stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המדור המרכזי
הרקע להקמת המדור המרכזי

מבנה משטרת ישראל בשנות החמישים כלל אגף שלא קיים כיום (תחומי אחריותו מתחלקים בין כמה אגפים), הוא אגף הארגון, שבראשו עמד ניצב עמוס בן-גוריון. הדרגה נקראה אז "סגן מפקח כללי" – ומדובר היה בדרגה ולא בתפקיד. אגף זה היה אחראי, בין השאר, על תחום המבצעים ועל תחום התכנון.
עמוס בן-גוריון הוביל מספר עבודות מטה נרחבות, שהתוצרים שלהן באו לידי ביטוי ברפורמות שיצאו לפועל בסוף שנות החמישים ותחילת שנות הששים, על פי החלטת המפכ"ל החדש, יוסף נחמיאס.
רפורמות אלה כללו את צמצום מספר מחוזות המשטרה, הפעלת שיטור מקופים בערים הגדולות – וארגון-מחדש של תחום החקירות והמודיעין במחוז תל אביב.
הרעיון שעמד בבסיס הקמת המדור המרכזי, היה ריכוז משאבי המודיעין והחקירות בתחומים שהמשטרה זיהתה ככאלה שיהיו מורכבים מדי עבור תחנת משטרה בודדת. הרעיון היה שהיחידה החדשה תפעל בכל תחומי המחוז, ותהווה גורם מרכזי בכל הנוגע לאיסוף המודיעין, ניתוחו – וביצוע פעילות מבצעית וחקירתית שנגזרת ממנו. כך, למשל, במידה ותזוהה כנופיה של גנבים שפועלת ברמת גן, הרי שנפת רמת גן (מרחב דן), לא תהיה הגורם שמטפל בה, אלא המדור יעסוק בה.
הקמת היחידה

כאשר החל התכנון לרפורמה זו, הסתייע בן-גוריון בקצין חקירות ומודיעין, ששירת באגף – פקד שלום ירקוני.
ירקוני, שנולד בהונגריה ב-1920 ועלה לארץ בגיל 19, היה לוחם ומפקד בארגון "ההגנה", והצטרף למשטרת ישראל בשנת 1949. הוא שירת כחוקר בתל אביב והתבלט ביכולותיו. כתוצאה מכך הוא יצא לקורס סמלים ואחר כך לקורס קצינים, שבסיומו חזר לשרת כקצין חקירות במחוז ת"א. אחרי תקופה קצרה, עבר ירקוני למטה הארצי והוצב בתור קצין במדור ללחימה בהסתננות, שריכז מודיעין בכל הנוגע לחדירות לישראל ממדינות אויב. בתפקיד זה רכש ניסיון בשיטות ואמצעים לאיסוף מודיעין ולניתוחו. מהמדור ללחימה בהסתננות עבר ירקוני לשרת במדור המיעוטים, שהיה חלק מהמחלקה לתפקידים מיוחדים – גוף המודיעין הראשי של המשטרה. הן המדור ללחימה בהסתננות והן המחלקה לתפקידים מיוחדים, היו חלק מאגף ארגון, וכתוצאה מכך נחשף עמוס בן-גוריון לירקוני וליכולותיו, והתרשם ממנו מאוד.
כשהחלה באגף ארגון עבודת מטה בנוגע לשינוי תפישה בכל הנוגע להפעלת מודיעין פלילי בצמוד לחקירות, הציב בן-גוריון את ירקוני בתפקיד מפתח בצוות התכנון. ב-1958, כאשר סיים בן-גוריון את תפקידו באגף ארגון, ולבקשתו עבר לשרת כמפקד מחוז ת"א, הוא ביקש שירקוני יעבור גם הוא. עם זאת, המעבר לא היה מיידי, שכן ירקוני נשלח לקורס מודיעין ממלכתי, שהיה משותף לכלל גופי קהיליית המודיעין, במטרה לרכוש עוד מיומנויות וניסיון, בטרם יוצב במחוז.
פעילות המדור

