stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדרה פרנקן
קורות חייו > הדיכאון

בתחילת שנות ה-1960 יצא פרנקן להרפתקה חדשה סביב דמותו של זורגלוב. אבל נוכח סירובו של המוציא לאור, השאיר לגרג להמשיך בתסריט. עם האלבום שיצר בהמשך QRN sur Bretzelburg (1966-1961) ‏ (QRN על ברצלבורג - כש-QRN היא שאלה על הפרעות במזג האוויר בקוד Q שהיה נהוג בתקשורת המקודדת) הרגיש פרנקן הרגשה מעיקה של שחיקה ושל דריכה במקום. כשנדרש לתאר את ארמון המלכות ב"ברצלבורג", במיוחד את הרהיטים, לא שבע רצון מהתוצאה. אף על פי כן נחשב אלבום זה על ידי רבים למלאכת מחשבת ממש. אכן פרנקן השיג בו רמה גרפית טובה מאי פעם, והתסריט שהחדיר את ספירו ואת פנטזיו לתוך קריקטורה של משטר טוטליטרי הייתה עוד הזדמנות לתת דרור לנטיות האנטימיליטריסטיות של האמן.באופן פרדוקסלי באותו אלבום עולמו של ספירו הצטמצם בשלוש דמויות:פנטזיו, ספיס ומרסופילמי. באותה שנה, 1961 לקה פרנקן בהפטיטיס ויראלי ובדיכאון שאילצו אותו להפסיק לצייר למשך יותר משנה, להוציא גאגים של גסטון שהופיעו ללא הפסקה עד שנת 1963.
פרסום הסיפור ב"ספירו" ידע מכשולים רבים. כאמור הופסק בהתחלה למשך שישה עשר חדשים, אחר כך הופיע מחדש החל מ-11 באפריל 1963. על חצי עמוד. באותה תקופה המשיך פרנקן לעבוד על סדרת "גסטון" שהפכה לציר מרכזי בפעילותו.
ב-1965 צייר סיפור נוסף על ספירו ופנטזיו בכותרת Panade à Champignac ("צרות בשמפיניאק" - לפי הכותרת האנגלית - "בראבו, אחים") המתרחשת בעולם של גסטון. זה היה אחד הפרקים היחידים בסדרה שפרנקן היה מרוצה ממנו.
ב-1967 הוא צייר את ההרפתקה האחרונה בסדרת "ספירו ופנטזיו", זאת בעזרת עבודת הגימור של ידידו, פיו ושל עוזרו של פיו, גוס.
פרנקן שיתף פעולה איתם גם בסדרת "הדרדסים וה"קרקוקאס" ", שבה השתתף בתסריט, צייר את הציפור שאת שמה המציא.
מזה כמעט עשרים שנה שבהן עבד על "ספירו ופנטזיו" הרגיש פרנקן שסדרה זו אינה שייכת לו ושהפכה למעמסה עליו. דופווי שכנע אותו ליצור פרק אחרון ובאותו זמן הוציא שוב לפועל את רעיון חזרתו של זורגלוב שנדחה לפני שש שנים על ידי המוציא לאור. עם סיפור קצר על 37 עמודים, "הרס" פרנקן את הסדרה תוך הגחכתו של זורגלוב שחזר למצב של ינקות וצויד במוצץ והלביש בסרבלים את שלושת הגיבורים הראשיים, ספירו, פנטזיו והרוזן שמפיניאק
בסוף נטש פרנסן את הסדרה וויתר לטובת דופווי על זכויותיו בנוגע לדמויות גיבוריה פרט לדמות של מרסופילהמשיך עם זאת לייעץ ליורשו, ז'אן קלוד פורנייה, והסכים לצייר את מרסופילמי בהופעתו האחרונה בסדרה.
קורות חייו > הכל עבור גסטון

החל משנת 1968 פרנקן שעזב את הסדרה "ספירו ופנטזיו" הקדיש את כל זמנו ומרצו אך ורק לקומיקס שלו "גסטון" עם גאגים על דף אחד. בו זמנית הדמויות של ספירו ופנטזיו נעלמו מקומיקס זה. לפי תפחיסתו גבור של קומיקס אינו יכול להופיע בו זמנית בציורים מאת שני ציירים שונים. בשלב זה את מקומו של פנטזיו, עד סוף הסדרה, כבובת חבטות של גסטון נתפס על ידי לאון פרונל. בתקופה זו הפסיק שיתוף הפעולה בין פרנקן לז'ידהם.
 כשהאחרון עסק מכאן ואילך בקומיקס שלו "סופי". כשחזר לעבוד לבד על "גסטון" כבר חלפו שנים מאז שדאג פרנקן לתפאורת הסדרה. בגלל עומס עבודתו נאלץ בעבר לפנות לעזרת עמיתיו, וההסתגלות למצב החדש לא הייתה קלה. הפעם עבורו הייתה התאפורה חלק מה"גאג" וכללה פרטים קטנים שהצחיקו את הקורא.
בתקופה זו נבנה עולמו הקבוע של גסטון. דמויות שהיו משניות לגמרי נעשו חשובות יותר, כמו הצייר איב לבראק, השוטר לונטארן ובמיוחד העלמה ז'אן שאינה מסתירה יותר את רגשותיה כלפי גסטון. כעבור זמן קצר גם החתול המשוגע והשחף הצחקקן מצטרפים לעולמו של גסטון ולגן החיות הגדוש כבר של הסדרה.
ב-1972 גם חתימתו של פרנקן בתחתית הדף הפכה לחלק מהגאג. החל מהגיליון 658 יצר ממנה פרנקן גג נוסף הקשור לנושא הקומיקס. התרבות זו של הגאגים מצביע על חששו שמא לא יצחיק את הקורא. הוא הרגיש חייב להוסיף בדרך זו עוד פינוקים לרגע של קריאה חוזרת.
כך גאגים שעמדו קודם מאחור ברקע חזרו באופן סדיר בדפי הסדרה כמו למשך הכלכלב האובד, או שלטים או סמלים פייק ברחוב, הכתובים בצורת משחקי מילים.
קורות חייו > פרויקטים חדשים 1972–1983 > פרנקן כתסריטאי

