stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכאל בן ארי
קריירה פוליטית > לאחר כהונתו בכנסת

לאחר סיום כהונתו בכנסת החל בן ארי להעביר קורס בנושא תולדות הר הבית באוניברסיטת אריאל מלמד גם במכללת אורות ישראל, במורשת יעקב ובישיבת דרכי נועם. במרץ 2013 הודיע על הקמת תנועה חוץ-פרלמנטרית בשם "הקרן להצלת עם ישראל". בשנת 2013 החל להגיש תוכנית רדיו שבועית עם איתמר בן-גביר ברדיו גלי ישראל הנקראת 'עוקפים מימין'. בתחילת 2014 מילא תפקיד בהבאתה של פרשת אדם ורטה לדיון ציבורי.
באוגוסט 2021 הרשת החברתית "פייסבוק" הרחיקה אותו לצמיתות מפעילות בה לאחר שהגדירה אותו "מסוכן" בעקבות תמיכתו בתנועות "כך" ו"כהנא חי" - שנחשבות לארגוני טרור בישראל וארצות הברית.
במסגרת פעילותו הציבורית בין השנים 2017 ועד 2023 פרסם עשרות פרסומים שבהם, לכאורה, הסתה לגזענות, והתייחס בהכללה לערבים ישראלים כ"אויבים", "גיס חמישי", "כובשים" ו"אומה רצחנית", וקרא להדירם מרבדים בסיסיים של שגרת חיים. בעקבות זאת החליטה באוגוסט 2022 פרקליטות המדינה להגיש נגדו, בכפוף לשימוע, כתב אישום בגין הסתה לגזענות. לאחר שהמשיך בפרסומים גם לאחר שימוע, הוגש כתב האישום ביולי 2024.
עמדותיו

בן-ארי מגדיר עצמו כ"תלמידו וממשיך דרכו של הרב כהנא" ותומך בעידוד הגירתם של ערבים העוינים את ישראל, ובסירוב פקודה במקרה של פינוי התנחלויות. בדצמבר 2009 סירב לגנות את הצתת המסגד בכפר יאסוף באומרו: "את הגינויים שלי סיימתי כאשר בתי הכנסת נשרפו בגוש קטיף" ויצא כנגד דברי הגינוי של נשיא המדינה שמעון פרס באמרו ש"הנשיא פרס צריך לזכור שאינו נשיאם של הערבים". בהפגנת ימין בימי מבצע עמוד ענן קרא "בעזה אין חפים מפשע... אנחנו רוצים 15 גיחות עם אלפיים הרוגים."
בן-ארי פעיל בהתנגדות לשהות המסתננים מאפריקה בישראל ודורש להשיבם לארצותיהם. הוא טוען לצביעות ביחס של אנשי השמאל ותושבי צפון תל אביב למסתננים ולטענתו הם תומכים במסתננים רק מכיוון שאלה אינם מסתובבים בשכונותיהם. הביא קבוצה של מסתננים לבריכת גורדון בתל אביב בליווי צלמים, ויצא בקריאה לתושבי צפון תל אביב לשכן סודני בביתם. לדבריו הוא מודע למצב הקשה שיצרה נוכחות המסתננים בדרום תל אביב גם בעקבות מיקום לשכתו בשכונת התקווה. ב-23 במאי 2012 נאם בהפגנה שנערכה בדרום תל אביב נגד מסתננים מאפריקה, ואמר: "שלוש שנים נשים לא יכולות ללכת לשוק מבלי שיגנבו להן את התיק, ילדות לא יכולות לשחק, גברים צעירים לא יכולים למצוא עבודה...סודנים לסודאן!".
כשנשאל לגבי פגיעה ברכוש של מסתננים לאחר ההפגנה אמר שהוא מאוד מוטרד מהאלימות, שהיא תוצר של המציאות הקשה בשכונה שאותה כינה "חבית אבק שרפה". בן ארי הקים בכנסת את 'השדולה לנפגעי תופעת המסתננים' ואת הלשכה הפרלמנטרית שלו בחר לשכן בלב שכונת התקווה שבדרום תל אביב.
חיים אישיים

נשוי לדגנית (לבית זמורה) ולהם תשעה ילדים, והם מתגוררים בקרני שומרון.
אחיו הוא הרצל בן ארי - ראש מועצת קרני שומרון לשעבר, ואביו של הזמר חנן בן ארי.
פרסומים

