stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוזף מאנס
הערות שוליים

↑  Rudolf Müller (1884), "Manes, Joseph", Allgemeine Deutsche Biographie (ADB) (in German), vol. 20, Leipzig: Duncker & Humblot, pp. 184–185
↑  V. Kratinová: "Mánes Josef". In: Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950 (ÖBL). Vol. 6, Austrian Academy of Sciences, Vienna 1975, ISBN 3-7001-0128-7, p. 50 f. (Direct links to "p. 50", "p. 51")
↑  Jaromír Pečírka, Josef Mánes: Živý pramen národní tradice, Mánes Union of Fine Arts (1941)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810538610405606  BnF: cb121382659 (data)  GND: 11927034X  ISNI: 0000 0001 0903 7764  LCCN: n82052891  LNB: 000289210  NKC: jk01080037  NTA: 13148253X  RKD: 52298  SELIBR: 238794  SUDOC: 029840279  ULAN: 500018281  VcBA: 495/171656  VIAF: 56645278   WorldCat (עם VIAF): 56645278 
יוזף מאנס, יוז'פינה, 1855
יוזף גנץ

| --- | --- |

 לידה:  1 ביולי 1898 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  26 ביולי 1967 (בגיל 69) סנט קילדה, אוסטרליה 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  האוניברסיטה הטכנית בדרמשטאדט 
 תפקיד:  עורך ראשי 
 
יוזף גנץ (בגרמנית: Josef Ganz;‏ 1 ביולי 1898 – 26 ביולי 1967) היה מעצב רכב יהודי-הונגרי-גרמני יליד בודפשט, הונגריה ואבי מכונית ה"חיפושית".
ביוגרפיה

יוזף גנץ נולד ב-1898 למשפחה יהודית שהתגוררה בבודפשט, הבירה השנייה של האימפריה האסטרו-הונגרית. אמו הייתה מריה טורוק (1872–1926) מהונגריה. אביו היה הוגו מרקוס גנץ (1862–1922) ממיינץ בגרמניה, שעבד כסופר פוליטי וספרותי ועיתונאי ב"פרנקפורטר צייטונג". יוזף גנץ הוקסם מהטכנולוגיה עוד מגיל צעיר. המשפחה עברה מבודפשט לווינה, ולאחר מכן עברה שוב ב-1916 לפרנקפורט בגרמניה וקיבלה אזרחות גרמנית. ביולי 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, התגייס גנץ מרצונו לצבא הגרמני ולחם בצי הגרמני. לאחר המלחמה, בשנת 1918 חידש יוזף גנץ את לימודי הנדסת המכונות ב-Technische Hochschule Wien. לאחר שלושה סמסטרים עבר לאוניברסיטה הטכנית של דרמשטאדט. הוא סיים את לימודיו בשנת 1927. במהלך תקופה זו עלה במוחו הרעיון לבנות מכונית קטנה במחיר של אופנוע.
ביוגרפיה > אבות טיפוס והסופריור הסטנדרטי

בשנת 1923, כסטודנט צעיר להנדסת מכונות, ערך גנץ את רישומי הרכב הראשונים שלו למכונית להמונים. זו הייתה מכונית קטנה וקלת משקל בנוסח ה-Rumpler Tropfenwagen עם מנוע רכוב באמצע, מתלי גלגלים עצמאיים, סרנים מתנדנדים וגוף אווירודינמי. בהיעדר מימון לבניית אב הטיפוס, הוא החל לפרסם מאמרים על עיצוב מכוניות מתקדם במגזינים שונים, וזמן קצר לאחר סיום לימודיו ב-1927, התמנה לעורך הראשי החדש של Klein-Motor-Sport (אנ'). הוא השתמש במגזין זה כפלטפורמה לביקורת על מכוניות כבדות, לא בטיחותיות ומיושנות, ולקידום של עיצוב חדשני ותפיסת המכונית שלו כמיועדת לכלל האוכלוסייה בגרמניה. המגזין צבר מוניטין והשפעה, ובינואר 1929 שונה שמו ל"מוטור-קריטיק" (אנ'). אחד הכותבים למגזין היה Béla Barényi (אנ'), בעת שהיה סטודנט להנדסה.
החברות נלחמו נגד "מוטור-קריטיק" בתביעות משפטיות, בקמפיינים של השמצות וחרם פרסומי. הפרסום למגזין וליוזף גנץ גדל.
בשנת 1929 החל יוזף גנץ ליצור קשר עם יצרניות האופנועים הגרמניות צונדאפ, Ardie ו-DKW לשיתוף פעולה לבניית אב טיפוס למכונית קטנה. התוצרים היו אב-טיפוס ראשון, הארדי-גנץ, שנבנה בארדי ב-1930 ואב טיפוס שני שהושלם באדלר במאי 1931, שזכה לכינוי Maikäfer ("חיפושית מאי", שם חיבה לחיפושית האירופית הנפוצה, "Melolontha melolontha"(אנ')). החדשות על אבות הטיפוס התפשטו בתעשייה. יוזף גנץ הוצב כמהנדס יועץ בדיימלר-בנץ וב.מ.וו. שם היה מעורב בפיתוח הדגמים הראשונים עם מתלי גלגלים עצמאיים: מרצדס בנץ 170 ו-ב.מ.וו 3/20 (Automobilkonstruktion München 1).
החברה הראשונה שבנתה מכונית על פי הפטנטים הרבים של יוסף גנץ הייתה Standard Fahrzeugfabrik, שהציגה את דגם ה-Standard Superior שלה ב-IAMA (Internationale Auto- und Motorradausstellung) בברלין בפברואר 1933. הוא כלל שלדה צינורית, מנוע מותקן באמצע, ומתלי גלגלים עצמאיים עם סרנים מתנדנדים מאחור. כשאדולף היטלר עלה לשלטון והתמנה לקנצלר הוא גילה עניין בעיצוב ובמחיר המכירה הנמוך של 1,590 רייכסמארק. בחסות הממשלה האנטישמית החדשה של המשטר הנאצי יוזף גנץ היה יעד לאויביו מתעשיית הרכב, שהתנגדו לדברים שנכתבו ב"מוטור-קריטיק".
מנהל פולקסווגן לאחר המלחמה, היינריך נורדהוף (אנ'), אמר מאוחר יותר כי "יוזף גנץ תקף במוטור-קריטיק את חברות הרכב הוותיקות והמבוססות באירוניה נושכת ובשכנוע נלהב של מיסיונר".
ביוגרפיה > השפעה על פורשה

