stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lovesong
הערות שוליים

↑  רוברט סמית', סיימון גאלופ, פרל תומפסון, רוג'ר אודונל, בוריס ויליאמס, לול טולהרסט
1 2  The Cure - Disintegration, Discogs (באנגלית)
1 2 3 4  The Cure - Lovesong, Discogs (באנגלית)
1 2  The Cure, Billboard
↑  The Cure – Lovesong (באנגלית), נבדק ב-2021-01-30
↑  Apter 2005, p. 234–235
↑  Disintegration (Remastered), נבדק ב-2021-01-30
↑  "Notowanie nr396" (in Polish). LP3. 23 September 1989. (ארכיון)
↑  Official Singles Chart Top 100 | Official Charts Company, www.officialcharts.com (באנגלית)
↑  1989, Billboard Top 100 (באנגלית אמריקאית)
↑  גלגלצ - מצעד שנות ה-80, באתר glz.co.il
1 2  Release group “21” by Adele - MusicBrainz, musicbrainz.org
1 2  Adele (3) - 21, Discogs (באנגלית)
1 2  21 - Adele | Songs, Reviews, Credits | AllMusic (באנגלית), נבדק ב-2021-01-30
1 2  Adele, Billboard
1 2  Gold/Platinum, Music Canada (באנגלית אמריקאית)
↑  Adele - Lovesong
1 2  Lovesong, נבדק ב-2021-01-30
1 2  Release group “Adele Live at the Royal Albert Hall” by Adele - MusicBrainz, musicbrainz.org
1 2  Live at the Royal Albert Hall - Adele | Songs, Reviews, Credits | AllMusic (באנגלית), נבדק ב-2021-01-30
↑  Adele: Live At The Royal Albert Hall 2011 (Blu-ray/CD) 2011 DTS-HD Master Audio, Free Concerts CD & DVD Download, ‏2018-04-08 (באנגלית אמריקאית)
↑  Adele - Lovesong (The Cure cover) Itunes Festival 2011 HD
| אדל |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה • פרסים ומועמדויות • שירים | דיסקוגרפיה • פרסים ומועמדויות • שירים |  |
| אלבומי אולפן | 19 • 21 • 25 • 30 |  |
| מיני-אלבומים | ITunes Live from SoHo • iTunes Festival: London 2011 |  |
| אלבומי וידאו | Live at the Royal Albert Hall |  |
| סיבובי הופעות | An Evening with Adele • Adele Live • Adele Live 2016 • Weekends with Adele • Adele in Munich |  |
| ערכים קשורים | Adele at the BBC • Adele Live in New York City • Adele One Night Only |  |
| אדל – שירים |
| --- | --- | --- |
| 19 | "Hometown Glory" • "Chasing Pavements" • "My Same" • "Cold Shoulder" • "Make You Feel My Love" |  |
| 21 | "Rolling in the Deep" • "Someone like You" • "Set Fire to the Rain" • "Rumour Has It" • "Turning Tables" • "Lovesong" |  |
| 25 | "Hello" • "River Lea" • "When We Were Young" • "Million Years Ago" • "Send My Love (To Your New Lover)" • "All I Ask" • "Water Under the Bridge" • "Love in the Dark" • "I Miss You" • "Remedy" • "Sweetest Devotion" |  |
| 30 | "Strangers by Nature" • "Easy on Me" • "My Little Love" • "Cry Your Heart Out" • "Oh My God" • "Can I Get It" • "I Drink Wine" • "All Night Parking (Interlude)" • "Woman Like Me" • "Hold On" • "To Be Loved" • "Love Is a Game" |  |
| השתתפות בסינגלים | "Many Shades of Black" • "Water and a Flame" |  |
| שירים אחרים | "I Can't Make You Love Me" • "Skyfall" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 670818b5-eaf5-322f-9c8b-5f9b3e61d312
דבר (עיתון)

ערך זה עוסק בעיתון ארץ ישראלי שפעל בשנים 1925–1996. אם התכוונתם לאתר חדשות שהוקם בשנת 2016, ראו .
| --- | --- |
לוגו העיתון בראשיתולוגו העיתון בראשיתו
 תדירות:  עיתון יומי
 סוגה:  חדשות
 פורמט:  ברודשיט
 מו"ל:  חברת העובדים בע"מ
 מייסד:  ברל כצנלסון 
 בעלים:  ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל 
 עורך ראשי:  עורך ראשון: ברל כצנלסון
 תאריכי הופעה:  1 ביוני 1925 – 21 במאי 1996 (71 שנים)
 שפה:  עברית
 מערכת:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל
 "דבר" (באתר עיתונות יהודית היסטורית)  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) דבר(למפת תל אביב רגילה) דבר(למפת גוש דן רגילה) דבר(למפת גוש דן מוגדלת) דבר  he דברhe דברמפת  מרכז __ תל אביב [‌למפה דינמית של גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק, __ רמת גן, __ גבעתיים ממערב: הים התיכון tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הגיליון הראשון של "דבר", 1 ביוני 1925
זלמן שזר, ברל כצנלסון, משה שרת, ביום הוצאת הגיליון הראשון
חייל מגויס במלחמת העולם השנייה קורא בגיליון "דבר"
דָּבָר היה עיתונה היומי של ההסתדרות הכללית, שיצא לאור מ-1 ביוני 1925 עד ל-21 במאי 1996.
תולדות העיתון > בימי המנדט הבריטי

