stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הפועלים עמל

| --- | --- |

בית הפועלים שנים ספורות לאחר הקמתו
 מידע כללי
 כתובת:  רח' בן-גוריון 57 
 מיקום:  כפר סבא 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1937
 תאריך פתיחה רשמי:  1937 
 אדריכל:  אריה שרון 
 קואורדינטות:  32°10′19″N 34°54′41″E﻿ / ﻿32.1719°N 34.91126111°E﻿ / 32.1719; 34.91126111
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת נתניה מוגדלת) בית הפועלים עמל(למפת נתניה רגילה) בית הפועלים עמל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הפועלים עמל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הפועלים עמל  he בית הפועלים עמלhe בית הפועלים עמלמפת  __ כפר סבא (in English: Kfar Saba) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון, ממזרח ומדרום: __ מועצה אזורית דרום השרון (in English: Drom HaSharon Regional Council) ממזרח: קלקיליה (in English: Qalqilya) מדרום: __ הוד השרון (in English: Hod HaSharon) ממערב: __ רעננה (in English: Ra'anana) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הכניסה לבית הפועלים "עמל"
בית הפועלים עמל (מוכר גם כ"קולנוע עמל") הוא מבנה הנמצא ברחוב בן-גוריון 57, בכפר-סבא ששימש כבית פועלים ובית-עם. אבן הפינה למבנה הונחה ב-1936 ושנה אחרי הנחת אבן הפינה, באוגוסט 1937, הסתיימה הקמת המבנה. בשנת 1954 הוסב המבנה לבית קולנוע. לקולנוע עמל היה אולם שהכיל 800 מקומות ישיבה, והוא פעל עד אוגוסט 2003, ומאז המבנה נטוש.
לקריאה נוספת

דן גלעדי, ימי כפר סבא הכפר שהיה לעיר, הוצאת אריאל 2011, עמוד 402
כפר סבא, הוצאת עיריית כפר סבא
בית הפסטיבלים של ביירוית

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית אופרה 
 כתובת:  ביירוית 
 מיקום:  ביירוית 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1876
 תאריך פתיחה רשמי:  1876 
 חומרי בנייה:  עץ 
 אדריכל:  גוטפריד זמפר 
 קואורדינטות:  49°57′36″N 11°34′47″E﻿ / ﻿49.96°N 11.579722222222°E﻿ / 49.96; 11.579722222222
 אתר רשמי
  (למפת בוואריה מוגדלת) מינכן נירנברג אאוגסבורג וירצבורג רגנסבורג אינגולשטאדט פירט ארלנגן ביירוית במברג צ'כיה אוסטריה שווייץ באדן וירטמברג  הסן תורינגיה סקסוניהבית הפסטיבלים של ביירוית(למפת בוואריה רגילה) מינכן נירנברג אאוגסבורג וירצבורג רגנסבורג אינגולשטאדט פירט ארלנגן ביירוית במברג צ'כיה אוסטריה שווייץ באדן וירטמברג  הסן תורינגיה סקסוניהבית הפסטיבלים של ביירוית
 
תוכניות המבנה (1876)
בית הפסטיבלים של ביירוית (בגרמנית: Bayreuther Festspielhaus) הוא בית אופרה בצפון ביירוית, גרמניה. בית האופרה מוקדש להעלאת יצירות המלחין ריכרד וגנר. בבית האופרה מתקיים פסטיבל ביירוית, שעבורו תוכנן ונבנה בית האופרה.
היסטוריה

אבן הפינה להקמת בית הפסטיבלים הונחה ב-22 במאי 1872, יום הולדתו ה-59 של וגנר. בית הפסטיבלים נחנך ב-13 באוגוסט 1876, עם השלמת יצירתו של וגנר, טבעת הניבלונגים.
בית הפסטיבלים בנוי בצורת קשת פרוסניום כפולה, מה שמעניק לצופה את התחושה כי הבימה מרוחקת יותר מכפי שהיא באמת. אחד ממאפייניו הייחודיים של בית הפסטיבלים הוא בור התזמורת הייחודי שלו. התזמורת ממוקמת בצורה כזו שהיא איננה גלויה כל עיקר לצופים, כך שדעתם אינה מוסחת מפעולותיה ותנועותיה ומאפשרת לקהל להתרכז במתרחש על הבמה. בנוסף, הדבר מאזן בין קולות הנגינה וקול שירת השחקנים. מרכיב חשוב לא פחות הוא האפקט הדרמטי שבדבר, שקולות התזמורת בוקעים מן הבימה עצמה ללא שהתזמורת נראית לעין.
בינואר 2012 נודע כי על המבנה לעבור שיפוץ יסודי, וכי קיימת סכנה להמשך עמידתו.
הערות שוליים

