stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טקס פרס אמי הבין-לאומי ה-49
הערות שוליים

↑  "2021 RULES & REGULATIONS All Categories (International programs)" (PDF). International Academy of Television Arts & Sciences. United States. נבדק ב-23 בספטמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Event - 49th International Emmy Awards". International Academy of Television Arts & Sciences. United States. נבדק ב-10 ביוני 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lodderhose, Diana (23 בספטמבר 2021). "International Emmy Awards Nominations: 'Call My Agent' & David Tennant Among Those Up For Prizes". Deadline. נבדק ב-23 בספטמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Song, Katie (11 בנובמבר 2021). "Yvonne Orji to Host the 2021 International Emmy Awards". Variety. נבדק ב-11 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The 49th International Emmy® Awards Competition will opens". International Academy of Television Arts & Sciences. United States. נבדק ב-10 ביוני 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Roxborough, Scott (11 בנובמבר 2021). "The 49th International Emmy® Awards Competition will opens". The Hollywood Reporter. United States. נבדק ב-11 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Chaudhury, Shreshtha (19 בנובמבר 2021). "49th International Emmy Awards: When And Where To Watch The Award Ceremony". FilmiBeat. India. נבדק ב-19 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
טים פריצה

בו טים ראדה טייגר פריצה (בשוודית: Bo Tim Rade Tiger Prica; נולד ב-23 באפריל 2002 בהלסינגבורג שבשוודיה) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת טירול מהבונדסליגה האוסטרית, בהשאלה מאולבורג בולדספילקלוב. הוא בנו של הכדורגלן ראדה פריצה.
קריירת מועדונים

פריצה החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של נארדו. בין השנים 2012–2014 שיחק במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, ובשנת 2014 הצטרף למחלקת הנוער של מאלמה. ב-18 ביולי 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 4-0 על באלימנה יונייטד במסגרת הסיבוב הראשון של מוקדמות הליגה האירופית לעונת 2019/2020. ב-18 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל השוודית, בניצחון 5-0 על פאלקנברג במסגרת המחזור ה-20 לעונת 2019. בסך הכל ערך חמש הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-10 באוגוסט 2020 חתם פריצה על חוזה לארבע עונות באולבורג בולדספילקלוב מליגת העל הדנית. ב-13 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד לינגבי במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2020/2021. ב-28 בפברואר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד נורשלן במסגרת המחזור ה-18 בליגה. בעונה וחצי הראשונות שלו במועדון ערך 42 הופעות ליגה, בהן הבקיע ששה שערים.
ב-24 בינואר 2022 הושאל למשך עונה וחצי לטירול מהבונדסליגה האוסטרית. ב-12 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד שטורם גראץ במסגרת המחזור ה-19 בליגה לעונת 2021/2022. בסך הכל ערך 17 הופעות ליגה במהלך חצי העונה הראשונה שלו במועדון. ב-24 ביולי הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לאוסטריה לוסטנאו במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2022/2023.
הערות שוליים

↑  AaB køber Tim Prica i Malmö F.F. באתר הרשמי של אולבורג בולדספילקלוב, 10 באוגוסט 2020 (בדנית)
חדר 40

בניין האדמירליות הישן, בו פעל חדר 40
חדר 40 היה כינויה של מחלקה באדמירליות הבריטית בזמן מלחמת העולם הראשונה. מחלקה זו עסקה בקריפטוגרפיה, והתפרסמה – לאחר שנים – בעקבות הצלחתה בפיצוח הקוד הצבאי הגרמני במהלך המלחמה.
המחלקה הוקמה באוקטובר 1914, זמן קצר לאחר תחילת המלחמה. אדמירל משנה הנרי אוליבר, שהיה האחראי על המודיעין הימי, העביר לאלפרד יואינג (Ewing), שהיה האחראי על ההדרכה בצי, תשדורות שנקלטו מתחנת אלחוט גרמנית ליד ברלין. יואינג עסק בבניית צפנים להנאתו, ובשל כך החל לעסוק גם בצפנים אלה. יואינג גייס לעזרתו אזרחים שעסקו בתרגום מגרמנית.
פעילותו הממשית של חדר 40 החלה לאחר שאחד מספרי הצופן הגרמניים הועבר לידי הבריטים. ספר צופן זה נקרא "ספר האיתות של הצי הקיסרי הגרמני" (Signalbuch der Kaiserlichen Marine, SKM), שאליו היו מצורפות מפות צופן. הספר נתפס על ידי אוניות של הצי הרוסי הקיסרי, והועבר לבריטים.
באוקטובר 1914 הצליחו הבריטים לשים את ידם גם על ספר הצופן שהיה בשימוש אוניות המלחמה של הצי הגרמני, וכן שימש את אוניות הסוחר, הצפלינים והצוללות. ספר זה נתפס על ידי הצי האוסטרלי ב-11 באוקטובר. כחודש וחצי לאחר מכן משתה מכמורתנית את הכספת ובה ספר הצופן הגרמני השלישי, שהיה בשימוש דיפלומטים גרמניים בשגרירויות, נספחים הימיים וכן אוניות מלחמה שהיו באזורים מרוחקים. במרץ 1915 נמצא ספר הצופן של השירות הדיפלומטי הגרמני, שאבד לוילהלם ואסמוס, סוכן גרמני שפעל באיראן.
תפקודו של חדר 40 הופרע פעמים רבות בשל התעקשותה של האדמירליות על מתן פרשנות משלה לידיעות שהובאו על ידי המחלקה. המפענחים של חדר 40 הורשו לתרגם, אך לא לתת פרשנות למידע שאספו.
מחלקת הפענוח נקראה "חדר 40" גם כאשר התרחבה למשרדים נוספים בבניין האדמירליות. אל המחלקה הועברו כל התשדורות הגרמניות שיורטו, כולל תשדורות שהועברו בטלגרף ובקשר רדיו. לפי ההערכה פוענחו במחלקה זו בסביבות 15,000 תשדורות גרמניות. מנהל המחלקה עד מאי 1917 היה אלפרד יואינג, ואחריו נוהלה המחלקה על ידי רג'ינלד הול (Hall), בסיועו של ויליאם מלבורן ג'יימס.
התחלות