העיתון נוסד בידי ברל כצנלסון ומשה בילינסון, וגליונו הראשון ראה אור ב-1 ביוני 1925, בשם "דבר - עיתון פועלי ארץ ישראל". ההצעה לשם העיתון מיוחסת בדרך כלל לחיים נחמן ביאליק, אך יש המייחסים אותה לברל כצנלסון. על כל פנים, ביאליק היה האיש שהכריע ובחר בשם "דבר". את הצורה הגרפית של כותרתו עצבה לילי צדק. כצנלסון ראה את העיתון כמכשיר בידי תנועת העבודה, לקידום חזונה הסוציאליסטי והלאומי. העיתון יצא באמצעות הוצאת דבר שהוקמה במיוחד לשם כך והוציאה לאור גם ספרים. בין הכותבים הקבועים בתחילת ימי העיתון גם זלמן שזר, לימים נשיא מדינת ישראל, אשר התמנה לעורך העיתון לאחר מותו של כצנלסון בשנת 1944.
טרם הוצאת העיתון נתחוללה שערורייה. באביב 1924 הוחלט במועצת ההסתדרות העשירית על בחירתו של כצנלסון לעורך, לצדם של שני חברי מערכת נוספים. הפועל הצעיר הציע את יצחק לופבן, אולם כצנלסון הודיע שלא יסכים לעבוד איתו. לופבן פרסם בתגובה מאמר בו האשים את כצנלסון בשימוש בבימת ההסתדרות להשמצת הפועל הצעיר. כצנלסון נעלב ושלח לוועד הפועל של ההסתדרות מכתב התפטרות מתפקיד עורך העיתון. בעקבות זאת, החליט הוועד הפועל לתבוע את לופבן למשפט ההסתדרות. במועצת ההסתדרות הי"א שנערכה בינואר 1925, הוכר כצנלסון כנציג כלל הציבור ונתמנה לעורך יחיד. כמו כן, התקבל רצונו שהעורך ייבחר אישית בוועידת ההסתדרות ולא על ידי הוועד הפועל שלה.
עוד בקיץ 1924 פנה כצנלסון אל משה שרתוק, וביקש שישוב לארץ ישראל כדי להיות חלק ממערכת העיתון. שרתוק היה היחיד במערכת שידע אנגלית ויכול היה לתרגם ידיעות ממרכז השלטון הבריטי, ולכן ערך את ה"טלגרמות" מחוץ לארץ. ב-1931 עזב את העיתון לטובת פעילות פוליטית.
העיתון כלל בתחילה ארבעה עמודים בימי חול וששה עמודים בסופי שבוע ולא היה לו בית דפוס משלו, ותמונות לא הדפסו תחילה עקב חוסר יכולת טכנית. מחיר העיתון היה חצי גרוש, אך ציבור הפועלים הדל התקשה לעמוד גם בהוצאה זו ו"דבר" הוצרך להישען על החתמה מרוכזת של מנויים כבר מתחילת קיומו. בין השאר על עשרות קיבוצים הוטלה מכסה של רכישת גיליון אחד או שניים. והוא צבר בסיס של 3,000 מנויים. העיתון החל לצאת כעיתון צהריים, אולם מאחר שהיה צריך לשלוח אותו לנקודות יישוב מרוחקות, ולעיתים לאחר עיכוב בהדפסה הוא היה נשלח באיחור, הוחלט להוציא אותו כעיתון בוקר.
בימי מאורעות תרפ"ט עלתה התפוצה ל-15 עד 18 אלף עותקים. ב-1936 החל "דבר" להוציא גם עיתון ערב בשם "אֹמֶר", שפעל עד 1942.
בתקופת היישוב, כאשר תנועת העבודה על מפלגותיה ובראשן מפא"י, הנהיגה את היישוב, ולהסתדרות הכללית היה מעמד-על, נתפס "דבר" ככלי הביטוי של הנהגת היישוב. דבר היה העיתון הנפוץ ביותר בקרב היישוב היהודי בארץ ישראל ובמיוחד בקרב אנשי ההתיישבות העובדת שראו בו את ביטאונם.
עוז אלמוג מציין כי העיתון "עוצב בעיקרו במתכונת העיתונות המודרנית, אך היה שונה ממנה בחד-צדדיות המובהקת שלו שהתבטאה בנאמנות כמעט עיוורת למפא"י ולתנועה הציונית, בתקיפת יריבים מבית ומחוץ, ובטשטוש גבולות שכיח ובלתי מוסתר בין דיווח להבעת דעה". העיתון ידע מאבקים רבים בין כותבים שביקשו חופש פעולה וסיקור לבין חברי התנועה שהכתיבו את הקו.
תולדות העיתון > בימי המנדט הבריטי > היחסים עם הצנזורה הבריטית

