stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נובי גוד
היסטוריה > המעבר ללוח הגרגוריאני

כשקבעה הכנסייה הקתולית את הלוח הגרגוריאני ב-1622, נקבע 1 בינואר באופן רשמי כיום הראשון בלוח השנה. למעשה כבר במהלך המאה ה-16 הוכרז 1 בינואר ברוב מדינות אירופה המערבית כתחילתה הרשמית של השנה החדשה, וזאת עוד לפני המעבר ללוח השנה הגרגוריאני. כשמדינות נוצריות נוספות אימצו את הלוח הגרגוריאני, גם הן קבעו כך באופן רשמי.
את ציון חגיגות השנה החדשה ב-1 בינואר על פי הלוח הגרגוריאני הביא לאימפריה הרוסית הצאר פיוטר הראשון בשנת 1699, כאשר ניסה לקרב את הקיסרות הרוסית לעולם המערבי שבו שהה תקופה ארוכה מחייו. פיוטר הראשון הוציא צו שעל פיו האימפריה תאמץ את ספירת הנוצרים בכל הנוגע לתאריך תחילת השנה, שיהא מעתה ב-1 בינואר (לפי הלוח היוליאני), על פי זמן הולדתו ומילתו של ישו, ולא ב-1 בספטמבר. עם זאת האימפריה הרוסית עדיין לא אימצה את הלוח הגרגוריאני, ובלוח השנה הליטורגי של הכנסייה הפרוסלבית, ראש השנה הכנסייתי עדיין חל ב-1 בספטמבר ומתייחס למניין השנים לבריאת העולם. מנהגים וטקסים שאפיינו את ציון תחילת השנה ב-1 בספטמבר עברו בחלקם למועד החדש.
במסגרת הצו של פיוטר הראשון נמסרו הוראות כיצד לציין את החג בפרהסיה ולהטמיע סממני חג חדשים, בהם גם סממנים הדומים לסממני חג המולד באירופה המערבית, וניתנה חופשה של שבוע ימים לכבוד החג. בין ההוראות היה להציב בכניסה לבתים והחצרות עצים מחטניים או ענפים לקישוט ולהדליק מדורות. מהקרמלין נורו בכל ערב מטחי תותחים וזיקוקים. לאחר מותו של הצאר פיוטר ה-1 הפסיקו חלק מהמנהגים שיזם, ואף התעוררה התנגדות מקרב הכנסייה הפרוסלבית וגורמים שמרניים נוספים לשימוש בעץ האשוח, בטענה שהוא מנהג זר, פגאני ומזיק לטבע.
למרות ההתנגדויות השונות, במאה ה-19 התפשטו מנהגי החג עוד יותר. תחילה היה נהוג להציב את העץ במשך יום אחד בלבד, ולאחר מכן לאורך כל ימי החג. בתקופתה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, מסורת השנה החדשה כללה החלפת מתנות ושולחן חגיגי מיוחד, קישוטי חג המולד, וברכות בגלויות מיוחדות. בשנת 1852 הותקן עץ חג המולד הציבורי הראשון בבניין תחנת הרכבת בסנט פטרבורג.
היסטוריה > לאחר המהפכה הקומוניסטית

