stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מידות טובות
בפילוסופיה הדתית של ימי הביניים המאוחרים > דנטה

המשורר האיטלקי דנטה אליגיירי עסק במידות טובות בספרו הפילוסופי "המשתה". על בסיס הפילוסופיה האריסטוטלית, הוא סבר שהשלמות של כל בריה חופפת להשגת מידתה הטובה העצמית, כלומר למימוש המלא של הפוטנציאל העצמי שלה. לדעתו, לאדם אין גדולה יותר מאשר פעולת מידתו הטובה, מצוינותו-הוא; והרגל במידה טובה, בין אינטלקטואלית בין מוסרית, אינו נמהר, אלא נדרש לקנותו ולתרגלו.
הוא כתב על מידת הנדיבות ("המשתה", ספר ראשון, פרק שמיני):
מידת הנדיבות מתאפיינת בשלושה דברים: נתינה לרבים, נתינת דברים מועילים, ונתינה מבלי שמבקשים.
על מידה טובה להיות שמחה בכל מעשה. אם אינה שמחה בנתינה ובקבלה, אינה לא מוכנה ולא שלמה.
על מידה טובה להיטיב דברים תמיד.
על פעולת המידה הטובה לקנות חברים, כי חיינו זקוקים לחברים, ותכלית מידה טובה שחיינו יהיו שלמים.
על פעולת מידה טובה להיות חופשית ולא כפויה.
לדעת דנטה, אך על פי שנדרש לאהוב כל מידה טובה שבאדם, יש לאהוב הכי הרבה את מה שהכי אנושי, וזה מידת הצדק, כי שוכנת בחלק הרציונלי או האינטלקטואלי של האדם, כלומר ברצון. כל מידה טובה, המביאה ברכה לאדם במעשיו, בעיקרון שורשה אחד. מידה טובה היא לבוש יפה המתגורר רק באמצע. במקום בו יש מידה טובה, יש אצילות.
"גן העדן", חלקה השלישי של יצירתו השירית הגדולה "הקומדיה האלוהית", עוסק במידות טובות ובמושכלות. הוא בנוי על סמך ארבע המידות הטובות הקלאסיות/קרדינליות ושלוש מידות טובות תאולוגיות (שבע המידות הטובות). הספירות של גן העדן, שביצירתו, מקושרות למידות טובות באופן הבא:
ספירה ראשונה: ירח - נפשות ההפכפכים, חסרון באומץ.
ספירה שנייה: כוכב חמה - נפשת השאפתנים, חסרון בצדק.
ספירה שלישית: נוגה - נפשות האוהבים, חסרון במתינות.
ספירה רביעית: שמש - נפשות החכמים, מופת למידת הזהירות.
ספירה חמישית: מאדים - נפשות לוחמי האמונה, מופת למידת האומץ.
ספירה שישית: צדק - נפשות המלכים הצדיקים, מופת למידת הצדק.
ספירה שביעית: שבתאי - נפשות ההוגים העיוניים, מופת למידת המתינות.
ספירה שמינית: כוכבים קבועים - נפשות הקדושים, מופת למידות האמונה, תקווה, ואהבה.
בתפיסת האבירות האירופאית של ימי הביניים והרנסאנס

במאה השמינית, לרגל הכתרתו ל"קיסר הרומאים" (אנ'), פרסם קרל הגדול רשימה של סגולות אבירים:
אהבת האל
אהבת שכנך
מתן צדקה לעניים
הכנסת אורחים
ביקור החולים
רחמנות כלפי לאסירים
הימנעות מעשיית רע לאדם, או הסכמה לכך
מחילה לאחרים
פדיון שבויים
עזרה למדוכאים
הגנת האלמנה והיתום
משפט צדיק
סירוב לעשיית רע
התמדה בלא בכעס
הימנעות מאכילה ושתייה מוגזמות
צניעות ואדיבות
שירות נאמן לאדונך המושבע
לא לגנוב
לא לשקר מכוון ולא לאפשר לאחרים לעשות זאת
קנאה, שנאה ואלימות מפרידות בין בני אדם לבין מלכות האלוהים
הגנה על הכנסייה וקידום מטרתה
סיפורים פנטסטיים אודות עלילות גבורה של אבירים ובשבח מידותיהם הטובות היו הספרות העממית הפופולרית באותה תקופה, מה שבא לידי ביטוי באפוסים הרואיים וברומנסות, כגון "שירת רולאן", "שירת אל סיד", "מות ארתור", וכיוצא בהם. תשעת המכובדים (הקטור, אלכסנדר הגדול, יוליוס קיסר; יהושע בן נון, דוד, יהודה המכבי; המלך ארתור, קרל הגדול, גוטפריד מבויון) שיקפו את אידיאל האבירות. ברומנסה "סר גאווין והאביר הירוק", סר גאווין, אביר המשקף את שלמות חמש המידות טובות של האבירות: חברות, נדיבות, צניעות, נימוס, ורחמנות, נכשל באתגר שהעמיד האביר הירוק, מה שמגלה את החולשה המוסרית של עולם האבירות ושל האנושות כולה.
צ'וסר תיאר את רוח האבירות במבוא ליצירתו "סיפורי קנטרברי":
הָיָה אַבִּיר, אֵיזֶה אִישׁ,
מִשֶּׁלִּצְלֹחַ הֵחִישׁ,
כֹּה אָהַב אַבִּירוּת,
אֱמֶת, כָּבוֹד, נִימוּס וְחֵרוּת.
כֹּה רָאוּי בְּמִלְחֶמֶת אֲדוֹנוֹ,
בָּהּ רָכַב, אֵין עוֹד מִלְּבַדּוֹ,
בֵּין בָּעוֹלָם הַדָּתִי בֵּין בֶּאֱלִילִי,
וּבְכָל מָקוֹם הֶחְשִׁיבוּהוּ עֶרְכִּי.
...
וְהוּא נוֹדָע לִתְהִלָּה.
הָיוּ בּוֹ גְּבוּרָה גַּם חָכְמָה,
וּכְשִׁפְחָה צַיְתָנוּת.
מֵעוֹלָם לֹא אָמַר דִּבְרֵי לֵצוּת,
בְּכָל חַיָּיו, יִהְיֶה מָה שֶׁיִּהְיֶה,
הָיָה בֶּאֱמֶת אַבִּיר מֻשְׁלָם נַעֲלֶה.
בתפיסת האבירות האירופאית של ימי הביניים והרנסאנס > בתקופת הרנסאנס

