stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ואו אנלאי
פעילות פוליטית > פעילויות במהלך מלחמת האזרחים הסינית

לאחר כישלון התקוממות נאנצ'אנג, ג'ואו עזב את סין לברית המועצות כדי להשתתף בקונגרס הלאומי השישי של המפלגה הקומוניסטית הסינית במוסקבה, ביוני-יולי 1928. הקונגרס השישי היה צריך להיות במוסקבה כי התנאים בסין נחשבו מסוכנים.
בקונגרס השישי נשא ג'ואו נאום ארוך וטען כי התנאים בסין אינם נוחים למהפכה מיידית, וכי המשימה העיקרית צריכה להיות לפתח מומנטום מהפכני על ידי זכייה בתמיכת ההמונים באזורים הכפריים והקמת המשטר הסובייטי בדרום סין, בדומה לזה שמאו דזה-דונג וז'ו דה כבר הקימו סביב ג'יאנגשי. ג'ואו הפך למנהיג דה פקטו של המפלגה הקומניסטית הסינית כשהוא בן שלושים בלבד.
לאחר שהגיע בחזרה לשנחאי בשנת 1929, החל ג'ואו לעבוד במחתרת, להקים ולפקח על רשת של תאים קומוניסטיים עצמאיים. הסכנה הגדולה ביותר של ג'ואו בעבודתו המחתרתית הייתה האיום שהתגלה על ידי המשטרה החשאית של הקואומינטאנג שנוסדה ב־1928 עם המשימה הספציפית של זיהוי וחיסול הקומוניסטים. כדי למנוע זיהוי, ג'ואו ואשתו שינו מגורים לפחות פעם בחודש, והשתמשו במגוון כינויים. ג'ואו הסתיר את עצמו לעיתים קרובות כאיש עסקים, ולעיתים לבש זקן. ג'ואו נזהר שרק שניים או שלושה אנשים ידעו כל פעם היכן הוא נמצא ונמנע מלהיראות במקומות ציבוריים. ג׳ואו פעל להקמת רשת של מודיעין בתוך המטה של צאינג קאי צ׳ק והמידע שהם העבירו סייע לקומוניסטים להימלט מכיתור והשמדה.
עם זאת ג׳ואו פעל בתקיפות נגד בוגדים מצד המפלגה הקומוניסטית, כולל הוצאתם להורג של בני משפחתם, והוא שוב נאלץ לברוח מפני סוכניו של צ'יאנג קאי שק.
המצעד הארוך

לאחר שהוכרז על ההחלטה לנטוש את ג'יאנגשי, מונה ג'ואו לאחראי על הארגון והפיקוח של הלוגיסטיקה בנסיגה הקומוניסטית. הוא הכין את תוכניותיו בסודיות מוחלטת והמתין עד לרגע האחרון כדי להודיע על כך למנהיגים בכירים. מטרתו של ג'ואו הייתה לפרוץ את כיתור האויב עם כמה שפחות נפגעים, ולפני שיצליחו כוחותיו של צ'יאנג לכבוש את כל הבסיסים הקומוניסטיים. לא ידוע אילו קריטריונים שימשו כדי לקבוע מי יישאר ומי ילך, אבל 16,000 חיילים וכמה מפקדי קומוניסטים בולטים באותה תקופה נותרו להקים משמר אחורי כדי להסיט את הכוח העיקרי של הכוחות הלאומיים מלהבחין בנסיגה הכללית של הקומוניסטים.
הנסיגה של 84,000 חיילים ואזרחים החלה בתחילת אוקטובר 1934. סוכני המודיעין של ג'ואו הצליחו לזהות חלק גדול מקווי הכיתור של צ'יאנג שאוישו על ידי גנרל צ'ן ג'יטנג. לאחר שעבר שלושה מתוך ארבעת קווי הביצורים הדרושים כדי להימלט מהכיתור של צ'יאנג, הצבא האדום נתפס לבסוף על ידי כוחות לאומיים סדירים, וסבל אבדות כבדות. מתוך 86,000 הקומוניסטים שניסו לפרוץ מג'יאנגשי, נמלטו 36,000 בלבד. הפסד זה גרם לדכדוך של כמה מהמנהיגים הקומוניסטיים, אבל ג'ואו נשאר רגוע ושמר על קור רוח.
במצעד הארוך שלאחר מכן, היו סכסוכים רבים על הכיוון שהקומוניסטים צריכים ללכת, ועל הסיבות לתבוסת הצבא האדום. במהלך מאבקי הכוח שהתעוררו, ג'ואו תמך בעקביות במאו זדונג נגד האינטרסים של בו גו ואוטו בראון. בו ובראון הואשמו אחר כך בתבוסת הצבא האדום, והוסרו בסופו של דבר מעמדות המנהיגות שלהם. הקומוניסטים הצליחו בסופו של דבר להקים מחדש בסיס בצפון שאאנשי ב-20 באוקטובר 1935, והגיעו עם 8,000-9,000 חברים בלבד.
תקרית שיאן

