stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אולה שבצוב
קורות חייה

אולה שבצוב נולדה בעיר חרקוב, שם גדלה עד גיל שש, אחר-כך עברה עם משפחתה לחצי האי קרים, שם גדלה עד שעלתה לישראל בהיותה בת חמש עשרה. אולה עלתה לישראל עם אמה ואחותה, הן התגוררו בחולון שנה ועברו לתל אביב. באוקראינה היא למדה ציור ובארץ למדה במגמת אמנות פלסטית בתיכון תלמה ילין. אחר-כך עשתה תואר ראשון בעיצוב במה באוניברסיטת תל אביב, המשיכה ללמוד שנה לתואר שני ועשתה שתי הפקות במסגרת הלימודים להצגות של האוניברסיטה ("רומיאו ויוליה" ו"אנטיגונה"), אולם מכיוון שהתחילה לעבוד בתחום, הפסיקה את לימודיה. שבצוב זכתה במלגת קרן שרת אמריקה ישראל 2004-2001.
ההצגה הראשונה לה שבצוב עיצבה תלבושות בתיאטרון הייתה "ססגוניה" בתיאטרון ארצי לנוער, בבימויו של רפי ניב. היא מרבה לעבוד עם גלעד קמחי, ראש קבוצת הצעירים בבית ליסין ועיצבה את התלבושות כמעט לכל הצגותיו ("חלום של לילה בלב קיץ", "אביב מתעורר", "משחק ילדים", "מנדרגולה", "הקוסם מארץ עוץ", "וגר זאב עם כבש"). כמו כן עבדה עם הבמאים מיטקו בוזקוב, כפיר אזולאי, הלל מיטלפונקט, אלינור אגם בן-דוד, משה קפטן, יקי מחרז וצביה הוברמן.
ההצגה הראשונה שלה בתיאטרון הרפרטוארי הייתה "חלום של לילה בליל קיץ" בבית ליסין ב-2009. לאחרונה עיצבה תלבושות להצגה "יונה ונער" שמציגה כעת (מרץ 2012) בתיאטרון גשר בבימויו של יבגני אריה.
שבצוב זכתה בפרס קיפוד הזהב על עיצוב תלבושות בשנת 2007, על עבודתה לקברט "היי יפה".
שבצוב זכתה בפרס התיאטרון הישראלי על עיצוב תלבושות בשנת 2009, על עבודתה להצגה "חלום של לילה בלב קיץ". היא זכתה שוב בפרס התיאטרון הישראלי לעיצוב תלבושות, על עבודתה להצגה "מנדרגולה".
אולה שבצוב חיה עם בן-זוגה, זמר האופרה אלכסיי קנוניקוב, הם מתגוררים בחולון ולהם בן אחד, לוקא. יש לה אחות קטנה ממנה, סופיה שבצוב, מורה לפסנתר בקונסרבטוריון.
הצגות > עיצוב תפאורה

| הצגה | תיאטרון | במאי | תאורה | שנים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| התיבה | תיאטרון תמונע | נתלי שילמן ומרינה בלטוב | אורי מורג | הציגה בין אפריל 2006 למאי 2007 |
הצגות > עיצוב תפאורה ותלבושות

| הצגה | תיאטרון | מחזאי | במאי | תאורה | שנה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| משחיז הסכינים הסיני | תיאטרון באר שבע | דניאל הורוביץ בהתבסס על נסים אלוני | כפיר אזולאי | זיו וולושין | 2012 |
| אגף 6 | תיאטרון הסימטה | אנטון צ'כוב | יפים קוצ'ר | מישה צ'רנבסקי ואינה מלקין | 2011 |
| תל אביב שלי | תיאטרון אורנה פורת | יוסי וייס | יוסי וייס |  | 2009 |
| נגן לי אגדה | תיאטרון אורנה פורת | יקי מחרז | יקי מחרז |  |  |
הצגות > מיצגים

| מיצג | מקום | מחזאי | במאי | שנה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אובאום | פסטיבל עכו | נגה שלו | נגה שלו | 2004 |
| נלך לרקוד | פסטיבל עכו | נגה שלו | נגה שלו | 2005 |
לקריאה נוספת

מרט פרחומובסקי, "במה - שיר הסמרטוטים: ערן עצמון ואולה שבצוב, ממעצבי התפאורה והתלבושות של המחזה "מנדרגולה", ממחזרים אביזרים ונותנים להם חיים חדשים בהפקות שלהם", Time Out תל אביב, 27 בינואר - 3 בפברואר 2011
פרידה שהם

פרידה שהם
פרידה שהם (נולדה ב-23 באפריל 1960) היא מעצבת תפאורה, תלבושות ומרצה ישראלית לתיאטרון.
ביוגרפיה

