stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת האזרחים באל סלוודור
הרקע למלחמה > בחירות 1977

בעשרים בפברואר 1977, PCN הביסו את איחוד ההתנגדות הלאומי בבחירות הנשיאותיות. בדומה לבחירות 1972 הושגו התוצאות במרמה, והוטו לטובת המועמד הצבאי גנרל קרלוס אומברטו רומרו.
דווח כי כוחות סמי צבאיים ידועים לשמצה כגון הארגון דמוקרטי לאומני-(ORDEN) שמומנו על ידי המדינה השתמשו באיומי מצ'טות כנגד האיכרים על מנת שיצביעו למועמד הצבאי. התקופה בין הבחירות לבין התחלת הכהונה הרשמית של הנשיא Romero באחד ביולי 1977 אופיינה במחאות מסיביות של התנועה הפופולרית, מחאות שדוכאו על ידי רשויות המדינה. ב-28 בפברואר 1977, קהל של מפגינים פוליטיים התכנס בסן סלוודור להפגין כנגד שחיתות הבחירות. כוחות ביטחון שהגיעו למקום פתחו באש ללא הבחנה. בטבח נהרגו הן מפגינים והן עוברי אורח. מספר ההרוגים באירוע מוערך בין 200 ל-1,500.
הנשיא מולינה האשים קומוניסטים זרים בהפגנות והגלה מספר חברי מפלגת UNO בכירים מהמדינה.
הדיכוי נמשך גם לאחר הכתרתו של הנשיא בכך שהממשלה החדשה הכריזה על מצב חירום והשהתה את החירויות האזרחיות. באזורים הכפריים האליטה האגררית ייסדה וארגנה חוליות מוות סמי צבאיות כגון הכוחות החמושים של רגאלדו-(FAR). כוחות אשר היו ידועים לשמצה והונהגו על ידי הקטור רגאלדו. על אף שחוליות המוות היו מלכתחילה אוטונומיות מצבא המדינה ומורכבות בעיקר מאזרחים, (ה-FAR לצורך העניין התפתחה מתוך תנועת הצופים), עד מהרה הן קיבלו את חסותה של סוכנות המודיעין הלאומית המקומית. חוליות המוות הונהגו על ידי מיג'ור Roberto D'Aubuisson ונהיו חלק משמעותי ממנגנוני הדיכוי של המדינה. במהלך פעולתם, נרצחו אלפי מנהיגי איגודים, פעילים וכן תלמידים ומורים שנחשבו לתומכים בשמאל.
 עדות לזוועות התקופה ניתן למצוא בתיעודים של העזרה החוקית הנוצרית, משרד סיוע חוקי במשרד הארכיבישוף והקבוצה המובילה באל סלוודור למען זכויות אדם באותה התקופה. בתיעודם נכתב כי 687 אזרחים נרצחו על ידי הצבא בשנת 1978. ב-1979 עלה מספר ההרוגים ל-1,796.1–2, 222
הדיכוי בכח הניע רבים בכנסייה הקתולית להוקיע את הממשלה. תגובת הממשלה הייתה דיכוי הכמורה.
הפיכה, דיכוי והתקוממות: 1979–1981 > הפיכה צבאית אוקטובר 1979

עם התגברות המתיחות והגעה למצב של סף מרד, החונטה הצבאית אזרחית JRG הדיחה את הנשיא רומרו ב-15 באוקטובר 1979. בארצות הברית עלה חשש כי אל סלוודור כמו קובה וניקרגואה לפני כן יתדרדרו להפיכה קומוניסטית. בשל כך, שלטונו של ג'ימי קארטר תמך בממשלה הצבאית החדשה בעצמה רבה תוך כדי תקווה לייצוב המדינה.
בשעה שקרטר סיפק תמיכה מסוימת לממשלה, שלטונו של רונאלד ריגן העלה בצורה ניכרת את התמיכה הכספית באל סלודור. ב-1984 הוציאה ממשלתו של ריגן כמעט ביליון דולר בסיוע למדינה.
ה-JRG הנהיג רפורמת קרקעות שהגבילה את בעלות הקרקעות ל-100 הקטרים לכל היותר. בנוסף, הולאמו הבנקים, הקפה ותעשיית הסוכר. נקבעו בחירות לפברואר 1982 ופוזרה יחידת המוות הפרה-צבאיות הפרטית-(ORDEN) בשישה בנובמבר 1979.
רפורמת הקרקעות התקבלה בעוינות בקרב אליטת הקרקעות והצבא המקומי אשר ביקשו לשבשו ישר עם תחילתו. בעלי קרקעות עשירים בשעה שהבינו את כוונת הממשלה לחלק את האדמות לאיכרים ולארגן קואופרטיבים, החלו להרוג את משק החי שלהם ולהעביר ציוד חקלאי בעל ערך לגואטמלה שם החזיקו קרקעות נוספות. בנוסף, רוב מנהיגי הקואופרטיבים באזורים הכפריים נרצחו או "נעלמו" זמן קצר בחירתם וחשיפתם לרשויות. ה-Socorro Jurídico תיעד זינוק רציני בהריגות הממשלתיות מ-234 בפברואר 1980 ל-487 חודש אחר כך.
בעקבות לחץ צבאי, שלושת החברים האזרחים בחונטה פרשו בשלושה בינואר 1980 ביחד עם עשרה מתוך אחד עשר שרי הקבינט. ב-22 בינואר 1980, המשמר הלאומי תקף הפגנה שלווה, הרג בסביבות החמישים משתתפים ופצע מאות נוספים. ב-6 בפברואר, שגריר ארצות הברית, Frank Devine הודיע למחלקת המדינה כי הימין הקיצוני מחמש את עצמו והתכוננות לעימות שבו ציפה בבירור להתחבר לצבא.
הפיכה, דיכוי והתקוממות: 1979–1981 > מטרות הדיכוי האלים בידי החונטה

