stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שירים ושערים
היסטוריה

"שירים ושערים" עלתה לשידור לראשונה בשנת 1970. לפני עליית התוכנית היו צריכים חובבי הכדורגל בישראל להמתין למהדורת החדשות במוצאי שבת כדי לשמוע את תוצאות משחקי הליגה הלאומית, אז הליגה העליונה. גדעון הוד, עורך תוכניות ספורט ברדיו, הגה ויזם את התוכנית, ששודרה תחילה במתכונת המשלבת שירים פופולריים יחד עם דיווחי ספורט עדכניים מהמגרשים, ומכאן גם ניתן לה שמה. המנחים הראשונים היו משה קשטן ועמי פזטל ועל התקליטים היה אחראי מנשה רז. לאחר כשנתיים "ירשו" את רז הקריינים אריה גולן ודניאל קרן, לסירוגין. בהמשך נכנסה לנעליהם שוש עטרי.
הדיווחים היו בקולו של המגיש באולפן וללא שידור חי מהמגרש. כשהובקע שער באחד המגרשים, המתין מנחה התוכנית לסיום השיר, ורק אז הודיע למאזינים על השער. במשך השנים נוספו השידורים החיים מהמגרשים, מקומם של השירים הלך והתמעט, והתוכנית עברה למתכונת בה התקיימה עד סגירת רשות השידור: שידור ישיר עם מנחה המגיש את התוכנית בעזרת צוות פרשנים היושבים באולפן, ושדרים פרושים במגרשי הכדורגל.
השילוב של תאורי השדרים הפורצים לשידור החי ברגעים מרתקים של המשחק, יחד עם הפרשנות המלווה, הקנו לתוכנית את ייחודה ואת תשומת לבם של חובבי הכדורגל במשך השנים.
התוכנית עברה ב-1998 לרדיו ללא הפסקה תחת השם "שערים ללא הפסקה", אך חזרה לרשת ב' כעבור שנה.
בעונת הכדורגל 2003/2004 החליטו ברשות השידור להפסיק את שידור התוכנית, לאחר שההתאחדות לכדורגל מכרה את זכויות השידור לצ'רלטון בטלוויזיה, ושידור האירועים הספורטיביים עבר לצפייה בתשלום ("שלם וצפה").
כעבור שתי עונות בלבד, בשנת 2005, ולאחר לחץ ציבורי, שבה התוכנית ועלתה לשידור בקול ישראל בהגשתו של דני דבורין, באותה המתכונת כמעט ללא שינויים מהותיים, ועם אותה נעימה מוכרת המשמשת אות התוכנית.
חלק בלתי נפרד מהתוכנית, הוא הסאונד של ה"פיצוץ" - סימן לדיווח על הבקעת שער תוך כדי שידור, או שמובקע שער במגרש אחר, ואז זהו האות לעבור למגרש בו נכבש השער.
בסוף שנת 2006 התפצלה התוכנית ונוספה תוכנית בימי א' בשם "אחד על אחד" ששידרה את משחקי ליגת העל בכדורסל ואת המשחק המרכזי מליגת העל בכדורגל.
בשנת 2009 חדלה קול ישראל מלהחזיק בזכויות שידור המשחקים ברדיו, ועל כן עברה התוכנית להיות משודרת במתכונת של פרשנויות מדי מוצאי שבת.
בשנת 2011 חזרה התוכנית לשדר את משחקי הליגה ישירות מהמגרשים.
במאי 2017 הופסקה התוכנית בעקבות פירוק קול ישראל וסגירת רשות השידור.
אישים מפורסמים

התוכנית הביאה לציבור הישראלי כמה אישים שפרסומם החל בה. היוזם וההוגה של שירים ושערים הוא גדעון הוד. על מגישיה הראשונים נמנו הוד, מנשה רז, אריה גולן, דניאל קרן, שוש עטרי ועמי פזטל. בהמשך הגישו את התוכנית גם מאיר איינשטיין, יואב אביב ודני דבורין, ומינואר 2013 שרון פרי. בין השדרים הקבועים והבולטים שדיווחו מהמגרשים היו מוטי חביב, קמי ברץ, עמוס כרמלי, חנוך קינן, צחי נגה, זוהיר בהלול ויואל כץ, ובין הפרשנים אבי רצון, ז'וז'ו אבוטבול וחנן קריסטל. בין המשתתפים בתוכנית במהלך השנים ניתן למנות את יוחנן וולך, רינה מצליח, אליהוא בן און, אודי רובוביץ', משה פרימו, דני נוימן, אילן פילו, אופירה אסייג, יעקב גרונדמן, ליאן וילדאו, עמית הורסקי, שלום ואנו, יצחק שתיל ודני שטרית.
התוכנית בפולקלור הישראלי

