stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איגנטיוס מאנטיוכיה
ביוגרפיה

כמעט שום דבר אודות חיי איגנטיוס, למעט השבועות האחרונים לחייו, איננו ידוע בוודאות. המסורת טוענת כי היה הבישוף השלישי למניין לכהן בקרב הנוצרים בעירו אנטיוכיה, מונה בשנת 69, וכי הוא ועמיתו פוליקרפוס היו תלמידיו של יוחנן השליח.
בתאריך כלשהו בין השנים 107 ל-112, נאסר איגנטיוס בעת רדיפות הנוצרים תחת טראיאנוס והוטל עליו עונש מוות. הוא נסע לרומי תחת משמר סרדיוטות, ועבר דרך פילדלפיה, סמירנה ואלכסנדריה טרואס; משם הפליג לנאפוליס, אחריה לפיליפי ולבסוף לרומי. הוא הומת בקולוסיאום.
במהלך המסע פגש במבקרים ושליחים נוצרים רבים שבאו לחלות את פניו, וחיבר מספר גדול של אגרות לכנסיות אחרות ולחברו פוליקרפוס. ישנה הסכמה רחבה כי שבעה מן המכתבים שיוחסו לו במאות הבאות אכן חוברו על ידיו. שבעה אחרים ביוונית, ועוד ארבעה בלטינית, נכתבו על ידי סופרים מאוחרים בשמו, ונהנו לעיתים מפופולריות רבה. שבע האגרות הנחשבות למקוריות ממוענות לכנסיות הנוצריות באפסוס, מגנסיה, טראליס, רומי, פילדלפיה וסמירנה, ולידידו פוליקרפוס.
שבע האגרות הן מקור חשוב ביותר לתולדות הנוצרות במאה השנייה. איגנטיוס חוזר בהן על נושאים שונים, שהוא הראשון להעלות רבים מהם בתיעוד הקיים. בין היתר, הוא תקף את "אלו הטוענים שהאדון ישו לא עטה בשר ורק נראה כסובל", כלומר הדוקטים, וכינה אותם אתאיסטים. בה במידה גינה את המתייהדים, נוצרים שהטיפו לשמירת מנהגים יהודיים, והסביר ש"לא הנצרות מאמינה ביהדות, אלא היהדות מאמינה בנצרות" ואי-אפשר להיות נוצרי ויהודי בה בעת וכי מדובר ב"שני מחנות" נבדלים. הוא הנגיד במפורש בין שמירת שבת לציון "יום האדון" הוא יום ראשון. הוא תיאר היררכיה כנסייתית מסודרת המורכבת מנושאי המשרות בישוף, זקנים (פרסביטרים) ודיאקונים. הבישוף, בעיני איגנטיוס, נושא סמכות עליונה ואסור לקהל לחלוק עליו או להתנגד לו. הוא ייחס חשיבות רבה לאגרות פאולוס אך לא התייחס לנרטיבים המופיעים בספרי הבשורה, וראה את תחיית ישו כעניין מרכזי, המסמל את ישועת האדם. מבחינה כריסטולוגית תיאר את ישו כמי שהוא בשר ורוח, אדם ואלוה, צרופים כאחד, עדות מוקדמת לניסוחים המורכבים יותר של המאות הבאות. כמו כן הוא כנראה הראשון לתאר במפורש את האוכריסטיה הכוללת לחם ויין, וראה אותה כמשרה את נוכחות ישו על המשתתפים (אנשי כנסייה אף ניסו לראות בכך הכרה קדומה בטרנסובסטנציאציה, אם כי איגנטיוס כנראה לא החזיק בדעה כה משוכללת). הנושא החשוב ביותר העולה בטקסטים הוא תשוקתו של הבישוף למות מות קדושים, ותפישה נאצלת ומאדירה של מוות כזה כביטוי עליון לאמונה הנוצרית. איגנטיוס ייחל לכך ש"חיות הטרף לא יותירו ממני שריד" ועוד כיוצא בזה.
אגרות איגנטיוס צוטטו לרוב על ידי אבות הכנסייה עוד במאה השנייה. כבר בסביבות 150 הטקסט מוזכר ב"מות הקדושים של פוליקרפוס", ולאחריו על ידי מליטון מסרדיס, לוקיאנוס מסאמוסאטה ואירנאיוס. הן הפכו כמעט מיד לטקסט קאנוני.
לקריאה נוספת