לאחר שחדשות על התוצאות שהושגו עם אבות הטיפוס Ardie-Ganz ו-Adler Maikäfer הגיעו לצונדאפ, החברה פנתה לפרדיננד פורשה בספטמבר 1931 כדי שיפתח את "Auto für Jedermann" - "מכונית לכל אדם". פורשה העדיף את מנוע 4 הצילינדרים השטוח, כפי שנוסה גם על ידי דיימלר-בנץ בפיקוחו של גנץ כמעט שנה קודם לכן, אבל צונדאפ העדיפה מנוע רדיאלי 5 צילינדרים מקורר מים. ב-1932 פעלו שלושה אבות טיפוס. כל המכוניות הללו אבדו במהלך המלחמה. האחרונה בהן נהרסה בהפצצה על שטוטגרט ב-1945.
גנץ נעצר על ידי הגסטפו במאי 1933 בתואנות מזויפות של סחיטה של תעשיית הרכב. בסופו של דבר הוא שוחרר. הוא נמלט מגרמניה ביוני 1934 - החודש שבו הטיל אדולף היטלר על פרדיננד פורשה לעצב מכונית לייצור המוני במחיר לצרכן של 1,000 רייכסמרק.
לאחר תקופה קצרה בליכטנשטיין, התיישב גנץ בשווייץ, שם החל בפרויקט רכב שווייצרי בתמיכת הממשלה. בגרמניה הסתיים הייצור של Standard Superior ושל Bungartz Butz. אבות הטיפוס הראשונים של המכונית השווייצרית נבנו בשנים 1937 ו-1938 ותוכניות נוצרו לייצור המוני בתוך מפעל חדש. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, גנץ שוב היה תחת איום מצד הגסטפו ופקידי ממשל שווייצריים, שטענו כי פרויקט הרכב השווייצרי היה שלהם. לאחר המלחמה, מספר קטן של מכוניות שווייצריות נבנו על ידי חברת הרכב ראפיד. גנץ הגיש תביעה משפטית נגד השווייצרים.
לאחר חמש שנים של מאבק משפטי, עזב גנץ את שווייץ ב-1949 והשתקע בצרפת. בצרפת הוא עבד על מכונית קטנה חדשה, אבל כבר לא יכול היה להתחרות בפולקסווגן.
ב-1951 היגר גנץ לאוסטרליה. הוא התגורר במגדלי אדג'ווטר, סנט קילדה, מלבורן. ועבד במשך מספר שנים בג'נרל מוטורס - הולדן. בראשית שנות ה-60 סבל מבעיות בריאות לאחר סדרה של התקפי לב.
בשנת 1965 ביקשה הרפובליקה הפדרלית של גרמניה את רשות ממשלת אוסטרליה להעניק ליוזף גנץ את צלב הקצין של עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית. ממשלת אוסטרליה דחתה את הבקשה, על פי התקנות שהיו קיימות באותה תקופה ביחס לפרסים זרים לאזרחים אוסטרלים.
יוזף גנץ נפטר ב-1967 באלמוניות באוסטרליה.
לקריאה נוספת

