stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע מפולת שלגים
התוכנית

הנחיתות העיקריות נקבעו כעבור שבוע, 9 בספטמבר. הכוח העיקרי ינחת סביב סלרנו בחוף המערבי במבצע מפולת שלגים. היא תהיה מורכבת מהארמייה האמריקאית החמישית תחת גנרל מארק וו. קלארק, הכוללת את הקורפוס האמריקאי ה-6 בפיקודו של ארנסט ג'יי דאולי, הקורפוס הבריטי ה-10 בפיקודו של ריצ'רד מקרירי, והדיוויזיה המוטסת ה-82 בעתודה, בסך הכל כתשע דיוויזיות. מטרותיה העיקריות היו לתפוס את נמל נאפולי כדי להבטיח אספקה מחודשת, ולחתוך לחוף המזרחי, וללכוד את חיילי הציר דרומה יותר. הכללתה של הדיוויזיה המוטסת ה-82 ככוח עתודה התאפשרה רק עם ביטול מבצע הענק השני. הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה-1 הייתה אמורה לנחות בים ליד טאראנטו, על ה"עקב" של איטליה במבצע סלפסטיק, כהסחה עבור סלרנו. המשימה שלהם הייתה לכבוש את הנמל וכמה שדות תעופה סמוכים ולחבור עם הארמייה השמינית לפני שלחצו צפונה להצטרף לארמייה החמישית ליד פוג'ה.
התוכנית הייתה פגומה מעיקרה. הארמייה החמישית תנחת על חזית רחבה מאוד של 35 מייל, תוך שימוש בשלוש דיוויזיות הסתערות בלבד, ושני הקורפוסים היו מופרדים באופן נרחב הן במרחק והן על ידי נהר. יתר על כן, השטח היה מאוד נוח לכוח המגן. על כוח ריינג'רים בפיקודו של קולונל ויליאם או. דארבי המורכב משלושה גדודי סיירים אמריקאים ושתי יחידות קומנדו בריטיות הוטל להחזיק במעברי ההרים המובילים לנאפולי, אך לא הייתה קיימת תוכנית לקשר את כוח הסיירים עם יחידות ההמשך של הקורפוס ה-10. לבסוף, אף על פי שהפתעה טקטית לא הייתה סבירה, קלארק הורה שלא תתבצע הפצצת הכנה ימית, למרות הניסיון בזירה הפסיפית אשר הוכיח שזה הכרחי לחלוטין.
כשמונה דיוויזיות גרמניות הוצבו כדי לכסות אתרי נחיתה אפשריים, כולל דיוויזיית הרמן גרינג, הפאנצר ה-26 וה-16, הפאנצרגרנדיר ה-15 וה-29 והפאלשירמייגר ה-1 וה-2.
סדר הכוחות > בעלות הברית

כוחות הנחיתה של בעלות הברית
אזור נחיתה צפוני (דרום לסלרנו)
דיוויזיית הרגלים ה-46 (מייג'ור גנרל ג'ון האוקסוורת')
דיוויזיית הרגלים ה-56 (לונדון) (מייג'ור גנרל דאגלס גרהאם)
דיוויזיית השריון ה-7 (מייג'ור גנרל ג'ורג' ארסקין)
3 גדודי ריינג'רים אמריקאים (לוטננט קולונל ויליאם או. דארבי)
2 כוחות קומנדו (בריגדיר רוברט לייקוק)
אזור נחיתה דרומי (פסטום)
דיוויזיית הרגלים ה-36 (מייג'ור גנרל פרד ל. ווקר)
דיוויזיית הרגלים ה-45 (מייג'ור גנרל טרוי ה. מידלטון)
סדר הכוחות > כוחות הציר

קבוצת ארמיות Cגנרל-פלדמרשל אלברט קסלרינג
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15 (גנרל לויטננט אברהרד רודט)
דיוויזיית הפאנצר הרמן גרינג (גנרל מיור וילהלם שמאלץ)
דיוויזיית הפאנצר ה-16 (גנרל לויטננט רודולף זיקניוס)
דיוויזיית הפאנצר ה-26 (גנרל לויטננט שמילו פון ליטוויץ)
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-3 (גנרל לויטננט פריץ-הוברט גרזר)
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-29 (גנרל לויטננט ולטר פריז)
הנחיתות

