stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריה גימבוטאס
ביוגרפיה

נולדה בשם Marija Birutė Alseikaitė בוילנה, בירת הרפובליקה של ליטא המרכזית כבת למשפחה של אינטלקטואלים ליטאים. אמה ורוניקה (Veronika Janulaitytė-Alseikienė) קיבלה את הדוקטורט ברפואת עיניים באוניברסיטת ברלין בשנת 1908 והייתה הרופאה-האישה הראשונה בליטא. אביה דניאליוס (Danielius) קיבל את התואר ברפואה מאוניברסיטת טרטו שבאסטוניה בשנת 1910.
לאחר המהפכה הרוסית ייסדו הוריה את בית החולים הראשון בווילנה. במהלך תקופה זו, היה אביה גם המוציא לאור של העיתון "וילניאאוס ז'ודיס" (Vilniaus Žodis) ושל מגזין התרבות "וילניאאוס שוויאסה" (Vilniaus Šviesa) והיה חסיד נלהב של עצמאות ליטא בתקופת מלחמת פולין-ליטא. הוריה התמחו באמנות ליטאית עממית מסורתית, ואת ביתם פקדו מוזיקאים וסופרים מפורסמים.
על החינוך התרבותי הרחב שלה אמרה גימבוטאס: "הייתה לי הזדמנות לפגוש סופרים ואמנים כגון וידונס, טומאס-וייז'גאנטאס, ואפילו בסנביצ'יוס, אשר בו הורי טיפלו. כשהייתי בת ארבע או חמש שנים, הייתי יושבת בכורסה של בסנביצ'יוס כדבר שבשגרה. ואחר כך, לאורך כל החיים, אוסף הפולקלור של בסנביצ'יוס נשאר חשוב בצורה בלתי רגילה עבורי."
בשנת 1931 עברה גימבוטאס עם הוריה לקובנה, בירתה הזמנית של ליטא, שם המשיכה את לימודיה. באותה שנה, לאחר שהוריה נפרדו, היא  המשיכה להתגורר עם אמה ואחיה בקובנה. חמש שנים לאחר מכן אביה נפטר באופן פתאומי. לפני מותו של אביה, התחייבה גימבוטאס להמשיך ללמוד ולפנות ללימודים גבוהים. "פתאום הייתי צריכה לחשוב מה אהיה, מה אעשה עם חיי. הייתי כל כך פזיזה, עסקתי בספורט, שחייה לאורך קילומטרים, החלקה, רכיבה על אופניים. השתניתי לחלוטין והתחלתי לקרוא."
משנת 1936 השתתפה גימבוטאס במשלחות אתנוגרפיות להקלטת פולקלור מסורתי ולמדה וחקרה אמונות וטקסים ליטאיים וטקסים העוסקים במוות. היא סיימה בשנת 1938 את לימודיה בהצטיינות בגימנסיה אוושרה (Aušra) בקובנה ונרשמה לאוניברסיטת ויטאוטאס מגנוס (Vytautas Magnus), שם למדה במחלקה לבלשנות. ולאחר מכן למדה לתואר שני בארכאולוגיה באוניברסיטת וילנה והמנחה שלה בתואר השני היה הארכאולוג ג'ונאס פוזינאס (Jonas Puzinas), שהתמחה בפרה-היסטוריה של לטביה. בשנת 1942 היא השלימה בהצטיינות את עבודת המאסטר שלה, "מצבי קבורה בליטא בתקופת הברזל", וקיבלה את התואר השני במדעי הרוח מאוניברסיטת וילנה, ליטא.
בשנת 1941 נישאה לאדריכל יורגיס גימבוטאס.
במהלך מלחמת העולם השנייה חייתה גימבוטאס בליטא תחת הכיבוש של ברית המועצות, בשנים 1940–1941, ושל גרמניה הנאצית, בשנים 1943-1941.
שנה לאחר לידת בתם הראשונה, דנוטה, ביוני 1942, נמלטה משפחת גימבוטאס מליטא בעקבות כיבושה מחדש על ידי הסובייטיים, בתחילה אל וינה ומשם לאינסברוק ולבוואריה. על תקופה סוערת זו אמרה גימבוטאס, "החיים פשוט כופפו אותי כמו צמח קטן, אבל העבודה שלי המשיכה בכיוון אחד."
בשנת 1946 קיבלה גימבוטאס דוקטורט בארכאולוגיה, עם תחומי התמחות משניים באתנולוגיה והיסטוריה של הדת, מאוניברסיטת טיבינגן. עבודת הדוקטורט שלה "טקסי קבורה פרהיסטוריים בליטא" (בגרמנית), התפרסמה מאוחר יותר באותה שנה.
בזמן קבלת מלגה ועבודת פוסטדוקטורט באוניברסיטת טיבינגן, גימבוטאס ילדה את בתה השנייה, Živilė. היא המשיכה במחקריה באוניברסיטת היידלברג ובאוניברסיטת מינכן מ-1947 עד 1949. משפחת גימבוטאס עזבה את גרמניה והיגרה לארצות הברית בשנת 1949.
לאחר שהגיעה לארצות הברית, החלה גימבוטאס לעבוד באוניברסיטת הרווארד בתרגום כתבים בתחומי הארכאולוגיה ממזרח אירופה, והפכה למרצה בחוג לאנתרופולוגיה. בשנת 1955 הוענק לה תואר עמית של מוזיאון פיבודי הרווארד.
בתה השלישית, רוזה יוליה, נולדה באוגוסט 1954 בבוסטון.
מחקרים ופרסומים

