stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החי בסין
פאונה

הפאונה בסין קשורה לפאונה של אזור הפלארקטי בצפונה ושל האזור האוריינטלי בדרומה ומכילה מינים רבים שונים מאוד אחד מהשני, מפיל אסייתי עד לחרקים זעירים.
הטורפים הגדולים בסין כוללים שני תת-מינים של טיגריס - טיגריס דרום-סין וטיגריס סיבירי, נמרים, נמר השלג, נמר ערפילי מצוי, חתול זהוב אסייתי ושונר צפוני, זאב אפור, דול מצוי, פנדה ענקית, דוב שחור אסייתי, דוב חום וטורפים קטנים רבים ממשפחות החתוליים, כלביים, סמוריים, גחניים, נמייתיים וכן הפנדה הזנובה הדומה לקרובתה השחורה-לבנה אך אינה קרובה לה.
מיני הטרף העיקריים של הטורפים הם פרסתנים קטנים ובינוניים. בסין ישנם 3 מיני מפריטי פרסה: פרא, קיאנג וסוס פרז'וואלסקי ובעבר היה בה גם תת-מין נכחד של קרנף סומטרה. ישנם מיני מפריטי פרסה רבים הכוללים איילים כמו אייל קורא, אייל קנדי (תת-המין המזרחי), אייל אלדי, אייל תורולד ומיני המונטיאק וגם האייל שנכחד בטבע - אייל דוד. ישנם גם מיני איילוניים ואיילי מושק ובמדבר גובי ישנו מין של גמל - גמל דו דבשתי.
פרסתנים רבים חיים בהרים הגבוהים של רכסי הקארקורום וההימלאיה וכן של רמת טיבט ההררית בה שוכנים מינים של מכרסמים קטנים שונים, טורפים מעטים כמו נמר השלג או שועל חול טיבטי ופרסתנים בינוניים וגדולים כמו יאק הבר, האנטילופה הטיבטית, הקיאנג והפרא ומיני יעלים שונים.
בדרומה של סין האקלים טרופי ומכיל מינים שונים מכך בהרבה כמו פילים, נמרים, תאואים, צבאיים, טורפים קטנים כמו הבינטורונג, נמיות וגירית דובית ופרימטים כמו חרומף, גיבון לבן-יד, גיבון לבן-גבות, מקוק רזוס ולוריס איטי. כמו כן ישנם גם פנגולינים, חדפי עצים, עטלפים (בסין 45 מיני עטלפים מקומיים) וסנאים גדולים וכן ישנם הרבה זוחלים ועופות טרופיים. חלק מהעופות מותאמים לחיים הרריים וחיים בהרים הגבוהים במשך כל השנה כמו מיני פסיונים וכן עופות דורסים וציפורי שיר שונות. ישנם גם עופות החוצים את סין בנדידתם צפונה או דרומה, כמו אווז הודי (Anser indicus) או עגורי חן הנודדים מעל ההרים הגבוהים בעולם. בסין ישנם 52 מיני עופות אנדמיים.
במים

בנהרות ובאגמים ישנם מיני דגים גדולים של שפמנונים וקרפיונים החיים במים מתוקים (דג הזהב גודל בתחילה בסין) ומיני טורפים כמו האליגטור הסיני המצוי בסכנת הכחדה חמורה, לוטרות שונות, חתול דגים וכן הדו-חי הגדול ביותר בעולם -סלמנדרת ענק סינית, המגיעה לאורך 180 ס"מ. בעבר שחה בה גם מיו של דולפין נהרות - דולפין נהרות סיני שאינו נצפה בטבע מאז 2004.
בימים סביב סין ישנם מיני יונקים ימיים כמו אריה ים שטלר, דוב ים צפוני, פוקה מנוקדת, ותחש המשכן ומיני דולפינים כמו סוסא גיבן. כמו כן מגיעים לחופיה (בעיקר הצפוניים) כמה לווייתני מזיפות.
שמורות חשובות בסין

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  חואנגלונג  הרי וו-יי  ג'יוג'איגואו  הר טאי  חואנגשאן  וולינגיואן  הר צ'ינגצ'נג ומערכת ההשקיה של דוג'יאנגין |  האזורים המוגנים בשלושת הנהרות המקבילים ביונאן  שמורות הפנדה הענק בסצ'ואן  הר סאנצ'ינג  האגם המערבי  אתר המאובנים בצ'נגג'יאנג  שינג'יאנג טיין שאן |  |
אפודי הזהב
הקורפוס השמיני (ארצות הברית)

| --- | --- |

תג הכתף של הקורפוס
 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:   צבא ארצות הברית
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1918   1940 – 1919   1945
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
הקורפוס השמיני היה קורפוס של צבא ארצות הברית שלחם במהלך מלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, והתפרסם עקב לחימתו בקרב על הבליטה.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

בסוף נובמבר 1918 הוקם הקורפוס ה-8 כחלק מחיל המשלוח האמריקני בצרפת, אולם פורק במהלך שנת 1919.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

