stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אונייקה אוקונגוו
סטטיסטיקות הקריירה > בעונה הסדירה של ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות |  % מהשדה |  % משלוש |  % מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2020/2021 | אטלנטה | 50 | 4 | 12.0 | 0.644 | 0.000 | 0.632 | 3.3 | 0.4 | 0.5 | 0.7 | 4.6 |
| 2021/2022 | אטלנטה | 48 | 6 | 20.7 | 0.690 | 0.000 | 0.727 | 5.9 | 1.1 | 0.6 | 1.3 | 8.2 |
| 2022/2023 | אטלנטה | 80 | 18 | 23.1 | 0.638 | 0.308 | 0.781 | 7.2 | 1.0 | 0.7 | 1.3 | 9.9 |
| קריירה |  | 178 | 28 | 19.3 | 0.653 | 0.250 | 0.741 | 5.7 | 0.9 | 0.6 | 1.1 | 7.9 |
סטטיסטיקות הקריירה > בפלייאוף ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות |  % מהשדה |  % משלוש |  % מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2020/2021 | אטלנטה | 18 | 0 | 9.2 | 0.548 | 0.000 | 0.667 | 2.7 | 0.1 | 0.3 | 0.7 | 2.7 |
| 2021/2022 | אטלנטה | 5 | 1 | 21.6 | 0.563 | 0.000 | 0.800 | 5.4 | 0.4 | 0.8 | 0.8 | 5.2 |
| 2022/2023 | אטלנטה | 6 | 0 | 21.9 | 0.600 | 1.000 | 0.500 | 6.3 | 1.2 | 0.3 | 1.3 | 6.0 |
| קריירה |  | 29 | 1 | 14.0 | 0.569 | 0.500 | 0.659 | 3.9 | 0.4 | 0.4 | 0.9 | 3.8 |
הערות שוליים

1 2  ביוגרפיה של אוקונגוו, באתר אוניברסיטת דרום קליפורניה
↑  סיכום המשחק בין דרום קליפורניה לפלורידה A&M, באתר הטרויאנס, 5 בנובמבר 2019
↑  הסטטיסטיקות של אוקונגוו בליגת המכללות, באתר sports-reference.com
↑  אוקונגוו מעמיד את עצמו לבחירה בדראפט 2020, באתר הטרויאנס, 25 במרץ 2020
אברהם קוריאל

| --- | --- |

אברהם קוריאל בהיכל המשפט בבת–ים שתכנן, 2020
 לידה:  7 במרץ 1959 (בן 65) ראשון לציון, ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1987
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  מגדל המפרש, חיפה
אברהם קוריאל (נולד ב־7 במרץ 1959) הוא אדריכל ישראלי, שותף במשרד אמר-קוריאל אדריכלים שתכנן כמה מהמבנים הבולטים בישראל.
ביוגרפיה

קוריאל נולד וגדל בראשון לציון והוא נצר למשפחת קוריאל. בילדותו למד בבית הספר אורט סינגאלובסקי בתל אביב. את שירותו הצבאי עשה בחיל הים, והשתחרר בדרגת סרן.
בשנת 1982 החל את לימודיו לתואר בוגר בארכיטקטורה בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון וב–1987 סיימם בהצטיינות.
קריירה

בין השנים 1987–1990 עבד קוריאל במשרד ״עוזי גורדון דינה אמר, אדריכלים״ ובשנת 1991 הצטרף כשותף.
ב–1992 הקים יחד עם דינה אמר את משרד האדריכלים אמר-קוריאל, בו הם שותפים. המשרד ממוקם בחיפה ופועל ברחבי ישראל. עיקר עיסוקו של המשרד הוא בתכנון מבני ציבור, שכונות מגורים ותוכניות בניין עיר.
קוריאל התמחה בתכנון בתי ספר, בין היתר תכנן את קריית החינוך ש"י עגנון בנתניה - תכנון המבנה נעשה על מנת ליצור סביבה תומכת ואוהדת. המבנים הנמוכים מפוזרים על פני השטח ומהווים מרחב פסטורלי.
בשנת 2009 הוציא לאור, יחד עם שותפתו למשרד, אמר, את הספר בית ספרי. בספר נפרשת תפיסתם האדריכלית, ומפורטים קווי מתאר ודוגמאות ממשיות למבנים ולמרחבים אשר מקדמים את בית הספר לקראת הגשמת ייעודו כאתר של חינוך.
קריירה > מבנים בולטים

מגדל המפרש בחיפה.
היכל המשפט בת ים.
מרכז IBM למחקר ופיתוח באוניברסיטת חיפה.
בית המשפט המחוזי בפתח תקווה.
בית משפט השלום בהרצליה.
תחנת הרכבת מודיעין – מרכז.
חיים אישיים

