בית הנבחרים של ארצות הברית
החברות בבית הנבחרים

על פי סעיף 1, פסקה 2 לחוקת ארצות הברית, מחולקים המושבים בבית הנבחרים בין מדינות ארצות הברית על פי גודל אוכלוסייתן, כפי שנקבע במפקד אוכלוסין המתקיים אחת לעשור. כל מדינה זכאית, עם זאת, לנציג אחד לפחות. בעקבות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2020 הועברו 7 ממושבי בית הנבחרים בין המדינות, בתוקף מהבחירות ב-2024.
החוקה קובעת כי "מספר הנציגים לא יהיה יותר מאחד לשלושים אלף מן האוכלוסייה", וככל שגדלה אוכלוסיית ארצות הברית הגדיל הקונגרס מעת לעת את גודלו של בית הנבחרים. מספר המושבים המקורי בבית הנבחרים (ב-1789) היה 59. ב-1911 נקבע מספר הנציגים ל-435 באופן קבוע, והפסקה איבדה את משמעותה. בשנת 1959 לאחר קבלתן של אלסקה והוואי לארצות הברית הוגדל מספר הנציגים ל-437, וירד שוב ל-435 ארבע שנים לאחר מכן.
החוקה אינה מעניקה למחוז קולומביה או לטריטוריות של ארצות הברית זכות לייצוג בבית, אך הקונגרס איפשר בחירת נציגים ומשקיפים במעמד מיוחד, הרשאים להשתתף בדיוני הבית ולהצביע בוועדותיו, אך אינם רשאים להצביע במליאת הבית. למחוז קולומביה ולטריטוריות של סמואה האמריקנית, גואם, איי הבתולה של ארצות הברית ואיי מריאנה הצפוניים נציג (Delegate) אחד לכל טריטוריה. לפוארטו ריקו ישנו "משקיף מיוחד" (Resident Commissioner) שהוא החבר היחידי בבית הנבחרים הנבחר לכהונה בת ארבע שנים.
מדינות הזכאיות על פי גודל אוכלוסייתן ליותר מחבר אחד בבית מחולקות למחוזות בחירה, הבוחרים את חבר בית הנבחרים. לאחר כל מפקד מחולקות המדינות למחוזות על פי תוצאות המפקד, על אף שהמדינה רשאית לשרטט את גבולות מחוזותיה בכל עת על פי צרכיה. כל מדינה קובעת את גבולות מחוזות הבחירה בחקיקה או באמצעות ועדות א-מפלגתיות. על גבולות המחוזות לאפשר ייצוג שווה לאוכלוסייה, ושרטוט הגבולות באופן שרירותי (Malapportionment) נקבע על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית כבלתי חוקתי.
על פי סעיף 1, פסקה 2 לחוקת ארצות הברית, על חברי הבית לעמוד בשלוש דרישות. עליהם להיות בני עשרים וחמש לפחות, בעלי אזרחות אמריקנית במהלך שבע השנים שקדמו לבחירתם, וחייבים להיות תושבי המדינה אותה הם מייצגים בעת בחירתם. עם זאת אין כל דרישה כי החבר יגור במחוז בו הוא מתמודד. דרישות הגיל והאזרחות הן פחותות בחומרתן מאשר הדרישות מחברי הסנאט.
על פי התיקון הארבעה עשר לחוקת ארצות הברית, כל מי שנשבע לשרת את ארצות הברית ולקיים את חוקתה כעובד הציבור, אך לאחר מכן מרד כנגד המדינה, או סייע לאויביה, אינו יכול להיבחר כחבר בבית הנבחרים. פסקה זו נכנסה לתוקף לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית על מנת למנוע ייצוג מתומכי הקונפדרציה. התיקון מאפשר לאדם מסוג זה להיבחר, אם קיבל לכך את הסכמתם של שני שלישים מחברי שני בתי הקונגרס.
הבחירות לנציגים נערכות אחת לכל שנה בעלת מספר זוגי, ביום שלישי הראשון לאחר יום שני הראשון שחל בחודש נובמבר. המפלגות נוהגות לבחור את המתמודדים בבחירות מקדימות הנערכות מספר חודשים לפני הבחירות לבית הנבחרים. הכללים לגבי מועמדים עצמאיים שונים ממדינה למדינה. לרוב נבחרים נציגי המדינה בשיטה רובנית פשוטה, לפיה המועמד שקיבל את המספר הגדול ביותר של הקולות במחוזו זוכה במשרה. יוצאת דופן היא לואיזיאנה המשתמשת בשיטה בת שני סיבובים אם אף אחד מן הנציגים לא קיבל רוב מן הקולות הכשרים. מושבים המתפנים במהלך כהונת בית הנבחרים דורשים בחירות מיוחדות על מנת לאיישם.
חברים ונציגים משרתים תקופות בנות שנתיים, בעוד שהמשקיף המיוחד מפוארטו ריקו נבחר לתקופה בת ארבע שנים. מרגע היבחרו משרת חבר בית הנבחרים עד למותו, התפטרותו, או סיום כהונתו. החוקה מאפשרת לחברי הבית להדיח חבר שנבחר, ברוב של שני שלישים מן הקולות. במהלך ההיסטוריה של הבית הודחו חמישה חברים באופן זה. שלושה מהם הודחו בשנת 1861 בשל תמיכתם במרד מדינות הדרום. ב-1980 הודח חבר הבית מייקל מיירס בשל קבלת שוחד, וב-2002 הודח ג'יימס טרפיקנט שהורשע בעבירות שחיתות. הבית מוסמך לנזוף בחבריו, ברוב רגיל של קולותיו. חבר נזוף ממשיך לשמש בכהונתו.
תפקיד חבר בית הנבחרים מכונה "חבר הקונגרס" ("קונגרסמן" או "קונגרסוומן"), וזאת על אף שהסנאט מהווה אף הוא חלק מן הקונגרס. כינויים אלו אינם משמשים להתייחסות לסנאטורים. הביטוי "חבר הבית" (Representative) משמש אף הוא להתייחסות אל חברי בית הנבחרים.
משכורתם השנתית של חברי הבית הייתה 174 אלף דולר בשנת 2014, אך יושב הראש ומנהיגי הרוב והמיעוט מקבלים תוספות למשכורתם. לקונגרס יש את הכוח לקבוע את משכורות החברים בו, אך על פי התיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית, קביעת המשכורת לא תיכנס לתוקף בתקופת כהונת בית הנבחרים שקיבל את ההחלטה עליה.