stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אולימפיאדת טוקיו (2020)
ענפי האולימפיאדה ותוצאותיהם > בייסבול

| --- | --- |
 :  ראו גם – בייסבול באולימפיאדת טוקיו (2020)
ענפי האולימפיאדה ותוצאותיהם > טאקוונדו

| --- | --- |
 :  ראו גם – טאקוונדו באולימפיאדת טוקיו (2020)
ענפי האולימפיאדה ותוצאותיהם > טריאתלון

| --- | --- |
 :  ראו גם – טריאתלון באולימפיאדת טוקיו (2020)
ענפי האולימפיאדה ותוצאותיהם > שחייה

במשחקים אלה נשברו 6 שיאי עולם, 3 לנשים, 2 לגברים ו-1 משולב. נוסף לכך, במשחקים אלה נשברו 26 שיאים אולימפיים, 17 לנשים ו-9 לגברים.
ביקורת

ביפן זעמו על קיום המשחקים בזמן שהמדינה נאבקת בהתפרצות מחודשת של הקורונה. נערכו מספר הפגנות ומחאות נגד קיום המשחקים האולימפיים. לביקורת זו נוספה הידיעה כי מאז תחילת המשחקים דווח על 259 מקרי הדבקה חדשים בקורונה במתחם הכפר האולימפי.
המשלחת הרוסית הושעתה מפעילות ולא הותר לה להשתתף באולימפיאדה. בדצמבר 2019 קבעה הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט על איסור בן ארבע שנים לרוסיה מפעילות ספורטיבית בשל רמאות בבדיקות סמים. עם זאת, בעקבות פנייתה של רוסיה לבית הדין לבוררות בספורט קבע האחרון כי האיסור יופחת לשנתיים. נמתחה ביקורת על אופן השילוב של הספורטאים הרוסים במשחקים. לקראת אולימפיאדת טוקיו 2020, רוסיה הושעתה מלהשתתף בטורנירים ובסבבים רשמיים בכל המקצועות עקב מציאת סמים אסורים בקרב רבים מהמתעמלים והאתלטיות שלהם. אולם לאחר עתירה של חלק מהמתעמלים על עונש קולקטיבי גם כלפי מי שנקי - הותר לחלקם להשתתף אך במקום לייצג את מדינת רוסיה על מדיהם ובתוצאות המסכים, תחת דגל רוסיה ועם ההמנון הרוסי (במקרה של מדליית זהב) - הם נאלצו לייצג את "הוועד האולימפי הרוסי" (ROC) בלבד על מדיהם ובתוצאות המסכים, תחת הדגל של הוועד האולימפי הרוסי, ובמקום המנון בחרו בשיר של מוזיקה קלאסית: הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של המלחין הרוסי צ'ייקובסקי.
ראו גם

ישראל באולימפיאדת טוקיו (2020)
המשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020)
יעקב שמואל

| --- | --- |

יעקב שמואל בתחרות אגרוף, 1990
 לידה:  7 באוגוסט 1968 (בן 56)
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 classicboxing.hug.co.il
 ספורט
 ענף ספורט:  איגרוף
 משקל:  משקל נוצה
 תקופת הפעילות:  1980–1996 (כ־16 שנים)
 מאמן:  פימה ליפמנוביץ'
יעקב שמואל (נולד ב-7 באוגוסט 1968) הוא מתאגרף ישראלי מקצועני לשעבר במשקל נוצה. מאזנו כמקצועני הוא 7 ניצחונות ו-0 הפסדים.
שמואל ייצג את ישראל באולימפיאדת סיאול בשנת 1988, הגיע לשלב רבע הגמר וסיים במקום החמישי באולימפיאדה. הוא גם היה אלוף ישראל במשקל נוצה פעמים רבות ואלוף מדינת ניו יורק לחובבים ב-1986.
קריירה

שמואל גדל באור יהודה. החל את קריירת האגרוף בשנת 1980 אצל המאמן פימה ליפמנוביץ'. בהיותו בן 14 ערך שמואל את הקרב הבינלאומי הראשון שלו נגד אלוף בתי הספר של אנגליה וניצח, בתחרות שנערכה בין נבחרת ישראל ולבין נבחרת צפון אנגליה. בגיל 15 זכה לראשונה באליפות ישראל לנוער. ייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות ברחבי אירופה.
בשנת 1986 יצא לתחרות בניו יורק וזכה במדליית זהב בטורניר הספניש גלובז (אליפות מדינת ניו יורק לחובבים). ב-1987 זכה בטורניר בפולין.
בשנת 1987 התגייס לצה"ל במעמד של ספורטאי מצטיין ושירת באשקלון.
בשנת 1988 השתתף שמואל באולימפיאדת סיאול שבקוריאה הדרומית. בקרב הראשון הוא ניצח את ירמו אסקלינן מפינלנד,  ובקרב השני את ריקרדו פיטמן מאיי קוק, אך בשלב רבע הגמר נוצח על ידי האיטלקי ג'ובאני פאריסי, שהמשיך וזכה במדליית הזהב.
בשנת 1990, לאחר שרותו הצבאי, עבר שמואל לצרפת ושם עבד כשנתיים כמתאגרף מקצועני.
בין 3 בדצמבר 1988 ו-10 בפברואר 1991 ערך שמואל שבעה קרבות כמקצוען, וניצח בכולם. הוא התאגרף עם מיק פאול, מוסטפא ורקווי, פסקל ראגאוט, רדהא ג'ין עבאס, ג'ין מארק אוגוסטין, ליונל ג'ין ואנק ריגל.
בשנת 1995 הגיע למקום חמישי באליפות העולם שנערכה בברלין. אך בעקבות הפסד למתאגרף טורקי באליפות אירופה, נמנעה ממנו האפשרות להתחרות באולימפיאדת אטלנטה (1996).
בשנת 1996 פרש שמואל מאגרוף תחרותי בעקבות פציעה ביד. הוא עבר לאימון, אימן חמש שנים בקבוצת מכבי תל אביב באגרוף, ובמקביל אימן בנבחרת ישראל באגרוף.  נכון ל-2013 משמש כמאמן ומדריך לאגרוף במכון שפתח באור יהודה.
גרוש ואב לשלושה.
הערות שוליים

