צוער (קומונה)
הקמת הקומונה > כלכלה ואורחות חיים

במשך שנים רבות התקשו לעמוד בתשלום חובותיה של הקומונה, ולא מצאו תחומי ייצור שיהפכו את ההתיישבות לכלכלית. בעשר שנותיה הראשונות של הקהילה נקטו פרישות בשל החשש ליכולתה הכלכלית של הקהילה לשאת גידול ילדים מרובים. נקודת מפנה שהביאה להצלחת ההתיישבות הייתה חפירת תעלת אוהיו שהחלה ב-1827. מדינת אוהיו ביקשה שהתעלה תעבור בשטם והציעה לצוערים לסייע בחפירתה תמורת כסף. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 ביצעו אנשי הקהילה את עבודות החפירה ומכרו תוצרת חקלאית לקבלנים אשר סייעו להם לשלם את חובותיהם בזמן והותירו אותם עם כסף פנוי, שאפשר להם לפתח נפחיה, פחחיה, טחנות קמח וצמר. נהירת מהגרים רבים למערב הגדילה את הביקוש לתוצאת החקלאית של הקומונה.
בתחילת שנות ה-30 בוטלו הוראות הפרישות בקהילה וחבריה שבו להתחתן ולהביא ילדים. בתחילה קבע בוימלר כי הפרישות עדיפה על הנישואין גם מבחינה דתית, אולם בהמשך, התחתן אף הוא. הנישואין בקהילה היו נעדרי כל טקס דתי - בני הזוג הצהירו על נישואיהם בפני שני עדים, והקהילה עדכנה בכך את רשויות המדינה. בקהילה הונהג חינוך משותף לילדים. בתחילה הפעוטות נותרו בבית הוריהם עד גיל 3, אז עברו לבתי הילדים שהופרדו לבנים ולבנות. ב-1845 בוטלה הלינה המשותפת של הילדים שהקהילה מצאה אותה לא מתאימה, אך החינוך המשותף במשך היום, שכלל לימודים ועבודה תחת השגחה חינוכית, נשתמר. בשנות ה-40 הגיעה אוכלוסייתה של צוער לכ-500 נפש, בין היתר בעקבות הצטרפותם של מהגרים נוספים ממשפחות בני הקהילה מגרמניה.
בניגוד לקומונות רבות אחרות, בצוער לא היו נהוגות ארוחות משותפות ולא הוקם חדר אוכל קהילתי. כל משפחה תפקדה כתא חברתי עצמאי בעדה. בבתים שוכנו שלוש עד חמש משפחות ורוב המצרכים סופקו ממחסן מרכזי, בהתאם למספר הנפשות לרבות מוצרי חלב, ירקות, מוצרי בשר, חמאה, קפה תה וסוכר. הקהילה נמנעה מאכילת בשר חזיר שכן קיבלה על עצמה חלק ממצוות התורה. כל בית אב היה רשאי גם לטפח גינת ירק בצמוד לביתו ולגדל תרנגולות לצריכה עצמית - כשעודפי הביצים והירקות נמסרו למחסן הכללי ללא תמורה. מדי יום עברה בין הבתים עגלה וחילקה דלי מיץ תפוחים לכל משפחה. אם מישפחה ביקשה לארח, קיבלה אף לשם כך את המצרכים הנחוצים. בין חברי הקהילה לא היה כל שימוש בכסף, וגזבר הקהילה היה היחיד שהחזיק בה כסף מזומן.
על אף שהקהילה התאפיינה בשוויון גמור בין חבריה בתנאי החיים, יוצא מן הכלל היה בוימלר, שהקהילה הקימה לו בית גדול בן שלוש קומות בעיצוב קולוניאלי, שכונה 'ארמון המלך' לאות תודה על תרומתו לשחרורה מהרדיפות באירופה. בוימלר התגורר בבית זה עם אחדים מידידיו, ממבוגרי הקהילה אשר הגיעו לגיל זקנה. לא רחוק מהבית מוקמה הכיכר המרכזית של המושבה, בליבה הוקם גן בן שלושה אקרים, מלא באלמנטים וסמלים בהשראת 'ספר ההתגלות'. הגן היה שתול פרחים ומלא מדשאות ובו ערוגה בצורת כוחב שבמרכזה עץ ברוש גבוה שכונה עץ החיים, וסביבו 12 עצים ירוקי עד כנגד 12 שליחיו של ישוע, מהם נמשכו 12 שבילים שבסופם עוד 12 עצים שסימלו את 12 בניו של יעקב או 12 שערי 'ירושלים החדשה'.
הקהילה נמנעה מריקודים, הצגות ונשפים, ואף מקונצרטים של כלי מיתר או כינוסים תרבותיים אחרים למעט שירה ותזמורת כלי נשיפה. חברי הקהילה לא הצטיינו בהשכלה רחבה, והיו בעיקרם אנשי עבודה. על אף שרובם הבינו אנגלית, שפתם המרכזית הייתה גרמנית ובה ידעו לקרוא ולכתוב, והם מיעטו בקריאה והיו סגורים ביותר להשפעות חיצוניות. בצוער לא הייתה ספריה, ובבתי החברים גם כן כמעט ולא היו ספרים מלבד ספרי קודש. מעטים מבין החברים היו חתומים לכתבי עת גרמניים שיצאו בארצות הברית.
לקהילה הייתה כנסייה, אך בה לא היו נהוגים שירים, תפילות וטקסים מלבד דרשות אותן נשא בוימלר מדי שבת וחג בנושאים של דת ומוסר וכן בסוגיות מעשיות - היגיינה והנהלת המשק וחינוך. נושא עליו שם בוימלר דגש הוא חירות האמונה והדת. על אף שהנהיג את הקהילה עד יום מותו, כיבד את זכותם של חברי הקהילה למתוח עליו ביקורת או לחלוק על דעתו.