קרב הצוקים האדומים
רקע

עד תחילת המאה ה-3 החלה שושלת האן, ששלטה בסין במשך כמעט ארבע מאות שנים (אמנם עם הפסקה של 16 שנים, חלוקת השושלת לחלקה המערבי והמזרחי), להתפורר.
הקיסר שיאן היה בובה פוליטית מאז שנת 189, ללא כל שליטה על הפעולות של המצביאים השונים השולטים בשטחיו. אחד השליטים החזקים ביותר בסין היה המצביא צאו צאו, אשר עד שנת 207, איחד את צפון סין ושמר על שליטה מוחלטת בכל המישור הצפוני של סין. לאחר מכן הוא סיים מערכה מוצלחת נגד ווּחְווָאן בחורף של אותה השנה, ובכך איבטח את הגבול הצפוני שלו. עם שובו בשנת 208, הוא הכריז על עצמו בתור הקנצלר הקיסרי של האן, מעמד שהעניק לו סמכות מוחלטת על הממשלה הקיסרית כולה. זמן קצר לאחר מכן, בסתיו של שנת 208, צבאו החל במסע דרומה
.
נהר היאנגצה באזור מחוז ג'ינג (המכסה את המחוזות הוביי וחונאן של ימינו) היה המפתח להצלחה של אסטרטגיה זו.
אם לצאו צאו הייתה כל תקווה לאחד את האימפריה המנותקת של האן, היה עליו להשיג שליטה ימית באמצע היאנגצה ולפקד על בסיס חיל הים בגְ'יָאנְגְלִינְג כאמצעי גישה לאזור הדרום.
שני מצביאים שלטו באזורים של היאנגצה שהיו המפתח להצלחה של צאו צאו: לְיוֹ בְּיָאו, מושל מחוז ג'ינג, שלט בנהר ממערב להָאן, וסוּן צְ'וֵאן שלט בנהר ממזרח להָאן, ובשטחים הדרומים והמזרחים הגובלים בו. בעל ברית שלישי, לְיוֹ בֵּיי, מצא מפלט אצל לְיוֹ בְּיָאו במוצב בפאנצ'אנג (שְׂיָאנְגְיָאנְג של ימינו), לאחר שנמלט מצפון מזרח אל מחוז ג'ינג, בעקבות מזימה כושלת להתנקש בצאו צאו ולהשיב את השלטון לשושלת הקיסרית.
השלבים הראשונים של המערכה היו הצלחה מוחלטת עבור צאו צאו, בעיקר מכיוון שהפיקוד על מחוז ג'ינג נחלש באופן משמעותי, בעוד צבאות ג'ינג הפכו מותשים מהסכסוך עם סוּן צְ'וֵאן בדרום.
פלגים התעוררו בתמיכה בשני בניו של לְיוֹ בְּיָאו, במאבקם להיות יורשיו, הבן הצעיר נבחר. לְיוֹ בְּיָאו נפטר ממחלה מספר שבועות לאחר מכן, בעוד צאו צאו התקדם מהצפון. בנסיבות אלו, בנו הצעיר של לְיוֹ בְּיָאו ויורשו, לְיוֹ צונְג, נכנע במהירות. צאו צאו כבש צי גדול למדי וחיזק את הבסיס הימי בגְ'יָאנְגְלִינְג, שסיפק לו מרכז מפתח אסטרטגי ובסיס קדמי למעגן האוניות שלו.
כאשר מחוז ג 'ינג נפל, לְיוֹ בֵּיי נמלט במהירות דרומה, מלווה באוכלוסייה של פליטים אזרחים וחיילים. בעקבות הבריחה הלא מאורגנת, שלח צאו צאו את פרשי העילית בעקבותיהם, הם הוקפו ונוצחו במה שמוכר בתור קרב צָ'אנְגְבָּאן, לְיוֹ בֵּיי ברח, ונמלט מזרחה אל הנקאו, שם הוא התחבר לשגריר של סוּן צְ'וֵאן, לוּ סוּ. בשלב זה התיעודים ההיסטוריים אינם עקביים; ייתכן ולוּ סוּ עודד בהצלחה את לְיוֹ בֵּיי לנוע מזרחה, אל פָאנְקוֹאוּ, אך בכל מקרה, ללְיוֹ בֵּיי הצטרף מאוחר יותר לְיוֹ צִ'י וחיילים בגְ'יָאנְגְשְׂיָה. היועץ הראשי של לְיוֹ בֵּיי, ג'וּגֶה לְיָאנְג, נשלח אל צָ'איְסָאנְג לנהל משא ומתן עבור גיבוש חזית משותפת נגד צאו צאו עם מדינת ווּ.
עד אשר הגיע ג'וּגֶה לְיָאנְג, צאו צאו כבר שלח מכתב לסוּן צְ'וֵאן המתפאר בפיקודו על 800,000 גברים ודרש את כניעתו. הסיעה בראשותו של הפקיד הראשי של סוּן צְ'וֵאן, גָ'אנְג גָ'או, הטיפה לכניעה, בציטוטה את היתרון המספרי העצום של צאו צאו. עם זאת, במועדים שונים, לוּ סוּ, ג'וּגֶה לְיָאנְג, והמפקד הראשי של סוּן צְ'וֵאן, ג'וֹאוּ יוּ', כולם הציגו טענות במטרה לשכנע את סוּן צְ'וֵאן להסכים לברית נגד הצפוניים. בסופו של דבר סוּן צְ'וֵאן החליט על מלחמה, וחתך את פינת שולחנו במהלך עצרת באומרו: "מי שעדיין מעז לטעון למען כניעה יהיה (יטופל) כמו השולחן הזה". הוא אז הקצה לג'וֹאוּ יוּ', צ'אנג פו, ולוּ סוּ 30,000 גברים כדי לסייע ללְיוֹ בֵּיי מפני צאו צאו.
אף על פי שצאו צאו התפאר בפיקודו על 800,000 גברים, העריך ג'וֹאוּ יוּ' שחוזק צבאו בפועל קרוב יותר ל-220,000 גברים. יתר על כן, סך זה כלל 70,000 חיילים מצבאות לְיוֹ בְּיָאו שנפטר, כך שהנאמנות והמורל שלהם הייתה מפוקפקת. עם 20,000 החיילים שלְיוֹ בֵּיי אסף, הברית כללה כ־50,000 חיילים אשר היו מאומנים ומוכנים לקרב.