stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בנימין שלמה המבורגר

| --- | --- |

בנשיאת דרשה
 לידה:  ה'תשי"ד (בן 71 בערך) שווייץ בזל, שווייץ
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום פעילות:  בני ברק ישראל.
 השתייכות:  חרדים, אשכנזים.
 תחומי עיסוק:  מכון מורשת אשכנז
 חיבוריו:  משיחי השקר ומתנגדיהם, שורשי מנהגי אשכנז, הישיבה הרמה בפיורדא, עורך ירושתנו.
 
 מכון מורשת אשכנז
הלוגו של מכון מורשת אשכנז
הרב בנימין שלמה המבורגר (נולד בשנת ה'תשי"ד) הוא רב וחוקר תורני, הנחשב כמומחה למנהג אשכנז, ובפרט למנהגיהם של יהודי גרמניה ומערב אירופה וההיסטוריה שלהם. הקים את מכון מורשת אשכנז ועומד בראשו.
ביוגרפיה

נולד בבזל, שווייץ, להורים מיהודי גרמניה. הוא נינו של רבי בנימין שלמה זלמן שפיצר רבו של בית הכנסת עדת ישראל בווינה וחתנו של החתם סופר.
לאחר שהתחנך במוסדות יהודיים של יוצאי מזרח אירופה, ובהם ישיבת גייטסהד, ישיבת לוצרן וישיבת באר יעקב, הוא בא לחקור את מורשת משפחתו לאחר שלמד יותר על אב משפחתו, החתם סופר (1762–1839).
המבורגר החל את מחקרו בשנות ה-70, ובתחילת שנות ה-90 הקים את מכון המחקר מכון מורשת אשכנז כדי להמשיך במחקרים אלה. מספר קהילות שהוקמו על ידי המכון, בישראל ובארצות הברית, מתפללים היום לפי מנהג אשכנז המערבי.
ספריו

כחלק מפעילותו במכון מורשת אשכנז, כתב סדרת ספרים בת חמישה כרכים בשם "שרשי מנהג אשכנז", וכרך מבוא על חשיבות הדבקות במנהג אשכנז הנקרא "גדולי הדורות על משמר מנהג אשכנז".
ספר נוסף הוא "משיחי השקר ומתנגדיהם" (1989), הכולל סקירה היסטורית על משיחי שקר שונים לאורך ההיסטוריה היהודית ורבנים בני אותו דור שנאבקו בהם. ספר זה זכה לביקורות מגורמים חסידיים שראו את מטרת הספר כניגוח של החסידות, ובעיקר מחסידות חב"ד שראו את הספר כמתקפה על המשיחיות בחב"ד.[דרוש מקור] ביקורת נוספת נמתחה על הספר מגורמים בציונות הדתית, בשל הכללת הרצל ברשימת משיחי השקר. הוא גם פרסם ספר בן שלשה כרכים על תולדות הישיבה בפיורדא ורבניה.
הערות שוליים

1 2  Revier, Chaim, The New Yekkes, באתר מכון מורשת אשכנז, ‏15 בפברואר 2006 (באנגלית)
↑  Avi Tannenbaum, Ashkenaz: The world that is, באתר מכון מורשת אשכנז, נצפה 28 בינואר 2020. (באנגלית)
↑  https://www.moreshesashkenaz.org/he/communities, נצפה 28 בינואר 2020.
↑  https://www.moreshesashkenaz.org/he/shorshei/, נצפה 28 בינואר 2020.
↑  גדולי הדורות על משמר מנהג אשכנז, בני ברק תשנ"ד, באתר אוצר החכמה.
↑  כיכר השבת, ‏אדמו"רים יוצאים במלחמה נגד ספרו החדש של המבורגר, באתר כיכר השבת, 23 באפריל 2009.
↑  ברוריה אברהם, מהי "תנועה משיחית"? יישום למקרה של הציונות, עבודה סמינריונית, מכללת אורות ישראל תשע"ג.
↑  הישיבה הרמה בפיורדא: עיר תורה בדרום-גרמניה וגאוניה, באתר מכון מורשת אשכנז. (נצפה בכ"ז בשבט ה'תשפ"א).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311810505171  BnF: cb167683962 (data)  GND: 1165241056  ISNI: 0000 0000 6694 4240  LCCN: n88234909  NTA: 171566246  VIAF: 36018607   WorldCat (עם VIAF): 36018607
גרשון זלקינד

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  16 באוקטובר 1928
 פטירה:  26 בספטמבר 2017 (בגיל 88)
 מדינה:  ישראל
 מקום קבורה:  סביון
 פעילות בולטת:  מנכ"ל ובעל שליטה של "אלקו"
גרשון זלקינד (16 באוקטובר 1928 – 26 בספטמבר 2017) היה איש עסקים ישראלי, שכיהן כמנכ"ל ובעל שליטה של החברה הציבורית "אלקו".
קורות חיים

