stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פילוסופיה של המוזיקה
ראו גם

פסיכולוגיה של המוזיקה
אסתטיקה
לקריאה נוספת > בעברית

ארתור שופנהאואר, העולם כרצון וכדימוי [1819]; תרגום לעברית: יוסף האובן, הוצאת ירון גולן, 2003.
סרן קירקגור, או-או (תרגמה מדנית: מרים איתן; הקדים וערך: יעקב גולומב), ירושלים: מאגנס, תשנ"ו-תשס"ח. (הספר בקטלוג ULI)
פרידריך ניטשה הולדת הטרגדיה [1872]; המדע העליז [1882, 1887], ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1969.
פרידריך ניטשה, פרשת ואגנר [1888]; ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1978.
הערות שוליים

1 2  Andrew Kania, "The Philosophy of Music", The Stanford Encyclopedia of Philosophy, Spring 2014 edition, edited by Edward N. Zalta.
↑  מתוך החלק הרביעי של העולם כרצון וכדימוי, בתרגום חופשי.
↑  M. C. Horowitz (ed.), New Dictionary of the History of Ideas, ISBN 0-684-31377-4, vol.1, p. 5
↑  Dahlhaus, Carl (1991). The Idea of Absolute Music. University of Chicago Press. p. 18.
↑  Goehr, Lydia (1998). The Quest for Voice: On Music, Politics, and the Limits of Philosophy: the 1997 Ernest Bloch Lectures (באנגלית). University of California Press. ISBN 9780520214125.
↑  "Nietzsche and Music". אורכב מ-המקור ב-17 ביולי 2011. נבדק ב-17 במאי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Adorno (1938) On the Fetish-Character in Music and the Regression of Listening, Zeitschrift für Sozialforschung. This essay will be republished in the 1956 collection Dissonanzen. Musik in der verwalteten Welt.
↑  תרגום: צ'ארלס פטרסן, "האם אנחנו יכולים לומר משהו מדויק וחד משמעי? סטנלי קאוול, מגדולי הפילוסופים של המאה ה-20 והוגה הפרפקציוניזם, טוען שלא - אבל זו לא בעיה", באתר אלכסון (כתב עת).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000060865  NKC: ph120225 
ארתור שופנהאואר: "מוזיקה היא התשובה לתעלומת החיים. העמוקה ביותר מכל האמנויות, המבטאת את המחשבות העמוקות ביותר של החיים וההוויה; שפה פשוטה שאף על פי כן בלתי ניתנת לתרגום."
תיאודור אדורנו
ראס רוברטס

| --- | --- |

 לידה:  19 בספטמבר 1954 (בן 70) ממפיס, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  כלכלה
 מקום מגורים:  ארצות הברית, ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל 
 מוסדות:  אוניברסיטת ג'ורג' מייסון  אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס  אוניברסיטת רוצ'סטר 
 
ראסל דייוויד "ראס" רוברטס (נולד ב-19 בספטמבר 1954) הוא כלכלן, עמית מחקר במכון הובר של אוניברסיטת סטנפורד ונשיא המרכז האקדמי שלם . הוא ידוע בהעברת רעיונות כלכליים במונחים פשוטים כמארח הפודקאסט EconTalk.
רוברטס מסווג עצמו כמצדד בכלכלה ליברלית קלאסית. ואומר, "אני מאמין בשלטון מוגבל בשילוב אחריות אישית, כך שאני סוג של ליברטריאן, אבל. . . מונח זה מגיע עם מעט מטען ובלבול מסוים."
ביוגרפיה