חזון ופגיון - האסלאם ומלחמתו בכופרים, בהוצאת "עלים" 2024.
"לחרות ירושלים - בין מרד לגאולה" בהוצאת "מורשת הר הבית"
"המרד הגדול, מצעד האיוולת או סוד הקיום", בהוצאת "מורשת הר הבית"
"המסע אל האסלאם", סדרת הרצאות על תולדות האסלאם
סדרת שיעורים על המרד הגדול: שיעור 1 שיעור 2 שיעור 3
מיכאל בן ארי, עושים מעשה ריב"ז, באתר nrg‏, 12 במאי 2006
מיכאל בן ארי, נגד מרזל הכל מותר, באתר nrg‏, 24 בדצמבר 2008
רשימת המאמרים של מיכאל בן ארי באתר רמב"י
הערות שוליים

1 2  בית המשפט העליון פסל את מיכאל בן-ארי ואישר את עופר כסיף, באתר ynet, 17 במרץ 2019
↑  רועי שרון, זו ארצנו: מסע בעקבות מגילת העצמאות, באתר nrg
↑  נושא התזה: "קדושת הר הבית - תמורות בראי חכמי ההלכה", תשנ"ט, בהנחיית דניאל שפרבר וזאב ספראי
↑  מיכאל בן ארי, תחומי הקדושה בהר הבית, אוניברסיטת בר אילן, תשס"ז
↑  לקריאת הספר במהדורה אינטרנטית
↑  כתבה במוסף "דיוקן" של מקור ראשון, 13 במרץ 2009
↑  יהונתן ליס, בן ארי לא קיבל ויזה לארה"ב בגלל "חברות בארגון טרור", באתר הארץ, 23 בפברואר 2012
↑  מיכאל בן ארי באתר על משמר הכנסת
↑  ערוץ הכנסת (2010-06-07), ערוץ הכנסת - ועדת הכנסת על חנין זועבי, נבדק ב-2018-02-04
↑  חוות הדעת
↑  עקיבא נוביק, ועדת הבחירות הכריעה: מועמדות בן ארי ובן גביר לכנסת אושרה, באתר חדשות 13, 6 במרץ 2019
אמיר אלון, למרות המלצת היועמ"ש: מיכאל בן ארי לא נפסל, באתר ynet, 6 במרץ 2019
↑  פסילת מועמדים גזעניים לכנסת, באתר המרכז הרפורמי לדת ומדינה
↑  א"ב 1806/19 ח"כ אביגדור ליברמן ואחרים נ' ד"ר עופר כסיף ואחרים, ניתן ב־17 במרץ 2019
א"ב 1806/19 ח"כ אביגדור ליברמן ואחרים נ' ד"ר עופר כסיף ואחרים, ניתן ב־21 במרץ 2019
א"ב 1806/19 ח"כ אביגדור ליברמן ואחרים נ' ד"ר עופר כסיף ואחרים, ניתן ב־18 ביולי 2019
↑   מרדכי קרמניצר, פסילת מועמד היא צעד קיצוני שפוגע בזכויות בסיסיות, ומיכאל בן ארי הצדיק זאת, באתר הארץ, 18 במרץ 2019
↑  ד"ר יהודה יפרח, ‏הכרוניקה, יוני 2019, השילוח, 15, 15 ביולי 2019
↑  ירדן סקופ, המרצה החדש באוניברסיטת אריאל: ד"ר מיכאל בן ארי, באתר הארץ, 5 בנובמבר 2013
↑  מיכאל בן ארי, בפתיחת כנס התמיכה בספיר סבח בקרית טבעון, באתר YouTube
↑  יובל מן, פרסום ראשון: ברוך מרזל ומיכאל בן ארי הורחקו לצמיתות מפייסבוק, באתר ynet, 11 באוגוסט 2021
↑  כתב אישום בגין הסתה כנגד חה"כ לשעבר מיכאל בן ארי, באתר משרד המשפטים, פרקליטות המדינה, ‏18 ביולי 2024
↑  כתב אישום בכפוף לשימוע נגד ד"ר מיכאל בן ארי בגין הסתה לגזענות, באתר ערוץ 7, 10 באוגוסט 2022
↑  כתב אישום נגד ח"כ לשעבר מיכאל בן ארי בגין הסתה לגזענות, באתר ערוץ 7, 14 ביולי 2024
1 2  קובי נחשוני, מספר 4 באיחוד הלאומי: כולם מבינים שכהנא צדק, באתר ynet, 2 בפברואר 2009
↑  רועי שרון, ח"כ בן ארי סירב לגנות את הצתת המסגד הפלסטיני, באתר nrg‏, 11 בדצמבר 2009
↑   הפגנה בקינג ג'ורג', תל אביב 15.11.12, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 3:43)
↑  עמיחי אתאלי, מה עשו העובדים הזרים בבריכת גורדון?, באתר nrg‏, 13 ביוני 2011
↑  יהושע בריינר‏, ח"כ בן ארי לתושבי רמת אביב: "אמצו פליט סודני", באתר וואלה, 21 ביולי 2011
↑  אריק בנדר, פנייה ליועמ"ש: לחקור את רגב, דנון ובן ארי, באתר nrg‏, 24 במאי 2012
↑  יהונתן ליס ויניב קובוביץ', בן ארי: מוטרד מהאלימות, אך הם נושאים מחלות נגיפיות מסוכנות, באתר הארץ, 24 במאי 2012
↑  בן-ארי הפתיע: הקים לשכה בלב שכונת התקווה, באתר חב"ד און ליין, י"ז באדר תשע"א
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311929605171  GND: 1180350316  ISNI: 0000 0000 7932 5529  LCCN: nr2002020330  VIAF: 7325937   WorldCat (עם VIAF): 7325937
יעקב סיקא אהרוני

