stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאסלו היי
לימודיו וקריירה

ב-1909 סיים את לימודיו בעיר הולדתו. בדצמבר 1914 קיבל תואר דוקטור לרפואה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה המלכותית ההונגרית בבודפשט (כיום אוניברסיטת זמלווייס). הוא לא סיים את לימודיו באוניברסיטה לכלכלה. בשנת 1938 הוא קיבל במוסקבה תואר כקנדידט (דוקטורט קטן) לכלכלה, למרות שהיה חסר לו תואר ראשון מושלם, הוא מונה לאחר מלחמת העולם השנייה לשר סחר חוץ בממשלת הונגריה, וכן נשיא (נגיד) הבנק הלאומי ההונגרי (MNB), ולאחר מכן רקטור האוניברסיטה לכלכלה וחבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
קורות חייו

ב-1909 הצטרף לאסלו היי למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית בעיר הולדתו, ולאחר מכן בבודפשט והשתתף בתנועת הסטודנטים של האוניברסיטה שהייתה הקשורה לחוג גלילאו. הוא שירת כרופא צבאי במהלך מלחמת העולם הראשונה. ומינואר 1919 החל לעבוד במרפאה פנימית מס' 1 של אוניברסיטת בודפשט (משנת 1951 אוניברסיטת אטווש לוראנד), וזמן קצר לאחר מכן הפך לחבר מפלגת הקומוניסטים של הונגריה. במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא לקח חלק כחבר במנהלת האיגוד המקצועי הרפואי. לאחר נפילת הרפובליקה ובלה קון, היי פוטר מעבודה באוניברסיטה ונאסר עליו לעסוק במקצוע הרפואה.
לאחר מכן, כשהוא נפרד ממקצוע הרופאה לכל החיים, הוא ערך את העיתון הסוציאל-דמוקרטי "הפועל של קושיצה", כבר כפעיל "אדום" ולאחר מכן הוא נאלץ לברוח מקושיצה לווינה ואחר כך לצ'כוסלובקיה. מ-1922 עבד בברלין במפלגה הקומוניסטית של גרמניה, ולאחר מכן מ-1934 במוסקבה במכון לסחר חוץ. בשנים 1944–1945 עבד כעורך ברדיו קושוט במוסקבה.
הוא חזר להונגריה בספטמבר 1945 וכיהן בתפקיד מנהל חברת מטבע החוץ ההונגרית-סובייטית עד אפריל של השנה שלאחר מכן. בשנים 1946–1948 היה המנהל ולאחר מכן המנהל הכללי של הבנק הלאומי ההונגרי (MNB). משנת 1948 כיהן בתפקידים בכירים במשרד סחר החוץ ומשנת 1954 כיהן כשר לסחר החוץ במשך שנתיים. מאפריל 1956 ועד סוף נובמבר הוא היה נשיא (נגיד) הבנק הלאומי ההונגרי. מ-1956 עבד במשרה חלקית כפרופסור חבר במחלקה לכלכלה פוליטית באוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה, מספטמבר 1957 במשרה מלאה כפרופסור וכראש המחלקה ועד 1963 כרקטור המוסד.
מדצמבר 1959 ועד מותו, הוא היה חבר בוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית.
עבודותיו העיקריות

הון מונופול בינלאומי ; סיקרה, בודפשט, 1949 ( האקדמיה הפוליטית של מפלגת הפועלים ההונגרית)
התפתחות המשבר הכלכלי במדינות קפיטליסטיות ; סיקרה, בודפשט, 1950 (האקדמיה הפוליטית של מפלגת הפועלים ההונגרית)
סחר פנים וחוץ סוציאליסטי ; סיקרה, בודפשט, 1950 (הרצאות של המכללה המפלגתית של מפלגת הפועלים ההונגרית)
השפעת תוכנית מרשל על מערב אירופה ; סיקרה, בודפשט, 1952 (האקדמיה הפוליטית של מפלגת הפועלים ההונגרית)
התפתחות מחזור הייצור מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה (בודפשט, 1959)
הצורות הכלכליות של המלחמה הקרה (בודפשט, 1964)
משבר הקפיטליזם העולמי (בודפשט, 1966)
הכלכלה העולמית המשתנה (בודפשט, 1970)
פרסים והוקרה

עיטור מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית (דרג שלישי, 1950 ו-1951)
עיטור מסדר ההצטיינות של העמל ההונגרית דרג זהב (1951)
עיטור מסדר הכשרון של העבודה (1958)
עיטור מסדר הכשרון של העבודה דרג זהב (1965)
עיטור מסדר ההצטיינות של הדגל האדום של העבודה (1961, 1968)
עיטור למען המולדת הסוציאליסטית (1967)
עיטור מסדר הכבוד של יובל השחרור (1970)
פרס המדינה (1970)
ראו גם

רישומי דיוקן של כלכלנים הונגרים. לאסלו היי ואחרים ; עורך אישטוואן מיהליק; BKTE PTK, בודפשט, 1991 (מסמכים כלכליים)
לקריאה נוספת

