stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארץ הצ'וקצ'ים

ציור של משפחה צ'וקצ'ית
ארץ הצ'וקצ'ים (ברוסית: Чукотка) הוא ספרו של טיכון סיומושקין, סופר ומורה סובייטי, שנשלח בשנות העשרים של המאה ה-20 להקים בית ספר סובייטי לילדי הצ'וקצ'ים בטונדרה שבמחוז הקוטב. כמי שביקר ושהה פעמים אחדות במחנות הצ'וקצ'ים, היה סיומושקין היחיד שידע לדבר בלשונם, ולכן עמד בראש המשלחת, שייעודה היה לאסוף ילדים בני 8 עד 12 מן ה"יאראנגות" של משפחותיהם, להביאם אל פנימיית בית הספר וללמדם שם רוסית, השכלה כללית ומנהגי האדם הסובייטי המודרני.
בספר מתוארים תפקידיהם של סיומושקין ועוזריו שהיו קשים ומאתגרים, החל בצורך לשכנע את הצ'וקצ'ים להיפרד מילדיהם האהובים ולשלוח אותם לעשות חודשים ארוכים בין אנשים, שאינם יודעים את שפתם ואינם מכירים את מנהגיהם, בעולם זר ומוזר להם. המשימה לא הייתה קלה, אבל בעזרת זקן השבט וראש הוועד המקומי, שניהם אהובים ומכובדים בקרב בני עמם, הצליחו סיומושקין ואנשיו להביא כמה עשרות ילדים אל בית ספרם ולהתחיל במשימה הקשה פי כמה - להרגיל את הילדים אל חייהם החדשים, להתגבר על פחדיהם, געגועיהם הביתה וחשדנותם הטבעית. ההורים המודאגים באו לבקר את ילדיהם, להפיג את חששותיהם מיחס בלתי הוגן, שמא יכו את הילדים לטעת בהם משמעת, ישבו עם ילדיהם בחדרי הכיתות והשתאו לקטנים אלה, שמבינים את דברי המורה ומצליחים "לדבר על נייר", ואפילו מסתגלים לפלאי פלאים כמו ראינוע ומטוס.
מאבקם הקשה ביותר של סיומושקין ועוזריו היה בשאמאנים - רופאי אליל, שקיימו בידיהם את כוחם ועושרם תוך ניצול פחדיהם של הצ'וקצ'ים והאמונות הטפלות השולטות בחייהם. הרוסים ניצלו כל הזדמנות להוכיח לצ'וקצ'ים, כי השאמאנים מזיקים ואינם מועילים להם, ופתחו בשכנועם, כי ב"יאראנגה" הלבנה של בית הספר אין שליטה לרוחות הרעות ואין צורך בשאמאנים שיגנו על ילדיהם הרכים מפגיעתן.
בספרו מתאר סיומושקין את ההסתגלות ההדדית של הצ'וקצ'ים אל הרוסים ולהפך, את הכבוד ההדדי, האמון והחיבה המתפתחים בין שני הצדדים, שבמרכזם טובת הילדים. הספר זרוע התייחסויות לשלטון הסובייטי החדש ולטובה הרבה שהוא מביא לשבטי הצפון הנידחים, אבל אין בו התנשאות, פטרונות או זלזול. המורים והרופא מתפעלים מכישרונותיהם הטבעיים של הילדים ומן היחסים השוררים בינם לבין משפחותיהם ובני שבטם, בד בבד עם מאמציהם להקנות להם ידע וכישורים חדשים. הספר מגלה לקוראים עולם שאינו מוכר להם, קדום, ששינה מאז את פניו וכבר איננו קיים, ובזה ייחודו.
"ארץ הצ'וקצ'ים" יצא לאור בעברית בתרגומו של אברהם שלונסקי בהוצאת ספרית פועלים (הקיבוץ הארצי) בשנת 1945.
ראו גם

טיכון סיומושקין
צ'וקצ'ים
אפוקליפטו

| --- | --- |

 בימוי:  מל גיבסון 
 הופק בידי:  מל גיבסון, ברוס דייבי 
 תסריט:  מל גיבסון, פארהאד סאפיניה 
 עריכה:  ג'ון רייט 
 שחקנים ראשיים:  Rudy Youngblood Morris Birdyellowhead Israel Contreras Mayra Sérbulo Raoul Trujillo Dalia Hernández Gerardo Taracena 
 מוזיקה:  ג'יימס הורנר 
 צילום:  דין סמלר 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Icon Productions, סרטי טאצ'סטון 
 חברה מפיצה:  אולפני וולט דיסני, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 בדצמבר 2006 
 משך הקרנה:  139 דק' 
 שפת הסרט:  שפת יוקטן 
 סוגה:  סרט דרמה, דרמה היסטורית 
 הכנסות באתר מוג'ו:   apocalypto
 דף הסרט ב־IMDb
 
