מלחמת סין–יפן השנייה
מהלך המלחמה עד כניסת בעלות הברית המערביות ללחימה (1937 - 1941) > ההתנגדות הסינית

שלא כמו יפן, סין לא הייתה מוכנה למלחמה טוטאלית. היה לה כוח תעשייתי-צבאי קטן, לא היו לה יחידות ממוכנות, והיו לה רק מעט כלים משוריינים. עד אמצע שנות ה-30, קיוותה סין שחבר הלאומים ינקוט בצעדים נגד הפעולות המלחמתיות היפניות בשטחה. בנוסף, ממשלת הקוומינטנג הייתה עסוקה במלחמת אזרחים בעצימות נמוכה נגד הקומוניסטים שבסין, או כפי שצ'יאנג קאי שק צוטט: "היפנים הם מחלה של העור, הקומוניסטים הם מחלה של הלב". "החזית המאוחדת" הסינית, שהוסכם עליה לאחר תקרית שיאן, בין מפלגת הקוומינטנג השלטת ובין המפלגה הקומוניסטית הסינית (CCP), לא התממשה באופן אמיתי, וכל צד התכונן לעימות עם הצד השני ברגע שהיפנים יסיימו את הכיבוש ויעזבו את היבשת.
גם במצב מורכב זה, הבין צ'יאנג שכדי להשיג את תמיכת ארצות הברית ומדינות אחרות, חייבת סין להוכיח את כושרה הצבאי-מלחמתי, ושנסיגה חפוזה תרתיע עזרה חיצונית. הוא החליט, לפיכך, לבצע מאמץ צבאי משמעותי בקרב על שאנגחאי באוגוסט 1937. צ'יאנג שלח לקרב את טובי לוחמיו, אלה שאומנו וצוידו בידי הגרמנים, כדי להגן בפני היפנים על העיר הגדולה והמתועשת ביותר בסין. הקרב נמשך כשלושה וחצי חודשים, נהרגו בו רבים משני הצדדים, אך הוא הסתיים בתבוסה סינית, ובנסיגתם לננקינג. למרות התבוסה הצבאית, הוכיח הקרב שסין לא תובס בנקל, שהסינים נחושים להגן על ארצם, ובאופן פרדוקסלי גרם לעידוד מורלי לעם הסיני. הציפייה היפנית ששאנגחאי תיכבש בתוך שלושה ימים וסין כולה בתוך שלושה חודשים, התגלתה כבלתי מציאותית.
החל מ-1938 אימצו הסינים אסטרטגיה של "קניית זמן תמורת שטח". הצבא הסיני נלחם כדי לעכב ככל שניתן את ההתקדמות היפנית ולאפשר לעורף השלטוני והתעשייתי לסגת מערבה לכיוון צ'ונגצ'ינג. כפועל יוצא, פעלו החיילים הסינים בטקטיקה של אדמה חרוכה, כשהם מפוצצים סכרים וגורמים לשיטפונות גדולים, כפי שנעשה לדוגמה בשיטפון של הנהר הצהוב ב-1938. הטקטיקה נשאה פרי, וההתקדמות היפנית המהירה וחסרת ההפרעה החלה להיתקל בקשיים החל מסוף 1938.
החל מנפילת ווהאן ב-25 באוקטובר 1938, המטרה העיקרית של הסינים הייתה להאריך את המלחמה ולעכב אותה ככל שניתן, בציפייה שתיפתח חזית נוספת ליפנים מול ארצות הברית. הגנרל האמריקני ג'וזף סטילוול כינה אסטרטגיה זו "winning by outlasting" (לנצח על ידי הארכת ימים). ה-NRA אימץ את הרעיון שטבע צ'יאנג של "לוחמה מגנטית", שבה הסינים מושכים ו"מפתים" את הכוחות היפנים המתקדמים אל מקומות ספציפיים שבהם הכינו להם הסינים מארבים, תקיפות אגפיות, וכיתור של חלקים מהכוחות היפניים. דוגמה בולטת להפעלה אפקטיבית של טקטיקה זו היא ההגנה המוצלחת על העיר צ'אנגשה בקרבות על העיר ב-1939, ובהמשך גם ב-1941, שבהם ספגו היפנים אבדות כבדות.
בנוסף, ה-CCP, הכוחות הסינים הקומוניסטים, פעלו בשטחי הכיבוש בפעולות גרילה טורדניות, והקשו על שליטת היפנים במרחבים העצומים של שטחי הכיבוש. ב-1940 תקף הצבא האדום הסיני בעשרות פעולות בצפון סין, הרס קווי מסילות רכבת ופוצץ מכרות פחם. פעולות החבלה המתמשכות הללו הביאו את היפנים לנקוט במדיניות "שלושת 'הכול'" (באנגלית "Three Alls"): "להרוג הכול, לשרוף הכול, לבזוז הכול". המלחמה עברה לרמה גבוהה אף יותר של אכזריות, שכללה הרג, הרס והשמדה טוטאליים חסרי רחמים.
ב-1941 היו בשליטת יפן מרבית השטחים שבמזרח סין עד קו החוף, אך שלטון הקוומינטנג וצבא ה-NRA שלו המשיכו בהתנגדות עיקשת, כשהקומוניסטים הסינים מחזיקים בשטחי מפתח בשאנשי ופועלים צבאית בעיקר בפעולות גרילה וחבלה. בנוסף, השליטה היפנית בשטחי הכיבוש הוגבלה בעיקר לעורקי התחבורה ולערים הגדולות הכבושות ("נקודות וקווים"), אך לא הייתה להם שליטה ונוכחות משמעותית בשטחים הסיניים העצומים באזורי הכפר ובערים הקטנות, שבהם התרכז חלק ניכר מאוכלוסיית סין. מאזורים אלה יצאו תקיפות גרילה נגד הכוחות היפנים. ניצחון יפני מכריע במצב זה נראה כבלתי ניתן להשגה.