ככותב מזמן רב את עלילות הקומיקסים, רק טבעי הדבר שפרנקן הפך לתסריטאי. ניסונו הראשון בתחום זה היה הקומיקס "איזבל". זו הייתה יצירה מ-1972 של המאייר ויל והתסריטאים איוואן דלפורט ורמון מאשרו (Raymond Macherot). פרנקן הצטרף אליהם ב-1975, אחרי עזיבתו של מאשרו שחלה במחלה קשה. השלישייה התכנסה בביתו של ויל על מנת לשוחח, להחליף רעיונות ולהמציא סיפור חדש. בהמשך מסר פרנקן את רישומיו לאיוואן דלפורט שהתחייב לסדר את דברי הדמויות ולהוסיף משחקי לשון נופל על לשון. במקור הרפתקאותיה של איזבל התרחשו בעולם שירי, אולם עם הגעתו של פרנק שוחר הפנטסטיקה, הוא התחיל להתאכלס במפלצות ובמכשפות. פרנקן השתתף באלבומים 3 עד 7.
אחר כך מילא פרנקן שוב את תפקיד התסריטאי לצדו שך איוואן דלפורט ושל המאייר, אז מתחיל, פרדריק ז'אנן בקומיקס "מריבותיהם של ארנסט רנגאר ושל אוגראפי ("Les Démêlés d'Arnest Ringard et d'Augraphie) משנת 1978. זה היה פרויקט ישן שנשלף מהמגרה וסיפר על עלילותיו של גנן שניסה בכל האמצעים להיפטר מחפרפרת פולשנית. רעיון זה שהוא התכוון מזמן רב לנצלו נבע מימי ילדותו כשסבו נלחם בחפרפרות שפלשו לגענת הירק שלו. את שני גיבורי הקומיקס הזה יצר פרנקן עוד מזמן.
עם סיום הופעת המוסף Le Trombone illustré ("הטרומבון המאוייר") הסתער פרנקן יחד עם דלפורט וז'אנן הצעיר על הפרויקט. הפרק הראשון פורסם באפריל 1978. אחר באו עוד כמה פרקים שלמים ועוד אלבום בשנת 1981. הוצאתם בכירכה דקה העידה על כך שמחלקת ההמסחר של הוצאת דופווי לא האמינה בתוצר והחליטה שלא להמשיך בו.
ב-1990 הגיע למגזין "ספירו" עורך ראשי חדש שביטל את סדרתו של ז'אנן "ז'רמן ואנחנו" וחזר לסדרה הישנה - מריבותיהם של ארנסט רנגאר ושל אוגראפי באחריות אותה השלישייה בקאמבק קצר.
קורות חייו > פרויקטים חדשים 1972–1983 > ההרפתקה של Le trombone illustré

ב-1977 במרכז המגזין "ספירו" התחיל להופיע מוסף מסקרן בעל שמונה עמודים בשם "Le Trombone illustré" (הטרומבון המאוייר"). זה היה הרעיון של פרנקן שהתחיל להשתעמם אחרי שלושים שנות פעילות ב"ספירו" באותם הנושאים המוסכמים ובאותו סגנון גרפי. מתוך נאמנות לא רצה לעזוב את "ספירו" ובעזרת ידידו איוואן דלפורט ניסה לבצע שינוי על ידי יצירת מוסף "מחוצף" של "ספירו". מנהל המגזין, שארל דופווי, שלא יכול לסרב לפרנקן, הסכים, אם כי הוא ייחל יותר למשהו לירי. האמנים זכו על ידי כך בעצמאות מוחלטת ביחס לעורך הראשי ומוציא לאור של המגזין.
ב-17 במרץ 1977 יצא לאור הגיליון הראשון של "Le Trombone illustré" משולב בגיליון 2031 של המגזין "ספירו". פרנקן יצר בו את הסדרה הקרויה "רעיונות שחורים". הוא צייר בנוסף 26 מתוך 30 כותרות המוסף, כל אחת מיועדת לסיפור שונה. זה דרש עמל רב מכיוון שהכותרת הייתה שונה אפילו כשהדמויות מסביבה חזרו כל שבוע מחדש, במיוחד דמותו של בישוף שלא מצאה חן בעיני דופווי. אחרי צינזור אחד הגאגים של "ז'רמן ואנחנו..." של פרדריק ז'אנן, אחרי 20 באוקטובר 1977 כשהופיע הגיליון השלושים, הצוות החליט לשים קץ להרפתקה האמנותית.
קורות חייו > פרויקטים חדשים 1972–1983 > "התקופה השחורה"