הוריה, ז'נט ודוד (ויקו) ברסי, בוגרי תנועת השומר הצעיר, עלו לישראל ממצרים. אביה עבד כמנהל סניף בנק דיסקונט ואמה הייתה מורה לצרפתית. פרידה שהם נולדה וגדלה בהרצליה, הצעירה מבין שתי בנות.
את שירותה הצבאי עשתה בנח"ל. למדה במגמה לעיצוב במה, החוג לתיאטרון, אוניברסיטת תל אביב (1985-1981). לפני תום לימודיה החלה לעבוד כמעצבת תיאטרון, התלמדה אצל המעצב משה שטרנפלד והייתה שותפתו לעיצובן של תריסר הצגות, לאחר מכן עיצבה עצמאית למעלה ממאה הפקות.
משנת 1985 היא עובדת כמעצבת במה ותלבושות בתיאטראות שונים. החל משנת 1995 מלמדת בכיתות הבימוי בסמינר הקיבוצים בנושאים עיצוב במה ודיאלוג במאי-מעצב.
בשנת 2003 הקימה את המגמה לעיצוב במה ע"ש משה שטרנפלד בבית הספר לאמנויות הבמה בסמינר הקיבוצים, ועמדה בראשה מאז ועד לשנת 2015. משנת 2004 היא המנהלת האמנותית של היידפארק אמנותי, פסטיבל תיאטרונטו.
שהם מרצה במסגרת סל תרבות שטראוס והשתלמויות מורים בנושא עבודתו של מעצב הבמה.
משנת 2012 ועד 2015 הייתה חברה בוועדה האמנותית של פסטיבל עכו, בניהולו של גיל אלון.
שהם זכתה בפרס על עיצוב התפאורה להצגה "הקץ של העץ" בפסטיבל חיפה להצגות ילדים בשנת 1996.
פרידה שהם הייתה נשואה עד לגירושיה בשנת 2009 לאריק שוהם, אדריכל במקצועו ולהם שתי בנות: גוני נגמבה, במאית תיאטרון, ומאיה שהם, אמנית רב-תחומית.
תערוכות

2006 – תערוכה קבוצתית, עיצוב במה ישראלי, מגדל שלום תל אביב
2003 – "שאריות יקרות", תערוכת יחיד: מקטים, סקיצות ואביזרים, פסטיבל אישה
ניהול אמנותי

2013 – היידפארק - כולנו ילדים של החיים
2012 – היידפארק - כולנו בסירה אחת
2011 – היידפארק - חותמים מחדש על מגילת העצמאות
2010 – היידפארק - כי גר היית
2009 – היידפארק - שברים פשוטים
2008 – היידפארק - מסיבת הבלתי מוזמנים
2007 – היידפארק - עבדות ושיעבוד
2006 – פסטיבל אישה חולון – בגוף ראשון נוכחת
2006 - היידפארק – "כלולות" – תיאטרונטו סוזן דלל
2005 – אישה השיא – פסטיבל אישה חולון
2005 – הייד פארק אומנותי בנושא עובדים זרים – תיאטרונטו והבימה
2004 – פרויקט נשים מנהיגות – פסטיבל אישה חולון
2004 – חומה ומחסום – תיאטרונטו הבימה
לקריאה נוספת

פרידה שהם, "לקחת את החופש הקיים בחלומות בלבד", תיאטרון 13, אוקטובר 2004, עמ' 16–18.
עבודתה ל"אדם הוא אדם", תיאטרון החאן, 2015
מקט של ההצגה "גברים" בתיאטרון החאן
טל יצחקי

| --- | --- |

טל יצחקי (2015)
 לידה:  1 במרץ 1956 (בת 68) ישראל
 מדינה:  ישראל 
 ידועה בשל:  פרס העיצוב המצטיין בפסטיבל עכו, 1981
 השכלה:  המדרשה לאמנות  אוניברסיטת תל אביב 
 תפקיד:  מעצבת במה, מתרגמת, אוצרת ומנהלת האקדמיה לאמנויות המופע
 בן או בת זוג:  אברהם עוז 
 
טל יצחקי (נולדה ב-1 במרץ 1956) היא מעצבת במה, מתרגמת, אוצרת ומנהלת תיאטרון אלפא לאמנויות המופע בישראל.
ביוגרפיה

טל (טלי) יצחקי נולדה בתל אביב, בתם של רינה, מדריכה פדגוגית במכללת סמינר הקיבוצים וד"ר ידידיה יצחקי, אדריכל ומרצה לספרות עברית וכללית באוניברסיטת בר-אילן, מכללת עמק הירדן ומכללת צפת, ומעורכי כתב העת עלי שיח. היא בוגרת המדרשה לאמנות (כיום במכללת בית ברל), שם הייתה בין השאר תלמידתם של הציירים רפי לביא, אליהו גת יאיר גרבוז ושלמה ויתקין, והחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, שם הייתה בין השאר תלמידתם של המעצבים לידיה פינקוס-גני, אלי סיני ובן ציון מוניץ. היא משלימה כיום באוניברסיטת תל אביב עבודת דוקטור בנושא: "סצנוגרפיה ותמונת הבמה בתיאטרון הישראלי". היא גרה בתל אביב ונשואה לפרופסור אברהם עוז. אחיה, רביב יצחקי, הוא איש פרסום בכיר ומחבר הרומן "קונוורז'ן".
טל יצחקי ניהלה את "האקדמיה לאמנויות המופע" בתל אביב מאז ייסודה ב-2010 - לימים תיאטרון אלפא לאמנויות המופע שהיא מנהלת כיום. היא לימדה בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה, ושימשה מרצה בכירה לתיאטרון במכללת ספיר. היא ייסדה את המגמה לעיצוב תיאטרון בחוג לתיאטרון באוניברסיטת חיפה ועמדה בראשה במשך תשע שנים (2004-1996). בין 2003 ל-2005 הייתה מרצה אורחת באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, שם כתבה (בשיתוף עם הבמאי עמית גזית) ועיצבה מופעים דרמטיים כ"שכנים" (על פי חנוך לוין) ו"קסנדרה", מופע בימתי על פי אוריפידס ועשרים יוצרים אחרים (מאמר מאת שרה פיין בכתב העת "תיאטרון" על הצגת "קסנדרה" בניו יורק).
ציון לשבח