בלילה שבין 3 ל-4 באוגוסט 1914, יומיים לאחר תחילתה של מלחמת העולם הראשונה איתרה אוניית הכבל הבריטית Alert את חמשת כבלי התקשורת התת-מימיים שקישרו בין גרמניה אל מעבר לאוקיינוס האטלנטי ואת ששת הכבלים שקישרו בינה ובין בריטניה. ניתוקם של הכבלים הביא לעלייה חדה בשימוש שעשו הגרמנים בקשר רדיו, סוג של תשדורות שקל היה בהרבה ליירט.
ואולם, תשדורות רדיו הן תשדורות מוצפנות ברובן, ולבריטים (וגם לגרמנים) לא היה ארגון שמטרתו לפענח צפנים. בתחילת המלחמה הפעיל הצי המלכותי הבריטי רק תחנת רדיו אחת שמטרתה הייתה יירוט תשדורות, אך תוך כמה שבועות הצטרפו למאמץ גם תחנות רדיו של שירות הדואר ושל חברת מרקוני. גם אזרחים שהיה ברשותם ציוד פרטי הצטרפו למאמץ ההאזנה. התשדורות שנקלטו הועברו לאדמירליות, אך איש לא ידע מה לעשות בהן.
אדמירל משנה הנרי אוליבר מונה כמפקד אגף המודיעין ב-1913. באוגוסט 1914 הייתה מחלקתו כולה מועסקת באיסוף מודיעין למלחמה שזה עתה החלה, ולא היו בה מומחים לפיצוח צפנים. אוליבר החליט לפנות לידידו, סר אלפרד יואינג, האחראי על ההדרכה בצי. יואינג היה פרופסור להנדסה, והיה בעל ידע בנושאים הקשורים לקשר רדיו; הוא גם התעניין בצפנים. כולם העריכו באותה עת שהמלחמה לא תארך יותר מכמה חודשים, ולפיכך לא נראה היה שיש צורך דחוף בתפקידו של יואינג כאחראי על ההדרכה; הוא התבקש, לפיכך, להקים קבוצה של מפענחי צפנים. יואינג פנה בתחילה לאנשי סגל של קולג'ים ימיים. המרצים בקולג'ים אלה היו פנויים, בשל חופשת הקיץ במוסדותיהם (המדובר, כאמור, על חודש אוגוסט) וכן כיוון שהצוערים בקולג'ים גויסו לשירות פעיל. המרצים ששוכנעו היו מרצים לגרמנית, למתמטיקה, לבלשנות ואנשי סגל שעסקו בנושאים ימיים. סגולה נוספת שראה בהם יואינג הייתה יכולתם לשמור על סודיות. פעילותם נעשתה במקביל ובנוסף לפעילותם הרגילה, והייתה חשאית; הם נאלצו לעיתים להסתתר כאשר יואינג קיבל מבקרים שעסקו בנושאים אחרים.
במקביל להקמת חדר 40, הוקם ארגון דומה במודיעין הצבאי שבמשרד המלחמה הבריטי. הצעה שהועלתה לאיחוד שני הארגונים לא צלחה, אך שני הארגונים חלקו ביניהם מערכת משותפת לאיסוף ומיון הודעות גרמניות, ופעלו במקביל בפענוח מסרים הקשורים לחזית המערבית.
ידיד של יואינג, פרקליט בשם ראסל קלארק, יחד עם ידידו קולונל היפיסלי (Hippisley), החלו לקלוט, כאזרחים, הודעות גרמניות. יואינג שילב אותם בבסיס של משמר החופים הבריטי; זו הייתה תחילתו של שירות ההאזנה, שנודע כ"שירות Y" (באנגלית: Y service). שירות זה התבסס, כאמור, על שירות הדואר הבריטי ועל חברת "מרקוני", כמו גם על היכולות שפיתח השירות עצמו.
למרות ההצלחה באיסוף המסרים הגרמניים, נותרו הבריטים במבוי סתום. שירות Y הצליח ליירט הודעות גרמניות רבות, אך הן היו מוצפנות; לא הייתה לבריטים דרך לפענח אותן, ולכן לא היה הרבה מה לעשות איתן מעבר לאיסופן.
תפיסת ספרי הצופן הגרמניים > לכידת אוניית הקיטור "הובארט" ותפיסת ספר הצופן השני