ה"רעיונות השחורים", Idées noires הסדרה החדשה של פרנקן שיצאה לאור ב-1977 במוסף "הטרומבון המאוייר" הייתה קרע רדיקלי עם כל יצירותיו הקודמות. היה בה סגנון חדש, עדיין מצחיק אבל הרבה יותר תוקפני. בציורים מפורטים בשחור לבן, תוך שימוש מסיבי של רקעים שחורים, הוקיע פרנקן באכזריות את ההיבטים השפלים של החברה האנושית. הוא כיוון את חיציו במיוחד נגד הנצלנים, הציידים, מוסד הצבא, הגאוותנים, זיהום הסביבה, עולם ההצגות, הדת, ואולי המין האנושי בכלל. האיורים בעלי הומור קודר, הדמויות מתות לעיתים קרובות. והמכלול יוצר תחושה מסוייטת, של עולם בלי אור. אחרי סגירת ה"טרומבון המאוייר" "הרעיונות השחורים" המשיכו להופיע במגזין " Fluide glacial" (הנוזל הקפוא) בניהולו של גוטליב, מעריץ וידיד של פרנקן. פורסמו בו כשישים עמודי איורים שהופיעו אחר כך ב-1981 כאלבום. פרנקן לא תרם למגזין "Fluide glacial" רק את "הרעיונות השחורים". בשיתוף פעולה עם גוטליב פרסם בו עוד כמה דפי קומיקס וסיפורים קצרים, שבהם בלטו חתול בשם "סלוברן" Slowburn (מאוחר יותר פורסם אלבום פיראטי עליו), אגדה הקרויה " המפליץ והשועל" ועוד זבוב שצייר על התקרה.
עוד לפני "הרעיונות השחורים" יצר פרנקן את מפלצותיו. הוא פרסם אותן כמעט בעילום שם בפנזינים עם קומיקסים שהודפסו לפעמים רק בכמה מאות עותקים. את המפלצות המסוייטות האלה נהג פרנקן לקשקש כדי להרוג את השעמום בעת ישיבות.
בשנות ה-1970 רנה גוסיני, התסריטאי של אסטריקס, הציע לו להכניס את מפלצותיו לסדרה לפי תסריט שלו ותפורסם בעיתון "פילוט" שבניהולו, אולם פרנקן נרתע מכך. ב-1977 בעת פסטיבל של הקומיקס באנגולם צפה פרנקן בסרט שנקרא "סיוט שחור" Cauchemar noir - שבו שולבו כל המפלצות שהמציא ושוכנע על ידי שלושה מוציאים לאור מתחילים להוציא לאור אוסף בכותרת "Cauchemarrant".
באותה רוח ב-1979 יצר דף עבור אמנסטי אינטרנשל שבו הופיע גסטון לגאף מעונה על ידי אנשי צבא של משטר טוטליטרי.
קורות חייו > פרויקטים חדשים 1972–1983 > גסטון פוליטי יותר

על אף התעסקותו בפרויקטים מרובים, לא שכח פרנקן בתקופה זו את הקומיקס העיקרי שלו "גסטון" שלמרות הכל ידע ירידה בתפוקה. בכל הפרויקטים לקח לעצמו חופש בבניית גאגים מסורתיים ויצר דף שבו חזר להתחלות הסדרה תוך ציור מחדש של חצי עמודים וציורי-גאג כלבבו והשראתו. מצד שני לא היה מרוצה מתוכן שבחרה הנהלת המגזין, צבאי מדי לטעמו ולא נרתע לשקף את דעתו זו בגאגים של הסדרה.
על מנת להגביר את קצב הפרסומים, העורך הראשי של "ספירו" התחכם וכל פעם שפרנקן לא צייר גאג חדש, במדור שנקרא "פינת הקלאסיקה" פרסם מיוזמתו דף ישן מהסדרה. פרנקן שלא סבל לצפות בציוריו הישנים בטענה ש"הציור הזדקן" נאלץ (לא למחוק) לספק גאגים חדשים לעיתונו בקצב כמה שיותר סדיר.
יצר באותם הימים גסטון לגאף יותר בוגר ושיחסיו עם העלמה ז'אן הפכו לרציניים יותר, אם כי נותרו אפלטוניים.
באמצעות הגיבור שלו, התגייס במאבקים הפוליטיים - למשל בתחום האקולוגיה, הצלת הלווייתנים, נגד מרוץ החימוש, ונגד עוול בכלל. העמיד את דמותו של גרסון לרשות הארגון "גרינפיס", היוניסף והאמנסטי אינטרנשנל" קרא את היתון "שרלי הבדו אך לא התפתה לשת, איתו פעולה.
בתיווכו של גסטון לגאף הביע את גועלו מה"מדחנים שהיו בעיניו אוכלי כסף בלתי אסתטיים, עד כדי גיוס הקוראיו נגד התופעה.
ב-1982 נפל לאפיזודה דיכאונית חוזרת והפסיק הרבה מעבודותיו, כולל "גסטון" ו"הרעיונות השחורים".
קורות חייו > חצי-פרישה סוערת (1997-1884) > שובו של מרסופילמי