בשנת 1940 הוקם הקורפוס מחדש, כחלק מהיערכות צבא ארצות הברית לכניסה למלחמת העולם השנייה. ב-12 ביוני 1944 הונחת הקורפוס בנורמנדי והשתתף בלחימה בחצי האי קוטנטן, ולאחר מכן השתתף במבצע קוברה וכבש את ברטאן. לאחר מכן השתתף הקורפוס בקרב על ברסט שנמשך עד ה-19 בספטמבר, ובסיומו נפלו בשבי האמריקני 36,000 שבויים גרמנים. לאחר מכן הוצב הקורפוס בארדנים, בגזרה שנחשבה לשקטה ושימשה להתארגנות ולריענון הכוחות.
ב-16 בדצמבר פתחו הגרמנים בקרב הארדנים, אולם על אף האבדות הכבדות שספג הקורפוס, הצליחו לבסוף כוחות הקורפוס שתוגברו בכוחות נוספים להדוף את המתקפה הגרמנית, ולהחזיק מעמד במצור על בסטון. לאחר מכן הוכפף הקורפוס לארמייה השלישית, והיה הקורפוס האמריקני הראשון שהגיע לנהר הריין. לאחר מכן נלקחו מהקורפוס כל יחידותיו והועברו לקורפוס ה-12, ותחת פיקודו נשארה רק הדיוויזיה ה-87. מפקד הקורפוס טרוי מידלטון פנה לג'ורג' פטון מפקד הארמייה, וביקש אישור לכבוש את קובלנץ. פאטון סירב בתחילה לאפשר לו לעשות זאת כשלרשותו רק דיוויזיה אחת, אולם לאחר שמידלטון לחץ עליו אישר זאת, ואכן הקורפוס כבש במהירות את העיר, שעליה הגנו רק 500 חיילים גרמנים. באמצע מרץ 1945 תוגבר הקורפוס בדיוויזיות ה-76 וה-89, ולאחר מכן צלח הקורפוס את הריין באזור פולדה. בהמשך התקדם הקורפוס בגרמניה, ואף גילה את מחנה הריכוז אוהרדרוף.  המחנה שוחרר ב-4 באפריל על ידי הדיוויזיה המשוריינת ה-4 והדיוויזיה ה-89. כשחיילי הדיוויזה המשוריינת נכנסו למחנה הם גילו ערימות של גופות, חלקן מכוסה בסיד, וחלק אחר של הגופות נשרפו באופן חלקי במדורות.
הגילוי המחריד של הגופות הביא את גנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד עליון של כוחות בעלות הברית באירופה, לבקר במחנה ב-12 באפריל. אליו נלוו גם הגנרלים ג'ורג' פטון ועומר בראדלי. לאחר ביקורו, שלח אייזנהאואר מברק לגנרל ג'ורג' מרשל, ראש המטות המשולבים בוושינגטון, בו תיאר את מה שראה בביקורו במחנה הוא כתב שהאכזריות והבהמיות היו כל כך חזקים שהותירו אותו חולה. לדבריו גנרל פטון לא רצה להיכנס לראות, אבל הוא נכנס כדי שיוכל להעיד בעתיד מיד ראשונה מה ראה, וכדי למנוע מאנשים לכנות את מה שאירע כתעמולה. השפעת המראות במחנה הייתה כה חזקה עד שב-19 באפריל 1945 שלח אייזנהאואר בקשה למרשל שישלח משלחת של חברי קונגרס ועיתונאים שיבואו לראות ולהביא את מעשי הזוועה של הנאצים לידיעת הציבור האמריקאי. המשלחת אושרה באותו יום על ידי נשיא ארצות הברית הארי טרומן.
לאחר מכן התקדם הקורפוס לעבר צ'כוסלובקיה ויצר קשר עם הצבא האדום, ונאלץ להתמודד עם זרם בלתי פוסק של שבויים גרמנים שרצו להיכנע לצבא האמריקני.
היסטוריה > לאחר המלחמה

עם תום המלחמה הוחל בשחרור חיילי הקורפוס, וב-15 בדצמבר 1945 פורק הקורפוס. במהלך השנים שלאחר מכן הופעל הקורפוס כמה פעמים, ובשנת 1968 פורק באופן סופי.
מפקדים

אדוארד מן לוויס (דצמבר 1922 - ינואר 1924)
הרברט בריס (1 באוקטובר 1936 - 30 בספטמבר 1940)
וולטר קרוגר (1 באוקטובר 1940 - מאי 1941)
ג'ורג' ויזיי סטרונג (מאי 1941–1942)
דניאל איזום סולטאן (1942 - דצמבר 1943)
אמיל ריינהרדט (דצמבר 1943 - 15 במרץ 1944)
טרוי מידלטון (15 במרץ 1944 - 10 באוגוסט 1945)
אירה וייץ' (10 באוגוסט 1945 - 15 בדצמבר 1945)
הליגה הסוציאליסטית

| --- | --- |
 מדינה:  המנדט הבריטי
 תקופת הפעילות:  1936–1946 (כ־10 שנים)
 אידאולוגיות:  סוציאליזם, ציונות, מרקסיזם
 התמזגה לתוך:  מפלגת פועלים השומר הצעיר
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל
 
