stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסתננות מאפריקה לישראל
פעולות מוסדות המדינה מול המסתננים > גירוש מיידי למצרים

מתחילת שנת 2006 החלו להגיע סודאנים לישראל, בעקבות פיזור הפגנות אלים שהתחולל במצרים במסגרתו נהרגו כמה סודאנים. ב-2008 הנחה ראש הממשלה אהוד אולמרט את הגורמים המקצועיים להחזיר את המסתננים מייד למצרים, בנוהל שכונה "החזרה חמה". מנגד, ארגונים רבים פעלו למען השארתם בישראל, בפרט על רקע רצח העם בדארפור. זאת אף על פי שהפליטים מדארפור לא היו חלק גדול מהמסתננים מסודאן (על פי הפורום לזכויות פליטים, בשנת 2008 נמצאו בישראל כ-4,000 איש מסודאן שמהם כ-1,200 מחבל דארפור והשאר מדרום סודאן).
בעקבות עתירה לבג"ץ של ארגוני זכויות אדם התחייבה המדינה בשנת 2008 לקיים "החזרה חמה" רק לאחר תשאול המסתננים, כדי לאפשר להם לבקש מקלט, בהתאם לעקרון האי-החזרה. המדינה הודתה כי בעניין זה חלו תקלות ומסתננים הושבו ללא תשאול.
פעולות מוסדות המדינה מול המסתננים > טיפול בבקשות מקלט

כאמור, בשנת 2008 החליטה המדינה להעביר את בדיקת הזכאות למעמד פליטים מנציבות האו"ם לרשות האוכלוסין וההגירה. אלו מבין המסתננים שנתפסו באזור הגבול על ידי צה"ל הובאו לבית סוהר סהרונים, שם עברו רישום ושימוע לקביעת מעמדם. מי שזוהו כאריתראים או כסודאנים הוגדרו כזכאים להגנה קבוצתית הומניטרית ושוחררו לאחר בדיקות רפואיות. השאר עברו שימוע נוסף אצל יחידת בדיקת מעמד הפליט (Refugee Status Determination - RSD) של רשות האוכלוסין, שהחלה לפעול ביולי 2009. אלה שנקבע כי הם בני-הרחקה רשאים לערער על ההחלטה, בהליך שיכול לארוך תשעה חודשים. בשל חוסר מקום במתקן שוחררו גם אנשי קבוצה זו וניתן להם כתב הגנה. לעיתים הם נעלמו ועל פקחי יחידת עוז הוטל לאתרם. בין יולי 2009 למאי 2010 גורשו 863 מסתננים.
אחוז ההכרה בפליטים מאריתריאה ומסודאן במדינת ישראל נמוך מאוד בהשוואה להכרה בהם במדינות אחרות. עם זאת, כאמור, ישראל העניקה למסתננים משתי המדינות "הגנה קבוצתית" במשך שנים, עד 2018, והעניקה מעמד של "תושב ארעי" לכאלף יוצאי דרפור. בדצמבר 2021 לאחר פסיקת בג"ץ בעתירת טאגאל נגד שר הפנים פרסמה רשות האוכלוסין בהתאם להוראת בג"ץ רשימה נוספת של 2,426 אנשים יוצאי חבל דרפור הזכאים למעמד של תושב ארעי. בשווייץ, לשם השוואה, מעמד של מבקש מקלט מקבלים כ-35%–55% מהאריתראים, הגנה משלימה מקבלים כ-25%, והחלטה שלילית המחייבת עזיבת שווייץ כ-20%–25%.
פעולות מוסדות המדינה מול המסתננים > הקמת גדר בגבול מצרים

בינואר 2010 אישרה הממשלה את בנייתה של גדר גבול חלקית בין ישראל למצרים שכוללת חיישנים. העבודות על הגדר החלו בנובמבר 2010 והושלמו בסוף 2012 (למעט קטע מורכב מבחינה הנדסית, באזור אילת). עלותה המשוערת כ-1.5 מיליארד ש"ח. במהלך הקמת הגדר ירד במידה ניכרת מספר המסתננים, וההסתננות נבלמה כמעט לחלוטין עם השלמת הגדר.
פעולות מוסדות המדינה מול המסתננים > פעולות בתחום הכלכלי

ביוני 2013 אישרה הכנסת את החוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט) (הוראת שעה), התשע"ג-2013, המגביל מסתננים בהוצאת רכוש וכסף מישראל, כדי "להביא להקטנת הכדאיות הכלכלית שבהסתננות ועל ידי כך לצמצם את התמריץ להסתננות לישראל, וכן לעודד מסתננים לצאת מישראל".
בהתאם לסעיף 1יא1 לחוק עובדים זרים, שנכנס לתוקף ב-1 במאי 2017, נדרשים מעסיקי מסתננים לנכות 20% מהשכר המשולם למסתנן, ולהפקידו, בתוספת הפרשת מעסיק של 16%, בקרן שאותה יקבל המסתנן רק כאשר יצא מישראל. ניתן יהיה לחלט חלק מהסכום שנצבר אם המסתנן לא יעזוב במועד שנקבע לו. בהודעת המדינה לבג"ץ ביוני 2019 נאמר שמספר המסתננים הדורשים את כספי הפיקדון עולה על ציר הזמן ושיש בכך ראיה לכך שהחוק מועיל לצמצום מספר המסתננים. באפריל 2020 ביטל בג"ץ ביטל את הסעיף בחוק המחייב הפקדת 20% משכר המסתננים בפיקדון. עם זאת, דחה בג"ץ את העתירה לבטל גם את חלקו של המעסיק בפיקדון.
פעולות מוסדות המדינה מול המסתננים > מעצרים והגבלות תנועה