: Markus Vinzent, Ignatius of Antioch A: Mysterious Martyr, בתוך: Writing the History of Early Christianity. הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2019.
Paul Foster, Ignatius of Antioch, בתוך: The Encyclopedia of Ancient History. הוצאת ויילי, 2012.
איזבלה קולברן

| --- | --- |

 לידה:  2 בפברואר 1785 מדריד, ספרד 
 פטירה:  7 באוקטובר 1845 (בגיל 60) קסטנזו, איטליה 
 מקום קבורה:  קבר רוסיני–קולברן 
 מוקד פעילות:  ספרד 
 סוגה:  אופרה 
 סוג קול:  סופרן קולורטורה, סופרן 
 שפה מועדפת:  ספרדית 
 בן או בת זוג:  ג'ואקינו רוסיני (16 במרץ 1822–1837) 
 
איזבלה קולברן (ספרדית Isabella Colbran;‏ 28 בפברואר 1785 – 6 באוקטובר 1845) הייתה זמרת סופרן, מלחינה ומתרגמת ספרדייה. הייתה אשתו הראשונה של ג'ואקינו רוסיני.
הערות שוליים

↑  COLBRAN, Isabella Angela - Enciclopedia, Treccani (באיטלקית)
↑  Bologna Online, bibliotecasalaborsa.it (באיטלקית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007399314505171  BIBSYS: 1695619541728  BNE: XX1103021  BnF: cb14852967c (data)  CiNii: DA17336538  GND: 116636602  ICCU: INTV004053  ISNI: 0000 0001 1619 1452  LCCN: no99002457  MusicBrainz: 0a9435c4-c3b7-4ded-bad3-e74f9c0026f6  SNAC: w61v6mmj  VIAF: 35213234   WorldCat (עם VIAF): 35213234 
וילה רוסיני קולבראן בקסטנאסו
איזבלה קולברן
מצבת קולברן - רוסיני בבולוניה
איירין בייקר

אדית איירין ביילי בייקר (באנגלית: Edith Irene Bailey Baker‏; 17 בנובמבר 1901 – 2 באפריל 1994) הייתה פוליטיקאית אמריקאית וחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטנסי. היא הייתה אלמנתו של הווארד בייקר האב ואמו החורגת של הווארד בייקר הבן.
ביוגרפיה

בייקר נולדה בסביירוויל, טנסי, ב-17 בנובמבר 1901, ולמדה בבתי ספר ציבוריים בסביירוויל ובמריוויל. בייקר כיהנה כסגנית פקיד בית המשפט המחוזי של מחוז סווייר בין השנים 1918 עד 1922 וכסגנית פקיד בית המשפט ומנהל בית המשפט למשפטים בין השנים 1922 עד 1924.
לאחר מותו של בעלה הראשון, בייקר הלכה לעבוד ברשות עמק טנסי (TVA). ב-15 בספטמבר 1935 היא נישאה להווארד בייקר האב, שהיה אלמן עם שני ילדים. בני הזוג גידלו את שני ילדיו של בייקר מנישואיו הראשונים, הווארד ה. בייקר הבן ומרי אליזבת בייקר, וכן בת משלהם, בוורלי איירין בייקר. היא כיהנה בוועדה הרפובליקנית הלאומית מ-1960 עד 1964.
כשבעלה מת בפתאומיות במהלך כהונתו ב-7 בינואר 1964, בייקר התמודדה כרפובליקנית בבחירות המיוחדות כדי למלא את שארית כהונתו, והביסה את הדמוקרט וילארד יארברו, עיתונאי בנוקסוויל. כמועמדת למושב, היא הבטיחה לכהן רק עד סוף כהונתו ושלא תחפש בחירות נוספות; והיא מילאה את ההבטחה, וכיהנה מ-10 במרץ 1964 עד 3 בינואר 1965.  בזמן כהונתה בקונגרס, היא שירתה בוועדת בית הנבחרים לפעולות ממשלתיות ודגלה בתקציב פדרלי מאוזן. היא גם דגלה באינטרסים של כריית פחם, ב-TVA, בתוכניות הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית באוק רידג', טנסי, והעלאות יוקר המחיה בפנסיות הביטוח הלאומי.  כאחת מעשרת הרפובליקנים מהדרום, היא הצביעה נגד חוק זכויות האזרח.
לאחר שעזבה את הקונגרס ב-1965, הפכה בייקר למנהלת הרווחה הציבורית בנוקסוויל, טנסי, תפקיד בו כיהנה עד 1971.
בייקר מתה בלודון, טנסי ב-2 באפריל 1994 (גיל 92 שנים, 136 ימים). היא נקברה בגני הזיכרון של שרווד, בלודון, טנסי.
הערות שוליים