טל יצחקי עיצבה תפאורות, תלבושות, בובות ומסכות בכ-250 הצגות ומופעים בתיאטרונים, להקות מחול ובתי ספר לתיאטרון בישראל ומחוצה לה, וזכתה לפרסים וציונים לשבח. על הצגת אישה מן האדמה שזכתה לפרס העיצוב המצטיין בפסטיבל עכו נכתב בין השאר:
התפאורה הבהירה השמיימית של טלי יצחקי, ובה מלאכים רקומים וסילואטות של כרובים ושרפים הניצבות על הבימה, נהדרת.
התפאורה של טלי יצחקי פשוטה ומשרתת את הגישה הבסיסית של ההצגה. אבל היא גם מרשימה ביופיה בשילוב של דמויות לילית בגוונים של אדום על רקע לבן.
על הצגת "שבועת אמונים" בפסטיבל עכו ותיאטרון הספרייה, נכתב:
"שבועת אמונים"... הפך בזכות תסיסה בימתית קלאסית נפלאה לחווית חושים, חווית חלום... ימה של יפו – אחד מסמליו המרכזיים של הסיפור – סמל התת-מודע, התשוקה, השיגעון, עוצב על ידי התפאורנית טלי יצחקי כרקע אחורי נפלא, המשמש בבואה של עולם הנפש של הגיבורים ההולכים ונשבים בידי טירופם. הים, כמו הבמה כולה, נע בין אור ארץ-ישראלי בוהק של הכרה, לבין התכהות נורווגית או שוודית, של תת-ההכרה המעלה בזיכרון את איבסן, ברגמן, או הצייר הנורווגי אדוארד מונק.
ואילו על הצגת משפט הקופים שעיצבה בתיאטרון חיפה נכתב, בין השאר:
אי אפשר לתאר את בימויו של גזית, בעיקר באותם חלקים בהם נדרשת תנופה תיאטרלית וראוותית גדולה, ללא שיתוף הפעולה הפורה שלו עם מעצבת הבמה טלי יצחקי. עיצוב הבמה המרשים שלה אכן מאפשר הצגה בעלת פרישה תיאטרלית כזאת. העיצוב הצליח ליצור שילוב מצויין בין אותה אווירה של רקע אמריקני מובהק, לבין תפיסה ברורה של חלל גדול ומרשים. נקיונה האסתטי של התפאורה, המשלב להפליא את צבעי העץ החומים עם המבנה הקלאסי הלבן של עמודים ומעקות, היא תאווה לעין. ואמנם הבמאי מיטיב לנצל מסגרת זו, כאשר הוא מושיב על היציעים למעלה את בני העיירה הנוכחים במשפט. את התמונה הבימתית המצויינת משלימות עוד התלבושות היפות.
בטלוויזיה

יצחקי עיצבה גם תוכניות לטלוויזיה, ביניהן "ערב שירי יעקב שבתאי" (שידורי קשת, 1997), "הוא לא יחזור - ערב מחווה ל-70 שנות הקיבוץ הארצי" (שידורי קשת, 1997) ועוד.
גלריה

הלילה ה-12 (תיאטרון האוניברסיטה חיפה, 1998)
הלילה ה-12 (תיאטרון האוניברסיטה חיפה, 1998)
פרינג' ותחומים אחרים

ביחד עם משה שטרנפלד ואחרים הייתה מיוזמי ומייסדי מרכז הפרינג' בתל אביב. שימשה שנים רבות מזכ"ל "אמבי" - איגוד מעצבי הבמה בישראל, אצרה תערוכות עיצוב במה בישראל ומחוצה לה, ביניהן בקוואדריאנלה בפראג (6 תערוכות בין 1991 ל-2011), ו"הצגת אופנה" בתיאטרון ירושלים (2008), תערוכת ענק של תולדות עיצוב הבמה בישראל שזכתה לכיסוי נרחב ומבקרים רבים. יצחקי כתבה מאמרים בנושאי סצנוגרפיה שפורסמו בכתבי עת בינלאומיים וספרים בישראל ומחוצה לה וארגנה כנסים בינלאומיים בתחומים אלה. היא משמשת כנציגת ישראל בוועדות הארגון הבינלאומי של מעצבי התיאטרון (Oistat) וחברת קבוצת העבודה בסצנוגרפיה של הפדרציה הבינלאומית לחקר התיאטרון (IFTR-FIRT). היא הרצתה, הנחתה סדנאות עיצוב ושימשה שופטת בתחרויות עיצוב בינלאומיות בין השאר בפראג; אמסטרדם; ארצות הברית; אנטוורפן; ליסבון; אבורה; מינכן; ג'איפור, הודו; סיאול, קוריאה; גוטנבורג, שוודיה ועוד.
תרגומים

