stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד אלבלה
קורות חיים

נולד כדוד קוֹבוֹ לאברהם וללאה לבית מֶלָמֶד. ב-1892, לאחר מות אימו, קיבל את שם משפחתה של דודתו אשר אימצה אותו. הוא רכש השכלה תיכונית בבלגרד ונמנה עם מייסדי ארגון הנוער הציוני "גדעון". ב-1905 יצא ללימודי רפואה באוניברסיטת וינה, וב-1910 סיימם בהצלחה. התגייס לצבא ממלכת סרביה והשתתף במלחמת הבלקן הראשונה, השנייה ובמלחמת העולם הראשונה בדרגת קפטן. לאחר הכרעת המערכה על סרביה במלחמת העולם הראשונה נסוג עם כוחות הצבא הסרבי וראשי השלטון לקורפו. בקורפו רקם קשרים עם ההנהגה הסרבית ובמיוחד עם ראש הממשלה הגולה ניקולה פאשיץ' והציע להיעזר בארצות הברית וביהודיה למען שיקומה של הממלכה.
אלבלה מונה לנציג הממלכה ונשלח בספטמבר 1917 לארצות הברית. הוא נפגש עם מנהיגי הקהילה היהודית ופעילים ציוניים כגון לואי ברנדייס, סטיבן שמואל וייז, סיירוס אדלר וחיים ויצמן ופעל באמצעותם לסייע לסרביה וליהודיה. עם פרסום הצהרת בלפור נעזר אלבלה בקשריו האישיים עם ראשי השלטון והציע שהממשלה הסרבית תכיר בהצהרה. בעקבות פעילותו העביר אליו שר החוץ הסרבי מילנקו ראדומאר וסניץ'(אנ') מכתב ובו הכרה של ממשלת סרביה בהצהרת בלפור. בכך הייתה סרביה למדינה הראשונה שהכירה בהצהרה.
ב-1919 שב אלבלה משליחותו בארצות הברית ומונה לצוות המשא ומתן הסרבי לוועידת השלום בפריז, אשר בסיומה נחתם חוזה ורסאי. בהמשך כיהן כסגנו של אלכסנדר ליכט יו"ר התנועה הציונית ביוגוסלביה, ובמקביל כיהן כנציג מיוחד של השלטון לקהילות היהודיות החדשות שנכללו ביוגוסלביה, וביקר בקהילות מקדוניה ועשה נפשות לרעיון הציוני מחד ולקבלה, והסרת החשש מהשלטון החדש מאידך. אלבלה ייסד והיה העורך הראשי של שלושה עיתונים יהודיים. כן היה חבר המפלגה העממית הרדיקלית. ב-1935 ביקר בארץ ישראל המנדטורית והשתתף כנציגה הרשמי של ממלכת יוגוסלביה בנטיעת יער לזכרו של אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה.
ב-1939 מונה לנשיא הקהילה הספרדית של יהודי בלגרד. בדצמבר 1939 נשלח על ידי הנסיך פאבלה לשליחות חשאית בארצות הברית כדי לגייס כספים לרכישת נשק וציוד צבאי לצבא היוגוסלבי. באפריל 1941 נכבשה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית. משפחתו הצטרפה אליו בארצות הברית. ב-1942 נפטר מהתקף לב, והוא בן 55. היה נשוי לפרופסור פאולינה לבל-אלבלה (1967-1891), ואב לבת – ילנה.
הערות שוליים

↑  מבוא, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 14.
↑  הקהילה היהודית בבלגרד, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, עמודים 15-14
↑  מנחם שלח (עורך), תולדות השואה - יוגוסלביה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1990, עמודים 7, 9
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594692505171  GND: 1195742312  ISNI: 0000 0003 6799 5199  LCCN: n2014033273  NKC: js2012688364  SUDOC: 160563283  VIAF: 233554423   WorldCat (עם VIAF): 233554423
ג'ייסון אייזקס

| --- | --- |

אייזקס, 2014
 לידה:  6 ביוני 1963 (בן 61) אנגליה אנגליה ליברפול, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Jason Michael Isaacs 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  מ-1989
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בריסטול  בית הספר לבנים הרטפורדשייר אסק'ס  בית הספר המרכזי לנאום ודרמה בלונדון  תיכון קינג דייוויד 
 בת זוג:  אמה יואיט
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  San Diego Film Critics Society Award for Best Supporting Actor  Satellite Award for Best Actor – Miniseries or Television Film 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ייסון אייזקס (באנגלית: Jason Isaacs; נולד ב-6 ביוני 1963) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי-בריטי, אשר היה מועמד לפרס גלובוס הזהב. ידוע במיוחד כמי שמגלם את דמותו של לוציוס מאלפוי בסדרת סרטי "הארי פוטר", הנבל האפ בסדרה "The OA" וכקפטן גבריאל לורקה בסדרה "מסע בין כוכבים: דיסקברי".
ביוגרפיה