גרשון זלקינד נולד בשנת 1928 בגרמניה בשם גאורג זלקינד (בגרמנית: Georg Salkind) לתעשיין אלכסנדר זלקינד. בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, ברחו הוא ומשפחתו לארץ ישראל המנדטורית. למד בגימנסיה הרצליה. שירת בחי"ש ובחמ"ד, השתתף במלחמת העצמאות ונפצע בקרב "שיירת נבי דניאל".
בשנת 1949 ייסד אביו אלכסנדר את חברת "חרושת אלקטרו מכנית ישראלית", שלימים הוחלף שמה לשם המקוצר "אלקו". עם הקמתה עסקה החברה בייצור שנאים ומוני חשמל, כספק יחיד של חברת החשמל לישראל בתחום זה, ובייצור מכשירי חשמל נוספים. למד במכון הטכנולוגי של ציריך, שם קיבל תואר מוסמך בפיזיקה גרעינית בהנחיית וולפגנג פאולי, ובשנת 1955 חזר לשראל והצטרף לעסק המשפחתי.
בשנת 1970 קיבל גרשון זלקינד את השליטה בחברה זו. בשנת 1987 רכש מידי דיסקונט השקעות את מלוא החזקותיה בחברת "אלקו". בשנת 1988 רכש זלקינד את יתרת מניות "אלקו" מידי כונס הנכסים של חברת "דנות". בשנת 1989 החלה החברה במהלך לשינוי אופי פעילותה, במסגרתו רכשה החברה במשך השנים חברות שונות, מימשה החזקות וביצעה רה-ארגון במבנה הקבוצה, כך שבסוף התהליך הפכה לחברת החזקות, שבשליטתה, בין השאר, החברות הבורסאיות אלקטרה, אלקטרה נדל"ן ואלקטרה מוצרי צריכה.
זלקינד נפטר ב-26 בספטמבר 2017. במועד זה היה שווי השוק של "אלקו" 2.4 מיליארד ש"ח ומחזורה הגיע ל-8.8 מיליארד ש"ח בשנה. זלקינד הותיר אחריו שני בנים, דניאל ומיכאל זלקינד, מנכ"לים משותפים בחברת "אלקו", להם הוריש באופן שוויוני את מניותיו בחברה, ובת, ד"ר דפנה ססלר, שלה הוריש נדל"ן ומזומן.
לאחר מותו ילדיו הקימו קרן הנושאת את שמו.
לקריאה נוספת

יוסי גולדשטיין, באומץ ובנחישות – סיפורו של גרשון זלקינד, ידיעות ספרים, 2019.
הערות שוליים

↑  ש. א., דור שלישי בתעשיה, מעריב, 18 בנובמבר 1969
↑  הוחל בייצור מונים חשמליים, על המשמר, 20 בנובמבר 1952
אלקו, חרושת אלקטרו מכאנית ישראלית בע"מ, על המשמר, 20 באוגוסט 1954
אלקו, חרושת אלקטרו-מכנית ישראלית בע"מ, דבר, 27 באפריל 1956
↑  Wolfgang Pauli und sein Wirken an der ETH Zürich, עמ' 435
↑  עמיר קורץ, איש העסקים גרשון זלקינד הלך לעולמו בגיל 87, באתר כלכליסט, 26 בספטמבר 2017
↑  אורן פרוינד, הירושה של גרשון זלקינד: כל בן יקבל מניות בשווי של 690 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 18 בינואר 2018
↑  מלגות הקרן לחתירה למצוינות ע"ש גרשון זלקינד ז"ל, באתר "אייסף"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007779777205171  LCCN: no2020094644  VIAF: 18158066701608432442   WorldCat (עם VIAF): 18158066701608432442
אבי שליים

| --- | --- |

 לידה:  31 באוקטובר 1945 (בן 79) בגדאד, ממלכת עיראק 
 מדינה:  ישראלי-בריטי
 מקום מגורים:  הממלכה המאוחדת 
 עיסוק:  היסטוריון
 מקום לימודים:  מכללת ג'זוס, קיימברידג', בית הספר לכלכלה של לונדון, אוניברסיטת רדינג
 שפות היצירה:  עברית, אנגלית
 זרם ספרותי:  ההיסטוריונים החדשים 
 יצירות בולטות:  קנוניה מעבר לירדן: המלך עבדאללה, התנועה הציונית וחלוקת פלסטין
 פרסים והוקרה:  מדליית האקדמיה הבריטית (2017) עמית האקדמיה הבריטית
 
אבי שליים (באנגלית: Avraham "Avi" Shlaim; נולד ב-31 באוקטובר 1945) הוא היסטוריון ישראלי-בריטי, פרופסור אמריטוס ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת אוקספורד וחבר באקדמיה הבריטית. שליים מזוהה עם הקבוצה המכונה "ההיסטוריונים החדשים".
קורות חייו