קוריאל נשוי למאיירת גיל-לי אלון קוריאל ואב לשלוש בנות.
פרסים

פרס ראשון וביצוע המבנה - תחרות מוזמנים לתכנון מרכז מחקר ופיתוח- י.ב.מ באוניברסיטת חיפה.
פרס ראשון וביצוע תחרות מוזמנים לתכנון בי"ס קהילת בגן נר, מועצה אזורית גלבוע.
פרס ראשון ותכנון תחרות מוזמנים לתכנון בית משפט השלום פתח תקווה.
פרס ראשון ותכנון בית משפט השלום הרצליה
פרס ראשון ותכנון בית משפט השלום אשקלון
פרס ראשון ותכנון בית משפט מחוזי מרכז
פרס ראשון ותכנון בית משפט מחוזי בת-ים
ספרים

דינה אמר, אברהם קוריאל, בית ספרי, הוצאת הקיבוץ המאוחד ספריית פועלים, 2009. מסת"ב 9789650205485
היכל המשפט בת ים שתכנן
אינטורקה

| --- | --- |

הכניסה לאינטורקה
 מדינה:  ליטא ליטא
 מחוז:  מחוז אוטנה
 מחוז משנה:  מולייטי
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  237 (2011)
 קואורדינטות:  55°09′40″N 25°33′29″E﻿ / ﻿55.161°N 25.558°E﻿ / 55.161; 25.558 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ליטא מוגדלת) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד אינטורקה(למפת ליטא רגילה) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד אינטורקה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אינטורקה (בליטאית: Inturkė. לעיתים אנטורקה, Anturkė; ביידיש ובספרות העברית: אינטוריק) הוא כפר קטן במחוז משנה מולייטי שבמחוז אוטנה במזרח ליטא.
כקילומטר מזרחית לעיירה, מעבר לאגם, הייתה לפני מלחמת העולם השנייה עיירה בשם רייטרודה. שתי העיירות התנהלו כיחידה אחת עם בית ספר וכנסייה משותפים.
יהודי אינטוריק

לפני מלחמת העולם הראשונה חיו באינטוריק עשרות בודדות של משפחות יהודיות ובסך הכל כ-250 נפשות. בעיירה היה בית מדרש אחד ופעלה בה ישיבה קטנה. ב-1919 כילתה שרפה את רוב בתי היהודים בעיירה, השרפה בצירוף העובדה שהעיירה נותקה מווילנה עם יצירת ליטא המרכזית ב-1920 הביאו להגירת יהודי העיירה לארצות הברית ולדרום אפריקה ולדלדול האוכלוסייה היהודית. בתקופה זו לא היו בעיירה בית ספר וחדר והילדים למדו במולייטי (מאליאט) הסמוכה, או בווילקומיר וקובנה. עד מלחמת העולם השנייה הצטמצם היישוב היהודי במקום לכדי 26 משפחות. רב העיירה עד 1925 היה הרב שלמה זלמן טוביה מרקוביץ בנו של ר' משה מרקוביץ מחבר "שם הגדולים השלישי", אך לאחר שעבר לכהן כרבה של אנטלייפט לא מונה רב חדש ובני הקהילה הפנו את שאלותיהם לרב יצחק אריה ביליצקי, רבה של מאליאט.
בעיירה הסמוכה רייטרודה (ביידיש: רייטעראדע) חיו 20 משפחות יהודיות. יהודי שתי העיירות נרצחו כנראה באוגוסט 1941 באוטנה.
אורסולה מלבין

| --- | --- |

אורסולה מלבין בחגיגות ה-90, 2007
 לידה:  12 באפריל 1917 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  3 ביוני 2020  (בגיל 103) שווייץ
 תחום יצירה:  פיסול 
 יצירות ידועות:  גן הפסלים בחיפה
 בן או בת זוג:  הנרי פקואט (1941–?) 
 
שני פסלים בגן הפסלים בחיפה
שלושה פסלים בעין הוד
אורסולה מלבין (Ursula Malbin;‏ 12 באפריל 1917 – 3 ביוני 2020) הייתה פסלת ישראלית.
ביוגרפיה

