stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אניטה גריבלדי
מורשתה

אניטה גריבלדי היא סמל של הרפובליקה הברזילאית ונחשבה כגיבורה אחרי נפילתה של האימפריה הברזילאית. כיום קרויות על שמה כיכרות ברחבי ברזיל וישנו אפילו מוזיאון לזכרה בלגונה.
גם בניטו מוסוליני השתמש במורשתה; בשנת 1929 הוותיקן ביקש באופן בלתי רשמי להסיר את פסלו של בעלה, ג'וזפה גריבלדי,  מהגיאניקולו, גבעה ברומא. בתגובה השיב מוסוליני שלא רק שהוא מסרב להסירו, אלא שהוא מוסיף את פסלה של אניטה באותה הגבעה בדיוק. הצבת הפסל נחגגה במשך שלושה ימים. ביום הראשון העבירו את שרידיה מהקבר בגנואה לרומא. ביום השני טמנו את שרידיה בבסיס הפסל שהוצב לזכרה בסמוך לפסלו של בעלה. ביום השלישי נחנכה האנדרטה באופן רשמי על ידי מוסוליני. הפסל מתאר את אניטה על סוס כאשר היא אוחזת את בנה התינוק בידה השמאלית.  בידה הימנית היא מנופפת באקדח כאשר היא מובילה את צבאו של בעלה לניצחון בקרב.
אניטה גריבלדי היא הנושא של הסרט "חולצות אדומות" (Red Shirts) שבו היא מגולמת על ידי השחקנית אנה מניאני .
בשנת 2013 השחקנית אנה פאולה אירוסיו (Ana Paulo Arosio) גילמה את אניטה גריבלדי בסרט "אניטה גריבלדי" (Anita e Garibaldi).
ראו גם

ג'וזפה גריבלדי
איחוד איטליה
לקריאה נוספת

A Sierra, Julio (2003). Anita Garibaldi: Guerrillera en América del Sur, Heroína de la Unidad Italiana. Buenos Aires, Argentina: Sudamericana. ISBN 978-9500723299.
Anthony, Valerio (2000). Anita Garibaldi: A Biography. Connecticut, US: Praeger Publishers Inc. ISBN 978-0977282463.
Markun, Paulo (1999). Anita Garibaldi: Uma Heroína Brasileira. Sau paulo, Brazil: Editora SENAC. ISBN 978-8573590869.
Bryant, Dorothy (1994). Anita, Anita: Garibaldi of the New World. US: Ata Books. ISBN 978-0931688188.
Lami, Lucio (1991). Garibaldi e Anita: Corsari. Ostiglia, Italy: A.Mondadori. ISBN 978-8804343929.
Marasco, Giuseppe (1982). L'Amazzone Rossa. Savona, Italy: Liguria- Sabatelli. ASIN B00982C0KY.
Zumblick, Walter (1980). Aninha do Bentão. Santa Catarina, Brazil: Impr. Of. Santa Catarina.
Sergio, Lisa (1969). I am my beloved: The Life of Anita Garibaldi. Chicago, US: Weybright and Talley. ASIN B0006C9X2S.
Bandi, Giuseppe (2014). Anita Garibaldi. Florence, Italy: Apice Libri. ISBN 978-8890619861.
Garibaldi, Giuseppe. Autobiography. Trans. A Werner.
Garibaldi, Giuseppe (1931). The Memoirs of Garibaldi. Florence, Italy: Apice Libri.
Isidoro Giuliani, Antonio Fogli (2001). Anita Garibaldi - vita e morte (life and death). Ed. Marcabò.
Marloes Geboers - 'visual representation of Anita Garibaldi on Social media' in: emotional hashtags. Amsterdam, Netherlands: Winterschool datasprint. 2018.
Maarten van Gestel - 'Gamification of Anita Garibaldi. NRC. 2018.
הערות שוליים

↑  מתוך הספר "A Biography"
↑  Garibaldi's worst Hours- beachcombing's Bizzare history Blog"- 24" בספטמבר 2010.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261547805171  BnF: cb12102284h (data)  GND: 119496909  ISNI: 0000 0000 8088 6286  LCCN: n84158803  LNB: 000139303  NKC: jx20101008004  NTA: 274606429  SELIBR: 290693  SUDOC: 029384265  VcBA: 495/100804  VIAF: 9877040   WorldCat (עם VIAF): 9877040 
פסל זיכרון המציג את אניטה וג'וזפה גריבלדי בפורטו אלגרה, ברזיל
ביתה של אניטה גריבלדי בלגונה, סנטה קטרינה, ברזיל
אניטה נפטרה בחווה לא רחוק מרוונה שלצידה ג'וזפה גריבלדי, חבריהם לנשק ואלו שנתנו לה מקלט בשעה שהאוסטרים חפשו אחריה.
פסל של אניטה גריבלדי בלגונה, סנטה קטרינה, ברזיל
אניטה אקברג

| --- | --- |

 לידה:  29 בספטמבר 1931 מאלמה, שוודיה 
 פטירה:  11 בינואר 2015 (בגיל 83) Rocca di Papa, איטליה 
 מקום קבורה:  Skanör old cemetery 
 שם במה:  Anita Ekberg 
 שם לידה:  Kerstin Anita Marianne Ekberg 
 מדינה:  שוודיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1953 
 מקום לימודים:  Malmö Borgarskola  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  אנתוני סטיל (1956–1959)  ריק ואן נאטר (1963–1975) 
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה – שחקנית (1956) 
 פרופיל ב-IMDb
 
