stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דייוויד האזרד
קריירה פוליטית

באוקטובר 1807 מונה האזרד כלוטננט במיליציה של דלאוור, אך התפטר מהתפקיד במאי 1808. ב-4 ביולי 1812, עם פרוץ מלחמת 1812, הוא מונה כלוטננט משנה בגרנדירים שסופחו לפלוגה הראשונה של קפטן פיטר ט. רייט ברגימנט השמיני של המיליציה של דלאוור. הכוח הועסק בעיקר בחיזוק מערכי ההגנה בעיר לואס שבדלאוור, ולקח חלק פעיל בהגנתה באפריל 1813. הוא מעולם לא נלחם מחוץ לדלאוור. ב-4 באפריל 1814 קיבל האזרד מינוי של קפטן. במשך כל הזמן הזה הוא ניהל את עסקי הסחר של המשפחה במילטון.
האזרד היה חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית הג'פרסונית, שהייתה מיעוט בלדאוור, ובמיוחד במחוז סאסקס. מינויו הראשון היה כשופט שלום, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1812–1817. ב-1823 הוא ביקש להיבחר כמושל, אך נוצח על ידי המועמד הפדרליסט סמואל פיינטר. ב-1826 הוא התמודד בשנית על התפקיד, והפעם נוצח על ידי המועמד הפדרליסט צ'ארלס פולק הבן. עם השינוי שחל במערכת המפלגות במהלך מערכת בחירות זו, היה האזרד לתומך של סיעת אדמס/קליי, כמו רוב האנשים בדלאוור. בהתאם לכך, בבחירות של 1829 הוא נבחר כמושל דלאוור, לאחר שהתמודד כחבר המפלגה הלאומית הרפובליקנית של קליי. הוא הביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית הג'קסונית, אלן תומפסון מווילמינגטון, וכיהן כמושל תקופת כהונה אחת מ-19 בינואר 1830 ועד 15 בינואר 1833 באותה מערכת בחירות נבחר רוב של נציגים אנטי-ג'קסונים מהמפלגה הלאומית הרפובליקנית לאספה הכללית של דלאוור.
הייתה זו תקופה של צמיחה ושינויים נרחבים בדלאוור. חוק בתי הספר החדש של 1829, קרא להקמתן של מועצות חינוך בכל אחת מהנפות של המדינה, כשבתי ספר קטנים הוקמו במרחק של לא יותר משני מילים (שלושה ק"מ) מביתו של כל תלמיד. לחוק זה היה מימון כלשהו של המדינה, אך הייתה ציפייה מהרשויות המקומיות להשלים את המימון, ורבו מהן לא עשו כן. כבישים וגשרים שופרו, ומסילות ברזל הונחו בתוואי חברת הרכבות ניו קאסל ופרנצ'טאון. הייתה זו אחת ממסילות הברזל הראשונות שהונחו בארצות הברית והנתיב המהיר ביותר באותה תקופה מבולטימור לפילדלפיה.
ב-1831 התקבלה חוקה חדשה לדלאוור. החוקה קבעה את מועד הבחירות בחודש נובמבר, הגדירה מושבים דו-שנתיים לאספה הכללית של דלאוור, קבעה משך כהונה של ארבע שנים למושל המדינה ולסנאטורים, ומשך כהונה של שנתיים לחברי בית הנבחרים. למושלים לא הותר לכהן ביותר מתקופת כהונה רצופה אחת. במערכת המשפט בוצעו גם כן שינויים, ומספר השופטים בבית המשפט העליון של דלאוור הופחת מתשעה לחמישה. נכתב צ'ארטר חדש לעיר וילמינגטון, והיא בחרה בראש העיר הראשון שלה, ריצ'רד ה. באיירד. האזרד היה אחרון מושלי דלאוור שכיהן על פי חוקת 1792.
1831 הייתה גם השנה בה התחולל מרד נט טרנר בווירג'יניה. אירוע זה הצית שמועות על מרידות עבדים נוספות, כולל אחת בסיפורד שבדלאוור. בעוד שבדלאוור היו 3,000 עבדים בלבד, היו בה 16,000 אפרו-אמריקאים חופשיים, והפחד מפניהם הוביל לחקיקת חוק שאסר על שימוש בנשק על ידי שחורים ומולאטים חופשיים. חוק זה זכה לעידודו של האזרד, ואסר על כניסה למדינה של אפרו-אמריקאים חופשיים נוספים,על החזקת נשק ללא אישור מיוחד, על פגישות ליליות בלתי מפוקחות או ללא רישיון, ועל פעילותם של מטיפים אפרו-אמריקאים נודדים.
לאחר תום כהונתו כמושל, כיהן האזרד כחבר הסנאט של דלאוור בשנים 1835–1839. בדצמבר 1844 הוא מונה כשופט בבית המשפט הגבוה של דלאוור. הוא היה האדם היחידי שמונה לכהן בבית משפט זה ללא השכלה משפטית פורמלית. הוא גם היה נציג לוועידת החוקה של דלאוור של 1852, אך התפטר ממנה במחאה על אופן בחירת הנציגים. החוקה שהוכנה על ידי הוועידה לא אושרה בסופו של דבר כאשר הוגשה למשאל עם, שכן היא הותירה ייצוג שווה למחוזות המדינה, ובכך הותירה ייצוג חסר למחוז ניו קאסל.
מותו

