stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב ביר חכים
המתקפה האיטלקית

בליל 26 במאי 1942 הורה רומל לכוחותיו לנוע למתקפה. בשלב הראשון נחלה תוכנית המתקפה הגרמנית הצלחה. הכוח הממונע הגרמני-איטלקי, שעקף את קו גזאלה, הצליח להפתיע את הכוחות הבריטיים ב-27 בחודש עם שחר, ולגרום להם אבדות ניכרות. הבריגדה הממונעת ההודית ה-3, שתפסה מערך עמדות מספר ק"מ מדרום לביר חכים, נשטפה על ידי הכוח התוקף, והבריגדות המשוריינות הבריטיות ה-4 וה-22 ספגו אבדות כבדות. אולם בשעות אחר הצהריים הנחיתו כוחות שריון בריטיים מהקורפוס ה-30 התקפות נגד על כוחותיו של רומל, שנעו צפונה לכיוון כביש החוף, גרמו להם אבדות כבדות, וניתקו אותם משדרות האספקה שלהם. במהלך הימים הבאים (28 במאי-6 ביוני) התרכזה המערכה העיקרית באזור שממזרח למרכז קו ההגנה הבריטי. הכוח הגרמני-איטלקי, שנותר מנותק ממזרח לקו גזאלה כמעט ללא דלק ותחמושת, נסוג ב-30 במאי אל אזור שכונה "הקלחת", בין רכסי סידרה בצפון ועסלאג במזרח. למזלו של רומל הצליחו דיוויזיות טריאסטה ופאביה האיטלקיות ב-28 במאי, לפרוץ שני מעברים בשדות המוקשים הבריטיים מצפון ומדרום למתחם מבוצר, שהוחזק על ידי הבריגדה ה-150 מהדיוויזיה ה-50 בסידי מופתח. מעברים אלו איפשרו לרומל לחדש את הקשר עם כוחותיו הנותרים ומצבורי האספקה שלו ממערב לקו גזאלה, אולם כדי לאבטח את ציר האספקה החדש נדרשו כוחותיו לחסל את הבריגדה ה-150 ששלטה באש על הפרצות בשדות המוקשים. במהלך אותם ימים תקפה הבריגדה הממונעת ה-7 את שדרות האספקה של כוחות הציר, שניסו לעקוף מדרום את תיבת ביר חכים, והטרידה אותן ללא הרף בסיוע אש הארטילריה של הבריגדה הצרפתית בביר חכים.
משנודע לגנרל קניג על תחילת המתקפה הגרמנית, הוא העמיד את אנשיו בכוננות. בבוקר 27 במאי הורה רומל לגנרל דה סטפניס, מפקד הדיוויזיה "אריאטה" לתקוף את ביר חכים מדרום-מזרח. המתקפה החלה ב-9:30 בבוקר בשני גלים שבאו זה אחר זה. התגובה הארטילרית היעילה של מגיני המצודה, נטרלה, למעשה את רגימנט הברסליירי של הדיוויזיה, שהוסע במשאיות ולא בנושאי גייסות משוריינים. השריון של הדיוויזיה, שתקף ללא סיוע של חיל רגלים, ניסה לחצות את שדה המוקשים, ושישה טנקים אכן הצליחו בכך, והושמדו מטווח קרוב באש תותחי 75 מילימטר.
לאחר כישלון המתקפה מדרום-מזרח, ניסתה "ארייטה" לתקוף מצפון. המצודה הייתה מבוצרת היטב בצדה הצפוני. הטנקים של ארייטה נתקעו בשדה המוקשים אל מול אש חזקה, ונסוגו כשהם משאירים מאחור 32 טנקים שהושמדו ומספר רב של שבויים, לרבות לויטננט קולונל פסקאלה פרסטיסימונה, מפקד הרגימנט המשוריין ה-132. במתקפה זו נפצעו רק שני חיילים צרפתיים.
אולם הצלחה זו הייתה הצלחה בודדת בגיזרת ביר חכים. מתקפתו של רומל הביאה להשמדת חלק מהכוחות הבריטיים בגזרה, ולנסיגתם של אחרים, כך שהבריגדה הצרפתית בביר חכים מצאה עצמה מבודדת, ורוב דרכי הגישה אליה היו בשליטת האויב. למעשה, בימים שלאחר המתקפה, התקיף חיל האוויר המלכותי (ה-RAF) את המצודה מספר פעמים, משום שהטייסים זיהו את שלדי הטנקים האיטלקים, וסברו כי המקום נכבש. במקביל ניסו הכוחות מתיבת ביר חכים לחבור לכוחות הבריטים שנמצאו בצפון. ניסיונות אלו כשלו, אך 15 טנקים נוספים, בהם טנקים גרמניים, הושמדו.
אל המתחם המבוצר הצרפתי החלו להגיע שרידים מהיחידות הבריטיות שהושמדו באזור, ברובם חיילים הודיים. כ-620 חיילים כאלו הגיעו ב-31 במאי. אלו, בצירוף 243 השבויים שנלקחו בימים הקודמים, הביאו למחסור במים ובמזון. אל המקום הגיעה שיירת אספקה צרפתית, שלקחה עמה את הניצולים ההודיים, את השבויים, ופצועים שלא יכלו עוד להילחם. באותו לילה השלים רומל את כיתורה של ביר חכים.
המצור על ביר חכים > חשיבותה של ביר חכים במערכה העיקרית