עם הצבתו במחוז תל אביב במרץ 1959, קיבל ירקוני מינוי כ"ראש מדור חקירות מטה ואיסוף" – תפקיד שלא היה קיים לפני כן, והיווה בעצם פלטפורמה להקמתה של היחידה החדשה.
במהלך החודשיים הבאים נקלטו במדור 3 פקדים ו-6 מפקחים, שהיוו את דרג הפיקוד ביחידה העתידית, ושנקראה, החל ממאי, "המדור המרכזי". עיקר הפעילות בשנים הראשונות הייתה קשורה בעבירות רכוש, אבל משלב מוקדם, טיפל המדור גם בעבירות אלימות, כולל אונס ורצח.
המדור פעל בבניין המשטרה ברחוב דיזנגוף 221, ששימש את מטה מחוז תל אביב וכונה בפי השוטרים "הנפה הצפונית", ובפי העבריינים "הצפונית", או "הבולשת".
המדור הורכב משלושה מפלגים:
מפלג 1 – רכוש, הונאה וסמים
מפלג 2 – חקירות ותשאול
מפלג 3 – מודיעין ומבצעים, כולל היחידה הסמויה.
ירקוני שילב במדור אנשי משטרה וותיקים ומנוסים, בעלי היכרות טובה עם הזירה, יחד עם שוטרים חדשים שהיו נוחים יותר להטמיע שיטות ואמצעים חדשים, שלא היו קיימים קודם. כך, למשל, מפלג המודיעין של המדור, שאותו ריכז הקצין יעקב (ז'אקו) עייש, בנה מאגר מידע נדיר באיכותו ובהיקפו, אודות העולם התחתון במחוז. את המידע זה, שהיה בתחילה מרוכז בראשיהם של אנשי משטרה וותיקים, ריכזו שוטרי מפלג המודיעין, בכרטסות, שכללו מידע רב אודות יעדי המחוז, בהתאם לשמות, תחומי עיסוק, תיאורים חיצוניים, זירות פעילות, עבריינים-עמיתים ועוד ועוד. כרטסת זו, בעידן שקדם למחשוב, הייתה הפעם הראשונה שבה יצרה המשטרה מאגר נתונים פלילי, שלא רק ריכז את המידע – אלא גם יצר אפשרות להגיע אליו במהירות.
נגישותו של המודיעין סייעה מאוד לחוקרי המדור בבואם לבנות תיקים נגד חשודים, הרבה יותר מכפי שניתן היה לדמיין בעבר.
בפגישה עם עיתונאים תלה ירקוני את הישגי המדור ”בידע שהם הקנו להם במשך זמן רב, בעקביות בה הם מבצעים את המשימות המוטלות עליהם, בסבלנות שהם מגלים בעבודה, במסירות לתפקיד ובכושרם ללמוד גם מאי ההצלחות.” כן ציין באותה פגישה ”כי הפעלת לחץ פיזי על הנחקרים היא אסורה בהחלט ועומדת גם בניגוד מוחלט למגמות שלפיהן פועלת היחידה”, אם כי מיוחסים למדור מקרים לא מעטים של הפעלת אלימות כלפי עבריינים.
השפעות המדור המרכזי

הופעת המדור המרכזי שינתה במהירות את אופן ההתמודדות של המשטרה עם העבריינים במחוז ת"א, ומספרן של החקירות המורכבות שהסתיימו בהרשעות, גדל בצורה משמעותית. בסוף שנות הששים נחשב המדור, למודל מוצלח להפעלה משולבת של מודיעין וחקירות, ומחוזות נוספים החלו להתעניין באפשרות הקמת יחידות דומות. באותה תקופה פנה פיקוד המשטרה לחברת "קונתהל", שעסקה רבות בייעוץ ארגוני, בבקשה לבחון את מבנה המשטרה ולהציע שינויים שיתאימו את המשטרה למציאות משתנה.
אחרי מחקר מעמיק, המליצה "קונתהל", על הגדלת המדור, והקמת "היחידה המרכזית" (ימ"ר), ובמקביל על הקמת יחידות דומות במחוזות אחרים, שיתבססו על המודל הקיים במחוז ת"א.
ההמלצה התקבלה, ובמהלך שנות השבעים, כאשר הוקמו יחידות חקירה ארציות (היחידה הארצית לחקירות הונאה – יאח"ה, והיחידה הארצית לחקירת פשעים חמורים – יאח"פ, שהיום מוכרת בתור היאחב"ל), גם הן נבנו, במידה רבה, בהתאם למודל שפיתח שלום ירקוני בסוף שנות החמישים.
הימ"רים במחוזות ובמרחבי המשטרה, וכן יחידות להב 433 – הן צאצאיות ישירות של אותו מדור מרכזי.
הערות שוליים

↑  "המדור המרכזי", מחוז ת"א
↑  אנשי המדור המרכזי במשטרה על תפקידם, שערים, 24 בנובמבר 1960
↑  אלי סניור, לבעוט בגנב ולפזר לו את השיניים, באתר ynet, 20 בספטמבר 2013
↑  קונתהל הייתה מחברות המחשבים הראשונות בישראל, לימים היוותה את אחת מהחברות שהתאחדו לחברת נס טכנולוגיות
הירש גודמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1946 (בן 78 בערך) דרום אפריקה 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  ג'רוזלם פוסט, ג'רוזלם ריפורט, המכון למחקרי ביטחון לאומי 
 
הירש גודמן (באנגלית: Hirsch Goodman) הוא עיתונאי ומזרחן ישראלי. משמש כעמית מחקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי ומרכז יפה למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב, שם הוא מנהל את תוכנית ברונפמן באסטרטגיית מידע.
ביוגרפיה

