי פאנאי.
המצור על ורשה

המצור על ורשה (בפולנית: Obrona Warszawy; ההגנה על ורשה) נמשך בין 8 ל-28 בספטמבר 1939 והביא לכיבוש ורשה, בירת הרפובליקה הפולנית השנייה בידי הורמאכט, צבא גרמניה הנאצית במסגרת פלישת גרמניה הנאצית לפולין. במהלך המצור נהרגו 18,000 אזרחים, נשבו' ונהרגו 140,000 חיילים פולנים ונהרגו 7,500 חיילים גרמנים, בהם היה גנרל-אוברסט, ורנר פון פריטש. העיר ורשה נהרסה לגמרי מחוסר אספקה, הפצצות טקטיות ועוד.
רקע

יחסי גרמניה–פולין החלו להתדרדר מאז עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה והקמת הרייך השלישי. גרמניה תחת אדולף היטלר התקדמה למדיניות יותר ויותר אגרסיבית עם השנים שהביאה לאנשלוס; סיפוח הרפובליקה האוסטרית הראשונה ומאוחר יותר לסיפוח חבל הסודטים ומאוחר יותר צ'כוסלובקיה כולה. פולין, מאז מות יוזף פילסודסקי בשנת 1935, הונהגה בידי טריומווירט שכלל את אדוורד רידז-שמיגלי, איגנצי מושצ'יצקי ויוזף בק.
בליל 31 באוגוסט כוחות אס אס זייפו את ההתקפה על תחנת הרדיו בגלייביץ אשר שימשה כתירוץ לפלישת גרמניה הנאצית לפולין ביום למחרת, ובכך החלה את מלחמת העולם השנייה באירופה. הוורמאכט, אשר השתמש באסטרטגיה צבאית של מלחמת בזק (בליצקריג) התקדם במהירות לתוך אדמת פולין. פער טכנולוגי לטובת הגרמנים וכאוס אזרחי בתוך פולין, בין לבין הודות להפצצות טקטיות על ערים פולניות תרמו לכיבוש הגרמני של מערב פולין והורמאכט התקדם במהירות לעבר הבירה הפולנית, ורשה.
רקע > ורשה

מאז הקמתה של הרפובליקה הפולנית השנייה, ורשה הוכרזה כעיר הבירה של המדינה החדשה. לקראת המלחמה התגוררו בתוך ורשה 1,300,000 אזרחים, מתוכם 70.7 אחוז מכלל האוכלוסייה היו פולנים ו-28.3 אחוז יהודים. העיר הייתה מרכז תעשייתי ודרכה עברה מסילת ברזל מרכזית. במהלך שנות קיומה של הרפובליקה הפולנית השנייה ורשה עברה תיעוש נרחב שכלל חיבור של שני צדי העיר הנחתחים על גבי נהר הויסלה בעזרת גשר מרכזי. גודלה של ורשה הכולל היה 124.7 קילומטר רבוע ובממוצע הייתה צפיפות של 8,000 איש לקמ"ר.
הקרב על העיר

ב-8 בספטמבר חיילים גרמנים התקרבו לפרברי ורשה, וממשלת פולין תחת נשיא פולין, איגנצי מושצ'יצקי, התפנתה ללובלין במזרח. הכוחות הגרמנים עם הזמן כיתרו את ורשה והטילו מצור שכלל 175,000 חיילים גרמנים. הכוחות הפולנים בעיר כללו 124,000 חיילים ואלפי מתנדבים.
הקרב על העיר > כיתור ומצור

הכוחות הגרמנים קטעו את קווי האספקה אל ורשה ותושבי העיר לא יכלו לשתות עוד מים נקיים מהתשתיות העירוניות. במטרה להביא לכאוס אזרחי הלופטוואפה, חיל האוויר הגרמני, החל בסדרה ממושכת של הפצצות אוויריות טקטיות על העיר שפגע במרכזי ההנהגה, בתי האזרחים, תשתיות, מוזיאונים ועוד. הטירה המלכותית בוורשה, מקום מושבם הרשמי של מלכי פולין לשעבר, הופצצה והושמדה.
ב-17 בספטמבר כבשו חיילים גרמנים את קוטנו ממערב לוורשה. ממזרח לורשה, הקורפוס הממונע ה-19 תחת פיקודו של היינץ גודריאן מקבוצת ארמיות צפון יצר קשר עם הקורפוס ה-21 מקבוצת ארמיות דרום, והחלה התקדמות אל עבר ברסט-ליטובסק. באותו יום הכריז בהמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות יוסיף סטלין שממשלת פולין כבר אינה קיימת, ולכן כל האמנות בין שתי המדינות אינן תקפות יותר; חיילים סובייטים זרמו מעבר לגבול והחלו את פלישת ברית המועצות לפולין, לכאורה כדי להגן על האינטרסים של המיעוטים האוקראינים והבלארוסים בפולין מפני תוקפנות גרמנית פוטנציאלית.
הקרב על העיר > כניעה