אחד המאפיינים הבולטים של התוכנית הוא אופן התיאור המיוחד של המגישים והשדרים, ומה שנשמע כניסיון להעצים אירועים במגרש ולהוסיף לתיאור נופך נמלץ ודרמטי.
במהלך שנות שידורה, תפסה התוכנית מקום נכבד בפולקלור הישראלי, ואף הונצחה במערכון המפורסם של הגשש החיוור "שירים, שערים וטכנאים", בו נאמרו המשפטים הידועים "מה הייתה הדקה?" ו"נשרוף את המועדון".
ביטויים נוספים הקשורים לתוכנית שנכנסו לפולקלור:
"על פי שעוני..."
"זה היה מהלך ספקטקולרי"
"60 שניות מהפתיחה והתוצאה עדיין אפס–אפס".
"אני רוצה להודות לטכנאי"
"הברומטר של הקבוצה"
"נע כמו כספית על המגרש"
"השכיל לכבוש שער"
"סבלו מאוזלת רגל"
"איתות מהמגרש"
הקלטה מתוך התוכנית, שבה נשמע השדרן מאיר איינשטיין מדווח על שער שהבקיעה מכבי חיפה, שובצה בשיר האליפות "ירוק בעיניים".
הערות שוליים

↑  "הלו זה רדיו?", גיליון מיוחד של מקומוני מעריב לכבוד יום ההולדת ה-100 של תל אביב, 17.4.2009
↑  "שירים ושערים" חוזרת למגרשים, באתר רשת ב
שנים עבריות ג'ת"ר - ג'תרצ"ט

שנים עבריות ג'ת"ר (3600) - ג'תרצ"ט (3699) 
התחילו, על פי המסורת המקובלת של מניין השנים בלוח העברי המבוססת על סדר עולם רבה, בשנת 162 לפנה"ס והסתיימו בשנת 62 לפנה"ס לפי הלוח היוליאני.
אירועים

ג'ת"ר  י"ג באדר - (ארבע שנים לאחר שחרור ירושלים) ניצחון של יהודה המכבי על צבאו בן 30,000 החיילים של ניקנור, שבעקבותיו נקבע יום ניקנור
ג'ת"ר - יהודה המכבי נהרג בקרב אלעשה עם בכחידס והוחלף על ידי אחיו יונתן
ג'תר"ך כ"ג באייר – שמעון התרסי כובש את מצודת החקרא הסמוכה לבית המקדש, וקובע את היום ליום טוב.
נולדו

ג'תרע"א - ישו נולד בבית לחם - על פי מסורת סדר הדורות.
לוח רב שנתי

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה עברית לפני ד'קי"ט * | שנה עברית מעוברת | שנה עברית לא מעוברת | שנה יוליאנית | ☼ = תחילת מחזור 28 שנים של ברכת החמה | ⑦ = שנת שמיטה החל משנת ג'ת"ן |
* שיטה קבועה לחישוב שנים מעוברות הונהגה בשנת ד'קי"ט על ידי הלל נשיאה, ולפני כן נקבע העיבור על ידי בית דין בתחילת כל שנה.
הערות שוליים

↑  סדר הדורות, שנת ג' אלפים תרע"א (לדעות אחרות נולד בזמנים שונים).
היסטוריה של עם ישראל
שלהבת (יישוב)

| --- | --- |
היישוב
היישוב
 מדינה:  ישראל ישראל
 מחוז:  מרחב שלמה
 תאריך ייסוד:  1971
 סיבת נטישה:  הסכם הביניים בין ישראל ומצרים
 תאריך נטישה:  1975
 קואורדינטות:  28°53′30″N 33°11′03″E﻿ / ﻿28.891577°N 33.184204°E﻿ / 28.891577; 33.184204
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףשלהבת(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףשלהבת  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
שַׁלְהֶבֶת היה יישוב והתנחלות ישראלית שהתקיימה במשך ארבע שנים (1971–1975) בדרום־מערב סיני, על חוף מפרץ סואץ, אחד מיישובי מרחב שלמה בשנים בהן שלטה על המקום מדינת ישראל. היישוב נבנה על חולות אבו רודס בצמוד לשדות הנפט הנמצאים במקום, ביבשה ובים. היישוב היה היישוב הישראלי המערבי ביותר שהוקם אי פעם (לאחר מכן היישוב רפיח ים "ירש" את תואר זה, אך גם הוא פונה והתואר כיום שייך לכרם שלום).
קורות המקום