גודמן נולד בדרום אפריקה ב-1946 ועלה לישראל ב-1965.
משנת 1975 ועד 1986 היה הכתב לענייני צבא וביטחון של הג'רוזלם פוסט, במקביל היה עורך תורם ל-U.S. News & World Report, כתב מיוחד של הניו ריפבליק ושל הסאנדיי טיימס הלונדוני בירושלים. היה חבר הנהלת אגודת העיתונאים ירושלים.
משנת 1986 ועד 1989 שימש כעמית מחקר במכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון.
בשנת 1990, הקים את כתב העת הדו-שבועי ג'רוזלם ריפורט ושימש כעורך ראשי משותף של המגזין במשך שמונה שנים. לאחר שהקו המדיני של הג'רוזלם פוסט הפך מזוהה עם הימין השמרני, בעקבות רכישת העיתון בידי קבוצת "הולינג'ר" של איל העיתונות קונרד בלק, גודמן שכנעה קבוצה של עיתונאים בעיתון להצטרף אליו. בשנת 1998 רכשה "הולינג'ר" גם את הג'רוזלם ריפורט שנקלעה לקשיים כספיים והוא פרש מהעיתון.
משנת 2000 שימש כעמית מחקר בכיר במרכז יפה למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב.
חיים אישיים

גודמן גר בירושלים עם אשתו וארבעת ילדיו.
ממאמריו

הירש גודמן, השוחט שחט, תת האלוף שיקר, משרד הביטחון לא חקר - הטבח הלבנוני הראשון של ממשלת האחדות, כותרת ראשית, 3 באוקטובר 1984
הירש גודמן, עבדת עלינו בעיניים, מר שרון, כותרת ראשית, 30 בינואר 1985
הירש גודמן, למח רק לוב?, מעריב, 4 בינואר 1989
הירש גודמן, "עופרת יצוקה" והדיפלומטיה הישראלית, באתר News1 מחלקה ראשונה, 10 בפברואר 2009
הירש גודמן, מקור הכישלון: הדיפלומטיה הציבורית וקהילת המודיעין, באתר News1 מחלקה ראשונה, 14 ביוני 2010
הערות שוליים

↑  הדס מנור, עיתון לאנשים חושבים, מעריב, 16 באוקטובר 1990
↑  גבי ברון - יו"ר עתונאי ירושלים, דבר, 10 בינואר 1983
↑  חמי שלו, 18 שנה לפני ישראל היום: זה היה העיתון הראשון של נתניהו, באתר הארץ, 2 במרץ 2018
↑  מעריב, ‏ג'רוזלם פוסט רכש %49 מג'רוזלם ריפורט, באתר גלובס, 18 באפריל 1998
↑  מאת אמנון ברזילי, המלחמה האמיתית על הסיפור, באתר הארץ, 15 במאי 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261959505171  VIAF: 13801524   WorldCat (עם VIAF): 13801524 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הלמוט לנט

| --- | --- |

הלמוט לנט
 לידה:  13 ביוני 1918 פירהנה, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  7 באוקטובר 1944 (בגיל 26) פאדרבורן, גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השתייכות:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1936–1944 (כ־8 שנים)
 דרגה:   אוברסט (לופטוואפה)
 תפקידים בשירות
 מפקד כנף ציידי הלילה ה-3
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון חרבות ויהלומים   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
הלמוט לנט (בגרמנית: Helmut Lent; ‏ 13 ביוני 1918 – 7 באוקטובר 1944), היה אוברסט בלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), אשר הוכתר כאלוף הפלות והיה לאחד מהבודדים שקיבלו את עיטור צלב האבירים עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

