המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים
היסטוריה

ב-15 באוקטובר 1966 יצרה הצעת חוק שימור ההיסטוריה את המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ואת הסוכנויות הממשלתיות לטיפול בהם המשרדים המדינתיים לשימור ההיסטוריה (State Historic Preservation Offices) בראשי תיבות SHPO. בתחילה כלל המרשם הלאומי רק אתרים היסטוריים לאומיים (National Historic Landmarks) שהוכרו קודם להקמת המרשם על פי הצעת חוק בקונגרס מ-1935, כמו גם אתרים היסטוריים אחרים במערכת הפארקים הלאומיים. אישור החוק, שעבר תיקונים ב-1980 וב-1992, ייצג את הפעם הראשונה שלארצות הברית הייתה מדיניות שימור היסטוריה. הצעת החוק מ-1966 חייבה סוכנויות ממשלתיות אלו לשתף פעולה עם משרדי ה-SHPO ועם סוכנות פדרלית עצמאית, המועצה המייעצת על שימור ההיסטוריה (Advisory Council on Historic Preservation), בראשי תיבות ACHP, שנועדה להתעמת עם ההשפעות השליליות של פעילות ממשלתית על שימור ההיסטוריה.
על מנת לנהל את המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים הקים שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית השייך למחלקת הפנים של ארצות הברית, שבראשו עמד ג'ורג' הרצוג (George B. Hartzog Jr.), אגף מנהלי הקרוי המשרד לארכאולוגיה ולשימור ההיסטוריה (Office of Archeology and Historic Preservation), בראשי תיבות OAHP. הרצוג הטיל על ה-OAHP ליצור את תוכנית המרשם הלאומי על בסיס המנדט של הצעת החוק מ-1966. ארנסט קונלי (Ernest Connally) היה המנהל הראשון של המשרד. בתחומי ה-OAHP הוקמו מחלקות לטיפול במרשם הלאומי. המחלקה ניהלה כמה תוכניות שכבר היו קיימות, כולל סקר אתרים היסטוריים וסקר בניינים אמריקנים היסטוריים (Historic American Buildings Survey), כמו גם המרשם הלאומי החדש וקרן שימור ההיסטוריה (Historic Preservation Fund).
המנהל הראשון, שתוארו היה "שומר המרשם" (Keeper of the Register), היה ויליאם ג'. מורטה (William J. Murtagh), היסטוריון של אדריכלות. בשנים הראשונות של המרשם בשלהי שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 הייתה פעילות הארגון חלשה ומשרדי ה-SHPO היו קטנים, חסרו בהם עובדים והם לא קיבלו מימון מספק. עם זאת, הקרן לשימור ההיסטוריה עדיין קיבלה כספים על מנת לתת מענקים לבעלי נכסים רשומים, תחילה לבתים שהפכו למוזיאונים ולמבנים מוסדיים, אבל אחר כך גם למבנים מסחריים.
כמה שנים מאוחר יותר ב-1979 חולקו תוכניות שימור ההיסטוריה של שירות הפארקים שהיו קשורות הן לשירות הפארקים והן למרשם הלאומי לשתי "מחלקות עזר" (Assistant Directorates): "מחלקת העזר לארכאולוגיה ושימור ההיסטוריה" (Assistant Directorate for Archeology and Historic Preservation) ו"מחלקת העזר לשימור ההיסטוריה של הפארקים". מ-1978 עד 1981 הועבר הטיפול במרשם הלאומי לסוכנות חדשה שהייתה קרויה: "שירות הנופש ושימור המורשת" (Heritage Conservation and Recreation Service) בתוך מחלקת הפנים של ארצות הברית.
בפברואר 1983 אוחדו שתי מחלקות העזר במטרה ליעל, ומתוך הכרה בתלות ההדדית שבין תוכניותיהן. ג'רי ל. רוג'רס (Jerry L. Rogers) נבחר לנהל את מחלקת העזר המאוחדת. הוא תואר כמנהלן מוכשר, שהיה ער לצורך של שירות הפארקים לעבוד תוך שיתוף פעולה עם משרדי ה-SHPO, האקדמיה והממשלות המקומיות.
אף שלא תוארו בפרוטרוט בהצעת החוק של 1966 הפכו משרדי ה-SHPO לחלק אינטגרלי בתהליך של רישום נכסים במרשם הלאומי. התיקונים מ-1980 בהצעת החוק של 1966 הגדירו עוד יותר את אחריותם של משרדי ה-SHPO בהקשר של המרשם הלאומי. כמה מהתיקונים של 1992 של הצעת החוק מ-1966 הוסיפו קטגוריה למרשם הלאומי הידועה כ"נכסי תרבות מסורתיים", אותם נכסים הקשורים לילידי אמריקה או הוואי.
המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים גדל משמעותית מאז הוקם בהצעת החוק של 1966. ב-1986 בחרו אזרחים וקבוצות 3,623 נכסים נפרדים, אתרים ונפות להכללה במרשם הלאומי, ובסך הכול 75,000 נכסים נפרדים. מקרוב לשני מיליון נכסים במרשם הלאומי, 93,000 רשומים בנפרד. אחרים רשומים כנכסים משתתפים בתחומי נפות היסטוריות.