↑  Norbayerischer Kurier Germany, Sondersitzung des Verwaltungsrats der Bayreuther Festspiele: Das Festspielhaus ist eingerüstet - Nordbayerischer Kurier, www.nordbayerischer-kurier.de (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007603739605171  MusicBrainz: e4e01880-f23b-4470-bce9-fdf848cbc70a
בית הכרם (עיר מקראית)

בית הכרם הייתה עיר מקראית בהר יהודה. היא נזכרת כמקום השאת משואות בנבואת הפורענות של ירמיהו על ירושלים: "וּבִתְקוֹעַ תִּקְעוּ שׁוֹפָר וְעַל בֵּית הַכֶּרֶם שְׂאוּ מַשְׂאֵת כִּי רָעָה נִשְׁקְפָה מִצָּפוֹן וְשֶׁבֶר גָּדוֹל.", ומאוחר יותר כבירת פלך ברשימת בוני החומה בימי נחמיה: "מַלְכִּיָּה בֶן רֵכָב שַׂר פֶּלֶךְ בֵּית הַכָּרֶם". מופיעה עוד במגילה החיצונית לבראשית, שם עמק המלך (עמק שווה) מכונה "בקעת בית הכרם", ובמגילת הנחושת. היה מקובל להניח שזו גם העיר "כרם" מקבוצה 9 של רשימת ערי יהודה, אך יש סיבות להניח שלא כך הוא, ושאותה "כרם" הייתה עיר נפרדת מ"בית הכרם".
הזיהוי

יש המניחים כי השם נשתמר בעין-כארים, כיום עין כרם, שבתוך אגן נחל שורק ממערב לירושלים; אולם מקום נמוך זה אינו מתאים להשאת משואות כמשתמע מספר ירמיהו, פרק ו', פסוק א'. המסורת המשנאית על הבאת אבני המזבח מ"בקעת בית-הכרם" אין בה כדי להכריע לצד כלשהו. לפי פירוש הירונימוס לספר ירמיהו, פרק ו', פסוק א', נתקיים בימיו מקום בשם זה (Bethcharma) על ההר בין ירושלים ובין תקוע, וזהו נתון מכריע. הזיהוי בהרודיון שהציע שיק ב-1880 יכול היה להתאים מאד, אך בינתיים התברר כי אין באתר הרודיון ממצא מתאים לכך. אלט שקל זיהוי באזור אל-חדר, אולם אזור זה מערבי מדי ואינו בין ירושלים לתקוע.
עם חפירות אתר רמת-רחל הציע אהרוני לזהות את בית-הכרם באתר זה, אשר מתאים ביותר מבחינת מיקומו, וכפי שהתברר גם מבחינת הממצא. לעומתו ברקאי הציע לזהות באתר את "ממשת" הנזכרת בטביעות למלך, אולם טרם הובאו לכך ראיות של ממש, וכלל לא ברור אם אכן התקיימה עיר בשם זה.
אשר ל"כרם" מקבוצה 9 של רשימת ערי יהודה, הרי סדר היישובים בחציו השני של יהושע ט"ו 59ג בתרגום השבעים הוא: שרש\צבה(?), כרם, גלים, ביתר, מנחת. פרט אולי לגלים, כולם כנראה באגן נחל שורק ויובליו, ולכן עדיף לזהות את "כרם" זו באזור עין-כארים.
השם 'כרם' הוא מסוג השמות המורים על מאפיין שמטבעו עשוי להתאים ליישובים רבים, כמו השמות 'גת' (הקרוב ל'כרם'), 'שכה', 'אפק' וכן הלאה. לאור כלל השיקולים שלעיל, הסביר ביותר הוא שנתקיימו בצפון יהודה שני יישובים ששמם כלל את המרכיב 'כרם': האחד ('כרם') ששמו נשתמר בעין כארים ואשר שכן בסמוך למעין זה, שם נמצאו שרידים מתקופת הברזל; השני ('בית-הכרם') שכן במקום נישא מדרום לירושלים, והוא שנזכר בספר ירמיהו, פרק ו', פסוק א' ובפירוש הירונימוס לפסוק זה, וכן בספר נחמיה, פרק ג', פסוק י"ד.
לעת עתה, אתר רמת-רחל מתאים יותר מכל לזיהויה של בית הכרם.
הממצאים באתר רמת רחל

