stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קוצן (יונק)
מאפיינים > מינים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Acomys airensis  קוצן מצוי (Acomys cahirinus)  Acomys chudeaui  Acomys cilicicus  Acomys cineraceus  Acomys dimidiatus  Acomys ignitus  Acomys johannis  Acomys kempi  Acomys louisae  Acomys minous |  Acomys mullah  Acomys muzei  Acomys nesiotes  Acomys ngurui  Acomys percivali  קוצן זהוב (Acomys russatus)  Acomys seurati  Acomys spinosissimus  Acomys subspinosus  Acomys wilsoni |  |
הערות שוליים

↑  Lecompte, E. et al., Phylogeny and biogeography of African Murinae based on mitochondrial and nuclear gene sequences, with a new tribal classification of the subfamily, Evolutionary Biology 8:199, 2008
↑  Human Tissue and Organ Repair Using Extracellular Matrix Pig Powder, Owlcation (באנגלית)
↑  Yarmolinsky, L., M. Kam, I.S. Khokhlova and A.A. Degen, Effect of weaning time on the growth rate and food intake of the spiny mouse pup, Journal of Zoology 279:203-209, 2009
↑  Jansa, S.A. and M. Weksler, Phylogeny of muroid rodents: relationships within and among major lineages as determined by IRBP gene sequences, Molecular Phylogenetics and Evolution 31:256-276, 2004
קניה איירווייז

בואינג 737-800 של החברה
אמבראר E-190 של החברה
קניה איירווייז (באנגלית: Kenya Airways) היא חברת התעופה הלאומית של קניה. בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי ג'ומו קניאטה בעיר הבירה ניירובי. החברה הקימה חברת בת ג'מבוג'ט ומחזיקה ב-100% ממניותיה.
תולדות החברה

החברה נוסדה בפברואר 1977 לאחר התפרקות הקהילייה המזרח-אפריקנית וחברת התעופה שלה "איסט אפריקן איירווייז".
בשנת 1994 רכשה חברת התעופה ההולנדית KLM 26% ממניות החברה.
בשנת 2007 הצטרפה החברה לברית חברות התעופה סקאיי טים כחברה נספחת.
נכון להיום, מבצעת החברה טיסות ליעדים באפריקה, אסיה ואירופה.
כיום מתבסס צי המטוסים של החברה ברובו על דגמים שונים של מטוסי בואינג וכולל בנוסף מספר מטוסים מתוצרת אמבראר קטנים יותר. כן הזמינה החברה 9 מטוסי בואינג 787 חדישים, שיאפשרו לה לפעול לטווחים רחוקים יותר.
צי המטוסים

צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
| כלי טיס | בצי | בהזמנה | נוסעים> C | נוסעים> Y | נוסעים> סה"כ | הערות |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| בואינג 737-700 | 2 | — | 16 | 100 | 116 |  |  |
| בואינג 737-800 | 8 | — | 16 | 129 | 145 |  |  |
| בואינג 787-8 | 8 | — | 30 | 204 | 234 |  |  |
| אמבראר E-190 | 15 | — | 12 | 84 | 96 |  |  |
מטוסי מטען
| בואינג 737-300F | 2 | — | מטען | מטען | מטען |  |  |
| סה"כ | 35 | — |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  פרטי צי המטוסים של קניה איירווייז, באתר airfleets.net (באנגלית)
| קבוצת אייר פראנס-KLM |
| --- | --- | --- |
| חברות בנות | אייר פראנס • אייר פראנס הופ • טראנסאוויה(כולל: טראנסאוויה צרפת) • מרטינאייר • KLM ‏ • KLM Cityhopper |  |
| חברות עם אחזקה במיעוט | אייר טהיטי נוי(7%) • אייר מאוריציוס(3%) • אייר קוט ד'יוואר(אנ')(20%) • אייר קורסיקה(אנ')(11.67%) • אייר קלדוניה(אנ')(2%) • גול(1.5%) • קניה איירווייז(7.12%) • רויאל אייר מרוק(1.25%) |  |
| חברות עבר | Aéropostale(אנ') ‏ • Air Orient(אנ') ‏ • Air Alps(אנ') ‏ • Air Inter(אנ') ‏ • Air Exel(אנ') ‏ • Air Union(אנ') ‏ • AirUK(אנ') ‏ • אליטליה • NLM CityHopper(אנ') ‏ • Buzz(אנ') ‏ • בריט אייר • Joon ‏ • De Kroonduif(אנ') ‏ • VLM Airlines(אנ') ‏ • TAI(אנ') ‏ • UAT(אנ') ‏ • NetherLines(אנ') ‏ • SGTA(אנ') ‏ • CFRNA(אנ') ‏ • KLM uk(אנ') ‏ • רז'יונל |  |
| סקאיי טים |
| --- | --- | --- |
| מייסדות | אארומקסיקו • אייר פראנס • דלתא איירליינס • קוריאן אייר |  |
| חברות | אארולינאס ארחנטינס • איי.טי.איי. איירווייז • אייר אירופה • אירופלוט • גארודה אינדונזיה • וייטנאם איירליינס • טארום • מידל איסט איירליינס • סעודיה • צ'ק איירליינס • צ'יינה איירליינס • צ'יינה איסטרן איירליינס • KLM • קניה איירווייז • שיאמן איירליינס |  |
| חברות שותפות | אייר אירופה אקספרס (אנ') • אייר פראנס הופ • אארומקסיקו קונקט (אנ') • דלתא קונקשן (אנ') • דלתא שאטל (אנ') • KLM Cityhopper • מנדרין איירליינס (אנ') • שנגחאי איירליינס |  |
| חברות עבר | אליטליה • אליטליה אקספרס • אליטליה סיטיליינר (אנ') • אאוסטרל ליניאס אאריאס • בריט אייר • Joon • דונאוויה • נורת'ווסט איירליינס • סיטיג'ט • צ'יינה סאות'רן איירליינס • קונטיננטל איירליינס • קופה איירליינס • רז'יונל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 8886 7928  LCCN: no2003038523  VIAF: 129347947   WorldCat (עם VIAF): 129347947
קנוט הראשון, מלך שוודיה

