stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית
תוכנית הטילים

צבא העם הקוריאני כולל כוח רקטי אסטרטגי או לשכת הנחיית טילים, אשר מופקד על הנשק הגרעיני וטילים בליסטיים קונבנציונליים שברשות קוריאה הצפונית. לשכת הנחיית הטילים הוקמה ב-1999.
מחקר מ-2015 העריך שלקוריאה הצפונית יש כ-1,000 טילים בליסטיים: 600 מסדרת הוואסונג; 100 KN-02; ו-300 הוואסונג-7.
| טיל | סוג | מקור | טווח | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| הוואסונג-1 | ארטילריה רקטית | ברית המועצות ברית המועצות קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית | < 50 ק"מ | 24 יחידות שיגור |
| הוואסונג-3 | ארטילריה רקטית | ברית המועצות ברית המועצות קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית | < 100 ק"מ | 24 יחידות שיגור |
| הוואסונג-5 | טיל בליסטי לטווח קצר | קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית | 340 ק"מ | ≈180 |
| הוואסונג-6 | טיל בליסטי לטווח קצר | קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית | 500 ק"מ | ≈100 או 300–600 |
| הוואסונג-7 | טיל בליסטי לטווח בינוני | קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית | 900–1,500 ק"מ | 200-300 |
| הוואסונג-9 | טיל בליסטי לטווח קצר | ברית המועצות ברית המועצות קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית | 1,000 ק"מ | מספר מועט |
| הוואסונג-10 | טיל בליסטי לטווח בינוני | קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית | 2,500–4,000 ק"מ | 30-50 נוסה בהצלחה ב-22 ביוני 2016. |
| הוואסונג-11 | טיל בליסטי לטווח קצר | ברית המועצות ברית המועצות קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית | ≈70 ק"מ (מטען של 500 ק"ג) או 120–220 ק"מ | 30 משגרים |
| הוואסונג-12 | טיל בליסטי לטווח בינוני/טיל בליסטי בין-יבשתי | קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית | 5000–6000 ק"מ | נוסה בהצלחה ב-14 במאי 2017 |
| הוואסונג-13 | טיל בליסטי לטווח בינוני/טיל בליסטי בין-יבשתי | קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית |  ? |  |
| הוואסונג-14 | טיל בליסטי בין-יבשתי | קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית | 6,700-10,000 ק"מ | נוסה בהצלחה ב-4 ביולי 2017 |
| הוואסונג-15 | טיל בליסטי בין-יבשתי | קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית | 13,000 ק"מ | נוסה בהצלחה ב-28 בנובמבר 2017 |
| פוקגוקסונג-1 | טיל בליסטי המשוגר מצוללת | קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית | 1000 ק"מ | נוסה בהצלחה ב-24 באוגוסט 2016 |
| פוקגוקסונג-2 | טיל בליסטי לטווח בינוני | 3000 ק"מ |  |  |
| Kumsong-1 | טיל שיוט נגד ספינות | ברית המועצות ברית המועצות קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית |  | 110–160 ק"מ – 180–300 ק"מ |
| Kumsong-2 | טיל שיוט נגד ספינות | הרפובליקה העממית של סין  סין קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית |  | 110–160 ק"מ – 180–300 ק"מ |
| Kumsong-3 | טיל שיוט | קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית | 130–250 ק"מ | נוסה בהצלחה ב-12 בפברואר 2017. |
ראו גם

תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית
DMZ (מחשוב)

באבטחת מחשבים, DMZ (ראשי תיבות של demilitarized zone) או אזור מפורז (המכונה לפעמים רשת היקפית או רשת משנה מסודרת) היא רשת משנה פיזית או לוגית המכילה את השירותים של הארגון הפתוחים לרשת חיצונית, ולא מהימנה, בדרך כלל גדולה יותר, כגון האינטרנט. המטרה של DMZ היא להוסיף שכבת אבטחה לרשת המקומית (LAN) של הארגון: צומת רשת חיצוני יכול לגשת רק למה שנחשף ב-DMZ, בעוד שאר הרשת של הארגון מוגנת מאחורי חומת אש. ה-DMZ מתפקד כרשת קטנה ומבודדת הממוקמת בין האינטרנט לרשת הפרטית.
אין לבלבל את זה עם מארח DMZ, תכונה הקיימת בחלק מהנתבים הביתיים, אשר לעיתים קרובות שונה מאוד מ-DMZ רגיל.
השם הוא מהמונח "אזור מפורז", אזור בין מדינות שבו פעולות צבאיות אינן מותרות.
ארכיטקטורה

ישנן דרכים רבות ושונות לעצב רשת עם DMZ. שתיים מהשיטות הבסיסיות ביותר הן עם חומת אש אחת, הידועה גם כמודל שלוש הרגליים, ועם חומות אש כפולות, המכונה גם גב אל גב. ניתן להרחיב ארכיטקטורות אלו ליצירת ארכיטקטורות מורכבות מאוד בהתאם לדרישות הרשת.
ארכיטקטורה > חומת אש בודדת

