סיירות המערכה מסדרת אדמירל
תכנון ותיאור

בשנת 1915 האדמירליות שקלה את הדור הבא של ספינות מלחמה שיעקוב אחר אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת. מנהל הבנייה הימית (DNC), סר יוסטס טניסון-ד'איינקור, קיבל הנחיות להכין תכנונים לאוניית מערכה חדשה. התכנון צריך: "לקחת את החימוש, השריון וכוח המנוע של סדרת קווין אליזבת כסטנדרט ולבנות מסביבם גוף שאמור לגרור כמה שפחות מים באופן שנחשב מעשי ובטוח, ואשר אמור לגלם את כל ההגנה והשיפורים העדכניים ביותר מפני איומים תת-מימיים." העיצוב ('A') הוגש לאדמירליות ב-30 בנובמבר לבחינה. ה-DNC הצליח להפחית את השוקע בהשוואה לקווין אליזבת ב-22% על ידי הרחבת האונייה ל-104 רגל (31.7 מטרים) והארכתו ל-810 רגל (246.9 מטרים); הייתה לכך תוצאה של הגבלת האוניות להשתמש רק במבדוק אחד ברוזית' ושניים בפורטסמות'. הותקנו בליטות גדולות נגד טורפדו, וחימוש משני של 12 תותחים 5 אינץ' (127 מילימטרים) בעיצוב חדש הותקנו על סיפון המצודה. הלוח החופשי הגבוה שהתקבל העניק לעיצוב יחס גדול יותר של עתודת ציפה לתפוסה מאשר בכל דרדנוט בריטית קודמת. צורת הגוף המתוח של העיצוב העניקה לה גם מהירות משוערת של 26.5 קשרים (49.1 קמ"ש), כ-2.5 קשרים (4.6 קמ"ש) מהר יותר ממה שקווין אליזבת הצליחה להגיע בשירות. לורד הים הראשון, אדמירל סר הנרי ג'קסון, הגיב ב-6 בדצמבר שאונייה גדולה כל כך עשויה להתחיל מרוץ חימוש חדש עם האמריקאים שבריטניה לא יכלה להרשות לעצמה, ושיש צורך בהגנה טובה יותר על הסיפון כדי להביס פגזים צוללים במהלך קרבות ארוכי טווח.
האדמירליות ביקשה לעבד את התכנון מחדש ('B') עם רוחב מרבי של 90 רגל (27.4 מטרים), אך זה נחשב כלא מספק מכיוון שפגע בהגנה התת-ימית של האונייה. התבקשו זוג תכנונים מתוקנים כשהמהירות מופחתת ל-22 קשרים (41 קמ"ש) כדי לאפשר לקצר את גוף האונייה כך שיתאים יותר לרציפים צפים קיימים ולמינימום שוקע אפשרי. הראשון מבין השניים ('C1') היה בעל הגנת בליטה מלאה והשני ('C2') בעל הגנת הבליטה הטובה ביותר האפשרית מבלי לחרוג מאורך של קווין אליזבת . 'C1' התקצר ב 100 רגל (30.5 מטרים) בהשוואה ל-'B' ו-'C2' היה באורך רק 610 רגל (185.9 מטרים), אך השוקע גדל ב-1 רגל 3 אינץ' (0.38 מטרים). בשתי ההצעות היה צורך לצמצם את מספר התותחים בחימוש המשני ולהקטין את עובי השריון. האדמירליות לא הייתה מרוצה מאף אחד מהתכנונים וביקשה גרסה מתוקנת של 'A' של אותו שוקע, רוחב, שריון וחימוש, אך מקוצרת ובאותה מהירות כמו קווין אליזבת. בנוסף, תותח ה-5 אינץ' החדש נדחה לטובת תותח ה-5.5 אינץ' (140 מילימטרים).
לפחות חלק מהעיצובים הועברו לאדמירל ג'ון ג'ליקו, מפקד הצי הגדול, שציין שאין צורך באוניות מערכה חדשות מכיוון שהעליונות הבריטית במספרים על הגרמנים הייתה משמעותית, אבל זה לא היה כך לגבי סיירות מערכה. היה ידוע כי גרמניה בונה שלוש סיירות מערכה חדשות מסדרת מקנזן עם מהירות משוערת שמתקרבת ל-30 קשרים (56 קמ"ש) ודיווח על חימוש של תותחי 15.2 אינץ' (386 מילימטרים). אוניות אלו יהיו עדיפות על כל סיירות המערכה הבריטיות הקיימות, ואלו שהיו בבנייה אז (שתי סיירות המערכה מסדרת רינואון ושלושת 'הסיירות הגדולות' מסדרת קורייג'וס) היו מהירות באותה מידה, אך משוריינות בשריון דק מכדי להתחרות בהן. הוא גם ציין כי ניסיונו עם סדרת קווין אליזבת שיכנע אותו שמהירות ביניים בין אוניות המערכה לסיירות המערכה הייתה מועילה מעט; הוא הציע שהעיצוב יהיה עבור אוניית מערכה של 21 קשרים (39 קמ"ש) או סיירת מערכה של 30 קשר, כאשר האופציה השנייה היא המועדפת.
