stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השעה ה-25

ערך זה עוסק בסרט  של ספייק לי. אם התכוונתם לסרט מ-1967 עם אנתוני קווין, ראו .
| --- | --- |

כרזת הסרט השעה ה-25
 מבוסס על:  The 25th Hour 
 בימוי:  ספייק לי 
 הופק בידי:  ג'ון קליק  ג'וליה צ'אסמן  ספייק לי  טובי מגוויר
 תסריט:  דייוויד בניוף 
 עריכה:  בארי אלכסנדר בראון 
 שחקנים ראשיים:  אדוארד נורטון  פיליפ סימור הופמן  ברי פפר  רוזריו דוסון  ארון סטנפורד
 מוזיקה:  טרנס בלנכרד
 צילום:  רודריגו פריטו 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  40 Acres & A Mule Filmworks, סרטי טאצ'סטון 
 חברה מפיצה:  סרטי בואנה ויסטה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 בדצמבר 2002
 משך הקרנה:  135 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פשע, סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 תקופת התרחשות:  2002 
 תקציב:  5,000,000‏$
 הכנסות:  23,928,503‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   25thhour
 פרסים:  פרס המבקרים בלאס וגאס  (מוזיקה)
 דף הסרט ב־IMDb
 
השעה ה-25 (באנגלית: 25th Hour) הוא סרט דרמה אמריקאי בבימויו של ספייק לי, המבוסס על הנובלה "השעה ה-25" מאת דייוויד בניוף, שגם כתב את התסריט. השחקן הראשי של הסרט, אדוארד נורטון, מגלם את דמותו של מונטגומרי "מונטי" ברוגן, סוחר סמים מורשע, הנשלח לכלא ל-7 שנים על אחזקה ומכירה של סמים. למונטי נותר יום חופש אחרון לפני שליחתו לכלא, ואת אותן 25 שעות אחרונות מתאר הסרט.
הסרט עוסק באתיקה של חברות בין אנשים במעמדות שונים, ביחסים בין מורה לתלמידה ובין גבר לאהובתו.
תקציר העלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
במהלך הלילה מונטי מקבל הצעה לקבל הגנה בכלא משליחים של מאפיונר, המבקש ממונטי להעביר משלוח של סמים, אך מונטי מסרב.
בסוף הלילה מונטי מבקש מחברו הטוב להכות אותו עד זוב דם, כדי שלא יהיה "פופולרי" מדי בכלא. כאשר אביו של מונטי בא לקחת אותו לכלא, הם מעלים אפשרות שמונטי יברח ויפתח בחיים חדשים. מצטיירות התמונות של מה היה קורה אילו מונטי היה נמלט.
ג'סי מריון קינג

| --- | --- |

 לידה:  20 במרץ 1875 בירזדן, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  3 באוגוסט 1949 (בגיל 74) Kirkcudbright, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות של גלאזגו (1900) 
 תחום יצירה:  איור, עיצוב תכשיטים 
 זרם באמנות:  אר נובו 
 הושפעה על ידי:  פרנסיס הנרי ניוברי 
 בן או בת זוג:  E. A. Taylor 
 
ג'סי מריון קינג (באנגלית: Jessie Marion King;‏ 20 במרץ 1875 – 3 באוגוסט 1949) הייתה מאיירת סקוטית הידועה בזכות ספרי הילדים המאוירים שלה. היא גם עיצבה לוחות שנה, תכשיטים ובדים, וציירה על כלי חרס. קינג הייתה אחת האמניות הידועות בשם "בנות גלאזגו". היא תוארה בשנת 1927 ב-Aberdeen Press and Journal כ-"חלוצת הבטיק בבריטניה הגדולה".
ביוגרפיה