אפוקליפטו (באנגלית: Apocalypto) הוא סרט הרפתקאות היסטורי אפי אמריקאי משנת 2006 שהופק, נכתב ובוים על ידי מל גיבסון.
תקציר העלילה

ממלכת המאיה הגדולה עומדת בפני התפוררות וכיבוש, ומנהיגיה מתעקשים שהדרך היחידה להציל אותה היא לרצות את האלים - בעזרת עוד מקדשים ועוד ועוד קורבנות אדם. "כפת יגואר" (רודי יאנגבלאד) הוא גבר צעיר שנבחר להיות קורבן אדם כזה. אבל הוא לא מוכן להיכנע לגורלו, והוא בורח רחוק ככל האפשר.
הפקה והפצה

כל השבטים והעמים האתניים המתוארים בסרט היו מאיה. בדומה לסרטו הקודם של גיבסון "הפסיון של ישו", כל דיאלוג הוא בקירוב מודרני של השפה העתיקה של הסביבה.
הסרט יצא לאקרנים בצפון אמריקה בדצמבר 2006 וגרף בסוף השבוע הראשון 14.2 מיליון דולר. הבמאי המקסיקני, חואן קטלט, הגיש תביעה נגד גיבסון בטענה כי גנב את רעיונותיו לסרט ממנו. קטלט טען כי גיבסון השתמש בסצנות מתוך סרטו 'בחזרה לאצתלן' משנת 1991 כבסיס לסרט. גם צאצאי בני המאיה, תושבי גואטמלה, יצאו נגד הסרט בטענה שהוא יצירה גזענית. הם קובלו על כך, ששפיכות הדמים המתוארת בו מוגזמת, ומתארת את בני המאיה כפראים וכברברים רצחנים, שיכלו להיוושע רק על-ידי הספרדים.
הערות שוליים

↑  קרייג צ'יילדס, היסטוריה מרתיעה, באתר הארץ, 6 בינואר 2007
↑  רויטרס, מל גיבסון מצלם במקסיקו סרט הרפתקאות בשפת מאיה, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2005
↑  סוכנויות הידיעות, שוברי קופות: "אפוקליפטו" של מל גיבסון בראש, באתר ynet, 11 בדצמבר 2006
↑  "גיבסון גנב ממני את הרעיון", באתר גלובס, 4 בינואר 2007
הגרדיאן, במאי מקסיקאי: מל גיבסון גנב את רעיונותי, באתר הארץ, 6 בינואר 2007
↑  גואטמלה נגד גיבסון, באתר גלובס, 11 בינואר 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010819476905171  BNE: XX4987301  BnF: cb155096894 (data)  LCCN: no2007027116  VIAF: 222763046   WorldCat (עם VIAF): 222763046
אריק גוטיירס

אריק גבריאל גוטיירס גלאביס (בספרדית: Érick Gabriel Gutiérrez Galaviz; נולד ב-15 ביוני 1995) הוא כדורגלן מקסיקני, המשחק בעמדת הקשר בגוודלחארה.
קריירת מועדונים

גוטיירס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פצ'וקה, בה הוא משחק בגיל 14. ב-26 באוקטובר 2013, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 0-0 נגד קרוס אסול. ב-7 בפברואר 2015, גוטיירס כבש את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 1-1 ביתי נגד דפורטיבו טולוקה. בסוף עונת הקלאסורה 2016, נבחר לשחקן העונה.
ב-29 באוגוסט 2018, גוטיירס חתם לחמש שנים בפ.ס.וו איינדהובן מליגת העל ההולנדית. ב-15 בספטמבר, גוטיירס ערך את הופעת הבכורה שלו בפ.ס.וו. במשחק הליגה נגד דן האג, בו עלה כמחליף ותוך חמש דקות בישל לאירווינג לוסאנו וכבש בעצמו את שער הבכורה שלו בקבוצה, במשחק שנגמר בניצחון 0–7.
ב-2 ביולי 2023 חזר גוטיירס למקסיקו וחתם בגוודלחרה.
קריירה בינלאומית

בצעירותו, גוטיירס שיחק בנבחרות הצעירות של מקסיקו ואף שימש כקפטן ואף השתתף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), בו כבש רביעייה בניצחון 1–5 נגד פיג'י.
גוטיירס נכלל לראשונה בסגל הנבחרת הבוגרת לקראת גביע הזהב 2015. ב-11 באוקטובר 2016, גוטיירס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד פנמה. ב-6 בספטמבר 2019, כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–3 נגד ארצות הברית.
תארים

