משלחת הכדור הפורח של אנדרה לקוטב הצפוני
רקע > קידום וגיוס כספים

השאיפות הארקטיות של שוודיה עדיין לא התממשו בסוף המאה ה-19, בעוד שנורווגיה השכנה והכפופה מבחינה פוליטית הייתה מעצמה עולמית בחקר הקוטב הצפוני באמצעות חלוצים כמו פריטיוף ננסן. האליטה הפוליטית והמדעית השוודית הייתה להוטה לראות את שוודיה לוקחת את ההובלה הזו בקרב מדינות סקנדינביה, ואנדרה, נואם משכנע ומגייס כספים, מצא שקל להשיג תמיכה ברעיונותיו. בהרצאה בשנת 1895 בפני האקדמיה המלכותית השוודית למדעים, אנדרה ריגש את קהל הגאוגרפים והמטאורולוגים; כדור פורח לחקר קוטב, הסביר, יצטרך לעמוד בארבעה תנאים:
הוא חייב להיות בעל כוח הרמה מספיק כדי לשאת שלושה אנשים ואת כל הציוד המדעי שלהם, מצלמות מתקדמות לצילום אווירי, אספקה לארבעה חודשים, ונטל, בסך הכל כ 3,000 קילוגרם (6,600 ליברות)
הוא חייב לשמור על המימן די הצורך להישאר למעלה במשך 30 ימים
יש לייצר את גז המימן, ולמלא את הכדור, באתר השיגור הארקטי עצמו
הכרחי שהכדור יהיה ניתן, לפחות במידת מה, להיגוי
אנדרה נתן תיאור אופטימי על הקלות שבה ניתן לעמוד בדרישות הללו. כדורים פורחים גדולים יותר נבנו בצרפת, הוא טען, וגם אטומים יותר. כמה כדורים צרפתיים נשארו מלאים במימן במשך יותר משנה ללא אובדן ניכר של ציפה. באשר למימן, מילוי הכדור באתר השיגור יכול להיעשות בקלות בעזרת יחידות ייצור מימן ניידות. לגבי ההיגוי הוא התייחס לניסויי חבל הגרירה שלו עם סבאה, וקבע שניתן להשיג סטייה של 27 מעלות מכיוון הרוח באופן שגרתי.
אנדרה הבטיח לקהל שמזג האוויר הקיצי הארקטי מתאים באופן ייחודי לשיט בכדור פורח. שמש חצות תאפשר תצפיות מסביב לשעון, תקצר בחצי את זמן ההפלגה הנדרש, ותבטל את כל הצורך בעיגון בלילה, שאחרת עלול להיות עסק מסוכן. גם כושר התעופה של הכדור לא יושפע לרעה מהקור של הלילה. טכניקת היגוי חבל גרירה הותאמה במיוחד לאזור בו הקרקע, המורכבת מקרח, הייתה "דלת חיכוך וללא צמחייה". לדבריו, המשקעים המינימליים באזור אינם מהווים איום על הכדור. אם גשם או שלג ירדו על הכדור, טען אנדרה, "משקעים בטמפרטורות מעל האפס יימסו, ומשקעים בטמפרטורות מתחת לאפס יתפוגגו, שכן הכדור ינוע לאט יותר מהרוח".
הקהל השתכנע מהטיעונים של אנדרה, כל כך מנותקים היו מהמציאות של סופות הקיץ הארקטיות, הכוללות ערפילים, לחות גבוהה והאיום הקיים תמיד של היווצרות קרח. האקדמיה המלכותית השוודית אישרה את חישוב ההוצאות של אנדרה בסך 130,800 קרונות בסך הכל, המקבילות בכסף של היום לקצת פחות ממיליון דולר, מתוכם הסכום הגדול ביותר, 36,000 קרונות, היה עבור הכדור הפורח עצמו. עם אישור מהאקדמיה, מיהר המלך אוסקר השני אף הוא לתמוך בפרויקט ואף תרם באופן אישי 30,000 קרונות נוספות, תומך נוסף בפרויקט היה אלפרד נובל, איל הדינמיט ומייסד פרס נובל.
המשלחת של אנדרה עוררה גם עניין בינלאומי רב, וציבור קוראי העיתונים האירופי והאמריקאי היה סקרן לגבי פרויקט, שנראה מודרני ומדעי כמו ספריו של הסופר ז'ול ורן. העיתונות עוררה את העניין במגוון רחב של תחזיות, ממוות בטוח למגלי הארצות ועד "הנחיה" בטוחה ונוחה של הכדור הפורח (ששודרג על ידי הכתב ל"ספינת אוויר") לקוטב הצפוני באופן שתוכנן על ידי מומחים פריזאים ומדענים שוודים.
אמונה במומחים ובמדע הייתה נפוצה בעיתונות הפופולרית של התקופה, אך עם תשומת לב בינלאומית הגיעה לראשונה גם ביקורת. אנדרה, בהיותו טייס הכדור הפורח הראשון של שוודיה, היה חסין בפני ביקורת, משום שלאף אחד לא היה הידע הדרוש כדי להבין את טעויותיו, אבל לצרפת ולגרמניה היו מסורות ארוכות של כדורים פורחים וכמה מהכדוראים המנוסים יותר שלהן הביעו ספקנות לגבי השיטות וההמצאות של אנדרה.
עם זאת, בדיוק כמו עם תקלות סבאה, כל המכשולים לא הצליחו לפגום באופטימיות של אנדרה. מלווה בתקשורת הלאומית והבינלאומית, הוא החל במשא ומתן עם האווירונאוט ובונה הכדורים הפורחים הידוע אנרי לאשאמבר בפריז, בירת הכדורים הפורחים העולמית, והזמין כדור משי תלת שכבתי בקוטר 20.5 מטרים (67 רגל), מבית המלאכה שלו. הכדור, שנקרא במקור Le Pôle Nord, שינה את שמו לאורנן (נשר).
היה צורך לעצב פתרונות טכניים מיוחדים עבור מקומות לינה לשלושה מבוגרים שיהיו כלואים בסל קטן עד 30 ימים. דרגשי השינה לצוות הותקנו ברצפת הסל, יחד עם חלק מהמחסנים והציוד. המימן הדליק ביותר גרם לכך שלא ניתן היה לעשות בישול בסל עצמו. הפתרון היה תנור פרימוס - שתוכנן על ידי חבר של אנדרה - שיכול להשתלשל 8 מטרים (26 רגל) מתחת לסל במרחק בטוח. ההדלקה בוצעה מהסל, מראה זוויתית שהוצמדה לתנור המעוצב במיוחד אפשרה לצוות לקבוע אם הוא הודלק בהצלחה או לא.