stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל פאלאצ'ה

| --- | --- |
 לידה:  1550 פאס, מרוקו 
 פטירה:  4 בפברואר 1616 (בגיל 66 בערך) האג, הרפובליקה ההולנדית 
 מדינה:  מרוקו 
 מקום קבורה:  בית חיים 
 תקופת הפעילות:  מ-1576 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
דון שמואל פאלאצ'ה (Samuel Pallache,‏ שמואל פאלאץ'; נכתב גם פאלאג'י; 1550 – 6 בפברואר 1616, י"ז בשבט השע"ו) היה רב, דיפלומט, סוחר, מרגל ושודד ים יהודי יליד מרוקו שייסד בסוף המאה ה-16 את צי הקורסארים של הסולטנות, שפעל גם בתיאום עם השלטון ההולנדי. עסק בחסות הסולטאן השליט בשוד ימי של ספינות ספרדיות ששבו עמוסות סחורות מיבשת אמריקה.
קורות חייו

שמואל פאלאצ'ה נולד בפאס שבמרוקו בסביבות 1550, כבן למשפחת רבנים מקהילת המגורשים שבפאס. כאיש משכיל שדיבר שפות רבות, הוטלו עליו על ידי שלטונות מרוקו שליחויות דיפלומטיות שונות באירופה. אחרי ניצחונה הגדול של מרוקו בקרב שלושת המלכים ב-1578, ארצות אירופה - כולל ספרד הקתולית - רצו קשרים דיפלומטיים עם הממלכה השריפית. שליחותו הדיפלומטית הראשונה, אליה יצא יחד עם אחיו יוסף הייתה למדריד, שליחות שכנראה לא עלתה יפה. שמואל עורר בביקורו זה בספרד את חמתה של האינקוויזיציה, אולי משום שעזר לאנוסים לעזוב את הארץ ועודד אחרים לחזור ליהדות.
האחים פאלאצ'ה יצאו אחר כך לשליחות נוספת לאמסטרדם, בשם הסולטאן מולאי זידאן. על פי כמה היסטוריונים הם היו היהודים הגלויים הראשונים שהתיישבו באמסטרדם. ב-1596 שמואל ארגן את המניין הראשון בביתו לתפילות יום הכיפורים והקים גם את בית הכנסת הראשון בעיר.
שמואל פאלאצ'ה שימש כשגריר מרוקו בהולנד בין 1609–1616, ותיווך בכריתת הסכם השלום ב-1610 בין מרוקו להולנד, ההסכם הראשון בין מרוקו המוסלמית לארץ נוצרית. ההסכם היה למעשה כריתת ברית לשיתוף פעולה של כמה ארצות כנגד ספרד. בהמשך, הוא פיקד על צי קטן של קורסארים (שודדי ים בחסות השלטון) של מרוקו. הוא נהג לתקוף ספינות ספרדיות שחזרו עם סחורות מאמריקה ואת שלל הסחורות מכר לאורך חופי מרוקו. המחקר ההיסטורי הראה שפאלאצ'ה התנהג במידת-מה כסוכן כפול, ניהל יחסים טובים עם בית המלוכה הספרדי והעביר לו מידע מסווג על היחסים בין המרוקאים וההולנדים. כאשר זה התגלה לבסוף, הפופולריות שלו אצל הסולטאן צנחה.
בספינת הדגל שלו היה בית-כנסת קטן וכן שהיה רב מוסמך. למרות עיסוקו האלים, הקפיד פאלאצ'ה על קלה כחמורה ונהג לומר תדיר כי הוא אינו מתפרנס משוד עוברי הימים. עקב היותו צאצא למגורשי ספרד עלתה השאלה אם התכוון לנקום בכתר הספרדי על גירוש ספרד. עוד מסופר עליו שכשהיה מגיע לבית כנסת, היו האנשים מבקשים ממנו בנימוס: "כבוד הרב, אין זה ראוי להכניס חרב לבית התפילה", והוא היה תמיד עונה: "לא תרד חרבי ממותני עד שלא אנקום במלך ומלכת ספרד על כל מה שעשו לאחיי היהודים".
ב-1614 השתלט על ספינה פורטוגזית והפליג עמה לכיוון הולנד. בגלל סערה נקלעה ספינתו לנמל פלימות' בבריטניה, ואף שהיה בידיו כתב חסות ממלך אנגליה, הצליח השגריר הספרדי בלונדון להביא למעצרו בטענה שהוא שודד ים. פאלאצ'ה הועמד לדין, אך לאחר משפט דרמטי זוכה מחוסר ראיות ושוחרר.
לאחר המשפט שב לאמסטרדם וב-5 בפברואר 1616 נפטר ממחלה ממארת. הוא נקבר בבית הקברות בית חיים שליד אמסטרדם – אודרקרק. נערכה לו הלוויה ממלכתית רבת משתתפים, בנוכחות מאוריץ, נסיך אורנז', הסטאדהאודר (שליט) של הולנד, שהיה ידידו האישי. על מצבתו נחקק "הנושא טוב עם אלוהים ועם אנשים".
לשמואל פאלאצ'ה היו שני בנים, יצחק ויעקב-קארלוס, שניהם שימשו לימים כדיפלומטים בשירות מרוקו. אחיו, יוסף פאלאצ'ה, ירש את מקומו ועד 1636 עמד בעצמו בראש צי של קורסארים ממרוקו.
בתרבות