ב-1 ביוני הצליחו כוחותיו של רומל לכבוש את המתחם המבוצר בו החזיקה הבריגדה ה-150, שמרכזו אותר בכפר בשם גות-אל-אואלב. חיסול הבריגדה שיפר מאוד את מצבו של רומל, והבטיח את ציר האספקה הקצר לכוחותיו דרך הפרצה בשדות המוקשים הבריטיים. הוא החזיק עתה בעמדה מרכזית בתוך קו גזאלה, ממנה יכלו כוחותיו לחדש את המתקפה צפונה ומערבה בכל עת שירצו, אולם כוחותיו ב"קלחת" היו מרוכזים בשטח מצומצם יחסית, שהיה נתון לסכנה של התקפות נגד בריטיות. רומל היה מעוניין להבטיח ציר נוסף לאספקה ולתגבורות לכוחותיו מסביב לקו גזאלה, אך התיבה הצרפתית בביר חכים יצרה איום על הציר העוקף. לכן הוא שלח ב-2 ביוני את הדיוויזיה הקלה ה-90 ואת הדיוויזיה הממונעת האיטלקית טריאסטה מאזור "הקלחת" דרומה, כדי לסייע לכוחות שתקפו אותה. בזיכרונותיו כתב צ'רצ'יל - "כל זמן שביר חכים, המוגנת בעוז על ידי החטיבה ה-1 של הצרפתים החופשיים מפני התקפות מתמידות ביבשה ובאוויר, מחזיקה מעמד איתן, הרי רק כאן יכול היה (רומל) להעביר את אספקתו לבטח". חשיבותה האסטרטגית של ביר חכים אף גדלה לאחר כישלון התקפת הנגד הבריטית על ה"קלחת" ב-5 ביוני. רומל, שרצה לחזור לבצע את תוכנית המתקפה המקורית שלו, הבין שעליו להשמיד את הכוח הצרפתי בביר חכים בטרם יפנה להתעמת עם עיקר כוחה של הארמייה השמינית. ניל ריצ'י, מפקד הארמייה השמינית, שהבין אף הוא את חשיבות המשך האחיזה בתיבת ביר חכים, הורה ב-1 ביוני למפקד הצרפתי, קניג, להחזיק מעמד לפחות עוד שישה ימים נוספים.
המצור על ביר חכים > תשובתו של הגנרל קניג

הבריגדה הצרפתית בביר חכים ספגה לא מעט התקפות מהאוויר. עד תום המערכה על ביר חכים ביצע הלופטוואפה כ-1,300 גיחות על המצודה. לאחר הפצצה כבדה שהונחתה על המתחם ב-1 ביוני, נעשה ניסיון לדרוש את כניעת הכוח הצרפתי בביר חכים בבוקר 2 ביוני.
בשעה 10:30 הגיעו למצודה שני קצינים איטלקים שנשאו דגל לבן. הם הובלו, כשעיניהם מכוסות, אל מטהו של הגנרל קניג. לקניג מסרו כי הם מדברים בשמו של רומל 'המנצח הגדול מלוב', וברצונם לבקש מקניג שייכנע על מנת למנוע שפיכות דמים נוספת. הם הפצירו בקניג להיכנע לאיטלקים, הידועים ביחסם הרחמני לשבויים, ולא ליפול בידי הגרמנים. קניג דחה את ההצעה, בצרפתית. למשמע הדחייה הזדקפו השליחים והצדיעו לקניג, אותו כינו 'Grandi Soldati'.
על פי עיתון "דבר" השיב קניג למפצירים בו להיכנע "תשובה נמרצת שאינה ראויה לדפוס". המשורר נתן אלתרמן, שכתב באותם ימים בעיתון "הארץ" טור בשם "רגעים" על ענייני השעה, העלה על נס את האירוע בשירו "תשובתו של הגנרל קניג". האולטימטום תואר בעטו של אלתרמן:
והתשובה בלשון המשורר:
אלתרמן מסיים את שירו במוסר השכל, כי לו נתן העולם כולו את תשובתו של הגנרל קניג להיטלר בשנות השלושים, היה העולם נראה אחרת.
מאוחר יותר אמר קניג כי לא נהג לגדף קציני אויב, לא כל שכן את שליחיו של רומל שאותו כיבד. הוא סיפר כי כאשר הודיעו לו קציני המטה שלו כי שני קצינים איטלקים הגיעו בשליחות רומל, שאל באירוניה: "אולי רומל רוצה להיכנע?". כשראש מטהו ענה לו כי רומל דווקא רוצה שהם ייכנעו, נפלטה מפי קניג קללה עסיסית. הסיפור הגיע לעיתונים ושם שינה צורה וקיבל חיים משלו.
המצור על ביר חכים > הפריצה אל מחוץ לקווי האויב