הליגה הסוציאליסטית הייתה מפלגת פועלים סוציאליסטית מרקסיסטית ציונית, שנוסדה בשנת 1936 ושימשה מפלגת לוויין עירונית של תנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר. הליגה נוסדה כמסגרת פוליטית השותפה לאידאולוגיה הסוציאליסטית של השומר הצעיר, שמטרתה לאגד פועלים שאינם חברים  בקיבוצי השומר הצעיר (ולכן אינם יכולים להיות שותפים מלאים בתנועתם הקיבוצית).
הליגה הסוציאליסטית הייתה קיימת במשך 10 שנים ופעלה באופן עצמאי למחצה בצמידות לקיבוץ הארצי. הליגה השתתפה בבחירות להסתדרות הכללית בשנת 1942 וב-1944 ברשימה משותפת עם תנועת השומר הצעיר וחיזקה את כוחה האלקטורלי של תנועה זו. כמו כן השתתפה הליגה באותה שנה בבחירות לאספת הנבחרים במסגרת חזית השמאל. בשנת 1946 התאחדה הליגה עם תנועת הקיבוץ הארצי-השומר הצעיר בהקמת מפלגת פועלים השומר הצעיר.
כרזה של השומר הצעיר והליגה הסוציליסטית לציון יום מהפכת אוקטובר
רקע להקמת התנועה

הליגה הסוציאליסטית הוקמה כתוצאה מרצונה של תנועת הקיבוץ הארצי  להרחיב את מסגרתה הפוליטית המצומצמת שכללה רק חברי קיבוצים ובמטרה ליצור קשר ואף ברית עם הפועל העירוני. מכיוון שהקמת מפלגה עצמאית הוא  רעיון שעמד בסתירה מוחלטת לדרכה ולעקרונותיה של תנועת השומר הצעיר, הקיבוץ הארצי חיפש תחילה דרכים לאיחוד עם מפא"י. כאשר ניסיונות האיחוד לא צלחו החלה תנועת הקיבוץ הארצי להרחיב את מסגרתה הפוליטית העצמאית. ב-1936 הוקמה הליגה הסוציאליסטית שהייתה מעין "סקציה עירונית" של הקיבוץ הארצי.  נהוג היה לחשוב, כי הליגה  היא מסגרת להתארגנותם של מי שהיו בעבר חברי השומר-הצעיר ולא הגשימו את חזון חיי הקיבוץ, עם-זאת רוב חבריה הצטרפו אליה לא בגלל נוסטלגיה תנועתית, אלא מתוך חיפוש אחר מסגרת פוליטית חדשה התואמת את השקפותיהם הפוליטיות.
הקמתה של התנועה

ביוני 1936 הוקם סניף הליגה הראשון בת"א, והתקיימה פגישה ארצית ראשונה.  העקרונות האידאולוגיים של הליגה  נתפרסמו בהמשכה של אותה שנה בעיתון הקיבוץ הארצי "השומר הצעיר".  בסעיף הדן במטרות הליגה נאמר:
"לשם הגשמת המטרות הסופיות, שהן ריכוז לאומי-טריטוריאלי של המוני היהודים בארץ ישראל והקמת חברה סוציאליסטית דו-לאומית בתוכה, תפעל הליגה בשלושת השטחים הבאים:
תילחם על השחרור הלאומי והסוציאלי של העם היהודי.
תילחם על הקמת תנועת פועלים סוציאליסטית-מהפכנית בא"י.
כחלק מתנועת הפועלים בעולם, היא תשתף את עצמה במלחמת הפרוליטאריון העולמי".
הליגה כללה כבן-ברית פוליטי מאורגן לקיבוץ הארצי בעיקר עוזבי קיבוצים של הקיבוץ הארצי, ואחרים שהזדהו עם דרכו של השומר הצעיר. הליגה לא הייתה מפלגה פוליטית עממית אלא פעלה מתוך שותפות רעיונית עם השומר הצעיר והייתה נתונה לפיקוחו של הקיבוץ הארצי בכל המישורים.
הקשר הסבוך עם הקיבוץ הארצי