Paul Schilperoord, The Extraordinary Life of Josef Ganz: The Jewish Engineer Behind Hitler's Volkswagen, RVP Publishers, New York 2011, ISBN 978-1-61412-201-2
הערות שוליים

1 2  https://www.tu-darmstadt.de/media/daa_responsives_design/01_die_universitaet_medien/aktuelles_6/publikationen_km/hoch3/pdf/web-hoch3-2017-4.pdf
↑  "Josef Ganz erfand den Volkswagen - Ur-Käfer von Frankfurter Ingenieur wird rekonstruiert". bild.de (בגרמנית). נבדק ב-2019-09-15.
↑  "'A Revelation of a Secret Love'", LIFE International, page 73, October 24, 1960.
↑  Zündapp, Volkswagen Entwicklung 1932 – Entwurf Porsche, Stuttgart, 5-Zylinder-Sternmotor (PDF)
↑  Zündapp, Volkswagen Entwicklung 1932 (בגרמנית), Nürnberg: Museen der Stadt Nürnberg, 2002, p. 20
↑  TheSamba.com :: Gallery Search
↑  "Der Fall Ganz: Wie der VW Käfer wirklich entstand", Technology Review (German edition), November 2005.
↑  Ganz, Josef - Migration and naturalisation, 1951-1968, National Archives of Australia, MP1194/1, V1961/21998
↑  Decorations and awards - Germany - Ganz, Josef, National Archives of Australia, A1838, 1535/25/17
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810639580805606  GND: 141143894  ISNI: 0000 0000 7782 7947  LCCN: n2010010747  NTA: 069216665  RKD: 420979  VIAF: 107345120   WorldCat (עם VIAF): 107345120 
יוזף גנץ עם אב הטיפוס של ארדי-גאנץ, 1930
יוזף גנץ באב הטיפוס של Maikäfer, 1931
דגם ראשון של Standard Superior, 1933
דגם שני של הסטנדרט סופריור, 1934
עלון הפרסום של הסטנדרט סופריור, 1934
יהודית וינשטוק

יהודית וינשטוק
יהודית וינשטוק (נולדה ב-1940) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה

יהודית וינשטוק היא בתם הבכורה של חנה וחיים זיסוביץ ולה אח ואחות. הוריה עלו לישראל מתוך ציונות באמצע שנות השלושים והיו ממקימי הקיבוץ הדתי בארות יצחק. בהיותה בת שש עברה יהודית עם משפחתה למושבה פרדס חנה, בה גדלה. אביה היה פעיל המפלגה הדתית לאומית "הפועל המזרחי", שימש כסגן ראש המועצה וכמנהל לשכת העבודה בה. וינשטוק היא בוגרת התיכון האזורי "תחכמוני" בחדרה, למדה הוראה לגיל הרך, במכללת "תלפיות" בתל אביב. היא בעלת תואר ראשון בחינוך לגיל הרך ובמנהל החינוך מאוניברסיטת בר-אילן.
וינשטוק עסקה בחינוך הקדם יסודי קרוב לארבעה עשורים: תחילה כגננת, ולאחר מכן כמדריכת גננות, כמפקחת גני ילדים וכחברת הנהלה של מחוז המרכז במשרד החינוך. במסגרת זו כתבה והנחילה תוכניות לימודים בגני הילדים המ"מ והממ"ד.
לאחר פרישתה לגמלאות ב-2002 החלה ביצירתה הספרותית. כתבה סיפורים קצרים שפורסמו במעריב, ידיעות אחרונות, העיר ומקור ראשון. ספריה "כולם היו כאן והלכו", קובץ סיפורים, ו"אישה כמוה", רומן, יצאו לאור בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן.
יהודית וינשטוק נשואה לבן-ציון וינשטוק, איש ביטוח בעברו, לשעבר הבעלים והיושב ראש של חברת הביטוח "שומרה", כיום בעל חברה בתחום הנדל"ן. הם מתגוררים בפתח תקווה.
וינשטוק היא אם לארבעה: יוסי וינשטוק, מנכ"ל לשעבר בחברת הביטוח "שומרה" וכיום יזם עסקי; שי כרם (וינשטוק), עיתונאי בעברו והמנהל והמפיק של דנה אינטרנשיונל זה שנים רבות; אלון ויינשטוק, במאי סרטים תיעודיים; ותמי פת-וינשטוק, אחות במקצועה.
יצירתה הספרותית