רוברטס קיבל את התואר הראשון הראשון שלו בכלכלה בשנת 1975 מאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל ואת תואר הדוקטור בכלכלה מאוניברסיטת שיקגו בשנת 1981 על עבודת התזה שלו בנושא תכנון תשלומי העברה ממשלתיים בהנחיית גארי בקר.
בעבר לימד רוברטס באוניברסיטת ג'ורג' מייסון, אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, אוניברסיטת רוצ'סטר, אוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. הוא פרשן קבוע בנושא עסקים וכלכלה במהדורת הבוקר של רשת הרדיו NPR, ונהג לכתוב ב"ניו יורק טיימס" וב"וול סטריט ג'ורנל."
רוברטס מונה לנשיא השלישי של המרכז האקדמי שלם בנובמבר 2020 ונכנס לתפקיד במרץ 2021. בהסבר הבחירה ברוברטס, הצביע יאיר שמיר, יושב ראש מועצת המנהלים של המרכז האקדמי, על הרקע החינוכי האמריקאי של רוברטס כעל גורם מכריע, כמו גם על אמונתו הנחרצת בנחיצותו של חינוך ליברלי כיום.
רוברטס גם מפרסם סרטונים על כלכלה, שחלקם זכו למיליוני צפיות. אחד הסרטונים הנצפים ביותר הוא Fear the Boom and Bust, על המאבק בין גדולי כלכלני המאה ה־20 ג'ון מיינרד קיינס ופרידריך האייק.
רוברטס מנחה את הפודקאסט הכלכלי השבועי EconTalk מאז מרץ 2006. הוא ראיין יותר מתריסר חתני פרס נובל, ביניהם חתני פרס נובל בכלכלה רונלד קוז, מילטון פרידמן, אבהיג'יט באנרג'י, גארי בקר וג'וזף שטיגליץ, וכן את חתן פרס נובל לפיזיקה רוברט לפלין. הוא ראיין גם אורחים כמו ג'ימי ויילס, פטריק קוליסון, סם אלטמן, מארק אנדריסן, סם האריס ונאסים טאלב.
ספרים על כלכלה

רוברטס כתב מספר ספרים המדגימים מושגים כלכליים בדרכים לא שגרתיות.
בשנת 2001 פרסם את הרומן The Invisible Heart: An Economic Romance, שמעביר רעיונות כלכליים באמצעות שיחות בין שני מורים דמיוניים בבית ספר תיכון יוקרתי שבוושינגטון. האחד מורה לכלכלה הנוטה בדעותיו לכלכלת שוק, והשני מורה לאנגלית שרוצה לראות יותר התערבות שלטונית שמרסנת את הקפיטליזם הבלתי נשלט.
בשנת 2008 הוציא רוברטס רומן נוסף, The Price of Everything: A Parable of Possibility and Prosperity, המתמקד בקורותיו של רמון פרננדז, סטודנט באוניברסיטה ושחקן טניס מצטיין, שכילד היגר עם אמו לארצות הברית לאחר שהיא ברחה משלטונו של פידל קסטרו בקובה. כמו ב־The Invisible Heart, גם ב־The Price of Everything עושה רוברטס שימוש בשיחות בין הדמויות הראשיות שלו בכדי להתייחס למושגים כלכליים (במקרה זה רעיונות כמו מנגנון המחירים, שווקים המסדרים את עצמם והאפשרות של הקפצת מחירים במצבי משבר).
בשנת 2014 הציע רוברטס נקודת מבט נדירה על אדם סמית בספרו, How Adam Smith Can Change Your Life: An Unexpected Guide to Human Nature and Happiness. הספר לא דן בעבודתו הידועה של סמית' מ־1776, עושר העמים, במקום זאת הוא בוחן את ספרו הקודם של סמית משנת 1759 בכלכלה התנהגותית, The Theory of Moral Sentiments.
עמדות מדיניות

רוברטס אינו תומך בדרך כלל ביישום כלכלה קיינסיאנית, במיוחד להוצאות ממשלתיות לעידוד הצריכה. באוקטובר 2011 הוא יזם דיון בנושא אפקטיביות המדיניות הקיינסיאנית עם חתן פרס נובל פול קרוגמן. בפוסטים שבאו לאחר מכן, היו שני הכלכלנים חלוקים בדברים רבים, אך איש מהם לא סתר רעיון מרכזי אחד: קרוגמן הסתפק בכך שהוא מאופיין כקייסניאני, ואילו רוברטס אינו כזה.
רוברטס מפציר באלו שמגבשים מדיניות ציבורית, ובכלכלנים המייעצים להם, להיות ספקניים כלפי ממצאי מחקרים אמפיריים, ורואה בטענות נקודתיות של פוליטיקאים לפיהן המדיניות המקודמת שלהם תייצר מספר מסוים של משרות או כמות צמיחה מסוימת כבלתי אמינה מטבעה.
חיים אישיים

רוברטס נשוי ואב לארבעה, חי עם אשתו בירושלים, ילדיו חיים בארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה.
פרסומים > ספרים

