stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאיר ואלון

| --- | --- |
 סינגל בביצוע כוורת
 מתוך האלבום אולארצ'יק
 יצא לאור:  1984
 שפה:  עברית
 אורך:  3:27
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 כתיבה:  אלון אולארצ'יק
 הפקה:  אלון אולארצ'יק
מאיר ואלון הוא סינגל שהוקלט על ידי הלהקה הישראלית כוורת. את השיר הוציאה לאור בשנת 1984 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל באלבום הבכורה של אלון אולארצ'יק, הכותב וחבר בלהקה, "אולארצ'יק".
רקע וכתיבה

את השיר כתב, הלחין והפיק אלון אולארצ'יק. הוא נכתב לרגל האיחוד של להקת כוורת בשנת 1984, עם שובם של אולארצ'יק ושל מאיר פניגשטיין מארצות הברית לישראל. ב-24 ביולי 1984 הועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'. בשבוע לאחר מכן דורג במקום ה-19. ב-4 בספטמבר עלה למקום הראשון, שם שהה שבועיים רצופים. ב-23 באוקטובר יצא מהדירוג השבועי לאחר שצעד בו במשך שנים-עשר שבועות רצופים. במצעד הפזמונים של שנת ה'תשמ"ד הגיע השיר למקום העשירי.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1984)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1984)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1984)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1984)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | רשת ג' | 1 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1984)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1984)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1984)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1984)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | רשת ג' | 10 |  |
הערות שוליים

↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 24 ביולי 1984, פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 31 ביולי 1984, פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 4 בספטמבר 1984, פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 11 בספטמבר 1984, פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 23 באוקטובר 1984, פזמונט
↑  מצעד השנתי תשמ"ד (1984), פזמונט
| אלון אולארצ'יק |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | אולארצ'יק • שעשועי כאילו • תגיד לי מה אתה מרגיש • בואי נגיד שאני שלך • אולארצ'יק בשקט • פעם בגליל - מבט מוזיקלי • רוק & רוך • אולארצ'יק סטייל • יום אחד • תה בשניים • אולארצ'יק. עכשיו |  |
| מיני-אלבומים | מתקרבים הכוכבים |  |
| אלבומי הופעה | אולארצ'יק ג'אז • נפגשנו Live • אולארצ'יק הלהקה ואני LIVE |  |
| אלבומי אוסף | האוסף • המיטב |  |
| סינגלים | "בא לשכונה בחור חדש" • "מאיר ואלון" • "היא הולכת בדרכים" • "גלים גלים" • "או שאתה שר או שלוקחים אותך מפה" • "כולם כולם" • "שלום סלאם" • "בחור אנלוגי בעולם דיגיטלי" • "בן בסט" • "החיים קשים" • "בואי נגיד (משחק המונופול)" • "נערה במשקפיים" • "בואי נתחבק" • "מסטיק" • "מחפש אותך" |  |
| השתתפות בסינגלים | "אני לא רוקד כשעצוב" • "מוכר הפרחים" • "מאחורי השער" • "בתוך עינייך" |  |
כלכלת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה

כלכלת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה הייתה שונה מכלכלת ברית המועצות ומכלכלותיהן של שאר מדינות הגוש המזרחי, בגלל הקרע בין הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה לשאר מדינות הגוש המזרחי בשנים 1948–1954, שהביאה את יוגוסלביה לניהול כלכלה עצמאית שכללה סחר משמעותי עם המערב. עד 1951 אמנם פעלה הממשלה הקומוניסטית להלאמה ופיתוח ריכוזי של הכלכלה, אולם משנת 1951 הוחל בביזור הכלכלה.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה

עד מלחמת העולם השנייה, יוגוסלביה הייתה בעיקרה מדינה כפרית שהיה בה אך מעט תעשייה. המלחמה פגעה קשות במדינה ותשתיותיה ומעט התעשייה היוגוסלבית נפגעו קשות במלחמה. לאחר המלחמה הוחל בשיקום המדינה בהתאם לתוכנית חומש ושימוש בהתנדבות רבת היקף. הושם דגש על שיקום תשתיות ופיתוח תעשייה כבדה שתנצל את משאבי הטבע של יוגוסלביה. התעשייה החדשה שהוקמה הייתה כולה בבעלות המדינה. כל התעשייה שפעלה תחת השלטון הגרמני הוחרמה על ידי ממשלת יוגוסלביה ופיצוי, נמוך, ניתן רק לאלו שהוכיחו שלא שיתפו פעולה עם הגרמנים. בתי המלאכה והתעשייה הפרטיים לא הולאמו, אולם הממשלה דרשה מהם לפעול על פי הוראותיה לגבי מה לייצר ואיך לשווק את התוצרת.
כבר בשנת 1945 הועבר חוק של רפורמה קרקעית על פיה הוחרמו קרקעות מבלעי אחוזות שלא עיבדו אותן. על פי החוק, כל אחוזה בגודל של 450 דונם ומעלה של אדמה מוברת או 35 דונם ומעלה של אדמה מעובדת שלא על ידי בעליה הופקעו תמורת פיצוי של שווי תוצרת של שנה אחת. בנוסף הוחרמו אדמות שהיו ברשות גרמנים ונתיני אויב אחרים. הקרקעות חולקו לפרטיזנים, לנכי מלחמה ולקרבנות הטרור הפשיסטי, בהתאם לסיסמה: "האדמה שייכת לאלה שחורשים וזורעים אותה". במקביל הוחל בעידוד מעבר לגידולים שהממשלה ראתה אותם כרווחיים יותר, בהקמת תחנות להחכרת כלים חקלאיים ובעידוד חקלאים ליצור קואפרטיבים לעיבוד משותף. אולם תהליך הקואפרציה היה מוגבל וזה היה אחד התחומים שבהם ביקר הקומינפורם את טיטו ביולי 1948.
הכלכלה נוהלה מלמעלה בדומה לנהוג בברית המועצות. השלטון הגדיר בפירוט את המקצועות, תפקידיהם והנורמות שעליהם להשיג ופריון מעבר לנדרש תוגמל בבונוסים. שכר עובדי הכפיים היה שווה בערך לשכר הפקידים.
בעקבות הקרע בין טיטו לסטלין ב-1948 סולקה יוגוסלביה מהקומינפורם והוחרמה על ידי מדינות הגוש המזרחי. משלא נכנעה, נותקו באמצע 1949 כל יחסי המסחר בין הגוש המזרחי ויוגסלביה, שפעלה למצוא שותפות מסחר במערב ובכל מדינה שתסכים לסחור עמה. במסגרת זאת חתמה יוגוסלביה גם הסכם סחר עם ישראל.
בינואר 1950 סיכם העיתונאי תיאודור וויט (אנ') את המצב בכלכלת יוגוסלביה ואת הדילמה בפניה עמד טיטו:
היסטוריה > ביזור 1951–1965

ביולי 1950 חוקק חוק שהניח את היסוד לביזור הכלכלה, ובשנת 1951 הוחל בארגון מחדש של השלטון הכלכלי של יוגוסלביה לקראת כניסת החוק לפועל בשנת 1952. המפעלים הועברו להנהלה של פועליהם והרשויות המקומיות קיבלו אחריות על פיתוח הכלכלה המקומית שממנה היה עליהן לשאוב את תקציבן. בקול העם תואר בשנת 1959 מידת העצמאות של הנהלות המפעלים:
המגזר החקלאי עבר תהליך של הפרטה. כפי שנמסר בעל המשמר באוקטובר 1956: "תחנות הטרקטורים והמכונות החקלאיות פורקו, שונתה השיטה של הספקת־חובה, אופשרה מכירה חופשית של קרקע והעסקת פועלים שכירים (בגבולות מסוימים), חוסלו הגבלות רבות בסחר בתוצרים חקלאיים. כל זה הביא להקטנה ניכרת של הסקטור הקואופרטיבי בחקלאות." מ-6,860 קואפרטיבים שהיו בשנת 1951 נותרו בשנת 1955 875 קואפרטיבים, בעקבות מדיניות ממשלתית מכוונת. באותן שנים יוגוסלוויה עברה להיות יבואנית מזון.
עם זאת, בשנות ה-50 נמשכה במלוא העוצמה מגמת התיעוש במימון ממשלתי, והממשלה התגאתה בגידול התוצרת התעשיית. למשל, פורסם שבשנת 1957 גדל הייצור התעשייתי ב-16%. הפיתוח רוכז במיוחד ברפובליקות הפחות מתועשות. בשנת 1965 התברר שההשקעות היו מוגזמות ובתי חרושת רבים הוקמו מסיבות פוליטיות ללא שהיה שוק מספק לתוצרת שלהן. ממשלת יוגוסלביה גם העניקה לעובדים במדינה אשראי זול לקניית מוצרי תעשייה מקומית. רבים ביוגוסלביה ניצלו את האשראי לצרכים אחרים והמירו בשוק השחור את התלושים לרכישת מוצרי תעשייה שקבלו מהממשלה כאשראי למזומן.
בתחילת 1961 הוגשו חוקים שנועדו להגדיל את סמכויות ועדי העובדים לחלק את רווחי המפעלים בצעד נוסף של התקרבות לכלכלת שוק. בנוסף, הונהג אז שער אחיד של הדינר היוגוסלבי, במקום משטר שער חליפין לפי מדינה ומגזר, שכלל 36 שערים שונים, שהיה נהוג עד אז. אולם באמצע שנת 1962 בוטלו הרפורמות, בלחץ השמרנים.
היסטוריה > שנות הרפורמה 1965–1972