היחסים בין הליגה לבין הקיבוץ הארצי היו מורכבים וידעו עליות ומורדות, את  התנגדות הקיבוץ הארצי להקמת מסגרת משותפת הוביל יהודה גוטהלף. ההתנגדות נבעה משתי סיבות עיקריות:
התנגדות לחיוב עקרוני של הצטרפות למפלגת מעמד רחבה
חשש לערעור היסודות הקיבוציים של התנועה על ידי שילוב עם חברים שאינם חברי קיבוץ.
בפגישה הארצית הראשונה של הליגה הציבו נציגי הקיבוץ הארצי בראשותו של מ.יערי שלושה תנאים:
לא לאיחוד האופוזיציה
לא לפסילת איחוד פרוגרמטי
לא לאוריינטציה ליצירת מפלגה חדשה.
אנשי הליגה הוזהרו שלא להתקשר עם אופוזיציות אחרות, ואף לא לדחוק בקיבוץ הארצי לאיחוד עימהם ולהקים מפלגה עצמאית. על  הליגה הסוציאליסטית בעצם נכפה במשך העשור בו היא הייתה קיימת קיום חצי עצמאי, בצמידות לקיבוץ הארצי, קיום שלא היה לרצונה. שאלת המסגרת החריפה ביותר בשנת 1942 אחרי הבחירות לוועידה החמישית שם השומר הצעיר נחל את ניצחונו הציבורי הגדול בעלותו למדרגת האופוזיציה הגדולה ביותר להסתדרות עם למעלה מ-20 אחוז מכלל הבוחרים.  עם בוחריו נמנו אלפים של פועלים שמחוץ לקיבוץ, המשתייכים לליגה הסוציליאסטית, שעלו הרבה במניינם על חברי השומר הצעיר. מהקמתה ועד לשיאה בשנת 1942 גדלה הליגה והתפרסה על-פני הארץ כולה. למרות כל העיכובים והמכשולים מבית, וחרף התנגדויות של יריבים פוליטיים, הפכה הליגה לגורם פוליטי, שהשאיר מאחור את פועלי ציון שמאל ומנה בשיאו, ב-1941, 600 חברים.
סוף דרכה של התנועה באיחוד עם מפלגת השומר הצעיר

השומר הצעיר ציפה כי מפא"י, אשר ליכדה בתוכה את רוב-רובו של ציבור הפועלים בעל ההכרה הפוליטית, תגבש עמדות סוציאליסטיות מהפכניות. רק כאשר בשנת 1944 פרש ממפא"י הפלג השמאלי שלה (התנועה לאחדות העבודה) ומפא"י נתפסה כמפלגה רפורמיסטית מובהקת, החל השומר הצעיר לצדד בבהירות ברעיון איחוד השמאל. כך, נוסדה, בשנת 1946 בחיפה, מפלגת פועלים השומר הצעיר, על ידי איחוד התנועה הפוליטית הקיבוצית של השומר הצעיר עם מפלגת הלוויין העירונית שלה, הליגה הסוציאליסטית.
מורשתה של התנועה

בסיכום עשר שנות קיומה של הליגה הסוציאליסטית ניתן היה לומר, שהקמתה הייתה ניסיון נועז להקמת תנועה שאינה מוגבלת לצורת יישוב (קיבוץ), המזדהה עם תנועה קיבוצית מובהקת כדוגמת השומר הצעיר. פתוחה הייתה השאלה בדבר מידת האמון שירחש לה ציבור הפועלים בעיר ובכפר, נוכח קשריה ההדוקים, אך המסובכים מבחינה ארגונית, עם הקיבוץ-הארצי, היה גם חשש שמא יצטמצם הבסיס הסוציאלי של הליגה לעוזבי קיבוצים והתנועה החינוכית של השומר הצעיר. החששות והשאלות נתבדו. הליגה הרחיבה  את מסגרתה והשפעתה וחרגה הרחק מן השכבה של עוזבי הקיבוצים והתנועה. בשורותיה נקלטו פעילים ואנשי שורה שעזבו מפלגות אחרות והצטרפו אליה וכן פעילים מקצועיים רבים ממקומות עבודה, בעלי מוצא תנועתי שונה ומגוון שהייתה זו הפעם הראשונה שבה הם נקלעו אל תוך פעילות פוליטית וחברות מפלגתית. הליגה גילתה נאמנות ללא תנאי לשומר הצעיר, ושימשה עדות חיה לפועלים הבודדים שיחסו של השומר הצעיר אל הפעילות הפוליטית והמקצועית בעיר ובמושבה הוא יחס רציני ללא חרטה, זאת מול התקפות כבדות מחוץ, ומאבק על איחוד-המסגרות והסרת-המחיצות מבית.
ראשי הליגה הסוציאליסטית