קנוט הראשון, או קנוט אריקסון (בשוודית: Knut Eriksson, בנורדית עתיקה: Knútr Eiríksson;‏ לפני 1150 – 1195 או 1196) היה מלך שוודיה משנת 1173 ועד מותו וטוען לכתר מ-1167. קנוט היה בנם של אריק התשיעי, מלך שוודיה ("אריק הקדוש") ושל כריסטינה, נסיכת דנמרק, נכדתו של מלך שוודיה, אינגה הזקן.
שנותיו הראשונות ועלייתו לכס המלוכה

קנוט נולד במועד לא מאוחר יותר משנות הארבעים של המאה ה-12, עוד לפני שאביו השיג את השליטה על חלקיה של שוודיה. בצעירותו הוא אורס לגבירה ששמה לא ידוע והייתה אחותו של אציל אחר בשם קנוט. ב-1160, עם הרצחו של אביו של קנוט, אריק התשיעי, באופסלה, נחל קנוט תבוסה ונאלץ להימלט, בעוד שארוסתו התחבאה במנזר למען ביטחונה. על פי מקורות מימי הביניים המאוחרים הוא חי בגלות בנורווגיה במשך שלוש שנים, אך מידע זה הוא לא בעל אמינות גבוהה. מאוחר יותר הוא שב כדי לדרוש את הכתר. רוצח אביו של קנוט, מגנוס הנריקסון, נהרג ב-1161 על ידי טוען אחר לכתר, קרל השביעי, שעלה לכס המלכות והתגורר בטירת נאס בנקודה הדרומית ביותר של האי וויסינגאֶה שבאגם וטרן. ב-12 באפריל 1167 הגיע לשם קנוט והרג את קרל. על פי המקורות לא מתאפשר לדעת אם היה זה מעשה רצח רגיל או שקרל נהרג בקרב. מותו של קרל לא הבטיח מידית את עלייתו לכס המלכות של קנוט שהחל להיאבק להשגת השלטון כנגד בניו של סוורקר הזקן וכנגד נכדיו, קול ובוריסלב. כפי שמצוין בכרוניקות, "הוא ניהל קרבות רבים כנגד שוודיה וניצח בכולם. הוא השקיע מאמץ רב לפני שהוא השכין שלום בשוודיה". על פי מקורות מאוחרים יותר, קול נהרג בקרב בביילבו ב-1169 בעוד שבוריסלב נהרג ב-1172 או ב-1173. רק מאותה עת יכול היה קנוט להחשיב את עצמו כמלכה של כל שוודיה. על פי הכרוניקה הקצרה שנכללה במסמך "החוק של וסטרייטלנד" (Västgötalagen), הוא משל כמלך טוב במשך 23 שנים לאחר ניצחונותיו.
מלוכתו

לאחר 1174, השיג קנוט בכישרון רב את תמיכתו של האציל בירגר ברוסה שמת ב-1202. מבחינות רבות, תקופת מלכותו הארוכה של קנוט קירבה את שוודיה יותר ויותר לדגם המדינות האירופאיות הקתוליות. כוחו של המלך זכה ליציבות, במקביל למנגנון שלטוני מרכזי בו עלתה חשיבותה של המילה הכתובה. הוצאתם של מסמכים מלכותיים כתובים החלה באותה עת. תשעה מסמכים כאלו שרדו, וברובם הם עוסקים בענייני מנזר ויבי שבסיגטונה. בין השנים 1030 – 1150 לא הייתה טביעת מטבעות בשוודיה ולאחר מכן התחדשה פעילות זו בעיר לודוסה. קנוט תמך בפעילות זו ולאחר 1180 הוטבעו מטבעות עם הכיתוב KANVTVS REX או KANVTVS (המלך קנוט). המטבעות הללו היו בעלי עיצוב גרמני, דבר המרמז על קשריו של קנוט עם צפון גרמניה. זמן מה לפני 1180 הוא חתם על הסכם סחר עם היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה. היה זה ההסכם הראשון מסוג זה בהיסטוריה של שוודיה והוא מרמז על עלייתן של הערים. קנוט גם שיגר שלושה שגרירים להנרי השני, מלך אנגליה בשנת 1185 לערך.
מלוכתו > היחסים עם המדינות הסקנדינביות והבלטיות