לנט נולד בפירהנה ב-13 ביוני 1918, והיה בנם החמישי של מארי ויוהנס לנט, שהיה כומר לותרני, כמו שני הסבים שלו, שאף הם היו כמרים לותרניים. במרץ 1933 הצטרף לנט לארגון היטלר יוגנד, והיה חבר בו עד לשנת 1935, ובאפריל 1936 התגייס ללופטוואפה. במהלך קורס הטיס עברו הטייסים גם קורס נהיגה על אופנועים ומכוניות, ובאחד הימים היה לנט מעורב בתאונה. ב-1 במרץ 1938 הועלה לנט לדרגת לוטננט, וב-1 במאי 1939 הוצב בכנף מטוסי המשחית ה-76, שהפעילה מטוסי מסרשמיט Bf 110.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה השתתף לנט בחיפוי האווירי לפלישת גרמניה הנאצית לפולין, וב-2 בספטמבר 1939 כבר הצליח להפיל מטוס קרב פולני. בהמשך המערכה הוא ביצע משימות נוספות, וב-21 בספטמבר קיבל על פעולותיו את עיטור צלב הברזל מדרגה שנייה. במהלך קרב מפרץ הליגולנד (1939), ב-18 בדצמבר 1939, הפיל לנט 2 מטוסי אויב, ובמהלך המערכה בנורווגיה הפיל 4 מטוסים נוספים, ועל פעולותיו קיבל ב-11 במאי 1940 את עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה. ב-1 ביולי 1940 הועלה לנט לדרגת אוברלוטננט, ולאחר מכן השתתף למשך תקופה קצרה במהלך הקרב על בריטניה.
ב-12 במאי 1941 זכה לנט בהפלה הלילית הראשונית שלו, וב-30 באוגוסט אותה שנה הוא עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל לאחר שהפיל 22 מטוסי אויב. ב-10 בספטמבר 1941 התחתן לנט עם אליזבת פטרסן, מעריצה מהמבורג ילידת מוסקבה, שאותה הכיר בפגישה עיוורת, ונולדו להם שתי בנות. ב-1 בינואר 1942 הועלה לנט לדרגת האופטמן, וב-6 ביוני 1942 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים, לאחר שזכה ב-34 ניצחונות ליליים בנוסף ל-7 ניצחונות יומיים. ב-1 בינואר 1943 הועלה לנט לדרגת מיור, וב-2 באוגוסט 1943 הוענק לו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים, לאחר שזכה ב-67 ניצחונות ליליים בנוסף ל-8 ניצחונות יומיים. ב-27 ביולי 1944 זכה לנט בניצחונו ה-100, ובעקבות כך הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, והוענק לו תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובכך היה הראשון מבין הטייסים הליליים שזכה בעיטור זה. הטייס השני שזכה בעיטור זה היה היינץ וולפגנג שנאופר.
מותו

ב-5 באוקטובר 1944 יצא לנט לטיסה שגרתית באזור פאדרבורן, ובעת הנחיתה נתקל בחוט חשמל והתרסק עם מטוסו. שלושת אנשי צוותו מתו מפצעיהם למחרת, ואילו לנט עצמו מת ב-7 באוקטובר, לאחר שהרופאים נלחמו במשך יומיים על חייו. לאחר מותו הועלה לנט לדרגת אוברסט, ונערכה לו הלוויה צבאית בהשתתפות הרמן גרינג, שאף נשא הספד במהלך ההלוויה. לזכותו של לנט נזקפו 110 הפלות, מתוכן 102 הפלות ליליות, שבהן זכה ב-520 גיחות.
לנט (שלישי מימין) בתצלום תעמולה נאצי, קיץ 1942, צרפת.
הרמן גרינג מספיד את לנט בהלווייתו
הלמוט פון פנוויץ

| --- | --- |

פנוויץ (שלישי משמאל בשורה הראשונה) יחד עם גנרלים גרמנים וקוזאקים. תמונה מ-1943
 לידה:  14 באוקטובר 1898 בוצנוביץ', הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 הוצאה להורג:  16 בינואר 1947 (בגיל 48) מוסקבה, ברית המועצות ברית המועצות
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:   צבא הקיסרות הגרמנית  רייכסווהר ורמאכט ורמאכט
 תקופת הפעילות:  1914–1945 (כ־31 שנים)
 דרגה:   גנרל-לוטננט
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הפרשים הקוזאקים הראשונה מפקד קורפוס הפרשים הקוזאקים אס אס ה-15
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   אות הפציעה (שחור)   צלב הכבוד    אות המערכה של החזית המזרחית
 
הלמוט פון פנוויץ (בגרמנית Helmuth von Pannwitz;‏ 14 באוקטובר 1898 – 16 בינואר 1947) היה גנרל-לוטננט בוורמאכט אשר פיקד על כוחות של קוזאקים אשר לחמו לצד הנאצים במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