צבי נתנזון -  ממנהיגי מפ"ם, חבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות, יקיר העיר תל אביב, יקיר ההסתדרות, איש רב מעש במלחמתו למען הצדק החברתי. היה מזכיר הליגה הסוציאליסטית בתקופת הליכתה לבחירות בהסתדרות.
חנן (הנס) רובין - יליד גרמניה, התבלט ביכולותיו האינטלקטואליות והארגוניות. גישתו נסמכה על השכלה רחבה ועל התמחות בתורת המשפטים.
יהודה יודין - דרניצקי בשם משפחתו הקודם, הגדיר את חברי הליגה כ"קבוצה של יוצאי קיבוצים, עם הרבה אינטליגנציה, שחיפשה פתרונות אידאולוגיים, גישה לסוציאליזם וזיקה למרקסיזם". כיהן כחבר כנסת מטעם מפ"ם לאורך קדנציה אחת.
אריה ליכטינגר - חניך השומר-הצעיר, בשנות ה-80 היה פקיד בכיר בקרן הקיימת.
חייקל וישינסקי - עיברת את שם משפחתו ל"רמות", היה חבר מועצת ע.ת.א מטעם מפ"ם לענייני תחבורה בתקופת כהונת ראש העיר יהושוע רבינוביץ.
משה ליפשיץ - משורר ודרמטורג עברי. שימש כעורך ספרותי של עיתון השומר הצעיר.
לקריאה נוספת

אבן שושן, צבי (1966). תולדות תנועת הפועלים בארץ ישראל. תל אביב: עם עובד.
זית, דוד (1985). ציונות בדרכי שלום. תל אביב: ספריית פועלים.
פלד, רינה (2002). האדם החדש של המהפכה הציונית. ירושלים: עם עובד.
פרץ, מרחב (1967). תולדות תנועת הפועלים בארץ ישראל. מרחביה: ספרית פועלים.
הערות שוליים

↑  מפלגת השומר הצעיר, הארץ, 21 בפברואר 1946
↑  "ציונות בדרכי שלום", עמ'204
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007393016705171
הר נימבה

הר נימבה (באנגלית: Mount Nimba; בצרפתית: Mont Nimba) הוא הר הנישא לגובה של 1,752 מטר במפגש הגבולות של חוף השנהב, ליבריה וגינאה, והוא הפסגה הגבוהה בכל אחת משלוש המדינות. ההר הוא חלק ממסיב נימבה, והוא עשיר בעפרות ברזל. עם זאת בצידו הליברי נחצבה המתכת עד שמאגריה התדלדלו ב-1989.
מאז שנת 1944 מוכרז אזור ההר בשטח של 177.49 קמ"ר המשתרע בתחומי חוף השנהב וגינאה כשמורת טבע שאינה פתוחה לתיירים (Mount Nimba Strict Nature Reserve; Réserve naturelle intégrale du Mont Nimba), ובשנת 1981 היא הוכרה כאתר מורשת עולמית. רוב השמורה בשטח של כ-130 קמ"ר נמצא בתחומי גינאה והיתר בשטחה של חוף השנהב.
מורדות ההר מכוסים ביער הררי סבוך עד לגובה של 1,000 מטר ועשירים באפיפיטים, ועל הפסגה משתרעת ערבת סוואנה. בשמורה כ-200 מינים אנדמיים של צמחים ובעלי חיים והיא עשירה בגחניים, חתולים גדולים ובצביונים. בנוסף מצויים על ההר נמרים, קרפדה ייחודית להר (Mt Nimba Viviparous Toad, שם מדעי Nectophrynoides occidentalis) ולוטרה ננסית אפריקאית (dwarf African otter shrew), גם היא אנדמית למקום. עוד חיה על ההר קהילת שימפנזות הידועה ביכולתה לעשות שימוש באבנים כבכלים.
ב-1992 צורפה השמורה לרשימת אתרי המורשת העולמית הנמצאים בסיכון. חוסר היציבות הפוליטית באזור הביאה לחוסר שליטתה של ממשלת חוף השנהב בחלק זה של המדינה ולזרם של פליטים אל שטח השמורה בתחומי גינאה. בנוסף לכך, הסתבר כי קיימת כוונה לחדש את הפקת הברזל בשטח השמורה, אולם עניין זה הוסדר בשנת 1993 כאשר גבולות השטח המוגן תוקנו, כך שהאזור אשר יועד לכרייה הוצא מתחומה. למרות זאת השמורה נמצאת עדיין בסיכון ולפי דוח של אונסק"ו משנת 2005 חלקה של השמורה בתחומי חוף השנהב נמצא בשליטתם של מורדים שכורתים את היערות ועוסקים בצייד ובכרייה, ואילו בתחומי גינאה קיימות בעיות של ניהול ותיקצוב.
הערות שוליים

↑  שמורת הטבע הר נימבה
↑  Nimba Iron Ore Project, Guinea
↑  Case Study: The forest ecosystem of the East Nimba Nature Reserve threatened by human impacts
↑  Villagers Resist Environmentalists Around Guinea's Mount Nimba
החוליה לחבלה ימית

החוליה לחבלה ימית הייתה יחידת קומנדו ימי שפעלה במסגרת הפלמ"ח כנגד כוחות הצי המלכותי הבריטי בארץ ישראל ובקפריסין בשלהי המנדט הבריטי.
היסטוריה