ב-1984 יצא פרנקן משנתיים של דיכאון שבהן הפסיק כל תוכניותיו. מפגש בימי פסטיבל הקומיקס באנגולם שבו ילדים בני 11–14 סיפרו לו על ה"גג"ים הישנים של גסטון, הפיחו בו רצון עז לחזור לעבודה. מצא כוח, אם כי לא כמו פעם, לחזור לדמות של גסטון והמציא עלילות חדשות
ב-1987 הכין חזרה מסעירה של אחד מיצוריו, מרסופילמי.
עשה זאת לרגל העברת הסדרה "פסירו ופנטזיו" לידי הדור הבא, אבל הסתפק בגגים ובסיפורים קצרים מדי פעם.
קבלן בשם ז'אן-פרנסואה מויירסון שהתאהב ביצירתו קנה את הזכויות על הגיבור עבור סדרה תפורסם בהוצאה לאור משלו, בשם Marsu Productions. פרנקן צירף שוב כשותף את גרג שכתב לו תסריט, ובתחום הציורים נעזר בצייר צעיר שעבר בחברה הקשורה לדופווי, שאימץ את כינוי העט "באטם".
גרג יעבר את התסריטים עבור שני האלבומים הראשונים ויאן כתב את התסריט עבור האלבום השלישי.
החל מהאלבום השלישי פרנקן השאיר לבאטם את האחראיות על הגרפיקה והסתפק בתפקיד של במאי ומנצח של צמד היוצרים היותר צעירים.
בסדרה הופיעו דמויות שיצר בעבר ליצירות שונות, כדוגמת ברינג מ. בקאלייב, הצייד של מרסופילמי, שהתפרסם ב-1978 ב"גסטון ומרסופילמי", אלבום שהורכב בזמנו מעמודים לא מוכרים ושילוב של סיפורים שהופיעו ב"ספירו" בשנים עברו. דמות אחרת מיסודו של פרנקן שהופיע בסדרה היה נוח, בצרפתית נואה, ושלישיית הקופים שלו, שנוצרו בסיפור "Panade à Champignac" (או "ברבו, אחים!")
קורות חייו > חצי-פרישה סוערת (1997-1884) > Les Tiffous

,במשך שלוש שנים השקיע פרנקן עמל רב ביותר בפרויקט של סרטים מצוירים לילדים שנקראו "Les Tiffous שגרם לו להפחית בפרסום הפרקים של "גסטון" שהפכו לבלתי סדירים.
מתוך אלפי ציורים יצר 78 פרקי סרטים מצוירים, כל אחד בן חמש דקות שהוצגו בטלוויזיה ב-1990. בתסריטים עזר חברו מזה כבר איוואן דפורט, כמו כן הצמד קסבייה פוש וז'אן לטורז'י.

אולם ההצלחה לא תאמה את גובה ההשקעה: התקציב המוגבל עצר את ההפקה וסרטונים אלה נשכחו מהר על ידי קהל הצופים. שרד ממנו רק אלבום קומיקס שפורסם ב־1990. Les Tifous, בהוצאת דסי.
בסופו של דבר נאלץ פרנקן לעזוב את סדרת "גסטון", שהופיעה לאחרונה בגיליון 2776 של "ספירו" ב-26 ביוני 1991.
קורות חייו > חצי-פרישה סוערת (1997-1884) > שנותיו האחרונות

ב-1992 ויתר פרנקן לטובת Marsu Productions על מרבית זכויות היוצר שלו, כולל על הקומיקס "גסטון", על מפלצותיו, ועל הקומיקס "רעיונות שחורים". עם זאת לא הפסיק לגמרי לעבוד ובראיונות סיפר על אהבתו לצייר. ב-1991 זכה לעיטור המסדר לאופולד הראשון, עיטור הכבוד החשוב ביותר של בלגיה. ב-1994 Marsu Productions מכרה
את זכויות העיבוד של מרסופילמי לחברת וולט דיסני שהפיקה ממנו סרט מצויר.