ניתן להשתמש בחומת אש בודדת עם לפחות 3 ממשקי רשת ליצירת ארכיטקטורת רשת המכילה DMZ. הרשת החיצונית נוצרת מ-ISP אל חומת האש בממשק הרשת הראשון, הרשת הפנימית נוצרת מממשק הרשת השני, וה-DMZ נוצר מממשק הרשת השלישי. חומת האש הופכת לנקודת כשל אחת עבור הרשת ועליה להיות מסוגלת להתמודד עם כל התעבורה העוברת ל-DMZ וכן לרשת הפנימית. האזורים מסומנים בדרך כלל בצבעים – לדוגמה, סגול עבור LAN, ירוק עבור DMZ, אדום עבור אינטרנט (וגם לעיתים קרובות צבע אחר משמש עבור אזורים אלחוטיים).
ארכיטקטורה > חומת אש כפולה

הגישה המאובטחת ביותר, לפי Colton Fralick, היא להשתמש בשתי חומות אש כדי ליצור DMZ. חומת האש הראשונה (נקראת גם חומת האש "חזיתית" או "פרימטר") חייבת להיות מוגדרת כך שתאפשר תעבורה המיועדת ל-DMZ בלבד. חומת האש השנייה (נקראת גם חומת אש "גבית" או "פנימית") מאפשרת תעבורה ל-DMZ מהרשת הפנימית בלבד.
הגדרה זו נחשבת מאובטחת יותר מכיוון שיהיה צורך להתפשר על שני מכשירים. יש אפילו יותר הגנה אם שתי חומות האש מסופקות על ידי שני ספקים שונים, כי זה מפחית את הסבירות ששני המכשירים סובלים מאותן פרצות אבטחה. לדוגמה חור אבטחה שנמצא קיים במערכת של ספק אחד סביר פחות להתרחש במערכת האחרת. אחד החסרונות של ארכיטקטורה זו הוא שהיא יקרה יותר, הן ברכישה והן בניהולה. הפרקטיקה של שימוש בחומות אש שונות מספקים שונים מתוארת לעיתים כמרכיב של אסטרטגיית אבטחה "הגנה לעומק".
מארח DMZ

חלק מהנתבים הביתיים מתייחסים למארח DMZ, שבמקרים רבים הוא למעשה כינוי שגוי. מארח DMZ של נתב ביתי הוא כתובת יחידה (למשל, כתובת IP) ברשת הפנימית שכל התעבורה נשלחת אליה שאינה מועברת בדרך אחרת למארחי LAN אחרים. בהגדרה, לא מדובר ב-DMZ (אזור מפורז) אמיתי, שכן הנתב לבדו אינו מפריד בין המארח לרשת הפנימית. כלומר, מארח ה-DMZ מסוגל להתחבר למארחים אחרים ברשת הפנימית, בעוד שמארחים בתוך DMZ אמיתי מונעים להתחבר לרשת הפנימית על ידי חומת אש שמפרידה ביניהם, אלא אם חומת האש מאפשרת את החיבור.
חומת אש עשויה לאפשר זאת אם מארח ברשת הפנימית מבקש תחילה חיבור למארח בתוך ה-DMZ. מארח ה-DMZ אינו מספק אף אחד מיתרונות האבטחה שרשת משנה מספקת, והוא משמש לעיתים קרובות כשיטה קלה להעברת כל היציאות לחומת אש/התקן NAT אחר. טקטיקה זו (הקמת מארח DMZ) משמשת גם עם מערכות שאינן מתקשרות כראוי עם כללי חומת אש רגילים או NAT. זה יכול להיות בגלל שלא ניתן לנסח כלל העברה בחומת האש מבעוד מועד (מספרי יציאות TCP או UDP משתנים למשל, בניגוד למספר קבוע או טווח קבוע). זה משמש גם לפרוטוקולי רשת שעבורם אין לנתב תכנות לטפל (מנהרות 6in4 או GRE הן דוגמאות אבות טיפוסיות).
לקריאה נוספת

אריק מיוואלד, אבטחת רשת: מדריך למתחילים, מהדורה שנייה, מקגרו-היל/אוסבורן, 2003.
חומות אש באינטרנט: שאלות נפוצות, מלוקט על ידי מאט קרטין, מרקוס ראנום ופול רוברטסון
הערות שוליים