גימבוטאס התפרסמה בזכות שלושה ספרים שפרסמה במהלך עבודתה בארצות הברית:
האלות והאלים של אירופה הקדומה (The Goddesses and Gods of Old Europe) (1974)
השפה של האלה (The Language of the Goddess) (1989), אשר שימש השראה לתערוכה בוויסבאדן, 1993-1994.
הציוויליזציה של האלה (The Civilization of the Goddess) (1991), ספר שהתבסס על הממצאים הארכאולוגיים המתועדים שלה, והציג את מסקנותיה על התרבויות הנאוליתיות ברחבי אירופה: דפוסי דיור, מבנה חברתי, אמנות, דת, ודפוסי השכלה.
הציוויליזציה של האלה כפי שנוסחה על ידי גימבוטאס, הגדירה הבדלים בין המערכת החברתית האירופית העתיקה שאותה היא מגדירה כתרבות האלה, תרבות ממורכזת-בנשים (gynocentric, woman-centered) לבין התרבות החל מתקופת הברונזה ההודו-אירופית שבה שולטים הגברים ("androcratic"), התרבות אשר החליפה אותה.
על פי הפרשנות שלה, תרבויות שהיו ממורכזות בנשים, או מטריארכליות, התאפיינו בשלווה ושלום, כבוד לנשים ובשוויון כלכלי. במחקריה, היא מצאה הוכחות לקיומם של כפרים גדולים בתרבויות אלה, שהגיעו  לגודל של עד 17,000 איש, שבהם נמצאו בבתים צלמיות נשיות, ובהם, כל הבתים היו שווים בגודלם. לטענתה, התרבות הגברית היא זאת שהמציאה את אי-השוויון.
גימבוטאס מצאה שלושה גלים של פלישת תרבויות שהיו להגדרתה תרבויות הנשלטות על ידי גברים לוחמים (androcratic). היא הייתה הראשונה שהציעה את ההיפותזה הקורגנית. גימבוטאס חילקה את "התרבות קורגנית" לארבעה שלבים עוקבים שראשיתם (התרבות הקורגנית הראשונה) בתרבויות סאמרה (אנ') וסרוגלאזובו (אנ') שהתקיימו במהלך התקופה הכלקוליתית באזור הדנייפר והוולגה בראשית האלף ה-4 לפנה"ס. על פי ההיפותזה, בראשית האלף ה-3 לפנה"ס התפשטו עמים נוודים אלו ברחבי הערבה הפונטית-כספית ואף חדרו למזרח אירופה.
אוסף עבודותיה של גימבוטאס, יחד עם אלו של עמיתה, המומחה למיתולוגיה השוואתית ג'וזף קמפבל, שוכן בארכיון ומרכז מחקר OPUS במכון פאסיפיקה לתארים מתקדמים בקארפינטריה (Carpinteria), קליפורניה. הספרייה כוללת אוסף נרחב של גימבוטאס בנושאי ארכאולוגיה, מיתולוגיה, פולקלור, אמנות ובלשנות. ארכיון גימבוטאס כולל מעל 12,000 תמונות של צלמיות מקודשות שצלמה גימבוטאס עצמה, וכן קובצי מחקר על התרבויות הנאוליתיות של אירופה הקדומה.
הערות שוליים

1 2  Ware & Braukman 2004, p. 234
↑  Marler 1998, p. 114
↑  Marler 1998, p. 116
↑  Marler 1997, p. 9
↑  Ware & Braukman 2004, pp. 234–235
1 2  Ware & Braukman 2004, p. 235
↑  Marler 1998, p. 118
↑  Chapman 1998, p. 300
↑  Marler 1998, p. 119
↑  Goddesses, Gimbutas and New Age archaeology. Lynn Meskell
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261753105171  PLWABN: 9810609473005606  BIBSYS: 90648246  BNE: XX948186  BnF: cb12055309m (data)  CANTIC: a10092651  CiNii: DA0183856X  GND: 119269821  ICCU: RAVV053622  ISNI: 0000 0001 2283 3976  LCCN: n50033422  LNB: 000004627  NDL: 00467188  NKC: jn19990002689  NLA: 36554290  NSK: 000031096  NTA: 071912142  RERO: 02-A003297494  SNAC: w6sj3h6h  SUDOC: 034455663  Trove: 1289290  VcBA: 495/29759  VIAF: 99813186   WorldCat (עם VIAF): 99813186
מלחמת האיכרים בראשות ג'רג' דוז'ה