פנוויץ נולד ב-14 באוקטובר 1898 בעיר בוצנוביץ' שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית. העיר נמצאת כיום בתחומי פולין המודרנית. משפחתו הייתה משפחת אצולה אשר מוצאה היה מהכפר פנוויץ בלוזאטיה (Lusatia). בגיל 12 הוא נכנס לבית ספר לצוערים בשלזיה. חרף גילו הצעיר, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית כמתנדב. הוא הוצב ברגימנט האולאנים ה-111 (ליבן-ליגניץ - אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה), ובמרץ 1915 קודם לדרגת לוטננט. ב-16 בספטמבר של אותה שנה קיבל את צלב הברזל דרגה שנייה. הוא השתתף בקרב על הסום בחזית המערבית ובמתקפת הקרפטים בחזית המזרחית, וב-27 בינואר 1917 קיבל את צלב הברזל דרגה ראשונה. בהמשך המלחמה הוצב באגף האפסנאות של הארמייה ה-14.
עם סיום המלחמה ופירוקו של הצבא הקיסרי, הצטרף לפרייקור ולרייכסווהר, ולחם כנגד הבדלנים הפולנים בשלזיה. ב-1920 נאלץ לפרוש מהרייכסווהר בגלל פציעה, ועוד באותה שנה השתתף בפוטש של קאפ אשר נועד להחזיר את המונרכיה לגרמניה. הוא הצטרף לרייכסווהר השחור, ארגון אשר נועד להגדיל את כוחה הצבאי של גרמניה. ב-1923 הוא השתתף בפוטש של קיסטרין, אשר לאחריו פורק הרייכסווהר השחור. פנוויץ היגר לפולין. ב-1931 ניתנה חנינה למשתתפי הפוטש, ופנוויץ חזר לגרמניה. ב-1935 הוא הצטרף לוורמאכט, וקיבל דרגת ריטמייסר. הוא מונה למפקד גדוד ברגימנט הפרשים ה-2 (פרוסיה המזרחית), וב-1938 קודם לדרגת מיור והועבר לרגימנט הפרשים ה-11 ולאחר מכן מונה למפקד גדוד הסיור של הדיוויזיה ה-45.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, היה פנוויץ מפקד גדוד סיור. הוא השתתף במערכה בפולין והמערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, וכן במבצע ברברוסה. הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-4 בספטמבר 1941 קיבל את צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1942 הוא הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד צוות קרב (קמפגרופה) עמו השתתף בקרב סטלינגרד. באפריל של אותה שנה, פנוויץ העלה במטכ"ל את הרעיון של הקמת כוח מתנדבים קוזאקים שיילחם לצד הוורמאכט. ילדותו של פנוויץ עברה עליו בערים שלגבול האימפריה הרוסית, והוא ראה במו עיניו את התועלת הצבאית שהקוזאקים מסוגלים להביא כפרשים. הקוזאקים זוהו לרוב כמלוכנים וכמתנגדי הקומוניזם, ולפיכך נרדפו והופלו לרעה בברית המועצות. בעיני רבים מהם נתפס הכיבוש הגרמני כשחרור, והם היו מוכנים לשרת בוורמאכט בתקווה לקבל אוטונומיה מסוימת. הצעתו של פנוויץ התקבלה בהסתייגות מצד אישים כמו היינריך הימלר שראו בקוזאקים עמים נחותים בדיוק כמו הרוסים, אך קצינים אחרים קיבלו אותה בהתלהבות.
בספטמבר 1942 קיבל פנוויץ אישור להקים כוח ניסיוני בן כ-1,000 פרשים קוזאקים, שעד מהרה התברר כהצלחה אדירה והצליח להשמיד יחידות פרשים שלמות של הצבא האדום. על מעשה זה ב-23 בדצמבר של אותה שנה הוא קיבל תוספת של עלי אלון לצלב האבירים שלו. באפריל הוקמה לבסוף דיוויזיה שלמה של פרשים קוזאקים שקיבלה את השם "דיוויזיית הפרשים הקוזאקים הראשונה". פנוויץ מונה למפקדה, ובמקביל הועלה לדרגת גנרל מיור. הדיוויזיה הועברה לאזור יוגוסלביה, והשתתפה שם בפעילות אנטי-פרטיזנית. במהלך הקרבות, הדיוויזיה ביצעה פשעי מלחמה רבים, ופנוויץ הועלה לדרגת גנרל-לוטננט במהלכם. בהמשך הוקמה דיוויזיה נוספת בשם "דיוויזיית הפרשים הקוזאקים השנייה", וב-2 בינואר 1945 אוחדו שתי הדיוויזיות לקורפוס הפרשים הקוזאקים אס אס ה-15, אשר הוכפף לאס אס חרף התנגדותו של פנוויץ. פנוויץ עצמו מעולם לא היה חבר באס אס. פנוויץ היה אהוד מאוד בקרב הקוזאקים, ואף השתתף עמם בתפילות האורתודוקסיות. בתחילת 1945 העניקו לו הקוזאקים את התואר "הטמאן". הקורפוס שלו המשיך להילחם באזור יוגוסלביה, ובהמשך נסוג לאוסטריה. ב-9 במאי נכנע פנוויץ לצבא הבריטי, לאחר שהובטח לו כי אנשיו לא יוסגרו לסובייטים.
ביוגרפיה > אחריתו

