stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המצור על ירושלים (636–637)
המצור

ירושלים הייתה מבוצרת היטב לאחר שהרקליוס כבש אותה מחדש מידי הפרסים. לאחר התבוסה הביזנטית בירמוך שיפץ סופרוניוס, פטריארך ירושלים, את הגנותיה. המוסלמים לא ניסו עד כה כל מצור על העיר. עם זאת, מאז 634, לכוחות הומסלמים היה פוטנציאל לאיים על כל הנתיבים לעיר. אף על פי שהיא לא הייתה מוקפת, היא הייתה במצב מצור מאז כבשו המוסלמים את העיירות פלה ובוסרה ממזרח לנהר הירדן. לאחר קרב ירמוך, נותקה העיר משאר סוריה, וככל הנראה הייתה מוכנה למצור שנראה בלתי נמנע. כשהצבא המוסלמי הגיע ליריחו, אסף סופרוניוס את כל השרידים הקדושים כולל הצלב האמיתי, ושלח אותם בחשאי לחוף, כדי להעביר אותם לקונסטנטינופול . הכוחות המוסלמים הטילו מצור על העיר זמן מה בנובמבר 636. במקום תקיפות בלתי פוסקות על העיר, הם החליטו להמשיך הלאה עם המצור עד שייגמר לביזנטים האספקה וניתן יהיה לנהל משא ומתן על כניעה.
אף על פי שפרטי המצור לא תועדו, נראה כי הוא היה נטול דם. חיל המצב הביזנטי לא יכול היה לצפות לעזרה מהרקליוס. לאחר מצור של ארבעה חודשים הציע סופרוניוס להיכנע לעיר ולשלם ג'יזיה, בתנאי שהח'ליף יגיע לירושלים כדי לחתום על ההסכם ולקבל את הכניעה. אומרים שכאשר נודעו למוסלמים תנאי סופרוניוס, שורהביל אבן חסאנה, אחד המפקדים המוסלמים, הציע שבמקום לחכות שהח'ליף יגיע כל הדרך ממדינה, יש לשלוח את ח'אליד אבן ואליד בתור הח'ליף, כיוון שהוא היה דומה מאוד למראהו של עומר. הניסיון לא צלח, בשל היותו של ח'אליד מפורסם מדי בסוריה, או שאולי היו בעיר ערבים נוצרים שביקרו במדינה וראו גם את עומר וגם את חאליד ושמו לב להבדלים. כתוצאה מכך סירב פטריארך ירושלים לנהל משא ומתן. כאשר דיווח ח'אליד על כישלון המשימה הזו, אבו עוביידה כתב לח'ליף עומר על המצב, והזמין אותו לבוא לירושלים לקבל את כניעת העיר.
המצור > כניעה

על מועד כניעת ירושלים ניתן להתווכח. מקורות ראשוניים, כגון דברי הימים ממאות הקרובים או שהוסרו עוד מתקופת האירועים, מציעים את שנת 638, למשל תאופילוס מאדסה (695–785); או 636, 636/37 ו-637. מקורות משניים אקדמיים נוטים להעדיף את 638.   אנציקלופדיה בריטניקה מזכירה את שתי האפשרויות במאמרים שונים.
בתחילת אפריל הגיע, עומר לארץ, והלך בתחילה לג'ביא, שם התקבל על ידי אבו עוביידה, ח'אלד ויאזיד, שנסעו עם ליווי לקבל אותו. עמר נותר כמפקד הצבא המוסלמי הנצור.
עם הגעתו של עומר לירושלים, נחתמה ברית המכונה ברית אומריה. בתמורה לכניעת העיר ניתנה ערבות לחירות אזרחית ודתית לנוצרים בתמורה לג'יזיה. החוזה נחתם על ידי הח'ליף עומר מטעם המוסלמים, כאשר כעדים שימשו חאלד, עמרו, עבד אל-רחמן בן עוף, ומועאויה. בהתאם למקורות, בשנת 637 או בשנת 638, נכנעה ירושלים באופן רשמי לח'ליף. לראשונה, לאחר כמעט 500 שנה של שלטון רומאי מדכא, הורשו היהודים שוב להתגורר בתוך ירושלים.
בדברי הימים של המוסלמים נכתב, שבזמן סלאת א-זוהר הזמין סופרוניוס את עומר להתפלל בכנסיית הקבר המחודשת. עומר סירב, מחשש כי קבלת ההזמנה עלולה לסכן את מעמדה של הכנסייה כמקום פולחן נוצרי, וכי המוסלמים עלולים לבטל את ההסכם ולהפוך את הכנסייה למסגד. לאחר שהייה של עשרה ימים בירושלים חזר הח'ליף למדינה.
תוצאות