מספר פעמים נסגר העיתון על ידי שלטונות המנדט, במיוחד על רקע מאמרים כנגד מדיניות שלטונות המנדט ביחס להעפלה.
ביולי 1937 נסגר העיתון לשבועיים ובמקומו שלח עיתון דבר למנוייו את העיתון "אֹמֶר" ואת החלק החדשותי של העיתון "הצופה", משום שלעיתון חד-פעמי לא היה צורך ברישיון.
ב-22 באוקטובר 1937 פרסם העיתון מאמר מערכת שיצא בחריפות נגד כוונת השלטונות לצמצם את העלייה וטען שההצעה נגועה בגזענות. בעקבות זאת סגרו השלטונות את העיתון לשבוע.
ב-13 באוגוסט 1939 כאשר נודע דבר העברתם ביום השבת של מעפילים שחולצו מסירות קטנות מחיפה למחנה המעצר בצריפין נכתבו במאמר המערכת של העיתון הדברים הבאים:
בתגובה על מחאה זו הורו הבריטים על סגירת העיתון דבר למשך שבוע ימים והעיתון נסגר ולא ראה אור בין 17 באוגוסט ל-24 באוגוסט 1939. ביישוב שיערו שהעיתון נסגר בכוונה בעת קיום הקונגרס הציוני בז'נבה. במשך אותו שבוע שודרג העיתון לעולים הגה שהופיע באופן רגיל בעברית קלה ובניקוד על ידי הוצאת דבר, למתכונת של עיתון יומי רגיל. "הגה" לא הסתיר את הקשר להופעתו באופן זה לבין סגירת העיתון "דבר" ובמאמר המערכת שלו ב-17 באוגוסט נכתב:
ב-25 בנובמבר 1945 נסגר העיתון לשבוע בהוראת הצנזורה, בעקבות קריקטורה מאת אריה נבון.
תולדות העיתון > במלחמת העצמאות

במהלך המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות הייתה העיר במצור חלקי במהלך מחציתה הראשונה של המלחמה, ולא ניתן היה להעביר אליה את עיתונים שהודפסו בתל אביב. בתקופה זו התאגדו עיתונאי ירושלים השונים וייסדו עיתון משותף בשם 'דבר ירושלים', בראשו עמד יצחק בן דור, עורך העיתון דבר בירושלים, שנהרג במהלך המלחמה מהפגזה.
תולדות העיתון > לאחר קום המדינה