מלבין נולדה בברלין, בירת הקיסרות הגרמנית למשפחה של רופאים. בשנת 1939 נמלטה לז'נבה שבשווייץ ובה למדה באקדמיה לאמנות והחלה את דרכה האמנותית. במהלך לימודיה פגשה את הפסל הנרי פיקוט (או פאגוט) ונישאה לו.
הנרי הפך במהרה לפסל מפורסם ומצליח ולאט לאט הצליחה גם אורסולה לזכות בהכרה למרות היותה אישה במקצוע גברי. בתחילת דרכה חתמה על פסליה בשם משפחתה בלבד, וזאת כדי שיקשה לזהות שמדובר בפסלת.
מלבין הגיעה לראשונה לישראל ב-1964 כתיירת, ובשנת 1967 החליטה לרכוש בית מגורים בעין הוד. מאז היא חילקה את זמנה בין בתיה - זה שליד ז'נבה וזה שבעין הוד. גם דרכה האמנותית הייתה מחולקת. בעין הוד היא קיבלה השראה ותכננה את הסקיצות לפסלים ואילו את היציקה עצמה היא ביצעה בשווייץ.
רוב פסליה היו דמויות, הן של נשים הן של ילדים והן של גברים, ועליהם זכתה בפרסים שונים שהחשוב שבהם הוא פרס האקדמיה הצרפתית לאמנות.
אחרי שיצקה מספר פסלים והעמידה אותם בחצר ביתה בעין הוד, הפך המקום לאתר ביקור. כשראתה זאת ומתוך רצון להציג את עבודותיה בפני הציבור הרחב הגתה את רעיון הקמת גן פסלים.
את גן הפסלים בחיפה (הנמצא בשדרות הציונות 114) בנתה מכספה ותרמה לו את כל 29 הפסלים המוצבים בו, ואחרי שאחד הפסלים העשוי מ-200 ק"ג ברונזה נגנב, תרמה פסל חליפי.
נפטרה בשווייץ ב-3 ביוני 2020.
הערות שוליים

↑  בועז כהן, הלכה לעולמה הפסלת אורסולה מלבין - יוזמת גן הפסלים, באתר כלבו – חיפה והקריות, ‏4 ביוני 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264941005171  BnF: cb145957388 (data)  GND: 11669274X  ISNI: 0000 0001 1448 6572  LCCN: no2005082141  SIKART: 4000989  SUDOC: 08240223X  VIAF: 77074162   WorldCat (עם VIAF): 77074162
אהרן טורקניץ

אין תמונה חופשית
אהרן טוּרקֶניץ (תרל"ג, 1873 – תש"ד, 28 בפברואר 1944) היה איש העלייה השנייה, ממייסדי הפועל הצעיר, חבר הוועד המרכזי שלה, ועורך עיתון "הפועל הצעיר" בדפוס בשנתו הראשונה, ומחנך עברי בגליל.
קורות חיים

אהרן בן חנה דבורה וישראל טורקניץ נולד בשנת 1873 בעיירה פינסק שבמערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי, באזור רוסיה הלבנה–ליטא), וגדל בחצר של חסידות קרלין. התחנך בחדרים ובתלמודי תורה, ולמד בישיבה, אך בגיל 18 הסיר מעליו כל סימן לדת. התמסר ללימודים עצמיים בספריות פינסק, העמיק בפילוסופיה, במדעי המתמטיקה והאסטרונומיה, רכש השכלה רבה בספרות ושירה רוסית, טולסטוי ופושקין, מאפו, מיכ"ל ומנדלי מוכר ספרים העבריים. נישא לגאולה. ב-1903 למד באוניברסיטת אודסה קורסים מזורזים במקצוע שהתברר לו כדרוש בארץ ישראל - רפואת שיניים, ולאחר מכן עבד במקצועו בקובל שבווהלין. בשנת 1904 עלה לארץ ישראל עם משפחתו. גם בהגיעו ארצה המשיך להתפרנס כרופא שיניים מביתו שבנווה שלום, אך עיקר מרצו הופנה לפעילותו הציבורית.
ב-1905, זמן קצר לאחר עלייתו, היה מהגרעין המייסד של מפלגת הפועל הצעיר.
ב-1907 נוסד עיתון "הפועל הצעיר". על רקע ידיעתו את השפה העברית על בוריה, התמנה כעורך העיתון עם הופעתו בדפוס, לצד זאב סמילנסקי: טורקניץ ערך את גיליונות א', ד', ו', ז' ו-ח'. בגיליונות אלה גם פרסם מאמרים משלו, אך משהפסיק לערוך, לא פרסם עוד. נהג לחתום, כמקובל בעיתון אז, בשם העט "נץ", האותיות האחרונות של שמו הפרטי ושם משפחתו. הוא מחברו של המאמר הראשי בגיליון הראשון: "העבודה הריאלית בא"י" (גיליון 1; ללא חתימה) באותו גיליון פרסם עוד שני מאמרים: "בנין וסתירה" (בחתימת "נץ"), ו"התחלה קשה" (בחתימת "אבי-ברק").
כעבור זמן קצר עבר לשפיה ואחר כך לראש פינה, ושם שימש כמורה לצד שמחה וילקומיץ. הם הקפידו על הוראת עברית מוקפדת ב"ניב הגלילי" לפי שיטת יצחק אפשטיין.
טורקניץ לימד בבית הספר לבנות בנווה צדק ובאופן ייחודי נהג להעביר חלק משיעוריו בגאוגרפיה, מתמטיקה או הנדסה בחצר בית הספר או במגרש סמוך, תוך שהוא ממחיש ומסביר הלכה למעשה את אופן מדידת השטח והחומר העיוני.
בתו יפה, גננת, נישאה לברוך בן-יהודה, שהיה מורה בבית הספר של אביה בראש פינה (בתם השלישית הייתה נתיבה בן-יהודה); בנו ישראל טורקניץ נישא ללולה; ובתו שולמית נישאה ב-1931 לזאב שיפמן.
טורקניץ נפטר בפברואר 1944, בגיל 70 משברון לב לאחר ששמע על שואת יהודי אירופה. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. אלמנתו גאולה נפטרה ב-1959, ונקברה לצדו.
ביבליוגרפיה

