ממלכת גרמניה
הופעת המינוח "גרמני" > התקופה שלאחר השטאופנים

סופרים גרמנים לאחר תקופת שטאופן השתמשו בגרסאות של המונח "Regnum Alemanniae" כדי לציין את הישג ידם המוחלש של הקיסרים שכעת הסתפקו בעיקר בעניינים גרמניים. האנטי-מלך היינריך ראספ תיאר את עצמו גם כ"מלך גרמניה ונסיך הרומאים". היו גם התייחסויות מפוזרות לקהילה פוליטית של "גרמנים" למעט שאר האימפריה. לדוגמה, בשנת 1349, פגש קרל הרביעי את האצילים והבורגנים של "regnum Alamannie", בשנת 1355 הוא זימן את האלקטורים והבורגנים "in regno Alemannie". עם זאת, נטייה זו להתייחס למדיניות "גרמנית" לאחר קריסת אימפריית הונשטאופן לא התפתחה עוד בתקופה שלאחר מכן.
המונח "regnum" שימש לפעמים כדי להתייחס לישות פוליטית מובהקת בתוך "imperium", אבל לפעמים הם שימשו לסירוגין, ולפעמים הם שולבו בביטויים כמו "Regnum Romanorum". בשפה הגרמנית היה הנפוץ ביותר פשוט להשתמש במונח "ארצות גרמניה" ולא "ממלכה". בשנת 1349 מינה קרל הרביעי (מלך הרומאים) את בנו של דוכס בראבנט למשול בשמו "בממלכת הרומאים שלנו ברחבי גרמניה או תאוטוניה".
היו הצעות עקשניות, כולל אחת שלטענת תלמי מלוקה נדונה בין האפיפיור ניקולאוס השלישי ורודולף הראשון, ליצור ממלכה גרמנית תורשתית עצמאית מהאימפריה הרומית הקדושה. רעיון זה נתקל באימה בגרמניה. כאשר נבחר רודולף הראשון, ההתקשרות הרגשית שהייתה לעם הגרמני עם הכבוד העילאי של התואר הרומי האוניברסלי התבססה כל כך חזק, עד שלא היה מקובל להפריד את המלכות הגרמנית ממנה. היה חוסר רצון עז של הקיסרים להשתמש בתארים "גרמניים" בשל התקשרות חזקה לסמליות הרומית, ונראה היה שנמנע מכך באופן פעיל. הפניות לתארים "גרמניים" היו פחות נדירים אך עדיין לא שכיחים בקרב וסאלים וכרוניקנים.
משנת 1250 ואילך, הקשר בין "גרמנים" לאימפריה בכללותה התחזק. מכיוון שהמלכים הגרמנים שלאחר בית הוהנשטאופן היו חלשים מכדי להבטיח הכתרה כקיסר, סופרים גרמנים חששו מכך שגרמניה מאבדת את היוקרה של המעמד הקיסרי. חוסר ריכוז הכוח בשליט או אזור אחד גם הפך את המלוכה לאטרקטיבית יותר עבור כל הגרמנים. אלה הובילו ליותר עניין בחיבור הזהות הגרמנית ליורשי רומא הקיסרית (Translatio Imperii), בזכות כוחם הצבאי כמגיני הנצרות. במקביל, החלפת הלטינית בגרמנית במסמכים רשמיים ביססה את האופי הגרמני של האימפריה בכללותה. בשנת 1474 הופיע המונח "האימפריה הרומית הקדושה של האומה הגרמנית", והוא הפך נפוץ יותר לאחר 1512. עם זאת, גם לאחר 1560, רק 1 מתוך 9 מסמכים רשמיים מזכירים את "גרמניה", ורובם השמיטו גם את השאר וקראו לה פשוט "האימפריה". בשנת 1544 פורסמה הקוסמוגרפיה (Sebastian Münster), שהשתמשה ב"גרמניה" (Teütschland) כשם נרדף לאימפריה כולה. יוהאן יעקב מוסר השתמש גם ב"גרמנית" כמילה נרדפת ל"אימפריאלית". ההגדרה המבולבלת הזו של "גרמנית" כללה אפילו כאלו שאינם דוברי גרמנית.
בשנת 1508, מקסימיליאן הראשון, באישור האפיפיור, אימץ את התואר "הקיסר הנבחר" (Dei gratia Romanorum imperator electus semper augustus). השליטים הבאים אימצו את התואר הזה לאחר הכתרתם למלכים. במקביל, התחדש המנהג להיבחר ליורש העצר כמלך הרומאים בחייו של הקיסר. מסיבה זו, התואר "מלך הרומאים" (rex Romanorum) שימש למשמעות של יורש העצר, היורש שנבחר בעוד הקיסר היה בחיים.
לאחר ההתיישבות הרפורמית והרפורמה האימפריאלית, החלק הגרמני של האימפריה הרומית הקדושה חולק לרייכסקרייז (חוגים אימפריאליים), אשר למעשה הגדיר את גרמניה מול שטחים אימפריאליים מחוץ למעגלים הקיסריים: איטליה האימפריאלית, הממלכה הבוהמית והקונפדרציה השווייצרית הישנה. ברנדן סימס כינה את החוגים האימפריאליים כ"מערכת ביטחון גרמנית קולקטיבית עוברית" ו"כלי פוטנציאלי לאחדות לאומית נגד זרים". עם זאת, יש מעט התייחסויות יחסית לממלכה גרמנית נבדלת מהאימפריה הרומית הקדושה.