הבריטים הפרו את ההבטחה זמן קצר לאחר מכן, והקוזאקים הועמסו על משאיות בדרך לרוסיה שם היו עתידים להישפט כבוגדים. פנוויץ לא היה אמור להיות מוסגר, כיוון שלא היה אזרח רוסי, אך הוא בחר להמשיך עם חייליו, ונידון על פשעי מלחמה. הוא הוצא להורג במוסקבה ב-16 בינואר 1947 בגיל 48. ב-1996, לאחר עתירת משפחתו, טוהר שמו של פנוויץ, והוא הוכר כקורבן פשעי סטלין. עם זאת, ב-2001 חודשו ההאשמות נגדו בפשעי מלחמה.
המכון לארכאולוגיה של האקדמיה הרוסית למדעים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מכון של האקדמיה הרוסית למדעים
 תקופת הפעילות:  1919–הווה (כ־105 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°41′20″N 37°34′21″E﻿ / ﻿55.688987148712°N 37.572625435121°E﻿ / 55.688987148712; 37.572625435121
 archaeolog.ru
  (למפת מוסקבה מוגדלת) המכון לארכאולוגיה של האקדמיה הרוסית למדעים(למפת מוסקבה רגילה) המכון לארכאולוגיה של האקדמיה הרוסית למדעים
 
המכון לארכאולוגיה (ברוסית: Институ́т археоло́гии) הוא אחד המוסדות הארכאולוגיים המובילים ברוסיה והמוסד הארכאולוגי הגדול ביותר באקדמיה הרוסית למדעים, המתמחה בחקר תרבויות עתיקות מימי הביניים של אירואסיה. עבודתם של כמה דורות מעובדיה הניחה את היסודות לידע המדעי אודות רבות מהתופעות החשובות בתולדות האנושות מרגע היווצרותה ועד ראשית עידן התיעוש. הצוות כולל מומחים בתחומים שונים של ארכאולוגיה והיסטוריה, כמו גם תחומי מדעי הטבע.
מאז 1995, במסגרת מדיניות שילוב המדע והחינוך על בסיס המכון לארכאולוגיה של האקדמיה הרוסית למדעים, פועלת המחלקה להיסטוריה של האוניברסיטה האקדמית המדעית למדעי הרוח. המכון עובד בצמוד למשרד התרבות של רוסיה בהגנה על עתיקות רוסיות ובארגון חפירות ארכאולוגיות במדינה והיא הגוף העיקרי ברוסיה הפועל בתחום.
היסטוריה

המכון יונק את שורשו מהוועדה הארכאולוגית הקיסרית הרוסית, שהוקמה בשנת 1859.
ב-18 באפריל 1919, על פי צו מועצת הקומיסרים העממיים בפטרוגרד, הוקמה האקדמיה הרוסית להיסטוריה של תרבות חומרית, תפקידיה של הוועדה הארכאולוגית הקיסרית הרוסית הועברו לידי אותה אקדמיה. בשנת 1926 אורגנה האקדמיה מחדש כאקדמיה ממלכתית להיסטוריה של תרבות חומרית. הפעילות שלה פותחה בפטרוגרד - לנינגרד ובמוסקבה, שם הוקם אגף מוסקבה והיה למוסד מחקר שעסק בחקר תרבות חומרית מכל הסוגים והצורות.
בשנת 1937 הפכה האקדמיה למכון לתולדות התרבות החומרית כחלק מהאקדמיה למדעים של ברית המועצות. המכון הראשי היה ממוקם בלנינגרד, והסניף שלו, פעל במוסקבה. בשנת 1943 הועבר המכון למוסקבה, והסניף שלו נותר בלנינגרד. על פי צו של נשיאות האקדמיה למדעים של ברית המועצות מ-4 בספטמבר 1957, שונה שמה ל"מכון לארכאולוגיה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות".
בשנת 1991 שונה שמו ל"מכון לארכאולוגיה של האקדמיה הרוסית למדעים" ועל בסיס סניף לנינגרד נוצר מכון נפרד להיסטוריה של התרבות החומרית של האקדמיה הרוסית למדעים. מאז 2018 המכון נוטל חלק בשיקום ושיפוץ אתרי העתיקות בתדמור, סוריה.
הערות שוליים

↑  Устав Института археологии РАН
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299252505171  CiNii: DA08412963  ISNI: 0000 0001 1214 1108  VIAF: 166746080   WorldCat (עם VIAF): 166746080
הלמוט מרקו

| --- | --- |

מרקו (2016)
 לידה:  27 באפריל 1943 (בן 81) גראץ, אוסטריה
 מדינה:  אוסטריה 
 תפקיד:  יועץ לקבוצות המרוצים של רד בול וראש התוכנית לפיתוח נהגים צעירים
 פרסים והוקרה:  Josef Krainer Award (2023) 
 
הלמוט מרקו (בגרמנית: Helmut Marko, נולד ב-27 באפריל 1943) הוא יועץ מקצועי של קבוצות המרוצים של חברת רד בול (רד בול רייסינג ורייסינג בולס) וראש התוכנית לפיתוח נהגים צעירים של רד בול. בעבר היה נהג מרוצים והתחרה בפורמולה 1 ובמרוץ 24 השעות של לה מאן.
קריירת מרוצים