בשנת 1916 נאסר השימוש בעצי חג מולד בעקבות מלחמת העולם הראשונה[דרושה הבהרה]. בשנת 1917, לאחר עליית הקומוניסטים לשלטון במהפכת אוקטובר, אסרה המפלגה הבולשביקית את כל החגיגות והמועדים שיסודם בדת, כחלק ממלחמתה הכוללת בדתות ובמנהגים דתיים שנפוצו בקרב העמים הסובייטים. במקביל, בוטל השימוש הרשמי של המדינה בלוח השנה הליטורגי הכנסייתי, ובכלל זה הצמדת מועדים חגיגיים ללוח היוליאני, ועברו לשימוש רשמי בלוח הגרגוריאני.
מסורת החג הוחזרה לברית המועצות בשנות השלושים המאוחרות, כפשרה בין המשטר הקומוניסטי שביקש לטשטש סממנים של דתות במדינה מחד, לבין העם שהיה מורגל בחגים הנוצרים והפולקלור הפגאני-סלאבי מאידך. בשנת 1936 שלח אחד מראשי המפלגה הקומוניסטית של אוקראינה, פבל פוסטישב, מכתב לעיתון המפלגה פראבדה, שבו הציע להציב עצי יולקה (אורן, אשוח או אשוחית) במוסדות חינוך, בבתי-קולנוע ובאולמות תיאטרון, על מנת לאפשר לבני מעמד הפועלים לחגוג. עד אז לא היה כל יום חופש רשמי, פרט לאחד במאי, שגם הוא צוין באורח ממלכתי ולא כחג משפחתי. בשל יום החופש יכלו משפחות להתכנס יחדיו ולהעניק מתנות זה לזה. פוסטישב (שהיה למעשה שופר של המפלגה) נימק את הצעתו בכך שמקורותיו של חג תחילת השנה חשובים פחות מתרומתו לילדי ברית המועצות. מהלך זה הביא בסופו של דבר להחזרת חגיגות הנובי גוד ב-1937.
במקביל המשיכה הכנסייה האורתודוקסית הרוסית לציין את חג המולד וחג מילת ישו 13 יום מאוחר יותר. כך נוצרה הפרדה בין החגיגות האזרחיות של השנה החדשה, שחלו ב-1 בינואר לפי הלוח הגרגוריאני, לבין החג הנוצרי, שחל ב-1 בינואר לפי הלוח היוליאני (ומקביל ל-14 בינואר בלוח הגרגוריאני). החג הנוצרי המסורתי קיבל בהתאם את השם "שנה חדשה ישנה" (ברוסית: Старый Новый год).
בשנת 1947 הפך נובי גוד ליום חופש רשמי. בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, התפשט האיסור על חגיגות חג המולד לשאר מדינות הגוש המזרחי, ובשנת 1960 נאסר החג גם ברומניה, בולגריה, ואלבניה. אירוע פוליטי תקדימי התרחש בשידורי הטלוויזיה לרגל הנובי גוד ב-1986, כאשר הנשיא מיכאיל גורבצ'וב איחל שנה טובה לאזרחי ארצות הברית, והנשיא האמריקני רונלד רייגן איחל שנה טובה לאזרחי ברית המועצות.
גם לאחר התפרקות ברית המועצות, המשיך החג להיות פופולרי בקרב מדינות חבר העמים, כולל מדינות בעלות רוב מוסלמי, אם כי ישנה התנגדות לחג מצד מוסלמים במדינות מרכז אסיה שהיו חלק של ברית המועצות. בשנת 1992 הפך גם 2 בינואר ליום חופש בפדרציה הרוסית, וב-2005 הוארכה החופשה עד ל-9 בינואר (היא כוללת גם את חופשת חג המולד הפראבוסלאבי). רוסים רבים לוקחים חופש של שבוע ימים לכבוד החג, בין חג המולד והנובי גוד. באוקראינה חגיגת הנובי גוד מהווה חג ממלכתי ו-1 בינואר הוא יום חופש. עם זאת, במערב המדינה נותנים עדיפות לחג מולד.
מאפייני החג > מנהגים מסורתיים

לקראת החג ועד סופו נהוג להציב עצי יולקה (אדרה, אשוחית או דומה) מקושטים בבתים ובמרחב הציבורי. הקישוטים כוללים לרוב אורות וסרטים צבעוניים. מתחת לעץ מניחים מתנות עטופות לכל בני המשפחה, ופותחים אותן בחג עצמו. בדומה למסורת חג המולד המערבית, האגדה היא שאיש זקן וחביב מגיע בליל החג כדי לחלק את המתנות ולהניח אותן מתחת לעץ.
עד להגעת הנצרות לאזור רוסיה במאה התשיעית והעשירית, התקיימו באזור מספר אמונות סלאביות. אחד השדים במיתולוגיה היה מורוזקו. מורוזקו היה עוזר לילדים טובים ואנשים עובדי כפיים ולפעמים אף חילק מתנות, ולעומת זאת העניש ילדים חצופים. למשל, באגדת "ילדת השלג" הוא הקפיא למוות ילדה חצופה ונתן מתנות יקרות ערך לילדה טובת הלב. במהלך המאה ה-19, לאחר מספר מחזות שפורסמו ברבים, התעצבה דמותו של דד מורוז המוכרת היום. בליל השנה החדשה מחלק דד מורוז מתנות בחשאי ומניחן למרגלות עץ היולקה בעזרת נכדתו, סנגורוצ'קה (נערת השלג). על פי האגדה, הם רוכבים יחדיו על סוס או על טרוייקה (כרכרה הרתומה לשלושה סוסים).
על פי המסורת, בכוחן של פעולות הנעשות בתחילת השנה לגזור את אופיה של השנה כולה. לפיכך נוהגים לשלם חובות לפני החג ולמחול לאהובים על מחלוקות או עוולות, בכדי למנוע שנה של ריב ומדון. לקראת החג נפטרים מכל החפצים השבורים והמיותרים, רוכשים מוצרים חדשים ולובשים בגדים חדשים, מתוך אמונה שהחפצים החדשים והמתוקנים יימשכו שפע חומרי במהלך השנה. בליל החג נמנעים משינה ככל האפשר כדי למנוע בשנה החדשה החמצות ובזבוז זמן.
ארוחת החג מתוכננת להימשך מספר שעות, ובנויה בהתאם עם כמויות גדולות של מזון ושתייה חריפה. נהוג להכניס אורחים ולמלא את שולחן החג באוכל כדי לסמל רווח והצלחה בשנה החדשה. המאכלים מתאימים לעונה במדינת המוצא. בין היתר, אפשר למצוא את המנות הבאות: סיליודקה פוד שובוי ("דג מלוח במעיל פרווה"); חולודייץ (רגל קרושה); נקניק; לשון בקר; גבינות; עוף צלוי; בליני; שמפניה ווודקה; ביצים ממולאות בכבד; כריכי קוויאר; סלט אוליביה.
מאפייני החג > מנהגים מודרניים