לראשונה כבשה ישראל את אבו רודס במהלך מלחמת סיני, ב-1956. מיד נבדקה האפשרות לנצל את שדות הנפט לצרכיה של ישראל, אך הרעיון לא מומש עקב נסיגת ישראל מסיני.
במהלך כיבוש סיני על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים נכבש המקום שנית על ידי כוחות של חיל הים בסיוע כוח מבית הספר לצניחה. מתקני הנפט שנפגעו במלחמה שוקמו על ידי ישראל והשדה הופעל על ידי חברת "נתיבי נפט" הישראלית. ב-1971 החל להיבנות היישוב "שלהבת", שבו התגוררו העובדים בשדות הנפט ובני משפחותיהם. בתקופה זו סיפקו בארות הנפט באבו רודס למעלה ממחצית מתצרוכת הנפט של ישראל.
במהלך מלחמת ההתשה, בדצמבר 1969, שימשה שלהבת כנקודה קדמית לכוחות הלוחמים במבצע תרנגול 53. התדריכים ללוחמים ניתנו בו וממנו יצאו למשימתם. המבצע גם הסתיים ביישוב, ואליו הובא שלל המבצע - תחנת מכ"ם מצרית.
בליל 6 באוקטובר 1973, ביום הראשון של מלחמת יום הכיפורים, הונחת על היישוב מטח ארטילרי כבד שהצית את מאגרי הנפט והמתקנים. לאחר מתקפה זו הופסקה פעילות השאיבה. במהלך המלחמה נפגעו מתקני הנפט שנית בפעילות אנשי קומנדו מצרים וכתוצאה מפגיעה של טיל הוק ישראלי שנורה בשוגג לאחר שהמערכת התבייתה על מאוורר מניפה שמפעילי הטיל חשבו למסוק מצרי. לאחר אירוע זה פונו כל האזרחים מבתיהם ביישוב. הטיל הבעיר חלק מהשדות שהמשיכו לבעור גם לאחר המלחמה. במהלך כל המלחמה נותר האזור בשליטת ישראל. לאחר המלחמה חזרו הגברים ליישוב והמשיכו להפעיל את שדה הנפט עד הפסקת העבודות לקראת הפינוי ב-1975; לנשי היישוב וילדיו לא הונח לחזור לאחר המלחמה.
עם סיום מלחמת יום כיפור נמצא הצבא המצרי בגדה המזרחית של תעלת סואץ, כ-150 ק"מ מצפון ליישוב. הסכם הפרדת הכוחות חודשיים אחר כך הותיר בידי המצרים את השטחים שכבשה והעביר להם שטחים נוספים ממזרח לתעלה.
הפינוי

שנה לאחר ההסכם הפעילה ארצות הברית לחצים על ישראל ומצרים לחתום על הסכם ביניים בין המדינות. ההסכם החדש החליף את ההסכם הישן, ובמסגרתו נאלצה ישראל לוותר על עוד שטחים ממזרח לתעלה וכן על שטח צר וארוך שהשתרע ממזרח למפרץ סואץ. בשטח נכללו שדות הנפט והיישוב, והם פונו בעקבות ההסכם בסוף נובמבר 1975. כבר בדצמבר החלה מצרים ליישב את אבו רודס. מבני היישוב הישראלי נותרו על מקומם, וניתן לזהותם גם כיום בקלות בצילום לוויין, ממערב לשדה התעופה אבו רודס.
המקום שימש כהשראה למחזה "עיר הנפט" מאת הלל מיטלפונקט (ששירת באזור כחייל).
לקריאה נוספת

חגי סגל, שטחים תמורת חלום - יומן לאומי מתש"ח ועד הלום, ידיעות ספרים, 2013. עמ' 183–194
דומיניק פטרס, סיני - מקום הכמיהה,Sehnsuchtsort Sinai - Eine israelische Kulturgeschichte der ägyptischen Halbinsel) ,2018)
תסמונת הפרג הגבוה

Tarquinius Superbus מאת לורנס אלמה-טדמה, המתאר את המלך קוצץ את הראשים הגבוהים ביותר מחלקת פרגים
תסמונת הפרג הגבוה (באנגלית: Tall poppy syndrome) הוא מונח המשמש לרוב באוסטרליה ובניו זילנד לאנשים מצליחים שסופגים ביקורת. זה קורה כאשר בני גילם מאמינים שהם מצליחים מדי, או מתפארים בהצלחתם. בדיקה אינטנסיבית וביקורת על אדם כזה נקראת "להוריד את הפרג הגבוה".
באוסטרליה וניו זילנד

באוסטרליה ובניו ניו זילנד, "להוריד את הפרג הגבוה" משמש לפעמים יזמים עסקיים כדי לתאר את אלה שמבקרים אנשים אחרים בכוונה על הצלחתם והישגיהם. התסמונת תוארה כתוצר לוואי של המקום אותו נותנים האוסטרלים והניו זילנדים לערך השוויון.
תופעות קשורות

ביפן, ביטוי נפוץ דומה הוא "המסמר שניצב למעלה נפגע". בהולנד, הביטוי הזה הוא "לבלוט מעל פני הקרקע" (boven het maaiveld uitsteken) – כל מה שצומח ובולט מעל גובה הגידול הממוצע ייקצר לגובה הממוצע. התופעה התרבותית נקראת Maaiveldcultuur.
בצ'ילה, ביטוי זה ידוע בשם "צ'קטיר" ('משוך את הז'קט').  בסקנדינביה, ביטוי זה ידוע כחוק של ינטה. החוק של ינטה מקורו מרומן משנת 1933 מאת אקסל סנדמוזה. הוא מכיל כללים והתניות כגון "אתה לא חושב שאתה משהו מיוחד" ו"אולי אתה לא חושב שאנחנו יודעים כמה דברים עליך ?" .
הערות שוליים

