stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון הנדרסון
הערות שוליים

↑  "OIC Smaltz: Speeches and Articles: Georgetown Law Journal: A View From Inside". govinfo.library.unt.edu. נבדק ב-2017-03-14.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5113 0359  LCCN: nr93004617  SNAC: w63b6d81  US Congress: H000483  VIAF: 29403196   WorldCat (עם VIAF): 29403196 
ג'ון ב. הנדרסון בשנותיו הבוגרות.
אלמדן

אלמדן (בספרדית: Almadén) היא עיירה במחוז סיודאד ריאל בקהילה האוטונומית קסטיליה-לה מנצ'ה במרכז ספרד. נכון לשנת 2019, העיירה מונה 5,312 תושבים. העיירה ממוקמת בקו הרוחב '46 38° וקו האורך '49 4°, ובגובה ממוצע של 589 מטר מעל גובה פני הים. אלמדן נמצאת כ-300 קילומטרים דרומית למדריד ברכס סיירה מורנה. מקור השם אלמדן הוא מהמילה הערבית المعدن (אל-מעדן, כלומר "המתכת").
במקור היא הייתה יישוב רומי, ואחר כך מורי. העיירה נכבשה בשנת 1151 על ידי אלפונסו השביעי, מלך לאון ונמסרה לאבירי מסדר קלטרווה (אנ') מסדר צבאי נוצרי שנוסד בספרד.
עפרות הכספית של אלמדן מהווים את הכמות הגדולה ביותר של מתכת כספית נוזלית המיוצרת בעולם. כ-250,000 טון כספית הופקו שם באלפיים השנים האחרונות.
בגלל הרעילות של הכספית ותוצרי הלוואי שלה, המכרה העסיק אסירים שקיבלו עונש עבודת פרך, עבדים ושבויי מלחמה לאורך ההיסטוריה הארוכה שלו. מכרה אלמדן הפסיק לפעול בשנת 2002, בגלל האיסור על כריית כספית באירופה. בשנת 2006 המכרה נפתח לקהל, שיכול לבקר במפלס הראשון, 50 מטר מתחת לאדמה.
בניין הכניסה אל מכרה הכספית והמכונות
בשנת 2012 הוכרזו אלמדן ואידריה (בסלובניה) כאתרי מורשת עולמית, בשם "מורשת הכספית. אלמדן ואידריה" (Heritage of Mercury. Almadén and Idrija).
מכרות אלמדן

שתי עובדות מדגימות את חשיבותם של המכרות, הם היו פעילים במשך 2,000 שנה ושליש מכל הכספית ששימשה את האנושות במשך תקופה זו הופקו מהם. האיסור על המשך השימוש בכספית מאז 2011, בהוראת האיחוד האירופי בשל הסיכון להרעלת כספית, הוביל לסגירת המכרות, אם כי יש עדיין עתודות גדולות של צינובר בקרקע.
מכרות אלמדן > גאולוגיה

ב"מדריך המטלורגיה" משנת 1904 מופיע הערך הבא על אלמדן:
באלמדן, על המדרון הצפוני של סיירה מורנה, בין בדחוס לסיודאד ריאל, ניתן למצוא צינובר יחד עם כספית אמיתית בשטח באורך 16 קילומטרים וברוחב של 10 קילומטרים בשכבות מהסילור ומהדבון, המורכבות מלוחות, קוורציט ואבני חול ובכמויות קטנות יש גם אבני גיר, בשלושה גושי סלע כמעט אנכיים באורך של כ-183 מטרים ובעובי של 3.7 עד 7.6 מטרים. תכולת הכספית של סוגי העפרות הבודדות נעה בין 0.75 ל-25.05%, ובממוצע, 8-9%.
המרבצים באלמדן נוצרו לפני כ-430 מיליון שנה, כאשר החולות שיצרו את הקוורציטים שיוצרים כיום את תת-הקרקע באזור שקעו מתחת לים על מדף יבשתי רדוד. במקביל לאירוע יצירת סלעי משקע זה, התרחש אירוע געשי עמוק בסיסי שדחף את הכספית מתוך מעטפת כדור הארץ. באותה תקופה, קרקעית הים הייתה מורכבת מחול חדיר שאפשר לחומר המומס לעבור דרכו ולהספיג אותו בכספית. כספית בשילוב עם גופרית, חלקה מהמעמקים וחלקה ממקור ימי, יוצרים צינובר (HgS). התמרה של חולות אלה מאוחר יותר יצרה את קוורציט קריאדרו (Criadero quartzite) של ימינו. מצד שני, סלעי הלווחה המקיפים את האזור אינם מכילים כספית, בגלל האטימות של החרסית שהייתה המקור לסלעים מותמרים אלו.
באזור אלמדן ישנם מרבצי כספית אחרים חשובים פחות כמו אל אנטרדיצ'ו (El Entredicho), לאס קואבס (Las Cuevas), לה קונספיון וייחה (La Concepción Vieja) וקונספיון נואבה (Concepción Nueva). התפוקה המשולבת של כל המרבצים הללו מוערכת בכ-700,000 בקבוקוני כספית (בנפח של 2.5 ליטר כל אחד, כ-34.5 קילוגרם), מעט פחות מעשירית מזה של מכרות אלמדן, מה שנותן מושג עד כמה הם יוצאי דופן.
בכל המרבצים של אלמדן, המינרל העיקרי הוא צינובר (כספית גופריתית) עם צבע השני האופייני, כמעט תמיד מסיבי ומתגבש לעיתים נדירות. העפרה האחרת, אף על פי שקשה לחלץ אותה בגלל נזילותה, היא כספית טבעית.
מכרות אלמדן > היסטוריה של הכרייה מהמאה ה-16