מרקו נולד בגראץ, אוסטריה. בילדותו למד בכיתה אחת עם יוכן רינדט, שזכה באליפות הפורמולה 1 בעונת 1970. בשנת 1967 הוענק לו תואר דוקטור במשפטיםבמהלך העונות 1971 ו-1972 התחרה במספר מרוצי גרנד פרי, אך לא צבר נקודות. במרוצי סיבולת הוא הגיע להישגים טובים יותר עם ניצחון במרוץ 24 השעות של לה מאן בשנת 1971  כשהוא נוהג בפורשה 917K יחד עם חייס ואן לנה. במהלך המרוץ קבעו השניים מרחק שיא של 5,335.313 ק"מ, הישג שהחזיק מעמד עד לשנת 2010.
בשנת 1972 קבע את זמן ההקפה המהירה ביותר במרוץ טארגה פלוריו. הוא הצליח לצמצם את הפער מהמוביל ביותר משתי דקות וסיים את המרוץ במקום השני בפער של 17 שניות בלבד אחרי המנצח. שבועות לאחר מכן, במהלך גרנד פרי צרפת, נפגע בעינו מאבן שניתזה על ידי מכוניתו של אמרסון פיטיפלדי. האבן ניקבה את מגן הקסדה וגרמה לאיבוד הראיה בעין שמאל, פציעה שסיימה עבור מרקו את קריירת המרוצים.
לאחר הפרישה

מרקו הוא הבעלים של 2 מלונות בגראץ. שימש כמנהלם של נהגי המרוצים גרהרד ברגר וקארל וונדלינגר. בשנת 1989 הקים את קבוצת RSM שהתחרתה בפורמולה 3 ובפורמולה 3000. בשנת 1999 מונה לאחראי על תוכנית הפיתוח לנהגים צעירים של רד בול, במקביל שינה את שם קבוצתו לרד בול ג'וניור. מאז שנת 2005 משמש כיועץ לקבוצות המרוצים של רד בול (רד בול רייסינג ואלפאטאורי).
הערות שוליים

↑  Die Diagnosen des Doktors (בגרמנית)
↑  Red Bull's Dr Helmut Marko, the mastermind behind Sebastian Vettel, The Guaridian, 14 November 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1239862318  VIAF: 2472163026473289570003   WorldCat (עם VIAF): 2472163026473289570003
הירש דוד נומברג

| --- | --- |

 לידה:  4 באפריל 1876 אמשינוב, רפובליקת פולין 
 פטירה:  21 בנובמבר 1927 (בגיל 51) אוטבוצק, רפובליקת פולין 
 מדינה:  פולין 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בוורשה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרידריך שילר 
 שפות היצירה:  פולנית, עברית, יידיש 
 חתימה:   
 
הירש דוד נומברג
מובילי ועידת צ'רנוביץ (1908). מימין לשמאל: הירש דוד נומברג, חיים ז'יטלובסקי, שלום אש, י"ל פרץ ואברהם רייזן.
קברו של הירש דוד נומברג בבית הקברות היהודי ברחוב אוקופובה, ועליו מצבה מעשה ידי הפסל אברהם אוֹסְטְשֶגָה
הירש דוד נוֹמְבֶּרְג (בכתיב יידי: הערש דוד נאָמבערג; בפולנית: Hirsz Dawid Nomberg; נכתב גם Hersh Dovid; י' בניסן תרל"ו, 4 באפריל 1876, אמשינוב – כ"ז בחשוון תרפ"ח, 22 בנובמבר 1927, אוטבוצק) היה סופר, פובליציסט, מנהיג ופוליטיקאי יהודי-פולני.
תולדות חייו