The Choice: A Fable of Free Trade and Protectionism (1st ed.). Prentice Hall. 1994. ISBN 978-0-13-083008-1. OCLC 29357777.
The Choice: A Fable of Free Trade and Protectionism (3rd ed.). Prentice Hall. 2006. ISBN 978-0-13-143354-0. OCLC 70839758.
The Choice: A Fable of Free Trade and Protectionism (CD audio). Princeton, NJ: Recording for the Blind & Dyslexic. 2002. OCLC 51110966.
The Invisible Heart: An Economic Romance (1st ed.). MIT Press. 2002. ISBN 978-0-262-68135-3. OCLC 44413917.
The Price of Everything: A Parable of Possibility and Prosperity (1st ed.). Princeton University Press. 2008. ISBN 978-0-691-14335-4. OCLC 231587398.
Gambling with other people's money: how perverted incentives caused the financial crisis. Legatum Institute. 2010. ISBN 978-1-907409-06-6. OCLC 751698980.
How Adam Smith Can Change Your Life: An Unexpected Guide to Human Nature and Happiness. Portfolio Hardcover. 2014. ISBN 978-1-59184-684-0. OCLC 881681030.
פרסומים > מאמרים ועיתונים

רוברטס, רוס. "ניירות עבודה בכלכלה": תוכנית לימודי פנים (מוסד הובר למלחמה, מהפכה ושלום):
Roberts, Russ (1986). Financing public goods . no. E-86-9. OCLC 39865959.
פורסם גם כ:Roberts, Russ (באפריל 1987). "Financing public goods". Journal of Political Economy. 95 (2): 420–437. doi:10.1086/261463. {{cite journal}}:  (עזרה) "מימון טובין ציבוריים". "כתב העת לכלכלה פוליטית" . 95 (2): 420-437. דוי : 10.1086 / 261463 . S2CID 154574265 .
Roberts, Russ (1988). Subsidies to Private Spending on Public Goods . no. E-88-22. OCLC 22871627.
פורסם גם כ:Roberts, Russ (בספטמבר 1992). "Government subsidies to private spending on public goods". Public Choice. 74 (2): 133–152. doi:10.1007/bf00140763. JSTOR 30025593. {{cite journal}}:  (עזרה) "סובסידיות ממשלתיות להוצאות פרטיות על טובות ציבור". "בחירה ציבורית" . 74 (2): 133–152. doi : 10.1007 / bf00140763 . JSTOR 30025593 . S2CID 154960626 .
Roberts, Russ (בפברואר 1984). "A positive model of private charity and public transfers". Journal of Political Economy. 92 (1): 136–148. doi:10.1086/261212. {{cite journal}}:  (עזרה)
Roberts, Russ (בינואר 1985). "A taxonomy of public provision". Public Choice. 47 (1): 267–303. doi:10.1007/BF00119360. JSTOR 30024844. {{cite journal}}:  (עזרה)
Roberts, Russ (באפריל 1985). "Recipient preferences and the design of government transfer programs". Journal of Law and Economics. 28 (1): 27–546. doi:10.1086/467074. {{cite journal}}:  (עזרה)
Roberts, Russ (ביוני 1989). "Why comply: one-sided enforcement of price controls and victimless crime laws". Journal of Legal Studies. 18 (2): 403–414. doi:10.1086/468152. JSTOR 3085626. {{cite journal}}:  (עזרה)
Roberts, Russ; Lott, John R. (בינואר 1991). "A guide to the pitfalls of identifying price discrimination". Economic Inquiry. 29 (1): 14–23. doi:10.1111/j.1465-7295.1991.tb01249.x. {{cite journal}}:  (עזרה)
Roberts, Russ (במאי 1992). "When does a decrease in a distortion increase welfare?". Economics Letters. 39 (1): 37–42. doi:10.1016/0165-1765(92)90098-J. {{cite journal}}:  (עזרה)
קומה גבוהה

| --- | --- |

אנה היינינג בייטס, שגובהה היה 2.43 מטרים, לצד הוריה.
 תחום:  אנדוקרינולוגיה 
 קישורים ומאגרי מידע
 DiseasesDB:  30730
 MeSH:  D005877
 MedlinePlus:  001174
 סיווגים
 ICD-10:  E22.0, E34.4
 
קומה גבוהה (כונתה בעבר גם ענקיוּת או ענקות; בלועזית: גיגנטיזם, Gigantism) היא מחלה נדירה המתבטאת בהפרשת יתר של הורמוני גדילה במהלך הילדות לפני סיום גדילת העצמות.
אותה תופעה של הפרשה מוגברת של הורמון גדילה, המתבטאת אצל ילדים כקומה גבוהה, מתבטאת אצל מבוגרים כאקרומגליה.
תיאור התופעה