↑  "Control System Security DMZ". Official website of The Cybersecurity and Infrastructure Security Agency (CISA) for the Dept. of Homeland Security, USA. נבדק ב-2020-06-09.
↑  "What is a DMZ and How does it Work?". Techtarget SearchSecurity. נבדק ב-2020-06-09.
↑  Bradley Mitchell (27 באוגוסט 2018). "Demilitarized Zone in Computer Networking". נבדק ב-10 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jacobs, Stuart (2015). Engineering Information Security: The Application of Systems Engineering Concepts to Achieve Information Assurance. John Wiley & Sons. p. 296. ISBN 9781119101604.
↑  "Perimeter Firewall Design". Microsoft Security TechCenter. Microsoft Corporation. נבדק ב-14 באוקטובר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jacobs, Stuart (2015). Engineering Information Security: The Application of Systems Engineering Concepts to Achieve Information Assurance. John Wiley & Sons. p. 296. ISBN 9781119101604.
↑  Zeltzer, Lenny (April, 2002). "Firewall Deployment for Multitier Applications"
↑  Young, Scott (2001). "Designing a DMZ". SANS Institute. p. 2. נבדק ב-11 בדצמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
תרשים של מודל רשת תלת רגליים טיפוסי המשתמש ב-DMZ באמצעות חומת אש אחת.
תרשים של רשת טיפוסית המשתמשת ב-DMZ באמצעות חומות אש כפולות.
לכידת אדולף אייכמן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מבצע חשאי 
 מדינה:  ארגנטינה 
 קואורדינטות:  34°28′47″S 58°36′10″W﻿ / ﻿34.4798°S 58.6029°W﻿ / -34.4798; -58.6029
 תאריך:  מאי 1960 
 
 he
 
אייכמן בכלא רמלה, 1961
לכידת אדולף אייכמן - מבצע פינאלה היה מבצע חשאי שהוצא לפועל בארגנטינה על ידי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים במאי 1960. אדולף אייכמן היה מהאחראים הראשיים לביצועה בפועל של תוכנית של הפתרון הסופי של גרמניה הנאצית בימי השואה. לאחר כניעת גרמניה הנאצית ותום מלחמת העולם השנייה הוא נמלט לארגנטינה, נתגלה שם, נלכד בפעולה חשאית על ידי אנשי "המוסד" והובא לישראל, בה נשפט על מעשיו. הפעולה נחשבת לאחת המורכבות והנועזות שנעשו על ידי המוסד, לאור המרחק הרב מישראל והצורך להוציאה לפועל בחשאי וללא ידיעת שלטונות ארגנטינה.
אייכמן נלכד ב-11 במאי 1960, אך דבר לכידתו הותר לפרסום רק ב-23 במאי, עת הודיע על כך בכנסת ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון.
הלכידה > ההכנות בישראל ללכידת אייכמן

הראל החליט כי יש לגשת לפעולה ללכידת אייכמן. נסיבות הפעולה היו מסובכות - המרחק מישראל היה עצום, לא היו אמצעי קשר מהירים בינה לבין ארגנטינה והיה צורך לפעול בחשאי וללא ידיעת השלטונות הארגנטיניים, על מנת למנוע כל אפשרות שאייכמן יוזהר ויימלט. לכן החליט הראל כי יהיה עליו להיות נוכח בבואנוס איירס בעת הפעולה, על מנת שיוכל להכריע במהירות בכל שאלה או משבר מבצעיים או דיפלומטיים העלולים להתעורר במהלך הפעולה.
הראל מינה לראש צוות החטיפה את איש המוסד רפי איתן, איש הפלמ"ח בעברו ומפקד היחידה המבצעית של השב"כ והמוסד. הוא קבע את זהות יתר אנשי הצוות, מהם מהמוסד ומהם מהשב"כ. בהם נמנו אברהם שלום (לימים יהיה ראש השב"כ), צבי מלחין, צבי אהרוני, יעקב גת, משה תבור (מומחה לעניינים טכניים), אפרים אילני, יהודית נסיהו, שלום וייס "דני" (מומחה לזיוף מסמכים) וכן יעקב מידד (שטיפל בארגנטינה בעניינים הלוגיסטיים - שכירת דירות, מכוניות וכו', והתנהל בתקופה זו תוך שימוש בחמישה דרכונים שונים). הצטרף אליהם הרופא המרדים ד"ר יונה אליאן מבית החולים תל השומר. נוכחותו נדרשה על מנת שניתן יהיה לטשטש או להרדים את אייכמן בעת הצורך, כמו גם כאמצעי גיבוי רפואי לצוות העוסק בפעולה חשאית. לאנשי הצוות הוכנו כרטיסי טיסה לארגנטינה וזהויות בדויות לכיסוי עם תיעוד הולם. כמו כן הוכן עבורם ציוד הדרוש לצורכי הפעולה.
הצוות המבצעי החל בגיבוש תוכנית ראשונית ללכידת אייכמן. נשקלו שתי דרכי פעולה אפשריות: האחת – התפרצות לבית מגוריו של אייכמן ולכידתו שם; האחרת – לכידת אייכמן מחוץ לביתו, בקרבתו או במקום אחר, בעת שיהלך במסלול הליכה ידוע שלו, שייקבע לאחר מעקב ותצפיות.
זיהויו של ריקרדו קלמנט כאייכמן היה מקורב אך לא ודאי, ולכן נקבע כי יידרש זיהוי נוסף לאחר הגעת הצוות המבצעי לארגנטינה ובמקביל להכנות הסופיות ללכידה. לפיכך הוחלט כי קבוצת חלוץ של הצוות המבצעי, בראשותו של אברהם שלום, תצא לארגנטינה לפני יתר הצוות. היא יועדה לטפל שם בסידורים הלוגיסטיים הדרושים – שכירת מכוניות ודירות מסתור וציודן - ובהמשך התצפיות והמעקב אחרי קלמנט במטרה להשלים את גיבוש תוכנית הלכידה.
שאלת הדרך בה יועבר אייכמן מארגנטינה לישראל לאחר שייתפס התגלתה כמסובכת במיוחד. באותם ימים לא התקיים קו תעופה ישראלי סדיר לדרום אמריקה. בדיקה העלתה כי לא ניתן יהיה להעמיד כלי שיט מתאים, שיוביל את אייכמן מארגנטינה בדרך הים. להראל התברר כי בחודש מאי 1960 יחלו בארגנטינה חגיגות מלאת 150 שנה לעצמאות המדינה, וכי מדינות רבות, ובהן ישראל, הוזמנו להשתתף בהן. משרד החוץ עמד לשלוח משלחת לחגיגות אלו. הראל בירר את האפשרות שהמשלחת תצא לארגנטינה במטוס מיוחד, אשר ישמש בדרכו חזרה לישראל להטסת אייכמן. לאחר מגעים בין המוסד, משרד החוץ וחברת אל על הוסדר הדבר ונקבע כי אל על תשלח לארגנטינה מטוס נוסעים ארוך טווח מדגם בריסטול בריטניה. כתוצאה מכך הוכפף כל לוח הזמנים של המבצע ללכידת אייכמן ללוח הזמנים של הגעת המשלחת הישראלית לחגיגות בארגנטינה ושל הגעת המטוס לשם.
הלכידה > ההכנות ללכידה בארגנטינה

