stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חשופית צהובה

| חשופית צהובה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: רכיכות
מחלקה:: חלזונות
סדרה:: שבלולי יבשה
תת־סדרה:: Helicina
משפחה:: חשופיתיים
סוג:: חשופית
מין:: חשופית צהובה
שם מדעי
 Limax flavus ‏לינאוס, 1758

החשופית הצהובה (שם מדעי: Limax flavus) היא רכיכה יבשתית השייכת למשפחת החשופיות בסדרת שבלולי יבשה.
מאפיינים

הקונכייה של החשופית הצהובה חבויה, כך שגופו של החילזון נראה חשוף - ומכאן שמו. צורתו תולעתית ובראשו יש שני זוגות משושים: האחורי מתנשא מעל הקדמי, הוא ארוך יותר ובקצהו עיניים. אורך גופה של החשופית הצהובה הוא 8 ס"מ. צבעה ירקרק-צהבהב, מוכתם בכתמים צהובים, והמשושים כחלחלים.
החשופיות הצהובות הן דו מיניות - כל אחת מהן גם מעבירה זרע לחברתה וגם מטילה ביצים. החשופיות שוכנות במרתפי בתים, במערכות ביוב ועל קירות בתים. לעיתים הן זוחלות במערכת הביוב ויוצאות אל חדרי אמבטיה ואל מטבחים. הן שכיחות גם בגינות נוי ובמטעים.
מזונה של החשופית הוא פטריות, אצות ורקבובית מן הצומח.
הערות שוליים

↑  חשופית צהובה באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא בעלי חיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טגו זהוב

| טגו זהוב |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: לטאות
משפחה:: טגואיים
סוג:: טגו
מין:: טגו זהוב
שם מדעי
 Tupinambis teguixin ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


טגו זהוב המכונה גם לטאת הטיגריס (שם מדעי: Tupinambis teguixin) הוא מין של לטאה טורפת גדולה החי בטבע ביערות באמריקה הדרומית והאיים הקריביים.
מאפיינים

הטגו שייך למשפחת הטגואיים שמזכירים מעט את מיני הכוח מהעולם הישן. הטגו הוא לטאה גדולה שאורכה 60-100 ס"מ ושוקל 3.5-4 ק"ג בממוצע. הוא בעל גוף זהוב מבריק עם פסים שחורים אנכיים. הרגליים חזקות ובעלות טפרים והזנב גדול וארוך יחסית. הם חיים ביערות הגשם ומחפשים טרף על קרקע היער, אף שהם יודעים לטפס. הם ציידים תוקפניים ואלימים הצדים חרקים גדולים, זוחלים אחרים, דוחיים, יונקים קטנים, עופות ואף דגים ויגוונו בפירות.
לטאות אלה חיות בגפם בדרך כלל למעט בעונת הרבייה. הנקבה מטילה 4-32 ביצים בחפיר באדמה ועוזבת את הצאצאים כשהם בוקעים ואורכם 8 ס"מ. הם אינם בוחלים בקניבליות ויאכלו טגואים קטנים מהם.
חפרפרת

ערך זה עוסק בסוג של יונק. אם התכוונתם למושג מתחום הריגול, ראו .
| חפרפרת |
| --- | --- |
 חפרפרת אירופית, Talpa europaea
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: אוכלי חרקים
משפחה:: חפרפרתיים
תת־משפחה:: חפרפרות
סוג:: חפרפרת
שם מדעי
 Talpa ‏לינאוס, 1758

תילי חפרפרות בדנמרק.
חפרפרת (שם מדעי: Talpa) היא יונק ממשפחת החפרפרתיים בסדרת אוכלי החרקים בעל כושר חפירה מפותח – במשך דקה אחת היא מסוגלת לחפור באדמה רכה תעלה שאורכה יותר ממטר.
בישראל אין חפרפרות כלל. לעיתים מבלבלים בין החפרפרת לבין החולד. המקור לבלבול היא העובדה ששני בעלי החיים שוכנים מתחת לאדמה ושניהם עיוורים, אך למעט דמיון זה, אין כל קשר ביניהם. זו דוגמה לאבולוציה מתכנסת.
חפרפרות וחפרפזים פיתחו בנפרד אותו מבנה גוף ואורח חיים, אך הם קרובים יותר ליונקים אחרים ובהם תחשי נהרות, שנבובים ופילים.
מאפיינים