↑  "Irene Bailey Baker". Biographical Directory of the United States Congress. נבדק ב-16 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Irene Bailey Baker". Govtrack US Congress. נבדק ב-16 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Irene Bailey Baker. Women in Congress, 1917–2006. 2006. ISBN 978-0-16-076753-1. נבדק ב-16 במאי 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "H.R. 7152. CIVIL RIGHTS ACT OF 1964. ADOPTION OF A … -- House Vote #182 -- Jul 2, 1964".
↑  Irene Bailey Baker. Tennessee Biographical Dictionary. 2000-01-01. ISBN 978-0-403-09700-5. נבדק ב-16 במאי 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Irene Bailey Baker". The Political Graveyard. נבדק ב-16 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SNAC: w65j86nx  US Congress: B000064
אדמונד ואלפי נוקס

אדמונד ג'ורג' ואלְפּי נוֹקְס (באנגלית: Edmund George Valpy Knox;‏ 10 במאי 1881 – 2 בינואר 1971), היה משורר וסאטיריקן בריטי שכתב תחת שם העט Evoe. הוא כיהן כעורך העיתון הסאטירי פאנץ' בשנים 1932–1949, לאחר שנמנה עם הכותבים בו שירה ופרוזה במשך שנים רבות.
חייו

נוקס היה בנו הבכור של אדמונד ארבת'נוט נוקס, צאצא של ג'ון ארבת'נוט, הוויקונט השמיני מארבת'נוט.    הוא היה אחיהם של הסופר והכומר הקתולי רונלד נוקס, מפצח הצפנים דילי נוקס, הכומר האנגליקני וחוקר הברית החדשה וילפרד נוקס, והסופרת ויניפרד פק. בתו, הסופרת פנלופי פיצג'רלד, חיברה ביוגרפיה קבוצתית של ארבעת האחים, שכותרתה "האחים נוקס" .
נוקס התחנך בבית הספר על שם המלך אדוארד בברמינגהם, ובבית הספר ראגבי. בשנת 1912 נשא את אשתו הראשונה, כריסטינה פראנסס היקס, ילידת 1885, ולהם נולדו הבת פנלופי (ילידת 1916), לימים הסופרת פנלופי פיצג'רלד, והבן אדמונד רול ואלפי נוקס (עיתונאי, הלך לעולמו בשנת 1994). כריסטינה הלכה לעולמה בשנת 1935. בשנת 1937 נישא נוקס בשנית, למרי שפארד, מאיירת מרי פופינס ובתו של א"ה שפארד שאייר את פו הדב ואת הרוח בערבי הנחל.
הוא שירת בגדוד לינקולנשייר במהלך מלחמת העולם הראשונה ובאוקטובר 1917 דיווח "פאנץ'" שהוא נפצע.
כמשורר, הוא נודע ביכולתו לחבר שירים סאטיריים אקטואליים עבור "פאנץ'" בסגנון של משוררים ידועים בני התקופה, כגון ג'ון דרינקווטר, ג'ון מייספילד, וולטר דה לה מאר, אדמונד בלאנדן, רוברט ברידג'ס וג'ון קולינגס סקווייר, ובדרך כלל הצליח להעלות בדעת הקוראים את סגנונו וצורתו הכלליים של המשורר מבלי להידרש לפרודיה על שיר מסוים של אותו משורר.
על אף שעיקר פרסומו בא לו מן הסאטירה, חיבר גם שירה רצינית, במיוחד במהלך מלחמת העולם השנייה, בעת ששימש עורך "פאנץ'". בשירים אלו יש מזיגה של נוסטלגיה נוּגה, נחישות קודרת, וכמיהה לשלום, לעיתים קרובות תוך שימוש במשקלים קלאסיים מיוונית או מלטינית, או בצורות מן השירה האנגלית לדורותיה. על אף שהיה אגנוסטי משך רוב חייו, לימים שב בהדרגה אל הכנסייה האנגליקנית.
כתביו