במרחב הסקנדינבי זכו קנוט ובירגר ברוסה לקיים יחסים טובים עם סבר, מלך נורווגיה, שנשא לאישה את אחותו של קנוט, מרגרטה. הטוען לכתר נורווגיה, ארלינג סטונוול, שהיה יריבו של סבר, נעצר על ידי קנוט בשם גיסו ונכלא באי וויסינגאֶה. מאידך, היחסים עם דנמרק היו בלתי יציבים. מורדים דנים מצאו מקלט בשוודיה ב-1176 וב-1191. ב-1182 העניקו קנוט ובירגר ברוסה את תמיכתם לטוען לכתר הדני, האראלד סקננג, שחולל מרידה בסקונה, אך הובס על ידי צבאות ממלכת דנמרק.
במהלך תקופת מלכותו, דווח שקנוט נלחם כנגד הפגנים למען הפצתה של האמונה הנוצרית. צי של קרלים פגנים נכנס לאגם מלארן ב-1187 וזרע חורבן בחופיו. הם העלו באש את העיר סיגטונה והרגו את הארכיבישוף של אופסלה, יוהאן. לאחר אירוע זה בנה קנוט ככל הנראה מגדל על האי של סטוקהולם, אחד מהרבה מרכיבי ביצורים שהיו חיוניים עקב פשיטותיהם של הפגנים מהארצות הבלטיות. מגדלים נוספים כמו זה נבנו במקומות נוספים בשוודיה. מיד לאחר מתקפה זו אורגן צי פלישה שיצא מזרחה. הכרוניקות של נובגורוד מדווחות שויקינגים וגרמנים וגוטלנד תקפו אותה ב-1188. התוקפים הנורדים נחלו ניצחונות בקורוזקה ובנבוטורזק ונשארו שם לחורף. באביב שהגיע לאחר מכן הם הובסו על ידי הנובוגורודים. ככל הנראה הוביל בירגר ברוסה צי אחר של גרמנים ולוחמים מגוטלנד מעבר לים הבלטי בשנות התשעים של המאה ה-12, לפני או אחרי מותו של קנוט.
מותו

קנוט הראשון מת באריקסברג שבוסטרייטלנד בסתיו 1195 או ב-8 באפריל 1196. באופן כללי הוא היה השליט המוצלח ביותר של שוודיה לאחר זמן רב, בהיותו המלך הראשון מאז פיליפ אלסטנסון (מת ב-1118), שמת מוות טבעי. הוא נקבר במנזר ורנהם. לאחר מותו ירש את כס המלכות סוורקר השני, בנו של יריבו לשעבר, קרל השביעי. בית סוורקר נהנה מתמיכה מספקת בחוגי הכנסייה והאצולה וזכה שוב בשלטון, ככל הנראה ללא כל שפיכות דמים.
משפחתו

קנוט הראשון נישא לארוסתו שהסתגרה במנזר לאחר עלייתו לכס המלוכה. שמה של רעייתו לא ידוע, אך מקורות מסוימים מציינים ששמה היה ססיליה. היא ילדה כמה ילדים שאחד מהם הוכרז כיורש העצר על פי הסכמת אצילי הממלכה. בתקופה מאוחרת יותר היא חלתה קשות ובמצוקתה היא נדרה נדר פרישות אם תחלים. כדי לנחמה הסכים לכך קנוט. היא שרדה את מחלתה ונכנסה למנזר. בכל אופן, ב-1193 כתב קנוט מכתב לאפיפיור סלסטינוס השלישי וביקש ממנו היתר להמשיך להיות נשוי. הסיבה לכך הייתה שהוא היה זקוק לקשריו עם קרובי משפחתה של אשתו כדי ללחום את מלחמתו בפגנים. תוצאותיה של בקשה זו לא ידועים.
לקנוט נולדו שלושה בנים ששמם לא ידוע, אך ידוע שהם נהרגו בקרב אלגרוס ב-1205. בנוסף נולדה לו בת שגם שמה לא ידוע ובן רביעי, אריק, שב-1208 הביס את סוורקר השני ועלה לכס המלוכה כאריק העשירי.
קורמורן פובו

| קורמורן פובו |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: סולתאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: קורמורניים
סוג:: קורמורן כחול-עין
מין:: קורמורן פובו
שם מדעי
 Leucocarbo stewarti ‏אוגולוי-גרנט, 1898

