ישראל סגל (שחקן)
קורות חיים > בישראל

בקיץ 1949 עלה סגל לישראל עם אשתו בעלייה ההמונית שלאחר קום המדינה והתיישב בתל אביב.
בדצמבר 1950 התארגנה בתל אביב קבוצה של שחקנים, עולים חדשים ממזרח אירופה, במטרה להקים תיאטרון רפרטוארי (אנ') ביידיש. אף שחלקם ידעו עברית, הוחלט על הקמת תיאטרון ביידיש כדי ליצור הזדמנויות תעסוקתיות עבור שחקנים עולים חדשים שלא השתלבו בתיאטרון העברי. סגל (פוליגלוט ששלט ב-7 שפות) היה מהשחקנים המרכזיים בלהקה, לצד דוד הארט ונתן וולפוביץ', שעמד בראשה. התיאטרון שכן בשכונת גבעת עלייה בדרום יפו. לדברי רחל רוז'נסקי, לא היה ללהקה צורך בבמאי, שכן השחקנים הכירו את התפקידים וזכרו את הבימוי של ההצגות; תיאטרון זה היה "העברה, כמעט ישירה, של תיאטרון יידיש ממזרח אירופה אל המציאות הישראלית, לא רק ברפרטואר שלו אלא גם במשחק, בבימוי ואפילו באווירה שנוצרה בו". בידי הלהקה אף עלה לגבור על התנגדות הממסד (באמצעות המועצה לביקורת סרטים ומחזות וגורמי האכיפה) לתיאטרון ביידיש, באמצעות הגשת עתירה לבג"ץ. ואולם, חרף הקשיים מצד הממסד והחברה, התיאטרון חדל מלהתקיים ב-30 ביולי 1952.
בשנת 1953 הצטרף סגל לתיאטרון "האהל", ושיחק בו עד 1956.
הוא השתתף בהצגות "מנדל החוכר" לי"ל פרץ (1953) "החולה המדומה" למולייר (1953) "אדם מס' 15" לאדוארד הול (1953) "סוף העולם" למשה שמיר (1954) "הם ידעו מה רצונם" לסידני הווארד (1955) "אלדורדו" ליגאל מוסינזון (1955) "דונה גרציה" לקדיה מולודובסקי (1956)
בסוף שנות ה-50 (וייתכן שגם בשנות ה-60) פעל כמעבד ובמאי תסכיתים (בעיקר מיידיש) ב"קול ישראל", בהם "מותו של המלך ליר" למנדל מן, "אחשוורוש" לגולדפאדן ו-"איוואנוב" לצ'כוב
ב-1959 השתתף בהצגה "לבדו בתוך הלילה" ליגאל מוסינזון בתיאטרון "סדן" שייסד הסופר
ב-1960 הצטרף לתיאטרון זווית, ובו השתתף בהצגות "אהבה שכזאת" לפבל קוהוט (1960), "פרשת פינדוס" לפאולו לוי (1961), "הכתבנים" למוריי שיסגאל ו"שטח של הפקר" ליהודה עמיחי (1962)
וב-1963 השתתף בהצגה בתיאטרון הקאמרי: "גיבורי היום" למישל דה גלדרודה (אנ')
ב-1964 שב ל"אהל", ושיחק בתיאטרון עד סגירתו ב-1969.
בתקופה זו שיחק בהצגות "ויקטור" לרוז'ה ויטרק (אנ')‏ (1964) "הכד השבור" להיינריך פון קלייסט (1964), "הפראית" לז'אן אנוי (1965), "מארחים את מר סלון" (או "מר סלון יקירנו") (אנ') לג'ו אורטון (אנ') "הרעב והצמא" לאז'ן יונסקו (1966) "על חומותייך ירושלים" ליהושע בר-יוסף (1967) "קומדיה שחורה" (אנ') ו"שקרים לבנים" לפיטר שאפר (1967) "שברו את הכלים" ליגאל מוסינזון (1968) ו-"חופרי הזהב, או: אוצרו של נפוליאון" (עיבוד ל"האוצר") לשלום עליכם (1968)
לאחר סגירתו של "האהל", השתתף ביוני 1969 עם עוד מיוצאי התיאטרון בהצגה שכללה את שני המחזות הקצרים "החלום האמריקני" ו"מותה של בסי סמית" לאדוארד אלבי ב"צוותא", בבימוי ניקו ניתאי
בנובמבר 1969 השתתף ב"ידידי הארווי" בתיאטרון חיפה.
סגל שיחק בעיקר בתפקידי אופי קטנים.
במרוצת שנות ה-70 השתתף במספר סרטי קולנוע ישראליים: "התמהוני" (1970), "פלוך" (1972), עיניים גדולות (1974), "מיכאל שלי" (1975)
בביקורתו על הסרט "פלוך" ב"דבר" כתב זאב רב-נוף כי יתר השחקנים משלימים את אברהם חלפי, "ורובם עושים זאת היטב... ויותר מכולם ישראל סגל בתפקיד זבש. סגל הוא אחד השחקנים המקופחים בישראל. נהניתי מכל רגע בהופעתו, והצטערתי מאוד שתפקידו נגמר מהר. השחקנים – בעיקר חלפי ולא מעט גם סגל – הם הדבר השלם ביותר בסרט."
ישראל סגל היה נשוי כ-40 שנה לבטי סגל, שחקנית האהל, ובני הזוג התגוררו ברחוב גורדון בתל אביב. שנים רבות לפני מותו חלה בפרקינסון, ואשתו סעדה אותו.
כשנתיים לפני מותם תרמו בני הזוג את עיזבונם האמנותי למוזיאון התיאטרון בתל אביב מיסודו של עמיתם ל"אהל" יהודה גבאי, ובו מחזות וקטעי הומור וסאטירה מראשית המאה ה-20 וכן מאמרים ביידיש על תיאטרון וספרות שפרסם סגל בעיתונות של יוצאי המחנות.
בקיץ 1985 טבעה אשתו בים בחוף תל אביב, לאחר שהים היה סוער והמצילים נעדרו מעבודתם; גופתה נמשתה בבוקר מחוף גורדון בעקבות מותה הפתאומי עבר סגל להתגורר בבית אחותה. חמישה שבועות לאחר מכן חלה הרעה במצבו הבריאותי, הוא אושפז בבית החולים איכילוב וכעבור כשבוע נפטר שם, בן 78 במותו. נקבר לצד אשתו בבית העלמין הדרום