אבי שליים נולד בבגדאד בשנת 1945, לאב שהיה יבואן של חומרי בניין. בשנת 1951 עלתה משפחתו לישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה. בעקבות העלייה הפסיד אבי המשפחה את כל רכושו.
הישגיו בבית הספר בישראל היו נמוכים. הוא סיפר כי כאשר עבר את מבחני המיון, אמרה לו המחנכת שעבר רק בגלל ההנחות שעושים למזרחים. כדי להצילו ממה שנראה ככישלון מובטח שלחה אותו אמו בגיל 16 לאנגליה, שם התגורר אצל אחיו. הוא סיים שם את בית הספר התיכון בציונים גבוהים. בשנת 1964 חזר לישראל כדי לשרת בצה"ל.
שליים נשוי לנינתו של המדינאי הבריטי דייוויד לויד ג'ורג'. משנת 1966 הוא מתגורר באנגליה ומחזיק באזרחות כפולה, ישראלית ובריטית.
קריירה אקדמית

לאחר שירותו בצה"ל חזר שליים לאנגליה ולמד היסטוריה באוניברסיטת קיימברידג'. הוא התכוון להצטרף למשרד החוץ הישראלי, אך בתום לימודיו העדיף לקבל משרת מרצה במחלקה ליחסים בין-לאומיים של אוניברסיטת רדינג. ב-1987 מונה לפרופסור באוניברסיטת אוקספורד.
קריירה אקדמית > קיר הברזל: ישראל והעולם הערבי

הספר "קיר הברזל: ישראל והעולם הערבי" יצא לאור באנגלית בשנת 2000. מהדורה עברית (תרגום ראשון של ספר של שליים לעברית) ראתה אור בשנת 2005.
הספר סוקר את יחסי התנועה הציונית עם הערבים ובעיקר את יחסי מדינת ישראל עם מדינות ערב במאה העשרים. הוא מאמץ את הגישה שלפיה ישראל סירבה דרך קבע להצעות השלום מהצד הערבי. הדבר אירע לדעתו ב-1949 בהצעת חוסני זעים בסוריה, עבדאללה הראשון, מלך ירדן בשנת 1950, והצעת אנואר סאדאת ב-1971. השלום נכרת לבסוף רק ב-1979 עם מצרים, ב-1993 עם הפלסטינים וב-1994 עם ירדן.
המונח "קיר הברזל" לקוח ממאמרו של זאב ז'בוטינסקי משנת 1923, "על קיר הברזל". לטענת ז'בוטינסקי, מחייב המזור לחולשת הציונות מול הערבים את יצירתו של קיר ברזל מצד התנועה הציונית, ורק כשיסתמו בקיר את כל הפרצות, תרדנה הקבוצות הערביות הקיצוניות, ותעלינה הקבוצות הערביות המתונות, שאיתן ניתן יהיה לעשות שלום.
שליים גורס כי לא רק יורשיו האידאולוגיים של ז'בוטינסקי, כגון מנחם בגין, יצחק שמיר ובנימין נתניהו, התנהגו בהתאם לפרדיגמה זו, כי אם גם מנהיגי תנועת העבודה ובעיקר דוד בן-גוריון וגולדה מאיר. כל אלו קיימו את החלק הראשון של מאמרו של ז'בוטינסקי, אך התעלמו מחלקו השני. שליים גורס כי ישראל סירבה למשא ומתן דו-צדדי עם הערבים ובכלל זה ועידות בין-לאומיות, מתוך חשש שתהיה נתונה בלחצים שבהם לא תוכל לעמוד, והדבר הביא להיווצרות ערוצי שיחות אלטרנטיביים, שהביאו לחתימת הסכמי אוסלו לבסוף.
שליים גורס כי ישראל הרבתה להתערב בענייני הפנים של מדינות האזור כמו לבנון, ולקחה חלק בניסיונות הפיכה במשטרים ערביים. הוא מותח ביקורת על בן-גוריון, גולדה מאיר, שמיר, נתניהו ושרון ומשבח את משה שרת, בגין, יצחק רבין ואהוד ברק.
עמדותיו