אניטה אקברג בסרט "מלחמה ושלום"
קרסטין אניטה מריאן אקברג (בשוודית: Kerstin Anita Marianne Ekberg‏; 29 בספטמבר 1931 – 11 בינואר 2015) הייתה שחקנית ודוגמנית שוודית וסמל מין פופולרי.
ביוגרפיה

אקברג נולדה ב-1931 במאלמה, הייתה הבת הצעירה ביותר והשישית מבין שמונה ילדים. בהיותה נערה היא עבדה כדוגמנית. ב-1950, השתתפה אקברג בתחרות מיס מאלמו, היא זכתה והעפילה לתחרות מיס שוודיה וניצחה גם בה. לבסוף היא טסה לארצות הברית על מנת להתחרות על תואר מיס תבל, אם כי היא לא דיברה אנגלית.
על אף שהיא לא זכתה בתחרות מיס תבל, כאחת משש המתחרות הסופיות היא זכתה בחוזה עם סרטי יוניברסל, כפי שהיו חוקי התחרות באותה עת.

באמריקה פגשה אקברג את הווארד יוז, שבאותה עת הפיק סרטים ורצה שתשנה את אפה, שיניה ושמה (היוז אמר שהשם "אקברג" קשה מדי להגיה). היא סירבה לשנות את שמה, באומרה שאם היא תהפוך למפורסמת, אנשים ילמדו לבטא את השם, ואם היא לא תהיה מפורסמת, הדבר אינו משנה.
ככוכבת ביוניברסל קיבלה אקברג שיעורים בדרמה, אמנות הנאום, ריקוד, רכיבה על סוסים, וסיף. אקברג השתמטה מרבים מהשיעורים, והגבילה עצמה לרכיבה על סוסים בגבעות הוליווד. מאוחר יותר הודתה אקברג שהאולפנים פינקו אותה והיא השתעשעה במקום לנסות להשיג תפקידי סרטים נכבדים יותר.
נערת שער

בזמן שהייתה ביוניברסל, לכדה אקברג את תשומת לבו של הבמאי והצלם האגדי רוס מייר (Russ Meyer), שהוקלט פעמים רבות באומרו שהיא הייתה האישה היפה ביותר שצילם ושהיקף החזה שלה, 40D, היה הרחב ביותר בהיסטוריה של הוליווד, ובכך היא מאפילה על יריבות כמו ג'יין מנספילד והכוכבת הבריטית סברינה.

אקברג גם עוררה את עניינם של כותבי טורי הרכילויות בשל החיים החברתיים הפעילים שניהלה. היא התרועעה עם אנשים ידועים רבים, וניתן לה הכינוי "הקרחון" בשל התנהגותה המסתורית.
השילוב של חייה הפרטיים הרבגוניים ומראה החיצוני עורר את עניינם של מגזיני רכילות כמו Confidential והסוג החדש של המגזינים לגברים שהיו נפוצים בשנות החמישים וכתוצאה מכך כיכבה תמונתה בעטיפות מגזינים כנערת שער. בנוסף לכך היא השתתפה במופעי פעלולים פומביים (publicity stunts) שהיו נפוצים באותה תקופה. סיפור מפורסם עליה ובו היא הודתה, שפעם אחת נפתחה שמלתה לרווחה בלובי של מלון ברקלי הלונדוני, פעלול שאורגן על ידה מבעוד מועד ביחד עם הצלם.
הקריירה הקולנועית