עם חידוש חגיגות הנובי גוד בשנות השלושים, שינו הרשויות בברית המועצות את סממני החג. הרחובות קושטו על ידי השלטונות ונוצרה אווירה חגיגית, שונה מאוד משאר הימים בברית המועצות. כוכב בית לחם הוחלף בכוכב אדום מחומש, ונרות השעווה הוחלפו בזרים חשמליים. במקום אגוזים מוזהבים, פירות ודמויות חג המולד, היו על עץ חג המולד מגדלי קרמלין, ספינות אוויר, דמויות של קוסמונאוטים, לוויינים, אלומות חיטה, קלחי תירס וכו'.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלה להתגבש מסורת לציין את הגעת השנה החדשה בהרמת כוסית שמפניה בחצות ובצפייה בנאום המנהיג לאומה, המשודר בכל הערוצים רגע לפני כניסת השנה. גם בשלהי העשור השני של המאה ה-21, כל ערוצי הטלוויזיה משדרים בליל זה תוכניות מיוחדות, המשלבות הופעות של זמרים ושל קומיקאים פופולריים.
מנהגים נוספים שהתחדשו בתקופה הקומוניסטית ואחריה כוללים צפייה בזיקוקין די-נור (במדינות בהן נחוג החג באופן רשמי) ומסיבות תחפושות לילדים.
נובי גוד בישראל

חלק מהעולים ממדינות ברית המועצות וילדיהם שנולדו בישראל נוהגים לחגוג את הנובי גוד בקרב משפחה וחברים. בניגוד לדעה שהעולים מחבר העמים המציבים אשוח בנובי גוד אינם יהודים, הרי שחלק מהעולים היהודים נוהגים כך בישראל. החג מצוין גם בתנועה הרפורמית עבור קהילות דוברי רוסית בישראל.
בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20, אפשר צה"ל לראשונה לחיילים יוצאי ברית המועצות לשעבר לקבל יום חופשה כדי לחגוג את נובי גוד עם משפחותיהם בביתם. כיום אף מקיימים בבסיסי צה"ל הרמת כוסית לכבוד החג בנוכחות חיילים המציינים את החג ומפקדיהם. ב-2011 אישרה הכנסת את הוספת 1 בינואר כיום בחירה, במסגרת תיקון חוק חופשה שנתית בתאריכים ייחודיים.
מדי שנה במשך שנים רבות ראש ממשלת רוסיה או נשיא רוסיה – לרוב ולדימיר פוטין מאז היבחרו בשנת 1999 – נושא נאום חגיגי לרגל הנובי גוד שמשודר בטלוויזיה הממלכתית מספר דקות לפני חצות. בישראל נוהג זה אומץ בידי ערוץ 9, המשדר בדרך כלל לצד נאומו ברוסית של פוטין גם נאום ברכה מפי נשיא המדינה או שר בכיר אחר בממשלת ישראל. כך למשל בדצמבר 2013 שודרה ברכה מפי שר הכלכלה (וראש הממשלה לעתיד) נפתלי בנט.
במספר ערים בישראל הועלו הצעות שונות לייסד חגיגות נובי גוד בצורה רשמית בכל שנה, ולהכיר בחג כנכס תרבותי של יוצאי ברית המועצות, אך ההצעות לא התקבלו.
עם זאת בחלק מהעיריות בישראל, כגון בחיפה, ראשון לציון, בת ים ועוד, מציינים את תחילת השנה האזרחית לצד ציון החג בקישוטים שונים ובקיום מסיבות במסגרת אירועים מטעם העירייה או בברכתה או במרחב הציבורי במסגרת המגזר העסקי
חוגים חרדיים ודתיים בישראל יוצאים נגד מכירת היולקה ושאר סממני החג בפרהסיה, בטענה כי מדובר במנהגי גויים ובהתבוללות גרידא. חסידות חב"ד, הידועה בפועלה למען יהדות רוסיה לפני נפילת מסך הברזל ולאחריו, מבקרת גם היא את התופעה. הרב מנחם ברוד, דובר חב"ד בישראל, אמר עליה:
ה'נובי גוד' הוא חג של לא-יהודים בברית-המועצות, ואין לו שום קשר ליהדות ולעם היהודי. אם יש קשר – הוא בכיוון ההפוך דווקא... התופעה הזאת היא סימפטום של הכישלון שלנו בקליטת העלייה מחבר המדינות... אותם עולים שלא התחברו ליהדותם עדיין מרגישים קשורים לתרבות הזרה, שגזלה מהם את זהותם. וצריך לזכור שיש בקרבם גם שיעור ניכר של לא-יהודים, ואך טבעי שהם מוסיפים לחגוג את החגים שלהם.
ראו גם

ראש השנה האזרחית
סילבסטר
ביאורים

↑  הנוצרים מציינים את התאריך לתחילת השנה לפי יום מילתו של ישו וכך הסביר במפורש פיוטר עצמו בצו המלכותי שנתן.
מלחמת שאול ונחש העמוני

וַיְהִי מִמָּחֳרָת, וַיָּשֶׂם שָׁאוּל אֶת-הָעָם שְׁלֹשָׁה רָאשִׁים, וַיָּבֹאוּ בְתוֹךְ-הַמַּחֲנֶה בְּאַשְׁמֹרֶת הַבֹּקֶר, וַיַּכּוּ אֶת-עַמּוֹן עַד-חֹם הַיּוֹם; וַיְהִי הַנִּשְׁאָרִים וַיָּפֻצוּ, וְלֹא נִשְׁאֲרוּ-בָם שְׁנַיִם יָחַד..

