stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמעון גנס
ביוגרפיה

שמעון גנס נולד בשנת 1907 בעיר וילנה, בן לשמואל וחנה גנס. קיבל חינוך יהודי מסורתי, ולאחר מלחמת העולם הראשונה, בנערותו, עבר לקובנה. שם סיים את לימודיו בסמינר למורים עבריים של "תרבות", והמשיך ללמוד באוניברסיטת קובנה.
בקובנה היה גנס חבר בחבורת המשוררים העבריים "פֶּתַח", שייסדו דו-שבועון ספרותי בשם זה, יחד עם לאה גולדברג, א. ד. שפירא (לימים שפיר), ארי גלזמן (שנספה בשואה), ישראל קפלן ונתן גרינבלאט (לימים גורן).
בשנת 1935 (תרצ"ה), בטרם סיים את לימודיו האקדמיים, עלה גנס לארץ ישראל. אליו התלוותה לאה גולדברג, שלשם קבלת סרטיפיקט נישאה לו נישואים פיקטיביים. לימים הציגה עצמה לאה גולדברג כמה וכמה פעמים כגרושתו.
בארץ המשיך בחבורת "יחדיו" ובכתב העת שלה, "טורים", השתתף בבמות ספרותיות נוספות כמו "כתובים". ואולם, בארץ לא עלה בידו של גנס, שהיה טיפוס נוגה ונחבא אל הכלים, למצוא את מקומו מבחינה ספרותית ולממש את כישוריו.
גנס התפרנס כעיתונאי בעיתונים "הארץ", "על המשמר" ו"האמץ", ובעשר השנים האחרונות לחייו ב"דבר" ו"אומר".
כתב ביקורות קולנוע ותיאטרון ופיליטונים על התרחשויות בשדה התרבות.
בשנת 1940 פרסם ספר סאטירי קצר בשם "היטלר קורא בתנ"ך" (תל אביב: קו מג'ינו, ת"ש).
כן תרגם מרוסית ספר לבני הנעורים מאת טייס חיל האוויר הסובייטי גיבור ברית המועצות גנרל מיכאיל וודופיאנוב (Водопьянов) בשם "טייסי הקוטב" (מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1942).
במשך ארבע השנים האחרונות לחייו סבל גנס ממחלה ממושכת, ולא היה פעיל כלל. נפטר בתל אביב בגיל 59.
נקבר בבית העלמין הדרום בחולון. עורך העיתון דבר, יהודה גוטהלף, שהיה מקורב לו, ספד לו.
היה נשוי לאריקה חייבי ואב לנעמי.
הערות שוליים

↑  תאריך לידה ע"פ מצבתו.
ג'ול

ערך זה עוסק ביחידת מידה לאנרגיה ועבודה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
גּ'וּל (נהגה לעיתים גַּ'אוּל) היא יחידת מידה ממערכת היחידות הבין-לאומית (SI) לאנרגיה ועבודה וסימנה J. היא קרויה על-שם הפיזיקאי האנגלי ג'יימס פרסקוט ג'ול.
ג'ול אחד שווה ערך לאנרגיה הנדרשת להפעלת כוח של ניוטון למרחק של מטר כך שניתן לכנותה גם ניוטון מטר. ניתן להמחיש את היחידה כעבודה הנדרשת להרים מסה של 102 גרם לגובה של מטר בהשפעת כוח המשיכה של כדור הארץ.
הספק עבודה בת ג'ול אחד לכל שנייה אחת, מוגדר כהספק של ואט אחד. ובנוסחה:
\mathrm {J=N\cdot m=\left({\frac {kg\cdot m}{s^{2}}}\right)\cdot m={\frac {kg\cdot m^{2}}{s^{2}}}=Pa\cdot m^{3}=W\cdot s=C\cdot V}
ההגייה המומלצת של שם היחידה, על פי מערכת היחידות הבין-לאומית, היא גּ'וּל, אך רבים מבטאים גַּ'אוּל, כפי שביטאו לפעמים בעבר את שם משפחתו של המדען.
ראו גם

ניוטון מטר
יחידות מידה לאנרגיה
יחידות מידה על שם אישים
ספרות יפנית

סצנה מתוך מעשה גנז'י
הספרות היפנית המוקדמת הושפעה רבות מהספרות הסינית הקלאסית ואף נכתבה בסינית. גם לספרות ההודית הייתה השפעה על הספרות היפנית בדרך הבודהיזם. בסופו של דבר התפצלה הספרות היפנית לסגנון ייחודי, וסופרים יפנים החלו לכתוב על יפן, אם כי ההשפעה הסינית הקלאסית נותרה עד שלהי תקופת אדו במאה ה-19. מאז נפתחה יפן בפני העולם המערבי במאה ה-19, התקיימו חילופי השראה בין ספרות המערב וספרות המזרח.
היסטוריה