הסופר דן צלקה התרשם מדמותו של פלאצ'ה וחיבר סביבו רומן היסטורי ידוע ומצליח לנוער בשם "פרחיה בין שודדי הים" (1984).
ב-2017 יצא לאור ספרו של אילן שיינפלד "אשת הפיראט היהודי", שהוא רומן היסטורי על משפחת פאלאצ'ה כולה, בספר המשפחה נקראת פלאח.
בנובמבר 2018 יצא ספר בסדרת מנהרת-הזמן העוסק בסיפורו של דון שמואל פאלאצ'ה.
ב-2019 יצא ספר לאור ספר הקומיקס לילדים "שודדי המפרש השחור" המבוסס על דמותו.
ראו גם

יוסף פאלאג'י
יהדות פאס
הקהילה היהודית באמסטרדם
לקריאה נוספת

מרסדס גרסיה-ארנל וחרארד ויכרס, שמואל פאלאצ'ה: סוחר, שודד ים ודיפלומט בין מרקש לאמסטרדם, הוצאת מאגנס, 2021, תרגום מהולנדית: רן הכהן.
דוד קורקוס, שמואל פאלאץ' ומשפטו בלונדון, כתב העת ציון 25 (1960), עמ' 121–133.
שודדי ים יהודים בקריביים, אדוארד קריצלר, עמודים 81–96.
הערות שוליים

↑  דוד קורקוס, שמואל פאלאץ' ומשפטו בלונדון, כתב העת ציון 25 (1960), עמ' 126.
↑  SIHM, ser. 1, index vol. S.V. Pallache; H.I. Bloom, The Economic Activities of the Jews in Amsterdam (1937, repr. 1969), 75–82; D. Corcos, in: Zion, 25 (1960), 122–33; J. Caillé, in: Hespéris-Tamuda, 4 (1963), 5–67; Hirschberg, Afrikah, 2 (1965), 228–42.
↑  טל בשן, ‏א-יידישע פיראטען: סיפורם המדהים של שודדי הים היהודים, באתר מעריב אונליין, 29 ביולי 2017
↑   נירית אנדרמן, הרב הפיראט ששיסף גרונות, אבל לא בשבת, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2017
↑  רות אלמוג, הפיראט היהודי בעל הזהות הנזילה, באתר הארץ, ‏26 באוקטובר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266210005171  BnF: cb14485864q (data)  BPN: 39555315  GND: 12860946X  ISNI: 0000 0001 3996 3670  LCCN: n00024182  NTA: 19445049X  SUDOC: 087212706  VIAF: 194993845   WorldCat (עם VIAF): 194993845
תאודור סוודברג

| --- | --- |
תאודור סוודברג
תאודור סוודברג
 לידה:  30 באוגוסט 1884 וולוו, שוודיה 
 פטירה:  25 בפברואר 1971 (בגיל 86) ארברו, שוודיה 
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום מגורים:  שוודיה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אופסלה 
 מנחה לדוקטורט:  Oskar Widman, Carl Benedicks 
 מוסדות:  אוניברסיטת אופסלה 
 תלמידי דוקטורט:  ארנה טיסליוס 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לכימיה (1926)  חבר זר של החברה המלכותית (15 ביוני 1944)  מדליית פרנקלין (1949)  פרס ביורקן (1926) 
 בן או בת זוג:  Andrea Andreen (1909–1915) 
 צאצאים:  Elias Svedberg, Hillevi Svedberg 
 תרומות עיקריות
 עבודות במערכות מפוזרות (קולואידים)
 
תאודור (תה) סוודברג (בשוודית: Theodor Svedberg; ‏30 באוגוסט 1884 - 25 בפברואר 1971) היה כימאי שוודי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1926 "על עבודתו במערכות מפוזרות" (קולואידים).
חייו

סוודברג, יליד יבלה, קיבל תואר בוגר בשנת 1905, מוסמך ב-1907, ודוקטור לפילוסופיה ב-1908, כולם מאוניברסיטת אופסלה. הוא קיבל משרת עוזר הוראה באוניברסיטה בשנת 1905, ומשרת מרצה בשנת 1907. ב-1909 קיבל, במינוי מיוחד, משרת מרצה ומדגים בכימיה פיזיקלית, וב-1912 היה לפרופסור לכימיה פיזיקלית. הוא המשיך לעבוד באוניברסיטה עד לפרישתו בשנת 1949. היה נשוי ארבע פעמים, ונולדו לו 12 ילדים, שישה בנים ושש בנות. הוא נפטר בארברו.
עבודתו של סוודברג בתחום הקולואידים תמכה בתאוריות התנועה הבראונית שהוצגו על ידי איינשטיין והגאופיזיקאי הפולני מאריאן סמולו'צובסקי. במהלך עבודתו זו, פיתח את הטכניקה של אולטרה-צנטריפוגה אנליטית, והפגין את יכולתה להפריד בין חלבונים טהורים.
היחידה סוודברג (המסומנת באות "S"), יחידת זמן המונה ‎10-13 sec‎, או 100fsec, קרויה על שמו.
שפת מורשת