מלחמת האיכרים בראשות ג'רג' דוז'ה או מלחמת האיכרים ההונגרית (בהונגרית: Dózsa György-féle parasztháború או A magyar parasztháború) הייתה התקוממות איכרים עקובה מדם בשטחי ממלכת הונגריה, בעיקר בווייבודות טרנסילבניה, שהתרחשה למשך חדשים אחדים באפריל-יולי 1514.
המרד פרץ אחרי שלקריאת הארכיבישוף של אסטרגום, טאמאש באקוץ, התגייסו רבבות איכרים, רובם צמיתים, כדי להשתתף במסע צלב נגד האיום הטורקי העות'מאני. עקב הגיוס ראו עצמם האצילים הגדולים ללא כוח אדם באחוזותיהם והתחילו להתנכל קשות למשפחות המתנדבים המגויסים וגם להעבידן בפרך. מששמעו זאת סירבו האיכרים המגויסים לצאת למלחמה, ובסופו של דבר ניתנה פקודה לבטל את מסע הצלב ולהחזיר את המגויסים. אולם האיכרים מרדו וקמו עם נשקם נגד אדוניהם מן האצולה הגדולה. אליהם הצטרפו גם תושבי ערים, כולל סוחרים ובני האצולה הקטנה. המשתתפים במרד היו רובם הונגרים וסקלרים, אך גם איכרים רומנים, סלובקים, רוסינים ובני קבוצות אתניות אחרות בממלכה. איש הצבא שנועד לעמוד בראש צבא הצלבנים, הסקלרי ג'רג' דוז'ה, הפך למנהיג המרד.
סיבות > התעצמות כוחם של המגנאטים ו"הצמיתות השנייה"

אחרי דיכוי מרד האיכרים הטרנסילבנים משנת 1437 (מרד בובאלנה) הגבירה האצולה ההונגרית המנצחת את תהליך הפאודליזציה. בשנת 1463 נחקקו "החוקות הצבאיות של שלוש האומות הטרנסילבניות" (ההונגרים, הסקלרים והסקסונים הטרנסילבנים) באישור המלך מתיאש הוניאדי. בחוקות אלו סעיפים שהדגישו לא רק את הדיכוי החברתי של הצמיתים אלא גם את הדיכוי הלאומי. צוין, בין השאר, שצמיתים "בעלי דם הונגרי" בלבד היו אמורים לשמור על המצודות. לעומת זאת צמיתים ממוצא אחר, כלומר רומני, סלובקי וכו', היו מחויבים להתגייס למלחמות.
המלך מתיאש, שכונה בזיכרון הלאומי ההונגרי "הצדיק", ניסה למתן באמצעים משפטיים ופוליטיים את המעשים השרירותיים של האצולה הגדולה כלפי האיכרים.
אחרי מותו של המלך מתיאש בשנת 1490 הועלה על כס המלכות של הונגריה ולדיסלב השני (בהונגרית אולאסלו השני) מהשושלת הפולנית-ליטאית יגיילו, שליט חלש שנודע כ"אומר הן" (Wladislaw dobře) ונכנע ללא סייג לכל דרישות המגנאטים.
תוך כדי התפתחות המסחר והכלכלה המונטרית הוטלו על האיכרים הצמיתים יותר ויותר מחויבויות בעבודות, כסף ומוצרים כלפי בעלי האחוזות.
באספת מעמדות בשנת 1492 ויתר המלך באופן רשמי על חלק מהכנסותיו, שממילא כבר העשירו את ה"ברונים". האיכרים נדרשו לא רק לתת "מעשר" - עשירית מיבולם - לכנסייה, אלא גם לתת לבעלי האחוזות את מס ה"תשיעית" - כלומר עשירית ממה שנשאר (terménykilenced) בכסף ובמוצרים. האצילים חששו שהצמיתים יערקו בגלל הנסיבות לערי שוק או לאחוזות הגדולות בחיפוש אחרי תנאי מחיה יותר טובים.
בשנת 1498 חויבו האיכרים לשלם מיסים נוספים על הענבים ועל האדמה, והוגבלו זכויותיהם של האיכרים לצוד. הוטלו מיסים כבדים גם על תושבי הערים שעיבדו אדמות של האצולה. לעומת זאת האצולה והכמורה זכתה לפטורים ממכס ומ"מס השלושים" (Harmincadvám =tricesima).
במאה ה-16 התפשטה מה שנקרא "הצמיתות החדשה" או "השנייה", יותר קשה מקודמתה, וששיאה הייתה כבילתם של האיכרים הצמיתים לאדמה. ההגנות המשפטיות על איכרים שערקו מהאחוזות בוטלו, והוגבלה האפשרות שיימלטו לערים. אז גברה התמרמרות האיכרים כלפי הפאודלים וגם תרעומת עניי הערים כלפי אליטת הערים (הפטריקים). נוצרה תסיסה גם בקרב כורי המכרות למתכות ולמלח. "הצמיתות השנייה" נכפתה על שכבות רחבות באוכלוסייה הלא-אצילה: צמיתים, איכרים חופשיים, ואף תושבי ערים שעד אז זכו לזכויות מטעם המלך. נעשו אף ניסיונות, שלא הצליחו, לשעבד את הסקלרים, שנהנו מחופש מאז ומתמיד.
סיבות > האיום העות'מאני