בלילה שבין 10 ביוני ו-11 ביוני החל מבצע הפינוי המורכב. הציוד הכבד הושמד, והגדוד ה-2 של לגיון הזרים נשלח ככוח חלוץ לחבור לחטיבה ה-7 הממונעת הבריטית במרחק של 7 קילומטרים מדרום-מערב למצודה. פינוי המוקשים על ידי פלסים לקח זמן רב, וכשעה וחצי לאחר מכן הצליחו הפלסים לפרוץ מסדרון שרוחבו 200 מטרים המוביל דרומית מערבית למצודה. פצצת תאורה גרמנית האירה את כוח החלוץ, והיה חשש כי תוכנית הפריצה תתגלה לגרמנים. או אז נערכה הערכת מצב נוספת, והוחלט כי כל הכוח המצוי במצודה יפרוץ דרך המסדרון, גם אם זה אינו רחב דיו. בנסיגה זו אבדו כלים רבים, אך עיקרו של הכוח הצליח להיחלץ. כוחות חלוץ קטנים השמידו יחידות אויב שנקרו בדרכם של אנשי החטיבה, בלוחמת פנים אל פנים, בה איבדו הפורצים חלק מהמפקדים, שפיקדו על היחידה במשך ימי המצור. בשעה 4:00 חברו היחידות הראשונות של הצרפתים אל הבריטים במקום הקרוי ג'סר אל אריד, בו הוקם המחנה שנועד לשמש מקום מנוחה והתרעננות לאנשי היחידה. בשעה 8:00 כבר שהו במקום רוב חיילי החטיבה. במשך היום אספו פטרולים בריטים חיילים בודדים שנותקו מהיחידה במהלך הפריצה.
באותו הבוקר הורה רומל, שלא הבין כי לוחמי החטיבה הצליחו לפרוץ את הכיתור, על כיבושה של ביר חכים. במקום נמצאו אך גופותיהם של המתים, וכמה פצועים קשה שלא ניתן היה לצרפם לפריצה. מתוך 5,500 חיילים שהיו תחת פיקודו של קניג לפני הקרב, הצליחו כ-4,000 לחבור אל הבריטים. בשדה הקרב נותרו 1,109 קצינים וחיילים, הרוגים, פצועים או נעדרים. אבדות הכוח התוקף היו כ-3,000 איש.
תוצאות הקרב ומורשתו

קרב ביר חכים היה משני בחשיבותו במערכת גזאלה. לאחר הקרב המשיך רומל את התקדמותו, הביס את כוחות הארמייה השמינית, וכבש את טוברוק. הסתערותו של רומל מזרחה הסתיימה רק ב-1 ביולי בקרב אל-עלמיין הראשון. אין לדעת עד כמה סייעה עמידתם של אנשי החטיבה הצרפתית בביר חכים להיערכותה של הארמייה השמינית, ומה היה עולה בגורל מתקפתו של רומל לו היו נכנעים או נסוגים עם תחילת המצור. עם כל זאת, נתפס הקרב כעמידת גבורה הרואית של חיילי צרפת, שהובסו בצורה כה משפילה ביוני 1940, והשיבו מעט מכבודם. גם צ'רצ'יל הודה כי "הצרפתים החופשים פונו מביר חכים אחרי קרב מגן נאה מאוד".
לאחר נפילת המצודה נותרו כ-500 שבויים בידי הגרמנים. רדיו ברלין הודיע כי שבויים אלו (בחלקם לוחמים כהי עור ממושבות צרפת, שנחשבו על ידי הגרמנים ל"תת אדם") אינם חייליו של צבא סדיר, ולפיכך יוצאו להורג. רק איומו של דה גול, כי בעתיד יוציא להורג את השבויים הגרמנים שיפלו לידיו, הביא להודעה כי חיילי צבא צרפת החופשית יקבלו יחס של חיילי צבא סדיר, וינהגו בהם לפי דיני המלחמה.
מפקד החטיבה, פייר קניג, המשיך בלחימה, ושימש בתפקידים שונים בצבא, ואף כשר ההגנה הצרפתי. לאחר מותו, בשנת 1984, הכריז עליו פרנסואה מיטראן כ"מרשל של צרפת".
בשנת 1948 שונה שמו של גשר פסי (pont de Passy) בפריז ל"גשר ביר חכים". במקום גם תחנת מטרו הנקראת "תחנת ביר חכים".
תוצאות הקרב ומורשתו > אישים ידועים במערכת ביר חכים