באמצע שנות החמישים אולפנים נוספים הציעו לאקברג עבודה. אולפני סרטי פרמאונט ופרנק טשלין (Frank Tashlin) ליהקו אותה לסרטים Artists and Models ‏ (1955) ו-Hollywood or Bust ‏ (1956), בשניהם כיכבו דין מרטין וג'רי לואיס. שניהם סרטים שהפגינו לראווה את גופה.
אקברג שיחקה גם בסרט המדע הבדיוני משנת 1953 Abbott and Costello Go to Mars.
בוב הופ התלוצץ שהוריה צריכים לקבל פרס נובל בארכיטקטורה היות שהיא יצאה עמו ועם ויליאם הולדן לסיבוב הופעות על מנת לבדר את חיילי ארצות הברית ב-1954. הסיור הוביל אותה לחוזה שחתמה עם חברת ההפקות Batjac Productions של ג'ון ויין. ויין ליהק אותה לתפקיד קטן בסרט Blood Alley ‏ (1955), שם שיחקה אקברג כאישה סינית, תפקיד שזיכה אותה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "תגלית השנה".
אולפני RKO נתנו לאקברג את התפקיד הראשי בסרט Back from Eternity. היא כיכבה לצד רוברט ריאן (Robert Ryan) ורוד שטייגר (Rod Steiger). אקברג הייתה מושלמת לדמות הפלקטית אותה גילמה, נראה היה שעם הבמאי המוכשר והתפקיד המתאים יהיה לה מה להציע.
בשנת 1955 הגיעה אקברג לרומא על מנת להופיע בסרט מלחמה ושלום, אותו ביים הבמאי ההוליוודי הוותיק ועטור התהילה קינג וידור, כשלצידה כיכבה אודרי הפבורן.
ב-1963 הופיעה במערבון "4 לטקסס" לצידם של פרנק סינטרה ודין מרטין.
תפקידה כסילביה בלה דולצ'ה ויטה

פדריקו פליני העניק לאקברג את תפקידה הגדול ביותר בסרטו לה דולצ'ה ויטה (1960) שבו היא כיכבה בתפקיד נערת החלומות הבלתי מושגת לצידו של מרצ'לו מסטרויאני; ואחרי כן ליהק אותה לסרט Boccaccio '70 מ-1960, סרט בו שיחקה גם סופיה לורן. פליני ליהק אותה לשני סרטים נוספים: הליצנים (1972) ואינטרויסטה (1987), שם היא שיחקה את עצמה בסצנת איחוד עם מסטרויאני.
לה דוצ'ה ויטה היה הצלחה סנסציונית; אניטה אקברג והסצנה שבה היא משתכשכת במימי מזרקת טרווי ברומא נותר אחד מהקטעים המפורסמים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע.
חייה האישיים

אקברג הייתה נשואה בשנים 1956–1959 לשחקן הבריטי אנתוני סטיל. בשנים 1963–1975 היא הייתה נשואה לריק ואן נוטר; במהלך נישואיהם, היא עברה מספר הפלות, אבל ניסיונותיה להרות עלו בתוהו. בראיון היא אמרה שהיא רצתה ילד,

שנה אחרי כן היא התבטאה הפוך.
מייחסים לאקברג קשרים רומנטיים עם טיירון פאואר, מרצ'לו מסטרויאני, ארול פלין, יול ברינר, פרנק סינטרה וגרי קופר; היא גם ניהלה רומן בן שלוש שנים עם יושב ראש חברת פיאט ג'אני אניילי (Gianni Agnelli).
אקברג עזבה את שוודיה בשנות החמישים המוקדמות וביקרה בשוודיה לאחר מכן רק לעיתים נדירות. היא נהגה לארח עיתונאים שוודים בביתה שבפרברי רומא וב-2005 השתתפה בתוכנית הרדיו הפופולרית Sommar והתראיינה אודות חייה. היא הצהירה בראיון שהיא לעולם לא תשוב לחיות בשוודיה עד ליום מותה, אז היא תיקבר שם.(גופתה נשרפה ואפרה הוטמן בסקאנר (Skanör) שבשוודיה).
אקברג אמרה שהעם והתקשורת השוודים אינם מעריכים אותה מספיק; אף על פי כן, אישיותה והופעותיה הרדיופוניות פופולריות בשוודיה.
לקריאה נוספת

McDonough, Jimmy (2005). Big Bosoms and Square Jaws : The Biography of Russ Meyer, King of the Sex Film. London: Jonathan Cape. ISBN 0-224-07250-1.
Sullivan, Steve (1995). VaVaVa Voom!Glamour Girls of The Pinup Era. London: Stoddart. ISBN 978-1881649601.
Mancini, Henry (2002). Did They Mention the Music?: The Autobiography of Henry Mancini. USA: Copper Square Press. ISBN 978-0815411758.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Steve Sullivan, VaVaVa Voom!Glamour Girls of The Pinup Era 1995.
↑  McDonough, Jimmy,Big Bosoms and Square Jaws 2004.chap4pg83
1 2  כוכבת לה דולצ'ה ויטה בת 75, 5.10.2006 בשוודית
↑  Anita Ekberg, Studentafton, Lund 22 March, 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007325283605171  BIBSYS: 90912672  BNE: XX1260735  BnF: cb13940832s (data)  CANTIC: a11726969  CiNii: DA13307108  GND: 118688502  ICCU: RAVV088486  ISNI: 0000 0000 8398 2206  KulturNav: f8099d76-78fa-4c0c-80f9-07ddbe8bd76c  LCCN: n85224183  NKC: ola2002161257  NLA: 40815341  NLK: KAC2020O8369  NTA: 121156281  SELIBR: 381367  SNAC: w6vc28pd  SUDOC: 06715431X  Trove: 1449254  VIAF: 84976323   WorldCat (עם VIAF): 84976323 
ב-2007
אסתר טוייבונן

| --- | --- |

 לידה:  7 באוגוסט 1914 בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, פינלנד 
 פטירה:  29 בדצמבר 1979 (בגיל 65) הלסינקי, פינלנד 
 מקום קבורה:  Maunula Cemetery 
 מדינה:  פינלנד פינלנד
 פרופיל ב-IMDb
 