המחלה גורמת להארכת העצמות הארוכות ולמבנה גוף גבוה ביותר. בארצות הברית ובאירופה, מקובל להחשיב אדם לענק, אם גובהו עבר את הרף של 2.13 מטרים.
הסיבה להפרשת יתר של הורמוני גדילה היא לעיתים קרובות גידול בבלוטת יותרת המוח. כמו כן, הגורמים יכולים להיות מצב בריאותי רע, כגון תסמונת מקון אולברייט, נוירופיברומטוזיס, קומפלקס קרני ועוד.
הגדילה האנכית בגובה שמאפיינת ענקיות מלווה גם בגדילת שרירים ואיברים, הגורמת לילד להיראות גדול לגילו. המחלה עלולה לדחות את הבגרות המינית.
תסמיני המחלה: גדילה מואצת בשלב הילדות, לסת בולטת, ירידה פרונטלית, התעבות מבנה הפנים, הזעה מוגברת, עייפות וכאבי ראש.
הטיפול בתופעה

במקרים בהם לא ניתן להסיר את הגידול בבלוטת יותרת המוח באמצעות ניתוח, תרופות הן הטיפול המתאים. התרופות היעילות ביותר שייכות לקבוצת הסומטוסטין - אוקטורוטיד או לנראוטיד, למשל. מדכאי דופמין עוזרים גם להפחתת הפרשת הורמון גדילה, אך יעילותם פחותה.
פגביסומנט, היא תרופה המשמשת לדיכוי הורמון הגדילה, משמשת רק במקרים קיצוניים. טיפול בקרינה, לייצוב כמות ההפרשות, משמש גם את הלוקים בענקיות, אך יכולות לעבור 5–10 שנים עד שתוצאות הטיפול המלאות יבואו לידי ביטוי.
ראו גם

אקרומגליה
גוליית
סמילוסוכוס

| סמילוסוכוס |
| --- | --- |
 שלד של Smilosuchus adamanensis  השוואה לאדם של Smilosuchus adamanensis
תקופה
טריאס עליון
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: פייטוזאורים
משפחה:: פייטוזאוריים
סוג:: סמילוסוכוס
מינים
 Smilosuchus adamanensis  Smilosuchus gregorii  Smilosuchus lithodendrorum
שם מדעי
 Smilosuchus

סמילוסוכוס (שם מדעי: Smilosuchus; משמעות השם: "תנין אזמל" עקב צורת הלסתות שלו) הוא סוג של זוחל קדום ממשפחת הפייטוזאוריים אשר חי בסוף תור הטריאס. המאובנים שלו התגלו באמריקה הצפונית ב-1995 ושויכו לסוג לפטוסוכוס (Leptosuchus). בהמשך התברר שהמין, L. gregorii היה בעל מבנה שונה של ציצות וקשקשים, כך שהמין הועבר לסוג אחר. בהמשך התגלו עוד שני מינים מסוג זה.
היצור דמוי-התנין היה בעל גולגולת באורך 155 סנטימטר והגיע לאורך 7–12 מטר, מה שהופך אותו לגדול שבפייטוזאוריים. הגולגולת הייתה צרה מאוד, עם לסת עליונה שהזדקרה למעלה ונחיריים רחבות מאוד שבלטו מקצה הראש ועם עיניים בקצה העליון של הראש. הלסת הייתה שטוחה ובעלת שיניים קדמיות שנועדו לתפוס טרף ועוד כמה שיניים אחוריות שנועדו לחתוך את הבשר. הסמילוסוכוס הסתתר במארב מתחת למים, שם חיכה לטרף גדול כמו הפלסירה.
על אף שדמה לתנין במראהו ואורח חייו, הוא לא היה קרוב לתנינאים ואבותיהם (דמויי תנינאים) והדמיון הוא תוצאה של אבולוציה מתכנסת.
שיטת הסלמי

מתיאש ראקושי, הוגה המונח
שיטת הסָלָמִי (הונגרית: Szalámitaktika) היא הכינוי שהוענק לשיטה הסטליניסטית של כפיית תהליך הקומוניזציה והסובייטיזציה בארצות מזרח אירופה, לאחר מלחמת העולם השנייה, ויצירת "הגוש המזרחי". השיטה הופעלה בשנים 1944–1948 בשש מדינות: פולין, מזרח גרמניה, הונגריה, צ'כוסלובקיה, רומניה ובולגריה. את המונח טבע הסטליניסט היהודי-הונגרי מתיאש ראקושי, שכוונתו הייתה שהשלטון ייתפס שלא במהפכה – אלא בצעדים מדודים, וכך יחוסלו האופוזיציות ללא זעזועים מיותרים או מחאות ציבוריות.
המושג הושאל לאירועים אחרים, בהם היה ניסיון להעביר שינוי כלשהו בשלבים ביניהם תוכנית השלבים של אש"ף כחלק מאסטרטגיה כוללת שמטרתה השמדת מדינת ישראל ועל ידי פעילי מחאה ויועצי תקשורת תומכי המהפכה החוקתית של אהרן ברק המתנגדים לשינויים במערכת המשפט בישראל במסגרת הרפורמה המשפטית בישראל.
הסבר המונח