לחפרפרת לרוב פרווה חומה ועבה. היא שוכנת מתחת לפני הקרקע וממעטת לצאת מעליהם, ומשום כך איבדה את יכולת הראייה כמעט לחלוטין, שכן עיניה קטנות מאוד. במהלך חייה היא בונה מערכת מסועפת של מחילות.
במקום עיניה, החפרפרת משתמשת באפה ובאוזניה על מנת למצוא את מזונה. חוש הריח של החפרפרת מאפשר לה לא רק לזהות את טיבו של מקור הריח, אלא גם לאתר את מקומו בצורה מדויקת. לחפרפרת יש שני נחיריים, שבכל אחד מהם קולטני ריח, המעבירים אותות למוחה. המוח של החפרפרת מסוגל לעבד את האות המגיע מכל נחיר כדי לזהות במדויק את הכיוון שממנו מגיע הריח. אפה הרגיש מסוגל להתחקות אחר דרכו של השלשול, מזונה העיקרי, באדמה. החפרפרות משוטטות במנהרותיהן ללא הרף ומחפשות שלשולים, תולעים ובעלי חיים זעירים אחרים למאכל. החפרפרת מסוגלת לאכול ביום אחד מזון כמשקל גופה, ולכן היא נאלצת לחפש מזון מדי שעות אחדות.
מיון

סוג חפרפרת (Talpa )
מין חפרפרת אלטאי (Talpa altaica)
מין חפרפרת עיוורת (Talpa caeca)
מין חפרפרת קווקזית (Talpa caucasica)
מין חפרפרת אירופאית (חפרפרת מצויה; Talpa europae)
מין חפרפרת האב דוד (Talpa davidiana)
מין חפרפרת לבנטית (Talpa levantis)
מין חפרפרת ספרדית (Talpa occidentalis)
מין חפרפרת רומית (Talpa romana)
מין חפרפרת בלקנית (Talpa stankovici)
ראו גם

חפרפרת ככובת אף
חולד ארצישראלי
חולד
הערות שוליים

↑  מתחת לתלוליות: הכירו את החולד, באתר קרן קיימת לישראל
↑  "מתחת לאדמה"
↑  אד יונג, עורך מדעי: ד"ר נעם לויתן (ע), תרגום: ארז אשרוב, עולם עצום - היקום המופלא והנסתר שמגלים לנו החושים של בעלי החיים, פארק תעשיות חמן: כנרת זמורה-ביתן דביר, 2024, עמ' פרק 6
↑  ליאור שמיר, חדשות המדע, גליליאו (כתב עת),גיליון 176, אפריל 2013, עמוד 12-13
חרמשון גדול

| חרמשון גדול |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חרטומניים
סוג:: חרמשון
מין:: חרמשון גדול
שם מדעי
 Numenius arquata ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


חרמשון גדול (שם מדעי: Numenius arquata) הוא מין של עוף ממשפחת החרטומניים.
מאפיינים

החרמשון הוא החופמאי הגדול ביותר באזור המזרח התיכון, ארכו עד 57 ס"מ ויש לו מקור ארוך וכפוף בצורת קשת. צבעו חום בהיר וראשו וצווארו של החרמשון הגדול בהירים ומקושטים בפספוס כהה. אברות היד כהות ומנוגדות לגוף החום-אפרפר. על חלקיו העליונים דוגמה יפה של מעוינים כהים ושוליים בהירים. כמעט תמיד לנקבת החרמשון הגדול מקור ארוך יותר משל הזכר.
צעיר החרמשון הגדול דומה לבוגר, אבל מקורו קצר יותר, ונוצות גבו וראשו כהות יותר.
מזונותיו של החרמשון הגדול הם חרקי מים, תולעים, סרטנים ורכיכות.
החרמשון הגדול מקנן באזורים החמימים יחסית של אירואסיה, באזורי אחו לחים, בחופים ובמאגרי מים יבשים למחצה. הוא מבלה את חודשי החורף באפריקה ובדרום אירואסיה, לעיתים במהלך החורף חורג מאזורים המוכרים לו (למשל, נצפה בנובה סקוטיה- קנדה). בישראל החרמשון הגדול חולף לאורך חופי הים התיכון ובאילת. לעיתים רחוקות יותר, בחורף ובעונות המעבר נצפה בעמקים בפנים הארץ.
כאשר מתצפתים על החרמשון הגדול, ברור שלא מדובר בעוף אחר. החרמשון הקטן, שדומה לו, קטן ממנו בהרבה ובעל ראש בולט. בזמן מעופו, אי אפשר שלא להתפעל מגודלו וממקורו העצום של החרמשון הגדול. מעופו כבד ואיטי, בדומה לשחף גדול, ותוך כדי מעופו אפשר להבחין במפרקי יד ואברות יד כהים.
מספרם של החרמשונים הגדולים מתמעט, בעיקר באוכלוסיות שמקננות באסיה. הרס בתי גידול וציד פוגעים בחרמשונים, וייתכן שגם שינויי אקלים באזוריהם. אויביו הטבעיים העיקריים של החרמשון הגדול הם שחפים שחורים, שועלים, ועורבים שחורים. כשאויב נמצא בנחלה של החרמשון, הוא משמיע קריאות אזהרה רמות, חובט בכנפיו ומנענע את מקורו מצד אל צד, כדי לנסות להבריח את האויב.
הערות שוליים

