מאיה פליסצקאיה
הופעות בינלאומיות

"היא פרצה כשלהבת אש אל הזירה האמריקאית בשנת 1959. היא הפכה מיד ליקירת הקהל ולפלא למבקרים. השוו אותה למריה קאלאס, תידה בארה וגרטה גרבו
פליסצקאיה יצרה מספר רב של תפקידים ראשיים, בהם תפקידיה ב"פרח האבן" של לברובסקי (1954), "ספרטקוס" של מויסייב (1958), הגרסה המוסקבאית של גריגורוביץ' ל"פרח האבן" (1959), אורורה בבימוי של גריגורוביץ' לבלט "היפהפייה הנרדמת" (1963), גרסת מוסקבה של גריגורוביץ' ל"אגדת האהבה" (1965), כרמן ב"סוויטת כרמן" של אלברטו אלונזו (1967) ועוד.
לאחר הופעתה ב"ספרטקוס" במהלך מסע הבכורה שלה בארצות הברית ב-1959, הציג אותה מגזין לייף, בגיליון שהוקדש לבולשוי, כשנייה רק לגלינה אולנובה. "ספרטקוס" היה לבלט משמעותי לבולשוי, ומבקר אחד תיאר את "סערת הביצוע של הבולשוי", בהתגלמותה אצל פליסצקאיה כבלרינה, "שהגדירה את הבולשוי". במהלך מסעותיה, הופיעה גם כאמנית אורחת עם בלט האופרה של פריז, הבלט הלאומי של מרסיי ובלט המאה ה-20 בבריסל.
בשנת 1962, לאחר פרישת אולנובה, יצאה פליסצקאיה לעוד מסע הופעות עולמי של שלושה חודשים. כרקדנית, מציינת ג'ניפר הומאנס, היסטוריונית ומבקרת בלט, "הצטיינה בתפקידים חדי הקצוות, התובעניים מבחינה טכנית, שאולנובה רחקה מהם, כולל "ריימונדה", הברבור השחור באגם הברבורים, וקיטרי ב"דון קישוט". בהופעותיה, כתבה הומאנס, הייתה פליסצקאיה "לא יומרנית, מרעננת, ישירה. היא רקדה ללא איפוק." אולנובה הוסיפה, ש"המזג האמנותי של פליסצקאיה, אופטימיות הנעורים התוססת, באים לביטוי בבלט הזה במלוא עוצמתם."
האמרגן בעל השם העולמי סול יורוק אמר, שפליסצקאיה הייתה הבלרינה היחידה אחרי פבלובה ש"גרמה לו מכת-חשמל" בצאתה אל הבמה.
רודולף נורייב צפה בהופעת הבכורה שלה כקיטרי ב"דון קישוט" ואמר לה אחריה, "התייפחתי מאושר. את הבערת את הבמה."
בסיום הופעה אחת במטרופוליטן אופרה, קיבלה פליסצקאיה תשואות שנמשכו חצי שעה. הכוריאוגרף ג'רום רובינס, שאך זה סיים את המחזה סיפור הפרברים בברודוויי, אמר לה, כי הוא "רוצה ליצור בלט במיוחד בשבילה".
תפקידיה המהוללים ביותר של פליסצקאיה היו אודט ואודיל באגם הברבורים (1947) ואורורה בהיפהפייה הנרדמת (1961). בן-זוגה לריקוד ב"אגם הברבורים" מצהיר, שבמשך עשרים שנה חלקו הוא ופליסצקאיה את במות העולם בבלט זה, והופעתה יצרה תמיד את "הרושם העז ביותר על הקהל".
ראויה בה במידה לציון הופעתה כ"ברבור הגווע" מתוך קרנבל החיות של קאמי סן-סאנס. המבקר וולטר טרי תיאר הופעה אחת: "מה שהיא עשתה היה להשיל את זהותה היא כבלרינה ואפילו כבת-אדם ולשוות לעצמה את המאפיינים של יצור קסום. הקהל נתקף היסטריה, והיא נדרשה לתת הדרן." היא רקדה את הבלט המסוים הזה עד סוף שנות ה-60 לחייה, ואחת מהופעותיה האחרונות בתפקיד זה הייתה בפיליפינים, וגם שם לא חדלו התשואות עד שיצאה וביצעה הדרן.
הסופר טרומן קאפוטה זכר הופעה דומה במוסקבה, שם ראה "גברים מבוגרים בוכים במעברים ונערות מעריצות חובקות זרים מחוצים למענה". הוא ראה אותה כ"רוח רפאים צחורה מקפצת בקשתות חלקות וססגוניות", עם "ראש מלכותי". היא אמרה על סגנונה, כי "סודה של הבלרינה הוא לגרום לקהל להגיד,,כן, אני מאמין.'"
מעצבי האופנה איב סן לורן ופייר קרדן ראו את פליסצקאיה כאחד ממקורות השראתם; קרדן נסע למוסקבה יותר מ-30 פעמים רק כדי לראות את פליסצקאיה רוקדת. היא ייחסה לעיצובי התלבושות של קרדן את הצלחתה ואת ההכרה שזכתה בה בבלטים "אנה קרנינה", "השחף" ו"הגברת עם הכלבלב". היא מזכירה את תגובתו כשהציעה לראשונה שיעצב אחת מן התלבושות שלה: "עיני קרדן אורו כפנסים. כאילו זרם חשמלי עבר בהן."
בשנת 1967 הופיעה ככרמן ב"סוויטת כרמן", לכוריאוגרפיה שיצר במיוחד בשבילה הכוריאוגרף הקובני אלברטו אלונזו. המוזיקה נכתבה מחדש מן המקור של ביזה בידי בעלה, רודיון שצ'דרין, ונושאיה עובדו ל"סיפור מודרניסטי וכמעט מופשט". הרקדנית אולימפיה דאוד, שרקדה לצדה, כותבת, שהייצוג הדרמטי של פליסצקאיה לכרמן, התפקיד האהוב עליה, עשה אותה לאגדה, והיה עד מהרה ל"ציון דרך" ברפרטואר של הבולשוי. עם זאת, "כרמן" שלה "טלטלה תחילה את הממסד הסובייטי", ש"היה מזועזע מן החושניות הלטינית שלה". היא הייתה מודעת לכך, שסגנון ריקודה רדיקלי וחדשני, ואמרה כי "לכל מחווה, לכל מבט, לכל תנועה הייתה משמעות, [הבלט הזה] היה שונה מכל הבלטים האחרים ... ברית המועצות לא הייתה מוכנה לסוג זה של כוריאוגרפיה. זו הייתה מלחמה, הם האשימו אותי בבגידה בריקוד הקלאסי."
היו מבקרים מחוץ לרוסיה, שראו בהתרחקותה מן הסגנונות הקלאסיים פעולה הכרחית להצלחת הבולשוי במערב. מבקרת הבלט של הניו יורק טיימס, אנה קיסלגוף, אמרה, "ללא נוכחותה, דלות ההמצאה בתנועה הייתה גורמת לאיבוד חזקתם בביצוע. זו הטרגדיה של הבלט הסובייטי, שרקדנית בעלת גאוניות יחידה במינה כשלה לא הרחיבה את יכולתה היצירתית." פרשן חדשות רוסי כתב, "היא מעולם לא חששה להביא להט והתלהבות אל הבמה", והם תרמו להיותה "למלכה האמיתית של הבולשוי". חייה ועבודתה תוארו בדברי מבקר הבלט הצרפתי אנדרה פיליפ ארסן כ"גאוניות, העזה וחדשנות".