המטרה המיידית של הצבא הסלוודורי וכוחות הביטחון שהייתה למעשה גם המטרה של ארצות הברית הייתה מניעת השתלטות כוחות גרילה שמאליים וארגונים פוליטיים משתפי הפעולה. בראשית שנות השמונים, בקונפליקט הסלוודורי, האחרונים היו מהותיים יותר מכוחות הגרילה. המקורות הצבאיים של המורדים היו מוגבלים וכוחם הגדול נבע בעיקר לא מכוח הנשק אלא מארגוני ההמונים שגיבו אותם. הארגונים הורכבו מאיגודי עובדים, תלמידים וארגוני חקלאים שיכלו להיות מגויסים באלפיהם בערים הגדולות ויכלו לשתק את המדינה על ידי שביתות. ביקורת אודות הסיוע האמריקאי בן התקופה, טענה שהיא תהפוך מה שנחשב לאלימות של הדיקטטורה ללגיטימי ושהכוח הפוליטי במדינה נמצא עם המנהיגים הצבאיים הוותיקים בממשלה. הם בתורם מיישמים מדיניות של רפורמה עם דיכוי. דובר קתולי בולט מאותו הזמן התעקש כי "כל סיוע צבאי שנשלח למדינה מסתיים בידי הצבא וקבוצות ימין סמי-צבאיות אשר היוו את שורשי הבעיה של המדינה."
מעורבות ארצות-הברית מוכחת במקרה אשר כמעט ולא קיבל תשומת לב והובא לידי הציבור בידי שוחרי זכויות אדם. פקידי שגרירות ארצות הברית שיתפו פעולה עם חטיפת שני סטודנטים למשפטים על ידי חוליות המוות. בינואר 1980, חיילי המשמר הלאומי עצרו שני צעירים, Francisco Ventura ו-José Humberto Mejía, בעקבות הפגנה אנטי ממשלתית. המשמר הלאומי קיבל רשות להביא את החטופים לשטח השגרירות האמריקאית. זמן קצר לאחר מכן מכונית פרטית חנתה בחניון השגרירות, אנשים בלבוש אזרחי שמו את הסטונדטים בתא המטען של המכונית ונסעו משם. שני הצעירים לא נראו יותר לעולם.
הפיכה, דיכוי והתקוממות: 1979–1981 > המוטיבציה להתנגדות

