טומאה וטהרה
מהות הטומאה > שאלת יתרון הטהרה

בתורה נאמר על בעלי החיים האסורים באכילה: ”מִבְּשָׂרָם לֹא תֹאכֵלוּ וּבְנִבְלָתָם לֹא תִגָּעוּ טְמֵאִים הֵם לָכֶם” (ספר ויקרא, פרק י"א, פסוק ח'). מפסוק זה ניתן להבין שהתורה אוסרת על האדם לנגוע בנבלה, כדי שלא ייטמא, ומכאן שיש איסור כללי להיטמא; וכך אכן תופסים זאת הקראים. חז"ל קבעו כי אין כל איסור להיטמא. ראיה לדבר, מכך שהתורה אסרה במיוחד על הכהנים והנזירים להיטמא בטומאת מת. מכאן ניתן ללמוד, שכל ישראל מותרים להיטמא בכל טומאה שהיא, ואף כהן ונזיר מורשים להיטמא בשאר הטומאות מלבד טומאת מת. התורה התירה שימוש בחֵלֶב של נבלה לכל מלאכה; לפיכך קובעת ההלכה כי אין איסור להיטמא, וכי מי שנטמא לא חייב להיטהר; האיסור הוא רק לאכול קודש או להיכנס לבית המקדש כל עוד האדם טמא. את הפסוק: "בנבלתם לא תגעו" פירשו חז"ל, שאכן קיים איסור להיטמא, אך זאת דווקא לקראת העלייה לרגל, בזמן שבית המקדש היה קיים, וכדי שיוכלו כל ישראל להיכנס למקדש ולאכול קדשים.
כך סיכם זאת הרמב"ם:
כל הכתוב בתורה ובדברי קבלה מהלכות הטומאות והטהרות – אינו אלא לעניין מקדש וקדשיו ותרומות ומעשר שני בלבד, שהרי הזהיר את הטמאין מליכנס למקדש או לאכול קודש או תרומה ומעשר בטומאה, אבל החולין – אין בהן איסור כלל, אלא מותר לאכול חולין טמאין ולשתות משקין טמאים... וכן מותר לאדם ליגע בכל הטומאות ולהתטמא בהן, שהרי הזהיר הכתוב את בני אהרן ואת הנזיר מהתטמא במת, מכלל שכל העם מותרין, ושאף כהנים ונזירים מותרין להתטמא בשאר טומאות חוץ מטמא מת. כל ישראל מוזהרין להיות טהורים בכל רגל, מפני שהם נכונים ליכנס במקדש ולאכול קדשים, וזה שנאמר בתורה 'ובנבלתם לא תגעו' – ברגל בלבד.
דברים דומים כתב רבי יהודה הלוי בספר הכוזרי, בתגובה לדברי "מלך כוזר", שצידד בעמדה הקראית, באומרו: "טובה בעיני דרך הקראים להיזהר מן הטומאות". על כך משיב ה"חבר":
הטומאה והקדושה הם שני דברים העומדים תמיד זה מול זה: לא ימצא האחד מהם כי אם בהמצא חברו, ומקום שאין קדושה – אין טומאה. הטומאה אינה כי אם עניין האוסר על בעליו לנגוע בדבר מן הדברים שבקדושה... ורוב הדברים האלה תלויים היו בשכון השכינה בתוכנו, אולם כיום חסרנוה.
יש לסייג את הדברים: על אף שבדרך כלל אין חיוב פורמלי להיות טהור, מבחינה מעשית יש צורך להיזהר מטומאה כדי לקיים את הלכות התרומות והמעשרות והפרשת חלה באופן תקין. מצוות הפרשת חלה, לדוגמה, כוללת שני מרכיבים: האחד – להפריש ולהפריד בין החלק המיועד לכהן לבין שאר העיסה. השני – לתת את החלה לכהן, על מנת שהוא יאכל אותה. הכהן רשאי לאכול את החלה רק אם הוא טהור והיא טהורה, ולכן חובה על מי שמפריש חלה לשמור על עצמו בטהרה, כדי שלא יטמא את החלה בזמן שהוא מפריש אותה, ורק אם יביא לכהן חלה טהורה – קיים את המצווה במלואה. בימינו, כאשר הכהנים טמאים וגם המזון טמא (מפני שאין לנו אפשרות להיטהר מטומאת מת, כפי שיוסבר בהמשך), המצווה מתקיימת באופן חלקי בלבד: מפרישים את החלה, כדי שיהיה מותר לאכול את שאר העיסה, אבל לא נותנים את החלה לכהן, אלא שורפים אותה, בלית ברירה.
כך גם הפרשת תרומה: הדין המקורי הוא להפריש ולו משהו מהפירות ולתת אותם לכהנים (חז"ל העמידו את התרומה על כ-2%), והם יאכלו אותם בטהרה. מכיוון שהכהנים בימינו בחזקת טמאים, אנו מפרישים מעט מאוד כתרומה, רק לצורך המינימלי הנדרש כדי ששאר הפירות יהיו מותרים באכילה, ואת התרומה משליכים.
אם כן, על אף שאין חובה על האדם להיות טהור בדרך כלל, הטהרה חיונית כדי לקיים כמה ממצוות התורה כהלכתן. אלא שלצורך זה, מספיק שאחד מבני המשפחה יהיה טהור בזמן טיפולו בבצק או בפירות, והוא יבצע את הפרשת החלה והתרומה ויתן אותם לכהן. הכהנים עצמם היו צריכים להקפיד על טהרתם, כדי שיוכלו לאכול את החלה והתרומה. ואכן, מכמה מקורות נראה שהכהנים הקפידו יותר על חיי הטהרה.
אף כי הטהרה איננה חיוב הלכתי, כמה מקורות בדברי חז"ל משבחים את הטהרה כמעלה מומלצת. כך נאמר בתלמוד הירושלמי בשם התנא רבי פנחס בן יאיר: ”טהרה מביאה לידי קדושה”. במדרש תנא דבי אליהו נאמר על הפסוק ”והתקדשתם והייתם קדושים” (ספר ויקרא, פרק י"א, פסוק מ"ד): "מכאן היה רבן גמליאל אוכל חולין בטהרה. אמרו: לא לכהנים בלבד ניתנה קדושה, אלא לכהנים וללויים ולישראל כולן".