ב-1996 נמצא פרנקן שוב באור הזרקורים עם הופעת האלבום מס. 15 של "גסטון" אליו ציפו אוהדיו מזה עשר שנים. האלסום זכה בהצלחה כבירה. בפחות משישה שבועות נמכרו 650,000 עותקים. זה היה אלבומו האחרון.
ב־5 בינואר 1997, יומיים אחרי יום הולדתו ה-73 נפטר אנדרה פרנקן מאוטם שריר הלב בסן-לוראן-די-ואר, על יד ניס, באלפ-מריטים.
קורות חייו > חייו הפרטיים

מ-1950 פרנקן היה נשוי לליליאן סרווה (Servais), שהלכה לעולמה ב-2007.
לזוג הייתה בת, איזבל.
פרסים ואותות הוקרה

1972 - פרס סן-מישל לצייר ההומוריט הטוב ביותר - עבור "גסטון לגאף".
1974 - היה חתן ראשון של הפרס הגדול של העיר אנגולם
1980 - פרס אדמסון למחבר הבינלאומי הטוב ביותר - מטעם האקדמיה השוודית לקומיקס
1981 - פרס סן-מישל עבור "Idées noires"
1985 - פרס הקסטור (ספרד) לקומיקס הארוך הטוב ביותר - עבור
1987 - הפרס הגדול לגרפיקה בפסטיבל הבינלאומי של הקומיקס באנגולם
דצמבר 1991 - אות מסדר לאופולד בדרגת אביר - מטעם מלך הבלגים, בודואן הראשון למחבר עם מעל עשרים שנות קריירה
1996 - פרס מקס ומוריץ (בעיר ארלנגן בגרמניה) על מפעל יצירה יוצאת דופן
הנצחה

2004 - ב פריז ב-Cité des Sciences et de l'Industrie נפתחה תערוכה מוזיאונית רטרוספקטיבית ראשונה של יצירותיו "העולם של פרנקן". החל מ-2006 עברה כתערוכה דו - לשונית צרפתית/הולנדית, לעיר הולדתו, בריסל,
2005 - סקר בקרב האוכלוסייה הוואלונית בחר בו "הבלגי ה-18 בכל הזמנים"
12 במרץ 2017 - האסטרואיד 293985 נקרא על שמו
יצירתו > סדרות קומיקס

| סדרה | שנים | אלבומים | מו"ל | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ' Spirou et Fantasio  (ספירו ופנטזיו) | 1946–1968 | 20 | Dupuis דופווי | יחד עם ז'יז'ה, אנרי גילן, מוריס רוזי, ויל, גרג, ז'ידהם, ז'אן רובה |
| Modeste et Pompon  (מודסט ופומפון) | 1955–1959 | 3 | Le Lombard | עם רנה גוסיני and גרג |
| "גסטון לגאף" | 1957–1996 | 19 | דופווי ומרסי (Marsu) הפקות | עם איוואן דלפורט וז'ידהם |
| Le Petit Noël (נואל הקטן) | 1957–1959 | 1 | Dupuis | 4 כרכים בחצי פורמט |
|  Idées noires  (רעיונות שחורים) | 1977–1983 | 2 | Fluide Glacial (נוזל קרחוני) | עם איוואן דלפורט וז'אן רובה |
| Isabelle(איזבל) | 1978–1986 | 5 | Dupuis | תסריטים עם דלפורט ורמון מאשרו, הציורים מאת ויל |
| Marsupilami (מרסופילמי) | 1987–1989 | 3 | מרסי הפקות | עם באטם, יאן לה פאנטייה |

a. ^ האוסף המקורי. אוספים אחדים כוללים ארבעה אלבומים. התוכן במידה רבה זהה, אם כי ה"גגים" התפזרו באלבומים דקים יותר.
b. ^ סדרת מהדורה מיוחדת, מפורסמת לפי סדר כרונולוגי, על ידי דופווי ומרסי הפקות, בקשר לסדרות יובל הארבעים.
פרט לשלושת האלבומים העיקריים בסדרה, פרנקן היהה יוצרו c. ^ של האוסף  Capturez un Marsupilami ,("תפסו מרסופילמי") שבו סיפורים קצרים על אותו גיבור.
לגבי Spirou et Fantasio, Modeste et Pompon, Isabelle ו-Marsupilami, several new.כמה אלבומים חדשים פורסמו על ידי אמנים אחרים אחרי שפרנקן עזב את הסדרה
יצירתו > קומיקסים חד-פעמיים

Cauchemarrant (1979, פורסם על ידי Bédérama) (קושמאראן)
Les robinsons du rail (1981, צויר על ידי פרנקן, טקסט מאת איוואן דלפורט, פורסם על ידי L'Atelier) (הרובינסונים של המסילה)
Les démêlés d'Arnest Ringard et d'Augraphie (1981, art by Frédéric Jannin, text by Franquin and Yvan Delporte) התסבוכות של ארנסט רנגאר ושל אוגרפי, ציורים מאת פרדריק ז'אנן, טקסט מאל פרנקן ודלפורט
L'Encyclopédie du Marsupilami (1991)
האנציקלופדיה של המרסופילמי (אנציקלופדיה דמיונית מאויירת)
Arnest Ringard et Augraphie (2006, art by Frédéric Jannin, text by Franquin and Yvan Delporte;) (ארנסט רנגאר ואוגרפי, גרסה מצוירת מחדש ומורחבת של הקודמת, עם ציורים של פרדריק ז'אנן, טקסט מאת פרנקן ואיוואן דלפורט
Slowburn (1982, ציורים מאת פרנקן, טקסט מאת גוטליב ; פורסם על ידי Collectoropolis)
Les Tifous (1990, פורסם על ידי דסי - Dessis)
Le trombone illustré (2005, פורסם על ידי מרסי הפקות) (הטרומבון המאוייר)
Un monstre par semaine (2005) (מפלצת אחת לשבוע, פורסמה על ידי מרסי הפקות
Les noëls de Franquin (2006, art by Franquin, text by Yvan Delporte; published by Marsu Productions)
לקריאה נוספת

