stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יואן יאקוב הראקליד
הרפתקאותיו בצרפת וגרמניה

בשמו של יואן יאקוב הראקליד קשורים כמה סיפורים על אודות מעשיו והרפתקאותיו בעת שהותו במערב אירופה, אחרי שחי לזמן מה באי כיוס ובכרתים. אומרים שבילה שנתיים גם בספריית הוותיקן.
בשנת 1547 נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת מונפלייה  בשם "יעקוב דה מרקטי". ההיסטוריון הגרמני יוהנס לאונקלביוס (לבנקלאו) מתאר אותו כ"גבר יפה-תואר, לא גבוה, חסון ואחוז שדים בגופו".
במונפלייה הכיר את הבוטנאי הצרפתי שארל דה ל'אקליז (קלוזיוס) שסיפר עליו כי התחתן עם אלמנה בשם ז'ילט ד'אנדרה, אם לילד בן 2–3. ביום מן הימים קרתה תאונה מוזרה וארון נפל על הילד והמיתו. רשויות העיר מונפלייה חיפשו את יאקוב כחשוד ברציחת הילד, אך לא מצאו אותו עוד.
הופיע שוב, הפעם בחצר המלך אנרי השני, מלך צרפת כלוחם בצבא הצרפתי שהשתתף בקרב לכיבוש מחדש של העיר מץ מידי חייליו של קרל החמישי. לדברי אותו קלוזיוס, בשנת 1553 פגש הראקליד חבר ללימודים ממונפלייה ורצח אותו מתוך חשש שידע יותר מדי פרטים על עברו.
אחרי הרצח עזב הראקליד את צרפת ועבר למחנה היריב: נכנס לשירותו של הרוזן גינטר פון שוורצבורג בצבאו של קרל החמישי ונלחם הפעם נגד הצרפתים בקרב רנטי (Renty) ב-1554 ובמצור על המצודות תרואן Therouanne ואדן  Hesdin.
פצוע בקרבות, נח בעיר אנטוורפן בה כתב בלטינית מעין כרוניקה על המבצעים הצבאיים שהשתתף בהם. הספר נקרא "De Marini quod Teronovam vacant atque Hedini expugnatione" (הוא תורגם מאוחר יותר לצרפתית, והתרגום לרומנית נעשה על ידי פ. רשקאנו בשנת 1865).
ב-22 באוקטובר 1555 זכה הראקליד להתקבל על ידי קרול החמישי בעצמו שהעניק לו את תוארי אביר ורוזן פלטין. אילן היוחסין שלו נרשם כחוקי בקנצלריה האאולית. בתוקף מעמדו החדש כרוזן פלאטין נהנה מזכויות של נוטריון, זכות לקדם מעמדם של רופאים ואפילו לחלק תוארי "משורר מצטיין".
מארצות השפלה עבר הראקליד לוויטנברג בגרמניה, שם הכיר כמה ממנהיגי הרפורמציה הפרוטסטנטית כמו פיליפ מלנכתון, יוהאן זומר, יואכים קמרריוס וכמה מהנסיכים הלותרנים ועבר בעצמו לנצרות הלותרנית.
בשנת 1556 נדד בדנמרק, שוודיה, פרוסיה ופולין.
טוען לכתר הנסיכות מולדובה

בפולין התיידד עם שניים מהאצילים הפולנים הפרוטסטנטים, אולברכט לאסקי ומיקולאי רדזיוויל, שמילא את התפקיד של קנצלר של ליטא.
לאחר מכן התייצב תחת השם יאקוב דספוט בחצר שליט מולדובה, אלכסנדרו לפושניאנו. שם הציג עצמו כקרוב משפחה של אשת השליט, רוּקסנדרה (דרך שושלת נסיכי בסרביה) והתיידד עם יון מוצוק, ראש האופוזיציה נגד השליט.
משנתגלו מזימותיו הרבות - כולל ניסיון להרעיל את השליט בעזרת הרופא האיטלקי המפורסם  ג'ורג'ו ביאנדרטה  שהיה פרוטסטנטי ועבד בחצרם של מלך פולין ושל נסיכי טרנסילבניה - ברח יאקוב דספוט לעיר ברשוב בטרנסילבניה.
לאחר מכן קיבל מקלט אצל ידידו אולברכט לאסקי, באחוזתו בקשמארק (כיום קז'מארוק) בסלובקיה, אז ב"הונגריה  העליונה", בשטח מה שנשאר מממלכת הונגריה אחרי הכיבוש הטורקי. הוא שכנע את מארחו לעזור לו לעלות על כס נסיכות מולדובה. לסקי, שבעצמו שאף להשתלט על הנסיכות הרומנית, מישכן את אחוזותיו עבור 10,000 פלורינים כדי להלוות לדספוט, כמו כן גייס לעזרתו שכירי חרב ובראשם סקלר בשם אנטון סֵקֶיי (סקלי) וצרפתי מחבל בורגונדיה, בשם רוּסל. בסיועם בנה דספוט במרץ 1560 צבא קטן במטרה להדיח את אלכסנדר לפושניאנו מכס הנסיכות. פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהיה מעוניין להחליש את ההגמוניה העות'מאנית מצפון לבלקנים, תרם 8,000 פלורינים לשכר שכירי החרב וצייד את יאקוב הראקליד בהיתרי מעבר.
במולדובה האצילים שהתנגדו ללפושניאנו כתבו לקיסר אוסטריה וקבלו נגדו שאינו לגיטימי בתור מינוי פולני, שנוהג באכזריות רבה כלפי נתיניו, ועלול למסור את כל הנסיכות לידי העות'מאנים. ניסיון הדחה זה הוכשל על ידי זיגמונד השני אוגוסט, מלך פולין, שלפושניאנו היה אכן וסאל נאמן לו. המלך הפולני באמצעות הפלטין של פודוליה, דימיטרי וישנווייצקי, (צאצא לפי אמו של שטפן הגדול, השליט הנערץ המנוח של מולדובה), פיזר את הכוח הצבאי של לאסקי.
עלייתו על כס מולדובה