במהלך הקונגרס השביעי של הקומינטרן, שנערך באוגוסט 1936, הוחלפה המדיניות של לחימה בלאומנים וביפנים באותו הזמן, במדיניות של שיתוף פעולה עם הלאומנים כנגד יפן. ג'ואו שיחק תפקיד חשוב במדיניות חדשה זו. ג'ואו יצר קשר עם אחד המפקדים הבכירים ביותר של הקואומיטאנג בצפון-מערב, ג'אנג צ'ו-ליאנג. ב-1935 היה ג'אנג ידוע בשל עמדותיו האנטי-יפניים וספקותיו בנוגע לנכונותו של צ'יאנג להתנגד ליפנים.
המפגש הראשון בין ג'ואו וג'אנג התרחש ב-7 באפריל 1936. ג'אנג גילה עניין רב בסיום מלחמת האזרחים, איחוד הארץ, והלחימה ביפנים, אך הזהיר כי צ'יאנג שולט היטב בממשלה הלאומנית, כי להגיע להגשמת מטרות אלה יהיה קשה בלי שיתוף הפעולה של צ'יאנג. שני הצדדים סיימו את פגישתם בהסכם למצוא דרך לעבוד יחד בחשאי. בו בזמן שג'ואו יצר קשרים חשאיים עם ג'אנג, צ'יאנג החל לחשוד בג'אנג. כדי להונות את צ'יאנג, ג'ואו וג'אנג פרשו יחידות צבאיות מזויפות כדי ליצור את הרושם כי הצבא הצפון-מזרחי והצבא האדום היו נתונים בתנאי קרב.
בדצמבר 1936 טס צ'יאנג קאי-שק למפקדה הלאומנית בשיאן כדי לבחון את נאמנותם של הכוחות הצבאיים המקומיים של המארשאל ג'אנג צ'ואליאנג, ולהוביל באופן אישי את הכוחות הללו בהתקפה סופית על הבסיסים הקומוניסטיים בעיר שאאנשי, אשר ג'אנג נצטווה להרוס. נחוש לאלץ את צ'יאנג לכוון את כוחותיה של סין נגד היפנים (שנטלו את שטח מנצ'וריה של ג'אנג והיו בהכנות לפלישה רחבה יותר), ב־12 בדצמבר הסתערו ג'אנג וחסידיו על מפקדתו של צ'יאנג, הרגו את רוב שומרי ראשו ותפסו את הגנרליסימו במה נודע בשם תקרית שיאן.
התגובות לחטיפתו של צ'יאנג היו מעורבות. כמה מהם, כולל מאו דזה-דונג וז'ו דה, ראו בה הזדמנות להרוג את צ'יאנג. אחרים, כולל ג'ואו אנלאי וג'אנג וונטיאן, ראו בה הזדמנות להשיג מדיניות מאוחדת נגד היפנים, שתחזק את מעמדה הכולל של הקומוניסטים. הוויכוח הסתיים כאשר הגיע מברק ארוך מיוסיף סטלין, שקרא לקומוניסטים לשחרר את צ'יאנג, והסביר כי חזית מאוחדת היא העמדה הטובה ביותר להתנגד ליפנים, וכי רק צ'יאנג זכה ליוקרה ולסמכות כדי לבצע תוכנית כזו.
לאחר תקשורת ראשונית עם ג'אנג על גורלו של צ'יאנג, ג'ואו אנלאי הגיע לשיאן ב-16 בדצמבר, במטוס שנשלח במיוחד עבורו על ידי ג'אנג צ'ואליאנג, כמנהל המשא ומתן הקומוניסטי הראשי. תחילה התנגד צ'יאנג למשא ומתן עם נציג המפלגה הקומוניסטית הסינית, אך משך את התנגדותו כאשר התברר כי חייו וחירותו תלויים במידה רבה ברצונו הטוב של הקומוניזם כלפיו.
ב־24 בדצמבר קיבל צ'יאנג את ג'ואו לפגישה, שבסופה הבטיח צ'יאנג לשים קץ למלחמת האזרחים, להסכים להתנגד ליפנים יחד והזמין את ג'ואו לנאנג'ינג לשיחות נוספות. ב־25 בדצמבר 1936 שחרר ג'אנג את צ'יאנג ולווה אותו לנאנג'ינג. לאחר מכן, ג'אנג הועמד לדין צבאי ונידון למעצר בית, ורוב הקצינים שהשתתפו בתקרית שיאן הוצאו להורג.
במהלך מלחמת העולם השנייה