במהלך חייו פורסמו כמה וכמה אוספים פרי עטו, רובם ככולם מלוקטים מתוך דפי "פאנץ'":
The Brazen Lyre‏ (1911)
A Little Loot‏ (1920)
Parodies Regained‏ (1921)
These Liberties‏ (1923)
Fiction as She is Wrote‏ (1923)
An Hour from Victoria‏ (1924)
Fancy Now‏ (1924)
Quaint Specimens‏ (1925)
Poems of Impudence‏ (1926)
It Occurs to Me‏ (1926)
Awful Occasions‏ (1927)
I'll Tell the World‏ (1928)
Gorgeous Times‏ (1928)
Wonderful Outings‏ (1928)
Here's Misery!‏ (1928)
This Other Eden‏ (1929)
Blue Feathers‏ (1929)
Things that Annoy Me‏ (1932)
Folly Calling‏ (1932)
Slight Irritations‏ (1933)
In My Old Days‏ (1969)
הערות שוליים

↑  Dod's Peerage, Baronetage and Knightage of Great Britain and Ireland, Sampson Low, Marston & Co., 1904, p. 983
↑  The Spectator, vol. 20, 1847, p. 1171
↑  The Gentleman's Magazine, vol. 177, 1845, p. 311
↑  "Table e part 2". אורכב מ-המקור ב-4 באוגוסט 2002. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274867405171  GND: 172944473  ISNI: 0000 0000 8417 3494  LCCN: n50042393  NLA: 35866416  NTA: 074206354  SNAC: w6sf6gh7  SUDOC: 105990108  Trove: 1122572  VIAF: 3719078   WorldCat (עם VIAF): 3719078
אלברט גלטין האווס

אלברט גלטין האווס (באנגלית: Albert Gallatin Hawes‏; 1 באפריל 1804 – 14 במרץ 1849) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקנטקי, אחיו של ריצ'רד האווס, אחיינו של איילט האווס, דוד רבא של הארי ברטו האווס ובן דודו של איילט האווס באקנר.
ביוגרפיה

האווס נולד ב-1 באפריל 1804 ליד באולינג גרין, מחוז קרוליין, וירג'יניה, ועבר לקנטקי בשנת 1810 עם הוריו, שהתיישבו במחוז פאייט ליד לקסינגטון. הוא למד לימודים קלאסיים באוניברסיטת טרנסילבניה, לקסינגטון, קנטקי. הוא עבר למחוז הנקוק והתיישב ליד האווסוויל. הוא עסק בעיסוקים חקלאיים והיה בעל עבדים.
האווס נבחר כג'קסוני לקונגרסים ה-22, ה-23 וה-24, וכיהן מ-4 במרץ 1831 עד 3 במרץ 1837. הוא כיהן כיו"ר הוועדה להוצאות במחלקת הדואר (הקונגרסים ה-22 עד ה-24).
לאחר כהונתו בקונגרס, האווס חידש את עיסוקיו בחקלאות. הוא עבר למחוז דייוויס והתיישב ליד ילווינגטון, קנטקי והמשיך בעיסוקים חקלאיים. הוא מת ליד ילווינגטון ב-14 במרץ 1849. הוא נקבר באדמת הקבורה של משפחת האווס בכביש אוונסבורו וילווינגטון.
הערות שוליים

↑  Weil, Julie Zauzmer; Blanco, Adrian; Dominguez, Leo (20 בינואר 2022). "More than 1,700 congressmen once enslaved Black people. This is who they were, and how they shaped the nation". Washington Post. נבדק ב-30 בינואר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4968 1629  LCCN: nr96030061  SNAC: w6w16n45  US Congress: H000360  VIAF: 61445080   WorldCat (עם VIAF): 61445080
לרינץ מסארוש (איש עסקים)

| --- | --- |

 לידה:  24 בפברואר 1966 (בן 58) סקשפהרוואר, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 תפקיד:  mayor of a place in Hungary (19 ביוני 2011–11 באוגוסט 2018) 
 בן או בת זוג:  Andrea Várkonyi 
 
לרינץ מסארוש (בהונגרית: Mészáros Lőrinc; נולד ב-24 בפברואר 1966 בסקשפהרוואר) הוא איש עסקים ופוליטיקאי הונגרי. משנת 2019 הוא האדם העשיר ביותר בהונגריה ונחשב באותה שנה כשלישי ברשימת האנשים בעלי השפעה בהונגריה. החל משנות ה-2000 הונו של מסארוש עלה באופן ניכר ובמהירות בעיקר בענף הבנייה ואחר כך בענף התקשורת. בשנים 2011–2018 כיהן מסארוש כראש עיריית פלצ'וט מטעם מפלגת פידס.
המגזין "פורבס" בשנת 2018 ציין את מסארוש במקום 2,057 ברשימת האנשים העשירים ביותר בעולם עם נכסים בשווי של 467 מיליארד פורינט (1.3 מיליארד דולר).
מסארוש התמנה ליושב ראש אקדמיית פושקש לכדורגל שהוקמה בפלצ'וט מיוזמת ראש ממשלת הונגריה ויקטור אורבן.
הוא מקורב לראש הממשלה אורבן ובתקשורת ההונגרית והעולמית פורסמו דעות לפיהן עלייתו המטאורית בעושרו של מסארוש חבה הרבה לאורבן. הוא עצמו לא הכחיש כי עשה את הונו "בעזרת אלוהים, המזל וויקטור אורבן".
ביוגרפיה