בקרבות ביר חכים לחמו מספר אישים ידועים, שלאחר מכן נשאו במשרות רמות בארצם, או ששמם נודע בשל לחימתם. בהם האישים הבאים:
פייר קניג – איש לגיון הזרים, שהשתתף בקרב, היה לאחר מכן לשר ההגנה הצרפתי.
סוזן טרוורס הייתה האישה הראשונה ששירתה בלגיון הזרים הצרפתי. בזמן הקרב שימשה כנהגת, אך גם הייתה מאהבתו של קניג, שלאחר המלחמה, כששימש כשר ההגנה הצרפתי, העניק לה את עיטור "צלב המלחמה".
אדמירל וולטר קואן הבריטי, איש המבצעים המיוחדים, היה אחד החיילים הוותיקים ביותר שלחמו במלחמה. יליד 1871 הגיע לאזור ביר חכים עם חיילי הגדוד ההודי, לאחר שיחידת הקומנדו שלו התפרקה. ב-27 במאי נפל בשבי, לאחר שהסתער על טנק איטלקי כשהוא חמוש באקדח בלבד. הוא שוחרר מהשבי ב-1943 והספיק עוד ללחום במערכה האיטלקית בשנת 1944.
דימיטרי אמילאחוורי הנסיך הגאורגי, איש לגיון הזרים, היה לאחד מסמלי ההתנגדות וצרפת החופשית. אמילאחווארי נהרג כחצי שנה לאחר קרב ביר חכים, בקרב אל-עלמיין השני. ב-1955 העניק לו שארל דה גול את אות לגיון הכבוד.
אביגדור מירקין – היה הקצין היהודי הבכיר ביותר בצבא צרפת החופשית. לאחר קרב ביר חכים נלחם באיטליה ובצרפת. בנובמבר 1944 נהרג בצרפת לאחר שעלה על מוקש.
הערות שוליים

↑  שארל דה גול, המאבק לחירות, כרך ראשון – אל הדגל, תל אביב, הוצאת עם הספר, תשי"ח, עמ' 268
↑  צ'רצ'יל, מלחמת העולם השנייה, כרך שלישי, "ציר הגורל", הוצאת עם הספר, תשכ"א, עמ' 304
↑  דה גול, 265
↑  E. Bauer, World War II, Orbis, london, 1985, pp. 272
↑  לשם המקום ישנן גרסאות שונות. רומל קורא למקום גות-אל-אואלב, מקורות אחרים קוראים לו גות-אל-סקראב, ויש המכנים אותו דהר-אל-אסלאק. וראו יאנג, 187
↑  צ'רצ'יל, 308
1 2 3  דה גול, 267
↑  פיטר יאנג, מלחמת העולם, 1939–1945, הוצאת מערכות, 1975, עמ' 186
↑  התיאור, מפי ז'אק מורדל, מופיע אצל באואר, 274
↑  א ג ב, תְּשׁוּבַת גֶּנֶרָל קֶנִיג, הארץ, 12 ביוני 1942
↑  יוסף לפיד, אנשים חשובים מאוד עמ' 52, הוצאת מסדה, 1963
↑  מובא אצל יאנג, 186
↑  דה גול, 268
↑  דה גול, 269
↑  צ'רצ'יל 308
↑  באואר, 274
↑  דה גול, 309
↑  גשר ביר חכים
↑  ברברה זופ, DER SPIEGEL, העלמה מהליגיון, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282688205171  GND: 4237068-1  LCCN: sh85014277  NKC: ph117396 
לוחם מצבא צרפת החופשית, צולם בשנת 1942 במדבר המערבי
ברסליירי איטלקים במלחמת העולם השנייה. התמונה צולמה ביוגוסלביה ב-1941
היערכות הכוחות לפני תקיפת רומל ב-26 במאי 1942. קניג מחזיק במוצב הדרומי ביותר בקו, ביר חכים, אותו מתכנן רומל לעקוף בדרכו לצפון מערב, אל טוברוק.
כלי רכב גרמנים, (במרכז התמונה זחל"ם מסוג Sd.Kfz. 251) בעת המצור על ביר חכים
רומל והגנרל פריץ ביירליין בהתייעצות, יוני 1942
צוות תותח 88 מ"מ גרמני בעת המתקפה על ביר חכים
גשר ביר חכים, פריז
הקרב על פראג

ערך זה עוסק בקרב שהתרחש במלחמת העולם השנייה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הקרב על פראג היה הקרב הגדול האחרון במלחמת העולם השנייה בחזית האירופאית. הקרב התנהל בין 6 במאי - 11 במאי 1945 והוא נמשך גם לאחר כניעת גרמניה הנאצית ב-8 במאי 1945.
במהלך הקרב שוחררה העיר פראג מידי הגרמנים וכל חיילי קבוצת ארמיות מרכז נהרגו או נשבו.
רקע > התפתחויות פוליטיות וצבאיות