בסלרנו התקבלה ההחלטה לתקוף ללא הפצצות ימיות או אוויריות, כדי להבטיח הפתעה. הפתעה טקטית לא הושגה, כפי שחזו מפקדי הצי. כשהגל הראשון התקרב לחוף בפסטום, רמקול מאזור הנחיתה הכריז באנגלית, "בואו תיכנעו. אנחנו מכסים אתכם". הכוחות תקפו בכל זאת.
הגרמנים הקימו עמדות ארטילריה ומקלעים ופיזרו טנקים דרך אזורי הנחיתה שהקשו על ההתקדמות, אך שטחי החוף נכבשו בהצלחה. בסביבות השעה 07:00 בוצעה התקפת נגד מרוכזת על ידי דיוויזיית הפאנצר ה-16. היא גרמה לאבדות כבדות, אך נהדפה בסיוע ירי ארטילריית הצי. גם הבריטים וגם האמריקאים התקדמו באופן איטי, ועדיין היה ביניהם פער של 10 מייל בסוף היום הראשון. הם חברו עד סוף היום השני וכבשו 35–45 מיילים של קו חוף לעומק של שישה או שבעה מיילים.
במהלך 12–14 בספטמבר הגרמנים ארגנו התקפת נגד מתואמת עם שש דיוויזיות של כוחות ממונעים, בתקווה לזרוק את ראש החוף של סלרנו לים לפני שיוכל לחבור עם הארמייה השמינית הבריטית. נגרמו אבדות כבדות, שכן חיילי בעלות הברית היו פרוסים עד דק מכדי להיות מסוגלים להתנגד להתקפות מרוכזות. הכוחות החיצוניים ביותר נסוגו אפוא על מנת לצמצם את ההיקף. ההיקף החדש נערך בסיוע של 4,000 צנחנים מהדיוויזיה המוטסת ה-82 ומרגימנט הצנחנים ה-509 שהוצנחו באוויר ליד הנקודות החמות, מתמיכה חזקה של ירי ספינות הצי ומתותחנים של הארמייה החמישית. ההתקפות הגרמניות הגיעו כמעט עד לחופים אך בסופו של דבר נכשלו.
מארק קלארק זכה בצלב השירות המצוין, העיטור השני בחשיבותו בארצות הברית על גבורה בלחימה, על מנהיגותו בחזית במהלך משבר זה. הוא נראה לעיתים קרובות בעמדות הקדמיות ביותר מעודדות את הכוחות. עם זאת, להערכתו של ההיסטוריון קרלו ד'אסטה, תכנון המבצע הגרוע של קלארק גרם למשבר מלכתחילה.
קרב סלרנו היה גם מקום מרד של כ-600 אנשי הקורפוס ה-10 הבריטי, אשר ב-16 בספטמבר סירבו להישלח ליחידות חדשות כמחליפים. הם הבינו בעבר שהם יחזרו ליחידות משלהם שמהן הופרדו במהלך הלחימה במערכה בצפון אפריקה, בעיקר מפני שנפצעו. בסופו של דבר שכנע מפקד הקורפוס, מקרירי, את רוב החיילים למלא אחר פקודותיהם. המש"קים שהובילו את המרד נידונו למוות, אך לבסוף הורשו להצטרף מחדש ליחידות וגזר הדין לא בוצע.
האסטרטגיה הגרמנית משתנה

הארמייה הגרמנית העשירית התקרבה מאוד להכריע את ראש החוף של סלרנו. בעלות הברית התמזל מזלן שבזמן זה אדולף היטלר צידד בהשקפתו של מפקד קבוצת הארמיות שלו בצפון איטליה, פילדמרשל ארווין רומל, והחליט שההגנה על איטליה מדרום לרומא אינה בראש סדר העדיפויות האסטרטגיות. כתוצאה מכך, נאסר על מפקד קבוצת הארמיות בדרום איטליה, פילדמרשל אלברט קסלרינג להזעיק עתודות מקבוצת הצבא הצפונית. ההצלחה שלאחר מכן של מסע ההגנה של הארמייה העשירית הגרמנית בגרימת אבדות כבדות מאוד לארמיות האמריקאית החמישית והבריטית השמינית והטיעונים האסטרטגיים של קסלרינג לפיהם יש להרחיק את בעלות הברית מגרמניה ככל האפשר, הביאו את היטלר לשנות את דעתו באוקטובר. הוא משך את רומל כדי לפקח על בניית ההגנות בצפון צרפת ונתן לקסלרינג את הפיקוד על כל איטליה עם סמכות להשאיר את רומא בידיים גרמניות למשך הזמן הארוך ביותר האפשרי.
נפגעים

הגנרל קלארק בספרו "Calculated Risk" מדווח כי הקורפוס ה-10 ספג 531 הרוגים, 1,915 פצועים ו-1,561 נעדרים, בעוד שלקורפוס ה-6 היו 225 הרוגים, 853 פצועים ו-589 נעדרים. קלארק גם הצהיר כי רוב הנעדרים משני הקורפוסים חזרו לאחר מכן לקווי החזית. לאחר קרב של שבוע, האבדות המשולבות של אבדות בעלות הברית היו כבדות, עם 2,349 הרוגים, 7,366 פצועים ו-4,100 נעדרים.
האבדות הגרמניות מנו 840 הרוגים, 2,002 פצועים ו-603 נעדרים. רוב האבדות הללו נגרמו מאש ותותחי שדה של בעלות הברית.
התקדמות נוספת של בעלות הברית