לרינץ מסארוש נולד בשנת 1966 בעיר סקשפהרוואר שבהונגריה, בימי השלטון הקומוניסטי ("הרפובליקה העממית ההונגרית").
בשנות ה-90 עבד בהתקנת גזים באזור היישוב פלצ'וט ובסביבה.
בשנת 2001 הוא הקים בעיר פלצ'וט, יישוב ילדותו של אורבן, חברה להתקנת צינורות גז ".Mészáros & Mészáros Ltd" שצברה בהתחלה הצלחה אולם בשנת 2007 התקשתה להיות רווחית מול מתחרים אחרים והתקרבה לפשיטת רגל.
ב-2006 הכנסתו לצורכי מס הייתה 2.4 מיליון פורינט. אחרי חזרתו לשלטון של ויקטור אורבן, ידידו מילדות, החברות שבבעלותו, שהשתתפו, בין היתר, במיזמים להתקנת צינרות גז, ציוד הגנה מפני שיטפונות, ולשיפוץ מסילות ברזל ואחרות נהנו מחוזי בנייה שמנים אותם קיבל מהממשלה ומתקציבים ציבוריים, כולל כאלה שסופקו להונגריה על ידי האיחוד האירופי.
החל מ-2013 צמחו עסקיו של מסארוש במהירות. באותה שנה הם היו שווים 6.9 מיליארד פורינט. כיום הוא שולט על אימפריה כלכלית המורכבת מבנקים, חברות בנייה, מפעלים, שטחים חקלאיים ואימפריית תקשורת הכוללת מעל 200 עיתונים מקומיים ולאומיים, ערוצי טלוויזיה ורדיו. הועלתה הטענה, לא מוכחת, כי הבעלים האמיתיים של רוב הנכסים האלה הוא ויקטור אורבן עצמו ושמסארוש הוא "איש קש" שלו.
מסארוש קנה מניות בקבוצת המדיה Mediaworks (בעלת העיתון Nemzeti Sport, היומון הפיננסי Vilaggazdaság ויומונים מקומיים רבים), את בית המדיה Opimus ‏ 20% מניות הקונצרן Konzum, בעלי ערוץ הטלוויזיה הפרטי Echo TV.
עם העיתונים והערוצים שקנה נמנו Hír TV,, Origo.hu, Bors  ו-Figyelő, היומון Magyar Idők. הקניות נעשו לדבריו במטרת "חיזוק השמירה על הערכים והמסורות הלאומיים". הם נאגרו בקבוצת "טלנטיס" ונתרמו ל"קרן המדיה והעיתונות המרכז-אירופית" שהוקמה על ידי ממשלת אורבן.
חיים אישיים

לרינץ מסארוש נשוי לביאטריקס לבית קלמן ויש להם שלושה ילדים.
לקריאה נוספת

-, Ivan Szelényi, Péter Mihályi Varieties of Post-communist Capitalism - A Comparative Analysis of Russia, Eastern Europe and China, Brill, Leiden-Boston 2020
הערות שוליים

↑  2019-ben is Mészáros Lőrinc lett a leggazdagabb magyar26.12.2019
↑  פרופיל מסארוש במגזין "פורבס"
↑  באתר  magyarnarancs
↑  באתר hungarian spectrum 14.12.2014
↑  מאמר באתר hungarian spectrum 21.1.2018
↑  atlatszo 18/8/2018
1 2  I.Szelényi עמ' 197
↑  report 3.3.2017 reuter
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1214374468  VIAF: 7646159613668041030006   WorldCat (עם VIAF): 7646159613668041030006
רוזנות הסן-הנאו

| --- | --- |
סמל

 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1760 
 תאריכי פירוק:  1821 
 ישות קודמת:   רוזנות הסן-קאסל
 ישות יורשת:   הדוכסות הגדולה של פרנקפורט    נסיכות הבוחר מהסן
 