אסתר טוייבונן (בפינית: Ester Toivonen; ‏7 באוגוסט 1914 — 29 בדצמבר 1979) הייתה שחקנית פינית.
ביוגרפיה

טוייבונן נולדה בעיר המינה שבפינלנד, בת דודתה היא הסופרת הלווי המליינן (Helvi Hämäläinen), האמהות של שתיהן אחיות.
בהיותה בת תשע עשרה היא עבדה בחנות המוכרת לחם שם היא התגלתה על ידי מנהל אולם הקזינו של הלסינקי שם נערכה תחרות מיס פינלנד.
בתחרות של מיס פינלנד היא נבחרה למקום הראשון.
היא נבחרה למיס אירופה 1934 בתחרות שנערכה בהייסטינגס.
במהלך שנות השלושים הפינים כינו אותה "המושיעה של הגזע הפיני" שכן באותו זמן הפינים היו צריכים להוכיח שאינם מונגולים ומשתייכים לגזע האירופאי הלבן.
ב-1934 ביצעה את הופעת הבכורה של בקולנוע בסרט "Meidän poikamme ilmassa – me maassa" העוסק בפעילותו של חיל האוויר הפיני, הסרט נחשב כסרט תעמולה שנוי במחלוקת על ידי מספר מבקרים.
ב-1935 שיחקה בסרט הקומדיה "Syntipukki" בתפקיד עובדת בחנות כלבו יפהפייה בה מתאהב הדמות הראשית.
ב-1936 הופיעה בסרט "Onnenpotku" כבתו של מיליונר היוצאת עם מובטל עמו אביה אינה מעוניין שתתחתן.
ב-1940 הופיעה בסרט "Suotorpan tyttö" המבוסס על ספר צאת סלמה לגרף.
ב-1941 גילמה נסיכה בסרט "Kaivopuiston kaunis Regina".
ב-1943 גילמה רוזנת בסרט "Katariina ja Munkkiniemen kreivi" אודות בתו של חוואי פשוטת עם המתאהבת בבן אצולה.
ב-1943 נישאה ונולדו לה שני ילדים.
ב-1965 פרסמה את ספר הזכרונות שלה "Rikas on elämä".
ב-29 בדצמבר 1979 הלכה לעולמה.
אניטה בורג

| --- | --- |

אניטה בורג
 לידה:  17 בינואר 1949 שיקגו שבאילינוי בארצות הברית
 פטירה:  6 באפריל 2003 (בגיל 54) סונומה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  Mukilteo 
 ידועה בשל:  מייסדת המכון לנשים וטכנולוגיה וכנס גרייס הופר
 השכלה:  אוניברסיטת וושינגטון (1969)  מכון קורנט למדעים מתמטיים 
 מקצוע:  מתכנתת
 מעסיק:  פארק, DEC 
 תואר:  דוקטור למדעי המחשב
 פרסים והוקרה:  פרס חלוץ קרן החזית האלקטרונית (1995)  פרס הינז (2002)  ACM Distinguished Service Award (1999)  עמית ACM (1996)  היכל התהילה של נשים בטכנולוגיה (1998)  פרס עדה לאבלייס (1995) 
 Anita Borg Institute
 
אניטה בורג נפז (באנגלית: Anita Borg Naffz;‏ 17 בינואר 1949 – 6 באפריל 2003) הייתה אשת מדעי המחשב. מייסדת המכון לנשים וטכנולוגיה וכנס גרייס הופר לעידוד נשים בתחום הטכנולוגיה.
ביוגרפיה

בורג נולדה בשיקגו שבאילינוי בארצות הברית. החלה לתכנת בשנת 1969.
ב-1981 קיבלה דוקטורט במדעי המחשב מאוניברסיטת ניו יורק, על מחקרה בנושא יעילות סנכרוניזציה במערכות הפעלה. לאחר קבלת הדוקטורט, עבדה ארבע שנים על פרויקט מחשוב שורד תקלות (fault tolerant) מבוסס Unix.
ב-1986 החלה לעבוד בחברת דיגיטל, שם עבדה ב-12 שנים. במסגרת עבודתה רשמה פטנט על שיטה להשלמת כתובות, לצורך פיתוח מערכות זיכרון מהירות ופיתחה את MECCA, מערכת אימייל המיועדת לתקשורת בקהילה מקוונת.
ב-1994, ייסדה יחד עם טלי ויטני את "כנס גרייס הופר לעידוד נשים בתחום הטכנולוגיה".
ב-1997 עברה לחברת זירוקס פארק לתפקיד מנהלת טכנולוגיות ראשית. זמן קצר לאחר מכן ייסדה את "המכון לנשים וטכנולוגיה". ב-1999 אובחן במוחה גידול סרטני והיא המשיכה להוביל את המכון לנשים וטכנולוגיה עד 2002. ב-6 באפריל 2003 נפטרה.
קידום נשים בתחום הטכנולוגיה