כשראש החוף של סלרנו מאובטח, הארמייה החמישית יכלה להתחיל לתקוף מצפון מערב לכיוון נאפולי. הארמייה השמינית התקדמה במהירות מה"בוהן" מול פעולות עיכוב של כוחות הנדסה גרמנים וחברה עם הדיוויזיה המוטסת ה-1 בחוף הים האדריאטי. היא איחדה את האגף השמאלי של החזית שלה עם האגף הימני של הארמייה החמישית ב-16 בספטמבר, התקדמה במעלה החוף האדריאטי וכבשה את שדות התעופה ליד פוג'ה ב-27 בספטמבר. פוג'ה הייתה מטרה מרכזית של בעלות הברית מכיוון שמתחם שדות התעופה הגדול שם יעניק לכוחות האוויר של בעלות הברית את היכולת לפגוע במטרות חדשות בצרפת, גרמניה והבלקן. הארמייה החמישית כבשה את נאפולי ב-1 באוקטובר, והגיעה לקו נהר וולטורנו ב-6 באוקטובר. זה סיפק מחסום טבעי, שהבטיח את נאפולי, מישור קמפניה ושדות התעופה החיוניים עליו מפני התקפת נגד. בינתיים, על חוף הים האדריאטי, הארמייה השמינית הבריטית התקדמה לקו מקמפובאסו ללרינו וטרמולי על נהר ביפרנו.
כך, בתחילת אוקטובר, כל דרום איטליה הייתה בידי בעלות הברית, וצבאות בעלות הברית עמדו כעת מול קו וולטורנו, הראשון מתוך סדרה של קווי הגנה ערוכים על פני איטליה שמהם בחרו הגרמנים להילחם בפעולות עיכוב, תוך קניית זמן כדי להשלים את הכנתם של קו החורף, קו ההגנה החזק ביותר שלהם מדרום לרומא. השלב הבא של המערכה האיטלקית הפך עבור צבאות בעלות הברית למערכה שוחקת ומתישה נגד הגנות מיומנות, נחושות ומוכנות היטב בתנאי שטח ומזג אוויר, שהעדיפו את ההגנה ופגעו ביתרונות בעלות הברית בציוד ממוכן ובעליונות אווירית. זה לקח עד אמצע ינואר 1944 להילחם דרך קווי וולטורנו, ברברה וברנהרדט כדי להגיע לקו גוסטב, עמוד השדרה של הגנות קו החורף, אשר היווה את הפתיח לארבעת קרבות מונטה קאסינו שהתרחשו בין ינואר למאי 1944.
הערות שוליים

1 2 3  Bloomberg, Arnold. "Crushing counterattack at Salerno". Warfare History Net.
↑  Morison 1954, pp. 391-394
↑  Konstam 2013, p. 25
↑  "Savannah (CL-42) iv". Naval History and Heritage Command. 4 ביוני 2015. ארכיון מ-3 במרץ 2016. נבדק ב-19 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Konstam 2007, p. 157
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564061205171  GND: 4410298-7  LCCN: sh2005005948  NARA: 10647474 
מפת הפלישה לאיטליה.
הגנרל האמריקני מארק וויין קלארק על סיפון USS Ancon במהלך הנחיתות בסלרנו, איטליה, 12 בספטמבר 1943.
USS Savannah נפגעת על ידי פצצה מונחית גרמנית ליד סלרנו, 197 אנשי צוות מתו בהתקפה ועוד 15 נפצעו
מפה של קווי ההגנה הגרמניים מדרום לרומא.
ג'יפ אמריקאי ומשחית טנקים מסוג M10 הושמדו בסלרנו.
מור קורח

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 בפברואר 1888 מישקולץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  27 בנובמבר 1975 (בגיל 87) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Korach Mór Lipót 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 השכלה:  האוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט (1911) 
 מעסיק:  אוניברסיטת בולוניה 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1958) 
 
קברו של מור קורח
מור קורח (או מאוריציו קורח וגם מרצ'לו קורה, בהונגרית: Korach Mór; מישקולץ, 8 בפברואר 1888 – בודפשט, 27 בנובמבר 1975) בין השנים 1912–1952 התגורר באיטליה. קורח היה מהנדס כימיה יהודי-הונגרי שזכה בפרס קושוט, דוקטור להנדסה (1952), חבר מלא באקדמיה ההונגרית למדעים, ואספרנטיסט. הוא היה מדען שהניח את היסודות לכימיה טכנית בתעשיית הסיליקט וחידש את טכנולוגיית הקרמיקה האיטלקית, קורח היה המייסד של מכון המחקר המרכזי לתעשיית חומרי הבניין בשנים 1953–1957 ושל המכון למחקר כימיה טכנית בשנים 1960–1968.הוא אחיהם המבוגר של אלדאר קומיאט (1891–1937), המשורר ועורך העיתון ושל הפובליציסטית והפוליטיקאית יוליה קניירש (1895–1958).
ביוגרפיה