האתר שנחשף בשטחו של קיבוץ רמת רחל נחפר בידי כמה משלחות חפירה בין השנים 1930–2010. סקירה מקיפה על כל החפירות שנעשו באתר, הממצאים, סדר השכבות וכן הלאה, כפי שמתואר להלן, נמצאת באתר (באנגלית) של פרויקט החפירה האחרון (2004-2010).
האתר היה לזירת אחד המאורעות הטרגיים בתולדות הארכאולוגיה הישראלית. ביום 23 בספטמבר 1956 נערך בו סיור מטעם הכינוס הארצי ה-12 של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה בירושלים. במהלך הסיור נורתה על הנוכחים אש מעמדת הלגיון הירדני על הגבעה שממזרח למנזר מר אליאס. מהאש נהרגו ארבעה, בהם האדריכל והארכאולוג הידוע יעקב פינקרפלד, ורבים נפצעו.
וזה סדר השכבות והתקופות באתרה של רמת רחל:
הממצאים באתר רמת רחל > תקופת הברזל 2ג: שכבה Vb

האתר נושב לראשונה בתקופת הברזל 2ג, מאה 8 עד חלקה הראשון של מאה 7 לפסה"נ. פעולות הבנייה המסיביות של התקופה הבאה, גרמו לכך שלא נותרו שרידים בנויים, אלא רק חרסים אבל בכמות גדולה. מהכמות יוצאת הדופן של טביעות למלך (מעל 100) ניתן להניח כי האתר חרב במסע סנחריב על יהודה (701 לפסה"נ) לדיכוי מרד חזקיהו; הוכח כי הקנקנים נושאי טביעות אלה הוכנו בשנים 705–701 לפסה"נ כחלק מהכנותיו של חזקיהו לפעולות המצור הצפויות בעקבות המרד, וכמות כה גדולה מעידה כמעט בוודאות על חורבן מקיף בידי סנחריב. היא גם מעידה על היות המקום מרכז מנהלי חשוב, כפי שהוסיף להיות גם בתקופות הבאות.
הממצאים באתר רמת רחל > תקופת הברזל 2ד: שכבה Va

ארמון ממלכתי חסר תקדים בממצא הארכאולוגי מממלכת יהודה, מבחינת הבניה, הפאר ומותרות שבו. האתר חרב בידי הבבלים במסע נבוכדנצר על יהודה בעת חורבן בית ראשון. על חורבותיו הוקם ארמון אשורי, אף הוא עתיר מותרות.
הממצאים באתר רמת רחל > התקופה הפרסית עד ימי החשמונאים: שכבה IVb

גם משכבה זו, כמו Vb, לא נותרו שרידים ארכיטקטוניים אלא רק עושר של ממצא קראמי, לרבות מאות טביעות חותם על גבי קנקנים מן התקופה הפרסית. האתר הוסיף איפוא להיות מרכז מנהלי חשוב של פחוות יהוד, והמשיך גם לתקופה החשמונאית.
הממצאים באתר רמת רחל > התקופה הרומית הקדומה: שכבה IVa

היישוב המשיך את קיומו בכפר קטן שהתקיים מהמאה ה-1 לפסה"נ ועד המאה ה-1 לספירה, וחרב עם חורבן בית שני בערך בשנת 70 לספירה. לאחר מכן האתר לא נושב עד המאה ה-3 לספירה.
הממצאים באתר רמת רחל > התקופה הרומית המאוחרת: שכבה III

יישוב ששימש את הלגיון הרומאי ה-10 במאות 3–4 לספירה. אהרוני חפר באזור מכלול מבנים ובית מרחץ גדול מן המאה ה-3. בבית המרחץ נמצא מספר רב של לבנים ועל חלקן טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס. כמה מן הלבנים התגלו באתרן ברצפת בית המרחץ. כמו כן נמצאה באתר בולה של הקיסר אדריאנוס, טביעות רוזטה חשמונאית על ידיות כדים, מערת מקווה וכן מטבע מתקופת בר כוכבא.
הממצאים באתר רמת רחל > התקופה הביזנטית: שכבות IIa-b

כנראה שני שלבים של מנזר ביזנטי גדול וכנסייה, בתוך כפר בן התקופה, שגם אותם חפר אהרוני. תחילה סברו שהם נבנו מעל כנסיית הקתיסמה, אולם מאוחר יותר נחשף מבנה מונומנטלי בעת הרחבת הכביש למרגלות רמת רחל בשנת 1992, ואותו יש לזהות ככנסייה זו. הקתיסמה (ביוונית: Κάθισμα, "הכיסא" או "המושב") הייתה כנסייה ביזנטית חשובה, שציינה את המקום בו, על פי האמונה הנוצרית, נחה מריה, אם ישו על כיסא במהלך מסעה מנצרת לבית לחם.
הכנסייה הייתה ידועה מכתבי צליינים וכמרים בני התקופה, שהעידו על כנסייה גדולה בעלת תבנית מתומנת ייחודית, אולם מקום הימצאה נחשב לתעלומה במשך דורות. בשנת 1992 נתגלו שרידי הקתיסמה סמוך לדרך חברון בין ירושלים לבית לחם, בעקבות עבודות הרחבת כביש. הכנסייה אכן מתומנת, נחפרה ונחקרה היטב, והיא נחשבת לכנסייה הגדולה מסוגה שנתגלתה בישראל.
הממצאים באתר רמת רחל > התקופה האיסלאמית המוקדמת: שכבה I