קורבנות חוליות המוות
class=notpageimage|הצגה
בשעה שהממשלה הרחיבה את מעשי האלימות כנגד האזרחים הן בעזרת חוליות המוות והן על ידי הצבא, כל קבוצת אזרחים אשר הביעה תמיכה פיזית או מילולית הסתכנה במוות. למרות חששות אלה, בחרו רבים לקחת חלק במאבק. האלימות לא הוגבלה כלפי הפעילים בלבד אלא גם כלפי כל מי שקידם רעיונות של הטלת ספק במדיניות הרשמית שנחשבו כחתרניות כנגד הממשלה. קבוצות מודרות שהתהוו לקבוצות גרילה ואשר בסופו של דבר מצאו עצמן בעימות עם הממשלה היו לדוגמה ה-campesinos או האיכרים. רבים ממורדים אלה הצטרפו לקמפיינים של פעולה קולקטיבית בשביל הרווח החומרי אך איכרים רבים ציינו סיבות אחרות להצטרפות ללחימה.
אדיקות הייתה סיבה פופולרית להצטרפות למרד. המצטרפים ראו את ההשתתפות שלהם כדרך לא רק סיבה אישית אלא גם כסנטימנט קהילתי של צדק אלוהי. כבר לפני מלחמת האזרחים, מספר מורדים לקחו חלק בקמפיינים שהתמודדו עם שינויים חברתיים בצורה ישירה יותר. לא רק מחסור בייצוג פוליטי אלא גם מחסור בהזדמנויות כלכליות וחברתיות שלא הוצעו לקהילות המצטרפים למרד.
בשעה שה-FMLN יכול להיות מסווג כקבוצת מתקוממים, מלומדים אחרים סיווגו אותם כ"מוסד קבוצתי חמוש". הבנת ההבדל היא מהותית. מוסדות של קבוצות חמושות משתמשות בטקטיקה לשם חיזוק משימתם או האידאולוגיה שלהם. בסופו של דבר לשם השפעה על ההתנהגות והנורמות של הלוחמים שלהם. בהקשר זה, ל-FMLN הייתה גישה יעילה יותר מלצבא המקומי בחינוך הפוליטי של חבריו אודות משימתם. חברים אשר התיישרו עם מטרות ה-FMLN הונעו על ידי תחושה של תשוקה ומטרה. בנוסף, הראו נכונות לסכן את חייהם לטובת מדינתם. אסטרטגיית FMLN התמקדה בארגון קהילתי, ביצירת קשרים בתוך הכנסייה ואיגודי העובדים. לעומת זאת, לצבא אל סלבדור הייתה הכשרה לקויה, ורבים מהלוחמים בו דיווחו על הצטרפות מתוך חוסר ביטחון תעסוקתי או תחת הפחדה מצד הממשלה. פערים אלו באו לידי ביטוי בשיטות הלחימה שלהם. יתר על כן, צבא סלבדור גרם ליותר אבדות באזרחים מאשר ה-FMLN.
שנים רבות לאחר מכן, בנובמבר 1989, ה-FMLN פרצו במתקפה מאסיבית שתפסו את הצבא מופתע והצליחו לכבוש נתח רציני מהמדינה ואף נכנסו לעיר הבירה. בבירה, ה-FMLN השתלטו על שכונות העוני בשעה שהצבא הפציץ את עמדותיהם, כולל אזורי מגורים, כדי לאלץ את ה-FMLN לצאת. מתקפה גדולה זו של ה-FMLN לא הפילה את הממשלה, אבל היא כן שכנעה את הממשלה שלא ניתן להביס את ה-FMLN בכוח הנשק וכי יש צורך בהסדר משא ומתן.
בראשית 1980, קבוצות גרילה מקומיות, עובדים, קומוניסטים וסוציאליסטים התאחדו לשם יצירת FMLN.
ה-FMLN הכריזו ישר על מרד כנגד הממשלה אשר התחיל ב-10 בינואר 1981 עם המתקפה הגדולה הראשונה של ה-FMLN. ה-FMLN קיבל את השליטה ברוב המחוזות של Morazán ושל Chalatenango לכל אורך שנות המלחמה. ההתקפות בוצעו בנוסף על מטרות צבאיות ברחבי המדינה, והותירו מאות בני אדם הרוגים. מורדי ה-FMLN הורכבו ממגוון אוכלוסיות-ילדים, קשישים, גברים ונשים כאחד. חלקם הגדול אומנו במחנות FMLN בהרים ובג'ונגלים של אל סלבדור לשם לימוד טכניקות צבאיות.
הפיכה, דיכוי והתקוממות: 1979–1981 > ההתנקשות בארכיבישופ רומרו

בפברואר 1980 הארכיבישוף אוסקר רומרו פרסם מכתב פתוח לנשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר אשר בו הפציר להשעות את הסיוע הצבאי לשלטון המקומי. הוא יעץ לקרטר שהכח הפוליטי נמצא בידי הכוחות החמושים ושאלה יודעים רק לדכא את העם ולהגן על האינטרסים של האוליגרכיה המקומית. רומרו הזהיר כי התמיכה של ארצות הברית רק תחדד את אי הצדק והדיכוי הפוליטי כנגד ארגוני העם אשר נאבקו למען כיבוד זכויות האדם הבסיסיות שלהם. ב-24 במרץ 1980 הארכיבישופ נרצח בשעה שהעביר מיסה.
הרצח התבצע יום אחרי שרומרו קרא לכוחות הביטחון ולחיילים לא לציית לפקודות של הרג אזרחים. קרטר הגיב לרצח ואמר שמדובר על מעשה מזעזע ובלתי מתקבל על הדעת. At his funeral a week later, government-sponsored snipers in the National Palace and on the periphery of the Gerardo Barrios Plaza were responsible for the shooting of 42 mourners.
הפיכה, דיכוי והתקוממות: 1979–1981 > ההתנקשות בארכיבישופ רומרו > לווית רומרו והטבח