ליגת העל המקסיקנית: קלאסורה 2016
ליגת האלופות של אמריקה הצפונית: 2016/2017
הגביע ההולנדי: 2021/2022, 2022/2023
מגן יוהאן קרויף: 2022
גביע הזהב עד גיל 20: 2015
גביע הזהב: 2019
נבחרי גביע זהב עד גיל 20: 2015
נבחרי ליגת העל המקסיקנית: קלאסורה 2016
בארי אנסוורת'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 באוגוסט 1930 וינגייט, מחוז דרהאם, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  4 ביוני 2012 (בגיל 81) פרוג'ה, איטליה 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מנצ'סטר 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  Sacred Hunger 
 פרסים והוקרה:  פרס בוקר (1992)  פרס מרטין בק (1997)  פרס היינמן (1974)  עמית החברה המלכותית לספרות 
 
בארי אנסוורת' (באנגלית: Barry Unsworth;‏ 18 באוגוסט 1930 – 4 ביוני 2012) הוא סופר בריטי הנודע ברומניו ההיסטוריים. עד שנת 2008 ראו אור ארבעה-עשר ספרים פרי עטו, שלושה מהם העפילו לרשימת המועמדים הסופית לפרס בוקר, ומהם אחד, "Sacred Hunger", הקנה לאנסוורת' את הפרס בשנת 1992.
חייו

אנסוורת' נולד בווינגייט, כפר-כורים במחוז דרהאם אשר בצפון-מזרח אנגליה. הוא סיים את לימודי באוניברסיטת מנצ'סטר בשנת 1951 והתגורר בצרפת שנה תמימה בעודו מורה אנגלית בבית-ספר. הוא ערך מסעות רבים ברחבי יוון וטורקיה במרוצת שנות ה-60 של המאה ה-20 ובתקופה זו נשא הרצאות באוניברסיטת אתונה ובאוניברסיטת איסטנבול. בשנת 1999 היה לפרופסור אורח במסגרת סדנת הכתיבה של אוניברסיטת איווה. כעבור חמש שנים, בשנת 2004, הוזמן להורות בתחום הכתיבה היוצרת ותורת הספרות ב"קניון קולג'" השוכן באוהיו. לשנת 2008, התגורר במחוז אומבריה השוכן בעמק הטיבר באיטליה, 3 שנים אחר כך נפטר בפרוג'ה מסרטן הריאות.
ספרו הראשון, "The Partnership", יצא לאור בשנת 1966. "Pascali's Island", שראה אור מקץ ארבע-עשרה שנים, ב-1980, היה ספרו הראשון שזכה להימנות ברשימת המועמדים הסופית לפרס בוקר. הספר מתרחש באי עלום-שם בים האגאי בשלהי ימי האימפריה העות'מאנית. בחלוף שמונה שנים מצאתו עובד הסרט לגרסה קולנועית על ידי ג'יימס דירדן ובכיכובם של צ'ארלס דאנס, הלן מירן ובן קינגסלי בתפקידים הראשיים. "Morality Play", ששובץ אף הוא ברשימת המועמדים הסופית לפרס בוקר, בשנת 1995, הוא ספר שבמרכזו עומדת תעלומת רצח אפופת מסתורין למרגלות טירתו של אציל מקומי באנגליה של המאה ה-14. גם סרט זה זכה לעיבוד קולנועי בשם "The Reckoning", בכיכובם של פול בטאני ווילם דפו.
"Sacred Hunger", שראה אור בשנת 1992, מתמקד בסחר עבדים סביב האוקיינוס האטלנטי הנע בינות ליברפול, מערב אפריקה, פלורידה ואיי הודו המערבית. הספר היה לזוכה, במשותף, בפרס בוקר לשנת 1992, בצוותא עם "הפצוע האנגלי" מאת מייקל אונדאצ'י.
עם ספריו האחרים של אנסוורת' נמנים "Mooncranker's Gift", זוכה פרס היינמן, שראה אור בשנת 1973, "Stone Virgin" שיצא לאור בשנת 1985 ו-"Losing Nelson", שנכתב בשנת 1999.
ביבליוגרפיה

The Partnership (1966)
The Greeks Have a Word For It (1967)
The Hide (1970)
Mooncranker's Gift (1973)
The Big Day (1976)
Pascali's Island (1980)
The Rage of the Vulture (1982)
Stone Virgin (1985)
Sugar and Rum (1988)
Sacred Hunger (1992)
Morality Play (1995)
After Hannibal (1996)
Losing Nelson (1999)
The Songs of the Kings (2002)
Crete (novel)|Crete (2004)
The Ruby in her Navel (2006)
אסלאם בארצות הברית