בהקדמה לספרו "Israel and Palestine: Refutations ,Revisions ,Reappraisals" (ישראל ופלסטין: הערכה מחודשת, תיקונים, שלילות, 2009), ביטא שליים את השקפתו על זכות קיומה של מדינת ישראל: "היהודים הם עם, וכמו כל עם אחר, גם להם יש זכות טבעית להגדרה עצמית לאומית [...] החלטה שהועברה בידי העצרת הכללית של האו"ם ברוב גדול אינה יכולה להיות בלתי חוקית. אולי היא אינה צודקת, אך היא אינה בלתי חוקית". על קווי שביתת הנשק שנקבעו ב-1949 (הקו הירוק), כתב, "אלה הם הגבולות היחידים שנחשבים לגיטימיים בעיניי", וסיכם: "לדעתי הקמתה של מדינת ישראל הייתה כרוכה בעוולה איומה עבור הפלסטינים [...] אני מקבל במלואה את הלגיטימיות של מדינת ישראל בתוך גבולות טרום 1967". לגבי ההתנחלויות, כתב כי הוא "מתנגד – בצורה נחרצת, מוחלטת ובלתי מתפשרת – למפעל הקולוניאלי הציוני שמעבר" (לגבולות הללו). לדעתו, "הפתרון ההוגן והסביר היחיד הוא חלוקתה של פלשתינה... פתרון שתי המדינות".
שליים, בעקבות תום שגב, טען כי תמיכת דייוויד לויד ג'ורג' בהצהרת בלפור נבעה ממניעים אנטישמיים (חששו מהשפעתם המזיקה של היהודים במהלך מלחמת העולם הראשונה, כפי שהצהיר בפני ועדת פיל). באופן דומה, טען כי תמיכתו של וינסטון צ'רצ'יל בתנועה הציונית נבעה מאסלאמופוביה. שליים ציין:
אני יכול רק להסכים עם דברי סר ג'ון צ'נסלור, שהיה הנציב העליון הבריטי בפלשתינה, [1928-1931], שאמר כי הצהרת בלפור הייתה משגה קולוסלי - היא התגלתה כאסון עבור הפלסטינים והיא הצמיחה את אחד הסכסוכים הקשים, המרים והממושכים ביותר בעת החדשה.
במהלך מבצע צוק איתן פרסם שליים מאמר ב"אל ג'זירה", בו כינה את פעולותיה של ישראל "טרור מדינתי".
על טבח שבעה באוקטובר אמר שליים כי חמאס היא "התנועה הפלסטינית היחידה שמביעה התנגדות לכיבוש הישראלי" וכי "באמצעות מתקפת 7 באוקטובר שלח חמאס מסר חזק: ההתנגדות הפלסטינית לא מתה, וחמאס ימשיך את המאבק למען החופש והעצמאות של הפלסטינים".
הפולמוס סביב כתיבתו

שליים ספג ביקורת מהיסטוריונים ישראליים המזוהים עם הזרם המרכזי ומתנגדים לגישת המחקר והמסקנות של "ההיסטוריונים החדשים". יוסף הלר ויהושע פורת כתבו על שליים, בעקבות ראיון שהעניק לעיתון "הארץ": "לצערנו הרב, מוליך אבי שליים את קוראיו שולל, בטיעוניו שישראל החמיצה את השלום, בעוד הערבים שוחרי שלום למהדרין".
לעומתם, תיאר יורם מיטל (ראש מרכז חיים הרצוג לחקר המזה"ת והדיפלומטיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב) את הספר "קיר הברזל" כספר חובה הכרחי להבנת מדיניות ישראל כלפי מדינות ערב והפלסטינים בתקופה שבה עוסק הספר. מירון רפופורט כתב על הספר: "אחרי שקוראים את 573 עמודי הספר אפשר להבין למה שרון ולבנת לא רוצים שילמדו פה את שליים: בכתיבה קולחת, מבוססת על עובדות, הוא סוקר את התגלגלות המגעים של ישראל עם העולם הערבי מ-1948 ועד 2000 ופוסק באופן נחרץ כי לסיפור הישראלי על כך שישראל תמיד הושיטה יד לשלום אבל לא היה לה עם מי לדבר - אין רגליים ואין ידיים".
פרופסור אפרים קארש כתב בביקורת נוספת על ספרו של שליים "קנוניה מעבר לירדן: המלך עבדאללה, התנועה הציונית וחלוקת פלסטין", כי המסמכים ששימשו את שליים לביסוס תאוריית קנוניה - לפיה הושג הסכם לאיפוק הדדי בין ההאשמים והציונים, אשר נועד לסכל הקמת מדינה ערבית ממערב לנהר הירדן, ובתוך כך לחלק את השטח בין ירדן וישראל - מעידים על ההפך הגמור והעיון בהם מראה כי גולדה מאיר התנגדה לכל הסכם שיפר את תוכנית החלוקה, וכי בן-גוריון ושרת העדיפו הקמת מדינה פלסטינית על פני סיפוח האזורים הערביים בארץ ישראל לעבר הירדן.
בני מוריס כתב על הספר: "שם הספר עצמו מסגיר הרבה. כשאדם רואה בעין יפה את מדיניותן ומנהיגיהן של שתי מדינות, כל שיתוף פעולה שלהן כנגד גורם שלישי יתואר בדרך כלל כברית או כשותפות. "קנוניה", לעומת זאת, היא מילת גנאי". מוריס טען שבספרו של שליים "רק אחד משני הצדדים השותפים ל'קנוניה' מועלה אל עמוד הקלון: היישוב ומנהיגיו, בעיקר דוד בן-גוריון", ואילו את הצד השני באותה "קנוניה". לדבריו, פוטר שליים את ירדן "בנזיפה קלה בלבד". עוד טען כי בזכות תיאורו החיובי של עבדאללה, "התחבב שליים מאוד על הנסיכים ההאשמים, והם פתחו עבורו דלתות רבות ברבת עמון" לקראת פרסום ספרו על המלך חוסיין. לדבריו, העובדה שעבדאללה כבש את ליבת השטח שהוקצה למדינה הפלסטינית בהחלטת החלוקה של האו"ם ב-1947, "ובשנים שלאחר מכן תרם לא מעט להחנקת הלאומנות הפלסטינית", הצליחה "לחמוק מן הלהט המוסרי שמאפיין את עיסוקו של שליים בישראל".
מוריס ביקר גם את גישתו של שליים כי היסטוריונים אינם אמורים רק לתאר ולנתח אלא גם לשמש "שופט וחבר מושבעים", וכי באחריותם להביע שיפוט מוסרי כלפי מעשיהם של גיבוריהם. לדעתו, יש להשאיר את ההכרעה בידי הקוראים.
על בחירתו בהצהרת בלפור כ"משגה הדיפלומטי הבריטי החמור ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-20" כתב ההיסטוריון אודי מנור: "לקרוא ולא להאמין. לא 'הסכם מינכן', לא מדיניות בריטניה בהודו, כל אלו מתגמדים לנוכח הצהרת בלפור."
ספריו