עוד אזכֹּרה - מאת יפה טורקניץ בן יהודה, הוצ' פרטית.
הערות שוליים

↑  יוסף שפירא, הפועל הצעיר: הרעיון והמעשה, תל אביב: עיינות, תשכ"ז 1967, עמ' 232.
↑  העבודה הריאלית בא"י, הפועל הצעיר, 23 באוקטובר 1907.
↑  בנין וסתירה, הפועל הצעיר, 23 באוקטובר 1907.
↑  הערות קטנות למעשים גדולים: II. התחלה קשה, הפועל הצעיר, 23 באוקטובר 1907.
↑  אריה יפה, איך לימדו המורים הראשונים, דבר, 9 בספטמבר 1963
↑  וראו עוד עץ משפחת טורקניץ, באתר JewishGen KehilaLinks‏ .
↑  אמירה לם, ריאיון עם נתיבה בן-יהודה, ידיעות אחרונות 26 בדצמבר 1997
↑  אהרן טורקניץ באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
אינס דה בובדייה

אינס דה בובדייה (בספרדית: Inés de Bobadilla, מכונה במספר מקורות גם איסבל, 1505–1543) הייתה האישה היחידה שכיהנה כמושלת קובה.
דה בובדייה, בתו של הקונקיסטאדור הספרדי פדראריאס אווילה, שייסד את פנמה סיטי, נישאה ב-1537 למגלה הארצות ארננדו דה סוטו. דה סוטו שימש באותה העת מושל קובה, וכאשר יצא למסעו בפלורידה ובדרום ארצות הברית של ימינו, מילאה דה בובדייה את מקומו, עד שהלכה לעולמה ב-1543. דה סוטו עצמו מת ב-1542.
בשנת 1643, מאה שנים לאחר מותה של דה בובדייה, הוקמה בראש מגדל השעון של הקאסטיו דה לה ריאל פוארסה בהוואנה שבשבת בדמות אשה. על פי ההשערות, האשה מייצגת את דמותה של דה בובדייה, שנהגה לעמוד מדי יום בראש מגדל ולהביט לעבר הים, בציפייה לשובו של בעלה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקאים ובנושא קובה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אהרן טריינין

| --- | --- |

 לידה:  26 ביוני 1883 ויטבסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  7 בפברואר 1957  (בגיל 73) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 השכלה:  האוניברסיטה המלכותית של מוסקבה, הפקולטה למשפטים 
 תקופת כהונה:  ? – 7 בפברואר 1957 
 תקופת הפעילות:  ? – 7 בפברואר 1957 
 פרסים והוקרה:  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה  עיטור הדגל האדום של העמל  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדען כבוד של ברית המועצות 
 
משה-אהרן נחומאָוויטש טריינין (ברוסית: Мовша-Арон Нау́мович Трайнин;‏ 26 ביוני 1883 – 7 בפברואר 1957) היה משפטן וקרימינולוג סובייטי-יהודי.
קורות חיים