כאשר בירת נאנג'ינג נפלה לידי היפנים ב־13 בדצמבר 1937, ליווה ג'ואו את הממשלה הלאומנית לבירתה הזמנית בווהאן. כנציג הראשי של המפלגה הקומוניסטית בהסכם שיתוף הפעולה, ג'ואו הקים ועמד בראש משרד הקישור הרשמי של שתי המפלגות. בזמן שהפעיל את משרד הקישור, ג'ואו ביצע פעולות חשאיות בדרום סין, תוך גיוס פעילים קומוניסטים והקמת סניפי המפלגה בכל האזורים שבשליטת הקומינטנג
ג'ואו הצליח לארגן מספר גדול של אינטלקטואלים ואמנים סינים כדי לקדם את ההתנגדות ליפנים. האירוע התעמולתי הגדול ביותר שג'ואו ביים היה חגיגה של שבוע ב-1938, בעקבות ההגנה המוצלחת של טאייר-ג'ואנג. במקרה זה, בין 400,000 ל-500,000 איש השתתפו בתהלוכות, ומקהלה של למעלה מ-10,000 אנשים שרה שירים פטריוטיים. במהלך השבוע גייסו מעל מיליון יואן. ג'ואו עצמו תרם 240 יואן, משכורתו החודשית כסגן מנהל המחלקה המדינית.
ג'ואו הקים קשרים עם יותר מארבעים עיתונאים וסופרים זרים, ביניהם אדגר סנו, אנייס סמדלי, אנה לואיז סטרונג שרבים מהם נעשו אוהדים לעניין הקומוניסטי וכתבו על אהדתם בפרסומים זרים. מתוך אהדה למאמציו לפרסם את המפלגה הקומוניסטית בעולם החיצון, ג'ואו ארגן צוות רפואי קנדי בראשותו של נורמן בתון, שיסע ליאנאן, וסייע לבמאי הקולנוע ההולנדי ג'וריס איינס בהפקת סרט תיעודי, ״400 מיליון איש״ .
כשחזר ג'ואו לצ'ונגצ'ינג במאי 1940, נוצר קרע רציני בין הלאומנים לבין הקומוניסטים. במהלך השנה שלאחר מכן התמוטטו היחסים בין שני הצדדים והביאו למעצרים והוצאות להורג של חברי המפלגה. היו ניסיונות סמויים של סוכני שני הצדדים לחסל איש את רעהו, מאמצי תעמולה שתקפו זה את זה, והתנגשויות צבאיות גדולות. החזית המאוחדת בוטלה רשמית אחרי תקרית אנאהוי בינואר 1941, כאשר 9,000 חיילים קומוניסטים של הארמייה הרביעית נכנסו למארב, ומפקדיהם נהרגו או נכלאו על ידי כוחות הממשלה.
ג'ואו הגיב לקרע בין הלאומנים לבין המפלגה הקומוניסטית הסינית על ידי הפניית למנהיגי המפלגה לנהל את פעולותיהם בסתר. הוא שמר על מאמצי תעמולה בעיתונים ועל קשר הדוק עם עיתונאים ושגרירים זרים. ג'ואו הגביר ושיפר את המאמצים המודיעיניים של המפלגה הקומוניסטית הסינית בממשלת נאנג'ינג. יאן באוהאנג, חבר המפלגה שהיה פעיל בחוגים הדיפלומטיים של צ'ונגצ'ינג, הודיע לג'ואו כי היטלר מתכנן לתקוף את ברית-המועצות ב־22 ביוני 1941. תחת חתימתו של ג'ואו הגיע מידע זה לסטלין ב־20 ביוני, יומיים לפני תקיפת היטלר.
במהלך מלחמת העולם השנייה > היחסים עם ארה״ב

לאחר שהצטרפה ארצות הברית למלחמה נגד יפן ב-1941, פוליטיקאים ויועצים צבאיים אמריקאים היו במגע עם הקומוניסטים כדי לתאם את ההתקפות על היפנים. ביוני 1944, צ'יאנג קאי-שק הסכים לאפשר לקבוצת תצפית צבאית אמריקנית, המכונה "משימת דיקסי", לנסוע ליאנאן. מאו וג'ואו בירכו על שליחות זו וערכו שיחות רבות במטרה להשיג סיוע אמריקאי. הם התחייבו לתמוך בכל פעולה צבאית אמריקנית עתידית על אדמת סין, וניסו לשכנע את האמריקאים שהמפלגה הקומוניסטית מחויבת לממשלת אחדות הסינית.
ב־1944 כתב ג'ואו לגנרל ג'וזף סטילוול, המפקד האמריקני של זירת המלחמה בבורמה, בניסיון לשכנע את סטילוול בצורך של האמריקאים לספק את רצונם של הקומוניסטים בממשלה סינית מאוחדת לאחר המלחמה. ההתקשרות של סטילוול עם הממשלה הלאומנית בכלל, ועם צ'יאנג קאי-שק, במיוחד, הניעו את הנשיא פרנקלין רוזוולט לסלק אותו באותה שנה. מחליפו של סטילוול, פטריק הארלי, היה פתוח לפניותיו של ג'ואו, אך בסופו של דבר סירב לחבר את הצבא האמריקני עם הקומוניסטים, אלא אם כן תיתן המפלגה ויתורים ללאומנים, שמאו וג'ואו מצאו שאינם מקובלים עליהם. זמן קצר לאחר כניעת יפן בשנת 1945, צ'יאנג הזמין את מאו וג'ואו לצ'ונגצ'ינג להשתתף בוועידת שלום אמריקנית, אך הוועידה נכשלה ופרצו התנגשויות גדולות בין הקומוניסטים ללאומניים
במהלך מלחמת העולם השנייה > חידוש מלחמת האזרחים