טל יצחקי תרגמה מחזות רבים לעברית, בהם "לחץ פיזי מתון" מאת איירין מריה פורנז, "עשב השדה" מאת שרה דניאלס, "משהו יפה" מאת ג'ונתן הארווי, "תשוקה נסתרת" מאת דייוויד הר, "ברקיע השביעי" ו"שבע ילדות יהודיות" מאת קריל צ'רצ'יל, "אותה שעה בעוד שנה" מאת ברנרד סלייד, "אנחנו לבדנו" מאת אן דוולין, "חתומות" מאת סו גלובר, "אמנות ההצלחה" מאת ניק דיר ועוד. היא תרגמה גם את קובץ נאומי וינסטון צ'רצ'יל ("לעולם לא ניכנע" בהוצאת כנרת-זב"ם).
תרגומים > מחזות ותרגומים אחרים שיצאו לאור

שרה דניאלס, עשב השדה, עברית: טל יצחקי, הוצאת בית צבי, רמת גן, 1993.
וינסטון צ'רצ'יל, לעולם לא ניכנע! מבחר נאומי צ'רצ'יל, עברית: טל יצחקי, הוצאת דביר, ת"א, 2011
איירין מריה פורנז, לחץ פיזי מתון, עברית: טל יצחקי, מתוך: במה משלהן: שבעה מחזות מאת מחזאיות אמריקאיות פמיניסטיות, בעריכת רותי אבליוביץ', שרון אהרונסון-להבי ולינדה בן צבי, הוצאת אסף, ת"א, 2015.
מבחר פרסומים

Tal Itzhaki, Beyond Concrete:, American Theatre May-June 2008, 34-35, 80.
Tal Itzhaki,Ways of Unseeing: Glass Walls on the Main Stage, in: Susan Haedicke, Dee Heddon, A. Oz, E J Westlake (eds.), Political Performances:
Theory and Practice, New York & Amsterdam: Rodopi, 2009, pp 97–109.
טל יצחקי, תיאטרון ונסיעות, תיאטרון, 27 (2010), עמ' 1–3
Tal Itzhaki Notes Concerning the PQ Changes, in: Sodja Lotker (ed.), Transformations of Prague Quadrennial from 1999 to 2015, Prague, PQ 2017
הערות שוליים

↑  גיורא מנור, על המשמר, 23.11.81
↑  אמיר אוריין, העיר, 18.11.81
↑  שרית פוקס, מעריב, 15.10.84
↑  אליקים ירון, מעריב, 30.3.89
ועד מקומי

ועד מקומי הוא חלק מן המערכת השלטונית במרחב הכפרי המנוהלת באמצעות מועצות אזוריות. המועצה האזורית היא רשות מקומית שבה מספר יישובים כפריים, יישובים עירוניים, יישובים קהילתיים וישובים מוסדיים והיא נועדה להוות מעין מסגרת ארגונית למטרות משותפות של מספר יישובים סמוכים שכל אחד מהם בנפרד אינו יכול לזכות במעמד של מועצה מקומית. מבחינה משפטית, ועד מקומי, בהתאם לחוק הפרשנות, תשמ"א-1981, נמנה גם הוא תחת הגדרת המונח "רשות מקומית".
בראשית שנות המדינה החלו להתארגן מועצות מקומיות מסוג חדש. המועצה הראשונה הייתה מועצה אזורית עמק הירדן ואחריה קמו מועצות אזוריות נוספות. מועצות אלה אימצו את צו המועצות המקומיות (מועצות האזוריות עמק הירדן) תש"י-1950 (להלן: "צו עמק הירדן"). בצו עמק הירדן מוצאים לראשונה ועדים מקומיים והסדרים מפורטים להנהלה מקומית. בצו עמק הירדן יש הבחנה בין יישוב שיתופי לבין יישוב שאינו שיתופי, נקבע כי "בישוב שיתופי יהיו האנשים המשמשים באותו זמן, על פי תקנותיו, כחברי הוועד, או במזכירות או ההנהלה של היישוב – הוועד המיוחד של היישוב". היישוב הבודד מתנהל על ידי ועד מקומי נבחר שהוא למעשה ישות משפטית מנהלית ומוגדר כ"רשות מקומית" לעניין הוראות דין מסוימות. המחוקק העניק, לוועד המקומי את הסמכויות שיש למועצה האזורית בהגבלות החלות על המועצה. המועצה תהא רשאית לאצול מתפקידיה וסמכויותיה לוועד המקומי, בדרך כלל, לעניין מסוים או לסוג של עניינים, למעט סמכויותיה בתחומים הבאים: הקמת תאגיד עירוני, הטלת אגרות, היטלים ודמי השתתפות, הטלת ארנונה, הכנת תקציב ועד מקומי, אישור חוקי עזר ופרסומם והפקעת מקרקעין, על פי חוק איגודי ערים, תשס"ו – 1955.
הערות שוליים