1 2  Yacov Schmuel, באתר fightsrec
↑  במהלך התחרות ג'ון מירונה מסודאן סירב להתמודד מולו, וכך ניצח אותו ניצחון טכני ועבר לשלב הבא בתחרות
↑  לטענת שמואל, בשל שיפוט לקוי בקרב זה. ראו: ערן גולן, הפצע הפתוח של המתאגרף יעקב שמואל, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 3 באוגוסט 2010
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת סיאול (1988)  |
| --- | --- | --- |
|  איגרוף | יהודה בן חיים • יעקב שמואל • אהרון יעקובי |  |
|  היאבקות | דב גרוברמן • אבן ברנשטיין |  |
|  התעמלות מכשירים | רויטל שרון |  |
|  התעמלות אמנותית | שולמית גולדשטיין • רקפת רמיגולסקי |  |
|  טניס | עמוס מנסדורף • שחר פרקיס • גלעד בלום • אילנה ברגר |  |
|  קליעה | אדוארד פפירוב • יצחק יונסי |  |
|  שחייה | אייל שטיגמן |  |
|  שיט | רן טורטן • דן טורטן • אלדד אמיר • יואל סלע |  |
ריבר פלייט

"המכונה" (La Máquina), חמישיית ההתקפה של ריבר פלייט בשנות הארבעים
קלוב אתלטיקו ריבר פלייט (בספרדית: Club Atlético River Plate) הוא מועדון ספורט מהעיר בואנוס איירס הנחשב לאחד מהמובילים בארגנטינה. המועדון נוסד ב-25 במאי 1901, ועיקר פרסומו בשל קבוצת הכדורגל שלו המשחקת בפרימרה דיביסיון של ארגנטינה, ליגה שבה מחזיקה הקבוצה בשיא ההשתתפויות בעונותיה ובשיא הזכיות בה -38.
לזכיות באליפות ארגנטינה מתווספים שלושה עשר גביעים לאומיים ושבעה עשר גביעים בינלאומיים, כשהחשובים ביניהם הם גביע ליברטדורס - 4 פעמים - והגביע הביניבשתי. ריבר פלייט הוא אחד משלושת המועדונים היחידים שזכו בארבעת הטורנירים הנוכחיים של CONMEBOL - הליברטדורס, הסודאמריקנה, הרקופה והסורוגה; אלו מצטרפים לגביעי העבר בהם זכה המועדון - הביניבשתי, האינטראמריקנה והסופרקופה, וגביעי ריו דה לה פלאטה העתיקים - הקאפ טיי קומפטישן וגביע אלדאו; כל אלו בינלאומיים ורשמיים. המועדון מחזיק גם בשיא התארים הכללי בארגנטינה מאז תחילת העידן המקצועני, 69 במספר (ובתוספת העידן החובבני - 72). הקבוצה עומדת במקום הראשון בטבלת הנקודות ההיסטורית של ליגת העל הארגנטינאית, עם כמות הניצחונות הגדולה ביותר, כמות השערים הגדולה ביותר, ספיגת השערים הנמוכה ביותר והפרש השערים הטוב ביותר. שחקנים מפורסמים רבים שיחקו לאורך השנים במועדון, שגם תרם את מספר השחקנים הרב ביותר במדינה לנבחרות ארגנטינה במונדיאל. המועדון מדורג במקום התשיעי בעולם ובמקום הראשון בדרום אמריקה בדירוג הקבוצות בכל הזמנים של הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל (IFFHS).
אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון אנטוניו וספוצ'יו ליברטי, הידוע בכינוי "המונומנטל" (El Monumental) והוא הגדול ביותר באמריקה הדרומית. תכולת האצטדיון כיום היא 84,567 מקומות ישיבה. גמר מונדיאל 1978 שבו זכתה נבחרת ארגנטינה נערך באצטדיון זה. האצטדיון משמש בנוסף גם כאצטדיון הלאומי של ארגנטינה. במתחם האצטדיון מפעיל המועדון, בנוסף לקבוצת הכדורגל, קבוצות בענפי ספורט רבים נוספים, ביניהם כדורסל, כדוריד, הוקי שדה, אתלטיקה, שחייה, טניס, התעמלות מכשירים, התעמלות אמנותית, כדורעף, אגרוף, כדורגל אולמות, שחמט, גלגיליות, כדורמים, קראטה, טאקוונדו, טניס שולחן, הוקי גלגיליות, קרוספיט, MMA, ברידג', ספורט נכים וענפי ספורט מקומיים כמו בוצא'ס, ססטובול ופלוטה פאלטה.
משחק הדרבי בין ריבר פלייט לבוקה ג'וניורס הוא אחד המשחקים המרתקים והטעונים בעולם הכדורגל וזכה לכינוי "הסופר קלאסיקו".
בשנת 2012 אוהדי הקבוצה שברו את שיא גינס ויצרו את הדגל הארוך בהיסטוריה באורך של 7,829 מטרים.
כינויי הקבוצה