ניתן לחלק את הספרות היפנית לארבע תקופות עיקריות: התקופה העתיקה, התקופה הקלאסית, תקופת ימי הביניים והתקופה המודרנית.
היסטוריה > התקופה העתיקה (עד 794)

לפני תחילת השימוש בקאנג'י במאה ה-6 לא הייתה ליפנים מערכת כתב. בתחילה שימשו הסימניות הסיניות כדי לייצג את צורת הקריאה שלהן, והתוצאה שהתקבלה הייתה משפט הכתוב בסינית אך נקרא ביפנית. מאוחר יותר התפתחו הסימניות הסיניות לכדי כתב קאנה, שהייתה כתב הברות. היצירות הספרותיות הראשונות הופיעו בתקופת נארה, ואלה כוללות את הקוג'יקי, הכרוניקה העתיקה ביותר בנמצא של ההיסטוריה של יפן, הניהון שוקי, המציג תיאור מפורט ומדויק יותר של ההיסטוריה היפנית, והמניושו, קובץ השירה העתיק ביותר ביפן.
היסטוריה > התקופה הקלאסית (1185-794)

הספרות היפנית הקלאסית כוללת בעיקר יצירות שנכתבו בתקופת הייאן, הנחשב לתור הזהב של האמנות והספרות. מעשה גנז'י, שנכתב בראשית המאה ה-11 על ידי מורסקי שיקיבו, משמש דוגמה בולטת ליצירת מופת של התקופה, ואחד הרומנים הראשונים שנכתבו אי פעם. יצירה בולטת נוספת מאותה תקופה היא ספר הכרית של בת זמנה של שיקיבו, סיי שונאגון, שהכיל רשימות למיניהן, מחשבות אישיות, אירועים מעניינים בחצר, שירה וגם דעות על אנשים בני זמנה.
הסיפור בן המאה ה-10 עלילות קוצר הבמבוק (竹取物語), מכיל אלמנטים של ספרות מדע בדיוני. גיבורת הסיפור היא הגבירה קאגויה, נסיכה שנשלחה מהירח לכדור הארץ כדי להצילה ממלחמה בין-כוכבית, והיא נמצאת על ידי קוצר עצי במבוק שמאמץ אותה. מאוחר יותר היא שבה למשפחתה האמיתית על גבי חפץ עגול דמוי צלחת מעופפת. דוגמה בולטת נוספת לספרות בדיונית יפנית היא "סיפורים מהעבר" (今昔物語集), אנתולוגיה המכילה מעל לאלף סיפורים המסודרים בשלושים ואחד כרכים. האנתולוגיה כוללת סיפורים מהודו, מסין ומיפן. מכיוון שהחצר הקיסרית פרסה את חסותה על הסופרים והמשוררים, מרבית התורמים לאסופה זו הן נשות החצר, ולפיכך כתובים הסיפורים בשפה אלגנטית ומרומזים.
היסטוריה > תקופת ימי הביניים (1603-1185)

בתקופה זו הייתה יפן שקועה במלחמות אזרחים שונות, שהביאו לעלייתו של מעמד הלוחמים - הסמוראים. לפיכך, מרבית הספרות שנכתבה באותה עת עסקה במעמד זה, במלחמות ובהיסטוריות שונות. את ספרות התקופה מאפיינת בעיסוק בחיים ובמוות, סגנון חיים פשוט, וגאולה באמצעות המוות. דוגמה בולטת היא עלילות הייקה (平家物語), פרוזה אפית המתארת את המלחמה בין שבט מינאמוטו לשבט טאירה על שליטה ביפן בסוף המאה ה-12.
סוגות ספרותיות נוספות מאותה תקופה הן הרנגה (連歌), שהיא סגנון שירה שיתופי בו כל אחד מהמשתתפים ממשיך את השורה שכתב קודמו, ותיאטרון הנו. שתי סוגות אלה צברו פופולריות באמצע המאה ה-14, בראשית תקופת מורומאצ'י.
היסטוריה > התקופה המודרנית המוקדמת (1868-1603)

מרבית הספרות בתקופה זו נכתבה תחת שלטונה של שוגונות טוקוגאווה, והיא נקראת תקופת אדו. בשל צמיחתו של מעמד הביניים, התפתחה בבירה אדו סוגת הדרמה, שהביאה להתפתחות הקבוקי. האמנים הבולטים של אותה תקופה היו צ'יקמצו מונזאמון, שכתב מחזות קבוקי ובונרקו, ומצואו באשו, שכתב את יומן המסע "הדרך הצרה לאוקו."
סוגות ספרותיות רבות הופיעו לראשונה בתקופת אדו, בעקבות העלייה באחוזי האוריינות בקרב האוכלוסייה הכללית. אף על פי שהשפעה מערבית חלחלה לחברה היפנית מהמושבה ההולנדית בדג'ימה, הספרות הסינית הייתה עדיין הגורם החיצוני המשפיע ביותר על הספרות היפנית באותה עת. אחת מהסוגות שהתפתחו הייתה היומיהון (読本), שהיו רומנים היסטוריים שנכתבו בצורת שירה, והכילו אלמנטים רבים מהספרות הסינית העממית. בנוסף לזה, זכו סוגות האימה, הפשע, סיפורי המוסר, הקומדיה והפורנוגרפיה לפופולריות בתקופת אדו, ולרוב לוו בהדפסי עץ, שזכו בתורם לפופולריות רבה.
היסטוריה > התקופה המודרנית (1945-1868)