בתחילת 2012 אושר בכנסת תיקון (מס' 3) לחוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט). עיקר התיקון, שעניינו ההליכים המנהליים לטיפול במסתננים והחזקתם במשמורת, נקבע כהוראת שעה לשלוש שנים, עד ראשית 2015, כדי לבחון את השפעתו.
ביוני 2012 הודיעו ראש הממשלה ושר הפנים כי מעתה מסתננים שייכנסו לישראל יישארו במשמורת במתקן סהרונים ולא ישוחררו בדרום תל אביב כפי שהיה נהוג עד אז. במתקן שהו גם כמה ילדים לצד אימותיהם.
בספטמבר 2013 קבע בג"ץ כי החוק המאפשר משמורת של מסתננים במתקן סגור לתקופה של 3 שנים איננו חוקתי (בג"ץ אדם נגד כנסת ישראל). בעקבות כך, אישרה הכנסת בדצמבר 2013 תיקון (מס' 4) לחוק למניעת הסתננות, במקום החוק שבוטל. לפי החוק החדש, ניתן לשים מסתננים שנכנסו לישראל לאחר תחילת החוק במשמורת למשך שנה. מסתננים שכבר נמצאים בישראל ניתן להעבירם למרכז שהייה שבו יסופקו להם תנאי מחיה, כולל שירותי בריאות, רווחה ודמי כיס. לצורך כך הוקם מתקן חולות, אף הוא בקציעות, שהחל לקלוט מסתננים שהועברו אליו מבית סוהר סהרונים. המתקן תוכנן להכיל בעתיד כ-9,000 מסתננים. השוהים בו קיבלו דמי כיס של 500 שקל בחודש. הם יכלו לצאת ממנו, אולם הוטל עליהם לחתום נוכחות שלוש פעמים ביום. חלק מהשוהים במתקן נטשו אותו כשהם יוצאים לצעדת מחאה ובהמשך הוסעו באופן מאורגן לירושלים. חלקם הוחזרו למתקן המשמורת סהרונים בשל הפרת כללי המשמעת. למשך מספר שנים גם פעל כלא רנסאנס בנצרת בו הוחזקו מבקשי המקלט.
סמוך לראשית 2014 החל משרד הפנים לזמן למתקן "חולות" גם מסתננים ותיקים השוהים בערים בישראל, שאשרת השהייה שלהם פגה. בעקבות כך פתחו אלפי מסתננים בינואר 2014 בשביתות ובהפגנות בתל אביב ומול הכנסת בדרישה שיוחל עליהם מעמד של פליטים. בארגון ההפגנות השתתפו גם ארגוני סיוע ובפרט ארגון א.ס.ף, הקרן החדשה לישראל, שהעבירה כסף למימון הפגנת המסתננים בכיכר רבין, ורופאים לזכויות אדם. במהלך המחאה תועדו מקרים אחדים שבהם מסתננים שוברי שביתה הותקפו על ידי מסתננים אחרים, ומקרים שבהם נמנע ממי שאינו נמנה עם הנהגת המחאה לדבר בפני התקשורת.
בעקבות עתירה לבג"ץ נגד תיקון מס' 4 קבע בג"ץ ב-22 בספטמבר 2014 כי גם תיקון זה אינו חוקתי וביטלו והורה לסגור את מתקן "חולות". בתגובה, אושר בכנסת ב-8 בדצמבר 2014 חוק המגביל את החזקת המסתננים במתקן חולות לתקופה של 20 חודשים וקובע כי חובת ההתייצבות לשוהים במקום תעמוד על פעם אחת ביום. בעקבות עתירה שהוגשה לו, קיצר בג"ץ את התקופה המרבית להחזקה במרכז השהייה ל-12 חודשים, וקבע ששוהים השוהים במרכז השהייה ביום מתן פסק הדין 12 חודשים או יותר, ישוחררו ממנו לאלתר.
פעולות מוסדות המדינה מול המסתננים > הוצאות על הטיפול במסתננים