דייוויד האזרד נפטר במילטון ב-8 ביולי 1864. הוא נטמן בבית הקברות המתודיסטי-אפיסקופלי שבעיר. במילטון הוצב לוח זיכרון לזכרו על השביל שלאורך נהר ברודקיל. בנו, ג'ון אלכסנדר האזרד, כיהן כחבר הסנאט של דלאוור בשנים 1855–1858, ובן אחר שלו, דייוויד, לחם במלחמת האזרחים האמריקאית.
האזרד היה חבר פעיל בכנסייה המתודיסטית, וככזה הוא תמך במשך כל חייו ברפורמות חברתיות כמו ביטול השיטה המיושנת של מאסר בשל חוב. בעוד שלא החזיק בעצמו בעבדים, הוא הסכים עם שכניו במחוז סאסקס בגישתם להגנה על זכות הקניין של מחזיקי העבדים, וחשוב מכל, הוא תמך בהגנה על זכויות המדינות להחליט בעצמן על שאלת עתיד העבדות. בהבינו את הסיכון העתידי לאיחוד שטמון בקבלת החלטה בשאלה זו, הוא פסל, כמו רוב תושבי דלאוור, את האפשרות של פרישה מן האיחוד, באומרו: "כפי שהאנשים של מדינה זו היו הראשונים להכיר בממשלה הנוכחית, הם יהיו האחרונים לנטוש אותה".
ביתו במילטון צורף ב-1973 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 221-222.
הערות שוליים

↑  Vincent P. Rogers (October 1972). "National Register of Historic Places Inventory/Nomination: Hazzard House".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1194697216  VIAF: 3767156858551549780007   WorldCat (עם VIAF): 3767156858551549780007
גן חורף

גן חורף בבית מיידלטון, רובע אנפילד בלונדון, אנגליה
גן חורף הוא סוג של מבנה מזוגג המשמש כגן במהלך החורף, עבור גידול צמחים שאינם עמידים לקור.
אין לבלבל בין גן חורף לבין חממה, שהיא מבנה הממוקם מחוץ לבית ומיועד לגידול פנימי בלבד.
היסטוריה

שורשיו של גן החורף מצויים בתקופה שבין המאה ה-17 עד ה-19, כאשר האצולה האירופית הייתה בונה חממות גדולות שיוכלו להכיל צמחים טרופיים וסובטרופיים, וישמשו כהרחבה של מרחב המחיה שלהם. רבים מהם היו מחוברים לארמונות הראשיים שלהם. גרסאות מוקדמות יותר של גני חורף נבנו עם חלונות גדולים וגג זכוכית, בדרך כלל בסגנון קלאסי או גותי . בעוד שבמאה ה-19 רבות מהחממות הללו היו עשויות מברזל וזכוכית מעוקלת. גני חורף לא היו מצויים רק בשטחים פרטיים, ורבים מהם נבנו עבור הציבור הרחב. גן החורף הציבורי הגדול הראשון נבנה בשנים 1842–1846 בריג'נטס פארק, ושימש לאירועי ערב, תערוכת פרחים גדולות ומפגשים חברתיים . גני חורף אחרים, כמו ארמון הבדולח שתוכנן על ידי האדריכל והגנן ג'וזף פקסטון (אנ'), נבנו במהרה ושימשו למגוון מטרות.
כיום

גן החורף בזמננו הוא בדרך כלל גן שנשתל כדי לייצר מזון, או לפחות כדי להישמר נטוע כלפי חוץ ולהתפתח לאיטו לאורך החורף, או גינה שצמחיה ישמשו כקישוט חי כל החורף. הנחת יסוד אחת באשר לגן החורף, באזורים בעלי אקלים ממוזג או קר יותר, היא שהצמחים אכן עשויים להפוך לרדומים כאשר השלג מכסה את הקרקע, אך יחזרו לצמוח בכל פעם שהשמש תחמם לפחות חלק מהצמח עד מעל לנקודת הקיפאון (שלג או לא), במיוחד באזורים שבהם כיסוי של הקרקע בשלג וטמפרטורות מתחת לאפס אינן קבועות במשך מספר חודשים ברצף.
חלק מגני החורף הפרטיים כיום הם הרחבה של הסלון בבית, שמפרידה בין הבית לחצר, ולעיתים הם משקיפים למרפסת. לפעמים אפילו, גני החורף בנויים בפטיו ומכוסים בגג זכוכית. גן חורף מכונה גם 'מרפסת שמש', ומשמש כהרחבה של החלל השימושי של הבניין אשר מקנה לבית יתרונות אקלימיים רבים.
בין הירקות אשר בדרך כלל גדלים בגן חורף:
זנים שונים של כרוב עמיד-לחורף
גזעים עמידים-לחורף מסוימים של ברוקולי
שיפון חורף גדל במקום בו תהיה גינת קיץ, על מנת להגן על הקרקע מעשבים שוטים, ולשמש כתוסף אדמה כאשר מעבדים אותו ישירות אל תוך האדמה באביב הבא.
סלק
גזרים
שום – בצל, עירית וקרוביהם הם ירוקי-עד, אם כי חלקם עשויים למות בחזרה במהלך החורף ולהשתקם באביב.
אורגנו (כולל מיורם) – ידוע בכך שבקושי שורד את החורף במקומות עד אזור עמידות 5.
ראו גם