הקבוצה זכתה במהלך השנים למספר כינויים, הכינוי הנפוץ בתקשורת ובקרב אוהדיה הוא "המיליונרים" (Los Millonarios). הכינוי הודבק לקבוצה בשנות ה-30 בעקבות רכישתו של בראנבה פריירה וכן בשל היותה של הקבוצה העשירה מבין קבוצות הליגה. בנוסף, מרבית אוהדי הקבוצה נחשבים לבני המעמד העליון, בניגוד לאוהדי בוקה ג'וניורס הנחשבים לבני מעמד הפועלים.
אוהדי קבוצות יריבות מכנים את הקבוצה בלעג "התרנגולות" (Gallinas). הכינוי דבק בקבוצה בשנת 1966 אחרי משחק גמר גביע ליברטדורס מול קבוצת פניארול מאורוגוואי בו הפסידה הקבוצה 4:2 אחרי שכבר הוליכה 0:2. בנוסף, הקבוצה סיימה במקום השני בליגה 11 פעמים במהלך 18 שנות היובש מהן סבלה הקבוצה משנת 1957 עד 1975. כיום אוהדי ריבר עצמם אימצו לעצמם גם את הכינוי הזה ברבים משיריהם, תוך שהם מייחסים לו משמעות חיובית.
הקבוצה זכתה גם לכינוי "הקבוצה עם הסרט האדום" (El Equipo de la Banda Roja) בשל תלבושתה הלבנה עם פס האדום האלכסוני ולכינוי "המכונה" (La Máquina) בשנות ה-40. באמצע שנות ה-90 הקבוצה כונתה "המכונה הקטנה" (La Maquinita) אחרי שהציגה סגל מרשים שזכה בשלוש אליפויות, גביע ליברטדורס ובסופרקופה סודאמריקנה.
אצטדיון

ב-1938, לאחר שנים של נדודים בין אצטדיונים שונים, רובם בדרום העיר בסמיכות לשכונת לה בוקה, קבעה הקבוצה את משכנה באצטדיון המונומנטל. הוא נחנך רשמית ב-25 במאי 1938 במשחק בין ריבר פלייט לפניארול מאורוגוואי בו ניצחה ריבר פלייט 1:3, בנוכחות כ-68,000 צופים. במשך שנים הייתה לאצטדיון צורת פרסה, שכן עקב העלויות הגבוהות לא נבנה היציע הצפוני הפונה לשפך הנהר ריו דה לה פלטה. לאחר 20 שנה, בשנת 1958, נכנסו לקופת המועדון 30 מיליון פסו תמורת מכירתו של אומר סיבורי ליובנטוס (קבוצה בה הוא עתיד להפוך לזכות בכדור הזהב; סכום ההעברה היה שיא עולמי באותה העת), ובעזרתם ניתן היה לבנות את היציע הצפוני החסר, שנקרא מאוחר יותר על שם השחקן האמור. חלקו העליון של יציע זה נבנה 20 שנה לאחר מכן, במסגרת שיפוצים והרחבות לקראת מונדיאל 1978, טורניר בו נערכו באצטדיון תשעה משחקים, כולל הגמר שבו ניצחה נבחרת ארגנטינה. האצטדיון משמש גם כאצטדיון הלאומי של נבחרת ארגנטינה.
בשיאו כלל האצטדיון כ-100,000 מקומות, ועל פי ההערכה כמות כזו של צופים נכחה במשחק האליפות ב-1975, לאחר 18 שנים בהן לא זכה המועדון באליפות הליגה. אירועי שיא נוספים מבחינת כמות הצופים היו הגמרים של גביע הליברטדורס שבהם ניצחה ריבר, בשנים 1986 ו-1996, אז נכחו במקום כ-86,000 צופים.
במשך שנים היה מספר המושבים כ-61,000, עד שבשנת 2019 נעשו שינויים שהגדילו את הכמות ל-70,074. בשנת 2020 הוחל בשיפוץ רב שלבי של האצטדיון. קרקע המשטח הונמכה, נשתל דשא חדש, מסלול האתלטיקה שהקיף את הדשא בוטל והיציעים התחתונים הוארכו עד לגובה הקרקע. במהלך העבודות גדל מספר המקומות אל מעבר ל-86 אלף, אך עם סיום התקנת המושבים החדשים כמות המקומות צפויה להגיע ל-84,567. זהו האצטדיון הגדול ביותר באמריקה הדרומית.
בקומפלקס האצטדיון קיימים מגרשים עבור ענפי ספורט רבים נוספים, וכן בתי ספר ואוניברסיטה הנושאים את שם המועדון.
תלבושת הקבוצה