Közgazdász. MKKE lapja. 1961. 14. A Munka Vörös Zászló Érdemrendjével tüntették ki 70. születésnapján dr. Háy László elvtársat.
Közgazdász. MKKE lapja. 1971. 12. sz. Egyetemünk volt rektora Háy László nyolcvan éves.
Közgazdász. MKKE lapja. 1973. 13. Diszdoktoraink. Háy László.
Közgazdász. A Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetemen (MKKE) lapja. 1975. 2. sz. 1959 április 29-én meghalt 84éves korában Háy László, aki 1957-63 között volt a Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetemen (MKKE) rektora.
Közgazdász. MKKE lapja. 1987. 13. Bárányné Szabadkai Éva. Emlékezés Háy Lászlóra. Harminc éve nevezték ki egyetemünk rektorává.
Háy László (neb.hu)
Magyar életrajzi lexikon III: Kiegészítő kötet (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1981. ISBN 963-05-2500-3
266733&date=2021-02-28 Háy László a Magyar Nemzeti Névtér oldalon
Névpont (נקודת שם)
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a jászberényi izraelita hitközség születési akv. 44/1891. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-02-21.
↑  "Háy László | Magyar életrajzi lexikon | Kézikönyvtár". www.arcanum.hu. נבדק ב-2020-03-29.
1 2  "Magyar közgazdászok arcképvázlatai". mek.oszk.hu. נבדק ב-2020-03-30.
1 2  "Háy László". Névpont.hu. נבדק ב-2020-03-30.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7905 1978  LCCN: n92065596  VIAF: 28728326   WorldCat (עם VIAF): 28728326
ז

ז' היא האות השביעית באלפבית העברי ושמה זי"ן (זַיִן). בפי יהודי תימן נקראת האות זאן.
הגייה

בהתאם לחלוקת אותיות האלפבית העברי לחמשת מוצאי הפה, ז' נמנית עם חמש האותיות השיניות: זסשר"צ.
מבחינה פונולוגית האות ז' מייצגת עיצור מכתשי, חוכך שורק, קולי (z/ ‏:IPA/).
זי"ן גרושה מייצגת עיצור בתר-מכתשי, חוכך שורק, קולי (ʒ/ ‏:IPA/), והגייתה היא כשל J בצרפתית, כמו בשם ז'בוטינסקי. כך גם הגייתה בפי יהודי צפון אפריקה ותימן כאשר היא מודגשת.[דרוש מקור]
בפעלים שהאות הראשונה שלהם היא ז' חל שיכול עיצורים בבניין התפעל. בנוסף מתרחשת הידמות הגורמת להחלפת האות ת' באות ד': הזדמן, הזדקר.
ייצוג

שם האות נגזר מכלי זין, וצורתה כשל חרב. בכתב הפיניקי העתיק נראתה כאות Z. בספר "תולדות המלחמה בארצות המקרא" של יגאל ידין הוקדש פרק למציאת כלי מלחמה עתיק בעל צורה זו. על פי ממצאים הוא שיער שמדובר בכלי דמוי בומרנג עתיק, ששימש לציד.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

| ז' (זין/זִיקּ) באלפבית הפרוטו-כנעני | ז' באלפבית הפיניקי | ז' באלפבית הארמי |
בקוד ASCII מיוצגת האות ז' בערך E6, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05D6.
בקוד מורס מיוצגת האות ז' באמצעות הרצף (משמאל לימין): ..-- (קו קו נקודה נקודה). סימן ארוך במיוחד זה משקף את תפוצתה הנמוכה של האות ז' בטקסטים עבריים.
הוא ייצוגה של האות ז' בכתב ברייל.
באלפבית צלילי מיוצגת האות ז' באמצעות המלה "זאב".
באיתות בדגלי סמפור ז' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה דרומה (כלפי מטה) ודגל שני הפונה דרום-מזרחה.
שימושים

בגימטריה ערכה 7, ובהתאם לכך כיתה ז' היא הכיתה השביעית בבית הספר. כשהאות ז' מופיעה בראש מספר, פירושה 7,000, למשל: ז'תשנ"ד הוא 7754‏.
בשפה עברית מודרנית שכיחות השימוש באות ז' היא כ־0.88% מכלל אותיות האלפבית העברי. זו האות הנדירה ביותר בשימוש מבין האותיות ללא אותיות סופיות.
ז' הוא הקיצור של המילה "זכר".
המילה "זין" בסלנג היא כינוי לאיבר המין הגברי. ביידיש, המילה "שְׁוָואָנְץ", שפירושה זנב, מתייחסת גם לאיבר המין הגברי, בדומה לשפה הגרמנית. כלשון נקייה, בחרו מחדשי השפה העברית להשתמש רק באות הראשונה של המילה. עם השנים המקור נשכח, והמילה "זַיִן" הפכה לגסה בעצמה. קיימות סברות שונות בקרב חברי האקדמיה ללשון העברית אודות מקור השימוש במילה "זין". בין השאר קיימת סברה כי השימוש נעשה בשל היותה האות ז' האות הראשונה במילה "זרג" שנחשבה גסה מאוד.
בהשאלה, ביטוי הסלנג סוג ז',  פירושו מוצר באיכות ירודה ביותר.
ראו גם