נומברג, שהתחנך בישיבה ובסביבה עברית, למד בעצמו את השפות פולנית, גרמנית ורוסית. באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 נישא למאשה שפירא, ובשנת 1897 התיישב בוורשה והתפרנס מהוראת עברית. בתחילה כתב בעברית, ובהמשך, בהשפעתו של י"ל פרץ, החל לכתוב גם ביידיש. נומברג היה סופר דו-לשוני. הוא היה אחד מיוזמי ועידת צ'רנוביץ (1908) - הוועידה הראשונה שעסקה בשפת יידיש. בשנת 1916 הקים עם יעקב דינזון את אגודת סופרי ועיתונאי יידיש (יידישער ליטעראטן און זשורנאליסטן פאראיין). לאגודה זו הייתה השפעה גדולה מאוד על סופרי ועיתונאי יידיש בפולין ואף מחוצה לה.
כתב ביומון העברי "הצופה", שיצא לאור בוורשה בין השנים 1903–1905, ושימש עורכו השני, לאחר אברהם לודוויפול. כן כתב בעיתונים העבריים "הדור" ו"הזמן", וכן בעיתונים היידיים המובילים בוורשה של אותה תקופה, הײַנט (יידיש: "היום") ו"דער מאָמענט" (יידיש: "הרגע").
בשנת 1905 פרסם נומברג אסופת סיפורים עבריים, ובהמשך פרסם עוד חמש אסופות ביידיש. כיהן כנשיא "האגודה לסופרים ועיתונאים יידיים" בוורשה. בשנת 1908 נטל חלק בוועידת צ'רנוביץ, וסייע לפשר במאבק בין היידישיסטים וה"הבראיסטים" בוועידה.
בשנת 1910 פצח בפעילות פוליטית, והיה ממייסדי מפלגת העם הפולנית (Polskie Stronnictwo Ludowe,‏ PSL).
נומברג, שזוהה עם פעילותם של ה"פולקיסטים" – המפלגה העממית היהודית ("ייִדישע פֿאָלקספּאַרטײ"), מיסודם של שמעון דובנוב וישראל אפרויקין – נבחר מטעם המפלגה בשלהי שנות ה-20 לציר בפרלמנט הפולני, הסיים, במקום נח פרילוצקי. ואולם כבר בשנת 1920 התפטר מהסיים, בשל אי-רצונו לוותר על היצירה הספרותית, והוחלף בחיים רסנר.
בשנת 1927 (תרפ"ח) נפטר הירש דוד נומברג ממחלת השחפת, ונקבר בכ"ט בחשוון בבית הקברות היהודי ברחוב אוקופובה בוורשה.
יצירתו

נומברג היה נובליסט, מבקר, בעל טור ופובליציסט נודע. במרכז יצירתו עומד תיאורם של בני-אדם משכבות גיל מגוונות, תוך התמקדות בעניים, בבודדים ובאבודים, אך גם באינטליגנציה ובאנשים צעירים. סיפורו "פליגלמן" השפיע רבות על בני דורו. ביצירתו של נומברג מופיעים תיאורים של מסעות לאמריקה, לארץ ישראל, למערב אירופה ולברית המועצות. נומברג חיבר מספר מחזות – מחזהו "די משפחה" (יידיש: "המשפחה") הועלה על במות ורשה, וילנה, ריגה, ברלין וארצות הברית. בנוסף לכך עסק נומברג בתרגום, וחיבר שירים וקופלטים; כל זאת, כאמור, לצד חיבור פיליטונים ומאמרים.
כתביו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
כתביו > כתביו בעברית

הירש דוד נומברג, ספורים , ורשה: ספרות, תרס"ה-1905.
הירש דוד נומברג, סיפורים / ההדיר והוסיף מבוא: מתי מגד, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ט-1969.
קבץ ספורים לבני הנעורים / מאת ה"ד נומברג, ורשה: האור, תרס"ה.
כתבים: חלק ראשון: ספורים וציורים / מאת ה"ד נומברג, ורשה: תושיה, תרע"א-1911 (תרגומים).
הירש דוד נומברג, משם לכאן (מהדיר ומתרגם: דוד פור; עריכה: בלהה לוז), נצר סירני: ד. פור, 2011 (אוסף יצירות ביידיש מאת ה"ד נומברג בתרגום לעברית).
הערות שוליים

↑  זוסמן סגלוביץ, טלאָמאַצקע 13: פון פארברענטן נעכטן, בואנוס איירס: צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע, 1946.
↑  הַצּוֹפֶה, בספרייה היהודית המקוונת (באנגלית)
↑  ראו: מ. אונגרפלד, סיפורי נומברג, דבר, 2 בינואר 1970.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274299205171  PLWABN: 9810574319205606  BnF: cb156166695 (data)  GND: 119266547  ISNI: 0000 0000 6659 966X  LCCN: n82247757  NKC: zmp20241218397  NTA: 297202960  SELIBR: 136859  SUDOC: 234115920  VIAF: 2793118   WorldCat (עם VIAF): 2793118
המנון פיפ"א

| --- | --- |
 לחן:  פרנץ למברט
 תאריך מעמד רשמי:  1994
 
בשנת 1994 אימצה פיפ"א כהמנון רשמי את יצירתו של המלחין הגרמני פרנץ למברט. המנון פיפ"א מושמע בפתיחת כל משחקי הידידות הבינלאומיים ומשחקים רשמיים כחלק מגביע העולם בכדורגל, גביע הקונפדרציות, גביע העולם בכדורגל עד גיל 20, גביע העולם בכדורגל עד גיל 17, גביע העולם למועדונים, גביע העולם בקטרגל, גביע העולם בכדורגל חופים, גביע העולם בכדורגל נשים, גביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 20, גביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 17 וגביע העולם למועדוני נשים.
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.