תלבושת הקבוצה נחשבת לאחת המפורסמות בעולם. בשנותיה הראשונות שיחקה הקבוצה בתלבושת לבנה שהייתה נפוצה באותן שנים, כדי להבדיל את עצמה משאר הקבוצות עטו שחקני הקבוצה סרט אדום אלכסוני, דבר אשר גם הבליט את הרקע העשיר של הקבוצה לעומת שאר הקבוצות.
סמל

בעת הקמתה של ריבר פלייט - לא היה לקבוצה סמל, ורק ב-1930 הוחלט על סמל המכיל את ראשי תיבות של שם הקבוצה: C.A.R.P (Club Atlético River Plate) . ב-1947 שולב ראשי תיבות של הקבוצה בתוך מגן לבן המעוטר בפס אלכסוני בצבע אדום - בדומה לתלבושת הקבוצה. וכך מאז הסמל ב-1947, צורת הסמל, גודל ועיצובו השתנה במעט אך הסמלים נשארו דומים אחד לשני עד היום. בשנות ה-80 השתמש המועדון בסמל האריה היושב באצטדיונה הביתי (ה"מונומנטל").
סמל הקבוצה הראשון ב-1930 ועד 1941
סמל הקבוצה מ-1941 ועד 1947
סמל הקבוצה מ-1947 ועד 1969
סמל הקבוצה מ-1969 ועד 1993
סמליל המועדון - אריה בתוך האצטדיון הביתי ה"מונומנטל", בו נעשה שימוש על מדי הקבוצה בשנות ה-80
סמל הקבוצה מ-1993 ועד 1998
סמל הקבוצה מ-1998 ועד 2006
סמל הקבוצה מ-2006 ועד 2022
סמל הקבוצה החל מ-2022
שחקנים מפורסמים

ריבר פלייט ידועה במחלקת הנוער שלה, אשר ייצרה רבים משחקניה הבולטים של ארגנטינה בכל הזמנים. בקבוצה שיחקו גם שחקנים רבים אשר עברו ממנה למועדונים באירופה.
שחקנים מפורסמים > שנות ה-30, ה-40 ("המכונה") וה-50

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  אנחל לברונה  אלפרדו די סטפנו  אומר סיבורי  ברנאבה פריירה  קרלוס פאוצ'לה |  |  רנאטו ססריני  נסטור רוסי  חוסה מנואל מורנו  אדולפו פדרנרה  חואן קרלוס מוניוס |  |  פליקס לוסטו  נורברטו ז'אקונו  ריקרדו ואגי  אמדאו קאריסו  וולטר גומס |
שחקנים מפורסמים > שנות ה-60 וה-70

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  לואיס ארטימה  ארמינדו אונגה  לואיס קוביז'ה  דניאל אונגה  אוסקר מאס |  |  חוסה ואראקה  דלם  אנריקה וולף  אובלדו פיליול  רוברטו פרפומו |  |  נורברטו אלונסו  קרלוס מורטה  ריינלדו מרלו  חואן חוסה לופס  דניאל פסארלה |  |  אמיליו קומיסו  לאופולדו לוקה  אוסקר אורטיס  אלחנדרו סאבלה  רמון דיאס |
שחקנים מפורסמים > שנות ה-80

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  מריו קמפס  אמריקו גאז'גו  אנסו פרנצ'סקולי  נרי פומפידו  אוסקר רוג'רי |  |  אלברטו טרנטיני  חוליו אולרטיקואצ'אה  אנטוניו אלסאמנדי  הקטור אנריקה  נסטור גורוסיטו |  |  חואן חילברטו פונס  קלאודיו בורגי  סרחיו בטיסטה  סרחיו גויקוצ'אה  קלאודיו קאניג'ה |  |  פדרו טרוגליו   אבל באלבו  גבריאל בטיסטוטה  אנחל קומיסו  לאונרדו אסטרדה |  |
שחקנים מפורסמים > שנות ה-90

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  אריאל אורטגה  רוברטו אז'אלה  סרחיו ברטי  הרנן קרספו  חרמן בורגוס  מתיאס אלמיידה |  |  מרסלו סאלאס  סלסו אז'אלה  הרנן דיאס  חוליו קרוס  חואן פבלו סורין  סנטיאגו סולארי |  |  מרסלו גז'ארדו  רמון מדינה בז'ו  רוברטו בונאנו  אדוארדו קואודט  פאבלו איימר  חבייר סביולה |  |  חואן פאבלו אנחל  אדוארדו בריסו  מריו יפס |
שחקנים מפורסמים > העשור הראשון של המאה ה-21

