מיתוסים של מבול
מאפיינים

באינדקס המוטיבים של הספרות העממית של הפולקלוריסט האמריקני סטית תומפסון, מיתוסים של מבול נכללים במספר קטגוריות בקבוצה A "מוטיבים מיתיים" ובתת הקבוצה A1000-A1099: "אסונות עולמיים" (World calamities).
מיתוסים של מבול לעיתים קרובות כוללים לפחות חלק מן המוטיבים והמאפיינים הארכיטיפיים הבאים:
האל שברא את בני האדם מתחרט, ומבקש להשמידם. לחלופין יש מספר אלים, שחלקם מבקשים להשמיד את בני האדם ואחרים מנסים להצילם.
בני האדם מכעיסים את האלים משום שהם חוטאים, משום שהם מתרבים מאוד, משום ששכחו את הבורא, או משום שהבורא חושש מהם.
שיטפון ענק מוחה את הבריאה הראשונית או את חלקה, ובייחוד את האנושות.
גיבור ניצל מן האסון, בזכות תושייתו או בזכות עצה מאל או מדמות אחרת, תכופות באמצעות ציפה על מי המבול בכלי-שיט או המלטות לראש עץ או לפסגת הר גבוה המוכר בסביבה בה מסופר המיתוס.
הגיבור מציל בני אדם נוספים, ובמקצת הסיפורים אף בעלי-חיים.
הניצולים מתרבים והופכים להיות האבות המייסדים של האנושות, ובעיקר של העמים והקבוצות האתניות המוכרות באזור ובתקופה שבהם סופר המיתוס.
המבול מסמן את סופו של עידן קדום מיתי או "תור זהב" פלאי, שבו אנשים חיו חיים ארוכים מאוד, והתערבו עם אלים, יצורים אגדתיים אחרים או בעלי-חיים.
עם זאת, גם המאפיינים למעלה הם כלליים למדי, ונעדרים מסיפורי מבול רבים:
אף שגשמים ושיטפונות ענק הם דרך נפוצה להשמדת האנושות במיתוסי מבול, תכופות מתוארות דווקא צורות אחרות של אסונות טבע קטסטרופליים ומאורעות אפוקליפטיים. למשל במיתוס המבול העתיק ביותר המוכר כיום – המיתוס המסופוטמי של אתרחסיס – האל אנליל מנסה שלוש פעמים למחות את האנושות באמצעות מגפה, בצורת ורעב המוני, לפני שהוא מוריד מבול.
הבורא במיתולוגיה של הוויוט משמיד את בני האדם לא משום שחטאו, אלא רק משום שבניגוד לכוונתו הם נולדו עם פרווה. רק קונדור ואחותו שורדים, ומיחסי העריות שלהם נולד עם חדש. יחסים בין ניצולים שהם אח ואחות, או קרובי משפחה אחרים, מופיעים גם בסיפורי מבול אחרים, למשל במרבית הסיפורים בהודו סין, (וכן גם בסיפור המבול ובסיפור סדום ועמורה המקראיים). לעיתים הרבייה החדשה מצריכה נס כלשהו, למשל רבייה בין בני אדם לחיות, ובני הנטסיליק האינואיטים מספרים כי מן המבול שרדו רק שני גברים, וכוחות שמאניים נדרשו כדי להפוך אחד מהם לאישה, על מנת להתרבות ולהקים מחדש את עם הנטסיליק.
לא תמיד מתוארים ניצולים וגיבורים במיתוסי מבול: בסיפורי בני הטלינגיט, האל הבורא השמיד את כל בני האדם עד האחרונים שבהם, וברא בני אדם חדשים מעלים. באמריקה המרכזית, תרבויות המאיה, הטולטק, המישטק, והאצטקים סיפרו כולן מיתוסי מבול שבהם הבורא השמיד את העולם המושחת עד אחרון ברואיו וברא חדש, יותר מפעם אחת.
לא תמיד המבול הוא עונש אלוהי: במיתוסים של רבות מן הקבוצות האתניות בהודו-סין, המבול מוצג כאסון טבע שלא נגרם על ידי אל כלשהו, או שהוא תוצאת לוואי בלתי-מכוונת של מאבקים בין אלים. גם סיפורי המבול של תרבויות אמריקה המרכזית אינם מציינים בדרך-כלל סיבה כלשהי להורדת המבול.
יש מיתוסים שבהם המבול איננו עונש על חטאים, אלא הוא בעצמו חטא. למשל האינדיאנים הארווקים סיפרו שמבול נגרם על ידי אשה מרשעת, ובמיתוסי מבול סינים נגרם שיטפון על ידי מפלץ המים האלים גונגגונג בעת זעמו וסכסוכיו עם אלים אחרים.
יש מיתוסים בהם האל מוריד את המבול דווקא במטרה לעזור: אצל עמי המאנדה האפריקאים, פארו שהוא אל-פוריות ומגלם את נהר הניז'ר, מציף את העולם כדי למחות את הרוע של אחיו המרושע פמבה, ורק האנשים הטובים ניצלים. בסיפור מבול ממצרים העתיקה, אל השמש רע מציף את הארץ בבירה כדי לשכר את האלה הלביאה סח'מת ולהרדימה, ובכך להציל את האנושות מהשתוללותה.
לא תמיד מתואר מספר קטן של ניצולים, למשל השאיין והאפורינה (Apurinã) מספרים כי בני השבט כולם ניצלו מן המבול בזכות יחסים מיוחדים עם האל, והסיפור הוא סיפור אטיולוגי המסביר את לידתו ותולדותיו של השבט.
בסיפורים רבים ההצלה מן המבול אינה מצריכה נס יוצא מגדר הרגיל, והניצולים פשוט נמלטים להרים גבוהים או למקומות שאין בהם מבול.
במרבית סיפורי המבול, בעלי-חיים אינם ניצלים, או שגורלם כלל איננו נזכר. ארכיטיפ החיות המוצלות בכלי-שיט, כמו בתיבת נח, נדיר מחוץ לתרבויות הסהר הפורה וסמוכות להן. מופעים שלו בפולקלור של ילידי אמריקה, אוסטרליה, דרום מזרח אסיה או אוקיאניה הם בסבירות גבוהה השפעת סיפור המבול המקראי דרך אימפריאליזם ומסיונריות אירופאים-נוצרים או התפשטות האסלאם.