אייזקס נולד בליברפול שבאנגליה, השלישי מארבעה ילדים. סביו יהודים ממוצא מזרח אירופי. הוריו עלו לישראל. כילד גדל במסגרת הקהילה היהודית בליברפול. הוא למד בבית ספר יהודי ובמוסד תלמוד תורה.
בגיל 11 עבר אייזקס עם משפחתו לצפון-מערב לונדון, שם למד בבית ספר "הברדשר". הוא מכנה את ילדותו "הכנה" לדמויות הרשעים והנבלים שאותם גילם אייזקס במרבית הקריירה שלו. אייזקס פגש את אשתו אמה יואיט (במאית סרטים תיעודיים של רשת ה-BBC) ב-1988, כשלמדו בבית הספר המלכותי המרכזי לדיבור ולדרמה. להם שתי בנות שנולדו ב-2002 ו-2005.
אייזקס הוא יהודי-חילוני, בעבר הצהיר בהומור על כך שהוא מכנה את עצמו "אדם יהודי שכמעט לא עושה אף מעשה יהודי במהלך חייו".
הערות שוליים

↑  יעל אילן, "קודרת, ארוכה ומטורפת": כל מה שצריך לדעת על "הלוטוס הלבן" עונה 3, באתר ynet, 9 בפברואר 2025
| מסע בין כוכבים: דיסקברי |
| --- | --- | --- |
| יוצרי הסדרה | בריאן פולר • אלכס קורצמן • על-פי "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית" מאת ג'ין רודנברי |  |
| שחקנים ראשיים | סוניקווה מרטין-גרין • דאג ג'ונס • שזאד לטיף • אנתוני ראפ • מרי וויסמן • ג'ייסון אייזקס • וילסון קרוז • אנסון מאונט • דייוויד אג'אלה |  |
| דמויות ראשיות | מייקל ברנהאם • סארו • פול סטמטס • סילביה טילי • יו קולבר • גבריאל לורקה • אש טיילר • כריסטופר פייק • קליבלנד בוקר |  |
| דמויות משנה | פיליפה ג'ורג'יו • ג'ט רינו • ספוק • ד' נהאן • ווק • ל'רל • סארק • קתרינה קורנוול • הארי מאד |  |
| גזעי חייזרים | וולקנים • קלינגונים • קלפים • רומולאנים • בא'אול • אוריונים • אנדוריאנים |  |
| מושגים | יקום המראה |  |
| פרקים בולטים | Magic to Make the Sanest Man Go Mad |  |
| סדרות בת | מסעות קצרים • עולמות חדשים ומשונים • מדור 31 |  |
| ראו גם | זיכיון מסע בין כוכבים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007421555205171  PLWABN: 9810560585205606  BNE: XX1596132  BnF: cb14050017g (data)  GND: 1015704697  ISNI: 0000 0001 1439 1901  LCCN: no2002105856  MusicBrainz: 317ef91d-79b9-43e1-9a3e-3bfac5606834  NKC: xx0043319  NTA: 264785215  SUDOC: 143852590  VIAF: 19882873   WorldCat (עם VIAF): 19882873 
אייזקס, 2005
קרב חלחין גול

קרב חלחין גול (במונגולית: Халхын гол. ביפנית: ノモンハン事件 - "נומונהאן ג'יקן", תקרית נומונהאן) היה האחרון בסדרת עימותים צבאיים בין האימפריה היפנית לבין ברית המועצות, המכוּנים "מלחמת הגבול הסובייטית-יפנית" בשנת 1939. הקרב נערך בין 11 במאי 1939 ל-16 בספטמבר 1939 (עם הפסקות) בחלחין גול והסתיים בניצחון סובייטי מכריע.
הניצחון הסובייטי בקרב שם קץ לשאיפות ההתפשטות של יפן במזרח ברית המועצות והביא לחתימת הסכם שביתת נשק ונייטרליות בין שני הצדדים, הסכם שנשמר עד לשלב הסיום של מלחמת העולם השנייה.
בקרב זה התגלו לראשונה כישוריו הצבאיים של המפקד הסובייטי גאורגי ז'וקוב.
שם הקרב

הקרב קרוי על שם הנהר חלחין גול שבמונגוליה ("חלחין גול" הוא שיבוש שהתקבע בתרגום העברי), שסביבו התנהלו הקרבות.
השם היפני שניתן לקרב הוא "תקרית נוֹמוֹנהָאן" (ביפנית: ノモンハン事件; תעתיק: נוֹמוֹנהָאן גִ'ינקֶן) על שמו של כפר סמוך לזירת הקרב, על גבול מנצ'וריה ומונגוליה.
רקע