רוזנות הסן-הנאו (בגרמנית: Grafschaft Hessen-Hanau) הייתה טריטוריה באימפריה הרומית הקדושה. היא הופיעה כאשר הרוזנות לשעבר של הנאו-מינצנברג הפכה להיות נחלה משנית של הסן-קאסל ב-1760. כאשר הרוזן השליט, וילהלם התשיעי, הפך גם לרוזן הסן-קאסל ב-1785, החלו שתי הממשלות להתמזג, אם כי התהליך התעכב תחילה על ידי הכיבוש הצרפתי, ולאחר מכן על ידי שילוב בדוכסות הלוויין הצרפתית פרנקפורט. ההתאגדות של הסן-הנאו עם הסן-קאסל הושלמה רק ב-1821.
נחלה משנית

כאשר נסיך הכתר של הסן-קאסל, מאוחר יותר פרידריך השני, המיר את דתו לקתוליות, החליט אביו, הרוזן השליט וילהלם השמיני לעשות ככל יכולתו כדי להגביל את נחלתו העתידית של בנו. לכן הוא הפך את רוזנות הנאו-מינצנברג, שהתאגדה עם הסן-קאסל ב-1736, למחוז משנה של הסן-קאסל, והעביר אותו לבנו הבכור של פרידריך, הרוזן לעתיד וילהלם.
ריבונות

כיוון שהרוזן וילהלם היה קטין, אמו, מרי, נסיכת בריטניה הגדולה, שלטה כאפוטרופוס החוקי שלו. לאחר עלייתו לשלשטון בהסן-קאסל בשנת 1760, ניסה פרידריך השני שוב ושוב לאחד את הסן-הנאו עם הסן-קאסל, אך מאמציו כשלו עקב התנגדות בריטניה הגדולה והאצולה הפרוטסטנטית. כהגנה נוספת, חיילים מהנובר הופקדו בהנאו. כאשר וילהלם הגיע לבגרות בשנת 1764 הוא השתלט על ממשלת הרוזנות. במותו של פרידריך השני ב-1785, הפך וילהלם לרוזן הסן-קאסל. ממשלת הסן-הנאו נותרה באופן כללי נפרדת מהסן-קאסל. עם זאת, הקבינט ומשרד המלחמה אוחדו עם אלה בהסן-קאסל, ובית המשפט לערעורים של קאסל קיבל סמכות שיפוט על הנאו בשנת 1792.  עד אז נשלטה הסן-הנאו כמדינה עצמאית, שעברה מודרניזציה נרחבת עם הקמת מבנים משמעותיים בבירתה הנאו.  האמצעים לכך הגיעו מהסובסידיות שקיבל הרוזן השליט מדודו, ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת. בתמורה, הסן-הנאו העמידה לרשותו קבוצה של 2,400 חיילים לשימוש תחת הכתר הבריטי במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מלחמות נפוליאון

הסן-קאסל הפכה לנסיכות הבוחר ב-1803, ואילו הסן-הנאו הפכה לנסיכות הנאו. עם זאת, בשנת 1806 התפרקה האימפריה הרומית הקדושה והסן-קאסל שולבה בממלכת וסטפאליה. הנאו עברה כיבוש צבאי צרפתי, ובשנת 1810 שולבה בדוכסות הגדולה פרנקפורט, מדינת חסות צרפתית נוספת. רק לאחר מלחמת השחרור הגרמנית ב-1813 הוחזרה ריבונותה של הסן-קאסל. עם זאת, השילוב של הנאו בהסן-קאסל לא הושלם עד מותו של וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן בשנת 1821, והרפורמות המנהליות תחת יורשו וילהלם השני, כאשר הרוזנות הפכה למחוז הנאו.
הערות שוליים

↑  Nöding 1836, pp. 231-240.
↑  Arnd 1858, pp. 347-348.
↑  Arnd 1858, pp. 348-349.
↑  Dietrich 1993, pp. 208-211.
↑  Kügler 1980, pp. 120. 158.
↑  Arnd 1858, pp. 349-357.
וילהלם, נסיך הכתר של הסן-קאסל ורוזן הסן-הנאו.
וילהמסבאד נבנתה בתקופת הריבונות הקצרה של הסן-הנאו.
אוטו פרטר-פיקו