אנשי הצוות המבצעי יצאו לארגנטינה בנפרד זה מזה במסגרת טיסות נוסעים מסחריות שעברו בתחנות ביניים. הראשון באנשי קבוצת החלוץ הגיע לבואנוס איירס ב-22 באפריל. מייד החלו בשכירת מכוניות ובחיפוש אחר דירות מתאימות להשכרה שישמשו את הצוות. חלק זה של הפעולה התגלה כבעייתי ביותר, ודירות רבות התגלו כלא מתאימות מסיבות שונות. לאחר מאמצים רבים נשכרו עד למועד לכידתו של אייכמן שבעה בתים ודירות, ואנשי הצוות המבצעי השתכנו בהדרגה בחלקם. גם שכירת מכוניות מתאימות התגלתה כבעיה, שכן מצבן המכני של המכוניות להשכרה בבואנוס איירס היה ירוד בדרך כלל, והיה על הצוות לערוך בהן תיקונים מכניים.
במקביל לטיפול בסידורים הלוגיסטיים יצאה הקבוצה במהרה לסיור ראשון ליד ביתו של קלמנט בסן פרננדו וכבר במהלכו נצפה קלמנט ליד ביתו. סדרה של תצפיות נוספות שנערכו בימים שלאחר כן העלתה כי הוא מהלך בנתיב קבוע דמוי האות ר' אל ביתו מתחנת אוטובוס הסמוכה אליו, בשעה 19:40 מדי ערב. הוחלט שהוא ייתפס בנתיב זה על ידי הצוות. אנשי הקבוצה ערכו תצפיות יומיות על ביתו של קלמנט וערכו סיורים שמטרתם היכרות עם רשת הכבישים שבין ביתו של קלמנט לבין מרכזה של בואנוס איירס. ממצאי כל הסיורים והתצפיות נדונו בישיבות של אנשי הצוות שנערכו בבתי המסתור.
בעקבות הדיווח הראשוני של קבוצת החלוץ ב-26 באפריל הורה הראל ליתר אנשי הצוות המבצעי לצאת לארגנטינה. הוא עצמו הגיע לשם לפני כולם, ב-1 במאי. אחרונה הגיעה לבואנוס איירס יהודית נסיהו, ב-11 במאי.
בימים הבאים חילק הראל את זמנו בין ביקורים בבתי המסתור שנשכרו לבין ישיבה בחלק משעות היום בבתי קפה שונים בעיר (כאמצעי זהירות), ושם נפגש לדיווח ועדכון עם אנשי הצוות המבצעי, עם עובדים של חברת אל על, שהגיעו לבואנוס איירס לטפל בטיסה המיוחדת של מטוס החברה, ועם גורמים נוספים.
נקבע כי המטוס יגיע לבואנוס איירס ב-12 במאי ויעזוב אותה יום או יומיים לאחר מכן, אך ב-3 במאי התברר שהשלטונות הארגנטינים ביקשו לדחות את קבלת הפנים למשלחת הדיפלומטית הישראלית ל-19 במאי. פירושו של דבר היה דחייה של שבוע ימים בהגעת המטוס. למרות זאת החליט הראל להוציא לפועל את לכידת קלמנט במועד שתוכנן על פי מועד הגעת המטוס במקור, 10 במאי. היה זה מתוך רצון להימנע מהסיכון של החמצת האפשרות לתפוס את אייכמן, גם אם הדבר יחייב את החזקתו הסמויה בארגנטינה במשך מספר ימים, דבר שהיה כרוך כשלעצמו בסיכונים.
ב-8 במאי נערכה באחד מבתי המסתור ישיבה מסכמת של הצוות המבצעי, שבה נקבעה תוכנית הלכידה הסופית. הוחלט באיזה בית מסתור יוחזק אייכמן לאחר שייתפס ונקבעו דרכי נסיגה חלופיות אליו לאחר הלכידה. הוחלט לדחות את יום הלכידה ליום רביעי, 11 במאי. למחרת אישר הראל את ההחלטות שנתקבלו.
בימים הבאים תרגלו אנשי הצוות המבצעי את ההשתלטות על אייכמן והכנסתו למכונית עד שהגיעו לרמת ביצוע שהניחה את דעתו של רפי איתן. כמו כן נעשו ההכנות הסופיות האחרות לפעולת הלכידה, כולל התקנתו על ידי משה תבור של חדר מסתור להחזקתו של אייכמן, שנועד להיות מוגן מגילוי על ידי חיפוש משטרתי.
הלכידה > פעולת הלכידה