לאחר כישלונו של המשא-ומתן, חודשה מלחמת האזרחים הסינית ברצינות. ג'ואו התמקד בעניינים צבאיים, תוך שמירה על אינטרס מרכזי בעבודת המודיעין. ג'ואו עבד ישירות תחת מאו כעוזרו הראשי, כסגן יושב-ראש הוועדה הצבאית של הוועד המרכזי וכרמטכ"ל הכללי.
כוחות לאומניים תפסו את ינאן במרץ 1947, אבל סוכני המודיעין של ג'ואו הצליחו להביא מידע שאיפשר לכוחות הקומוניסטיים להימנע ממאבקים גדולים ולהעסיק את הכוחות הלאומניים במערכה ארוכה של לוחמת גרילה שהובילה בסופו של דבר להשיג שורה של ניצחונות גדולים. בפברואר 1948, למעלה ממחצית כוחות הלאומניים בצפון-מערב הובסו. בינואר 1949 תפסו הכוחות הקומוניסטיים את בייג'ינג ואת טיינג'ין והיו בשליטה חזקה על צפון סין.
ב־21 בינואר 1949 פרש צ'יאנג מהממשלה הלאומנית, וגנרל לי זונגרן. ב־1 באפריל 1949 פתח בשורה של שיחות שלום עם משלחת של שישה חברי המפלגה הקומוניסטית הסינית. את הנציגים של המפלגה הקומוניסטית הסינית הוביל ג'ואו אנלאי.
המשא ומתן נמשך עד 15 באפריל, כאשר ג'ואו כתב גרסה סופית של טיוטת הסכם לשלום פנימי, שהייתה בעיקרה אולטימטום ללאומנים לקבל את דרישות המפלגה הקומוניסטית הסינית. ממשלה הלאומנית לא הגיבה לאחר חמישה ימים, ואמרה כי היא אינה מוכנה לקבל את דרישותיו של ג'ואו.
ב-21 באפריל הוציאו מאו וג'ואו הוראה להמשך הקרבות, הכוחות הקומוניסטים כבשו את נאנג'ינג ב-23 באפריל, בדצמבר 1949 כבשו את צ'נגדו, העיר האחרונה בשליטתה של הלאומנים על סין, ואילצו את צ'יאנג לצאת לטאיוואן.
המצב לאחר 1949

לאחר כינונה של הרפובליקה העממית של סין ב-1 באוקטובר 1949, מונה ג'ואו לראש ממשלת מועצת המנהלים (שהוחלף מאוחר יותר על ידי מועצת המדינה) ושר החוץ. בתיאום בין שני המשרדים הללו לבין תפקידו כחבר בוועדה החמישית של הפוליטבירו, הפך ג'ואו לאדריכל מדיניות החוץ של סין, והציג את סין כחברה חדשה, אך אחראית, בקהילה הבינלאומית. בתחילת שנות ה-50, ג'ואו היה דיפלומט מנוסה ומכובד ומהפכן בכיר בתוך סין.
מאמציו הראשונים של ג'ואו לשפר את יוקרתה של סין היו כרוכים בגיוס פוליטיקאים, קפיטליסטים, אינטלקטואלים ומנהיגים צבאיים בולטים שלא היו קשורים מבחינה טכנית למפלגה הקומוניסטית הסינית.
אלמנתו של סון יאט-סן, סונג צ'ינג-לינג, שהייתה מנוכרת ממשפחתה והתנגדה ללאומנים במשך שנים רבות, הצטרפה בקלות לעזרתו ב-1949.
המצב לאחר 1949 > מלחמת קוריאה

כאשר פרצה מלחמת קוריאה ב-25 ביוני 1950, ג'ואו היה בתהליך של שחרור מחצית מ-5.6 מיליון חיילי הצבא הסיני. ג'ואו ומאו דנו באפשרות של התערבות אמריקאית עם קים איל-סונג, וקראו לקים להיזהר אם הוא שואף לכבוש את דרום קוריאה, אבל קים סירב להתייחס ברצינות לאזהרות. ב־28 ביוני 1950, לאחר שדחפה ארצות-הברית את החלטת האו"ם לגנות את התוקפנות הצפון קוריאנית ושילחה את הצי השביעי ל"נטרל" את מיצרי טייוואן, הביקורת של ג'ואו הייתה על יוזמות האו"ם ועל ארצות הברית כ"תוקפנות מזוינת על שטח סיני".
ב-15 בספטמבר 1950 נחת מקארתור באינצ'ון, לא נתקל בהתנגדות קטנה, וכבש את סיאול ב-25 בספטמבר. ההפצצות הרסו את רוב הטנקים הצפון קוריאניים ואת רוב הארטילריה שלה. הכוחות הצפון קוריאניים, במקום לסגת צפונה, התפוררו במהירות. ב־30 בספטמבר הזהיר ג'ואו את ארצות-הברית כי "העם הסיני לא יסבול תוקפנות זרה, וגם לא יראו בעין יפה את שכניהם סובלים מפלישה אכזרית על ידי האימפריאליסטים".
כדי לגייס את תמיכתו של סטלין, נסע ג'ואו לאתר הקיץ של סטלין בים השחור ב־10 באוקטובר. סטלין הסכים בתחילה לשלוח ציוד צבאי ותחמושת, אך הזהיר את ג'ואו כי חיל האוויר של ברית המועצות יזדקק לחודשיים או שלושה חודשים כדי ללהיות מוכן לפעולה, ושום כוחות קרקע לא יישלחו. בפגישה שלאחר מכן, סטלין אמר לג'ואו כי הוא יספק לסין ציוד על בסיס אשראי, וכי חיל האוויר הסובייטי יפעל רק במרחב האווירי הסיני לאחר תקופה בלתי ידועה. סטלין לא הסכים לשלוח ציוד צבאי או תמיכה אווירית עד מרץ 1951.
ביוני 1951 הגיעה המלחמה למבוי סתום סביב קו רוחב השלושים ושמונה, ושני הצדדים הסכימו לנהל משא-ומתן על שביתת נשק. ג'ואו ניהל את שיחות ההפוגה, שהחלו ב-10 ביולי. המשא ומתן נמשך שנתיים לפני שהגיעו להסכם הפסקת אש ביולי 1953.
מלחמת קוריאה הייתה המשימה הצבאית האחרונה של ג'ואו, שהתמקד בעבודתו בוועדה המתמדת, במועצת המדינה ובענייני חוץ.
המצב לאחר 1949 > השכנים הקומוניסטים