שפת מורשת היא השפה אשר ללומדים או דוברים אותה יש קשר תרבותי אליה באמצעות המשפחה או הקהילה ממנה באו. התפתחותה של שפת מורשת היא תוצאה נפוצה של סביבה דו-לשונית (bilingualism) בה אחת השפות נחלשת ביחס לשפה השנייה. דוברי שפות מורשת הם לרוב דוברי דור שני של מהגרים החיים בסביבה דו-לשונית מגיל צעיר. בדרך כלל אותו דור שני של מהגרים שולטים בשפה הרשמית של הארץ הקולטת, לעומת דור המהגרים הראשון אשר שולט ומשמר את שפת האם איתה הגיע למדינה החדשה. שפת מורשת עשויה להיות זהה לשפת הבית או שפת האם, אך יכולה להיות גם שונה מהן.
הגדרות

המונח "שפה מורשת" משמש לזיהוי שפות אחרות מהשפה הרשמית השלטת (או שפות) בתוך הקשר חברתי נתון. מונחים נוספים המשתמשים בהם לשפת מורשת הם: שפת קהילה ושפת בית. בחברות של מהגרים, המונח שפת מורשת מתייחס לשפה המדוברת בבית, או למיומנות מסוימת בשפה שאינה השפה הרשמית במדינה.
המונח משמש לתיאור שפה אשר מדוברת בעיקר על ידי קבוצות מיעוטים לשוניים."שפות מורשת כוללות שפות ילידיות אשר לעיתים קרובות נמצאות בסכנת הכחדה. גם שפות עולם השגורות באזורים רבים אחרים של העולם (ספרדית בארצות הברית, ערבית בצרפת)" התווית מורשת, ניתנת לשפה מבוססת בעיקר על מצבם החברתי של דובריה ולא בהכרח על נכס לשוני כלשהו. וכך, בעוד ספרדית אשר בדרך כלל נמצאת במקום גבוה מבחינת דוברים ברחבי העולם ויש לה מעמד רשמי בכמה מדינות, נחשבת שפה מורשת בארצות הברית בה אנגלית היא השפה הדומיננטית. דוברים של אותה שפת מורשת שגדלו באותה קהילה עשויים להיות שונים באופן משמעותי ביכולות השפה שלהם, ובכל זאת להיחשב דוברי שפת מורשת תחת הגדרה זו. ישנם דוברי שפת מורשת העשויים להיות מאוד בקיאים בשפה, בעלי מספר משלבים, בעוד דוברי שפת מורשת אחרים עשויים להבין את השפה, אך לא יוכלו לדבר אותה. לעיתים, אנשים אשר יש להם קשר תרבותי עם שפת מיעוט, אבל לא יכולים לדבר בה עשויים להחשיב אותה כשפת מורשתם.
בתחומים שונים כגון חינוך לשוני ובלשנות, ההגדרות של שפת מורשת הופכות ספציפיות ומסועפות. בחינוך לשפה זרה, שפת מורשת מוגדרת ביחס לחינוכו של התלמיד בביתו והמיומנות הפונקציונלית שלו בשפה: תלמיד שגדל בבית בו השפה המדוברת אינה שפת הרוב הוא דובר שפת מורשת של אותה שפה אם הוא בעל מספר מיומנות בשפה.תחת הגדרה זו, אנשים שיש להם קשר תרבותי כלשהו לשפה אך לא מדברים אותה אינם נחשבים תלמידי שפת מורשת. הגדרה מוגבלת זו הפכה פופולרית באמצע שנות התשעים עם פרסום הסטנדרטים עבור למידת שפה זרה על ידי המועצה האמריקנית להוראת שפות זרות. בקרב בלשנים, שפת מורשת היא שפה המוגדרת על סמך הסדר הזמני של רכישתה ולעיתים קרובות, על סמך הדומיננטיות השפה אצל הדובר. דובר שפת מורשת רוכש את שפת המורשת כשפה הראשונה שלו באמצעות קלט טבעי בסביבת הבית ורוכש את שפת הרוב כשפה שנייה, בדרך כלל כאשר הוא הולך לבית ספר ומדבר על נושאים שונים עם אנשים בבית הספר, או על ידי חשיפה לתקשורת (טקסטים כתובים, אינטרנט, תרבות הפופולרית וכו').כאשר החשיפה לשפת המורשת פוחתת והחשיפה לשפת הרוב עולה, שפת הרוב הופכת לשפה הדומיננטית אצל הפרט ורכישת שפת המורשת משתנה. את התוצאות של שינויים אלה ניתן לראות בהסתעפויות שפת המורשת החל מהנורמות חד-לשוניות בתחומי הפונולוגיה, ידע לקסיקלי (ידע של אוצר מילים או מילים), מורפולוגיה, תחביר, סמנטיקה וקוד-סוויצ'ינג (code-switching), אף על פי ששליטה בשפת המורשת יכולה להשתנות בין מיומנויות קלט גרידא בשפה מדוברת בלתי פורמלית לדיבור שוטף כדובר יליד.
מיומנות בשפת מורשת