כאמור בפסקת ההיסטוריה, הוחכרו המכרות בתחילת המאה ה-16 למשפחת פוגר, משפחה של סוחרים ובנקאים מאאוגסבורג. תנאי העבודה המסוכנים של המכרות הקשו על בני משפחת פוגר למצוא עובדים שיסכימו לעבוד במכרה. ככל שהביקוש לכספית הלך וגבר, הועלה הרעיון של שימוש בעובדי כפייה.
מכרות אלמדן > היסטוריה של הכרייה מהמאה ה-16 > שימוש בעובדי כפייה

לאחר שבני משפחת פוגר לא עמדו במכסות הייצור בשנת 1566, הסכים מלך ספרד לשלוח 30 אסירים לרצות את עונשם כעובדים באלמדן. המספר הוגדל ל-40 בשנת 1583. האסירים, המכונים פורסדוס (forzados, מילולית "הכפויים"), נבחרו מבין עבריינים שחיכו בכלא טולדו להעברה לבסיסי חיל הים במטרה לשמש כחותרים בספינות משוטים. אלו שנבחרו היו בדרך כלל כאלו שנגזרו עליהם עונשי מאסר מוגבלים והיו בעלי יכולות פיזיות טובות. לעיתים רחוקות נבחרו רוצחים או כאלו שהוטל עליהם גזר דין מוות, מכיוון שהחתירה בספינות משוטים נחשבה לעונש חמור בהרבה מהעבודה במכרות אלמדן.
הקבוצה הראשונה של עובדי כפייה הגיעה לאלמדן בסוף פברואר 1566. מאותו מועד כוללים גזרי דין של מורשעים בספרד במפורש את המשפט "לשרת במכרות אלמדן", עונש שמעולם לא אושר בחוק, והתבסס על חוקי עונש השירות כחותרים בספינות המשוטים. אפילו בגזרי דין רבים המטילים עבודת כפייה במכרה, עדיין מוזכר מקורה בעונש השירות בספינות, עם ביטויים כמו האסירים נענשים ל"חתירה ללא תשלום במכרה המלכותי ובבור הכספית באלמדן", או אפילו "ספינות ומפרצים של העיר אלמדן", ובכך הם נבדלים מגזרי הדין שהטילו עונש של שירות ב"ספינות בים".
מכרות אלמדן > היסטוריה של הכרייה מהמאה ה-16 > חיי היומיום באלמדן