בשנת 1961 הפך "דבר השבוע" משבועון עצמאי שסופק למנויים בלבד, למוסף השבת של "דבר", שסופק לכלל קוראי העיתון. "דבר השבוע" שינה את פניו בהופכו למוסף והיה למגזין תרבותי, יותר מאשר שבועון חדשות. כמו כן התרכז בסקירות פוליטיות על הנעשה בעולם, לרבות כתבות שתורגמו מעיתוני העולם וצילומים שהגיעו מסוכנויות הידיעות בעולם. בשנת 1964 מונה אהד זמורה לעורך המוסף והפך אותו למגזין מוביל. זמורה קיבץ סביבו חבורת כותבים צעירים (חלקם עיתונאים וחלקם סופרים ומשוררים) כנחום ברנע, דורון רוזנבלום, מיכאל הנדלזלץ, עלי מוהר, דני קרמן, יאיר גרבוז ויהונתן גפן ואחרים, אשר הפכו את השבועון למוסף שבת איכותי בעיתונות העברית. בנוסף שכנע סופרים בולטים כעמוס עוז, יורם קניוק, חיים באר, נסים אלוני, דן צלקה, חנוך ברטוב, ס. יזהר ומשה שמיר לכתוב רשימות וסיפורים במיוחד עבור גליונות החגים והמועדים המרכזיים (ראש השנה, יום כיפור, פסח, יום העצמאות ויום הזיכרון לשואה ולגבורה) של השבועון שהפכו עקב כך לפריטי אספנות.
במשך שנים רבות היה "דבר" עיתון רב השפעה, בשמשו במה עיקרית למאמריהם של חברי מפא"י, שהייתה מפלגת השלטון בשלושים שנותיה הראשונות של מדינת ישראל (והגוף הפוליטי המרכזי ביישוב ובתנועה הציונית גם בשנים שקדמו להקמת המדינה). לעיתון הייתה מערכת מסועפת של סניפים שדאגו להפצתו, וכן שימשו שילוב של חנות ספרים וסוכנות ידיעות מקומית. בשנת 1950 העסיק העיתון כ-400 עובדים בכל רחבי הארץ.
בשנים 1970–1990 הייתה חנה זמר עורכת העיתון. קודם לכן הייתה כתבת פרלמנטרית ומדינית בעיתון, ואחר־כך משנה לעורך הראשי.
באפריל 1970, שנתיים לאחר הקמת מפלגת העבודה הישראלית מאיחוד מפלגת השלטון – מפא"י, עם אחדות העבודה - פועלי ציון ורפ"י, החליטו ראשי המפלגה לאחד את עיתון "למרחב", שהיה עיתון מפלגת אחדות העבודה והשליטה בו עברה לידי הקיבוץ המאוחד, עם עיתון "דבר". "למרחב" פעל בגרעון והנהגת המפלגה ביקשה לאחד את העיתונים על רקע איחוד המפלגות. הקיבוץ המאוחד אישר את המיזוג בספטמבר 1970. אולם חודשיים אחר כך נדחה המיזוג, עקב קשיים במשא ומתן על המיזוג והתנאים בהם ישולבו עובדי "למרחב" במערכת. בנוסף חששו העובדים שהעיתון הממוזג ייכשל כפי שקרה לעיתון "היום" שהקימה מפלגת גח"ל (גוש חירות ליברלים) ב-1965, כאיחוד של העיתונים "הבקר" ו"חרות", שלא האריך ימים ונסגר ב-1969.
במאי 1971, לאחר כחצי שנה של דיונים הוסכמו תנאי המיזוג, במסגרתו נקלטו 18 עובדי מערכת "למרחב" ב"דבר" ו-12 עובדי מנהלה. עורך "למרחב", דוד פדהצור, מונה לעורך המשנה של דבר". העיתון בתקופה זו הגיעה לשיא תפוצתו עם 43,500 מנויים. אולם הוא סבל מתחרות קשה מול עיתוני הערב "מעריב" ו"ידיעות אחרונות", שהיו פופולריים יותר בקרב הציבור הרחב, שהעדיף באותן השנים לקרוא עיתון עדכני בשעות הערב, לאחר שעות העבודה.
בדצמבר 1982 הושק שבועון החדשות "כותרת ראשית" כשותפות של "דבר", "ידיעות אחרונות" וקונצרן "כלל". עורכיו היו נחום ברנע ותום שגב והוא התאפיין בכתיבה פוליטית וחברתית מעמיקה ופרסם תחקירים בנושאים כלכליים, חברתיים וצבאיים, לצד עיסוק מעמיק בתרבות.
תולדות העיתון > דעיכת העיתון וסגירתו