בזמן לוויותו של רומרו, פצצות עשן התפוצצו ברחובות אשר היו בסמיכות לקתדרלה. יריות רובה נשמעו מהבניינים הסובבים. במנוסה וכתוצאה מהירי נהרגו רבים. מקורות רשמיים דיווחו על 31 הרוגים כשעיתונאים טענו שבין שלושים לחמישים נהרגו. עדים טענו כי כוחות הביטחון של הממשלה הם שזרקו את פצצות העשן וצלפים של הצבא אשר היו לבושים כאזרחים ירו לתוך ההמולה מהמרפסת של האמרון המלכותי. אולם, אין הסכמה חד משמעית אודות מהלך האירועים בלוויה.
הפיכה, דיכוי והתקוממות: 1979–1981 > רצח ואונס הנזירות האמריקאיות

בשניים בדצמבר 1980, חברי המשמר הלאומי נחשדו כי אנסו ורצחו ארבע מיסיונריות קתוליות אמריקאיות. המיסיונריות היו במשימה של אספקת מזון, מקלט, תעבורה, עזרה רפואית וסיוע בקבורת קורבנות חוליות המוות. ב-1980 בלבד לפחות 20 אנשי דת וכמרים נרצחו במדינה. במהלך המלחמה, מספר אנשי הדת הנרצחים האמיר. לדוגמה, בהצהרה של האוניברסיטה הישועית של מרכז אמריקה נמסר כי שני בישופים, 16 כמרים, 3 אחיות, סמינריסט אחד ולכל הפחות 27 עובדי כנסייה נרצחו. בהריגת דמויות כנסייתיות, ההנהגה הצבאית הראתה כמה עמדתה קשוחה לגבי התעוזה לחסל את אלה אשר ראתה כיריבים. מבחינתם, הם ראו את הכנסייה כאויב אשר הולך כנגד הצבא וחוקיו."
הסיוע הצבאי האמריקאי הופסק לזמן קצר כתגובה למעשי הרצח אך חודש כעבור שישה שבועות. ממשל קרטר היוצא העלה את הסיוע הצבאי לכוחות החמושים של אל סלבדור לעשרה מיליון דולר אשר חצי ממנו התבטא ברובים, תחמושת, רימונים ומסוקים. כהצדקה למשלוחי הנשק, רשויות ארצות הברית טענו שהממשל באל-סלוודור עשה צעדים חיוביים על מנת לחקור את רצח הנזירות.
הדבר הוטל בספק על ידי השגריר האמריקאי Robert E. White שאמר שלא יכל למצוא כל ראייה לכך שהחונטה מבצעת מחקר רציני. השגריר הודח משירות החוץ על ידי שלטון ריגן אחרי שסירב להשתתף בכיסוי האחריות של הצבא המקומי לרציחות. ההדחה הייתה בהוראתו של אלכסנדר האיג.
הפיכה, דיכוי והתקוממות: 1979–1981 > התגברות הדיכוי

בעלות ברית של ארצות הברית התערבו אף הן בנעשה באל סלוודור. הממשל הצבאי בצ'ילה סיפק הכשרה משמעותית ועצות טקטיות לכוחות המזוינים של סלבדור. המצב הגיע לכך שהפיקוד העליון של סלבדור העניק לגנרל אוגוסטו פינושה את אות מסדרו של חוסה מאטיאס דלגאדו היוקרתי במאי 1981 בשל התמיכה המושבעת של ממשלתו. הדיקטטורה הצבאית בארגנטינה תמכה גם בכוחות המזוינים של סלבדור במסגרת מבצע צ'רלי. במהלך אותו חודש, החונטה חיזקה את המצור שהוטל על ידי הנשיא רומרו על ידי הכרזת חוק צבאי ואימוץ מערכת תקנות עוצר חדשה. בין 12 בינואר ל-19 בפברואר 1981 168 אזרחים נהרגו על ידי כוחות הביטחון בשל הפרת חוקי המצור.
"ניקוז הים"

במאמציו להביס את המרד, הכוחות המזוינים הסלבדורים נקטו בטקטיקת אדמה חרוכה ואמצו שיטות שדומות לה יושמו במלחמת האזרחים בגואטמלה על ידי כוחות הביטחון. טקטיקות אלה בתורן קיבלו השראה מאסטרטגיות אמריקאיות כנגד מורדים ששומשו במלחמת וייטנאם.
חלק מובנה באסטרטגיה של צבא אל סלוודור היה חיסול המרד על ידי מיגור בסיס התומכים באזורי הכפר. מהלך זה כונה ניקוז הים או ייבוש האוקיינוס המטרה העיקרית הייתה אוכלוסייה אזרחית, הריגתם או העברתם למקומות חדשים זאת לשם הסרת כל תמיכה אפשרית בתומכים. תפיסת ניקוז הים לקוחה מהדוקטרינה של מאו צה טונג שהדגיש כי "הגרילה צריכה לנוע בין האנשים כמו דג השוחה במים.
Aryeh Neier, המנכ"ל של משמר זכויות האדם כתב ב-1984 סקירה אודות גישת האדמה החרוכה, "זו עשויה להיות אסטרטגיה אפקטיבית לנצח במלחמה, אבל זו אסטרטיגיה שמערבת את השימוש בטרור של הפצצות, הפגזות ומדי פעם טבח של אזרחים".
החל מ-1984, חיל האוויר של אל סלבדור הצליח לאתר מעוזי גרילה, לפי הדיווחים על ידי שימוש במודיעין שהתקבל מחיל האוויר של צבא ארצות הברית אשר רחפו ברחבי המדינה.
"ניקוז הים" > מתקפת אדמה חרוכה 1981