↑  Peeters, Bert (2004). "Tall poppies and egalitarianism in Australian discourse: From key word to cultural value". English World-Wide. 25 (1): 1–25. doi:10.1075/eww.25.1.02pee.
↑  "Opinion | Tall poppies flourish Down Under". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 2007-02-26. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2023-05-12.
↑  Billan, Rumeet (2018-12-31). "The Tallest Poppy TM". Women of Influence. נבדק ב-2023-03-30.
↑  Kennedy, Jeffrey (2007). "Leadership and Culture in New Zealand".  In Chhokar, Jagdeep; Brodbeck, Felix; House, Robert (eds.). Culture and Leadership Across the World: The GLOBE Book of In-Depth Studies of 25 Societies. United States: Psychology Press. p. 399. ISBN 978-0-8058-5997-3.
↑  Holmes, Janet; Marra, Meredith; Lazzaro-Salazar, Mariana (2017-03-28). "Negotiating the tall poppy syndrome in New Zealand workplaces: women leaders managing the challenge". Gender and Language (באנגלית). 11 (1): 1–29. doi:10.1558/genl.31236. ISSN 1747-633X.
↑  Levine, Stephen (20 ביוני 2012). "Political values - Political values and the 'Kiwi' way of life". Te Ara: The Encyclopedia of New Zealand (באנגלית). נבדק ב-30 בינואר 2023. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
↑  ことわざを知る辞典,デジタル大辞泉. "出る杭は打たれるとは". コトバンク (ביפנית). נבדק ב-2022-02-12.
↑  "The nail that sticks up gets hammered down". The Oxford Dictionary of Proverbs. Oxford University Press. 2008. ISBN 978-0-19-953953-6.
↑  "WWWJDIC: Word Display" (באנגלית).
↑  "chaquetear". Diccionario de la lengua española (בספרדית). נבדק ב-2022-08-21.
תעלת אירואסיה

פרויקט תעלת אירואסיה, הידוע גם בשם תעלת מאניץ', הוא פרויקט סובייטי שאפתני שהחל בשנת 1932 אך מעולם לא הושלם, לבניית תעלה שתחבר בין הים הכספי לבין ים אזוב שבים השחור (ומכאן - חיבור בין אסיה לאירופה).
אורך התעלה המתוכננת היה כ-700 קילומטר, רוחבה 80 מטר, עומקה 6.5 מטר, והיא יועדה לכלי שיט בקיבולת של עד עשרת אלפים טון.
נתיב התעלה

הנתיב נבחר בקפידה כך שיעבור לאורך מסלול לא הררי. הנקודה הגבוהה ביותר לאורך הנתיב המתוכנן גבוהה ב-27 מטר מים אזוב ו-54 מטר מהים הכספי. הוצעו פתרונות שונים להתגברות על מכשול זה באמצעות תאי שיט כמקובל בתעלות אחרות בעולם.
הנתיב המתוכנן עובר רובו בשקע גאולוגי המכונה "שקע קומה-מאניץ'" (אנ') על שם שני הנהרות שבו – קומה (אנ') ומאניץ'. בדרכו מהים הכספי מערבה עובר הנתיב ב:
נתיב נהר קוּמָה, על גבול האוטונומיות הרוסיות רפובליקת דאגסטן ורפובליקת קלמיקיה.
תעלה שתיחפר על בסיס חלק מתעלת קומה-מאניץ', שהיא תעלה להעברת מים להשקיה המחברת כיום בין נהר קומה לנהר מאניץ' המזרחי
נהר מאניץ' המזרחי
נהר מאניץ' המערבי, הזורם כיום דרך אגם מאניץ' גודילו, אגם מלוח בקלמיקיה, ונשפך לנהר הדון.
100 קילומטר במורד נהר הדון, לתוך ים אזוב.
היסטוריה

בחודש מאי 1932 אישרה הממשלה הסובייטית את התוכניות, והעבודה החלה מיד בחלק של נהר מניץ' המערבי. עד שנת 1941 הושלמו 329 קילומטר של שיט רצוף.
עם מעורבות ברית המועצות במלחמת העולם השנייה הופסקו העבודות על התעלה. לאחר המלחמה הושקע רוב המאמץ בגמר תעלת הוולגה-דון ולאחר מכן לא נמצאה הצדקה כלכלית מבחינת היקף השיט הצפוי להשלמת הפרויקט המקורי.
נהר הדון הנשפך לים אזוב. מימין - צפון הים הכספי, אליו נשפך נהר הוולגה
שלום יוסף פרידמן (שפיקוב)