כולם היו כאן והלכו, כנרת זמורה-ביתן דביר, עורכת מיה דבש, 2011.
אסופת סיפורים קצרים המלווים את חייהן של דמויות שמרכיבות את פסיפס החברה הישראלית בכללה, והחברה הדתית לאומית בפרט, על רקע החיים במדינת ישראל המוקמת, מתהווה, ומתגבשת, עד להווה של שנות האלפיים.
הסיפורים כתובים מתוך החיים העכשוויים, אבל מביטים אחורה אל מה שהיה, ואל ההתמודדות עם שינויים, ועם שברים וסדקים הנוצרים ומתרחבים עם השנים.
בין הנושאים בהם עוסק הספר: זוגיות, יחסי הורים וילדים, חברות, אינטראקציה בין דתיים וחילוניים, שכול, חוויית ילדות במצוקה, יחסי וותיקים ועולים חדשים, ילדות במושבה, פערים בחברה הישראלית, חיים בהתנחלות, אידאולוגיות ומימושן במציאות.
רן בן נון, כתב על ספרה בעיתון ידיעות אחרונות:
'"כולם היו כאן והלכו"... הוא קובץ מעניין להפתיע, קודם כל בגלל הסגנון המיוחד של הכותבת: השורות קצרות וטלגרפיות, הביטויים יצירתיים ולא שגרתיים, וגם ההתרחשויות מגיעות מארץ דמדומים לא מוכרת, שבה הכל קורה אחרת, גם אם זה סיפורי אהבה ומערכות יחסים כמו שהייתם מצפים למצוא בכל סוגה ספרותית. לסיפורים של וינשטוק יש טעם שונה, שאינו ערב לכל חיך, אבל שווה נגיעה, אפילו על קצה הלשון."
אישה כמוה, כנרת זמורה-ביתן דביר, עורכת תמר ביאליק, 2013
נימה זיסמן היא מנהיגה רוחנית כריזמטית, העוסקת בהחזרה בתשובה. יום אחד היא נעלמת במפתיע. ומותירה אחריה סימני שאלה רבים, שמועות, וספקות ההולכים ומתרבים.
הסיפור מסופר בגוף ראשון מפי חברת נעוריה, לאה, הקוראת ביומניה,
מביא גם את סיפורה של ידידות נעורים, כמערכת יחסים מורכבת שידעה עליות ומורדות במהלך השנים.
באמצעות היומנים נחשף ומתגלה באור שונה סיפורה של זיסמן, נחשפים רבדים נוספים, סודות, החמצה, וחיים כפולים, הפורשים מחדש את סיפורה של נימה.
על הספר נכתב בעיתון "ישראל היום":
"הסיפור יוצא הדופן של הגיבורה משמש לווינשטוק קרש קפיצה לדון באופן נוקב ואירוני בדילמות המרכיבות את העולם הדתי־לאומי, המצוי בתווך בין העולם החרדי לחילוני ולסקור אותו על מורכבותו וחולשותיו תוך כדי דיון בתשוקה – לא המושג השכיח ביותר בהקשר לחברה הזו דווקא. ההישג הטמון ב"אישה כמוה" הוא בהצגת הדילמות של הנשים מן המגזר הדתי־לאומי באופן נגיש, שמדגיש את ההבדלים המאפיינים את עולמן לצד הדילמות שמעסיקות אותן."
פרח טורף, כנרת זמורה-ביתן דביר, עורכת תמר ביאליק, 2018
הספר הוא רומן העוסק בטלטלה הפוקדת משפחה שבתה הצטרפה לכת מסתורית ומסוכנת.
סיפורים קצרים שפורסמו בעיתונות הכתובה

"ריבה מים", מוסף סופשבוע של העיתון מעריב, 17 בינואר 2003
"סולו", מוסף שבת של העיתון מעריב, 19 במרץ 2008
"ואני ראיתי ברוש" מוסף דיוקן של העיתון מקור ראשון, 11 בספטמבר 2009
"הזדמנות שנייה", מוסף דיוקן של העיתון מקור ראשון, 29 בינואר 2009
"פגישת מחזור", מוסף דיוקן של העיתון מקור ראשון, 19 ביולי 2010
"בית בכפר", מגזין נשים של העיתון מקור ראשון, 15 באוגוסט 2008
"ימים נוראים", מגזין נשים של העיתון מקור ראשון, 26 בספטמבר 2008
"גברת מילץ מעין גב", מגזין נשים של העיתון מקור ראשון, 25 במאי 2008
"האישה מארץ עוץ", מגזין נשים של העיתון מקור ראשון, 27 בפברואר 2009
"על קנאה אחת", מגזין נשים של העיתון מקור ראשון, 21 בנובמבר 2008
"איך שגברת רחל מחנכת את הילדים", מגזין נשים של העיתון מקור ראשון, 19 בדצמבר 2008
"לוויה בקיבוץ", מוסף דיוקן של העיתון מקור ראשון, 30 בדצמבר 2011
"היום שבו מת חודורוב", מגזין נשים של העיתון מקור ראשון, 23 בפברואר 2007
"עכשיו אתה חוזר בחזרה", מגזין נשים של העיתון מקור ראשון, 22 בפברואר 2008
"ישראלים", בעיתון העיר, 24 ביוני 2006
לקריאה נוספת > על "כולם היו כאן והלכו"