כשפורסים נקניק סלמי, פורסים פרוסה דקה אחר פרוסה דקה, קמעא קמעא ושלב אחר שלב. לאחר פריסת פרוסה אחת – קשה להבחין בשינוי כלשהו בגודל הסלמי הנשאר, אולם לאחר פריסות חוזרות ונשנות – הנקניק הפך כולו לפרוסות.
רקע היסטורי

סטלין היה נחוש בדעתו להשתלט על מזרח אירופה, ובועידת יאלטה (1945) אף נראה היה כי קיבל לכך את הסכמתם של רוזוולט ושל צ'רצ'יל. התנאי היה שלא ייגע ביוון בשל חשיבותה הסמלית לתרבות המערב. סטלין אכן עמד בדיבורו ולא הפעיל את השיטה ביוון, על אף שהייתה למפלגה הקומוניסטית ביוון תמיכה עממית רחבה והיה ביכולתו להשתלט עליה בקלות. בהימנעו מהדבר, הבטיח לעצמו סטלין חופש פעולה בשש הארצות שחשק בהן, תוך כדי העלמת עין מצד ארצות הברית ואנגליה, שנרתעו מהסלמת המלחמה הקרה על אדמת אירופה.
עם תום מלחמת העולם השנייה היו מדינות מזרח אירופה הרוסות מבחינת התשתית החברתית והכלכלית. בכולן (חוץ מצ'כוסלובקיה) לא הייתה מסורת של משטר דמוקרטי. בפולין דאגו הסובייטים מראש לחסל את רוב אוכלוסיית האליטות והמשכילים בטבח יער קאטין, בשאר שטחי פולין ובארצות האחרות עשו זאת ביסודיות הנאצים. לכן נכנסו הסובייטים לתוך "חלל ריק", פיזי ורוחני. על אדמת שש המדינות המדוברות שהה הצבא האדום כצבא כיבוש, וזה הקל על סטלין את המלאכה. ביוגוסלביה ובאלבניה, שהשתחררו מעול הכיבוש הנאצי בעצמן וצבא סובייטי לא שהה בתחומן, לא הייתה לסטלין יד חופשית להפעלת השיטה, ולכן המשטרים הקומוניסטיים שקמו שם היו מעט עצמאיים יותר מבחינה מדינית ולא גרורים מובהקים של ברית המועצות (יוגוסלביה הקימה את גוש המדינות הבלתי-מזדהות בעוד שאלבניה עברה לאזור ההשפעה של סין העממית עם בוא הקרע הסיני-סובייטי).
השיטה