ה-DNC הכין שני עיצובים חדשים בתגובה להערותיו של אדמירל ג'ליקו ב-1 בפברואר 1916, כל אחד עבור סיירת מערכה המסוגלת להגיע ל-30 קשר ומעלה וחמושה בשמונה תותחי 15 אינץ' (381 מילימטרים). עיצוב '1' היה בעל הדחק של 39,000 טונות ארוכות (39,626 טונות) עם חגורת שריון דקה ב-2 אינץ' ומהירות של 30 קשר. הוא השתמש בדוודי הצינורות הגדולים המגושמים המסורתיים באוניות הראשה הבריטיות, מה שמסביר מדוע העיצוב היה גדול ב-9,000 טונות ארוכות (9,144 טונות) יותר מכל העיצובים הקודמים של אוניות המערכה. עיצוב '2' היה בעצם חזרה על העיצוב הראשון, פרט לכך שהוחלפו דוודים עם צינורות קטנים. אלו היו קטנים במידה ניכרת מהסוג הישן יותר וחסכו 3,500 טונות ארוכות (3,556 טונות) לעומת עיצוב '1' ובנוסף השוקע היה נמוך ברגל אחת לעומת העיצוב השני. החיסכון הזה היה משמעותי מספיק כדי להתגבר על התנגדותו של המהנדס הראשי שהם דורשים תיקונים תכופים ויקרים יותר. ה-DNC התבקש להגיש ארבעה עיצובים נוספים באמצעות דוודים עם צינורות קטנים שהוגשו ב-17 בפברואר. עיצוב '3' היה עיצוב '2' שבו הספק המכונות גדל ל-160,000 כוחות סוס (120,000 קילוואט) כדי להגביר את המהירות המרבית ל-32 קשרים (59 קמ"ש) בעוד שלשאר העיצובים היו ארבעה, שישה או שמונה תותחי 18 אינץ' (457 מילימטרים). עיצוב '3' נבחר מכיוון שאדמירל ג'ליקו ציין שמספר התותחים המינימלי צריך להיות לא פחות משמונה מכיוון שפחות מכך גרמו לבעיות בבקרת אש מדויקת, ושתי חלופות אמורות להיות מסופקות, האחת עם תריסר תותחי 5.5 אינץ' ואחרת עם שישה עשר תותחים כאלו. ההצעה האחרונה נבחרה ב-7 באפריל והוצאו הזמנות ב-19 באפריל לשלוש אוניות (הוד, האו ורודני). ההזמנה לאונייה הרביעית, אנסון, בוצעה ב-13 ביוני.
הוד הונחה ב-31 במאי 1916, באותו היום שבו התרחש קרב יוטלנד. אובדן של שלושה סיירות מערכה בריטיות במהלך אותו קרב גרם להשעיית העבודה על כל שלוש הספינות עד לחקירה של פגמי תכנון אפשריים. החקירה של אדמירל ג'ליקו האשימה את אובדן הספינות בנוהלי טיפול לקוי של קורדיט שאפשרו לשריפות בצריחים או במנופים להגיע למחסני הספינות. היא המליצה להתקין ציוד נגד רשף במחסנים ובחדרי טיפול ושיפור שריון הסיפון מעל המחסנים כדי למנוע מפגזים צוללים או רסיסים להגיע למחסני התחמושת. ה-DNC ולורד הים השלישי התנגדו לכך, מתוך אמונה שאין ראיה ישירה לכך שהמחסנים נחדרו ישירות.
ב-5 ביולי ה-DNC הגיש שני תכנונים מתוקנים עבור האוניות מסדרת אדמירל. הראשון היה שינוי של העיצוב הקודם עם הגדלות קלות של הסיפון, הצריח, הברבט ושריון קליטת הארובה, הגנה של אינץ' אחד עבור פתחי התחמושת והמנופים של תותחי ה-5.5 אינץ', ומספר הגנרטורים החשמליים גדל מארבעה לשמונה. שינויים אלו הגדילו את ההדחק ב-1,250 טונות ארוכות (1,270 טונות) ואת השוקע ב-9 אינץ' (228.6 מילימטרים). העיצוב השני שיפר באופן דרסטי את ההגנה והמיר את הספינות לאוניות מערכה מהירות. השריון האנכי הוגדל בדרך כלל ב-50% והגנת הסיפון עובתה מעט כמו בעיצוב הראשון. שינויים אלה היו מוסיפים עוד 4,300 טונות ארוכות (4,369 טונות) לעיצוב המקורי והגדילו את השוקע ב-2 רגל (0.6 מטרים), אבל עלתה חצי קשר במהירות. עיצוב זה היה שווה לזו של סדרת קווין אליזבת, אבל מהיר יותר ב-7 קשרים (13 קמ"ש) ועם הגנת טורפדו משופרת בהרבה, למרות שהיה גדול בכ-13,000 טונות ארוכות (13,209 טונות) מהספינות הישנות. לאחר שה-DNC הגיש את העיצובים הנ"ל, הוא התבקש לשקול וריאציות עם צריחים משולשים של תותחי 15 אינץ', ואלה הוגשו ב-20 ביולי. האדמירליות בחרה בתכנון אוניית המערכה המהירה, והוד הונחה שוב ב-1 בספטמבר.