בשנת 1512 עלה לשלטון באיסטנבול הסולטן סלים הראשון. באותה שנה כבשו הטורקים את מצודת סרברניק וההונגרים לא הצליחו לכבוש אותה בחזרה. מול הניצחונות העות'מאנים והתקרבותם לאירופה הקתולית בשנת 1513 קרא האפיפיור מרומא, לאו העשירי, למסע צלב נגד הטורקים. במסע הצלב עמדו להצטרף אבירים טבטונים, פולין, צ'כים, שוודיה, דנמרק, רפובליקת רגוזה (דוברובניק), רוסיה, ולאכיה וכו'.
הארכיבישוף של אסטרגום, טאמאש באקוצי, איכר צמית לשעבר, שהיה לא מכבר יריבו העיקרי של ג'ובאני מדיצ'י - לאו העשירי - בבחירות לתפקיד האפיפיור, נדרש על ידי האפיפיור לחזור להונגריה, כדי לארגן את מסע הצלב. אף-על-פי שהאצולה הגדולה מחתה נגד העיתוי הלא מתאים ונגד הארגון הצולע, ב-9 באפריל 1514 הוציא האפיפיור את הבולה שקראה למסע הצלב.
בינתיים הסולטן סלים כבש את מצרים, אבל נקלע בחזית המזרחית למלחמה קשה נגד פרס. בצ'לדורן הוא נחל תבוסה כואבת. בנסיבות אלה נוצר רושם כי י זו הזדמנות טובה עבור המעצמות הנוצריות לתקוף את העות'מאנים ממערב.
פריצת המרד

ההתקוממות התחילה אחרי גיוסם של המוני איכרים למסע הצלב אנטי-טורקי אחרי אפריל 1514.
האיכרים התנדבו אחרי שקיבלו הבטחות שתמורת השתתפותם במסע הצלב יזכו לשחרור מהצמיתות. המלומד האיטלקי פאולו ג'וביו העריך שהאיכרים היו מונעים "יותר מהמיאוס מחייהם הקשים מאשר מרוב אהבה לדת הנוצרית".
בשדה ראקוש על יד פשט התקבצו עשרות אלפי איכרים.
האצילים הגדולים התנגדו לגיוס ההמוני של האיכרים מחשש שיישארו ללא כוח עבודה. אחד מאנשי האוצר של הממלכה טען שבמסע הצלב ישתתפו רק "נוודים, גנבים ואיכרים שערקו" מהאחוזו. ב-24 באפריל נערך במחנה המגויסים טקס דתי "טה דאום ובראש צבא האיכרים התמנה הסקלרי ג'יירג' דוז'ה, מן האצולה הקטנה. עליו נאמר שהשתתף בשנת 1506 במרד של הסקלרים אולם בהמשך הצטיין כשכיר חרב אמיץ ורכש ניסיון צבאי במאבק בטורקים העות'מאנים.
התנגדות האצולה הגדולה לגיוס האיכרים עוררה את זעמם. זאת עוד יותר אחרי הגיעו ידיעות על מעשי דיכוי ונקם של בעלי האחוזות נגד בני המשפחות של האיכרים, שנותרו בבית . ב-23 במאי 1514 השיגה האצולה הגדולה עצירת הגיוסים הנוספים למסע הצלב. בנסיבות אלה, כשהורה המלך אולאסלו השני לאיכרים לצאת להילחם בטורקים, מבלי לחכות לתגבורות נוספות, סירבו האיכרים לפקודה זו והתקוממו. אף על פי שבינתיים ביטל האפיפיור ומלך הונגריה את יוזמת מסע הצלב האיכרים המגויסים לא פירקו את נשקם וההתקוממות יצאה לדרך. בראש המורדים עמדו ג'רג' דוז'ה עצמו, יחד עם אחיו גרגיי דוז'ה ועם הנזיר הפרנציסקני לרינץ מסארוש.
פריצת המרד > מלחמת איכרים בטרנסילבניה ובאזורים סמוכים בממלכת הונגריה