רצף קבוע של תלונות שהגיעו למלך בשנות ה-80 של המאה ה-16 הוביל לחקירת תנאי המחיה של האסירים באלמדן בשנת 1593. החקירה נערכה על ידי נציב מטעם המלך והסופר המפורסם מתאו אלמן, והתבססה בעיקר על ראיונות עם האסירים.
המכרה באלמדן סיפק לעובדי הכפייה תנאי מחיה מקובלים. כל אסיר קיבל מדי יום מנת מזון של בשר, לחם ויין. בכל שנה קיבל עובד כפייה דובלט (אנ'), זוג מכנסיים, גרביים, שתי חולצות, זוג נעליים וברדס. טיפול רפואי היה זמין במרפאה, והמכרה אף כלל בית מרקחת משלו.
למרות תנאי החיים המשופרים הללו, הייתה תמיד קיימת סכנת מוות או מחלה בגלל הרעלת כספית. בין השנים 1566–1593 מתו 24% מהאסירים באלמדן לפני מועד שחרורם, לרוב בגלל הרעלת כספית. כמעט כל האסירים חוו בעיות בריאות בגלל חשיפה לכספית. תסמינים שכיחים כללו כאבים עזים בכל חלקי הגוף, רעידות בגפיים ואובדן שפיות. רוב הגברים שעבדו בכבשנים מתו מהרעלה.
עובדי הכפייה נאלצו גם לשאוב מים מהמכרות. גברים אלה התחמקו מהסכנות שבחשיפה לכספית, אך סבלו מתשישות על בסיס יומי. קבוצה של ארבעה גברים נאלצה לשאוב 300 דליי מים ללא מנוחה. אלה שלא יכלו לעמוד במכסה זו הולקו. אסירים חולים לא היו פטורים מעבודה זו.
המוות היה נפוץ, והאסירים רצו להבטיח קבורה הולמת לכל אחד מהאנשים שמתו במכרה. נוצרה אחווה דתית, בניהולו של נזיר שהיה מנהל המכרות מטעם משפחת פוגר. הנזיר גם בחר באסירים שהיו נוצרים אדוקים לשמש פקידים. המיסה התקיימה בימי ראשון ובימי חג, ואי נוכחות נענשה בקנס.
האסירים שהגיעו לאלמדן נאלצו לרצות מאסר זמני או מאסר עולם. אף על פי שרוב הראשונים לא חיו מספיק זמן כדי להשתחרר לאחר שריצו את עונשם, חלקם עשו זאת. באשר לאלו שנשפטו למאסר עולם או עבדים, הגיעה תקופה שבה הם היו זקנים, חולים או שנטרפה עליהם דעתם, הם לא הועילו לעבודה. המנהל הכללי ואלדס הציע בשנת 1712, כפי שאושר על ידי מנהלת המכרה, לשחרר כמה מעשרת העבדים שהיו בנסיבות האמורות, ולשאר הקבוצה יינתן מזון עד מותם.
צו מלכותי מיום 4 בפברואר 1716 הורה על שחרורם של כל עובדי הכפייה ששירתו נאמנה במכרות אלמדן במשך עשר שנים, כל עוד המעוניינים בכך ביקשו זאת. הוראה זו יושמה אוטומטית מכאן ואילך, עד לרגע שחרורו בשנת 1728 של עובד הכפייה חוסה אריאס, שנידון למאסר עולם, שאז הוחלט שלא להעניק חופש במקרים דומים, מבלי להודיע על כך לראשונה למלך. מכאן ואילך, כאשר גזרו בתי המשפט על אסירים לשרת במכרות אלמדן, הם עשו זאת כעונש זמני, שלא יותר מעשר שנים.
מכרות אלמדן > היסטוריה של הכרייה מהמאה ה-16 > עובדי כפייה צוענים

צוענים רבים עבדו במכרות כעובדי כפייה, מואשמים באופן כללי כ"גנבים", אך למעשה מבלי שביצעו פשע אחר מלבד היותם "חסרי בית ובדרנים גרועים", או פשוט בגין "הליכה בבגדי צוענים ודיבור בשפת החרינסונסה", דבר שהיה מקובל באזורים פליליים אחרים במדינה באותו זמן.
רבים מהם היו האסירים שקיבלו הקלה בעונש מחתירה בספינות בתמורה לעבודה במשך מחצית הזמן במכרות. אבל כשהגיע הזמן לשחררם לחופשי הם הושארו בכלא כי לא עמדו בתנאי שיהיו לו מגורים מובטחים בצאתם, דבר נדיר מאוד אחרי שנים כעבדים. לפיכך, רובם נשארו באלמדן עד 1763–1764, אז קיבלו חופש בתנאי שהם יתמקמו במקום קבוע. לבסוף, בשנת 1768 לא התקבלו צוענים נוספים.
מאוחר יותר, בעשור האחרון של המאה ה-18, הייתה הקלה הפוכה בעונש. עובדי הכפייה מאלמדן קיבלו הקלה בעונש של עבודה במכרות בדמות שירות בגדוד צבאי או בבסיסי הצי לאותו פרק זמן. קיומן של החלופות למכרות באלמדן ליעדים אלה מעיד על ניסיון מסוים להתאים את חומרת העונשים לחומרת הפשעים שבוצעו. העונש של עבודה במכרות היה ללא ספק החשש הגדול ביותר של עבריינים, ואחריו בחומרה בסיסי הצי ולבסוף בתי הכלא בצפון אפריקה, אלה הרבה יותר קלים מאשר הקודמים, ללא הסיכונים לטביעה במכרות או העבודה המתישה של הפעלת משאבת שיפוליים בבסיס הצי של קרטחנה (ספ').
מכרות אלמדן > היסטוריה של הכרייה מהמאה ה-16 > עבדים

עבדים מצפון אפריקה נרכשו ישירות מבעלי עבדים לעבודה לצד האסירים. עבדים אלה היו לרוב זולים בהרבה מאחרים שהיו בשוק באותה תקופה, ובשנת 1613 היחס בין עבדים לעובדי כפייה היה של שניים לאחד.
מכרות אלמדן > היסטוריה של הכרייה מהמאה ה-16 > מ-1645 עד 1755

בשנת 1645 בוטל הזיכיון של משפחת פוגר והמדינה הלאימה את המכרות, במטרה שינוהלו על ידי ממשלת המלוכה. כל הפושעים שנגזר עליהם גזר דין מוות היו אמורים להישלח לאלמדן בצו בית משפט בשנת 1749, אך המכרה פשוט לא יכול היה להכיל את כולם. ההחלטה בוטלה בשנת 1751.
שתי שריפות הרות אסון התרחשו בשנת 1755 והאשימו את עובדי הכפייה בהצתתן.
מכרות אלמדן > היסטוריה של הכרייה מהמאה ה-16 > הכלא החדש