מחקר של מרכז המחקר והמידע של הכנסת משנת 2017 אמד את ההוצאות של גופים ציבוריים על שהיית המסתננים בישראל לשנת 2016. לפי המסמך, ההוצאות כללו 335 מיליון ש"ח מתקציב המשרד לביטחון הפנים. סכום זה כלל בעיקר את הוצאות ההפעלה של מתקני סהרונים וחולות וכן הוצאות של משטרת ישראל. עיריית תל אביב הוציאה באותה שנה 120 מיליון ש"ח על טיפול באוכלוסיית הזרים. הוצאות אלה כללו בין היתר שירותי טיפת חלב, מועדוניות, בינוי מעונות והפעלת גני ילדים. משרד הבריאות הקציב עבור שירותי רפואה לזרים 76 מיליון ש"ח. שירותים אלה כללו טיפולים בבתי חולים שהזרים סירבו לשלם עבורם, שירותים רפואיים הניתנים לזרים ללא עלות, הפעלת מרפאות ייעודיות לזרים בתל אביב במימון חלקי של המשרד ועוד. שני התקציבים האחרונים, של משרד הבריאות ושל עיריית תל אביב, מתייחסים לכלל הזרים ולאו דווקא למסתננים מאפריקה.
המסמך מציין כי לא ניתן להעריך הוצאות נוספות של הגופים האמורים ושל גופים ציבוריים אחרים, וכן עלויות כלכליות אחרות, כגון הורדת המשכורות של ישראלים המועסקים ברמות שכר נמוכות וירידת מחירי נדל"ן בשכונות המגורים.
פעולות מוסדות המדינה מול המסתננים > ביקורת על פעילות הממשלה

בדו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית, שפורסם באפריל 2011, נמתחה ביקורת על יחסה של ישראל למבקשי המקלט. נמתחה ביקורת על נוהלי רשות האוכלוסין וההגירה, על נוהל "החזרה חמה" ועל הרטוריקה של שרים וחברי הכנסת נגדם, כולל ביקורת על השימוש במילה מסתננים כדי לתאר אותם. ביקורת דומה חזרה גם בדו"ח שפורסם במאי 2012.
מבקר המדינה יוסף שפירא פרסם במאי 2014 דוח שבו דרש מהממשלה לשפר את המדיניות ממשלתית בתחום הטיפול במסתננים, כולל סיפוק צורכיהם הבסיסים בתחומי הרווחה והבריאות, זאת "גם בהתחשב בערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, במורשת ישראל בדבר היחס לחלשים בחברה, ובהם הגר (הזר) היושב בקרבנו, ובדין הבינלאומי בתחומי ההגירה, הפליטות וזכויות האדם". בנוסף נדרשה הממשלה להתמודד עם המצוקה שבה שרויים תושבי השכונות שבהן התרכזו הזרים במהלך השנים, באמצעות הגברת משאבי כוח האדם בתחנות המשטרה.
היחס בישראל למסתננים > התנגדות לשהיית המסתננים בישראל

במאמר שפורסם על ידי מרכז המחקר של המכללה לביטחון לאומי העריכה עו"ד עפרה קלינגר, קצינה בכירה בשירות בתי הסוהר ולימים נציבתו, שהמסתננים הם סיכון ביטחוני, משום שהם עלולים לשמש כמודיעים או כפעילים של מדינות עוינות או של ארגוני טרור. הערכה דומה הציג, כשנה מאוחר יותר, שגריר אריתריאה בישראל. עוד הזהירה קלינגר שמבחינה חברתית יביאו המסתננים לצפיפות ולפשיעה.
בערים שבהן שיעור גבוה של מסתננים מאפריקה ביחס לאזרחים התעוררה התנגדות לתופעה זו. באילת התקיימה באמצע שנת 2010 הפגנה כנגד הממשלה ובה טענו המפגינים כי תושבים מפחדים ללכת בלילה בשכונות מסוימות. בדרום תל אביב נערכו הפגנות בשל ריבוי המסתננים במקום. בין הפעילים הבולטים בנושא הם: חברת הכנסת מאי גולן, שפי פז ושלמה מסלאוי. בשכונת שפירא וקריית שלום התארגנו מספר מתווכי דירות והודיעו שלא ישכירו דירות למסתננים בשכונות אלה. בכפר מנדא במחוז הצפון פונו מסתננים בכוח מן היישוב על ידי התושבים.
אישי ציבור רבים הביעו התנגדות לשהייתם של המסתננים בישראל. בהם יעקב כץ (כצל'ה), יושב ראש הוועדה המיוחדת לבחינת בעיית העובדים הזרים בכנסת ה-18, שהזהיר מהתגברות ההסתננות והפיכת הבעיה לאיום דמוגרפי על ישראל, בנוסף לבעיות של הגדלת הפשע והעוני במקומות שבהם מתרכזים המסתננים. גם ראש עיריית תל אביב, רון חולדאי פנה בדצמבר 2011, לראש הממשלה וביקש כי הממשלה תנקוט "פעולות חירום מיידיות" מול המסתננים.
ב-23 במאי 2012 נערכה בשכונת התקווה הפגנה, בהשתתפות כאלף איש, במחאה על טיפולה של הממשלה במסתננים ועל כך שיש תחושת פחד ברחובות. בהפגנה נאמו חברי הכנסת מירי רגב, דני דנון, רונית תירוש ומיכאל בן-ארי. רגב אמרה כי "הסודנים הם סרטן בגוף שלנו" וקראה לעשות הכול כדי להחזירם למקום מוצאם. בהמשך תקפו חלק ממשתתפי ההפגנה עוברי-אורח כהי עור, ניפצו זגוגיות ובזזו חנויות ששייכות לאפריקאים, הבעירו פחי אשפה והתעמתו עם שוטרים. 17 מפגינים נעצרו. נגד חלק מן הנאומים בהפגנה נמתחה ביקורת ציבורית, כולל על ידי ארגון יד ושם ונשיא המדינה שמעון פרס, בטענה שנשאו אופי גזעני ומסית. למחרת התקיימו הפגנות נגד האלימות בירושלים ובתל אביב.
בראשית 2017 החלה מתיחות סביב המסתננים בפתח-תקווה וראש העירייה ניסה לגרום לעזיבתם. בהוראת עיריית פ"ת, חברת החשמל החלה לנתק מחשמל דירות מפוצלות של מסתננים, אולם המהלך הוקפא בצו בית משפט, שקבע כי יש לנתק תשתיות חיוניות רק במקרים קיצוניים, שבהם נשקפת סכנה לחיי אדם.
על רקע תוכנית הממשלה לגירוש המסתננים, פורסם בעיתון ישראל היום סקר, על פיו 58% מהציבור היהודי תומכים בגירוש המסתננים, לעומת 23% המתנגדים לו. 51% ממשיבי הסקר הגדירו את המסתננים "מהגרי עבודה" ו-37% הגדירו אותם "מבקשי מקלט". 24% ממשתתפי הסקר הסכימו להשוואה בין מצבם של הפליטים למצבם של הפליטים היהודים בשואה, ולטענה כי לישראל יש חובה מוסרית לאפשר את שהייתם בארץ; לעומתם, 59% השיבו כי אין מדובר בפליטים וכי לישראל אין חובה מוסרית לאפשר את שהייתם בה. המרכז למדיניות הגירה פרסם מתווה לגירוש המסתננים ולפיו סה"כ מסתננים ברי הרחקה או חזרה עצמאית שניתן להוציא מישראל עומד על 33,000–41,000 בני אדם כולל ילדים.
היחס בישראל למסתננים > ארגוני סיוע ותמיכה במסתננים