ב-11 במאי לפנות ערב יצאו שתי מכוניות של הצוות המבצעי לסן פרננדו. מכונית הלכידה ובה ארבעה אנשים - רפי איתן, צבי מלחין (שנועד לתפוס בקלמנט), משה תבור וצבי אהרוני, ששימש כנהג - המתינה לבואו של קלמנט בקרבת ביתו, לאורך צלע אחת של נתיב הליכתו. המכונית האחרת ובה אברהם שלום, יעקב גת והרופא נועדה לשמש כגיבוי. היא חנתה כשלושים מטרים מהשנייה, על הצלע האחרת של נתיבו של קלמנט, ותוכנן שתסנוור אותו בפניה כדי שלא יבחין במכונית הלכידה עד הרגע האחרון. חופות המנוע של שתי המכוניות היו פתוחות ונהגיהן העמידו פנים שהם מטפלים במנועים.
קלמנט היה אמור להופיע בשעה 19:40, והצוות קבע מראש שימתין לו רק עד 20:00, כדי להימנע משהות ארוכה ומעוררת חשד במקום. הוא לא הופיע עד 20:00 אך רפי איתן החליט להמתין עוד. קלמנט הופיע בשעה 20:05. בעת שהתקרב למכונית הלכידה חשדו אנשיה שהוא מחזיק אקדח בכיסו. על כן לא נהג צבי מלחין לפי התוכנית שנקבעה – לאחוז בקלמנט מאחור – אלא קפץ עליו והפילו, כאשר קלמנט פולט צעקה חדה. איתן ותבור הצטרפו אליו וכולם הטילו את קלמנט לתוך המכונית, כשארבעתם במושב האחורי. קלמנט לא גילה התנגדות. תבור טיפס למושב הקדמי. אהרוני סגר את מכסה המנוע, התיישב ליד ההגה ונסע מן המקום. שלב הלכידה הסתיים בתוך פחות מדקה.
אנשי הצוות כפתו את קלמנט, חסמו את פיו, כיסו את עיניו והשכיבו אותו על רצפת המכונית כשהוא מכוסה בשמיכה. אהרוני הזהיר אותו בגרמנית כי אם לא ישב בשקט גמור - יירה. קלמנט ציית. כאשר מכונית הגיבוי מובילה נסעו המכוניות אל הבית שנקבע להחזקת קלמנט והגיעו לשם לאחר 45 דקות.
קלמנט הוכנס לחדר הכליאה שהוכן לו וחיפוש נערך מיד על גופו, בגדיו וחפציו נלקחו והוא הושכב לבוש בפיג'מה ובכיסוי עיניים על מיטה ורגלו נקשרה אליה באזיקים. במצב זה בילה את מרבית ימי החזקתו במעצר. מיד החל אהרוני את חקירתו הראשונה. לשאלותיו מסר קלמנט פרטי זיהוי שונים שהיו ידועים כשייכים לאייכמן, כולל מספר כרטיס החבר שלו במפלגה הנאצית. כאשר נשאל לזהותו מסר בתחילה שני שמות בדויים אך לאחר מכן הודה כי הוא אייכמן. למחרת העביר הראל דיווח על כך לישראל – לראש הממשלה, לשרת החוץ ולרמטכ"ל חיים לסקוב.
בן-גוריון דרש למצוא מישהו שהכיר את אייכמן בעבר, כדי לזהותו בוודאות, והראל מצא את משה אגמי, שהיה נציג הסוכנות היהודית בווינה ונפגש עם אייכמן ב-1938. אגמי זיהה אותו.
בימים הבאים, עד 21 במאי, הוחזק אייכמן במעצר בבית, כשאנשי הצוות מתחלפים בשמירה מתמדת עליו ובתצפית על סביבות הבית. הוכנה ותורגלה תוכנית פעולה מפורטת למקרה חירום של חיפוש בבית. יהודית נסיהו הגיעה אל הבית על מנת לשוות לו כלפי חוץ מראה של בית מגורים רגיל. היא טיפלה בתחזוקתו ובהאכלת כל אנשי הצוות. הצורך להחזיק במעצר רוצח המונים במשך ימים התגלה כמכביד מאוד על מורל הצוות.
נאסר על אנשי הצוות לדבר עם אייכמן אך הוא נחקר פעמים אחדות בעת מעצרו. הוא שיתף פעולה עם שוביו באופן מלא.
כאשר זיהה שחוטפיו ישראלים, אמר להם שהוא יודע עברית והחל לדקלם את התנ"ך: "בראשית ברא אלהים את השמים ואת הארץ". הוא אף ידע לומר את קריאת "שמע ישראל".
לבקשת הראל הוצע לאייכמן להסכים להעברתו לישראל ולשפיטתו בה והוא שקל זאת ונתן את הסכמתו לכך בכתב.
הלכידה > הטסת אייכמן לישראל