רסטורציית מייג'י, ותקופת מייג'י שהחלה בעקבותיה, סימנו את פתיחתה של יפן למערב, ואת ראשית תהליכי המודרניזציה והתעוש המהירים שעברו על המדינה. בעקבות זאת, הגיעה ליפן הספרות האירופאית, שהציע ליוצרים היפנים מגוון סגנונות ספרות ושירה. כותבי פרוזה ודרמה יפנים היססו כשנתקלו תחילה במגוון רעיונות ואסכולות ספרותיות חדשות, אך כותבי הרומנים הצליחו לשלב את ההשפעה החדשה ביצירותיהם. למשל, סוגה ספרותית חדשה בשם "רומן אני" נוצרה בתקופה זו, ובה אירועי הרומן הם אירועים בחייו של המספר, שהוא הדמות הראשית.
בעשורים הראשונים של תקופת מייג'י עסקו סופרים רבים ביפן בספרות עידן הנאורות שתיארו את תהליכי המודרניזציה שעברו על יפן. הסופרים צובואוצ'י שויו ופוטבאטיי שימיי היו חלוצי הריאליזם, ולעומתם, זכו אוזאקי קויו, ימאדה ביניו וקודה רוהאן בפופולריות על יצירותיהם הקלאסיות. החלו להופיע אף יצירות שהשתייכו לזרם הנטורליזם, הרומנטיקה ואף נאו-רומנטיקה כמו לשמל קאפו נאגאי, ובשנות ה-20 וה30 קמה תנועת סופרים שתיארו את חייו של מעמד הפועלים ושל נדכאי החברה. הסופרת נובוקו יושיה הקדישה את היצירות שלה ליחסים בין נשים כוללת התייחסות ללסביות.
בתקופת מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה זכו לפופולריות סוגות ספרותיות שעסקו בסיפורי אהבה וחושניות, שנכתבו על ידי ג'ונאיצ'ירו טניזאקי וזוכה פרס נובל לספרות יאסונרי קאוובטה, והסופר אשיהיי זכה לפופולריות בשל ספריו שהיללו את המלחמה ואת הצבא.
הספרות לאחר המלחמה

תבוסת יפן במלחמת העולם השנייה השפיעה רבות על הספרות היפנית. סופרים רבים כתבו ספרים שעסקו בדחייה, אובדן משמעות והתמודדות עם תבוסה. בספרו "השמש השוקעת," מביא אוסאמו דזאי את סיפורו של חייל ששב ממנצ'וקוו, ונובואו קוג'ימה תיאר בספרו "בית הספר האמריקאי" את התמודדותן של מורות יפניות לאנגלית עם הכיבוש האמריקאי מיד לאחר סיום המלחמה.
סופרים רבים בשנות ה-70 וה80 התמקדו בנושאים אינטלקטואליים ומוסריים, במטרה לעודד מודעות לתופעות חברתיות ופוליטיות. אחד מהם, קנזאבורו אואה, כתב את הספר "עניין אישי" ב-1964 והפך ליפני השני שזוכה בפרס נובל לספרות. סופרים אחרים, כגון מיצואקי אינואואה, עסקו בנשק גרעיני, בעוד שוסאקו אנדו תיאר את חייו הקירישיטן - היפנים הנוצרים ביפן הפיאודלית - והשתמש בדוגמה זו על מנת לעסוק בנושאים רוחניים אחרים.
סופרים חדשניים, כגון קובו אבה, שכתב את הספר אישה בחולות, שאף לתאר את ההוויה היפנית באמצעים מודרניים, מבלי להשתמש בסגנון בינלאומי או מוסכמות מסורתיות. בנוסף, החלה לצבור פופולריות סוגת הפסיכודרמה, שתיארה את חייהם של תושבי עיר מנוכרים, המתמודדים עם בעיות יומיומיות ובמשברים.
הארוקי מורקמי הוא אחד מהסופרים היפנים הבולטים בספרות היפנית העכשווית. יצירותיו חוצות סוגות, הומוריסטיות וסוריאליסטיות, וככאלה עוררו דיון ביפן סביב השאלה האם הן ספרות או ספרות פופולרית. מיצירותיו הבולטות הן יער נורווגי וקורות הציפור המכנית. סופרת בולטת נוספת כיום ביפן היא בננה יושימוטו.
אף על פי שסופרים יפנים מודרניים עוסקים במגוון רחב של נושאים, מאפיין של הספרות היפנית הוא העיסוק בנפשו של הגיבור ובתחושותיו, יותר ממעשיו ואף מהתפתחות העלילה. בתוך הניסיון שלמור על המאפיינים הלאומיים של יפן, השתמשו סופרים רבים ברעיונות ישנים, וחלקם כתבו בסגנון ישן. בנוסף, עוסקים הסופרים היפנים המודרניים במעמד האישה בחברה היפנית, בדמותם של היפנים בעולם, ובקשיי האנשים בהסתגלות לחברה המודרנית המסובכת.
ספרות פופולרית וספרות ילדים שגשגו ביפן בשנות ה-80. יצירות רבות נפלו בהגדרה שבין ספרות גבוהה לספרות זולה, וכללו סדרות היסטוריות, דרמות עתירות פרטים, מדע בדיוני, ספרי מסתורין, ספרות בלשית, ספרות עסקים, יומני מלחמה ועוד.
המאנגה זוכה לפופולריות רבה ביפן, והיא השתלטה על השוק הפופולרי. ספרי מאנגה מקיפים תחומי עניין רבים, בהם סדרות היסטוריה המיועדות לבתי ספר, ספרי מאנגה ללימוד כלכלה, ופורנוגרפיה. במאה ה-21 התפתחה סוגת "רומן הטלפון הסלולרי," שיצרותיו נכתבות עבור משתמשי טלפונים סלולריים, וזוכים להצלחה רבה, בעיקר בקרב נשים צעירות.
לקריאה נוספת