קורמורן פובו (שם מדעי: Leucocarbo stewarti) הוא מין של קורמורן החי באי האי סטיוארט ובמיצר פובו (אנ') שבניו זילנד, בדרום האוקיינוס השקט. בעבר נחשב לתת-מין של קורמורן אוטגו החי באותם איים אך הופרד עקב בדיקות מורפולוגיות וגנטיות. הקורמורן משויך לסוג קורמורן כחול-עין אף שמספר חוקרים מחליטים לשייכו לצד קורמורן אוטגו וקורמורן צ'טהאם לסוג נפרד.
הקורמורן מגיע לאורך ממוצע של 68 ס"מ ולמשקל 1.8-2.9 ק"ג בממוצע, מעט קטן יותר מקורמורן אוטגו. במין זה ישנם הבדלים קטנים בגווני הנוצות עקב פנוטיפים של חלק מהאוכלוסייה המכילה נוצות שחורות לאורך כל הגוף, בעוד השאר בעלי נוצות שחורות-לבנות בדומה לפינגווין. למרות ההבדלים הם משתייכים לאותו מין ומתרבים בהצלחה עם שאר האוכלוסייה. לקורמורן עיניים כחולות ומקור אפור ארוך עם קצה מעוקל. בעונת הרבייה העור שסביב העיניים ותחילת המקור מפתח "יבלות" כתומות קטנות כשתחתית המקור הופכת לאדומה ונוצות הכיפה מזדקרות. לאחר עונת הרבייה נוצות אלה נושרות.
הקורמורנים חיים במושבות צפופות על הצוקים והחופים אך לרוב דגים בים, לעיתים עד עומק 30 מטר שם הם מחפשים דגים וחסילונים. רק לעיתים רחוקות, אם בכלל הם נמצאים בפנים האיים.
בדומה לקורמורן אוטגו גם קורמורן זה חי באוכלוסייה מבודדת הנאמדת ב-מ-2,500 פרטים בוגרים. עם זאת האוכלוסייה יציבה יחסית ולא נפגעת יותר מדי.
הערות שוליים

↑  Kennedy, Martyn; Spencer, Hamish G. (2014). "Classification of the cormorants of the world". Molecular Phylogenetics and Evolution. 79: 249–257. doi:10.1016/j.ympev.2014.06.020. PMID 24994028.
קרב סולנט

תצלום לוויין של מצר סולנט
קרב סולנט הוא קרב ימי שניטש ב-18 וב-19 ביולי 1545, במהלך המלחמות האיטלקיות, בין ציי פרנסואה הראשון, מלך צרפת, והנרי השמיני, מלך אנגליה. ההתנגשות התחוללה במצר סולנט, המפריד בין המפשייר לאי וייט בדרומה של אנגליה, והסתיימה ללא הכרעה. הקרב זכה לפרסום בעיקר על שום טביעת הקאראק האנגלית "מֶרִי רוֹז", ששרידיה נמשו ב-1982 ומוצגים כיום בפורטסמות'.
הרקע לקרב ומהלכו

ב-1545 פלש פרנסואה הראשון לאנגליה בראש צבא של 30,000 חיילים ולמעלה מ-200 אוניות. אל מול צי משלוח זה, שהיה גדול מן הארמדה הספרדית ששוגרה לאנגליה ארבעים ושלוש שנים מאוחר יותר, יכלו האנגלים להעמיד כ-80 אוניות ו-12,000 חיילים בלבד.
הפלישה הצרפתית החלה ברגל שמאל. שרפה פרצה ב"קאראקו", אוניית הדגל של צי המשלוח, בעודה עוגנת בסיין, והיא אבדה כליל. אדמירל קלוד ד'אנבול עבר אל "לה מֶטְרֶס", אך זמן קצר לאחר היציאה לים עלתה אונייתו על שרטון. לאחר שתוקנה המשיך הצי בדרכו וחצה את התעלה. הצרפתים נכנסו למצר סולנט והנחיתו את צבא הפלישה בחופי האי וייט וסאסקס, אך החיילים שהונחתו באי וייט הוכו על ידי מיליציה מקומית בקרב בונצ'רץ' ונאלצו לסגת לאוניות.
ב-18 ביולי 1545 יצאו אוניות האנגלים מפורטסמות' להדיפת הפולש. הקרב בין הצדדים התחולל מטווח רחוק, ונזק מועט נגרם לאוניות שני הצדדים. ברם, סכנת טביעה מיידית נשקפה לאוניית הדגל "לה מטרס" בשל הנזקים שנגרמו לה עוד קודם הקרב, וד'אנבול צריך היה לעבור פעם שלישית לאונייה אחרת. בסופו של דבר האונייה ניצלה.
בליל 18 ביולי סעד המלך הנרי על סיפונה של "גרייט הֶרִי", אוניית הדגל של אדמירל ג'ון דאדלי.
למחרת היום נחלשה הרוח מאוד, והצרפתים שילחו את הגליאות שלהם נגד אוניות האנגלים משותקות התנועה. לקראת ערב התעוררה בריזה, ו"מרי רוז", בפיקודו של תת-אדמירל ג'ורג' קארוּ, החלה מתקדמת אל עבר האויב. לאחר דקות ספורות בלבד התהפכה האונייה וטבעה. מכל צוותה הצליחו להינצל 35 איש בלבד. הסברה היא, כי לא ניתנה הוראה לסגור את אשנבי התותחים התחתיים לאחר הירי בגליאות הצרפתיות. לכן, כשנטתה האונייה על צדה בשל משב רוח פתאומי, חדרו מים לתוכה והיא התהפכה. הצרפתים, מכל מקום, האמינו כי הם שהטביעו את האונייה האנגלית.
באוגוסט עזב חיל המשלוח הצרפתי את אדמת אנגליה כלעומת שבא.
לקריאה נוספת