קורח נולד במשפחה יהודית כבנם של קצין המס פילפ קורח ושל ברתה זינגר. הוא סיים את לימודיו בגימנסייה הראשית הממלכתית ברייקה בשנת 1907 ולאחר מכן סיים תואר בהנדסה כימית באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה בשנת 1911 כתלמידו של וינצה ורטה. במהלך שנות האוניברסיטה הצטרף לתנועת הסטודנטים השמאלנית ובשנים 1908–1911 כיהן כסגן נשיא חוג גלילאו. באותה שנה למד פיזיקה, מתמטיקה ומדעים גרמנים באוניברסיטת פדובה ובאוניברסיטת בולוניה. הוא גויס לשירות צבאי בשנת 1911 ובמהלכו הפך לפציפיסט בעל הכרה. אחרי שחרורו מהצבא ומאחר שנרתע ממדיניות החוץ של האימפריה האוסטרו הונגרית שהתכוננה למלחמה, הוא היגר לאיטליה בשנת 1912 מסיבות פוליטיות. בשנים 1913–1915 היה מרצה במכון למינרלוגיה של אוניברסיטת פדובה, ובשנים 1915–1916 היה מורה בתיכון טוריצ'לי בעיר פאנצה. בשנת 1916 הפך למייסד של בית הספר המקצועי לקרמיקה במוזיאון הקרמיקה הבינלאומי בפאנצה, שם לימד עד 1932, וגם עמד בראש המחלקה הטכנית ומעבדת המחקר של המוסד. על ידי הפעלת יחסיו עם חוגי השמאל באיטליה הוא סייע להונגרים שהיגרו לאיטליה אחרי נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, ובניהם אחותו ואחיו, יוליה קניירש ואלדאר קומיאט, למצוא מקום עבודה באיטליה. משנת 1924 לימד גם באוניברסיטת בולוניה, ומשנת 1925 עמד בראש המחלקה לתורות הכימיה התעשייתית.
קורח עזב את איטליה מסיבות פוליטיות בשנת 1938 ועבד בהולנד ובבריטניה עד 1940. הוא חזר אז למילאנו וניהל את עבודתה של מעבדת מחקר שהתמחתה בייצור חומרי בידוד. הוא הצטרף לתנועת ההתנגדות בשנת 1943, אך עד מהרה נעצר ונכלא בכלא סן ויטורה במילאנו. שם הצטרף למפלגה הקומוניסטית האיטלקית בתחילת 1945. לאחר שחרורו מהכלא, משנת 1945 עד 1948, עמד בראש מרכז התרבות במילאנו של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית ובמקביל, בין השנים 1945 עד 1950, לימד שוב באוניברסיטת בולוניה. בשנת 1948, עם אחד ממקורביו, הקים משרד לעיצוב תנורים בפאנצה וניהל את ענייני המשרד.
בשנת 1952, בהזמנת ממשלת הונגריה, חזר להונגריה, ובשנים 1953 עד 1957 כיהן בתפקיד מנהל מכון המחקר המרכזי לתעשיית חומרי הבניין שהוקם על ידו. בשנת 1956 מונה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה, כפרופסור מן המניין במחלקה למכונות כימיות וחקלאיות ובשנים 1957–1963 היה ראש המחלקה לטכנולוגיה כימית. יחד עם זאת, הודות לעשייה הארגונית, הוקם המכון למחקר כימיה טכנית בשנת 1960, והוא שימש כמנהל שלו עד 1968 ולאחר מכן היה היועץ המדעי הראשי של המוסד עד מותו.
עבודתו

עניינו המדעי ועבודתו המעשית התמקדו בעיקר בנושאים שונים של כימיה וטכנולוגיה בתעשיית הקרמיקה והסיליקט. במהלך עשוריו באיטליה למד לעומק את ההרכב הכימי של חומרי הגלם הקרמיים ואת צבעי החרס, ותרם רבות לפיתוח תהליכי ייצור קרמיקה ולעליית תעשיית הקרמיקה האיטלקית. בשנת 1928, בפאנזה תכנן ובנה את כבשן המנהרות החשמלי הראשון לשריפה תעשייתית של מוצרי קרמיקה משובחים. יחד עם תלמידו אנטונינו דאל בורגו פיתחו שיטת ייצור אריחים חדשה וכתוצאה מהמצאתם, טכנולוגיית ייצור האריחים שפעל בייצור בלחיצה בעבר (press) נדחקה על ידי האריח המעוצב היצוק החדש שפיתחו.
פרסים והוקרה