ביוני 1514 התחלקו האיכרים לכמה קבוצות וצעדו במספר כיוונים. בצגלד חנו, התארגנו והחליטו לנסח את יעדיהם ואת דרישותיהם. הם ההביעו זעם ו על התעצמות הדיכוי הפאודלי, מחו נגד מס המעשר, העבודות הכפויות הקבועות (הקורווה) ושאר החובות שנכפו עליהם על ידי בעלי האחוזות. הם שאפו לשוב לחירויות שנהנו מהן בעבר ושבוטלו בהדרגה על ידי האצולה. דוז'ה עצמו קרא להם לחסל את "האצולה המקוללת והכופרת באל".
הושמעו קריאות לרציחת גובי המיסים והמוכסים. בדרכם הרסו המורדים את נקודות המכס ואת המסמכים שציינו את חובותיהם. כמה מראשי המורדים דרשו שלא לגעת בנכסי תושבי הערים. מול מעשי המורדים ציווה וויבוד טרנסילבניה יאנוש זאפויה "לתפוס ולעצור את כל אלו שקוראים לעצמם צבלנים".."הורה להעניש את כולם, לערוף את ראשיהם, לקלף את עורם בעודם חיים, לקלות אותם, להורגם ולחסלם בעינויים הנוראים ביותר". גם נשותיהם, זקניהם וטפם לא יצאו חיים מנקמת האצילים. עם זאת, מספר המורדים הלך וגדל.
צבא איכרים בראשות הנזיר לרינץ מסארוש התקדם צפונה, צבא איכרים אחר בראשות גרגיי דוז'ה פנה דרומה והגוף המרכזי בפיקודו של ג'רג' דוז'ה עצמו התקדם בעמק הקריש הלבן (פהר קרש), אחר כך באזור העיר ארד והצטרפו אליו עוד איכרים הונגרים ורומנים. התגייסו לצידם גם כורי מלח, עניי הערים ונציגים של האצולה הקטנה.
מתקפת האיכרים כוונה מעל הכל אל טמשוואר וצא'נאד (צ'נאד), מקומות המושב של הבישוף מיקלוש צ'אקי, המתנגד העיקרי לגיוסם ולחימושם של האיכרים לקראת מסע הצלב. המורדים כבשו מספר עיירות ומצודות על נהר מרוש (מורש). . ההתקוממות התפשטה על שטח גדול והתרחקות כוחות המורדים זה מזה עזרה לתבוסתם.
קמו נגדם כוחות צבאיים חזקים בפיקודם של וויבוד טרנסילבניה, יאנוש זאפויה, של הבישוף הקתולי של טרנסילבניה, פרנץ וארדאי, ושל אישטוואן ורבצי.
המורדים כבשו את צ'נאד ואת נדלאק, שם לקחו בשבי את הבישוף מיקולש צ'אקי ורצחו אותו. ה"אישפאן" אישטוואן באטורי הצליח להימלט וקרא ליאנוש זאפויה לעזרה.
ב-15 ביולי 1514 ניסו האיכרים לשווא לכבוש את מצודת טמשוואר, שבה מצאו מקלט רבים מהמגנאטים. דוז'ה נלקח בשבי. הוא עונה באכזריות ב-20 ביולי 1514, והוצא להורג בפומבי על ידי הושבתו על כיסא ברזל לוהט ועינויים נוספים. קבוצות מפוזרות של מורדים הצליחו להמשיך בהתנגדות עד לסתיו 1514. בדיכוי הסופי של מרד האיכרים לקח חלק גם צבא המלך.
לפי הערכות מסוימות בדיכוי ההתקוממות נהרגו בסביבות 50,000 מורדים, חלקם הועלו על שיפוד או נתלו.
השלכות > בהונגריה וטרנסילבניה

בנובמבר 1514 התכנסה הדיאטה ההונגרית שכונתה לפעמים "הדיאטה הפראית", במטרה רשמית לדון בהגנה נגד האיום העות'מאנית אולם היא התעסקה יותר בהשלכות מרד האיכרים. מתוך 71 הסעיפים החוקיים שאישרה, רק שניים עסקו בהגנה האנטי-עות'מאנית. חוקים אלה, שנוסחו בעיקר על ידי המשפטן אישטוואן ורבצי בספרו "טריפרטיטום" (Tripartitum opus iuris consuetudinarii inclyti regni Hungariae), שאפו להחמיר עם האיכרים. על האיכרים הוטלו חובות כבדים יותר בעבודות קורווה ובמסים במוצרים.
הונגריה, שנחלשה על ידי המרד, נחלה בהמשך תבוסות כואבות מצד הטורקים העות'מאנים. האויבים המוסלמים כבשו בשנת 1521 את שאבאץ ואת בלגרד ובהמשך ב-1526, אחרי קרבות כבדים השתלטו על פטרוורדין וכעבור חודש, ב-29 באוגוסט 1526 ניצחו ניצחון מוחץ בשדות הביצתיים של מוהאץ'. אחרי קרב זה התחיל עידן של 160 שנות כיבוש עות'מאני בחלק גדול משטח הונגריה.
השלכות > בטרנסקרפטיה

במרד השתתפו איכרים רוסינים, סלובקים ורומנים בשטחי טרנסקרפטיה של ימינו, ברוזנויות (מחוזות) ברזקה, אוגוצ'ה (כיום אוהוצ'ה באוקראינה), אונג (אונגוואר) (כיום באוקראינה) ומרמורש (כיום מחולק בין רומניה לאוקראינה). הם צרו על טירות האצילים במונקאץ', טירת ניאלאב באזור העיר קראיהאזה ובחוסט ושדדו אותם ורצחו אצילים. אחרי דיכוי המרד היישובים שמהם יצאו המורדים - מונקאץ', אונגוואר, חוסט, הכפר וישקובו שבאזור חוסט, נאג'סלש (כיום וינוהרדיב, בעבר סווליוש), טצ'ה (כיום טיאצ'יב), דובהה פולה שבאזור אונגוואר,, אוקנה סלטינה (כיום סולוטבינו)- הוכרזו יישובים מורדים והוטלו עליהם מיסים כבדים.
לקריאה נוספת