בשנת 1965 החליטה ממשלת יוגוסלביה שוב לבטל את השערים השונים של מטבע חוץ לייבוא ולייצוא, להוריד את המכסים וכן לבטל את הסובסידיות. בהתאם נקבע שמפעלים שלא יפעלו באופן כלכלי וירוויחו כסף ייסגרו. עם זאת, נקבע שהמדינה תסייע למפעלים בתקופת מעבר. מיאלקו טודורוביץ', אחד מבכירי הממשלה היוגוסלבית צוטט כאומר: "נצטרך להנהיג אצלנו את הקריטריונים של הארצות, שמשקיהן מפותחים, ולחדול מלהשלות את עצמנו בדבר האיכות של מוצרינו והחשיבות של תפוקתנו". במסגרת הרפורמה הוחל הניהול העצמי גם על המפעלים הגדולים, הבנקים ותוכניות הפיתוח, אך לא על הדואר, שירותי הבריאות והרכבות. בעקבות זאת אלפי מפעלים נסגרו והאבטלה גאתה. כדי להתמודד עם האבטלה, התירה הממשלה הגירה חוקית לחוץ לארץ וענף העבודה במערב אירופה גאה. אולם תקופת המעבר התארכה במשך שנים, שכן הממשלה חששה מתוצאות סגירת המפעלים. מפעלים וגופים ממשלתיים אחרים קיבלו מהמדינה הלוואות גדולות שלא הוחזרו ובשנת 1972 הממשלה החליטה לעשות סדר ולדרוש שהלוואות יוחזרו. לצורך כך נקבע שמפעלים שלא החזירו הלוואות לא יוכלו לשלם לעובדיהם יותר משכר מינימום.
היסטוריה > שנות ה-70 וה-80

בשנות ה-70, בין השאר בעקבות עליית מחיר הנפט בעולם, לקחה יוגוסלביה שיעור גדל והולך של הלוואות במטבע חוץ ובמקביל עלתה על מסלול של הדפסת כסף כדי לממן את הוצאותיה. על פי נתוני האו"ם, התוצר לנפש של יוגוסלביה הייתה גבוהה מזו של הונגריה ורומניה לכל אורך שנות ה-70, עקפה את של פולין החל משנת 1974 ועקפה את צ'כוסלובקיה בשנת 1979.
בתחילת שנות ה-80, בעקבות משבר כלכלי באירופה, מצאה עצמה יוגוסלביה במשבר כלכלי חמור. בדצמבר 1983 תואר המצב הכלכלי:
בשנת 1988, בתמורה לסיוע חוץ בדמות הלוואות מקרן המטבע, הופעלו ביוגוסלביה צעדי צנע שכללו הקפאת שכר, העלאת מחירים ופיחות הדינר היוגוסלבי. בנוסף, הותר לאנשי עסקים זרים לרכוש יותר מ-49% ממניות של חברות יוגוסלביות. באוקטובר 1988 הוקלו צעדים אלו והשכר עלה.
סיוע חוץ והלוואות

מעמדה של יוגוסלוויה כמדינה בלתי מזדהה אפשר לה לקבל סכומי סיוע גבוהים ממערב ומזרח כאחד. במהלך 15 השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה קיבלה יוגוסלביה מהמערב סיוע חוץ של כ-2 מיליארד דולר. מנגד, על פי פרסום של ברית המועצות, קיבלה יוגוסלביה בשנים 1955–1957 375 מיליון דולר סיוע מברית המועצות, סכום הסיוע הגבוה ביותר שהוענק למדינה כלשהי. בשנת 1960 נגמר זרם סיוע החוץ ובמקומה נתקבלו בשנת 1961 הלוואות מהבנק העולמי וממדינות המערב. החוב של יוגוסלביה גדל והלך ובדו"ח של הבנק העולמי בשנת 1972 סווגה יוגוסלביה בין המדינות שעלולות להתקל בקשיים בהחזר החוב. בשנת 1983 התגייסו מדינות המערב להצלת הכלכלה היוגוסלבית והעניקו לה חבילת סיוע לפרישת חובותיה. בשנת 1988 נתקבלו הלוואות חירום קרן המטבע הבין-לאומית ומיפן.
מטבע