ספר הצופן השני של הגרמנים נלכד מיד בתחילת המלחמה באוסטרליה, אך הגיע לאדמירליות רק בסוף אוקטובר. אוניית הקיטור הובארט, שהייתה בבעלות אוסטרלית-גרמנית, נתפסה במפרץ פורט פיליפ (בחופה הדרומי של מדינת ויקטוריה באוסטרליה, ליד מלבורן), ב-11 באוגוסט 1914. על האונייה נמצא ספר הקוד Handelsverkehrsbuch (ספר התעבורה המסחרית, HVB); בספר זה היה הקוד בו השתמש הצי הגרמני לקשר עם אוניות הסוחר הגרמניות. בקוד זה נעשה שימוש גם בתוך צי הים הפתוח. הידיעה על תפיסת הקוד הועברה ללונדון רק כחודש לאחר מכן, ב-9 בספטמבר. העתק של הספר נשלח לבריטניה על גבי ספינה מהירה, אך הגיע רק בסוף אוקטובר.
ה-HVB נכנס לשימוש ב-1913, ובמקור ניתן לכל אוניות המלחמה שהיו מצוידות בקשר רדיו, וכן לפיקודים ימיים ולתחנות חוף. הספר ניתן גם למנהלי 18 חברות הספנות הגרמניות הגדולות ביותר, על מנת שהם יעבירו אותו לאוניות שבבעלותם. קוד זה עשה שימוש ב-450,000 קבוצות אפשריות בנות ארבע אותיות כל אחת, שאפשרו גם ייצוג חליפי לאותה משמעות. בנוסף, ניתן היה לצרף קבוצות של עשר אותיות לשימוש בתקשורת באמצעות כבלי תקשורת. גם במקרה זה נעשה שימוש בהצפנה, אם כי הצופן היה פשוט יותר, למרות שהוחלף בתדירות רבה יותר.
בקוד ה-HVB נעשה שימוש בעיקר על ידי ספינות קלות יותר, כמו ספינות סיור, וכן לענייני שגרה, כמו כניסה ויציאה מנמל. גם צוללות עשו שימוש בקוד זה, אך עם מפתח הצפנה מורכב יותר. התקשורת עם הצוללות באמצעות הקוד הייתה בעייתית, שכן הצוללות שהו בים לתקופה ארוכה יחסית, ולכן לא תמיד קיבלו את הצופן החדש. בשל כך היה צורך לשדר את ההודעה פעמיים, בצופן הישן והחדש, דבר שאיפשר פיצוח מיידי של הצופן החדש. המודיעין הגרמני הבין כבר בנובמבר 1914 שהקוד נפל בידי האויב, ועל כך העידו תשדורות גרמניות שהזהירו מפריצת הקוד, אך הקוד הוחלף רק ב-1916 בספר קוד חדש, שנקרא Allgemeinefunkspruchbuch (ספר כללי השיחה ברדיו, AFB). קוד זה נכנס לשימוש יחד עם שיטה חדשה להצפנה. ואולם, הבריטים הצליחו להבין את שיטת ההצפנה על ידי קליטת שידורי הניסיון שהקדימו את כניסת הקוד לשימוש מבצעי. הקוד החדש חולק אף ליותר ארגונים מאשר הישן, כולל ארגונים באימפריה העות'מאנית ובבולגריה. בקוד זה היו יותר קבוצות מאשר בקוד הקודם, אך היו אלה קבוצות בעלות שתי אותיות בלבד. הבריטים הצליחו להשיג עותק ראשון של ה-AFB מתוך צפלין שהופל, ועותקים נוספים נתפסו בצוללות שהוטבעו.
תפיסת ספרי הצופן הגרמניים > טביעת המשחתת S-119 ותפיסת ספר הקוד השלישי