המנהל הכללי של המכרות אישר בניית בית כלא חדש. בנייתו הופקדה בידי המהנדס של צבא המלך סילבסטר אברקה. הוא הושלם בסביבות שנת 1754 ואליו "נשלחו הגברים הפושעים ביותר בספרד, כמו גם עבדים מהמושבות הממוקמות באפריקה". ב-30 בספטמבר 1793 הורה המנהל הכללי על סגירת המרפאה בכלא שמבחינתו לא הייתה מספקת. החולים של עובדי הכפייה טופלו בחדר מיוחד של בית החולים הממלכתי של הכורים (Real Hospital de Mineros).
ד"ר חוסה פרס (José Parés) כתב כי במחצית הראשונה של המאה ה-18 היו עובדי הכפייה והעבדים חולים יותר מהעובדים החופשיים, משום שהם ביצעו את העבודות המזיקות והקשות ביותר. אך מכיוון שלאחר השרפה של 1755, הם הועברו לתפעל מחרטות ולעבודות אחרות מחוץ למכרות, הם חלו מעתה פחות מהעובדים החופשיים. משמרת יום העבודה הרגילה שלהם הייתה בת שש שעות. מ-1755 נקבעה עבורם מכסת עבודה, משיכת כמות מסוימת של עגלות עמוסות בסלעים, העמסת כמות מסוימת של סלעים על העגלות. אם הם סיימו את המכסה לפני תום שש השעות, הם סיימו את יום עבודתם.
ב-22 במאי 1799 החליט המלך, לבקשת הוועד המנהל של מכרות אלמדן, כי אף נאשם שנידון למאסר לא ישלח לכלא ולעבוד במכרות אלה. הכלא הפך לכלא מחוזי מספר 19. מאוחר יותר, בין השנים 1941 עד 1969 היה זה מחסן חיטה של שירות הדגנים הלאומי; ונהרס ב-5 במאי 1969; בית הספר הנוכחי לכרייה והנדסת תעשייה באלמדן, השייך לאוניברסיטת קסטיליה-לה מנצ'ה (ספ'), נבנה באתר שנשאר שם.
החשיבות של הכלא באלמדן הייתה מעל הכול הצורך בעובדים למכרה, שכן עד למאתיים עבדים עבדו במכרות כאשר היה מחסור בידיים עובדות באותה תקופה. לכלא היו במהלך חייו כמה שמות: "פלילי" (Penal), "כלא מפלגה" (Cárcel del Partido), "כלא לעובדי כפייה" (Cárcel de Forzados), "כלא מלכותי" (Real Cárcel), "הכלא החדש" (Cárcel Nueva), "כלא הספינות" (Cárcel de Galeras).
מכרות אלמדן > היסטוריה של הכרייה מהמאה ה-16 > מסוף המאה ה-18 ועד ימינו

טכנולוגיית כרייה בטוחה יותר הוצגה ברבע האחרון של המאה ה-18, ופועלים חופשיים החלו להתעניין במכרה שוב. בסוף המאה החליפו עובדים חופשיים את מרבית עבודת העבדים. הכלא באלמדן נסגר בשנת 1801.
בשנת 1835, במהלך המלחמה הקרליסטית הראשונה, הוחכר המכרה ללא הגבלת זמן לבנק רוטשילד. המחיר ששולם היה גבוה, אך אחת מהחברות של משפחת רוטשילד רכשה בעבר את מכרה הכספית באידריה (כיום בסלובניה) מאוסטריה; לפיכך היה לחברה מונופול על כספית (עד גילוי המרבצים של ניו אלמדן (אנ') בקליפורניה). הכמות שהופקה הוגדלה והמתכת נמכרה בתוספת משמעותית והחזירה רווח משמעותי הן לספרד והן לחברה. ספרד החזירה לעצמה את המכרה בשנת 1921.
בשנת 1916 הוקמה מועצה מיוחדת להפעלת המכרות ויושמו טכנולוגיות חדשות ושיפור בטיחות. ייצור שיא של 82,000 בקבוקוני כספית הושג בשנת 1941, ממש לאחר מלחמת האזרחים בספרד, תוך שימוש בשבויי המלחמה כעובדי כפייה. כמות זו ניתנת להשוואה ל־3,000,000 קילוגרם שהופקו על ידי סין בשנת 2018. מחיר הכספית ירד משיא של 571 דולר אמריקני ב-1965 ל-112 דולר ב-1976, דבר שהקשה על התכנון הכלכלי. בשנת 1981 הקימה ממשלת ספרד את חברת Minas de Almadén y Arrayanes להפעלת המכרות.
מכרות אלמדן > היסטוריה של הכרייה מהמאה ה-16 > סגירת המכרות