המטבע של יוגוסלביה נקרא דינר יוגוסלבי. בהיותה משק מתוכנן, עם משטר סבוך של שערי המרה שונים, הצליחה הרפובליקה הימיה הראשונים להציג את המטבע שלה כיציב וככזה שאינו דורש פיחות גם כאשר מדינות רבות מפחתות את המטבע שלהן. בינואר 1952 עמד השער הרשמי של הדינר על 50 דינרים לדולר אמריקני, אולם תיירים קיבלו 167 דינרים לדולר ובשוק החופשי בטריאסט עמד השער על 750 דינר לדולר. באוקטובר 1954 עמד השער לייבוא חומרי גלם על 600 דינר לדולר. בשנים 1959–1960 עמד השער הרשמי על 400 דינר לדולר, אולם השער השחור היה 630 דינר לדולר ומעלה. בתחילת 1961 פוחת הדינר לשער של 750 דינר לדולר, אולם לתיירים ניתן שער נוח יותר. בקיץ 1965 פוחת הדינר ל-1,000 דינר לדולר ולאחר כחודש ל-1,250 דינר לדולר.
ב-1 בינואר 1966 הוחלף המטבע של יוגוסלביה והדינר החדש היה שווה למאה דינרים ישנים. בהתאם, עמד שער הדינר על 12.5 דינר לדולר. אולם האינפלציה נמשכה וחייבה פיחותים תכופים במטבע. בינואר 1971 פוחת השער ל-15 דינר לדולר. בשנת 1981 הגיע האינפלציה לכ-40% ובשנת 1982 לכ-30%. בשנת 1987 עמד שער המטבע על 609 דינר לדולר. אולם בעקבות אינפלציה מהירה הגיע שער המטבע במאי 1988 ל-1,900 דינר לדולר.
בשנת 1989 עם נפילת מסך הברזל, החלה התפרקות פנימית ביוגוסלביה, השלטון המרכזי עבר להדפסה מסיבית של כסף והאינפלציה הגיעה לרמות של 1,200% בשנה ובתחילת 1990 ל-2,000% בשנה.
ענפי כלכלה מרכזיים

בשנים 1964–1965 היה משקלם של ענפי המשק: תעשייה וכרייה (34%–36.5% מהתוצר), חקלאות (20.3–20.6% מהתוצר), בנייה (8.3–8.9% מהתוצר), מסחר ואירוח (11.4–13% מהתוצר), תחבורה ותקשורת (6.4% מהתוצר), יערנות (1.3% מהתוצר), מלאכה ואמנות (2.0–2.1% מהתוצר), שירותים ציבוריים (0.4–0.5% מהתוצר) ומנהלה ונלוות (12.4–13.5% מהתוצר).
ענפי כלכלה מרכזיים > חקלאות

בשנת 1945 עבדו בחקלאות כ-75% מכח העבודה של יוגוסלביה. בשנת 1961 ירד השיעור לכ-50% ובשנת 1979 עמד השיעור על כ-36%. אף על פי שלפני מלחמת העולם הייתה יוגוסלביה יצואנית מזון, ברוב שנותיה היא הייתה יבואנית מזון. ענף יצוא חשוב של יוגוסלביה היה בשר בקר, במיוחד עגלים צעירים.
הגידולים המרכזיים של יוגוסלביה בשנות ה-60 היו תירס, חיטה, שעורה ושיפון. גידולי שמן עיקריים היו זיתים, חמניות, פשתן ולפתית. הגידולים התעשייתיים המרכזיים היו קנבוס, פשתן, כותנה, סלק סוכר, טבק, כשותנית, פרג. פירות עיקריים שגודלו ביוגוסלביה היו ענבים, שזיפים, תפוחים, דובדבנים, אגסים ואפרסקים.
הסקטור החקלאי כלל מצד אחד חוות ממשלתיות וקאפרטיבים שעבדו שטחים גדולים, ומצד שני המוני חקלאים זעירים שעבדו חלקות קטנות. בשנת 1971, 95% מהעובדים בחקלאות עבדו במשקים הפרטיים. כ-5% מכח העבודה בחקלאות עבדו במשקים הממשלתיים והקואפרטיביים והם עיבדו כ-20% מהאדמות והיו אחראים למעל שליש מהתוצרת. המשקים הקטנים הפרטיים הוגבלו לעד 100 דונם וכללו בממוצע שטח של 60 דונם. הם עבדו ברובם באופן ידני וכמעט לא נעשה בהם שימוש בטרקטורים ובמיכון.
ענפי כלכלה מרכזיים > תיירות

התיירות הייתה אחד מענפי הכלכלה החשובים ביותר. בשנת 1964 הגיעו ההכנסות מתיירות לכ-100 מיליון דולר ובשנת 1968 הכניסו התיירים כ-230 מיליון דולר.
בשנת 1959 התרכזה התיירות בעיקר בצפון המדינה ועונת התיירות נמשכה כחמישה חודשים. רבים מעובדי ענף התיירות עבדו רק במהלך העונה ובשאר הזמן היו מובטלים.
ענפי כלכלה מרכזיים > הגירת עבודה