שלום יוסף פרידמן (תרל"ח, 1878 - י"ד באדר תר"פ, 1920) היה האדמו"ר משפיקוב-בוהוש. נכדו של רבי יצחק פרידמן, מייסד חסידות בוהוש.
בתור האדמו"ר היחיד לבית רוז'ין שהורשה להתגורר בתחומי רוסיה, הסתופפו אצלו רבים מחסידי רוז'ין באימפריה הרוסית.
ביוגרפיה

נולד בבוהוש לרב דוד פרידמן (בנו של רבי יצחק מבוהוש) ולדבורה בתו רבי אברהם יהושע השיל, האדמו"ר ממאפטא-זינקוב. התייתם בילדותו, וגדל אצל סבו. נישא לפייגא בתו של רבי מרדכי טברסקי משפיקוב, מגזע חסידות סקווירא. והתגורר ליד חמיו. לאחר פטירת סבו רבי יצחק בשנת תרנ"ו החל לכהן כאדמו"ר בשפיקוב.
נפטר ממחלת הטיפוס בפורים תר"פ, במגפה שפרצה באזור מגוריו. שבועיים לפניו נפטרה אשתו באותה מגפה.
בניו היו:
רבי דוד פרידמן (תרנ"ח - כ"ז בחשוון תש"א) - כיהן בערך משנת תר"צ (1930) כאדמו"ר בפלוישט, נרצח בשואה.
רבי יצחק פרידמן, התמנה תחתיו כאדמו"ר השני מבוהוש-שפיקוב. עלה לאחר המלחמה לישראל וכיהן באדמו"רות בתל אביב ובבני ברק.
ישראל פרידמן, נפטר באופן טראגי בשנת תר"פ.
לקריאה נוספת

מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה, ח"ד, עמ' 227–228, בערכו.
הערות שוליים

↑  אדמו"רי רוז'ין היו מבוקשים למעצר בשטחי האימפריה, מאז הימלטותו של מייסד החצר, הרבי ישראל פרידמן מרוז'ין ב־1838 ממאסר באשמת מרד בצאר.
תעלת איסטנבול

| --- | --- |


תרשים התעלה, לצד מצר הבוספורוס
 מידע כללי
 סוג:  proposed canal 
 שימוש:  אוניות ומכליות
 מיקום:  איסטנבול 
 מדינה:  טורקיה 
 מיקום ההתחלה:  הים השחור
 מיקום הסוף:  ים מרמרה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  אפריל 2013 – הווה (כ־11 שנים)
 צפי לסיום:  2024
 חברת בנייה:  אינאנלאר, טורקיה.
 מבנה:  תעלת מים
 עלות:  10 מיליארד דולר אמריקני
 מידות
 אורך:  45 ק"מ מטר
 רוחב:  150 מטר מטר
 עומק:  25 מטר
 www.kanalistanbul.gov.tr
  (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורתעלת איסטנבול(למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורתעלת איסטנבול
 
תעלת איסטנבול (בטורקית: Kanal İstanbul) מתוכננת להיות תעלה מלאכותית שתיחפר בגובה פני הים בצד האירופי של איסטנבול שבטורקיה ותחבר בין הים השחור לים מרמרה. התעלה, פרויקט לאומי של ממשלת טורקיה שעלותו נאמדת ב-10 מיליארד דולר, מיועדת לצמצם את תנועת הספינות הצפופה במצרי הבוספורוס ולצמצם את הזיהום בים.
לפרויקט יתרונות כלכליים בכך שהוא מאפשר גידול משמעותי בנפח התנועה הימית באזור ויספק מקומות תעסוקה רבים. בניגוד לאמנת מונטרה (אנ') האוסרת לגבות תמלוגים על מעבר במצר הבוספורוס, הפרויקט יאפשר לממשלת טורקיה לגבות תמלוגים על מעברם של כלי שיט בתעלה.
ההחלטה על הפרויקט התקבלה בשנת 2011 על ידי נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן. הפרויקט תוכנן להיחנך בשנת 2023, לציון 100 שנה להכרזת הרפובליקה הטורקית במסגרת רפורמות אטאטורק. באפריל 2013 החלו העבודות המקדימות לחפירת התעלה.
הערות שוליים

↑  חיים הנדוורקר, הישראלי שיקים לראש ממשלת טורקיה אי מלאכותי, באתר TheMarker‏, 29 בספטמבר 2012
1 2  ברי פינטו, פרויקט המאה, באתר פורט2פורט, 6 ביולי 2011.
↑  Sevim Songün Demirezen, Gov’t gives green light to ‘crazy’ Canal Istanbul project, in hurriyetdailynews.com website, April, 13, 2013. (באנגלית)
שאול סלע

| --- | --- |

רס"ן שאול סלע (מימין) והאלוף אברהם בוצר, מפקד חיל הים הישראלי, בטקס ענידת "אות התמנון" 1969
 לידה:  24 באפריל 1935 בלידה, אלג'יריה הצרפתית אלג'יריה הצרפתית
 פטירה:  14 בספטמבר 2016 (בגיל 81) מרסיי, צרפת צרפת
 תאריך עלייה:  1953
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי
 תקופת הפעילות:  1955–1980 (כ־25 שנים)
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד יחידה 707 מפקד קורס חובלים מפקד בסיס הדרכה ראש מספן כוח האדם
 פעולות ומבצעים
   מלחמת סיני    מלחמת ששת הימים    מלחמת ההתשה    מלחמת יום הכיפורים    מלחמת לבנון הראשונה
 תפקידים אזרחיים
 נציג המגבית היהודית המאוחדת בפריז
 