בתקופת הרנסאנס עולם האבירות המשיך להתקיים בעיקר בספרות. בהשראת עולם האבירות על מידותיו הטובות, חוברו האפוסים העיקריים של הרנסאנס: "אורלנדו המטורף" מאת אריוסטו, "ירושלים המשוחררת" מאת טאסו, ו-"מלכת הפיות" מאת אדמונד ספנסר; יצירות שחיברו את המידות הטובות של עולם האבירות למידות הטובות הקלאסיות.
ספנסר חיבר את "מלכת הפיות" במטרה ליצור ג'נטלמן או אדם אצילי במידות ובמשמעת עדינה. המידות מואנשות לדמויות, וכל ספר עוסק במידה טובה כללית, תוך תיאור הרפתקאות של דמות ראשית, אחד מאבירי השולחן העגול שנדרש לבצע משימה כדי לתקן את מידתו, והרפתקאות של דמויות אחרות, עד להשלמת המשימה שהוטלה עליו. ספנסר השלים ששה ספרים בהתאמה למידות הבאות:
קדושה - אמת, יסוד כל המידות הטובות.
מתינות - מידה טובה בין אדם לעצמו.
צניעות - מידה טובה בין איש ואשה.
חברות - מידה טובה בין אדם לחברו.
צדק - מידה טובה של החברה.
דרך ארץ - מידה טובה של תיקון הלשון.
לדוגמה, האביר של הספר הראשון מסמל איש המחפש קדוּשה, משימתו לשחוט את דרקון החטא; הוא מודרך על ידי אונה, המסמלת אמת; נאבק בטעות ומנצחה בעזרת אמת, אך מופרד ממנה על ידי תחבולות ארכימאגו, המסמל צביעות, ונופל לדואסה, המסמלת אמונה שקרית, מובל על ידיה לבית הגאווה, ממנו הוא בקושי מצליח להימלט; אונה מוגנת על ידי אריה, הכח השכלי; שניהם מתגברים על קורסקה, אמונה עיוורת, ועל אבסה, אמונות טפלות; אונה מאוימת על ידי סאנס לויי, היעדר חוק, וניצלת על ידי סאטירים, אנושות פרימיטיבית; בינתיים האביר נשבה על ידי אורגוליו, גאווה דתית, ולוציפרה, גאווה ארצית, וניצל על ידי אונה והנסיך ארתור, המסמל חסד שמיימי; הוא כמעט נופל קרבן לענק, המסמל ייאוש, ומאבד את גבורתו וביטחונו המוסרי; אונה לוקחת אותו לבית הקדושה, שם הוא עושה תשובה ומתחזק על ידי אמונה, תקווה, וצדקה; חי חיי הגות ומתחזק לקראת ביצוע משימתו; הוא מצליח לשחוט את דרקון החטא, ומתוגמל בנישואין לאונה.
הספר החמישי של "מלכת הפיות" פותח בקינה על ירידת הדורות במידות טובות (להלן הבית הראשון):
תְּכוּפוֹת אֲנִי מַשְׁוֶה בֵּין הַמַּצָּב בַּהֹוֶה
לִתְמוּנוֹת הָעוֹלָם הָעַתִּיק,
כְּשֶׁבְּנֵי הָאָדָם הָיוּ בְּשִׂיאָם הַנָּוֶה,
וְנִצַּן מִדָּה טוֹבָה הִבְרִיק,
כָּךְ אֲנִי מוֹצֵא שֶׁזֶּה מִזֶּה הִרְחִיק,
כְּאִלּוּ בְּמֶשֶׁךְ אֹרֶךְ מַסְלוּלוֹ
נִרְאֶה לִי שֶׁהָעוֹלָם הֶעְתִּיק
מִנְּקֻדַּת בְּרֵאשִׁית שֶׁל מְקוֹרוֹ,
וּמֵאָז הוֹלֵךְ וּמְעַקֵּשׁ מִדֵּי יוֹם בְּיוֹמוֹ.
ואכן במוקדם או במאוחר העולם המודרני התרחק מהאידיאלים של העולם העתיק ושל עולם האבירות. לאחר "דון קישוט", הרומן הסאטירי השנון של סרוואנטס על עולם האבירות, אנשים כבר לא נתנו אמון בסיפורי-אבירים, וספרות האבירים הרומנסית ירדה מגדולתה.
בהומניזם של הרנסאנס