Loades, David, The Tudor Navy: An administrative, political and military history. Scolar Press, Aldershot, 1992.
Marsden, Peter. Sealed by Time: The Loss and Recovery of the Mary Rose. The Archaeology of the Mary Rose, Volume 1. The Mary Rose Trust, Portsmouth, 2003.
Rodger, Nicholas A. M.. The Safeguard of the Sea: A Naval History of Britain 660–1649. W.W. Norton & Company, New York, 1997.
Stirland, Ann J. Raising the Dead: The Skeleton Crew of Henry VIII's Great Ship, the Mary Rose. John Wiley & Sons, Chichester, 2000.
קלמנס השנים עשר

קלמנס השנים עשר (בלטינית: Clemens XII;‏ 7 באפריל 1652 בפירנצה – 6 בפברואר 1740 ברומא) נולד בשם לורנצו קורסיני (Lorenzo Corsini) וכיהן כאפיפיור מיום 12 ביולי 1730 עד מותו. קורסיני היה בן אצולה, עורך דין בוגר אוניברסיטת פיזה, ושימש כמנהל כספים בשירות הכנסייה. הוא היה לקרדינל ב-17 במאי 1706 ונחשב לאחד האנשים החזקים והחשובים בקוריה הרומית, למרות שהיה עיוור ומרותק למיטתו.
הוא מונה לכהונתו כאפיפיור ב-1730, בגיל 78 ושלושה חודשים, ואף אפיפיור עד כה לא מונה למשרה בגיל כה מתקדם (האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר היה בעת מינוי לתפקיד ב-2005 בן 78 ושלושה ימים). פעולתו הראשונה לאחר מינויו הייתה להשיב את החוסן הכלכלי של מדינת האפיפיור, והוא דרש השבת כספים מבעלי משרה שמעלו בתפקידם בעת כהונת קודמו בתפקיד. הוא חיזק את קופת המדינה גם על ידי השבת מפעל הלוטו שבוטל מספר שנים קודם לכן, והשקיע כספים במפעלי בנייה וברכישת אוספי אומנות. הוא הורה על הקמת החזית החדשה של בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו שברומא, חידש את קשת קונסטנטינוס והחל בבנייתה של מזרקת טרווי. הוא ריצף את רחובות רומא ואת הדרכים המובילות אליה והקים נמל באנקונה. עוד נודע כמי שהשיב לסן מרינו את עצמאותה, לאחר שנכבשה בידי הקרדינל ג'וליו אלברוני, מושל אפיפיורי ברוונה, ככל הנראה בניגוד לדעתו של קלמנס עצמו.
בתחום הדתי פרסם קלמנס השנים עשר את הצו האפיפיורי הראשון כנגד הבונים החופשיים ב-28 באפריל 1738 ויצא בתוקף כנגד היאנסניזם. הוא תמך באיחודן של הכנסייה הקתולית והאורתודוקסית וגילה פתיחות כלפי זרמים נוצריים אחרים. קלמנס השנים עשר נפטר ב-1740, לאחר כמעט עשר שנות כהונה, ונקבר בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו.
יש אומרים שקלמנס השנים עשר היה ידידו של רמח"ל ואף רמח"ל כתב לכבודו שיר.
הערות שוליים

↑  יהונתן גארב, מקובל בלב הסערה, תל אביב: ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, תשע"ד, עמ' 193
↑  משה חיים לוצאטו, ספר השירים, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: בנדיקטוס השלושה עשר | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: בנדיקטוס הארבעה עשר |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007428220105171  PLWABN: 9810530945605606  BNE: XX1285420  BnF: cb135304365 (data)  CANTIC: a10322280  GND: 100085725  ICCU: UBOV129693  ISNI: 0000 0001 2138 9404  LCCN: n91003997  NKC: skuk0003424  NTA: 072483032  RKD: 457111  SNAC: w68d1rrs  SUDOC: 112726747  TePapa: 67515  ULAN: 500353858  VcBA: 495/27310  VIAF: 71552477   WorldCat (עם VIAF): 71552477
קהילת יהודי לאסק