בעקבות הוראות הח'ליף המשיך יזיד לקיסריה, ושוב הטיל מצור על עיר הנמל. עמר ושורחביל צעדו כדי להשלים את כיבוש ארץ ישראל, משימה שהושלמה עד סוף השנה. עם זאת, לא ניתן היה לכבוש את קיסריה עד שנת 640, כאשר לבסוף נכנע חיל המצב למואאוויה הראשון, אז מושל סוריה. עם צבא של 17,000 איש יצאו אבו עוביידה וח'אליד מירושלים לכבוש את כל צפון סוריה. זה הסתיים בכיבוש אנטיוכיה בסוף שנת 637. בשנת 639 פלשו המוסלמים וכבשו את מצרים.
במהלך שהותו בירושלים הוביל סופרוניוס את עומר לאתרים קדושים שונים, ובהם הר הבית. כשראה את המצב הגרוע של המקום בו עמד בית המקדש בעבר, הורה עומר להרחיק את הפסולת מהאזור לפני שבנה במקום מסגד עץ. הדיווח המוקדם ביותר על מבנה כזה ניתן על ידי הבישוף הגאלי ארקולף, שביקר בירושלים בין השנים 679–682, ומתאר בית תפילה פרימיטיבי ביותר המסוגל להכיל עד 3,000 מתפללים, הבנויים מקורות עץ ולוחות מעל החורבות הקיימים באתר.
יותר מחצי מאה לאחר כיבוש ירושלים, בשנת 691, הזמין הח'ליף האומאי עבד אל-מלכ את בניית כיפת הסלע על גבי סלע גדולה בהר הבית. ההיסטוריון מהמקד העשירי אל-מקדיסי כתב כי עבד אל-מאליק בנה את המסגד על מנת להתחרות בהדר של הכנסיות הנוצריות בעיר. לא משנה מה הכוונה, ההדר וההיקף המרשים של ההיכל נתפסים כמסייעים באופן משמעותי לגבש את ההתקשרות של ירושלים לאמונה המוסלמית הקדומה.
ירושלים נשארה תחת שלטון מוסלמי עד שנכבשה על ידי צלבנים בשנת 1099 במהלך מסע הצלב הראשון.
חדית'

האסלאם הסוני מאמין שמוחמד ניבא את כיבוש ירושלים במספר חדיתות אותנטיות במקורות אסלאמיים שונים, כולל מובאות שהוזכרו בצחיח אל-בוח'ארי בכתב אל ג'יזיאה וואל מוואדעאעה:
מסופר עוף בן מאלי: הלכתי לנביא במהלך המשלחת לטאבוק בעודו יושב באוהל עור. לדבריו, "ספרו שישה סימנים המצביעים על התקרבותם של זמני הסיום: מותי, כיבוש ירושלים, מגפה שתפגע בכם (ותהרוג אתכם בכמויות גדולות) כמגפה הפוגעת בכבשים. . . "
המצור על ירושלים הוטל על ידי אבו עוביידה בשליחות עומר בן אל-ח'טאב בתקופה המוקדמת ביותר של האסלאם, והוא אירע יחד עם מגפת הדבר באמאוס שהתרחשה באותה העת. המגפה מפורסמת במקורות מוסלמים בגלל מותם של רבים מחבריו הבולטים של מוחמד.
הערות שוליים