לאחר מותו של סטלין ב־5 במרץ 1953, יצא ג'ואו למוסקבה והשתתף בהלוויה של סטלין. מאו החליט לא לנסוע למוסקבה, אולי משום שאף פוליטיקאי סובייטי בכיר לא נסע לבייג'ינג, או משום שסטלין דחה הצעה להיפגש עם מאו ב-1948 (עם זאת, טקס אזכרה ענקי לכבוד סטלין התקיים בכיכר טיאננמן בבייג'ינג עם מאו ועוד מאות אלפים נוספים סינים). במוסקבה זכה ג'ואו בכבוד רב מצד פקידים סובייטים, והורשה לעמוד עם מנהיגי ברית המועצות לשעבר - ויאצ'סלב מולוטוב, ניקיטה חרושצ'וב, ג'ורג'י מלנקוב ולברנטי בריה - במקום עם שאר הנכבדים ה"זרים" שהשתתפו. עם ארבעת המנהיגים האלה, ג'ואו פסע היישר מאחורי הארון של סטלין. מאמציו הדיפלומטיים של ג'ואו בנסיעתו למוסקבה זכה לתגמול זמן קצר לאחר שב־1954 ביקר חרושצ'וב בעצמו בבייג'ינג כדי להשתתף באירוע במלאת חמש שנים להקמתה של הרפובליקה העממית.
במהלך שנות החמישים פעל ג'ואו להידוק היחסים הכלכליים והפוליטיים בין סין למדינות קומוניסטיות אחרות, תוך תיאום מדיניות החוץ של סין עם המדיניות הסובייטית, לקידום הסולידריות בקרב בעלי ברית פוליטיים. ב-1952 חתם ג'ואו על הסכם כלכלי ותרבותי עם הרפובליקה העממית המונגולית, והכיר למעשה בעצמאותה של מה שנודע בשם "מונגוליה החיצונית" בזמנים של שושלת צ'ינג. ג'ואו גם פעל להסכם עם קים איל-סונג כדי לסייע בשיקום כלכלת צפון קוריאה. הוא ניהל שיחות ידידותיות עם ראש ממשלת בורמה, או נו, וקידם את מאמציה של סין לשלוח אספקה למורדים הווייטנאמיים של הו צ'י מין.
ההודעה משנחאי

בתחילת שנות השבעים החלו היחסים בין סין לארצות הברית להשתפר. העובדים של מאו בתעשיית הנפט, אחד המגזרים הכלכליים המעטים של סין באותה עת, יעצו ליו"ר כי על מנת לבחון את הצמיחה ברמות הרצויות על ידי הנהגת המפלגה, הייבוא הגדול של הטכנולוגיה האמריקאית היה חיוני. בינואר 1970 הזמינו הסינים את צוות הפינג-פונג האמריקאי לסייר בסין, ויצרו עידן של "דיפלומטיה של פינג-פונג".
ב־1971 נפגש ג'ואו אנלאי בחשאי עם יועצו הביטחוני של הנשיא ניקסון, הנרי קיסינג'ר, שטס לסין כדי להתכונן לפגישה בין ריצ'רד ניקסון לבין מאו דזה-דונג. במהלך המפגשים הללו הסכימה ארצות הברית לאפשר העברת כספים אמריקאיים לסין (ככל הנראה מקרובים בארצות הברית), כדי לאפשר לאוניות בבעלות אמריקנית לנהל את הסחר עם סין (תחת דגלים זרים) ולהרשות יצוא סיני לארצות הברית בפעם הראשונה מאז מלחמת קוריאה. המשא ומתן היה אז רגיש כל כך, עד שהוסתר מהציבור האמריקני, ממשרד החוץ, ממזכיר המדינה האמריקאי ומכל הממשלות הזרות.
בבוקר 21 בפברואר 1972 הגיע ריצ'רד ניקסון לבייג'ינג, שם קיבל את פניו ג'ואו, ואחר כך נפגש עם מאו דזה-דונג. החומר הדיפלומטי על ביקורו של ניקסון פורסם ב-28 בפברואר, בהודעת שנחאי, שסיכמה את עמדות הצדדים מבלי לנסות ליישב אותם. "הצד האמריקאי" אישר מחדש את העמדה האמריקאית כי המעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם המתמשכת אינה מהווה "התערבות חיצונית" בענייני וייטנאם, והציגה מחדש את מחויבותה ל"חופש הפרט", והבטיחה המשך תמיכה בדרום קוריאה. "הצד הסיני" אמר כי "בכל מקום שבו יש דיכוי, יש התנגדות", כי "כל הכוחות הזרים צריכים לחזור למדינותיהם", וכי קוריאה צריכה להיות מאוחדת על פי דרישות של צפון קוריאה. שני הצדדים הסכימו למחלוקת על מעמדה של טאיוואן. קטעי הסיום של המסמך הדיפלומטי עודדו חילופים דיפלומטיים, תרבותיים, כלכליים, עיתונאיים ומדעיים נוספים, ואימצו את כוונותיהם של שני הצדדים לפעול לקראת "הרפיית המתחים באסיה ובעולם". ההחלטות של "שנחאי" היוו שינוי משמעותי במדיניות הן בארצות הברית והן בסין.
הקפיצה הגדולה קדימה