סיומה של מלחמת העולם השנייה השאירה מאות אלפי פליטים יהודים באירופה שהשתוקקו לעלות לארץ ישראל. אולם מכיוון ששלטונות המנדט הבריטי התנגדו להמשך העלייה היהודית היישוב נאלץ להביא את העולים בחשאי באמצעות פעילותו של המוסד לעלייה ב'. בתגובה הבריטים הגבירו את השמירה על חופי הארץ והחלו לגרש עולים בלתי לגאלים שנתפסו.
אברהם זכאי, שהיה מפקד הפלי"ם, ביקש בשנת 1945 מיוחאי בן-נון להקים יחידה חדשה במסגרת הפלי"ם שתעסוק במלחמה בצי הבריטי ושיבוש המבצעים הימיים של הבריטים כנגד ההעפלה הבלתי חוקית.
התחלה

פעולתה הראשונה של החוליה הייתה בנמל חיפה, שלושה מחברי החוליה, בראשות בן-נון, הגיעו לנמל על גבי ספינת הדיג של קיבוץ שדות ים "עליזה". מספינת הדיג חברי החוליה התקרבו עד מרחק של כמה מאות מטרים לשתי ספינות משמר בריטיות, שאול אהרונוב שחה אל עבר הספינות והצליח להצמיד אליהן מוקשים שטיבעו ספינה אחת ופערו חור גדול בחרטומה של חברתה, מה שגרם לבריטים לגרור אותה למים רדודים.
הרחבת הפעילות

בעקבות הצלחת הפעולה הוחלט במפקדת ההגנה על מיסודה של החוליה והרחבתה. בפברואר 1946 החוליה יצאה למבצע שמטרתו הייתה טיבוען של עוד ארבע ספינות משמר שעגנו בנמל חיפה, משימה שהייתה קשה מקודמתה מכיוון שהבריטים תגברו את מערך האבטחה, נפרסו רשתות ברזל במימי הנמל, זרקורים האירו את סביבת אוניות הצי בלילה ומשחתות בריטיות הטילו פצצות עומק כנגד צוללים בסביבת הנמל. למרות כל זאת הפעולה יצאה לדרך כשלוחמי החוליה נכנסו לנמל על גבי ספינת דיג כמו בפעולה הקודמת, הלוחמים לא הצליחו לחדור לסביבת הספינות הבריטיות בגלל קיומן של רשתות הברזל הבריטיות ולכן החליטו לסגת.
לוחמי החוליה תכננו את פיצוצה של מנהרת רכבת ששימשה את הצבא הבריטי בלבנון, פעולה זאת הייתה אמורה להתבצע במסגרת ליל הגשרים, בסופו של דבר הפעולה לא יצאה אל הפועל מכיוון שהוחלט לבטלה על ידי ההנהגה המדינית שלא רצתה לבצע פעולות מחוץ לגבולות ארץ ישראל.
נגד אוניות הגירוש

כשהבריטים פתחו במבצע "איגלו" לגירוש מעפילים לקפריסין באוגוסט 1946 התקבלה החלטה מטעם היישוב לפעול כנגד ספינות הגירוש של הבריטים. לוחמי החוליה הצליחו להדביק מוקשי עלוקה לספינה הבריטית אה"מ אמפייר ריוול שעגנה במפרץ חיפה אולם לאכזבתם המוקשים לא פעלו, דבר זה הכריח אותם לחזור שוב ולהדביק את המוקשים בפעם השנייה במהלך הפעולה הם התגלו על ידי צוות הספינה, למזלם הם הספיקו לחבר את המוקשים לספינה ולברוח, הפיצוץ שנוצר על ידי המוקשים גרם נזק כבד לספינה.
בעקבות הפעולה הבריטים פתחו במבצע נרחב של חיפושים אחרי אנשי החוליה במטרה ללכוד אותם, דבר זה אילץ את חברי החוליה להנמיך את רמת פעילותם והם התרכזו בעיקר בגיוס חברים חדשים ופיתוח אמצעי לחימה שיאפשרו להדביק את המוקש לדופן האוניה בלי צורך בצולל.
עם תפיסתה של אוניית המעפילים אקסודוס ב-18 ביולי 1947 וכוונת הבריטים לגרש את המעפילים חזרה לגרמניה, הוטל על החוליה לפגוע במשחתת הבריטית שתוכננה לשמש במבצע הגירוש. תכנון הפעולה התבסס על שימוש בטורפדו ימי מונחה שכונה "כריש", פרי תכנונו של עוזי שרון. הפעולה תוכננה ועמדה להתבצע אולם בוטלה ברגע האחרון על ידי דוד בן-גוריון שלא היה מעוניין בטיבוע משחתת בריטית מחשש לתוצאות מדיניות קשות.
פעולותיה של החוליה חודשו בחורף 1947 עם תפיסתה של אוניית המעפילים לנגב על ידי הבריטים, בעזרת ספינת דיג נכנסו לנמל חיפה והצליחו להניח מוקשים שגרמו נזק קשה לשתי דוברות בריטיות והטביעו ספינת מחקר של רשויות המנדט.
פעולות בחו"ל