חממה
אזור עמידות
הערות שוליים

↑  Hix, John, The Glasshouse, London: Phaidon Press Limited, 1996
↑  Kohlmaier, Georg, Houses of Glass: A Nineteenth-Century Building Type, Cambridge, MA: The MIT Press, 1991
↑  GreenSpec: Passive Solar Design: Sunspaces, www.greenspec.co.uk (באנגלית)
דייוויד האן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 באוקטובר 1976 רויאל אוק, ארצות הברית 
 פטירה:  27 בספטמבר 2016 (בגיל 39) שלבי צ'רטר טאוונשיפ, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  המכללה הקהילתית מקומב  Chippewa Valley High School 
 פרסים והוקרה:  Eagle Scout 
 
דייוויד צ'ארלס האן (באנגלית: David Charles Hahn;‏ 30 באוקטובר 1976 – 27 בספטמבר 2016) היה אזרח ארצות הברית שניסה להרכיב כור תרבית (כור גרעיני) מתוצרת בית בכוחות עצמו בגיל 17, והתפרסם בעולם כ"הצופה הרדיואקטיבי" או כ"הצופה הגרעיני".
האן, שהיה צופה בתנועת הצופים של ארצות הברית, החל את ניסוייו המדעיים במחסן של אמו בעיירה קומרס שבמישיגן. אף על פי שכור התרבית שלו לא הצליח להגיע למסה קריטית, לכד האן את תשומת ליבה של המשטרה, וברכבו נמצאו פריטים שונים שעוררו חשד. הסוכנות להגנת הסביבה הגיעה למחסן ביתו וביצעה ניקוי יסודי של החומרים הרדיואקטיביים שנמצאו בו. זמן קצר לאחר שהמעבדה המאולתרת שהקים פורקה, הוא זכה לעליית דרגה בתנועה הצופים.
סיפור חייו לא עלה לכותרות עד לשנת 1998, אז פורסמה כתבה מרכזית שעסקה בו ובניסוי המסוכן שערך במגזין הארפרז על ידי קן סילברסטיין. האן היה גם נושא הספר של סילברסטיין משנת 2004 "הצופה הגרעיני". כפי הנראה האן ספג כמות נכבדת של קרינה גרעינית מהניסוי שערך כנער. בתור אדם בוגר שירת בצי האמריקאי והיה חלק מן המארינס. בהמשך חייו היה מטופל בשל בעיה נפשית ומותו בגיל 39 היה כתוצאה משימוש מסוכן של אלכוהול ותרופות יחד.
הקמת הכור