במהלך שנות ה-30 הייתה האימפריה היפנית במהלך של השתלטות וכיבוש שטחים במזרח הרחוק. לאחר כיבוש מנצ'וקוו וקוריאה, פנתה יפן צפונה, אל הטריטוריות שהוחזקו בידי ברית המועצות בסיביר. תקרית גבול קשה, שכונתה "הקרב באגם חאסאן", אירעה ב-1938 באזור פרימוריה, לא רחוק מולדיווסטוק. בתקרית זו הכוחות היפניים הסבו לסובייטים אבדות קשות, אך נהדפו. המפקד הסובייטי הבכיר בזירת המזרח הרחוק, מרשל וסילי בלוכר, הואשם על ידי סטלין בביצוע שגיאות חמורות ומאוחר יותר הוצא להורג באשמת ריגול לטובת יפן. היפנים הסיקו כי ביכולתם להגיע להישגים טריטוריאליים גם במערכה מול ברית המועצות, על הגבול שבין יפן למנצ'וריה.
ב-1939 הייתה מנצ'וריה מדינת בובות יפנית המכונה "מנצ'וקוו", בה שלט קיסר בובה בשם פויי. לטענת היפנים עבר הגבול בינה ובין מונגוליה בנהר חלחין גול, בעוד המונגולים, ובעלי בריתם הסובייטים טענו שהגבול עובר 16 קילומטרים מזרחה מהנהר, ליד הכפר נומונהאן.
הצבא היפני שכבש את מנצ'וריה היה קרוי צבא קוואנטונג וכלל יחידות עילית יפניות אך באזור מזרח מנצ'וקוו הוצב חיל מצב מהדיוויזיה ה-23 שהייתה חדשה ובלתי מנוסה, בפיקודו של הגנרל מיצ'יטארו קומטצוברה (אנ') ומספר יחידות משמר גבול וכן צבא של צבא מנצ'וקוו.
יחידות הצבא האדום באזור כללו את הקורפוס המיוחד 57 שקיבל את האחריות להגנת הגבול בין סיביר ומנצ'וריה. בפני הצבא האדום עמדה בעיית האספקה, כי מסוף הרכבת הקרוב לאזור היה במרחק 650 ק"מ, דבר שאילץ את הסובייטים להשתמש בשיירות של משאיות. דרכי העפר היו משובשות והמסע הלוך ושוב נמשך חמישה ימים.
הפעולות במאי, יוני ויולי

המערכה החלה בתקרית שהתרחשה ב-11 במאי 1939. יחידת פרשים מונגולית המונה בין 70 ל-90 רוכבים, נכנסה לאזור המחלוקת בחיפוש אחר מרעה לסוסיהם. באותו היום תקפו פרשי מנצ'וקוו את המונגולים ואלו נסוגו אל מעבר לנהר חלחין גול. ב-13 במאי הכוחות המונגולים חזרו בכוח רב יותר, ואנשי מנצ'וקוו לא יכלו להניסם.
האזור היה באחריות הדיוויזיה ה-23 של צבא קוונטונג. ב-14 במאי הקולונל יאוזו אזומה הוביל את הגדוד ה-64 שהיה חלק מהדיוויזיה, אל שטח המריבה, והביא לנסיגת הפרשים המונגולים. החיילים הסובייטים והמונגולים שבו לאחר מכן לשטח המריבה וכוחותיו של אזומה שבו ותקפו אותם. הסובייטים כיתרו את הכוח של אזומה, והסבו לו מאות אבדות בהרוגים ובפצועים.
ב-27 ביוני הפציצו היפנים שדה תעופה אווירי בטמסאק בולאק (Tamsak-Bulak) במונגוליה והשמידו מטוסים רבים. היוזמה לתקיפה הייתה של צבא קוונטונג, ללא תיאום עם המפקדה הראשית בטוקיו ולאחר אסרה טוקיו על תקיפות אוויריות נוספות.
ביוני מונה הגנרל גאורגי ז'וקוב למפקד יחידות הצבא של ברית המועצות. במהלך יוני המשיכה הפעילות הצבאית של שני הצדדים משני עברי הנהר ליד הכפר נומונהאן. בסוף החודש המפקד היפני המקומי, הגנרל מיצ'יטרו קומצוברה, קיבל רשות "לגרש את הפולשים". התוכנית היפנית הייתה להתקפה בשני ראשים. ארבעה גדודים של הדיוויזיה ה-23 יתקדמו אל מעבר לנהר חלחין גול, ישמידו את הכוחות הסובייטים על גבעת ביינצגן שבצידו המערבי של הנהר, ואז יפנו שמאלה ויתקדמו דרומה לגשר קוואטמה. הזרוע השנייה של המתקפה תהיה אף היא מורכבת מארבעה גדודי חיל רגלים וארטילריה ושני גדודי טנקים, שיתקיפו את הסובייטים בעברו המזרחי של הנהר ולבסוף תיפגשנה הזרועות, תוך כיתור והשמדת הכוח הסובייטי.
הכוח התוקף בצפון הצליח לחצות את חלחין גול, לכבוש את גבעת ביינצגן, ולאחר מכן להתקדם דרומה לאורך הגדה המערבית של הנהר. אך ז'וקוב, שצפה את האיום, יצא למתקפת נגד בכוח של כ-150 טנקים ומשוריינים שתקפו את היפנים משלושה כיוונים. כמחצית מכלי הרכב המשוריינים שלו הושמדו או נפגעו במהלך הקרב, אך הכוח היפני נסוג ב-5 ביולי לאחר שאיבד אף הוא כמחצית מכלי הרכב המשוריינים. הכוח היפני נסוג ב-9 ביולי לעמדותיו המקוריות, ומפקדו, גנרל יאצוקה, שוחרר מתפקידו.
במהלך השבועיים הבאים המשיכו הצבאות להתכתש בחזית שאורכה ארבעה קילומטרים לאורך הגדה המזרחית של נהר חלחין גול עד למקום בו הוא נשפך אל נהר הולסטן. הצדדים היריבים סבלו מבעיות לוגיסטיות קשות, עקב ריחוקם ממקורות האספקה שלהם, אך ז'וקוב הצליח לארגן צי של 2,600 משאיות שהעבירו אספקה לצבאו, בעוד שלרשות היפנים לא עמדו מספיק משאיות לפתור את בעיות האספקה שלהם. ב-23 ביולי היפנים תקפו שנית בכוח גדול, ושלחו את הרגימנטים ה-64 וה-72 של הדיוויזיה ה-23 להשתלט על גשר קוואטמה. הארטילריה היפנית סייעה למתקפה בהפגזה מאסיבית, שכילתה למעלה ממחצית ממלאי הפגזים שעמד לרשותה תוך יומיים של לחימה. ההתקפה השיגה התקדמות מועטה, אך לא הצליחה לשבור את קו ההגנה הסובייטי ולהגיע אל הגשר. היפנים נסוגו חזרה לעמדותיהם ב-25 ביולי בשל אבדות כבדות שספגו. עד לשלב זה של המערכה ספגו היפנים כ-5,000 אבדות, אך עדיין עמדו לרשותם כ-75,000 חיילים, וכמה מאות מטוסים. נראה היה שהקרב הגיע למצב קיפאון, שאיש מהצדדים לא הצליח לשבור.
אוגוסט - מתקפת הנגד של ז'וקוב