טניזקי ג׳ונאיצ׳ירו, אקוטגווה ריונוסוקה, אנצ׳י פומיקו, הקעקוע ועוד סיפורים אפלים מיפן, הוצאת אסיה, 2023
Birnbaum, Alfred (ed.). Monkey Brain Sushi: New Tastes in Japanese Fiction. Kodansha International, 2002. ISBN 9784770028907.
Donald Keene
Dawn to the West: Japanese Literature in the Modern Era, Poetry, Drama, Criticism. Columbia University Press, 1998. ISBN 9780231114394.
Seeds in the Heart: Japanese Literature from the Earliest Times to the Late Sixteenth Century. Columbia University Press, 1999 ISBN 9780231114417.
הערות שוליים

↑   תהילה חכימי, תרופת־נגד לעידן הממואר והעיסוק העצמי, באתר הארץ, 23 בפברואר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531542205171  BnF: cb11947362r (data)  LCCN: sh85069668  NDL: 00568363  NKC: ph121292 
מדפי מאנגה בחנות ספרים ביפן
עידן התבונה (ספר)

| --- | --- |

עמוד הכותרת של החלק הראשון של הספר במהדורה האנגלית הראשונה
 מידע כללי
 מאת:  תומאס פיין 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מסה 
 נושא:  דאיזם 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1794 
 
עידן התבונה: חקירה של תאולוגיה אמיתית ופלאית הוא חיבור מאת ההוגה הרדיקאלי תומאס פיין, אשר מותח בקורת על דתות ממוסדות וטוען שישנן סתירות פנימיות בתנ"ך ובברית החדשה. הספר פורסם בשני כרכים בשנים 1794 ו-1807.
החלק הראשון של הספר עוסק בעיקר בשלילת הפילוסופיה של האמונה הדתית המבוססת על התנ"ך או על הברית החדשה. בחלק זה מסביר פיין את הפילוסופיה שמאחורי התפיסה הדאיסטית. בחלק השני לספר עוסק המחבר בעיקר בביקורת מקרא - ניתוח הטקסט התנכ"י וכתבי הקודש הנוצריים בחיפוש אחר סתירות, חוסר עקביות וסימנים לעריכה מאוחרת.
הספר הפך לרב מכר בארצות הברית, שם הביא להתעוררות דאיסטית קצרת ימים. הקהל הבריטי, לעומת זאת, שחשש מפני הקצנה פוליטית נוספת בעקבות המהפכה הצרפתית, קיבל את הספר בצורה עוינת יותר.
השפעת הספר

רוב הטיעונים של פיין היו זמינים במשך זמן רב קודם לכן עבור האליטה המשכילה, אבל על ידי הצגת הרעיונות באופן ברור ותוקפני כלפי הכנסייה והדת הממוסדת, הוא גרם לדאיזם להיות דבר מושך ונגיש לאוכלוסייה הרחבה. הספר גם היה זול, והיה לכן גם נגיש למספר גדול יותר של קוראים. הממשלה הבריטית שחששה שהספר יתרום להפצת רעיונות שנתפסו בשעתו כמהפכניים אסרה על הפצתו בטיעון שמדובר בספר תועבה. רשויות המשפט בבריטניה העמידו לדין מספר בעלי בתי דפוס ומוכרי ספרים שניסו להדפיס או להפיץ את הספר האסור.
הספר גרם לכך שפיין, שהיה בשעתו אחד התורמים החשובים להקמתה של ארצות הברית ואחד ההוגים הפופולריים ביותר בקרב תושבי המושבות האמריקאים, היה אישיות בלתי רצויה. הוא הוכרז כאתאיסט, אשר הייתה מילת גנאי באותם הימים, ספריו נשרפו בפומבי והוא נתקף והוחרם. בקבורתו נכחו רק שישה אנשים. הנוצרים הדתיים סירבו לקבור אותו בבית קברות נוצרי, כך שהוא נטמן באחוזתו בלה-רושל.
גל הדאיזם שהספר יצר בארצות הברית היה קצר, אולם הרעיונות של פיין היוו השראה להוגים בריטיים רבים במהלך המאה ה-19 וסגנונו הרטורי שרד גם לתוך המאה ה-21, בכתיבתם של כותבים מודרניים כמו כריסטופר היטצ'נס ויוצרים כמו מייקל מור.
ראו גם