האן היה חניך בצופים שהתעניין בכימיה והקדיש שנים כדי לבצע ניסויים חובבניים, חלקם גרמו לנזקים קלים לרכוש או שהסתיימו בפיצוצים. מקור השראה חשוב בעבורו היה ספר בשם "ספר הזהב לניסויים בכימיה", ובעקבות קריאתו הוא רצה לאגור את כל היסודות הקיימים בטבלה המחזורית, אפילו את היסודות הרדיואקטיביים. בתנועה הצופים הוא קיבל עיטור בתחום האנרגיה האטומית ולאחר מכן עלה במוחו הרעיון להקים כור תרבית משלו. האן היה נחוש מאוד בדעתו והחל להשיג חומרים רדיואקטיביים בכמות קטנה מחפצים ביתיים יומיומיים, למשל אמריציום מגלאי עשן, תוריום מפנסים חזקים, רדיום משעונים וטריטיום מכוונות ירי. ה"כור" שלו היה גוש קדוח של עופרת, והוא עשה שימוש בליתיום בשווי של כאלף דולרים מסוללות אותן רכש ובעזרתן טיהר את אפר התוריום יחד עם מבער בונזן.
את הידע כיצד להרכיב את הכור וכיצד לתפעל אותו השיג על ידי התחזות - הוא כתב מכתבים למומחים בכימיה רדיואקטיבית והציג את עצמו כמדען או כמורה לכימיה בבית ספר תיכון. מכתביו זכו לתגובות אף על פי שהכילו שגיאות כתיב וטעויות ברורות אחרות. האן ביקש ליצור כור תרבית פעיל, תוכניתו הייתה לעשות שימוש באיזוטופים של היסודות הראשונים בטבלה המחזורית כדי להפוך דגימות של תוריום ואורניום לאיזוטופים בקיעים.
הכור הביתי שלו מעולם לא הגיע למסה הקריטית הדרושה כדי להשיג ביקוע גרעיני, אך הוא כן הכיל חומרים רדיואקטיביים ולכן פלט קרינה חזקה, לפי המשוער פי אלף מעוצמת הקרינה הקוסמית. האן הבין שהכור מסוכן, ניסה לפרק אותו ולהשמיד כל זכר לקיומו. אולם, במקרה שוטרים עצרו אותו לאחר שהתנהגותו עוררה חשד וברכבו נמצא מטען חריג. המעצר הוביל לבואם של אנשי ה-FBI וכן של הוועדה האמריקאית לפיקוח גרעיני. ב-26 ביוני 1995 הסוכנות להגנת הסביבה הגיעה לביתו, הרסה את המחסן בו נכח הכור ושלחה את מרכיביו לאתר להטמנת פסולת גרעינית ביוטה. ללא ידיעתם של החוקרים הבכירים, אמו של האן השליכה בעצמה פסולת גרעינית כאשפה רגילה, מתוך חשש שתאבד את ביתה וכל השטח סביבו. האן סירב לבדיקה רפואית שיכלה לומר אם נחשף לקרינה מייננת. לטענת מומחים של הסוכנות להגנת הסביבה הניסוי הגרעיני שערך האן קיצר באופן משמעותי את תוחלת חייו, שכן הוא היה חשוף לחומרים מסוכנים ופולטי קרינה במשך זמן ממושך וללא אמצעי הגנה הולמים, אך כאמור האן סירב לעבור בדיקה רפואית במכון המחקר הגרעיני על שם אנריקו פרמי. מנגד, מומחים אחרים טוענים שכמות החומרים הרדיואקטיביים הייתה כה מזערית וזניחה עד כך שהשפעתם הייתה אפסית אם בכלל על בריאותו.
קריירה

האן נכנס לדיכאון עמוק בעקבות התקרית, מצבו החמיר לא רק בעקבות פירוק הכור שלו אלא בנוסף עקב פרידתו מחברתו ומן העובדה שאימו התאבדה בתחילת שנת 1996. הוא סיים את לימודיו התיכוניים אך היה חסר כל כיוון או תוכנית לעתיד. אביו ואימו החורגת ניסו להכווין אותו לעבר לימודים אקדמיים. הוא נרשם לקורס במטרולוגיה אך נעדר משיעורים רבים. הסובבים אותו שכנעו אותו להצטרף לצבא וכך עשה, הוא התגייס לחיל הים והוצב בצוללת הגרעינית אנטרפרייז (CVN-65). לאחר שירות של ארבע שנים הוא צבר ניסיון רב והגיע לדרגה של ממלא מקום קצין.
לאחר שירותו בחיל הים הצטרף לחיל הנחתים של ארצות הברית והוצב ביפן. לאחר מספר שנים סיים את תקופת השירות שלו בצבא בעקבות בעיות בריאות וחזר למישיגן.
חקירות ומעצר

ב-23 באפריל 2007, ה-FBI קיבל דיווח לפיו האן מחזיק לכאורה בכור תרבית חדש במקרר ביתו. בחקירה טלפונית שנערכה לו האן הכחיש שבבעלותו חומרים רדיואקטיביים. החוקרים החליטו כי האן לא מהווה איום ביטחוני אך למרות זאת דרשו חקירה פנים אל פנים. ב-16 במאי 2007 האן נחקר במשרדי ה-FBI בנוגע למספר נושאים, ביניהם לגבי עלונים שחילק לצורך פרסום ספרו החדש, גנבת צמיגים בטרם כניסתו לשירות הצבאי, האם אובחן בעבר כסובל מסכיזופרניה פרנואידית ועוד. החוקרים ראיינו אדם נוסף (שזהותו נותרה חסויה) והוא סיפר להם שהאן צורך באופן קבוע קוקאין, לא לוקח את תרופות המרשם שלו וכפי הנראה מבקר באופן קבוע בבתי בושת. אותו אדם הוסיף וטען שהאן מנסה להקים כור תרבית נוסף ושהוא מנסה לאגור רדיום. הוא ציין שהאן לא מתכוון לפגוע באף אחד לדעתו אבל הוא היה מודאג ממצבו הנפשי.
ב-1 באוגוסט 2007, האן הואשם בגנבה של גלאי עשן אותם פירק ממסדרונות בניין מגוריו. הוא ניסה לחלץ אמריציום מהגלאים. בתמונת המעצר שלו ניתן לראות כוויות על פניו, לדעת החוקרים הן נגרמו כתוצאה מחשיפה לחומרים רדיואקטביים, מפסוריאזיס או משימוש בסמים קשים. האן הועמד למשפט והודה באשמה, הוא נידון ל-90 ימי מאסר בפועל. מאסרו נדחה בכחצי שנה בה עבר טיפול במחלקה הפסיכיאטרית של בית הכלא.
מותו