| --- | --- |

 לידה:  2 בפברואר 1893 קרלסרוהה, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית 
 פטירה:  30 ביולי 1966 (בגיל 73) פלימס, גראובינדן, שווייץ שווייץ 
 מקום קבורה:  הופטפרידהוף פרייבורג 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1914–1945 (כ־31 שנים)
 דרגה:   גנרל לויטננט (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-57   מפקד דיוויזיית המילואים ה-148   מפקד הדיוויזיה ה-148
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
גנרל אוטו פרטר-פיקו (בגרמנית: Otto Fretter-Pico;‏ 2 בפברואר 1893 – 30 ביולי 1966) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פרטר-פיקו נולד ב-2 בפברואר 1893 בקרלסרוהה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, והיה אחיו הצעיר של מקסימיליאן פרטר-פיקו. בשנת 1914 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-14 (באדן ה-1), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה, למעט תקופה קצרה ששימש במטה הדיוויזיה ה-28. ב-27 בינואר 1915 הועלה לדרגת לויטננט, וב-18 באוקטובר 1918 הועלה לדרגת אובר-לויטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פרטר-פיקו ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1928 הוא הועלה לדרגת האופטמן, וב-1 בינואר 1935 הועלה לדרגת מיור. ב-1 באוקטובר 1937 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד גונדת התצפיות ה-7.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בפרוץ המלחמה לחם פרטר-פיקו עם יחידתו במהלך המערכה בפולין, וב-6 בפברואר 1940 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-297, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-297, וב-1 בספטמבר 1940 הועלה לדרגת אוברסט. פרטר-פיקו לחם עם יחידתו במהלך המערכה על צרפת ובמהלך מבצע ברברוסה, וב-7 בפברואר 1942 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-102. ב-20 בפברואר 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-57, וב-1 במרץ אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. בקיץ 1943 הוא לחם עם הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-52 במסגרת פלגת הארמייה קמפף, והשתתף עמה בקרב חרקוב השלישי ובקרב קורסק. ב-25 בספטמבר 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית המילואים ה-148 בדרום צרפת, ולאחר מבצע דרגון הוא מונה על אבטחת המעברים בין צרפת לאיטליה בהרי האלפים. ב-18 בספטמבר 1944 שונה שם הדיוויזיה לדיוויזיה ה-148, וב-20 באוקטובר הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט. באביב 1945 לחמה הדיוויזיה כנגד מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה, וב-28 באפריל הוא נפל עם כוחותיו בשבי כוח המשלוח הברזילאי.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

פרטר-פיקו שוחרר מהשבי ב-7 ביולי 1948. לאחר שחרורו עבר להתגורר בעיר פלימס, גראובינדן, שווייץ, עד למותו ב-30 ביולי 1966.
אינוקנטיוס הרביעי

אינוקנטיוס הרביעי או אינוסנטיוס הרביעי (בלטינית: Innocentius Quartus, באיטלקית: Innocenzo Quarto, אינוצ'נצו קוארטו; 1195 בקירוב – 7 בדצמבר 1254) שמו בלידה סיניבלדו פיֶאסקי (באיטלקית: Sinibaldo Fieschi)) היה אפיפיור מ-25 ביוני 1243 עד מותו.
ביוגרפיה