ביקורת על הדת
סאאב קתרינה

| --- | --- |

Saab Catherina
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  סאאב
 שנות ייצור:  1965
 הרכבה:  שוודיה שוודיה
 סיווג:  מכונית קונספט
 משקל:  800 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,165 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  3 צילינדרים, בטור, 841 סמ"ק המפיק 60 כ"ס ב-5,200 סל"ד, יחס דחיסה 9.0:1, מנוע קירור מים
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  150 קמ"ש
 מעצב:  "Sixten Sason" (אנ')
סאאב קתרינה (בשוודית: Saab Catherina) היא מכונית קונספט, בתצורת מכונית ספורט, 2 מושבים, מתוצרת יצרנית הרכב והמטוסים השוודית סאאב
דגם ה"סאאב קתרינה" נבנה בסדנאות הרכבת השוודית "(Aktiebolaget Svenska Järnvägsverkstäderna (ASJ" ב-"Katrineholm" (אנ') ומכאן שמו..
פרויקט התכנון וההרכבה של 2 דגמי "סאאב קתרינה" החל בינואר 1963. המכונית הוצגה ב-1965.
מאפיינים

יוצרו 2 יחידות
מנוע קדמי
הנעה קדמית
2 דלתות
2 מושבים
דגם ה-"סאאב קתרינה" הוצג לראשונה ב-24 באפריל, 1965.
גג דגם ה-"סאאב קתרינה" נפתח בחלקו בתצורת "Targa top" (אנ').
תמונות

"סאאב קתרינה"
"סאאב קתרינה"
"סאאב קתרינה"
"סאאב קתרינה"
"סאאב קתרינה"
ראו

סאאב
לקריאה נוספת

"סאאב קתרינה" - תמונות
הערות שוליים

↑  סאאב קתרינה - היסטוריה saabmuseum.com/en/saab-model/saab-catherina
↑  "סאאב קתרינה" allcarindex.com/auto-car-model/Sweden-Saab-Catherina
↑  סאאב קתרינה - מפרט טכני auta5p.eu/lang/en/katalog/auto.php
↑  "סאאב קתרינה" saabplanet.com/saab-catherina-personal-sports-car-project-of-sixten-sason
לנה בייקר

לנה בייקר בצילום המעצר שנעשה לה
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
לנה בייקר (באנגלית: Lena Baker; 8 ביוני 1901 –  5 במרץ 1945) הייתה אשה אפרו-אמריקאית, שהרגה את מעסיקה המתעלל. היא הורשעה ברצח במדינת ג'ורג'יה והוצאה להורג בכסא חשמלי.
בשנת 2005 העניקה לה ג'ורג'יה חנינה מלאה.
ביוגרפיה