כמה ארגונים עוסקים בסיוע לאוכלוסיית המסתננים. חלקם ייעודיים למסתננים מאפריקה כגון א.ס.ף (ארגון סיוע לפליטים) ו-ARDC (המרכז לקידום פליטים אפריקאים) בעוד אחרים מקדישים עצמם לכלל אוכלוסיית הזרים כגון המוקד לפליטים ולמהגרים. כמו כן קיימים ארגוני סיוע רבים שאינם מוקדשים לאוכלוסיות אלו אך מסייעים להן בדרכים שונות בהם קו לעובד, רופאים לזכויות אדם, אמנסטי אינטרנשיונל והאגודה לזכויות האזרח. ארגוני הסיוע פועלים למען אוכלוסיית מבקשי המקלט בשלושה מישורים עיקריים: סיוע משפטי, סיוע הומניטרי והעלאת המודעות הציבורית לנושא הפליטים ומבקשי המקלט בישראל.
רוב ארגוני הסיוע סוברים שעל מדינת ישראל לפעול לשילובם של המסתננים ולאפשר להם בסופו של התהליך לרכוש מעמד של קבע בישראל.
הם פועלים להכשיר את דעת הקהל ברוח זו.
ארגון מסיל"ה (מוקד סיוע ומידע לקהילה הזרה) פועל מטעם עיריית תל אביב, באמצעות חברת הבת שלה "מוסדות חינוך ושיקום שכונות". מסיל"ה הוקמה בשנת 1999 כיוזמה של עיריית תל אביב במטרה לטפל בקהילת מהגרי העבודה והפליטים וזאת לאחר שלא ניתן מענה לכך מטעם המדינה. כיוון שמסיל"ה הוא חלק מהשלטון המקומי, אנשיו מנועים מנקיטת עמדה מוצהרת בנושאים ציבוריים הקשורים בבעיית העובדים הזרים והמסתננים ברמה המדינית. הארגון מפעיל ספרייה ציבורית ותוכניות לימוד והעשרה.
בנוסף לארגוני הסיוע קמה התארגנות אזרחית התומכת במסתננים והיא מרק לוינסקי, יוזמה שקמה בעקבות מותו של יוהנס (יונתן) ברקו, ישראלי ממוצא אתיופי שקפא למוות בגינת לוינסקי בינואר 2012. מרק לוינסקי מאורגן דרך מספר עמודים בפייסבוק ופעולתם העיקרית של מתנדביו היא חלוקה יומית של אוכל לדרי רחוב ולמסתננים, המתרכזים באזור גינת לוינסקי. הם עוסקים גם באספקת בגדים וציוד, מציאת מחסה ועוד.
ב-27 באפריל 2012 הושלכו ארבעה בקבוקי תבערה לעבר דירות של מסתננים בדרום תל אביב. לדירות נגרם נזק קל. בתגובה התקיימה הפגנה של כ-200 אנשים לגינוי האלימות ולתמיכה במסתננים. בעקבות אירוע זה הוקמה עמותת אליפלט - אזרחים למען ילדי פליטים, המסייעת לילדים של מסתננים.
הקרן החדשה לישראל השקיעה בארגוני סיוע למסתננים כ-130 אלף דולר. בשנת 2018, הודיעה הקרן על גיוס של 50 אלף דולר נוספים לקמפיין ציבורי ולפעולות סנגור וסיוע.
בראשית 2018 החל קמפיין נרחב של המתנגדים לגירוש מסתננים. ארגון מסיל"ה של עיריית תל אביב וכן רופאים לזכויות אדם פעלו לגיוס פסיכיאטרים, פסיכולוגים ועובדים סוציאליים במטרה לסייע בידי מסתננים להימנע מגירוש מסיבות רפואיות. בינואר 2018 חתמו 36 סופרים ומשוררים על גילוי דעת שבו הפצירו בממשלה לבטל את תוכנית גירוש המסתננים. נערכו החתמות גם על עצומות דומות של ניצולי שואה, אקדמאים ודיפלומטים בעבר רבנית רפורמית הודיעה בתחילת 2018 על יוזמה לגיוס משפחות מישראל שיהיו מוכנות להחביא מסתננים כדי שלא יגורשו.
במהלך החודשים פברואר ומרץ נערכו הפגנות נגד הגירוש בהשתתפות עשרות אלפי בני אדם, בהם מסתננים, בירושלים, בדרום תל אביב ובכיכר רבין. מתנגדי המהלך גייסו כ-200 אלף ש"ח בקמפיין מימון המונים.
ראו גם