בראש המשלחת לחגיגות העצמאות של ארגנטינה עמד השר בלי תיק אבא אבן (שלא ידע על המבצע) ונכלל בה גם אלוף פיקוד הצפון מאיר זורע. מטוס "אל על" ובו המשלחת הגיע לבואנוס איירס ב-19 במאי. שלא כרגיל התלווה אליו מכונאי לגיבוי, אריה פרידמן. כמו כן הגיע במטוס איש השב"כ יהודה כרמל, שנבחר משום דמיונו הפיזי לאייכמן ואימוניו המתאימים. הוא נשא את הזהות הבדויה של "זאב זכרוני" ולבש מדי צוות של "אל על". לאחר הגעתו לארגנטינה נלקחו ממנו מדיו ותעודותיו והועברו לשימושו של אייכמן, כדי להוציאו מארגנטינה בזהות זו.
הוכנה גם תוכנית חליפית, שלא היה בה צורך לבסוף, לפיה התחזה ישראלי לאדם המיועד לחזור לישראל בטיסה המיוחדת לאחר שנפצע בתאונת דרכים ולקה בזעזוע מוח. לצורך כך הוא גם התאשפז למספר ימים בבית חולים מקומי. בעת הצורך היו מציגים את אייכמן כ"פצוע" זה, במחשבה שביקורת הגבולות עליו תהיה רופפת יותר.
לקראת הטיסה התוו הראל ואנשי הצוות המבצעי תוכניות פעולה חלופיות להעברת אייכמן לשדה התעופה, בהתאם לקשיים שעלולים היו להתעורר בקשר לכך, כולל חיפושים אפשריים אחרי אייכמן ביוזמת משפחתו. ככל הידוע יזמה משפחתו של אייכמן חיפושים אחריו, אך בשל עברה נמנעה מלפנות בעניין זה למשטרה המקומית.
מכונית ובה אייכמן וארבעה אנשים אחרים ובכללם הרופא עזבה את בית המסתור והגיעה לשדה התעופה של בואנוס איירס ב-20 במאי בשעה 23:00. כל יושביה היו לבושים במדי "אל על". לאייכמן ניתנו תרופות טשטוש, שאיפשרו לו להלך על רגליו אך לא לדבר. המכונית ושתיים נוספות עמה עברו את מחסום הביקורת, נכנסו לשטח השדה והגיעו אל רחבת החנייה שבה חנה המטוס. אייכמן הועלה על המטוס ללא קושי. בהחלטה של הרגע האחרון הצטרף גם הראל אל הטיסה והיא המריאה לדרכה בשעה 00:05, בהובלת הקברניטים צבי טוהר (מפקד הטיסה) ושמואל ודלס. אליאן השגיח על מצבו של אייכמן לאורך הטיסה, ובניגוד למבצע ברן, הטיסה עברה ללא אירועים מיוחדים.
השר אבא אבן לא חזר באותו מטוס.
בדרכו לארגנטינה נחת המטוס לחניית ביניים ברסיפה שבברזיל ואנשיו נתקלו שם בקבלת פנים עוינת של מפקד שדה התעופה. על כן הוחלט לטוס מבואנוס איירס ישירות לדקר שבסנגל. הדבר היה כרוך בסיכון, שכן המרחק היה גדול במקצת מטווח הטיסה של המטוס, אך בסיוע רוחות מתאימות הגיע המטוס ליעד, אם כי כשבמכליו כמות מינימלית של דלק. מחשש לביקורות בחניית ביניים נוספת טס המטוס מדקר ישירות לישראל והגיע ליעדו ב-22 במאי, בשעה שבע בבוקר. זמן הטיסה הכולל (ללא חניית הביניים) היה 24 שעות ושלושים דקות. במהלך אותה הטיסה, יהודה כרמל, איש השב"כ שהתלווה למשימה היה אזוק לאייכמן.
ב-23 במאי הודיע ראש הממשלה בן-גוריון לכנסת על לכידתו של אייכמן והבאתו לישראל. ד"ר פריץ באואר קיבל הודעה אישית על הלכידה שעתיים לפני ההודעה הרשמית. בן-גוריון אמר:
לאחר הלכידה