החוליה תכננה פגיעה במשחתות הבריטיות שעגנו בנמל פורט סעיד שבמצרים אולם הפעולה לא אושרה לבסוף, כמו כן נעשה ניסיון להטמין מוקשים במזח הדלק שבנמל חיפה, היכן שהמשחתות הבריטיות נהגו להגיע כדי לתדלק, לוחמי החוליה הצליחו להטמין את המוקשים אולם הם נמצאו ופורקו על ידי הבריטים.  יש הטוענים שהפעולה סוכלה בעקבות מידע שמסר אבא חושי לבריטים.
בחודש מרץ 1947 יצאו לוחמי החוליה לפעולה בקפריסין כנגד כוחות הצי הבריטי שעגנו באי ועסקו בגירוש המעפילים, בן-נון נעצר על ידי הבריטים והוחלט לגרשו אולם לפני שההחלטה יצאה אל הפועל הוא הצליח להעביר את התוכניות ליוסל'ה דרור, איש הפלי"ם ששהה בקפריסין, הוא הצליח להצמיד מוקש לאה"מ אושן ויגור אולם לחוסר מזלו הוא התגלה על ידי צוות האונייה ונעצר, המוקש שטמן התפוצץ וגרם נזק רב לאונייה הבריטית. דרור הצליח לברוח מהמעצר יום לפני משפטו והצליח לעשות את דרכו חזרה לארץ ישראל.
חברי החוליה הצליחו לטמון מטען נפץ על סיפון הספינה הבריטית אה"מ אמפייר לייפגארד, ששימשה לגירוש מעפילים, המטען התפוצץ ב-23 ביולי 1947, כשהספינה עשתה את דרכה לנמל אלכסנדריה [דרוש מקור], נזק כבד נגרם לה והיא הושבתה לתקופה ממושכת.
עם ההכרזה על קבלת תוכנית החלוקה לא היה עוד צורך בפעילות החוליה כנגד מטרות בריטיות והיא למעשה חדלה להתקיים. יוצאי החוליה היו הגרעין סביבו קמו שתי יחידות לחבלה ימית במהלך מלחמת העצמאות -  יחידת 'סירות המחץ' בפיקודו של יוחאי בן-נון ויחידת הצוללנים בפיקודו של יוסף "יוס'לה" דרור. שתי היחידות האלו מוזגו בתחילת 1950 ליצירת שייטת 13 (הקומנדו הימי).
מקורות וקריאה נוספת

החבלה באנית הגרוש "אמפייר ריבר",	'בין גלים' אוגוסט 1975, עמ'	22.
הערות שוליים

1 2  אנית-גירוש פוצצה בנמל חיפה, דבר, 24 ביולי 1947
↑  מייק אלדר, שייטת 13, ספרית מעריב, עמ' 81-82
↑  מרדכי נאור, 'אקסודוס' – מבט מארץ ישראל, באתר של מרדכי נאור
↑  על פי ידיעה עיתונאית החבלה בוצעה בנמל חיפה, חבלה קשה באנית-הגירוש "אמפייר לייפגארד", המשקיף, 24 ביולי 1947
יוחאי בן-נון
הסוכנות לתיאום ביון לאומי (הפיליפינים)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  הפיליפינים 
 משרד אחראי:  ממשלת הפיליפינים
 סוכנות אם:  נשיא הפיליפינים
 תאריך הקמה:  1949
 מטה מרכזי:  מנילה, הפיליפינים
 www.nica.gov.ph
 
הסוכנות לתיאום ביון לאומי של הפיליפינים (פיליפינית: Pambansang Sangay para sa Pagsasamang Kaalaman, בראשי תיבות PSPK) הוקמה ב-1949 כזרוע עיקרית של ממשלת הפיליפינים האחראית לאיסוף מודיעין וניתוח והיא מופקדת על מבצעים חשאיים. מוטו הארגון הוא: "ידע הוא ביטחון" (פיליפינית: Ang Karunungan ay Kaligtasan).
הארגון כפוף למשרד הנשיא של הפיליפינים והוא יורש הרשות למודיעין ולביטחון לאומי. בראש הארגון עומד מנכ"ל הממונה ישירות על ידי נשיא הפיליפינים.
היסטוריה