↑  Greatrex & Lieu 2002, p. 198.
↑  Haldon 1997, p. 46.
↑  Nicolle 1994, pp. 12–14.
↑  Lewis 2002, p. 65.
↑  Akram 2004, p. 431.
1 2  Gil 1997, p. 51.
1 2  Gibbon 1862, Volume 6, p. 321.
↑  Akram 2004, p. 432.
↑  Benvenisti 1998, p. 14.
↑  al-Waqidi. Futuh al-Sham, Volume 1, p. 162; Imad ad-Din al-Isfahani. al-Fath al-Qussi fi-l-Fath al-Qudsi, Volume 15, pp. 12–56.
↑  Akram 2004, p. 433.
↑  Gil, Moshe (1997). A History of Palestine, 634-1099. Cambridge University Press. p. 51. ISBN 9780521599849. נבדק ב-1 באפריל 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Benvenisti, Meron (1996). City of Stone: The Hidden History of Jerusalem. University of California Press. p. 5. ISBN 9780520918689. נבדק ב-1 באפריל 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Haldon, J. F. (1990). Byzantium in the Seventh Century: The Transformation of a Culture. Cambridge University Press. p. 301. ISBN 9780521319171. נבדק ב-1 באפריל 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  El-Awaisi, Abd al-Fattah. "Umar's Assurance of Safety to the People of Aeia (Jerusalem): A Critical Analytical Study of the Historical Sources". Journal of Islamic Jerusalem Studies (Summer 2000), 3:2, 47-89. נבדק ב-1 באפריל 2020. The first Muslim conquest of Jerusalem in Muhrram 17 AH/February 638 CE... {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Theophilus of Edessa (2011). Theophilus of Edessa's Chronicle and the Circulation of Historical Knowledge in Late Antiquity and Early Islam. Liverpool University Press. p. 114. ISBN 9781846316975. נבדק ב-1 באפריל 2020. (638) The capture of Jerusalem and the visit of 'Umar {{cite book}}:  (עזרה) - Footnote 254 discusses the different dates from old sources (638, 637, 636/37) and the different scholarly discussions.
↑  "Jerusalem: Roman rule". Encyclopaedia Britannica. Encyclopaedia Britannica Inc. נבדק ב-1 באפריל 2020. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
↑  "Sophronius (patriarch of Jerusalem)". Encyclopaedia Britannica. Encyclopaedia Britannica Inc. נבדק ב-1 באפריל 2020. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
↑  Gil 1997, p. 52.
↑  Akram 2004, p. 434.
↑  Gil 1997, p. 54.
↑  Gil 1997, pp. 70–71
↑  Zank, Michael. "Byzantian Jerusalem". Boston University. נבדק ב-1 בפברואר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  al-Waqidi. Futuh al-Sham, Volume 1, p. 169.
↑  Akram 2004, p. 438.
↑  Elad 1999, p. 33.
↑  Sunan Ibn Majah 4042
↑  Sahih al-Bukhari 3176
↑  Sahih al-Bukhari Vol. 4, Book 53, Hadith 401
בניין כנסיית הקבר של ימינו, שם הזמין סופרוניוס את הח'ליף עומר להתפלל סלאת (תפילות)
כיפת הסלע, שנבנתה על ידי הח'ליף האומי עבד אל-מלכ בשנת 691
עקומת קוזנץ

דוגמה לעקומת קוזנץ. על ציר x מדד לפיתוח כגון תמ"ג לנפש ועל ציר y מדד לאי שוויון כגון מדד ג'יני
עקומת קוזנץ היא תיאור גרפי של טענתו של סיימון קוזנץ בדבר הקשר בין אי-שוויון לבין תוצר לנפש. לפי קוזנץ בתהליך התפתחותה הכלכלית של מדינה תחילה גדל אי השוויון הכלכלי במשק ולאחר מכן מצטמצם.
ניתן למשל לתאר משק שבתחילת הצמיחה שלו, בזמן של תיעוש, אפשרויות ההשקעה גדלות ולכן התשואה להון גדלה, דבר שמגדיל את הונם של העשירים. השכר לעובד הפשוט לעומת זאת, לא עולה בהתאם. הסיבה לאי העלייה בשכר יכולה להיות גידול של כמות העובדים בעיר (אם בגלל הגירה של כפריים לעיר ואם בגלל ילודה) שיוצרת עודף היצע בשוק העבודה.
לאחר השלב הראשון של התיעוש, כדי להמשיך ולצמוח, חשובה דווקא צבירה של הון אנושי. צבירה של הון אנושי מתאפשרת דווקא בזכות שוויון גבוה שכן עני לא יצליח להשקיע בפיתוח ההון האנושי של עצמו. לכן מדינות יצליחו לצמוח רק כאשר רמת אי השוויון בהם תרד.
יש לשים לב כי בתיאור זה כיוון  הסיבתיות מתהפך. בתחילה הצמיחה יוצרת אי שוויון ולבסוף הירידה באי השוויון מאפשרת צמיחה נוספת.
במאמרו האמפירי מראה קוזנץ כי במדינות העניות ביותר ובמדינות העשירות ביותר רמת האי שוויון נמוכה ואילו במדינות האמצע רמת האי שוויון גבוהה מאוד.
ביקורת

התאוריה של קוזנץ מתארת תהליך שעובר על מדינה אחת לאורך זמן ואילו נתוניו האמפיריים של קוזנץ מתייחסים למדינות רבות בנקודת זמן אחת. נטען כנגדו כי רמת האי שוויון הגבוהה במדינות הבינוניות אינו אלא מאפיין של מדינות דרום אמריקאיות. מחקרים שניסו לעקוב אחרי מדינה אחת לאורך זמן לא מצאו תמיכה לטענתו של קוזנץ.
דוקטרינת פאסיקיבי–קקונן

