מרים ברץ
ביוגרפיה

ברץ נולדה בסוף שנת 1889 בשם מרים אוסטרובסקי בעיירה בוגוסלאב שבקייב שבאימפריה הרוסית, כיום אוקראינה, בת יוסף יהודה ליב אוסטרובסקי (התפרנס מחכירת מעבורת על נהר רוס) ודבורה לבית דבורין (שנפטרה בפסח 1902 כשמרים הייתה כבת 11). ב-1903 נשא האב אישה שנייה. לצד מרים מנתה המשפחה עוד שלושה אחים ושתי אחיות. המשפחה הייתה ציונית, והילדים התחנכו ברוח הרעיון הציוני ושמעו סיפורים על ארץ ישראל וגאולת הקרקע בה. אחיה הבכור, אשר, החליט לנסוע לארץ ישראל ב-1903 כשהיה כבן 17, ומאוחר יותר, ב-1905 עלה ארצה גם אחיה השני אהרון. ברץ הושפעה מכך רבות, ברבות הימים כתבה: "עוד בהיותי בת 12, כששמעתי את אחי מדבר על ארץ ישראל, נקבע אצלי יחס מסוים לארץ ומחשבותיי היו מרוכזות בה".
בשנת 1906, בטרם מלאו לה 17, עלתה ברץ לארץ ישראל, לאחר שאביה עלה ארצה לפניה וקנה שטח חקלאי גדול בכפר סבא. אחיה, שהגיעו לפניה, נהגו לבקר שם, והיא החליטה להישאר בכפר סבא עם סבה וסבתה, עבדה ובישלה במסעדה משפחתית קטנה שפתח הסב. מאחר שהעבודה לא הייתה רבה, החליטה לעבור למושבה פתח תקווה, שם עבדה בפרדסים.
בעלי הפרדסים העדיפו להעסיק גברים בגלל כוחם הפיזי או ערבים, שעבודתם הייתה זולה, ורק מעטים הסכימו להעסיק אישה בחקלאות. על כן היה על ברץ להתאמץ להוכיח עצמה על מנת להתקבל לעבודה.
חבריה של ברץ עלו לגליל, לחוות כנרת, והציעו לה להצטרף אליהם, במטרה לשמש כאחראית על עבודות משק הבית. ברץ רצתה לעבוד גם מחוץ לבית, אך החברים לא הסכימו מחשש שתעבוד קשה מדי. היא לא הייתה מוכנה להתפשר והחליטה להמשיך ולעבוד בפרדס, ובכך גם עזרה לסבה וסבתה לכלכל עצמם. באחד הימים קיבלה ידיעה כי היא מתבקשת לבוא לעזרת חבריה בכנרת מכיוון שחברתה, שרה מלכין, חולה. היא עלתה לכנרת ועבדה שם כארבעה חודשים, עבודה מאומצת מעלות השחר ועד שעות הליל. על תקופה זו העידה לימים כי "אלה היו חודשי עבודה מאומצים, שופעי חיים ושמחה".
כאשר הבריאה מלכין, החליטה ברץ לעבור למצפה יחד עם כמה מחבריה שכבר היו במקום. היא עבדה במקום כחודשיים, ולאחר מכן עברה לחדרה לעבוד בתלישת חמצה, עבודה שנחשבה פיזית וקשה עד מאוד. בתחילה לא הסכים אף איכר לקבלה לעבודה, אך ברץ שוב הוכיחה יכולתה ואף קיבלה שכר הגון בעבור עבודתה זו.
מאוחר יותר הגיעו לחדרה חבריה מכנרת. הם חיו יחדיו, והשכר שקיבל כל אחד מהם עבור עבודתו הועבר לקומונה: "כל אחד קיבל את משכורתו החודשית והביא את כספו אלי... לאחד קניתי נעליים, לשני מכנסיים... וכך ניהלתי את הבית במשך שלושה חודשים".
