stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד פדהצור
ביוגרפיה > פעילות ציבורית-מקצועית

במקביל לעבודתו העיתונאית, עסק בשורה של תפקידים ציבוריים:
ממייסדי מועצת העיתונות וחבר הוועד הפועל שלה (1963-92)
יו"ר ועדת העורכים של העיתונים היומיים (1967-1971)
יו"ר ועדת הצנזורה שליד ועדת העורכים (1966-1973)
יו"ר אגודת העיתונאים בתל אביב (1971-73)
יו"ר האיגוד הארצי של העיתונאים
חבר הוועדה המייעצת להכנת תוכנית ללימודי עיתונאות באוניברסיטת תל אביב (1972)
חבר הוועד מטעם שר הפנים לבדיקת פקודת העיתונות (1972-73)
חבר ועדת הרמטכ"ל לבדיקת התפקוד של דובר צה"ל במלחמת יום כיפור (1973)
ביוגרפיה > פעילות ציבורית בחו"ל

בשנים 1968–1976 יצא מטעם משרד החוץ לשליחות הסברה עיתונאית ב-12 מדינות בדרום מזרח אסיה.
משנת 1974 שימש, במשך ארבע שנים, כציר יועץ הממונה על היחסים הבינגושיים בשגרירות ישראל בוושינגטון.
במשך שני עשורים (1975–1989) היה מרצה אורח באוניברסיטאות אמריקאיות בנושאים שעסקו במדיניות הבינגושית, במדיניות ישראל ובתחום תקשורת ההמונים. חלק מההרצאות נתנו במסגרת Scholar-In-Residence בניו ג'רזי, פנסילבניה, קנזס, מיסורי וקונטיקט.
ביוגרפיה > הוראה

עם יציאתו לפנסיה נתמנה לראש המגמה לתקשורת במכללה האקדמית עמק יזרעאל (1996–1998) ולאחר מכן שימש כמרצה לעיתונות ואתיקה עיתונאית בבית הספר לתקשורת של המסלול האקדמי של המכללה למנהל (1999–2003).
בשנת 2001 חלה ולמרות זאת המשיך ללמד עוד מספר שנים, בצל המחלה והאשפוזים הממושכים.
נפטר בגיל 79 והובא למנוחות בבית העלמין של קיבוץ עינת. הותיר אחיו את אשתו זיווה (נפטרה ב-2016) ואת שני ילדיו.
פרסומיו > ספרים בעריכתו

עורך "ישראל כה" - אלבום צילומים ומסות ב-4 שפות (הוצאת "מסדה", 1972)
עורך "ישראל-ארץ ועם"-באנגלית ("הוצאת מסדה", 1975).
עורך "ישראל-דיוקנה של אומה"- באנגלית (הוצאת "מסדה", 1978).
פרסומיו > מאמרים

"על משנתו של ג'ון דיואי" ("גיליונות", סיוון תשי"ב, 1952).
"משנתו החברתית והמדינית של ברטרנד ראסל" ("גיליונות", תמוז תשי"ב, 1952).
"השקפת עולמו של ג'ורג' סנטאיאנה" ("גיליונות", טבת תשי"ג, 1953).
"על מאכס נורדאו" ("גיליונות", שבט תשי"ג, 1953).
פרסומיו > סימפוזיונים בכתב

"רב-שיח על הגבול בין פרסום לפרסומת" ("ספר השנה של העיתונאים", 1963).
"שפיטה על ידי העיתונות" ("ספר השנה של העיתונאים", 1964).
"עורכי עיתונים בינם לבין עצמם" ("ספר השנה של העיתונאים", 1968).
"רב-שיח על עיתונות, רדיו וטלוויזיה" ("ספר השנה של העיתונאים", 1971).
"הרמה המקצועית של העיתונות הישראלית" ("ספר השנה של העיתונאים", 1972).
הערות שוליים

↑  ר' משה פדהצור הובא למנוחות, דבר, 1 באוקטובר 1962; חדשות חיפה והגליל: צפת: ר' משה פדהצור הובא למנוחות, מעריב, טור 3, 2 באוקטובר 1962.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309800005171  VIAF: 297778139   WorldCat (עם VIAF): 297778139
שואת יהודי אוסטריה

ימין למעלה: ביזוי יהודי לאחר האנשלוס, שמאל למעלה: רישום הרכוש לקראת אריזציה, ימין למטה: עובדי כפייה במחנה מאוטהאוזן, שמאל למטה: גירוש יהודים מווינה
שואת יהודי אוסטריה התרחשה החל מהאנשלוס, סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, ועד סוף מלחמת העולם השנייה. מתוך כ-185,000 יהודי אוסטריה ערב האנשלוס, נרצחו כ-70,000 איש, כמעט 40%. רוב היהודים שהיו באוסטריה בעת האנשלוס הגרו ממנה לפני תחילת ההשמדה, בין השאר בגלל שבתחילה הנאצים הפעילו באוסטריה מדיניות מכוונת של לחץ על היהודים להגר. יהודי אוסטריה שלא הגרו נשלחו ברובם הגדול למחנות עבודה וריכוז, בעיקר לאושוויץ ולטרזיינשטט. האנטישמיות באוסטריה הייתה ברוטאלית פחות מזו במזרח אירופה, אך המדיניות הנאצית באוסטריה הייתה אלימה יותר מהמדיניות כלפי יהודי גרמניה הנאצית, מתוך חשש קטן יותר לדעת הקהל האוסטרית.
רקע