מימין לשמאל: פאסיקיבי וקקונן, 1955
דוקטרינת פאסיקיבי–קקונן הייתה מדיניות חוץ פינית, שקבע נשיא פינלנד, יוהו קוסטי פאסיקיבי, ואותה המשיך מחליפו, אורהו קקונן. מטרת המדיניות הייתה לשמור על עצמאות פינלנד כמדינה ריבונית ודמוקרטית, בהיותה של פינלנד בעלת גבול עם ברית המועצות.
פאסיקיבי, שהיה נשיא פינלנד בשנים 1946–1956, היה אדריכל מדיניות החוץ הפינית בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה. קקונן היה נשיא פינלנד בין 1956 ל-1982, ובמהלך כהונתו פיתח את הדוקטרינה, וקבע שעל פינלנד להיות מדינה אקטיבית, ולא נייטרלית בצורה פאסיבית.
ב-1958 הוקמה בפינלנד אגודת פאסיקיבי, שנועדה לקדם את השמירה על המדיניות שקבע הנשיא לשעבר, והן פאסיקיבי והן קקונן היו לחברי כבוד באגודה.
רקע

בפברואר 1947, חתמו פינלנד וברית המועצות על חוזה פריז, אשר בנוסף לוויתורים שנחתמו בהסכם מוסקבה, כלל מספר סעיפים נוספים. החוזה הגביל את גודל צבאה של פינלנד, חייב אותה למסור לברית המועצות את אזור פטסאמו בחוף הארקטי, ולהחכיר לברית המועצות את חצי האי פורקלה הסמוך להלסינקי לשימוש כבסיס ימי למשך 50 שנה (חצי האי הוחזר לפינלנד בשנת 1956, לפני תום תקופת החכירה). בנוסף, ההסכם הבטיח לברית המועצות גישה חופשית לאזור דרך שטח פינלנד, וקבע כי פינלנד תשלם פיצויי מלחמה לברית המועצות בשווי 300 מיליון דולר זהב (סכום המוערך בכ-570 מיליון דולר אמריקאי בשנת 1952, השנה בה הסתיימו התשלומים).
יישום

באפריל 1948, פינלנד חתמה על הסכם הידידות, שיתוף הפעולה והעזרה ההדדית עם ברית המועצות. במסגרת ההסכם, פינלנד הייתה מחויבת להתנגד למתקפות עליה או על ברית המועצות משטחה, מצד "גרמניה או בעלות בריתה" (נאט"ו), ובמידת הצורך גם להיעזר בברית המועצות. בנוסף, ההסכם הכיר ברצונה של פינלנד להישאר מחוץ למאבקי הכוח הבין–גושיים באירופה. ההסכם חודש ל-20 בשנה ב-1955, ואז שוב ב-1970 וב-1983. ההסכם אפשר לפינלנד לשמור על עצמאות בענייניה הפנימיים ולא להצטרף לגוש המזרחי. בשל כך, היא גם לא הייתה יכולה להצטרף לנאט"ו, ומדיניות החוץ שלה הוגבלה במידת מסוימת.
ביקורת

דוקטרינת פאסיקיבי-קקונן, שאפיינה את יחסי פינלנד-ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה, ספגה ביקורת רבה מצד גורמים שונים בפינלנד ומחוצה לה. רבים בפינלנד מתחו ביקורת על הנטייה ל"ליטורגיה" של יחסי ידידות עם ברית המועצות, שעה ששתי המדינות נותרו ערוכות צבאית זו כנגד זו. המבקרים טענו כי מדיניות החוץ הפינית הייתה כרוכה באופן הדוק בדמותו של הנשיא קקונן, שניצל את מעמדו כ"ערב ליחסי ברית המועצות" ושימשה נגד יריבים פוליטיים. בנוסף, הופעלה צנזורה, רשמית ולא רשמית, על סרטים ויצירות אחרות שנחשבו לאנטי-סובייטיות באופן מובהק, כמו "מועמד המנצ'ורי" ו"ארכיפלג גולאג".
הביקורת כללה גם טענות נוספת:
פינלנד לא נתפסה כמדינה נייטרלית: ברית המועצות ראתה בפינלנד מדינה "השואפת לנייטרליות", אך לא נייטרלית בפועל. אף על פי שקקונן הצליח לשמור במידה רבה על ריבונות פינלנד, עמדתה בנושאי חוץ, כמו הפלישה לצ'כוסלובקיה, הייתה לעיתים קרובות מעורפלת או פרו-סובייטית. חטיפת מטוס נוסעים סובייטי בשנת 1977 המחישה זאת היטב.
השפעה סובייטית מופרזת: השגריר הסובייטי בפינלנד הפעיל השפעה רבה, עד כדי כך שפרץ לפגישת ממשלה כדי להציג דרישות. ברית המועצות החזיקה משלחת דיפלומטית גדולה באופן חריג בפינלנד, וקקונן העדיף לתקשר עם ברית המועצות דרך ראש תחנת הק.ג.ב. במקום באמצעות ערוצים דיפלומטיים רגילים. הסובייטים התערבו בפוליטיקה הפינית בדרכים שונות, בין היתר באמצעות המפלגה הקומוניסטית של פינלנד ואנשי קשר פרו-סובייטיים במפלגות אחרות.
הכנות צבאיות סובייטיות: הצבא הסובייטי החזיק יחידה נפרדת בכוננות לפלישה להלסינקי מטאלין במקרה של מלחמה. התוכניות, שהיו מעודכנות באופן מלא, ננטשו בנסיגת הכוחות הסובייטיים מאסטוניה לאחר שאסטוניה קיבלה עצמאות בשנת 1991.
חוסר אמון במערב: מדיניות פינלנד לא זכתה להערכה רבה במערב. גורמים במדיניות החוץ ובצבא המערבי לא הכירו את המדיניות או הניחו שהיא כישלון מלכתחילה. קצינים בריטים תהו כמה חיילים סובייטים מוצבים בפינלנד, ונשק גרעיני כוון למטרות בפינלנד מתוך הנחה שכל התנגדות פינית לפלישה סובייטית תהיה כישלון ודאי.
שיתוף פעולה חשאי עם המערב: הממשלה הפינית שיתפה פעולה בחשאי עם סוכנויות ביון מערביות. ה-CIA מימן את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האנטי-קומוניסטית, מפלגה מרכזית שלעיתים קרובות הובילה את הממשלה, אף על פי שהפכה בהדרגה לפרו-סובייטית באופן חריג החל מסוף שנות ה-60. היה גם שיתוף פעולה מודיעיני צבאי, שאפשר טיסות SIGINT לבדיקת רשת המכ"ם הסובייטית ומסירת נתונים סייסמיים לאיתור ניסויים גרעיניים סובייטיים.
נטישת הדוקטרינה