| --- | --- |

 לידה:  21 בפברואר 1921 י"ג באדר א' ה'תרפ"א המנדט הבריטי ירושלים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  21 בנובמבר 2022  (בגיל 101) כ"ז בחשוון ה'תשפ"ג ישראל רמת גן, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 השתייכות:   ארגון צבאי לאומי  צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1938 – שנות ה-50
 תפקידים בשירות
 ממקימי "היחידות המיוחדות" של האצ"ל, איש הדרכה בתותחנים
 פעולות ומבצעים
 המרד הערבי הגדול פעולת האצ"ל בעיראק (1941) מלחמת העצמאות
 עיטורים
   אות הלוחם בנאצים    עיטור לוחמי המדינה
 תפקידים אזרחיים
 סופר, משורר, פובליציסט
 
יעקב סיקא אהרוני (‏21 בפברואר 1921, י"ג באדר א' ה'תרפ"א – 21 בנובמבר 2022, כ"ז בחשוון ה'תשפ"ג) היה לוחם אצ"ל, פובליציסט, מחנך, עיתונאי, משורר וסופר ישראלי. מתוקעי השופר בכותל המערבי בתקופת המנדט ומוביל פעולת האצ"ל בעיראק שהצילה יהודים רבים בתקופת הפרהוד.
יעקב סיקא אהרוני בצעירותו
ביוגרפיה

אהרוני נולד בשנת 1921 בשכונת מאה שערים, לסולטנה ולמקובל רבי יצחק אהרוני, שעלה מאיראן בתחילת המאה ה-20, והיה אחד מעשרה ילדים. בצעירותו היה חניך בתנועת הנוער בית"ר ובגיל 17 התגייס לאצ"ל, בה היה ממקימי "היחידות המיוחדות". כל אחיו היו חברי מחתרת, ובבית הכנסת המשפחתי שלהם בנתניה היה סליק של האצ"ל.
הוא השתתף בפעולת האצ"ל בעיראק בה נהרג מפקד האצ"ל דוד רזיאל. בפעולה זו השתתפו גם יעקב מרידור ויעקב טרזי. בסיכון חיים ובהצלחה, השלימו יעקב סיקא אהרוני ויעקב טרזי את הפעולה שהובילה לכניסת הבריטים לעיראק ולהצלת הקהילה היהודית מפרעות הפרהוד.
נמנה עם התוקעים בשופר בכותל בתקופת המנדט. המנהג החל בעקבות איסור של השלטון הבריטי לתקוע בשופר בכותל המערבי במוצאי יום כיפור בעקבות מאורעות תרפ"ט. למרות האיסור, אהרוני נמנה עם תוקעי השופר ברחבת הכותל בשנת 1938 ביחד עם ישראל תבואה. בשנת 2010 שוחזר המעשה ברחבת הכותל.
השתתף בפעולות נוספות של האצ"ל, בהן תקיפת המטה הארצי של המשטרה והבולשת ב-23 במרץ 1944, תקיפת משטרת בית דגן במוצאי יום הכיפורים, 27 בספטמבר 1944 (פעולה שעליה פיקד), והטמנת מרגמות מול המטה המחוזי של המשטרה ביפו ב-14 במאי 1945.
במאי 1945, בתקופת הסזון, נחטף, עוּנה ונחקר על ידי "ההגנה" והוסגר לבריטים שהגלו אותו למחנות המעצר בסודאן, קניה ואריתריאה. הוא חזר משם לישראל ב-12 ביולי 1948.
עם הקמת המדינה התגייס לצה"ל ושירת כאיש הדרכה בחיל התותחנים.
אהרוני היה בוגר אוניברסיטת תל אביב בספרות ותנ"ך. עסק בחינוך ושימש כמורה, מחנך ומנהל בתי ספר, ויצא לשליחויות חינוכיות מטעם המדינה במדינות העולם. היה בשליחות להצלת יהודי איראן ערב עליית ח'ומייני לשלטון וחזר לישראל בטיסה האחרונה משם. שימש שנים רבות כחבר מועצת עיריית רמת גן, והיה יקיר העיר רמת גן.
כתב דברי פרוזה, סיפורת, שירים, מאמרים ודברי הגות בבמות שונות, בהן "מעריב", "ידיעות אחרונות", "הצופה", "ברקאי", "מהות", "נתיב" ו"האומה".
נפטר ב-21 בנובמבר 2022 והובא לקבורה בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
חיים אישיים