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  חבייר מסצ'ראנו  פרננדו קאבנגי  אנדרס ד'אלסנדרו  לואיס גונסאלס  גונסאלו היגוואין  אלחנדרו דומינגס |  |  אסטבן קמביאסו  מרטין דמיצ'ליס  נלסון קואבס  כריסטיאן לדסמה  רדאמל פלקאו  אלכסיס סאנצ'ס |  |  לאונרדו פונסיו  חרמן לוקס  פרנקו קוסטנסו  חואן פבלו קאריסו  פרננדו בלוצ'י  מקסי לופס |  |  דייגו בונאנוטה  רוברטו פריירה  אריק לאמלה  ג'ונתן מאידנה |
שחקנים מפורסמים > העשור השני של המאה ה-21

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  מנואל לנסיני  דויד טרזגה  חואן איטורבה  טאופילו גוטיירס  לוקאס אוקאמפוס  רמירו פונס מורי  רודריגו מורה  מרסלו ברוברו  אדר אלברס בלנטה |  |  קרלוס סאנצ'ס  קרלוס קרבונרו  מתיאס קראנביטר  לאונל ונחיוני  גבריאל מרקאדו  חרמן פסלה  עמנואל ממאנה  לאונרדו פיסקוליצ'י  סבסטיאן דריוסי |  |  לוקאס אלאריו  גונסאלו מרטינס  מילטון קאסקו  איגנסיו פרננדס  לוקאס מרטינס קוארטה  איגנסיו סקוקו  אנסו פרס  חאבייר פינולה  ניקולס דה לה קרוס |  |  פרנקו ארמני  לוקאס פראטו  חואנפר קינטרו  גונסאלו מונטייל  רפאל סנטוס בורה  אסקיאל פלאסיוס  חוליאן אלברס  לוקאס בלטראן  מתיאס סוארס |
שחקנים מפורסמים > העשור השלישי של המאה ה-21

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  אנסו פרננדס  סנטיאגו סימון  אגוסטין פלבסינו  אסקיאל בארקו |  |  מיגל בורחה  רודריגו אליינדרו  פבלו סולארי  אנסו דיאס |  |  קלאודיו אצ'ברי  פרנקו מסטנטואונו |
תארים

אליפות ארגנטינה - 38 (שיא):
1920 (עידן חובבני), 1932, קופה קמפאונאטו 1936, קופה דה אורו 1936, 1937, 1941, 1942, 1945, 1947, 1952, 1953, 1955, 1956, 1957, מטרופוליטנו 1975, נסיונל 1975, מטרופוליטנו 1977, מטרופוליטנו 1979, נסיונל 1979, מטרופוליטנו 1980, נסיונל 1981, 1985/86, 1989/90, אפרטורה 1991, אפרטורה 1993, אפרטורה 1994, אפרטורה 1996, קלאוסורה 1997, אפרטורה 1997, אפרטורה 1999, קלאוסורה 2000, קלאוסורה 2002, קלאוסורה 2003, קלאוסורה 2004, קלאוסורה 2008, פינאל 2014, 2021, 2023
גביעים לאומיים - 16 :
קופה דה קומפטנסיה ג'וקיי קלוב - 1: 1914
קופה דה קומפטנסיה - 1: 1932
קופה ד"ר קרלוס איבארגורן - 4: 1937, 1941, 1942, 1952
קופה אסקובר - 1: 1941
קופה קמפאונטו - 1: 2014
גביע ארגנטינה - 3 (שיא משותף): 2016, 2017, 2019
הסופר קאפ הארגנטינאי - 3 (שיא): 2017, 2019, 2023
טרופאו דה קמפאונס - 2: 2021, 2023
גביעים בינלאומיים - 18 :
הגביע הביניבשתי - 1: 1986
גביע ליברטדורס - 4: 1986, 1996, 2015, 2018
גביע אינטראמריקנה - 1: 1987
סופרקופה סודאמריקנה - 1: 1997
גביע סודאמריקנה - 1: 2014
רקופה סודאמריקנה - 3: 2015, 2016, 2019
גביע סורוגה בנק - 1: 2015
קאפ טיי קומפטישן - 1: 1914
גביע אלדאו - 5 (שיא): 1936, 1937, 1941, 1945, 1947.
אחר
קופה דה אורו אווה פרון - 1: 1957
ליגיז'ה פרה ליברטדורס - 4: 1976, 1989, 1992, 1999
גביע ליברטדורס עד גיל 20 - :1 2012
מונדיאל קבוצות קהילת מדריד עד גיל 17 - 1: 2013
הערות שוליים