— ספר שמואל א', פרק י"א, פסוק י"א
 שאול מציל את אנשי יבש גלעד מיד נחש העמוני. איור מתוך תנ"ך מורגן.
מלחמת שאול ונחש העמוני מופיעה בספר שמואל א', פרק י"א, פסוקים א'–י"ג. הסיפור מתאר את מלחמתו הראשונה של שאול באויבי ישראל. מלך עמון איים על תושבי יבש גלעד במלחמה ושיעבוד. שליחים נשלחים לרחבי הארץ ולגבעת שאול מקום מושבו של שאול. שאול שמע את דרישת נחש העמוני ורוח ה' צלחה עליו. הוא גייס למלחמה את כל שבטי ישראל והוביל את הצבא הישראלי לניצחון על בני עמון.
הסיפור המקראי

תושבי יבש גלעד נכנעו לנחש העמוני וכרתו איתו ברית חד-צדדית בה הם מקבלים עליהם להשתעבד לעמון, ואף בתנאי מבזה בו ינקר את עינם הימנית. מלך עמון זלזל בכוחם של תושבי יבש גלעד ואפשר להם לחפש מושיע תוך שבעה ימים. נציגי העם חסרי האונים הגיעו לגבעת שאול ונשאו את קולם בבכי. רוח אלוהים צלחה על שאול, והוא לקח צמד בקר ושחט אותו, ושלח את נתחיו של הבקר בכל גבול ישראל תוך איום כלכלי שמי שלא יתגייס למלחמה - "כֹּה יֵעָשֶׂה לִבְקָרוֹ". בתקופת השופטים היציאה למלחמה נעשתה בהתנדבות, ושאול גייס את העם בכפייה. העם התגייס למלחמה. שאול חילק את הצבא לאחר מפקד לשלושה חלקים. הצבא הישראלי תקף את מחנה עמון משלושה צדדים באשמורת הבוקר, ונצח במלחמה.
לאחר המערכה המוצלחת נגד עמון, עלו קולות שקראו להמתת המתנגדים למלוכת שאול, אך שאול עצר בעדם. העם התכנס בגלגל וחידש את המלוכה בטקס הקרבת שלמים.
קשיים בסיפור

הסיפור מופיע לאחר סיפור המלכתו של שאול, בו אנשים בני בליעל מהעם אינם מאמינים ביכולתו של שאול להושיע את עם ישראל במלחמותיו הרבות. ייתכן והסיפור מתאר חלק קטן ממלחמות שאול.
יש הסבורים כי אין זיקה בין שני הסיפורים, המלכת שאול ומלחמתו בנחש העמוני. חוקרים אלו מצביעים על קשיים בטקסט התנכ"י. שאול הומלך בפומבי ובסיפור המלחמה בין שאול לעמונים ניתן להבין כי לא היה ידוע לכל על המלכתו אף על פי שהכתוב מציין כי במעמד ההמלכתו השתתפו "כָּל-שִׁבְטֵי יִשְׂרָאֵל" וזאת עולה גם מהצעת זקני ישראל לנחש העמוני ומשליחת מלאכים לכל רחבי הארץ כדי למצוא מושיע.
מבנה הסיפור

למבנה הסיפור יש סימטריה ברורה. הסיפור מתחיל בתיאור מצבם של תושבי יבש גלעד בעבר הירדן המזרחי בפסוקים א'-ג'. החלק השני (פסוקים ד'- ט') מתאר את הנעשה בעבר הירדן המערבי במקום מושבו של שאול. חלקו השלישי של הסיפור בו מתוארת המלחמה מתרחש שוב בעבר הירדן המזרחי כששליחי תושבי יבש גלעד עוברים ממקום למקום ומקשרים בין חלקי הסיפור. חוקר המקרא בר-אפרת מצביע על מבנה מהופך המבליט את המעמד בו שומע שאול על מצוקת אנשי יבש גלעד ונחלץ לעזרתם, כך שהסיפור המתחיל בעצב וייאוש מסתיים בשמחה:
דמיון לסיפורי ספר שופטים > דמיון לדמותם של השופטים

לתיאור דמותו של שאול בסיפור דמיון רב לדמותם של השופטים-המושיעים כפי שמתוארים בספר שופטים. רוח ה' צולחת על שאול כפי שמתואר בסיפורים על גדעון, יפתח ושמשון. שאול וגדעון עוסקים בחקלאות כשהם נקראים להושיע את העם. שני המנהיגים שולחים שליחים כדי לגייס את העם ושניהם משתמשים באותה אסטרטגיה צבאית כדי לתקוף את מחנה האויב. בעקבות ניצחונו גדעון מקבל הצעה למלוך על ישראל, ואת מלכותו של שאול מחדשים בגלגל.
דמיון לסיפורי ספר שופטים > דמיון לסיפור מלחמת יפתח בבני עמון