שרידים פזורים של יישוב מהמאות 7–8 לספירה, דהיינו התקופה העבאסית.
הערות שוליים

↑  הפירוש המקובל הוא שהכוונה להשאת משואות. במקרה זה: להתרעה מפני אויב מתקרב.
↑  ספר ירמיהו, פרק ו', פסוק א'
↑  ספר נחמיה, פרק ג', פסוק י"ד
1 2  קבוצה 9 ברשימת ערי יהודה נמנית בספר יהושע, פרק ט"ו, בפסוק המכונה 59ג ומופיע רק בתרגום השבעים, אחרי פסוק נג שבנוסח המסורה.
↑  אלט 1925, עמ' 116, הערה 2 = Albrecht Alt, Judas Gaue unter Josia PJb 21, 1925, עמ' 100–117. נמצא גם בכרך II של מאמריו, 1953: 267–288, עמ' 288 הערה 1 במהדורה מאוחרת זו.
↑  מידות ג, ד
↑  ר' גם ליונשטאם באנציקלופדיה מקראית ב: עמ' 85-84.
↑  שיק 92-91:1880 = Schick, C. 1880. Der Frankenberg. ZDPV 3: 88-99
↑  אלט 26:1930 = Alt, A. 1930. Die Staatenbildung der Israeliten in Palästina. Alt II: 1-65.

באנגלית: Alt, A. 1930. The Formation of the Israelite State in Palestine. Alt, A. 1966. Essays on Old Testament History and Religion (Translation from the 1953-9 collected papers: R.A. Wilson). Blackwell, Oxford: 171-237

וכן בעוד מקומות.
↑  גבי ברקאי. צפונה ומערבה של ירושלים בסוף תקופת הברזל (עבודת דוקטור). אוניברסיטת תל אביב. תשמ"ה: 422, הערה 17.

וכן באתר הרשמי של הפרויקט הארכאולוגי ברמת רחל.
↑  ושם גם ביבליוגרפיה מלאה של כל הפרסומים מכל החפירות.
↑  עודד ליפשיץ, "סמל הכינוס מגואל בדם", עת־מול, 187, (2006), עמודים 26-28
↑  מולה כהן:לתת ולקבל-פרקי זכרונות אישיים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000
↑  Ahroni, Y., Excavation At Ramat Rahel, Seasons 1959-1960, Rome 1962, p. 4, 24-27, Fig 5,16, 19 PLS. 18,22; Antonia Ciasca, 'A Hypocaust at Ramat Rahel', in Ahroni, Y., Excavation At Ramat Rahel, Seasons 1959-1960, Rome 1962, p. 69-72, Fig. 5, 16, 19; Ahroni, Y., Excavation At Ramat Rahel, Seasons 1961-1962, Rome 1964, p 14-17, 38-41, 121
↑  פרחי יואב ועודד ליפשיץ, בולה נדירה של הדריאנוס מחפירות רמת רחל, חידושים בחקר ירושלים, 10, (2009), עמודים 169–174 ; Y. Farhi, 'Roman Imperial Lead Sealing from Ramat Ra el Excavations', ZPE, 170, pp. 295–298
↑  D.T. Ariel, A Survey of the Coins in Jerusalem (until the end of the Byzantine Period), Liber Annuus, 32, (1982),pp. 293
באסטיד

בנייה מחדש בתקופות שונות של באסטיד מונפאזייר (Monpazier) שימרה את ההגנה על כיכר השוק מהתכנון המקורי.
באסטידים (באנגלית: Bastide) הן עיירות חדשות מבוצרות מתקופת ימי הביניים, שנבנו בחבלי ארץ לנגדוק, גסקוניה, אקוויטניה, שבאנגליה וויילס במהלך המאות השלוש-עשרה והארבע-עשרה, אם כי חלק מהרשויות מחשיבות את מון-דה-מרסן (Mont-de-Marsan) ומונטובן (Montauban), אשר נוסדה ב-1144, כבאסטידים הראשונים.
כמה מהבאסטידים הראשונים נבנו תחת ריימונד השביעי מטולוז (אנ') כדי להחליף כפרים שנהרסו במסע הצלב האלביגנזי. הוא עודד בנייה של כפרים אחרים כדי ליישב את השממה, במיוחד בדרום-מערב צרפת. כמעט 700 בסטידים נבנו בין השנים 1222 (Cordes-sur-Ciel, טארן) ו-1372 (La Bastide d'Anjou, טארן).
היסטוריה