ההומניסטים שבו למידות הטובות הקלאסיות של אפלטון, אריסטו, ורגיליוס, קיקרו, סנקה, ואחרים; פירשו אותן מחדש בהתאמה, פחות או יותר, לאמונה הדתית, תוך דגש על מידות טובות אזרחיות ותיאוריות פוליטיות חדשות.
בהומניזם של הרנסאנס > לאונרדו ברוני

ההיסטוריון לאונרדו ברוני הגדיר מידה טובה כנטייה קבועה של השכל, הרגל שנקנה על ידי תרגול ארוך ומשמעת מנטלית. הוא הבחין בין מידות טובות מוסריות העוסקות במעשים ונטיות, לבין מידות טובות אינטלקטואליות העוסקות בלימוד האמת. לדעתו, יש חמש מידות טובות אינטלקטואליות: חכמה, ידע, זהירות, הבנה, ואמנות. ויש הרבה יותר מידות טובות מוסריות: לכל תשוקה טבעית של האדם יש מידה טובה המתנגדת לה. לפיכך, מידות טובות מוסריות דורשות מאמץ.
מידה טובה, אינטלקטואלית או מוסרית, היא של הנפש. לנפש האדם שני חלקים: רציונלי ואי-רציונלי. את החלק האי-רציונלי יש לתקן כשהוא טועה, לרסן כשהוא נהיה יומרני, לעורר כשהוא עצל, לנחם כשהוא מוטרד. המידה הטובה נקניית על ידי תרגול של שמירת האמצע בין רגשות בחלק הזה של הנפש. המידות הטובות לא קיימות באופן טבעי או קדם-טבעי, אלא יש התאמה טבעית לקבלן ולהביאן לשלמות על ידי תרגול והרגל. לדוגמה, כשם שאדם נעשה בנאי על ידי בנייה, ומוזיקאי על ידי נגינה, כך נעשה צודק על ידי מעשים צודקים, ואמיץ על ידי מעשים אמיצים.
אושר הוא פעילות התואמת מידה טובה שלמה בחיים שלמים.
בהומניזם של הרנסאנס > מתיאו פאלמיירי

המדינאי איש האשכולות מתיאו פאלמיירי חיבר את היצירה "על החיים האזרחיים" (1429), העוסקת במעלות של האזרח האידיאלי. היצירה כוללת ארבעה דיאלוגים בין שלושה מלומדים פלורנטינים, המבוססים על "תורת הנאום" של קווינטיליאנוס ו"על החובות" של קיקרו. הספר הראשון עוסק בחינוך ילדים ונערים באופן המשפר את היכולת האנושית להיטיב לאחרים ולחברה; הספר השני במידות הזהירות, האומץ והמתינות; הספר השלישי במידת הצדק החשובה במיוחד עבור החיים האזרחיים; והספר הרביעי במה שמועיל. חיי האדם מצויים במתח בין שני קטבים: מידה טובה ותועלת, שלעיתים תכופות סותרים זה את זה.
בהומניזם של הרנסאנס > פטריצי