בשנות ה-80 נקלע העיתון לקשיים כספיים לאחר שצבר חובות, עקב גירעונות תפעוליים, בעיקר לבנק הפועלים. בנוסף ירד מספר המנויים לכ-15 אלף בלבד. בשנת 1985 הסתכמו הפסדי העיתון בכ-2.5 מיליון שקל ובשנים שאחר כך עלו לכ-4 מיליון שקל בשנה. בקיץ 1988 מונה חיים בר און, המוציא לאור של העיתון הכלכלי "גלובס" כמנכ"ל העיתון במטרה להוביל תוכנית הבראה. אך הוא התפטר לאחר שלושה חודשים. בסוף 1988, בוצעו קיצוצים בעיתון ו-65 עובדים פוטרו. בנוסף גם נסגר השבועון "כותרת ראשית". למרות תוכנית הקיצוצים העיתון המשיך להפסיד במהלך 1989, והוחלט למכור את העיתון. תחילה נעשה ניסיון לשלב את העיתון בתוך קבוצת תקשורת שהקים קונצרן "כלל", אחר כך הוחלט שבנק הפועלים יקבל עליו את הבעלות בתמורה למחיקת חובות, שבמקביל יחפשו משקיע חדש שירכוש חלק מהבעלות, אך בפברואר 1990 הודיע מזכ"ל ההסתדרות ישראל קיסר שהעיתון יישאר בבעלות ההסתדרות ושאינו מוכן למכור אותו.
במאי 1990 הודיעה חנה זמר על פרישתה מעריכת העיתון והחלו דיונים על מציאת מחליף. תחילה הייתה ניבה לניר מועמדת לתפקיד העורך, אך היא פרשה מהעיתון לאחר שהוחלט לא למכור אותו. באוקטובר 1990 מונה יורם פרי כעורך ראשי ודניאל בלוך כעורך אחראי.
במאי 1991 הושק "דבר החדש" שכלל שינוי עיצוב ותוכן במטרה למשוך לעיתון קהל קוראים חדש. בין השאר מראש העמוד הראשון ליד הלוגו הושמטה הסיסמה "עיתון פועלי ארץ ישראל". את ההשקה מחדש ליווה קמפיין פרסומי בו אמורים היו להשתתף כמה מבכירי "הליכוד", אך הם ביטלו את הסכמתם להופיע בקמפיין ברגע האחרון. בנוסף "דבר" היה העיתון היומי הראשון בישראל שפרסם מדור קבוע להומוסקסואלים ולסביות שהושק באותה עת. המדור "הומוגני" בעריכת צבי מרום, בן כפולת עמודים אחת, התפרסם במוסף "דבר השבוע" בשנים האחרונות לקיומו של העיתון. עם זאת גזבר ההסתדרות, ארתור ישראלוביץ', התלונן על השמטת הסיסמה "עיתון פועלי ארץ ישראל" ואיים שיפסיק להזרים כספים לעיתון אם לא תוחזר לראש העמוד הראשון.
בניסיון ליצור לעיתון תדמית עדכנית וצעירה יותר, שונה שמו של העיתון בימיו האחרונים ל"דבר ראשון", ולעורכו נתמנה רון בן ישי, אך בן ישי לא הצליח להבריאו ולהצילו. חיים רמון ששימש יו"ר ההסתדרות החדשה החליט להפסיק את המימון לעיתון והוא נסגר בשנת 1996.
תולדות העיתון > לאחר הסגירה

ב-1999 הוצא למכירה בית דבר, שעמד ברחוב מלצ'ט פינת רחוב שינקין בתל אביב. הבניין נהרס, ובמקומו נבנה בית דירות, הכולל שטח מסחרי בקומת הקרקע.
ב-24 בספטמבר 2004 (יום שישי) הודפס ונמכר גיליון מיוחד של העיתון, לציון 60 שנה לפטירתו של ברל כצנלסון, ביוזמת קרן ברל כצנלסון. הקרן גם הודיעה כי בכוונתה לחדש את הוצאתו של העיתון, אך הדבר לא יצא לפועל.
בשנת 2005, במלאת שמונים שנה להופעת העיתון לראשונה, ערך בלוך מהדורת אינטרנט חד פעמית של העיתון.
בשנת 2015 החליטה ההסתדרות לפתוח אתר חדשות שישתמש במותג "דבר", וב-7 ביוני 2016 עלה לאוויר אתר "דבר ראשון".
ביטאונים נלווים

בימי היישוב ובראשית שנות המדינה, כש"דבר" היה רב תפוצה, הוא הוציא את הביטאונים הבאים:
"דבר השבוע": שבועון מצויר שיצא החל מ-1946, שהפך בשנת 1961 למוסף השבת של "דבר".
"דבר לילדים": שבועון ילדים בו כתבו טובי הסופרים והמשוררים. עורכו היה יצחק יציב והמאייר הקבוע שלו היה נחום גוטמן. החל לצאת ב-1931 כמוסף לעיתון, ובהמשך היה לביטאון עצמאי. במאי 1985 התאחד השבועון עם שבועוני הילדים "הארץ שלנו" ו"משמר לילדים" לשבועון בשם "כֻּלָּנוּ", בעריכת דוד פאיאנס, שהיה בבעלות משותפת של שלושת העיתונים ("הארץ", "דבר" ועל המשמר")
"דבר הפועלת": ביטאון תנועת הפועלות, שהחל לצאת ב-1934.
השבועון "הגה": ולאחר מכן היומון "אומר", עיתונים מנוקדים לעולים חדשים
"הדור": מהדורת ערב (1948–1955)
"המשק השיתופי".
"ועדכן": ביטאון ועדי העובדים.
"הגה" בעברית קלה לעולים חדשים (שבועון, 1940-1950)
"כותרת ראשית" - שבועון חדשות שראה אור בשנים 1982–1988 בשותפות של "דבר", "ידיעות אחרונות" וקונצרן "כלל", והעורכים היו נחום ברנע ותום שגב. השבועון התאפיין בכתיבה פוליטית וחברתית מעמיקה ופרסם תחקירים בנושאים כלכליים, חברתיים וצבאיים, לצד עיסוק מעמיק בתרבות.
מוספים אלו נתנו כיסוי מלא לתחומי המשפחה והחיים, בפרט בקרב אנשי ההתיישבות העובדת, שניהלו על דפי דבר את פולמוסיהם וליבנו מחלוקות בתחומים שונים מנושאי התיישבות וכלכלה ועד ספרות ותיאטרון.
ביטאונים נלווים > דבר אחר