כבר בשנות ה-50 עברו יוגוסלבים רבים את הגבול אל המערב, בניגוד לחוק, כדי ליהנות מהעבודה במדינות מערב אירופה. באמצע שנות ה-60 ביטלה יוגוסלביה את המגבלות על ההגירה וההגירה התעצמה. בתחילת שנות ה-70, כחמישית מכח העבודה היוגוסלבי עבדה מחוץ למדינה. בשנת 1973 הגיע מספר האזרחים היוגוסלבים מחוץ למדינה לשיא של כ-1.1 מיליון נפש של עובדים ובני משפחותיהם, שכ-900,000 מהם היו במערב אירופה. בעקבות המשבר הכלכלי של שנות ה-70 ירד מספר היוגוסלבים שמצאו עבודה מחוץ למדינתם ובשנת 1985 הוערך מספר העובדים מחוץ ליוגוסלביה בכ-600,000, שאליהם נלוו כ-400,000 בני משפחה.
רפובליקות

רמת הפיתוח הכלכלי הייתה שונה מאוד בין הרפובליקות של יוגוסלביה. סלובניה הייתה העשירה ביותר, אחריה קרואטיה וסרביה, ואחריהם בוסניה הרצגובינה, מקדוניה ומונטנגרו.
מאיר ויזל (ראש מועצה)

מאיר (מאיר'קה) ויזל (1933 – 25 בינואר 2023) היה ראש המועצה האזורית מטה יהודה ומנכ"ל מפעל ת.נ.ה (לימים, שטראוס מים) בקיבוץ נתיב הל"ה. מעוטר צל"ש אלוף ממלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה

נולד בתל אביב ב-27 בפברואר 1933 לחנה ויהודה. למד מינהל עסקים. בשנת 1951 הצטרף לגרעין המייסד של קיבוץ נתיב הל"ה. לחם במלחמת ששת הימים, במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה. בשירות המילואים הגיע עד לדרגת סגן אלוף. בשנת 1970 יזם והקים בקיבוצו את מפעל תנ"ה (תעשיות נתיב הל"ה), שייצר מוצרי אלקטרוניקה וזיווד אלקטרוני, במטרה לספק מקור פרנסה נוסף לקיבוץ, שהתקשה להתקיים מחקלאות בלבד. ויזל שימש כמנכ"ל המפעל. מפעל ת.נ ה הוא גלגולה הראשון של חברת תמי 4 שנרכשה במיליונים בידי שטראוס מים.
במלחמת יום הכיפורים שרת ויזל במילואים כמפקד שלושה מעוזים בקו בר לב שעל גדות תעלת סואץ. הוא עצמו שהה במעוז "פורקן" מול העיר איסמעיליה. המעוז כּוּתַר בידי הצבא המצרי והופגז ללא הפסק. במשך יממה וחצי הדפו שלושים ושניים חיילי המעוז, בפיקודו של ויזל, את ניסיונות הכיבוש המצרי, בעוד רשת הקשר מלמדת אותם כי המעוזים האחרים נכבשים בזה אחר זה, וחייליהם נהרגים בקרב או נופלים בשבי. הם הצליחו לתקן קו תקשורת חוטי אך החיילת שהייתה במרכזיה לא הבינה את המשמעות והקו נותק. כשהבין ויזל כי לא ניתן יהיה לחלצם בחר לעזוב את המעוז באופן עצמאי, ובתיאום עם מפקד  באישון לילה הוביל את כל חייליו - וביניהם דניאל וקנין, לימים ראש עיריית בית שמש, ואפרים שולמן, טנקיסט שהגיע אל המוצב לאחר שהטנק שלו נתקע על גדות התעלה ואנשי הצוות שלו נהרגו - בין כוחות מצרים, בהתגנבות בין הדיונות, במהלך ניווט מורכב ומסובך, עד שחברו לכוחות צה"ל ועלו כולם - 33 איש - על הטנק של מג"ד 184, שאול שלו ז"ל, שחילץ אותם סופית. על אומץ ליבו האישי, הגבורה שגילה, התושייה והתפקוד תחת אש קיבל צל"ש. החילוץ תואם עם מח"ט 14 אמנון רשף, ותועד בהקלטות שעה אחר שעה בידי המקליט המקצועי אבי יפה. הנגמשים שיצאו עם כח הטנקים למפגש נפגעו אך חלק מהצוותים שרד. סיפור יציאתם של לוחמי מעוז פורקן נלמד עד היום בצה"ל ומובא כדוגמת מפתח למתח שבין דבקות במשימת הכנעת האויב וההכרח לסגת למול כוחות עדיפים.
בשנת 1990 היה מאיר ויזל סגנו של ראש המועצה האזורית מטה יהודה דוד דוד. דוד פרש בשנת 1992, וויזל נתמנה כממלא מקומו למשך שנתיים, עד לבחירות ב-1994, שבהן התמודד מטעם "המגזר השיתופי" (המאגד את הקיבוצים וחלק מהיישובים במועצה) ונבחר ברוב גדול. כראש מועצה יזם את הקמת "דרך היין". הוא המשיך לכהן בתפקיד במשך ארבע קדנציות רצופות, עד שפרש בשנת 2009.
חיים אישיים