צחי כהן, "הרגע שבו השלמתי עם התרחקותם של ילדיי מהדת", ריאיון במוסף "זמנים מודרניים" של העיתון ידיעות אחרונות, 2 במרץ 2011, עמ' 25–26.
ריאיון במוסף "שישבת" של העיתון ישראל היום, 18 במרץ 2011, עמ' 45.
"לא מתרפקת, זוכרת", ריאיון במוסף "דיוקן" של העיתון מקור ראשון, 20 במאי 2011, עמ' 22–26.
רן בן-נון, "מצאה תשובה", במדור "הספרייה" במוסף "24 שעות" של העיתון ידיעות אחרונות, 6 ביוני 2011, עמ' 11.
קורין אלבז, "הגיל לא רלוונטי", ריאיון בעיתון ידיעות פתח תקווה, 18 במאי 2012, עמ' 76.
לירון אלמוג, "המקום בו אני כותבת", ריאיון במוסף "שישבת" של העיתון ישראל היום, 18 במרץ 2013, עמ' 45.
יעקב בר און, "כולם היו כאן והלכו", ריאיון במוסף דיוקן של העיתון מקור ראשון, 20 במאי 2013.
לקריאה נוספת > על "אישה כמוה"

אסתר לאופר, "ספרים" במוסף "מוצש" של העיתון מקור ראשון, גיליון 125, 4 בספטמבר 2013, עמ' 32.
"אישה כמוה", ריאיון במגזין אסותא, גיליון 7, 2013.
יונית פרידלר, "בנימה אחרת", במדור "עם הספר", בעיתון הלל, ירחון לראשי חודשים מבית בשבע, חשוון תשע"ד, עמ' 82–84.
ריאיון בעיתון טיים אאוט תל אביב, 8 באוגוסט 2013.
נ. הלפרין, ע. לחמנוביץ, י. אמיר, ביקורת במוסף "קוראים היום" של העיתון ישראל היום, 28 באוגוסט 2013.
אורי קידר, "נוגעת לא נוגעת", ריאיון בעיתון ידיעות פתח תקווה, 25 באוקטובר 2013.
ריקי רט, "במלוא הנימה", ביקורת במוסף "שבת" של העיתון מעריב, 22 בנובמבר 2013. התפרסמה גם במקור ראשון.
יוסף גריף

יוסף גריף (נולד בשנת 1957) היה קצין הכנסת החל מ-2010 עד שנת 2021.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1957 בירושלים, התגייס לצה"ל ב-1975 ושירת בחטיבה 35 של הצנחנים.
התגייס בשנת 2001 למשמר הכנסת ומילא מגוון של תפקידים במסגרתו, החל מתפקיד מאבטח ומוקדן במרכז הדיווח המבצעי ובהמשך הגיע לתפקיד מפקד מחלקה במערך האבטחה החיצוני, מחלקת סינון הבקרה וקצין אגף המבצעים.
בשנת 2007 החל לכהן כסגן מפקד משמר הכנסת וממלא מקומו וב-2010 מונה לקצין הכנסת העומד בראש משמר הכנסת. הוא החליף בתפקידו את יצחק שד"ר שפרש לגמלאות. ב-29 ביולי 2015 העניק לו יושב ראש הכנסת, יולי אדלשטיין, דרגת ניצב.
במהלך כהונתו הועברה האחריות על אבטחת משלחות של חברי כנסת היוצאות מחוץ לישראל ליחידת "עו"ז" של משמר הכנסת מידי היחידה לאבטחת אישים של השב"כ.
ב-15 ביולי 2019 השתתף בפרק פתיחת העונה של "המירוץ למיליון" ובמסגרתו העניק לזוגות המתחרים את המעטפה ששלחה אותם לתחנה הבאה במירוץ.
השכלה וחיים אישיים

לגריף תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת לטביה ותואר שני בניהול וארכון מערכות חינוך מהמרכז ללימודים אקדמיים.
מתגורר במעלה אדומים.
הערות שוליים

↑  השב"כ מפסיק לאבטח ח"כים בחו"ל, באתר ערוץ 7, 8 בינואר 2019
↑  איתמר ב"ז, שילמנו מיליון שקל, אדלשטיין קיבל חשיפה לחצי מיליון צופים, באתר העין השביעית, 16 ביולי 2019
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-63

| --- | --- |
 תאריך:  21 בפברואר 2010 
 מיקום:  בית האופרה המלכותית, לונדון
 מנחים:  ג'ונתן רוס
 המועמדים והזוכים הבולטים
 הסרט הטוב ביותר:  מטען הכאב
 →62 64←
 
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-63 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך ב-21 בפברואר 2010 הוענקו לסרטים הטובים ביותר של שנת 2009.
חלוקת פרסים