קיר הברזל: ישראל והעולם הערבי. מאנגלית: יעקב שרת, הוצאת ידיעות אחרונות, 2005.
המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית. תרגמה מאנגלית: דפנה ברעם. הוצאת דביר, 2009.
Collusion across the Jordan: King Abdullah, the Zionist Movement and the Partition of Palestine (winner of the 1988 Political Studies Association's W. J. M. Mackenzie Prize)
The Politics of Partition (1990 and 1998)
War and Peace in the Middle East: A Concise History (1995)
The Cold War and the Middle East (co-editor, 1997)
The Iron Wall: Israel and the Arab World (New York: W.W. Norton, 2001)
Lion of Jordan: The Life of King Hussein in War and Peace (London: Allen Lane, 2007)
Israel and Palestine: Reappraisals, Revisions, Refutations (London: Verso Books, 2009)
The Iron Wall: Israel and the Arab World (London: Penguin, 2014)
הערות שוליים

1 2  מירון רפופורט, ידנו המושטת למלחמה, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2005
↑  בני מוריס, מדיר יאסין עד קמפ דייוויד, עמ' 169.
↑  בני מוריס, מדיר יאסין עד קמפ דייוויד, עמ' 170.
↑  בני מוריס, מדיר יאסין עד קמפ דייוויד, עמ' 167-168
↑  Mandate100 | ‘A dangerous people to quarrel with’: Lloyd George’s Secret Testimony to the Peel Commission Revealed, Fathom
↑  Ben Clarke, From Balfour to Boris: Britain's broken promises in Palestine, https://english.alaraby.co.uk/, ‏2017-10-16 (באנגלית)
↑  Avi Shlaim, Lessons of the conflict in Gaza, www.aljazeera.com (באנגלית)
↑  פרופ' ישראלי באוקספורד כינה את מתקפת 7 באוקטובר "מסר מעצים של חמאס", באתר וואלה, 10 באפריל 2024
↑  יוסף הלר ויהושע פורת, פלאי ההיסטוריה החדשה, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2005
↑  יורם מיטל, אילו רק ידעו מנהיגי המדינה לקרוא את ז'בוטינסקי, באתר הארץ, 15 באוגוסט 2005
↑  אפרים קארש, פיברוק ההיסטוריה הישראלית: "ההיסטוריונים החדשים", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999, עמ' 83.
↑  בני מוריס, מדיר יאסין עד קמפ דייוויד, 12. היסטוריה רוויזיוניסטית מעוותת (18 בנובמבר 2009), עמ' 162.
↑  בני מוריס, מדיר יאסין עד קמפ דייוויד, עמ' 163.
↑  בני מוריס, מדיר יאסין עד קמפ דייוויד, עמ' 168.
↑  אהוד מנור, 'בעיית המיעוטים תתפוס מקום מרכזי': פוליטיקה 'ציונית־פועלית', 1917–1942 ג'מאעה כ"ג, תשע"ז, עמ' 129
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268013805171  PLWABN: 9810603999305606  BNE: XX1392675  BnF: cb120553502 (data)  CANTIC: a10904840  CiNii: DA02739100  GND: 140862463  ISNI: 0000 0001 1075 2212  LCCN: n81131634  LNB: 000034151  NDL: 001140637  NKC: xx0052893  NTA: 070525137  SUDOC: 028790707  VIAF: 85640791   WorldCat (עם VIAF): 85640791
המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2022)

| --- | --- |

 עיר מארחת:  בייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין
 מדינות משתתפות:  49
 תחרויות:  78 תחרויות ב-5 ענפים (7 ענפי משנה)
 טקס הפתיחה:  4 במרץ
 טקס הנעילה:  13 במרץ
 נפתח רשמית על ידי:  שי ג'ינפינג 
 הדליק את הלפיד האולימפי:  לי דואן 
 האצטדיון הראשי:  האצטדיון הלאומי בייג'ינג
 → פיונגצ'אנג 2018 2026 Winter Paralympics ← 
 