קינג נולדה באחוזה, ניו קילפטריק, בבארסדן, דנברטונשייר, ליד גלאזגו. אביה היה ג'יימס וואט'רס קינג, כומר בכנסיית סקוטלנד, ואמה הייתה מרי אן אנדרסון. היא קיבלה חינוך דתי קפדני ונואשה מלהפוך לאמנית. כשקינג הייתה צעירה מאוד, היא הייתה מסתירה ציורים שעשתה בבית הספר מחשש שאמה תקרע אותם. למרי מקנאב, עוזרת הבית של המשפחה, הייתה השפעה מעצבת עליה ונחשבה על ידי ג'סי כאמה השנייה. קינג חוותה חוויה רוחנית כנערה כאשר נרדמה על צלע גבעה וחשה במגע של פיות, שבקיומן היא המשיכה להאמין.
ג'סי קינג החלה להתאמן כמורה לאמנות בשנת 1891 בקולג' קווין מרגרט (גלאזגו). בשנת 1892 היא נכנסה לבית הספר לאמנות של גלאזגו. כסטודנטית, היא קיבלה מספר פרסים, כולל מדליית הכסף הראשונה שלה מהתחרות הלאומית, בדרום קנזינגטון (1898).
ביוגרפיה > קריירה

קינג הוכתרה למורה לציור ועיצוב ספרים בבית הספר לאמנות של גלאזגו בשנת 1899. היא המשיכה ללמד עד נישואיה ב-1908, ובחרה, לשמור על שם נעוריה.
קינג הושפעה מהאר נובו של התקופה, ועבודותיה מתחברות בסגנון עם אלה של "הארבעה בגלאזגו". למרות השפעת האר נובו, היא קיבלה השראה ליצור עיצובים ייחודיים שבהם היא לא תרגמה את העולם האמיתי. "לא הייתי מעתיקה עיצובים," אמרה, "אבל התעקשתי לצייר מהראש שלי." במהלך תקופתה המוקדמת, היא יצרה איורי עט ודיו מפורטים על קלף.
רוב העבודות המוקדמות של קינג כללו איור, אבל היא גם כתבה ספרים והייתה מעצבת תכשיטים מיומנת. העיצובים הראשונים שלה שפורסמו, היו עבור כריכות הספרים שיצאו לאור על ידי Globus Verlag, ברלין, בין 1899 ל-1902. ההוצאה הייתה חברת בת של חנות הכלבו הגדולה של ברלין, Wertheim's. המו"ל, גיאורג ורטהיים, רצה שהיא תעצב "מגוון פריטים ב'סגנון הסקוטי החדש'." בשנים 1907–1924 היא איירה יותר מ-20 ספרים שיצאו לאור באדינבורו. בסך הכל היא איירה, כתבה, קישטה או עיצבה את הכריכה של יותר מ-100 ספרים ופרסומים אחרים.
היא ערכה סיבוב תצוגה גדול בגרמניה ובאיטליה ב-1902 והושפעה מיצירותיו של בוטיצ'לי. באותה שנה זכתה הכריכה שלה ל"L'Evangile de L'Enfance" במדליית זהב בתערוכה הבינלאומית לאמנות דקורטיבית מודרנית, שהתקיימה בטורינו. קינג הפכה לחברת ועד של אגודת האמנים של גלאזגו (1903) ולחברה באגודת האמניות של גלאזגו (1905). תרומתה לאר נובו הגיעה לשיא בתערוכותיה הראשונות, גלריית אנאן בגלאזגו (1907) וגלריות רחוב ברוטון, לונדון (1905).
ב-1908 עברו קינג, בעלה עם בתם היחידה, מרל אלספת' (1909–1985), לסלפורד שם נולדה ב-1909. מרי מקנאב הצטרפה למשק הבית, מה שאפשר לקינג להמשיך לעבוד. בני הזוג היו בירח דבש באי אראן, שם השכירו מאוחר יותר קוטג' כדי לנהל בית ספר קיץ לציור ורישום. ב-1910 הם עברו לפריז. בשנת 1911 פתחו קינג ובעלה את בית הספר שיילינג בפריז. במהלך תקופה זו נתקלה קינג בעיצובים החדשים שהציג לאון בקסט בתלבושות ובעיצובי התפאורה שלו לבלט של דיאגילב. עבודותיה בפריז נחשבות למשפיעות ביצירת תנועת האר דקו.
קינג ובעלה טיילור עברו לקירקקודברייט ב-1915 והמשיכו לעבוד שם עד מותה.
קינג מתה בביתה בקירקודברייט ב-3 באוגוסט 1949, בעקבות התקף לב.
הערות שוליים