↑  חרמשון גדול באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  תצפית סיורי צפרות- מגדיר ציפורי ארץ ישראל - חופמאים - חרמשון גדול, באתר www.tatzpit.com
↑  מגדיר הציפורים של ישראל - חרמשון גדול, באתר פורטל צפרות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4158253-6
טבק (שיח)

| טבק המקטרת |
| --- | --- |
 גידולי טבק בווירג'יניה
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סולנאים
משפחה:: סולניים
סוג:: ניקוטיאנה
מין:: ניקוטיאנה טבקום
שם מדעי
 Nicotiana tabacum ‏לינאוס, 1753
טבק (שם מדעי: Nicotiana tabacum) הוא מין של צמח חד-שנתי רחב עלים מסוג "ניקוטיאנה" (אנ') שממשפחת הסולניים, וככל הנראה נוצר על ידי הכלאה טבעית בין המינים ניקוטיאנה סילבסטריס (Nicotiana sylvestris) וניקוטיאנה טומנטוסיפורמיס (Nicotiana tomentosiformis), שניהם צמחים רב-שנתיים. הניקוטיאנה טבקום הוא המין הנפוץ והמשמעותי ביותר מסוגו מבחינה כלכלית, וזנים רבים שלו מגודלים ברחבי העולם.
מקורו של הצמח הוא במרכז ודרום יבשת אמריקה. הארצות הראשונות בעולם שגידלו אותו מחוצה לה הן: קנדה, מלאווי, זימבבואה וארצות הברית.
עליו המיובשים והקצוצים של הצמח משמשים לייצור טבק גולמי, המשמש לצריכה בעיקר על ידי עישון בתצורות כגון: סיגריה, סיגר, סיגרלה, מקטרת, נרגילה או בתצורת תפזורת לצורך גלגול הטבק לצורת סיגריה. הטבק משמש גם ללעיסה בתצורות שונות ולהרחה בצורת אבקה דקה. בשוודיה נהוג להניח שקיק טבק טחון מתחת לשפה העליונה. תצורה זו מכונה סנוס (Snus). ישנם מוצרים הפועלים בטכנולוגיית חימום טבק, אשר אינם מאפשרים את שריפתו של הצמח, ונצרכים על ידי שאיפת אדיו בטמפרטורה הנמוכה יותר מזו של טמפרטורת בעירה, כגון מכשיר מסוג IQOS של חברת פיליפ מוריס.
מקור השימוש בטבק הוא במהלכם של טקסי שלום ויישוב סכסוכים בין שבטים אינדיאנים, בהם עישנו את הצמח במקטרת ייעודית. התרבות הראשונה שהשתמשה במקטרת לעישון טבק הייתה המאיה באזורי מקסיקו ומרכז אמריקה של היום. מקור המילה "טבק" הוא כפי הנראה מהמילה האינדיאנית (אראוואק) "טאבאגו", שתיארה מקטרת דמוית צורת האות Y לעישון טבק. מקור השם המדעי Nicotiana נקרא על שמו של שגריר צרפת בליסבון ז'אן ניקו דה וילמיין (Jean Nicot de Villemain) ששלח בשנת 1560 זרעי טבק לפריז עבור מלך צרפת.
הטבק מכיל ניקוטין, שהוא אלקלואיד אורגני ממריץ ורעלן עצבי חזק, במיוחד עבור חרקים. כל אופני צריכת הטבק גורמים להגעת ניקוטין אל מחזור הדם ולהתפתחות הדרגתית של סבילות לניקוטין ותלות בו. מנה קטלנית של ניקוטין נמצאת בחצי סיגר או בשלוש סיגריות בלבד, אך עשנם של אלו מכיל רק שבריר מכמות הניקוטין שבהם. רוב הרעלות הניקוטין נגרמות בשל חשיפה לקוטלי חרקים המכילים ניקוטין בריכוז גבוה.
הסכנה המשמעותית של שימוש בטבק היא החשיפה לחומרים מסרטנים המצויים בו ובעשנו והרס של הריאות. מדינות רבות ברחבי העולם (בתוכן מבחינות מסוימות ישראל) חקקו חוקים המגבילים את עישון הטבק במקומות ציבוריים, במטרה להקטין חשיפה בלתי רצויה לעשנו ונזקיו.
הפרדת טבק בתהליך ייצורו
ראו גם