אהרוני התחתן עם לוחמת האצ"ל ילידת ירושלים רחל אהרוני לבית אבישר. לזוג חמישה ילדים, הסופרת מיכל אהרוני רגב, האדריכל דוד רזיאל אהרוני, מנהלת בכירה בשירות הציבורי אפרת שטראוס, החוקרת והיזמית החברתית ד"ר שלומית אהרוני ליר והמשפטנית ד"ר שרונה אהרוני גולדנברג.
אהרוני נפטר ב-21 בנובמבר 2022, בגיל 101. במכתב הנחמה למשפחתו, כתב הנשיא יצחק הרצוג כי "חייו הארוכים ועתירי המעש של יעקב סיקא היו קודש לעמו ולמדינתו. הוא היה מאותן דמויות מופת אשר חייהן וקורותיה של המדינה שזורים אלו באלו".
ספריו

ספריו של סיקא אהרוני חושפים עולם עשיר וצבעוני שמקורותיו רבים ומגוונים. סיפוריו הקצרים כתובים בלשון מזרחית 'ירושלמית' השואבת ממקורות התלמוד וההלכה. כתיבתו זיכתה אותו באות קסת הזהב מטעם אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל ואחדים מספרי הפרוזה שכתב מומלצים על ידי משרד החינוך לתוכנית הלימודים בספרות.
ספריו > ספרי פרוזה

ממעגלי החיים, תיאורי מחזורי החיים בארץ ישראל והמזרח התיכון מתקופת הטורקים ועד ימינו אלו בעין בוחנת בניחוח ירושלמי ובשפה מתובלת בביטויים צבעוניים בטורקית, בלדינו, ביידיש, בערבית ובפרסית (1993, 1994).
פותחת הגורלות ירוקת העין, עשרים ושלושה סיפורים על הווי חייהם והרפתקאותיהם של יהודי העולם בשכונות ירושלים ובצפת, באספהאן, בהאג, בסלוניקי, בליטא, בתימן, בחלב, בדלהי, בלשון חכמי ירושלים (1997).
שבע נוצותיו של המלאך גבריאל, אסופת סיפורים מרתקת של מפגש בין מזרח ומערב, ברגעים קטנים וגדולים, ובשפה צבעונית ופיוטית (2005).
מנפלאות הספינה אלבטרוס, הוצאת חלונות (2015), 203 עמודים.
ספריו > ספרי עיון

בעקבות המופתי עם דוד רזיאל - על המבצע בעיראק לדיכוי המרד הערבי בהשראה הנאצית שהביא להצלת יהודי עיראק. (2000)
עלה מות בחלונינו – והומת, קולאז' ספרותי בשירה ובסיפורת העוסק בשואה ובתקומה מזווית מזרחית. (2006)
ספריו > ספרים לבני הנעורים

חלום שחלמתי אמש, 2021
רוני חכמוני, 1993
סלים ועבדאללה, ספור מעשה בנער יהודי ונער ערבי, 1999
עלילות סולימאן, 1999
חגיגת שיר ומזמור לחג ולמועד, 1999
ספריו > מרובעים

מרובעים של סיקא - צּפן ותכלית החיים, אמרי-בינה, פתגמים משלים, 2009
פרסים ואותות הוקרה

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
1986 – אות הוקרה מטעם ראשוני אצ"ל
1997 – אות הוקרה על תקיעת שופר בכותל בימי הבריטים
2000 – אות הלוחם בנאצים, משרד הביטחון
2000 – יקיר העיר רמת גן
2001 – פרס השתתפות בהוצאת הספר "שבע נוצותיו של המלאך גבריאל" – קרן עמוס
2002 – אות ההוקרה על-שם מנחם בגין - מרכז מורשת מנחם בגין, ירושלים
2002 – אות אסיר ציון, משרד הביטחון
2004 – אות הוקרה מטעם מערך פס"ח (פינוי, סעד, חללים), משרד הפנים
2005 – פרס השתתפות בהוצאת הספר "עלה מות בחלונינו – והומת" - קרן עמוס
2011 – זוכה אות קסת הזהב מטעם אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל
2018 – פרס מוסקוביץ לציונות
2018 – אות הוקרה ללוחם תש"ח
לקריאה נוספת