עיקר פרסומה בא מפעילותה למען קידום נשים בתחומי הטכנולוגיה. מטרתה הייתה להגיע לשוויון מוחלט בין המינים, והרף אותו הציבה הוא להגיע ל-50% נשים בתחומים הטכנולוגיים עד 2020. לשם מטרה זו הקימה בורג מספר תוכניות שעזרו לנשים רבות להשתלב בתחומי ההנדסה.
קידום נשים בתחום הטכנולוגיה > Systers

בשנת 1987 הקימה בורג את Systers, רשימת תפוצה מבוססת אימייל לנשים בתחומי הטכנולוגיה. הרעיון להקמת הרשימה החל לאחר השתתפותה בכנס "Symposium on Operating Systems Principles", בו הבחינה בורג במיעוט המשתתפות. Systers הוקם על מנת לספק מרחב אישי לקבלת משוב ושיתוף רעיונות. הכניסה לרשימה אופשרה לנשים בתחומי הטכנולוגיה בלבד והשיחות הוגבלו רק לנושאים טכנולוגיים ורק לעיתים נדירות עסקו בנושאים שאינם קשורים לטכנולוגיה.
בשנת 1992 חברת מאטל החלה למכור בובת ברבי עם הכיתוב "מתמטיקה זה קשה" (math class is tough), לחברות Systers, היה תפקיד משמעותי מחאה שהובילה להסרת הבובה מהמדפים.
קידום נשים בתחום הטכנולוגיה > כנס גרייס הופר לעידוד נשים בתחום הטכנולוגיה

ב-1994 ייסדה יחד עם טלי ויטני את "כנס גרייס הופר לעידוד נשים בתחום הטכנולוגיה". מטרת הכנס היא להביא את המחקר והקריירה הנשית אל קדמת הבמה. זהו הכנס הטכני הגדול ביותר עבור נשים בתחום המחשוב. הכנס תורם לשיתופי פעולה, נטוורקינג, הדרכה עבור נשים צעירות והצגת התרומה של נשים לתחום המחשוב. המציגות בכנס הן חוקרות מובילות בתחומן, המגיעות מהאקדמיה, התעשייה והממשל. עד 2014 התקיימו 13 כנסים, מתוכם ארבעה שבורג הייתה בחיים.
קידום נשים בתחום הטכנולוגיה > המכון לנשים וטכנולוגיה

ב-1997 הקימה בורג את "המכון לנשים וטכנולוגיה" מתוך מטרה להגדיל את הייצוג של נשים בתחום הטכנולוגי ולאפשר פיתוח טכנולוגיות על ידי נשים. בתחילה המכון ישב במשרדי זירוקס, אך למרות זאת היווה גוף עצמאי ללא מטרות רווח. המכון היווה חממה למחקר ופיתוח עבור מדעניות צעירות. ב-2002, טלי ויטני מונתה לנשיאה ומנכ"לית הארגון. ב-2003 המכון שינה את שמו למכון לנשים וטכנולוגיה על שם אניטה בורג, לשם כיבוד שמה ומורשתה של בורג. מאז הרחיב משמעותית המכון את פעילותיו, הן בארצות הברית והן בעולם.
פרסים והוקרה

1994 - רשימת "100 הנשים במדעי המידע", מטעם מגזין Open Computing.
1995 - פרס פיוניר.
1995 - פרס עדה לאבלייס.
1996 - חברה בארגון ACM.
1998 - נכנסה להיכל התהילה של ארגון נשים בטכנולוגיה (WITI).
1999 - אות שירות מצוין מטעם ACM.
1999 - פרס אשת העסקים מטעם מגזין פורבס, על הישגים יוצאי דופן.
1999 - פרס מליטה בנצ על חדשנות.
1999 - רשימת "50 האנשים החכמים ביותר".
1999 - רשימת "25 הנשים של עולם האינטרנט".
2000 - פרס ג'ולייט גורדון מטעם תנועת הצופים של אמריקה.
2001 - אשת העסקים של קליפורניה לשנת 2001.
2001 - רשימת 75 הנשים המשפיעות ביותר בסן פרנסיסקו, מטעם ירחון העסקים של סן פרנסיסקו.
2001 - פרס ניקו האברמן בעיסוק בחקר מדעי המחשב.
2002 - פרס היינץ בטכנולוגיה, כלכלה ותעסוקה.
2002 - תואר דוקטור של כבוד במדעי המחשב, אוניברסיטת קרנגי מלון.
2002 - פרס מצוינות בחינוך מטעם ארגון נשים לאומי (NOW).
הנצחה