בשנת 1952 נישא לדליה ברקאי, אותה הכיר בהכשרה בקיבוץ גבת (נפטרה ב-2020). לזוג נולדו שלושה ילדים: איל, ניב וגיא. בשנת 1972 נישא בשנית לרחל (רוחלה) קסטן ויזל, אומנית פסיפס ואשת חינוך. לזוג נולדו שני בנים, ערן ואריאל. ויזל התגורר בקיבוץ נתיב הל"ה.
אחותו לאה, נהרגה בתאונת דרכים בעמק יזרעאל ב-1956 בעת שהייתה חיילת בגרעין נח"ל במעוז חיים.
בנו, ניב ויזל, מכהן כראש מועצת מטה יהודה החל מ-2018, ואף הוא כאביו התחיל את הקריירה הפוליטית שלו כממלא מקום של ראש מועצה שפרש (משה דדון) ורק אחר כך נבחר לתפקיד.
בנו, ערן ויזל, הוא פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חוקר המקרא, סופר ומשורר ישראלי.
הערות שוליים

↑  ת.נ.ה מפעל לאלקטרוניקה של קיבוץ נתיב הל"ה, דבר, 27 ביוני 1975
↑  עדי בן ישראל, אילנית חיות וארז וולברג, ‏שטראוס רוכשת את תמי 4 תמורת 325 מיליון שקל, באתר גלובס, 11 ביולי 2009
↑  עמנואל בר-קדמא, 'שיירת הל"ב', מרדכי נאור וזאב ענר (עורכים), ימי אוקטובר: כתבות ממלחמת יום הכיפורים, 1974, עמ' 139–145; רונן ברגמן וגיל מלצר, מלחמת יום הכיפורים: זמן אמת, 2004, עמ' 56–57; 76; 416–417
↑  ברוך דיין האמת: דליה ברקאי- אמו של ראש המועצה האזורית מטה יהודה, מר ניב ויזל, הלכה לעולמה, באתר שמשנט, 8 בספטמבר 2020
↑  חיילת נהרגה וחייל נפצע קשה, מעריב, 24 במאי 1956
↑  חיילת נהרגה וחייל נפצע קשה בתאונה, על המשמר, 25 במאי 1956
↑  מודעות אבל, למרחב, 27 במאי 1956
ליפנו

ליפנו (בפולנית: Lipno) היא עיירה בפרובינציית קויאוויה-פומרניה במרכז פולין, כ-20 ק"מ צפונית לעיר וְלוֹצְלָאוֶוק וכ-40 ק"מ דרומית-מזרחית לטוֹרוּן. היא משמשת כבירתו של מחוז ליפנו, ובשנת 2012 התגוררו בה כ-14 אלף תושבים.
היסטוריה

ליפנו נוסדה ב-21 באפריל 1349, על בסיס התיישבות מוקדמת יותר בשם ליפה (Lippe). בהיותה על אם הדרך בין פְּלוֹצְק לטורון, התפתח בה המסחר, אך גם מלאכה זעירה ובמיוחד ענף הסנדלרות. בנוסף, נהנתה העיר מגביית מכס מסוחרים ליטאים ופרוסים שעברו דרכה. במאות ה-15 וה-16 נהנתה העיר משגשוג כלכלי.
במהלך המלחמה הצפונית הקטנה (1655–1660) תקף הצבא השוודי את ליפנו מספר פעמים, בזזו אותה והעלו אותה באש. לכך נוספו מגפות שפקדו אותה בשנים 1623, 1626–1629 ו-1708–1709. כתוצאה מאירועים אלו, איבדה ליפנו ממעמדה. בחלוקה השנייה של פולין ב-1793 סופחה העיר לפרוסיה. בעקבות חוזה טילזיט מ-1807, כונן נפוליאון בונפרטה את דוכסות ורשה, וליפנו נכללה בה. בעקבות קונגרס וינה ב-1815, שוב השתנתה הריבונות על העיר, וכעת נכללה בתחומה של פולין הקונגרסאית, שהייתה למעשה פרוטקטורט של האימפריה הרוסית. ראשית המאה ה-19 סימנה גם את תחילת התאוששותה של ליפנו. מספר התושבים בה עלה מ-480 ב-1800 לכ-3,000 ב-1825. במהלך המאה ה-19 התפתחה התעשייה בעיר, והוקמו בה מבשלת בירה ובתי חרושת לטקסטיל, 
בורסקאות, חומץ, שמן וסבון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה ליפנו בידי גרמניה, והייתה בשליטתה מ-1915 ועד לסיוף המלחמה. עם תום המלחמה הושבה לשליטת פולין ונכללה בשטחה של הרפובליקה הפולנית השנייה, למעט תקופה בת שבוע במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, אז נכבשה בידי הצבא האדום.
ב-1937 הוקמה מסילת ברזל שחיברה את ליפנו לוורשה ולטורון.
במהלך פלישת גרמניה לפולין כבשה גרמניה הנאצית את ליפנו ב-8 בספטמבר 1939. באוקטובר אותה שנה סופחה העיר לגרמניה, יחד עם שטחים נרחבים במערב פולין. יהודי העיר גורשו ממנה כשלושה חודשים לאחר מכן, ורוכזו בגטאות ורשה ולודז'. גם התושבים הפולנים נרדפו, ומאות מהם נרצחו. עם סיום המלחמה חזרה ליפנו לשליטת פולין.
הרפורמה במבנה השלטון שנערכה בפולין עם כינונה של הרפובליקה השנייה כללה גם חלוקה למחוזות, וליפנו קיבלה מחוז משלה. ב-1975 בוטל המחוז, והעיר שויכה למחוז וולוצלאווק, עד לכינונו מחדש ב-1999.
אתרים מרכזיים