ספר הקוד הגרמני השלישי נתפס לאחר הטבעתה של המשחתת הגרמנית S-119, בקרב מול חוף טסל, סמוך להולנד. הקרב התחולל ב-17 באוקטובר 1914, ובו הוטבעו ארבע משחתות גרמניות על ידי סיירת קלה וארבע משחתות בריטיות. צוותה של המשחתת הגרמנית S-119 השליך לים את כל המסמכים הסודיים, בתוך כספת חתומה. שני הצדדים הניחו שהמסמכים אבדו, והעניין נשכח. ואולם, ב-30 בנובמבר שלתה מכמורתנית בריטית שעסקה בדיג באזור בו התחולל הקרב את הכספת, וזו הועברה לידי אנשי חדר 40 (מאוחר יותר טען רג'ינלד הול שהגילוי לא היה מקרי). בתוך הכספת נמצא ספר הקוד השלישי, ה-Verkehrsbuch (ספר התעבורה הימית, VB), שהיה בשימוש הקצינים הבכירים של הצי הגרמני.
קוד זה כלל 100,000 קבוצות של חמישה מספרים, כשלכל קבוצה משמעות משלה. הקוד נועד לשימוש בתשדורות קוויות אל יעדים רחוקים: אוניות מעבר לים, נספחים ימיים, שגרירויות וקונסוליות. לא ברור מדוע נמצא קוד שנועד לתקשורת רמת דרג על סיפון משחתת קטנה. חשיבותו של קוד זה הייתה בכך שפענוחו נתן למודיעין הבריטי גישה לתקשורת בין הנספחים הימיים הגרמניים בברלין, מדריד, וושינגטון, בואנוס איירס, פקינג וקונסטנטינופול.
ב-1917 עברו הנספחים לשימוש בקוד חדש. רק 70 תשדורות ששודרו בקוד זה נקלטו, אך גם קוד זה פוצח. הקוד הקודם, VB, המשיך להיות בשימוש גורמים אחרים עד תום המלחמה. גם קוד זה הוצפן, וגם צופן זה פוענח בתוך כמה ימים.
יירוט תשדורות וגילוי מיקום

גם הבריטים וגם הגרמנים החלו ב-1915 בניסויים לאיכון מיקומם של משדרי אלחוט. האיכון מתבצע על ידי קליטת שידוריהן של תחנות אלחוט במספר תחנות איכון, ולאחר מכן חיתוך כיווני הקליטה. עד מאי 1915 היו לבריטים חמש תחנות איכון, ואלו היו יכולות לאתר צוללות גרמניות במהלך שיוטן בים הצפוני. תחנות אלו פעלו כחלק מ"שירות Y", שעסק בקליטת השידורים הגרמניים, אך המידע הועבר לחדר 40, שם הוקמה תת-מחלקה שעסקה במיפוי מיקומם של כלי שיט גרמניים. בהמשך הוקמו תחנות נוספות באירלנד כדי לאכן מיקום של אוניות ממערב לבריטניה, ותחנות נוספות ברחבי העולם.
הגרמנים ידעו על קיומן של תחנות האיכון, וכך היה חדר 40 יכול להיעזר בכיסוי זה להפצת המידע על מיקום יחידות הצי הגרמני. המידע שהגיע מתחנות האיכון השלים את המידע שהגיע מפיצוח הקוד הגרמני. ואולם, למרות המידע המדויק שסיפק חדר 40 הגבילה האדמירליות מאוד את השימוש בו, כאמור. מיוני 1915 לא נמסרו המיקומים שאיתר חדר 40 לקציני דגל (Flag Officers, קצינים מדרגת אדמירל משנה ומעלה). היחיד שהמשיך לקבל את הדיווח היה אדמירל ג'ון ג'ליקו, מפקד ה"גרנד פליט". הוא היה היחיד שקיבל גם דיווחים על מיקומם של שדות מוקשים שאותרו על פי המידע של חדר 40. מידע מצומצם יותר נמסר לאדמירל דייוויד ביטי, מפקד שייטת סיירות המערכה, קומודור רג'ינלד טיירוויט, מפקד שייטת המשחתות בהארוויץ', וקומודור רוג'ר קייס, מפקד שייטת הצוללות. ג'ליקו לא היה מרוצה ממצב זה. הוא תבע לאפשר לביטי גישה למידע שהעבירה האדמירליות.
כל האוניות הבריטיות הונחו לעשות שימוש מינימלי באלחוט ובעוצמה נמוכה ככל האפשר. הן הקפידו לא להעביר באמצעות האלחוט אף תשדורת חשובה מהאדמירליות לסקפה פלו, בסיסו של ה"גרנד פליט". כאשר היה ה"גרנד פליט" בים הועברו ההודעות בעוצמה נמוכה באמצעות ספינות ממסר, כדי להקשות על קליטתן. הגרמנים, לעומתם, לא הקפידו על משמעת קשר, וחדר 40 למד רבות מהתשדורות הרבות שהועברו בין האוניות הגרמניות, תשדורות ששודרו בדרך כלל בעוצמה רבה שהקלה על קליטתן. רק ב-1917 החלו הגרמנים לנסות לצמצם את היקף ועוצמת התעבורה האלחוטית שלהם, וגם זאת רק לפני שחששו מתחנות האיכון הבריטיות, ולא מפני שחששו מפיצוח הקוד שלהם.
הצלחות מבצעיות