אוכלוסייה מוסלמית באחוזים לפי מדינות (2020)
אסלאם היא הדת השלישית בגודלה בארצות הברית, אחרי נצרות ויהדות, ובעלת קצב הגדילה המהיר ביותר. מחקר שפורסם בשנת 2017 העריך כי מספרם עומד על 3.45 מיליון, שהיו אז כ 1.1% אחוז מכלל אוכלוסיית ארצות הברית. בשנת 2020 פורסם מחקר המראה כי האוכלוסייה המוסלמית גדלה ל-4.45 מיליון, שהם 1.3% מאוכלוסיית ארצות הברית.
על פי מכון פו, כ-25% מהמוסלמים בארצות הברית הם מומרים, ממוצאים שונים. מחקר של המכון למדיניות סוציאלית (Institute for Social Policy) קבע כי: "מוסלמים אמריקאים הם הקבוצה הדתית היחידה, אשר אין בה גזע המהווה רוב ברור, עם 25% שחורים, 24% לבנים, 18% אסיאתיים, 18% ערבים, 7% מעורבים ו-5% היספאנים.
מעל 50% מהמוסלמים בארצות הברית לא נולדו בה, וכ-86% הם אזרחים. רבים מהמוסלמים (כ-25%) הם אמריקאים ממוצא אפריקאי שהמירו דתם לאסלאם בערים הגדולות בעשורים האחרונים והשפעתם ניכרת בז'אנר פופולרי של היפ-הופ עם אלמנטים אסלאמיים.
משנות ה-1880 ועד 1914 היגרו אלפים בודדים של מוסלמים לארצות הברית מהאימפריה העות'מאנית והאימפריה המוגולית. במאה ה-20 חלה עלייה דרמטית במספרם של המוסלמים גם עקב שעור ילודה גבוה, אך בעיקר מוסלמים שהיגרו ממדינות ערביות ומזרח-אסייתיות. מעל 70% הם מהגרים או בני מהגרים.
בשנת 2005 כ-96,000 מהגרים ממדינות מוסלמיות הפכו לתושבי קבע חוקיים בארצות הברית, יותר מאשר שני העשורים שקדמו לשנה זו. מאז, במשך מספר שנים נשמרה המגמה ואף עלתה, כאשר בשנת 2009 אושרו כ-115,000 מוסלמים כתושבים קבועים.
ראו גם

אומת האסלאם - תנועה אפרו-אמריקנית בעלת מאפיינים אסלאמיים
מסגד מרים - מרכז ארגון אומת האסלאם
הערות שוליים

↑  Religious Composition by Country, 2010 (אורכב 29.03.2016 ב Wikiwix) Pew Research (Washington DC, April 2015)
↑  "New estimates show U.S. Muslim population continues to grow". Pew Research Center. 3 בינואר 2018. נבדק ב-16 באוגוסט 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "U.S. Religion Census". U.S. Religion Census. נבדק ב-12 בנובמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "American Muslim Poll 2017: Key Findings | ISPU". Institute for Social Policy and Understanding (באנגלית אמריקאית). 2017-03-21. נבדק ב-2018-06-14.
↑  Wakin, Daniel J. (2 בינואר 2002). "Ranks of Latinos Turning to Islam Are Increasing; Many in City Were Catholics Seeking Old Muslim Roots". The New York Times. נבדק ב-6 בדצמבר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Future of the Global Muslim Population". The Pew Forum on Religion & Public Life. ינואר 27, 2011. ארכיון מ-אפריל 7, 2013. נבדק ב-אוקטובר 30, 2011.
↑  Wilgoren, Jodi (22 באוקטובר 2001). "A Nation challenged: American Muslims; Islam Attracts Converts By the Thousand, Drawn Before and After Attacks". The New York Times. נבדק ב-6 בדצמבר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Elliott, Andrea (ספטמבר 10, 2006). "Muslim immigration has bounced back". Seattle Times. ארכיון מ-פברואר 19, 2012. נבדק ב-דצמבר 6, 2011.
↑  "Migration Information Source – The People Perceived as a Threat to Security: Arab Americans Since September 11". Migrationinformation.org. ארכיון מ-דצמבר 1, 2011. נבדק ב-דצמבר 6, 2011.
↑  "The Global Muslim Population: Projections for 2010–2030 (אורכב 30.07.2013 בארכיון Wayback Machine)" The Pew Research Center. January 27, 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540171705171  LCCN: sh2008104960  LNB: 000199065 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארצות הברית ובנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אסכולת דרמשטאדט