עד תחילת מאי 1945, גרמניה הובסה באופן מכריע על ידי הקואליציה של בעלות הברית המערביות וברית המועצות. בירת גרמניה, ברלין, עמדה על סף כניעה נוכח מתקפה סובייטית מסיבית וחלקה הגדול של גרמניה נכבש.
עם זאת, בדרום מזרח גרמניה, בחלקים מאוסטריה וצ'כוסלובקיה, עדיין היו יחידות גדולות של חיילים גרמנים פעילים של קבוצת ארמיות מרכז ושרידי קבוצת ארמיות אוסטמארק. ב-2 במאי 1945, הורה הגנרל אלפרד יודל, ראש המטה של ה-OKW לכוחות הגרמנים להימנע מלהיתפס על ידי רוסיה ולאפשר משא ומתן נפרד עם בעלות הברית המערביות. שרידי הכוחות הגרמניים המשיכו להתנגד לחזיתות האוקראיניות הרביעית והראשונה של ברית המועצות תוך קבלת שביתת נשק בחזית המערבית בלבד.
המשטר הנאצי ראה בצ'כוסלובקיה ובאזורים השכנים את המעוז האחרון שלהם במקרה שברלין נפלה. לכן, ב-1945 הם ריכזו באזור יחידות צבאיות רבות עוצמה, כולל רכיבים של ארמיית הפאנצר אס אס השישית, ארמיות הפאנצר הראשונה והרביעית, והארמיות ה-7, ה-8 וה-17. אלפרד יודל הורה למשטר הנאצי המקומי להכין מבנים מבוצרים רבים שיוכלו לשמש משרדים לממשלה הנאצית החדשה ולפיקוד העליון הגרמני.
מ-30 באפריל ל-1 במאי הודיע ברדיו בפראג קרל הרמן פרנק, גנרל הואפן אס אס וגנרל המשטרה, שאם יפרוץ מרד בעיר יהיה "מרחץ דמים". המצב בפראג היה לא יציב. פרנק ידע שמספר חזיתות של הצבא האדום מתקדמות לעבר פראג. מלבד זאת, הוא נאלץ להתמודד עם אוכלוסיית העיר שרצתה להשתחרר מעול הכיבוש.
במקביל, שתי דיוויזיות של צבא השחרור הרוסי (KONR) הגיעו לסביבת פראג. דיוויזיית KONR ה-1 חנתה מצפון לעיר בעוד שהדיוויזיה KONR ה-2 תפסה עמדות מדרום לעיר. לכאורה הן היו בעלות ברית עם הגרמנים, אך נאמנותם של כוחות KONR תתגלה כמשתנה בהתאם למצב שעמם הם התמודדו.
בצד בעלות הברית, גם וינסטון צ'רצ'יל וגם יוסיף סטלין ראו בפראג פרס משמעותי, שתפיסתו יכולה להשפיע באופן משמעותי על המבנה הפוליטי של צ'כוסלובקיה שלאחר המלחמה. ב-1 במאי 1945, לפני שברלין הוכנעה, הוציא סטלין צווים שהורו לחזית הבלארוסית הראשונה להקל על החזית האוקראינית הראשונה באזור ברלין, כך שהאחרונה תוכל להתאגד דרומה לאורך נהר המולדה ולעלות על פראג. החזית האוקראינית השנייה קיבלה גם פקודות ב-2 במאי לעלות על פראג מדרום מזרח. סטלין היה נחוש בדעתו שהצבא הסובייטי יהיה נוכח במערב צ'כוסלובקיה כאשר החיילים הגרמנים שם ייכנעו לבסוף.
רקע > שדה הקרב

השטח שעליו נאלצו הסובייטים להתקדם היה מגוון, אך ברובו הררי ומיוער. נתיבי ההתקדמות של החזיתות האוקראיניות ה-1 וה-4 היו מאונכים לכיוון הרכסים בעוד שהחזית האוקראינית השנייה הצליחה לנוע בנתיב פחות מפרך באזורים נמוכים יותר שהובילו לפראג. במיוחד נאלצה החזית האוקראינית הראשונה לחצות את הרי האורה כדי להתקדם לפראג מהאזור שמצפון לדרזדן ולבאוצן. מכשול השטח הצבאי המשמעותי הנוסף היה אזורים עירוניים, שהשניים הגדולים שבהם היו דרזדן ופראג עצמה.
מרד פראג

הפקודות מסטלין ב-1 במאי לשלוש החזיתות קראו להתחיל את המתקפה ב-7 במאי. ב-4 במאי סיפק מרשל קונייב פקודות מפורטות למפקדיו לשלושה מאמצים של החזית האוקראינית הראשונה. המאמץ העיקרי יתרחש באגף הימני (המערבי) עם שלוש ארמיות משולבות, שתי ארמיות טנקים (ארמיות המשמר המשוריינות השלישית והרביעית) וחמש דיוויזיות ארטילריה, בעמקים של נהרות האלבה והוולטאבה. מאמץ משני של הארמיות ה-28 וה-52 היה להתקדם בציר מזיטאו לפראג, ומאמץ אחרון של הארמייה השנייה הפולנית היה לנתק את הגישות הדרום-מזרחיות לדרזדן. דרזדן עצמה הייתה אמורה להילקח על ידי ארמיית המשמר החמישית כחלק מהמאמץ הראשי.
כשהציע הגנרל אייזנהאואר לגנרל אנטונוב שהתקדמות צבא ארצות הברית לפראג היא כעת אפשרית, הודיע לו אנטונוב שהסובייטים לא רוצים בכך. במהלך הפגישה עם המרשל איוואן קונייב ב-5 במאי, גם הגנרל עומר בראדלי הציע את אותה הצעה. עם זאת, המרשל קונייב – בעוד שהעריך את רצונו הטוב של המפקד האמריקני – סירב להצעה מכיוון שהצעתו של בראדלי הפרה את קו הגבול שנקבע בין הכוחות הסובייטיים והאנגלו-אמריקאים, ולכן לא הייתה לקונייב סמכות לקבלה. קונייב גם הבטיח שברית המועצות לבדה תשמיד את הכוחות הגרמניים המקומיים בהקדם האפשרי.
בשלב זה פרצו אירועים חיצוניים שהשפיעו על התוכניות הרשמיות. עד 5 במאי הגיעו היחידות המובילות של הקורפוס ה-5 האמריקאי לפלזן, כאשר השמועה על ההתקדמות האמריקנית הגיעה לתושבי פראג והשפיעה על החלטת אזרחי העיר הצ'כיים להתקומם נגד הכיבוש הגרמני.
המרד בפראג גרם לעימות מיידי עם כוחות הכיבוש הגרמניים. הצ'כים נלחמו בנסיבות נואשות, אולם הם השיגו שליטה על תחנת רדיו, ומלבד הקריאה לצ'כים להצטרף למרד, שידרו ב-5 במאי גם פנייה ברוסית ובאנגלית לסיוע אווירי להרחקת יחידות שריון גרמניות. התפתחויות אלו הניעו את סטלין לזרז את תחילתה של המתקפה הסובייטית והוחלט להתחיל אותה יום אחד קודם לכן, ב-6 במאי.
הוסיפה לבלבול בפראג אך סיפקה סיוע מועיל לצ'כים, הדיוויזיה הראשונה של צבא השחרור הרוסי (ROA) בפיקודו של הגנרל בוניאצ'נקו עברה לפראג והשתתפה בלחימה עם בעלת בריתם הגרמנית לשעבר. עד 7 במאי, הדיוויזיה הראשונה כבשה את שדה התעופה ואת תחנת הרדיו. המועצה הלאומית הצ'כית גינתה את ה-ROA. הממשלה הסובייטית תייגה את כל חיילי ה-ROA כבוגדים, וחבריהם נידונו למעצר במחנות הכלא.
בבוקר 9 במאי הגיעו לפראג הטנקים הסובייטיים הראשונים, הטנקים הראשונים של חטיבת הטנקים הצ'כוסלובקית ה-1 הגיעו לעיר ב-10 במאי, עד 11 במאי כבר טיהרו הכוחות את השטח משאר החיילים הגרמניים המסתתרים.
הצדדים המשתתפים בקרב > ברית המועצות ובעלות בריתה