כנסיית עליית מריה השמיימה הוקמה ב-1388 בסגנון גותי. בסוף המאה ה-18 היא נסגרה לשם שיפוץ, ופתחה שעריה מחדש ב-1819. המזבח, הכולל עיטורים מגולפים, נבנה במהלך המאה ה-18 והובא ממנזר בסקמפה ב-1762. במהלך המאה ה-19 הוסיף לו האמן ווייצ'ך גרסון ציורים המתארים את עלייתה של מריה השמיימה.
הפארק העירוני של ליפנו הוקם ב-1914 על פני שטח של כ-110 דונם. ב-1918 הוקמה בו אנדרטה לציון השחרור מהכיבוש הגרמני. הגרמנים הרסו את האנדרטה כשכבשו את העיר מחדש במלחמת העולם השנייה. בשנות ה-70 הוקם בפארק אמפיתיאטרון שנערכים בו מופעים.
הקהילה היהודית

עדויות לקיומה של קהילה יהודית בליפנו קיימות מראשית המאה ה-19. באותה העת הוקמו בעיר בית כנסת ובית קברות יהודי. צו מיום 25 במאי 1824 הגביל את מגורי היהודים לרובע אחד בלבד (הרוויר). במחצית השנייה של המאה ה-19 הוקם בית כנסת שני, גדול יותר (שכונה "בית הכנסת הגדול"), ויכול היה להכיל כמה מאות מתפללים. כן הוקמו באותה תקופה מספר שטיבלאך. בדומה לשכניהם, גם היהודים בעיר התפרנסו בעיקר ממסחר ומלאכה. הקהילה היהודית הקימה מוסדות שונים כחברה קדישא, חברת ביקור חולים (1889) וקופת גמילות חסדים (1903) שהעניקה הלוואות לנזקקים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עזבו רבים מיהודי ליפנו, ומרביתם השתקעו בוורשה. בתקופה הקצרה בה כבש הצבא האדום את העיר הוחרם רכוש רב של תושביה, ובכלל זה רכוש יהודי, וגם הצבא הפולני ששחרר את העיר בזזו את רכושם. במהלך שנות ה-20 סייע הג'וינט לקהילה לשקם את עצמה. הג'וינט הקים מטבח להזנת הילדים, ותרם כסף לקופת הגמילות חסדים, כדי לאפשר את המשך פעילותה.
באותה העת התבססו בעיר רוב התנועות הציוניות, ובהן הציונים הכלליים, פועלי ציון, המזרחי, הצה"ר. תנועות הנוער השומר הלאומי, השומר הצעיר ובית"ר הקימו אף הן סניפים בעיר. גם תנועות לא-ציוניות כאגודת ישראל והבונד הקימו סניפים בליפנו. על אף הפעילות הציונית הענפה בעיר, רוב היהודים בה היו חרדים, ובבחירות לוועד הקהילה שנערכו ב-1931 קיבלו נציגי החרדים 5 מנדטים לעומת 3 מנדטים לציונים. בבחירות שנערכו ב-1936, זכו נציגי התנועות הציוניות לרוב של 5 מול 3. יהודי ליפנו היו מעורבים גם בפוליטיקה הפולנית, וכמה מהם כיהנו כחברי מועצת העיר. רב העיר שמואל ברוט נבחר לציר בסיים ב-1928.
בסוף שנות ה-30 החלו יהודי ליפנו לסבול מאנטישמיות, ורבים מעסקיהם הוחרמו.
ערב מלחמת העולם השנייה היוו היהודים כ-40% מאוכלוסייתה של ליפנו. רבים מהם נמלטו לוורשה כאשר גרמניה פלשה לפולין בפרוץ מלחמת העולם השנייה, אך גם זו נכבשה על ידי הגרמנים תוך זמן קצר. ליפנו עצמה נכבשה ב-8 בספטמבר 1939, ותוך זמן קצר החלו חיילי הוורמאכט והגסטאפו בביזת רכושם של היהודים ובהשפלתם. החל מראש השנה, שחל ב-14 בספטמבר נאסרה עליהם הכניסה לבית הכנסת הגדול. ביום הכיפורים, שחל ב-23 בספטמבר נצטווה רב העיר לאסוף זבל סוסים מרחובות העיר. באוקטובר חויבו יהודי העיר לענוד טלאי צהוב. באותו החודש נלקחו 15 יהודים בעלי נכויות, ונרצחו ביער סמוך. בנובמבר הציתו הגרמנים את בית הכנסת, ובחודשים הבאים החריבו מוסדות יהודיים נוספים ואף בתים פרטיים. המצבות בבית הקברות היהודי נהרסו, ונלקחו לשם בניית מדרכות. בדצמבר גורשו יהודי העיר לוולוצלאווק ולוורשה. אלה שגורשו לוולוצלאווק הועברו מאוחר יותר לגטו לודז', ואלו שגורשו לוורשה הועברו לגטו ורשה. ערב הגירוש עמד מספר היהודים בעיר על 2,979.
כולם יצאו לקרב