טבק (חומר גלם)
ניקוטין
נזקים בריאותיים של עישון טבק
חמצה

| חמצה תרבותית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי הפרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: חמצה
מין:: חמצה תרבותית
שם מדעי
 Cicer arietinum ‏לינאוס, 1753
שדה חמצה בגליל התחתון
גרגרי חמצה מונבטים.
Cicer arietinum noir
חִמְצָה תרבותית (שם מדעי: Cicer arietinum), המוכרת יותר בשמה הערבי חומוס (תעתיק מדויק: חֻמֻּץ), היא צמח ממשפחת הקטניות. גובהו של הצמח הוא 20 - 50 ס"מ, והוא בעל עלים נוצתיים קטנים הנמצאים משני צדי הגבעול. בתרמיל זרע אחד עד שלושה זרעי חמצה. הפרחים לבנים או כחולים אדמדמים. חמצה זקוקה לאקלים חם ולמעלה מ־400 מ"מ גשם שנתי. גרגירי החומוס במצבם הטבעי מכילים 16-24% חלבון.
סוגים

לחמצה כארבעים מינים, ביניהם רק תשעה חד שנתיים. תפוצתם מאפגניסטן ועד סודאן.
לחמצה תרבותית שתי קבוצות זנים עיקריות שהגיעו למערב דרך הודו, הקבוצה הראשונה מקובלת באגן הים התיכון בעלת גרגר גדול בעל קליפה חלקה וצבע בהיר ונקראת קבולי משום שהגיעה להודו דרך אפגניסטן. הקבוצה השנייה, דזי (מקומי בסנסקריט), בעלת גרגר קטן בעל צורה מחוספסת וצבע כהה, נמצאת בגידול באתיופיה והמזרח התיכון (חוץ מישראל) והרחוק. זני הקבולי הגדלים בארץ אפילים יותר מזני הדזי אולם חלקם עמידים למחלות העיקריות התוקפות חמצה, זני הדזי מניבים יבול נמוך ורגישים למחלות ולכן הפסיקו לגדלם בארץ. בארץ גדלים מין בר יחיד של חמצה, הקרוי חמצה שסועה (Cicer pinnatifidum). החמצה גדלה במזרח התיכון, מערב אסיה, ובהודו. לצמח החמצה שורשים רבים הצומחים מטה, אך לכל הצדדים. השורשים אינם מתחלקים הרבה, אלא יש ריבוי שורשים מזרע החמצה עצמו.
שימושים למאכל

צורות ההגשה הפופולרית ביותר של החמצה במזרח התיכון היא כממרח חומוס, המורכב מגרגרי חמצה טחונים ותבלינים שונים. מאכל נפוץ נוסף העשוי מגרגירי חמצה הוא הפלאפל, שהוא קציצה העשויה גרגרי חומוס טחונים בתוספת תיבול, ומטוגנת בשמן עמוק. אצל יהודי מזרח אירופה מקובל המנהג לאכול ארבעס, גרגרי חמצה מבושלים ומתובלים במלח ופלפל שחור, בסעודת השלום זכר לכבוד תינוק שנולד. אצל יהודי תוניסיה נהוג להגיש גרגרי חומוס שלמים, מתובלים במלח ופפריקה באזכרות, ערב העליה לקבר, במסגרת סעודה מסורתית. רוכלים מכרו בירושלים עד 1947 תרמילי חמצה קלויים על הענפים שלהם בשם הערבי חאמלה מאלאן. אחרי 1967 נמכרו באותו שם תרמילים קלויים, ללא הענפים, בשוק של חברון. גרגרי החמצה נאכלים גם בסלטים, מבושלים בתבשילים, או נטחנים כקמח. הצמח גם יכול להיאכל כירק טרי. בהודו, בפקיסטן ובבנגלדש מכינים מהגרגירים קמח, בין היתר, ומקובל לאכול אותם מבושלים עם קארי. בתת-היבשת ההודית נפוצה גם חמצה ירוקה. בטורקיה קולים אותם עם תבלינים ואוכלים אותם כחטיף. דבאייל הוא חטיף חומוס תימני (שמקורו בחטיף ההודי סֶב) מטוגן מלוח וחריף המבוסס על חומוס ותבלינים. קציצות הגונדי הפרסיות מכילות קמח חומוס ועוף.
היסטוריית התִרבות