ز – האות זאי בערבית
ذ – האות ד'אל בערבית
האות ז מוצגת בגופנים הבאים (מימין לשמאל):
פרנק-ריהל, אריאל, דוד, כתב רש"י, כתב סת"ם, כתב, חיים
בזיל ספירו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 בנובמבר 1898 לוז'אני, אוקראינה 
 פטירה:  15 בספטמבר 1969 (בגיל 70) לייפציג, גרמניה המזרחית 
 מדינה:  גרמניה המזרחית 
 מעסיק:  אוניברסיטת לייפציג 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית הרומנית 
 
בזיל ספירו (ברומנית: Basil Spiru; בשמו בלידה: יוזף הוטשנקר, בגרמנית: Josef Hutschnecker‏; 23 בנובמבר 1898 לוז'אני – 15 בספטמבר 1969 לייפציג) היה פעיל קומוניסטי, עיתונאי והיסטוריון, יהודי יליד בוקובינה (בזמנו אוסטרו-הונגריה) שחי ופעל בעיקר ברומניה, בברית המועצות ואחרי 1954 בגרמניה המזרחית. נמנה עם מייסדי המפלגה הקומוניסטית ברומניה, עם פעילי הקומינטרן ו"העזרה האדומה הבין-לאומית". בסוף חייו כיהן כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת "קארל מרקס" בלייפציג.
רקע משפחתי, ילדותו וצעירותו

בזיל או ואסילה ספירו נולד בעיירה לוז'אני בצפון בוקובינה, בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית, במשפחה יהודית. שמו בלידה היה יוזף הוטשנקר. אביו היה רופא קהילתי ובשירות רשות מסילות הברזל. הוטשנקר הצעיר למד בשנים 1904–1912 בבית ספר יסודי ביישוב הולדתו, אחר כך בגימנסיה הקיסרית בצ'רנוביץ ובגימנסיה על שם מקסימיליאן בווינה. בשנת 1916 נכנס לשורות הנוער הסוציאליסטי באוסטריה ובשנים 1916–1918 בימי מלחמת העולם הראשונה שירת בחיל הרגלים האוסטרו-הונגרי במסגרת יחידת עונשין אליה גויסו אנשים חשודים בחוסר נאמנות כלפי הממלכה. בשנים 1918–1919 שהה בבית חולים צבאי בצפון הונגריה. באותה תקופה במרץ 1918 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית. בימי שלטון הרפובליקה הסובייטית ההונגרית התגייס לצבא האדום ההונגרי.
במפלגה הקומוניסטית ברומניה

אחרי שאזור הולדתו, בוקובינה הצפונית, התאחד עם רומניה בשנת 1918 ואחרי תבוסת הצבא האדום ההונגרי של בלה קון חזר הוטשנקר לשטח רומניה. בשנים 1919–1920 למד זמנית מדעי המדינה והיסטוריה באוניברסיטת צ'רנוביץ שהופעלה באותם הימים בשפה הרומנית. בשנת 1920 היה עורך ראשי של עיתון פועלים גרמני בעיר טימישוארה בחבל באנאט ונמצא במעקב של הבולשת הרומנית עקב מעורבותו בשביתה הכללית משנת 1920. במאי 1921 השתתף לצידם של גאורגה קריסטסקו-פלפומארו, אלכסנדרו דוברוג'אנו-גריה, מרצ'ל פאוקר, לוקרציו פטרשקנו ואחרים בקונגרס המייסד של המפלגה הקומוניסטית של רומניה. נמנה עם הנהגת המפלגה הקומוניסטית ברומניה תחת השם "בזיל ספירו".
נעצר על ידי המשטרה יחד עם כמאתיים פעילים, כולל 50 מקרב המשתתפים בקונגרס. במשפט שהתנהל בדיאלו ספירי בבוקרשט, בפני בית דין צבאי, ביחד קבוצת המתנקשים של מקס גולדשטיין הגן ספירו על עצמו בשם חופש המחשבה.
שהה בשנים 1921–1923 בבתי כלא ברומניה עד שקיבל חנינה. אחרי שחרורו מן הכלא נבחר בשנים 1922–1923 לחבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ולמד זמן מה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בוקרשט. ב-1923 נסע לווינה, בה המשיך בלימודי מדעי המדינה באוניברסיטה עד שנת 1926 כשגורש על ידי הרשויות האוסטריות לרומניה. לא הספיק למסור לרשויות האוניברסיטה את עבודת הגמר שכתב על "סוגיית הפרלמנטריזם המודרני". באותה שנה פרסם את חיבורו המבוסס על ניסיונו האישי בבתי הרצח ברומניה – על "בתי המתים ברומניה הגדולה".
פעילותו בברית המועצות ולמענה