שאול סלע (24 באפריל 1935 - 14 בספטמבר 2016) היה קצין בחיל הים הישראלי, לוחם בשייטת 13 ומפקדה השני של יחידה 707. תפקידו האחרון היה ראש מחלקת כח אדם בחיל הים, בדרגת אלוף-משנה.
ילדות ועלייה לארץ

שמו המקורי של שאול סלע היה שארל קלוד פיטוסי. הוא נולד ב-24 באפריל 1935 בעיירה בלידה,(אנ')(ער') כ-30 קילומטרים מדרום מערב לאלג'יר, בירת אלג'יריה. שארל קלוד היה הבן הבכור במשפחה בת שמונה אחים ואחיות. אביו היה קצב, ואמו עקרת בית. לאחר שנה וחצי עברו ההורים לעיר הבירה אלג'יר, ואולם שארל קלוד נותר אצל סבו וסבתו בבלידה עד היותו בן שבע שנים. לאחר תבוסת צרפת לגרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה ועליית ממשלת וישי, נחקקו חוקים אנטישמיים בצרפת ובמושבותיה, ובין השאר נאסר על תלמידים יהודים ללמוד בבתי ספר כלליים. הקהילה היהודית באלג'יר הייתה קהילה מבוססת וגדולה, וכתגובה לחוק הקימה בית ספר משלה. בבלידה לא יכול היה שארל קלוד להמשיך ללמוד בבית הספר, ולכן עבר לאלג'יר כדי ללמוד בבית הספר היהודי שהוקם.
בנערותו היה שארל קלוד חבר בתנועת הנוער גורדוניה-מכבי הצעיר בה היה לחניך בולט ולמדריך. בגיל 17 וחצי מונה לראש התנועה בכל אלג'יריה. המשפחה עצמה לא רצתה לעזוב את אלג'יר והייתה מושרשת בתרבות הצרפתית, אך שארל קלוד רצה לעלות לארץ. בגיל 17.5 סיפר לאביו שעליו לעבור השתלמות בישראל, וב-1953 עלה על אונייה בדרך לארץ. אביו לא היה מודע לכוונתו לעלות, ורק אמו ידעה על כך.
שארל קלוד עלה לארץ יחד עם גרעין נוער, והגיע עמם לקיבוץ קריית ענבים. הוא תיאר מאוחר יותר את ההתייחסות אליו ואל חבריו בקיבוץ: ”לא ממש אהבו אותנו שם... הרגשנו לא שייכים, מושפלים, והחלטנו לעזוב”. רוב חברי הגרעין לא נקלטו וחזרו לאלג'יר, אך סלע החליט להתגייס כדי לא להישבר ולעזוב גם הוא את ישראל. זמן קצר לאחר עלייתו עברת שארל קלוד פיטוסי את שמו לשאול סלע. שם המשפחה הפך לשמם של האחים כולם, שעלו עם כל המשפחה לארץ ב-1957. לאחר שלוש שנים במעברה רכש סלע דירה בחיפה והמשפחה עזבה את המעברה.
שירות צבאי > שירות בשייטת 13

תהליך הקבלה לשייטת -סלע ביקש להתגייס לחיל הים, אך גויס לחטיבת גבעתי. הוא היה חייל טוב ונשלח לקורס מ"כים. במהלך הקורס ביקש סלע, עם עוד כמה מחיילי הקורס, העברה לשייטת 13. לדברי סלע, רק החיילים שהיו בני קיבוץ מעוז חיים נענו, בהם ידידו של סלע, איתן ליפשיץ (לימים סגן-אלוף, מפקד בסיס אשדוד). בשנים מאוחרות יותר תיאר סלע כיצד לא התייאש, והחליט להגיע ליחידה בדרך לא פורמלית. יחד עם חבר נוסף הצליח להגיע לבסיס היחידה בעזרת ידידו איתן ליפשיץ. הם נכנסו לבסיס בעזרת אישור מזויף והצליחו להיפגש עם סגן מפקד השייטת, שהסדיר את קבלתם ליחידה. גרסה זו מופיעה גם בספר "צוללים קדימה" מאת דבורה עומר (ראו להלן). 