טריינין נולד בשנת 1883. הוא למד בגימנסיה של קלוגה, וסיים את לימודיו ב-1903, באותה שנה שבה סיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה, ומשם סיים את לימודיו בכלל ב-1908. באוניברסיטה היה חבר בתנועת הסטודנטים הפעילים במהלך מהפכת 1905.
לאחר סיום לימודיו עבד טריינין למחלקה למשפט פלילי באוניברסיטה, בדרך לקבלת תואר פרופסור, אך בהמשך יתפטר ב-1912, לאחר שהרבה מאוד אקדמאים התפטרו למען הבעת סולידריות עם מטרותיו של שר החינוך לב קאסו (אנ').
בשנים 1916 עד 1917 היה עורך העיתון היהודי "Новый путь: еженедв̌льник, посвященный вопросам еврейской жизни". הוא היה חבר מייסד של הסניף במוסקבה של הצלב האדום הפוליטי (אנ'), שהוקם ב-1918.
טריינין התפרסם בביקורות שהטיח כלפי חבר הלאומים בתקופת בין שתי מלחמות העולם על כך שלא עשה מספיק כדי להעמיד לדין את אלה שניהלו מלחמה נגד השלום. החוקרים פרנסין הירש מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, קירסטן סלרס מהאוניברסיטה הלאומית של סינגפור, ומישל ג'ין פן מאוניברסיטת קולורדו בולדר מייחסים לו את ביסוס התפיסה המשפטית הבין-לאומית של "פשעים נגד השלום".
יחד עם יונה ניקיטצ'נקו, ששימש גם כשופט, היה טריינין חתום עבור ברית המועצות על אמנת הוועד הפועל של בעלות הברית של פשעי המלחמה במלחמת העולם השנייה אשר מכוחה פעל בית הדין הצבאי הבין-לאומי בנירנברג, שניהל את משפטי נירנברג.
טריינין מילא תפקיד מרכזי בביסוס המסגרת המשפטית למשפטי נירנברג. הוא הציע להשתמש במושג משפטי חדש: "פשע תוקפנות", כדי להאשים את ההנהגה הצבאית והפוליטית של גרמניה הנאצית באחריות למדינות הרבות שאותן פלשו וכבשו. לעיתים קרובות מתעלמים מתרומותיו ואף נשכחות על ידי חוקרים מערביים, בעיקר כתוצאה מתוצאות המלחמה הקרה מהצד הסובייטי. מחקר חדש יותר החל להכיר בהשפעת המחשבה המשפטית הסובייטית על המשפט הבין-לאומי, בטענה שיש להתייחס ברצינות לתרומותיו של טריינין, לצד הכרה מתמשכת בפשעי המשטר הסובייטי.
בשנת 1949 עם תחילת המאבק נגד קוסמופוליטיות טריינין ומיכאיל סטרוגוביץ' הוכרזו כמובילי הקו השגוי בלימוד משפטים. הוא סבל מרדיפות נעלץ לעזוב את התפקידיו ונאסר אליו לעסוק בתחום מומחיותו. בשנת 1953 הרדיפות הוספקו.
טריינין נפטר בשנת 1957.
לקריאה נוספת

Michelle Jean Penn, The Extermination of Peaceful Soviet Citizens: Aron Trainin and International Law, University of Colorado, 2017, ISBN 978-0355231762
הערות שוליים

1 2  Penn, p. 42.
↑  Penn, p. 46.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420342405171  PLWABN: 9810531473005606  BIBSYS: 12074489  GND: 127869158  ISNI: 0000 0000 8262 5215  LCCN: no92021560  LNB: 000072932  NKC: jx20070813007  NTA: 119255057  RERO: 02-A013526366  VIAF: 72428088   WorldCat (עם VIAF): 72428088
אה"מ קונקרור (1911)

| --- | --- |
אה"מ קונקרור עוגנת, 1912
אה"מ קונקרור עוגנת, 1912
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת אוריון
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  William Beardmore and Company 
 תחילת הבנייה:  5 באפריל 1910
 הושקה:  1 במאי 1911
 תקופת הפעילות:  23 בנובמבר 1912 – 1922 (כ־9 שנים)
 אחריתה:  נגרטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 21,922 טון
 אורך:  177.1 מטר
 רוחב:  27.0 מטר
 שוקע:  9.5 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  738–1,107
 טווח שיוט:  12,460 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  18 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 27,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 203–305 מ"מ   שריון סיפון – 25–102 מ"מ   צריחי תותחים – 280 מ"מ   ברבטות – 102–254 מ"מ   מגדל הניווט – 280 מ"מ   מחיצות – 152–254 מ"מ
 חימוש:  10 תותחי Mk V BL‏ 13.5 אינץ' (343 מ"מ)/45 קליבר   16 תותחי Mk VII‏ 4 אינץ' (102 מ"מ)   3 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אה"מ קונקרור הייתה האונייה השלישית מאוניות המערכה מסדרת אוריון, של ארבע דרדנוטים שנבנו עבור הצי המלכותי בתחילת העשור השני של המאה ה-20. היא בילתה את עיקר הקריירה שלה בצי הבית והצי הגדול. מלבד ההשתתפות בניסיון הכושל ליירט את האוניות הגרמניות שהפגיזו את סקרבורו, הרטליפול וויטבי בסוף 1914, קרב יוטלנד במאי 1916 והפעולה הבלתי משמעית של 19 באוגוסט, שירותה במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל בדרך כלל סיורים שגרתיים והדרכה בים הצפוני.
לאחר פירוק הצי הגדול בתחילת 1919, קונקרור הועברה חזרה לצי הבית למשך מספר חודשים לפני שהיא שובצה לצי המילואים. האונייה נמכרה לגרוטאות בסוף 1922 ולאחר מכן התפרקה.
תכנון ותיאור