החזית האוקראינית הראשונה
ארמיית האוויר השנייה
ארמיית המשמר השלישית
ארמיית המשמר החמישית
ארמיית המשמר המשוריינת השלישית
ארמיית המשמר המשוריינת הרביעית
הארמייה ה-13
הארמייה ה-21
הארמייה ה-28
הארמייה ה-31
הארמייה ה-52
הארמייה ה-59
הארמייה הפולנית השנייה
החזית האוקראינית השנייה
ארמיית האוויר החמישית
ארמיית המשמר המשוריינת השישית
ארמיית המשמר השביעית
ארמיית המשמר התשיעית
הארמייה ה-40
הארמייה ה-46
הארמייה ה-53
הארמייה הרומנית הראשונה
הארמייה הרומנית הרביעית
החזית האוקראינית הרביעית
ארמיית האוויר השמינית
ארמיית המשמר הראשונה
הארמייה ה-18
הארמייה ה-38
הארמייה ה-60
הקורפוס הצ'כוסלובקי ה-1
סך הכל: כשני מיליון חיילים.
הצדדים המשתתפים בקרב > גרמניה ובעלות בריתה

קבוצת ארמיות מרכז
ארמיית הפאנצר הראשונה
הקורפוס ה-11
הקורפוס ה-59
הקורפוס ה-72
הקורפוס ההררי ה-49
קורפוס הפאנצר ה-24
ארמיית הפאנצר הרביעית
הקורפוס ה-90
קורפוס הפאנצר המוצנח הרמן גרינג
קורפוס הפאנצר גרוסדויטשלנד
קורפוס הפאנצר ה-57
הארמייה השביעית
הקורפוס ה-12
הקורפוס ה-13
הארמייה ה-17
הקורפוס ה-8
הקורפוס ה-17
קורפוס הפאנצר ה-40
קבוצת ארמיות אוסטמארק
ארמיית הפאנצר השישית
הארמייה השישית
הארמייה השמינית
קורפוס הפאנצר פלדהרנהאלה
הקורפוס ה-43
מספר גייסות אוסטריים
סך הכל: כ-900,000 חיילים
הקרב