שפת מורשת נרכשת ברמה כלשהי בבית, לרוב לפני רכישת השפה הרשמית או המדוברת באזור בו הלומד גר. רכישת שפת המורשת מואטת בדרך כלל עם למידת השפה הרשמית של הקהילה הרחבה אליה שייך הלומד, ורמת השליטה בשפת המורשת משתנה. חלק מדוברי שפת המורשת עלולים לאבד את השליטה בשפת המורשת לאחר שהחלו את לימודי השפה הדומיננטית. אחרים משתמשים בשפת המורשת שלהם בבית ועם בני המשפחה אך לא למדו או למדו מעט את שפת המורשת בצורה פורמלית ולכן מתקשים עם יכולות אוריינות השפה מחוץ למתחם הביתי.רמת המיומנות בשפת המורשת נעה בין שליטה מועטה בשפה ועד שליטה ברמת שפת אם. לומד בעל ידע מועט בשפה יחשב כלומד שפת מורשת ולו מפני שיש לו רקע תרבותי בשפה, למשל ישראלית ממוצא אשכנזי שלומדים יידיש ללא ידע מוקדם בשפה.
גורם הגיל הוכח כמשפיע על הידרדרות השליטה בשפת המורשת. מחקרים הראו כי לילדים דו לשוניים צעירים סיכוי גבוהה יותר לאובדן שליטה בשפת המורשת מאשר ילדים דו לשוניים מבוגרים יותר. ככל שהילד מבוגר יותר בעת המפגש עם השפה הדומיננטית קטן הסיכוי שאותו ילד יאבד את יכולת השליטה בשפת המורשת שלו. הסיבה לכך היא שככל שהילד גדול יותר, כך גדלה חשיפתו והשימוש בשפת המורשת, ולכן גדל הסיכוי ששפה זו תישאר שפתו הראשית. חוקרים גילו כי תופעה זו מוסברת על ידי רשת הזיכרון של האדם. לאחר שרשת הזיכרון מאורגנת, המוח מתקשה לארגן מחדש מידע הנוגד את המידע הראשוני שעיבד, מכיוון שהמידע הקודם היה מעובד ראשון. בהתאם, אצל מבוגרים המנסים ללמוד שפה שנייה, תופעה זו הופכת למאבק- ברגע שאדם שולט בשפה, כללי הדקדוק והגייה של השפה הראשונה המבוססים ברשת הזיכרון מתנגשים עם הכללים החדשים הנילווים ללימוד של השפה החדשה.
מטרות עיקריות

ללימוד שפת המורשת שתי מטרות עיקריות:
שימור השפה
העברת תכנים תרבותיים לדור הצעיר, דרך לימוד השפה
למידה מכל סוג משתמשת בשפה ככלי עיקרי, ומחקרים מראים כי לימוד בשפת אם מעודד למידה. לומדים צעירים הלומדים קריאה וכתיבה בשפה אותה הם יודעים מקבלים בסיס קוגניטיבי טוב שמסייע להם לרכוש שפות אחרות במיומנות גבוהה בשלב מאוחר יותר. בטווח הרחוק, לומדים שהתחילו את לימודיהם בשפת שמוכרת להם יהפכו לאנשים בעלי יכולות גלובליות. לומדים השייכים לקהילות מיעוט, נאלצים ללמוד קריאה וכתיבה בגיל הרך בשפה הרשמית הנהוגה במדינתם. הקושי אליו נחשפים הלומדים בגיל צעיר בשפה שאינה שפתם, מעיב על ההישגים הלימודיים וידוע כאחד הגורמים לנשירה ממערכת החינוך, במקרים קיצוניים. מסיבה זו, מדינות רבות יוזמות תוכניות לימודים לגיל בית ספר יסודי בשפת המורשת מתוך מחשבה שרכישת מיומנויות קריאה וכתיבה בשפת האם יביאו בעתיד למיומנויות גבוהות יותר בשפה הרשמית שתירכש בהדרגה במהלך לימודיהם.
שפות מורשת במדינות שונות בעולם > שפות מורשת בישראל

