תקרית האוויר הישראלית-בריטית
התקרית השנייה

משבוששו המטוסים מלחזור לבסיסם בפאיד, הבינו הבריטים שקרה משהו חריג. בין 12:30 ל־13:00 הועלתה רמת הכוננות בפאיד. מפקד הטייסת החליט להוציא מבנה נוסף של ספיטפיירים לחפש אחר המטוסים הנעדרים בליווי של מטוסי הוקר טמפסט מטייסות 6 ו-213. הטייסים תודרכו במהירות וצוותי הקרקע הכינו את המטוסים בזריזות. בתדרוך הוחלט שלא לטעון את תותחי המטוסים, כיוון שהבריטים סברו שמדובר במשימת איתור וחילוץ ולא סברו שמטוסיהם נקלעו לקרב אווירי. לבסוף המריאו בשעה 15:00 ארבעה מטוסי ספיטפייר מטייסת 208 בפיקודו של מפקד הטייסת, מורגן ולאחר שחברו למטוסי ההוקר טמפסט הם פנו לכיוון הגבול בחיפוש אחר המטוסים. הספיטפיירים הובילו את המבנה בגובה של 500 רגל, מאחוריהם היו שבעה מטוסי הוקר טמפסט מטייסת 213 בפיקודו של גרופ קפטן א. פ. אנדרסון, הקצין המפקד של כנף 324 בחיפוי בגובה בינוני של 6,000 רגל ובנוסף היו שמונה מטוסי הוקר טמפסט נוספים מטייסת 6 בפיקודו של מפקד הטייסת דניס קראולי-מילינג בחיפוי בגובה 10,000 רגל. כדי לאזן את מספר המטוסים, הועבר הטייס דגלאס ליקוריש מטייסת 6 למבנה של טייסת 213. כשעברו ליד רפיח זיהה אנדרסון מבנה של מטוסים צולל כדי לתקוף את המבנה שלו, ומיד הורה לשבור ימינה.
במקביל, בטייסת 101 ביקש סגן מפקד הטייסת עזר ויצמן אישור להוציא טיסת פטרול במבנה של ארבעה ספיטפיירים, מבנה שטרם נוסה על ידי החיל. מפקד הטייסת סיד כהן לא שהה בבסיס, ואישר בטלפון את ההחלטה של ויצמן. מספר 2 של ויצמן היה אלכס "סנדי" ג'ייקובס שנולד בארץ ישראל להורים בריטים ושירת במלחמת העולם השנייה בחיל האוויר המלכותי. שני הטייסים האחרים היו מתנדבים אמריקאים, ביל שרודר וסיזר דנגוט, שניהם שירתו בצי האמריקני במלחמת העולם השנייה. המטוסים יצאו ב־14:45, כשהם יוצאים מחצור לכיוון עזה, ח'אן יונס, רפיח ואל־עריש. המטוסים טסו גובה של 7,000 רגל. על פי ויצמן, הכוח נתקל מעט לפני הגבול בשבעה מטוסים לא מוזוהים. הכוח העפיל עוד כ־1,500 רגל והיה מעל לכוח הבריטי שהיה בגובה של 7,000 רגל. ביל שרודר תקף ראשון, והפיל את המטוס הקיצון במבנה הבריטי אותו הטיס דייוויד טאטרספילד. שרודר שהגיח מכיוון השמש התיישב על זנב המטוס הבריטי ופתח באש. טאטרספילד נהרג ככל הנראה מידית והמטוס התהפך וצלל בחדות מטה עד שהתרסק ועלה בלהבות.
מיד לאחר ששמע את אזהרתו של אנדרסון, הוביל מפקד טייסת 6, קראולי-מילינג, את המבנה שלו שחיפה מגבוה לתקיפת המטוסים הישראלים. הם פתחו באש על המטוסים, אך כשהם ניסו להשליך את מכלי הדלק הנתיקים כדי לשפר את יכולת התמרון שלהם הם גילו שצוותי הקרקע חיזקו את החיבורים יותר מדי ושאין באפשרותם להשליך את המכלים. בינתיים התפתח קרב המוני בין ארבעת מטוסי הספיטפייר הישראלים ל-14 מטוסי ההוקר טמפסט הבריטים הנותרים. ויצמן הצליח לפגוע בהוקר טמפסט של הטייס דגלאס ליקוריש אך לא השמיד אותו. פלייט לוטננט בריאן ספראג טייס מנוסה מטייסת 6 תיאר מאוחר יותר:
"המבנה שלי התנתק, במקום להסתובב ביחד איתי, השאירו אותי לבדי. כעבור דקה היה מטוס ישראלי על הזנב שלי. ניסיתי להשליך את המכלים שלי, אך הם לא התנתקו. הספיטפייר הופיע ממולי ונתתי לו 3 או 4 צרורות מהירים."
ארבעת מטוסי הספיטפייר של טייסת 208 נתקעו באמצע ההמולה, וטייסיהם גילו במהרה שעמיתיהם במטוסי ההוקר טמפסט מתייחסים לכל מטוסי הספיטפייר כעוינים, עד שהוכח אחרת. רק המזל הציל את הבריטים ממספר רב של תקריות דו"צ עד שקריאה נרעשת ברדיו לפיה על כל המטוסים הבריטים לנענע את כנפיהם עזרה להם לזהות אחד את השני. הטייסים הישראלים שהבינו את המצב המסוכן שאליו נקלעו ניתקו מגע במהירות והביאו לסיום הקרב.
לאחר שנחת חזרה בחצור, גילה ויצמן כי מטוסו ניזוק קלות ממקלעיו של ספראג, אך הנזק תוקן במהירות. מטוסי ההוקר טמפסט חזרו לבסיסם בדוורסואר, למרות הנזק לזנב המטוס, למדחף ולקורה הראשית, הצליח ליקוריש להנחית את מטוסו בבטחה. מאוחר יותר התברר כי שני מטוסים נוספים מטייסת 213 ניזוקו בקרב. בשיחות עם הטייסים התברר גם כי רבים לא הבחינו בין המטוסים הישראלים לבריטים ואילו מספר אחרים זיהו את המטוסים הישראלים לפי הצבע על ההגאים.