מיכל אהרוני רגב, "אבי, סיקא, לוחם החרות בן 100", האומה 222, מאי 2021, עמ' 70–74.
הערות שוליים

1 2 3  דב גולדשטיין, ראיון השבוע עם יעקב (סיקא) אהרוני, מעריב, 5 בינואר 1979
↑   היחידות המיוחדות של האצ"ל מאת יעקב אהרוני (סיקה) - מראיין יוסי רנרט, סרטון בערוץ "מצייני הדרך IDF WAYS TIS", באתר יוטיוב (אורך: 05:16)
↑  יעקב סיקא אהרוני, בעקבות המופתי עם דוד רזיאל, שבט תש"ס - 2000
↑  זאב גולן, שופרות של מרד, מכון ז'בוטינסקי, תשס"ז - 2007, עמ' 84
↑  עמיחי אתאלי, לאחר 60 שנה: תוקעי השופר חזרו לכותל, באתר nrg‏, 19 באוגוסט 2010
↑  איתן לבני, המעמד – מבצעים ומחתרת, הוצאת עידנים, 1987
↑  יעקב סיקא אהרוני באתר GRAVEZ
↑  מכתב ניחומים הנשיא הרצוג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007604227905171  GND: 1097789136  LCCN: nr94025932  VIAF: 54031682   WorldCat (עם VIAF): 54031682 
יעקב סיקא אהרוני עם ספרו שבע נוצותיו של המלאך גבריאל
יעקב-סיקא אהרוני במרכז בטקס פתיחת מוזיאון "פלוגת הכותל" ברובע היהודי בירושלים. מימין ראובן ריבלין, משמאל: מנכ"ל בית"ר העולמית נריה מאיר
גן יעקב סיקא ברחוב רימלט ברמת גן
בטינה מויסי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 באוקטובר 1923 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  2023 (בגיל 99 בערך) ציריך, שווייץ 
 מדינה:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1947 
 בן או בת זוג:  Heinz Berggruen (1960–?) 
 מספר צאצאים:  2 
 
בטינה מויסי (נולדה ב-15 באוקטובר 1923) היא שחקנית במה וקולנוע גרמנית. היא שיחקה בתפקיד הנשי הראשי בסרט ארוכה היא הדרך, הסרט הגרמני הראשון שהציג את השואה.
ביוגרפיה

מויסי נולדה בברלין, בתו השנייה של שחקן הבמה המוביל אלכסנדר מויסי, נוצרי ממוצא אלבני, והרטה המבך. אביה תויג לעיתים קרובות כיהודי בזכות שמו (שמתורגם כ"מוזס", משה) והגנתו המוצהרת על חבריו השחקנים היהודים והעם היהודי בתקופה של אנטישמיות גוברת. היא קתולית אך הייתה נשואה להיינץ ברגרואין היהודי.
חיים אישיים

בשנת 1960 התחתנה עם אספן האמנות היינץ ברגרואין. הוא נפטר בשנת 2007. נולדו להם שני ילדים:
אוליבייה ברגרואין, אוצר אמנות באולם Schirn Kunsthalle Frankfurt בפרנקפורט, גרמניה
ניקולאס ברגרואין, איש כספים, מיליארדר ואספן אמנות.
פילמוגרפיה נבחרת

In Those Days (1947)
Der Apfel ist ab (1948)
ארוכה היא הדרך (1948)
The Orplid Mystery (1950)
הערות שוליים

↑  The Jacobean: "Alexander Moissi, Non-Jewish Actor, Indicts Christian World for its Persecution of the Jew" page 5 | December 4, 1931 | "As a Christian, states Moissi, he cannot stand by and see the virus of anti-semitism infect Christian people, nations, and states, robbing them of all semblance of humanity and justice."
↑  Becoming Austrians:Jews and Culture between the World Wars By Lisa Silverman Although actor Alexander Moissi was not Jewish, many assumed he was because of his name..."
↑  Bernard Shaw's Letters to Siegfried Trebitsch By George Bernard Shaw, Siegfried Trebitsch page 335 | In February, 'Too True' opened in Manheim with Alexander Moissi (not a Jew) in the leading role and was disrupted by Nazi shouts of "Jew Moissi" "Jew Shaw" until police intervened.
↑  Jews and the Making of Modern German Theatre edited by Jeanette R. Malkin, Freddie Rokem page 76 | "The appeal and success of some non-Jewish foreign actors among German audiences, however, was due at least in part to their foreignness. Such was the case with star actor Alexander Moissi, whose German was tinged with an "Italian singsong, which fascinated many."
↑  Der Spiegel: "Seinen Geist am Leben erhalten" by Ulrike Von Knöfel and Martin Doerry (in German) "Meine Mutter ist katholisch, mein Vater jüdisch" / My mother is Catholic, my father is Jewish
↑  Heinz Berggruen, Influential Picasso Collector, Dies at 93
↑  New York Times: "Heinz Berggruen, Influential Picasso Collector, Dies at 93" By ALAN RIDING February 27, 2007
ביבליוגרפיה