ישראל שינתה את פניה עקב גלי עלייה גדולה שהגיעו אליה במהלך שנות קיומה. בשנות התשעים גדלה אוכלוסיית ישראל כמעט ב-20% עם העליות מברית המועצות ומאתיופיה. במדינת ישראל נקבעו שתי שפות רשמיות: עברית וערבית וכמה שפות מיעוט המדוברות בקרב קהילות מהגרים שונות, אשר יכולות להיחשב כשפות מורשת עבור דוברי אותה שפה. העיקריות ביניהן הן רוסית, ואמהרית, אשר מהוות את שפת המורשת עבור אותן אוכלוסיות המגרים הגדולות אשר עלו לישראל. בישראל יש גם שפות מורשת נוספות המתקיימות בקהילות מהגרים קטנות יותר כמו יידיש ולאדינו המהוות שפת מורשת של מהגרים שעלו מאירופה לישראל.
בארץ כמו בעולם, חלק מקבוצות העולים מתאפיינות ברצון לשמר את שפת האם במגוון רחב של מצבים, בבית ומחוצה לו. קהילת דוברי הרוסית בישראל של 2008 היא המיעוט הלשוני הגדול ביותר (כמעט 20% מן האוכלוסייה). מקובל להבחין בין שני גלי הגירה עיקריים של עולים מארצות ברית המועצות העלייה של שנות השבעים והעלייה של שנות התשעים. העלייה של שנות השבעים התאפיינה ברצון להיטמע בחברה מה שטשטש את מוצאם המקורי ולימוד עברית נתפס כחלק מהאידאולוגיה הציונית. העלייה של שנות התשעים נחשבת כאינסטרומנטלית בעיקרה ומשמעה שיפור בתנאי החיים. העולים שמרו על קשרים עם עולים מארצות המוצא שלהם. עולים אלה לא היו בהכרח בעלי תודעה ציונית ולימוד עברית נתפס כצורך להשתלבות, לעבודה ולהישרדות אך לא יותר מזה". "בערך באותן תקופות הגיעו שני גלי הגירה מאתיופיה (מבצע שלמה ומבצע משה שהיה בשנות השמונים). שני הגלים היו בארגון ומימון ממשלתי. כיום חיים בארץ מעל 80,000 עולים מאתיופיה. עולים אלו עמדו בפניי אתגרים רבים בהסתגלות לתרבות ולשפה".
סטבנס וגולדצויג בדקו במחקרם על שני גלי הגירה אלו את הערכת החיוניות והמעמד של השפה והקהילה. "שתי קבוצות העולים דירגו את שפת האם שלהם רק במקום השלישי והרביעי. האתיופים מדרגים את שפת האם שלהם במעמד נמוך יותר משל הערבית. החוקרים מסבירים כי ייתכן שעניין זה קשור לגישת הרוב כלפי השפה והתרבות האתיופית שאינן זוכות להערכה גבוהה".
בישראל עד שנות השבעים הייתה נפוצה גישת כור ההיתוך לפיה המעיטו בערכן של תרבויות המוצא ושפות המוצא. המטרה הייתה להנחיל את העברית ואת התרבות הישראלית לכלל האוכלוסייה ללא קשר למוצאה. משנות השבעים נוצרה פתיחות תרבותית (גישה פלורליסטית) בעולם בכלל ובארץ בפרט, שהדגישה את זכויותיו של הפרט, ואת רשותו לשמור על האפיונים התרבותיים והשפתיים הייחודיים לו. שינוי זה השפיע על מוסדות החינוך ועל קובעי המדיניות בארץ. למשל, פורסמו חוזרי מנכ"ל משרד החינוך (1999), הממליצים לשמר את השמות המקוריים של ילדים עולים ומהגרים. כיום, קיימת פתיחות בגנים ובבתי-ספר ביחס למאכלים, בגדים, מוזיקה וכן הפעלת תוכניות העשרה לילדים בבתי- ספר בשעות אחר-הצהריים ושפת הלימוד בהן היא רוסית (זילברג, 2002).
שפות מורשת במדינות שונות בעולם > שפות מורשת בארצות הברית