בשנת 1927 היגר בזיל ספירו לברית המועצות והצטרף למפלגה הקומוניסטית הסובייטית ששלטה במדינה. עבד בהוצאה לאור בגרמנית Zentral Völker Verlag במוסקבה ובשנים 1927–1929 היה מנהל מחלקה ב"אוניברסיטה הקומוניסטית להיסטוריה ולעיתונות של המיעוטים הלאומיים במערב" שפעלה במוסקבה. במקביל לימד כמרצה להיסטוריה באוניברסיטה מוסקבה ב' והחל משנת 1929 היה מנהל מחלקת מערב אירופה בקומינטרן. בשנים 1930–1932 נשלח לעבוד בשירות הנ.ק.ו.ד במערב אירופה, בין השאר אסף מידע מודיעיני בלונדון. השתמש בדרכון מזויף תחת השם יוזף להודני, בשם הכיסוי הופמן וכו'. בשנת 1931 נעצר בברלין תוך כדי בקורת דרכונים ונידון לחודש מאסר. נמלט אחר כך לשווייץ ומשם חזרה לברית המועצות.
התמנה בשנת 1932 לעורך בעיתון הגרמני הסובייטי "דויטשה צנטרל צייטונג" (Deutsche Zentral Zeitung) (DZZ) אך הוחלף מתפיקדו וננזף על "מגעים" עם "אויבי העם". לפי עדותו של יעקוב אדם פוירשטיין, אחד מוותיקי המפלגה הקומוניסטית הרומנית, ספירו נמנה עם הפעילים שהשתתפו בהכנת תיקים עם השמצות והאשמות כוזבות נגד עמיתים שלו במפלגה שנפלו קרבן לטיהורים של סטלין, ביניהם אלנה פיליפוביץ'. ספירו מצידו בגיל זקנה האשים את פיליפוביץ' (שהוצאה להורג) כי היא זאת שהלשינה על חבריה.
עם זאת מצא שוב בשנים 1934–1938 עבודה כראש דסק העיתונות של ארגון "העזרה האדומה הבין-לאומית" והיה לעורך ביטאונו. בשנים 1938–1939 התקבל שוב כחבר במערכת ה-DZZ ובשנת 1940 ניהל את מחלקת העיתונות וסוכנות החדשות של "העזרה האדומה הבין-לאומית".
בשנת 1940 התקבל לרדיו מוסקבה כעורך אחראי על התוכניות הנועדות לחו"ל.
בימי המלחמה הגדולה להגנת המולדת הסובייטית, ב-1943 התנדב בחזית, והתמנה בשנים 1943–1946 מנהל המחלקה הרומנית של "בית הספר האנטיפאשיסטי" בטאליצי, בסביבות מוסקבה, שנועד לחינוך מחדש של השבויים הרומנים
אחרי המלחמה לפי הזמנתו של ולטר אולבריכט ניהל בשנים 1946–1948 את בית הספר האנטיפאשיסטי המרכזי בקרסנוגורסק שבו למדו שבויים רומנים וגרמנים כאחד. ב-1949–1953 לימד כמרצה בחוג להיסטוריה בת זמננו באוניברסיטת לומונוסוב במוסקבה.
בגרמניה המזרחית

בשנת 1954 החליט להתיישב בגרמניה המזרחית, שנמצאה תחת הכיבוש הסובייטי ותחת המשטר הקומוניסטי של המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת בראשותו של ולטר אולבריכט. התקבל כחבר במפלגת השלטון וזכה לקבלת כבוד בתור "נרדף על ידי הנאציזם".
בזמן לא רב אחרי הגעתו התמנה לפרופסור באוניברסיטת לייפציג, אז קרויה על שמו של קרל מרקס, ולימד בפקולטה לעיתונות על תולדות העיתונות של ברית המועצות ושל ה"דמוקרטיות העממיות". ב-1956 קיבל את התואר דוקטור למדעי הכלכלה עם העבודה "רומניה תחת עקב הברזל של המונופולים – 1918–1938".
ב-1958 עבד גם כעורך הראשי של הכתב העת הגרמני המוקדש לספרות הסובייטית "סובייטישה ליטראטור". בשנים 1958–1964 היה למנהל המכון להיסטוריה של "הדמוקרטיות העממיות" ושל ברית המועצות. במקביל עד שנת 1961 לימד היסטוריה של ה"דמוקרטיות העממיות" בפקולטה לפילוסופיה. בשנים 1962–1964 היה לפרופסור ראש קתדרה של תולדות הדמוקרטיות העממיות באותה פקולטה.
ב-1959–1970 ניהל את מערכת "השנתון להיסטוריה של היחסים הסלביים-גרמניים ושל אירופה המרכזית והמזרחית".
בזיל ספירו נפטר בלייפציג ב-1969.
פרסים ואותות כבוד

1945 – קיבל עיטור סובייטי על תרומתו למאבק בהמלחמה הפטריוטית הגדולה
1957 – מדליית ארנסט מוריץ ארנדט – בגרמניה המזרחית
ספרים