פענוחים של חדר 40 היו קשורים ישירות לכמה מן הקרבות הימיים החשובים של מלחמת העולם הראשונה. חדר 40 קלט את התשדורות שהיו קשורות ליציאתו של תת-אדמירל פרנץ פון היפר לפשיטה באזור שרטון דוגר; המידע הועבר בזמן לביטי, והמארב שהונח להיפר הביא לקרב שרטון דוגר, ב-24 בינואר 1915.
מידע שהעביר חדר 40 הביא לקרב יוטלנד, הקרב הימי הגדול ביותר במלחמה ואחד הקרבות הימיים הגדולים בהיסטוריה. חדר 40 פענח מידע שהצביע על כך שהצי הגרמני נערך למבצע, ובהתאם החליט ג'ליקו לצאת עם ה"גרנד פליט" לקראתו. יחד עם זאת, במהלך הקרב התערבו קצינים באדמירליות בהעברת המידע לג'ליקו: הוא לא ידע שצי הים הפתוח הגרמני כולו יוצא לים, ומאוחר יותר לא קיבל ידיעות על ניסיונות הנסיגה של הגרמנים. לו היה מקבל אותן בזמן, ייתכן והיה מצליח להביא לתוצאה מכריעה בהרבה.
אחת ההצלחות הגדולות של חדר 40 היה יירוט ופענוח "מברק צימרמן". מברק זה נשלח ב-16 בינואר 1917 על ידי שר החוץ הגרמני, ארתור צימרמן, לשגריר גרמניה בארצות הברית, הרוזן יוהאן פון ברנשטורף, כדי שיעבירו לשגריר גרמניה במקסיקו, היינריך פון אקארדט. במברק הוסמך פון אקארדט להציע למקסיקו ברית עם גרמניה נגד ארצות הברית, תמורת תמיכה כספית נדיבה והבנה מצד גרמניה לכיבוש מחדש של דרום-מערב ארצות הברית (המדינות טקסס, ניו מקסיקו ואריזונה) על ידי מקסיקו. המברק הועבר על ידי הול לארצות הברית; העובדה שהמברק פוענח על ידי הבריטים הוסתרה, והמברק הוצג כאילו נחשף על ידי מרגל בריטי במקסיקו סיטי. לפרסום המברק הייתה השפעה עצומה בארצות הברית, והגילוי היה זרז רב עוצמה לכניסתה של ארצות הברית למלחמה לצד מדינות ההסכמה, ב-6 באפריל 1917.
מיזוג עם המודיעין הצבאי

לאחר המלחמה, ב-1919, הופסקה פעילותו של חדר 40. פעילות הפענוח מוזגה עם המחלקה שהייתה אחראית על פענוח צפנים באגף המודיעין של הצבא הבריטי, מחלקה שנקראה MI1b. האגף החדש נקרא "בית הספר הממשלתי לקוד וצופן" (Government Code and Cypher School, בקיצור: GCCS). אגף זה שכן במלחמת העולם השנייה בבלצ'לי פארק, ובו עסקו המפענחים בפיצוח הקוד הגרמני במלחמה זו. לאחר המלחמה שונה שמה של המחלקה שוב ונקרא "מטה התקשורת הממשלתית" (Government Communications Headquarters, בקיצור: GCHQ). מפקדה זו מוקמה מחדש בצ'לטנהם.
לקריאה נוספת

סודות ההצפנה מאת סיימון סינג, בהוצאת משכל (חמד + ידיעות אחרונות)
צוות האונייה מגדבורג מחולץ ממנה לאחר עלייתה על שרטון. האונייה התקועה נראית ברקע.
האזור בו נלכדה הספינה הובארט. הסימון במפה הוא להמחשה בלבד.
חדר הישיבות בבניין האדמירליות, שהיה סמוך לחדר 40. ציור משנת 1810. חדר זה משמש גם כיום כחדר ישיבות.
מברק צימרמן כפי ששודר בקוד. קבוצות המספרים מייצגות את המילים בקוד.
טביעת הצוללת סקואלוס

הצוללת במבדוק לאחר שנמשתה מהים
אבטיפוס של תא הצלילה ששימש לחילוץ אנשי צוות הצוללת הלכודים
הצוללת האמריקאית סקואלוס טבעה מול חופי ניו המפשייר ב-23 במאי 1939. בטביעה נספו 26 מאנשי צוותה, אך 33 אנשי הצוות הנותרים חולצו ממנה על ידי הצי באמצעות תא הצלה.
הצוללת הטבועה נמשתה בהמשך מהים, שופצה ולאחר שינוי שמה שירתה בהצטיינות במלחמת העולם השנייה.
הטביעה והחילוץ