מקורה של החמצה התרבותית היא בדרום טורקיה בזן של חמצת בר בשם "חמצה מרושתת", כנראה שנעשו מספר ניסיונות תירבות בזנים שונים של חימצות בר ולבסוף הזן שתורבת מהחמצה המרושתת דחק את כל היתר. לעומת חמצה תרבותית שבה התרמיל נשאר על הצמח ואיננו מתבקע, בחימצת הבר התרמיל נושר בשלב מסוים, מתבקע על הקרקע וזרעיו נפוצים במשך תקופה.
ישנן עדויות על ביות צמח החמצה במהלך התקופה הנאוליתית מאזור טורקיה, מצרים ויריחו.
מהתקופה הנאוליתית המאוחרת ישנן עדויות מתסליה, קסנתי, לרנה, ודימיני מסביבות 3500 לפנה"ס. בצרפת נמצאו עדויות מהתקופה המזוליתית בסביבות 6790 לפנה"ס.
בתקופת הברונזה נאכלה החמצה חיה ושימשה לקינוחים. הרומאים גם הם גידלו כמה סוגי חימצות. הן נאכלו במרק בשר וכחטיפים לאחר שעברו קליה.
בתקופה הרומית היו גרגרי חמצה קלויים מאכל פופולרי.
הקיסר קרל הגדול מזכיר בכתביו מ-800 לספירה את גידול החמצה באחוזות המלכותיות. הפילוסוף אלברטוס מגנוס הזכיר שלושה סוגים - אדום, לבן ושחור. לדבריו, הם יכלו לשמש לצרכים רפואיים, כגון העלאת כמויות החלב והזרע, זירוז וסת והטלת שתן וסיוע לטיפול באבני כליה.
התיעוד הוודאי הראשון להכנת חומוס מגרגרים מבושלים בתוספת טחינה בארץ-ישראל, הוא מהתקופה הצלבנית, עם זאת יש הטוענים שהוא נזכר כבר במקורות קדומים (ראו להלן "מקור השם").
בשנת 1976 ערך פרופסור גדעון לדיז'ינסקי מהפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה, מחקר שמטרתו למצוא את "אב החומוס" (מחקר הדומה למחקרו של אהרן אהרנסון למציאת "אם החיטה") זאת כדי להשביח את הזנים המתורבתים. לדיז'ינסקי איתר בטורקיה את זן החמצה שממנו התפתח זן "החומוס" המתורבת.
מקור השם

המילה חִמְצָה חודשה בעברית המודרנית על בסיס המילה הארמית-תלמודית "חימצי", שזוהתה על פי ההקשר עם מין ממיני קטנית, ועל בסיס המילה הערבית "חֻמֻּץ" (שנהגית בפי דוברי שפות אחרות "חומוס"). יש הטוענים שבלשון חכמים שם הצמח היה אפון.
לדעתו של חוקר הבוטניקה שבמקרא, יהודה פליקס, אף הפסוק המקראי: ”בְּלִיל חָמִיץ יֹאכֵלוּ” (ישעיהו, ל', כ"ד) עוסק בבליל החמצה.
הבלשן אבשלום קור, כמו גם הסופר מאיר שלו, סבורים שכאשר בועז הציע לרות המואביה:
”וַיֹּאמֶר לָה בֹעַז לְעֵת הָאֹכֶל גֹּשִׁי הֲלֹם וְאָכַלְתְּ מִן הַלֶּחֶם וְטָבַלְתְּ פִּתֵּךְ בַּחֹמֶץ” (רות, ב', י"ד)
מדובר למעשה ב"ניגוב" של חומוס. וכי אין זה סביר שאכלו לחם בחומץ הידוע לנו, אלא בחמצה, ממש כפי שאוכלים כיום.
ישנם שני הסברים מקובלים לשם "חמצה":
כאשר צמח החמצה גדל, הוא חומצי. לעלי הצמח טעם חמוץ. בספרו פונטנלה כותב על כך מאיר שלו: ”הם עברו שדה חומוס גדול וירוק, וקרסוליה של בתיה צרבו ממגעו“ וכן ”וכמה שעות אחר כך אמר אפופה: ”שורפות לי הרגליים“ ובתיה ידעה שהגיעו לשדה החומוס הירוק“.
לאחר בישולו, תבשיל החומוס נוטה להחמיץ במהירות.
ראו גם

ארבעס
אקוופאבה
הערות שוליים

↑  מדענים ישראלים גילו בטורקיה את הזן שממנו התפתח החומוס, מעריב, 29 באוגוסט 1976
↑  ראו: משה רענן, "עבדא ליה חימצי – חימצה תרבותית", פורסם בפורטל הדף היומי
↑  רמב"ם, פירוש המשנה, פאה ג, ג וטבול יום א ה
↑   אילון גלעד, כך זכה החוּמוּס בשמו, באתר הארץ, 13 במרץ 2019
↑  מאיר שלו, החומוס הוא שלנו, "ידיעות אחרונות", י"ז בטבת תשס"א. יורם מלצר, טעמי הרחוב הישראלי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286589605171  BnF: cb122707125 (data)  GND: 4163728-8  LCCN: sh85025920  LNB: 000353421
טוקן (סוג)

| טוקן |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: נקראים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: טוקניים
סוג:: טוקן
שם מדעי
 Ramphastos ‏לינאוס, 1758