היפנים התארגנו מחדש, ותכננו לערוך מתקפה גדולה שלישית כנגד הסובייטים, שאמורה הייתה להתחיל ב-24 באוגוסט, אולם הצבא האדום הקדים אותם. ז'וקוב ארגן כוח משוריין גדול, שכלל שלוש חטיבות משוריינות (ה-4, ה-6 וה-11) ושתי חטיבות ממוכנות (ה-7 וה-8) (שכללו שריוניות בסיוע חיל רגלים ממונע במשאיות). כוח זה פוצל לזרוע ימנית וזרוע שמאלית. בסך הכל כלל כוחו של ז'וקוב שלוש דיוויזיות חיל רגלים, שתי דיוויזיות שריון, ושתי חטיבות שריון נוספות (כ-400 טנקים), שתי דיוויזיות חי"ר ממוכן וכוח אווירי של כ-250 מטוסי קרב ומפציצים. כן עמדו לרשותו שתי דיוויזיות פרשים מונגוליות.
הכוח היפני באזור הגבול היה חלש בהרבה, וכלל רק שתי דיוויזיות משוריינות קלות, שנבנו סביב השלד של הדיוויזיה ה-23 של הגנרל קומצוברה, והמטה שלהן היה בהאילר בירת חסינגן, למעלה מ-160 קילומטרים מזירת הלחימה. המודיעין היפני נכשל בהערכת עוצמת כוח האויב שעמד מולו.
ז'וקוב החליט כי זה הזמן לשבור את הקיפאון במערכה. ראשית, הוא פתח במבצע הטעיה, הוא יצר רושם שכוחותיו מתכוננים להקים קו הגנה חדש, בשדרו הודעות מוצפנות כביכול על דרישה לציוד לבניית בונקרים, והדפסת עלונים בשם 'מה צריך החייל הסובייטי לדעת על מגננה' והפצתם בכמות גדולה כדי שיגיעו לידי הכוחות היפנים.
שנית, הוא היקצה 50,000 חיילים סובייטים ומונגולים להגן על הגדה המזרחית של הנהר, ואז, ב-20 באוגוסט חצה צבאו את הנהר ותקף את היפנים עם שלוש דיוויזיות חי"ר וחטיבת טנקים, בסיוע ארטילרי ואווירי. הכוחות היפניים רותקו לחזיתם על ידי יחידות החי"ר הסובייטיות, ובמקביל תקפו הכוחות הממונעים של ז'וקוב את שני האגפים שלהם בתנועת מלקחיים קלאסית, ניתקו את קווי האספקה והתקשורת שלהם וכיתרו אותם. על אף התקפות נגד יפניות נואשות, ופעולות התאבדות כנגד הטנקים הסובייטיים המסתערים, נפגשו שתי הזרועות של תנועת המלקחיים הסובייטית בכפר נומונהאן ב-25 בחודש, והשלימו את כיתור הדיוויזיה ה-23 היפנית.
ב-26 באוגוסט נכשלה התקפה יפנית, שנועדה לפרוץ את טבעת הכיתור מבחוץ, ולמחרת נכשל גם ניסיון של הכוחות היפניים המכותרים לפרוץ מבפנים את טבעת הכיתור. כאשר הכוחות הנצורים סירבו להיכנע, הרעישה אותם הארטילריה הסובייטית ובמקביל הם הופצצו מהאוויר. ב-31 באוגוסט הסתיים הקרב בהשמדתם המלאה של הכוחות היפניים, שנלכדו בכיס. שרידי הכוח היפני נסוגו מזרחה מהכפר נומונהאן.
בשעה שכוחותיו של ז'וקוב השלימו את השמדת הדיוויזיה ה-23 במזרח הרחוק, התרחשו מאורעות חשובים אלפי קילומטרים ממערב לשם. ב-1 בספטמבר 1939 תקף הצבא של גרמניה הנאצית את פולין, ובכך גרם לפרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה. בהתאם להסכם מולוטוב ריבנטרופ, שחילק את שטח פולין בין גרמניה וברית המועצות, התכונן גם הצבא האדום לפלוש לפולין ממזרח. ייתכן שכתוצאה מרצונו של סטלין לנצל את הפלישה הנאצית לפולין לצורך התפשטות מערבה, הוא הורה לז'וקוב לא לנצל את ניצחונו, כדי לחדור לשטחים שבשליטת יפן במונגוליה ובמנצ'וריה, ופתח במגעים דיפלומטיים עם יפן. כתוצאה מהתבוסה בקרב חלחין גול, גם ההנהגה היפנית הייתה מעוניינת בהשגת הסדר מדיני עם ברית המועצות, וב-15 בספטמבר הסכימו שני הצדדים לחתום על הסכם הפסקת אש, שנכנס לתוקפו ביום שלאחר מכן. ב-17 בחודש הורה סטלין לצבאו לפלוש לפולין.
תוצאות הקרב > אבידות