↑  יחד עם אינטרנסיונל ואינדפנדיינטה, אם כי כל הזכיות של ריבר היו במקביל: באוגוסט 2015 הקבוצה הייתה האלופה המכהנת בכל ארבעת המפעלים (וגם בגביע ליברטדורס עד גיל 20).
↑  דירוג הקבוצות בכל הזמנים של הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל (באנגלית).
↑  ממשפחת כדורת הדשא והפטאנק
↑  מין נטבול
↑  מין כדור בסקי
↑  אוהדי ריבר פלייט מציגים: הדגל הארוך בעולם, באתר וואלה, 8 באוקטובר 2012
1 2  "Gareth Bale: The history of the world transfer record". BBC Sport (באנגלית בריטית). 2013-09-01. נבדק ב-2024-10-13.
↑  La Mquina de River Plate - MARCA.com, www.marca.com
↑    In association with World Soccer, ‏The greatest teams of all time, The Telegraph, 4 July 2007
↑  Tourney of greatest club teams, SI, ‏2011-06-21 (באנגלית אמריקאית)
↑   עידו גבעון, המכונה הקטנה של ריבר פלייט, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2014
↑  במהדורת 1957 היריבה פרשה לאחר שהפסידה במשחקה הביתי. ברישומי ה-RSSSF ריבר מופיעה כאלופה הווירטואלית, מה שמביא אותה ל-6 זכיות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 16154296-7  LCCN: n86010699  VIAF: 170534642   WorldCat (עם VIAF): 170534642 
נורברטו אלונסו, משחקניה הבולטים של ריבר בשנות השבעים והשמונים, מניף את גביע הליברטדורס הראשון שלה ב-1986
אצטדיון המונומנטל במהלך משחק ליגה מול אינדפנדיינטה ב-2004
מלחמת היהודים

.
| --- | --- |

עמוד השער של "מלחמת היהודים" בלטינית, כתב-יד קלן, מן המאה ה-12.
 מידע כללי
 מאת:  יוסף בן מתתיהו
 שפת המקור:  יוונית קוינה, קודם לכן חובר ב"שפת אבותיו" (ככל הנראה ארמית).
 סוגה:  היסטוריוגרפיה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  בין 75 ל-79
 הוצאה בעברית
 תרגום:  קלמן שולמאן יעקב נפתלי שמחוני שמואל חגי ליזה אולמן
 סדרה
 הספר הבא:  קדמוניות היהודים
 
מלחמת היהודים, מתורגם גם כמלחמות היהודים (בלטינית: Bellum Judaicum, ביוונית: Ιστορια Ίουδαίκοΰ πολέμου πρός Ρωμαίυς, "תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים") הוא ספרו של ההיסטוריון היהודי פלביוס יוספוס (יוסף בן מתתיהו, המוכר גם בשמו הלטיני בצורתו המשובשת כ"יוספוס פלביוס"). הספר הוא דיווח היסטורי העוסק במרד הגדול בין השנים 66–73 לספירה, ובגורמים שהובילו אליו.
כתיבתו של יוספוס נייטרלית בעיקרה אך צצים בה מדי פעם דברי אבל וקינה על מר גורלו של העם היהודי וחורבן המקדש. עם זאת, רבים טוענים שליוסף ישנה נטייה ליפות את המציאות לטובתם של הרומאים. יש הקושרים זאת לכך שהספר עמד לבקרת הקיסר אספסיאנוס.
כמו יתר ספריו של יוספוס, הספר בצורתו היוונית שרד בזכות הכנסייה הנוצרית ולא שומר במסורת הרבנית. הכנסייה ראתה בספרו המתעד את חורבן ירושלים ובית המקדש הוכחה למסופר בברית החדשה על נבואתו של ישו על חורבן העיר, ולדוקטרינה הגורסת שבחירת עם ישראל היא חזקת הכנסייה בלבד ושהיהודים שלא הצטרפו אליה איבדו את מעמדם כחלק מן העם.
זמן חיבורו ושמו של הספר

יוספוס חיבר את הספר לראשונה (סמוך לשנת 73) ב"לשון אבותיו" (ככל הנראה ארמית. הנוסח המקורי אבד ולא הגיע לידינו) על מנת לספר ליהודים היושבים במזרח "מעבר לנהר פרת" ולבני עמים אחרים באזור, את קורות מלחמת היהודים ברומאים, וזאת על-מנת להרתיע אותם מפני יציאה למלחמה באימפריה הרומית. לאחר מכן תרגם יוספוס את הספר ליוונית בגרסה שנועדה בעיקר לנוכרים. הוא כתב את הספר בזמן שישב ברומא וקיבל לשם כך עזרה מאנשים אחדים בלשון היוונית.
את המהדורה היוונית כתב לא לפני שנת 75, אז נבנה המקדש לאלילת השלום, שיוספוס מספר על השלמת בנייתו, ולא אחרי שנת 79 לספירה, שנת מותו של הקיסר אספסיאנוס, מכיוון שב"נגד אפיון" יוספוס מספר שהגיש לו חלקים מ"מלחמת היהודים" כדי לזכות באישורו לדברים שכתב. עם זאת, רוב החוקרים מעריכים שתיאורו השלילי של קאיקינה אליאנוס נכתב בזמן שזה הוצא להורג על ידי טיטוס, ומשום כך נראה כי יוספוס עדיין ערך שינויים בחיבורו עד שנת 81, שנת מותו של טיטוס.
הגרסה היוונית אינה תרגום של ממש של הגרסה הראשונה בארמית, מאחר שיש בה דברים רבים שאינם רלוונטיים לקהל דובר ארמית או לקהל יהודי, ובהם תיאור המנהגים והאמונות של היהודים מנקודת מבט של הפילוסופיה היוונית והתייחסויות רבות לספרות היוונית. לגרסה היוונית ישנם מאפיינים יווניים רבים, הזרים להיסטוריוגרפיה והלכי הרוח של המזרח הקרוב, שכתובים בסגנון הרווח בחיבור היסטורי יווני: ניתוח אירועים על פי סיבה ותוצאה, מבנה רטורי, נאומים ארוכים, תיאורים ביוגרפיים וההתפלמסויות עם היסטוריונים אחרים.
בחיבוריו המאוחרים יותר, מכנה יוספוס את יצירתו זו "מלחמת היהודים". עם זאת, כתבי היד המוקדמים ביותר של החיבור הם מימי הביניים, וניתנו להם אז כותרות שונות, בהן (מלבד "מלחמת היהודים") "ההיסטוריה היהודית של כיבוש ירושלים". לשם "כיבוש ירושלים" ישנן עדויות כבר בכתבי המתרגם והחוקר הנוצרי הירונימוס, אולם ייתכן שכותרת זו פשוט משקפת את תחום העניין של המלומדים הנוצרים בחורבן ירושלים כהגשמת נבואתו של ישו. הכותרת "מלחמת היהודים" משקפת נקודת מבט רומאית.
מבנה הספר