Constantin C. Giurescu Istoria românilor, vol IV, Editura Enciclopedică, București, 2001
(קונסטנטין ק. ג'ורסקו - תולדות הרומנים, כרך ד 2001)
Constantin C. Giurescu, Dinu C. Giurescu Istoria românilor din cele mai vechi timpuri până astăzi, Editura Albatros, București, 1971 (קונסטנטין ק. ג'ורסקו, דינו ק. ג'ורסקו - תולדות הרומנים מהזמנים העתיקים ועד היום)
2004 Miklós Molnár Histoire de la Hongrie, collection tempus, Perrin, Paris -
C.Căzănișteanu, V.Zodian, A.Pandea - Comandanți militari, Dicționar Editura științifică și enciclopedică București 1983
הערות שוליים

↑  ברומנית: Războiul țărănesc condus de Gheorghe Doja, בסלובקית: Povstanie Juraja Dóžu, באוקראינית: Повстання Дєрдя Дожі)
↑  C.Giurescu
↑  M.Molnar עמ',110
1 2  M.Molnar  עמ' 112
↑  M.Molnar עמ' 115
↑  M.Molnar עמ' 117
מלך הונגריה, אולאסלו השני (ולדיסלב השני) לבית יגיילו, לפי עותק התמונה של חתונת דיטריכשטיין, הנמצאת במוזיאון של העיר גראץ
טמאש באקוץ, ארכיבישוף אסטרגום, תמונה מוגדלת, שצוירה לפי מטבע על ידי קארוי צ'רנה
ג'רג' דוז'ה בתחריט על עץ מאת דיולה דרקוביץ' משנת 1928
תחריט על עץ בסדרת "דוז'ה" מאת דיולה דרקוביץ', "הצועדים" - 1928
מריה גונסלבו

מריאנו גונסלבו פלקון (בספרדית: Mariano Gonzalvo Falcón, נולד ב-22 במרץ 1922 במולט דל ולס שבספרד, נפטר ב-7 באפריל 2007 בברצלונה שבספרד) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני. גונסלבו שיחק כקשר במדי ברצלונה ונבחרת ספרד בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. גונסלבו נודע בגרסה הקטלאנית לשמו, מריה גונסלבו, וכן בתור "גונסלבו השלישי", בשל כך שגם שני אחיו הגדולים היו כדורגלנים: ז'ולי גונסלבו, שנודע בתור גונסלבו הראשון, שיחק במדי אספניול, וז'וזפ גונסלבו, שנודע בתור גונסלבו השני, שיחק גם הוא בברצלונה ובנבחרת ספרד.
קריירה > קריירת נבחרות

גונסלבו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד ב-23 ביוני 1946, אז הפסידה ספרד לאירלנד 1-0 במשחק ידידות. גונסלבו השתתף במספר משחקי ידידות נוספים בשנים הבאות, ובפלייאוף ההעפלה למונדיאל 1950 השתתף במשחק הראשון מול פורטוגל ב-2 באפריל 1950, בו הביסה ספרד את פורטוגל 5-1. גונסלבו נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל לצג אחיו ז'וזפ. גונסלבו השתתף בשלושת משחקי שלב הבתים, שאת כולם ניצחה ספרד, ובשניים ממשחקי שלב הבתים השני, בהם סיימה ספרד בתיקו עם אורוגוואי והובסה על ידי ברזיל. ספרד סיימה את הטורניר במקום הרביעי.
גונסלבו הבקיע את שערו היחיד במדי נבחרת ספרד ב-10 ביוני 1951, במשחק ידידות עם בלגיה. לאחר מכן הופיע גונסלבו במשחק ידידות נוסף, ולאחר שספרד הפסידה במשחק הראשון בפלייאוף ההעפלה למונדיאל 1954 מול טורקיה בתוצאה 1-0 בלעדי גונסלבו, השתתף גונסלבו בגומלין שהסתיים בתיקו 2-2 והביא לעלייתה של טורקיה על חשבון ספרד. גונסלבו לא זומן לאחר מכן לשחק במדי הנבחרת, ובסך הכול הופיע ב-16 משחקים בהם הבקיע שער בודד.
לצד משחקו בנבחרת ספרד, זכה גונסלבו להשתתף בשלושה משחקי ידידות של נבחרת קטלוניה.
תארים > ברצלונה