הפילוסוף האיטלקי פרנצ'סקו פטריצי מסיינה היה המקדם הראשי של המסורת ההומנית של "פוליטיקה של מידות טובות". הוא חיבר את הספרים הארוכים "על ייסוד רפובליקה" (1471) ו"על המלכות וחינוך מלכותי" (1484). הוא הבחין בין הרודן השולט באופן לא צודק ומתייחס לאזרחיו כעבדים, לבין המלך המוביל את אזרחיו לאושר באמצעות מידתו הטובה. המלך משתמש בשכל ובמידה טובה, הרודן בכוח ובשררה. הרודן משעבד ושנוא. המלך משחרר ואהוב על עמו.
ממשל המלך מתקבל ברצון כהיותו צודק, וממשל צודק דורש מושלים ראויים לשבח. על המלך לחבק את כל האזרחים, לעשות עמם חסד ולכבדם, להיות אנושי ונגיש, ולשמוח בחברתם. עליו לגמול לאנשים בהתאם לערכם המוסרי, לשפר בהתמדה את כולם, על המידה הטובה להיות אמת-המידה של כל הדברים.
על המלך לכבד את החוק ולציית לו, לתת דוגמה אישית. אחרת, אין זה צודק שידרוש מאחרים מה שאינו דורש מעצמו. לדעת פטריצי, מה שמגביל את כוחו של המלך אינם החוק או אמצעים חוקתיים, אלא שיקול-דעתו הזהיר מה הוא יכול לעשות היטב ומה מגבלותיו. לפיכך, עליו להיות זהיר ביותר, ולהשאיר את הדת לאנשי-הדת ואת החקיקה האזרחית למחוקקים. למרות זאת, עליו להשגיח על המחוקקים שלא יעבירו חוקים שהם פתח למחלוקת יותר מאשר לצדק, ולמונעם מחידושים מיותרים. על הצדק המלכותי להיות אצילי, מתון, אנושי, וחנון.
על המלך לדעת איך לקנות מידות טובות, ובמיוחד את מידת הזהירות. כדי לכונן מלך, פטריצי המליץ שמוריו יהיו אנשי מוסר, שחברי ילדותו יהיו הגונים ומכובדים, ושברגעי הפנאי יהיה בחברת מלומדים. חינוכו צריך להיות מבוסס על לימודים הומניים: דקדוק, שירה, היסטוריה, רטוריקה, ופילוסופיה של המוסר; ולצידם דיסיפלינות מועילות, כגון מתמטיקה, גאומטריה, מוזיקה, אסטרונומיה, וגאוגרפיה. יותר מכל עליו להימנע מחברת חנפנים, מלשינים, רכלנים, ומדברי לשון הרע.
ממידותיו הטובות של המלך, פטריצי ציין את מידות ההגינות, נינוחות, אומץ, צדק, חברות, ובעיקר את מידת האנושיות: מה ששנוא עליך אל תעשה לחברך, ואהבת לרעך כמוך, מהות האדם.
בהומניזם של הרנסאנס > בלדסארה קסטליונה

איש-החצר בלדסארה קסטליונה חיבר את הדיאלוג "איש החצר" (1528), מדריך נימוסים והליכות לאנשי חצרות המלכות, שתורגם לשפות רבות במהלך המאה ה-16, ויצא לאור במהדורות רבות. בספר הרביעי הוא עוסק במידות טובות כתיקון למידות הרעות של שליטים. המידות הרעות העיקריות של נסיכים הן בורות והערכה עצמית (מופרזת), ושורש שתיהן בשקר. הנסיך מוקף בחנפנים, שנהנים מקרבתם לנסיך, המשביעים את רצונו בדרכים שקריות, מה שגורם לו להיות בור לגבי דברים ולגבי עצמו, להשלות את עצמו ולתפוס את עצמו באופן שקרי. השליטים, מעבר לכך שלא שומעים את האמת, שיכורים מהתענוגות שלהם, וכה משלים את עצמם, עד ששכלם נהיה מושחת: כה רגיל לציות ולשבח, עד שהערכתם העצמית נהיית ללא גבולות, כאילו אינם זקוקים לעצות מאחרים. ומאחר שסבורים שהם יודעים איך למשול, הם עסוקים באיך לשמר את כוחם. לפיכך, קסטליונה מדגיש שעל האיש החצר השלם להיות מסוגל לומר ללא חשש את האמת לנסיך, בכל מה שראוי לנסיך לדעת; וכאשר הנסיך נוטה למעשה רע, להתנגד לכוונתו הרעה ולהדריכו בהדרגה לשביל של מידה טובה; ללמדו התאפקות, גבורה, צדק, מתינות.
המידות הטובות המוסריות אינן רק טבעיות, אלא דורשות לימוד ותרגול. לפיכך, כבכל אמנות, גם למידה טובה נדרש מורה שיעורר בנפש את המידות הטובות המוסריות ויצמיח אותן. מידה טובה היא כמעט סוג של זהירות וחריפות להעדיף את הטוב; ומידה רעה סוג של חוסר-זהירות ובורות, דעתנות רעה הדומה קצת לטוב.
קסטליונה הדגיש את החשיבות של שלוש מידות טובות עיקריות שמהותן כושר שיפוט לבחור היטב:
מידת המתינות, הדומה לחייל הכובש ושולט ללא התנגדות, מנצח את אויבו מבפנים, ממתנת את כל הרגשות כך שיעזרו למידות טובות, מכוונת את השכל לצדק ועושה אותו לרגוע, נינוח והרמוני; ומולידה מידות טובות רבות אחרות.
מידת הצדק מלמדת לעשות מה שנכון, וכל המידות הטובות פועלות באמצעותה.
גדלות-נפש מרחיבה את כל המידות, ותלויה בקיומן.
בהומניזם של הרנסאנס > יוסטוס ליפסיוס