מעבר לעובדה כי מדובר בשני מנהיגים מקרב בני ישראל שנלחמו באותו אויב (בני עמון), ישנם קווי דמיון נוספים בין שני הסיפורים: לבני ישראל אין צבא קבע ולכן אין ביכולתם להתמודד עם איום באופן מיידי. בשני הסיפורים נעשה שימוש בטקטיקה של משא ומתן על מנת למשוך זמן ולגייס את העם למלחמה, ובה בעת לשכנע את האויב כי בני ישראל נכונים להיכנע.
דמיון לסיפורי ספר שופטים > סיפור פילגש בגבעה

הערים גבעה ויבש גלעד המופיעות בסיפור מופיעות בסיפור פילגש בגבעה המופיע בספר שופטים י"ט-כ"א. ביטויים דומים מופיעים בשני הסיפורים: "בְּכֹל גְּבוּל יִשְׂרָאֵל", "וַיִּשְׂאוּ כָל-הָעָם אֶת-קוֹלָם וַיִּבְכּוּ."תְּנוּ הָאֲנָשִׁים וּנְמִיתֵם", "כְּאִישׁ אֶחָד".
זעקת העם בולטת בשני הסיפורים לאור הסיפור. שאול מבתר את גופות הבקר ושולח את חלקיו "בְּכֹל גְּבוּל יִשְׂרָאֵל" ובסיפור המופיע בספר שופטים איש הלוי מבתר את גופת הפילגש ושולח את חלקי גופתה ""בְּכֹל גְּבוּל יִשְׂרָאֵל". הדומה בין הסיפורים מאיר כל אחד מהם באור שונה. בסיפור בספר שופטים נלחמים שבטי ישראל בשבט בנימין ובסיפור בשמואל א' קיימת אחדות בעם והם יוצאים להילחם "כְּאִישׁ אֶחָד". משה גרסיאל סבור כי העובדה ששאול מבתר את גופות הבקר מתקשרת אסוציאטיבית לסיפור פילגש בגבעה, ובכך פוגעת באהדה אליו בעקבות הניצחון הצבאי.
במגילות קומראן

קטע במגילה 4QSam ממגילות קומראן מבהיר כמה חשיבות מייחס נחש העמוני לצבא הישראלי. הקטע ממגילה מלמד כי נחש העמוני לחץ על עם ישראל באופן קבוע:
ו(נ)חש מלך בני עמון הוא לחץ את בני גד ובני ראובן בחזקה ונקר להם (כו)ל עין ימין ונתן (אי)מה ופחד על (יש)ראל ולא נשאר איש בבני ישראל (ב)עבר הירדן אש(ר) לו(א) (נ)קר לו (נ)חש מלך בני עמון כול עין ימין רק שבעת אלפים איש (נסו מפני) בני עמון ויבאו אל (י)בש גלעד...
אמצעים אומנותיים בסיפור

השורשים המנחים בסיפור הם י-צ-א ו- י-ש-ע. אנשי יבש מבקשים מנחש לחפש מושיע. "וְאִם-אֵין מוֹשִׁיעַ אֹתָנוּ וְיָצָאנוּ אֵלֶיךָ". מי שלא יצא למלחמה יפגע כלכלית והעם יוצא " כְּאִישׁ אֶחָד" למלחמה. בני בלייעל שואלים "מַה-יֹּשִׁעֵנוּ זֶה" ואנשי יבש גלעד אומרים לנחש "מָחָר נֵצֵא אֲלֵיכֶם וַעֲשִׂיתֶם לָנוּ כְּכָל-הַטּוֹב בְּעֵינֵיכֶם". שאול מודיע כי "עָשָׂה-יְהוָה תְּשׁוּעָה בְּיִשְׂרָאֵל". ולאחר הניצחון מייחס שאול את התשועה לה'.
הערות שוליים