בארצות הברית אנגלית היא השפה הדומיננטית אם כי לא הרשמית, אך העיקרית בה משתמשים בממשלה, בציבור ובחינוך. לכן כל שפה אחרת חוץ מאנגלית יכולה להחשב כשפת מורשת עבור דוברי אותה שפה. בארצות הברית, שפות שאינן אנגלית לעיתים נחשבות כשפה זרה. עם זאת, הרבה מן האנשים הגרים בארצות הברית יודעים שפות נוספות מלבד אנגלית ולעיתים יש להם קשר תרבותי לאותן שפות. שפות אלו אינן שפות זרות לאותם אינדיבידואליים או קהילות. חלק מהאנשים יודעים מבינים ומדברים בשפה וחלקם אף יודעים גם לקרוא ולכתוב. חלק מהאנשים לא מדברים את השפה אך הם חלק ממשפחה או קהילה בה דוברים את אותה שפה.
ישנן קהילות רבות שמלמדות את שפת המורשת, ניתן למנות ביניהן את קהילת הנאוואחו בארצות הברית, קהילות של ילידי אמריקה שמוצאם בשבטים אינדיאנים ואת קהילת ילידי הוואי בארצות הברית. עבור קהילות אלו שפת השבט היא שפת המורשת, גם כאשר לבני הקהילה אין ידע בשפה עצמה.
על פי פישמן (2001) שפת מורשת בארצות הברית מחולקת לשלושה סוגים:
שפת מורשת הגירתית - מדוברת על ידי מהגרים המגיעים לארצות הברית אחרי שהיא הפכה למדינה עצמאית, היא יכולה לחפוף עם שפות המורשת הקולוניאליות למשל ספרדית ועכשיו היא שפת מהגרים בעלת חשיבות רבה בארצות הברית.
שפת מורשת ילידית - השפה של הילידים של יבשת אמריקה. רוב השפות הללו כבר נכחדו, חלקן מדוברות על ידי זקני שבטים למיניהם והן בסיכון להיכחד. חלק קטן של השפות הללו נמצאות תחת תהליך שימור במסגרת הקהילה שלהן באמצעות מאמצים חינוכיים.
שפת מורשת קולוניאלית- שפות של קבוצות שונות מאירופה שישבו את ארצות הברית לפני שהפכה לארצות הברית ועדיין מדוברות בה היום. שפות כגון: הולנדית, גרמנית, פינית, צרפתית, ספרדית ושוודית.
ראו גם

שפת בית
שפה נכחדת
אטלס השפות בסכנת הכחדה בעולם
מדיניות לשונית בישראל
לקריאה נוספת

Rethinking Heritage Language Education (2004). Edited by: Peter Pericles Trifonas, Themistoklis Aravossitas. Cambridge University Press
הערות שוליים

↑  Ann Kelleher, What is a heritage language, Center for Applied Linguistics
1 2  Valdés, Guadalupe (2005), "Bilingualism, heritage language learners, and SLA research: Opportunities lost or seized?", The Modern Language Journal 89 (3), עמ' 410–426
1 2 3 4 5 6  Valdés, Guadalupe (2005), "Bilingualism, heritage language learners, and SLA research: Opportunities lost or seized?", The Modern Language Journal 89 (3), עמ' 410–426
↑  Kelleher, Ann, What is a heritage language, CAL: Center for Applied Linguistics. Center for Applied Linguistics
1 2 3  Montrul, Silvina, Incomplete Acquisition: Re-examining the Age Factor, Philadelphia: John Benjamin North America, 2008
↑  Benmamoun, E., Montrul, S., & Polinsky, M. (2010), White paper: Prolegomena to heritage linguistics, Harvard University, עמ' 26–43
↑  Benmamoun, Elabbas; Montrul, Silvina; Polinsky, Maria (2010), "White paper: Prolegomena to heritage linguistics", Harvard University: 12, עמ' 26–43
↑  Polinsky, Maria; Kagan, Olga (2007), "Heritage languages: In the ‘wild’ and in the classroom, Language and Linguistics Compass 1 (5), עמ' 368–395
↑  Polinsky, Maria; Kagan, Olga (2007), "Heritage languages: In the ‘wild’ and in the classroom", Language and Linguistics Compass 1 (5, עמ' 368–39
↑  Montrul, Silvina (2008), Incomplete Acquisition: Re-examining the Age Factor. Philadelphia, John Benjamin North America, עמ' 249–275
↑  Polinsky, Maria; Kagan, Olga (2007), "Heritage languages: In the ‘wild’ and in the classroom", Language and Linguistics Compass 1 (5), עמ' 368–395
↑  Au, Terry K.; Oh, Janet S.; Knightly, Leah M.; Jun, Sun-Ah; Romo, Laura F. (2008), "Salvaging a childhood language", Journal of Memory and Language 58 (4), עמ' 998–1011
↑  סטבנס ענת, גולדצויג גיל (2009), מעוניינים או צריכים? עברית כשפה שנייה בעיני עולים מאתיופיה ומברית המועצות, הד האולפן החדש: להנחלת העברית ותרבותה, 95, עמ' 37-49
↑  סטבנס ענת, גולדצויג גיל (2009), מעוניינים או צריכים? עברית כשפה שנייה בעיני עולים מאתיופיה ומברית המועצות, הד האולפן החדש: להנחלת העברית ותרבותה, 95, עמ' 37-49
↑  סטבנס ענת, גולדצויג גיל (2009), מעוניינים או צריכים? עברית כשפה שנייה בעיני עולים מאתיופיה ומברית המועצות, הד האולפן החדש: להנחלת העברית ותרבותה, 95, עמ' 43
↑  Kelleher, Ann (2010), "What is a heritage language?", CAL: Center for Applied Linguistics. Center for Applied Linguistics, עמ' 1
↑  Kelleher, Ann (2010, "What is a heritage language?", CAL: Center for Applied Linguistics. Center for Applied Linguistics, עמ' 1
שלוה בן גל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1949 ישראל תל אביב, ישראל
 פטירה:  26 ביוני 2017 (בגיל 68 בערך)
 מקום קבורה:  ישראל קריית גת, ישראל
 כינויים נוספים:  כוהנת האופנה של ישראל
 