הבאסטידים פותחו וגדלו במספרם על פי תנאי חוזה פריז (1229), שאיפשר לריימונד השביעי מטולוז לבנות עיירות חדשות בתחומי שליטתו המובסים והמרוסקים אך, לא לבצר אותן. כאשר אלפונס הקאפטי מפואטייה (אנ') ירש, במסגרת נישואים שנקבעו בהסכם, וביסס את שליטתו האזורית בין השאר באמצעות ייסוד הבאסטידים, הוא כונה "מייסד הבאסטיד שאין דומה לו". בעלי קרקעות תמכו בפיתוח באסטידים כדי לייצר הכנסות ממסים על סחר ולא ממעשרות (מיסים על ייצור). חקלאים שבחרו להעביר את משפחותיהם לבאסטידים כבר לא היו וסאלים של הלורד המקומי והפכו לאנשים חופשיים. למעשה, התפתחות הבאסטידים תרמה לדעיכת הפיאודליזם.
התושבים החדשים עודדו לעבד את האדמה מסביב לבאסטיד, ובעקבות כך החל מסחר בדמות סוחרים ושווקים. הלורד הטיל מס על דירות בבאסטידים ועל כל המסחר בשוק. הבסיס המשפטי שעליו נקבעו הבאסטידים היה זה של פרז' (Paréage) עם הכוח השלטוני המקומי, המבוסס על הסכם חוזי רשמי בכתב בין בעל הקרקע לבין רוזן טולוז (אנ'), מלך צרפת או מלך אנגליה. בעל הקרקע עשוי היה להיות קרטל של לורדים מקומיים או אב המנזר של מנזר מקומי.
האחריות וההטבות גובשו בקפידה בצ'ארטר, שהגדיר את הזכיינות ("חירויות") ואת התלבושות ("המנהגים") של הבאסטיד. זכויות פיאודליות הושקעו בריבון, כאשר הלורד המקומי ממלא מספר חובות כאוכף צדק מקומי ומתווך בין התושבים החדשים - הנדרשים לבנות בתים בתוך זמן מוגדר, לעיתים קרובות שנה, לבין נציגי הריבון. לתושבים הוענקו מגרש ביתי, מגרש לגינה במטבח (קסלה) ומגרש לעיבוד (ארפנט) בשולי אדמות הבאסטיד. תחילה הבאסטיד והכנסייה נבנו תחילה מעץ. לאחר גמר הקמת הבאסטיד, הם הוחלפו במבנים מאבן.
רכיבים מבניים

על ההגדרה של באסטיד התנהל בעבר פולמוס אקדמי. כיום הם מתוארים, בדרך כלל, ככל עיר שתוכננה ונבנתה כיחידה, על ידי מייסד אחד. רוב הבאסטידים פותחו עם מתווה של רשת רחובות מצטלבים, עם צירי דרך רחבים המחלקים את תוכנית העיר ל"אינסולות" ('insulae'), או בלוקים, שדרכם עובר, לעיתים קרובות, נתיב צר. הם כללו כיכר שוק מרכזית מוקפת ארקדות (קוברטים; couverts) שדרכן עברו צירי התנועה, עם שטח שקילה ומדידה מקורה. כיכר השוק סיפקה, לעיתים קרובות, את היחידה העצמאית (מודול) שאליו מתנקזות חלוקות המשנה של הבאסטיד. הדגם העירוני הרומי, הקסטרום עם תוכנית הרשת והפורום המרכזי שלו, שלט ללא עוררין באזור שכן תקדימים תכנוניים רומיים שרדו בערים מימי הביניים כמו בזייה, נרבון, טולוז, אורנז' וארל. אזור הבאסטידים היה אחד המאחזים האחרונים של שלהי העת העתיקה במערב.
רכיבים מבניים > כיכר מרכזית