מספר הזכיות הרב ביותר
6 מטען הכאב
2 אווטאר, למעלה, וויקטוריה הצעירה
מספר המועמדויות הרב ביותר
8 אווטאר, לחנך את ג'ני, ומטען הכאב
7 מחוז 9
6 ממזרים חסרי כבוד ותלוי באוויר
4 קוקו לפני שנל (Coco avant Chanel), נער משום מקום, פרשס, ולמעלה
2 מר שועל המהולל, הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם, מופע הפלאים של דוקטור פרנסוס, בסוד העניינים, מבט מגן עדן, ירח, סינגל מן, סטארטרק, וויקטוריה הצעירה
קתרין ביגלו, זוכת פרס הבימוי הטוב ביותר
קולין פירת', זוכה פרס השחקן הטוב ביותר
קארי מאליגן, זוכת פרס השחקנית הטובה ביותר
כריסטוף ואלץ, זוכה פרס שחקן המשנה הטוב ביותר
מוניק, זוכת פרס שחקנית המשנה הטובה ביותר
מארק בול, זוכה פרס התסריט המקורי הטוב ביותר
ג'ייסון רייטמן, זוכה-שותף בפרס התסריט המעובד הטוב ביותר
קריסטן סטיוארט, זוכת פרס הכוכב העולה
טסיטסי דנגרמבגה

| --- | --- |

 לידה:  14 בפברואר 1959 (בת 65) Mutoko, משונאלנד מזרח פרובינציה, זימבבואה 
 מדינה:  זימבבואה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת זימבבואה, Arundel School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  Nervous Conditions 
 בן או בת זוג:  Olaf Koschke 
 פרסים והוקרה:  100 נשים (BBC) (2020)  פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית (2021)  פרס פינטר (2021) 
 
טסיטסי דנגרמבגה (באנגלית: Tsitsi Dangarembga; נולדה ב-4 בפברואר 1959) היא סופרת, מחזאית וקולנוענית מזימבבואה. הרומן הראשון שכתבה, Nervous Conditions ‏(1988), אשר היה הרומן הראשון שנכתב באנגלית על ידי אישה שחורה מזימבבואה, נכלל ברשימת 100 ספרים ששינו את העולם.
תחילת דרכה

דנגרמבגה נולדה בבולאוואיו, שברודזיה (כיום זימבבואה), ב-1959, והעבירה חלק מילדותה באנגליה. היא חזרה לרודזיה בזמן התיכון, ולמדה בבית ספר מיסיונרי באומטאלי (כיום מוטארה). מאוחר יותר היא למדה רפואה באוניברסיטת קיימברידג', שם היא חוותה גזענות ובידוד ועזבה את לימודיה לאחר לאחר שלוש שנים. היא חזבה לזימבבואה כמה חודשים לפני שהמדינה הכריזה באופן רשמי על עצמאותה ב-1980.
היא למדה פסיכולוגיה באוניברסיטת זימבבואה תוך כדי עבודה בתור קופירייטרית בסוכנות שיווק. אך דנגרמבגה רצתה לתעל את כישרונה בכיוונים יצירתיים יותר, והחלה לכתוב עבודות משלה: היא כתבה מחזות רבים, כולל The Lost of the Soil, ולאחר מכן הצטרפה ללהקת התיאטרון "זמבוקו". היא השתתפה בהפקה של שני מחזות, Katshaa ו- Mavambo.
קריירה

ב-1985, דנגרמבגה פרסמה סיפור קצר פרי עטה בשוודיה בשם "המכתב". ב-1987, היא פרסמה את המחזה She Does Not Weep בהארארה. בגיל 25, היא חוותה את הצלחתה הראשונה עם הרומן Nervous Conditions, שיצא לאור ב-1988. הוא היה הספר הראשון באנגלית מאת אישה שחורה מזימבבואה. הרומן זכה בפרס מדור אפריקה של פרסי הספרות של חבר העמים הבריטי ב-1989, ומונה כאחד משנים עשר הרומנים האפריקאים הטובים בכל הזמנים. במאי 2018, ה-BBC מנו את Nervous Conditions בתור אחד מ-100 הספרים אשר עיצבו את העולם. הרומן היה במקום 66 ברשימה.
דנגרמבגה התייחסה לתקופה הארוכה לאחר צאת הרומן המפורסם שלה, שבו הפסיקה לכתוב: "היו שתי סיבות עיקריות שלא עבדתי על פרוזה מאז Nervous Conditions: ראשית, הספר פורסם רק לאחר שכבר פניתי לקולנוע כמדיום של יצירה; שנית, התובנה של וירג'יניה וולף שאישה צריכה £500 וחדר משלה על מנת לכתוב היא תקפה לחלוטין. אגב, אני עוברת מקום, ואני מקווה, בפעם הראשונה מאז Nervous Conditions, שיהיה לי חדר משלי. אני אנסה להתעלם מהחלק לגבי ה-500 ליש"ט."
דנגרמבגה המשיך את השכלתה בברלין, באקדמיה הגרמנית לקולנוע וטלוויזיה, שם למדה בימוי והפיקה מספר סרטים, כולל סרט תיעודי לטלוויזיה הגרמנית. היא גם עשתה את הסרט Everyone's Child, אשר הוצג ברחבי העולם, כולל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ג'יימסון, בדבלין.
דנגרמבגה חזרה לזימבבואה עם משפחתה בשנת 2000 כדי לעבוד ב-Nuyerai Films, חברת הפקות אותו היא יסדה בהארארה. היא גם מנכ"לית אגודת הבמאיות של זימבבואה, והמנהל והמייסדת של פסטיבל סרטי הנשים של הרארה. היא יסדה את פסטיבל הסרטים International Images בשנת 2002 בתגובה להתפשטות של תחרויות יופי באותה העת, כדי לספק גיוון בנרטיבים על נשים ומאת נשים.
ב-2011, היא הציגה TED Talk ב-TEDx הרארה, בכותרת "השאלה שהוצגה על ידי החתול שלי".
בחודש מאי 2016, היא נבחרה על ידי קרן רוקפלר מרכז בלאג'יו כעמיתה בתוכנית אמני הבית של הקרן.
עבודות נבחרות > Nervous Conditions ‏(1988)