יהדות אוסטריה ידעה עליות ומורדות החל מימי הרומאים דרך ימי הביניים ועד העידן המודרני. בשנת 1849 הוענקה ליהודי האימפריה האוסטרו-הונגרית הזכות להתאגד כקהילה, וב-1867 הוענק להם שוויון זכויות. לאחר השיפור במצבם עלה באופן ניכר מספר היהודים במדינה, ובעיקר בווינה הבירה, עקב הגירה מכל רחבי האימפריה. היהודים מילאו תפקיד מרכזי בכלכלת אוסטריה ובתרבותה, וכן הייתה אוסטריה מרכז לתרבות יהודית חילונית וערש הציונות.
במלחמת העולם הראשונה הגיע מספר יהודי אוסטריה לשיא עקב הגעתם של פליטים רבים מגליציה ובוקובינה, מספר היהודים התקרב ל-250,000 איש. לאחר המלחמה קטן מספר היהודים בהדרגה ולקראת 1938 עמד מספר היהודים במדינה על כ-185,000 איש, מתוכם התגוררו בווינה 170,000 (92%). תרומתה התרבותית של האוכלוסייה היהודית הגיעה לשיאה בתקופה זו. סופרים נודעים רבים, במאי סרטים ותיאטרון רבים (בהם מקס ריינהרדט, פריץ לאנג, פרד זינמן ויורה זויפר), שחקנים (בהם פיטר לורה ופול מוני), מפיקים, אדריכלים, נגנים ומלחינים (בהם פריץ קרייזלר, אריך וולפגנג קורנגולד ומקס שטיינר) היו יהודים-אוסטריים.
עם זאת, אוסטריה הייתה גם אחד המרכזים הראשונים והפעילים ביותר של האנטישמיות החדשה. המרירות והמצוקה החברתית-כלכלית אחרי התמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית היו קרקע פורייה לתעמולה אנטישמית שתלתה ביהודים ממזרח אירופה את האשם לכל העיוותים החברתיים, והתעצמה עוד יותר בגין המשבר הכלכלי העולמי (1929) שהיהודים נתפסו כאחראים לו.
בעת עליית הנאצים לשלטון שלט באוסטריה הקנצלר אנגלברט דולפוס שסלד מהמפלגה הנאצית ואף אסר את פעילותה באוסטריה. בהמשך, דולפוס הקים מפלגה פשיסטית שנקראה 'מפלגת חזית המולדת'. במהלך התקופה שאוסטריה הייתה דיקטטורית, נשמרו זכויות היהודים שאף היו מעורבים במנגנוני הממשלה. ב-25 ביולי 1934 נרצח דולפוס על ידי נאצים-אוסטריים שניסו לבצע הפיכה במדינה. קורט שושניג הצליח לדכא את ההפיכה והתמנה לקנצלר אוסטריה. בתקופתו התגבר הפולקיזם האוסטרי וגרם לצמצום חופש הפעולה של הארגונים היהודיים באוסטריה.
האנשלוס