משבר ההגירה באירופה
רצח העם בדארפור
אריתריאה
סודאן
החוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט) של מדינת ישראל
פסק דין נסנט ארגיי אספו נגד משרד הפנים
לקריאה נוספת

טלי קריצמן־אמיר (עורכת), לוינסקי פינת אסמרה: היבטים חברתיים ומשפטיים של מדיניות המקלט בישראל, הוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, 2015.
מאיר אביטן

אין תמונה חופשית
מאיר אביטן (נולד בשנת ה'תשכ"ה 1965) הוא איש חינוך, העוסק בצמצום פערים חברתיים בפריפריה, עוסק בהגות ספרדית, הקים וניהל את מכון עזריאלי להעצמה חינוכית עד מיזוגו בשנת 2018 ברשת בתי הספר דרכא.
ביוגרפיה

מאיר נולד וגדל בעיר באר שבע, כבן למשפחה מרובת ילדים להורים עולים ממרוקו, אביו, רבי מרדכי אביטאן שימש כרב ושוחט ובודק במרוקו ובעיר באר שבע. מאיר סיים את לימודיו התיכוניים בישיבת בני עקיבא אהל שלמה בבאר שבע, והוא בוגר ישיבת ההסדר שעלבים. בעל תעודת הוראה, תואר ראשון ושני מנהל חינוכי, תואר ראשון בתנ"ך ובמחשבת היהדות, לימודי תעודה ייעוץ ארגוני – בר-אילן, מוסמך לרב על ידי הרבנות הראשית לישראל, סופר סת"ם ובוגר המדרשה לגרפיקה וציור ת"א.
נשוי לרחל ואב לבת ובן.
ביוגרפיה > חינוך

את דרכו כאיש חינוך החל מאיר כמנהל פנימייה לנוער בסיכון בתל אביב. היה שותף בעמותת אביב התורה להעמקת הזהות היהודית בבתי הספר בתל אביב. במשך שנים עסק בהוראה ובחינוך בבתי ספר יסודיים בדרום תל אביב עם נוער בסיכוי, שימש כמחנך, רב בית ספר ומורה בתיכון אמי"ת רננים ברעננה. בהמשך שימש בתפקידים שונים במערכת החינוך הפורמלית – כסגן מנהל, כמדריך מחוזי במורשת – מחוז תל אביב, מדריך מחוזי לרבני בתי ספר, כמפקח, כמרצה במכללות להכשרת הוראה. במשך מספר שנים שימש כסגן מנהל פיתוח סגלי הוראה–פסג"ה בבני ברק ועסק בפיתוח עזרי הוראה ביהדות. ברשת אמי"ת שימש כראש תחום יהדות, חבר במועצה הרוחנית של הרשת וערך את כתב העת של הרשת ב"מחשבה תחילה". משמש כאחד מן הרבנים בקהילת ברכי נפשי בגני תקווה.
עסק בכתיבת תוכניות לימודים במגזר הממלכתי-דתי, פיתח עזרי הוראה ופיתוחים דיגיטליים למערכת החינוך. מרצה, יועץ וכותב בתחום החינוך, מסורת, מנהגים ויהדות.
בשנת 2004 גויס על ידי קרן עזריאלי להקים ולנהל את מכון עזריאלי להעצמה חינוכית – תוכנית לצמצום פערים לימודיים וחברתיים בחטיבות הביניים, בפריפריה הגיאו-חברתית. התוכנית מיועדת לתלמידים בעלי הישגים נמוכים המאפשרת שינוי מסלול מחדש של התלמיד, ומלווה את התלמיד בשלוש שנות לימודיו בחטיבת הביניים ובשלושה מעגלים לימודי, חברתי והורים. נכון לשנת 2018, התכנית פעלה ב־27 ערים בארץ 90 בתי ספר, והקיפה כ־5000 תלמידים בכל שנה, שימש כמנכ"ל התכנית במשך 14 שנה.
יהדות של חוויה