האוניות מסדרת אוריון תוכננו בתגובה לתחילת מרוץ החימוש הימי האנגלו-גרמני והיו גדולות בהרבה מקודמותיהן, אוניות המערכה מסדרת קולוסוס כדי להכיל תותחים גדולים וחזקים יותר ושריון כבד יותר. מתוך הכרה בשיפורים הללו, הסדרה כונתה לפעמים "סופר-דרדנוטים". האוניות באורך כולל של 581 רגל (177.1 מטרים), רוחב של 88 רגל 6 אינץ' (27.0 מטרים) ושוקע של 31 רגל 3 אינץ' (9.5 מטרים). הדחק האוניות היה 21,922 טונות ארוכות (22,274 טונות) בתפוסה רגילה ו-25,596 טונות ארוכות (26,007 טונות) במעמס מלא, אולם עד 1918 ההדחק העמוק של קונקרור גדל ל-28,430 טוונות ארוכות (28,890 טוונות). הצוות שלה מנה 752 קצינים ומלחים.
אוניות הסדרה הונעו על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני צילינדרים, תוך שימוש בקיטור שסופק על ידי 18 דודי Babcock & Wilcox. הם פעלו בהספק של 27,000 כוחות סוס (20,000 קילוואט) ונועדו להעניק לאוניות המערכה מהירות מרבית של 21 קשר (39 קמ"ש). במהלך ניסויי הים שלה ב-7 ביוני 1912, קונקרור הגיעה למהירות מרבית של 22.1 קשרים (40.9 קמ"ש) מ-33,198 כוחות סוס (24,756 קילוואט). האוניות נשאו מספיק פחם ומזוט שהעניקו להן טווח של 6,730 מיילים ימיים (12,460 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).
תכנון ותיאור > חימוש ושריון

סדרת אוריון הייתה מצוידת ב-10 תותחי טעינת עכוז (BL) בקוטר 13.5 אינץ' (343 מ"מ) Mark V בחמישה צריחים דו-תותחים המופעלים הידראולית, כולם על קו המרכז. הצריחים סומנו 'A', 'B', 'Q', 'X' ו-'Y', מלפנים לאחור. החימוש המשני שלהם כלל 16 תותחי BL 4 אינץ' (102 מ"מ) Mark VII. התותחים הללו חולקו באופן שווה בין המבנה הקדמי והאחורי, והכל בצריחים בודדים. האוניות נשאו גם ארבעה תותחי הצדעה בקוטר 47 מ"מ (1.9 אינץ'). האוניות צוידו בשלושה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ', אחד בכל צד רוחב ואחר בירכתיים, עבורם סופקו 20 טורפדות.
האוניות היו מוגנות על ידי חגורת שריון בקו המים בקוטר 12 אינץ' (305 מילימטרים) שנמשכה בין הברבטות הקיצוניים. העובי של הסיפונים שלהם נע בין 1 אינץ (25 מילימטרים) ו-4 אינץ' כשהחלקים העבים ביותר מגנים על ציוד ההיגוי בירכתיים. מגני התותחים בצריחי הסוללות הראשיות היו בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים), והחזיתות החשופות של הברבטות היו מוגנים על ידי שריון בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים).
תכנון ותיאור > שינויים

בשנת 1914 היו תותחי סיפון המקלט סגורים בקזמטים. עד אוקטובר 1914, נוספו זוג תותחים נגד מטוסים (AA) בקוטר 3 אינץ' (76 מילימטרים). מנהל בקרת אש הותקן על פלטפורמה מתחת לחלק העליון לפני מאי 1915. שריון סיפון נוסף נוסף לאחר קרב יוטלנד במאי 1916. בערך באותו זמן, שלושה תותחי 4 אינץ' הוסרו מהמבנה האחורי. סיפוני טיסה הותקנו על גגות צריחי 'B' ו-'X' והורחבו על קנה התותחים במהלך השנים 1917–1918. מד טווח זווית גבוהה הותקן במבנה העילי הקדמי עד 1921.
בנייה וקריירה