ב-15 במרץ 1981, החל צבא אל סלוודור מבצע במחוז בצפונה של אל סלוודור, בסמיכות לגבול עם הונדורס.
המבצע לווה בשימוש בטקטיקות אדמה חרוכה על ידי צבא אל סלוודור והרג חסר הבחנה של כל מי שנתפס בידי הצבא.
אלה שנעקרו מאדמתם בשל המצבע ושלא נהרגו במקום, נמלטו מהתקדמות צבא אל סלוודור. התחבאו במערות ותחת עצים על מנת להימנע מנפילה בשבי ובסבירות גבוה להיות מוצא להורג ללא משפט תקין. ב-18 במרץ באותה השנה, שלושה ימים אחרי תחילת המבצע, ניצולי המבצע, (ברובם נשים וילדים) ניסו לחצות את נהר הלמפה להונדורס על מנת להמלט מהאלימות. בשעה שביצעו צעד זה, נלכדו בין החיילים של שני הצבאות. חיל האוויר של אל סלבדור ניצל את ההזדמנות על מנת להפציץ את הנמלטים ואף לקצור אותם עם מכונות ירייה בהורגם בכך מאות פליטים.
התקפה שנייה באותו מחוז בוצעה ב-11 בנובמבר 1981. 1200 חיילים גויסו לשם כך ובכללם גם חברי גדוד Atlácatl. גדוד זה היה גדוד תגובה מהירה, מתנגד התקוממות שאורגן על ידי צבא ארצות הברית והוכשר על ידי מכון חצי הכדור המערבי לשיתוף פעולה ביטחוני בפנמה ב-1980. הגדוד אומן וצויד על ידי צבא ארצות הברית.
הגדוד אף היה ידוע כגאוות צבא ארצות הברית בסן סלבדור. הם אומנו בפעולות אנטי גרילה והגדוד עצמו מטרתו הייתה להפוך מלחמות שעלולות להסתיים בהפסד לניצחון.
המבצע ב-1981 הונהג על ידי אלוף-משנה Sigifredo Ochoa לשעבר מפקד משטרת האוצר אשר היה ידוע בברוטליות שלו. הוא גם היה ידוע כמקורב לרב-סרן Roberto D'Aubuisson ונטען כי היה מעורב ברצח ארכיבישופ רומרו. From the start, the invasion of Cabanas was described as a "cleansing" operation by official sources. מאות אזרחים נטבחו כשחיילי קולונל Ochoa's נעו בכפרים. Col. Ochoa טען כי מאות לוחמי גרילה נהרגו אבל היה מסוגל להראות רק 15 כלי נשק שנתפסו. כשמחציתם היו בכלל עתיקים דבר אשר מעיד על כך שלמעשה רוב ההרוגים היו לא חמושים.
"ניקוז הים" > טבח אל מוזוטה