משחקי החורף הפאראלימפיים ה-13 הם אירוע ספורט גדול ומרכזי שנערך בין ה-4 במרץ ל-13 במרץ 2022 בבייג'ינג, ובמספר אתרים במחוזות יאנקינג (אנ') וצ'ונגלי (אנ') ברפובליקה העממית של סין.
בייג'ינג היא העיר הראשונה המארחת גם את משחקי הקיץ וגם את משחקי החורף הפאראלימפיים, לאחר שאירחה את המשחקים הפאראלימפיים בקיץ 2008. רבים מהמתקנים ששימשו במשחקים הפאראלימפיים בקיץ 2008 מארחים את התחרויות גם במשחקי החורף הפאראלימפיים ב-2022.
ארגון והכנת המשחקים > המתחמים הפאראלימפיים

המתקנים האולימפיים למשחקים מקובצים לשלושה מתחמים. במתחם בייג'ינג נעשה שימוש חוזר ברבים מהמתקנים שאירחו תחרויות בהמשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008). בכל מתחם מלבד מתקני הספורט הוקמו גם כפר פאראלימפי ומרכז תקשורת. בבייג'ינג נעשה שימוש חוזר בכפר הפאראלימפי ממשחקי 2008 ובמרכז הוועידות הלאומי, ששימש כמרכז תקשורת במשחקי 2008. כמו כן, מתקני התחרויות זהים למתקנים שאירוח את אולימפיאדת בייג'ינג (2022).
| מתחם | מתקן | ענפי ספורט | קיבולת | סוג | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| בייג'ינג | האצטדיון הלאומי בייג'ינג ("קן הציפור") | טקסי הפתיחה והנעילה | 80,000 | מתקן קיים | אירח את טקסי הפתיחה, הנעילה, תחרויות אתלטיקה קלה ואת משחק הגמר של טורניר הכדורגל באולימפיאדת 2008. |
| בייג'ינג | האצטדיון הלאומי המקורה בייג'ינג | הוקי מזחלות | 19,418 | מתקן קיים | באולימפיאדת 2008 אירח את תחרויות ההתעמלות מכשירים, הטרמפולינה והכדוריד. |
| בייג'ינג | מרכז ענפי ספורט המים הלאומי בייג'ינג ("קוביית המים"/"קוביית הקרח") | קרלינג בכיסאות גלגלים | 3,795 | מתקן קיים ששופץ | באולימפיאדת 2008 אירח את תחרויות השחייה, השחייה הצורנית והקפיצה למים. |
| יאנקינג | המרכז הלאומי לסקי אלפיני | סקי אלפיני | 4,800 | מתקן חדש |  |
| צ'ונגלי | המרכז הלאומי לביאתלון | ביאתלון | 6,024 | מתקן חדש |  |
| צ'ונגלי | המרכז הלאומי לסקי למרחקים | סקי למרחקים | 6,023 | שטח קיים |  |
| צ'ונגלי | אתר הסקי טאיוו | גלישת שלג |  | מתקן קיים |  |
האצטדיון הלאומי בייג'ינג ("קן הציפור")
מרכז ענפי ספורט המים הלאומי בייג'ינג ("קוביית המים")
האצטדיון הלאומי המקורה בייג'ינג
ארגון והכנת המשחקים > שיווק > סמל

ב-15 בדצמבר 2017 חשפה הוועדה המארגנת של המשחקים האולימפיים והפאראלימפיים בייג'ינג 2022 את הסמל הרשמי של המשחקים. הסמל עוצב על ידי האמנית לין צוּנגֶ'ן. הסמל משלב אלמנטים מסורתיים ומודרניים של התרבות הסינית ועוצב בהשראת הסימן 飞 שהוא המילה זבוב בכתב סיני. הסמל עוצב כסרט הדומה לספורטאי בכסא גלגלים הממהר לעבר קו הסיום. הצבע הכחול נועד לסמל חלומות, עתיד והטהרה של הקרח והשלג, בעוד הצבעים אדום וצהוב מסמלים תשוקה, נעורים ואת צבעי הדגל של המדינה המארחת.
ארגון והכנת המשחקים > שיווק > קמע