ב-11 במרץ 1938 פלש הוורמאכט לאוסטריה ולאחר יומיים הוכרז על סיפוחה (אנשלוס) של אוסטריה כחלק מהרייך השלישי. האנשלוס התקבל בברכה באוסטריה וכמעט לא נרשמה פעילות התנגדות לנאצים. הדבר הביא לפרץ גילוי אנטישמיות רחב היקף כבר מהיום הראשון שבאו לידי ביטוי בסימון חנויות יהודים, אלימות, עצרות והפגנות. אט אט התפשטו ההרחקות הכלכליות, החברתיות והתרבותיות, שהיו בגרמניה גם כנגד יהודי אוסטריה. בלילה שבין ה-13 ל-14 במרץ, פתח הגסטפו בביזת יצירות אומנות ושאר חפצי ערך מדירות יהודים והועברתם לברלין. בימים הראשונים לסיפוח חויבו כל פקידי הציבור להישבע אמונים להיטלר. בחוקי נירנברג נקבע שיהודים אינם יכולים להישבע אמונים לפיהרר ועל כן סולקו באופן גורף מתפקידם הציבורי.
שבוע לאחר האנשלוס העניק שר הפנים, וילהלם פריק, להיינריך הימלר ולאס אס את הסמכות לפעול גם באוסטריה ולשמור על הסדר והביטחון. ב-18 במרץ הוקם במלון מטרופול בווינה, שהוחרם מבעליו היהודים, מרכז גסטפו בעל סמכויות שיטוריות ופוליטיות רבות. למחרת כבר הוקמו סניפים בערים לינץ, גראץ, זלצבורג, קלגנפורט, אינסברוק ואייזנשטט. בנוסף ב-18 במרץ נסגרו כל משרדי הקהילה היהודית והמוסדות הציוניים בווינה. עסקנים יהודים רבים נעצרו וגורשו לדכאו וכל האגודות היהודיות הוצאו אל מחוץ לחוק. היהודים פוטרו מעבודתם בתחומים רבים וביניהם: תיאטרון, ספריות, אוניברסיטאות ומכללות, ואף שווקים ובתי מטבחיים. כמו כן נאסרה השחיטה. מספר היהודים שבחרו להתאבד זינק מ-4 אנשים בפברואר 1938 ל-79 במרץ ול-62 באפריל. ד"ר יוזף בירקל, הממונה על האנשלוס מטעם הנאצים, הקים מרכז לנישול רכוש היהודים מכל רחבי אוסטריה. השיטה הייתה קפדנית ודקדקנית ועל אף המספר העצום של בתי עסק יהודים במדינה (מעל ל-25,000) כמעט כולם עברו אריזציה בזה אחר זה והיהודים נושלו מפרנסתם. רק מספר עסקי מפתח שהיו אחראים על תחום הייבוא לדרום אירופה, הושארו על ידי הנאצים בחוסר ברירה.
לאחר זמן קצר החלו להתפרסם באוסטריה חוקי גזע דומים לאלו בגרמניה הנאצית. החוק הראשון נקרא "נומרוס קלאוזוס" והוא הגביל את מספר הסטודנטים היהודיים הרשאים ללמוד באוניברסיטה (עד סילוק כולם ב-8 בדצמבר). באפריל החלו במלאכת הפרדת בתי הספר היסודיים והתיכוניים, כל היהודים רוכזו ל-8 בתי ספר, אשר נסגרו בסוף שנת הלימודים 1939. ב-20 במאי קיבלו חוקי נירנברג תוקף גם באוסטריה ו-34,500 אנשים שעד אז לא נחשבו ליהודים לפי הקהילה, הוגדרו כ"יהודים לפי גזעם". מה-2 ביולי נאסר על היהודים להיכנס לפארקים ציבוריים ובסוף ספטמבר נאסר על עורכי דין ורופאים יהודיים לטפל בלא-יהודים.
האנשלוס > רדיפות

בעוד שבגרמניה התפתחה אפליית היהודים באופן איטי ולא גרמה לשלהוב יצרים בקרב הציבור, באוסטריה גררה הקצנת המדיניות הפתאומית כלפי יהודים גם אלימות והתעללויות רבות ביהודי המדינה. בנוסף למעשי השוד והמאסרים השרירותיים, התקיימו בווינה אירועי השפלה רבים שכונו "חגיגות קרצוף רחובות". באירועים אלו הוכרחו יהודי העיר לקרצף בתמיסת חיטוי חמה את סיסמאות התמיכה באוסטריה החופשית שנצבעו בצבעי שמן ברחובות ובבניינים. אוסטרים רבים מכל הגילאים השתתפו כצופים באירועים אלו. ליאו לאוטרבך, מנהל מחלקת הארגון של ההסתדרות הציונית העולמית, הגיע באפריל 1938 לווינה לבדוק את מצב העיר לאחר האנשלוס כנציגה של ההסתדרות, וכך תיאר את האווירה בעיר:
"קרצוף המדרכות, ניקוי מגורי החיילים וכיוצא בזה היו אומנם טריוויאליים לעומת דברים אחרים שכפה המשטר החדש, אולם השפעתם הייתה הקשה ביותר. לא רק שהפחד מהמעמד המשפיל ומהעבודה הקשה הגביל את חופש התנועה של חלק גדול מן האוכלוסייה, בפרט של מבוגרים וקשישים, אלא מראה הקהל הלא יהודי הצועק, לועג ומריע בשמחה לאידם של היהודים לנוכח השפלות שונות גרם להלם קשה לכלל האוכלוסייה היהודית. ליהודים אבדה כל תחושה של ביטחון אישי, והאמונה באנושיות שכניהם התערערה. זה לא רק הבהיר להם שהם חיו בגן עדן של שוטים, אלא חשף בפניהם גהינום אמיתי."
בנוסף פעלו הנאצים לפגוע ברגשות הדתיים של היהודים שומרי תורה ומצוות. הם חויבו רבות לחלל שבת, לחלקם גולחו בכפייה שערות הזקן והפאות וכן נחטפו כיסויי ראש מראשן של נשים. כל הפעולות הללו לוו בעלבונות ולגלוג על אורח החיים הדתי של יהודי אוסטריה.
אמצעי נוסף שהטיל אימה ביהודי אוסטריה וגרם להם לרצות לעזוב את המדינה היה השילוח למחנות הריכוז והשהות שם. האסירים הראשונים נשלחו למחנה הריכוז דכאו ובהמשך למספר מחנות ובעיקר למאוטהאוזן. במאי 1938 נערכה פשיטה בהיקף נרחב שכונתה "מבצע היהודים" והגיעה מהדרגים הגבוהים של האס אס. בצו של הגסטפו נכתב "ניתנה ההוראה שיהודים בלתי רצויים, שהורשעו בעבר, ייעצרו ללא דיחוי ויועברו למחנה הריכוז דכאו". במזכר סודי של האס דה קבע אייכמן שיש לעצור 5,000 יהודים מרחבי המדינה. חלק משמות העצורים כבר הופיע ברשימות קודמות של דרישות למעצר אך רובם של העצורים נחטפו באקראי מהרחוב. האסירים עברו התעללות פיזית ונפשית קשה במחנות וחזרו לאחר מספר שבועות או חודשים לביתם. הפחד ממעצר וסיפורי השבים מהמחנות גרמו לרבים מיהודי המדינה לרצות להגר למקומות אחרים, על אף שהדבר כלל ויתור על נכסים כלכליים ובריחה בחוסר כל. ההיסטוריון שאול פרידלנדר סיכם כי: "הרדיפות באוסטריה, ובמיוחד בווינה, עלו על הרדיפות ברייך. ההשפלה הפומבית הייתה בוטה וסדיסטית יותר, הפקעת הרכוש מאורגנת יותר, ההגירה הכפויה מהירה יותר".
האנשלוס > הגירה