המאפיין העיקרי בכל הבאסטידים הוא מקום מרכזי, פתוח או כיכר. הוא שימש לשווקים, אך שימש גם למפגשים פוליטיים וחברתיים. כיכר טיפוסית, (שהייתה כנראה דגם לבסטידים אחרים), אפשר למצוא במונטאובן. בדרך כלל, יש רק כיכר אחת. סנט ליס (Saint-Lys) ואלביאס (Albias) שונות מאחר שיש להן שתי כיכרות: כיכר אחת לשוק וכיכר נוספת לכנסייה. הכיכר משמשת גם לחלוקת העיר לרבעים. בדרך כלל, היא שוכנת לצד לרחוב הראשי (הציר) שהוביל את התנועה. ישנן שלוש פריסות אפשריות:
סגורה לחלוטין: הכיכר לא נוגעת באף רחוב. תצורה זו נדירה מאוד אם כי יש דוגמה אחת בטורניי בגודל של 72 מטרים על 70 מטרים.
ציר יחיד: עיצוב הציר הבודד בבאסטידים גורם לכל הדרכים לרוץ בכיוון אחד ובצורה מקבילה זו לזו. מדי פעם עשויות להיות סמטאות החותכות בין הדרכים. הכיכר המרכזית ממוקמת בין שתי דרכים. מקומות מרכזיים אלו בדרך כלל בגודל של 50 מטרים עד 55 מטרים מכל צד.
פריסת רשת: מבוססת בדרך כלל על הכיכר במונטאובן. בדרך כלל המקום בעל פני השטח השטוחים ביותר בגבולות הבאסטיד שימש לכיכר המרכזית.
רכיבים מבניים > כנסייה

הכנסייה כמעט אף פעם לא הייתה על הכיכר המרכזית אלא בדרך כלל בזווית, מול הכיכר באלכסון. אחד היוצאים מן הכלל הנדירים הוא Villefranche-de-Rouergue, אך זה נבנה מאתיים שנה אחרי הכיכר.
רכיבים מבניים > מגורים

היו כללים ברורים כיצד ניתן לבנות בתים בתוך הבאסטיד. חזיתות הבתים נאלצו ליישר קו. כמו כן, היה צריך להיות מרווח קטן בין הבתים. המגרשים עליהם הוקמו בתי המגורים היו כולם דומים בגודלם, 8 מטרים על 24 מטרים היה הגודל הנפוץ. היו רק מספר מצומצם של מגרשים. זה נע בין עשרה לכמה אלפים (3,000 ב-Renade-sur-Garonne).
רכיבים מבניים > רחובות

רוחב הרחובות היה בדרך כלל 6–10 מטרים, כך שמרכבה יכלה לעבור דרכם. הם נבנו לצד חזיתות הבתים. סמטאות העוברות בין רחובות, לרוב אלו היו ברוחב של 5–6 מטרים אך לפעמים, הן נבנו ברוחב של 2-2.5 מטרים. בבאסטיד היו בדרך כלל בין רחוב אחד לשמונה.
רכיבים מבניים > חומות

בתחילה, כאשר הוקמו הבאסטידים הראשונים, לרובם לא היו חומות או ביצורים של עיר, מאחר שזו הייתה תקופה שלווה בהיסטוריה, והחומות נאסרו על פי חוזה פריז (1229). ביצורים נוספו מאוחר יותר ושולמו באמצעות מס מיוחד או בוצעו באמצעות חוק שחייב את תושבי העיר לסייע בבניית החומות. דוגמה טובה לכך היא ליבורן. עשר שנים לאחר הקמת העיר ביקשו אנשיה כסף לבניית חומות העיר. לאחר שהם קיבלו את הכסף, הם הוציאו אותו על הפיכת העיר שלהם ליפה יותר, במקום בניית חומות.[דרוש מקור] בתחילת מלחמת מאה השנים, נהרסו באסטידים רבים שלא היו להם חומות עיר. כמה מהאחרים בנו במהירות חומות אבן כדי להגן על העיר.
מבנה ומיקום

קלות גביית המס הייתה סיבה נוספת לפריסת הרשת, שכן הכפר היה חייב במס מודול אחר מודול, והאזור המרכזי המאורגן. צורותיהם של הבטסטידים נבעו מ"החיכוך שנוצר על ידי אינטראקציה, כדאיות, פרגמטיות, פשרה משפטית ורווח", ציין אדריאן רנדולף ב-1995. לעיתים רחוקות יותר, ערים מתוכננות כאלה פותחו על פי תוכנית מעגלית. חלק מהבאסטידים לא תוכננו בצורה כל כך גאומטרית: "גאומטריית הבלוקים של הבאסטידים לא הייתה מסגרת נוקשה שלתוכה נדחסה עיירה; היא דומה יותר לרשת, המושלכת על האתר ומסתגלת לניואנסים שלה", כתב רנדולף.
מרבית הבאסטידים נבנו במחוזות לוט וגארון, דורדון, גרס וגארון עילית בצרפת, בזכות הגובה והאיכות של הקרקע. חלקם נבנו בעמדות הגנה חשובות. הידועה ביותר כיום היא, כנראה, אנדורה לה ולה, אך המאוכלסת ביותר היא וילנב-סור-לו (Villeneuve-sur-Lot), שפירושה "העיר החדשה על נהר לוט".
מראי מקום