↑  ספר שמואל א', פרק י"א, פסוק ז'
↑  שמעון בר-אפרת,  מקרא לישראל:שמואל א', מאגנס, עם עובד, ירושלים, 1996, עמ' 156
↑  ידידיה שטרן, בנימין פורת, מסע אל האחווה, 2014, ירושלים, המכון הישראלי לדמוקרטיה, עמ' 271
↑  ספר שמואל א', פרק י', פסוק כ'
↑  שמעון בר-אפרת,  מקרא לישראל:שמואל א', מאגנס, עם עובד, ירושלים, 1996, עמ' 154
↑  ספר שמואל א', פרק י', פסוק כ"ז
↑  ספר שופטים, פרק ו', פסוק ל"ד
↑  ספר שופטים, פרק י"א, פסוק כ"ט
↑  ספר שופטים, פרק ט"ו, פסוק י"ד
↑  ישראל אפעל, ישראל ויהודה בתקופת המקרא (המאה השתים עשרה - 332 לפני הספירה) / ההיסטוריה של ארץ-ישראל, 1998, ירושלים, יד בן צבי, עמ' 112
↑  חיים גלעד, דיפלומטיה ואסטרטגיה בשתי מלחמות עם בני עמון, באתר דעת - http://www.daat.ac.il
↑  יאירה אמית, עולם התנ"ך:שופטים, 1994, תל אביב, דוידזון עתי, עמ' 149
↑  משה גרסיאל, ספר שמואל א': עיון ספרותי במערכי השוואה, באנלוגיות ובמקבילות, 1983, רמת גן, רביבים, עמ' 88
↑  יאיר זקוביץ,  צבת בצבת עשויה, 2009, תל אביב, עם עובד, עמ' 148-147
↑  ספר שמואל א', פרק י"א, פסוק ג'
↑  שמעון בר-אפרת,  מקרא לישראל:שמואל א', מאגנס, עם עובד, ירושלים, 1996, עמ' 154
| ספר שמואל |
| --- | --- | --- |
| תקופת עלי הכהן | הולדת שמואל • תפילת חנה • נבואת בית עלי • מלחמת אבן העזר הראשונה |  |
| תקופת שמואל הנביא | ארון הברית בשדה פלשתים • החזרת ארון הברית לישראל• קרב מצפה • בקשת המלך • משפט המלך • תוכחת שמואל לעם |  |
| תקופת שאול המלך לפני משיחת דוד | משיחת שאול למלך • מלחמת שאול ונחש העמוני • מלחמת מכמש • יהונתן ויערת הדבש • מלחמת שאול בעמלק |  |
| תקופת שאול המלך לאחר משיחת דוד | משיחת דוד למלך • דוד וגוליית • ניסיונות שאול להמית את דוד • מבחן ראש החודש • בריחת דוד אל אכיש • הטבח בנוב עיר הכהנים • מרדף שאול אחר דוד במדבר יהודה • מפגש דוד ושאול במדבר עין גדי • סיפור נבל הכרמלי • מפגש דוד ושאול בגבעת החכילה • בעלת האוב מעין דור • מלחמת דוד בעמלק • המלחמה בגלבוע |  |
| תקופת דוד המלך בחברון | פילוג ממלכת שאול: בשורת הנער העמלקי • קינת דוד • מלחמת אבנר ויואב • רצח אבנר •  קינת דוד על אבנר • רצח איש בושת |  |
| תקופת דוד המלך בירושלים | כיבוש ירושלים בידי דוד • הקרב בעמק רפאים • העלאת ארון הברית לירושלים • נבואת נתן • מפיבושת • מלחמת דוד בעמון וארם • מעשה דוד ובת שבע • משל כבשת הרש • מעשה אמנון ותמר • רצח אמנון • האישה החכמה מתקוע • מרד אבשלום • מרד שבע בן בכרי • האישה החכמה מאבל בית מעכה • סיפור רצפה בת איה • שירת דוד • דברי דוד האחרונים • המגפה בימי דוד |  |
| דמויות בולטות | עלי הכהן • אלקנה • חנה • שמואל הנביא • שאול המלך • יהונתן בן שאול • מיכל • דוד המלך • אחימלך בן אחיטוב • אבנר בן נר • נבל הכרמלי • אביגיל • יואב בן צרויה • אבישי בן צרויה • איש בושת • אבשלום • אמנון • תמר • מפיבושת |  |
קתרין סוויצר

קתרין סוויצר במרתון בוסטון שנערך בשנת 2011
קתרין ורג'יניה "קתי" סוויצר (באנגלית: Kathrine Virginia "Kathy" Switzer; נולדה ב-5 בינואר 1947) היא סופרת, פרשנית טלוויזיה ורצה אמריקאית. היא ידועה ביותר בשל היותה האישה הראשונה שרצה במרתון בוסטון כממוספרת באופן רשמי (1967), על אף האיסור על נשים להשתתף באירוע זה באותה תקופה.
ילדות וחיים אישיים

קתרין סוויצר נולדה למשפחה אמריקאית בעיר אמברג שבגרמניה. אביה היה רב-סרן בצבא ארצות הברית. המשפחה חזרה לארצות הברית בשנת 1949.
סוויצר למדה בתיכון מרשל (George C. Marshall High School) שבמחוז פיירפקס, וירג'יניה. לאחר למדה באוניברסיטת סירקיוז (Syracuse University) שבמדינת ניו יורק, שם השלימה תואר ראשון בעיתונאות (בשנת 1968) ותואר שני באותו תחום (בשנת 1972).
בשנת 1968 קתרין נישאה לטום מילר, שאותו הכירה במרתון בוסטון. בשנת 1973 השניים התגרשו. סוויצר התחתנה שוב עם איש יחסי הציבור פיליפ שסואב, התגרשה ממנו, ולאחר מכן נישאה לרץ הבריטי רוג'ר רובינסון.
קריירה כרצה למרחקים ארוכים > מרתון בוסטון 1967