Shandley, Robert R. Rubble Films: German Cinema in the Shadow of the Third Reich. Temple University Press, 2001.
יחזקאל רחמים

| --- | --- |

יחזקאל רחמים, 2019
 לידה:  30 באוקטובר 1971 (בן 53) יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  ישראלי
 עיסוק:  סופר, משורר, עורך
 שפות היצירה:  עברית
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים (2012)  מלגת פרדס (2014) 
 
יחזקאל רחמים (נולד ב-30 באוקטובר 1971) הוא משורר, סופר, פזמונאי ועורך ישראלי. חתן פרס היצירה לסופרים עבריים לשנת תשע"ג (2012), פרס שרת התרבות למשוררים (2016), ופרס אקו"ם 2023.
ביוגרפיה

רחמים הוא יליד יפו. הוא גדל כבן בכור במשפחה מרובת ילדים ונתמכת סעד מיפו, שידעה ניתוקי חשמל ומים. מכיתה ד' למד בפנימיות (עלומים, "הדסים", בויאר) ובמשפחת אומנה בעכו. לקראת סיום לימודיו בתיכון, נהרג אביו, וכבן בכור נשא בעול המשפחה. בוגר הפנימייה ובית הספר התיכון ע"ש מיי בויאר שבירושלים. שירת בצה"ל כקצין כושר-קרבי בקבע ביחידת הקומנדו "שלדג". למד בתוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן ובעל תואר שני מהחוג לסוציולוגיה שבאוניברסיטת תל אביב. בשנים 2007–2009 למד בפריז לתואר השלישי בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה. לימודי הדוקטורט שלו בתחום "הסוציולוגיה של הספרות" נקטעו בהיעדר מלגת המשך מספקת לסיום הדוקטורט, ובשל החלטתו להקדיש את חייו ליצירה ספרותית.
קריירה

החוויות המשפחתיות בילדותו, מות אביו ותקופות עבודתו כפועל בניין חרתו את רישומם בתודעתו ובכתיבתו, למשל בסיפורים הקצרים "שוד בשדות החצילים" ו"חינוך מיני על פיגומים" בספרו "פיגומים".
רחמים החל את דרכו הספרותית לאחר סיום שירותו הצבאי. במהלך מסע בן שנתיים באמריקה הלטינית החל בכתיבת פרוזה ושירה, כתיבה שבחלקה משלבת אלמנטים ביוגרפים מחייו, כדוגמת השיר "והדבש עודו אוחז" והסיפור "האשכנזי שלנו", ובחלקה האחר מטפלת באלמנטים פנטסטיים, כדוגמת הסיפורים "האוזן" ו"מש"ק כנפיים".
יצירה ראשונה מפרי עטו נתפרסמה בכתב העת "עמדה" 10 (2002) - פרק פרוזה בשם "פוטו סניור". סיפוריו נבחרו פעמיים ברציפות (בשנים 2003 ו-2004) כמומלצים בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ". שני סיפורים אלו, "האשכנזי שלנו" ו"העוד של דוד והדרשה של יונתן", יחד עם רשימה בשם "משא האדם החוּם" מבטאים פן נוסף ביצירתו שנוגע בזהות מזרחית. בחטיבה זו ניתן לכלול שיר חברתי בשם "אשרי התפוח", שמתכתב עם שירה המפורסם של חנה סנש "אשרי הגפרור" ושיר בולט נוסף "פועל בניין סיני וזונה אוקראינית" שהתפרסם כשיר מחאה העוסק במצבם של מהגרי העבודה וזכה במקום השלישי בתחרות "שירה על הדרך" לשנת 2007.
במשך מספר שנים פרסם רחמים יצירות פרוזה, שירה ומסה בשורה ארוכה של כתבי עת, עיתונים ואנתולוגיות בעברית ובתרגום. ב-2009 איגד רחמים את מרבית סיפוריו הראשונים בקובץ הסיפורים "פיגומים" שראה אור בהוצאת "הקיבוץ המאוחד" בסדרת "הכבשה השחורה" ובעריכת פרופ' חנן חבר. הסיפור "מים" מתוך "פיגומים", המבוסס על חוויה של ניתוק מים בבית המשפחה ויציאה של המשפחה כולה לאגף המים בעירייה "לעשות שביתה", נכנס לתוכנית הלימודים בבתי ספר תיכונים, ואף שימש בדיונים משפטיים ובדיוני החקיקה להגבלת ניתוקי מים בישראל.
בשנים 2010–2011 שימש עורכה הראשי של "אגם" הוצאה לאור וייסד בה את סדרת הפרוזה "הנמל", הוצאה בה ראו אור הספרים "ספארי" מאת ג'וליה פרמנטו, "הפקרוּת" מאת רבקה קרן ואחרים.
בעקבות משבר חיים יצא בשנת 2011 למסע התפתחותי של חקירה עצמית, בחינה ביוגרפית, פסיכולוגית ורוחנית, וכן צמיחה יצירתית. במסע זה, שנמשך כעשור ועבר במדינות כהודו, גואטמלה, ניקרגואה, בוליביה, ברזיל וקולומביה, חיבר את "טרילוגיית המרחקים", המורכבת מספרי השירה: "עכשיו הנסיעה" (2016), "דיו מרחקים" (2018) ו"שמיים שלמים" (2023).
בשנת 2020, נבחר שירו "מורה לחיים" כשיר הברכה לראש השנה של מכון "אבני ראשה" ונשלח לכלל מנהלי בתי הספר בישראל. השיר נותר בשימוש במערכת החינוך ונכלל בספר "שמיים שלמים".
בשנת 2021 הוזמן רחמים לכתוב ל"פסטיבל ישראל" במסגרת פרויקט "קשרי רוח". הפואמה שכתב "הטייפ בקצה המסדרון", בעקבות שירו של אביהו מדינה "תן לזמן ללכת", העוסקת בחוויותיו כנער בכפר הנוער "הדסים", הועלתה במסגרת הפסטיבל ביוני 2021 בתיאטרון ירושלים, כמופע ספוקן-וורד בהגשת יקיר ששון. עוד באותה השנה, כתב רחמים את השיר "אבן חן הומה", מתוך אלבום האולפן ה-11 של רבקה זהר, "לשמוע את הלב".
באפריל 2024 יצאו לאור שני ספרי שירה ראשונים בסדרה "דבר בעולם", סדרת ספרי שירה בעריכתו של רחמים, בהוצאת עמדה. הספרים הראשונים בסדרה הם "בתמונה לא רואים" של המשוררת נגה אולמרט, ו"חסידת ירוסלם" של המשוררת ווביט וורקו מנגסטו.
קריירה > תרגומים