טוקן (שם מדעי: Ramphastos) הוא סוג של עופות ממשפחת הטוקניים הכולל שמונה מינים החיים באמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית.
הטוקנים הם העופות הגדולים ביותר בסדרת הנקראים הגדולה, כשהגדול מכולם הוא טוקן טוקו שאורכו 55–65 ס"מ ומשקלו 500–860 גרם. עופות אלה בעלי מקור ענקי שצבעו העיקרי צהוב אך לעיתים גם בירוק או בכחול. הגוף שחור והחזה רחב ולעיתים לבן. הטוקאן אינו יכול להכות חזק במקורו החלול וגם לא לקדוח בו חור לקינון, אך הוא מאפשר לו לאכול פירות עסיסיים המצויים יותר רחוק מענפים עליהם הוא מסוגל לנחות.
אף על פי שמזונו העיקרי הוא פירות הטוקאן למעשה הוא אוכל-כול הניזון גם מזרעים וגם מחרקים, צפרדעים ואפילו מגוזלים לא מושגחים של עופות אחרים.
מינים

טוקן ססגוני-מקור (Ramphastos sulfuratus)
טוקן חום (Ramphastos brevis)
טוקן שחור-מקור (Ramphastos vitellinus)
טוקן צהוב-חזה (Ramphastos dicolorus)
טוקן שחור-לסת (Ramphastos ambiguusI)
טוקן חום-סנטר (Ramphastos swainsonii)
טוקן לבן-גרון (Ramphastos tucanus)
טוקן הטוקו (Ramphastos toco)
טאירה

| טאירה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: סמוריים
סוג:: טאירה
מין:: טאירה
שם מדעי
 Eira barbara ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


טאירה או טיירה הנקרא גם טולומוקו (שם מדעי: Eira barbara) הוא מין גדול ממשפחת הסמוריים החי על עצים ביערות באמריקה הדרומית. הוא מין יחיד בסוגו וקרוב של הגרגרן.
הטאירה חי ביערות טרופיים באמריקה הדרומית, המרכזית ובאי טרינידד. פרוותו חומה או שחורה עם כתם בהיר על החזה, אך לעיתים נולדים טיארות לבנות. אורכו עד 60 ס"מ ואורך זנבו 45 ס"מ ומשקלו מגיע עד ל-7.5 ק"ג
הוא יצור מהיר הצד ביום ובלילה, היודע לטפס בזריזות בין הענפים ואף לקפוץ ביניהם ולשחות מהר. טרפו העיקרי הוא מכרסמים שונים אך גם יונקים קטנים אחרים כמו קופי הטמרין והמרמוסט, עופות, זוחלים ואף נבלות ופירות. לעיתים הם גם אוכלים דבש מכוורות בין העצים.
הטאירה אינו נמצא בסכנת הכחדה, אך כמה תת-מינים קרובים לסיכון עקב כריתת יערות.
תת-מינים

Eira barbara barbara
Eira barbara inserta
Eira barbara madeirensis
Eira barbara peruana
Eira barbara poliocephala
Eira barbara senex
Eira barbara sinuensis
הערות שוליים

↑  טאירה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
| סמוריים |
| --- | --- | --- |
| סמורים | סמורים |  |
| סמור | הרמין • חמוס השלגים • חמוס מבאיש • חמוס סיבירי • סמור האמזונאס • סמור הררי • חמוס ערבות • סמור קולומביאני • סמור ארך-זנב • סמור יפני • סמור צהוב-בטן • חורפן אירופאי • סמור הרים אינדונזי • חמוס שחור-רגל • סמור מלאי • סמור מפוספס-גב • סמור מצרי |      |
| חורפן (סוג ומין יחיד) | חורפן אמריקאי |      |
| סמור פטגוני (סוג ומין יחיד) | סמור פטגוני |      |
| גריזונים | גריזונים |      |
| גריזון | גריזון גדול • גריזון קטן |      |
| סמור משויש (סוג ומין יחיד) | סמור משויש |      |
| חמוס מפוספס | חמוס מפוספס סהרי • בואש אפריקני |      |
| סמור אפריקאי (סוג ומין יחיד) | סמור אפריקאי |      |
| דלקים | דלקים |      |
| דלק | דלק הסלעים • דלק אמריקאי • דלק צהוב-גרון • דלק נילגירי • דלק אירופי • דלק יפני • דלק דייג • דלק סיבירי |      |
| גרגרן (סוג ומין יחיד) | גרגרן |      |
| טאירה (סוג ומין יחיד) | טאירה |      |
| גיריות | גיריות |      |
| גירית | גירית מצויה • גירית קוואקזית • גירית אסייתית • גירית יפנית |  |
| גירית דובית (סוג ומין יחיד) | גירית דובית |  |
| גירית סמורית | גירית סמורית בורנאית • גירית סמורית סינית • גירית סמורית ג'אווה • גירית סמורית בורמזית • גירית סמורית וייטנאמית |  |
| גיריות דבש | גיריות דבש |  |
| גירית דבש (סוג ומין יחיד) | גירית הדבש |  |
| גיריות אמריקאיות | גיריות אמריקאיות |  |
| גירית אמריקאית (סוג ומין יחיד) | גירית אמריקאית |  |
| לוטרות | לוטרות |  |
טאירה ליד נהר בברזיל
חסידה לבנה

| חסידה לבנה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חסידאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חסידתיים
סוג:: חסידה
מין:: חסידה לבנה
שם מדעי
 Ciconia ciconia ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה
 תפוצת החסידה הלבנה:       אתרי רבייה       אתרי חריפה       נתיבי נדידה