הערכות האבדות של הצדדים אינן ודאיות. כמה מקורות טוענים כי ליפנים אבדו למעלה מ-45,000 הרוגים, וכי לסובייטים אבדו למעלה מ-17,000, בעוד שהיפנים דיווחו באופן רשמי על 8,440 הרוגים ועל 8,766 פצועים, הסובייטים טענו כי אבדו להם 9,284 הרוגים ופצועים.[דרוש מקור]
תוצאות הקרב > משמעויות

המערכה לא זכתה לפרסום ניכר במערב, בעת שהתרחשה, אך היו לה השפעות משמעותיות על הדרך בה התנהלה מלחמת העולם השנייה. ההיסטוריונים כמו אנטוני ביוור, טענו כי זה היה הקרב המשמעותי הראשון במלחמת העולם השנייה, אף שהתרחש קודם ליום בו היא פרצה באופן רשמי, משום שהייתה לו חשיבות בקביעת מערך מדינות הציר. תוצאות הקרב הביאו לכך ששתי מדינות הציר העיקריות, גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית, לא יכלו לשאוף לחיבור טריטוריאלי ביניהן. התבוסה שכנעה את המטה הכללי הקיסרי בטוקיו כי אינם מסוגלים לכבוש את סיביר עד לימת באיקל ולכן היפנים התרכזו בכיבושים בדרום מזרח אסיה. מפנה זה הוביל ישירות אל המתקפה על פרל הארבור, שנתיים וחצי מאוחר יותר, בדצמבר 1941. היפנים לא יפנו עוד את כוחותיהם כנגד ברית המועצות. בשנת 1941 חתמו המדינות על הסכמים שהסדירו את גבולותיה של מונגוליה, והכריזו על נייטרליות הדדית. נייטרליות זו נשמרה עד מבצע סערת אוגוסט בו כבשו הסובייטים את מנצ'וריה באוגוסט 1945, בשבוע האחרון של מלחמת העולם השנייה.[דרוש מקור]
תוצאות הקרב > גנרל ז'וקוב

היה זה הניצחון הראשון של הגנרל ז'וקוב, שהיה לאחד מגדולי המנהיגים הצבאיים של ברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה. ז'וקוב עצמו קיבל לאחר הקרב את עיטור גיבור ברית המועצות, קודם בתפקידו, והועבר למחוז קייב. הניסיון הצבאי שרכשו האוגדות הסיביריות התגלה כבעל ערך בדצמבר 1941 במהלך הקרב על מוסקבה, כאשר, שוב תחת פיקודו של ז'וקוב, הועברו הדיוויזיות הרעננות מן המזרח אל הלחימה בחזית מוסקבה, והיו בעלות ערך רב בשבירת המתקפה הגרמנית ובמתקפת הנגד. ההחלטה להעביר את הדיוויזיות מחזית המזרח התקבלה על בסיס מידע שהעביר רב המרגלים ריכרד זורגה שישב בטוקיו, והבהיר לסטלין כי אין בכוונת היפנים לפתוח במתקפה נוספת במזרח הרחוק, וכי פניהם מועדות דרומה משם. בשנת 1942 תכנן ז'וקוב את תנועת המלקחיים המפורסמת שלכדה את הארמייה השישית בקרב סטלינגרד, באופן דומה מאוד לדרך הפעולה בחלחין גול. הדיוויזיות הסובייטיות רוכזו בחשאי בעברו הסובייטי של נהר הוולגה ולאחר מכן יצאו בתנועת מלקחיים מן הדרום ומן הצפון, משני עברי הכוח הגרמני שהחזיק בעיר סטלינגרד.
תוצאות הקרב > משמעויות עבור היפנים