המכרות נסגרו מאז 2002 בגלל ירידת מחיר הכספית בשוק העולמי, ובגלל הפחתת השימוש בו בשל רעילותו הגבוהה הגורמת להרעלת כספית ומאיימת על התזונה הים תיכונית עקב הימצאות כספית בדגים. למעשה, מרבית המדחומים כיום הם אלקטרוניים או מבוססי אלכוהול. עם זאת, המכרות במצב מושלם ובמצב להיפתח מחדש במקרה שהניצול של כספית יחזור להיות רווחי, ובאלמדן יש עדיין אחד ממרבצי הכספית הגדולים בעולם. בשנת 2006 נפתחו דלתות מכרה אלמדן לקהל לביקורים וליהנות מחוויית הירידה לעומק של 50 מטר ולראות איך היה המכרה לאורך השנים וכיצד הוא נוצל בעזרת הטכנולוגיות של כל תקופה.
בשנת 2012 הוכרזו אלמדן ואידריה (בסלובניה) כאתרי מורשת עולמית, בשם "מורשת הכספית. אלמדן ואידריה" (Heritage of Mercury. Almadén and Idrija).
מבנים היסטוריים > האקדמיה למכרות

ב-14 ביולי 1777 הקים קרלוס השלישי, מלך ספרד באמצעות צו מלכותי את "האקדמיה לכרייה וגאוגרפיה תת-קרקעית של אלמדן" ( Academia de Minería y Geografía Subterránea de Almadén), שמנהלה הראשון היה הגרמני היינריך כריסטוף סטר (Heinrich Christophe Störr), שהיה מנהל מכרה אלמדן. אקדמיית הכרייה באלמדן הייתה הראשונה בספרד והרביעית בעולם אחרי המוסדות בפרייברג (סקסוניה) ב-1765, בבאנסקה שטיאווניצה (כיום בסלובקיה) ב-1770 והמכון המיוחד למכרות של סנקט פטרבורג (רוסיה) ב-1772.
בשנת 1785 הורחבו הלימודים, ונחנך מבנה מתאים לתקופה, זהו בניין מלבני כשהצד הארוך ביותר בחזיתו. מאחור יש פטיו מעוצב גדול. יש לו שתי קומות הפונות לרחוב ושני מרתפים מאחור בגלל פני הקרקע. בנוסף לקבלת השכלה, שהו התלמידים בפנימיות. בתקופה ראשונית זו לימדו ולמדו בכיתות האקדמיה דמויות שונות בעלות שיעור קומה, כמו פאוסטו אלויאר (ספ') שיחד עם אחיו חוסה, הצליחו לבודד את המתכת טונגסטן תוך הפעלת חיזור כימי על חומצת טונגסטן בעזרת פחם, או אנדרס מנואל דל ריו (אנ'), מגלה הוונדיום. שניהם הביאו לעולם החדש את שיטות הכרייה המודרניות ביותר באותה תקופה. כמו כן, בשנת 1785, התחילו להשתמש לראשונה בספרד בחשבון הלוגריתמי, כדי לפתור בעיות שהציבו חקר גאומטריה תת-קרקעית.
האקדמיה להנדסה עברה למדריד בשנת 1835, והאקדמיה הוסבה והתארגנה כבית הספר למנהלי כרייה, תחת התקנות של 1841, והפכה לימים לבית הספר למכרות ולמפעלים מינרלורגיים ומטלורגיים. מכוח צו מיום 20 ביוני 1962, שונה שמו לבית הספר למומחים למכרות ומפעלים מינרלורגיים ומטלורגיים (Escuela de Peritos de Minas y Fábricas Mineralúrgicas y Metalúrgicas). בשנת 2010, ותחת הגנת הסכם בולוניה, החלו ללמד בו לתואר ראשון.
מבנים היסטוריים > זירת מלחמת השוורים