ב-19 בספטמבר ממערב לורשה, בעיקול נהר הוויסלה, איגפו חיילים גרמנים 170,000 חיילים פולנים אשר נכנעו. לאחר הקרב על בזורה הגיע ב-22 בספטמבר הגנרל הפולני תדיאוש קוצ'בה לורשה, שם מונה לזמן קצר כסגן מפקד הארמייה המוצבת בורשה. עם זאת, מאמציו הרבים לשבור את המצור לא צלחו. מפקד ארמיית ורשה, יוליוש רומל, ראה את המצב והפציר בין עמיתיו להתחיל בשיחות כניעה עם הגרמנים. באותו היום נפגע מכדור הגנרל-אוברסט הגרמני, פרייהר ורנר פון פריטש ונהרג מפצעיו לאחר זמן קצר. ב-25 בספטמבר ורשה סבלה מהפצצות אוויריות קשות והפגזות ארטילריה ממושכות כאשר אדולף היטלר הגיע לשדה הקרב להתבונן בהתקפה.
ב-27 בספטמבר הוסדרה הכניעה הסופית של הבירה הפולנית בעוד כל הארמייה המוצבת בתוכה נכנעה לכוחות הגרמנים. הכניעה הפולנית הוסדרה בין קוצ'בה והגנרל הגרמני יוהנס בלסקוביץ. בעת נפילתה לא נכנסו הכוחות הגרמנים אל ורשה, אשר בנקודה זאת הייתה הרוסה לגמרי, בניינים שלמים הפכו לאפר, בהם גם מבני הממשלה, האוכלוסייה האזרחית הייתה בכאוס, תשתיות המים הפכו בנקודה זאת לרעילות ועוד אסונות רבים אפפו את העיר.
יהדות פולין בורשה הועברו לגטאות שהחלו להיבנות בשטחים הפולנים הכבושים, בהם גטו ורשה, הגדול בגטאות הפולנים אשר הוקם כבר באוקטובר 1939, לפני הסדרת השטחים הכבושים בין ברית המועצות, גרמניה נאצית והגנרלגוברנמן, אזור חסות גרמנית שלא סופח רשמית לתוך גרמניה. ורשה עצמה נהרסה כליל ורק לאחר המלחמה, עם הקמת הרפובליקה העממית הפולנית, החלה בנייה מחדש ושיקום של העיר בסך מיליארדי דולרים.
ראו גם

פלישת גרמניה הנאצית לפולין
פלישת ברית המועצות לפולין
ורנר פון פריטש
לקריאה נוספת

מלחמת העולם השנייה – אנטוני ביוור
פולין דווקא – אלי ברבור
הערות שוליים

↑  The Russians are Coming! - The Soviet Invasion of Poland - WW2 - 004 - September 22, 1939 [IMPROVED]
↑  Poland is Crushed - WW2 - 005 - 29 September, 1939 [IMPROVED]
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541934405171  PLWABN: 9810601120505606  LCCN: sh95002554 
נ"מ פולני בהגנה על ורשה
שבויי מלחמה פולנים מורשה
הקרב בצ'ינגודרר

הקרב בצ'ינגודרר היה התקפת טרור של ארגון המדינה האסלאמית בסהרה הגדולה כנגד בסיס של צבא ניז'ר שאירע ב-9 בינואר 2020. באירוע נהרגו 89 חיילים ו-77 חברי ארגון הטרור. זאת הייתה המתקפה עם מספר הנפגעים הגדול ביותר בתולדות המדינה.
ההתקפה

האירוע התרחש ב-9 בינואר 2020 בבסיס בצ'ינגודרר שבמחוז טילברי הנמצא בצפון ניז'ר. האזור מרוחק 8 ק"מ מהגבול עם מאלי. בהתקפה נהרגו לפחות 89 חיילים ומספר נפגעים נוספים שלא דווח. ממשלת ניז'ר דיווחה שלפחות 77 מהתוקפים נהרגו במהלך האירוע.
בעקבות האירוע

ממשלת ניז'ר הכריזה על שלושה ימי אבל בעקבות האירוע. נשיא המדינה, מהמדואו איסופו, פיטר את הגנרל אחמד מוחמד, מפקד הצבא הינז'רי, ומינה במקומו את סליפו מודי.
הערות שוליים

↑  Niger Army Base Attack Death Toll Rises To at Least 89: Security Sources, The New York Times, 11 January 2020
1 2  ניז'ר: לפחות 89 חיילים נהרגו במתקפה ליד הגבול עם מאלי, באתר וואלה, 13 בינואר 2020
↑  Niger sacks army chief after deadliest attacks in years, Reuters, 13 January 2020
הנרי נינהאם

| --- | --- |

 לידה:  15 באוקטובר 1793 נוריץ', הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  23 באוקטובר 1874 (בגיל 81) נוריץ', הממלכה המאוחדת 
 תחום יצירה:  ציור, הרלדיקה 
 
הנרי נינהאם (באנגלית: Henry Ninham‏; 15 באוקטובר 1796 – 23 באוקטובר 1874) היה אמן נוף אנגלי, חרט וצייר סמלים. הוא ואביו ג'ון נינהאם השתייכו לבית הספר לציירים בנוריץ', הוא היה המתעד העיקרי של המורשת האדריכלית של נוריץ' לפני המצאת הצילום.
ביוגרפיה