קונקרור, שנקראה על שם ספינת אש צרפתית, Conqueror, שנלכדה ב-1745, הייתה האונייה השביעית על שמה ששירתה בצי המלכותי. האונייה הונחה על ידי ויליאם בירדמור והחברה במספנה בדלמויר ב-5 באפריל 1910 והושקה ב-1 במאי 1911. היא נכנסה לשירות עם צוות חלקי ב-23 בנובמבר 1912, אך הושלמה רק במרץ 1913, ולאחר מכן הגיעו שאר הצוות שלה. כולל החימוש שלה, העלות שלה מוערכת באופן שונה ב-1,891,164 ליש"ט או 1,860,648 ליש"ט. היא הייתה האחרונה מבין ארבעת האוניות מסדרת אוריון שהושלמה, קונקרור ואחיותיה היוו את הפלגה השנייה של שייטת אוניות המערכה השנייה של צי הבית.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם הראשונה

בין 17 ל-20 ביולי 1914, קונקרור השתתפה בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי. כשהגיעה לפורטלנד ב-25 ביולי, היא קיבלה הוראה להמשיך עם שאר צי הבית לסקפה פלו ארבעה ימים לאחר מכן כדי להגן על הצי מפני התקפת פתע אפשרית של הצי הקיסרי הגרמני. באוגוסט 1914, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, צי הבית אורגן מחדש כצי הגדול, והוצב בפיקודו של האדמירל סר ג'ון ג'ליקו. דיווחים חוזרים ונשנים על צוללות בסקפה פלו הובילו את ג'ליקו למסקנה שההגנות שם לא מספקות והוא הורה לפזר את הצי הגדול לבסיסים אחרים עד לחיזוק ההגנות. ב-16 באוקטובר השייטת השנייה נשלחה ללוך נה קיל בחוף המערבי של סקוטלנד. השייטת יצאה לאימון ירי מול החוף הצפוני של אירלנד בבוקר 27 באוקטובר והדרדנוט אאודשיוס פגעה במוקש שהונח כמה ימים קודם לכן על ידי המקשת הגרמנית SS ברלין. מתוך מחשבה שהאונייה טורפדה על ידי צוללת, שאר הדרדנוטים הצטוו להתרחק מהאזור, בעוד ספינות קטנות יותר הגישו סיוע. בערב 22 בנובמבר 1914, הצי הגדול ערך סריקה עקרונית בחציו הדרומי של הים הצפוני; מונרך פעלה עם הגוף הראשי בתמיכה בשייטת סיירות המערכה הראשונה של תת-אדמירל דייוויד ביטי. הצי חזר לנמל בסקפה פלו ב-27 בנובמבר.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם הראשונה > הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי

חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופיענח את תעבורת הרדיו הגרמנית המכילה תוכניות למתקפה גרמנית על סקרבורו, הרטליפול וויטבי באמצע דצמבר באמצעות ארבעת סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר. הודעות הרדיו לא הזכירו שצי הים הפתוח עם ארבע עשרה דרדנוטים ושמונה פרה-דרדנוטים יחזק את היפר. הספינות של שני הצדדים יצאו מבסיסיהן ב-15 בדצמבר, כשהבריטים מתכוונים לארוב לספינות הגרמניות בהפלגתן חזרה. הם גייסו את ששת הדרדנוטים של שייטת אוניות המערכה השנייה, כולל קונקרור ואחיותיה אוריון ומונרך, וארבעת סיירות המערכה של תת-אדמירל סר דייוויד ביטי.
כוחות המיסוך של כל צד השתבשו זה בזה במהלך חשכת הבוקר המוקדמת ומזג האוויר הסוער של 16 בדצמבר. הגרמנים השתלטו על חילופי האש הראשוניים, וגרמו נזק חמור לכמה משחתות בריטיות, אך אדמירל פרידריך פון אינגנול, מפקד צי הים הפתוח, הורה לספינותיו להסתובב, מודאג מהאפשרות של מתקפה המונית של משחתות בריטיות באור השחר. סדרה של תקלות וטעויות של הבריטים אפשרו לספינות של היפר להימנע ממעורבות עם כוחותיו של ביטי.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם הראשונה > 1915–1916