חֲסִידָה לְבָנָה (שם מדעי: Ciconia ciconia) היא מין במשפחת החסידתיים. החסידה היא עוף גדול ולבן כולו מלבד בנוצות התעופה השחורות שלה, ומקורה האדום. בעונת הרבייה שלה היא נפוצה בין מזרח אירופה לצפון אפריקה ובחורף היא נודדת למרכז אפריקה, לדרום אפריקה ולהודו. החסידה הלבנה היא הציפור הלאומית של ליטא.
תפוצה

לחסידה הלבנה שלושה תת-מינים. תת-המין החולף בישראל, C. c. ciconia, דוגר בצפון אפריקה, במזרח התיכון ובעיקר ברחבי אירופה. תחומי קינונה של החסידה הלבנה אינם כוללים את צפון אירופה ואת מזרחה, כנראה בגלל רגישותה לקור ולגשם. גשם עז מרטיב את נוצותיה ופוגם בכושר מעופה. למרות זאת ניכרת בשנים האחרונות מגמת התפשטות לצפון ולמזרח, אולי בעקבות התחממות שחלה באקלים האירופי.
החסידות באירופה מתחלקות לשתי אוכלוסיות: האוכלוסייה המערבית, הקטנה יותר, נודדת דרך ספרד וגברלטר למערב אפריקה הטרופית וחורפת בעיקר בין סנגל לנהר הניג'ר. האוכלוסייה המזרחית נודדת מעל למצר הבוספורוס וארץ ישראל וחורפת במזרח אפריקה ובדרומה. הנדידה מתחילה עם תום הקינון, בסוף יולי ובעיקר במשך אוגוסט.
כרבע מאוכלוסייתה של החסידה הלבנה גדלה בפולין. כ-13,000 זוגות של חסידות לבנות גדלות בליטא, האוכלוסייה החמישית בגודלה והאזור הידוע הצפוף ביותר של מין זה בעולם.
תיאור המין

החסידה הלבנה היא עוף גדול: אורך גופה נע בין 94 ל-112 ס"מ (מתוכו 15 - 20 ס"מ שייכים למקור), אורך כנפה - 53 - 60 ס"מ, מוטת כנפיה 200 ס"מ ומשקלה נע מ-2.3 עד 3.7 ק"ג. כל נוצותיה לבנות, למעט נוצות היד והאמה ונוצות הכנף הגדולות – שהן שחורות. אין הבדל בצבע בין הזכר לנקבה, אך הזכר גדול יותר. למקור ולרגליים צבע אדום עז. אורך החיים של החסידה נע בין 22-25 שנים.
תזונה

החסידה הלבנה ניזונה בעיקר מצפרדעים וחרקים גדולים, אך גם מלטאות וממכרסמים ובניגוד לדימוי הרווח לרוב אינה ניזונה מדגים וסרטנים סמוך לנהרות, אם כי לעיתים גם דגים נכללים בתפריטה. איתור הטרף נעשה תוך כדי הליכה שקטה על הקרקע במרחבים פתוחים, כאשר החסידה מבצעת תנועת קודקוד ומקור זריזה. חסידות גם ישדדו קיני ציפורים קטנות ואף יאכלו לעיתים נבלות.
רבייה

החסידות יוצרות בצעירותן זוגות מונוגמיים הנשארים יחד שנים. הזוג נפגש מדי שנה בעונת הרבייה לטובת העמדת צאצאים. החסידה מקננת במקומות גבוהים ושטופי שמש כמו צמרות עצים, ארובות ועמודי חשמל, בכך היא מעלה את סיכויי צאצאיה לשרוד ומגינה עליהם מפני טורפים. הקן מגיע ברוחבו לכדי מטר, והוא עשוי בעיקר מזרדים וענפים דקים. לחסידה יש השקעה הורית במשך כ-4 חודשים. הדגירה של החסידה מתחילה מיד עם הטלת הביצה הראשונה. בהטלה אחת מוטלות בין 3-5 ביצים והדגירה נמשכת כ-34 ימים שלאחריהם בוקע הגוזל, כאשר עיניו עצומות. ההורים מגנים על הגוזלים ומאכילים אותם בקן למשך כ-60 יום עד שהם מפתחים יכולת תעופה. לאחר עזיבת הקן ההורים מלווים את הגוזלים כחודש נוסף מחוץ לקן עד לעצמאות וליכולת למצוא מזון.
ראו גם