מאוחר יותר באותו החודש תוכנית השריון של הוד עודכנה מעט לאור ניתוח נוסף של תוצאות יוטלנד ושריון הסיפון הוגדל באופן צנוע על מנת להבטיח שעובי מינימלי של 9 אינץ' של שריון יצטרך להיחדר על ידי פגזים שפוגעים בזוויות ירידה של עד 30 מעלות מהאופק. שינויים נוספים בוצעו בשנת 1917 במהלך בנייתה שהגדילו את עובי פני הצריח שלה וגגותיה. שינויים אלה, ועוד רבים אחרים, הגדילו את הדחק שלה ב-600 טונות ארוכות (610 טונות) ואת השוקע שלה ב-3 אינץ' (76.2 מילימטרים), והפחיתה את מהירותה ל-31 קשרים (57 קמ"ש). השינויים נמשכו במהלך 1918 כאשר עובי כתרי מחסני התחמושת שלה הוגדל מאינץ' אחד לשניים; השריון עבור קליפת הארובה מעל סיפון החזית הושמט כפיצוי. במאי 1919 הוגדל שריון הסיפון הראשי שלה בצד שליד המחסנים ל-3 אינץ' (76 מ"מ), וארבעה תותחי 5.5 אינץ' והתחמושת שלהם הוסרו כתוצאה מכך. לחודש הבא אושרו תוכניות להגדיל את עובי הסיפון הראשי מעל המחסנים הקדמיים ל-5 אינץ' (127 מילימטרים) ועד 6 אינץ' (152 מילימטרים) מעל המחסנים האחוריים; יש להשמיט את ארבעת צינורות הטורפדו מעל המים שלה והגנתם, ולצמצם את הקיר של מגדל הפיקוח על הטורפדו לעובי של 1.5 אינץ' (38.1 מילימטרים) לקיזוז משקל השריון. עם זאת, שריון הסיפון הנוסף מעולם לא הותקן וצינורות הטורפדו (בניכוי ההגנה עליהם) נשמרו.
אולם מוקדם יותר בשנת 1917, בנייתן של שלוש אחיותיה של הוד הושעתה מכיוון שכמות העבודה והחומרים שהן דרשו הועברו עבור בנייה ותיקון של ספינות סוחר וליווי הדרושים כדי לשמור על קווי התקשורת של בריטניה פתוחים בעקבות המצור של הצוללות הגרמניות. עם זאת, עבודת התכנון נמשכה, למרות שהוד התקדמה מכדי לשלב את השינויים הללו, ובסופו של דבר הייתה מספיק נרחבת כדי ששלוש האוניות האחרות יהוו סדרה משלהן. בסוף 1917 שונה עיצוב האוניות כדי להגדיל את עובי גגות הצריח ל-6 אינץ' (152 מ"מ), ובוצעו שינויים (לא מוגדרים) במחיצות המשוריינות. אלה עלו בסך הכל 267 טונות ארוכות (271 טונות) בהדחק. שינויים נוספים היו מבנה גשר שעוצב מחדש וקירוב הארובות זה לזה והחלפת המיקום בין חדרי הפגזים ומחסני הפגזים בקוטר 15 אינץ'. שינוי אחרון זה היה גורם למילוי מסוים של צורת גוף האונייה כדי להכיל את חדר הטיפול של הצריח האחורי ביותר במחיר של אובדן קל במהירות ובאחסון תחמושת.
הוד הייתה הקרובה ביותר להשלמה ובנייתה נמשכה למקרה שהגרמנים יצליחו להשלים את כל אחת מסיירות המערכה החדשות שלהם. אדמירל ביטי לחץ ללא הרף לזרז את בנייתה של הוד ולהתחיל מחדש את אחיותיה, אך קבינט המלחמה סירב לאשר אף אחת מהאמצעים מכיוון שלא ניתן היה להקריב דבר בתוכנית בניית הספינות לשם כך. לאחר תום המלחמה בוטלו שלוש האוניות שהושעו מכיוון שלא יכלו לשלב במלואן את לקחי המלחמה.