הפילוסוף הפלמי יוסטוס ליפסיוס חיבר שני ספרים פופולרים על מידת ההתמדה (קביעות). הוא הדגיש שלא מוזיקה ולא יין, לא שינה ולא טיולים, מסוגלים לרפא את מחלות השכל (היותו לא מיושב בדעתו), אלא החכמה וההתמדה. התמדה פירושה "חוזק קבוע וצודק של השכל, שאינו עולה ולא יורד בהשפעת מקרים חיצוניים". חוזק הכוונה לאיתנות שאינה נובעת מדעה, אלא משכל ישר. ונבדל מעיקשות הנובעת מגאווה, ולפיכך מדעה. התמדה היא תולדה של סבלנות, ושל רוח נמוכה לסבול דברים. כי מידה טובה שומרת על האמצע, ושוקלת דברים במאזני השכל הישר: הבנה ושיפוט אמיתיים של דברים אנושיים ואלוהיים.
ספרים אחרים שחוברו על מידה טובה ספציפית: "על הזהירות" מאת ג'ובאני פונטנו, "מסה על מידת הסבלנות" מאת אנג'לו רוקה, "מסה על מידת הגבורה ועל האהבה" מאת טאסו, ועוד.
בפילוסופיה האירופאית של המאה ה-17 > דקארט

הפילוסוף הצרפתי רנה דקארט עסק במידות טובות בספרו "רגשות הנפש" (1649). לדעתו, נדיבות, בהיותה הרגל קבוע של הנפש, הופכת מרגש למידה טובה, המפתח של כל המידות הטובות, והתרופה הכללית הטובה ביותר לרגשות מבולבלים. לנדיבות אמיתית שני מרכיבים:
לדעת ששום דבר לא באמת שייך לאדם מלבד רצונו החופשי
רגש פנימי נחוש ותמידי להשתמש בבחירתו החופשית היטב
לבחור בהתמדה במה שהאדם שופט שהוא הכי טוב, זה להתהלך במידה טובה בשלמות. האנשים הנדיבים ביותר הם גם הענווים ביותר (בחושבם על החולשה של טבע האדם ועל הטעויות שעשו, הם אינם מחשיבים את עצמם יותר מאשר אנשים אחרים, אשר גם להם רצון חופשי, וגם הם מסוגלים להשתמש בו היטב כמוהם). מאחר שאנשים נדיבים כאלה מחשיבים את ההטבה לאחרים כדבר הנעלה ביותר, ומגנים אינטרסים אישיים, הם גם לגמרי נימוסיים, אדיבים, ומחויבים לכל. ומושלים ברגשות של קנאה (כי שואפים לדברים התלויים רק בעצמם), שנאה (כי יש להם הערכה לכל), פחד (כי בוטחים במידתם הטובה), וכעס (כי הם לא מחשיבים מה שתלוי באחרים).
על מנת להגיע לאושר פנימי, נדרש להתהלך בחריצות בדרך של מידה טובה (נדיבות, ענווה).
בפילוסופיה האירופאית של המאה ה-17 > האפלטונים של קיימברידג'

האפלטונים של קיימברידג' היו קבוצת הוגי-דעות אנגלים מהמאה ה-17 שקיוו ליישב בין האתיקה הנוצרית לבין ההומניזם הרנסאנסי, בין הדת והמדע החדש, בין אמונה ורציונליות; והיו מחויבים לרעיון שהטוב מהותי לכל הדברים, ושניתן לתופסו באופן רציונלי.
בפילוסופיה האירופאית של המאה ה-17 > האפלטונים של קיימברידג' > בנג'מין ויצ'קוט