פרינצסה
הערות שוליים

↑  חסידה לבנה באתר הרשימה האדומה של IUCN
| חסידתיים |
| --- | --- | --- |
| פשוק מקור | פשוק-מקור אסייתי • פשוק-מקור אפריקני |  |
| חסידה | חסידה שחורה • חסידה אבדימית • חסידה לבנת-גרון • חסידת סטורם • חסידת מגווארי • חסידה לבנה • חסידה מזרחית |  |
| חסידת אוכף | חסידת האוכף • חסידה שחורת-צוואר |  |
| יאבירו (סוג ומין יחיד) | יאבירו |  |
| מרבו | מרבו אפריקני • מרבו קטן • מרבו ענק |  |
| חסידן | חסידן מילקי • חסידן אפריקני • חסידן צבוע • חסידת עצים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556187605171  GND: 4183423-9  LCCN: sh85146518  NKC: ph116880
חרוט ארסי

| חרוט ארסי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: רכיכות
מחלקה:: חלזונות
סדרה:: Neogastropoda
משפחה:: חרוטיים
סוג:: חרוט
מין:: חרוט ארסי
שם מדעי
 Conus textile ‏לינאוס, 1758

חָרוּט אַרְסִי (שם מדעי: Conus textile, כלומר חרוט הטקסטיל) הוא מין רכיכה ארסית של חלזון ים, ממשפחת החרוטיים. נפוץ בים התיכון, בים סוף, בים הקריבי, באוקיינוס ההודי ובאוקיינוס האטלנטיממזרח אפריקה ועד להוואי ולפולינזיה הצרפתית.כינויו, Cone Snail.
תכונותיו

אורכה הטיפוסי של הקונכייה של חרוט ארסי בוגר נע בין 9 ס"מ ל-10 ס"מ. האורך המקסימלי של הקונכייה של מין זה הוא 15 ס"מ. דפוס צבע הצדף של החרוט הארסי דומה לאוטומט התאי חוק 30. שמו המדעי של החרוט מגיע מלטינית: cōnus (חרוט) המתאר את צורת הקונכייה וtextilis (טקסטיל) על שום הדוגמה הצבעונית על הקונכייה.
אקולוגיה

מחזור חיים
הנקבה מטילה כמה מאות ביצים בכל הטלה, אשר בוקעות לאחר כ-16 או 18 ימים. לאחר מכן, הזחלים צפים עם הזרם במשך כ-16 יום. אחר כך הם מתיישבים בתחתית האוקיינוס. בשלב זה הוא כ-1.5 מ"מ.
תזונתו והארס שלו

חרוט ארסי הוא מין טורף, ומשתמש במחטים מקרוסקופיים על מנת להזריק קונוטוקסין כדי להרוג את טרפו. החדק, שבקצהו מוחזקת השן הארסית, מסוגל להתארך לכל חלק מקונכייתו של החרוט הארסי. הוא משתמש בהזרקת הארס הקטלני כדי להמית ולשתק את טרפו לפני שהוא בולע אותו.
טיפה אחת מהארס שלהם מספיקה להרוג לא פחות מ-20 בני אדם. לכן, בעל חיים זה מהווה סיכון לכל אדם שלא נקט באמצעי כלשהו על מנת להגן על עורו החשוף, ומספר מקרי מוות יוחסו למין זה.
הערות שוליים

↑  חרוט ארסי באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2 3 4  סכנה באוקיינוס: בעלי חיים ארסיים, החיים מתחת למים, באתר ynet, 17 בספטמבר 2021
↑  "Online Learning Center: Textile Cone Snail". Aquarium of the Pacific. אורכב מ-המקור ב-2012-02-07. נבדק ב-2009-11-06.
↑  Textile Cone Snail
↑  Cloth-of-Gold (Full Screen, Please)
↑  Textile Cone Shell(Conus textile)
קונכיית חרוט ארסי
חנקן אדום-גב

| חנקן אדום-גב |
| --- | --- |
 חנקן אדום גב
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חנקניים
סוג:: חנקן
מין:: חנקן אדום-גב
שם מדעי
 Lanius collurio ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


חנקן אדום-גב
ביצי חנקן אדום-גב לצד ביצת קוקייה אירופית (משמאל), אוסף מוזיאון טולוז
חנקן אדום-גב (שם מדעי: Lanius Collurio) הוא מין של ציפור שיר בגודל דרור ממשפחת החנקניים, השוקלת כ-30 גרם, ואורכה נע בין 16 ל-18 סנטימטרים. החנקן אדום-הגב נקרא כך בשל גבו האדום, בנוסף נקרא כשמו חנקן משום שהוא נוהג לשפד ולקרוע את טרפו בעודו חי. החנקן חולף בישראל, ועשוי לקנן בתקופת הקיץ באזורי הצפון.