מאיר פועל להנגשת היהדות הן במגזר הדתי והן במגזר הלא הדתי בדרך, ראיית התורה כתורת חיים ולא כטקסט לימודי בלבד, במהלך השנים פיתח עזרי הוראה בתחומי היהדות לבתי הספר הדתיים וכן לבתי הספר הממלכתיים במסגרת מרכז מחשבת בצלאל בבני ברק, שימש כיועץ בתחום לארגונים, פיתח במסגרת רשת אמי"ת וכן פיתוחים דיגיטליים שהפיק כחלק מהנחייתו לבוגרי תואר ראשון במחשבים בהגשת עבודת הגמר באוניברסיטת בר-אילן.
הזהות הספרדית

הרקע לפעילותו הוא החינוך היהודי במסגרת בתי הספר של הציונות הדתית, שפעל על פי זרם אחד, מובילי החינוך בדורות הראשונים של מדינת ישראל התעלמו ברובם מהתרבות של היהדות הספרדית. עולם המושגים הרוחני של המחנכים בישיבה התיכונית היה רחוק מעולמו של התלמיד הספרדי. התלמיד הספרדי התחנך על בסיס תפיסת עולם אחת אשכנזית. אביטן סבר שאת המחיר שילמה הציונות הדתית שאיבדה קהל המזדהה עם אותה תפיסת עולם. אביטן סובר כי גישות אלו שנותרו בקרן זווית מתמודדות עם ההיבט הדתי, האמוני והחברתי התובעות מכל אדם לא רק התייחסות לקיום המצוות האישיות אלא גם יחס לחברה ולקהילה. חכמי מרוקו שימרו תורה ייחודית ותפיסות שיכולות לשמש כאבן יסוד להמשך פיתוח תורתם וחידושם במדינת ישראל.
מאיר פרסם מאמרים עבור מקור ראשון ולכתב העת "במחשבה תחילה" שהיה עורכו במשך עשור ועוד. הוא חיבר ספר זיכרון לאביו "אור מרדכי" העוסק בתורת אביו וכן ספר בשם "זכות אבות" הכולל מאמרים שונים בתחום זה.
חיבוריו

אור מרדכי – ספר זיכרון ומנהגים לתורת אביו, רבי מרדכי אביטן, הוצאת פאר הקודש, תשס"ז
זכות אבות – ספר מאמרים הנוגע בהגות ספרדית, חינוך וציונות, הוצאת v.i.p תשע"ז
השביעית על קצה הקלשון – הלכות שביעית בטבלאות, הוצאת רשת אמי"ת, תשנ"ד
מדרש השלום – מדרשי מאמרים על חומש בראשית, שמות ויקרא, הנוגעים בערך שלום, הוצאה פרטית – תשנ"ה
בעקבות המנורה – מסע אל המנורה בסמל המדינה – הוצאה פרטית תשנ"ה
ירושלים במנהרת הזמן – מסע אל ירושלים 3,000 שנה, חוברת למידה לתלמיד.
תקליטור הלכה כיף – תוכנה לימודי ללימוד הלכות ברכות
תקליטור הסידור הווירטואלי – תוכנה ללימוד קריאה באמצעות הסידור
טכנולוגיה והלכה – תוכנית ללימוד הלכה המשלבת טכנולוגיה – רשת אמי"ת
סיכום חומשי תורה ונביאים – תקציר לימודי לפרקי תנ"ך ונביאים
סידור יום העצמאות
מדריך חברתי לפעילות O.D.T
הערות שוליים

↑  Batyam4u – שבחים ל"תכנית עזריאלי" הפועלת בבת-ים
↑  מכון עזריאלי - קרן עזריאלי ישראל, באתר www.azrielifoundation.org.il
↑  שחר אילן, קרן עזריאלי הודיעה על תרומת ענק של 180 מיליון שקל לרשת החינוך דרכא בפריפריה, באתר כלכליסט, 7 במאי 2023
↑  הצלחה בפעילות מכון עזריאלי באילת, באתר eilat.city
↑  הצלחה בפעילות מכון עזריאלי באילת, באתר eilat.city
↑  "החילוניות של היום היא הרבה יותר אוהדת מפעם", באתר "סרוגים", 14 בספטמבר 2018
↑  מאיר אביטן, זכות אבות, באתר הספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297874005171  VIAF: 297900089   WorldCat (עם VIAF): 297900089
ליאו בורנשטיין

אין תמונה חופשית
ליאו בורנשטיין (באנגלית: Leo Bornstein; ‏1921–1980) היה רופא, מומחה לכירורגיה פלסטית, ייסד וניהל את המחלקה הראשונה בישראל לכירורגיה פלסטית בבית החולים תל-השומר (1951–1978), מחלוצי הכירורגיה הפלסטית בישראל.
קורות חיים