הוא נולד בעיר ג'נובה בתאריך לא ידוע, ככל הנראה במהלך שנת 1195, כבנו של רוזן העיר לבאנה שבמחוז ליגוריה שבאיטליה. למד משפטים והתמחה במשפט קאנוני באוניברסיטת בולוניה ובאוניברסיטת פארמה. שמו כעורך דין מומחה הביא אותו לשירות הכס הקדוש ברומא בשנת 1226. הוא שימש בתפקידי מנהל שונים ובהם מושל נפת אנקונה, וזכה לתואר קרדינל דה-פיֶאסקי.
ביום 25 ביוני 1243, לאחר שנה וחצי של דיונים בקרב הקרדינלים במהלכן היה הכס הקדוש ללא מנהיג, לקח על עצמו דה-פיֶאסקי את תפקיד האפיפיור בשם אינוקנטיוס הרביעי. מצבה של מדינת האפיפיור היה בכי רע, ושנים של עימותים בלתי פוסקים עם פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה גרמו לאי שקט פוליטי בתוך מדינת האפיפיור שהקרינו על כל איטליה. בשנת 1244 נאלץ האפיפיור לעזוב את רומא ולצאת לגלות בליון שבצרפת. במהלך שלושה ימים בחודש יולי 1245 התנהלה בליון תחת ניהולו של אינוקנטיוס ועידה אקומנית ה-13 במספר שנסבה על השאלה כיצד לפתור את המשבר עם הקיסרות.
בוועידה נכחו מספר מועט של אנשי דת, רובם מצרפת ומספרד, ולאחר דיונים מקיפים הטילה הוועידה חרם ונידוי על הקיסר ושחררה את כל נתיניו מחובת נאמנות לכתר. עם זאת הוועידה לא הצליחה להכניע את הקיסר ורק מותו בדצמבר 1250 איפשר לאפיפיור לחזור לאיטליה.
אינוקנטיוס הרביעי לא שקט על שמריו עם מות הקיסר ופנה לעימות עם יורשיו במטרה להשמיד את בית שטאופן בו ראה סכנה קיומית למוסד האפיפיורות. פעולתו העיקרית הייתה נגד מנפרד מלך סיציליה בנו של פרידריך, אך בסיכומו של דבר נכשלו כל מאמציו והוא נפטר ביום 7 בדצמבר 1254 בנאפולי לאחר קבלת ידיעה על תבוסת צבאו בקרב נגד הצבא הסיציליאני.
במכתב Impia Judæorum perfidia מ-9 במאי 1244, הפציר אינוקנטיוס הרביעי במלך לואי התשיעי לשרוף בפומבי את התלמוד וספרים יהודיים אחרים בממלכתו.
אולם בשנת 1247 הוא הוציא בולה אפיפיורית ליהודי גרמניה שביטלה את ההאשמות בדבר שימוש של היהודים בדם לצורכי פסח.
הוא יצא בתקיפות כנגד עלילות הדם נגד היהודים. הוא קבע כי בעטיין "היהודים חיים תחת שלטון הנסיכים והאצילים בתנאים הגרועים מאלו שחיו בהם אבותיהם תחת פרעה במצרים". עמדתו הייתה מאז לקו הרשמי של הכנסייה בנושא.
מורשתו העיקרית היא הבולה המתירה שימוש בעינויים על ידי האינקויזיציה על מנת להשיג הודאות מכופרים.
הערות שוליים

↑  חיים ביינארט, אטלס כרטא לתולדות עם ישראל בימי הביניים, 1981, עמ' 33.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: סלסטינוס הרביעי | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: אלכסנדר הרביעי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291046405171  PLWABN: 9810662094905606  BIBSYS: 2095687  BNE: XX976929  BnF: cb134836787 (data)  CANTIC: a10473300  GND: 118555650  ICCU: SBLV020121  ISNI: 0000 0001 2145 0543  LCCN: nr89012767  NKC: mzk2010609750  NLA: 49784720  NTA: 073694576  RERO: 02-A012379525  SELIBR: 63536  SNAC: w6p86zhc  SUDOC: 030843960  Trove: 1527125  ULAN: 500112540  VcBA: 495/2182  VIAF: 100162520   WorldCat (עם VIAF): 100162520
רומן בעבודה (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  אלדר ריאזאנוב 
 תסריט:  אמיל ברגינסקי, אלדר ריאזאנוב 
 שחקנים ראשיים:  אליסה פריינדליך Svetlana Nemolayeva אולג בסילשווילי אנדריי מייגקוב Liya Akhedzhakova 
 מוזיקה:  אנדריי פטרוב 
 צילום:  Vladimir Nakhabtsev 
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 חברת הפקה:  מוספילם 
 הקרנת בכורה:  26 באוקטובר 1977 
 משך הקרנה:  151 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט דרמה, סרט קומדיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
רומן בעבודה (ברוסית: Служебный роман) הוא סרט קומדיה סובייטי בבימויו של אלדר ריאזאנוב. צולם במוספילם ויצא בשנת 1977. עלילת הסרט מבוססת על המחזה "עמיתים לעבודה" שנכתב על ידי אלדר רייזאנוב ואמיל ברגינסקי ומספר את סיפורם של לודמילה קלוגינה, ראש לשכה סטטיסטית ושותפה לעבודה, הכלכלן אנטולי נובוסלצב, שמתאהבים זה בזה.
הסרט זכה להצלחה קופתית כשעמד בראש טבלת שוברי הקופות בקולנוע הסובייטי בשנת 1978 ועדיין נהנה מפופולריות רחבה ברפובליקות ברית המועצות לשעבר.
הסרט מהווה הן דרמה רומנטית והן קומדיה מטורפת ונודע בזכות הסצנות של מוסקבה בסוף שנות השבעים, והן בשל תיאורו הקומי של חיי היומיום והמנהגים של החברה הסובייטית בתקופת הקיפאון שתחת לאוניד ברז'נייב.
בשנת 2011 יצא לאקרנים רימייק רוסי בשם "רומן בעבודה: ימי חיינו" בכיכובם של וולודימיר זלנסקי וסבטלנה חודצ'נקובה.