אליפות ספרד (5): 1944/45, 1947/48, 1948/49, 1951/52, 1952/53
הגביע הספרדי (3): 1950/51, 1951/52, 1952/53
הסופר קאפ הספרדי (בשמותיו הקודמים: קופה דה אורו ארחנטינה וקופה אבה דווארטה) (4): 1945, 1949, 1952, 1953
קופה מרטיני רוסי (2): 1952, 1953
מריה גורסקה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בפברואר 1917 לודז', ממלכת פולין 
 פטירה:  15 בדצמבר 2007 (בגיל 90) ורשה, רפובליקת פולין 
 מקום קבורה:  בית הקברות ברודנו 
 מדינה:  פולין 
 מקצוע:  נזירה 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (27 באוקטובר 1997)  מפקד במסדר פולוניה רסטיטוטה 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  מריה גורסקה
 
מריה גורסקה (בפולנית: Andrzeja Gorska; ‏ 2 בפברואר 1917 – 15 בדצמבר 2007), הייתה נזירה קתולית, אם מנזר "Congregation of the Ursulines of the Agonizing Heart of Jesus" (אנ').[דרוש תרגום] חסידת אומות העולם על הצלת ילדים יהודים במלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

במהלך הכיבוש הגרמני בפולין, מנזר האחיות Ursuline היה מוקד פעיל להצלת יהודים. ילדות יהודיות רבות נאלצו להסתתר במנזר תחת זהות בדויה. הילדות בטחו באם המנזר גורסקה ושיתפו אותה בסוד יהדותן, והיא התרגשה מהריסון העצמי ומהקשיים שלהן.
גורסקה עסקה באופן רשמי בניהול בית תמחוי לילדים יתומים ונטושים. באופן לא רשמי, עסקה בהברחת ילדות יהודיות מחוץ לגטו ורשה והעברתן למוסדות בפולין שהיו שייכים למנזר. היא סיפקה להן מסמכים מתאימים, הגנה עליהן והסתירה אותן כשהגרמנים פשטו על המקום.
חלק מהאחיות היהודיות במנזר בחרו להיטבל לנצרות כדי להסתתר. גורסקה הייתה גאה בכך שכמה מהאחיות שהגיעו כפליטות יהודיות החליטו להישאר כנזירות במנזר גם לאחר סיום המלחמה. לאורך כל המבצעים המסוכנים שלקחה בהם חלק, גורסקה הונעה מתוך אהבה נוצרית ותחושת מחויבות להצלת חיי אדם.
הכרה והנצחה

ב-27 באוקטובר 1997 מריה גורסקה הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם, על מאמציה וסיכון חייה למען הצלת יהודים.
בשנת 2007, היא זכתה ב-Commander's Cross of the Polonia Restituta, שמוענק לאזרחים בעלי הישגים יוצאים מן הכלל בתחומי החינוך, מדע, תרבות, כלכלה, עבודה סוציאלית ושירות אזרחי, וגם על העמקת קשרים טובים בין מדינות.
אחת הניצולות בזכות גורסקה, Zofia Rosenblum-Szymańska, פרסמה ספר על הימלטותה מהגטו למנזר ובו כתבה על יחסה החם של האחות גורסקה ופעולותיה בזמן המלחמה. היא תיארה בספרה את מנהגה של האחות לבקר אותה בחדרה, ולשמש לה אוזן קשבת לבעיותיה, ולדאוג לתמיכה נפשית בעת הצורך.
לקריאה נוספת

Rosenblum-Szymańska, Zofia, “Bylam tylko lekarzem (I Was Only a Doctor)”, Warsaw, 1979.
הערות שוליים

↑  ילדי המנזר: הצלת ילדים יהודיים במנזרים בפולין בזמן השואה, מתוך אתר יד ושם, באתר יד ושם
↑  דף חסיד אומות העולם של מריה גורסקה, באתר יד ושם
↑  מאמר על הצלת יהודים בזמן המלחמה על ידי הכמורה הקתולית הפולנית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810558038605606  ISNI: 0000 0000 6132 9847  LCCN: n87904351  VcBA: 495/84009  VIAF: 55680719   WorldCat (עם VIAF): 55680719 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מריה גורסקה".
מריה גרדוש

| --- | --- |

 לידה:  1 במאי 1885 נאג'ברן, הונגריה 
 פטירה:  23 בינואר 1973 (בגיל 87) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית, המפלגה הקומוניסטית ההונגרית 
 
מריה גרדוש (במקור מרישקה גרינפלד, בהונגרית: Gárdos Mária;‏ נאג'ברן, 1 באוקטובר 1885 – בודפשט, 23 בינואר 1973) הייתה סופרת, עיתונאית יהודייה-הונגרייה, ממנהיגות תנועת הנשים הסוציאליסטית. בשל יהדותה וכתיבתה הבקורתית על המשטר היא נכללה במלחמת העולם השנייה בצו הממשלתי של סופרים אסורים שיצירותיהם נאסרו להדפסה, להפצה ולקריאה, לאיסור החזקתם אפילו בספריות ציבוריות ודינם היה גריסתם (בדומה לשריפת הספרים בגרמניה הנאצית).
ביוגרפיה