בשלב הראשון הקימו הסובייטים בכל אחת מהמדינות הללו מפלגה קומוניסטית שנקראה בשם "סוציאל-דמוקרטית", או בשם מקביל דומה. אז קוימו בחירות דמוקרטיות, אחריהן הוקמו קואליציות של מפלגות אחדות בכל מדינה.
בשלב השני בוצע פירור שיטתי וריסוק מפלגות השלטון השַלטָניות (הדומיננטיות) מבפנים באמצעות השתלת "חפרפּרות" נאמנות; אותם סוכנים סכסכו בין ראשי מפלגות השלטון והקימו בכל אחת מהן "אגף פרוגרסיבי", שכל יעודו היה לדחוף לצירוף המפלגה הקומוניסטית לשלטון.
או אז, בשלב הבא, דאגו הקומוניסטים לכבוש את המשרדים המרכזיים – כגון פנים, חקלאות וביטחון; ההשתלטות על משרד החקלאות אפשרה רפורמה אגררית, הפקעת האדמות מבעליהן ומסירתן לקולחוזים, משקים שיתופיים בנוסח הסובייטי. השליטה במשרד הפנים איפשרה הקמת משטרה חשאית חזקה ונאמנה שהייתה חיונית להמשך יישום השיטה. הסובייטים דאגו להבטיח השתלטות "האגפים הפרוגרסיביים" על ראשות מפלגות השלטון על ידי זיוף מסיבי של התוצאות במערכות הבחירות, תוך ניצול הימצאות צבא הכיבוש הסובייטי בארצות מזרח אירופה. בהמשך הוקמה בכל אחת מהמדינות "חזית לאומית" במרכזה המפלגה הקומוניסטית המקומית ביחד עם משתפי-פעולה לויאליים ממפלגות אחרות. בשלב זה הקואליציות היו מדומות, כיון שכל מפלגות השלטון כבר היו פרו-סובייטיות.
השלב האחרון, שבוצע ברובו ב-1946 במדינות הגרורות, כלל חיסול פוליטי ובדרך כלל גם פיזי של המדינאים והעסקנים בעלי נטיות ליברליות, דמוקרטיות או לאומיות. נערכו באותה תקופה משפטי ראווה לפושעי המשטרים הפרו-נאצים באותן ארצות, ובאותה הזדמנות טָפְלוּ אותן אשמות על מתנגדי המשטר באשר הם, וחיסלו אותם (בהוצאה להורג או בהגליה למחנות עבודה בברית המועצות). חלק לא מבוטל מהמוצאים להורג היו דווקא "הקומוניסטים הביתיים", אותם פוליטיקאים מקומיים שסטלין לא סמך על נאמנותם לסובייטים וחשש מנטיותיהם הלאומיות.
התהליך הגיע לקיצו לקראת סוף 1948. בשנה זו התאחדו כל מפלגות הקואליציה למפלגה אחת שכל הכוח בידה, כששאר המפלגות הוצאו מחוץ לחוק. לאחר האיחודים שונה בדרך כלל שם המפלגה המאוחדת לשם ארוך בעל קונוטציה סוציאליסטית (כגון "דמוקרטים עממיים", "מפלגת פועלים לאומית" וכדומה) על מנת להקרין דימוי של שלטון הפועל הפשוט. ההשתלטות הסובייטית על מדינות-הלוויין הייתה פוליטית, כלכלית, צבאית ותרבותית.
עם סיום הפעלת השיטה ב-1948 עמד בראש כל אחת משש המדינות מנהיג טוטליטרי חזק, נאמן לחלוטין לברית המועצות: בולסלאב ביירוט בפולין, קלמנט גוטוולד בצ'כוסולבקיה, וולקו צ'רבנקוב בבולגריה, גאורגיו דז' ברומניה, ולטר אולבריכט במזרח גרמניה וכאמור – מתיאש ראקושי בהונגריה.
לימים, לאחר הנאום הסודי של חרושצ'וב בוועידת מפלגתו ב-1957, כונו מנהיגים אלה "ששת הסטלינים הקטנים" וסולקו מהשלטון או "מתו" בעת מילוי תפקידם.
החוקר הבריטי יו סיטון(אנ') חילק את השיטה לשלושה שלבים:
קואליציות אמיתיות
קואליציות מדומות
שלטון חד-מפלגתי
החוקר הפולני יאן גרוס מדבר על מספר רב יותר של שלבים מתוכננים היטב. לא נמצא מסמך סובייטי רשמי המפרט את השיטה באופן מסודר.
שימושים מושאלים