בנג'מין ויצ'קוט היה מראשי האפלטונים של קיימברידג'. להלן לקט נבחר ממאמרותיו:
ידע כשלעצמו אינו מסתכם למידה טובה, אולם ללא ספק אין מידה טובה בלי ידע. ידע הוא הצעד הראשון למידה טובה וטוּב, אולם טוּב אינו בלי שמחה ובחירה.
על האדם לתקן את שכלו, על ידי חקירות של המידות והסיבות של חובתו; למתן את מזגו בהתאם למידות ולסיבות האלו: ולתקן את חייו בהתאם לשיפור של שכלו.
מצפון בלי שיקול-דעת, זה אמונה טפלה. שיקול-דעת בלי מצפון, זה הרשעה עצמית.
תמימות ואמון הם השומרים של מידה טובה.
להאמין באלוהים זה להאמין בכל הטוב האפשרי ובשלמות שביקום: ועל סמך זה להכריע, שכל הדברים הם, או לבסוף יהיו, כמו שאמורים להיות.
אין שום דבר ראוי וייחודי לאדם, אלא השימוש בשכל ישר והיישום של מידה טובה.
כל ממשל גרוע שלנו, הוא עונש לנו.
כשאדם מסכים לכל דבר, הסותר את שכלו הישר, מתחילה בו נטייה, הפוכה למידה טובה ולדת; מעשה שני מגביר אותה; ובהדרגה ההרגל של מידה טובה לא רק נחלש, אלא נהיה מעושה; והרגל הופכי מופיע. עתה, לפעול בהתאם לחובה, הפוכה מהנטייה הרעה, עד שההרגל הרע נהיה מעושה, והרגל טוב מופיע, זו התשובה ההכרחית של החוטא.
טינה כלפי צדק, היא טינה כלפי אלוהים.
בגלל חולשת וקוצר דעתנו עלינו להיות רודפי שלום ועדינים: מאחר שאולי אני טועה, אסור לי להיות דוגמטי ומשוכנע, אטום ודיקטטורי.
את המצוינות והשלמות שאנו מייחסים לאלוהים, עלינו להציע לעצמנו, במעשה ובחיקוי.
להיות לא מתון, הורס את האינדיבידואל; להיות לא צדיק, הורס את החברה; להיות לא מאמין, מתנתק מהשורש.
הרגלי מידות טובות נקנים על ידי שימוש נכון בעצמנו, ומתקלקלים על ידי מעשים לא טבעיים.
היה מתון בשיפוטך, כל עוד יש ספק, עד שאמת הדברים מופיעה. אל תהיה לפניך דעה קדומה, אלא מה שהתקבל מהאמת.
לחיות בהתאם למצב-רוח, זה פחות משכל ישר, וקצר ממידה טובה. אדם חכם הוא יותר מאשר מזג, אדם טוב - הרבה יותר.
שמחה היא החיות של חיי האדם.
אמת במעשה, עדות לטוב.
עקרונות השכל הישר זורעים זרעים של מידות טובות.
זו איננה חירות לעשות מה שלא נכון לעשות.
ככל שאנו משתמשים בחכמה ובמידה טובה, כן הן נעשות שלנו ולקנייננו.
בפילוסופיה האירופאית של המאה ה-17 > האפלטונים של קיימברידג' > הנרי מור

הנרי מור היה פילוסוף ותאולוג רציונלי, שהושפע מהנאופלאטוניזם ומהפילוסופיה של דקארט. הוא חיבר בלטינית את הספר "מדריך אתי" (1667), העוסק במידות טובות, כתוב בצורה מתמטית, תוך הסבר הגותו בעזרת ציטוטים מפילוסופים קלאסיים.
לדעת הנרי מור, האתיקה מתחלקת לשני חלקים: ידע האושר, וקניינו. הוא הגדיר אושר: "הנאת השכל מחוש של מידה טובה, ומצפון של לעשות טוב; והתאמת כל הדברים לחוקים של שניהם". והגדיר מידה טובה: "כוח אינטלקטואלי של הנפש, שבאמצעותו היא מושלת על התרשמויות חיוניות או רגשות גופניים; כך שבכל פעולה בקלות רודפת אחר מה שהוא באופן פשוט לגמרי הכי טוב" (מה שנראה נכון לשכל נשגב).
יש לבחור בטוב ולסור מרע. יש להעדיף טוב מעולה יותר על טוב פחות מעולה. אפשר לסבול רע פחות כדי להימנע מרע גדול יותר. גמול טוב לטוב, ולא רע לטוב. טוב יותר לציית לאלוהים מאשר לאנשים או לתיאבון.
החובות של אדם לעצמו: זהירות, מתינות, גבורה. חובותיו לאלוהים, לאדם, ולמידה טובה עצמה: כנות, צדק, הכרת תודה, חמלה, וקדושה.
המידות הטובות הראשוניות: זהירות, כנות, וסבלנות. זהירות היא מידה טובה שבאמצעותה הנפש מושלת ברגש, וברשמים הגופניים. כנות היא מידה טובה של הנפש שבאמצעותה הרצון חפץ באמת במה שהשכל שופט כדבר שבאופן פשוט לגמרי הכי טוב. סבלנות היא מידה טובה של הנפש המאפשרת לסבול דברים בעבור מה שבאופן פשוט לגמרי הכי טוב.
המידות הטובות המשניות: צדק, גבורה, מתינות. צדק הוא רצון מתמיד ונצחי לתת לכל אדם את חלקו. הצדק מתחלק לקדושה וליושר. והיושר לשלושה חלקים: פוליטי, כלכלי, ומוסרי. גבורה היא מידה טובה באמצעותה האדם, בהתמדה שכלית, מסוגל להתמודד עם כל סכנות החיים, ואפילו המוות; בין אם למען ההגינות, בין אם בשביל מה שבאופן פשוט לגמרי הכי טוב. מתינות היא מידה טובה שבאמצעותה האדם מונע מעצמו באופן קבוע הנאות גופניות; מתוך מטרה להנות מהנאה הנובעת ממצפון של עשייה טובה.
המידות הטובות המצומצמות הן מידות טובות המצטמצמות למידות טובות משניות. לצדק מצטמצמות נדיבות, פאר, אמיתיות, הכרת תודה, ישירות, עירוניות, נאמנות, צניעות, אנושיות. אנושיות מסתעפת לחברות, ידידותיות, ונימוס. לגבורה מתייחסת אצילות-נפש ותולדותיה: נדיבות, עדינות, התמדה, נחישות; ויש אומרים חיוניות, תשומת-לב, כוח, וגבריות. למתינות מתייחסות חסכנות, ענווה, צניעות, משמעת עצמית, ולהיות שמח בחלקו.
היותה של מידה טובה בינונית (אמצע המנוגד לשתי מידות רעות) איננו לגמרי שגוי, ואיננו נכון תמיד. צדק הוא שאדם ייקח את החלק המגיע לו. אם הוא לוקח יותר מחלקו, זו מידה רעה. אולם אם הוא לוקח פחות מחלקו, זו אינה מידה רעה, אלא נדיבות או צניעות. זהירות מנוגדת רק לחוסר זהירות. כנות אינה מנוגדת אלא לחוסר כנות, או צביעות. כנ"ל סבלנות לחוסר סבלנות. גם מידות טובות, שיש להודות כי נראות כמו בין שתי קצוות (כגון גבורה בין עזות ופחד, נדיבות בין פזרנות וחסכנות), לא ברור שבמהותן הפנימית הן בינוניות. אם כבר מידה טובה אינה האמצע עצמו, אלא המחפשת ומוצאת כזה אמצע. די לומר כי מידה טובה מחפשת ומוצאת את מה שנכון.
בפילוסופיה של עידן הנאורות > בנאורות הסקוטית