המשפט הראשון בהקדמה של הספר הוא משפט הפתיחה הארוך ביותר בכל הספרות ההיסטוריוגרפית ששרדה מן העת העתיקה, והוא נועד להרשים את הקורא בכל הנוגע למיומנותו של המחבר כסופר והיסטוריון וכ"עד ראייה למאורעות".
החלק הראשון (עד פרק י"ד בספר ב'), שהוא שליש מהספר, משמש מבוא היסטורי לחלקו השני, העיקרי. החלק הראשון כולל סקירה מהתקופה שבין האירועים בירושלים שקדמו לגזירות אנטיוכוס הרביעי החל משנת 170 לפנה"ס לערך, ועד מעשי הרצח והשוד של הנציב גסיוס פלורוס, שהם לדעת יוספוס, הסיבה הישירה למרד, סוף שנת ג'תתכ"ו (66). חלק זה מהווה תקציר של האירועים שפורטו על ידו מאוחר יותר בספרים 11–20 של קדמוניות היהודים, אשר מסתיים באירוע עליית גסיוס פלורוס, שם מוסר יוספוס שעל אירועי המלחמה שפרצה ניתן לקרוא בספר שכתב על מלחמת היהודים.
החלק השני, העיקרי, הוא פרשת המלחמה עצמה. מראשית המרד בשנת 66 ועד כיבוש מבצרי היהודים האחרונים, בשנת 73. יוספוס כותב בפרוטרוט את תולדות המלחמה, כעד־משתתף וכאדם שככל הנראה כתב רשימות בזמן אמת.
הוא מדבר על עצמו בגוף שלישי, לפי המנהג בתקופתו.
הוא משבץ את תיאורו בתיאור מאורעות חשובים שקרו בעולם באותו זמן כגון מרידות הגאלים והגרמאנים, מלחמות בארמניה ועוד.
החיבור כולל שבעה "ספרים". כל אחד מהם נכתב במקור על מגילת פפירוס נפרדת.
חלוקת הספרים לפרקים אינה של המחבר, אך היא קדומה, אולי אף בימיו, ונעשתה בידי עורכים. בשלב מאוחר יותר הוסיפו עורכים כותרת לכל פרק (לטינית: Epitome), הכותרת כוללת תקציר המחולק לסעיפים. אולם סעיפים אלה אינם זהים לסיעוף הפנימי של הפרקים, המופיע במהדורות הדפוס. נראה שזו עדות לכך שהיו שתי שיטות סיעוף שאחת שרדה בכותרות והשנייה בהוצאות הדפוס, לצד הטקסט.
במספר הוצאות מודרניות (למשל הוצאת מסדה, 1968) ויתרו על הסיעוף בכותרת על-מנת שלא לבלבל את הקורא.
ההוצאה המדעית הראשונה של הספר היא הוצאת ניזה (Niese), ברלין 1894. בהוצאה זו נוספה לכל ספר משבעת הספרים חלוקה פנימית רציפה לפסוקים. לפיכך, ציטוטים ניתנים לעיתים בציון הספר ומספר הפסוק, או בציון הספר, מספר הפרק ומספר הסעיף.
מקורותיו של יוספוס