ב-1958, מאו דזה-דונג החל את "הקפיצה הגדולה קדימה", שמטרתה להגדיל את רמות הייצור בסין בתעשייה ובחקלאות עם מטרות לא ריאליות. כמנהל מעשי, ג'ואו שמר על מעמדו בתהליך. ג'ואו תואר על ידי היסטוריונית אחת לפחות כ"מילד" של הקפיצה הגדולה קדימה, והפך את התאוריה של מאו למציאות ובתוך כך גרמה למותם של מיליונים.
בתחילת שנות השישים, יוקרתו של מאו לא הייתה גבוהה כפי שהייתה בעבר. מדיניותו הכלכלית של מאו בשנות החמישים נכשלה, והוא פיתח אורח חיים ראוותני שהיה מנותק מעמיתיו. בין הפעילויות שנראו מנוגדות לתדמיתו הפופולרית היו השחייה בבריכה הפרטית שלו בג'ונג-נגאי, הווילות הרבות שלו ברחבי סין, שאליהן היה נוסע ברכבת פרטית. חילוף רצוף של נשים צעירות נלהבות שהוא פגש ועוד. השילוב של כישרונותיו האישיים וכישלונות מדיניות התיעוש שלו עוררו ביקורת מצד מהפכנים ותיקים כמו ליו שאאקי, דנג שיאופינג, צ'ן יון וג'ואו אנלאי, שנראה פחות ופחות שותף להתלהבות מחזונו על מאבק מהפכני מתמשך.
המהפכה התרבותית

כדי לשפר את תדמיתו וכוחו, פעל מאו, בסיועו של לין ביאו, בכמה מאמצי תעמולה פומביים. אחד המאמצים האחרונים והמצליחים ביותר הייתה המהפכה התרבותית. המהפכה התרבותית, שהוכרזה ב־1966, הייתה פרו-מאואיסטית בגלוי, ונתנה למאו את הכוח והשפעה לטהר את המפלגה מאויביו הפוליטיים ברמות השלטון הגבוהות ביותר. יחד עם סגירת בתי הספר והאוניברסיטאות בסין, הטפותיה לצעירים הסינים להרוס מבנים ישנים, מקדשים ואמנות, ולתקוף את המורים "הרוויזיוניסטים" שלהם. בעקבות האיומים שגורלו יהיה כגורל חבריו, אם לא יתמוך במאו, חדל ג'ואו להעביר ביקורת והחל לעבוד יותר קרוב עם היו"ר והקליקה שלו.
ג'ואו נתן את תמיכתו בהקמת ארגונים רדיקליים של "המשמר האדום". בספטמבר 1968 תיאר ג'ואו את האסטרטגיה שלו להישרדות פוליטית בפני חברי פרלמנט ביפן שביקרו בבייג'ינג: "דעותי האישיות צריכות להתקדם או לסגת על פי כיוון הרוב". כאשר הואשם בהיותו פחות נלהב מההנהגה של מאו, הוא האשים את עצמו ב"הבנה גרועה" בתאוריות של מאו, והביע צורך בהתפשרות עם כוחות שהוא תיעב אותם בסתר, והתייחס אליהם כאל "תופת". בעקבות ההיגיון של ההישרדות הפוליטית, ג'ואו פעל כדי לסייע למאו, והגביל את ביקורתו לשיחות פרטיות.
אף על פי שג'ואו נמלט מרדיפה ישירה, הוא לא היה מסוגל להציל רבים מהקרובים אליו שחייהם נהרסו על ידי המהפכה התרבותית. סאן ווישי, בתו המאומצת של ג'ואו, נפטרה ב-1968 לאחר שבעה חודשי עינויים, מאסר ואונס על ידי המשמרות האדומים המאואיסטים. באותה שנה, ג'יאנג שהיה גם הוא בנו המאומץ (סאן יאנג) עונה ונרצח על ידי המשמרות האדומים. לאחר תום המהפכה התרבותית, מחזותיו של סאן הוצגו מחדש כדרך לביקורת על כנופיית הארבעה, שרבים חשבו שהם היו אחראים למותו.
במהלך העשור הבא, מאו פיתח במידה רבה מדיניות שג'ואו היה אחראי לביצועה, בניסיון להפיג חלק מהחרפות של המהפכה התרבותית. ג'ואו זימן גם גדוד צבא לשמור על העיר האסורה ולהגן על חפציה המסורתיים מפני ונדליזם והרס על ידי אנשי המשמרות האדומים. למרות מאמציו הטובים ביותר, חוסר היכולת למנוע רבים מהאירועים של מהפכת התרבות הייתה מכה קשה לג'ואו.
בעשור האחרון לחייו, יכולתו של ג'ואו ליישם את מדיניותו של מאו ולשמור על האומה במהלך תקופות של מצוקה הייתה כה גדולה, עד שחשיבתו המעשית בלבד הייתה מספיקה כדי להציל אותו (בסיועו של מאו) בכל פעם שג׳ואו נעשה מאוים מבחינה פוליטית. בשלבים האחרונים של המהפכה התרבותית, ב-1975, ג'ואו קידם את "ארבעת המודרניזציות" כדי לבטל את הנזק שנגרם על ידי מדיניות מאו.
סוף חייו