פילוסופים של הנאורות הסקוטית עסקו בפילוסופיה של המוסר, והחשיבו מידה טובה כעיקרון רציונלי נאור. השכל הוא מה שהמבדיל בין אדם לחיית-פרא, ומאפשר את תגלית האמת. הם הבינו את עיסוקם כ"מדע חדש של האדם", המשמש בסיס לפילוסופיה של המוסר. וקיבלו השראה מהנואמים והפילוסופים הסטואיים הרומאים, מהאפלטונים של קיימברידג', מהכתבים של ג'ון לוק ושל רוזן שפטסברי השלישי, ומהשירה האנגלית.
בפילוסופיה של עידן הנאורות > בנאורות הסקוטית > פרנסיס האצ'סון

הפילוסוף פרנסיס האצ'סון עסק במידות טובות במסתו "מחקר אודות מקור רעיונותינו על מידה טובה או טוב מוסרי" (1725). לדעתו, כל מעשה, טוב מוסרית או רע, נובע מרגש כלפי מושא רציונלי: אלוהים או אדם. ארבע המידות הטובות הקרדינליות נקראות כך כי הן נטיות אוניברסליות הכרחיות לקידום טובת הציבור, ומשקפות רגשות (טובים) כלפי מושאים רציונלים. בלי רגשות כאלו, המידות הטובות אינן טובות, ולפיכך חסד הוא יסוד המצוינות של כל המידות הטובות.
אין קוראים איש חסד למי שמועיל לאחרים, אך באותה מידה דואג רק לאינטרס שלו, בלי שום רצון לשמוח בטובת אחרים. אם יש בכלל חסד, הרי עליו להיות חסר פניות, כי המעשה הכי מועיל, מפסיק להיראות כמעשה חסד, בהיותו נובע רק מאהבה עצמית או אינטרס. לפיכך, חסד הוא חסר פניות, ונועד לטובת אחרים.
חסד ואהבה עצמית לעיתים מעוררים יחדו אדם לפעולה, לעיתים אדישים זה לזה, ולעיתים סותרים זה את זה. הערך המוסרי של מעשה מחושב באופן הבא. אם אדם עושה חסד, ללא פניה של אינטרס עצמי, ורואה גם את היותו נשכר כפועל יוצא של טובת הציבור כתולדה של מעשהו, הרי שזה אינו מפחית מהחסד של מעשהו. אם אדם לא היה עושה חסד לטובת הציבור, אלמלי תועלת אהבתו העצמית, הרי שיש לנקות את ההשפעה של אהבתו העצמית מהחסד הטהור שהיה עושה בלעדיה. כשמעשה החסד שאדם עושה מזיק לו, אזי אהבה עצמית מנוגדת לחסד, ולפיכך החסד פרופורציונלי לטוב שנעשה בנוסף להתגברות על האהבה העצמית.
מידות רעות נובעות מאהבה עצמית שגויה המתגברת באלימות על חסד, או מרגשות הנובעים מדעות שטחיות ושקריות על אנשים.
המעשה המוסרי ביותר הוא זה הגורם לאושר הגדול ביותר למספר הגדול ביותר של אנשים.
בפילוסופיה של עידן הנאורות > בנאורות הסקוטית > לורד קיימס