ב-27 בספטמבר 2016, בגיל 39, האן מת בדירתו בשלבי מישיגן. מותו היה כתוצאה משילוב קטלני של אלכוהול ותרופות שהכילו דיפנהידראמין ופנטניל.
הערות שוליים

↑  "הצופה הרדיואקטיבי" - סיפור חייו
↑  העיטור הגרעיני של תנועת הצופים
↑  "הנער ששיחק עם היתוך גרעיני"
↑  הסרט על חייו של דייוויד האן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 4104326  ISNI: 0000 0004 4882 9619  LCCN: n2003011071  VIAF: 890149108534768780002   WorldCat (עם VIAF): 890149108534768780002
גן זורם

גן זורם הוא גן ילדים, שהתפיסה שבבסיסו מתנגדת למסגרת הגן המובנה. על פי עקרונות ה"גן הזורם", יש לתת לילד את האפשרות לבחור ולפעול בצורה חופשית, תחת הדרכה כוללת של הגננת, זאת בניגוד למערכת המוכנה מראש בה פועל הילד בגן המובנה, המוכתבת על ידי הגננת.
חופש הבחירה של הילד בגן הזורם מתבטא הן בסוג הפעילות בה הוא בוחר והן בזמן שהוא בוחר להקדיש לה.
סדר היום בגן הזורם בנוי סביב מסגרת קבועה, בתוכה חופשיים הילדים לבחור את פעילויותיהם - וזאת לצד פעילויות מונחות כגון מפגשים סביב נושא נלמד, וכן, בגנים דתיים, תפילה וברכת המזון.
היסטוריה

שיטה זו היא פרי פיתוח של גדעון לוין, תאורטיקן ומרצה בתחום החינוך בגיל הרך.
גדעון לוין היה אחד הבודדים שגיבש ופיתח תפיסה חינוכית שלמה לילדים בגיל הרך. תפיסתו התמקדה בפעילות הילד וסימנה חדשנות ביחס למהות הגן. לוין לימד להבחין בחוקיות ובעקרונות של פעילות הילד וגיבש את כל הרעיונות לקידום פעילות זו.
השיטה פותחה מבחינה תאורטית ומעשית בשנים בהן עבד גדעון לוין בסמינר אורנים. לוין הקים את המרכז ללימוד פעילות הילד באורנים ב-1975. במרכז ללימוד פעילויות הילד גיבש לוין גישה ייחודית שקרא לה בתחילה "זרימה חופשית", בהמשך "זרימת פעילות", ולבסוף תורת "גן אחר". הגן הניסיוני, שבו יישם הלכה למעשה את רעיונותיו ובו הוכשרו הגננות שלמדו באורנים, שכן בחלקו המזרחי של בית 42 הפונה אל אולם הספורט.
עקרונות השיטה

עקרונות "הגן הזורם":
פעילות הילדים מורכבת ממספר רכיבים: משחק, עבודה, למידה, ויצירה. בכל פעילות נמצאים כל ארבעת המרכיבים:
המשחק: ערכו בעצם התרחשותו, מהותו בהנאה ובהיעדרה המשחק נפסק, הוא חופשי ואינו זקוק לתוצאות או לתוצר.
העבודה: כרוכה במאמץ, ההנאה שהיא גורמת אינה בעצם התרחשותה אלא בתוצר ובתוצאה.
הלמידה: יש בה גם מאמץ וגם הנאה, יש בה תוצר הידע והיא משכללת את מערכת התגובות של הילד כלפי סביבתו.
היצירה: מכוונת אל תוצר והתוצאה והיא משתמשת בדמיון ובמקוריות של המפעיל אותה.
בכל פעילות יש את 4 המרכיבים המוזכרים לעיל, אך אצל כל ילד המינון של כל מרכיב הוא שונה.
שוויון ערך הפעילויות. עיקרון זה אומר שכל הפעילויות שהוזכרו לעיל הן חשובות במידה שווה. ישנם מחנכים הטוענים ש"ציור תורם ליצירה" ואילו בניה בקוביות "תורמת לערכי עבודה". על פי עקרונות "גן אחר" ציור תורם גם לחשיבה ולעבודה כפי שבניה תורמת לפיתוח החשיבה והיצירה. ההשפעה הכללית וייחודית של כל פעילות נקבעת על ידי שני נתונים:
העדפות של כל ילד.
מעורבותה הפעילה של המחנכת ותגובותיה לכל פעילות שמתרחשת בכיתתה ובחצרה.
עקרון מיוחד בגן הזורם הוא ההתייחסות לנושא הסעודה: הארוחה מוגשת במשך כל זמן המשחק הלימודי, והילד המשחק חופשי לגשת לשולחן בכל עת, על פי בחירתו.
דקדוק של פעילות. כשם שבשפה קיים דקדוק שהוא למעשה הכללים המסדירים צירופי אותיות למילים וחיבור מילים למשפטים, כך גם קיים דקדוק של פעילות המחבר את פרטי הפעילות לשלמויות.
מבנה הפעילות הוא אוניברסלי וקבוע. כל פעילות חומרית, רוחנית וחברתית מצרפת פרטים לשלמויות חדשות ההולכות ונעשות מורכבות יותר ויותר. כל שלמות מקבלת משמעות אשר יכולה להיות אישית, או חברתית, סמלית או ממשית.
הפעילות היא ביטוי לזהות עצמית של המבצע. מי שעוקב אחרי הפעילות של הילד, סוג הפעילות, משך הפעילות וההתמדה בה, העדפות קבועות או חולפות, המאמץ המושקע והפתרונות שנמצאו לבעיות מקבל מושג על זהות הילד המבצע.
דרישות המחנכת בגן הזורם