לאחר המבצע המדובר, בוצעו סריקות נוספות במחוז Morazán על ידי גדוד Atlácatl. ב-11 בדצמבר 1981, חודש אחרי האירוע ב-Cabañas, הגדוד כבש את כפר El Mozote וטבח לכל הפחות ב-733 בלתי חמושים כשקיימות סברות שעד 1000 בלתי חמושים כשבתוכם נשים ו-146 ילדים. לימים כונה המקרה טבח אל מוזוטה. חיילי Atlácatl האשימו את המבוגרים בשיתוף פעולה עם כוחות הגרילה. מפקד השדה אמר שהם פעלו תחת ההוראה להרוג את כולם כולל הילדים, אשר לטענתו פשוט יגדלו להיות חברי גרילה אם יתנו להם לחיות. "הלכנו לעשות דוגמה מהאנשים האלה" הוא אמר.
ממשלת ארצות הברית הכחישה בתוקף את קיומו של הטבח והדפה את הדיווחים כתעמולה שמאלנית. עד שבשנות התשעים הסרת החסיון הציפה את האירוע לפני השטח. ממשלת ארצות הברית ובנות בריתה בתקשורת המקומית מרחו את העיתונאים האמריקאים אשר דיווחו על הזוועות ובאופן כללי יותר, נקטו בקמפיין של הלבנת הפרת זכויות האדם של צבא אל סלוודור ותפקידה של ארצות הברית בחימושו, אימונו והדרכתו. המריחות, לפי עיתונאים אמריקאים, גרמו לעיתונות האמריקאית לצמצם את הדיווחים אודות פשעי שלטון אל סלוודור ומעורבות ארצות הברית בתמיכה בשלטון.
ככל שנחשפו הפרטים, האירוע הוכר כאחד מהזוועות הנוראיות של הקונפליקט.
דו"ח אמנסטי שכיסה את 1981, זיהה "שיחידות ביטחון ויחידות צבאיות סדירות, אחראים לתפוצה נרחבת של עינויים, הטלות מום והריגה של אזרחים לא מעורבים מכל הסקטורים של החברה המקומית" הדו"ח גם הצהיר כי הרג של אזרחים על ידי כוחות הביטחון נהייה שיטתי יותר ויותר תוך כדי יישום של אסטרטגיות הרג מתודיות שכלל לכאורה שימוש במפעל לאריזת בשר לשם הפטרות משרידי בני אדם. בין העשרים לעשרים וחמישה באוגוסט 1981, דווח על 83 עריפות ראשים. בהמשך התגלה כי הרוצחים היו חוליות המוות אשר עשו שימוש בגיליוטינה.
הדיכוי באזורים הכפריים גרם לעקירה של חלקים גדולים מהאוכלוסייה הכפרית כשאיכרים רבים נמלטו. מבין הנמלטים והעקורים, בסביבות ה־20,000 יושבו מחדש במרכזי פליטים מאולתרים על גבול הונדורס במצב של עוני, רעב ומחלות. הצבא וחוליות המוות אילצו רבים מהם להמלט לארצות הברית אך רבים מהם סורבו.
משלחת של הקונגרס האמריקאי ביקרה בין 17 ל-18 בינואר 1981 את מחנות הפליטים באל סלוודור במטרה לגלות את העובדות אודות המצב. המשלחת הגישה דו"ח לקונגרס שמצא כי השיטה הסלוודורית של ייבוש הים היא לחסל כפרים שלמים מהמפה, לבודד את הגרילה ולמנוע מהם כל תמיכה כפרית שתוכל להאכיל אותם.
הכוחות המזוינים של סלובניה

דגל הצבא
הכוחות המזוינים של סלובניה או צבא סלובניה (בסלובנית: Slovenska vojska; SAF/SV) הם הכוחות המזוינים של סלובניה. מאז 2003 כוח האדם בהם מבוסס על מודל צבא קבע מלא. מפקד הכוחות הוא נשיא סלובניה בורוט פאחור, בעוד המפקד המבצעי הוא קצין בדרגת בריגדיר המשמש כראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של סלובניה.
היסטוריה

ההיסטוריה הצבאית הסלובנית מתפרשת על פני פחות ממאה שנים. בהמשך לקריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית בסוף מלחמת העולם הראשונה, דוכסות שטיריה חולקה בין המדינות החדשות שנוסדו בגרמניה, אוסטריה ומדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים. רודולף מייסטר, קצין לשעבר בצבא האוסטרו-הונגרי, כבש את העיר מריבור בנובמבר 1918 והפך אותה לחלק ממדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים. לאחר קרב קצר עם יחידות גרמניות-אוסטריות נקבע קו הגבול הנוכחי אשר שורטט ברובו על ידי החלוקה האתנית-לשונית בין סלובנים לגרמנים בשטיריה.
היסטוריה > הקמה