José-Louis Boquet et Eric Verhoest, Franquin, chronologie d'une œuvre, Monaco, Marsu Production, novembre 2007, ISBN 978-2-35426-010-1,
(ז.'ל. בוקה ואריק ורהוסט - "פרנקן, כרונולוגיה של יצירה")
Numa Sadoul Et Franquin créa la gaffe : Entretien avec Numa Sadoul, Bruxelles, Dargaud, février 1986 ISBN|2-87178-000-5
(נומה סדול - ויברא פנרקן את ה-gaffe" - ריאיון אצל נומה סדול")
ביטאליקה

| --- | --- |

חברי הלהקה
 מקום הקמה:  מילווקי 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-2001
 סוגה:  רוק  מטאל
 חברת תקליטים:  Oglio Records
 http://beatallica.org
 חברים
 ג'יימז לנפילד (מייקל טיירני)  ג'רג' האמטסון השני (ג'ף המילטון)  קליף מקברטני (פול טריין)  רינגו לארז (ריאן צ'ארלס)
 חברים לשעבר
 מייקל ברנדנבורג  לי ברוסו  טרוי בוטרו  ג'ף זלצמן
 
ביטאליקה היא להקת מחווה הומוריסטית לשתי להקות שונות מאוד - מטאליקה והביטלס. שירי הלהקה מורכבים מצירוף של שירי שתי הלהקות, כאשר המילים בשירים הן תערובת של שירי הביטלס ושירי מטאליקה, ואילו הסגנון הוא הבי מטאל, בסגנון נגינה ושירה הדומה למטאליקה. מלודיות השירים מורכבות הן ממלודיות של הביטלס והן ממלודיות של מטאליקה עם נטייה למלודיות של הביטלס. שמות השירים מהווים שילוב בין שמות שירי שתי הלהקות, לדוגמה השיר "For Whom Michelle Tolls" הוא שיר המשלב את השיר "Michelle" של הביטלס עם השיר "For Whom the Bell Tolls" של מטאליקה.
היסטוריה

הלהקה הוקמה בשנת 2001 כמתיחה, על ידי הזמר ג'יימז לנפילד והגיטריסט קרק האמטסון. האלבום הראשון שלהם, "A Garage Dayz Nite" (בתרגום חופשי: לילות של ימי גראז') הוא משחק מילים על שמות שני אלבומים: "A Hard Day's Night" של הביטלס ו"Garage Inc." או האוסף "Garage Days Re-Revisited" של מטאליקה. האלבום הוקלט כדי לשמש כמזכרת מהפסטיבל הראשון בו הופיעה הלהקה, "פסטיבל המתיחות" (Spoof Fest), שהתקיים באותה שנה במילווקי. תפוצת אלבום זה לא הייתה רחבה, ועשרות בודדות בלבד ממנו חולקו למקורבים של חברי הלהקה. מאוחר יותר באותה שנה, אחד מעותקי האלבום הגיע לידיו של דייוויד דיקסון, תושב מילווקי, שיצר דף אינטרנט שכלל קובצי mp3 של שירי הלהקה, ונתן לה את שמה - ביטאליקה. הלהקה לא הייתה מודעת לקיומו של דף האינטרנט, עד שפגשה את דייוויד דיקסון בקיץ של שנת 2002, כשהוא נושא בידיו ערימה של מכתבי מעריצים מכל רחבי העולם. לאחר בקשות חוזרות ונשנות של מעריצי הלהקה שביקרו באתר, הוציאה להקת ביטאליקה את אלבומה השני "ביטאליקה", הידוע גם בשם "האלבום האפור" (The Grey Album), שיצא באינטרנט ב-1 באפריל 2004. גם שמו של אלבום זה מתייחס לאלבומים של שתי הלהקות, אשר שתיהן הוציאו אלבום הנושא את שמם בלבד, וזכו לכינוי על שום הצבע השולט בעטיפת האלבום - הביטלס את "האלבום הלבן" ומטאליקה את "האלבום השחור".
מאוחר יותר באותה שנה, צירפה ביטאליקה לשורותיה את הבסיסט קליף מקברטני והמתופף רינגו לארס והחלה להופיע במקומות שונים, כשחברי הלהקה מערבים אלמנטים שונים מסגנון ההופעות של הביטלס ושל מטאליקה. כשהופיעו בתור מופע חימום ללהקת דרים ת'יאטר, מתופף הלהקה, מייק פורטנוי, הצטרף ללהקה וניגן איתה. ב-2007 הוציאו את אלבומם השלישי, "Sgt. Hetfield's Motorbreath Pub Band", גם הוא משחק מילים: "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band" של הביטלס ושמו של חבר להקת מטאליקה, ג'יימס האטפילד, חובב אופנועים מושבע והשיר Motorbreath מהאלבום Kill 'Em All.
ב-2008 הוציאה ביטאליקה סינגל בשם "All you need is blood", פארודיה על השיר All You Need Is Love, כשבאלבום ישנם 14 טראקים, ובכל אחד מהם שרים ביטאליקה את אותו השיר בשפות שונות, שכולל גם עברית. בגרסה העברית, השיר מתחיל עם המנגינה של התקווה וכמו כן יש בו אזכור לצביקה פיק.
חברי הלהקה