הניסיון השני הצליח בעזרתם של הקיסר פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ושל דון יוסף נשיא, הדוכס של נקסוס היהודי, שפעל בטורקיה בחסות הסולטאן וניהל קשרים מסחריים מסועפים עם מולדובה. באמצעות הצבא הפרטי של אולבריך לאסקי, גבר יאקוב הראקליד על אלכסנדרו לפושניאנו בקרב בוֶרביה (Verbia), בעמק הז'יז'יה (Jijia), ב-17-18 בנובמבר 1561. אומרים שהניצחון קרה במידה רבה הודות לבגידה מסיבית של האצולה שלא התגייסה להגן על השליט ואף חלק ממנה בגד בעת הקרב. הראקליד קיבל קודם בסוצ'אבה את הצהרת האמונים של צפון מולדובה אחר כך מיהר לעיירה חוש בה השיג ניצחון נוסף על אלכסנדר לפושניאנו. השליט המובס ברח לקיליה שם חיכתה לו אשתו רוקסנדרה עם אוצרות המלוכה. הם ברחו לאיסטנבול, ומשם במרץ 1562 הוגלה לאי רודוס.
בעקבות ניצחונותיו, במידה רבה בעזרת שיתוף הפעולה של האצולה המקומית שמאסה באלכסנדר וודה, עלה הראקליד על כס מולדובה המיוחל. ביאשי הוכר על ידי גדולי המדינה כולל ראשי הכמורה, כשליט הנסיכות תחת השם יון וודה דספוט (Ion Vodă Despot). ("וודה" הוא צורה מקוצרת של התואר "וויווד" voievod).
ימי מלכותו במולדובה

יואן וודה דספוט הבטיח לעצמו את אישור הסולטאן הטורקי להכתרתו כנסיך תמורת העלאת המס המשולם לאימפריה העות'מאנית לסכום של 50,000 אסקודים. קנה לעצמו גם תמיכה מהשגריר הצרפתי בקושטא. בעל כישורים לשפות (יוונית, לטינית, איטלקית, צרפתית וספרדית), הצליח להשתלט די מהר על השפה הרומנית המדוברת במולדובה. אומרים שבסתר ליבו תוכניותיו היו גרנדיוזיות ושאפתניות ביותר - חשב להקים במולדובה מעין ראש גשר למסע עתידי לשחרור המצודות שבגבול, קיליה וצ'טאטיה אלבה, לאיחוד תחת שרביטו של הנסיכויות הרומניות ובשלב הסופי שחרור קושטא מהטורקים ולהקמה מחדש של אימפריית אבותיו היוונים.
אולם במהרה נקלע השליט החדש לתסבוכת. לחוסר פופולריות בקרב העם התווספו מריבה וניתוק ביחסים עם אולבריכט לאסקי. דספוט לא רק שלא החזיר ללאסקי את הכספים שהיה חייב לו, אלא גם לקח בחזרה את מצודת חוטין שנתן לו כערבון. דספוט הצליח להכעיס גם את נסיך טרנסילבניה, יאנוש ז'יגמונד, לאחר שדרש ממנו בחזרה את הערים המבוצרות צ'יצ'או וצ'טאטיה דה בלטה שהיו שייכות בעבר למולדובה. כתגובה, הנסיך יאנוש ז'יגומנד האשים את דספוט בפני הסולטאן בקנוניה מחודשת יחד עם הקיסר האוסטרי פרדיננד.
לסקי, שהפך בעיני דספוט לבוגד, קשר קשר נגדו יחד עם הפלאטין מפודוליה, ווישנוויצקי, מתוך כוונה להדיחו.
האקדמיה בקוטנאר