↑  התנהלות ועדים מקומיים במועצות האזוריות, באתר משרד מבקר המדינה ונציבות תלונות הציבור, ‏13.10.2010
↑  דניאל אליעזר, חיים קלכהיים, השלטון המקומי בישראל ירושלים : המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, 2001, עמ' 339-340.
1 2  אברהם יוסף שפט, השלטון המקומי – היבטים משפטיים : עבר-הווה-עתיד ,ירושלים : משרד הפנים,המינהל לשלטון מקומי, ,1992 עמ' 55-60.
↑  ד"ר לביאה אפלבום, יחסי הגומלין בין הוועד המקומי וועד האגודה השיתופית במושב : היבטים פוליטיים ומנהליים, רחובות: הרשות לתכנון ופיתוח החקלאות ההתיישבות והכפר, 1999, עמ'  18.
↑  סמדר אוטולנגי, רחל וילקנסקי, "מבנה השלטון המקומי במגזר הכפרי", עיר ואזור, 22, עמ' 10.
אדמוניתיים

.
| אדמוניתיים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: בקעצוראים
משפחה:: אדמוניתיים
סוג:: אדמונית
שם מדעי
 Paeonia ‏רפינסק, 1815
אדמוניתיים (שם מדעי: Paeoniaceae) היא משפחה של צמחים בעלי פרחים, ובה סוג יחיד, אדמונית (שם מדעי: Paeonia) המונה מינים רבים.
תפוצה

המינים בסוג זה נפוצים באמריקה הצפונית, דרום אירופה (כולל ישראל, בתפוצה הדרומית ביותר) ואסיה. קיימים כמה עשרות מינים של אדמונית, מתוכם רק מין אחד פורח בארץ ישראל - אדמונית החורש.
מאפיינים

מרבית מיני האדמונית הם צמחים עשבוניים רב-שנתיים, בעלי עלים מפולגים לאונות ומורכבים. הם נוטים לפרוח באביב ובתחילת הקיץ, בפריחה גדולה ובולטת בצבעים בהירים - ורוד, צהוב, אדום ולבן.
גידול חקלאי בישראל

מבין כלל מיני האדמונית, מגודל באופן מסחרי בארץ המין אדמונית עשבונית (P.lactiflora), באזורים גבוהים - רמת הגולן, הר חברון ובגליל המערבי. המין הוצג לראשונה בארץ למטרות גידול מסחרי בשנות התשעים, ככל הנראה על ידי פרופסור אברהם הלוי. קיימים למעלה מתריסר זנים שונים, הנפרדים בצבע, אופי עלי הכותרת, עמידות ועוד. הפרחים נקטפים בחודש אפריל או מאי ומיוצאים רובם ככולם לשוקי חוץ, בתחרות עם הולנד. בשנת 1999 נשקל לגדל מספר זנים חדשים, כגון "שירלי טמפל" (ורוד) ו-"צ'ארלי ווייט" (לבן), אף על פי שחיי המדף שלהם קצרים.
ייצוא הפרח מישראל לא הגיע למיליון יחידות לשנה, בעוד שבהולנד נמכרים מעל 40 מיליון פרחי אדמונית בשנה. במטרה להשיג יתרון מסחרי על ההולנדים, ניסו הישראלים לגדל את הפרחים בחממות מבוקרות וכך להקדים את מועד הפריחה במספר שבועות ואף חודשים. במשך תקופה קצרה אכן השיגה שיטה זאת יתרון, אך לפני שהמגדלים הישראלים הפיקו רווח משמעותי, החלו ההולנדים מגדלים אדמוניות בשיטה דומה, והציפו את השוק באפריל. עם ירידת המחיר לפרח מ-85 יורוסנט ל-60 יורוסנט, ירדה הרווחיות למגדל הישראלי, ועימה פחת האיום למגדל ההולנדי.
בתרבות

בסין האדמונית היא פרח בעל חשיבות לאומית, ומספר פעמים ניסו להפכו לפרח הלאומי. יחד עם פריחת השזיף, האדמונית היא מהפרחים הסמליים החשובים בתרבות הסינית.
ביפן משתמשים בו ברפואה משלימה כתרופה לפרכוסים ועוויתות.
באינדיאנה, ארצות הברית הפרח נבחר ב-1957 כפרח הרשמי של המדינה.
הערות שוליים

↑  עלון ענף הפרחים מספר 28, באתר משרד החקלאות - שירות ההדרכה והמקצוע, ‏ספטמבר, 2021 (ארכיון)
↑  מידע מתוך אתר משרד החקלאות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532638705171  LNB: 000307090  NKC: ph269140
עדנה שביט

| --- | --- |

עדנה שביט, 1973
 לידה:  25 באפריל 1935 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  14 ביוני 2015 (בגיל 80) רמת אביב, ישראל 
 מקום קבורה:  בית קברות אלטרנטיבי בגבעת ברנר 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 תחום יצירה:  במאית תיאטרון, מתרגמת מחזות, עיתונאית, תסכיתאית
 פרסים והוקרה:  פרס משה הלוי לאמנויות הבמה
 