זירת מלחמת השוורים היא אחד הבניינים הסמליים ביותר בעיירה אלמדן, וייחודית בעולם בזכות צורתה המשושה. היא נחשבת לאחת מזירות מלחמת השוורים הוותיקות ביותר בספרד, שנבנתה בשנת 1752 והוכרזה כמונומנט לאומי בשנת 1979.
הבנייה המקורית של זירת מלחמת השוורים של אלמדן קשורה לבניית בית החולים המלכותי של הכורים. באוגוסט 1752, התמודד המנהל הכללי של המכרות, פרנסיסקו חבייר דה וייגאס (Francisco Javier de Villegas), עם מגפות חוזרות ונשנות ותמותה גבוהה שהייתה באוכלוסייה ושל עובדי הכפייה שעבדו במכרות, והציע את הקמתו של בית החולים המלכותי של הכורים. המגפות וחוסר הלינה היו הסיבה לבניית עשרים וארבעה בתים בכיכר המשושה הזו. לבתים אלו הייתה מטרה כפולה: להימנע מצפיפות של שכנים בבתים של העיירה, שבהם התגוררו ארבע או חמש משפחות בבית, מה שהגדיל את הסיכון למגפות ולהכניס כסף משכר הדירה של מבנים אלו במטרה לממן את בית החולים של הכורים. הכיכר עצמה, עם קיבולת של כארבעת אלפים איש, תשמש לחגיגת פסטיבלי מלחמת שוורים ותשמש מרכז אזרחי לאוכלוסייה.
זירת מלחמת השוורים בגובה שתי קומות, מורכבות מהקירות של עשרים וארבעה הבתים החיצוניים עם גג רעפים. הזירה תוכננה, עם שני מפלסים, התחתון נוצר על ידי קשתות והעליון נתמך בעמודים. העבודות בכיכר הושלמו במלואן בשנת 1765 בעלות של יותר מ-320,000 ריאלים (Real de vellón). אם כי החגיגות הראשונות כבר התקיימו באוקטובר 1752 לפני שבניית הכיכר הסתיימה.
בשנת 1754 אסר פרננדו השישי, מלך ספרד לחגוג פסטיבלים של מלחמת שוורים ברחבי הממלכה. באמצעות הוראה זו הוא התכוון להשיג התאוששות של עדרי הבקר, שהצטמצמו מאוד עקב הבצורת והמגפות. אך הוראה זו לא השפיע על אלמדן, מכיוון שהמפקח וייגאס, שהצדיק את מלחמות השוורים בשימוש המועיל בהכנסות, קיבל היתר מיוחד. ובתקופת איסור זו, שנמשכה עד 1759, היו בסך הכול 35 מלחמות שוורים.
המבנה הוא מונומנט לאומי היסטורי מאז 1979. זו זירת מלחמת השוורים השלישית שקיבלה מעמד זה לאחר זירת מלחמת השוורים בסנטה קרוס דה מודלה (ספ') (גם היא בסיודאד ריאל) וזירת מלחמת השוורים בבחאר (במחוז סלמנקה). השיקום האחרון שלה הסתיים בשנת 2003, וכיום מתקיימות בה חגיגות מלחמת שוורים חשובות, ויש בה אולם תצוגה, לשכת תיירות, מסעדה, מלון וכו'.
מבנים היסטוריים > בית החולים המלכותי של הכורים

בתוך המורשת הנרחבת של העיירה אלמדן, בולט בית החולים המלכותי מינרו דה סן רפאל (Real Hospital Minero de San Rafael), בניין שנבנה בין השנים 1755–1773, וקשור קשר הדוק לזירת מלחמת השוורים של אלמדן, הוא שוחזר לאחרונה ומוצג לשירות הציבור על מנת להציע ידע טוב יותר על ההיסטוריה ומשמעות הכרייה באלמדן. הוא הוקם בשנת 1752 על ידי המנהל הכללי של המכרות, פרנסיסקו חאוויר דה וייגאס. זהו אחד מבתי החולים הראשונים בספרד שנבנה מראש לשמש כמבנה רפואי מקצועי, והוא יכול להיחשב כהישג של האידיאלים של תנועת הבריאות הנאורה של המאה ה-18. לפיכך, זה היה המבשר בספרד של רפואה תעסוקתית, שחקר ופיתח תרופות וטיפולים במחלות שהתפתחו כתוצאה מכרייה, כגון הרעלת כספית, ופעלו בו דמויות כמו חוסה פרס אי פרנקס (José Parés y Franqués) וגיירמו סאנצ'ס מרטין (Guillermo Sánchez Martín), ופותחו בו טיפולים מיוחדים.
הבנייה הייחודית בצורת האות "L" מורכבת ממסדרון, פטיו מעוצב וחדרים פנימיים אחרים. הוא הושלם עם בניין נוסף קטן יותר שבו היו שירותים נלווים לבית החולים, כמו אורוות, דירות לצוות המטפלים, מטבחים וכו'. החזית מורכבת משני חלקים, וחזית האבן המחברת ביניהם, ועליה פסל של המלאך רפאל, שהבניין מוקדש לו. דלת הכניסה מוקפת על ידי שני פילסטרים דקים, ובפנים בולטים החדרים הגדולים בעלי הקמרונות לחולים.
הבניין הוא רכוש חברת הכרייה Minas de Almadén y Arrayanes SA. לאחר הפסקת פעילויות התברואה, שימשו המבנים כארכיונים ומשרדים לפעילות גאולוגית, כמו גם ארכיון כללי. במבנה ששוחזר לאחרונה, שוכן הארכיון ההיסטורי של מכרות אלמדן, מטה קרן אלמדן-פרנסיסקו חבייר דה וייגאס ומוזיאון הכרייה. מבנה זה, כמו גם המוזיאון השוכן בתוכו, הם מקור להבנה טובה יותר של ההיסטוריה ומשמעות הכרייה עבור אזור אלמדן ואנשיה. מאחורי המוזיאון נמצאים הגנים, מהם אפשר להגיע לצינוק, שבו טיפלו באסירים חולים שעבדו במכרות.
לקריאה נוספת