על אף שהמאמן שלה התעקש שמרתון בוסטון ארוך מדי עבור "אישה שברירית כמוה", ועל אף שהשתתפותן של נשים באירוע נאסרה, סוויצר התאמנה לקראת מרתון זה. היא השלימה את המרתון בשנת 1967, תחת המספר 261, עם המועדון האתלטי Syracuse Harriers. זמן הגמר שלה היה כ-4 שעות ו-20 דקות.
סוויצר נרשמה למרתון תחת השם הנייטרלי ק.ו סוויצר, שהשתמשה בו גם על מנת להזדהות על ניירת האוניברסיטה שלה. היא הנפיקה מספר "תחת השגחה" בתהליך מיון הכניסה, וכאשר השגיאה התגלתה, טופלה כאורחת לא מוזמנת: מארגן התחרות, ג'וק סמפל, ניסה להוריד אותה פיזית מן המירוץ. סוויצר טענה שהוא צעק, "עופי מן המרוץ שלי ותני לי את המספרים האלה". בן זוגה של סוויצר באותה תקופה, טום מילר, שהתמודד איתה, דחף את סמפל הרחק ממנה, מה שאפשר לה להמשיך. האירוע צולם ותמונותיו עלו לכותרות בעולם.
קריירה כרצה למרחקים ארוכים > המשך הקריירה

בשנת 1974, סוויצר זכתה במקום הראשון במרתון ניו יורק, עם תוצאה של 3:07:29 שעות.
השיא האישי שלה נקבע במרתון בוסטון בשנת 1975, בו סיימה במקום השני בתוצאה של 2:51:37 שעות.
סוויצר כונתה על ידי "ראנר", מגזין הרצים העולמי, "רצת עשור".
פעולתה כאשת תקשורת וכפעילה לקידום נשים בספורט

בשנת 1972, חמש שנים לאחר מרתון בוסטון שבו השתתפה, הותרה השתתפותן של נשים באירוע. סוויצר סיפרה כי נשים רבות רצות לזרועותיה, ומספרות כיצד הריצה שינתה את חייהן.
בשנת 1997 כתבה סוויצר ספר על ריצה והליכה לנשים מעל גיל 40.
באפריל 2008, זכתה סוויצר בפרס ה"בילי" לעיתונאות עבור כתיבתה מעוררת ההשראה המתארת נשים בספורט.
סוויצר זכתה גם בפרס אמי על עבודתה כפרשנית טלוויזיה.
בשנת 2011 נכנסה להיכל התהילה הלאומי לנשים בארצות הברית, על כך שקידמה את הריצה ככלי להעצמת נשים ברחבי העולם.
הערות שוליים

↑  האתר הרשמי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810623975305606  GND: 132141183  ISNI: 0000 0000 7373 5711  LCCN: n98006597  SNAC: w68x845j  VIAF: 30690447   WorldCat (עם VIAF): 30690447
אנטון בלאז'יץ'

| --- | --- |

אנטון בלאז'יץ'  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  28 במאי 1916 הכפר גלובוצ'ץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 נהרג:  ספטמבר 1943 (בגיל 27) מארושבץ, סמוך לוואראז'דין ממלכת יוגוסלביה ממלכת יוגוסלביה הכבושה
 מדינה:  קרואטיה 
 כינוי:  Šimun שימון
 השתייכות:  הפרטיזנים היוגוסלבים
 תקופת הפעילות:  1941–1943 (כשנתיים)
 עיטורים
 גיבור יוגוסלביה
 
אנטון בלאז'יץ' (בסרבו-קרואטית: Antun Blažić, בסרבית קירילית: Антун Блажић; ‏28 במאי 1916, גלובוצ'ץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית – ספטמבר 1943, מארושבץ, סמוך לוואראז'דין, ממלכת יוגוסלביה הכבושה) היה פרטיזן יוגוסלבי חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, אשר נהרג בקרבות לשחרור יוגוסלביה. ב-1951 זכה לעיטור גיבור יוגוסלביה.
קורות חייו

אנטון בלאזיץ' נולד בכפר גלובוצ'ץ למשפחת חקלאים. הוא נמנה עם חוגי הנוער של המפלגה הקומוניסטית וב-1941 הפך לחבר המפלגה מן המניין. עם כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשליטת האוסטאשה הצטרף בלאז'יץ' לכוחות הפרטיזנים של טיטו. הוא השתתף בקרבות נגד כוחות האוסטאשה ועסק בארגון יחידות פרטיזנים באזור ואראז'דין. בלאז'יץ' נמנה עם חברי המועצה האנטי-פאשיסטית העליונה של הפרטיזנים בקרואטיה. בספטמבר 1943 נקלעה יחידת הפרטיזנים שלו לקרב מול כוחות האוסטאשה. בלאז'יץ נפצע וכדי לא ליפול בשבי האוסטאשה, שם קץ לחייו ביריית אקדח עם הכדור האחרון שנותר לו.
ב-5 במאי 1951 העניק לו שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו את עיטור גיבור יוגוסלביה.
הערות שוליים

↑  "הקול" -ביטאון יהדות קרואטיה, גיליון 109, 2009, עמוד 38, אוחזר ב-22 באוגוסט 2009 (בקרואטית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 305598587   WorldCat (עם VIAF): 305598587
שגיא כהן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 בפברואר 1960 (בן 65) נתניה, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  דוקטור להיסטוריה של המדע
 עיסוק:  היסטוריון פרשן כדורגל מבקר מסעדות
 מעסיק:  ערוץ הספורט הארץ
 