רומן הבכורה של דנגרמבגה האוטוביוגרפי בחלקו יצא לאור בבריטניה ב-1988 על ידי Women's Press, ושנה מאוחר יותר בארצות הברית. ספר המשך בשם The Book of Not יצא לאור ב-2006.
עבודות נבחרות > Neria ‏(1993)

דנגרמבגה כתבה את התסריט לסרט Neria, אשר הפך לסרט המכניס ביותר בהיסטוריה של זימבבואה. הגיבורה היא אלמנה, אשר גיסה מנצל לרעה הלכות מסורתיות כדי לשלוט בנכסיה. נריה מאבדת את רכושה ואת הילד שלה, אבל אז נעזרת בחברה שנלחמת עמה נגד משפחתו של בעלה המנוח.
עבודות נבחרות > Everyone's Child ‏(1996)

ב-1996, דנגרמבגה ביימה את הסרט Everyone's Child. זהו הסרט העלילתי הראשון בבימויה של אישה זימבבואית שחורה. הסיפור עוקב אחר הגורל הטרגי של ארבעה אחים, אחרי שהוריהם מתים מאיידס. הפסקול הוא בהשתתפות שירים של מוזיקאים מהפופולריים ביותר בזימבבואה, כולל תומאס מפפומו, לאונרד ז'קאטה, ואנדי בראון.
עבודות נבחרות > Growing Stronger ‏(2005)

בסרט תיעודי זה דנגרמבגה מציגה פרופילים שתי נשים זימבבואיות אמיצות החיות עם HIV. הנשים הן "מקצוות הפוכים של הסולם הסוציו-אקונומי, וחותרות תחת התפישה הסטריאוטיפית של הידבקות ב-HIV ואיידס, כשהן משתמשות בניסיון שלהן עם המחלה כפורום לחינוך הציבור והעלאת מודעותו".
פרסומים נבחרים

"The Letter" (short story), 1985.
She No Longer Weeps, 1987.
Nervous Conditions, London: The Women's Press, 1988; Banbury: Ayebia Clarke, 2004. ISBN 9781919772288, טסיטסי דנגרמבגה, באתר OCLC (באנגלית)
The Book of Not: A Sequel to Nervous Conditions, Ayebia Clarke, 2006. ISBN 9780954702373, טסיטסי דנגרמבגה, באתר OCLC (באנגלית)
This Mournable Body, Graywolf Press, 2018. ISBN 9781555978129, טסיטסי דנגרמבגה, באתר OCLC (באנגלית)
פילמוגרפיה

The Great Beauty Conspiracy, ‏(1994)
Passport to Kill, ‏(1994)
Schwarzmarkt, ‏(1995)
Everyone’s Child, ‏(1995)
The Puppeteer, ‏(1996)
Zimbabwe Birds, ‏(1998 –with Olaf Koschke)
On the Border, ‏(2000)
Hard Earth – Land Rights in Zimbabwe, ‏(2001)
Ivory, ‏(2001)
Elephant People, ‏(2002)
'Mother’s Day, ‏(2004)
High Hopes, ‏(2004)
At the Water, ‏(2005)
Growing Stronger, ‏(2005)
The Sharing Day ‏(2008)
I Want a Wedding Dress, ‏(2010)
Ungochani, ‏(2010)
Nyami Nyami Amaji Abulozi, ‏(2011).
הערות שוליים