חוסר הפופולריות של דספוט בתוך העם ניזון לא מעט גם מהשינויים שהחיל בתחום החינוך והדת. מיוזמתו קם ביישוב קוטנאר במחוז יאשי בית ספר גבוה לותרני בשפה הלטינית ברוח הרנסאנס בניהולו של המלומד הגרמני יוהאן זומר. לימדו בו ככל הנראה גם מורים מפורסמים אחרים כמו המתמטיקאים גאורג יואכים רטיקוס (1514-1574) מחסידי קופרניקוס וגספר פויקר, חתן של פיליפ מלנכתון ורקטור לשעבר של אוניברסיטת ויטנברג.
היישוב קוטנאר נבחר מפני ששם היה כבר קיים מיעוט גרמני של סקוסנים טרנסילבנים לותרנים. הקמת ה"אקדמיה" של דספוט אליה גויסו במימון השליט תלמידים רבים, נתפסה כהתגרות בשליטת הממסד הנוצרי אורתודוקסי במדינה. יתרה מזו דספוט החליט לבחור לעצמו בת זוג פולניה ולא מבנות המקום, ולהטביע מטבעות בעזרת הזהב והכסף שהפקיע מנכסי הכנסיות. כך הוטבע על ידו הטלר המולדובי הראשון, לפי הדוגמה המערבית. ידוע גם כן שהחזיק ספרית חצר בסוצ'אבה, אולי הראשונה מסוגה במולדובה.
המרד נגד השליט ה"כופר"

ניסיונותיו לשנות את מנהגי הארץ, הבאת יועצים זרים והטלת מיסים חדשים הרחיקו את העם וזירזו את נפילתו. בראש המורדים עמד ההטמן שטפאן טומשה. מאוים מכל הצדדים דספוט ברח לסוצ'אבה. אחרי מצור בן 3 חדשים, ב-5 בנובמבר 1563, נאלץ דספוט לפתוח את שערי העיר ולהסגיר את עצמו. יצא בפני אויביו לבוש בהדר וקיווה להרשים את הנוכחים בהופעתו המלכותית. אולם טומשה הטיח בוז בו, שלף את אלתו הכבדה ("בוזדוגן") מסוג "כוכב השחר" והכה בראשו למוות. ראשו נערף ולאחר פחלוץ נשלח לסולטאן בקושטא. שארית גופתו נקברה בטקס לותרני בכנסייה הגרמנית בסוצ'אבה.
שטפאן טומשה עלה על כס מולדובה במקומו אך לא להרבה זמן, כי הווייבוד המודח, אלכסנדרו לפושניאנו, התכונן לחזור לכס המלכות.
אחרי נפילתו של דספוט הראקלידס נחרבה האקדמיה בקוטנאר ויוהאן זומר הצליח לברוח משם לטרנסילבניה מחופש לאיכר רומני. התחילו רדיפות נגד הגרמנים ונגד הארמנים, שני מיעוטים נוצרים שנחשבו "כופרים". הלותרנים גורשו מהארץ כעבור כ-25 שנה.
סיפורו של דספוט היווה מקור השראה לדרמה "דספוט וודֶה" (1879)(Despot Vodă) של המשורר המחזאי וסילה אלכסנדרי
מטבעותיו של יואן יאקוב דספוט הראקליד

יואן יאקוב דספוט הקים בשנים 1562–1563 מטבעה בבירה סוצ'אבה בעזרת בעל מלאכה גרמני בשם וולפגנג. הוטבעו בה טלרים מזהב, דוקאטים, דינרים ואורטים מכסף, ומנגירים (אובולים) מנחושת.
משערים כי הוטבעו בזמנו כ-50000 טלרים אבל בימינו הפכו מטבעות אלה לנדירים מאוד.
חלקם שימשו את דספוט הראקליד בתשלום המס לסולטאן הטורקי, חלק גדול נלקחו על ידי שכירי חבר לגרמניה וחלק אחר נוצקו על ידי השליטים שבאו לשלטון אחר כך.
על טלר עם תמונתו של דספוט הראקליד רואים כתובות בלטינית כדוגמת מטבעות בארצות מרכז ומערב אירופה :HERACLIDIS DESPOTE PATRIS PATRIIE VINDEX ET DEFENSOR LIBERTATIS PATRIE,(הראקלידיס הדספוט אב המולדת, הנוקם והמגן של חרות המולדת). המלים "נוקם ומשחרר חרות המולדת" התייחסו ל"שחרור" המדינה מידי השליט הקודם, אלכסנדרו לפושנינאנו.
מקורות מודפסים

, Dinu C. Giurescu Constantin C.Giurescu Istoria românilor- vol.2 Editura ştiinţifică şi enciclopedică, Bucureşti, 1976 (ברומנית) (קונסנטין ק. ג'וּרס'ו, דינו ק. ג'וּרס'קו - תולדות הרומנים כרך ב, ההוצאה לאור המדעית ואנציקלופדית, בוקרשט, 1976 )
לקריאה נוספת