הכוחות המזוינים הנוכחיים הם המשך לכוחות ההגנה הטריטוריאלית הסלובנים (Teritorialna Obramba Republike Slovenije), אשר הוקמו ב-1991 ממיזוג של כוחות ההגנה הטריטוריאלית (נוסדו ב-1968 ככוח צבאי השימש השלמה לצבא הסדיר של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה לשעבר, בתוך שטחה של סלובניה) עם מבנה פיקודי סודי חלופי, הידוע כמבנה התמרונים של ההגנה הלאומית (Manevrska struktura narodne zaščite), אשר היה מוסד מיושן (ייחודי לסלובניה), ומטרתו הייתה ליצור מבנה הגנה אחיד לרפובליקה, בדומה ל"משמר הבית". הוא היה בעל חשיבות קטנה עוד קודם ל-1990, עם כלי נשק מיושנים וכוח קטן.
כאשר סלובניה הכריזה על עצמאותה במהלך מלחמות יוגוסלביה ב-1991, כוחות ההגנה הטריטוריאלית הסלובנים וכוחות משטרת סלובניה היוו את מרבית הכוחות שפעלו כנגד הצבא העממי היוגוסלבי במהלך מלחמת עשרת הימים. הכוחות המזוינים של סלובניה הוקמו רשמית ב-1993 כחלק מרה-ארגון של כוחות ההגנה הטריטוריאלית הסלובנים. הם התבססו על גיוס חובה, כאשר המגויסים קיבלו 6–7 חודשי אימון.
בשנת 1995 חתמה סלובניה הסכם חשאי עם מדינת ישראל לאספקת ציוד צבאי מודרני, כולל ציוד תקשורת, ארטילריה, מרגמות ותחמושת (כך על פי השבועון "דיפנס ניוז"). בנוסף סופקה ספינת סיור מדגם "דבורה", תוצרת מפעל רמתא של התעשייה האווירית. יישום ההסכם נדחה כשנתיים בגלל התנגדות משרד החוץ הישראלי, עקב הרגישות הדיפלומטית של התערבות במלחמות יוגוסלביה.
בסוף אוקטובר 1997 ביקר בישראל שר ההגנה של סלובניה. במטרה לדון בפרטי תוכנית, שלפיה תשביח ישראל טנקים מדגם טי-55 של צבא סלובניה.
בשנת 1998 חברת ראדום הישראלית סיימה השבחה של 10 מטוסי אימון עבור חיל האוויר של סלובניה. על פי פרסומים זרים, חבילת ההשבחה כללה מערכות אוויוניקה, מחשב משימה, תצוגה עילית לטייסים ואמצעי שליטה למערכת החימוש עבור מטוסי האימון מסוג "פילאטוס".
בשנת 2003, ממשלת סלובניה ביטלה את גיוס החובה והחל מיולי 2004 הכוחות אורגנו מחדש ומבוססים על צבא מקצועי על בסיס מתנדבים. עם סד"כ של כ-7,300 חיילים פעילים וכ-1,500 חיילי מילואים, בהשוואה ל-55,000 כאשר היה גיוס חובה. השינויים בכוחות נמשכים מתוך מטרה להפוך אותם ליעילים וזולים יותר. קרוב למחצית מהמפקדות פורקו, וכך הפך הפיקוד על היחידות הכפופות קל יותר ומהיר יותר. חיילים משובצים קרוב לביתם מתוך מטרה לצמצם הוצאות נסיעה.
היסטוריה > חברות בנאט"ו

כחלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה לשעבר, סלובניה לא הייתה מעולם חברה בברית ורשה. עם הקמת סלובקיה מדיניות החוץ של חברות בנאט"ו שאפה לצרף את סלובניה למערב. בשנת 1996 מדינות רבות הסירו את האמברגו על סחר בנשק מעל סלובניה, ומאותה עת פעלה המדינה באמצעות תוכנית רכש צבאית לבסס את עצמה כמועמדת לנאט"ו וככוח סיוע נייד. כוחות סלובנים פעלו בבוסניה והרצגובינה כחלק מכוחות שמירת השלום, סלובניה גם חתומה על שותפות לשלום. סלובניה הצטרפה רשמית לנאט"ו במרץ 2004. במסגרת נאט"ו חיילים סלובנים שירתו כחלק מכוחות בינלאומיים בבוסניה והרצגובינה, קוסובו, אפגניסטן, עיראק, צ'אד ולבנון. כמו כן הם שירתו ברמת הגולן כחלק מאונדו"ף.
בשנת 2007 זכתה חברת אלביט מערכות, בשיתוף עם חברת Patria AMV, הנמצאת בבעלות ממשלת פינלנד וחברת האווירונאוטיקה, הביטחון והחלל האירופאית EADS בחוזה בהיקף מוערך ב-40 מיליון דולר לשדרוג הרכב המשוריין של צבא סלובניה לתקן נאט"ו. החוזה כלל אספקת עמדות נשק, צריחים בלתי מאוישים ורכיבים ומערכות אלקטרוניות ואלקטרו-אופטיות.
מבנה

הכוחות המזוינים של סלובניה מאורגנים כזרוע אחת עם צבא יבשה כמרכיב העיקרי שלהם. החיילים מורכבים מ:
חיילי קבע
חיילי מילואים בחוזה (משרתים עד 30 ימים בשנה)
מתנדבים (אימון בסיסי)
ציוד > כוח היבשה

עיקר הציוד של כוחות היבשה של סלובניה הוא: כ-50 טנקים באחסון, 18 תותחים 155 מ"מ תוצרת ישראל, 45 מרגמות 120 מ"מ תוצרת ישראל, כ-180 נגמש"ים (חלקם חמושים) ועוד סוגים שונים של כלים כבדים.
ציוד > כוח האוויר

חיל האוויר הסלובני כולל 9 מטוסי תקיפה קלים, 4 מטוסי תובלה קלים, 16 מסוקים ו-10 מטוסי אימון.
ציוד > צי

לצי הסלובני יש רק שני כלי שיט בעלי יכולת קרבית (להוציא סירות גומי וסירות קלות) והם: ספינת הסיור סופר דבורה וספינת הסיור הרוסית שקיבלה את השם פרויקט 10412, עם הגעת כלי השיט לחיל הים ניתנו להם שמות מקומיים.
הערות שוליים