Randolph, Adrian, "The Bastides of southwest France" The Art Bulletin 77.2 (June 1995), pp. 290–307.
לקריאה נוספת

Bentley, James (1994). Fort Towns of France: The Bastides of the Dordogne and Aquitaine. Tauris Parke. ISBN 1-85043-608-8.
Beresford, Maurice. (1967) New Towns of the Middle Ages. Town Plantation in England, Wales and Gascony. London.
Boerefijn, Wim (2010) The foundation, planning and building of new towns in the 13th and 14th centuries in Europe. An architectural-historical research into urban form and its creation. PhD. thesis Universiteit van Amsterdam. Esp. chapter 2. ISBN 978-90-9025157-8 ([1]).
Lauret, Alain, Raymond Malebranche & Gilles Séraphin (1988) Bastides, villes nouvelles du moyen-age. Toulouse.
הערות שוליים

↑  Bastide emphasises the "built" nature of the enterprise; in spite of the fortified connotations of Bastille, most of the present town walls were not built initially, though their strategic location was a consideration from the start, in part through contractual promises of future military support from the new occupants. See Adrian Randolph, "The Bastides of southwest France" The Art Bulletin 77.2 (June 1995, pp. 290-307) pp 291 note 11 and 303.
↑  M.R.G. Conzen, 'The use of town plans in the study of urban history' in H.J. Dyos, The Study of Urban History, London, 1968, 126–27
↑  A.E.J. Morris, History of urban form: before the industrial revolutions 3rd ed., London, 1994, 119–32
↑  There is little consensus on whether Montauban should be counted as a bastide (Randolph 1995:291 note 11).
1 2  Bastide in the French Wikipedia, retrieved March 8, 2007.
↑  Randolph 1995:290f.
↑  Randolph 1995:303f.
↑  Randolph 1995:292.
↑  Historians have classified other planned new towns of Languedoc-Roussillon, built on a circular plan, as circulades.
↑  Randolph 1995:297
↑  C. Goudineau, P.A. Février and M. Fixot, "Le réseau urbain," in Georges Duby, ed. Histoire de la France urbaine Paris 1980, pp 71-137.
↑  Randolph 1995:291.
↑  K. Pawloski, "Villes et villages circulaire du Languedoc" Annales du Midi 9 (1987) pp 407-28.
↑  Randolph 1995:301.
דגם אקיטני של באסטיד
דגם של באסטיד בגסקון
חומות Aigues-Mortes
באסטידים ב-1271
ברטה זאריק

ברטה זאריק-בלאה (בגרמנית: Berta Zahourek-Blaha;‏ 3 בינואר 1896 - 14 ביוני 1967) הייתה שחיינית אוסטרית, בעלת מדליית ארד אולימפית.
ביוגרפיה

זאריק נולדה בווינה.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכתה זאריק במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 6:17.0 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא עולם חדש של 5:52.8 דקות וגרמניה (6:04.6 דקות). ויחד עם מרגרט אדלר, קלרה מילך ויוזפינה שטיקר, הן הפכו לנשים הראשונות מאוסטריה שזכו במדליה אולימפית. בנוסף, היא סיימה במקום 16 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:38.6 דקות.
בית הפחה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־18
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־18 
 מידות
 קומות:  2 
 קואורדינטות:  31°47′05″N 35°13′01″E﻿ / ﻿31.784861111111°N 35.216833333333°E﻿ / 31.784861111111; 35.216833333333
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית הפחה(למפת ירושלים רגילה) בית הפחה(למפת הרי ירושלים רגילה) בית הפחה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית הפחה
 
מבט מרחוב הנביאים
בית הפחה הוא מבנה עתיק בירושלים (מתחילת המאה ה-18), ברחוב הנביאים 61, אשר שימש למגורי הפחה הטורקי.
המבנה הוא בן שתי קומות, מלבני ומאורך, והוא שימש את הפחה בירושלים ומשפחתו. חזיתו פונה כלפי רחוב הנביאים, מול בית החולים של המיסיון האנגלי, והכניסה אליו היא מצידו השני, מכיוון רחוב יפו. הבניין נמצא בסמוך לבית נבון ביי ובית אשל ירושלים.
בקומה התחתונה של המבנה הייתה אורווה מחופה בקמרונות. האכסדרה עם הקשתות של חזית האורוות מתקופת הפחה נסתמה בבטון בתקופה הבריטית. כיום משמש הבניין דירת מגורים המחולקת לכמה חללים ולגלריית אמנים. המבנה עצמו ישן, והוא נתון בסכנת הריסה.
היסטוריה