ב"מלחמת היהודים" ניכרות מאוד השפעותיהם של ההיסטוריונים היווניים תוקידידס (המאה ה-5 לפנה"ס) ופוליביוס (המאה ה-2 לפנה"ס), שתולדות חייו דומות לאלו של יוספוס: עירו השתייכה לליגה האכאית שהתנגדה לרומאים, הוא עצמו נתפס והובא לרומא כבן ערובה, קשר שם קשרי ידידות עם מדינאים רומיים בכירים, השתכנע שהאימפריה הרומית בלתי מנוצחת, וכתב את תולדותיה, הכוללות גם את האירועים שהתרחשו בימיו ובארצו, במטרה להרתיע את נתיניה מלמרוד בה.
יוספוס אינו מציין את המקורות ששימשו אותו בכתיבת "מלחמת היהודים", אך אין זה משום שניסה ליצור עמימות. חיבורים מן העת העתיקה נכתבו במגילות, מה שהציב מגבלה טכנית על פירוט המקורות המצוטטים, ובנוסף על כך היה מקובל בימים ההם לכתוב היסטוריה בסגנון רטורי. היסטוריונים מהעת העתיקה ציטטו את מקורותיהם לרוב רק במסגרת פולמוס עם מחברים אחרים. רבים מהם העדיפו להסתמך על מקור אחד, או לכל היותר על מקורות ספוּרים והעדיפו להתבסס על חיבור שכבר התפרסם.
יוספוס הכיר את ספר מקבים א', שעמד בפניו בעת שכתב את ספריו. ספר חשוב נוסף שהיווה לו מקור הוא רשימותיו של ניקולאוס איש דמשק, מזכירו של המלך הורדוס. ניקולאוס מדווח על התקופה של אחרית ימי החשמונאים וכל תקופת שלטונו של הורדוס. יוספוס חי בתקופת הנציבות השנייה (66-44 לספירה). גם כאן סביר שנעזר בכרוניקות שונות שלא הגיעו לידינו, אך המקור החשוב והבולט לספר, שמיחד אותו כספר היסטורי מרתק במיוחד, היא עדות יוסף עצמו. בדבר המרד היה שותף מרכזי ופעיל הן בהכנת הגליל למלחמה והן בפרשת הקרב על יודפת, שאותה היה יכול למסור בפרטי פרטים משום שהיה מפקד היהודים בקרב. לאחר נפילתו בשבי הוא מפסיק לשחק תפקיד משמעותי בעלילה אך עדיין היה עד ממקור ראשון לרוב ההתרחשויות.
בעת שהותו במחנה הרומאים בזמן המצור על ירושלים, ניהל לדבריו תיעוד מסודר של האירועים וראיין עריקים מן העיר.
יוספוס מדגיש שקרא את ספרי הזיכרונות של הקיסרים. ספרי הזיכרונות הללו הם הקומנטרים (commentarii, רשומות) הקיסריים (ההיפוֹמְנֶמָטָה). ייתכן ומדובר בספר זיכרונות שכתב אספסיאנוס, אולם סביר יותר שמדובר בדוחו"ת-שדה של המפקדים הצבאיים. הקומנטרים הללו נזכרים בחיבוריו 3 פעמים. אף על פי שב"מלחמת היהודים" אין הוא מזכיר אותם כלל, אין ספק שהם היו לנגד עיניו בעת כתיבתו. ייתכן והסיבה לכך הייתה רצונו להדגיש את מעמדו כמחבר שהוא עד ראייה ולא קומפילאטור בלבד המסתמך על עדותם של אחרים.
מניעים לכתיבת הספר

המניע העיקרי לכתיבת הספר הוא הנצחת הסיפור ההרואי והמזעזע של חורבן יהודה, ירושלים והמקדש, והאסון הנורא שאירע לעם ישראל.
עוד היבט בספרו הוא הסכלות שבניסיון ההתנגדות לרומא, הוא מתאמץ להראות שהרומאים ברובם הם עם שנוהג באדיבות עם העמים שחיים תחת שלטונם, במובן זה הספר משמש כשופר תעמולה לשושלת הפלבית שיוספוס ישב בחצרם ברומא והוא מרבה בשבחיו לקיסרים אספסיאנוס וטיטוס.
אף על פי כן, בולט היחס החם לטיטוס בהשוואה לאובייקטיביות כלפי אספסיאנוס. שמו של הספר עצמו, "מלחמת היהודים", מבטא את נקודת המבט הרומאית על המלחמה, שכן הרומאים נהגו לקרוא את מלחמותיהם על שם העמים שבהם נלחמו (למשל: "המלחמה הגאלית" או "המלחמה הפונית").
ההיבט היהודי ניכר בספרו בכך שהוא מבקש להראות שהיהודים הם עם שוחר שלום המעדיף להימנע מאלימות.
את האחריות לפריצת המרד הוא תולה במיעוט קטן ותוקפני בתוך האומה היהודית שגרר את העם למרד חסר סיכוי ברומאים, בעוד שהרוב התנגד בתוקף למלחמה.
בנוסף, מנסה יוספוס להצדיק את מעשיו בתקופת המרד ובמיוחד את מעברו למחנה הרומאים.
הספר נועד לא רק לספר על העבר, אלא גם מכוון לעתיד: להזהיר את היהודים היושבים מעבר לפרת (באמצעות גרסתו הארמית המוקדמת של הספר), את היהודים בארצות הפזורה ההלניסטית שהיו שרויים בתסיסה, ואת יהודי ארץ ישראל, לבל ינסו למרוד שנית ברומא.