אסכולת דרמשטאדט (באנגלית: Darmstadt School) הוא כינויה של קבוצה מוגדרת ברפיפות של סגנונות הלחנה, מייסודם של מלחינים שהשתתפו בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטאדט מראשית שנות ה-50 עד ראשית שנות ה-60 של המאה ה-20.
פייר בולז
קרלהיינץ שטוקהאוזן
תיאור

אסכולת דרמשטאדט, מושג שלואיג'י נונו טבע בהרצאתו משנת 1958 "התפתחות טכניקת השורה" ("Die Entwicklung der Reihentechnik"), מתארת את המוזיקה הסריאלית נטולת הפשרות שכתבו מלחינים כמו פייר בולז, ברונו מאדרנה, קרלהיינץ שטוקהאוזן (שלושת המלחינים שנונו נוקב ספציפית בשמותיהם בהרצאתו, יחד איתו עצמו), פרנקו אבנג'ליסטי, לוצ'אנו בריו ואנרי פוסר מ-1951 עד 1961. אסכולת דרמשטאדט התפרקה אז ביעילות עקב חילוקי דעות מוזיקליים ותמורה בלתי צפויה שהביא עמו מותו הפתאומי של מנהל סמינר הקיץ של דרמשטאדט, וולפגנג שטיינקה.
כמעט מהרגע הראשון שימש הביטוי "אסכולת דרמשטאדט" דרך זלזול בפי פרשנים כמו ד"ר קורט הונולקה (מאמר משנת 1952 מצוטט אצל בוהמר 1987, 43) לתיאור כל מוזיקה הכתובה בסגנון שאיננו מתפשר.
השפעות רקע

מלחינים כמו בולז, שטוקהאוזן ונונו הלחינו את יצירותיהם בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה הסכימו מלחינים רבים, כגון ריכרד שטראוס, לפוליטיזציה של המוזיקה שכתבו לפי דרישות הרייך השלישי. כדי לשלול אפשרות של הישנות מצב זה ולשמר אמנות לשם אמנות, השתדלה אסכולת דרמשטאדט ליצור סגנון חדש, אל-לאומי, של מוזיקה, שאי אפשר יהיה להצמיד לו שום משמעות מסולפת. כותבי ביוגרפיות מן התקופה האחרונה, בעיקר של בולז ושטוקהאוזן, מנסים להרחיק את מלחיניהם מן המוזיקה של אסכולת דרמשטאדט, אף כי טבע האידאולוגיות המקוריות שלהם נותן מקום להצדקתן.
השפעות חשובות על אסכולת דרמשטאדט היוו יצירותיהם של וברן ווארז, ו""Mode de valeurs et d'intensités" " של מסייאן (מתוך "ארבעה אטיודים רתמיים").
ביקורת

המלחין הנצה, שהמוזיקה שלו בוצעה בקביעות בדרמשטאדט בשנות ה-50, הגיב נגד האידאולוגיות של אסכולת דרמשטאדט, בייחוד נגד הדרך שבה אולצו (לדבריו) מלחינים צעירים לכתוב בדודקפוניה מוחלטת או ליפול קורבן ללעג או להתעלמות. בקובץ כתביו נזכר הנצה בסטודנטים מלחינים המשכתבים את יצירותיהם ברכבת לדרמשטאדט כדי להתאימן לציפיות של בולז (הנצה 1982, עמ' 155).
גם פרנקו אבנג'ליסטה, מן המובילים באסכולת דרמשטאדט עצמה, התבטא בגלוי נגד ה"אורתודוקסיה" הדוגמטית של כמה חסידים קנאים, שאותם הגדיר "משטרת הדודקפוניה" (פוקס 2006).
חבר אחר באסכולה, קונרד בהמר, קובע:
אין ומעולם לא היה משהו הדומה ל"דוקטרינה סריאלית", כלל ברזל שכל המבקשים להיכנס אל אותה חבורת קושרים קטנה ונבחרת חייבים להיכנע לו. זאת ועוד, אני, לפחות, לא נתקלתי מעולם בלוח פעילות שבועי, שלא לומר תוכנית קונצרט, המציגים סריאליזם כדוקטרינה שלטת בשנות החמישים המוקדמות. 
חוץ מזה, יש מקום לשאול, איזה הוא אותו זן של סריאליזם, שאמור היה להשיג עליונות כזאת? הרי הסריאליזם השתנה ממלחין למחין וכל מי שאוזניים לו לשמוע צריך שיהיה מסוגל להסיק זאת מן היצירות שחוברו בתקופה זו.
(בהמר 1987, עמ' 46)
לקריאה נוספת