מספר פרסים נקראו על שמה. החל משנת 2004 מחלקת חברת גוגל את "מלגת אניטה בורג" לסטודנטיות מצטיינות לתארים טכנולוגיים.
אוניברסיטת ניו סאות' ויילס מחלקת את "פרס אניטה בורג" לסטודנטיות של בית הספר למדעי המחשב וההנדסה.
הערות שוליים

↑  "Google Anita Borg Scholarship", באתר גוגל.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ACM DL: 81100211852  dblp: b/AnitaBorg
בובות (סרט, 2002)

| --- | --- |

 בימוי:  טקאשי קיטאנו 
 הופק בידי:  Masayuki Mori 
 תסריט:  טקאשי קיטאנו 
 עריכה:  טקאשי קיטאנו 
 שחקנים ראשיים:  Miho Kanno Ren Ōsugi יוקו דאיקה Kanji Tsuda Kayoko Kishimoto הידטושי נישיג'ימה קיוקו פוקדה Chieko Matsubara 
 מוזיקה:  ג'ו היסאישי 
 צילום:  קאטסומי יאנאגישימה 
 מדינה:  יפן 
 חברת הפקה:  Bandai, TV Tokyo 
 חברה מפיצה:  Shochiku, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2002 
 משך הקרנה:  113 דק' 
 שפת הסרט:  יפנית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
בובות (באנגלית: Dolls יפנית: ドールズ) הוא סרט דרמה יפני, שנכתב ובוים על ידי טקאשי קיטאנו ויצא לאקרנים בשנת 2002.
אחד הסרטים האישיים של קיטאנו ועשוי בסגנונו הייחודי והאסתטי מבחינה ויזואלית ועלילתית.
בניגוד לשאר סרטיו של קיטאנו אותם ביים, בסרט זה הוא אינו מופיע.
עלילה

הסרט מתרכז בשלושה סיפורים רומנטיים של אהבות נכזבות ואובססיביות ומערבל את כולן זה בזו.
הסיפורים הם:
זוג צעיר, מאוהב, שנפל לאהבה נכזבת בעקבות בחירה של האחד בקריירה על חשבון הזוגיות.
אדם מבוגר שהיה חבר בכנופיית היאקוזה היפנית וחוזר לפארק במקום בו נהג לפגוש את בת זוגו.
כוכבת פופ נערצת עוברת תאונה מצערת שמשחיתה את פניה ונחשפת לאהבה חסרת פשרות מצד המעריץ הכי גדול שלה.
שחקנים

מיהו קאנו
הידטושי נישיג'ימה
טטסויה מיהאסי
צ'ייקו מאטוסברה
קיוקו פוקאדה
במאי וכותב: טקאשי קיטאנו.
ראו גם

טקאשי קיטאנו
בטסי ז'ולאס

| --- | --- |

צילום מ-2006
 לידה:  5 באוגוסט 1926 (בת 98) פריז, צרפת 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז, בנינגטון קולג' 
 שפה מועדפת:  צרפתית, אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 צאצאים:  Antoine Illouz 
 פרסים והוקרה:  אבירה בלגיון הצרפתי (31 בדצמבר 1996)  פרס האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות (1973)  קצינה בלגיון הכבוד (12 באוקטובר 2011)  פרס ברלין (2000)  מפקדת בלגיון הכבוד (31 בדצמבר 2021)  פרס רומא (1999)  מפקד מסדר האמנויות והספרות 
 www.betsyjolas.com
 פרופיל ב-IMDb
 
בטסי ז'ולאס (בצרפתית: Betsy Jolas; נולדה ב-5 באוגוסט 1926) היא מלחינה צרפתייה.
קורות חייה

בטסי ז'ולאס נולדה בפריז. בין השנים 1940-1946 שהתה בארצות הברית שם למדה הלחנה עם פול בופלה והלן שנאבל. עם חזרתה לצרפת המשיכה בלימודיה ולמדה בין היתר עם דריוס מיו ואוליבייה מסייאן בקונסרבטואר של פריז. בהלחנתה שילבה אוונגרד עם דחף לירי, שילוב שהביא אותה להרבות בכתיבת מוזיקה קולית.
מוזיקאים רבים ואנסמבלים ביצעו את יצירותיה, כולל הוויולנית קים קאשקשיאן, אנסמבל אנטרקונטמפורן, אנסמבל מוזיקה נובה, התזמורת הסימפונית של לונדון והתזמורת הפילהרמונית של לונדון. יצירותיה הוקלטו בין היתר לחברת התקליטים EMI.
לאחר מותו של מסייאן, הוזמנה ז'ולאס לרשת את מקומו בקונסרבטואר של פריז, בו היא מכהנת כיום כראש המחלקה להלחנה.
לקריאה נוספת

|Kennedy, Michael (2006), The Oxford Dictionary of Music, 985 pages, ISBN 0-19-861459-4
Thurlow, Jeremy (2001). "Jolas, Betsy". The New Grove Dictionary of Music and Musicians, second edition, edited by Stanley Sadie and John Tyrrell, London: Macmillan Publishers.
אלכסנדר שליכטר

| --- | --- |

 לידה:  20 באוגוסט 1868 (יוליאני) לובני, אוקראינה 
 פטירה:  2 בדצמבר 1940 (בגיל 72) קייב, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות בייקובה 
 השכלה:  אוניברסיטת חרקוב  אוניברסיטת ברן 
 מעסיק:  אוניברסיטת חרקוב 
 תפקיד:  חבר פרלמנט באספה המכוננת הרוסית של 1918 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית 
 