Blázquez, José María (1978), Historia económica de la Hispania romana, Madrid: Ediciones Cristiandad. ISBN 9788470572432
Alfredo Menéndez Navarro, Catástrofe morboso de las minas mercuriales de la villa de Almadén del Azogue" (1778) de José Parés y Franqués
Wes Gibbons, Teresa Moreno (Ph. D.), The Geology of Spain, Geological Society of London, 2002, ISBN 9781862391109, Pages 475-478
Fernando Bernaldez, Ramón Rua Figueroa, Memoria sobre las minas de Almadén y Almadenejos, Imprenta Nacional, 1861
Rafael Gil Bautista, Las minas de Almadén en la Edad Moderna, Universidad de Alicante, 2015, ISBN 9788497174008
Victoriano Martín Martín, Los Rothschild y las minas de Almadén: el servicio de la deuda pública española y la comercialización del mercurio de Almadén, Instituto de Estudios Fiscales, Ministerio de Hacienda, 1980
ביאורים

↑  בגד עליון צמוד לגוף שנלבש על ידי גברים בימי הביניים
↑  Jerinzonza, סוג של שפת הבי"ת בספרד שבה מוסיפים את האות P אחרי כל עיצור
הערות שוליים

↑  Almadén Mines
1 2  Cultural Heritage of Mercury. Almadén and Idrija
↑  Historia
1 2  ‘Spanish quicksilver’: a preliminary note. The London market, global trade and the Rothschild monopoly (1830–1850)
↑  El yacimiento de mercurio más importante del mundo reivindica su historia
↑  Dr. José Parés y Franqués, Catástrofe morboso de las minas mercuriales de la villa de Almadén del Azogue.
↑  World mercury production 2017-2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557411605171  BNE: XX453006  GND: 4085102-3  LCCN: n83135578  MusicBrainz: f30c70da-1d45-435f-98d9-04903a4cca1b  NKC: xx0318703  VIAF: 240345614   WorldCat (עם VIAF): 240345614 
בתוך המכרה
גבישי צינובר מאלמדן
המכרה סביב 1880
מתקני המכרה סביב 1880
שער קרלוס הרביעי בכניסה למכרה
בתוך המכרה
הקרליסטים תוקפים וכבשים את אלמדן במלחמה הקרליסטית הראשונה (אוקטובר 1836)
המתקן מעל פיר המכרה
מבט מהפטיו במפלס התחתון
הכניסה לזירה
שער הכניסה למבנה בית החולים
ג'ון קולהון

ג'ון יואינג קולהון (באנגלית: John Ewing Colhoun; בערך 1749 – 26 באוקטובר 1802) היה חבר הסנאט של ארצות הברית ועורך דין מקרוליינה הדרומית.
ביוגרפיה > מוצאו

קולהון (וקלהון) הוא שם משפחה שמקורו באלסטר, למקום שאליו נדד סבא רבא של קולהון, רוברט קולכון, מדמברטון, דנברטונשייר בסקוטלנד. קולהון נולד למשפחת מהגרים סקוטים של אלסטר שהיגרו לאמריקה הקולוניאלית ממחוז דניגול. נראה שקולהון בעצמו שינה את שם משפחתו מקלהון לקולהון.
ביוגרפיה > ראשית חייו

קולהון, נולד בערך ב-1749 בסטאונטון, מושבת וירג'יניה, שם למד בבתי ספר ציבוריים לפני שסיים את לימודיו בקולג' של ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) ב-1774. ב-16 באוגוסט 1775, הוא הצטרף לפלוגת המיליציות המתנדבות של קפטן צ'ארלס דרייטון לשרת במלחמת העצמאות של ארצות הברית באזור צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית. הוא היה חבר בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית משנת 1778 עד 1800. לאחר המלחמה, הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1783. הוא החל לעבוד כעורך דין בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית ופעל בעיקר בהסדרי רכוש ותביעות פציעות אישיות. בנוסף, הוא היה חקלאי ובשנת 1785, הוא נבחר לחבר המועצה הסודית וגם לממונה על האחוזות שהוחרמו.
ביוגרפיה > משפחתו

קולהון התחתן עם פלוריד בונאו, בת למשפחת הוגנוטים בולטת בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית. נולדו להם שלושה ילדים: ג'ון יואינג הבן שהפך לבעל מטעים, פלוריד בונאו (1792–1866) שנישאה לבן דודו הראשון של אביה ג'ון קאלדוול קלהון, וג'יימס אדוארד (1798–1889, מאוחר יותר שינה את שם המשפחה לקלהון), בעל מטעים שהפך לקצין בצי האמריקני בשנות ה-20 של המאה ה-19. פלוריד הפכה לגברת השנייה של ארצות הברית ב-1825. ג'ון קולהון היה גם בן דודו הראשון של ג'וזף קלהון, וגיסו של אנדרו פיקנס.
הוא עלה לגדולה לאחר שהתחתן עם פלוריד בונאו שהייתה יורשת למטעים נרחבים. קולהון, הפך לבעל מטעים, ומאוחר יותר רכש מספר מטעים ברחבי מדינת קרוליינה הדרומית. כמו כן, היו בבעלותו 108 עבדים. קולהון גידל בעיקר אינדיגו, אורז, שיבולת שועל וירקות במטעים שלו, כמו גם גידול בקר וגידול סוסים.
ביוגרפיה > סנאטור