הפילוסוף הנרי הום (לורד קיימס) עסק במידות טובות במאמרו "יסוד ועקרונות המוסר" (1751). לדעתו, המוסר האנושי מיוסד על כושר הנקרא חוש מוסרי שבאמצעותו יש פעולות הנתפסות כראויות להיעשות, ואחרות כבלתי ראויות להיעשות. יש מחלקה של פעולות, כגון כיבוד הורים, תודה לנדיבים, התנהגות הגונה לכל, שנתפסות לא רק כראויות, אלא כחובתנו ההכרחית. מאידך, יש פעולות, כגון להזיק לאחרים, שנתפסות לא רק כבלתי ראויות, אלא כטעות מוחלטת שאסור בשום פנים ואופן לעשותה.
לורד קיימס הבחין בין פעולות ראויות שהן חובה, לבין פעולות ראויות, כגון מעשי חסד ונדיבות, שהן פעולות טובות מעבר לחובה המוטלת עלינו. צדק, אמונה, אמת, אלו מידות טובות מהותיות והכרחיות לקיום החברה, ולכן אפשר לכנותן ראשונות. חסד ונדיבות יותר יפים ויותר אהובים מצדק, אולם אינם כה הכרחיים לקיום החברה, ולכן אפשר לכנותם מידות טובות משניות. לפיכך, הוא התנגד לשיטות מוסר המיוסדות רק על חסד, ואף ציין שהן מנוגדות לטבע האדם, ומעבר לכוחו.
המידות הטובות הראשונות אינן נתונות לבחירה, אלא הן חובתנו הכרחית, שהפרתה מביאה לרגשי אשם ולעונש. המידות הטובות המשניות, התורמות לשיפור החברה, נתונות לבחירתנו, והימנעות מהן לא מביאה לרגשי אשם. הכאב בהפרת חובת המידות הטובות הראשונות גדול מההנאה מקיומה. ולהפך, ההנאה מביצוע מעשה נדיבות גדול מהכאב מהזנחתו. מעשים, השייכים למידות הטובות המשניות, הם מושאים של יופי מוסרי, וזוכים לדרגת האישור הגבוהה ביותר ולשבח אוניברסלי. לדוגמה, מעשי חסד לאנשים לא ראויים, עמל נדיב, סבל לטובת ארצנו. זה אינו מפליא שאנשים נדיבים נמשכים יותר למידות הטובות המשניות מאשר לראשונות, כי האצילי, שאינו יכול לסבול הגבלות, מודרך על ידי נדיבות יותר מאשר על ידי צדק. לעומת זאת, חוש החובה מעורר להגינות, יותר מאשר שבחים לנדיבות. הרבה יותר הכרחי לחברה שכל האנשים יהיו ישרים והגונים, מאשר שיהיו פטריוטים וגיבורים.
צדק הוא מידה טובה מוסרית השומרת על אנשים, על רכוש, על שמם הטוב של הפרטים, ומקנה סמכות להבטחות ולחוזים.
בפילוסופיה של עידן הנאורות > בנאורות הסקוטית > אדם פרגוסון

הפילוסוף וההיסטוריון אדם פרגוסון סבר שמידה טובה היא כבוד לזכויות האדם, והערכה למה שמגמתו טובת האדם. מידה טובה בפועל היא כושר שכלי, גם אם מורה על השפעותיה והופעותיה ההכרחיות. היא כוללת נטייה, מיומנות, יישום, כוח. ארבע המידות הטובות הקרדינליות הן בהתאם למרכיבים האלה:
צדק - חשיבות נראית לזכויות ולאושר של האנושות.
זהירות - הבחנת ערך התכלית, והאמצעים הראויים כדי להשיגה.
מתינות - פרישות מהנאות נחותות או משעשועים המוליכים שולל.
גבורה - הכוח לעמוד בפני התנגדות, קושי, וסכנה.
החובות הפרטיות המתייחסות ליושר או לצדק: תמימות (וכתולדה אמיתות ונאמנות), כנות, אמונה, חברות, הכרת תודה, נדיבות, צדקה, נימוס. החובות הציבוריות: נאמנות (של הפרט לחוק), הגנה (שמירת פקידי הציבור על השלום והביטחון של הפרט ועל זכויותיו), רוח של ציבוריות (מילוי נאמן של תפקידים ציבוריים, והעדפת טובת הציבור).
החובות המתייחסות לזהירות: הגינות, דרך ארץ, צניעות, כלכלה, החלטיות, תשומת-לב.
החובות המתייחסות למתינות: פיכחון (שימוש מתון במזון ובשאר היצרים החייתיים), ויישום (העדפת עסקים על שעשועים, מטרה רצינית על בידור).
החובות המתייחסות לגבורה: סבלנות, אומץ, והתמדה.