Boehmer, Konrad. 1987. “The Sanctification of Misapprehension into a Doctrine: Darmstadt Epigones and Xenophobes”. English translation by Sonia Prescod Jokel. Key Notes 24:43–47.
Borio, Gianmario, and Hermann Danuser (eds.). 1997. Im Zenit der Moderne: Die Internationalen Ferienkurse für Neue Musik Darmstadt 1946-1966. Vols. 1-4. Freiburg im Breisgau: Rombach.
Evangelisti, Franco. 1991. Dal silenzio a un nuovo mondo sonoro. Prefazione di Enzo Restagno. Rome: [Semar].
Fox, Christopher. 1999. "Luigi Nono and the Darmstadt School". Contemporary Music Review 18/2: 111–30.
Fox, Christopher. 2006. "Darmstadt School." Grove Music Online ed. L. Macy (Accessed 20 August 2006).
Henze, Hans Werner. 1998. Bohemian fifths: An Autobiography. Translated by Stewart Spencer. London: Faber and Faber. ISBN 0-571-17815-4. (German original: Reiselieder mit böhmischen Quinten: autobiographische Mitteilungen 1926-1995. Frankfurt am Main: S. Fischer, 1996.)
Henze, Hans Werner. 1982. Music and Politics: Collected Writings, 1953-1981. Translated by Peter Labanyi. Ithaca: Cornell University Press. ISBN 0-8014-1545-4
Kurtz, Michael. 1992. Stockhausen: A Biography. Translated by Richard Toop. London: Faber and Faber.
Misch, Imke, and Markus Bandur. 2001. Karlheinz Stockhausen bei den Internationalen Ferienkursen für Neue Musik in Darmstadt 1951–1996: Dokumente und Briefe. Kürten: Stockhausen-Verlag.
Nono, Luigi. 1975. Texte, Studien zu seiner Musik Edited by J. Stenzl. Zürich and Freiburg im Breisgau: Atlantis-Verlag.
Olivier, Philippe. 2005. Pierre Boulez: Le maître et son marteau. Paris: Hermann.
הערות שוליים

↑  כריסטופר פוקס, הערך "אסכולת דרמשטאדט" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
1 2  פוקס, שם
1957
ורנר וולפגנג הנצה
בארי בם

| --- | --- |

 לידה:  16 במאי 1935 סנטה מוניקה, ארצות הברית 
 פטירה:  20 באוגוסט 2022 (בגיל 87) 
 ענף מדעי:  הנדסת תוכנה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס 
 מנחה לדוקטורט:  אליוט וורד צ'יני הבן 
 מוסדות:  אוניברסיטת דרום קליפורניה 
 תלמידי דוקטורט:  ניל סיגל, Apurva Jain, DeWitt Talmadge Latimer IV, ג'ו אן ליין, Jongmoon Baik, בראד קלארק, Jesal Bhuta, ריקרדו ולרדי, Ramin Moazeni 
 פרסים והוקרה:  פרס סטיבנס (2011)  Harlan D. Mills Award (2000)  מדליית סימון רמו של IEEE (2010)  עמית ACM (1997)  עמית IEEE 
 בן או בת זוג:  שרלה בם 
 
בארי בֶּם (באנגלית: Barry W. Boehm;‏ 16 במאי 1935 - 20 באוגוסט 2022) היה מהנדס תוכנה, חלוץ בתחום הנדסת תוכנה ומתודולוגיות הפיתוח האיטרטיביות, ונודע כראשון שזיהה שעלות פיתוח התוכנה תהיה המרכיב העיקרי במערכות מחשבים (ראו גם משבר התוכנה). בם פיתח את המודל הספירלי להנדסת תוכנה ושיטות להערכת המשאבים הנדרשים לפיתוח תוכנה, בהן COCOMO ו-Wideband Delphi. עבודתו המעשית והאקדמאית תרמה רבות לביסוס תחום הנדסת התוכנה כתחום הנדסי ושיטתי, והיא שימשה השראה לפיתוח מתודולוגיית הפיתוח Unified Process.
בשנות השמונים, בם שימש כמנהל תחום מדעי המידע והטכנולוגיה בסוכנות למחקרים מתקדמים של משרד ההגנה האמריקאי (DARPA). בתפקידו זה, ערך בם מחקר על העלויות הכרוכות בפיתוח מערכות מחשב. ממצאי הדוח, שנחשבו מפתיעים באותה התקופה, סייעו להתוות כיוון חדש בתחום המחשוב ולהדגיש את חשיבותם של דרכים שיטתיות לפיתוח תוכנה.
באמצע-סוף שנות השמונים, שימש חבר בכוח המשימה של משרד ההגנה האמריקאי לבחינת הכשלים הרבים שאירעו בפרויקטים גדולים לפיתוח תוכנה באותה העת. כוח המשימה, בהובלתו של פרד ברוּקס, הגיע למסקנה שיש לעבור לשיטה של בנייה ואספקה מחזורית והדרגתית של תוכנה, ולזנוח את מודל מפל המים ותקן DoD-STD-2167‏‏. המלצות אלה היו הגרעין ממנו צמחו בהמשך מתודולוגיות הפיתוח האיטרטיביות, ו-Unified Process בפרט.
לבם היה תואר דוקטור במתמטיקה מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
זכה באותות הוקרה רבים, ובהם עמית ACM ועמית IEEE.
נפטר ב-20 באוגוסט 2022.
פרסומים עיקריים