לאחר פינוי דירות המסתור וסילוק עקבות המבצע שבו משתתפי מבצע הלכידה לישראל מארגנטינה כפי שהגיעו אליה, באמצעות טיסות נוסעים מסחריות ובנפרד זה מזה. בדרך זו נאלצו לשוב לישראל גם חלק מחברי המשלחת הדיפלומטית הישראלית לחגיגות העצמאות של ארגנטינה, אשר נועדו לשוב לישראל במטוס שהביאם לארגנטינה, אך הושארו מאחור.
בעקבות פרסום דבר מעצרו של אייכמן בישראל במבצע של המוסד, התפרסמו ברחבי העולם השערות שונות ומשונות על דרך הגעתו של אייכמן לישראל, החל מכך שאייכמן הגיע לישראל לביקור בזהות בדויה ונעצר בה, דרך הסגרה על ידי כווית וכלה בפילגשים שהסגירו אותו. יוסף נחמיאס הודיע בראיון כי לעולם לא תתפרסם הדרך בה הגיע אייכמן לישראל. ב-25 במאי 1960 הודיע הממונה על שירותי הביטחון בישראל שהמבצע בוצע מתחילתו ועד סופו על ידי המוסד ללא סיוע גורמים זרים.
תוך מספר ימים נפוצו שמועות שאייכמן נחטף מארגנטינה ובעקבותיהם פתחה משטרת ארגנטינה בחקירה.
ממשלת ארגנטינה הכריזה על שגריר ישראל אצלה, אריה לבבי, כאישיות בלתי רצויה והוא עזב את המדינה. הנספח הצבאי אלרון הורשה להישאר בארגנטינה. בחודש יוני 1960 הגישה ארגנטינה תלונה למועצת הביטחון של האו"ם על הפגיעה בריבונותה. המועצה דנה בתלונה וקיבלה ב-23 ביוני את החלטה 138. ההחלטה קבעה כי הופרה ריבונותה של ארגנטינה וכי מעשים שכאלו, אם יישנו, יסכנו את השלום והביטחון הבינלאומיים וביקשה את ישראל לתת פיצוי מתאים (appropriate reparation) על מעשיה. עם זאת קבעה ההחלטה כי אין לראות בה משום מחילה על הפשעים החמורים המיוחסים לאייכמן וכי כל עמי העולם מעוניינים כי הוא יועמד למשפט כראוי בשל פשעים אלו. ב-3 באוגוסט, לאחר דיונים ביניהן, פרסמו ארגנטינה וישראל הודעה משותפת כי התקרית ביניהן נחשבת כמחוסלת, תוך הודאה כי הופרה ריבונותה של ארגנטינה.
משפט אייכמן בפני בית המשפט המחוזי בירושלים החל ב-11 באפריל 1961. ב-11 בדצמבר ניתן פסק הדין, שהרשיע את אייכמן בעבירות שיוחסו לו, וב-15 בדצמבר הוא נידון למוות. ב-29 במאי 1962 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של אייכמן על ההרשעה והעונש. ב-31 במאי דחה נשיא המדינה יצחק בן-צבי את בקשת החנינה של אייכמן, והוא הוצא להורג בתלייה בו בלילה. גופתו נשרפה ואפרו פוזר במימי הים התיכון.
פרסום פרטי המבצע

בשנת 1960 ניצל העיתונאי זאב גלילי את סדרת סיפורי ההרפתקאות לילדים "דן טרזן" שאותה כתב, כדי לפרסם לראשונה פרטים, כסיפור בדיוני בשם "דן טרזן והפושע הנאצי" אודות "אודלוף אייכמן", על נסיבות לכידתו של אדולף אייכמן והבאתו למשפט בישראל.
באופן גלוי פורסמו לראשונה בהרחבה פרטי מבצע איתורו ולכידתו של אייכמן בספרו של איסר הראל הבית ברחוב גריבלדי, שיצא לאור ב-1975. מהדורה מעודכנת של הספר יצאה לאור ב-1990, ובה נכללו פרטים שהיו חסויים בעת פרסום הספר לראשונה.
בפברואר 2012 נפתחה במוזיאון בית התפוצות התערוכה "מבצע פינאלה: סיפור לכידתו של אייכמן". היא מציגה תמונות, מסמכים וחפצים הקשורים לאיתורו ולכידתו של אייכמן. התערוכה הוצגה במקור במטה המוסד והייתה סגורה לקהל, עד להחלטה לחשוף אותה בציבור.
בתרבות