המתקפה הסובייטית החלה ב-6 במאי והסתיימה ב-11 במאי.
הקרב > 6 במאי

החזית האוקראינית הראשונה של קונייב פתחה את מתקפת פראג בהתקפה של ארמיות המשמר המשוריינות ה-3 וה-4, ה-13 וארמיות המשמר ה-3 וה-5. קבוצה זו של חמש ארמיות הייתה המתקפה העיקרית של קונייב ונדחקה דרומה מהאזור שסביב רייסה. מול כוחותיו של קונייב עמדו כוחות של ארמיית הפאנצר הרביעית. ההתקפה נפתחה בסיור אלים בבוקר, ולאחריה מטח ארטילרי קצר אך רב עוצמה. ארמיות המשמר ה-3, ה-13, ושתי ארמיות הטנקים (כמו גם שני קורפוסי טנקים נוספים) תקפו דרומה אחר הצהריים, כאשר הארמייה ה-13 וארמיית המשמר המשוריינת הרביעית דחפו קדימה כ-23 קילומטרים. עד הערב, ארמיית המשמר החמישית הצטרפה למתקפה במטרה לכבוש את דרזדן.
בסיום מבצע נפרד של החזית האוקראינית הראשונה, 40,000 חיילים גרמנים בברסלאו נכנעו לארמייה ה-6 הסובייטית לאחר מצור בן חודשיים. ב-6 במאי, החזית האוקראינית הרביעית תקפה מערבה, מתוך כוונה לכבוש את העיר אולומואוץ. הכוח שהגן מפני המתקפה הסובייטית מול אולומואוץ כלל את ארמיית הפאנצר הראשונה.
במערב תקפו הקורפוסים האמריקאים ה-5 וה-12 לתוך מערב צ'כוסלובקיה נגד ההגנות של הארמייה ה-7 הגרמנית. אלמנטים של דיוויזיית השריון ה-16 כבשו את פלזן בזמן שצוות הקרב של הדיוויזיה המשוריינת ה-4 כבשה את סטרקוניצה. בסך הכל התקדמו שני הקורפוסים לצ'כוסלובקיה בכוח של שבע דיוויזיות. מצפון, הקורפוס ה-8 הוכפף לארמייה התשיעית האמריקאית.
הקרב > 7 במאי

בהמשך להתקפה העיקרית של החזית האוקראינית הראשונה, ארמיית המשמר השלישית כבשה את מייסן, ביתה של החרסינה הגרמנית המפורסמת. הארמייה ה-13 וארמיית המשמר המשוריינת הרביעית התקדמו 45 קילומטרים נוספים דרומה והגיעו למדרון הצפוני של הרי האורה. ארמיית המשמר המשוריינת השלישית וארמיית המשמר החמישית החלו בקרב על כיבוש דרזדן. הארמייה הפולנית השנייה התקדמה לדרום מערב לתמיכה בפעולות נגד דרזדן. רחוק יותר מזרחה התפתחה המתקפה השנייה של החזית כאשר הארמיות ה-28 וה-52 תקפו דרומה.
לאחר מטח ארטילרי של 30 דקות, ארמיית המשמר השביעית וארמיית המשמר המשוריינת השישית הובילו מתקפה לצפון-מערב, ופתחו את המתקפה של החזית האוקראינית השנייה. בנוסף לקשיים של הארמייה ה-8 הגרמנית המגנה, ארמיית המשמר התשיעית הסובייטית והארמייה ה-46 חיזקו את המתקפה באגף השמאלי (הדרומי). עד סוף היום, החזית התקדמה 12 קילומטרים לתוך הקווים הגרמניים ברוחב 25 קילומטרים. בין החזית האוקראינית השנייה לראשונה המשיכה החזית האוקראינית הרביעית בהתקדמותה לעבר אולומואוץ.
בפראג הגיעו החיילים הגרמנים לכיכר העיר העתיקה, אחד ממרכזי המרד, אך מאוחר יותר נהדפו לאחור. בנייני בית העירייה, אף על פי שניזוקו קשות, נותרו בידי המורדים במשך כל המרד. הלחץ המוחץ על המרד והאוכלוסייה האזרחית נמשך.
ב-7 במאי, גנרל יודל, חתם על כניעת כל הכוחות הגרמניים ב-SHAEF. הכניעה הייתה אמורה להיכנס לתוקף בשעה 00:01 ב-9 במאי. במערב צ'כוסלובקיה, עם קבלת הידיעה על הכניעה, הפסיקו הכוחות האמריקאים את הפעולות ההתקפיות ותפסו עמדות הגנה. הקורפוס ה-5 כבש את קרלובי וארי ביום הכניעה.
הקרב > 8 במאי