על פי הביוגרפיה האחרונה של ג'ואו - אובחן לראשונה כי ג'ואו חולה בסרטן שלפוחית השתן בנובמבר 1972. גאו וונקיאן טען כי הצוות הרפואי של ג'ואו דיווח כי עם טיפול היה לו סיכוי של 80–90 אחוז להחלמה, אך הטיפול הרפואי עבור חברי המפלגה הבכירים ביותר היה חייב להיות מאושר על ידי מאו. גאו וונקיאן טען בספרו כי מאו הורה כי ג'ואו ואשתו לא ידברו על האבחנה, לא יבוצע ניתוח, ואין צורך בבדיקות נוספות.
ב־1974 חווה ג'ואו דימום משמעותי בשתן. לאחר לחץ של מנהיגים סינים אחרים, שידעו על מצבו של ג'ואו, הורה לבסוף מאו לבצע ניתוח ביוני 1974, אך הדימום חזר כעבור כמה חודשים, דבר שהצביע על גרורות של הסרטן באיברים אחרים. סדרה של פעולות במהלך השנה וחצי האחרונות לא הצליחו לבדוק את התקדמות הסרטן. ג'ואו המשיך המשיך לעבוד במהלך שהותו בבית החולים, עם דנג שיאופינג, כסגן ראש הממשלה הראשון. הופעתו הציבורית האחרונה הייתה בפגישתו הראשונה של הקונגרס הארצי הרביעי של העם ב־13 בינואר 1975, שם הציג את דו"ח העבודה של הממשלה. לאחר מכן נעלם מן העין הציבורית לצורך קבלת טיפול רפואי נוסף.
ג'ואו אנלאי מת מסרטן ב־8 בינואר 1976, בן 77.
מורשת

בסוף חייו נחשב ג'ואו כמייצג מתינות וצדק בתרבות הפופולרית הסינית. מאז מותו, ג'ואו אנלאי נחשב כמנהל משא ומתן מיומן, מנהל מדיניות, מהפכן מסור, ומדינאי פרגמטי בעל תשומת לב יוצאת דופן לפרטים ולגוונים. הוא היה ידוע גם במוסר העבודה הבלתי נלאה והמסורתי שלו, בקסמו יוצא הדופן ובגאוותו בציבור.
הוא היה ידוע בתור הביורוקרט האחרון של מנדרין במסורת הקונפוציאנית. ההתנהגות הפוליטית של ג'ואו צריכה להיבחן לאור הפילוסופיה הפוליטית שלו, כמו גם אישיותו. במידה רבה הציג ג'ואו את הפרדוקס הטמון בפוליטיקאי קומוניסטי עם חינוך סיני מסורתי: שמרני ורדיקלי כאחד, פרגמטי ואידאולוגי, בעל אמונה בסדר ובהרמוניה וכן באמונה, שאותה פיתח בהדרגה לאורך זמן, בכוח ההתקדמות של המרד והמהפכה.
אף על פי שהיה מאמין מובהק באידיאל הקומוניסטי שעליו הוקמה הרפובליקה העממית. יש להניח כי הגן בהצלחה על כמה מהמבנים האימפריאלים והדתיים בעלי חשיבות תרבותית והגן מטיהורים של מנהיגים בכירים רבים, כולל דנג שיאופינג, אנשי אקדמיה ואמנים. דנג שיאופינג צוטט באומרו כי ג'ואו נאלץ לפעמים לפעול בניגוד למצפונו כדי למזער את הנזק הנובע ממדיניות מאו.
בעוד שמנהיגים סינים רבים אחרים היו נתונים לביקורת בתוך סין, הדימוי של ג'ואו נותר חיובי בקרב הסינים העכשוויים. סינים רבים ממשיכים להוקיר את ג'ואו כמנהיג ההומניסטי ביותר במאה ה-20, שנותר סמל המפלגה הקומוניסטית. אפילו היסטוריונים שמציגים את הפגמים של מאו מייחסים בדרך כלל את התכונות המנוגדות לג'ואו: ג'ואו היה תרבותי ומשכיל, שמולו מאו היה אדם פשוט; ג'ואו היה עקבי במקום שבו מאו היה בלתי יציב; ג'ואו היה סטואי בעוד מאו היה פרנואידי.
איגוד אנשי הספר

| --- | --- |

 פעילות:  התאגדות מקצועית של עורכים, מתרגמים, לקטורים, סופרים ומגיהים
 מייסדים:  רנה ורבין, עוז רוטברט, גיל עמית, אסף ברקת, משה (מוקי) רון, יערה שחורי ודיטה גוטמן
 חברים:  143 (נכון לדצמבר 2022)
 תקופת הפעילות:  אפריל 2013 – הווה (כ־11 שנים)
 אתר האינטרנט של האיגוד
 