בשנת 1956 נבחר כחבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת 1958 כחבר מן המניין.
משנת 1958 היה הנשיא ולאחר מכן נשיא הכבוד של האיגוד המדעי של תעשיית חומרי הבניין (לימים תעשיית הסיליקט).
נשיא חוג המהנדסים לתואר שני וחוג המדעים של איגוד הטכני והטבע.
חברות ואגודות מדעיות בינלאומיות צירפו אותו לשורותיהם.
הוא צורף כחבר על ידי מספר חברות זרות ובינלאומיות:
קרן Science of Science בלונדון מאז 1968.
Académie internationale de la céramique בז'נבה מאז 1971.
Accademia delle בבולוניה מאז 1972.
scienze dell'Istituto di Bologna).
חבר כבוד באיגוד הקרמיקה האיטלקי (Società ceramica italiana).
מתוך הכרה ביכולותיו המדעיות, הוא קיבל את:
פרס קושוט בשנת 1958
מדליית הזהב האקדמית בשנת 1969
בשנת 1967 דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה הטכנולוגית בבודפשט
בשנת 1968 דוקטור לשם כבוד של המכון הטכנולוגי של לנינגרד (Ленинградский технологический институт)
בשנת 1975 הוענק לו אזרח כבוד של העיר פאנצה.
עבודותיו העיקריות

Elementi di tecnologia ceramica I–III. Faenza, Museo delle ceramiche, 1928, 51 + 48 + 83 p.
On methodological problems of technology. in: Periodica Polytechnica 1958. 145–171.
טכנולוגיה כימית כללית. בודפשט, Tankönyvkiadó, 1964, (עם איבאן בוצ'י)
טכנולוגיה כימית. בודפשט, Tankönyvkiadó, 1964 (עם איבאן בוצ'י)
טכנולוגיה כימית כללית. בודפשט, Tankönyvkiadó, 1967
לימוד תורת הגרפים של מערכות טכנולוגיות כימיות. בודפשט, Akadémiai, 1975 (עם לאיוש השקו)
כימיה טכנית כמדע. בודפשט, Akadémiai, 1982
עבודותיו העיקריות > עבודות ספרות יפה שלו

Il figluol prodigo. ג'נובה, 1933
מרצ'לו קורה: פנים אנושיות 1982
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon III: Kiegészítő kötet (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1981. 420–421. o. ISBN 963-05-2500-3
Magyar nagylexikon XI. (Kir–Lem). Főszerk. Bárány Lászlóné. Budapest: Magyar Nagylexikon. 2000. 316. o. ISBN 963-9257-04-4
Magyar tudóslexikon A-tól Zs-ig. Főszerk. Nagy Ferenc. Budapest: Better; MTESZ; OMIKK. 1997. 481–483. o. ISBN 963-85433-5-3
Új magyar életrajzi lexikon III. (H–K). Főszerk. Markó László. Budapest: Magyar Könyvklub. 2002. 1073–1074. o. ISBN 963-547-414-8
Polinszky Károly: Korach Mór. in: Magyar Kémikusok Lapja XXX. 1975. 12. sz. 601–602.
Polinszky Károly: Korach Mór. in: Magyar Tudomány XXI. 1976. 7–8. sz. 497–499.
Móra László: Korach Mór, a korszerű műszaki kémia úttörője (1888–1975). Budapest, BME, 1978, 238 p.
Carmine Di Biase: Maurizio Korach (Marzello Cora): La Ronda e la letteratura tedesca. Napoli, Società editrice napoletana, 1978, 269 p.
Korach Mór emlékére. Szerk. Bucsky György. Veszprém, MKKI, 1980, 155 p.
Simon Jenő: Korach Mórra emlékeztünk. in: Építőanyag XL. 1988. 3. sz. 100–106.
Szebényi Imre: Korach Mór születésének centenáriuma. in: Magyar Kémikusok Lapja XLIII. 1988. 8. sz. 277–280.
Polinszky Károly: Korach Mór, a polihisztor. in: Magyar Tudomány XXXIII. 1988. 7–8. sz. 633–637.
Móra László: Korach Mór. Budapest, Akadémiai, 1991, 173 p. = A Múlt Magyar Tudósai.
Móra László: Korach Mór – egy magyar kémiaprofesszor Bolognában. in: Magyar Kémikusok Lapja LXII. 2007. 11. sz. 363–365.
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a miskolci neológ izraelita hitközség születési akv. 24/1888. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007421126605171  PLWABN: 9811268168505606  BnF: cb127708260 (data)  GND: 119140942  ICCU: CFIV096206  ISNI: 0000 0001 1569 084X  LCCN: n83048804  NTA: 131815865  VIAF: 45105225   WorldCat (עם VIAF): 45105225
מחנה העקורים לנדסברג

ערך זה עוסק במחנה עקורים. אם התכוונתם למחנה הריכוז לנדסברג שהיה מסונף למחנה דכאו, ראו .
מחנה העקורים לנדסברג (בגרמנית: DP-Lager Landsberg) היה מחנה עקורים שהוקם בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה ובו התרכזו עובדי כפייה ששרדו עבודת כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית וכן ניצולי השואה לפני עזיבתם את גרמניה ועלייתם לארץ ישראל או הגירתם מגרמניה.
הקמה