Johann Sommer, Vita Jacobi despotae Moldavorum, Wittenberg, 1587 by Pirnát, Antal Published in 1987, Akadémiai Kiadó (Budapest) (יוהאן זומר, חייו של יאקוב, הדספוט של מולדובים, ויטנברג, 1587 - פורסם על ידי אנטל פירנאט, הוצאת האקדמיה בבודפשט 1987) בלטינית
Adina Berciu-Drăghicescu - O domnie umanistă în Moldova. Despot-vodă (Ed. Albatros, Bucureşti, 1980) (אדינה ברצ'ו-דרגיצ'סקו - שלטון הומניסטי במולדובה. דספוט וודה - ברומנית)
Diarmaid MacCulloch  The Reformation: A History , Penguin Books, 2004
Constantin Rezachevici, "Evreii din ţările române în evul mediu", Magazin Istoric, September 1995 (קונסטנטין רזאקייביץ' "היהודים בנסיכויות הרומניות בימי הביניים", בכתב העת "מגזין היסטוריק", ספטמבר 1995)
MacCulloch, Diarmaid - The Reformation,Penguin Books (2004), ISBN 0-670-03296-4
הערות שוליים

↑  C.Luca p.104
↑  ק.ג'ורסקו (1976) ע' 290
↑  Emil Dumea - Istoria bisericii catolice din Moldova Editura Sapientia ,Institutul teologic romano-catolic, Iaşi, 2006, אמיל דוּמיה - תולדות הכנסייה הקתולית במולדובה, הוצאת סאפיאנטיה, המכון התאולוגי הרומי-קתולי, יאשי 2006 ע' 80
↑  ק. ג'ורסקו, 1976- ע' 291.
↑  Szilágyi Sándor: A magyar nemzet történeteתולדות העם ההונגרי - מאת שאנדור סילאגי
↑  A.Kent,H.Lancour J.E.Daily - Encyclopedia of library and information science  vol. 26,
Marcel Dekker Inc., New Zork 1979, p 51-52
↑   Owen Chadwick - The Early Reformation on the Continent
Oxford University Press, 2003, p314
אוון צ'דוויק - הרפורמה המוקדמת על היבשת - הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2003, ע' 314
↑  O.Chadwick 2003 p314
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810534273605606  BnF: cb146296736 (data)  GND: 104186291  ISNI: 0000 0000 9722 2830  LCCN: n79128274  NLG: 91415  SUDOC: 092596444  VIAF: 215018937   WorldCat (עם VIAF): 215018937 
אולברכט לאסקי, אציל והרפתקן פולני שעזר לדספוט הראקליד לעלות על כס מולדובה
ישראל מובשוביץ

אין תמונה חופשית
הרב ישראל מובשוביץ (נפטר ה' באב ה'תשכ"ו, 22 ביולי 1966) היה איש תנועת המוסר, משגיח הסניף המרכזי של ישיבת נובהרדוק בביאליסטוק ולאחר מלחמת העולם השנייה ממייסדי וראשי הישיבה בארצות הברית.
ביוגרפיה

נולד בסלונים, הגיע ללמוד בישיבת נובהרדוק ודבק בסבא מנובהרדוק שהיה למורהו הרוחני. עם רבו זה נדד בכל נדודי הישיבה, ולאחר נישואיו התמנה כמשגיח בסניף המרכזי של רשת ישיבות נובהרדוק שעבר אז מהומל לביאליסטוק ובראשו עמד חתנו של "הסבא", הרב אברהם יפה'ן. בזכרונות תלמידיו התבלט הרב מובשוביץ בשלוותו. בראשית מלחמת העולם השנייה ארגן את מילוט בחורי הישיבה לווילנה והגיע עם הקבוצה האחרונה לעיר, ולאחר מכן לבירז'. הוא נקלע לשטח שנכבש בידי הסובייטים בראשית המלחמה והוגלה לסיביר. במחנות העבודה בסיביר המשיך לנהל באופן מחתרתי ישיבות בסגנון נובהרדוק ולאחר שחרורו הגיע לצרפת למחנה עקורים בפרבר הפריזאי באיי.
בהמשך היגר לארצות הברית, בה הקים עם הרב יפה'ן שניצל דרך שאנגחאי, את ישיבת "בית יוסף" נובהרדוק בניו יורק.
הרב מובשוביץ נפטר בה' באב ה'תשכ"ו, 22 ביולי 1966.
לקריאה נוספת

דוד זריצקי, האדם השלו, נדפס בשנית בתוך ספרו: זכרונם לברכה: גאוני הדורות ואישי סגולה, עמ' 222–225
הערות שוליים

↑  אזכור שלו בהיותו במרקה, ברשימת מקבלי חבילות, הצופה, 2 ביולי 1945.
יצחק גולן (עיתונאי)