על הגננת לסכם בשיחת הצוות ורצוי גם בכתב את היום ואירועיו העיקריים ומעשיהם של ילדים אחדים. כמו כן יש לערוך סיכום שבועי, חודשי ושנתי. זה יאפשר למחנכת לעקוב אחרי ההתפתחות של הילדים, יבהיר לה מה הן ההתעניינויות של הילדים ומעשיהם ובאיזה תחומי ידע הם עסקו. בהתאם לסיכומים אלה הגננת יכולה להוסיף הצעות פעילות, תוספת ציוד, היא יכולה וחייבת ליזום פעילויות ושיחות במפגשים. באופן זה יובטח קיום תוכנית לימודים בלתי פורמלית ועשירה.
ההבדלים בין גן מובנה לגן זורם

שיטת הגן הזורם שונה משיטת הגן המובנה הן בהשקפה החינוכית והן בעבודה המעשית.
לדעת גדעון לוין, הגן המובנה שולל מהילדים זכות החלטה על בחירת פעילויותיהם ולעומתו הגן הזורם מונע בבסיסו מן הפעילות של הילד "הזורמת" באופן חופשי במשך כל שעות הפעילות בגן ומאפשר לילדים לפעול כרצונם.
בקיבוצים בעבר הילדים היו אמנם חופשיים לפעול כרצונם בגן, אך הילדים לעיתים היו משוטטים מחוץ לגדרות הגן ללא ידיעת המחנכות. לעומת גנים אלו, הגן הזורם מאפשר לילדים פעילות חופשית מחד ומגדיר להם חוקי מסגרת מאידך. חוקי מסגרת אלו נקבעים על ידי המחנכות וקובעים התנהגות רצויה בתחומי בטיחות, שמירה על רכוש הגן ועל תוצרי הפעילות של הילדים האחרים, נימת דיבור מכובדת בגן ועוד. החוקים מוסברים לילדים והם מתבקשים לקיימם.
ישנו ההבדל טכני בין הגן המובנה לגן הזורם והוא בקביעת נוהגים המחייבים את כלל ילדי הגן בגן המובנה או בהימנעות מכך על ידי מתן אפשרויות בחירה רבות בגן הזורם.
גריף ווילן

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1990 (בן 34) דטרויט, ארצות הברית 
 לאום:  ארצות הברית אמריקאי
 עמדה:  תופס
 גובה:  1.80 מטר
 משקל:  86 קילוגרם
 מכללה:  אוניברסיטת סטנפורד
 דראפט:  דראפט ה-NFL‏ 2012,  סבב לא נבחר,
 קבוצות כשחקן
 2015–2012  2016:  אינדיאנפוליס קולטס סן דייגו צ'רג'רס
 
גריף ווילן (באנגלית: Griff Whalen; נולד ב-1 במרץ 1990) הוא שחקן פוטבול אמריקאי בליגת ה-NFL.
קריירה

ווילן נולד בדטרויט וגדל בטולדו שבארצות הברית. בשנת 2008, החל לשחק פוטבול מכללות (אנ') בקבוצת Stanford Cardinal football (אנ') של אוניברסיטת סטנפורד. בשנת 2012, חתם כשחקן חופשי (אנ') בקבוצת אינדיאנפוליס קולטס ושיחק בה בעמדת התופס עד שנת 2015. בשנת 2016, שיחק בקבוצת סן דייגו צ'רג'רס. בנוסף, היה חבר גם בקבוצות מיאמי דולפינס, ניו אינגלנד פטריוטס ובולטימור רייבנס, אולם לא שיחק בפועל במסגרתן.
חיים אישיים

בשנת 2014, אימץ אורח חיים טבעוני לאחר שקרא את הספר Thrive של טריאטלט איש הברזל, ברנדן ברייזר (אנ'). ב-2016 אף השתתף בתשדיר לקידום תזונה מהצומח, וב-2018 בסרט התיעודי כח טבעי, העוסק ביתרונות של תזונה מהצומח לספורטאים.
ווילן השלים תואר בהנדסה ועיצוב המוצר.
הערות שוליים