עדנה שביט (קדישביץ') (25 באפריל 1935 – 14 ביוני 2015) הייתה פרופסור אמריטוס בחוג לאמנות התיאטרון בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב, במאית תיאטרון, מתרגמת מחזות, מרצה, שחקנית, עיתונאית, תסכיתאית, עורכת וקריינית בתחנות הרדיו גלי צה"ל וקול ישראל.
ביוגרפיה

שביט נולדה בחיפה. את ניסיונה הראשון בתחום התיאטרון רכשה במגמה הדרמטית של בית הספר הריאלי בחיפה. לאחר שחרורה מלהקת הנח"ל, הצטרפה לתיאטרון זירה, תיאטרון אוונגרד בניהול מיכאל אלמז. שהיה התיאטרון הראשון בארץ שהעלה את המחזה מחכים לגודו מאת סמואל בקט (בשם: "אנו מחכים למראל"). שביט שיחקה את לאקי.
שביט למדה באוניברסיטה העברית בירושלים ספרות אנגלית ופילוסופיה, בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב בספרות עברית ובאמנות התיאטרון. נסעה להשתלמות בת שנתיים בתחום הקולנוע בארצות הברית. לאחר מכן החלה ללמד משחק ובימוי בחוג לתיאטרון.
שביט ביימה יותר ממאה הפקות בכל אחד מהתיאטראות הממוסדים בישראל. היא האישה הישראלית הראשונה שפרצה לתחום הבימוי, שנחשב לתחום גברי בלבד עד הגיעה.
בשנת 1968 ביימה שביט את יצירתו הראשונה של חנוך לוין, "את ואני והמלחמה הבאה". הצגה זו עוררה תגובות קשות מאוד בקרב הציבור לאחר מלחמת ששת הימים, ונחשבת עד היום לאבן דרך בתיאטרון הפוליטי הישראלי.
שביט ביימה מחזות קלאסיים רבים, כגון "אדיפוס המלך" מאת סופוקלס בתיאטרון הבימה (1978), וגם מחזות אבסורד, דוגמת "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט, שאותו תרגמה וביימה מספר פעמים בתיאטראות שונים בישראל.
עסקה בתחומי העיתונאות, התסכיתאות, התרגום, הגשת תוכניות רדיו ועוד.
ב-1995 השתתפה בסרט "שחקנים" בבימויו של רוני ניניו.
במשך שנות הוראה רבות גידלה שביט דורות רבים של שחקנים ובמאים איכותיים, מהשורה הראשונה בישראל. היא היוותה גשר בין עולם המשחק הישן של התיאטרון הישראלי המתפתח של שנות החמישים והשישים במאה ה-20 לבין עולם המשחק של תחילת המאה ה-21, אותו היא יצרה בעזרת תלמידיה והשחקנים אותם היא ביימה. כמורה למשחק ובימוי היא דרשה הן מהשחקן והן מהבמאי טוטאליות מוחלטת בתהליך העבודה. פרופ' תום לוי סיכם את תפיסת עולמה התיאטרונית במאמר בכתב העת "מותר": "'השחקן החדש' הוא יותר מעורב עם עצמו ופחות מעורב עם העולם שאותו הוא יכול להכיר דרך הספרות או הקולנוע או אפילו המוזיקה או כל אמנות שהיא, או דרך נסיעה או אפילו דרך התבוננות בעולם שמסביבו. השחקן הצעיר שמגיע אלינו רואה את עצמו, הוא מתעסק בעצמו והוא מאמץ את הבעיות שיכולות להיות של דוסטויבסקי או תומאס מאן או סופוקלס... הוא מיד מחבר אותן אל עצמו, ונותן להן ביטוי דרך האני שלו. וזאת סכנה גדולה מפני שהתיאטרון כולו לא נולד אלא כדי שאנחנו נבין את האחר, את הזר; כדי שאנחנו נדע שיש עולם אחר לבד מהעולם שלנו. ואנחנו יכולים להזדהות עם העולם האחר ולהזדהות מתוכנו. כלומר, לקבל נוכחות אחרת, חשובה לא פחות מהנוכחות שלנו, אישיות אחרת, חשובה לא פחות מהאישיות שלנו. מהבחינה הזאת התיאטרון הוא באמת הומניסט גדול".
בשנת 2006, לאחר 50 שנות יצירה תיאטרונית ענפה, זכתה עדנה שביט בפרס משה הלוי לאמנויות הבמה מאת עיריית תל אביב. בנימוקים להענקת הפרס נאמר:
"הפרס מוענק לשביט במלאת 50 שנה לפעילותה האמנותית על תרומתה הרבה במכלול רחב של תחומים בהם בימוי, הוראת דורות של שחקנים ובמאים ישראלים, הנחת היסודות לדרמטורגיה ולעיבוד בתיאטרון הישראלי ותרגום לבמה. עדנה שביט טבעה חותם עמוק ובעל השלכות מרחיקות לכת על התרבות הישראלית בכללותה ועל כך מצאנו את מפעל חייה ראוי מאין כמוהו לפרס."
שביט כיהנה כפרופסור מן המניין לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ופרשה לגמלאות כפרופסור אמריטה.
היא התגוררה ברמת אביב. ויש לה בן עם רפי תבור. תקופה מסוימת הייתה במערכות יחסים עם השחקן והשדרן אלכס אנסקי ועם השחקן, הבמאי והצייר יורם גל.
עדנה שביט נפטרה בביתה ב-2015, בגיל 80. ונטמנה בקיבוץ גבעת ברנר.
בימוי בתיאטרון