ערך זה עוסק בעיתונאי ושדרן הרדיו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1923 ליטא וילנה, ליטא
 פטירה:  17 בספטמבר 2003 (בגיל 80 בערך)
 שם לידה:  יצחק גולדברג
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 תאריך עלייה:  1932
 עיסוק:  שדרן רדיו בקול ישראל
 
יצחק גולן (גולדברג) (1923 – 17 בספטמבר 2003) היה מראשוני השדרנים בקול ישראל.
גולן נולד בשנת 1923 בווילנה שבליטא בשם יצחק גולדברג. בהיותו בן תשע עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב. לאחר לימודיו התיכוניים, בכפר הנוער בן שמן, הצטרף לקבוצת אלומות. לאחר זמן קצר עזב למען לימודים באוניברסיטה העברית, אך לימודיו נקטעו עם התגייסותו לבריגדה היהודית.
בשובו ללימודים בירושלים אלו נקטעו בשנית, עם פרוץ מלחמת העצמאות ופעילותו כלוחם הגנה בזמן המצור על העיר. במהלך תקופה זו נישא למרים לבית קרמר, עובדת רדיו "קול ירושלים".
בשנת 1952 הוזמן גולן לסקר את הלווייתו של נשיא המדינה חיים ויצמן עבור קול ישראל. לאור הצלחתו צורף לרדיו כעורך חדשות ובשנת 1959 מונה לכתב התחנה הראשון בניו יורק וסקר את עבודת האו"ם. לאחר שובו ארצה, בשנת 1961, מונה למנהל מחלקת החדשות.
משנת 1977 שידר את תוכניותיו השבועיות "בעין בוחנת" ו"זרקאור".
היה אב לשלושה ילדים. בנו, בן, נהרג ביום כ"ג בתשרי ה'תשל"ד, (19 באוקטובר 1973) במלחמת יום הכיפורים במהלך הסתערות על מוצב "אורחה" ממערב לתעלת סואץ. הוא נקבר בבית העלמין הצבאי בהר הרצל בירושלים.
הערות שוליים

↑  גולן בן בעמודי יזכור של סיירת שקד.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007376970905171  VIAF: 31150170467800010099   WorldCat (עם VIAF): 31150170467800010099 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יצחק ישר

| --- | --- |

יצחק ישר ובנו אבנר, 1957
 לידה:  1920 מוסקבה, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 פטירה:  14 בפברואר 2011 (בגיל 91 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 תקופת הפעילות:  1945–2011 (כ־66 שנים)
 פרסים והוקרה:  פרס רכטר (1972) 
 בן או בת זוג:  רמה סמסונוב 
 צאצאים:  אבנר ישר 
 
יצחק ישר (1920, מוסקבה – 14 בפברואר 2011, תל אביב) היה אדריכל ישראלי, מייסד משרד ישר אדריכלים, חתן פרס רוקח לאדריכלות (פעמיים) ופרס רכטר.
ביוגרפיה

ישר נולד במוסקבה בשנת 1920. שם משפחתו נגזר מראשי תיבות של סבו: יצחק שמואל רמסיסקין (שם כפרו בבלארוס).
עלה עם משפחתו לארץ ישראל בגיל ארבע. הוא התקבל ללימודי אדריכלות בטכניון, אולם מלחמת העולם השנייה קטעה את לימודיו והוא התגייס לצבא הבריטי. לאחר שחרורו השלים את לימודיו האקדמיים בטכניון. עד לשנת 1952 עבד עם האדריכל דב כרמי, והחל מאותה העת פתח משרד עצמאי. בין השנים 1958–1965 עבד יחד עם האדריכל דן איתן במשרד משותף.
ישר זכה במספר פרסים למבנים שהיה שותף בתכנונם: פרס רוקח לבניין מקסיקו באוניברסיטת תל אביב אותו תכנן עם האדריכל דן איתן, פרס רכטר לתכנון מוזיאון תל אביב לאמנות אותו תכנן גם כן עם איתן, ופרס רוקח על דיזנגוף סנטר אותו תכנן עם האדריכלית עליזה טולדו.
ישר היה נשוי שלוש פעמים. אשתו הראשונה הייתה השחקנית חנה מרון, ממנה התגרש. לאחר מכן היה בן זוגה של תמר רפפורט, אותה הכיר במשרדו של דב כרמי. השניים נפרדו בעקבות נסיעתה של רפפורט לארצות הברית. לאחר מכן נישא לזמרת רמה סמסונוב, אם בנו, האדריכל אבנר ישר, המנהל כיום את המשרד. לאחר שובה של רפפורט לישראל, בסוף שנות ה-50, התגרש ישר מסמסונוב ונישא לרפפורט. לשניים שתי בנות משותפות.
יצחק ישר נפטר בביתו שבתל אביב, בגיל 91, ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
משנת 2012 מוענק פרס יצחק ישר לפרויקט גמר מצטיין באדריכלות.
פרויקטים בולטים