חברי הלהקה בחרו לעצמם שמות במה המשלבים את שמות חברי הביטלס ומטאליקה.
ג'יימז לנפילד: שילוב של השמות ג'ון לנון וג'יימס האטפילד, שמו האמיתי הוא מייקל טיירני - קולות, גיטרת ליווי.
ג'רג' האמטסון השני: שילוב של השמות ג'ורג' האריסון וקירק האמט, שמו האמיתי הוא ג'ף המילטון - גיטרה מובילה
קליף מקברטני: שילוב של השמות פול מקרטני וקליף ברטון, שמו האמיתי פול טריין - גיטרה בס
רינגו לארז: שילוב של השמות רינגו סטאר ולארס אולריך, שמו האמיתי ריאן צ'ארלס - תופים
פלמבל ראסמרטין: שילוב של השמות ג'ורג' מרטין ופלמינג ראסמוזן, שמו האמיתי שיין אוליבו - מפיק הקלטות
חברי להקה בעבר

קרק האמטסון: שילוב של השמות ג'ורג' האריסון וקירק האמט, שמו האמיתי הוא מייקל ברנדנבורג (2001–2006) - גיטרה מובילה
ג'רג' האמטסון: שילוב של השמות ג'ורג' האריסון וקירק האמט, שמו האמיתי הוא ג'ף זלצמן (2006–2008) - גיטרה מובילה
קליף מקברטני: שילוב של השמות פול מקרטני וקליף ברטון, שמו האמיתי טרוי בוטרו (2001–2004) - גיטרה בס
קליף מקברטני: שילוב של השמות פול מקרטני וקליף ברטון, שמו האמיתי לי ברוסו (2004–2005) - גיטרה בס
אמנים אורחים

דייב ניוקיד: שילוב של השמות דייב מאסטיין וג'ייסון ניוסטד, שמו האמיתי הוא דייוויד בנטון - גיטרה מובילה
מארשל: על שם ג'ון מארשל, שמו האמיתי הוא שון וויליאמסון - גיטרה מובילה
דיאבלו מיסטריוסו: על שם ל'אנג'לו מיסטריוסו, שמו האמיתי אינו ידוע - גיטרה מובילה
ג'ואי ניקול: שילוב של השמות ג'ואי ג'ורדיסון וג'יימי ניקול, שמו האמיתי מייק פורטנוי - תופים
בילי פרסטיין: שילוב של השמות דייב מאסטיין ובילי פרסטון, שמו האמיתי פול נוורס - קלידים
דיסקוגרפיה

(2001) - A Garage Dayz Nite
(2004) ביטאליקה, הידוע גם בשם "האלבום האפור"
(2007) Sgt. Hetfield's Motorbreath Pub Band
(2009) Masterful Mystory Tour
אתת

ערך זה עוסק במקצוע. אם התכוונתם למנגנון סנכרון במחשבים, הקרוי גם סמפור, ראו .
אתתית דגלים של הצי המלכותי, 1940
אתת הוא אדם שעיסוקו בקיום תקשורת באמצעות מכשירי איתות, כגון הליוגרף ומנורת איתות, המשמשים להעברת מסרים בקוד מורס, וסמפור, סימנור ודגלים, המשמשים להעברת מסרים בקודים משלהם. אתתים שימשו בתקשורת צבאית ובתקשורת אזרחית.
מכשירי האיתות מבוססים על קו ראייה בין שני האתתים, ולכן הם מוגבלים מאוד מבחינת המרחק בין האתתים ומספר המשתתפים בתקשורת (בדרך כלל רק שניים). להתגברות על הטווח המוגבל שימשו "תחנות ממסר", שהעבירו את האות הלאה, עד שהגיע ליעדו. כשהעבירו באמצעות סמפור הודעה מפריז לליל, מהלך של 193 קילומטר, נעשה שימוש ב-15 תחנות. המעבר לתקשורת אלקטרונית, בקשר רדיו ובקשר קווי, הפטורה ממגבלות אלה, צמצם מאוד את הצורך באתתים, והוא נותר בעיקר למצבי חירום.
אתתים פעילים גם כיום בהנחיית תנועתן של רכבות ובהנחייתם של מפעילי עגורנים.
הכשרה של אתת לתפקידו כללה לימוד של התפעול הטכני של מכשיר האיתות ולימוד שיטת הקידוד המתאימה. בישראל רישוי אתתים לרכבת נעשה בהתאם לפקודת מסילות הברזל ורישוי אתתים לעגורן נעשה בהתאם לחוק הבטיחות בעבודה.
בתפעול רכבות