↑  Griff Whalen describes his vegan diet, sun-sentinel
↑  Vegan NFL Star Griff Whalen Profiled by ESPN, clearlyveg, Jun 5th, 2016
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "גריף ווילן".
דוריס האמפרי

| --- | --- |

 לידה:  17 באוקטובר 1895 אואק פארק, ארצות הברית 
 פטירה:  29 בדצמבר 1958 (בגיל 63) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות וולדהיים 
 השכלה:  דנישון  בית הספר על שם פרנסיס פארקר 
 מעסיק:  בית הספר ג'וליארד 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1949)  פרס הריקוד קאפצ'יו (1954) 
 
דוריס באצ'לר האמפרי (באנגלית: Doris Batcheller Humphrey;‏ 17 באוקטובר 1895 – 29 בדצמבר 1958) הייתה רקדנית וכוריאוגרפית אמריקאית. יחד עם בני דורה, מרתה גרהם וקתרין דנהאם, הייתה האמפרי אחת מחלוצות המחול המודרני מהדור השני, שהמשיכו את הדור שקדם להן – איזדורה דאנקן, רות סנט דניס וטד שון – בחקר השימוש בנשימה ופיתוח טכניקות שנלמדות במחול המודרני מאז. מכיוון שרבות מיצירותיה נרשמו בכתב מחול, עדיין לומדים, מלמדים, ומבצעים את יצירתה.
ראשית דרכה

האמפרי נולדה באוק פארק, אילינוי, אך גדלה בשיקגו, אילינוי. הוריה היו הוראס בקינגהאם האמפרי, עיתונאי ובעבר מנהל מלון, וג'וליה אלן ווֶלס, שהייתה פסנתרנית קלאסית בהכשרתה. היא נצר של הצליין ויליאם ברוסטר שהגיע לאמריקה על סיפון המייפלאואר בשנת 1620. בשיקגו, בעידוד אמהּ, למדה האמפרי אצל מורי בלט ידועים, וכן אצל מרי ווד הינמן, המורה למחול בבית הספר שלה, בית הספר על שם פרנסיס פרקר. עוד בתיכון יצאה למסע הופעות במדינות מערב ארצות הברית כרקדנית, עם אמהּ כמלווה מוזיקלית וכאמרגנית, במסגרת קבוצת אמנים ובדרנים של חברת הרכבת של סנטה פה עבור מועדוני הפועלים שלה.
בשנת 1913, בגיל 18, ומסיבות דוחק כלכלי, פתחה האמפרי בית ספר למחול משלה, עם אמה כמנהלת ופסנתרנית. בית הספר זכה להצלחה רבה, והציע לימודי מחול קלאסי, התעמלות, וריקודים סלוניים, לילדים ולמתבגרים.
ב־1917, ביוזמתה של מורתה למחול, מרי ווד הינמן, עקרה האמפרי לקליפורניה ונרשמה ללימודים בבית הספר דנישון למחול ולאמנויות, שם למדה, הופיעה, לימדה, והשתלמה בכוריאוגרפיה. יצירותיה מהתקופה הזו, Valse Caprice (Scarf Dance), Soaring, ו־Scherzo Waltz (Hoop Dance), כולן מבוצעות גם במאה ה־21. האמפרי הופיעה במזרח ארצות הברית במשך שנתיים, ולאחר מסע ההופעות פיתחה קריירה מצליחה בתיאטראות וודוויל אמריקאים.
חיים אישיים

האמפרי הייתה דקה ונמוכה מהממוצע (כ־1.60 מטרים גובהה). ב־1932 נישאה לסוחר בשם צ'ארלס וודפורד. בשנת 1934 נולד בנם, צ'ארלס האמפרי וודפורד.
מחול בזמן השפל הגדול