Freiheit, die sie meinen... Rumänen unter der eisernen Ferse der City und der Wallstreet (1918–1938), Berlin (Ost) 1957. (החופש, כפי שהם מבינים אותו... הרומנים תחת עקב הברזל של הסיטי והוול סטריט 1918–1939)
Aus den Totenhäusern Großrumäniens, Halle 1926. (מבתי הרצח של רומניה הגדולה)
(Hrsg.) September 1939, Berlin (Ost) 1959.
(Hrsg. u.a.) Bulgariens Volk im Widerstand 1941–1944. Eine Dokumentation über den bewaffneten Kampf gegen den Faschismus, Berlin (Ost) 1962. (עורך בשותפות – מאבק ההתנגדות של העם הבולגרי – תיעוד על המאבק המזוין נגד הפאשיזם)
Giftmischer. Beiträge zur Entwicklungsgeschichte der zeitgenössischen bürgerlichen Journalistik, Berlin (Ost) 1960. ("המרעילים. מאמרים על תולדות התפתחות העיתונות הבורגנית בת זמננו")
ספרות

Vladimir Tismăneanu Stalinism pentru eternitate Humanitas, 2014 Bucureşti (עמודים 109–110)
(סטליניזם לנצח)
הערות שוליים

↑  2014 V.Tismăneanu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810653243205606  GND: 137003293  ISNI: 0000 0004 0030 6392  NKC: xx0264179  SUDOC: 164974628  VIAF: 218827175   WorldCat (עם VIAF): 218827175
חליל

ערך זה עוסק בכלי נגינה ממשפחת כלי הנשיפה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

סוגים שונים של חלילים זה לצד זה
 
 סיווג:  אירופוניים
 קבוצה:  כלי נשיפה, כלי נשיפה מעץ
 נגנים:  קטגוריה:חלילנים
החליל (באנגלית: Pipe, לפי האקדמיה ללשון העברית: קנה) כלי נגינה ממשפחת כלי הנשיפה מעץ, בצורת קנה צינורי, המפיק צליל שריקה כאשר האוויר עובר דרכו, וגובה הצליל המושמע נשלט על ידי אטימת חורים בקנה ופתיחתם.
קיימים סוגי חליל שונים, חלקם עם פיית נשיפה הנבלעת בשפתיים, ואחרים, כמו חליל הצד וחליל הרועים עם חור נשיפה, אליה מכוונים את הנשיפה, לעיתים ללא מגע כלשהו של חלקי הפה עם הכלי. ישנם חלילי צד, וחלילים "ישרים". צליל השריקה ברוב סוגי החלילים מופק על ידי יציאת האוויר מחור יציאה בעל שפה ישרה, סמוך למקום כניסת האוויר.
אטימולוגיה

משערים ששמו של כלי הנגינה נגזר מהשורש חלל, בגלל היותו כלי חלול או בגלל הנקבים שבו, אך יש הסוברים שמדובר בצליל הנובע ממנו, שהוא יללה, הוללות, או צליל יבבה. ייתכן גם שהיה כלי הקשה קלידי והחליל מזכיר את צליל הצלצול שהושמע ממנו. (ראו להלן)
התפתחות החליל וסוגיו

החליל הוא כלי עתיק, המופיע באיורים קדומים חרותים בסלע וקבועים בטין, מימי תחילת הכתב, בכתב חרטומים ובכתב יתדות. בעשור הראשון של המאה ה-21 נמצאו חלילים של האדם הקדמון עשויים עצם ומתוארכים כבני עשרות אלפי שנים החליל מופיע בתנ"ך, ובמסורת התנאית. הוא שימש הן לשמחות וטקסים, והן במעמדים עצובים כמו לוויות מתים ובתי אבלים (ראו להלן בהרחבה).
הפשוט ביותר הוא חליל הרועים, העשוי קנה חתוך ובו חורים. חליל פאן בנוי ממספר חלילים (למעשה - צינורות חלולים) ללא חורים וסתומים בקציהם, בעלי אורכים שונים, שנשיפה לתוך כל אחד מהם מפיק גובה צליל אחר. נדרשת מומחיות על מנת להפיק את צליל השריקה מחליל זה.
החלילית היא חליל, אשר מנגנים בה על ידי הצמדת השפתיים לפיה ונשיפה עדינה לתוכה. כמו ברוב החלילים, גובה הצליל נשלט בסגירת ופתיחת החורים לאורך החליל. החלילית נפוצה מאוד, ובארץ, עד שנות השבעים של המאה העשרים, היו מלמדים חלילית בכיתות הנמוכות של בית הספר היסודי, כחלק מתוכנית הלימודים. (ראו תמונה)
כלי משוכלל יותר הדומה לחליל, ונראה שאף התפתח מן החליל, הוא האבוב ודומיו. על כלי זה מנגנים על ידי נשיפה לתוך פיה עם לשונית (בדרך כלל קפיסה חתוכה מצמח הקנה). הלשונית הרועדת מייצרת את הצליל. כלי נגינה מסוג זה, נקראים אווירופוניים. כלי תזמורת ממשפחה זו הם האבוב, הבסון, הקלרינט והסקסופון.
כיום קיים גם חליל ממוחשב ("ספרתי" או "חשמלי") המופעל באמצעות 'שלט נשיפה' (או: אֶוּוִי EWI).
ברחבי העולם יש סוגים שונים של חלילים, הייחודיים לתרבויות השונות.
התפתחות החליל וסוגיו > סוגי חלילים