בית הפחה הוא אחד המבנים העתיקים בירושלים שמחוץ לחומות.
את הבניין בנתה הכנסייה היוונית אורתודוקסית בתחילת המאה ה-18, והיא השכירה אותו למושל ירושלים הטורקי - הפחה. הראשון מבין המושלים שגר בו היה ראשיד פחה, ואחריו התגוררו בו אברהים פחה ואחרים. בקבלות הפנים שערך המושל לנכבדי העיר בימי חג ומועד ניגנה תזמורת צבאית טורקית ברחבה מיוחדת שהייתה בחזית הבניין מדרומו. הבית עבר מיד ליד במהלך השנים, ובשנות ה-30 של המאה העשרים רכש אותו הסוחר היהודי יליד עדן, בֶּנִין, שהיה סוחר בהודו ובמצרים ולאחר מכן השתקע בישראל. הוא רכש את הבית, ואת חצר הכניסה הפך למשתלת פרחים. משפחת בנין רכשה גם את הבית המפואר הסמוך, בית נבון ביי, אחרי שנבון ירד מנכסיו. שנים לאחר מכן נעקרו העצים והשתילים מן המקום, וכיום המתחם משמש מגרש חניה.
בתחתית המבנה פועל כיום בית הכנסת עולי בורסה, המשמש את עולי העיר בורסה שבטורקיה, דוברי שפת הלאדינו. הוא נוסד בשנת ה'תרצ"ג.
בשנת 2007 החלו עבודות להקמת קניון במתחם שבו שכנה הקונסוליה הגרמנית (הנביאים 57 פינת ראול ולנברג), ובמגרשי החנייה שבאזור, ובית הפחה שנמצא באזור בסכנת הריסה. בית נבון ביי ישומר כחלק מפרויקט זה.
אדריכלות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
בית הפחה בנוי בשיטה עתיקה בה היו בונים מלבנים וממלאים בפנים עפר. שיטת הבניה מאפשרת לשמור על קור הבניין במהלך ימי הקיץ החמים, מה שהיה רצוי על נכבדי העיר שגרו במקום, אך במהלך החורף הקור בלילה מקפיא עצמות.
לקריאה נוספת

קרדום - דו ירחון לידיעת הארץ, כרך 33: "ירושלים - בניינים בעיר החדשה", 1984
ברינואה

| --- | --- |
סמל ברינואהסמל ברינואה

 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל:  איל-דה-פראנס איל-דה-פראנס
 ראש העיר:  Bruno Gallier
 שטח:  6.62 קמ"ר
 גובה:  53 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  25,423 (1 בינואר 2021)
 קואורדינטות:  48°41′53″N 2°30′12″E﻿ / ﻿48.698055555556°N 2.5033333333333°E﻿ / 48.698055555556; 2.5033333333333 
 אזור זמן:  UTC+1
 https://www.brunoy.fr/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי ברינואה(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי ברינואה(למפת איל-דה-פראנס רגילה) פריז ורסאי מלאן אוורי פונטואז נורמנדי סאנטר-עמק הלואר בורגון פראנש-קונטה  גר. אסט  או-דה-פראנס קרטיי מוברינואה(למפת איל-דה-פראנס מוגדלת) פריז ורסאי מלאן אוורי פונטואז נורמנדי סאנטר-עמק הלואר בורגון פראנש-קונטה  גר. אסט  או-דה-פראנס קרטיי מוברינואה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ברינואה (בצרפתית: Brunoy ‏האזנהקובץ:Fr-Paris--Brunoy.ogg‏Ⓘ‏) היא קומונה בפרברים הדרום-מזרחיים של פריז, במרחק 20.6 ק"מ ממרכז פריז.
היסטוריה

ההתיישבות הראשונה בברינואה הייתה בשנת 638.
במקום שוכנת קהילה של חסידי חב"ד משנת 1946, אשר הקימו שם ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש.
דמוגרפיה

| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 | 2013 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 14,848 | 16,031 | 22,727 | 23,899 | 24,468 | 23,642 | 25,981 | 26,066 |
תאומה

אנגליה רייגט ובאנסטד, סארי, אנגליה
פורטוגל אספינאו, פורטוגל
גרמניה ויטליש, גרמניה