מפת בית העלמין הישן וגטו לאסק.
לאסק שבפרובינציית לודז' בפולין זכתה במעמד של עיר בשנת 1422. באותן שנים העיר הייתה בבעלות משפחת לאסקי. עד המאה ה-17 הייתה לאסק עיר מתפתחת, אולם בראשית המאה ה-17 מצבה התדרדר. אחד הגורמים לכך היו השרפות הרבות שפקדו את העיר. קהילת יהודי לאסק התקיימה משלהי המאה ה-16 ועד להשמדתה בשואה.
מהמאה ה-16 עד תחילת המאה ה-20

היהודים הגיעו ללאסק בשלהי המאה ה-16. באותה מאה הם קיבלו פריווילגיה מהפריץ בעל העיר, שהבטיחה לו ארנונה נאה מהיהודים, ומצד שני הקנתה להם חופש דתי ורשות לעסוק במסחר ובמלאכה זעירה. פריוילגיה זו אושרה שוב בשנת 1640, וחודשה שוב בתקנות בשנת 1790.
בעליה הפולנים של העיר התערבו בפעולות הקהילה היהודית, כך שבכל עסקת נדל"ן נדרשה הסכמה של בעלי העיר. עסקאות אלה היו מכרה זהב לנטילת מס נוסף מהיהודים. מאידך הם הרשו לבית הדין היהודי לדון בסכסוכים קהילתיים פנימיים, אולם היה ניתן לערער על פסק הדין הרבני בפני בית הדין הפולני של הפריץ.
החל מהמאה ה-17 עסקו רבים מיהודי לאסק במלאכה זעירה, ובמאה ה-18 היהודים שחכרו את הפונדקים נמנו עם עשירי הקהילה. עד המאה ה-19 עלה מספרם של היהודים שעסקו במסחר, ופחת מספר היהודים שעסקו בחכירת פונדקים. במחצית המאה ה-19 הקימו שני יהודים מטוויות כותנה ראשונות.
בגלל השריפות התכופות שאירעו בלאסק, המצב הכלכלי הכללי של היהודים במאה ה-18 היה ירוד. בנוסף המיסים הגבוהים רוששו את רוב הקהילה ורבים מבני הקהילה היהודית הוגדרו כעניים. פרנסי הקהילה נאלצו לקחת כספים בהלוואה אצל בעל העיר אולם קצרה ידה של קופת הקהילה מלשלם את הקרן או אפילו את הריבית עליה.
מהמאה ה-16 עד תחילת המאה ה-20 > לאסק כמרכז רוחני

לאסק שימשה כמרכז תורני, וכיהנו בה מספר דמויות תורניות מרכזיות. הרב הראשון של לאסק היה ר' ישראל בן איתמר, שנפטר בשנת 1726, ולאחריו שימש ברבנות ר' מאיר גץ מהילדסהיים (נולד בשנת 1686), שהיה ידוע כגדול בתורה. אחד מספריו הנודעים היה קובץ שו"ת "אבני שוהם", שעסק בדינים שבין אדם לחברו, ונכתב במקור על ידי אביו.
רב מפורסם נוסף היה ר' פנחס זליג, שנפטר בשנת 1770, שחיבר את הספר "עטרת פז", פירוש על סדר מועד. בזמן כהונתו של ר' מאיר צילך, שנפטר בשנת 1826, זכתה לאסק לשם של מקום תורה היות שפסקי ההלכה שלו בדיני ממונות וקודשים נתקבלו על דעתם של רבים מרבני פולין.
אישיות תורנית חשובה שלא שימשה ברבנות היה ר' יחיאל מיכל הכהן, שנודע כאיש קבלה, שהוציא לאור ספרי קבלה רבים, ובהם "וחישב לו הכהן", "בית יעקב", "עין פנים התורה" ועוד.
לאחר כיבוש לאסק בידי הפרוסים בשנת 1793, סבלה הקהילה היהודית בדומה לשאר הקהילות היהודיות באזור מהגבלות בתחום הפיננסי. מסוף המאה ה-18 ועד מחצית המאה ה-19 החמיר מצבה הכלכלי של קופת הקהילה, ונישול התושבים מכל רכושם, בעטיים של חובות כספיים גבוהים של הקהילה, היה איום מוחשי ביותר. קושי נוסף נבע מהאיסור שהושת על היהודים לגור בכיכר השוק וברחובות הסמוכים לה, הגבלה שבוטלה רק בשנת 1862.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 השתחררו מכפיפות לקהילת לאסק כל קהילות הסביבה שעליהן חלשה, והן אף הפסיקו לשלם מיסים לקופת לאסק היהודית. קהילת לאסק הצליחה לשמור על שלטונה רק על היישוב היהודי הקטן בעיירה ז'לוב.
לאחר ר' מאיר צילך, שימש על כס רבנות לאסק ר' זאב וולף הכהן, שנפטר בשנת 1838. אחריו שימש ברבנות ר' משה יהודה לייב זילברברג, שחיבר את הספרים "זית רענן" ו"תפארת ירושלים". במהלך כהונתו החלה להתפשט בלאסק תנועת החסידות, בעיקר מקוצק וורקה. ר' משה לייב היה הרב האחרון שהתנגד לתנועה זו.
אחריו שימש ברבנות ר' דוד דב מייזלס, שנחשב לאחד מגדולי הדור בתקופתו. הוא פרסם ספרים רבים ובהם שו"ת על שולחן ערוך,[דרושה הבהרה] ספר "אהבת דוד" על דיני עדויות, "בנין דוד", פירוש על מגילת איכה, פירוש על הגדה של פסח בשם "רוח דודאים" ועוד. לאחר פטירתו בשנת 1876 כיהן ברבנות של לאסק בנו, ר' צבי אריה יהודה מייזלס, שנפטר בשנת 1932. פסקי ההלכה המפורסמים שלו עסקו בדיני עגונות, תוצר לוואי של מלחמת העולם הראשונה. בנוסף הוציא לאור את השו"ת "חדות יעקב", שעסק בנושאי הלכה מגוונים.
הרב האחרון של לאסק היה רבי יהודה לייב אייזנברג, שנספה בשנת 1942 במחנה ההשמדה חלמנו.
בין שתי מלחמות העולם