אלכסנדר שליכטר
אלכסנדר שליכטר (באוקראינית: Шліхтер Олександр Григорович; ‏1 בספטמבר 1868 - 1 בדצמבר 1940) היה עיתונאי מחתרתי, בולשביק ופוליטיקאי אוקראיני. שימש שר בממשלה הבולשביקית הראשונה.
קורותיו

סבו של שליכטר, במקור מגרמניה, התיישב במחוז פולטבה אוקראינה בשנת 1818.
לאחר שנת לימודיו ב-אוניברסיטת חרקוב בעיר חרקוב בה למד פיזיקה ומתמטיקה עבר לברלין ולמד רפואה. בהיותו בברלין הכיר את אשתו. בלי לסיים את הלימודים חזר לאימפריה הרוסית בשנת 1891 הצטרף שליכטר למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. הוא היה כתב בעיתון הבולשביקי "הפרולטריון" שיצא לאור בשנים 1904–1906. בשנת 1908 נעצר והשתחרר רק בשנת 1917 בעקבות מהפכת פברואר.
לאחר תפיסת השלטון הבולשביקי, בנובמבר 1917 התמנה שליכטר למשרת שר החקלאות (קומיסר) והיה בתפקיד זה עד לפברואר 1918. בהמשך היה קומיסר המזון בסיביר. ובשנת 1919 הוא הפך לקומיסר המזון באוקראינה. בשנת 1920 התמנה ליו"ר הוועד המרכזי של מחוז טמבוב, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה היה מעורב בדיכוי מרד טמבוב. לאור אי-הצלחה בדיכוי המרד הועבר מתפקידו ונשלח לעבוד במשרד החוץ. היה נציג רוסיה הסובייטית במספר מדינות אירופה.
לאחר מספר שנים חזר ושימש בשורת תפקידים בשלטון הסובייטי באוקראינה.
באנשי

ערך זה עוסק בדמות מהמיתולוגיה האירית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
"הבאנשי של בונוורת'", מתוך "אגדות ומסורות אודות הפיות של דרום אירלנד", מאת תומאס קרופטון קרוקר, 1825.
"הבאנשי", מאת הנרי מינל ריאם. 1897–1901
הבאנשי (באירית: Banshee, "אשת הרוגם"; מבוטא באירית עתיקה כ-Ban síde) היא פיה או רוח רפאים של אישה המופיעה במיתולוגיה האירית (אנ') כמבשרת המוות של אנשים הקרובים אליה.
תיאור

על פי המיתולוגיה האירית, מקוננת הבאנשי ליד הבית אם מישהו בתוכו עומד למות. יש משפחות מיוחדות שלפי האמונה הבאנשי קשורות אליהן, ובכיין מבשר על מותו של בן משפחה. לחמש משפחות גאליות גדולות (או'גריידי, או'ניל, או'ברייאן, או'קונור וקאבנה), תושר הקינה על ידי פיה (באנשי) בעלת כושר נבואי, אשר תקונן כשחבר משפחה מת, אפילו אם האדם שמת נפטר במרחק רב ובשורת מותו עדיין לא הגיעה, כך שבכי הבאנשי היה הסימן הראשון למוות.
בגרסאות מאוחרות יותר יכול הבאנשי להופיע לפני המוות ולהזהיר את המשפחה בעזרת קינה. כשמספר רב של באנשי מגיעות בבת אחת, מסמל הדבר את מותו של אדם דגול או קדוש.
ביכולתה של הבאנשי לצווח בעוצמה ולגרום להרס רב כתוצאה מכך.
קיימים תיאורים שונים לגבי מראה הבאנשי. לרוב הן מתוארות כלבושות בגלימה אפורה מעל שמלה ירוקה, שיער ארוך ועיניים אדומות כתוצאה מבכי ממושך. תיאורים אחרים כוללים מראה של שמלה לבנה, שיער אדמוני ועור חיוור, הופעה כבתולה מזמרת שהשתייכה לאותה משפחה ומתה צעירה, או כאישה כפופה המופיעה בלילות תחת עצים כאשר היא מתאבלת בפנים רעולות או עפה לאור הירח בעודה מייללת.
הבאנשי מופיעה גם בפולקלור של סקוטלנד ועמים קלטים אחרים, כולל בווילס, ובברטאן שבצרפת. היא מייצגת דם קלטי טהור ללא השפעה לטינית, סקסונית או דנית.
הבאנשי בתרבות המודרנית

