בית הספר לרפואה לנשים בלונדון
שנים ראשונות של פעילות בית הספר

אליזבת בלקוול, מייסדת שותפה
אליזבת גארט אנדרסון, מייסדת שותפה
סופיה ג'קס-בלייק ניסתה תחילה לבדוק את האפשרות להקמת בית ספר לרפואה לנשים באחד מבתי החולים הלימודיים (אנ'), אבל הצעה זו נתקלה בהתנגדות עזה, וכל ניסיונותיה להוביל לשיתוף פעולה שכזה כשלו. לאחר מכן, היא הגיעה למסקנה שעליה לייסד בית ספר חדש לגמרי.
פרשת שביעיית אדינבורו עוררה עניין רב בציבור בסוגיית שילוב נשים בלימודי רפואה, והובילה לתמיכתם של רופאים שהביעו נכונות להצטרף כמרצים בסגל ההוראה העתידי של בית הספר לרפואה לנשים לכשיפתח. אחד הרופאים שתמכו בתנועה לשילוב נשים במקצוע הרפואה היה פרנסיס אנסטי (אנ'), וב-22 באוגוסט 1874 נערכה בביתו פגישה בה הוחלט על הקמת בית הספר לרפואה לנשים בלונדון. לאחר הפגישה, הוקמה ועדה זמנית שכללה 21 רופאים, ביניהם אליזבת בלקוול ואליזבת גארט אנדרסון. לאורך השנים, אנדרסון התנגדה להקמת בית ספר לרפואה לנשים מחשש שיספק תעודות שלא יזכו להכרה, אך לבסוף שינתה את דעתה לאחר שקיבלה מסופיה ג'קס-בלייק מכתב באוגוסט 1874, בו ג'קס-בלייק הבהירה לה שבית הספר לרפואה לנשים בלונדון יפתח איתה או בלעדיה, וכי היעדרותה מהוועידה תבלוט לציבור המתנגדים ותשמש אותם לפגיעה במטרות התנועה.
התרומות הרבות שזרמו לתנועה לשילוב נשים במקצוע הרפואה אפשרו לסופיה ג'קס-בלייק לשכור פביליון ברחוב הנרייטה 30 בלונדון שהתאים לצורכי ההקמה, ובית הספר נוסד ב-12 באוקטובר 1874 (בשנת 1888, שם הרחוב בו שכן בית הספר שונה מהנרייטה להנדל). הקמת בית הספר ספגה עוינות ולעג מהמתנגדים לשילוב נשים ברפואה, אך גם זכתה בתמיכתם של אישים שונים דוגמת צ'ארלס דרווין, מיליסנט פוסט והנרי פוסט (אנ').
בית הספר לרפואה לנשים בלונדון התחיל את צעדיו הראשונים עם סגל של 12 אנשי הוראה (אליזבת בלקוול כיהנה כראש החוג למיילדות ולמחלות נשים), ועם 14 סטודנטיות לרפואה (12 מתוכן למדו קודם לכן באוניברסיטת אדינבורו). תוכנית הלימודים נפרסה על פני שלוש שנים וכללה קורסים במגוון נושאים כגון אנטומיה, פיזיולוגיה, כימיה, בוטניקה, מטריה מדיקה (אנ'), אנטומיה השוואתית, פתולוגיה מנטלית, ניתוחים, מיילדות ומחלות נשים, רפואה פורנזית (אנ'), ניתוחי עיניים, רפואה קלינית וניתוחים קליניים. אליזבת בלקוול, שהייתה פעילה נגד ניסויים בבעלי חיים, אסרה על ניסויים והדגמות בבעלי חיים בבית הספר.