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  דוד פוגל 
 שפת המקור:  יידיש 
 סוגה:  רומן אוטוביוגרפי 
 מקום התרחשות:  צרפת 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-40 של המאה ה-20 
 הוצאה
 הוצאה:  הספריה החדשה 
 תאריך הוצאה:  1990 
 עורך:  מנחם פרי 
 
כולם יצאו לקרב הוא רומן אוטוביוגרפי מאת דוד פוגל, המגולל את קורותיו של רודולף וייכרט, בן דמותו של הסופר, במהלך מלחמת העולם השנייה בצרפת. כתיבת היצירה לא נשלמה; פוגל חיבר אותה בראשית שנות הארבעים של המאה העשרים, אך בשנת 1944 נתפס על ידי הנאצים במקום מושבו באוטוויל שבצרפת ונשלח לאושוויץ, שם נספה. זוהי היצירה היחידה שכתב פוגל ביידיש, אולם עד כה היא פורסמה בעברית בלבד, בתרגומו של מנחם פרי שעיבד וערך את הרומן מתוך טיוטה בלתי גמורה שנמצאה בעזבונו של היוצר (הנוסח העברי המודפס מונה כ-130 עמודים). פרי אף העניק לרומן את שמו, הלקוח מתוך אחד משיריו האחרונים של פוגל, הפותח במילים "שַׁעֲטַת צְבָאוֹת בִּמְלוֹא תֵבֵל". "כולם יצאו לקרב" יצא לאור לראשונה בשנת 1990 בהוצאת הספרייה החדשה, כחלק מהקובץ תחנות כבות המאגד את כלל יצירות הפרוזה של פוגל (למעט חיי נישואים).
תקציר העלילה

עלילת "כולם יצאו לקרב" נפתחת בשניים בספטמבר 1939, יום אחד לפני הכרזת המלחמה של צרפת על גרמניה הנאצית. רודולף וייכרט, אמן יהודי ונתין אוסטרי לשעבר המתגורר כעת בצרפת, נוסע עם בתו בת העשר ברכבת האחרונה מפריז לאוטוויל (Hauteville), שם שוהה אשתו חולת השחפת בבית מרפא. כחודש לאחר מכן, בשלושה באוקטובר, שוטרים צרפתים מגיעים לעצור אותו בפנסיון שהוא שוהה בו, במטרה לשלחו לאחד ממחנות ההסגר המיועדים לנתינים זרים. כפי שמסביר במאמרו דן לאור, עם פרוץ המלחמה החל להתעורר בצרפת חשש כבד מפני "גיס חמישי": כתוצאה מכך, תוך ימים ספורים הפכו עשרות אלפי מהגרים גרמנים ואוסטרים לשוהים בלתי רצויים, הובלו למרכזי איסוף ומשם נשלחו למחנות מעצר מאולתרים, שבהם שהו לעיתים גם חודשים ממושכים. מחנות אלה כונו לימים "מחנות הבושה" ("les camps de la honte"), שכּן באופן אירוני (או פרדוקסלי), רבים מהעצורים היו פליטים שנמלטו מארצות הרייך השלישי בדיוק משום היותם מתנגדים מובהקים של המשטר הנאצי – או, לחלופין, קורבנותיו. כך, יהודים, קומוניסטים ואחרים שנרדפו על ידי הנאצים ואף נכלאו במחנות ריכוז, מצאו עצמם על אדמת צרפת חשודים כאזרחיו-נציגיו של האויב הגרמני שממנו ברחו.