הצוללת סקואלוס (Squalus) מסדרת סארגו (Sargo) נבנתה במספנת הצי פורטסמות'(אנ') שבמיין והושקה ב-14 בספטמבר 1938. במרץ 1939 נכנסה הצוללת לשירות ובמאי החלה במבחני צלילה מול חופי ניו אינגלנד.
ב-23 במאי, לאחר 18 צלילות שעברו ללא תקלה, החלה הצוללת בניסוי צלילה נוסף. אז גרם ליקוי בשסתום להצפה פתאומית של חדר הטורפדו האחורי, שני חדרי המנועים ומגורי הצוות. עקב כך טבעו מיד 26 מאנשי הצוות. פעולה מהירה של אנשי צוות שסגרו דלתות אטומות למים מנעה את הצפת יתר מדורי הצוללת, שבהם נמצאו 33 איש צוות נוספים. הצוללת שקעה והתייצבה על קרקעית האוקיינוס בעומק של 74 מטר.
הצוללת אותרה על ידי הצוללת האחות שלה, סקאלפין (Sculpin). למקום הוזעקה אוניית ההצלה לצוללות פלקון (Falcon), שהגיעה לאתר הטביעה לאחר 24 שעות מהטביעה. על סיפונה נמצאו צוללים בפיקודם של מומחי החילוץ לוטננט קומנדר צ'ארלס מומסן (אנ') ואלן מק'קאן (אנ').
צוות האונייה ניגש לחלץ את הצוללים הלכודים באמצעות תא צלילה שפיתח מק'קאן (אנ'). היה זה השימוש המבצעי הראשון בתא זה. צוללנים ערכו צלילות אל הצוללת הטבועה תוך שימוש בתערובת גזים לנשימה חדשה שפיתח הצי - הליוקס (אנ') ובאמצעותה הצליחו להימנע משכרון מעמקים. בתוך 13 שעות צלל התא ארבע פעמים תוך סיכון של ממש למפעיליו והם הצליחו לחלץ מהצוללת הטבועה את כל 33 הניצולים. בצלילה הרביעית הסתבכו כבלים שהיו מחוברים לתא והוא הועלה אל פני המים באמצעות משיכה ידנית שבה השתתפו כל האנשים על סיפון אוניית החילוץ. הצלילה החמישית והאחרונה של התא נערכה כדי לוודא שהמדורים האחוריים של הצוללת אכן הוצפו ושלא נותרו בהם ניצולים חיים. הפעולה הייתה הניסיון המוצלח הראשון בחילוץ מצוללת ששקעה בעומק רב.
ההצלחה בחילוץ המלחים האמריקאים עמדה בניגוד חד לגורלם של 99 מלחים ואזרחים בריטים, מרבית יושביה של הצוללת הבריטית תטיס (אנ'), שנספו בטביעת הצוללת במפרץ ליברפול ב-1 ביוני, כשבוע לאחר אסון הסקואלוס.
לאחר הטביעה

ארבעה מצוללי צוות החילוץ של האונייה פלקון עוטרו על פעולתם במדליית הכבוד - העיטור הצבאי הגבוה ביותר של ארצות הברית.
פיקוד הצי החליט שיש צורך למשות את הצוללת הטבועה מן הים, בשל פרטי תכנון מיוחדים שהיו כלולים בה ועל מנת לחקור ולגלות את הסיבות לטביעה ולתקן אותן. מבצע המשייה, שבו השתתפו צוללים בפיקודו של מומסן, ארך ארבעה חודשים. הצוללים ערכו לצורך חילוץ הצוות והמשייה 628 צלילות. הצוללת הטבועה הועברה למספנה שבה נבנתה. היא שוקמה וניתן לה שם חדש, סיילפיש (Sailfish). הצוללת שירתה בהצטיינות במלחמת העולם השנייה, שבה ערכה 12 פטרולים בזירת האוקיינוס השקט ועוטרה בתשעה כוכבי קרב ובציון לשבח נשיאותי יחידתי. בשנת 1945 הושבתה מפעילות ובהמשך פורקה לגרוטאות. מגדל הפיקוד שלה מוצב במספנת הצי בפורטסמות' שבמיין ועליו סימולי 13 כלי השיט היפנים שהטביעה (עוד שבעה ניזוקו על ידה).
לאחר האסון לא נתן עוד צי ארצות הברית את השם סקואלוס לשום כלי שיט שלו.
בשנת 1999 יצא לאור הספר The Terrible Hours, המתאר את סיפור החילוץ של אנשי הצוות שנלכדו בצוללת. בשנת 2001 הופק Submerged, סרט דוקו-דרמה טלוויזיוני אודות טביעת הצוללת וחילוץ הניצולים ממנה.
הערות שוליים