הוועדה המארגנת של המשחקים האולימפיים והפאראלימפיים בייג'ינג 2022 השיקה את תחרות עיצוב הקמעות למשחקים ב-8 באוגוסט 2018. במסגרת התחרות במהלך חודש ספטמבר 2018 תלמידי בתי ספר ברחבי סין יצרו עיצובי קמעות במסגרת שיעורי האומנות בבית הספר כחלק מתוכנית החינוך האולימפית של בייג'ינג 2022. 5,816 עיצובים מ-36 מדינות, כולל סין, הוגשו לתחרות. מתוכם נבחרו 10 עיצובים שעלו לשלב הסופי.
ב-17 בספטמבר 2019 חשפה הוועדה המארגנת את הקמע למשחקים "Shuey Rhon Rhon". הקמע עוצב כפנס סיני בדמות ילד. הפנס הסיני הוא סמל תרבותי בן אלפי שנים בסין בעל זיקה לקציר, חגיגה, שגשוג ואור. הצבע האדום מסמל בתרבות הסינית שמחה וחגיגיות. העיצוב מדמה חיתוך נייר סיני מסורתי. ראשו של הקמע מעוטר ביונים, מקדש השמיים של בייג'ינג ושלג המסמלים שאיפה לשלום וחברות. בנוסף, צורת ההגייעה של המילה "Shuey" זהה לתו הסיני המסמן שלג. העיצוב הוגש לתחרות על ידי האקדמיה לאמנות של ג'ילין (אנ').
המשחקים > ענפי הספורט

במשחקים הפאראלימפיים מתקיימים 78 תחרויות ב-5 ענפי ספורט, הכוללים 7 דיסציפלינות. 2 תחרויות פחות מהמשחקים הפארלימפיים פיונגצ'אנג (2018)
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  גלישת שלג (8)  הוקי מזחלות (1)  סקי אלפיני (30) |  סקי נורדי ביאתלון (18)  סקי למרחקים (20) |  קרלינג בכיסאות גלגלים (1) |  |  |  |  |  |
המשחקים > המדינות המשתתפות

זוהי הופעת הבכורה של נבחרות אזרבייג'ן, ישראל ופוארטו ריקו במשחקי החורף הפאראלימפיים וחזרתן של נבחרת ליכטנשטיין לאחר שמשלחתה לא העפילה מאז המשחקים הפאראלימפיים לילהאמר (1994), נבחרת אסטוניה לאחר שמשלחתה לא העפילה מאז המשחקים הפאראלימפיים סולט לייק סיטי (2002) ונבחרת לטביה לאחר שמשלחתה לא העפילה מאז המשחקים הפאראלימפיים טורינו (2006).
המשלחת הרוסית הייתה אמורה להשתתף בשם "הוועד הפאראלימפי הרוסי" (PRC) לאור העונש שהוטל עליה בדצמבר 2019 על ידי הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט בשל פעילות מדינתית מאורגנת לרמאות בבדיקות סמים. אולם לאור הפלישה הרוסית לאוקראינה קבע הוועד הפאראלימפי הבינלאומי ב-2 במרץ כי המשלחות מרוסיה ובלארוס לא ישתתפו במשחקים בשמם, ועם הסמלים הלאומיים. הספורטאים מהמדינות הללו הורשו להשתתף כספורטאים פאראלימפיים עצמאיים תחת הדגל של הוועד הפאראלימפי. אם ספורטאי עצמאי ייזכה במדליה, המדליה תוענק לו אך היא לא תספר בטבלת המדליות הכללית. במקרה של זכייה במדליית זהב יושמע ההמנון הפאראלימפי. יממה לאחר מכן הודיע הוועד הפאראלימפי הבינלאומי כי השתתפות ספורטאים ונציגים מרוסיה ובלארוס נאסרה לאחר שמספר רב של ועדים פאראלימפיים לאומיים איימו לא להתחרות ולהחרים את המשחקים אם צעד זה לא יינקט.
המשלחת הישראלית

ישראל השתתפה בפעם הראשונה במשחקי החורף הפאראלימפיים. הנציגה הישראלית היחידה הייתה שיינא וספי, בת 19 מיסוד המעלה, שהתחרתה בענף הסקי האלפיני. וספי נועדה להתחרות בשתי תחרויות: סלאלום וסלאלום ענק. אך פרשה מתחרות הסלאלום בעקבות שינוי מועד התחרות ליום שבת במקום יום ראשון לאור תנאי מזג האוויר הצפויים, דבר שנגד את שמירת השבת של וספי.
ראו גם

אולימפיאדת בייג'ינג (2008)
המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008)
אולימפיאדת בייג'ינג (2022)
הערות שוליים