| יעד | מספר | אחוז |
| --- | --- | --- |
| בריטניה | 30,850 | 24% |
| שאר אירופה | 24,150 | 19% |
| צפון אמריקה | 28,700 | 22% |
| מרכז ודרום אמריקה | 11,580 | 9% |
| סין | 18,124 | 14% |
| ארץ ישראל | 9,150 | 7% |
| שאר אסיה | 1,381 | 1.1% |
| אוסטרליה וניו זילנד | 1,880 | 1.5% |
| אפריקה | 644 | 0.5% |
| סה"כ | 126,445 |  |
המדיניות הנאצית באותה התקופה דגלה בעידוד הגירה של יהודים ואף ארגון הגירה בכפייה. באביב 1938 מונה אדולף אייכמן, שהיה קצין בכיר במדור לענייני יהודים במשרד הראשי לביטחון הרייך, לראש המחלקה היהודית באוסטריה. בתפקיד זה הקים ב-26 באוגוסט 1938 את הלשכה המרכזית להגירת יהודים שדאגה להחרמת רכוש היהודים וגירושם בכפייה חסרי כל למעט אשרת כניסה לארץ המיועדת.
שיטתו כללה שלושה שלבים: ראשית החרמת הרכוש, לאחר מכן הפחדות באמצעות מעשי טרור ואלימות, ולבסוף כפיית מנהיגי היהודים לשתף פעולה ולדאוג להגירת היהודים המפוחדים וחסרי הכל. ד"ר פרנץ אליעזר מאיר מהנציגות הארצית בברלין, ביקר בלשכה המרכזית להגירה בווינה בהוראתו של אייכמן ולאחר מכן העיד על כך במשפט אייכמן בירושלים.
"זה כמו בית חרושת אוטומטי, נניח טחנת קמח קשורה עם מאפיה. אתה מכניס מצד אחד יהודי שיש לו הון, ויש לו נניח בית חרושת או יש לו חנות או יש לו איזה קונטו בבנק, והוא עובר את כל הבניין, מאשנב לאשנב, ממשרד למשרד. בצד השני הוא יוצא, אין לו שום כסף, אין לו שום זכויות; אלא רק דרכון ובו כתוב: אתה צריך לצאת מהארץ תוך שבועיים. אם לא – תצא למחנה ריכוז."
אייכמן דרש מהקהילה להגיש לו מדי יום רשימה שמית של 500 אנשים המועמדים להגירה. באופן זה התקצר משך התארגנות היוצאים לעד 48 שעות וקצב ההגירה זינק משמעותית. בנוסף, נאסרו במחנות ריכוז יהודים רבים על מנת ללחוץ עליהם להגר אל מחוץ למדינה. לאחר שחרורם, נאסרו בשנית אלה שלא היגרו.
בדומה ליהדות גרמניה, גם אצל יהודי אוסטריה היה ליל הבדולח אירוע חריג ומשמעותי. גם באוסטריה כוונו עיקר הפרעות אל בתי הכנסת ובתי טהרה. בקלגנפורט השחיתו את כל תכולת בית הכנסת, בגראץ פוצצו את בניין הכיפה המרשים של בית הכנסת וגירשו 300 גברים לדכאו, במיוחד היו קשות הפרעות באינסברוק בה הוכו כל היהודים וכמה מראשי הקהילה נרצחו. בווינה נהרסו 42 בתי כנסת וכ-8,000 יהודים נאסרו במהלך הפרעות ו-5,000 מתוכם הגיעו לדכאו. במהלך הפרעות נסגרו 27 מתוך 33 הקהילות באוסטריה ואת כל רכושן החרים אייכמן והעביר לקרן ההגירה בווינה.
עד לפרוץ המלחמה היגרו מאוסטריה 126,445 יהודים ל-89 מדינות שונות (ראה טבלה), כלומר כ-68% ממספרם בתחילת 1938. אוסטריה היוותה תקדים חיובי עבור הנאצים בנושא ההגירה, ותוצאה מרשימה זו הקנתה לאייכמן יוקרה בקרב בכירי הנאצים והוא נחשב למומחה מספר אחד בנושא הגירת היהודים. אייכמן התבקש לטפל גם ביהודי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה באופן דומה ושיטתו אף הועתקה לצורך הגירת יהודי פולין.
מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היו באוסטריה כ-58,000 יהודים. המדיניות ברייך עצמו (בניגוד לשטחים הכבושים האחרים) הייתה עדיין של עידוד הגירה (הגטאות ומחנות ריכוז לא היו תופעה נרחבת כמו בשאר אירופה), והיא תאמה את המדיניות שנהגה כלפי יהודי גרמניה. בתחילת המלחמה המשיכו ההכנות להגירה וניתנה הכשרה מקצועית לצורך בניית חיים חדשים במקומות אחרים. למרות המאמצים, עד ל-10 בנובמבר 1941, מועד בו נאסרה ההגירה סופית, הצליחו לברוח רק כ-2,000 יהודים. ההגירה בזמן מלחמה הייתה קשה עד בלתי אפשרית ואייכמן בעיקר נקט שילוח למחנות ריכוז ולגירוש אל האזור הסובייטי של פולין. הקהילה בווינה נערכה להחזקתם של 24,000 זקנים וחולים שלא יכלו להגר וכ-32,000 איש מעוטי יכולת שנזקקו לעזרה. הקהילה השתדלה לדאוג לצרכיהם והקימה מוסדות חינוך וסעד.
בתחילת המלחמה הגירושים היו בסדר גודל קטן יחסית. באוקטובר 1939 גורשו 1,048 יהודים בעלי אזרחות פולנית, או חסרי אזרחות, למחנה בוכנוואלד ושם נרצחו. כ-6,000 מנכבדי הקהילה נשלחו למחנות הריכוז בוכנוואלד, דכאו, והמחנה העיקרי באוסטריה, מאוטהאוזן. באותו הזמן נשלחו גם 1,584 יהודים לניסקו לצורך הכשרת המקום לתוכניתו של אייכמן להקים שמורת יהודים. הפתיחה לעידן השילוחים הנרחב הייתה בפברואר-מרץ 1941 אז גורשו 5,000 יהודים לאזור קיילצה שבפולין. באוקטובר של אותה השנה גורשו כ-10,000 יהודים לגטו לודז'. ב-19 בספטמבר 1941 חויבו יהודי אוסטריה מגיל שש ומעלה, יחד עם כל יהודי הרייך והפרוטקטורט, לענוד טלאי צהוב בגודל כף יד על החזה מעל הלב, כך שיבלוט בעת שהייה במקום ציבורי.
לאחר ועידת ואנזה בינואר 1942 עלה קצב הגירושים ובמהלך שנה זו גורשו מווינה 32,721 יהודים. 3,200 יהודים גורשו לריגה, 8,500 למינסק, 6,000 לאזור לובלין וכ-14,000 יהודים לטרזיינשטט. רובם של היהודים שנשלחו בגירושים אלו הגיעו לבסוף אל מחנות ההשמדה ובורות הירי ביחד עם הקהילה המקומית אליה הגיעו. ביוני של אותה השנה יצא משלוח ישיר מוינה אל מחנה ההשמדה סוביבור עם כ-1,000 יהודים. בנוסף, מבין 24,150 היהודים שהיגרו לפני המלחמה למדינות אחרות באירופה (למעט בריטניה), נרצחו 15,000 במהלך כיבוש אירופה על ידי הנאצים.
לאחר סיום המשלוחים באוקטובר 1942 הורה מושל וינה בחודש נובמבר על חיסול הקהילה היהודית. רכוש הקהילה הועבר לקרנות ההגירה של בוהמיה ומורביה לצורך החזקתם של המגורשים מווינה בטרזיינשטט. בנובמבר נשארו באוסטריה כ-7,000 יהודים, כאשר רובם נשארו עקב נישואיהם ללא-יהודים. כל אלו שהיו כשירים לעבודה מביניהם, גויסו לעבודות כפייה. לאחר ביטול הקהילה הוקמה מועצת זקנים שטיפלה בנושאי סעד ומזון והוכרה על ידי השלטון. המשך הגירושים היה בממדים קטנים יותר עד שבסוף המלחמה שרדו בווינה כ-1,000 יהודים בלבד, כולם בני משפחות מעורבות. כ-50,000 מיהודי אוסטריה נרצחו במהלך השואה בגטאות ובמחנות ההשמדה. לגטו טרזיינשטט, שהוגדר בוועידת ואנזה כגטו לזקנים ומיוחסים ממדינות הרייך, נשלחו במהלך המלחמה 15,264 יהודים מרחבי אוסטריה. מתוכם נספו 13,822 במחלות, רעב, או על ידי שליחה למחנות המוות. 1,311 מהם שרדו והצליחו להגיע ליום השחרור.
מלחמת העולם השנייה > לאחר המלחמה