איגוד אנשי הספר הוא עמותה רשומה, המאגדת מתרגמים, עורכים, מגיהים, לקטורים ונקדנים בישראל.
היסטוריה

העמותה נוסדה ב-28 באפריל 2013 במטרה לאגד את אנשי המקצוע שאמונים על היצירה הספרותית בישראל: החל מהכותבים, הסופרים והמשוררים, והמשך בלקטורים, במתרגמים, בעורכים ובמגיהים.
את הקמת האיגוד יזמו חברי הוועד המייסד: רנה ורבין, עוז רוטברט, גיל עמית, אסף ברקת, משה (מוקי) רון, יערה שחורי ודיטה גוטמן.
נכון לחודש נובמבר 2023 עמד מספר החברים על 150. מקורות ההכנסה של העמותה הם דמי חבר שנתיים.
בשנת 2016 הצטרפו כ-40 מחברי האיגוד לאגודת הסופרים העבריים בניסיון לפעול כקבוצה בו זמנית גם מתוך האגודה, לאחר שזו שינתה את תקנון הקבלה ואפשרה את הצטרפותם.
בעקבות זכייתו של דויד גרוסמן בפרס מאן בוקר הבינלאומי, יחד עם מתרגמת ספרו לאנגלית, ג'סיקה כהן, שקיבלה מחצית מסכום הפרס, עלה לכותרות מצבם הירוד של המתרגמים הישראלים לעברית, יחד עם שאר אנשי מקצועות הספרות.
מטרות הארגון

מטרתו העיקרית של האיגוד היא הגנה על זכותם של אנשי הספר לשכר הוגן עבור עבודתם, ושמירה על כבודם של בעלי המקצוע המאפשרים הוצאה לאור של יצירות ספרות מכל הסוגים. הוא נוסד במטרה לשמור על התחום מפני זילות המקצוע, הבאה לידי ביטוי בעיקר בשכר הנמוך לאנשי הספר, שבעשורים האחרונים נשחק באופן משמעותי.
האיגוד פרסם באתר האינטרנט שלו תעריף מינימום מומלץ, במטרה לשמור על רמת תשלומים סבירה לחברי האיגוד ולעוסקים במקצועות הספרות בכלל.
פעילות

בשנת 2017 החל ועד מייצג של האיגוד בניסיונות להטמיע את התעריפון של עבודות התרגום, העריכה וההגהה של האיגוד בקרב המו"לים הגדולים. בפגישה שנערכה בחודש ינואר 2017 עם בעלי הוצאת מודן הושגה הסכמה לעדכן כלפי מעלה את מחירי המינימום לעורכים ולמתרגמים בהוצאה.
החל משנת 2018 עורך ועד האיגוד "סקר תעריפים ומוסר תשלומים" בקרב מתרגמים, עורכים, מגיהים, לקטורים ונקדנים. בסקר, שתוצאותיו נשלחות לחברי האיגוד הרשומים ומתפרסם בגרסה מצומצמת באתר האינטרנט הרשמי של האיגוד, נכללים גם המלצות ועדכונים לגבי העבודה של אנשי הספר מול הוצאות הספרים.
סוניה ברשילון-פרשטמן הייתה מתרגמת מוערכת ואהודה אשר נפטרה מסרטן בגיל 41. בשנת 2021 ייסד האיגוד את פרס המתרגמת על שמה של סוניה, וכספיו נתרמו על ידי משפחתה. איגוד אנשי הספר אחראי לכל הצדדים המנהליים, כולל הליך בחירת הזוכה והענקת הפרס.
בנובמבר 2022 ובינואר 2023, בעקבות ההתכתשות המתוקשרת בין רשת סטימצקי לבין הוצאת מודן (שהיא אחד הבעלים של רשת צומת ספרים) פנה ועד האיגוד למיכל כהן, הממונה על רשות התחרות וההגבלים העסקיים במשרד הכלכלה והמסחר, ולשר הכלכלה המיועד דאז ניר ברקת, בדרישה לטפל ב"דואופול של שוק הספרים בישראל". לדברי האיגוד, שוק הספרים הישראלי נשלט על ידי רשת סטימצקי ורשת צומת ספרים, האחראיות לכ-85% ממכירות הספרים בישראל. כמו כן התריע במכתביו האיגוד על הבעלות הצולבת של הוצאות הספרים הגדולות ברשתות הללו.
בדצמבר 2022 הכריז האיגוד על פרסום תעריפון חדש עם מחירים מומלצים למקצועות התרגום, ההגהה והעריכה, שייכנס לתוקף ב-1 בינואר 2023. התעריפון החדש של מקצועות הספר פורסם לאחר העדכון האחרון של השכר המומלץ המינימלי, שיצא בשנת 2009.
ביוני 2023 פורסמה כתבה משותפת עם האיגוד המאירה את מצוקת האנשים העוסקים במקצועות הכתיבה, העבודה הקשה שהם מבצעים והתמורה המועטה.