הרמה התחתונה של תפעול הרכבות היא השליטה המתבצעת על ידי האתתים - עובדי רכבת אשר הוסמכו להפעיל מערכות איתות לשם הנחיית תנועת הרכבות. בין היתר האתת הוא הגורם האחראי על בטיחות תנועת הרכבות, הוא בעל הסמכות העליונה בתפעול ליקויים/שיבושים במסילה מול הגורמים בשטח. בתפעול השוטף האתתים מבצעים בפועל את הוראות הפיקוד ומכוונים את תנועת הרכבות על מנת שכל רכבת תגיע ליעדה על פי לוח הזמנים. האתתים אחראים לוודא שהרכבות נוסעות בהתאם ללוח הזמנים ולהוראות הסימנורים.
הערות שוליים

↑  תקנות הבטיחות בעבודה (עגורנאים, מפעילי מכונות הרמה אחרות ואתתים), התשנ"ג-1992
בית הסוהר המדינתי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית סוהר 
 מיקום:  מחוז יוניון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מפעיל:  Florida Department of Corrections 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1913
 תאריך פתיחה רשמי:  1913 
 קואורדינטות:  30°04′01″N 82°11′34″W﻿ / ﻿30.0669°N 82.1928°W﻿ / 30.0669; -82.1928
 אתר רשמי
  (למפת פלורידה מוגדלת) טאלאהאסי ג'קסונוויל מיאמי טמפה אורלנדו פורט לודרדייל פורט סנט לוסי קייפ קורל גיינסוויל קי וסט ג'ורג'יה אלבמה מפרץ מקסיקו האוקיינוס האטלנטי בית הסוהר המדינתי(למפת פלורידה רגילה) טאלאהאסי ג'קסונוויל מיאמי טמפה אורלנדו פורט לודרדייל פורט סנט לוסי קייפ קורל גיינסוויל קי וסט ג'ורג'יה אלבמה מפרץ מקסיקו האוקיינוס האטלנטי בית הסוהר המדינתי
 
בית הסוהר המדינתי (באנגלית: Union Correctional Institutionn) הוא מוסד כליאה, השוכן במחוז מריון שבפלורידה. הכלא מנוהל על ידי מחלקת בתי הכלא של מדינת פלורידה ומאכלס מעל ל-2,100 אסירים.
היסטוריה

בית הכלא הוקם בשנת 1913 ומאז עבר סדרה של הרחבות. לאחר הקמתו במתקן היו כלואים כ-600 אסירים שעבדו בעיקר בחווה של הכלא. בשנת 1928 דווח על 1,101 אסירים גברים ומספר לא ידוע של אסירות. בין האסירים הלבנים והאסירים האפרו-אמריקאים הייתה הפרדה לחלוטין. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 אוכלוסיית האסירים גדלה לכ-2,000. בשנת 1935 נבנה בניין חדש בעל רמת אבטחה מרבית. נכון ל-2021, הוא עדיין נמצא בשימוש, אך גם עבר מספר שיפוצים.
בשנת 1954, לאחר הקמת בית הסוהר לוול, כל האסירות הועברו לבית הסוהר החדש. בשנת 1955 נבנה "האגף המזרחי" שבשנת 1972 הופרד והוקם בית הסוהר פלורידה. בשנת 1992 נבנה בניין חדש שמאכלס נידונים למוות.
בהתאם לדיווח משנת 1999 בכלא היה קיים מתח על רקע גזעי, לאור כך שרוב האסירים הם אפרו-אמריקאים ורוב עובדי הסגל של הכלא הם לבנים.
בין הרוצחים שהוצאו להורג בכלא נמנה טד בנדי, רוברט לונג וג'וזפה זנגארה, שהואשם בניסיון לרצח של פרנקלין דלאנו רוזוולט. אדי ג'יימס נידון למוות בשנת 1995 ועדיין כלוא במתקן.
ארגון שחקני הכדורגל העולמי

| --- | --- |

 ענפי ספורט:  כדורגל
 מיקום המטה:  הופדורפ, הולנד
 נשיא:  דייוויד אגנזו
 תאריך ייסוד:  1965
 האתר הרשמי
ארגון שחקני הכדורגל העולמי (באנגלית: International Federation of Professional Footballers, ראשי תיבות: FIFPro) הוא הגוף המייצג את 65,000 הכדורגלנים וכדורגלניות המקצועניים בעולם, ומורכב מ-67 ארגוני כדורגלנים לאומיים. 5 ארגוני שחקנים לאומיים מועמדים להצטרפות, 8 ארגונים מוגדרים כמשקיפים ומטה הארגון ממוקם בהולנד. מטרת הארגון היא קידום מעמד ותנאי השחקנים והשחקניות המקצוענים בעולם תוך יצירת סולידריות, שיתוף פעולה, תיאום וייעוץ בין הארגונים בארצות השונות.
בנוסף לפעולותיו, מחלק הארגון את פרס 11 השחקנים הטובים של השנה FIFA FIFPRO Men's World 11 ו-11 השחקניות הטובות של השנה FIFA FIFPRO Women's World 11 לשחקנים ולשחקניות שנבחרים על ידי הכדורגלנים החברים בארגון.