המחנה הוקם בסוף אפריל 1945 בבסיס הצבא הגרמני מחנה זארבורג בעיירה לנדסברג על הלך, מערבית למינכן, באזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה. בתחילה רוב תושביו היו עקורים לא יהודים, בעיקר עובדי כפייה רוסים ופולנים.
התארגנות יהודית

ביולי 1945 הקימו השורדים היהודים במחנה ועד לשם שיפור תנאי חייהם ולהשגת הכרה אמריקאית בזכותם למחנות נפרדים עקב האנטישמיות שהפגינו יתר האסירים המשוחררים, הלא יהודים, כלפיהם. במחנה לנדסברג נערכו בחירות לוועד המחנה. הוועד קיבל על עצמו את האחריות על חיי היהודים במחנה. ארל הריסון נפגש עם נציגי הניצולים בלנדסברג לקראת הדו"ח שפרסם באוגוסט 1945.
באוגוסט 1945 נבחרו לוועד המרכזי של היהודים המשוחררים באזור הכיבוש האמריקני בבווריה שלושה יהודים מלנדסברג (מתוך 11 חברי ועד). בראש הוועד עמד שמואל גרינגאוז מלנדסברג. במחנה היה מטה אורט (ארגון לשיקום ולהכשרה, Organisation for Reconstruction and Training). באוגוסט 1945 השיג אורט מאונרר"א מכונות עבור המחנה והוקמה כיתת תלמידים מקצועית.
בספטמבר 1945 הוצב במחנה גדוד רגלים אמריקאי בפיקוד קצין יהודי ששיפר את התנאים במחנה. הוסר הכורח לבקש אישור מהצבא לשם יציאה מהמחנה והיהודים קיבלו אוטונומיה מנהלית.
לנדסברג - מחנה לעקורים יהודים בלבד

באוקטובר 1945 פונו תושבי המחנה הלא יהודים. חלקם הועברו לארצותיהם וחלקם - למחנות אחרים. במחנה העקורים לנדסברג נותרו ניצולי השואה. אליהם התווספו אלפי ניצולים ממזרח אירופה, רובם ניצולי דכאו. ב-21 באוקטובר 1945 התקיימו בחירות לוועד היהודי במחנה. "האיחוד הציוני" בראשות גרינגאוז ניצח, וגרינגאוז נבחר לראש הוועד. הוא ייסד את עיתון מחנה לנדסברג והיה אחד מעורכיו. העיתון הופץ בעשרות אלפי עותקים בגרמניה
באוקטובר נפתח במחנה העקורים לנדסברג בית ספר יסודי, ובהמשך - גן ילדים. שפות ההוראה היו בדרך כלל יידיש ופולנית, מכיוון שלעיתים התלמידים, המורים או שניהם לא ידעו עברית. בדצמבר 1945 החלו חיילי הבריגדה לסייע בהוראה. במחנה פעלו תלמוד תורה וישיבת קלויזנבורג, מועדוני ספורט, בית חולים ובית ספר לאחיות, תיאטרון, קולנוע ובתי קפה. אחד הניצולים שהגיעו למחנה היה שמואל בק.
במחנה הוסרט חלק מהסרט ארוכה היא הדרך בכיכובו של ישראל בקר.
הגירת היהודים וסגירת המחנה

עד 1949 עברו קרוב ל-23,000 יהודים במחנה העקורים לנדסברג. הם היגרו לארץ ישראל ולמדינות נוספות ומחנה העקורים לנדסברג נסגר בתחילת 1951.
הנצחה

בשנת 1989 יזם אנטון פוסט (אנ'), יחד עם עמותת אזרחי לנדסברג, הצבתו של לוח זיכרון בכניסה למחנה העקורים. בכתובת על הלוח נזכר השימוש במקום לפני 1945 בידי הוורמאכט ובהמשך על ידי הבונדסוור. כמו כן מוזכרת הקמת אחד ממחנות העקורים הראשונים שהיה שמור בלעדית לעקורים יהודים לאחר מלחמת העולם השנייה. אל"ם א. ד. אירווינג היימונט, מפקדו הראשון של המחנה, תרם את הלוח, והצבתו נתמכה על ידי העיר לנדסברג והבונדסוור. הנואם הראשי בעת חנוכת השלט היה ד"ר אברהם י' פק (Abraham J. Peck) מהארכיון היהודי האמריקאי, יליד המחנה. דובר נוסף היה ד"ר סימון סנופקובסקי (גר'), ניצול השואה, תושב לשעבר במחנה העקורים לנדסברג ונשיא הקהילות היהודיות בבוואריה.
מבני המחנה שופצו ברובם, והם כיום מרכז מגורים ושירותים (משרד המס של העיירה לנדסברג). במחנה פועלת הנהלת משרדי שימור המורשת התרבותית (אנ'), שאירחה את הפרויקט התרבותי הגרמני "קוורה" (גר').
לני שחף

| --- | --- |

שחף בהצגה "אדם גייסט" מאת דאה לוהר, בבימויה של לילך דקל-אבנרי, תיאטרון תמונע
 לידה:  9 במאי 1970 (בת 54) נתניה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
שחף בהצגה "פדרה מאוהבת", מאת שרה קיין, בבימויה של דקל-אבנרי, תמונע
שחף בהצגה "רוחות מורנוב", מאת סילביה חוטניק וק. צטניק, בבימויה של דקל-אבנרי, תיאטרון דרמטיצ'ני, ורשה
שחף ב"רוחות מורנוב"
שחף ב"רוחות מורנוב"
שחף ב"רוחות מורנוב"
לני שחף (נולדה ב-9 במאי 1970) היא שחקנית ובמאית ישראלית.
חיים אישיים