↑  USS Sailfish, www.pigboats.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007605444505171
חטיפה לאור יום (סרט, 2012)

| --- | --- |

 בימוי:  מברוק אל מכרי
 הופק בידי:  קווין מאן 
 תסריט:  סקוט ווייפר 
 עריכה:  ולריו בונלי 
 שחקנים ראשיים:  הנרי קאביל ברוס ויליס סיגורני ויבר
 מוזיקה:  לוקאס וידאל 
 צילום:  רמי אדפרסין 
 מדינה:  ארצות הברית, ספרד 
 חברת הפקה:  Intrepid Pictures Galavis Film סטיבן זאיליאן .Fria Luz Del Dia, A.I.E
 חברה מפיצה:  Aurum Producciones (ספרד) Summit Entertainment (ארצות הברית; דרך ליונס גייט)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  4 באפריל 2012 (ספרד) 7 בספטמבר 2012 (ארצות הברית)
 משך הקרנה:  94 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית ספרדית עברית
 סוגה:  סרט פעולה 
 תקציב:  20 מיליון דולר
 הכנסות:  25.4 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   coldlightofday
 דף הסרט ב־IMDb
 
חטיפה לאור יום (באנגלית: The Cold Light of Day) הוא סרט מותחן פעולה אמריקאי משנת 2012, בבימויו של מברוק אל מכרי עם תסריט מאת סקוט ווייפר וג'ון פטרו. בסרט מככבים הנרי קאביל, ברוס ויליס וסיגורני ויבר. העלילה עוקבת אחר ויל שמגלה שמשפחתו נחטפה על ידי סוכנים זרים שמחפשים מזוודה שנגנבה על ידי אביו, דבר המאלץ אותו לקחת את העניינים לידיו בכדי למצוא ולהציל אותם.
הסרט הופק על ידי Intrepid Pictures, הופץ על ידי Summit Entertainment ויצא לאקרנים ב-7 בספטמבר 2012. הוא קיבל ביקורות שליליות ויש לו דירוג של 4% ב-Rotten Tomatoes.
עלילה

ויל שו, המחזיק בבעלותו עסק לייעוץ עסקי בסן פרנסיסקו העומד בפני פשיטת רגל, טס בחוסר רצון לספרד למטרת חופשה משפחתית. בנמל תעופה הוא פוגש את אביו, מרטין, יועץ עבור ממשלת ארצות הברית, איתו יש לו מערכת יחסים מתוחה.
ההתעסקות של ויל בטלפון שלו גורמת לתאונת שייט בה ויל מזנק כדי להציל את דרה, בת הזוג של אחיו, מפגיעת מוט היאכטה, אך במקום ראשה נפגע בכננת. מרטין תופס את הטלפון של ויל ומשליך אותו לים. ויל שוחה חזרה לעיר כדי להביא ציוד רפואי ולהירגע.
כאשר ויל חוזר, היאכטה עברה למיקום אחר ומשפחתו נעדרת. הוא ממהר לתחנת המשטרה הסמוכה והשוטרים מובילים אותו לזאהיר, שיודע היכן משפחתו נמצאת. הוא חש שמשהו לא בסדר, ומנסה להימלט באמצעות ניידת המשטרה. מרטין מופיע ועוזר לבנו על ידי הכאת השוטרים.
מרטין חושף בפניו שהוא סוכן CIA, ושהאנשים שחטפו את משפחתם מחפשים אחר מזוודה שהוא לקח במהלך משימה. מרטין נפגש במדריד עם מנהיגת צוות ה-CIA שלו, ג'ין קארק, שטוענת שהמזוודה איננה אצלה, אך הוא יודע שהיא משקרת.
כאשר מרטין חוזר למכוניתו, גורמן, צלף, הורג אותו. ויל לוקח חזרה את הטלפון של אביו כשגורמן מתחיל לירות בו ולרדוף אחריו. בעוד ויל בורח, הוא מקבל שיחה מהחוטפים, המעוניינים לדבר עם "טום", תוך מתן דדליין של 21 שעות ונקודת מפגש להבאת המזוודה תמורת משפחתו.
כשהוא לא מקבל עזרה מהשגרירות האמריקאית, ויל נכנס למכוניתה של קארק המחכה לו בחוץ, אך מהר מאוד הוא מבין שהיא לא אמינה. הוא מעמיד פנים שהוא חולה והיא, נגעלת מהמחשבה שהוא יקיא במכונית שלה, עוצרת את המכונית בצד ו-ויל מנצל את ההזדמנות להימלט.
ויל מארגן פגישה עם חברו של אביו דייגו במשרדו ופוגש את פקידת הקבלה לוסיה קלדרה, אחייניתו של דייגו, שם הוא נלחם באחד מאנשיה של קארק. ויל ולוסיה הולכים לדירתו של דייגו, אבל הם מגלים שהוא נהרג על ידי קארק וגורמן.
השניים בורחים מעל לגגות כשבמהלך מנוסתם ויל נורה. לוסיה לוקחת אותו למועדון לילה, לחברה שלה בעלת ידע רפואי אשר צורבת את הפצע. לוסיה מסבירה ש"טום" הוא הכינוי של מרטין בספרד, והיא למעשה אחותו למחצה של ויל, בתו של מרטין מאישה אחרת.
כאשר ויל מגיע לנקודת המפגש, הוא נתפס ומעונה על ידי החוטפים החפצים לדעת את מקום הימצאו של אביו. החוטפים הם למעשה סוכני מוסד ישראלים בראשות זאהיר, שהשתמש במזוודה כפיתיון עבור סוכן שסרח כאשר מרטין עצמו גנב אותה מהם. הם מבינים שקארק הפלילה את מרטין והמזוודה בידיה, כעת הם רוצים להשתמש בוויל כפיתיון עבורה. ויל רואה לזמן קצר את משפחתו לפני שזאהיר משחרר אותו.
ויל פוגש את לוסיה במועדון הלילה, שם היא פותחת חשבונית עם כרטיס האשראי שלה. גורמן מופיע ומוכנע על ידי הסדרנים של המועדון שלאחר מכן מענים אותו לצורך מידע אך הוא מסרב לדבר. ויל נותן לגורמן לברוח ובכך הוא מוביל אותם לקארק, שמנסה למכור את המזוודה בחניון תת-קרקעי. אנשיו של זאהיר מקיפים אותם אך עקב ויכוח עם ויל הם מוסרים את נוכחותם. קארק וגורמן פותחים באש על הקונים שלהם לפני שהם מתחילים לתקוף ולברוח מסוכני המוסד. לוסיה פוגעת בגורמן (שכבר נורה קודם לכן) בתאונת דרכים שהורגת אותו, דבר המכעיס את קארק כשהיא בורחת עם המזוודה.
ויל ולוסיה דולקים אחר קארק ברחבי מדריד, מרדף הגורם למוות והרס לאורך הדרך, עד שבסופו של דבר המכוניות שלהם מתנגשות ולוסיה נפצעת קשה. בדיוק כשקארק עומדת לירות בוויל, היא נהרגת באמצעות רובה צלפים על ידי זאהיר, שלוקח את המזוודה ומשחרר את משפחתו של ויל. לוסיה מתאוששת בבית החולים וויל מסתכל על משפחתו המורחבת החדשה. ויל מקבל הצעת עבודה ב-CIA; התשובה לאם הוא יקבל אותה נותר ללא פתרון.
שחקנים