היפנים הסיקו כי אל להם להילחם נגד ברית המועצות, אך מעבר לכך לא הסיקו כל מסקנות טקטיות מן הקרב. הם המשיכו להדגיש את האומץ האישי של החייל הבודד אל מול מאסות של כוח צבאי ושריון. הבעיות שעמדו בפניהם בחלחין גול - מתקפות של חיל רגלים אל מול שריון, הטרידו אותם במהלך מלחמת העולם השנייה, אל מול כוחות בריטים ואמריקנים שהתאוששו ממתקפת הפתע של סוף שנת 1941 והצליחו לרכז כוחות גדולים מול חיל הרגלים היפני המחופר בעמדותיו.[דרוש מקור]
לקריאה נוספת

אנטוני ביוור, מלחמת העולם השנייה, הוצאת ידיעות אחרונות - חמד 2012. עמודים 26–30.
הערות שוליים

↑  AMVAS, מצטט את קונדרטייב (2002), "קרבות על נהר חלחין גול." נבדק ב-4 בדצמבר 2024
↑  The Chief Culprit, כריכה קשה, Naval Institute Press, ISBN 9781591148388
↑  Zaloga, 2007א, עמוד 13
↑  ו. קונדרטייב, "חלחין גול: מלחמה באוויר" נבדק ב-3 בינואר 2016
1 2  Hata (2013)
↑  Coox, 1985, עמוד 580
↑  "קרב חלחין גול, 1939" נבדק ב-3 בינואר 2016
↑  Hata (2013), "Summary of the Battle of Nomonhan" טבלה 3 (ביפנית). נבדק ב-4 בדצמבר 2024
↑  (2013), "מדיניות ההגנה החדשה של ברית המועצות: חקר מקרה של חלחין גול 1939" נבדק ב-25 בפברואר 2021
↑  קולקטיב של מחברים. "רוסיה וברית המועצות במלחמות המאה ה-20: אובדן הכוחות המזוינים", בעריכת ג.פ. קריבושייב, מוסקבה: OLMA-פרס, 2001, עמ' 177. (ארכיון). ISBN 5-224-01515-4
↑  Zaloga (2007a), עמוד 14
↑  ВОЕННАЯ ЛИТЕРАТУРА --[ Военная история -- Кондратьев В. Халхин-Гол: Война в воздухе], militera.lib.ru
↑  Hata (2013)
↑  Hata (2013).
↑  Coox (1985), עמוד 563
↑  Coox (1985), עמוד 1168
↑  Glantz, David M.; House, Jonathan (1995). When Titans Clashed: How the Red Army Stopped Hitler. Lawrence KS: University Press of Kansas. p. 14. ISBN 0-7006-0899-0.
↑  רישומי הצבא היפני:
8,440 הרוגים,
8,766 פצועים.
טענת הסובייטים:
60,000 הרוגים ופצועים,
3,000 שבויים.
↑  Zaloga, 2007a, עמוד 14
↑  Coox 1985, p. 987, כולל 28 תותחי 120–150 מ"מ ו-44 תותחי 75 מ"מ.
↑  Coox, 1985, עמוד 1168
↑  ישנם דיווחים רבים על משאיות יפניות שנהרסו על ידי ארטילריה אווירית סובייטית, וכן על הפסדים עקב תקלות מכניות או תנאי שטח. Coox 1985
↑  אנטוני ביוור מלחמת העולם השנייה הוצאת ידיעות אחרונות חמד 2012, עמוד 28
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548222205171  LCCN: sh85058433  NDL: 00568677 
פרשים מונגולים באזור חלחין גול
חיילים יפניים חוצים את נהר חלחין גול
גיאורגי ז'וקוב (מימין) עם מפקד הצבא המונגולי מרשל צ'וייבולסאן
הלבנון

ערך זה עוסק בעיתון העברי הראשון בארץ ישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 סוגה:  כתב עת
 מייסד:  יחיאל ברי"ל, מיכל הכהן, יואל משה סלומון 
 עורך ראשי:  יחיאל ברי"ל 
 שפה:  עברית 
 
בול "הלבנון", 1963, עם הכיתוב "מאה שנה לעיתונות בארץ". הבול מציג סדר יד בעבודתו
"הַלְּבָנוֹן" היה העיתון העברי הראשון בארץ ישראל. יצא לאור בהפסקות, ובתדירות שונה, בשנים 1863–1886 (20 כרכים שנתיים), בירושלים, בפריז, במיינץ ובלונדון. עורכו הראשי במשך כל השנים היה יחיאל ברי"ל.
היסטוריה