חליל נאי (ערבי)
חליל דיזי - חליל הבמבוק הסיני המסורתי.
חליל רועים - חליל עשוי קנה חלול, או במבוק.
חליל צד - חליל תזמורתי, בדרך כלל עשוי כסף או מצופה כסף. מנגנים בו בנשיפה לתוך חור כניסה ללא פיה לסגירת השפתיים. סדרת מנופים עוזרים לפתוח ולסגור חורים הרחוקים מן האצבעות.
פלוטה ד'אמור - חליל המכונה "חליל הטנור"
חליל פאן - אסופת חלילים ללא חורים, כל אחד באורך שונה, ולכן מפיק גובה צליל שונה.
חלילית
פיקולו - חליל בעל צליל גבוה במיוחד
חליל אירי או סקוטי - חליל צד קצר עשוי עץ, בדרך כלל עם סולם פנטטוני. מקורו למעשה בגרמניה ומרכז אירופה.
קאוואל - חליל רועים משוכלל משמש במזרח התיכון ובמצרים. מקור השם בבולגרית.
וואשינט - חליל אתיופי עשוי עץ (קובץ השמעה בקישורים חיצוניים)
קראנטיק - חליל צד הודי עשוי במבוק (קובץ השמעה בקישורים חיצוניים)
סודינה - חליל אפריקני עשוי קנה דק, וכיום ממתכת.
חֵמֶת חלילים - כלי בעל מפוח המפעיל למעשה אבובים.
חליל אף - הוא חליל שהנשיפה לתוכו לשם הפקת צליל מתבצעת דרך האף ולא דרך הפה.
אוֹקַרִינָה - כלי דמוי חליל, עשוי חרס, מתרבות ילידי מרכז אמריקה, דומה ל"חאן" מתרבות סין ומזרח אסיה.
קול האוקרינה
החליל בספרות ובאמנות

ספר מפורסם על חלילן - נגן חליל, הוא החלילן מהמלין, המוביל מן הכפר, אחר נגינתו היפה, את כל העכברים אך גם את הילדים המכושפים.
סיפור זה גם הולחן לאופרה בחליל הקסם של מוצרט.
החליל (או אבוב) גם משמש לכשף נחשים בהודו. בציורים וסרטים מצוירים ורגילים משמשים החלילן והנחש מוטיב מרכזי.
בסיפור החסידי יש מספר סיפורים ובהן חליל, המפורסם בהן סיפורו של הבעש"ט והנער היהודי הכפרי, שעובד ופורסם בידי י"ל פרץ. בסיפור, הנער, שאינו יודע קרוא וכתוב, בא ביום כיפור (בו אסור על פי המסורת לנגן, או אף לשאת חפצים מחוץ למבנה) עם חלילו לבית הכנסת, ומתחיל לנגן. כל המתפללים צוחקים, ורק הבעש"ט מבין ומסביר שצליל החליל הוא היחיד מכל התפילות שהבקיע את השמים. השיר "בלדה על סוס עם כתם על המצח" נכתב בחלקו, בהשראת סיפור זה.
החליל בספרות ובאמנות > החליל במקרא ובספרות התנאית

החליל מופיע בנבואת שמואל לשאול, המספר לו איך יפגוש קבוצת נביאים ויצטרף אליהם:
ישעיהו מזכירו בין כלי הנגינה של בית המשתה, שבעטיו "שוכחים את ה'" אך גם ככלי שיוביל את הגאולה כאשר יעלו לציון:
ירמיהו מתאר את צליל קולו ההומה, בדומה לקול היונה, בקינתו על חורבן מואב:
לפי חכמי התלמוד החליל והאבוב המוזכרים במשנה הם אותו הכלי, והוא כלי עשוי קנה, המשמיע קול יבבה ובעל פיה שנושפים בה.
יש הסוברים כי החליל המקראי ואולי גם זה המוזכר במקורות מתקופת בית שני הוא דווקא כלי נגינה דומה יותר לאבוב, (כלי אווירופוני), ומקור שמו בצליל המאנפף הנובע ממנו, הדומה יותר ליללה או הוללות שמחה.
המשנה מספרת שהחליל שימש במקדש בימי מועד, כאשר נדרשת לפי התורה "שירה". כמו כן, החליל שימש בראש התהלוכה שהובילה את הביכורים לירושלים:
יש הסבורים[דרוש מקור][מפני ש...], בעקבות הנאמר במשנה ובמדרש "החליל מכה לפניהם", והלשון "מכה בחליל" שמדובר בכלי הקשה.
המדרש מספר על חליל עתיק שהיה במקדש מ"ימי משה":
החליל בספרות ובאמנות > החליל בשירה העברית החדשה