לנה בייקר נולדה למשפחת אריסים בג'ורג'יה שלה ארבעה ילדים. היא ואחיה עבדו מצעירותם כפועלים חקלאיים.
בשנות הארבעים הייתה בייקר אם לשלושה ילדים ועבדה כמשרתת כדי לפרנס את משפחתה.
ב-1944 החלה לעבוד בעיירה קאת'ברט (Cuthbert) שבמרכז המדינה אצל גבר לבן בן 67 בשם ארנסט נייט (Ernest Knight), בעליה של טחנת קמח. הוא תקף אותה מינית מספר פעמים והחזיק אותה כלואה למשך ימים בתנאים של עבדות. בנו של נייט, השריף ואנשי העיירה איימו עליה ודרשו שתתרחק ממנו.
ב-29 באפריל 1944 איים נייט על בייקר במוט ברזל, היא ניסתה להימלט, ואז התפתח ביניהם מאבק על אקדח שבמהלכו ירתה בייקר בנייט למוות. היא דיווחה מיד על האירוע לרשויות וטענה שירתה מתוך הגנה עצמית.
האירוע התרחש בתקופה שבה סבלו התושבים האפרו-אמריקאים בג'ורגיה מאפליה והתנכלות מצד שכניהם הלבנים. מעמדם היה כשל אזרחים מסוג ב', הם סבלו מסגרגציה והמדינה סיכלה בשיטתיות את זכות ההצבעה שלהם.
באוגוסט 1944 הועמדה בייקר לדין באשמת רצח. השופט במשפטה היה ויליאם "צמד אקדחים" ווריל (William "Two Gun" Worrill), שנהג להחזיק שני אקדחים גלויים על כס השיפוט שלו. בייקר העידה על עבודתה אצל נייט ועל ההתעללות הפיזית והמינית שעברה. היא טענה כי פחדה ממנו וכי ביום שלפני התקרית הקטלנית ברחה מביתו וישנה בשטח פתוח. למחרת תפס אותה נייט ולקח אותה בכוח לטחנת הקמח, שבה התרחשו המאבק והירי.
חבר המושבעים, שכלל רק גברים לבנים, דחה את טענתה של בייקר להגנה עצמית והרשיע אותה ברצח בתום היום הראשון למשפט. ההרשעה ברצח גררה עונש מוות אוטומטי. הסנגור הממונה שלה הגיש ערעור על פסק הדין ולאחר מכן התפטר מייצוגה של בייקר.
לבייקר ניתנה ארכה כדי שתוכל לפנות לוועדת החנינות המדינתית. זו הייתה מוסמכת להמיר את ההרשעה להריגה, מעשה שהיה ממתיק את עונשה של בייקר לכ-15 שנות מאסר, אך היא לא עשתה כן וגם לא העניקה לה חנינה. בייקר הועברה לבית הכלא בריידסוויל (Reidsville) ב-5 במרץ 1945 הוצאה להורג באמצעות כיסא חשמלי. היא הייתה האשה היחידה בג'ורגיה שהוצאה להורג בשיטה זו. היא נקברה בקבר לא מסומן בחצר כנסייה שבמקהלתה נהגה בייקר לשיר.
החנינה

ב-1998 הניחו בני הקהילה של בייקר מצבה פשוטה על קברה.
ב-2001 פורסם הספר The Lena Baker Story, שנכתב על ידי לאלה בונד פיליפס (Lela Bond Phillips), מרצה במכללת אנדרו בעיר קאת'ברט. הספר עובד בשנת 2008 לסרט קולנוע באותו שם.
צאצאי משפחתה של בייקר החלו ב-2003 לעלות לקברה ביום השנה למותה. אחד מצאצאיה הגיש למדינת ג'ורג'יה בקשת חנינה בסיועו של ארגון מקומי לסיוע משפטי לאסירים. ב-2005, שישים שנה לאחר הוצאתה להורג, התקבלה הבקשה והוועדה העניקה לבייקר חנינה מלאה לאחר מותה.
בשנת 2008 החלה הקרנה של סרט The Lena Baker Story עם טיצ'ינה ארנולד בתפקיד הראשי.
המצבה על קברה של בייקר
מרצדס-בנץ N1300

| --- | --- |

Mercedes-Benz N1300
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Mercedes-Benz N1000  Auto-Union F1000  DKW F1000  Mercedes-Benz para 1200
 יצרן:  IMOSA (צר') (שם רשמי : Industrias del Motor S.A) (בין השנים 1963–1974)  MEVOSA (בין השנים 1908–1974)  Mercedes-Benz España (בין השנים 1980–1986)
 שנות ייצור:  1986–1963
 הרכבה:  ספרד ספרד
 מודל קודם:  DKW Schnellaster
 מודל אחריו:  מרצדס-בנץ MB100
 חברת אם:  מרצדס-בנץ
 אורך:  4,380-4,395מ"מ
 רוחב:  1,855 מ"מ
 גובה:  2,000 מ"מ
 משקל:  1,000-1,800 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,455-2,680 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  3 צילינדרים, מנוע שתי פעימות, 0.7 ליטר (מנוע בנזין)  3 צילינדרים, מנוע שתי פעימות, 0.8 ליטר (מנוע בנזין)  3 צילינדרים, מנוע שתי פעימות, 896 סמ"ק המפיק 40 כ"ס ב-4,500 סל"ד (מנוע בנזין)  3 צילינדרים, מנוע שתי פעימות, 981 סמ"ק המפיק 38 כ"ס ב-4,200 סל"ד (מנוע בנזין)  4 צילינדרים, 1,767 סמ"ק המפיק 43 כ"ס (מנוע דיזל)  4 צילינדרים, 1,988 סמ"ק המפיק 51 כ"ס, 59 כ"ס (מנוע דיזל)
 הילוכים:  תמסורת ידנית
 מהירות מרבית:  90-100 קמ"ש
 מעצב:  Carrozzeria Fissore
מרצדס-בנץ N1300 (בגרמנית : Mercedes-Benz N1300) היא מסחרית מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית מרצדס-בנץ אשר יוצרה בין השנים 1986–1963 בספרד.
"מרצדס-בנץ N1300"