בורנשטיין נולד בפולין. משפחתו היגרה לארצות הברית בהיותו בן שמונה והשתקעה בניו ג'רזי. בורנשטיין למד את לימודיו הקדם-רפואיים באוניברסיטת אלבמה, ובהמשך את לימודי הרפואה ב-1932 בקולג' המלכותי למנתחים באדינבורו שבסקוטלנד, שם סיים את לימודיו ב-1937. בשש השנים הבאות עבד כמתמחה וכמנתח בבית החולים ויקטוריה בברנלי, בבית החולים המלכותי בלנקסטר, ובבית החולים בארי ליד מנצ'סטר.
קורות חיים > מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה גויס בורנשטיין לצבא האמריקאי ושירת כקצין רפואה בדרגת קפטן בבית החולים 110 ובבית חולים שדה מס' 6. כמו כן שירת כרופא גדודי בגדוד נ"מ של המשמר הלאומי המורכב מבני ארקנסו. שליטתו ביידיש הייתה לו לעזר רב במהלך שירותו, שכן היה היחיד בגדוד שיכל לתקשר עם השבויים הגרמנים. במהלך שירותו בגדוד נתקל ליאו בגילויי אנטישמיות, כמו כן לקח חלק בשחרורו של מחנה הריכוז דכאו. השילוב של גילויי האנטישמיות בגדוד, והמראות הקשים בדכאו עוררו אצל בורנשטיין את הרצון לעלות לארץ ישראל. לאחר המלחמה ושחרורו מהצבא האמריקאי שב לארצות הברית וחיפש דרך לעלות לארץ ישראל שהייתה עדיין תחת שלטון המנדט הבריטי.
קורות חיים > העלייה לארץ-ישראל

בורנשטיין רצה לעלות על אניית מעפילים, אך אנשי ההגנה הסבו את תשומת לבו לכך, שכאזרח אמריקאי ביכולתו להגיע לישראל באופן חוקי. בורנשטיין נאלץ לספק לבריטים סיבה להגעתו לישראל. גם לזאת מצאו אנשי ההגנה פתרון והסיבה הרשמית לעלייתו לישראל הייתה הצורך לתרגם ספרות רפואית מאנגלית לעברית באוניברסיטה העברית בירושלים (זאת למרות ידיעותיו המועטות בעברית). הבריטים אישרו לו את הכניסה ולאו בורנשטיין הגיע לארץ ישראל בדצמבר 1947. עם הגיעו לישראל נפגש בורנשטיין עם ד"ר חיים שיבא.
מלחמת העצמאות

בתחילת 1948 גויס בורנשטיין לשירות הרפואי של ההגנה והוצב בבית החולים באיילת השחר, בסמוך למפקדת הגדוד ה-3 של הפלמ"ח, שהיה הכוח העיקרי של ההגנה באזור. בית החולים הצבאי היה קרוי "בית החולים מספר 2".
לאור ניסיונו העשיר במלחמת העולם השנייה, הוחלט תוך פרק זמן קצר על ידי ד"ר שיבא למנותו להקמת וניהול בית חולים בכפר גלעדי. כפר גלעדי נתפס על ידי שיבא, כמקום האחרון שישרוד אם ייפול הגליל, בשל מיקומו הגאוגרפי הנוח להגנה. תוך שישה שבועות נרכש הציוד הדרוש ובית החולים הוקם במבנה עץ שתוכנן למטרה זו. בתחילה לא הייתה אפילו רצפה בחדר הניתוח, וכל בקשותיו למרצפות מהצבא נענו בשלילה.
רצה הגורל וזמן מה לאחר מכן, המורה של קיבוצי האזור יצא לסיור עם ילדי בית הספר ועלה על מוקש. כאשר הובא המורה הפצוע בראשו לטיפול אצל בורנשטיין, טען האחרון כי אין הוא יכול לנתחו בחדר ניתוח לא סטרילי וללא רצפה, עוד באותו היום בנו חברי קיבוצי האזור רצפה לחדר הניתוח, והמורה נותח בהצלחה.
ב-17 באפריל 1948 כתב בורנשטין מכתב לד"ר שיבא, בו תיאר את המצב הקשה בבית החולים בכפר גלעדי אשר הוא היה אמון על הקמתו. "בבית החולים נמצאו 11 פצועים, מהם ארבעה במצב קשה. המטוס שמגיע אינו יכול לשאת אלונקה. אין מכשיר רנטגן, עובדה המקשה על טיפול בשברים. למעשה, אין כל התקדמות בבניית בית החולים. מבחינת הסגל הרפואי אין בעיות, אחיות חדר הניתוח עושות את עבודתן נאמנה, במגבלות התנאים הפיזיים. קיים מחסור חמור בתרופות, דם ותמיסת מי מלח". מחסור זה הציק מאוד לבורנשטיין כי הוא שמע שעליו לצפות לכמות גדולה של פצועים בקרוב. יום לאחר כתיבת מכתב זה נכבשה טבריה וההתקפה הכושלת על נבי-יושע התרחשה שלושה ימים לאחר הכתיבה, כך שבפני בורנשטיין עמד האתגר לטפל בפצועים רבים ללא ציוד וכוח אדם מספיקים.
בהמשך שירת בורנשטיין כמנתח בבית החולים הצבאי מספר 10 בחיפה, וב-30 בנובמבר 1948 הוצב בבית-חולים מספר 5 תל השומר, כעוזר מנתח בנוירוכירורגיה. באותה התקופה גם עבד כעוזר לצדו של ג'ק פן, כירורג פלסטי מדרום אפריקה, שהגיע ארצה מספר פעמים במהלך מלחמת השחרור כמתנדב.
פלסטיקאי בכיר