למרות התמיכה שבית הספר זכה לה, הוא כמעט נסגר בתחילת דרכו משום שגם לאחר הקמתו, עמדו בפניו עוד שני מכשולים גדולים שאיימו על המשך דרכו: מכשול אחד היה קשור בהתמחות המעשית של הסטודנטיות והמכשול השני בנגישות למבחני הרישוי לעיסוק ברפואה. לפי הרגולציה בלונדון דאז, רק אדם שעובר התמחות מעשית של שנתיים לפחות בבית חולים כללי המכיל לפחות 100 מיטות, יכול לגשת לבחינות. בלונדון פעלו באותה התקופה 13 בתי חולים שעמדו בקריטריונים הללו, אולם אף אחד מהם לא הסכים לפתוח את שעריו לנשים עבור התמחות. בית החולים החדש לנשים (אנ') שנפתח בפברואר 1872, כדי לעזור לתנועה לשלב נשים במקצוע הרפואה, היה מוכן לקלוט אליו סטודנטיות להתמחות מעשית אבל הוא לא עמד בקריטריונים (בשנת 1876 היו בו רק 26 מיטות והוא לא נחשב לבית חולים כללי). בינואר 1876 המצב החריף לאחר שמספר סטודנטיות פרשו מהלימודים משום שבית הספר לא הצליח לספק להן בית חולים להתמחות בו. באותה השנה, נעשה ניסיון, בתמיכת הממשל הבריטי, לשלב את הסטודנטיות בבית החולים המלכותי בלונדון (אנ') כמתמחות. בית חולים זה הכיל 800 מיטות כשמתוכן 150 שימשו ילדים ונשים. לפי התכנון, הסטודנטיות היו אמורות להתמחות במחלקות בהן מטופלים הילדים והנשים, אבל בגלל התנגדות צוות הרופאים והמנתחים בבית החולים, הרעיון ירד מן הפרק.
במקביל לניסיונות למצוא בית חולים שיסכים לקלוט את הסטודנטיות לצורך התמחות מעשית, כל אותם 19 מוסדות שהיו מוכרים בחוק כמוסדות היחידים שרשאים להגיש סטודנטים למבחנים ולהנפיק רישיונות למקצוע הרפואה, סירבו לאפשר לנשים לגשת לבחינות (גם אם היו עומדות בקריטריונים של ההתמחות המעשית). בשנת 1876, הפרלמנט הבריטי העביר את חוק הרפואה השני (אנ') כתיקון לחוק הרפואה הראשון. החוק קבע שאותם 19 מוסדות המוסמכים להגיש סטודנטים לבחינות ולהנפיק עבורם רישיונות לעסוק ברפואה, רשאים לאפשר לנשים לגשת למבחנים, אך החוק לא כפה זאת על המוסדות הללו.
בשנת 1877, 34 סטודנטיות סיימו את שלוש שנות הלימודים. הן ניסו למצוא בית חולים שיסכים לקלוט אותן להתמחות אך נתקלו שוב ושוב בסירוב. בית הספר לרפואה לנשים בלונדון פנה לקולג' הרופאים המלכותי של אירלנד (אנ') כדי שזה יכיר בבית הספר לרפואה לנשים בלונדון כמוסד לימודי רפואה לגיטימי וכדי שיאפשר לסטודנטיות לגשת לבחינות מטעמו. בתחילת שנת 1877, קולג' הרופאים המלכותי של אירלנד בדק את בית הספר לרפואה לנשים בלונדון, ואישר שהסטודנטיות של בית הספר הזה רשאיות לגשת למבחנים שלו. במקביל, הנהלת בית החולים החופשי המלכותי (אנ') הסכימה, בניגוד לדעת הצוות הרפואי בו, לקבל אל בית החולים סטודנטיות להתמחות מעשית, ושעריו נפתחו לנשים החל מ-1 באוקטובר 1877 לתקופת ניסיון בת חמש שנים. בתקופת הניסיון, בית הספר לרפואה לנשים בלונדון נאלץ לשלם לבית החולים החופשי המלכותי עבור כיסוי הפסדים פוטנציאלים (בית החולים החופשי המלכותי חשש שקליטת הסטודנטיות תוביל לירידה ברווחים). בשנת 1882 החוזה עם בית החולים החופשי המלכותי חודש, ומשום שבית החולים לא ספג הפסדים, בית הספר לרפואה לנשים בלונדון לא נדרש שוב לשלם תמורה כספית בגין ההתמחות של הסטודנטיות.