‎Software Risk Management (1989)‎
‎Software Engineering Economics (1981)‎
‎Software Cost Estimation with Cocomo II (2000)‎
‎Balancing Agility and Discipline: A Guide for the Perplexed (2003)‎
‎Value-Based Software Engineering (2005)‎
הערות שוליים

↑  Report of the Defense Science Board Task Force on Military Software. Washington: Dept. of Defense, September 1987.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007421505005171  ACM DL: 81100662018  BnF: cb14446535q (data)  CiNii: DA00920621  dblp: b/BarryWBoehm  GND: 1089699565  ISNI: 0000 0001 1761 5894  LCCN: n50010067  MGP: 13239  NKC: xx0042170  NTA: 068236603  SNAC: w67v30q5  SUDOC: 070007802  VIAF: 46981669   WorldCat (עם VIAF): 46981669
אריק ברנשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 באוקטובר 1952 (בן 71) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות ע"ש טיש 
 פרופיל ב-IMDb
 
אריק ברנשטיין (נולד ב-15 באוקטובר 1952) הוא צלם קולנוע ומפיק קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה

ברנשטיין הוא בוגר בית הספר לאמנויות ע"ש טיש של אוניברסיטת ניו יורק, שם למד קולנוע עם התמחות בצילום קולנוע. במהלך לימודיו צילם את סרט הגמר של הבמאי אילן דה פריס, שלמד איתו בניו יורק.
ברנשטיין החל את הקריירה שלו כצלם קולנוע בסרטים: "עובדים על העולם" (1983), "זעם ותהילה" (1984), "פלאש" (1986), יוננם (1988), "על הפנים" (1989), "ד.צ. חוף אילת" (1989), "רומן אמיתי - שלום חנוך בהופעה" (1989), ו"ערב בלי נעמה" (1992).
בשנת 1993 הקים, יחד עם עמי אמיר, את חברת "מטר הפקות" שעסקה בעיקר בהפקת תוכניות טלוויזיה, בין השאר את "החמישייה הקאמרית" (1993–1997) ו"הבורגנים (2000–2004). בשנת 2000 נכנסה חברת אולפני הבירה ירושלים (JCS) כשותפה בחברה ושמה שונה ל"מטר פלוס". בשנת 2003 ברנשטיין ו-JCS פרשו מהחברה, לאחר שנקלע לקשיים ועמי אמיר קיבל את מלוא הבעלות בחברה. בשנת 2007 רכשה את "מטר הפקות" חברת הפרסום מקאן-אריקסון.
בשנת 2003 הקים את חברת "עלמה הפקות". במסגרת החברה הפיק את בין השאר, את המיני-סדרה התיעודית "האוליגרכים" שביים אלכסנדר גנטלב, את הסדרה התיעודית "במדינת היהודים" שיצרו מודי בר און וענת זלצר, ואת הסרט "הביטחוניים" שביים שמעון דותן. הסרט זכה בפרס מיוחד מטעם חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס, והיה גם מועמד ל"פרס וולג'ין" בפסטיבל הקולנוע ירושלים. ב-2007 הסרט נמכר לשידור בערוץ HBO.
בספטמבר 2006 הפיק עבור ערוץ 4 הבריטי כתבת תחקיר על מלחמת לבנון, בבימויה של נורית קידר, שהייתה מועמדת לפרס אמי בקטגוריית סיקור חדשותי.
בשנת 2008 הפיק את הפרויקט "עזה - שדרות: החיים למרות הכל", אתר אינטרנט המציג סרטוני וידאו קצרים, בני שתי דקות כל אחד, שתיעדו את חייהן של שש דמויות מעזה ושש דמויות משדרות, ותנאי המחיה הקשים בשני המקומות. הסרטים הופקו על ידי צוותים ישראליים ופלסטיניים במקביל. הפרויקט היה מועמד לפרס אמי, בקטגוריית מדיה דיגיטלית.
חיים אישיים

היה נשוי לסופרת אילנה ברנשטיין. אחותו הגדולה היא הסוציולוגית וההיסטוריונית החברתית דבורה ברנשטיין.
פילמוגרפיה כמפיק ויוצר