בשנים 1990–1991, עם דעיכת ברית המועצות ופירוקה הסופי, הגיבה פינלנד בזהירות. היא ביטלה באופן חד-צדדי הגבלות שהוטלו עליה בהסכמים משנת 1947 ו-1948, למעט איסור על רכישת נשק גרעיני, הצטרפה להבעת הדאגה הנורדית בנוגע להפיכה כנגד מנהיג ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, ותרמה לעידוד לא רשמי של עצמאות המדינות הבלטיות.
במקביל, החליפה פינלנד את הסכם הסיוע ההדדי עם ברית המועצות בהסכמים לשיתוף פעולה וסחר כללי, ובכך הציבה עצמה במעמד שווה תוך שמירה על יחסים דו-צדדיים ידידותיים. פינלנד חיזקה את קשרי המסחר חוצי הגבול והציגה את עצמה כשער מסחרי לרוסיה. היא הדגישה בפני רוסיה כי לא תתבע בעלות על שטחים פיניים לשעבר שנמסרו לאחר מלחמת ההמשך (אף על פי שקיימת קבוצה בפינלנד המתנגדת לכך), והמשיכה לאשרר את חשיבותם של יחסים דו-צדדיים טובים עד שהיחסים בין רוסיה לאיחוד האירופי הפכו מתוחים יותר ויותר עקב המלחמה בין רוסיה לאוקראינה.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, מדיניות הנייטרליות ננטשה לצמיתות. ב-18 באפריל 2022, ראש הממשלה סאנה מרין, בתמיכת מפלגות הקואליציה והאופוזיציה, הודיעה על הגשת בקשה להצטרף לנאט"ו, מה שהוביל לכניסתה של פינלנד לברית ב-4 באפריל 2023.
הערות שוליים

1 2  Ferrero, Ángel (4 ביוני 2016). "Finlandia, la 'crisis' que otros añoran". Publico. נבדק ב-14 באוקטובר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Finland – The postwar period. London: Encyclopædia Britannica. נבדק ב-8 בנובמבר 2017. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
↑  ארז לין, "תודה לפוטין": נאט"ו צירפה רשמית את פינלנד; הקרמלין שיגר אזהרה, באתר ישראל היום, 4 באפריל 2023
הסכם פיני-סובייטי (1948)

| --- | --- |

 חותמים:  ברית המועצות ברית המועצות  פינלנד פינלנד
 מקום חתימה:  מוסקבה, ברית המועצות
 תאריך יצירה:  6 באפריל 1948
 תאריך תפוגה:  20 בינואר 1992
 שפות:  רוסית, שוודית, פינית
הסכם הידידות, שיתוף הפעולה והעזרה ההדדית שנחתם ב-1948, היה הסכם בין פינלנד לברית המועצות, ושימש כבסיס ליחסים בין המדינות בין השנים 1948–1992, עם התפרקות ברית המועצות. ההסכם היה הכלי העיקרי ביישום דוקטרינת פאסיקיבי–קקונן.
ההסכם