הנרי קאביל – ויל שו
סיגורני ויבר – ג'ין קארק
ברוס ויליס – מרטין שו
ורוניקה אצ'גי – לוסיה קלדרה
קרוליין גודול – לורי שו
רפי גברון – ג'וש שו
ג'וזף מול – גורמן
אוסקר חאנדה – מקסימו
לולו הררו – ריינאלדו
מארק אולוד – ויסנטה
אמה המילטון – דרה קולניס
מייקל באד – ישמעאל
אלכס אמרל – סזאר
ג'ים פידוק – מקלר
פאלומה בלויד – כריסטינה
רושדי זם – זאהיר
קולם מיני – סוכן CIA
הפקה

שלב הצילומים נערך בספרד, כולל שתי עיירות חוף בקוסטה בלנקה. הסרט הופץ ב-6 באפריל 2012 בממלכה המאוחדת וב-7 בספטמבר 2012 בארצות הברית.
הכנסות

הסרט גרף 1.8 מיליון דולר בסוף שבוע הפתיחה שלו ועוד 25.4 מיליון דולר ברחבי העולם, מול תקציב של 20 מיליון דולר.
ביקורות

מבקרים קטלו את הסרט באופן חריף והוא מחזיק בדירוג של 4% באתר הביקורות Rotten Tomatoes, על סמך 45 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 2.7/10. ב-Metacritic, לסרט יש ציון של 22 מתוך 100 מ-10 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות לא חיוביות בדרך כלל". קהלים שנסקרו על ידי CinemaScore העניקו לסרט ציון ממוצע של "D+" בסולם A+ עד F. הניו יורק טיימס תיאר את הסרט כ"חיקוי כושל לגמרי לסרטי 'ג'ייסון בורן'".
הערות שוליים

1 2 3  "'The Cold Light of Day' (2012)". The Numbers. נבדק ב-7 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kaufman, Amy (6 בספטמבר 2012). "'The Possession' to scare off Bradley Cooper on slow weekend". Los Angeles Times. נבדק ב-20 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gant, Charles (2012-04-09). "The Cold Light of Day". Variety (באנגלית). נבדק ב-2020-05-29.
↑  The Cold Light of Day (2012) (באנגלית), נבדק ב-2020-02-14
↑  "The Cold Light of Day". Box Office Mojo. נבדק ב-2020-02-14.
↑  "The Cold Light of Day (2012)". Rotten Tomatoes. נבדק ב-7 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Cold Light of Day Reviews". Metacritic. נבדק ב-15 בפברואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "CinemaScore". cinemascore.com.
↑  Holden, Stephen (2014). "The Cold Light of Day (2012)". Movies & TV Dept. The New York Times. אורכב מ-המקור ב-31 באוגוסט 2014. נבדק ב-31 באוגוסט 2014. {{cite news}}:  (עזרה)