↑  ועדת ההערכה למשחקי החורף 2022 (1 ביוני 2015). Report of the 2022 Evaluation Commission (pdf) (Report) (באנגלית). הוועד האולימפי הבינלאומי. pp. 60–65. ארכיון (PDF) מ-23 בינואר 2022. נבדק ב-1 בפברואר 2022. {{cite report}}:  (עזרה)
↑  "Beijing 2022 unveils official emblems" (באנגלית). הוועד האולימפי הבינלאומי. 15 בדצמבר 2017. ארכיון מ-3 בפברואר 2022. נבדק ב-4 בפברואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Beijing 2022 unveils official Paralympic emblem" (באנגלית). הוועד הפאראלימפי הבינלאומי. 15 בדצמבר 2017. ארכיון מ-17 בפברואר 2022. נבדק ב-3 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Beijing 2022 launches Olympic and Paralympic Winter Games mascots design competition" (באנגלית). הוועד האולימפי הבינלאומי. 8 באוגוסט 2018. ארכיון מ-15 ביולי 2021. נבדק ב-28 בינואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Beijing 2022: Paralympic and Olympic mascots unveiled" (באנגלית). הוועד הפאראלימפי הבינלאומי. 17 בספטמבר 2019. ארכיון מ-20 בפברואר 2022. נבדק ב-3 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "IPC makes decisions regarding RPC and NPC Belarus". הוועד הפאראלימפי הבינלאומי. 2 במרץ 2022. נבדק ב-2 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "IPC to decline athlete entries from RPC and NPC Belarus for Beijing 2022". הוועד הפאראלימפי הבינלאומי. 3 במרץ 2022. נבדק ב-3 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ליאור ברטל, ‏תעשה היסטוריה: שיינא וספי תייצג את ישראל במשחקי החורף הפראלימפיים, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 25 בנובמבר 2021
↑  לי נוף גזית, שומרת על השבת: שיינא וספי לא תשתתף בסלאלום, באתר ynet, 9 במרץ 2022
↑  אתר המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג 2022
| המשחקים הפאראלימפיים |
| --- | --- | --- |
| משחקי הקיץ | רומא (1960) • טוקיו (1964) • תל אביב (1968) • היידלברג (1972) • טורונטו (1976) • ארנהם (1980) • ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) • סיאול (1988) • ברצלונה (1992) • אטלנטה (1996) • סידני (2000) • אתונה (2004) • בייג'ינג (2008) • לונדון (2012) • ריו דה ז'ניירו (2016) • טוקיו (2020) • פריז (2024) |  |
| משחקי החורף | אורנסקולדויק (1976) • גיילו (1980) • אינסברוק (1984) • אינסברוק (1988) • אלברוויל (1992) • לילהאמר (1994) • נאגנו (1998) • סולט לייק סיטי (2002) • טורינו (2006) • ונקובר (2010) • סוצ'י (2014) • פיונגצ'אנג (2018) • בייג'ינג (2022) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: mzk20231197362 
קמעות המשחקים האולימפיים והמשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג 2022 על גבי מטוס בואינג 737 הדור הבא של חברת אייר צ'יינה
קהילת יהודי עמדיה

קהילת יהודי עמדיה הייתה קהילה קטנה, חלק מיהדות כורדיסטן, אשר חיה בעיירה עמדיה (בערבית: العمادية, תעתיק: אל-עמאדיה; בכורדית: ئامێدی, תעתיק: אמדי). העיירה שוכנת בכורדיסטן העיראקית בגובה 1,400 מטרים מעל פני הים, במרחק כ-110 קילומטרים מצפון לעיר מוסול, כ-20 קילומטרים דרומית לגבול טורקיה.
היסטוריה

בשנת 1170 הגיע לעמדיה הנוסע בנימין מטודלה וסיפר על קהילה יהודית בת 2,000 נפשות, שהם צאצאי גלות ישראל מימי שלמנאסר מלך אשור.
בסוף המאה ה-13 היה במקום בית כנסת על שם עזרא הסופר, שנבנה כנראה בשנת 1294 ולידו קברו של הנביא עובדיה.
במאות ה־16 וה- 17 הייתה בעמדיה קהילה גדולה שבראשה "חכמים" ו"שרים". בראשית המאה ה־17 חי בעמדיה הרב שמעון בן שמואל דוגה, שעסק גם בקבלה.
יהודי עמדיה סחרו בעפצים ובעורות והיו להם קשרי מסחר הדוקים עם העיר מוסול.
ב-1827 ביקר במקום הנוסע דוד דבית הלל וסיפר על 200 משפחות יהודיות וביניהם סוחרים גדולים שהי בעלי רוב חנויות הבדים בעיירה. ב-1840 היו בעמדיה כ־500 משפחות, אך ב-1852 נותרו רק 50 משפחות, בעיקר בשל התעמרות נציגי השלטון העות'מאני ביהודים. בשנת 1906 חיו בעיירה 250 יהודים. ובמפקד רשמי ב-1930 היוו בעמדיה ובסביבותיה 812 יהודים, דוברי ארמית. ב-1945 היו בעיירה כ־400 נפש (80 משפחות) ובמפקד 1947 נמנו 303 יהודים.
היסטוריה > משיח השקר דוד אלרואי

בשנת 1160 פעל בעמדיה משיח השקר דוד אלרואי והקים שם מרכז לתנועתו, למרידה בשלטון המוסלמי וכיבוש ירושלים.