חשמלית ושמה תשוקה, בתיאטרון האהל, 1968.
בית-קברות למכוניות מאת פרננדו ארבאל בתיאטרון האהל.
את ואני והמלחמה הבאה מאת חנוך לוין, במועדון בר-ברים בתל אביב 1968.
ערב הפקת המחזמר: "מותק אני לא שומע כשהברז פתוח" בבימויה, לאחר שלוהקו השחקנים (עודד תאומי ומרים גבריאלי), נמלט המפיק גיורא גודיק מישראל ב 1972.
טרטיף מאת מולייר בתיאטרון באר שבע 1974.
אדיפוס המלך מאת סופוקלס בתיאטרון הבימה 1978.
"ג'קובו, איש גולדוניה" מאת יורם גל, בפסטיבל עכו, 1989.
"כובע הקש האיטלקי" מאת אז'ן לביש...
מלינקי, מאת רוביק רוזנטל בתיאטרון הבימה, 1994.
"מחכים לגודו", שש הפקות שונות בשנים 1966–2006, הבימוי בחוג לתיאטרון ב-1996 הוזמן לפסטיבל בברטיסלאבה, וזיכה אותה בפרס.
מחול המוות, ההפקה שעלתה בתיאטרון הבימה ב-1996, הוצגה על במת הפסטיבל הבינלאומי ע"ש סטרינדברג, בשוודיה.
"קברט עגנון", קברט מוזיקלי, פסטיבל עכו 1997.
"את ואני והמלחמה הבאה" – חידוש הצגתו של חנוך לוין בפסטיבל עכו 2004 ולאחר מכן עד 2008 עם צוות השחקנים המקורי מ-1968 בהתיאטרון הערבי-עברי ביפו, יפו.
"הילדה שהיא בעצם מריצה" מאת  עודד ליפשיץ, בתיאטרון החוג לאמנות התיאטרון של אוניברסיטת ת"א, 2009.
שביט ביימה יותר מ-100 הצגות בכל תיאטרוני ישראל. להלן מבחר:
הרובע העתיק, רב חנוך ורב יוספכי, איך אנחנו נראים?, סטטוס קוו ואדיס, חיי קליגולה, הבעל הנצחי, רוזנטה חוזר משדה הקרב, הידעת את שביל החלב?, שירי רחל, סיפור גן החיות, ההודי רוצה לברונקס, התור, וויצק, כנרת כנרת, רביזור, צחות בדיחותא דקידושין, חלום ליל קיץ, הקלפנים, הדה גאבלר, קברט בשדה הקרב, הנשים האבודות מטרויה, הפשע לא משתלם, כי עודני מאמין בך, בילי בול הגדול, בית ספר לנשים, קברט לוין, בילורה, דונה רוזיטה, שלושה שחקנים דרמה אחת, גם הוא באצילים, הרופא בעל כרחו, מדיאה, רוח נמוכה, אוידיפוס בשמים, תמיד אשה, ערב שירי החיפושיות, אני יוצאת עם שירי לדרך, החייל האמיץ שווייק, מוריס שימל ועוד.
בימוי ברדיו

"פאולה", מאת ערן פרייס, (1988).
בין השנים 1958–1970 ביימה עשרות תסכיתי רדיו וביניהם: "הרפתקאותיו של פאול פניפזר" (מתוך – שקיעה ונפילה מאת – איוולין וו (1958), "הלבישו את הערומים" מאת (פירנדלו), "גבר אמיתי" (מאת אונמונו), "כלב חוצות" (מאת עגנון), "דגש קל", "כרטיס כניסה", "דואר צבאי 1005", "קוקטייל לשניים", "הלילה", "נא לצלצל", "פעמיים אספרסו", "קומה ג' משמאל", חמים וטעים ועוד.
תרגומי מחזות

אנה פרנק מחזה מאת מאיר לוין מ-1957, שתורגם עם שולמית גבעולי. וכמו כן: טרטיף מאת מולייר, מחכים לגודו מאת בקט, בית קברות למכוניות מאת ארבאל, היותר חזקה מאת אוגוסט סטרינברג, הדב מאת צ'כוב, הדה גאבלר מאת איבסן, הזמרת בעלת הקרחת מאת יונסקו, הרובע העתיק, העתיד טמון בביצים, דונה רוזיטה, קפה שחור, סקאפינה, הכתבנים, מחזה קצר, שוגר פלם, הכפיל, הדלת צריכה להיות או סגורה או פתוחה, אני הרברט, ההלם של ההזדהות, האזעקה, קיץ בכפר, אני אחזור הביתה לחג, בקול דממה דקה, ועוד.
משחק בתיאטרון