יצירות שירה ופרוזה של רחמים תורגמו לאיטלקית, לספרדית, לאנגלית ולפולנית ופורסמו בכתבי עת רבים, ביניהם: עמדה, הו!, קשת-החדשה, מאזנים, שבו, מטען, הכיוון מזרח, הליקון, פסיפס, מראה, אתגר, אלמנך, עיתון77 וכן באנתולוגיות: "האדומה - שירה מעמדית בישראל", "הקשב!" (סיפורי צבא), "אחד אלוהנו" (אמונה בספרות העברית), "תהוּדות זהות: הדור השלישי כותב מזרחית", El pueblo del libro (סיפורים קצרים מתורגמים לספרדית, הוצאת ליברסה אקוודור), "חדשה: אנתולוגיה לשירה צעירה", Un solo Dios (הוצאת פראיסו).
פרסים

בשנת 2014 זכה על ספרו "פיגומים" במלגת פרדס של הספרייה הלאומית והקדיש את תקופת השתתפותו בתוכנית להכנת ספר שיריו "עכשיו הנסיעה".
2023 פרס אקו"ם ע"ש דליה רביקוביץ לעידוד פרסום היצירה בתחום הסיפורת ליצירה "עוברים ושבים פחות"
ספרים

יחזקאל רחמים ורקפת רחמים, גלית מחליטה להחליט, הוצאת ידיעות אחרונות, 2004
Yehezkel Rahamim, Leno il piccolo baleno, Anicia Editore (Italy), 2008
פיגומים, הוצאת הקיבוץ המאוחד (סדרת "הכבשה השחורה" בעריכת חנן חבר), 2009
לוי הלוויתן הקטן, הוצאת אגם, 2010
עכשיו הנסיעה, הוצאת פרדס, 2016 (איורים של גבריאלה ברוך)
דיו מרחקים, הוצאת פרדס, 2018
שמיים שלמים, הוצאת פרדס, 2023
שירים מולחנים

שירים ופזמונים שכתב רחמים, זכו ללחנים ובוצעו על ידי מגוון אמנים. כמה מהשירים הללו הולחנו בידי אודי תורג'מן במסגרת הפרויקט המוזיקלי "החדר הסודי".
החדר הסודי בביצוע ברי סחרוף
אבן חן הומה בביצוע רבקה זהר
אחת לתקופה בביצוע ארז לב ארי
כל הקולות בביצוע אריאל זילבר
אל עצמי בביצוע בת אלה
ציפור קטנה בביצוע להקת רבע לאפריקה
באמצע האני בביצוע ענבל גרשקוביץ
מחכים (אספרנדו און פוקו מאס) בביצוע ליאת יצחקי
כל המילים לא בביצוע אפרת קורח כהן
להיות מי שאני בביצוע מורן אהרוני
ספרים בעריכתו