מרישקה גרינפלד נולדה במשפחה יהודית כבתם של מור גרינפלד ושל יאנקה מילר. מסורת משפחתית הביאה אותה כמעט כילדה לשורות הסוציאל-דמוקרטיה ההונגרית. היא הפכה לחברה במפלגה בגיל חמש עשרה, ואז פורסם המאמר הראשון שלה בנפסבה (ביטאון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית). היא הייתה המייסדת ולאחר מכן חברת הנהלה של "האיגוד המקצועי של עובדי המסחר והפקידים בסקטור הפרטי". היא הייתה המייסדת של "אגודת שולחן הנשים", אחר כך ב-1903 הנשיאה הראשונה של "איגוד הפועלות בהונגריה" (Magyarország Nőmunkás Egyesület) והעורכת המייסדת של כתב העת "פועלת" (Nőmunkás), שהושקה ב-1905. באותה תקופה תנועת הנשים הסוציאל-דמוקרטית עדיין נקטה עמדה נחרצת בעד "אהבת חופשית" וחיים משותפים ללא תעודת נישואין. מרישקה גארדוש הכריזה על כך "בגלוי ובאומץ לב" במפגש הלאומי של הפועלות הסוציאל-דמוקרטיות ב-1905, וכן במאמריה בעיתונות, דהיינו "את זכות הקיום של האהבה החופשית", ואפילו את עליונותה על הנישואים ועל חוסר המוסריות שנמשך לנגד עינינו תחת עול נישואין". גרדוש בקושי התחילה את החלק הזה של נאומה בכנס גדול של המפלגה, נציג המפלגה שהוקצה לישיבה הלאומית מנע ממנה כל התבטאות נוספת הקשור לנושא.
פעילותה הפוליטית והספרותית הפכה אותה לפופולרית בקרב הציבור המתקדם. אנדרה אדי כתב עליה בהערכה, והיא הייתה ידידה, בין השאר, של ארווין סאבו. גם בעלה הראשון, ארנה ברסטובסקי היה דמות בולטת בפובליציסטיקה הסוציאליסטית. כמזכירת הוועדה המארגנת של הנשות המפלגה וכדוברת היא הייתה אישיות ידועה לאומית ודמות מכובדת בתנועת הנשים הסוציאליסטית הבינלאומית. בשנים 1912–1913 יצאה למסע שכנוע בארצות הברית ותרמה שם בעריכת העיתון הסוציאל-דמוקרטי בשפה ההונגרית.
כשחזרה הביתה, פרשה במידת מה מתנועת הנשים ובמקום זאת עסקה בפעילות עיתונאית ואיגודית. אולם במהלך המהפכות, היא שוב לקחה תפקיד בתנועת הפועלות של הנשים, בתקופת רפובליקת הסובייטית ההונגרית, הייתה חברה במועצת ה-500, אחד מהעורכים של "העיתון האדום", ונואמת תדירה באסיפות הלאומיות. לאחר נפילת הרפובליקה, הסתתרה בביתה לזמן מה, לאחר מכן היגרה לווינה, והפכה לאחד ממנהיגי "קבוצת ההארה" של ההגירה הסוציאל-דמוקרטית. יחסיה עם הקומוניסטים היו מתוחים בשל העובדה שאחותה פרידה נעצרה בברית המועצות בחשד לריגול ולאחר מכן הוצאה להורג ב-1926. ובכל זאת, אתה שמר קשר ינה לנדלר וארנה גראמי חיפש עמה שיתוף פעולה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20.
למרישקה גרדוש היה קשה יותר ויותר בגלות. היא התרגשה מאוד מההתאבדות של ז'יגמונד קונפי ולאחר מכן ממותו של הנריק קלמר, ולכן החליטה לקחת את כל הסיכונים ולחזור הביתה ב-1932. בבית היא הייתה מבקרת קפדנית של הנהגת המפלגה ההונגרית ברוח "קבוצת ההארה", והייתה חברה בוועדת התעמולה של ההמפלגה (MSZDP). בשנת 1935 נידונה לשנת מאסר בגין המרדה.
אף על פי שראייתה הלכה ונחלשה, היא עסקה בפעילות ספרותית, תרגומית ועיתונאית משמעותית. בין יצירותיה שנכתבו בשנים אלו, הידועה ביותר היא "האישה בזרם ההיסטוריה". היא הייתה נואמת פופולרית בימי מפגשי המפלגה הרגילים והסמינרים שלה היו מפורסמים. לעיתים קרובות הועמדה לדין על התבטאויותיה האנטי-פשיסטיות הרדיקליות. היא נכלאה במהלך מלחמת העולם השנייה. היא שרדה ובפברואר 1945 הפכה לחברה במפלגה הקומוניסטית ההונגרית, בין 1947 לבין 1949 הייתה העורכת הראשית של "חיי הקואופרציה" (Szövetkezeti Élet). גרדוש התעוורה כמעט לגמרי מ-1949, פרשה מעבודה פעילה, נתנה רק הרצאות וכתבה את האוטוביוגרפיה שלה, אותה פרסמה בשני כרכים בשנות ה-60. בשנת 1971 נבחרה לחברת כבוד קבועה במועצה הלאומית של הנשים ההונגריות.