בין שתי מלחמות העולם עסקו יהודי לאסק במלאכה זעירה ובמסחר, והמצב הכלכלי היה קשה. חלק מיהודי העיר מצאו את פרנסתם בקיץ במרכזי הנופש שבסביבה, בקולומנה ובטיאודרי, בהן נבנו בתוך חלקות יער פנסיונים ווילות לאירוח.
בשנת 1937 הוקמו מספר מטוויית פשתן בלאסק בעזרתו הפיננסית של ארגון הג'וינט, אולם עד פרוץ מלחמת העולם השנייה כעבור שנתיים, הן לא גדלו והמצב הכלכלי נשאר קשה.
בתקופה האמורה התפתחה בלאסק פעילות ענפה ומגוונת בתחום החינוך היהודי והתרבות. מלבד תלמודי תורה נוסד בשנת 1927 חדר מתוקן, שלמדו בו גם לימודי חול. פתיחת הספרייה השנייה בלאסק בשנת 1928, הייתה אחד ממאורעות התרבות החשובים של העיר. במקביל בשנת 1918 חודשה פעילות איגוד ההתעמלות, ולידו פעל בתקופה האמורה חוג תיאטרון דרמטי.
בתחילת המאה העשרים היו לכל המפלגות הציוניות סניפים בלאסק. במיוחד היו פעילות תנועות הנוער הציוניות. בשנת 1918 נוסד ארגון "החלוץ", ובשנת 1924 הוקם "השומר הצעיר" בלאסק. בעיר הייתה גם פעילות של תנועת בית"ר הסתדרות הנשים הדסה וויצו.
הקהילה היהודית נשלטה עד שנת 1918 בידי נציגי הציונים ו"המזרחי". לאחר מכן נשלט מנגנון הקהילה על ידי אגודת ישראל, אף על פי שגם עתה לא היה להם רוב בהנהלה. השפעת אגודת ישראל הלכה וגדלה, ובשנת 1931 היא זכתה בשישה מנדטים בשלטון הקהילה. במועצת העיר לאסק הוסיף לכהן אחד מחברי המועצה היהודיים בתפקיד חבר ראשות העיר כפי שהיה נהוג קודם מלחמת העולם הראשונה.
השואה

לאחר שהפולנים עזבו את לאסק בספטמבר 1939, ברחו יהודים רבים לכפרי הסביבה כדי למצוא מחבוא מהצבא הגרמני המתקדם. לאחר שהגרמנים נכנסו ללאסק חזרו רוב היהודים לעיר. ברגע כניסת הצבא הגרמני, החלו הגזירות על היהודים. נאסרו תפילה בציבור ושחיטה כשרה, הרכוש היהודי נשדד, ויהודים הוכו נמרצות בכל הזדמנות.
בראש היודנראט עמד זלמן קוכמן, שקודם לכן כיהן כיו"ר ועד הקהילה. הגרמנים החשיבו את דעתו של קוכמן, ולא אחת קיבלו את דבריו. זה האחרון עם שאר חבריו השתדלו להעלים מעיני הגרמנים את העבירות של היהודים, בעיקר כשדובר על שחיטה יהודית שנאסרה, הברחת מזון וכיוצא בזה. עד ראשית חודש מרץ 1940 קיבלו המאפיות של היהודים קמח באופן סדיר ואפו לחם. בחודש אפריל 1940 נסגרו המאפיות היהודיות, ולחם סופק על ידי מאפיות גרמניות על סך תלושי מזון שהונהגו. היהודים שהועסקו על ידי הגרמנים קיבלו תוספת מזון, בה בשעה שבכלל האוכלוסייה היהודית הונהג קיצוב מזון חמור. המזון ליהודים ניתן בחנות החלוקה ברחוב גארבאסקה בעיר. ההברחות של מצרכי מזון לא חוקי נמשכו כל תקופת הכיבוש הגרמני.
הגרמנים חטפו יהודים רבים לעבודות כפייה, והם הועסקו בתיקון גשרים, פינוי הריסות, ניקיונות ועבודת חקלאות שונות. שילוח היהודים למחנות עבודה החל בסתיו 1940. המינהל היהודי סיפק לגרמנים אנשים למחנות העבודה, על פי רשימות שפורסמו במקומות ציבוריים. בתור הראשונים לכך נבחרו לשילוח גברים צעירים שאינם נשואים.
השואה > הגטו