על פי רישומי הקהילה של כנסיית סנט סטפן, נוריץ', הנרי נינהאם נולד בנוריץ' ב-15 באוקטובר 1796 והוטבל ב -23 באוקטובר, בנם של ג'ון ואשתו אליזבת ויין, ואחד משמונה ילדים. שום דבר לא ידוע על ילדותו. הוא התגורר בצ'פלפילד ליין, שם ניהל אביו חברת דפוס קטנה. הוא התאמן אצל אביו כחניך וכצייר סמלי אצולה. הוא נכנס לתחום הציור על ידי ג'ון כרום, שהשפיע על השימוש בגווני אפור בפלטה שלו. כחרט מיומן היה נינהאם מסוגל, על פי הסופר ויליאם דיקס, לייצר תמונה מיניאטורית של טווס שהייתה כה מפורטת עד שניתן היה לראות נוצות בודדות בעזרת זכוכית מגדלת.
ביוגרפיה > קריירה אמנותית

הנרי נינהאם נחשב על ידי הסופר הרולד דיי לאמן מינורי. הוא החל להציג לאחר 1815, כשהיה בתחילת שנות העשרים לחייו. במשך תקופה של חמש עשרה שנים, בכל שנה בין השנים 1816–1820 ואחר כך ב־1824, 1830 ו-1831, הציג רק שש עשרה ציורים בתערוכות השנתיות של אגודת האמנים נורוויץ', בעיקר של נושאים אדריכליים.
הוא הפיק מעט צבעי מים, ואלה היו בעיקר רפרודוקציות של ציורי השמן שלו. ההדפסים שהכין בולטים בטיבם בהיותם מסוג חדש, המתארים קוטג'ים צנועים ולא בניינים מפוארים וכנסיות. הם הציגו בדרך כלל את הבניינים של נוריץ' או הכפרים הסמוכים לה, שכן נינהאם צייר רק באזור הבית. לציור אחד שהפיק, של חצר סר בנג'מין וורנץ' יש חשיבות בתיאור מיקומן של תערוכות אגודת האמנים נורויץ' בין השנים 1803–1825. איכות ההדפסים של נינהאם התחרה באלה של ג'ון סל קוטמן, ומראה ספונטניות ומקוריות הנובעות מכך שהייתה לו שליטה מלאה בתהליכי החריטה וההדפסה. ייתכן שהוא עבד עם רוברט למן, כשהאמנים השתמשו בגב הפלטות של השני. הוא היה אחראי על הכנת הלוחות לתערוכת העבודות שלאחר מותו של ג'ון כרום בשנת 1834, שהתקלקלו מאוחר יותר לאחר שנעשו ניסיונות להחזיר את איכות הלוחות המקוריות.
נינהאם שיתף פעולה בהפקת מספר ספרים וכתבי עת אקדמיים. איוריו של השערים הקדומים של נוריץ', שתיאר את שערי העיר לפני הסרתם בין השנים 5–1792 ל־1807-8, תוארו על ידי הסופר ג'פרי סירל כדוגמאות ללוחותיו האופייניים ביותר.
הוא היה חבר של הכומר אדוארד תומאס דניאל, צייר נוף ותחריט שגדל בנורפוק. נינהאם הוצג בפני ויליאם טרנר על ידי דניאל, שהתרשם מהתחריטים שלו. ועל פי מכתב שדניאל שלח לטרנר באפריל 1835, ייתכן שנינהאם הפיק את הפלטות שלו. דניאל ונינהאם ערכו תחריטים במתחם טירת נוריץ', ותיעדו את העיטור החיצוני לפני שיחזורו, כאשר נינהאם העביר לחברו ידיעות על השחזור בזמן שדניאל התגורר בלונדון. התכתובות שנותרו נשמרות כעת במוזיאון הבריטי.
לנינהם היו תלמידים, כולל צייר הנוף אלפרד פריסט, שעבודותיו המוקדמות הושפעו מאוד ממורו. הוא לימד רישום פרספקטיבה וחריטת פלטות נחושת כדי להשלים את ההכנסה מעסקי הציור והחריטה שלו.
ביוגרפיה > משפחתו

הנרי נינהאם תואר על ידי בני דורו כטוב לב, גובהו הממוצע, אך כבד וחזק. הוא ניהל חיים סדירים וחסרי אירועים, בתו פרנסס אליזבת נפטרה בגיל 24 בשנת 1855, אשתו פרנסס נפטרה בשנת 1845. הוא חי כל חייו באותו בית. המשפחה העסיקה משרתת, שהתגוררה עם המשפחה למעלה מעשרים שנה, ותמכה בהנרי בזקנתו.
הוא היה אלמן במשך שלושים שנה והמשיך לעבוד עד מותו ב-23 באוקטובר 1874. הוא היה בן 78. הספד שלו, שנכתב על ידי ג'יימס ריב, אוצר מוזיאון נוריץ', הופיע ב"כרוניקל נורפוק" ב-31 באוקטובר.