שגיא כהן (נולד ב-8 בפברואר 1960) הוא עיתונאי ישראלי. ידוע בעיקר כפרשן הכדורגל הבכיר של ערוץ הספורט וכמבקר המסעדות של עיתון "הארץ".
ביוגרפיה

שגיא כהן נולד בנתניה ולמד בבתי הספר איתמר וטשרניחובסקי. בין השנים 1970 ל-1978 שיחק כשוער בקבוצות הילדים, הנערים והנוער של מכבי נתניה. קריירת המשחק שלו הגיעה לשיאה בחורף 1975 כאשר זומן לנבחרת הנערים של ישראל, שאומנה באותה עת על ידי עמנואל "מונדק" שפר, ובמסגרתה שיחק משחק אחד. ב-1978 עם גיוסו לצה"ל התנדב ליחידה מובחרת בחיל הים, אך הודח והשלים את שירותו במסגרת מודיעין חיל האוויר ויחידה 8200.[דרוש מקור]
כהן החל את לימודיו באוניברסיטת תל אביב בספטמבר 1981 בחוגים להיסטוריה ולפילוסופיה. בעקבות כך, החל בלימודיו במסלול הישיר לדוקטורט במסגרת "המכון להיסטוריה ולפילוסופיה של המדעים והרעיונות" (לימים: "המכון להיסטוריה ולפילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן") בהדרכת פרופ' יהודה אלקנה. עבודת המחקר שלו נכתבה לסירוגין בתל אביב ובקיימברידג', שם שהה בקינג'ס קולג' והונחה על ידי פרופ' סיימון שייפר (אנ'). נושא עבודת המחקר שלו היה "חואן לואיס ויוס והמהפכה ההומניסטית בפילוסופית הטבע". בשנת 1996 הוענק לו התואר ד"ר לפילוסופיה מטעם אוניברסיטת תל אביב.
כהן החל ללמד באוניברסיטת תל אביב בשנת הלימודים 1984/5, ולימד בה עד שנת הלימודים 1999/2000. בין השאר לימד קורס מבוא שנתי בהיסטוריה אינטלקטואלית של אירופה, שיעורים מתקדמים בהיסטוריה של המדע בעת העתיקה ובימי הביניים, קורסים בחשיבה היסטורית וסמינרים.
כחלק מעיסוקו כד"ר להיסטוריה של המדע, גילה התעניינות במינים שונים של רכיכות, יצר קשר עם חוקרים, ושיתף איתם פעולה במיון מינים שונים של צדפות. כאות תודה, צוות מדענים שגילה מין חדש של צדפה באוקיינוס השקט ליד הפיליפינים, החליט לקרוא לה על שמו של כהן בשם "טוקטונה שגיאכהני" (Tucetona saggiecoheni).
ביוגרפיה > קריירה עיתונאית

ב-1988, לאחר שחזר משהות קצרה באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה, החל כהן לכתוב טורים על פוטבול אמריקאי במדור הספורט של העיתון "חדשות". זמן קצר אחר כך הצטרף למדור הספורט של עיתון "העיר", אותו ערך באותה עת איל חלפון, והחל לכתוב בו על נושא זה. ב-1990, לקראת אליפות העולם בכדורגל שנערכה באיטליה, מונה לפרשן הכדורגל של עיתון "העיר". כהן שימש כפרשן הכדורגל של "העיר" עד 1996, ואז הצטרף לעיתון "מעריב". כהן שימש כפרשן הכדורגל של מעריב עד שנת 2006, ובנוסף לטורי פרשנות במדור הספורט, אותו ערכו באותן שנים רז זמצקי ואחריו אביב הברון, כתב גם במוסף הספורט של העיתון, "אקשן".
ב-1993 החל לכתוב טורים על אוכל במדור האוכל של "העיר". שנתיים מאוחר יותר הוצע לו לשמש כמבקר המסעדות של "העיר" והוא שימש בתפקיד זה עד עזיבתו לעיתון "מעריב" ב-1996. ב"מעריב" החל לכתוב טורי ביקורת מסעדות במוסף "תרבות". בנוסף, כתב באותו מוסף גם טורי ביקורת תרבות כלליים וייסד בו את התחרות קצרת הימים "היה זה לילה קודר וסוער", שהייתה תחרות על משפט הפתיחה הבנאלי ביותר לסיפור.
ב-2003 החל לכתוב במעריב טור ביקורת מסעדות שבועי שפורסם במוסף "סופשבוע", אותו ערך באותה עת אביב הברון. ב-2007 עבר טור ביקורת המסעדות השבועי שלו למוסף "סגנון" אותו ערכה ליסה פרץ. בשנת 2009 עזב את מעריב והצטרף לעיתון הארץ. החל מ-2010 הוא משמש כמבקר המסעדות של "הארץ", ומפרסם במוסף "גלריה" טור ביקורת שבועי על מסעדות בארץ ובעולם.