בין השנים 1974–1963 יוצרו דגמי "מרצדס-בנץ N1300" על ידי יצרנית הרכב הספרדית "IMOSA" (צר') (שם רשמי : "Industrias del Motor S.A") ברישיון "מרצדס-בנץ".
בין השנים 1980–1974 יוצרו דגמי "מרצדס-בנץ N1300" על ידי יצרנית הרכב הספרדית "MEVOSA". הון החברה חולק כדלקמן: מרצדס-בנץ 27.5%, פולקסווגן 27.5%, משרד התעשייה הלאומי INI ("Instituto Nacional de Industria" (ספ')) שותפות 24%, בנקו דה בילבאו, בנקו דה וויסקאיה, גרופו אכובריה (Grupo Echeverría) ובעלי מניות פרטיים אחרים 21%).
בין השנים 1986–1980 יוצרו דגמי "מרצדס-בנץ N1300" על ידי "Mercedes-Benz España".
"מרצדס-בנץ N1300" > ממאפייני "מרצדס-בנץ N1300"

מנוע קדמי
סוג הנעה : הנעה קדמית 4x2
תצורות

מסחרית
מיניבוס
גלריה

"מרצדס-בנץ N1300"
"מרצדס-בנץ N1300"
"מרצדס-בנץ N1300", שנת 1980
ראו גם

מרצדס-בנץ
מרצדס-בנץ O309
הערות שוליים

↑  מסחריות תוצרת מרצדס mercedes-benz-vans.ca/en/achievements
↑  דגם Mercedes-Benz para 1200 pegasoesmicamion.com
↑  דגם "DKW Imosa F 1000 D", שנת 1972 - תמונה flickr.com/photos/93207294
↑  מרצדס-בנץ ספרד" aunamendi.eusko-ikaskuntza.eus/artikuluak/artikulua
פעמון

ערך זה עוסק בכלי נגינה. אם התכוונתם למשמעויות אחרות, ראו .
פעמון כנסייה מצרפת
הפעמון ההיסטורי של קיבוץ העוגן המוצב בצמוד לחדר האוכל הנטוש של הקיבוץ, 10/08
פעמון צאן שנמצא בשדה ליד תקוע. גוף הפעמון עשוי שבר כלי מטבח מאלומיניום והענבל מתרמיל כדור רובה.
פעמון בגן פעמון הדרור
פעמון הוא כלי הקשה אידיופוני. צורתו בדרך כלל היא דומה לתוף חלול כשקצהו האחד פתוח, תיבת תהודה זו מכונה זוֹג. כשמקישים עליו הוא רוטט, וכך נוצר הקול. אמצעי ההקשה הוא בדרך כלל מוט או דיסקית מתכת שנמצאת בתוך הפעמון, ונקראת בשם ענבל. יש פעמונים נטולי ענבלים, שמקישים עליהם באמצעות פטיש עץ.
פעמונים עשויים בדרך כלל ממתכת אך יש פעמונים קטנים שעשויים מזכוכית או מקרמיקה. פעמונים באים במגוון גדלים, מפעמונים קטנים שניתן להחזיק ביד אחת (פעמוני יד) ועד פעמונים גדולים השוקלים מספר טונות.
כיום ישנם פעמונים חשמליים שבהם המנגנון גורם להקשות מהירות על הפעמון, וגורם לצילצול. פעמונים כאלו הותקנו למשל במכשירי טלפון ובדלתות כניסה.
שימושים לפעמון

ישנם מגוון שימושים לפעמונים - החל מנגינה, דרך קריאה למתפללים, הכרזת השעה, השמעת אזהרות ואזעקות וכלה באותות לחגיגה או לניצחון.
שימושים לפעמון > טקסים דתיים

ביהדות, בבגדי הכהן הגדול היו תפורים פעמונים. הפעמונים נועדו בין היתר לסמן את עובדת הישארות הכהן חי בעת כניסתו ויציאתו מקדש הקדשים ביום הכיפורים. בנוסף, נהוג כבר מימי התלמוד לתלות פעמונים על מעיל ספר התורה ועל כתרי ספר התורה.
במערב צלצול איטי של פעמוני כנסייה מציין הלוויה. בחלק מהמסורות הפעמון מצלצל שנה אחת עבור כל שנה בחייו של המנוח.
שימושים לפעמון > הכרזת השעה

בכנסיות רבות משמשים פעמונים להודעת השעה בתחילתה על ידי השמעת מספר צלצולים בהתאם לשעה. יש המודיעים גם את מחציות השעה על ידי צלצול בודד.

בבתי ספר משתמשים בפעמונים כדי לקרוא לתלמידים לבתי הספר, להודיע על זמני תחילת וסוף השיעור. ולעיתים אף לזמן אנשים לארוחה. למרות המודרניזציה, בפנימיות בריטיות רבות משתמשים עד היום בפעמונים כדי לאותת לתלמידים על מועדי הלימודים וזמני הארוחות.