בית הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית, תל אביב, חבר צוות תכנון בראשות דב כרמי, 1956.
מערך השירותים האזרחי והמבנים הציבוריים בקריה למחקר גרעיני, דימונה, בשיתוף דן איתן, 1963.
מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, בשיתוף דן איתן, 1964.
שכונת מגורים, חוף השנהב, בשיתוף דן איתן, 1964.
בית התפוצות, תל אביב, 1966.
בניין מקסיקו, אוניברסיטת תל אביב, בשיתוף דן איתן.
דיזנגוף סנטר, תל אביב, בשיתוף עליזה טולדו, 1977.
מגדלי דוד, תל אביב, בשיתוף אורי זרובבל, שנות ה-70.
הקריה למחקר גרעיני - נגב
בית התפוצות - תל אביב
בית הוועד הפועל של ההסתדרות
מוזיאון תל אביב לאומנות
בית הספר ללימודי יהדות באוניברסיטת תל אביב
מגורים בצפת, 1975
ראו גם

ערכים על מבנים ואתרים שתכנן יצחק ישר
הערות שוליים

↑  פרס רכטר יוענק היום, דבר, 19 בדצמבר 1972
↑  אסתר זנדברג, פרידה מיצחק שר, מתכנן הקניון הקולי היחיד בארץ ואולי בעולם - דיזינגוף סנטר, באתר הארץ, 24 בפברואר 2011
↑  שלומית צור, ‏התוספת הנעלמת: כמה עולה לתחזק מגדל לאורך שנים, באתר גלובס, 27 בנובמבר 2017
ערך זה הוא קצרמרבנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דיזנגוף סנטר - מבט מבפנים
יוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג

יוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג (בגרמנית: Johann Friedrich, Herzog zu Braunschweig und Lüneburg; ‏25 באפריל 1625 – 18 בדצמבר 1679) היה דוכס דוכסות בראונשווייג-לינבורג בנסיכות קאלנברג בין השנים 1665-1679.
ביוגרפיה

יוהאן פרידריך נולד ב-25 באפריל 1625 בהרצברג על ההארץ, לגאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ולאנה אלאונורה מהסן-דרמשטאדט, בתם של לודוויג החמישי, רוזן הסן-דרמשטאדט ומגדלנה מברנדנבורג. בשנת 1651 המיר יוהאן פרידריך את דתו לדת הקתולית, והיה היחיד מבני משפחתו שעשה זאת.
בשנת 1665 מת אחיו כריסטיאן לודוויג, דוכס בראונשווייג-לינבורג ללא ילדים, ואחיו גאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג ירש את נחלותיו. אולם, בעקבות החלטתו של גאורג וילהלם להתחתן עם אלאונור ד'אסמיר ד'אולברוז בנישואים מורגנטיים, ויתר גאורג וילהלם על נסיכות קאלנברג, ומסר זאת ליוהאן פרידריך. בשנת 1666 בנה יוהאן פרידריך בהנובר את ארמון הרנהאוזן כחיקוי לארמון ורסאי, ואשר התפרסם מאוד בשל הגנים שהקיפו אותו. בשנת 1667 הזמין יוהאן פרידריך לעיר את האדריכל ג'רולמו סארטוריו, אשר עיצב ופיתח את העיר, ואף בנה את כנסיית "נוישטדט קירכה".
בשנת 1676 החל יוהאן פרידריך להעסיק את גוטפריד וילהלם לייבניץ, אשר שירת כיועץ לבית הנובר במשך 40 שנה. ב-18 בדצמבר 1679 מת יוהאן פרידריך באאוגסבורג, ואחיו ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג ירש את נחלותיו.
משפחתו

ב-30 בנובמבר 1668 התחתן יוהאן פרידריך עם בנדיקטה הנרייטה מפפאלץ-זימרן, בתם של אדוארד, רוזן פפאלץ-זימרן ואנה גונזאגה, ממנה נולדו לו 4 בנות:
אנה סופיה מבראונשווייג-לינבורג (1670–1672)
שרלוטה פליציטס מבראונשווייג-לינבורג (1671–1710), התחתנה עם רינלדו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה
הנרייטה מריה מבראונשווייג-לינבורג (1672–1757)
וילהלמינה אמליה מבראונשווייג-לינבורג (1673–1742), התחתנה עם יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
יקטרינה פורצבה

| --- | --- |

 לידה:  7 בדצמבר 1910 וישני וולוצ'יוק, רוסיה 
 התאבדה:  24 באוקטובר 1974 (בגיל 63) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 השכלה:  Moscow State University of Fine Chemical Technologies  מוסד 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 בן או בת זוג:  Nikolay Firyubin 
 פרסים והוקרה
 עיטור לנין  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור אות הכבוד  עיטור הדגל האדום של העמל  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין 
 
