העת החדשה המוקדמת
באירופה > הרנסאנס באיטליה

כאחד משני המהלכים המרכזיים שמקושרים לתחילתה של העת החדשה המוקדמת, הרנסאנס נמצא במוקדה של מחלוקת פרשנית כבר מספר עשורים. האם התחש רנסאנס, מה היה אופיו ועד כמה היקפו גדול היה מבחינת השפעתו על כלל האוכלוסייה – כל אלו שאלות שעוד לא הגיעו לגביהן לכדי החלטה. הנרטיב המרכזי שרואה ברנסאנס תופעה שהקיפה את כלל החברה האיטלקית, ושמהווה שבירה מוחלטת ביחס לימי הביניים הוא הנרטיב שניסח באופן המשפיע ביותר יעקב בורקהארדט. בשנים שמאז כניסת ההיסטוריוגרפיה התרבותית החדשה, ישנו ויכוח עם עמדתו של בורקהארדט, תוך ניסיון להדגיש (על פי רוב) כי הרנסאנס היה תופעה מוגבלת בהיקפה, שעיקרה בערי מדינה מאוד מסוימות, שנקשרה בלימודים ההומניסטיים אך לא בערכי ההומניזם, ושעיקרה בפוליטיקה ולא באמנות ובמדע. על כן, נבקש תחילה להציג את הנרטיב של בורקהארדט ולאחר מכן כמה מהביקורות העיקריות שהועלו כנגדו.
לפי בורקהארדט, הרנסאנס הוא תקופה של תחייה אחרי ימי הביניים החשוכים. לדבריו, הרנסאנס האיטלקי, שמוקדיו בפירנצה ובוונציה אך שהתפרש בכל רחבי איטליה, הוא המקור לתרבות המערב כולה. לדבריו, אנשי הרנסאנס נבדלו מקודמיהם לא רק בתרבותם העשירה יותר, שמבוססת על תחייה מלאה של תרבויות העולם העתיק (יוון ורומא הקלאסיות, של לפני הקיסרות הרומית ועליית הנצרות) אלא גם ביכולת ובמוכנות לבצע החלטות על בסיס שיקולים רציונליים. כל זאת תוך הצבה במרכז של מודל האדם האוניברסלי, שמאופיין בידע ובכישורים לעסוק במנעד רחב מאוד של תחומים (כשלאונרדו דה וינצ'י הוא הסמל הגדול מכולם). מודל זה, לדבריו, זכה למימוש כה תכוף ברנסאנס האיטלקי עד שמהות הרנסאנס היא בסוג האנושיות הזה שפרץ אז ומעולם לא שוחזר בהצלחה. לכך מחבר בורקהארדט את הפיתוחים המדעיים, הדתיים והשלטוניים באיטליה על ערי המדינה שבה, כולל טענה כי התקיים שם שלטון מריטוקרטי במידה רבה. בורקהארדט ער לכך שפעמים רבות הפיתוחים המדעיים והשלטוניים באו עם צדדים שליליים רבים – לדוגמה ציד מכשפות ואקטים של רשעות או אי-רציונליות – אך לדבריו רשעות זו היא ניצול לרעה של מה שהרנסאנס אפשר והוליד באמצעות החייאת העבר הקלאסי, ולא בעניין מהותי לעצם הגדרת הרנסאנס.
הביקורות על בורקהארדט רבות מספור, אולם כמה מרכזיות חשובות להבנה של היכן נמצא המחקר על הרנסאנס כיום כוללות: (1) היום מוסכם בקרב היסטוריונים כי בורקהארדט טעה במידת השבר שהציב בין ימי הביניים המאוחרים לבין הרנסאנס, וכן טעה גם במידת הרציונליות שהפגינו אנשים פרטיים ושליטים של ערי מדינה. חשוב הרבה יותר, (2) ידוע לנו היום שהתרבות הקלאסית הייתה ידועה לאיטלקים לפחות כמה מאות שנים מוקדם יותר, וגם זה רק אם נתעלם מחיותם של אנשי הרנסאנס האיטלקי בין הריסות השלטון הרומי. כך, תומאס אקווינס ביקש לחבר בין המסורת התאולוגית היוונית לבין המסורת התאולוגית הנוצרית. החידוש בתחייה, אם ישנו כזה, נמצא בבחירה באילו טקסטים אחרים להחיות ובאילו טקסטים למקד את המבט ואת העיסוק: טקסטים היסטוריים, פוליטיים ורטוריים, בשונה מטקסטים תאורטיים או מטאפיזיים, כולל כאלה מדעיים. טקסטים פוליטיים והיסטוריים אלה אכן קיבלו פחות חשיבות במסורת הסכולסטית של ימי הביניים, אם כי עדיין היו ידועים והועתקו מאות שנים בידי לבלרים בספריות מנזרים. בנוסף, כפי שמראה פטר ברק, רבים מאמני הרנסאנס לא הפגינו לא אינדיבידואליזם מיוחד וגם לא זכו להשכלה נרחבת, למשל נכון הדבר לרבים מאנשי האמנות בני התקופה. לאור האמור, מקובל היום הרבה יותר לראות ברנסאנס דגש על לימודים הומניסטיים ופריחה של מחשבה פוליטית, מתוך צרכים של ערי מדינה בתקופה בה האפיפיור ישב מחוץ לאיטליה והריק השלטוני מצד הכנסייה אפשר לאנשי הרנסאנס יד חופשית יותר בבחירת מעשיהם ואורחות חייהם. בנוסף, כיום דגש רב מושם גם על הצד הכלכלי בתקופת הרנסאנס, כשהשאלה "כיצד הפריחה התרבותית והפריחה הכלכלית קשורות זו בזו?" היא שאלה מרכזית יותר משהייתה בעבר. נדגיש, עם זאת, שהטיעון הבורקהארדטיאני עוד לא הופרך, והדיון בין שתי מסורות הטיעון הללו נותר בעינו.
בהמשך לרנסאנס האיטלקי, אליו התייחסנו עד כה, החל מאמצע המאה השש עשרה ניתן לתאר גם רנסאנס צפוני, לו היו ביטויים ברבות ממדינות אירופה האחרות. אם על הרנסאנס האיטלקי ניתן לטעון שהיחסים הם הכנסייה הקתולית היו מורכבים, הרי שבכל הקשור ברנסאנס הצפוני לגלגוליו מערכת היחסים הייתה הרבה יותר אמונית. הדמות המפורסמת מכל שם הייתה ונותרה ארסמוס.