ב-2006 פרסם הבמאי החרדי יהודה גרובייס את סרטו "חטיפת אייכמן" המתאר את לכידתו של אייכמן.
ב-2018 יצא הסרט מבצע פינאלה על המבצע ללכידת אייכמן.
איסר הראל פרסם ב-1975 את ספרו הבית ברחוב גריבלדי העוסק במצבע מנקודת מבטו, הספר צונזר ויצא במהדורה נוספת ללא צנזור, הספר עובד לסרט בשם "The House on Garibaldi Street" (אנ').
האומן ג'קי ירחי פרסם קומיקס בשם המצוד העוסק בלכידת אייכמן, אברהם אוחיון פרסם סדרת ספרי קומיקס העוסקים בלכידת אייכמן בהקשר קלוש.
ראו גם

הרברטס צוקורס
יוזף מנגלה
ללכת על המים
לקריאה נוספת

משה פרלמן, איך נתפס אייכמן, עם עובד, 1961
איסר הראל, הבית ברחוב גריבלדי, ספרית מעריב, 1975
פיטר מן (צבי מלחין), אורי דן, אייכמן בידי, מסדה, 1987
ניל בסקומב, המצוד אחר אייכמן, משכל - הוצאה לאור, 2010
ג'קי ירחי, המצוד, ספריית בית אל, 2013
מיכאל בר-זהר ונסים משעל - המוסד: המבצעים הגדולים, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2010.
נסים משעל, 70 לישראל, ידיעות ספרים, עמ' 82
דויד (פנמה)

| --- | --- |
מרכז העיר
מרכז העיר
 מדינה:  פנמה פנמה
 מחוז:  צ'יריקי
 נפה:  נפת דויד
 ראש העיר:  פרנסיסקו ויגיל
 תאריך ייסוד:  1602
 שטח:  176 קמ"ר
 גובה:  -6 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  82,907 (2010)
  ‑ צפיפות:  470 נפש לקמ"ר (2010)
 קואורדינטות:  8°26′17″N 82°25′27″W﻿ / ﻿8.4381805555556°N 82.424263888889°W﻿ / 8.4381805555556; -82.424263888889 
 אזור זמן:  UTC -5
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פנמה מוגדלת) פנמה סיטי קולון איי הפנינה תעלת פנמה קולומביה קוסטה ריקה  הים הקריבי האוקיינוס השקטדויד(למפת פנמה רגילה) פנמה סיטי קולון איי הפנינה תעלת פנמה קולומביה קוסטה ריקה  הים הקריבי האוקיינוס השקטדויד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
סן חוסה דה דויד (בספרדית: San José de David) או דויד בלבד, היא עיר במערב פנמה, ובירת מחוז צ'יריקי.
דויד היא העיר השלישית בגודלה בפנמה, והגדולה ביותר במערב המדינה. על פי מפקד אוכלוסין שנערך ב-2010, התגוררו בעיר 82,907 תושבים.
היסטוריה

העיר הוקמה בשנת 1602 על ידי פרנסיסקו דה גאמה, יועצו של מושל האזור במלכות המשנה של ספרד החדשה, חואן לופס דה סיקיירה – שניהם יהודים מומרים – ובשנת 1609 התגוררו בה 6,900 תושבים. בשנת 1900, התחולל בעיר הקרב הראשון של מלחמת אלף הימים, בין הליברלים והשמרנים במדינה.
כיום

האוכלוסייה בעיר נחשבת לאמידה יחסית, המעמד הבינוני הוא הדומיננטי, ואחוזי האבטלה בה נמוכים במיוחד.
התפתחות מגזר הבנקאות, בניית פרויקטים ציבוריים גדולים כשדה התעופה המקומי, וכביש דויד-בוקטה, לצד הצמיחה של הפעילות המסחרית בעיר, תרמו לכך שדויד היא אחד מאזורי הצמיחה המהירים בפנמה. העיר היא המרכז המסחרי של מחוז צ'יריקי, והיא אחראית ליותר ממחצית התמ"ג במחוז.
העיר מחוברת לשאר חלקי המדינה על ידי הכביש הפאן-אמריקאי העובר בעיר. מנמל התעופה של העיר, אנריקה מאלק, יוצאות טיסות סדירות ליעדים בפנמה וקוסטה ריקה.
אקלים

האקלים בדויד הוא אקלים מונסון טרופי (Am לפי שיטת קפן). הטמפרטורות בה גבוהות מ־20 מעלות צלזיוס כמעט בכל ימות השנה. המשקעים יורדים בכל השנה, אך החודשים ינואר–מרץ יבשים הרבה יותר מאשר שאר החודשים. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 2,620.2 מילימטרים.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562021105171  BNE: XX5056355  LCCN: n81131553  NARA: 10037311  VIAF: 127856133   WorldCat (עם VIAF): 127856133 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של פנמה ובנושא יישובים באמריקה המרכזית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.