באמצעות החתימה על ההסכם ב-6 באפריל 1948, ביקשו הסובייטים להרחיק את איום המערב מגבולותיהם על ידי מניעת השימוש בשטח פינלנד להתקפה. הפינים מצידם הבטיחו את עצמאותם, מה שאפשר לפינלנד להמשיך ולהישאר דמוקרטיה ליברלית בעלת גבול באורך 1,340 ק"מ עם ברית המועצות.
ההסכם חייב את פינלנד להתנגד להתקפות נגדה מצד "גרמניה ובעלות בריתה" (הכוונה הייתה לארצות הברית ובעלות בריתה) ולהתנגד לשימוש בשטחה לצורך התקפה על ברית המועצות. במידת הצורך, פינלנד יכולה לבקש סיוע סובייטי. עם זאת, ההסכם לא סיפק לצבא האדום הנחיות בנוגע לכניסה לשטח פינלנד, ונקבע שפעולות אלו יידרשו להיות מוסכמות אם פינלנד תבקש סיוע. בנוסף, ההסכם לא חייב את פינלנד לפעול אם ברית המועצות תותקף שלא דרכה. ההסכם הכיר בנייטרליות הפינית, ואפשר לה להתחמק ממאבקי המעצמות לאורך כל המלחמה הקרה.
בשל המעמד הלא ברור של היחסים בין המדינות אחרי מלחמת ההמשך והפרשנות של ההסכם, פינלנד פעלה לפי החלטת ברית ורשה ולא השתתפה בתוכנית מרשל. עקב כך, תקופת השיקום הפינית אחרי מלחמת העולם השנייה נמשכה זמן רב בהשוואה למדינות קפיטליסטיות אחרות באירופה, והייתה תלויה כלכלית בברית המועצות. בכלליות, פינלנד שמרה על ריחוק ממעצמות המערב ומנאט"ו. באמצעות ההימנעות מתמיכה במערב, היא הדפה לחצים סובייטיים להשתתף בברית ורשה. לא התרחשו בשום שלב תרגילים צבאיים משותפים ושיתוף הפעולה הצבאי היה מינימלי, למעט פעולות סובייטיות מדי פעם.
ההסכם שימש ככלי בידי הסובייטים לצבור כוח בעניינים הפנימיים של פינלנד, מה שכונה פינלנדיזציה ובעימותים כמו משבר האיגרת, בו דרשו הסובייטים לכנס התייעצויות צבאיות, מה שסיכן את הנייטרליות של פינלנד בעיני המערב. קיים כיום ויכוח באיזו מידה נשיא פינלנד, אורהו קקונן, שכיהן בין 1956 ל-1982, השתמש בהסכם כדי לקדם את כוחו במדינה.
למרות המדיניות הרשמית, מתחת לשולחן היה שיתוף פעולה חשאי בין פינלנד למערב. ארגונים סוציאל-דמוקרטיים פינים קיבלו מימון מה-CIA, וכן הועברו נתונים סייסמיים על ניסויים גרעיניים. מנגד, מדינות הגוש המזרחי ריגלו בפינלנד.
לברית המועצות היו הסכמים דומים עם מדינות רבות שלא היו קשורות בברית איתה, אך היו תלויות בה במידה רבה, כמו צפון קוריאה (1961), הודו (1971) ווייטנאם (1978). ההסכם הראשון מסוג זה נחתם עם צרפת החופשית ב-10 בדצמבר 1944.
ההסכם פג ב-1992, עם החתימה על הסכם חדש בין פינלנד לרוסיה שאחרי העידן הסובייטי.
הערות שוליים

↑  "The Franco–Soviet Treaty of ALliance and Mutual Aid" (PDF) (באנגלית). University Library of Hawaii. 10 בדצמבר 1944. נבדק ב-21 ביוני 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lukacs, John (1992). "Finland Vindicated". Foreign Affairs. 71 (4): 50–63. doi:10.2307/20045309. JSTOR 20045309.
מעמד החתימה על ההסכם, חותם על ההסכם ויאצ'סלב מולוטוב, מאחוריו עומד יוסיף סטלין, משמאל לסטלין, ראש ממשלת פינלנד מאונו פקאלה
ביירון מאן

| --- | --- |

 לידה:  13 באוגוסט 1967 (בן 57) הונג קונג, האימפריה הבריטית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1990 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס  בית ספר למשפטים ע"ש גולד  אוניברסיטת דרום קליפורניה 
 פרופיל ב-IMDb
 
ביירון מאן (באנגלית: Byron Mann; נולד ב-13 באוגוסט 1967) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי יליד הונג קונג.
ראשית חייו והשכלה