השם "שיטת הסלמי" משמש בהשאלה לכל טקטיקה שמטרתה השתלטות עוינת בשלבים, כשכל שלב מבוצע כביכול מרצונו החופשי של הקורבן, שאינו רואה את התמונה הכוללת ואת התוצאה הסופית. המונח משמש, לדוגמה, גם בעולם העסקים: הצגת בעיה עסקית או פתרונה בשלבים מורכבים, המקשים על תפיסת התמונה בכללותה.
בפוליטיקה הישראלית צוטט המושג בעיקר על ידי אנשי הימין הפוליטי, שראו בתוכנית השלבים של אש"ף אסטרטגיה כוללת להשמדת ישראל ב"שיטת הסלמי". על פי גישה זו נכונות אש"ף להכרה בישראל ולניהול משא ומתן עמה, לא היו אלא שלבים טקטיים שנועדו "לאייד" ההתנגדויות בציבור הישראלי של מי שערים לסכנה זו.
דוגמה הפוכה: במאי 1967, כחודש לפני מלחמת ששת הימים, תכנן ראש הממשלה לוי אשכול מצעד צבאי בירושלים. וולט רוסטו, עוזרו של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון, הסב תשומת לב נשיאו לכך שלדעת הבריטים, ישראל מנסה בדרך זו להשתלט על ירושלים ב"שיטת הסלמי".
שימוש נוסף במושג זה היא בהדגמה בחוגי ברסלב כשיטה של היצר הרע לפיתוי בשלבים קטנים שמביא לחטאים גדולים.
במהלך הרפורמה/המהפכה המשפטית בישראל, כונתה שיטת החקיקה בשלבים: "שיטת סלמי". בתחילה לאחר מסיבת העיתונאים בה הציג שר המשפטים יריב לוין את ארבעת הנושאים הראשונים שבהן תעסוק תוכנית המשילות כפרק ראשון בלבד ברפורמה ללא חשיפת הפרקים הבאים בתוכניתו. ובהמשך לאחר שהממשלה החליטה לא להעביר את כל החוקים בנושאי משפט ומשטר יחד אלא אחד אחרי השני, (הן מצד מתנגדי החוקים והן מצד תומכיהם חברי הקואליציה כגון חה"כ ניסים ואטורי, השר יצחק וסרלאוף, חה"כ יצחק קרויזר והשר עמיחי אליהו), כאשר החוקים המתוכננים לעבור בנפרד משולים לפרוסות סלמי.השר עמיחי אליהו לעומת זאת דימה את התהליך לטיפות גשם "אנחנו עושים את הדברים טיפה אחר טיפה. שיטת הטיפות במקום שיטת הסלמי"
גם תוכנית שר התקשורת שלמה קרעי לשינויים בשוק התקשורת ולביטול השידור הציבורי שהוצגה במקביל לתוכנית הרפורמה המשפטית כונתה "שיטת הסלמי".
השם "שיטת הסלמי" שימש גם לתיאור דעיכת הדמוקרטיה בהונגריה והרפורמה המשפטית שהחלישה את בתי המשפט בפולין.
שיטת הסלמי בתרבות

המונח "שיטת הסלמי" הוזכר בפרק הראשון של סדרת הטלוויזיה הבריטית 'כן, אדוני ראש הממשלה'. בפרק זה מביע היועץ בפני ראש הממשלה את דעתו כי הסובייטים לא יפלשו לעולם למערב אירופה, אלא יספחו אותה פיסה אחר פיסה. מדברים אלה הבין ראש הממשלה האקר שלעולם לא תהיה לו עילה מוצדקת ללחוץ על הכפתור האדום של הנשק הגרעיני כדי לעצור את הסובייטים.
ראו גם

אד הומינם
דגל כוזב
הסתה
הפרד ומשול
חברת קש
לוחמה פסיכולוגית
פוליטיקה של זהויות
תרבות הפחד
חופש ההפגנה

תמונה פנורמית בהפגנת החרדים נגד גיוס בני ישיבות בשנת 2014
חופש ההפגנה הוא זכות יסוד במסגרת זכויות האדם. המחאה וההפגנה מהוות כלים להבעת תמיכה או ביקורת של פרטים באופן עצמאי או מאורגן.
בחלק מהמדינות החוקה מבטיחה את "הזכות לאספה" אולם בתי המשפט העניקו למונח זה פירוש מרחיב וקבעו שהיא כוללת בתוכה גם את זכות ההפגנה. הזכות להפגנה היא גם המשכו הטבעי של חופש הביטוי בשילוב עם חופש ההתארגנות. חירויות אלה, ועל כן גם הזכות להפגין ולמחות באופן פרטי או מאורגן, נמצאות בבסיס זכויות האדם וההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
אמנות רבות הנוגעות לזכויות האדם מאשררות ותומכות בזכות להפגנה. תמיכה זה באה לידי ביטוי באמנה האירופית לזכויות אדם בשנת 1950 (סעיפים 9–11) ובאמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות בשנת 1966 (סעיפים 22-18). גם בישראל, הזכות להפגין על רקע פוליטי או חברתי מוגנת כזכות חוקתית, כחלק בלתי נפרד מכבוד האדם המוגן בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
חשיבות חופש ההפגנה

מזה מאות שנים אנשים מקיימים הפגנות מטעמים שונים - מחאה על מצוקת רעב או אבטלה נרחבת, כדי לדרוש שיפור בתנאי השכר או תנאי התעסוקה, בדרישה להפחית מיסוי גבוה מידי, כדי למחות על שחיתות הממשלה, במחאה על מאסרים של מתנגדי המשטר, נגד מלחמה או הסכם שלום, במחאה נגד הפליה, בדרישה לזכויות אדם, בתביעה להעניק זכויות לנשים, או כחלק מתנועה לשינוי של שיטת המשטר.
חשיבות חופש ההפגנה > הפגנות במדינות דמוקרטיות וקשר לזכויות אדם אחרות