בתום מלחמת השחרור יצא בורנשטיין לארצות הברית על מנת להשלים התמחותו בכירורגיה פלסטית אצל ד"ר ג'ו תמרין בניו יורק.
בשנת 1949 התחתן עם ויקי. לזוג נולדו 3 ילדים.
בתום התמחותו ב-1950, חזר בורנשטיין לישראל, אשתו ויקי עלתה לישראל לראשונה.
ב-1951 הקים בורנשטיין את המחלקה לכירורגיה פלסטית הראשונה בישראל, בבית חולים הצבאי בתל-השומר, וניהל את המחלקה עד 1978.
בורנשטיין הוביל את הקמת האיגוד הישראלי לכירורגיה פלסטית וכיהן כיו"ר הראשון של האיגוד.
מתלמידיו: פרופ' ברנרד הירשוביץ, ד"ר שושנה שקופ-פרנקל, פרופ' חגי צור.
בשנות הששים של המאה העשרים כיהן בורנשטיין כמזכיר ארגון הפרטיזנים ולוחמי הגיטאות.
ראו גם

המחלקה לכירורגיה פלסטית, המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר
לקריאה נוספת

דור המייסדים - האיגוד הישראלי לכירורגיה פלסטית, ד"ר ליאו בורנשטיין
מח"ל עולמי - מתנדבים מחוץ לארץ בצבא הגנה לישראל - ד"ר ליאו בורנשטיין (מח"ל)
ספריית ד"ר ליאו בורנשטיין
"by Kylie Jane Wakefield | PUBLISHED Jul 2, 2013 | Health, "Plastic surgery gets lift
(The Israel Society for Plastic Surgeons: A Brief Introduction, 2004) The Israel Society for Plastic Surgeons: A Brief Introduction (הקישור אינו פעיל, 18 במרץ 2021)
הערות שוליים

↑  דור המייסדים, באתר האיגוד הישראלי לכירורגיה פלסטית ואסתטית
↑  ילקוט הפרסומים ד"ר ליאו בורנשטיין, ספטמבר 1957, עמוד 1375
↑  ארגון ההגנה, ש"ר (שירות רפואי) אתר ההגנה
↑  סיפור אישי - מכתביו של ד"ר ליאו בורנשטיין
↑  שיה מלכין, בחזרה אל שלישיית המנתחים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 באוקטובר 2015
↑  המחלקת לכירורגיה פלסטית / שיבא
↑  העמותה הישראלית למנתחים פלסטים אסתטיים, רשימת יושבי ראש האיגוד מ-1965
↑  ד"ר ליאו בורנשטיין - מזכיר ארגון הפרטיזנים ולוחמי הגיטאות יום הזיכרון לשואה ולגבורה - יד ושם. - הספרייה הלאומית
מוחמד סעיד רמדאן אל-בוטי

| --- | --- |

 לידה:  1929 ג'יזרה, טורקיה 
 פטירה:  21 במרץ 2013 (בגיל 84 בערך) דמשק, סוריה 
 מדינה:  סוריה 
 השכלה:  אוניברסיטת דמשק  אל-אזהר 
 השקפה דתית:  אסלאם, אשעריה 
 www.naseemalsham.com
 
מוחמד סעיד רמדאן אל-בוטי
מוחמד סעיד רמדאן אל-בוטי (בערבית: محمد سعيد رمضان البوطي; 1929 – 21 במרץ 2013) היה איש דת מוסלמי סוני הנחשב מקורב לנשיא בשאר אל-אסד ולסמכות הדתית העליונה בסוריה.
נהרג ב-21 במרץ 2013 בפיגוע התאבדות במסגד "אימאן" במרכז דמשק. מלבדו נרצחו בפיגוע 41 בני אדם ו-84 נפצעו. ממשלת סוריה האשימה את ג'בהת א-נוסרה כאחראית לפיגוע, אם כי אף ארגון לא קיבל על עצמו אחריות לכך.
הערות שוליים

↑  איציק וולף, מניין ההרוגים בפיגוע בדמשק עלה ל-42, באתר News1 מחלקה ראשונה, 22 במרץ 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273215205171  BnF: cb122733959 (data)  CiNii: DA13230433  GND: 119479648  ISNI: 0000 0001 1992 5108  LCCN: n82268122  NTA: 326567380  SUDOC: 166322652  VIAF: 96954344   WorldCat (עם VIAF): 96954344 
ערך זה הוא קצרמרבנושא סוריה ובנושא אנשי דת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.