שלוה בן גל (1949 – 26 ביוני 2017) הייתה אשת אופנה וחברה ישראלית.
ביוגרפיה

בן גל נולדה בתל אביב לחיה, עקרת בית ופעילה בארגון ויצו וזליג שפירא, יבואן צינורות ברזל.
בגיל שבע עשרה עזבה את לימודי התיכון ופנתה ללימודי קוסמטיקה ואיפור. בן גל החלה לעבוד בתחומים אלו בתיאטרון ענבל, בחברת משכית ואצל מפיק התיאטרון גיורא גודיק. כשפתח בעלה רשת חנויות למוצרי קוסמטיקה וניקוי היא פתחה בחדר האחורי של אחת מחנויותיו קליניקה לטיפולים קוסמטיים.
ביוגרפיה > בתחום האופנה

היא החלה את דרכה בתחום האופנה כשהחלה לארגן תצוגות אופנה בוויצו בעקבות אמהּ. לאחר מכן עזבה את הארגון והחלה לנהל תצוגות אופנה במקומות נוספים. ב-1986 ארגנה תצוגה במלון דן בתל אביב עבור פעילות "עם יפה עם אחד" בקרב אוכלוסיית הקשישים במדינה. ב-1988 ערכה תצוגת אופנה לרגל חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל ואירוע זה משך את תשומת לבם של קהילות יהודיות רבות ברחבי העולם. ב-1990 הייתה אחראית על תצוגת אופנה באירוע שהכנסותיו נועדו להפעלת הקו הטלפוני לאוזן קשבת לחיילים, האירוע אורגן בחסות אשת שגריר צרפת בישראל ונכחו בו מספר נשות שגרירים בישראל. בעקבות הסכמי אוסלו היא ארגנה באוקטובר 1993 תצוגת אופנה בנושא השלום בכיכר רבין, בה לקחו חלק 200 דוגמניות ודוגמנים שלבשו בגדים בהשראת השלום, ארץ ישראל ושלוש הדתות.
היא עבדה באופן קבוע עם דוגמניות מובילות בישראל כמו ספיר קופמן וסמדר גנזי, והייתה גם אחראית לגילויו של הדוגמן מוטי רייף, שלאחר מכן עזב את החברה שלה והקים חברה יריבה.
היא הוציאה קו של מוצרי קוסמטיקה בשם "Glam Collection".
ביוגרפיה > שנים מאוחרות

ב-1997 הוציאה את ספר הזכרונות שלה "חיים על המסלול" ובשנות ה-2000 החלה לעסוק באימון אישי בנושאי אופנה ואף העבירה הרצאות בתחום.
ביוגרפיה > פטירה

ב-26 ביוני 2017 נפטרה בגיל 68 לאחר שהייתה חולה זמן רב בניוון שרירים.
דמות והשפעה

מדורי הרכילות בישראל נהגו באופן קבוע לסקר אותה. היא היוותה השראה לדמותה של מארגנת תצוגות האופנה ציפי צינמן בספרו של ירמי פינקוס "בזעיר אנפין" שיצא ב-2012.
חיים אישיים

היא התחתנה עם מנחם בן גל ונולדו להם שני ילדים.
הערות שוליים

1 2  איתי יעקב, שלוה בן גל הלכה לעולמה: נפרדים מהאמא של תצוגות האופנה בישראל, באתר Xnet‏, 27 ביוני 2017
↑  רימונה שיף, קורים דברים - רגע של קצר, מעריב, 22 באוקטובר 1986
↑  אירית רותם, חמשישון - יד ביד, מעריב, 18 בפברואר 1990
↑  הביצה רוטטת, מעריב, 23 בדצמבר 1990
תאוצנטריות

תאוצנטריות או תאוצנטריציזם (מיוונית θεός – אלוהים, κέντρον – מרכז) היא השקפה בתחום הפילוסופיה והתאולוגיה הרואה באלוהים את מרכז או תכלית העולם. מולה עומדות שתי השקפות שונות הנוגדות את הנחת היסוד שלה: ההשקפה האנתרופוצנטרית הרואה באדם את מרכז או תכלית העולם; והאקוצנטריות – השקפה הרואה באדם כלא יותר מחלק אינטגרלי מהטבע ומממלכת החיות.
ההשקפה התאוצנטרית באה לביטוי בעיקר בדתות האברהמיות.
לפי פרופ' ישעיהו ליבוביץ, תאוצנטריות הוא ערך המעמיד במרכז את עבודת האל, ודורש מבעל-הערך למלא את כל מצוות הדת ולהקדיש לקיומן את חייו, ואף למסור את נפשו כאשר הדת תובעת זאת ("ייהרג ואל יעבור").
שניאנג J-11