איתן ליפשיץ מכחיש סיפור זה, לדבריו במהלך קורס המ"כים הגישו הוא וסלע, עם כמה חיילים נוספים, ארבע פעמים בקשה לעבור לשייטת 13. עם סיום הקורס פוזרו כל החניכים ליחידות החי"ר השונות, ואילו ליפשיץ וסלע נשארו בבסיס ללא הצבה. קיבלו חופשה של יומיים ויצאו למחנה שייטת 13. שם לאחר שיחות הבהרה צורפו למבדקי קבלה לשייטת 13. תהליך מפרך שהחל בריצת חופים מראש הנקרה עד זיקים, אותו עברו בהצלחה.
שירות בשייטת - סלע סיים את שירות החובה ונשאר לשירות נוסף בקבע מספר חודשים בהתאם לצרכים שנוצרו לאחר מלחמת סיני. הוא עבר לקיבוץ מעוז חיים ושם עסק בגידול בקר. משפחתו הגיעה לארץ ושוכנה במעברה במושבה מנחמיה. התנאים במעברה היו קשים ואבי המשפחה, שלא מצא תעסוקה, חזר לצרפת. סלע חזר לשירות קבע כדי לסייע למשפחה, ואת משכורתו העביר לאמו ואף שילם לקיבוץ מעוז חיים עבור קיום בתו הבכורה טל.

סלע עסק בצלילות קרביות בשייטת 13. בשנת 1962 נשלח סלע לקורס חובלים, למחזור שבו למדו גם מיכה רם ואברהם בן שושן, שניהם לימים אלופים ומפקדי חיל הים. בסיום הקורס הועלה סלע, כמו שאר המשתתפים משייטת 13, לדרגת סגן. לאחר קורס החובלים שירת תקופה קצרה בשייטת המשחתות, ואחר וחזר לשייטת 13 ומונה כמדריך בבית הספר ללוחמי השייטת ומפקד קורס לוחמים חדשים.
שירות צבאי > פיקוד על קורס חובלים ומלחמת יום הכיפורים

תפקידו הבא של סלע היה פיקוד על בית הספר לחובלים. כאשר החלה מלחמת יום הכיפורים פורק בית הספר והחניכים נשלחו לתפקידי אבטחה בזירת ים סוף. שאול סלע עצמו נשלח גם הוא לזירה זו. המשימה הראשית שתוכננה לזירה הייתה מבצע נחיתה, ומפקד הזירה הקבוע סא"ל זאב אלמוג, נדרש להתרכז במשימה זאת. על כן מפקד חיל הים, אלוף ביני תלם, החליט לשלוח לזירה את מפקד חיל הים הקודם, אלוף אברהם בוצר. בוצר מינה את סלע כקצין אג"ם שלו. סלע היה שותף לתכנון פשיטות שבוצעו במהלך המלחמה על ידי דבורים ושייטת 13 סלע שימש בפועל כקצין האג"ם של בוצר, והיה שותף לתכנון מבצעי מגבית, פשיטות שבוצעו במהלך המלחמה על ידי שייטת 13 וספינות דבור, ונועדו להשמיד ספינות טילים מצריות שעגנו בנמל ע'רדקה ומנעו יכולת להנחית כוחות משוריינים צה"ליים דרך ים סוף. בפשיטות אלו הושמדו שתי ספינות טילים מסוג "קומאר" והמזח הצבאי במעגן נהרס. כתוצאה מהפשיטות פונה המעגן מכל כלי השיט שעגנו בו ושתי ספינות הטילים הנותרות עזבו את ע'רדקה ועברו לנמל ספאגה, 60 קילומטר דרומה יותר.
בנוסף לתקיפות אלה פיקד סלע על מארב ומיקוש בציר התנועה בחופו המערבי של מפרץ סואץ 'מבצע יתוש', ונועד להטריד את המצרים. במסגרת המבצע, שהתקיים בלילה שבין 10 ל-11 באוקטובר פיקד סלע על שני כוחות פשיטה ועל שלוש ספינות דבור, שהובילו את הכוח אל המבצע וחזרה, ושימשו כחפ"ק וככוח אבטחה. הכוחות הונחתו ב'ראס אבו דארג', בצפון מפרץ סואץ, שם ארבו לכלי רכב בשתי נקודות שונות. לאחר המתנה ארוכה שבה לא גילו מטרות למארב נסוגו הכוחות, לא לפני שהניחו מוקשים על הכביש, פוצצו עמודי חשמל וגרמו למפולת שחסמה את הכביש. הכוחות שבו בשלום לבסיס היציאה באבו זנימה. כלי רכב של הצבא המצרי שנעו בכביש מאוחר יותר נפגעו מהמיקוש, וכתוצאה מכך נמנעו המצרים מלנוע בכביש בשעות הלילה.
שירות צבאי > לאחר מלחמת יום הכיפורים

לאחר המלחמה חזר סלע לפקד על בית הספר לחובלים. תפקידו הבא היה מפקד בה"ד חיל הים, עליו פיקד מ-1975. תפקידו האחרון בחיל היה ראש מספן כוח האדם. סלע השתחרר מצה"ל ב-1983 בדרגת אלוף-משנה.
שירות צבאי > גלריה