מאן נולד בהונג קונג הבריטית. הוא דובר אנגלית וקנטונזית. מאן למד בבית הספר לבנים "Diocesan", בנים בהונג קונג, שם היה פעיל בתיאטרון קהילתי כשחקן וגם ככותב. לאחר סיום לימודיו, עבר מאן לקליפורניה.
מאן סיים תואר בפילוסופיה מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. לאחר שסיים את לימודיו ביירון למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דרום קליפורניה (USCֹׁׂ) אך יצא לשנת שבתון לאחר השנה הראשונה ללימודיו. הוא שב להונג קונג, ושם קיבל תפקיד בסרט הטלוויזיה "Last Flight Out". הוא חזר ללוס אנג'לס, סיים את לימודי המשפטים ב-USC, עבר את מבחני הלשכה בקליפורניה, והמשיך לשחק במשרה מלאה.
קריירה

ב-1994 החלה קריירת המשחק של מאן. מאן כיכב בסרטים כמו "צדק אדום" ו-"המשחית", ובסדרת הטלוויזיה מלאך שחור, וגם השתתף בסרטים " אישה חתול " ובסרט הטלוויזיה "בלתי מנוצחת ". הוא שיחק בסרט "סטריט פייטר" בכיכובו של ז'אן-קלוד ואן דאם בסרט המבוסס על המנגה "Crying Freeman".
בשנת 2003 כיכב לצד סטיבן סיגל בסרט "שביל הגיהנום".
בשנת 2012, מאן כיכב לצד ראסל קרואו ולוסי לו בסרט "האיש בעל אגרופי הברזל".
בשנת 2015, מאן הופיע בסרט מכונת הכסף, סרט עלילתי בבימויו של אדם מקיי, לצד בראד פיט, כריסטיאן בייל, ראיין גוסלינג וסטיב קארל. הוא שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה גיהנום על גלגלים של רשת AMC.
בשנת 2018, שיחק מאן בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה פחמן משודרג, ששודרה בנטפליקס.
ביוני 2018, פורסם כי מאן לוהק לתפקיד הרגיל של הדוד שש בסדרת נטפליקס, המתנקשים.
ב-12 בנובמבר 2021 פורסם כי מאן לוהק לתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה הרכש החדש.
חיים אישיים

מאן מתעניין בספורט, בעיקר טניס וגולף. הוא שיחק טניס באופן מקצועי, עד לגילאי 16, בהונג קונג. הוא גם מתרגל וושו, והוא מציג את כישוריו במספר סרטים בהם "המשחית" ו-"סטריט פייטר".
מאן שולט באנגלית, קנטונזית ומנדרינית, ודובר קצת תאילנדית לאחר שלמד זאת עבור תפקידו בסרט "זר בגן עדן" משנת 2013.
פרסים ומועמדויות

בשנת 2016, מאן היה מועמד לפרס מייפל הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה ששודרה בארצות הברית על תפקידו בסדרה "גיהנום על גלגלים".
הערות שוליים

1 2 3 4  Hodgart, Kenny (3 במרץ 2013). "My life: Byron Mann". South China Morning Post. נבדק ב-8 באוגוסט 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6  Lee, Luaine (2015-12-29). "Actor Byron Mann owes his career to a former girlfriend". The Press of Atlantic City. Tribune News Service. נבדק ב-7 במאי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Leydon, Joe (21 באוגוסט 2015). "Q&A: Byron Mann Of "Hell on Wheels"". Cowboys & Indians. נבדק ב-7 במאי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Price, Jason (2015-12-17). "Unstoppable: Byron Mann Talks Career, 'Hell On Wheels' And 'The Big Short'". Icon vs. Icon. נבדק ב-7 במאי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Petski, Denise (11 בנובמבר 2016). "Byron Mann Joins 'Altered Carbon'; 'Pure Genius' Adds Alexis Krause". Deadline Hollywood. נבדק ב-7 במאי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Otterson, Joe (29 ביוני 2018). "Netflix Orders Martial Arts Drama 'Wu Assassins,' Iko Uwais to Star". Variety. נבדק ב-27 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Moore, Kasey (2022-09-24). "'The Recruit' Noah Centineo Netflix Series: Everything We Know So Far". What's on Netflix (באנגלית). נבדק ב-2022-10-03.
↑  Vlessing, Etan (2016-05-16). "Golden Maple Awards Nominees Unveiled". The Hollywood Reporter. נבדק ב-12 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007355273205171  BnF: cb14202760b (data)  ISNI: 0000 0001 1226 4773  LCCN: no2010160371  VIAF: 163521969   WorldCat (עם VIAF): 163521969
פרם-36