בשנת 1801, לאחר 22 שנות כהונה בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית, ניצח קולהון את ג'ייקוב ריד, הסנאטור המכהן, בהצבעה של 75 מול 73, ונבחר לחבר הסנאט של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרס השביעי. הוא היה חבר בוועדה שקיבלה הוראה לדווח על שינוי במערכת המשפט של ארצות הברית, וכיהן מ-4 במרץ 1801 ועד מותו ב-26 באוקטובר 1802 בפנדלטון, קרוליינה הדרומית. הוא נקבר בבית הקברות המשפחתי במחוז אולד פנדלטון.
הערות שוליים

↑  "Colhoun, John Ewing". South Carolina.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2010186944  SNAC: w6nv9hkk  US Congress: C000627  VIAF: 160222076   WorldCat (עם VIAF): 160222076
ג'ונתן טראמבל האב

ג'ונתן טראמבל האב (באנגלית: Jonathan Trumbull Sr.;‏ 12 באוקטובר 1710 – 17 באוגוסט 1785) היה פוליטיקאי ומדינאי אמריקאי שכיהן כמושל קונטיקט במהלך המהפכה האמריקאית ובשנים 1769–1784. טראמבל וניקולס קוק מרוד איילנד היו האנשים היחידים ששימשו גם כמושלים של מושבות בריטיות וגם של מדינות אמריקאיות. בנוסף על כך, הוא היה המושל הפטריוט היחיד מתחילת מלחמת העצמאות. על שמו נקראים מקומות רבים, ובהם מכללת טראמבל שבאוניברסיטת ייל, העיירה טראמבל שבקונטיקט ומחוז טראמבל שבאוהיו.
ביוגרפיה

טראמבל נולד בלבנון שבקונטיקט לג'וזף (1678–1755) והאנה טראמבל (לבית היגלי).
ג'ונתן סיים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת הרווארד ב-1727. בשלוש השנים לאחר סיום הלימודים הוא למד תאולוגיה אצל הכומר סולומון ויליאמס בלבנון. בזכות כך הוא היה מורשה להטיף בקולצ'סטר שבקונטיקט. לימודים אלו גם הוכרו כתואר שני.
טראמבל הפך לסוחר ביחד עם אביו ב-1731. עשייתו המקצועית גדלה עוד יותר לאחר מות אחיו בים ב-1732. בשנים 1733–1740 כיהן כציר לאספה הכללית, ובשנים 1739–1740 היה יושב ראש האספה. הוא מונה ללוטננט קולונל במיליציה של קונטיקט ב-1739, והיה קולונל של רגימנט קונטיקט ה-12 במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
טראמבל שימש כסגן המושל של המושבה מ-1766 עד 1769, ועם מות המושל וויליאם פיטקין, הפך טראמבל למושל ב-1769. הוא כיהן בתפקיד זה עד 1784, במהלך המעבר של קונטיקט ממושבה למדינה בארצות הברית.
ב-13 במאי 1774, הגנרל הבריטי תומאס גייג' הגיע לבוסטון, עיר שבלטה בהפגנות אלימות כנגד בריטניה. גייג' ניסה לרתום את טרומבול על מנת להרגיע את הרוחות. טרומבול סירב לאחר קרבות לקסינגטון וקונקורד. טראמבל האשים את גייג' ב"מתקפה בלתי מעוררת ביותר על חייהם ורכושם של נתיני הוד מלכותו".
ב-6 ביולי 1775 טראמבל היה ממגייסיו של נייתן הייל כקצין ברגימנט השביעי החדש של הצבא הקונטיננטלי. בהמשך המלחמה הייל ריגל למען האמריקאים והוצא להורג על ידי הבריטים והפך לגיבור לאומי בקרב האמריקאים.
טראמבל היה חבר ויועץ של הגנרל ג'ורג' וושינגטון לאורך כל תקופת המהפכה. וושינגטון הכריז עליו כ"ראשון הפטריוטים". טרומבול שימש גם כמנהל השכר של הצבא הקונטיננטלי באביב 1778, עד שמותה בטרם עת של אמו אילץ אותו להתפטר מתפקידו. במסגרת התפטרותו הוא ביקש לחלק את יתרת שכרו שלו לחיילי הצבא.
לאחר המלחמה המשיך טראמבל לכהן כמושל המדינה החדשה. בשנת 1782, הוא נבחר לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים. הוא נבחר כחבר כבוד באגודה של סינסינטי ב-1784. הוא קיבל תואר לשם כבוד מאוניברסיטת ייל ב-1775 ומאוניברסיטת אדינבורו ב-1787.