הגטו של לאסק הוקם בהדרגה החל ממרץ ועד נובמבר 1940. ב-18 בנובמבר 1940 ציוו הגרמנים על כל היהודים לעבור לגטו ומי שלא ציית להוראה הוכה נמרצות.
באוקטובר 1940 היו בלאסק 3,467 יהודים, מהם 2,800 מבני המקום והשאר עקורים ופליטים יהודים. מרבית העקורים והפליטים באו מערי הסביבה. בשנתו הראשונה הגטו בלאסק לא היה סגור או שמור מבחוץ, והתנועה ברחובות הייתה מותרת בין השעות שש בבוקר עד חמש אחר הצהריים. רק בשלהי שנת 1941 נאסר על היהודים לצאת מהגטו, ומי שלא ציית נורה למוות במקום.
בגטו הוקם בית חולים באחד הבתים ברחוב טילנה ובראשו עמד ד"ר זינגר. בשנת 1940 פעל בגטו גן ילדים, שעה שילדי בית הספר למדו רק במסגרת שיעורים פרטיים. חיי הדת נמשכו אף הם, על אף האיסור הגרמני.
לגטו החלו להגיע ידיעות על חיסול יהודי האזור בגז בכפר חלמנו. התגובה לידיעות אלה לא הייתה אחידה. חלק האמינו וחלק דחה ידיעות אלה על הסף. ימים אחדים לפני חיסול הגטו ביצעו הגרמנים תלייה פומבית של שני אחים צעירים מקאליש, שהואשמו בגנבת פחם.
גטו לאסק חוסל ב-24 באוגוסט 1942. 3,500 יהודי הגטו הוצאו מבתיהם אל כיכר השוק ומשם הובאו אל כנסייה שנמצאת מחוץ לעיר. הגרמנים דחקו את כולם פנימה למשך שלושה ימים. התנאים בכנסייה היו מחרידים כמעט ללא מזון ומים. לאחר שלושה ימים הוצאו היהודים, ובסלקציה שנעשתה בניהולו של הנס ביבוב, ראש מינהל גטו לודז', נבחרו כ-760 גברים ונשים לעבודות כפייה בגטו לודז'. יתר האנשים הוסעו למחנה ההשמדה חלמנו שם נרצחו. בכך באו לסיומם הטרגי שלוש מאות שנות נוכחות יהודית בעיר לאסק
אוכלוסיית העיר לאסק

| תאריך | אוכלוסייה כללית | יהודים |
| --- | --- | --- |
| 1793/94 | 1,718 | 1,327 |
| 1808 | 3,200 | 1,260 |
| 1857 | 3,600 | 2,640 |
| 1897 | 4,220 | 2,860 |
| 1921 | 4,890 | 2,630 |
| 1.9.1939 | לא ידוע | 3,864 |
חברי תנועת החלוץ בלאסק. ספר יזכור לאסק עמוד 372
חיילים יהודים במדי צבא פולין. ספר יזכור לאסק עמוד 737
הערות שוליים

1 2  פנקס הקהילות פולין, כרך ראשון – לודז' והגליל, ירושלים: יד ושם, תשל"ו, עמ' 134–139
↑  פנחס זליג, עיר לאסק וחכמיה, לודז': דפוס שטשעשינסקי, תרפ"ו
↑  https://dbs.bh.org.il/he/לאסק/מקום
↑  שמואל קרקובסקי, כפר נידח באירופה, חלמנו מחנה ההשמדה הנאצי הראשון, ירושלים: יד ושם, תשס"א, עמ' 85 -86.
↑  https://www.ushmm.org/search/results/?q=lask+Ghetto+
↑  התמונות באדיבות Muzeum Historii Żydów Polskich POLIN וורשה., https://sztetl.org.pl/pl/miejscowosci/l/275-lask/120-aktualnosci/58847-wystawa-zycie-i-zaglada-laskich-zydow
↑  זאב צורנמל, ספר יזכור לאסק. התמונות באדיבות ארגון יוצאי לאסק בישראל, ת"א: ארגון יוצאי לאסק., 1968
ספר אודות חכמי לאסק
בית משפחת זנדל בלאסק
החוג לדרמה. ספר יזכור לאסק עמוד 374
בית הכנסת בלאסק
בית הכנסת כיום (תחנת כיבוי אש)
הכנסייה בלאסק בו רוכזו היהודים במשך שלושה ימים קודם ההשמדה בחלמנו והגירוש לגטו לודז'
מצבה לקבר אחים בבית הקברות היהודי בלאסק ליהודים שנרצחו במקום קודם הגירוש לחלמנו וגטו לודז'
בית הקברות היהודי בלאסק כיום
תמונה מגטו לאסק