לאחר זמן מה הציעו נציגי המשרד הארצישראלי לקבוצה לעלות צפונה שוב, הפעם במטרה ליישב את אום ג'וני שעל גדות הכנרת. הקבוצה קיבלה את השטח והחלה לעבוד במקום. ברץ נקראה על ידי אביה, ששהה באוקראינה, לשוב לשם לזמן קצר, אך משהגיעה לשם גילתה להפתעתה כי אביה אינו מוכן שתשוב ארצה. לאחר מאבקים ומריבות, ברחה ברץ מהבית ושבה לאום ג'וני, שכבר נקראה "דגניה".
במקום היו מספר עופות, פרה אחת וצעירים רבים שעבדו וחיו יחד. בדגניה החלה להתמסד גם אהבתה של מרים ליוסף ברץ, חבר הקבוצה (ולימים ממקימי האגודה למען החייל, חבר הכנסת הראשונה), שאותו פגשה בחדרה. שאלת הנישואים עמדה על הפרק, ולאחר החלטה משותפת בתוך הקבוצה הוחלט כי השניים יינשאו בכ' בסיוון 1912. ברץ תיארה את חתונתה כ"חג כפול": חנוכת הבית לדגניה החדשה וחתונה ראשונה של חברי דגניה הראשונים. כאשר נולד בנם גדעון, הילד הראשון לדגניה, לא הסכימה ברץ לוותר על עבודתה בקבוצה והביאה את בנה התינוק איתה לרפת: "המשכתי את אורח חיי כמקודם, והתגברתי על כל הקשיים. הייתי קמה בשלוש בלילה לעבודה ולא הפסקתי עד עשר בערב".
באותם ימים ראתה הקבוצה בילדים תוצר משותף; אי לכך, הוחלט שילדם של מרים ויוסף יהיה שייך לכלל הקבוצה. ברץ לא התנגדה לכך. עם זאת, אותה שנה היה נהוג לשלם לכל חבר עובד משכורת חודשית, ומאחר שהקדישה זמן גם לטיפול בבנה, קיבלה רק שני-שלישים מהמשכורת. לאחר כשנתיים נולדה לזוג בתם דבורה. שני הילדים נמצאו עם ברץ ברפת, כיוון שהחליטה להמשיך ולעבוד. חברי הקבוצה לא ראו זאת בעין יפה, אך ברץ התמידה בהחלטתה זו. כאשר הייתה התינוקת בת חודשיים, יצאה ללימודים בבן שמן. היא שהתה שם כתשעה חודשים; לימים העידה בזיכרונותיה כי "הייתה זו התקופה הקשה ביותר בחיי".
כאשר חזרה לדגניה הביאה איתה מספר פרות וכמה עגלות וידע רב שצברה. בזכות ידע זה הפכה מומחית לעבודת הרפת, ובהתאם לכך נשאה באחריות רבה.
ברץ המשיכה להתפתח בתחום זה, וכאשר נולד בנה החמישי בשנת 1926, יצאה ללימודים בהולנד על מנת להרחיב את ידיעותיה בתחום. בשנת 1937 הצטרפה ליוסף שנסע לשליחות בארצות הברית, ושם למדה עוד על גידול בקר. במשך שמונת החודשים שבהם נעדרו, נותרו שבעת ילדיהם של השניים בקיבוץ. ברץ עבדה בענף הרפת יותר מארבעים שנה, והייתה חלק נכבד מענף זה. היא המשיכה לעבוד ברפת עד שכוחותיה לא הותירו לה ברירה והיא עברה לעבוד במטבח, שם עבדה עד ימיה האחרונים.
בשנת 1961 זכתה, עם עוד שמונה ממייסדי דגניה, בפרס מיוחד במסגרת פרס קפלן.
יוסף ברץ נפטר ב-14 בדצמבר 1968, בגיל 78. מרים ברץ נפטרה כעבור שנתיים, ב-30 בדצמבר 1970, בגיל 81, ונקברה בבית הקברות של דגניה א', והותירה אחריה שבעה ילדים, נכדים ונינים.