בניין ראשי
שחזור אחד מצריפי האסירים
הגדר בפרם-36
פרם-36 היה מחנה עבודה סובייטי, שנמצא ליד הכפר קוצ'ינו, 100 ק"מ (60 מיילים) צפונית מזרחית לעיר פרם ברוסיה. זה היה חלק ממערכת מחנות הכלא הגדולה שהקימה ברית המועצות לשעבר בתקופת סטלין, המכונה גולאג. נבנה בשנת 1946 ונסגר בדצמבר 1987, המחנה השתמר כמוזיאון בשנת 1994 ידי ארגון זכויות האדם הרוסי הפרטי Memorial ומאז 1995 פתוח לציבור כמוזיאון לתולדות הדיכוי הפוליטי פרם-36 (הידוע בכינויו מוזיאון הגולאג). המוזיאון מופעל על ידי ארגון ללא מטרות רווח בשם "מרכז ההנצחה של דיכוי פוליטי 'פרם-36'" והוא דוגמה היחידה שנותרה למחנה עבודה גולאגי, בזמן שמחנות אחרים ננטשו או נהרסו בידי הממשלה הסובייטית לפני פירוק ברית המועצות.
מאז תחילת המאה ה-21, המוזיאון ספג נסיגה בהיקף התמיכה והמימון של ארגוני ממשל מחוזיים, שאילצו אותו להיסגר באפריל 2014. בתקופה של התעניינות ופופולריות מחודשת ברוסיה לברית המועצות ועלייה בפטריוטיות עקב משבר קרים, הדבר נתפס בעיני רבים כקמפיין מאורגן נגד המוזיאון. כלי תקשורת רוסיים וכמה ארגונים לאומניים, החלו לתאר את המוזיאון כגיס חמישי.
המוזיאון קיבל בממוצע 35,000 מבקרים בשנה והיה חבר מייסד בקואליציה הבינלאומית של אתרי מצפון היסטוריים. בשנת 2004, קרן המונומנטים העולמית כללה את פרם-36 ברשימת הצפייה של מאה האתרים הנמצאים בסכנת הכחדה.
ב-2014, הסיורים נאסרו במשך תקופה ארוכה בתואנות שונות ולאחר שיפוץ תוקנה התצוגה במוזיאון כדי להסיר אזכורים לסטלין, לברז'נייב או לסיבות בפועל לכך שהאסירים הגיעו למחנה. דגש נוסף הושם על אסירים הכלואים בגין דעות לאומניות (למשל אוקראינים, פולנים ועוד).
הערות שוליים

↑  ""Perm-36" Soviet political repression camp (GULAG) & Chusovaya History Museum excursion". Ural tours. Krasnov Travel Agency, Perm, Russia. 2014. נבדק ב-10 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The museum of history of political repressions "Perm-36"". Official web page. Russian Cultural Heritage Network. 2012. נבדק ב-10 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Gulag Museum at Perm-36". List of founders. International Coalition of Sites of Conscience, New York. 2014. נבדק ב-10 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Stanley, Alessandra (29 באוקטובר 1997). "Lest Russians forget, a museum of the Gulag". New York Times. New York: The New York Times Co. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Алексей Крижевский; Наталия Митюшева; Татьяна Сохарева (2014-07-25). "Осторожно, зона закрывается". Gazeta.ru. נבדק ב-2014-07-26.
↑  "The museum of history of political repressions "Perm-36"". Official web page. Russian Cultural Heritage Network. 2012. נבדק ב-10 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Мемориальный комплекс музей политических репрессий Пермского края Пермь 36". itk36.ru. נבדק ב-2016-09-19.
↑  Peter, Laurence. "Stalin wiped from Soviet Gulag prison museum". BBC News. נבדק ב-2016-05-16.
↑  "Perm-36: Erasing the Gulags". Dissident (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2016-05-16.
↑  Weisflog, Christian. "Die Stunde der Stalinisten | NZZ". Neue Zürcher Zeitung (בגרמנית). נבדק ב-2021-02-11.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 138706976   WorldCat (עם VIAF): 138706976
ג'רג' גאבורי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בדצמבר 1924 פוטנוק, הונגריה 
 פטירה:  דצמבר 1997 (בגיל 72) טורונטו, קנדה 
 שם לידה:  Grosz György 
 מדינה:  הונגריה, קנדה 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית 
 
ג'רג' גאבורי, בעולם דובר האנגלית ג'ורג' גאבורי, (במקור גרוס, בהונגרית: Gábori György; פוטנוק, 25 בדצמבר 1924 – טורונטו, דצמבר 1997) היה פובליציסט יהודי-הונגרי, פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי ניצול מחנות ריכוז ועבודת כפייה.