בשנת 1928, עזבו האמפרי וצ'ארלס ויידמן, שעבד איתה בשיתוף פעולה הדוק, את בית הספר דנישון, ועברו לניו יורק. גם מרתה גרהם מרדה בממסד של דנישון באותה תקופה. האמפרי וגראהם פיתחו בנפרד רעיונות חדשים לגבי דינמיקת היסוד של התנועה במחול, ורעיונות אלו הפכו לבסיס לטכניקות שלהן.
תורת האמפרי חקרה את הניואנסים של תגובות הגוף האנושי לכוח הכבידה, המגולמים בעקרון ה"נפילה והתאוששות" שלה. היא קראה לזה "הקשת בין שני מקרי מוות". בקצה אחד, יחיד נכנע לטבע הכבידה; בקצה השני, הוא מנסה להשיג איזון. באמצעות עקרון הנפילה וההתאוששות, יכלה האמפרי להמחיש שיא רגשי וגופני של מאבק על יציבות ושל כניעה לחוקי הכבידה.
על יצירות הכוריאוגרפיה שלה משנים ראשונות אלו נמנות Air for the G String, Water Study, Life of the Bee, Two Ecstatic Themes, ו־The Shakers. בניגוד לגישת דנישון בכוריאוגרפיה, שמצאה השראה באירופה, חיפשה האמפרי השראה מבית, מאמריקה. The Shakers, על הקבוצה הדתית האמריקאית מהמאה ה־18, היא דוגמה בולטת למציאת השראה באמריקה.
להקת האמפרי־ויידמן הצליחה אפילו בזמן השפל הגדול, הופיעה ברחבי אמריקה, ופיתחה סגנונות חדשים ויצירות חדשות המבוססות לא על סיפורים ישנים אלא על אירועים וחששות עכשוויים. באמצע שנות ה־30 יצרה האמפרי את "טרילוגיית המחול החדש", טריפטיכון הכולל את With My Red Fires, New Dance, ו־Theatre Piece (שאבד מאז). שלוש היצירות מעולם לא הוצגו יחד. המוזיקה המלווה אותן היא מאת וולינגפורד ריגר. בטרילוגיה הזו בחנה האמפרי את חייהם התחרותיים של אנשי עסקים, נשים עובדות, ספורטאים, ושחקנים.
האמפרי השתתפה במיזם המחול הפדרלי (FDP), שנוצר בשנות ה־30 של המאה ה־20 כחלק מהניו דיל השני של פרנקלין דלאנו רוזוולט. FDP הייתה התוכנית הלאומית הראשונה שנוצרה כדי לתמוך כלכלית במחול וברקדנים.
בשנת 1933 הרחיבה האמפרי את יצירתה הכוריאוגרפית גם לתיאטראות ברודוויי, במופע School for Husbands, ובשנה לאחר מכן במופע Life Begins at 8:40.
במהלך שנות ה־40 בילתה האמפרי זמן רב עם חוסה לימון, אחד מתלמידיה לשעבר. לאחר שפרשה מהופעה במחול בעצמה בשנת 1944, עקב דלקת פרקים, הפכה למנהלת אמנותית של להקת המחול של חוסה לימון, ויצרה מספר יצירות עבור הלהקה, כולל Day on Earth, Night Spell, Ruins and Visions, ו־Lament for Ignacio Sanchez Mejias. את סגנון המחול של האמפרי המשיך ופיתח חוסה לימון בלהקת המחול שלו.
אחת האחרונות בין יצירותיה, Dawn in New York, מראה את העוצמות שהפגינה האמפרי לאורך כל הקריירה שלה – שליטתה במורכבות של קבוצות גדולות, והדגש שלה על צורות פיסוליות. האמפרי כיהנה כחברת סגל מייסדת בבית הספר למחול של בנינגטון קולג' (1934) וגם של בית הספר ג'וליארד (1951), בשניהם תחת הנהלתה של מרתה היל.
בשנת 1952 החלה האמפרי לנהל להקת מחול חדשה לילדים בשם The Merry-Go-Rounders.
כמו מרתה גרהם, גם האמפרי האמינה שתנועה צריכה לייצג רגש, אבל לא במידה שגרהם גרסה. המבט של האמפרי היה יותר קליני: רוב יצירותיה מתייחסות לאינטראקציות של אדם או קבוצה. גם האמפרי האמינה, כפי שאמרה גרהם, כי "המחול צריך לעורר, לגרות, וליידע, במקום פשוט לבדר". אבל בעוד שגרהם שאפה לחקור את הנפש האינדיבידואלית, האמפרי רצתה להציג דינמיקה אינדיבידואלית וקבוצתית מנקודת מבט חיצונית יותר. תהליך חשיבה זה תורגם לשימוש במחול כמטאפורה למצבים אנושיים ולעבודה בעיקר עם צורות מופשטות לייצג דמויות, אירועים או רעיונות ספציפיים.
מורשת

זמן קצר לאחר מותה ב־1958, ראה אור ספרה של האמפרי, "The Art of Making Dances", שבו חלקה את רעיונותיה ותורתה על מחול ועל כוריאוגרפיה. במבוא היא מציינת כי הבלט השתנה באופן קיצוני במאה ה־20. "לפתע המחול עצמו," אמרה, "אותה יפהפייה נרדמת, ששכבה זמן כה רב על ערשה הענוג, קם בהשתוקקות טורפת." היא האמינה ברגשות ובתנועה הנעים "מבפנים החוצה", אבל האמינה גם בעבודה מופשטת, שבה אירועים ודמויות ספציפיות לא הומחשו בצורה הגיונית. לדוגמה, "היא האמינה שמושג הדמוקרטיה הועבר בצורה משכנעת יותר על ידי פוגה המאחדת ארבעה נושאים מוזיקליים שונים מאשר על ידי אישה באדום, לבן וכחול".
תורת ה"נפילה והתאוששות" שלה משמשת עד היום כוריאוגרפים רבים.
שלושים וחמש יצירות מחול של דוריס האמפרי מתועדות בניתוח תנועה בשיטת לאבאן.
בשנת 1993 ראה אור ספר עיון בשם Days on Earth: The Dance of Doris Humphrey מאת מארשה ב' סיגֶל. סיגל מבקשת למקם את האמפרי כאחת הדמויות החשובות של המחול המודרני.
בשנת 1987 צורפה האמפרי ל"היכל התהילה" של המוזיאון הלאומי למחול של ארצות הברית.