הייתה נשואה לאורי בנאי ולהם שני ילדים משותפים, נינה ומיכאל.
מתגוררת בנתניה.
תפקידים > תיאטרון

| הצגה | מחזאי | במאי | תפקיד | תיאטרון | הצגת בכורה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| המתחזה | תומאס מידלטון, ויליאם ראולי | רוברט וודרוף | ביאטריס | תיאטרון באר שבע | 3 בדצמבר 1994 |
| היהודי זיס | פאול קונפלד | רוברט וודרוף | הדוכסית | תיאטרון באר שבע, פסטיבל ישראל | 30 ביוני 1996 |
| חלום ליל קיץ | ויליאם שייקספיר | שחר סגל | הלנה | תיאטרון באר שבע | 1996 |
| יונה יונה |  | חגית רכבי ניקוליבסקי | יונה וולך | פסטיבל עכו, תיאטרון הבימה | 1997 |
| התחתונים (במסגרת פרויקט שטרנהיים) | קרל שטרנהיים | גדליה בסר | לואיזה מסקה, אשתו של תיאובלד | תיאטרון הבימה | 10 ביולי 1998 |
| הסנוב (במסגרת פרויקט שטרנהיים) | קרל שטרנהיים | משה פרלשטיין | לואיזה מסקה, אשתו של תיאובלד | תיאטרון הבימה | 10 ביולי 1998 |
| 1913 (במסגרת פרויקט שטרנהיים) | קרל שטרנהיים | גדי רול | הרוזנת סופי פון בייסקוב | תיאטרון הבימה | 10 ביולי 1998 |
| המאובן (במסגרת פרויקט שטרנהיים) | קרל שטרנהיים | רוברט וודרוף | סופי, שם בתוליה – פון מאסקה, אשתו של אוטו | תיאטרון הבימה | 10 ביולי 1998 |
| מדיאה | אוריפידס | רוברט וודרוף | שליחה | תיאטרון הבימה | 12 בספטמבר 1998 |
| קולות | רונן דוד (הלחנה וניהול מוזיקלי) | נויה לנצט (עריכה ובימוי) | שחקניות הבימה במופע של נשים על עצמן | תיאטרון הבימה | 7 במרץ 1999 |
| קן הקוקייה | דייל וסרמן | אילן רונן | קנדי סטאר | תיאטרון הבימה | 12 באוגוסט 1999 |
| מונולוגים מהווגינה | איב אנסלר | דדי ברון |  | תיאטרון הבימה |  |
| הטיפול | מרטין קרימפ | פרידה רפאל | אן | תיאטרון הפרינג' | 1998 |
| סאלינג'ר | ברנאר-מארי קולטס | סיוון שיפר |  | תיאטרון תמונע | 2000 |
| החיים בוורוד | מרי דריוסק | סיגי פרל | הצגת יחיד | תיאטרון תמונע | 2000 |
| ליזיסטרטה 2000 | עיבוד של ענת גוב לאריסטופאנס | עדנה מזי"א | ליזיסטרטה | תיאטרון הקאמרי |  |
| איזון עדין | אדוארד אלבי | נולה צ'לטון | ג'וליה | תיאטרון אנסמבל הרצליה | 9 במרץ 2004 |
| דג בבטן | אפרת דנון | לילך דקל-אבנרי |  | תיאטרון תמונע | 2006 |
| פדרה מאוהבת | שרה קיין | לילך דקל-אבנרי | פדרה | תיאטרון תמונע | 2007 |
| מקבת' | ויליאם שייקספיר | לילך דקל-אבנרי | המספר | תיאטרון תמונע | 2008 |
| מישהו בדרך הנה | יון פוסה | לילך דקל-אבנרי | היא | תיאטרון תמונע | 2009 |
| ראשים מוחלפים | גיריש קרנאד | נעה דר |  | הזירה הבין-תחומית | 2009 |
| אדם גייסט | דאה לוהר | לילך דקל-אבנרי | מגוון דמויות | תיאטרון תמונע | 2010 |
| דצמבר | גיירמו קלדרון | בן לוין |  | תיאטרון אנסמבל הרצליה | 30 במרץ 2011 |
| רוחות מורנוב | סילביה חוטניק וק. צטניק | לילך דקל-אבנרי |  | תיאטרון אנסמבל עיתים. קופרודוקציה בין מכון גתה ותיאטרון דרמטיצ'ני בוורשה | מאי 2012 |
| גן העדן האבוד | על פי "פרומתאוס הכבול" מאת אייסכילוס | לילך דקל-אבנרי | פרומתאוס | פסטיבל עכו | 2014 |
| לילה שלושה כלבים | אופירה הניג | אופירה הניג | המספרת | קופרודוקציה בין הקאמרי לDeutches Theater-Berlin | 2015 |
| Kind Of | אופירה הניג | אופירה הניג | המספרת | Schaubühne | 2019 |
תפקידים > קולנוע