1 2  Defence Expenditure of NATO Countries (2012-2019). NATO
1 2  רן דגוני, וושינגטון, ‏"דיפנס ניוז": משלוח נשק ראשון מישראל לסלובניה - לאחר שנתיים של עיכוב, באתר גלובס, 19 בנובמבר 1997
↑  דרור מרום, ‏פירסומים זרים: חברת ראדום הישראלית השביחה 10 מטוסי אימון בסלובניה, באתר גלובס, 6 בדצמבר 1998
↑  שירות "הארץ", שבע מדינות ממזרח אירופה הצטרפו לנאט"ו, באתר הארץ, 29 במרץ 2004
↑  אמיר כידן, ‏אירופה ממשיכה להגדיל את צבר ההזמנות של אלביט מערכות: הזמנות בהיקף 55 מ' ד', באתר גלובס, 25 ביולי 2007
↑  אלי שיצר, אלביט מערכות זכתה בחוזים בסך כולל של כ-55 מיליון דולר באירופה, באתר TheMarker‏, 25 ביולי 2007
| נאט"ו ארגון האמנה הצפון-אטלנטית (NATO) |
| --- | --- | --- |
| הכוחות המזוינים של המדינות החברות | איטליה • איסלנד • אלבניה • אסטוניה • ארצות הברית • בולגריה • בלגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • טורקיה • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • מונטנגרו • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סלובניה • סלובקיה • ספרד • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קנדה • קרואטיה • רומניה |  |
| פעולות צבאיות עיקריות | מלחמת המפרץ • מבצע משמר משותף • מבצע כוח מאוחד • מלחמת אפגניסטן • מלחמת עיראק • מבצע מגן האוקיינוס • התקיפה הצבאית הבין-לאומית בלוב • מבצע המאמץ הפעיל • מבצע שומר הים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 9217 6070  LCCN: n2008074230  VIAF: 135099031   WorldCat (עם VIAF): 135099031 
חיילים סלובנים
רונדל חיל האוויר של סלובניה
מבנה הכוחות המזוינים של סלובניה
פינוי אוסף הלובר במהלך מלחמת העולם השנייה

בתחילת הפלישות הגרמניות במלחמת העולם השנייה, ז'אק ז'וז'אר, מנהל המוזיאונים הלאומיים של צרפת, חזה את נפילתה הצפויה של צרפת וארגן את פינוי אוסף האמנות של הלובר לאזורי ספר בצרפת.
פינוי אוסף האמנות

ב-25 באוגוסט 1939 נסגר מוזיאון הלובר לשלושה ימים, רשמית לצורך עבודות תחזוקה. עם זאת, מרבית אוסף האמנות של הלובר הועמס על משאיות (203 כלי רכב שנשאו 1,862 ארגזי עץ) ונשלח אל טירת שאמבור. הארגזים סומנו בהתאם לחשיבות היצירות שהכילו: עיגול צהוב ליצירות יקרות ערך, ירוק ליצירות מרכזיות ואדום לאוצרות בעלי חשיבות עולמית (היצירה "מונה ליזה" סומנה בשלושה עיגולים אדומים).
חלק מהיצירות היו גדולות מדי מכדי להיכנס למשאיות. לדוגמה, הציור רפסודת המדוזה נעטף בשמיכה, אך כאשר המשאית הגיעה לוורסאי בדרכה לשאמבור, הבד נגע בכבל חשמל וגרם לקצר חשמלי שהוביל להפסקת חשמל בכל העיר. בעקבות האירוע תוכננו מסלולי הנסיעה בקפידה כדי למנוע בעיות מסוג זה, ומלווים מצוידים במוטות היו אחראים לטיפול בכבלי חשמל וטלפון לאורך הדרך.
היצירה האחרונה שעזבה את המוזיאון הייתה "ניקה מסמותרקיה", שהועברה ב-3 בספטמבר 1939 – ביום פקיעת האולטימטום הצרפתי לגרמניה.
במהלך המלחמה הועברו היצירות באופן חשאי מטירה לטירה כדי למנוע את החזרתן לידי הנאצים. לדוגמה, "המונה ליזה" עברה משאמבור לטירות ומנזרים שונים, עד שלבסוף, בסוף המלחמה, הגיעה למוזיאון אִינְגְר במוֹנטוֹבּאן. ניקה מסמותרקיה וונוס ממילו נשמרו בטירת ואלנסיי, שניצלה מהכיבוש הגרמני בשל סיבות טכניות.
הגעתו של הצבא הגרמני לפריז

ב-16 באוגוסט 1940 הגיע לפריז הרוזן פרנץ פון וולף-מֶטֶרניך, שהיה אחראי לשימור אוספי האמנות הצרפתיים במסגרת עקרון ה"קונסטשוץ". ואולם, עם הגעתו גילה כי המוזיאון כמעט ריק. הוא היה מודע למתרחש אך נמנע במכוון מלפעול בנושא.
ראו גם

ביזת יצירות אמנות בידי הנאצים