האחים הצוללים מימין לשמאל: שאול אפרים ורן סלע 1968.
צוות מסוק ואנשי שייטת 13 בעת ניסוי הובלת קיאקים במסוקים, שאול סלע במרכז.
סרן שאול סלע עם קבוצת צועדים שייטת 13 בעת מנוחה במהלך צעדת ארבעת הימים מרץ 1964.
ועדת החוץ והביטחון מבקרת בחיל הים.
רס"ן שאול סלע מארח בחיל הים 1968.
רס"ן שאול סלע בעת סיור בנמל עדן במסגרת מסעות מחקר "קוזה נוסטרה".
ראש המטה הכללי רא"ל חיים בר-לב מודה לשאול סלע בלחיצת יד.
באזרחות וחיים אישיים

לאחר שחרורו מצה"ל מילא סלע תפקידים שונים בקרן היסוד ובמגבית היהודית המאוחדת, בעיקר כשליח בצרפת.
בשנת 1989 קיבל את ניהול חברת "העוגן", חברה ותיקה לעבודות ימיות בבעלות ההסתדרות, שבסיסה היה בנמל חיפה. החברה שעבדה שנים רבות הייתה בקשיים, כח האדם הוותיק הזדקן וחלקו פרש וכלי השיט היו במצב הדורש שיפוץ או החלפה. ב-23 בדצמבר 1990 התהפכה במפרץ חיפה סירת נוסעים של חברת "העוגן" בעת שנשאה אנשי צוות אל נושאת המטוסים סרטוגה של צי ארצות הברית. עשרים ואחד אנשי צי אמריקאיים איבדו את חייהם באסון. חברת "העוגן" לא התאוששה מהתקרית ונסגרה.
באזרחות וחיים אישיים > חיים אישיים

במהלך שירותו בצה"ל התקבל שאול סלע כחבר בקיבוץ מעוז חיים, בעזרת ידידו, איתן ליפשיץ, חבר הקיבוץ וחברו לשייטת 13. סלע התחתן עם מיכל, בתו של אורי ברנר, שהיה סגן מפקד הפלמ"ח וממייסדי הקיבוץ, ונכדתו של הסופר והוגה הדעות יוסף חיים ברנר. לזוג נולדו שתי בנות, טל וגל, העוסקות בהוראה, ובן בשם יובל. יובל היה למזכיר קיבוץ צבעון ועוסק בתוכנת מחשבים.
ב-1991 התגרש ועבר לגור במרסיי. לאחר כשנה נישא לאריקה מבית קליימן. מנישואים אלה נולדו שני בנים, אילן ואיתן.
סלע נפטר ממחלה ב-14 בספטמבר 2016 במרסיי. משפחתו קיימה את בקשתו והעלתה את גופתו לקבורה בבית הקברות חיפה.
"צוללים קדימה"

הסופרת דבורה עומר פגשה את שאול סלע ב-1967, ושמעה ממנו את סיפור חייו. היא התלהבה מהסיפור והחליטה להפוך אותו לספר לילדים בשם "צוללים קדימה", שיצא לאור בהוצאת י. שרברק בתל אביב, ב-1968. סלע ביקש מדבורה עומר לשנות כמה מן הפרטים האישיים, כדי להסוות את זהותו, בשל היותו קצין ביחידה מובחרת. עומר נענתה לבקשה; שמו של גיבור הספר הוא טבול, ומוצאו ממרוקו ולא מאלג'יריה. עומר שילבה בספר את הגרסה כאילו סלע הצליח להגיע לשייטת בדרך לא פורמלית, בעזרת קשרים עם חבר שהתקבל לשייטת, ברמז לאיתן ליפשיץ, כמתואר לעיל. חלקו האחרון של הספר, המתאר את חלקו של הגיבור, טבול (או שחר, לאחר ששינה את שמו) בפשיטה על אלכסנדריה במהלך מלחמת ששת הימים הוא בדוי; סלע לא השתתף בפעולה זו. מי שהשתתף בפעולה ונפל בשבי היה ידידו של סלע, רס"ן איתן ליפשיץ, שסייע לו בשעתו להתקבל לשייטת 13. גם פרטי הפעולה בדויים: בספר מתואר כיצד הלוחמים מצליחים לחמוק משבי ולשוב לישראל, ואילו במציאות נפלו הלוחמים בשבי.
לקריאה נוספת

מייק אלדר, שייטת 13 - סיפורו של הקומנדו הימי, ספרית מעריב, ישראל תשנ"ג, 1993.
שלמה לוי, התמנון מחיל הים, הוצאה אישית, ע' 226- 300.
ביאורים

↑  מאחרי סלע עומד רפי מילוא שנהרג במבצע אסקורט במלחמת ההתשה.
↑  שאול סלע משמאל ויצחק גזית מימין.