במרץ 1938, כ-182 אלף יהודים חיו באוסטריה. עד מאי 1945, הנאצים רצחו יותר משליש מהם (65 אלף), והשאר נאלצו לברוח לאחר שהשאירו את רכושם מאחור. כ-10,000 ניצולי שואה אוסטרים נותרו היום בחיים, 450 מתוכם חיים באוסטריה.
בספטמבר 2019 אושר חוק בפרלמנט האוסטרי לפיו כל יהודי שברח מאוסטריה מאימת הנאצים עד שנת 1955, הוא וצאצאיו יהיו זכאים לאזרחות אוסטרית.
הרכוש היהודי

מיד עם סיפוחה של אוסטריה לגרמניה החלו פעולות אריזציה ברחבי המדינה. כבר באפריל הוקמה "לשכת רישום הרכוש" (במקור: Vermögensvekehrsstelle) שהייתה אחראית על האריזציה, כלומר החרמת הרכוש היהודי והעברתו לידיים אריות. חלק מפעולות אלה היו מתוכננות ורשמיות וחלקם התפתחו באופן ספונטני ואף על ידי יחידים. פעילים נאצים ארגנו "מסיבות גזל" פרטיות והתופעה נמשכה מספר שבועות לאחר האנשלוס. בתים ועסקים של בנקאים נשדדו כמו של בעלי המלאכה והפועלים. אוסטרים רבים ראו באנשלוס הזדמנות לשיפור תנאי המחיה שלהם וכך פשטו על דירות וחנויות בבעלות יהודית במהירות מיד לאחר האנשלוס.
הרכוש היהודי > רכוש היהודים והקהילות

ב-27 באפריל 1938 חייבו הנאצים את יהודי אוסטריה להצהיר על רכושם אם עלה על 5,000 רייכסמארק ולשם כך הוקמה "הרשות לרישום הרכוש" (Vermögensverkehrsstelle) שתפקידה הייתה לנשל את היהודים מרכושם באופן בירוקרטי. ננקטו שיטות שונות להפקעת רכושם של היהודים. האופן הראשון היה מיסים והיטלים שונים: היטל על הון יהודי, מס הגירה מן הרייך, חקירות מכס, ובנוסף פיצוי למדינה על נזקי ליל הבדולח. בנוסף, למהגרים אל מחוץ למדינה לא הורשה לקחת את תכולות דירותיהם וכל הרכוש הופקע לידי הנאצים. לשם כך הוקמה בספטמבר 1940 "המנהלה לטיפול ברכוש היהודי שבידי הגסטפו" (Verwaltungsstelle für jüdisches Umzugsgut der GESTAPO; בקיצור - Vugesta). באחריות המנהלה היה גם הטיפול בחפצי האומנות שהופקעו מדירות היהודים. דירות רבות פונו בכפייה, בעיקר היהודים מרחבי המדינה שאולצו לעבור לווינה ולוותר על ביתם המקורי.
גם על החברות בבעלות יהודית הנאצים לא פסחו וכל חברה מצליחה הופקעה מהיהודים בטענות שונות והועברה לבעלות ארית. לקראת סוף המלחמה נבזזו כל העסקים הללו ורווחיהם עברו לכיסם הפרטי של ארים שונים. בסוף שנת 1938 כ-80% מהרכוש היהודי עבר אריזציה. מכל רחבי אוסטריה הועברו כ-100 בנקים גדולים וקטנים, 946 חברות גדולות (Großbetriebe), הופקעו 33,000 עסקים קטנים ובינוניים, 60,000 דירות להשכרה, נוסף למספר לא ידוע של מקרקעין, אומנות, ניירות ערך, פוליסות ביטוח ועוד.
בשנת 1940 נאמד רכושם הפרטי של יהודי המדינה ב-1.5 מיליארד דולר (שווה ערך ל-15 מיליארד דולר כיום). לאחר המלחמה נאמד כל הרכוש שנלקח מיהודי אוסטריה והוא נמנה עם 10 מיליארד דולר (שווה ערך ל-50 מיליארד דולר כיום). חלק מן הרכוש נלקח מהיהודים כבר בימיו הראשונים של האנשלוס, וחלק נלקח מהם בעת הגירתם מהמדינה. לאחר המלחמה הוחזרו לקהילה היהודית חלק מהרכוש והכסף שנגזל אך אחריות מלאה על הרכוש שנלקח לא קיימת מבחינת הרשויות האוסטריות. רבים מהספרים שהוחרמו במלחמה הועברו לספרייה הלאומית בירושלים כנציגת העם היהודי בתחום הספרותי.
בשנת 2001, בעקבות משא ומתן של ועידת התביעות שהסתיים בהסכם על סך 500 מיליון דולר, הכירה אוסטריה באחריות ההיסטורית שלה לקורבנות היהודיים של הנאצים על ידי צעדים להשבת רכוש, תשלום פיצויים ומתן פנסיות ושירותי סיעוד וטיפול. בנובמבר 2005 נכנעה אוסטריה ללחץ נוסף בצד האמריקאים ושלחה מכתבי פיצויים ל-19,300 ניצולי שואה אוסטרים-יהודים. בנוסף לפיצויים האישיים, אוסטריה פיצתה את קרן יהודי אוסטריה ב-40 מיליון דולר. מכיוון שרובו של הרכוש היהודי נגזל לפני פרוץ המלחמה, לא ניתן היה לטעון שהיהודים הפסידו את רכושם במלחמה כמו כולם".
הרכוש היהודי > ביזת יצירות אומנות