לפופולריות רבה זכה המדור הסאטירי "דבר אחר", שהתפרסם ב"דבר" במשך 12 שנה, מיולי 1983. עם דעיכת העיתון החל המדור להתפרסם במקביל גם ב"ידיעות אחרונות", ולאחר סגירת "דבר" המשיך "דבר אחר" להתפרסם עד 2004 ב"ידיעות אחרונות". תחילה נכתב המדור על ידי דני קרמן, חיים באר, יצחק בן-נר ואהרן שמי. מאוחר יותר עזבו שלושת האחרונים ובמקומם הצטרפו שלמה ניצן ויאיר גרבוז. עורך ידיעות אחרונות משה ורדי החליט להפסיק את פרסום המדור, וב־20 באוגוסט 2004 הוא הופיע בפעם האחרונה. אולם כותביו העבירו אותו לאתר אינטרנט שנקרא "דבר אחר ברשת". מ-2010 גם האתר איננו פעיל.
כותבים בדבר

מעבר לכותבים שצוינו לעיל כתבו בעיתון כותבים נודעים נוספים בשלב כלשהו בקריירה העיתונאית שלהם:
נתן אלתרמן - (החל משנת 1943 פרסם את "הטור השביעי")
לאה גולדברג
דוד זכאי
אורי צבי גרינברג
ש"י עגנון
דב סדן
יצחק יציב
משה בילינסון
דן בן אמוץ
יוסי ביילין (בשנים 1969–1979)
אמנון דנקנר
אהרן מגד
גדעון קוץ
מאיר בראלי
טלי ליפקין-שחק
יורם פרי
לוי מורב
א.ש. שטיין - עורך לילה, חבר מערכת עד יום מותו בסוף 1960
אוריאל זוהר
חיים גורי
הקריקטוריסט הקבוע של דבר היה הצייר אריה נבון.
עורכי העיתון

ברל כצנלסון: 1925–1944
זלמן שזר: 1944–1949
מערכת משותפת: הרצל ברגר, ד"ר יחיאל הלפרן, חיים שורר (1949–1953)
חיים שורר: 1954–1966
יהודה גוטהלף: 1966–1970
חנה זמר: 1970–1990
יורם פרי ודניאל בלוך: 1990–1995
רון בן ישי: 1995–1996
גלריה

דפוס דבר, מכונת רוטציה 1937
דפוס דבר, מכונת לינוטייפ 1937
דפוס דבר, מכונת דפוס, 1937
דפוס דבר, סדר, 1937
מוכרי העיתונים של דבר, 1937
קוראים את דבר בקיבוץ הזורע, 1937
קוראים את דבר במושב אלישיב, 1939
עיתונים שונים שהודפסו בדפוס דבר, 1937: דבר לילדים, דבר הפועלת, דבר לעולה, המשק השיתופי ועוד
לקריאה נוספת

מרדכי נאור, ראשית דבר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015.
מנהל השנה ביורוליג

| --- | --- |
 ענף:  כדורסל
 תאריך ייסוד:  2004
 יבשת:  אירופה
 זוכה:  פאוליוס מוטיונאס (ז'לגיריס קובנה)
 הכי הרבה זכיות:  מרקו באלדי, חוזה אנטוניו קוארחטה, פאוליוס מוטיונאס (2 כ"א)
 
פרס מנהל השנה ביורוליג ע"ש ג'יאנולואיג'י פורלי הוא פרס המוענק מדי עונה החל מעונת 2004/2005 למנהל הספורטיבי (או מנהלים) המצטיין ביורוליג. הזוכה נבחר על פי הצבעותיהם של המאמנים הראשיים של כל הקבוצות המשתתפות במפעל באותה עונה. החל מ-2014 נקרא הפרס על שמו של ג'יאנולואיג'י פורלי (אנ'), שהיה בעלי קבוצת וירטוס בולוניה במשך שנים ארוכות, ונשיא היול"ב הראשון.
מרקו באלדי הגרמני, חוזה אנטוניו קוארחטה הספרדי ופאוליוס מוטיונאס הליטאי, הם היחידים שזכו בתואר יותר מפעם אחת (2 תארים כ"א).
רשימת הזוכים

