ועדה לאישור הפסקת היריון
ועדות להפסקת היריון בראי הביקורת

מזה שנים קיים בישראל ויכוח ציבורי על זכותה של האישה להחליט לבדה אם לבצע הפלה מלאכותית או שלא. המחלוקת בתחום משקפת פערים בין תפיסות עולם דתיות וחילוניות וניגודים בין העדפותיו של הפרט ובין צורכי המדינה, ואינה נוגעת בשאלות רפואיות. נושא זה הפך לסוגיה פוליטית, עליה נאבקים ארגונים, מפלגות פוליטיות ורשויות החוק.
כיום נתפס נושא הפסקות ההיריון היזומות כתחום של אנשי חוק, דת, פוליטיקה, רפואה ועוד. גופים שבולטים בדיון הציבורי בנושא בדרך כלל לוקים בייצוג חסר של נשים. כל אחת מן הקבוצות הנוגעות בעניין מחזיקה באינטרסים שונים, ולעיתים מנוגדים, כלפי הפלות. השינויים שהתרחשו במרוצת השנים בחוק הנוגע להפלות מלאכותיות בישראל משקפים את הקושי הטמון בניסיון לגשר בין התפיסות השונות. החוק הנוכחי הוא מעין פשרה בין העמדות המנוגדות כלפי ביצוע הפלות.
ביקורת נוספת היא על ההבדלים הקיימים בין הוועדות בערים השונות. כיום נשים יכולות לבחור לפנות לכל ועדה ברחבי המדינה, ולבחירה זו עשויה להיות השפעה מכרעת על סיכוייהן לקבל את אישור הוועדה בנוגע להפלה. זאת, על אף תקנות משרד הבריאות האחידות. ממחקרים ניתן לראות כי ישנה שונות ניכרת בתדירות התכנסות הוועדות, כמות הניירת והבירוקרטיה הנדרשת מהפונות, וכן הטקטיקות הנהוגות בכדי להרתיע את הנשים הניגשות לוועדות להפסקת היריון. העדר עקביות בין הוועדות הוא תוצר הן של האמונות האישיות של רופאים בכירים ומנהלים בכל בית חולים והן של ההשתייכות המוסדית ותפיסת העולם הכללית של בית החולים.
לפי האידאולוגיה הפמיניסטית, גוף האישה הוא חלק בלתי נפרד מאישיותה והוא רק שלה, לפיכך אין לשום גורם זכות להחליט עבורה מה יהיה עתידה ועתיד עוברה. יתרה מכך, על מנת שאישה תוכל להגשים את זכותה להזדמנות שווה, יש להיענות למספר תנאים מוקדמים, שאחד מהם הוא יכולתה לשלוט על פוריותה ולתכנן עיתוי של היריון וגידול הילוד. פמיניזם רואה בלידה לא רצויה ככזו העלולה לשלול מן האישה את אורח החיים המועדף עליה ולמנוע ממנה להגשים את שאיפותיה. אישה שנאסר עליה לעבור הפלה חייבת לעמוד באי הנוחות הכרוכה בהיריון, לסבול את כאב הלידה ואת תוצאותיה, להפסיק את תוכניותיה ולוותר על איכויות חיים מסוימות. כמו כן, היא עלולה לסבול מפגיעה בבריאותה הפיזית או הנפשית כתוצאה מהלידה הלא רצויה ומגידול הילדים, ובמקרים אחדים גם לסבול כל חייה מסטיגמה הנובעת מכך שילדה מחוץ לנישואין. לאור כל זאת, גישות חילוניות ליברליות שמאמצות את העמדה הפמיניסטית רואות בזכות להפסקת היריון לא רצוי כאחת מזכויות היסוד של האדם. ההסדר החוקי כיום בעניין הפסקות היריון מעוגן בחוק העונשין ומטיל מגבלות מהותיות על האוטונומיה הגופנית של נשים. מצב חוקי זה פוגע בזכותן של נשים לשוויון, לחירות, לכבוד ולבריאות ואינו תואם את המצב המשפטי הנהוג ברוב המדינות המפותחות.
נוסף על כך, עולה כי ברוב הוועדות האישה נתבעת לחשוף פרטים על התנהגותה המינית, על דפוסי השימוש או אי השימוש באמצעי מניעה, על מחויבותה לבן הזוג שאיתו קיימה יחסי מין שהביאו להיריון בלתי רצוי, ועל מידת נחישותה שלא לממש את הריונה. כלומר, האישה מחויבת להיחשף על מנת לקבל את אישור הוועדה. זאת, על אף שהתנהגותן המינית היא עניינן הפרטי של הנשים המגיעות לוועדה ובכך נשללת מהן זכות בסיסית, והן חשופות לעינו הבוחנת של הממסד הרפואי.
ביקורת נוספת טוענת שחברי הוועדות מתייחסים אל עצמם כ"מחנכים", ואל ההליך כחינוכי מעיקרו, ולא רק כהליך של מיון וקביעת התאמה בין מקרה פרטי לקטגוריה הכללית שקבע המחוקק. הם רואים עצמם כמייצגי הממסד הפוליטי וכדוברי האינטרס הקולקטיבי. תפקיד ייצוגי זה מסמיך אותם לקבוע נורמות הנתבעות מנשים בחברה הישראלית בתחום ההתנהגות המינית, הרבייתית והמחויבות האמהית, למיינן ולסווגן וכן לעמת אותן עם התנהגותן הבלתי נורמטיבית.
יש הרואים את הוועדות להפסקות היריון כמשרתות את מדינת הלאום הישראלית ומעודדות ילודה. החוק מאפשר למדינה לווסת ולשלוט על הרבייה הנשית לצרכים דמוגרפיים-שלטוניים, שמבטאים בבסיסם אינטרסים פוליטיים. בנוסף, הוועדות מקנות לנשים "חינוך מוסרי", ובכך הן משקפות את הסטיגמה הקיימת על הפלות בחברה.