ייסדו את "הלבנון" יחיאל ברי"ל, מיכל הכהן ויואל משה סלומון בירושלים בתרכ"ג והם היו גם עורכיו של העיתון בארץ ישראל. העיתון הראשון יצא לאור בח' באדר תרכ"ג. גם יואל משה סלומון וגם יחיאל ברי"ל הרבו לכתוב בעיתון. "הלבנון" ביטא את דעת העדה האשכנזית-פרושית (המתנגדים) בירושלים, התנגד לרעיון של יישוב ארץ ישראל (ועם זאת תמך בייסוד המושבה מוצא), והיה עוין לעמדת "חבצלת" (כתב עת של ישראל ב"ק שהחל לצאת לאור חמישה חודשים אחרי "הלבנון", וביטא את דעת הספרדים והחסידים שתמכו ברעיון של יישוב ארץ ישראל). כשנה לאחר צאתו לאור של "הלבנון" סגר השלטון העות'מאני את שני כתבי העת, בעקבות הלשנה.
לאחר כשנה חידש יחיאל ברי"ל את הוצאת "הלבנון" בפריז, שם יצא לאור בשנים 1865–1870, תחילה כדו שבועון ומ-1868 כשבועון, עד שהמצור על פריז במלחמת צרפת–פרוסיה הפסיק את הוצאתו. הוא עבר למיינץ, ולאחר הפסקה של קרוב לשנה יצא שם "הלבנון" בשנים 1871–1882 כנספח עברי שבועי לעיתון היהודי בגרמנית "דער איזראליט". בשנים 1871–1881 השתתף בעריכה ד"ר מאיר להמן. גם במקומות אלה המשיך "הלבנון" להתמקד בענייני ארץ ישראל. ב-1881 התחיל "הלבנון" לתמוך בחיבת ציון.
בסוף 1882 (תשרי תרמ"ג), בשיא הצלחתו של העיתון, הפסיק "הלבנון" לצאת לאור לתקופה ממושכת עקב פעילותו של יחיאל ברי"ל בענייני העלאת איכרים יהודים מרוסיה לארץ ישראל (הם שייסדו לאחר כשנה את המושבה עקרון, לימים מזכרת בתיה), והמשבר האישי והכספי שעבר בעקבות זאת. הוא ניסה לחדש את הוצאת העיתון ב-1886, בלונדון, שם יצאו לאור גיליונות ספורים, אבל לא נמצאו להם די חותמים. לאחר מותו הפתאומי של יחיאל ברי"ל באותה שנה, לא היה ל"הלבנון" המשך.
מכבש הדפוס ששימש את הדפסת העיתון נמצא כיום באוסף סדנת ההדפס ירושלים.
כבוד הלבנון

עם צאת גיליונו הראשון של הלבנון, נספח אליו מוסף בשם "כבוד הלבנון" שהיווה למעשה כתב עת תורני ובמה לחידושי תורה והלכה, כמו גם פולמוסים של רבני ירושלים ומזרח אירופה. בין היתר התפרסמו בכתב העת גם מחקרים וסקירות פרי עטם של אנשי חכמת ישראל ורבנים שונים.
ראו גם

היסטוריה של העיתונות בארץ ישראל
לקריאה נוספת

שושנה הלוי, מפתח הלבנון, ירושלים: הוצאת יד בן-צבי, תשל"ד-1974.
גצל קרסל, יחיאל בריל, מבוא ל"יסוד המעלה", מהדורה חדשה מצולמת, ירושלים: יד יצחק בן-צבי תשל"ח-1978.
יהודה רובינשטיין ויצחק רפאל, הלבנון ו„כבוד הלבנון”, בתוך: יצחק לוין (עורך), אוצר כתבי־עת תורניים: ביבליוגרפיה של כתבי עת תורניים... בשנות תנ"א – תש"ח. ניו יורק: דפוס האחים שולזינגר, תש"מ עמ' 162–168.
גדעון קוץ, "מעריכים ומכתבי עתים, עיונים בתולדות העיתונות העברית והיהודית", ירון גולן - ברית עברית עולמית, 1999, עמ' 9–38, 128–132.
אליעזר רפאל מלאכי, "לתולדות "הלבנון", בתוך: אלחנן ריינר וחגי בן-שמאי (עורכים), מנגד תראה: אסופה ממאמרי א.ר. מלאכי בענייני ארץ-ישראל, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"א 2001, עמ' 17–97.
רוני באר-מרקס, בין הסתגרות להסתגלות : כתב העת "הלבנון" והתמודדותה של החברה האורתודוקסית במזרח אירופה עם אתגרי המודרנה, עבודת דוקטור, ירושלים: האוניברסיטה העברית, 2011.
רוני באר-מרקס, על חומות הנייר: עיתון הלבנון והאורתודוקסיה, ירושלים: מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי, ה'תשע"ז
גדעון קוץ, "חדשות וקורות הימים, מחקרים בתולדות העיתונות והתקשורת העברית והיהודית", הספרייה הציונית-אוניברסיטת תל אביב, 2013 (ראו במפתח).
הערות שוליים