| עונה | מאמן | קבוצה |
| --- | --- | --- |
| 2004/2005 | ספרד חוזה אנטוניו קוארחטה | ספרד טאו קרמיקה ויטוריה |
| 2005/2006 | רוסיה סרגיי קושצ'נקו | רוסיה צסק"א מוסקבה |
| 2006/2007 | ספרד חואן מנואל רודריגז | ספרד אוניקאחה מאלגה |
| 2007/2008 | איטליה פרדיננדו מינוצ'י | איטליה מונטפסקי סיינה |
| 2008/2009 | גרמניה מרקו באלדי | גרמניה אלבה ברלין |
| 2009/2010 | פולין פרז'מיסלאב זשייקובסקי | פולין אסקו גדיניה |
| 2010/2011 | יוון פאבלוס ג'יאנקופולוס, יוון תאנאסיס ג'יאנקופולוס | יוון פנאתינייקוס |
| 2011/2012 | יוון פאנאגויטיס אנג'לופולוס, יוון ג'ורג' אנג'לופולוס | יוון אולימפיאקוס |
| 2012/2013 | טורקיה טונקאי אוזילהאן | טורקיה אנאדולו אפס |
| 2013/2014 | איטליה ליביו פרולי | איטליה אולימפיה מילאנו |
| 2014/2015 | גרמניה מרקו באלדי (2) | גרמניה אלבה ברלין (2) |
| 2015/2016 | ספרד חוזה אנטוניו קוארחטה (2) | ספרד לאבורל קוצ'ה ויטוריה (2) |
| 2016/2017 | איטליה מאוריציו ג'הארדיני | טורקיה פנרבחצ'ה |
| 2017/2018 | ליטא פאוליוס מוטיונאס | ליטא ז'לגיריס קובנה |
| 2018/2019 | ליטא פאוליוס מוטיונאס (2) | ליטא ז'לגיריס קובנה (2) |
| 2020/2021 | טורקיה אלפר יילמז | טורקיה אנדולו אפס |
| 2021/2022 | טורקיה אלפר יילמז (2) | טורקיה אנדולו אפס (2) |
| פרסי היורוליג |
| --- | --- | --- |
| פרסים אישיים | MVP של העונה הסדירה • MVP של הפיינל פור • חמישיית העונה • שחקן ההגנה • הכוכב העולה • מלך הסלים • מאמן השנה • מנהל השנה |  |
| פרסי הוקרה | פרס אגדת יורוליג • 50 התורמים הגדולים • קבוצת העשור 2010-2000 • קבוצת העשור 2020-2010 |  |
יורם ארבל

| --- | --- |

 לידה:  23 ביוני 1942 (בן 82) ח' בתמוז ה'תש"ב פתח תקווה, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1959
 עיסוק:  עיתונאי, שדרן ספורט, זמר ומנחה תוכניות טלוויזיה
 מעסיק:  קול ישראל, הטלוויזיה הישראלית, רשות השידור, ערוץ הספורט, ערוץ 2, ערוץ ONE,  צ'רלטון
 סוג כתב:  שדרן ספורט, קריין חדשות
 תחום סיקור:  בעיקר כדורגל וכדורסל
 בת זוג:  מרית ארבל
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  פרס מסך הזהב בקטגוריה מגיש ספורט פרס מפעל חיים בספורט
 
יורם ארבל (במרכז) משדר מהיכל הספורט יד אליהו ממשחק יורוליג של מכבי תל אביב ב-2006
יוֹרָם אַרְבֶּל (נולד ב-23 ביוני 1942) הוא עיתונאי, שדרן ספורט, מנחה וזמר ישראלי. ארבל הוא מבכירי השדרנים בתקשורת הספורט בישראל, זוכה פרס מסך הזהב ופרס מפעל חיים בספורט. ארבל תרם תרומה משמעותית לתרבות הישראלית לאורך עשרות שנים, קולו וסגנון הגשתו הייחודיים הפכו אותו לאהוב על הקהל הישראלי.
בשנות ה-60 החל ארבל את דרכו התקשורתית כקריין חדשות וכמגיש תוכניות בקול ישראל, שם רשם רגע היסטורי כשדיווח על פרוץ מלחמת ששת הימים ב-1967. כיום הוא משדר בערוץ one את משחקי הליגה הספרדית, ובצ'רלטון את משחקי הליגה האנגלית ואחרים.
פריצת הדרך הגדולה הגיעה עם הצטרפותו לטלוויזיה הישראלית בשנת 1972. שם הפך לאחד משדרני הספורט הבולטים ביותר, תוך סיקור אירועים מרכזיים בתחום. בנוסף, ארבל הפך למנחה פופולרי בתוכניות טלוויזיה, ביניהן "מבט ספורט" ו"מי רוצה להיות מיליונר?".
מלבד עבודתו התקשורתית, עסק ארבל גם בתחום המוזיקה. בשנות ה-60 הקליט מספר שירים, ביניהם הלהיט "אני אצבע את השלכת בירוק".
ביוגרפיה > ראשית חייו