נֹגה אוֹלמרט, צ'פינה, ארגמן מיטב, 2022
דפנה דרוקר, להתייאש אסור, עמדה, 2021
שרי פרם באבא, "מן הסבל אל האושר", הוצאת פראג, 2014
מיכל גליק, סבתלולה, אגם, 2011
אפרים סידון, איתמר טל, בבה כבשת המסעות, אגם, 2011
איילת בר-מאיר, ימי הכלולות של ג'ואנה, אגם, 2011 (עורך אחראי, סדרת "הנמל" לסיפורת)
ג'וליה פרמנטו, ספארי, אגם, 2011 (עורך אחראי, סדרת "הנמל" לסיפורת)
רבקה קרן, הפקרות (רומן), אגם, 2010
בוב דילן (בתרגום יהונתן גפן), תמיד צעיר, אגם, 2010
אופיר פרומוביץ, מעוף הטוקן, אגם, 2010
שרית דרשן, יונת של הדואר, אגם, 2010
ורד שלאוזר-אידה, שלג הוא טופי, אגם, 2010
יחזקאל רחמים ודניאל בר-טל (עורכים), "רק על הסכסוך לדבר ידעתי" - סוציאליזציה לסכסוך בחברה הישראלית-יהודית. מכון וולטר לבך לחינוך לדו-קיום, אוניברסיטת תל אביב, 2006
יחזקאל רחמים (עורך), "קשה אך יציב" - התקשורת, הרופאים ומחלות מנהיגים, מכון הרצוג לתקשורת, חברה ופוליטיקה, אוניברסיטת תל אביב, 2006
יחזקאל רחמים (עורך), "אין עם מי לדבר" - מבט ביקורתי על הקשר פוליטיקה-תקשורת, מכון הרצוג לתקשורת חברה ופוליטיקה, אוניברסיטת תל אביב, 2005
נגה אולמרט, בתמונה לא רואים, סדרת 'דבר בעולם', הוצאת עמדה, 2024
ווביט וורקו מנגסטו, חסידת ירוסלם, סדרת 'דבר בעולם', הוצאת עמדה, 2024
ביקורות > על "פיגומים"

על ספרו "פיגומים" נכתב בעיתונות: "הזדמנות נדירה בספרות הישראלית לקבל עדות מכלי ראשון על חיי הפרולטריון הישראלי" (אריק גלסנר, מעריב); "רחמים מציג את משפחתו על עליבותה הכלכלית, אך גם על גדולתה האנושית" (יובל פז, הארץ); "רחמים הוא אחד שלמד להריח את החיים מלמטה" (ירון אביטוב, זמן ירושלים); "ראוי מאוד, רציני ובעל עוצמה... הקורא נאלץ להודות בחוזקו, בפתיחותו ובכנותו של הספר" (אורין מוריס, מקור ראשון); "מתמודד עם חומרי נפץ חברתיים" (דפנה שחורי, ישראל היום).
פרופ' אריאל הירשפלד כתב: "קובץ של סיפורים קצרים משובחים, הארוגים מגוון של רבדים לשוניים, המגוללים חוויות המצויות בשולי התודעה התרבותית. המחשבה המשוקעת בסיפורים על אודות מושג הדמות ואופני עיצובה הספרותיים היא מחשבה חדשה, רעננה ומיוחדת במינה. במובן הזה – רחמים הוא חדשן המאתגר את ביקורת הסיפור העכשווית. מצד אחר – העוצמות הרגשיות שהוא מצליח להביא בפני הקורא, באמצעים עדינים ומתוחכמים – הן הישג בפני עצמו."
ביקורות > על "דיו מרחקים"

יותם ראובני מציין בעיתון "הארץ": "רחמים התברך בשליטה לשונית מעוררת התפעלות המגיעה למוזיקליות נהדרת ולהבעות שנשארות אצל הקורא. בהחלט מגיע לו מקום מרכזי יותר בשירה הישראלית. הוא אינו נותר רק בתחום המשפחתי, אלא כותב ארס פואטיקה משל עצמו", אפריל 2019.
לקריאה נוספת

דפנה שחורי, "יוצאים מהחממה", מקור ראשון, 20.4.2007
אבי אליאס, "פיגומים זאת אחלה מטפורה", ישראל פוסט, 16.9.2010, עמ' 20