בתעשייה שימשו שעונים לסימון סופי משמרות ומועדי ארוחות.
שימושים לפעמון > התרעה

בעבר השתמשו בפעמונים להתריע על שרפה או פלישה של כוחות עוינים. שימוש בפעמונים נעשה גם במרכבות סוסים ובספינות נהר על מנת להתריע בפני התנגשות, בעיקר בזמן חשיכה או ערפל.
פעמונים נתלו גם על צוואריהן של חיות מרעה. פעמון אופניים מותקן על הגה האופניים ומשמש את הרוכב להתריע רוכבים אחרים והולכי רגל.
שימושים לפעמון > נגינה

נגינה בפעמונים הייתה פופולרית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בעיקר במופעי וודביל בארצות הברית, אירופה ואוסטרליה. סוגי הפעמונים לנגינה הם פעמוני פרות, פעמוני יד אנגלים ופעמוני ארבע-ביד. בישראל נגנית הפעמונים נטלי פרוז מנגנת בכל סוגי הפעמונים הללו.
כיום ישנו שימוש נרחב בפעמוני מזחלת, בעיקר בתקופה של חג המולד.
פעמוני כנסייה ופעמוני מקדש

במערב השימוש הקלאסי לפעמון הוא בראש מגדל כנסייה שמופעל באמצעות חבלים המנענעים את הפעמון כולו בעוד הענבל נותר קבוע במקומו. פעמון זה נקרא 'פעמון המתנדנד בחופשיות'.
במזרח השימוש הקלאסי לפעמון הוא כפעמוני מקדש או ארמון. ישנם פעמונים קטנים שאותם מפעילים באמצעות נקישה באמצעות מקל וישנם פעמונים גדולים במיוחד שמופעלים באמצעות קורת עץ גדולה המוטחת בגוף הפעמון. טכניקה זו, של הקשה בגוף הפעמון, משמשת בעולם את מגדלי הפעמונים הגדולים כיוון שאם מציבים פעמון גדול מדי שמתנדנד בצורה חופשית בראש מגדל, תנודותיו עלולות להזיק למגדל.
פעמון בכנסיית גאורגיוס הקדוש בקורפו
פעמון במוני תאוטוקו, קורפו
פעמונים בתרבות

אגדה סינית מספרת על בתו של חרש פעמונים, אשר הצטווה להכין פעמון למגדל הפעמון בעיר פקינג, אך הפעמון שיצק נסדק פעם אחר פעם, והקיסר איים לערוף את ראשו אם לא יצלח במלאכתו. בתו, שחששה לגורל אביה, ביקשה את עזרתו של חוזה עתידות, שניבא כי הפעמון יצלח רק אם בהתכתו ימסך דמה של נערה בתולה. הבת המסורה קפצה אל מכל היציקה, והפעמון שנוצק אכן צלח, אך בצליליו נמהל קול בכיה של הנערה.
הפעמון, כמטפורה תרבותית, קיבל משמעות עמוקה בעקבות השימוש שעשה בו ג'ון דאן, משורר אנגלי מהמאה ה-17, במאמרו "Meditation XVII". דאן כתב: "אל תשאל למי צלצלו הפעמונים – הם צלצלו לך". במטפורה זו, הפעמון משמש כאמצעי להדגשת החיבור והאחריות ההדדית בין בני אדם. דאן ראה בכל פעילות אנושית, גם במותו של אדם, אירוע שמשפיע על כולנו, שכן כולנו חלק מ"אדם הגדול". ב-1940, הסופר האמריקאי ארנסט המינגוויי חידש והרחיב את השימוש במטפורה זו בספרו "למי צלצלו הפעמונים" (רומן על רקע המלחמה האזרחית הספרדית), כדי להדגיש את האוניברסליות של חוויות המלחמה והאהבה, ואת האופן שבו גורלו של אדם אחד קשור לגורלם של האחרים. בספרו, המינגוויי משלב את הרעיון שכל אינדיבידואל וכל פעולה חשובים במסגרת ההיסטוריה הרחבה. השימוש בפעמון כמטפורה תרבותית נותר חזק ומשמעותי והוא משקף את הרעיון שלא ניתן להתעלם מהשפעה המשותפת וההדדית של פעולותינו זה על זה.
הערות שוליים

↑  שמות כח, לג- לה: "ועשית על שוליו, רימוני תכלת וארגמן ותולעת שני, על-שוליו, סביב; ופעמוני זהב בתוכם, סביב. פעמון זהב ורימון, פעמון זהב ורימון, על שולי המעיל, סביב. והיה על אהרון, לשרת; ונשמע קולו בבואו אל הקודש לפני ה', ובצאתו, ולא ימות"
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף נ"ח, עמוד ב'.
↑  מרית בן ישראל, הנערה שקפצה לתוך יורה רותחת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283278905171  GND: 4021292-0  HDS: 012814  LCCN: sh85013057  MusicBrainz: c95c7129-d180-4218-afea-4b74ef70e2be  NDL: 00564859  NKC: ph127698