מיד עם סיפוח אוסטריה החלו הנאצים בביזה של יצירות אומנות ודברי ערך מבתי יהודים. בלילה הראשון לסיפוח החל מבצע נרחב של הגסטפו ובמהלכו נשלחו חפצי ערך רבים לברלין. אוספי האומנות של הפרופסור היינריך גומפרץ ושל ראש ענף רוטשילד באוסטריה לואיס פון רוטשילד (אנ'), נשלחו למוזיאון בלינץ וחלקם אף לאוספים הפרטיים של אדולף היטלר והרמן גרינג. רבים מהיצירות שהועברו למוזיאונים ולארמונות שונים נשארו שם גם לאחר המלחמה ואוסטריה לא נקטה פעולות השבה לבעלים המקוריים או ליורשיהם. תקדים משמעותי נרשם בשנת 2004 בה זכתה מריה אלטמן בתביעה כנגד ממשלת אוסטריה על בעלותה של דיוקנה של דודה. בעקבות סיפור מיוחד זה יצאו ספר וסרט בשם האישה בזהב.
הנצחה

ביודנפלאץ (כיכר היהודים) שבווינה, המקום בו התנהלו חיי הקהילה היהודית בימי הביניים, הוקמה בשנת 2001 אנדרטה לזכר שואת יהודי אוסטריה (אנ'), על ידי האמנית הבריטית רחל ויטריד (אנ') על סמך רעיון של שמעון ויזנטל. האנדרטה בנויה בצורת קוביית בטון עם חריצים הנותנים לאבן מראה של ספרייה, דבר הבא לסמל את היות היהודים עם הספר. בפינת הכיכר שוכן המוזיאון היהודי בווינה העוסק בתולדות יהדות אוסטריה ובו גם מיצגים העוסקים בשואת יהודי המדינה.
בנובמבר 2021, ביום השנה ה-83 לליל הבדולח, נחנכה אנדרטה לזכר אוסטרים יהודים נרצחי הנאצים, מצבת זכרון לקדושי יהודי אוסטריה ברובע התשיעי.
הנצחה > אבני נגף

באוסטריה, כמו במדינות נוספות ברחבי אירופה, החל פרויקט הנצחה הנקרא אבן נגף (במקור: Stolperstein שטולפרשטיין) על ידי האמן גונטר דמניג. מדובר באבנים המצופות פליז ועליהן כיתוב של שם אדם או מוסד, שהיה במקום מסוים וכן מה אירע לו בתקופת השואה. ניתן לראות ברחבי וינה אבנים רבות מחוץ לבנייני העיר, עליהן מצוינים שמות היהודים שגרו באותו הבניין ונספו בשואה. האבנים הראשונות הונחו בשנת 1997 בעיירה סט. גאורגן ליד זלצבורג ולאחריהן פריצת הדרך הייתה בעיקר בגרמניה. הפרויקט צבר אהדה ופופולריות וניתן למצוא (נכון ל-2019) מעל ל-70,000 אבנים בערים רבות באירופה.
נכון לסוף שנת 2018 הונחו ברחבי אוסטריה כ-2,000 אבנים. כ-1,200 הונחו בווינה, 415 בזלצבורג, 94 בגראץ וכ-270 בשאר המדינה (ראו נתונים בערך בוויקיפדיה הגרמנית).
ראו גם

יהדות אוסטריה
קבורת אפר יהודי אוסטריה
השרות למען זיכרון השואה באוסטריה
לקריאה נוספת

הערך אוסטריה מתוך האנציקלופדיה של השואה. יד ושם 1990.
כתב העת בשביל הזיכרון, גיליון 29, יהדות אוסטריה בשואה. בית הספר הבין לאומי להוראת השואה-יד ושם 2017.
הרב שלמה שפיצר, קהילות אוסטריה, מכון ירושלים תשע"ז 2017.
הרברט רוזנקרנץ, יהדות אוסטריה בין הגירה כפויה לבין גירוש, יד ושם 1980.
טוביה פרדימן, יהודי אוסטריה בתקופה השלטון הנאצי בשנים 1938 עד 1945, יד ושם 1989.
טובה קורצ'ין, החיפוש אחר האמת: השואה בהונגריה ואוסטריה - עובדות ושקרים, פתח תקווה: סטימצקי הוצאה לאור, 2021.
לנגנס מ', היקרים לי מכל מכתבים ורשומות יומן של אחות יהודייה בווינה, ירושלים: יד ושם 2021
הערות שוליים