בשנת 1959, וולט דיסני הוציא את הסרט "דארבי או'גיל והאנשים הקטנים" המציג באנשי. היא לרוב מתקשרת עם דארבי (אלברט שארפ) ואפילו מתדיינת עם מייקל מק'ברייד (שון קונרי). זוהי הגרסה האירית של מבשרת המוות. הסרט הוא סיפור ילדים ובוחן את הלפריקונים, את הבאנשיות ומעשיות איריות אחרות.
באנשיות מופיעות גם בסדרת הספרים הארי פוטר. ב"הארי פוטר והאסיר מאזקבאן" מאת ג'יי קיי רולינג, במהלך שיעור בהגנה מפני כוחות האופל עם רמוס לופין, בוגארט (דמות המראה לאדם את הדבר שממנו הוא פוחד יותר מכל) שוחרר. שיימוס פיניגן, תלמיד אירי, ראה את הבוגארט בתור באנשי. במקרה זה, הבאנשי לא הייתה יפה כלל וכלל, אך הייתה בעלת עור ירוק ושיער ארוך שהגיע לרצפה. באנשיות תוארו שוב ב"הארי פוטר וגביע האש" כאשר קול צווחה נוראי נשמע, ושיימוס פיניגן ציין שזה נשמע כמו באנשי.
דוגמה נוספת לראיית באנשי היא בתוכנית העל-טבעית "מכושפות", ובה אליסה מילאנו המשחקת את פיבי האליוול הופכת לבאנשי אחרי מאבק ביצור וחשיפתה לבכי החודר של הבאנשי. בפרשנות הזו, באנשיות הן מכשפות טובות שחשופות לכאב שלא ניתן להתגבר עליו, שגורם להם להפוך לבאנשיות. באנשיות נמשכות לכאב אנושי, והן ניזונות ממנו בעזרת בכי, והן הורגות את בני האנוש בעזרת פריצת כלי הדם שלהם.
אם באנשי חדשה מקבלת אישור להרוג בן-אנוש, המכשפה הטובה נאלצת להישאר באנשי לנצח.
ב"עולם הדיסק", סדרת ספריו של טרי פראצ'ט, נראו שני סוגים של באנשי: המתורבתות והפראיות. המקרה המתורבת היחיד שידוע הוא מר איקסולייט, באנשי ממין זכר עם ליקוי בדיבור, שבמקום לצרוח, נוהג להשאיר פתק. שמיעת הצווחה של באנשי פראית היא עדיין סימן מבשר מוות, אבל הקשר במקרה זה הוא הרבה יותר מכוון: הבאנשי היא גורם המוות.
בסדרת הטלוויזיה "זאב צעיר" מוזכרות כמה באנשיות, הבולטת שבהן היא לידיה מרטין (אותה משחקת הולנד רודן). כוחות הבאנשי מאוד מעורפלים בסדרה ונראה שללידיה קצת קשה להשתלט על כוחותיה בעיקר כי היא לא מבינה אותם במלואם, ועם זאת היא מצליחה להשתמש בהם במידת הצורך.
בעונה הרביעית מגלים שגם סבתא של לידיה הייתה באנשי, אך היא נרצחה ולא מרבים לפרט עליה.
בסדרת הטלוויזיה "סופרגירל" סיובהאן סמית' הופיעה כנבלית על (סילבר באנשי) הנלחמת בסופרגירל ואף מביסה אותה יחד עם לייבוואייר. סמית' קיבלה את כוחותיה ממשפחתה – נשות המשפחה היו נהפכות לבאנשי (בסדרה באנשי היא אישה בעלת כוח לצרוח גלים על קוליים) אחרי שהאישה הייתה בנקודה הנמוכה ביותר בחייה וכוחותיה מתגלים כאשר האישה על סף מוות. בסוף הפרק הפלאש וסופרגירל הצליחו ביחד לנצח את לייבוואייר וסילבר באנשי בעזרתם של תושבי נשיונל סיטי.
גם בסדרת הקומיקס "אקס מן" הופיע הבאנשי, גיבור על אשר מסוגל לצרוח גלים על קוליים.
בספרי "שומרת הערים האבודות" (שאנון מסנג'ר) לאלווין, המרפא, יש באנשי שנוהג להיכנס לפאניקה כאשר מטופליו על סף מוות והמצב חמור אף יותר כאשר היצור נשכב לידם.
בנוסף, בספר הראשון בסדרת הספרים "בני הנפילים" (קסנדרה קלייר) מגנוס ביין מציין שקליירי צרחה כל כך חזק כשהייתה קטנה, שחשב שהיא באנשי.
יתר על כן, הבאנשי הופיעה בכמה פרקים בסדרה "הרפתקאותיה המצמררות של סברינה", בתור מבשרת המוות.