נולד בשם יורם ארבייטר וגדל בפתח תקווה. למד בתיכון ברנר. אביו מולה היה מנהל מחסן בקופת חולים, ואמו חיה הייתה עקרת בית. כשארבל היה בן 8, נפטרה אחותו הגדולה בגיל 13 לאחר שעברה ניתוח ראש בארצות הברית. אביו שהיה לצידה בניתוח סבל בעקבות כך ממשבר נפשי ונפטר מהתקף לב.
בנעוריו היה ארבל שחקן כדוריד בקבוצת הנוער של הפועל פתח תקווה. התאמן באתלטיקה בהפועל פתח תקווה וזכה בשנת 1960 באליפות ישראל לבוגרים בהטלת כידון, בתוצאה של 48.73 מטר. ארבל שלמד אז בתיכון ברנר, הפסיק ללמוד ופרש מהלימודים בכיתה י"ב וסיים ללא תעודת בגרות. את שירותו הצבאי עשה בלהקת הנח"ל, והשתתף בתוכנית "זה נחל זה" לצד עליזה רוזן, חנן גולדבלט, ישראל פוליאקוב, גברי בנאי ויהורם גאון, שהיה אז מפקד הלהקה.
קריירה > טלוויזיה ורדיו

את הקריירה הרדיופונית שלו החל ארבל בשנות ה-60, כקריין חדשות וכמגיש תוכנית בתחנות הרדיו של קול ישראל. ואף רצה להצטרף לשידורי הספורט שנוהלו אז על ידי נחמיה בן אברהם. אך הדבר לא יצא אל הפועל. ב-5 ביוני 1967 הוא הגיש את מהדורת החדשות שהודיעה על פריצת מלחמת ששת הימים. ב-1968 נסע ללמוד טלוויזיה בניו יורק, לאחר שלא התקבל לצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית. עם שובו לארץ המשיך ארבל בעבודתו ברדיו.
בשנת 1972, הצטרף ארבל למחלקת הספורט של הטלוויזיה הישראלית, בניהולו של דן שילון, כשדר ומגיש תוכניות בכיר. תחילה התמקד בסיקור משחקי כדורגל, ומראשית שנות השמונים שידר גם את ענף הכדורסל.
ארבל שידר כמה מרגעיו המרגשים של הספורט בישראל באותה תקופה, בהם זכייתה השנייה של מכבי תל אביב בגביע אירופה (1981). הוא הגיש בקביעות את המגזין "מבט ספורט", לצד הקריינית אורלי יניב, והפך לאחד משדרי הטלוויזיה הבולטים בישראל.
בשנת 1986, שידר ארבל, יחד עם מרדכי שפיגלר, את משחק רבע הגמר במונדיאל מקסיקו בין ארגנטינה לאנגליה. המשחק הפך לזכור מכיוון שבמשחק זה כבש דייגו מראדונה את השער הראשון לקבוצתו ארגנטינה ביד, רגע מעורר מחלוקת שזכה גם לתיאור "שער יד האלוהים".
ב-19 במרץ 1989 במהלך שידור משחק כדורגל בין נבחרות ישראל ואוסטרליה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1990, טבע ארבל את המשפט "ככה לא בונים חומה!" שנצרב מאז כמטבע לשון בלקסיקון המקומי. ארבל התפרסם במידה רבה גם בזכות הקריאה "הללויה", שבה הוא נוהג להשתמש לאחר גול יפה במיוחד.
לאחר מונדיאל 1990 עזב ארבל את רשות השידור, בעקבות חילוקי דעות ומתיחויות בינו לבין כמה מעמיתיו, עבר לערוץ הספורט שהוקם באותה שנה, והיה לשדר המרכזי שלו. בתקופה זו, אף על פי שהערוץ הראשון (שהיה עדיין הערוץ הכללי היחיד) החזיק בזכויות השידור של רוב אירועי הספורט המרכזיים, הצליח בכל זאת ארבל לשמור על מעמדו כאחד משדרי הספורט המובילים בישראל.
מ-1994 עד 1999 שידר ארבל בערוץ 2 את המשחק המרכזי של הליגה הבכירה בכדורגל, באמצעות חברת הפקות עצמאית שהקים. בנוסף, הגיש את תוכנית סיכום המחזור השבועית של הערוץ - "הדקה ה-91". ב-4 בנובמבר 1995, במהלך תוכנית, שידר ארבל מבזק חדשות מיוחד שבו דיווח על ההתנקשות ביצחק רבין. ארבל, אשר היה הראשון לדווח על האירוע, הגדיר בתוכנית "כך היה" את השידור הזה כרגע החשוב בקריירה הטלוויזיונית שלו. בסוף שנות ה-90 היה ממקימי אתר האינטרנט ONE העוסק בספורט, שנקרא בתחילה גם "הדקה ה-91" על שם תוכנית סיכום המחזור שהגיש.