החמישייה הקאמרית (1993–1997)
סוף עונת התפוזים - סיפורו של הרוק הישראלי (1998)
"פתיחה 1812" (1998)
"המדריך לכיסוי תחת" דרמת טלוויזיה שכתב, ביים ושיחק בו אסי דיין (1999)
פאזל (1999–2000)
הבורגנים (2000–2004)
"בנות בראון" (2002)
"הוא והיא" (2002)
"בית משותף" (2002–2003)
"במדינת היהודים" (2004)
"נמוך" (2005)
"המלחמה של גיורי" (2006)
"חומוס קארי" (2007)
"הטוקבקיסטים" (2007)
"מופע החיים של גוטל בוטל" (2009)
"נחשון וקסמן, הספירה לאחור" (2010)
"איפה האוכל?" (2010–2012)
"נובמבר 08" (2011)
"הירושה" (2012)
"חגיגה לעיניים - סיפורו של הקולנוע הישראלי" (2015)
"הדוקומנטריסטים" (2016)
"שחקנים מדברים סרטים" (2017)
"מעברות (2019)
בארי (קנדה)

בארי (באנגלית: Barrie) היא עיר במחוז אונטריו, ובה 141,434 תושבים (נכון ל-2016). העיר ממוקמת על אגם סימקו.
בארי הוקמה בסוף מלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה. בשנת 1852 הפכה בארי לעיר.
סופת טורנדו ב-31 במאי 1985 הביא למותם של 8 איש, ולפציעתם של 155 איש.
ערים תאומות

גרמניה צווייבריקן, גרמניה
יפן מוראיאמה, יפן
הרפובליקה העממית של סין טאיג'ואו, הרפובליקה העממית של סין
הערות שוליים

↑  פרופיל מפקד אוכלוסין 2016 עבור אזור מטרופולין מפקדי בארי באתר סטטיסטיקס קנדה (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564759605171  LCCN: n85019138  MusicBrainz: 16e3bb88-5eca-4eef-9314-9598295bce02  NARA: 10037415  VIAF: 153663613   WorldCat (עם VIAF): 153663613 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בקנדה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אסלאם באתיופיה

על פי המפקד שנערך בשנת 1994: אסלאם היא הדת השנייה בגודלה באתיופיה, לאחר הנצרות, עם כ-30.8% מהאוכלוסייה, האסלאם הגיע לאתיופיה בשנת 615. הריכוז המוסלמי באתיופיה הוא בעיקר במזרח ועמים שלמים עובדים אותו כמו העפרים, הסומלים וכחצי מאוכלוסיית האורומו, רובם של המוסלמים האתיופים משתייכים לזרם הסוני.
היסטוריה

המוסלמים הראשונים באתיופיה היו פליטים ערבים מהעיר מכה, שנרדפו על ידי שבט קורייש. הם התקבלו על ידי שליט ממלכת אקסום בזמנו, שבמסורת הערבית נקרא אסחאמה אבן אבג'אר, והוא יישב אותם בעיר נאגאש. שבט קורייש דרשו מהמלך להחזיר אותם לערב אך המלך דחה את דרישתם. תלמידיו של מוחמד שבאו מאתיופיה למדו ממנו והוא לימד אותם לכבד ולחיות בשלום עם הנוצרים האתיופים. אף על פי כן, הפליטים חזרו לאחר שהרוחות נרגעו ויישבו לבסוף בעיר אל-מדינה הנמצאת צפונית למכה, לביתם החדש של הפליטים. גם בילאל אבן רבאח, אחד מבני לווייתו החשובים של הנביא מוחמד והמואזין הראשון, היה מאתיופיה.
תחת הקיסר הקודם היילה סלאסי, קהילות מוסלמיות יכלו לשפוט על פי חוקי האסלאם השריעה עניינים של אישיות, חוק, משפחה וירושה לפני בתי משפט איסלמיים, קרוב לוודאי המשיכו לעשות כך תחת השלטון המהפכני. אף על פי כן, רבים מהמוסלמים נשפטו תחת המשפט המקובל.
אסלאם באתיופיה המודרנית

כמו יתר העולם המוסלמי, האסלאם באתיופיה מובל ומונחה על ידי הקוראן והסונה. הטקסיים הדתיים החשובים ביותר, כמו תפילות הטקס היומיות (הצלאה) והצום (בערבית: סאוום, באמהרית כמו גם בעברית צום) במשך חודש הרמדאן, שנחגג באזוריים עירוניים וגם כפריים. מוסלמים אתיופיים רבים מופיעים בעלייה לרגל למכה מדי שנה.