יקטרינה פורצבה (ברוסית: Екатерина Алексеевна Фурцева; ‏7 בדצמבר 1910 - 24 באוקטובר 1974), הייתה פוליטיקאית סובייטית, האישה היחידה שהצליחה להגיע לדרג הבכיר של הממשל הסובייטי והייתה חברה בפוליטביורו.
חייה

יקטרינה פורצבה נולדה למשפחת פועלים בעיר ורכני וולוצ'ק שבמחוז טבר. לאחר סיום לימודיה בבית הספר עבדה במפעל טקסטיל מקומי. החל משנת 1930 החלה לעבוד במנגנון הקומסומול. בשנים 1933-1930 ו-1937–1941 היא למדה הנדסת כימיה במוסקבה. בשנת 1942 פורצבה החלה לעבוד במנגנון המפלגתי במוסקבה. באותה תקופה הכירה את ניקיטה חרושצ'וב. בשנת 1954 פורצבה התמנתה לתפקיד המזכיר הראשון של סניף המפלגה במוסקבה וכהנה בתפקיד זה עד לשנת 1957. ב-25 בפברואר 1956 פורצבה קודמה לתפקיד מזכר הוועד המרכזי של המפלגה וב-29 ביוני 1957 קודמה לחברה בפוליטביורו. בשנת 1957 קבוצת חברי פוליטביורו בראשות ויאצ'סלב מולוטוב ניסו להדיח את ניקיטה חרושצ'וב מהשלטון. להגנת כרושצ'וב היו רק מיעוט של משתתפי הישיבה, כולל פורצבה, אך בסופו של דבר ההדחה לא הצליחה. בעקבות תמיכתה של פורצבה בכרושצ'וב היחסים ביניהם התחממו עוד יותר מבעבר.
בשנת 1960 פורצבה מונתה לתפקיד שרת התרבות של ברית המועצות וכיהנה בתפקיד זה במשך 14 שנים. פורצבה נפטרה ב-25 באוקטובר 1974 ממחלת לב לפי הגרסה הרשמית. היא הוטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה. במשך שנים רבות היו שמועות על רצח. בשנת 2001, יו"ר הק.ג.ב לשעבר ולדימיר קריוצ'קוב הודה שפורצבה התאבדה. קיימות עדויות שבשנים אחרונות היא סבלה משתיית יתר על רקע שמועות על בגידות בעלה ושמועות על הדחה צפויה מהתפקיד.
פורצבה התחתנה בפעם הראשונה בשנת 1935. בשנת 1942 לזוג נולדה בת ובשנת 1944 הם התגרשו. בשנת 1956 פורצבה התחתנה בפעם השנייה עם פאבל פיריובין שהיה דיפלומט סובייטי שכיהן כשגריר ברית המועצות ביוגוסלביה. לאחר החתונה בעלה החדש הועבר למוסקבה והתמנה לתפקיד סגן שר החוץ.
עבור ההישגים בפעילותה הציבורית קיבלה פורצבה 4 פעמים את עיטור לנין ואת עיטור הדגל האדום של העמל.
בהיותה שרת התרבות של ברית המועצות, השפיעה פורצבה רבות על התרבות הסובייטית. בעקבות תמיכתה, החלה להיערך תחרות על שם צ'ייקובסקי וחודש פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה. היא קידמה הופעות בברית המועצות של מספר זמרים ומוזיקאים מהמערב, ביניהם בני גודמן, איב מונטן ודיוק אלינגטון. לעומת זאת היא התנגדה נחרצות להופעת להקת הביטלס בברית המועצות והובילה לכך שהצ'לן מסטיסלב רוסטרופוביץ' לא יכול היה להופיע ברחבי המדינה.
החל משנת 2000 צולמו מספר סרטים על חייה, כולל סדרה בת 12 פרקים שהוקרנה בטלוויזיה בשנת 2011.
יוהאן פרידריך, דוכס וירטמברג

יוהאן פרידריך, דוכס וירטמברג (בגרמנית: Johann Friedrich von Württemberg‏ 5 במאי 1582 - 18 ביולי 1628), היה דוכס וירטמברג בין השנים 1593–1608.
ביוגרפיה