בניגוד להגדרת התקהלות או הפגנה כעבירה, בדמוקרטיות רבות חוקקו מסגרת החוקה שלהן את חופש ההתאספות, ובצורה משתמעת גם את חופש לתהלוכה ולהפגנה.
הגנות נוספות על חופש ההתאספות וההפגנה נובעות מזכויות אזרח יסודיות כמו חופש הביטוי, חופש התנועה והזכות להגנה על הגוף (מפני אלימות המשטרה). הוראות ההלכה למעשה במדינות שבהן מוכרות חירויות אלו נגזרות מאיזון בין זכויות הפרט והרצון להימנע מהפרת הסדר הציבורי (דבר שעלול לפגוע בחופש התנועה ברכוש או בחיים של אנשים אחרים). במדינות רבות מסויגת הזכות להתאספות והזכות להפגנה בכך שתהיה 'בדרכי שלום' וכך יכולות רשויות החוק לתייג כבלתי חוקיות התקהלויות שאינן עומדות בתנאים אלו - במדינות דמוקרטיות יכולת זו מוגבלת באמצעות דעת הקהל ונורמות ומדובר בעיקר על הגבלת על הפגנות אלימות, הפגנות שעלולות לגרור פגיעה ברכוש או לגרור פגיעה בחופש התנועה של אנשים עקב חסימת רחובות וכבישים.
בנוסף, זכויות אדם ואזרח נוספות חשובות כדי להגן על מתאספים או מפגינים מפני אלימות של משטרה או מפני מניעה או פיזור הפגנה בצורה שרירותית. חופש העיתונות וחופש הביטוי מאפשרים למפגינים עצמם, לקרובים ולחברים לתעד את קיום ההפנגות ולתעד אלימות מצד המשטרה. תעוד ההפגנות חשוב כדי להוכיח שהמתאספים או המפגינים לא הפעילו אלימות, וכן כדי לקיים לחץ של דעת הקהל במדינה עצמה ובמדינות אחרות, דבר שמגביל לעיתים קרובות דיכוי אלים של הפגנות. חופש הקניין והעיסוק חשובים כדי להפחית את היכולת של השלטונות לאיים על מפגינים בעונשים נוספים כמו איום בפיטורין או החרמת רכוש אם ישתתפו בהפגנות.
במדינות דמוקרטיות, מלבד חופש ההפגנה באופן כללי, מוטלות הנחיות ומגבלות על המשטרה כדי למנוע אלימות משטרתית ובכך להבטיח חופש הפגנה של הפגנות שלוות. לדוגמה הכשרת שוטרים בעת שמירה או התמודדות עם הפגנות, הימנעות ככל האפשר משימוש בכוחות צבא, חובה לענוד תגי משטרה, נהלים איך ובאילו נסיבות ניתן להפעיל אמצעים לפיזור הפגנות, יחידה עצמאית לחקירות שוטרים, שימוש במצלמות גוף על ידי השוטרים.
חופש ההפגנה במשפט הישראלי

במשפט הישראלי חופש ההפגנה מהווה זכות יסוד, הנגזרת מחופש הביטוי. הזכות כוללת בתוכה את קבוצת הזכויות לאספה, הפגנה ותהלוכה, והיא מהווה את אחת הדרכים שבהן יכול הציבור בישראל לבטא את דעתו באופן פומבי. הפגנות מותרות ולכל אדם בישראל קיימת הזכות לארגן הפגנה או להשתתף בה, כאשר מוטלת חובה על כל אדם לכבד זאת. לעיתים חופש ההפגנה משמעו פגיעה מוגבלת בזכות לפרטיות או בחופש התנועה.
זכות ההפגנה כוללת בתוכה ביטויים רבים, כאשר היא נבדלת מחופש הביטוי בכך שהיא משותפת לקבוצה פעילה המעוניינת להעביר מסר המתמקד במחאה. תוכן המסר אינו יכול להיות הסתה לגזענות ואלימות, המרדה, דת והסתה לטרור. בין דרכי הביטוי המרכזיים לזכות זו ניתן למנות בין היתר הפגנות, אסיפות, תהלוכות או משמרות מחאה. בשנים האחרונות הפגנות רבות החלו במחאות דרך הרשתות החברתיות אשר הובילו ליציאה לרחובות של אלפי מפגינים.