להקת הנח"ל, בתוכנית ו', "העיקר שנפגשים", 1954.
ב"תיאטרון זירה" בשנים 1955–1958:
הזמרת בעלת הקרחת מאת אז'ן יונסקו בשנת 1957 הוצג המחזה לראשונה בעברית, ב"תיאטרון זירה", בתרגום מיכאל אלמז. את הדמויות גילמו גם יהודה פוקס, יוסף ספרא, שלומית קבלנסקי, אליעזר יונג ורות גלר.
מחכים לגודו מאת סמואל בקט (בשם: "אנו מחכים למראל"). שביט שיחקה את דמותו של "לאקי" ב"תיאטרון זירה", 1957.
בתיאטרון הקאמרי, בבימת השחקנים, 1969.
הערות שוליים

↑  עדנה שביט, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
↑  עדנה שביט, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
↑  החוג לאמנות התיאטרון, הפקולטה לאמנויות, אוניברסיטת ת"א
↑  פרופסור תום לוי, "חוקר מציג יוצר – עדנה שביט", בכתב העת "מותר", הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת ת"א בשיתוף עם א. ביתן הוצאה לאור, 2004, עמ' 92
↑  שם, פרופ' תום לוי.
↑  מרב יודילוביץ', פרסי משה הלוי יוענקו להלל מיטלפונקט ולעדנה שביט, באתר ynet, 26 ביולי 2006.
↑  אשת תיאטרון בעלת כישרונות מגוונים, ר' פירוט ב"מדריך 100 שנים לתיאטרון הישראלי", בעריכת ד"ר שמעון לב-ארי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312876805171  ISNI: 0000 0004 0240 2062  MusicBrainz: aaa4f636-f967-4ecd-b8e3-d15335882e70  VIAF: 297445735   WorldCat (עם VIAF): 297445735
סנדרה שדה

| --- | --- |
סנדרה שדה ב"שבת-תיאטרון" בבאר שבע, ינואר 2017
סנדרה שדה ב"שבת-תיאטרון" בבאר שבע, ינואר 2017
 לידה:  28 באוקטובר 1949 (בת 75) בוקרשט, רומניה רומניה
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1967
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 בן זוג:  מוני מושונוב
 צאצאים:  אלמה מושונוב, מיכאל מושונוב
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה 
 פרופיל ב-IMDb
 
סנדרה שדה-מושונוב (נולדה ב-28 באוקטובר 1949) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה

סנדרה שדה נולדה ברומניה לשלמה (מוני) ועמליה שרגסקו, שניהם זמרי אופרה, במשפחה בת שני ילדים. המשפחה עלתה ארצה בשנת 1964 והתיישבה במעברה בבת-ים. שדה למדה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן הצטרפה לתיאטרון חיפה.
קריירה > תיאטרון

בשנת 1974 שיחקה בתיאטרון חיפה, בהצגה "ליל העשרים" מאת יהושע סובול ובבימוי נולה צ'לטון.
שדה שיחקה במשך כ-17 שנים בתיאטרון הקאמרי. כמו כן, שיחקה בתיאטרון בית ליסין ובתיאטרון הבימה.
מ-2014 משחקת בתיאטרון הקאמרי בהצגה "הפושעים החדשים" מאת עדנה מזי"א ובבימויה. מ-2016 גילמה (לסירוגין עם חנה לסלאו) את תפקיד ברטה במחזה "פליישר" מאת יגאל אבן אור בתיאטרון הבימה. באותה השנה תרגמה את המחזה "שירלי ולנטיין" מאת וילי ראסל עבור תיאטרון מראה.
ב-2017 החלה גם לגלם את נעמי שמר המבוגרת (לסירוגין עם גילה אלמגור) במחזמר "סימני דרך", המבוסס על הביוגרפיה של נעמי שמר.
החל מאוגוסט 2019 משחקת לסירוגין עם יונה אליאן ב"דברים שאני יודעת" בתיאטרון בית ליסין (בשיתוף עם תיאטרון חיפה). ב-2020 החלה להשתתף בתפקיד בובולינה במחזה "זורבה היווני", המבוסס על הרומן, שעלה בתיאטרון הבימה. באותה השנה השתתפה בסדרת הנוער "זיגי".
ב-2019 החלה גם לשחק במחזמר "גבעת חלפון אינה עונה" המבוסס על הסרט של הגשש החיוור בתיאטרון הבימה.
ביולי 2022 החלה לשחק בתור גולדה במחזמר "כנר על הגג" בהפקה של התיאטרון העברי. זאת, לאחר שבשתי הפקות קודמות של "כנר על הגג" שיחקו אמה ובתה.
באותה השנה, השתתפה בפסטיגל על פסטיגל וגילמה את מנהלת הפסטיגל, ומלכת הקור.