בשירה העברית החדשה, בייחוד עם תחיית הלשון העברית החליל תפס מקום כבוד, כשהיהודי הוצג כאדם החוזר לרעות עדרי צאן בארץ ישראל. בשיר "על גבע רם" (המהפך את השיר חד גדיא לחיובי כולו, חליל הרועים הוא מרכזי בשיר, פותח את השיר, ומוביל בפי הרועה את כל החיות הצמחים וכוחות הטבע אל ראש התל.
ב'שיר השומר', שהופץ רק ב-1939 (מספר שנים אחרי כתיבתו ואף הלחנתו), המילים "חליל רועים ירון, רועים עדרי הצאן" היו לאחד מלהיטי תקופת חומה ומגדל וסימלו את היציאה הפעילה אל המרעה, למרות השמירה במגדלים.
ערבותו לאוזן של צליל החליל מוזכר בשירה של לאה גולדברג "החליל":
עם היעלמות נופי הרעיה במישור החוף, והמעבר של האוכלוסייה היהודית לאופי חיים עירוני, נותרו החליל (והרועה) כסימן לנוסטלגיה.
ראו גם

חליל צד
פיקולו
כלי נשיפה
כלי נשיפה מעץ
כלי נגינה במקרא
החלילן מהמלין
אבוב
קלרינט
הערות שוליים

↑  תמונת כתובת ותבליט חלילים ונבלים מנינוה העתיקה (אתר המרשתת 'צור-העתיקה', אנגלית)
↑  אסטלה מצרית ובה נראה חלילן על רקע אותיות כתב חרטומים (אתר משרד החינוך האמריקני)
↑  כלי הנגינה הקדומים ביותר שאי פעם נמצאו אתר עיתון ה'בוסטון גלוב' יוני 2009, כולל תמונת אחד החלילים (אנגלית)
↑  הוראות פשוטות להכנת חליל רועים מצמח הקנה תמונה אחר תמונה (אתר 'אי-איך', אנגלית)
↑  מאמר על אחד משלטי הנשיפה באתר העיתון 'אקט מוזיקלי'
↑  הסיפור "שמע ישראל" בעיבודו של י"ל פרץ (אתר פרויקט בן-יהודה)
↑  יש המפרשים דווקא את החליל כאן במסגרת הרעשים והרעמים החזקים המתוארים בפסוקים הקודמים, כרעש הכאה בכלי הקשה בעל קול רם במיוחד. ור' להלן
↑  תלמוד בבלי, מסכת ערכין, דף י', עמוד ב': "פתח בחליל ומסיים באבוב א"ר פפא היינו חליל היינו אבוב ואמאי קרי ליה חליל דחלי קליה"
↑  מקורות רבים לדעה שהחליל (שהוא לפי דעה זו גם האבוב, וכשם האבוב -) הוא בעל צליל מאנפף. למשל כלי הנגינה שנגנו בהם בבית המקדש נעמה שחורי, מאמר הרצאה ב'בית מדרש נשים יוצרות'. תמיכה לדבריהם בקינת ירמיהו על חורבן מואב, בו מתואר צליל המיית החליל בדומה לקול יונים. ייתכן גם שזוהי משמעות דבריו של כותב הספר שלטי גיבורים מימי הביניים (הובא בטעות באתר דעת בשם יואל ברי"ל), למעשה הכתוב מועתק מהספר "שלטי הגבורים" והתמונות מתוך תהלים "זמירות ישראל" ברעסלוי תק"פ (ראו שאול שפר, 'השיר שבמקדש', אחרית דבר, עמ' 120.
↑  תרבות חמרית בארץ-ישראל בימי התלמוד, פרק 13 'החליל והסימפונות', פרופ' דניאל שפרבר, הוצ' יד בן צבי ואוניברסיטת בר-אילן
↑  לפי פירוש זה במקורות התנאיים, המונח 'פי החליל', פירושו הקצה הפתוח של הקלידים מהם יוצא הצליל. הלב ההומה המתואר בירמיה הוא צליל פעימות הלב, וכך גם החליל המרעיש של ישעיהו. והדיון המשנאי בבחירת מספר החלילים הוא למעשה מספר הקלידים בכלי. השימוש במונח מכה בחליל היה נפוץ בתחילת תחיית הלשון העברית. ר' לדוגמה מילים מתיבת הנגינה באתר האקדמיה ללשון העברית, על השימוש ב"הך בחליל", אף שמדובר לכאורה בכלי נשיפה.
↑  שיר רועים שהושר כבר בשנות ה-20 של המאה העשרים אף שהודפס רק ב-1933. (אתר זמרשת)
↑  על גבע רם באתר זמרשת. השיר הופץ עם ציורים המציגים את סוף השיר שבמקורו עוסק במלאך המוות והחרמש שלו, מוחלף באיכר, הקוצר את שדהו, לצלילי החליל.
↑  מה ומי בתמונה בלוג "עונג שבת", וכן שיר השומר באתר זמרשת
↑  לדוגמה בשיר של איציק ויינגרטן שיר אהבה בדואי המתחיל במילים על צלילי החליל בחולות המדבר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550917705171  LCCN: sh85102357  NKC: ph536913 
תלמידים בנתיבות לומדים לנגן בחלילית בשנות ה-70
נגן סודינה במדגסקר
ציור על זכוכית של החלילן מהמלין משנת 1592.
מכשפי נחשים מטנג'יר בחליל ותוף
קתרינה שראט