יוהאן פרידריך נולד ב-5 במאי 1582 בשטוטגרט, לפרידריך, רוזן וירטמברג-ממפלגארד ולזיבילה מאנהלט, בתם של יואכים ארנסט, נסיך אנהלט ואגנס, רוזנת בארבי-מיהלינגן. בשנת 1586 בהיותו בן ארבע, עברה משפחתו להתגורר בשטוטגרט.
ב-29 בינואר 1608 מת אביו פרידריך הראשון, דוכס וירטמברג, ויוהאן פרידריך עלה לשלטון במקומו. לאחר עלותו לשלטון החזיר יוהאן פרידריך את החוקה שאביו השעה, ואף החזיר את כוחן של המועצות. בשנת 1613 הוציא יוהאן פרידריך להורג את הקנצלר שלו מתיאס אנזלן באשמת בגידה ומעילה באוצר הדוכסות. יוהאן פרידריך השיג שיפור מסוים בתקציב הדוכסות, אולם לאחר מכן שקע בחובות נוספים.
בשנת 1617 חתמו אחיו של יוהאן פרידריך על הסכם, ועל פיו קיבל יוהאן פרידריך את דוכסות וירטמברג, ואילו לודוויג פרידריך קיבל את דוכסות וירטמברג-ממפלגארד, יוליוס פרידריך קיבל את דוכסות וירטמברג-ויילטינגן, פרידריך אכילס קיבל את דוכסות וירטמברג-נויינשטדט ומגנוס, דוכס וירטמברג-נויינבורג קיבל את דוכסות וירטמברג-נויינבורג.
עם פרוץ מלחמת שלושים השנים תמך בתחילה יוהאן פרידריך בצורה מסויגת בפרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, אולם לאחר תבוסתו בקרב ההר הלבן הכריז יוהאן פרידריך על נייטרליות. במהלך קרב וימפפן הביס צבאו של יוהאן ט'סרקלס פון טילי את צבאו של גאורג פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך, ואחיו מגנוס, דוכס וירטמברג-נויינבורג נפצע אנושות ומת זמן קצר לאחר מכן. על אף שיוהאן פרידריך הכריז על נייטרליות, עברו הכוחות הקיסריים בחלקים הצפוניים-מערביים של הדוכסות.
ב-18 ביולי 1628 מת יוהאן פרידריך בהיידנהיים אן דר ברנץ, ובנו אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

ב-5 בנובמבר 1609 התחתן יוהאן פרידריך עם ברברה סופיה מברנדנבורג, בתם של יואכים השלישי פרידריך, הנסיך הבוחר מברנדנבורג וקתרינה מברנדנבורג-קיסטרין, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
הנרייטה, דוכסית וירטמברג-שטוטגרט (1610–1623)
פרידריך, דוכס וירטמברג-שטוטגרט (1612)
אנטוניה, דוכסית וירטמברג-שטוטגרט (1613–1679)
אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג (1614–1674)
פרידריך, דוכס וירטמברג-נויינשטדט (1615–1682)
אולריך, דוכס וירטמברג-נויינבורג (1617–1671)
אנה יוהנה, דוכסית וירטמברג-שטוטגרט (1619–1679)
זיבילה, דוכסית וירטמברג-שטוטגרט (1620–1707)
אברטל, דוכס וירטמברג-שטוטגרט (1623–1624)
יוזף צ'טיז'וקי

יוזף צ'טיז'וקי (בצ'כית: Josef Čtyřoký; ‏30 בספטמבר 1906 – 11 בינואר 1985) היה כדורגלן צ'כוסלובקי ששיחק בעמדת המגן שמאלי.
ביוגרפיה

צ'טיז'וקי נולד ב-30 בספטמבר 1906 בסמיחוב, מחוז בפראג, שבאימפריה האוסטרו-הונגרית. את הקריירה התחיל במועדון מעיר הולדתו סלביה פראג בעונת 1925/26 בליגה הצ'כוסלובקית. ב-1928 עבר צ'טיז'וקי ל-SK קלאדנו ואחר כך ליריבה של סלביה, ספרטה פראג. בספרטה היו הוא וירוסלב בורגר לצמד מגנים ברמה הגבוהה ביותר. הוא זכה עימה ב-3 תוארי אליפות, אליפות בוהמיה ומוראביה אחת ובגביע מיטרופה ב-1935.
צ'טיז'וקי קיבל ב-1931 זימון לשחק בנבחרת צ'כוסלובקיה ולעיתים רחוקות לא שיחק מאז עד לפרישתו ממנה. במונדיאל 1934 היה שותף ושיחק בכל ארבעת המשחקים של הנבחרת, כולל הגמר בו הפסידה 2–1 לאיטליה. משחקו האחרון היה ב-28 באוגוסט 1938 בניצחון 1–3 על יוגוסלביה בזאגרב. בסך ערך צ'טיז'וקי 42 הופעות בהן לא כבש כלל.
תארים

אליפות צ'כוסלובקיה (3): 1932, 1936, 1938
אליפות בוהמיה ומוראביה: 1939
גביע מיטרופה: 1935
סגנית גביע העולם: 1934
ישראל מזמושץ'

| --- | --- |

 לידה:  1700 (יוליאני)? בוברקה, אוקראינה 
 פטירה:  20 באפריל 1772 ברודי, אוקראינה 
 שפות היצירה:  עברית 
 
רבי ישראל מזמושץ' (1700 לערך – אפריל 1772) היה רב ומלומד גליצאי, מן המשכילים המוקדמים, מחבר "נצח ישראל" ו"נזד הדמע".