↑  קרסל, גצל, תולדות העתונות העברית בארץ ישראל, הספריה הציונית, 1964, עמ' 27
↑  ירדני, גליה, העיתונות העברית בארץ ישראל בשנים 1863–1904, אוניברסיטת תל אביב והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1969, עמ' 29
אלן בייקר (אסטרונאוטית)

| --- | --- |

אלן בייקר
 לידה:  27 באפריל 1953 (בת 71) פאייטוויל
 מידע כללי
 בשירות:  אסטרונאוט בשירות נאס"א
 לאום:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת מדינת ניו יורק בבאפלו  הקולג' לרפואה ויל קורנל  אוניברסיטת קורנל  תיכון בייסייד 
 עיסוקים נוספים:  רופא
 תקופת השירות:  1984–2012 (כ־28 שנים)
 זמן שהייה בחלל:  28 ימים, 14 שעות ו-31 דקות
 ביוגרפיה בנאס"א:  אלן בייקר
 משימות
 STS-34,‏ STS-50,‏ STS-71
   
 
אלן בייקר (באנגלית: Ellen Louise Shulman Baker; נולדה ב-27 באפריל 1953, פאייטוויל) היא רופאת חלל יהודיה אמריקאית. אסטרונאוטית לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א. טסה לחלל שלוש פעמים.
קורות חיים

אלן בייקר נולדה בפאייטוויל למשפחה יהודית. הוריה היו רופאים. אימה קלייר שולמן עסקה בפוליטיקה והייתה נשיאת קווינס בשנים 1986–2002.
בייקר סיימה בית הספר בקווינס ולמדה גאולוגיה באוניברסיטת באפלו אותה סיימה עם תואר ראשון בשנת 1974. היא המשיכה ללימודי רפואה באוניברסיטת קורנל, אותה סיימה בשנת 1978 ולאחר תקופת התמחות קיבלה הסמכה בשנת 1981 והתחילה לעבוד כרופאה במרכז החלל ג'ונסון. בהמשך היא סיימה קורס ברפואת החלל.
שירות בתחום החלל

בשנת 1984 בייקר נבחרה ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. בשנת 1989 היא השתתפה במשימת STS-34 כטייסת של מעבורת החלל אטלנטיס (דונלד ויליאמס היה מפקד הצוות). המטרה העיקרית של הטיסה הייתה שחרור גשושית גלילאו למסלול. במשימת STS-50 ביוני 1992 בייקר הייתה מומחית משימה מעבורת החלל קולומביה (ריצ'רד ריצ'רדס היה מפקד צוות). הצוות ביצע מספר ניסויים בתחום חקר חוסר כבידה. בשנת 1995 היא טסה על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס במשימה STS-71. זו הייתה הטיסה הראשונה בה מעבורת חלל התחברה לתחנת החלל מיר לביצוע מחקרים משותפים והחלפת צוות.
לאחר טיסה זו בייקר עבדה במשרד האסטרונאוטים בתחום רפואה.
חיים אמסלם

הרב חיים יוסף אמסלם (נולד בי' בתשרי ה'תש"ך, 12 באוקטובר 1959; אוראן, אלג'יריה) הוא רב קהילה, אב בית דין, ראש תנועת עם שלם, רב קרן ׳זרע ישראל׳, רב מושב לשעבר, שוחט, מוהל, דיין בבית הדין לגיור 'אהבת הגר', לשעבר חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס בשנים 2006–2013.
בבחירות לכנסת ה-19 התמודד לכנסת מטעם מפלגת עם שלם, ולקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב במקום השני ברשימת מפלגת זהות. בשתי הפעמים לא עברו המפלגות את אחוז החסימה.
ביוגרפיה

נולד באוראן שבאלג'יריה לאדמו"ר רבי דוד אמסלם ורעייתו פרחה אמסלם, שהיגרו לשם ממרוקו. כשהיה בן שישה חודשים עברה משפחתו לליון שבצרפת שם גדל עד גיל 11. בשנת 1970 עלתה המשפחה לישראל. הוא בוגר ישיבת כיסא רחמים, שם הוסמך לרבנות בשנת 1980 ושימש כר"מ. בשנת 1990 קיבל תעודת טוען רבני ובשנת תשנ"ג הוסמך לרב עיר.
בשנת 1982 נשא לאישה את חנה, נכדת הרב נסים כהן, אב בית דין בג'רבה לבני הזוג נולדו שמונה ילדים, הרביעית מביניהם היא אפרת שוקרון, אשת תקשורת ושדרנית רדיו. לאחר נישואיו שימש כרב המושב שרשרת במשך כשבע שנים. בהמשך שימש כרב שכונה בנתיבות וכראש מוסדות משפחת אבוחצירא בעיר. משם עבר לשכונת הר נוף שבירושלים והקים בה כולל להוראה "שירי דוד" על שם אביו. לאחר מכן נתמנה לרב הקהילה הספרדית "היכל הנס" בז'נבה שבשווייץ, משרה שבה כיהן עד לכניסתו לכנסת.
הרב אמסלם חיבר ספרים במגוון נושאים תורניים ופרסם מאמרים ומחקרים תורניים בכתבי העת התורניים "אור תורה", "אור ישראל", "בית הלל" ועוד. עסק בפענוח כתבי יד והוציא לאור כתבים של חכמי צפון אפריקה, בהם "פני משה" לרבי כלפון משה הכהן ו"ויעמוד פנחס" לרבי פנחס אביטבול.