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  תאגיד התעופה שניאנג 
 תקופת שירות:  1998–הווה (כ־26 שנים) 
 יחידות שיוצרו:  440 
 משתמש ראשי:  צבא השחרור העממי 
 
J-11 הוא מטוס קרב סיני מתוצרת חברת שניאנג (Shenyang) המצוי בשירות חיל האוויר הסיני. המטוס מבוסס על הסוחוי-27 ונבנה בסין תחת רישיון רוסי.
פיתוח

בשנת 1995 הושגה הסכמה בין ממשלות סין ורוסיה לגבי ייצור מטוס הסוחוי-27 במפעלי שניאנג. תחילה יוצרו המטוסים לפי הדגם הרוסי של הסוחוי-27SK אך במהלך השנים החלו הסינים לשלב בתוך המטוס מערכות נשק סיניות. בשנת 2004 הופסקו ייצור המטוסים על פי הדגם הרוסי אחרי שכבר לא עמדו בדרישות חיל האוויר הסיני וכיום מיוצרים רק המטוסים בהם משולבים המערכות הסיניות. בין השאר סין בוחנת את האפשרות להחליף את מנועי סטורן ליולקה AL-31 הרוסיים במנועי WS-10A מתוצרת סין.
דגמים

J-11- דגם המבוסס על הסוחוי-27SK אשר 70% ממרכיביו הם מתוצרת סינית וכולל שיפורים של המכ"ם ויכולות התקיפה של המטוס. המטוס נושא בתוכו את המכ"ם N001V אשר החליף את המכ"ם המקורי N001. המכ"ם מאפשר מעקב אחר 10 מטרות במקביל. בנוסף, המטוס מכיל 2 שפופרות קרן קתודית עם תצוגה מולטיפונקציונלית הממוקמות בתצוגה העלית מימין. למטוס גם יכולת נשיאת טילים מונחים לתקיפה קרקעית וימית.
J-11A - דגם משופר של J-11. השיפור בולט בעיקר בתחום מערכת הטיסה האלקטרונית. המטוס כולל את מכ"ם N001VE שהחליף את המכ"ם NV001V. המכ"ם החדש מאפשר ירי לעבר שתי מטרות במקביל. בנוסף, הטייסים מצוידים בקסדות משופרות המאפשרות ירי לפי מבט.
J-11B - דגם אשר מורכב כמעט כולו ממרכיבים סיניים. לפי הערכות סיניות המטוס מתקדם יותר מה J-10 והסוחוי-27.
J-11BS - דגם דו מושבי. מבוסס על הסוחוי-30MK2
J-11C - דגם הנמצא בפיתוח ואמור להיות בשימוש חיל הים הסיני ותפעול מנושאות מטוסים.
מאפיינים (סוחוי-27SK) > מאפיינים כלליים

צוות: 1
אורך: 21.94 מטר (72 רגל 0 אינץ')
מוטת כנפיים:14.7 מטר (48 רגל)
גובה: 5.92 מטר (19 רגל 5 אינץ')
משקל ריק: 16,380 ק"ג (36,110 ליברות)
משקל המראה בחימוש מרבי: 23,140 ק"ג (73,000 ליברות)
הנעה: 2 מנועי טורבו-מניפה מסוג סטורן ליולקה AL-31 בעלי מבער אחורי, המייצרים דחף של 123.0 קילו-ניוטון (27,550 ליברות-כוח) כל אחד לאחר בעירה
מאפיינים (סוחוי-27SK) > ביצועים

מהירות מרבית: 2.35 מאך (2,150 קמ"ש)
טווח: 3,720 ק"מ
סייג רום: 19,000 מטר (62,000 רגל)
קצב טיפוס: 305 מטר/שנייה (60,000 רגל/דקה)
כוח G מקסימלי: 9G
שגב פורת

נבחרת ישראל בשחייה ליד הגדר הטובה, חורף 1989.

מימין למעלה - אירית אפרתי, רוית אלון, המאמן חנן גלעד. באמצע מימין - המנהל דוד סיבור, סהר אלוני, איריס קומן, מיכל אמין, רויטל וילנאי, תמי לוין, הדס פדה, עינת גבאי, אורת בש. למטה מימין - גלעד רפאלי, יואב ברוק, רזיאל רימר, אליאב טל, שגיא שטיגמן, שגב פורת, ערן הירש, ברק עטר וכרמל לויתן
שגב פורת (נולד בשנת 1967) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה שהשתתף באליפות העולם בשחייה (מדריד 1986), במדי נבחרת ישראל. החזיק בשיא הישראלי במשחה ל-1500 מטר חופשי 13 שנים. בעל 7 מדליות משתי מכביות, מהן 5 מדליות כסף.
ביוגרפיה

שגב פורת נולד וגדל בקיבוץ דפנה, ליונתן ולאה פורת. סבו, שרגא פרלגובר, היה ממקימי הקיבוץ. הוא שחה בקבוצת השחייה של הפועל גליל עליון, תחת הדרכתו של המאמן חנן גלעד.