↑  האנציקלופדיה של השואה, כרך א' עמ' 24. הוצאת יד ושם, 1990.
↑  Statistisches Jahrbuch der Stadt Wien 1930–1935 (Neue Folge. 3. Band) Hrsg. von der Magistratsabteilung für Statistik. Beinhaltet die Daten für 1910, 1923 und 1934.
1 2  שלאין מרגלית, יהדות אוסטריה-הפרק האחרון (1938–1945), בית טרזין, 2012
↑  ⁨יהודים בממשלת אוסטריה ⁩ | ⁨דבר⁩ | 2 נובמבר 1934 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  על אוסטריה בשואה, באתר בית התפוצות.
↑  הכט דיטר, פוגרום האנשלוס, בשביל הזיכרון 29, יד ושם, 2018
↑  שטפן צווייג מתאר את ההתעללויות ביהודים עם כניסת הגרמנים לאוסטריה (האנשלוס) בספרו העולם של אתמול, באתר יד ושם.
↑  וונשמן קים, הפלישה האוסטרית לדכאו ב-1938, בשביל הזיכרון 29, יד ושם
↑  פרידלנדר שאול, גרמניה הנאצית והיהודים, שנות הרדיפות 1933–1939, תל אביב, 1997, עמ' 275
↑  האנציקלופדיה של השואה, כרך א', עמ' 27.
↑  קהילה וינה באתר זכור
↑  לוין איתמר ולן שולמית, הנדון: השמדה-ועידת ואנזה והפתרון הסופי, עמ' 134. מודן 2012.
↑  בראונינג כריסטופר, הדרך אל הפתרון הסופי, עמ' 44. יד ושם 2004.
↑  אות קלון וזיהוי ליהודי אוסטריה באתר יד ושם
↑  כמה יהודים נרצחו בכל מדינה?, באתר יד ושם.
↑  מספר חסידי אומות העולם, באתר יד ושם
↑  בורוט יעקב, חסידי אומות העולם, בשביל הזיכרון 29, יד ושם, עמ' 37
↑  סיפורו של חה פנגשאן באתר יד ושם
↑  תיק חסידי אומות העולם, יד ושם, מס' 1423-1429.
↑  אלה לינגס באתר יד ושם
↑  ניצולי שואה אוסטרים באתר ועידת התביעות.
↑  ניצולי שואה וצאצאיהם יהיו זכאים לאזרחות אוסטרית,  באתר כיפה, 20 בספטמבר 2019
↑  הרב שלמה שפיצר, קהילות אוסטריה, מכון ירושלים, 2017, עמ' מ"ז
↑  קהילות אוסטריה, עמ' מ"ח.
↑  לוין איתמר, רכוש קורבנות השואה באוסטריה, בשביל הזיכרון (ישן) 31, 1999, עמ' 36-42
↑  פעילות ועידת התביעות באוסטריה
↑  מידע על פיצוי קורבנות השואה האוסטרים (באנגלית)
↑  Brief history of the Vienna house, S M von Rothschild. בתוך אתר The Rothschild Archive.
↑  (Republic of Austria v. Altman, 541 U.S. 677 (2004
↑  כיכר היהודים, באתר מדריכי מוזה-וינה.
↑  אלדד בק, 83 שנים לפוגרום ליל הבדולח: בווינה תיחנך אנדרטה לזכר הנרצחים, באתר ישראל היום, 8 בנובמבר 2021
↑  אתר הפרויקט (באנגלית וגרמנית)
↑  גיל ירון, האבנים הקטנות ששומרות על הזיכרון, באתר ynet, 26 בינואר 2007
נאצים אוסטרים מאלצים יהודים לקרצף את המדרכה, זמן קצר לאחר האנשלוס
הרברט האגן (במרכז) יחד עם אדולף אייכמן (יושב) בפשיטה על משרדי הקהילה היהודית של וינה. משמאל ראש הקהילה, יוזף לוונהרץ, מרץ 1938
כתובת זיכרון על בניין הארמון לאריש פון מניך בווינה שבו פעל הקונסול חה פנגשאן
דיוקנה של אדל בלוך-באואר, "האישה בזהב"
האנדרטה ביודנפלאץ שבווינה
מצבת זכרון לקדושי יהודי אוסטריה
אבן נגף בשכונה היהודית לאופולדשטאדט בווינה
פפירוס ווסטכר

פפירוס ווסטכר המוצג במוזיאון המצרי, ברלין.
פפירוס ווסטכר (סימן מלאי: P. Berlin 3033) הוא טקסט מצרי עתיק המכיל חמישה סיפורי ניסים שביצעו כוהנים וקוסמים. בטקסט הפפירוס מסופר כל אחד מהסיפורים הללו בחצר המלוכה (אנ') של הפרעה ח'ופו (חיאופס) (השושלת הרביעית, המאה ה-26 לפנה"ס) על ידי בניו. סיפור הפפירוס מוצג, בדרך כלל, באנגלית בשם "המלך חיאופס והקוסמים" או "הסיפור על חצר המלך חיאופס". בגרמנית, שאליה תורגם לראשונה הטקסט שבפפירוס ווסטכר, הוא מוצג כ"האגדות של פפירוס ווסטכר" (Die Märchen des Papyrus Westcar).
החלק של פפירוס ווסטכר ששרד מורכב משנים-עשר עמודות הכתובות בכתב היראטי. מרים ליכטהיים מתארכת את המסמך לתקופת חיקסוס (המאה השמונה-עשרה עד השש-עשרה לפני הספירה) וקובעת שהוא כתוב במצרית תיכונה קלאסית. הבלשנית והאגפטולוגית ורנה לפר סבורה שייתכן שפפירוס ווסטכר נכתב במהלך תקופת השושלת השלוש-עשרה. הפפירוס שימש את ההיסטוריונים כמשאב ספרותי לשחזור ההיסטוריה של השושלת הרביעית.
הפפירוס מוצג כעת בתנאי תאורה חלשה במוזיאון המצרי של ברלין.