1 2  Rubert, Steven C. (2001). Historical Dictionary of Zimbabwe. London: The Scarecrow Press. p. 74. ISBN 0810834715.
↑  George, Rosemary Marangoly, et al. “An Interview with Tsitsi Dangarembga.” NOVEL: A Forum on Fiction, vol. 26, no. 3, 1993, pp. 309–319. JSTOR, JSTOR, www.jstor.org/stable/1345839.
↑  "Africa's women speak out" (באנגלית בריטית). 2005-03-26.
↑  "Africa's 100 Best Books of the 20th Century: An initiative of the Zimbabwe International Book Fair". Columbia University Libraries – African Studies Resources. אורכב מ-המקור ב-29 בדצמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Tsitsi Dangarembga thrilled as 'Nervous Conditions' makes it to the top 100 books". Daily News Zimbabwe.
↑  "Interview with the Author" (p. 212, Nervous Conditions, Ayebia Clarke Publishing Ltd, 2004).
↑  "About the Director Tsitsi Dangarembga". African Film Festival.
↑  "IIFF 2018 -Aug 24th to 31st in Harare!". www.icapatrust.org. אורכב מ-המקור ב-2018-11-21. נבדק ב-2018-11-23.
↑  "TEDxHarare – Tsitsi Dangarembga – The question Posed by My Cat", YouTube.
↑  Wanjiru Koinange, "Announcing the Bellagio Center Residency Award Winners", Africa Centre, 11 May 2016.
↑  "From Neria to Zollywood: The State of Zimbabwean Film", eZimbabwe, 7 September 2013.
↑  "NYAFF Short Films: Women of Zimbabwe". Film Ref.com.
↑  "30 Years After Her Acclaimed Debut, a Zimbabwean Novelist Returns to Her Heroine in a Sequel" (באנגלית). נבדק ב-2018-09-05.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007426642505171  BnF: cb12234349j (data)  GND: 123228050  ISNI: 0000 0001 1680 2380  LCCN: nr88007632  NKC: jo2003170277  NTA: 103877312  SNAC: w66d90jd  SUDOC: 031050352  VIAF: 84149102   WorldCat (עם VIAF): 84149102
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-61

| --- | --- |
 תאריך:  10 בפברואר 2008 
 מיקום:  בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, לונדון
 מנחים:  ג'ונתן רוס
 המועמדים והזוכים הבולטים
 הסרט הטוב ביותר:  כפרה
 →60 62←
 
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-61 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך ב-10 בפברואר 2008 הוענקו לסרטים הטובים ביותר של שנת 2007.
הסרט "כפרה" זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, האחים כהן, ג'ואל ואיתן, זכו בפרס הבימוי הטוב ביותר על סרטם "ארץ קשוחה", שזכה גם בפרס הצילום ופרס שחקן המשנה עבור חאווייר ברדם. דניאל דיי-לואיס זכה בפרס השחקן הטוב ביותר על הופעתו בסרט "זה ייגמר בדם". מריון קוטיאר זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר על הופעתה בסרט "אדית פיאף – החיים בוורוד", וטילדה סווינטון זכתה בפרס שחקנית המשנה על הסרט "מייקל קלייטון". הסרט "This Is England" בבימויו של שיין מדוז נבחר לסרט הבריטי המצטיין לשנת 2007.
סרטים עם מועמדויות וזכיות מרובות

האחים כהן, זוכי פרס הבימוי הטוב ביותר
דניאל דיי-לואיס, זוכה פרס השחקן הטוב ביותר
מריון קוטיאר, זוכת פרס השחקנית הטובה ביותר
חאווייר ברדם, זוכה פרס שחקן המשנה הטוב ביותר
טילדה סווינטון, זוכת פרס שחקנית המשנה הטובה ביותר
דיאבלו קודי, זוכת פרס התסריט המקורי הטוב ביותר
שיה לה-באף, זוכה פרס הכוכב העולה
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-62

| --- | --- |
 תאריך:  8 בפברואר 2009 
 מיקום:  בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, לונדון
 מנחים:  ג'ונתן רוס
 המועמדים והזוכים הבולטים
 הסרט הטוב ביותר:  נער החידות ממומביי
 →61 63←
 
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-62 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך ב-8 בפברואר 2009 הוענקו לסרטים הטובים ביותר של שנת 2008.
סרטים עם מועמדויות וזכיות מרובות

דני בויל, זוכה פרס הבמאי הטוב ביותר
מיקי רורק, זוכה פרס השחקן הטוב ביותר
קייט וינסלט, זוכת פרס השחקנית הטובה ביותר
הית' לדג'ר, זוכה פרס שחקן המשנה הטוב ביותר
פנלופה קרוז, זוכת פרס שחקנית המשנה הטובה ביותר
מרטין מקדונה, זוכה פרס התסריט המקורי הטוב ביותר
נואל קלארק, זוכה פרס הכוכב העולה