| סרט | במאי | שנה |
| --- | --- | --- |
| פרא | יורם גל | 1999 |
תפקידים > וידאו ארט

| שם העבודה | יוצרים | היכן הוצגה |
| --- | --- | --- |
| עולם אחר (בהשראת הספר "פתאום אהבה" מאת אהרן אפלפלד) | תסריט, בימוי ועריכה: שחף דקל ירון; מוזיקה: קרני פוסטל ותום דרום | פסטיבל לופ ברצלונה ספרד 2011, תערוכת וידאו ישראלי Afterwards במוזיאון טוטאל קוריאה 2012, יריד לאמנות בלגרד אוקטובר 2012, פסטיבל אפוס במוזיאון תל אביב 2012, פסטיבל וידאו ארט AIVA שוודיה 2012, שתי תערוכות יחיד בגרמניה ינואר 2013, ביוזמת ובתמיכת ארגון Schir. |
תפקידים > טלוויזיה

| סדרה/תוכנית | ערוץ | במאי | תפקיד | שנה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| זנב של עפיפון (דרמת טלוויזיה, 52 דקות) | ערוץ 2 | שירי צור | נוגה | 2001 |
מיר-2

מודול בסיס לתחנת "מיר-2" (עם הספינה "פרוגרס M1-3" העוגנת לצדה) ששימש מאוחר יותר כחלק מהמקטע הרוסי "זבזדה" עבור תחנת החלל הבינלאומית.
"מיר-2" (ברוסית: Мир-2) הוא פרויקט סובייטי ומאוחר יותר רוסי לבניית תחנת החלל מהדור הרביעי. השם המקורי — "סאליוט-9" (DOS 7).
תחנת בסיס נוצרה באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 כתחליף ליחידת הבסיס של תחנת "מיר-1" במקרה של תאונה אצל האחרונה. ניסוי המשגר "אנרגיה" רב העוצמה איפשרה להגדיל במידה ניכרת את התחנה. ב-14 בדצמבר 1987 הפרויקט החדש אושר על ידי מנהל תאגיד אנרגיה יורי סמיונוב.
התחנה תוכננה לכלול את המרכיבים הבאים:
רציף מסלולי (במשקל 90 טון, שוגר באמצעות "אנרגיה").
יחידת הבסיס.
חוות ופאנלים קולטי השמש.
יחידת שירות.
מודל למחקר ביוטכנולוגיה.
יחידה טכנולוגית.
2 מודולים למחקר.
בינואר 1988, בשל מדיניות הגלסנוסט, מידע אודות עיצוב התחנה הופיע לראשונה בדפוס. אבל ב-1989 כל העבודות עליו הוקפאו. עד 1991 התברר כי לא ניתן להסתמך על השימוש בטיל "אנרגיה", עקב העלות הגבוהה של הבנייה.
בנוסף, מימון תוכנית החלל הרוסית ירד בהתמדה. בשל כך, התוכנית להקמת התחנה תוקנה. המודולים עבור מיר-2 נוצרו מחדש כדי להחליף בהדרגה את תחנת "מיר-1" הישנה. ההתקנה המלאה במקרה הזה הייתה אמורה להסתיים בשנת 2000. עם זאת, ב-24 בנובמבר 1992 המעצבים בחנו מחדש את הפרויקט. תחנת הבסיס הייתה אמור לשמש כחוות מחקר, מבחינה מבנית דמתה למבני חלל דומים כמו "Rapana" ו-"Sophora". בקצה אחד של החווה הזאת היו אמורים למקם קולטי שמש ומהצד השני פאנלים סולאריים. החלק המרכזי של החווה תוכנן לעגן לפחות 5-6 מודולים גדולים. בפריסה זו קל היה לראות את ההשפעה מתחנות החלל האמריקאיות, "פרידום" ו"פרד".
העדר המימון ושינוי המצב הפוליטי במדינה בעקבות מדיניות הפיוס עם המערב מנעו מלתרגם רעיונות אלה למציאות. רוסיה ב-1993, מיקדה ט\את מאמציה ביצירת מקטע משלה בתחנת החלל הבינלאומית, אשר השתמשה ברכיבים שפותחו במקור עבור מיר-2 ובעיקר מודול "זבזדה".
ראו גם

תחנת חלל
תחנת החלל הבינלאומית
Skylab
מיר
סאליוט