| --- | --- |

 לידה:  11 בספטמבר 1853 באדן, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  17 באפריל 1940 (בגיל 86) וינה, גרמניה הנאצית 
 מקום קבורה:  בית הקברות של היצינג 
 מדינה:  אוסטריה 
 בן או בת זוג:  פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה 
 צאצאים:  Anton Freiherr Kiss von Ittebe 
 מספר צאצאים:  1 
 פרופיל ב-IMDb
 
קתרינה שראט (בגרמנית: Katharina Schratt‏; 11 בספטמבר 1853 - 17 באפריל 1940) הייתה שחקנית אוסטרית אשר בשל מערכת היחסים הארוכה שלה עם פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, נודעה בכינוי "הקיסרית הלא מוכתרת של אוסטריה".
ביוגרפיה

שראט נולדה ב-11 בספטמבר 1853 בעיר באדן שבאימפריה האוסטרית. לסוחר בשם אנטון שראט (1804-1883). היו לה שני אחים. מילדות היא התעניינה בתיאטרון וחלמה להיות שחקנית. הוריה ניסו להניא אותה משאיפתה זו ושלחו אותה ללמוד בפנימייה בקלן. בסופו של דבר נכנעו הוריה לתשוקתהושלחו אותה לווינה לקחת שיעורי משחק. בגיל 17 היא הופיעה לראשון בבאדן עיר הולדתה.
ב-1872 היא הצטרפה לתיאטרון המלכותי בברלין ותוך זמן קצר זכתה להצלחה ולפרסום. לאחר מספר חודשים עזבה את גרמניה בעקבות בקשה של וינאים רבים שתצטרף לתיאטרון בווינה. עד מהרה הפכה לשחקנית המובילה בווינה. ב-1879 נישאה לקצין ההונגרי הברון מיקלוש קיס דה איטבה (1852-1909). היא ילדה לו בן אחד, אנטון (1880-1970) אולם התגרשה ממנו זמן קצר לאחר מכן. שראט עשתה מספר הופעות ברחבי העולם ובין היתר בניו יורק לפני שהחלה לעבוד בבורגתיאטר. היא הייתה מהשחקניות הפופולריות ביותר באוסטריה עד לפרישתה ב-1900 בעקבות חילוקי דעות עם מנהל התיאטרון.
אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה הזמין אותה אליו לארמון הארכיבישוף בקרומייז'יז', ופרדיננד הראשון, מלך בולגריה היה ידיד קרוב שלה.
הופעותיה של שראט בבורגתיאטר משכו את תשומת לבו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ועד מהרה החל במערכת יחסים עמה. יש הטוענים שלמעשה הייתה זו אשתו של פרנץ יוזף, הקיסרית סיסי אשר עודדה את הקשר בין בעלה לבין שראט הצעירה ממנו בעשרים שנה. באותה תקופה נהגה סיסי לצאת למסעות ארוכים, וחיפשה מי שיעודד וישעשע את בעלה בהיעדרה. אחרי רציחתה של סיסי ב-1898 התהדקו היחסים ביניהם. הקיסר בנה עבורה וילה ליד ארמון שנברון, ועוד אחת בבאד אישל, וכן שילם את כל חובות ההימורים שלה. ב-1900 היא ירשה, מבעלה לשעבר, גם וילה נוספת ברינגשטראסה ממש מול האופרה של וינה.
מערכת היחסים בין שראט לקיסר נמשכה כ-34 שנים עד מותו של הקיסר בנובמבר 1916. עם זאת, לא ברור טיב יחסיהם. יש הסוברים ששראט הייתה מאהבת במשרה מלאה של הקיסר, בעוד אחרים סבורים שיחסים אלו היו אפלטוניים בלבד והקיסר הבודד ושבע הטרגדיות היה זקוק בעיקר לתמיכה נפשית. שראט עצמה טענה "מעולם לא הייתי פומפדור". לאחר מות הקיסר היא עברה להתגורר בווילה שלה ברינגשטראסה וב-1920 שיחקה בסרט הגרמני "מלחמת השושן" (Der Ochsenkrieg). בשנות השלושים היא הוצפה בבקשות  ובפניות של עיתונאים וסופרים לכתוב את סיפור חייה. עם זאת, היא סרבה בטענה "אני שחקנית, לא סופרת. ואין לי מה לומר". בשנותיה האחרונות נעשתה דתייה מאוד. היא נפטרה ב-17 באפריל 1940 בגיל 86.