הארגון הוקם ב-1949 על ידי נשיא הפיליפינים, אלפידיו קירינו, כארגון ביון לאומי. בספטמבר 1972, הנשיא פרדיננד מרקוס החליף את הארגון בארגון אחר, רשות המודיעין והביטחון הלאומית (NISA). הארגון תמך בנשיא מרקוס ופעל כנגד מתנגדיו, לאחר יציאת הנשיא מרקוס לגלות, הואשם הארגון בהפרת זכויות אדם.
ב-1987 הארגון הפך לסוכנות לתיאום ביון לאומי והתמזג עם הסוכנות לביטחון ומודיעין אזרחי.
ב-1990 ליועץ הנשיאותי לביטחון לאומי הוענקו סמכויות פיקוח על קהילת המודיעין של הפיליפינים, בין השאר על הסוכנות לתיאום ביון לאומי, והסוכנות מחויבת לדווח למועצה הנשיאותית לביטחון לאומי.
ב-2006 הוקם המרכז הלאומי לסיור ופיקוח אווירי וימי (National Maritime Aerial Reconnaissance and Surveillance Center) והארגון החל להתמקד במאבק בטרור, סוכני הארגון נטלו חלק בלכידת מחבלי אל-קאעידה מתאי טרור מקומיים ולוחמי אבו סיאף. הסוכנות היא חברה פעילה במועצה למלחמה בטרור, שהוקמה ב-2007 על בסיס החוק לביטחון אנוש, שנחתם על ידי הנשיאה גלוריה מסאפאגאל ארויו.
מבנה

משרד המנכ"ל
מינהל המבצעים
מינהל התפוקה (אחראי להנפקת דו"חות מודיעיניים)
מינהל האדמיניסטרציה
משרד התכנון והניהול
ב-2005 הוקמו מחלקת המודיעין הכלכלי והמחלקה לסיכול ריגול וחתרנות
מנכ"לים נודעים

פביאן וֵר היה ראש רשות המודיעין והביטחון הלאומית, בתקופת הנשיא מרקוס והוא הואשם בהפרת זכויות אדם, כשהנהיג את הרשות כסוכנות משטרה חשאית שביצעה מעקבים כנגד מתנגדי המשטר.
אלפרדו פילַר, היה מנכ"ל הארגון ולאחר מכן מונה לסגן הרמטכ"ל.
ויסנטה יוּמוּל, שהיה מנכ"ל ב-1986, לאחר פיטורי פביאן ור, פוטר אף הוא על ידי הנשיא הנכנס קורי אקינו.
ראו גם

לשכת החקירות הלאומית (הפיליפינים)
המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית

| --- | --- |

 מדינה:  רוסיה רוסיה
 מייסד:  גנאדי זיוגאנוב, Valentin Kuptsov 
 מנהיגים:  גנאדי זיוגאנוב
 תקופת הפעילות:  ה-19 ביוני 1990 (רשמית)   ה-13 בפברואר 1993 (דה פקטו) – הווה
 אידאולוגיות:  קומוניזם מרקסיזם-לניניזם שמרנות
 מטה:  רוסיה, מוסקבה
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל רדיקלי
 ארגונים בינלאומיים:  איחוד המפלגות הקומוניסטיות - המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות
 צבעים רשמיים:  אדום
 נציגויות בפרלמנטים
 הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית:  57 / 450
 http://www.kprf.ru
 
המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Коммунистичесая партия Российской Федерации) היא מפלגה ברוסיה – המפלגה השנייה בגודלה ומפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר ברוסיה. רבים רואים בה כיורשת המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ומפלגת הבולשביקים. המבנה והאידאולוגיה שלה לקוחים באופן מובהק מהמפלגה הקומוניסטית הסובייטית המקורית.
תולדות המפלגה > ייסוד המפלגה ושנותיה הראשונות

המפלגה מובלת בידי גנאדי זיוגאנוב שייסד את המפלגה ב-13 בפברואר 1993 יחד עם פוליטיקאים סובייטים בכירים כאיגור ליגאצ'ב ואנאטולי לוקיאנוב. זיוגאנוב הושפע מ"סנדק הגלאסנוסט", אלכסנדר יעקובלב, מהוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית ולאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991 התנועה הפכה לתנועה "פטריוטית לאומית רוסית". זיוגאנוב היה ליו"ר חזית הישועה הלאומית (או הלאומנית). בין מנהיגיה היו הפילוסוף האירו-אסייתי, אלכסנדר דוגין, שסייע בניסוח מסמכי המפלגה והקשריה ללאומנות.
תולדות המפלגה > ההתבססות כמפלגת אופוזיציה

ב-7 באוגוסט 1996 המפלגה הקימה את הברית הפטריוטית של רוסיה - תנועת שמאל חדשה שמאגדת 30 ארגוני שמאל וימין לאומניים, ביניהם ברית העם הרוסית, מפלגה לאומנית רוסית שהוקמה באוקטובר 1996 והתמזגה בשנת 2001 עם הברית העממית - מפלגת התחייה הלאומית "רצון העם", אלה תנועת לאומניות התומכות בהתפשטות רוסיה לכל אסיה ואירופה. תנועות אלה תמכו בגנאדי זיוגאנוב בעת שהתמודד בבחירות הנשיאותיות ב-1996 ובשנת 2000. בבחירות לפרלמנט בשנת 2003 טען זיוגאנוב שמפלגת המולדת (רודינה), מכרה את הקולות שלה עבור מפלגת השלטון רוסיה המאוחדת. בבחירות שנערכו בדצמבר 2011 זכתה המפלגה ב-92 מושבים בדומה והיא המפלגה השנייה בגודלה.