הצי הגדול ערך עוד סריקה עקרונית של הים הצפוני בסוף דצמבר, ובזמן שניסה להיכנס לסקפה פלו בסערה בעוצמה 8 וראות מינימלית, מונרך נפגעה בטעות על ידי קונקרור ב-27 בדצמבר. הראשונה נאלצה לתמרן באופן בלתי צפוי כדי להימנע מספינת שמירה בכניסה וקונקרור לא יכלה להתחמק ממנה. חרטום האונייה של קונקרור ניזוק קשות והיא קיבלה תיקונים זמניים בסקפה ובאינברגורדון לפני שהמשיכה לדבונפורט לתיקונים מלאים, והצטרפה מחדש לצי הגדול במרץ 1915.
ב-11 באפריל ערך הצי הגדול סיור במרכז הים הצפוני וחזר לנמל ב-14 באפריל; סיור נוסף באזור התקיים ב-17–19 באפריל, ואחריו תרגילי ירי מול שטלנד ב-20–21 באפריל. הצי הגדול ערך סריקות במרכז הים הצפוני ב-17–19 במאי וב-29–31 במאי מבלי להיתקל בכלי שיט גרמני. במהלך 11–14 ביוני ערכה השייטת אימון ירי ותרגילי קרב ממערב לשטלנד ועוד אימונים מול שטלנד החל מ-11 ביולי. השייטת השנייה ערכה אימון ירי ב-Moray Firth ב-2 באוגוסט ולאחר מכן חזרה לסקפה פלו. ב-2–5 בספטמבר יצא הצי לשייט נוסף בקצה הצפוני של הים הצפוני וערך תרגילי ירי. במהלך שאר החודש, הצי הגדול ערך אימונים רבים. האונייה, יחד עם רוב הצי הגדול, ערכו סריקה נוספת לים הצפוני בין 13 ל-15 באוקטובר. כמעט שלושה שבועות לאחר מכן, מונרך השתתפה במבצע אימון צי נוסף ממערב לאורקני במהלך 2–5 בנובמבר וחזרה על התרגיל בתחילת דצמבר.
הצי הגדול יצא לפעולה בתגובה למתקפה של ספינות גרמניות על כוחות קלים בריטיים ליד שרטון דוגר ב-10 בפברואר 1916, אך הוחזר יומיים לאחר מכן כשהתברר שלא היו מעורבות ספינות גרמניות גדולות יותר ממשחתות. הצי יצא לשייט בים הצפוני ב-26 בפברואר; ג'ליקו התכוון להשתמש בכוח הארוויץ' כדי לטהר את מפרץ הלגולנד, אך מזג אוויר גרוע מנע פעולות בדרום הים הצפוני. כתוצאה מכך, הפעילות הוגבלה לקצה הצפוני של הים. סריקה נוספת החלה ב-6 במרץ, אך נאלצה לנטוש אותה למחרת מכיוון שמזג האוויר נעשה סוער מדי עבור המשחתות המלוות. בליל 25 במרץ הפליגו מונרך ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן. ב-21 באפריל, הצי הגדול ערך מפגן מול שונית הורנס כדי להסיח את דעתם של הגרמנים, בזמן שהצי הרוסי שיקם את שדות המוקשים ההגנתיים שלו בים הבלטי. הצי חזר לסקפה פלו ב-24 באפריל ותדלק, לפני שהמשיך דרומה בתגובה לדיווחים מודיעיניים לפיהם הגרמנים עומדים לפתוח בפשיטה על לואוסטופט. הצי הגדול לא הגיע לאזור אלא לאחר נסיגת הגרמנים. במהלך 2–4 במאי, הצי ערך מפגן נוסף מול שונית הורנס כדי לשמור על תשומת הלב הגרמנית ממוקדת בים הצפוני.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם הראשונה > קרב יוטלנד

בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מהצי הגדול, צי הים הפתוח הגרמני, המורכב מ-16 דרדנוטים, שש פרה-דרדנוטים, שש סיירות קלות ו-31 סירות טורפדו, עזב את בסיס הצי מוקדם בבוקר 31 במאי. הצי הפליג בשיתוף פעולה עם חמשת סיירות המערכה והסיירות התומכות וסירות הטורפדו של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר. חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע. האדמירליות הורתה על הצי הגדול, הכולל כ-28 אניות דרדנוט ו-9 סיירות מערכה, להתייצב בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח.
ב-31 במאי, קונקרור, בפיקודו של קפטן יו טוטהיל, הייתה האונייה השביעית מראש מערך הקרב לאחר הפריסה. ייתכן שהאונייה סבלה מבעיות מנוע במהלך הקרב כי היא התקשתה לשמור על מהירות של 20 קשר וג'ליקו בשעה 17:17 הורה לת'אנדרר לעקוף את קונקרור אם היא לא תוכל לשמור על מהירות. במהלך השלב הראשון של הקרב הכללי, האונייה ירתה שלושה מטחים מתותחיה הראשיים לעבר אוניית מערכה אחת בשעה 18:31 ללא השפעה נראית לעין. לאחר מכן היא העבירה את האש שלה לעבר הסיירת הקלה הנכה SMS ויסבאדן, למרות שמספר הפגיעות שהשיגה, אם בכלל, אינו ידוע. בשעה 19:12, קונקרור ירתה בתותחיה הראשיים לעבר משחתות האויב ללא תוצאה ואז שוב, לעבר משחתות שונות בשעה 19:25 עם הצריחים האחוריים שלה. זו הייתה הפעם האחרונה שהאונייה ירתה בתותחיה במהלך הקרב, לאחר שירתה בסך הכל 57 פגזים בקוטר 12 אינץ'.