ה-OKW שמע לאחרונה משרנר ב-2 במאי כאשר דיווח על כוונתו להילחם בדרכו מערבה ולהסגיר את קבוצת הארמיות שלו לאמריקאים. ב-8 במאי לווה אוברסט וילהלם מאייר-דטרינג, קצין קישור גרמני מה-OKW, דרך הקווים האמריקאיים כדי לראות את שרנר. מאייר-דטרינג אמר לשרנר שהכניעה הרשמית של גרמניה פירושה שכל נסיגה כהרכב גדול של כוחות קבוצת ארמיות מרכז אינה באה בחשבון, וכי על החיילים הגרמנים לנסות לעשות את דרכם מערבה ולהיכנע לכוחות האמריקאים. שרנר היה סקפטי שדבר כזה אפשרי. בשובו דיווח מאייר-דטרינג ששרנר הורה למטהו לבחון את הכניעה אך לא יכול היה להבטיח שיצייתו לו בכל מקום.
כשהיא דוחפת קדימה עוד 40 קילומטרים, המאמץ העיקרי של החזית האוקראינית הראשונה פרץ את ההתנגדות הגרמנית בהרי האורה והתקרב למרחק של 70–80 קילומטרים מפראג. התקדמותה של ארמיית המשמר המשוריינת הרביעית הגיעה למפקדת קבוצת ארמיות מרכז, לכדה או הרגה את אנשי המפקדה, אך לא את שרנר, שעזב את מפקדתו עשה את דרכו לפודבוראני, שם טס למחרת בלבוש אזרחי לבוואריה (תשעה ימים לאחר מכן הוא נעצר באוסטריה על ידי חיילים גרמנים שהעבירו אותו לידי האמריקאים).
בערב ה-8 במאי, דרזדן נפלה לארמיית המשמר המשוריינת השלישית וארמיית המשמר החמישית. באותו יום דחקה החזית האוקראינית הרביעית את הגרמנים מאולומואוץ. הסובייטים שידרו דרישה שהכוחות הגרמנים הנותרים בשטח אמורים להניח את נשקם עד השעה 23:00 באותו יום. לא התקבלה תשובה. ללא מפקדת קבוצת ארמיות מתפקדת וללא מפקדים, הארמיות המרכיבים את קבוצת הארמיות מרכז הושארו לנפשם. למרות תוכניותיו של שרנר לנסיגה מסודרת, עיקר החיילים של קבוצת ארמיות מרכז היו מיועדים להילכד על ידי הצבא הסובייטי.
המועצה הלאומית הצ'כית (ČNR), חסרת אספקה משמעותית לתמיכה במרד, עם חשש להרס רחב היקף של פראג, ובעקבות הכניעה הגרמנית הכוללת, הגיעה להסכם עם הגרמנים שבו יעזבו החיילים הגרמנים את פראג בתנאים של הפסקת אש. עם זאת, חלק מיחידות האס אס המשיכו בהתקפותיהן נגד המורדים הצ'כים בפראג. דיוויזיית KONR הראשונה, אשר יחסיה עם ה-ČNR נותקו והבינה שלא ניתן לצפות לרחמים מהכוחות הסובייטיים, הצטרפה לאס אס ולכוחות גרמנים אחרים בברית נוחות זהירה והחלה לנוע מערבה. הדיוויזיה השנייה של KONR כבר יצרה קשר עם האמריקאים והחלה בצעדה מערבה.
הקרב > 9 במאי

במהלך הלילה של 8/9 במאי, יחידות שריון של ארמיות המשמר המשוריינות ה-3 וה-4 דחפו דרומה כ-80 קילומטרים, ונכנסו לפראג עם עלות השחר. אחרי כוחות החלוץ המשוריינים הגיעו תוך זמן קצר גורמים מהארמייה ה-13 ומארמיית המשמר ה-3. בעזרת האוכלוסייה הצ'כית שוחררה פראג מכוחות גרמניה בסביבות השעה 10:00. לכוחות הצבא האדום היו רק עשרה הרוגים, במה שתואר כ"ניצחונם הקל ביותר" במלחמה. בכל מקרה, חיילים גרמנים בפראג וסביבתה היו להוטים לברוח מערבה, אם כי טורים סובייטים, פרטיזנים צ'כים ואוכלוסייה צ'כית זועמת הפכו את המסע לקווים האמריקאים למאוד לא בטוח.
בשעות המאוחרות של היום (אחרי חצות) הגיעו לפראג גם יחידות מהחזית האוקראינית הרביעית והשנייה, כולל חטיבת השריון של הקורפוס הצ'כוסלובקי. הגעתם של החזיתות האחרות פירושה שחלק הארי של קבוצת ארמיות מרכז נותק וכותר בכיס ממזרח, צפון-מזרח ומדרום לפראג.
הקרב > 10–11 במאי

עם יחידות סובייטיות בפראג והתקדמות נוספת מערבה ודרומה לתוך בוהמיה, הושגו המטרות הצבאיות הסובייטיות של המתקפה. עיקר החיילים הגרמנים בקבוצת ארמיות מרכז נלקחו בשבי על ידי הסובייטים ביומיים שלאחר שחרור פראג, בעוד גורמים בחזית האוקראינית הראשונה והשנייה דחפו מערבה לקו התיחום קמניץ-קרלובי וארי-פלזן עם הכוחות האמריקאים.
מחשש לטיפולם בידי המקומיים או כוחות הצבא הסובייטי, שרידי הרכבים של מרכז קבוצות הצבא המשיכו בהתנגדותם עד 10/11 במאי, ובמקרים של כמה יחידות קטנות, מאוחר יותר למאי 1945. האגף השמאלי של החזית האוקראינית השנייה נפגשה עם חיילים של הארמייה השלישית האמריקאית בפיקודו של ג'ורג' פטון באזורי צ'סקה בודייוביצה ופיסק. מאוחר יותר, החזית האוקראינית הראשונה והשנייה נפגשו עם אמריקאים באזורים של קרלובי וארי וקלטובי. עם תנועות יחידות אלו, מתקפת פראג הסתיימה שלושה ימים לאחר יום הניצחון באירופה.
חיילים גרמנים, אזרחים גרמנים אתניים ומשתפי פעולה צ'כיים אתניים שנמלטו מפראג הופתעו מהסובייטים המתקדמים וכותרו לחלוטין. הפרטיזנים הצ'כים חידשו את פעולות האיבה נגד החיילים הגרמנים הנמלטים ללא קשר לכוונותיהם או ללאום שלהם, במה שזכרו ותיקי דיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-20 (האסטונית ה-1) שהניחו את נשקם במאי 1945 כגיהנום הצ'כי.
היריות האחרונות נורו סמוך לכפר סלביצה, 4 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר Příbram.