↑  Taylor, John Russell (1 December 2004). "Real Page Turners". Times (United Kingdom). Retrieved 24 February 2015.
1 2  Burkhauser, Jude (1993). "Jessie M. King (1875–1949)". Glasgow Girls: Women in Art and Design 1880-1920. Edinburgh: Canongate Press, Plc. pp. 132–139.
↑  "Scots Women Artists". Aberdeen Press and Journal. 24 October 1927. Retrieved 19 January 2023.
↑  The Enchanted World of Jessie M. King by Colin White, Canongate Books, 1989
↑  Marsh, Jan (2004). "King [married name Taylor], Jessie Marion (1875–1949), illustrator and designer". Oxford Dictionary of National Biography (online ed.). Oxford University Press.
↑  Ortakales, Denise (2002). "Jessie M. King". Women Children's Book Illustrators. Archived from the original
↑  King, Jessie M. (1984). The City of the West. Foreword by Anne Barren Skipwith. Polygon
↑  Murdoch, W.G. Blaikie (December 1917), "British Illustrators", The American Magazine of Art, 9 (2): 54,
↑  "Jessie M. King: Scottish Book Illustrator : Textualities".
↑  "King, Jessie M. | Robbins Library Digital Projects".
↑  Macmillan, Duncan (28 July 1999). "King's Evidence". The Scotsman.
↑  "Jessie M King | Mapping Memorials to Women in Scotland"
↑  Keller, V., "Scottish Women Artists", in Parker, Geoff (ed.), Cencrastus No. 23, Summer 1986, pp. 28 - 33,
↑  A Guide to the Printed Work of Jessie M. King (1874–1949) by Colin White, British Library, 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007461763005171  BnF: cb15578850v (data)  GND: 119055406  ISNI: 0000 0000 8163 1285  LCCN: n87901640  NKC: xx0044341  NLG: 341124  NTA: 067843948  RKD: 44398  SNAC: w67s876j  SUDOC: 081016530  ULAN: 500015394  VIAF: 15571437   WorldCat (עם VIAF): 15571437
ג'סי ברטון

| --- | --- |

 לידה:  17 באוגוסט 1982 (בת 42) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 לאום:  אנגלייה
 מקום מגורים:  Forest Hill 
 עיסוק:  סופרת, שחקנית
 מקום לימודים:  בית הספר המרכזי לנאום ודרמה בלונדון, Lady Margaret School, קולג' ברייזנוז 
 שפות היצירה:  אנגלית
 סוגה:  רומן היסטורי, ספרות ילדים
 www.jessieburton.co.uk
 
ג'סיקה קתרין ברטון (באנגלית: Jessica Kathryn Burton; נולדה ב-17 באוגוסט 1982) היא סופרת ושחקנית אנגלייה. היא פרסמה שני רומנים, "המיניאטורות" ו"המוזה". שניהם רבי-מכר בינלאומיים, שניהם הגיעו למספר אחד ברשימת רבי המכר של סאנדיי טיימס ולרשימת הניו יורק טיימס, ו"המוזה" כבר תורגמה לפחות ל-36 שפות. סיפוריה הקצרים פורסמו בהרפרס בזאר ובמגזין Stylist.
ברטון גם מחברת עבודות עיוניות. מאמריה פורסמו בוול סטריט ג'ורנל, אינדפנדנט, ווג, Elle, Red, Grazia, Lonely Planet Traveller ו-The Spectator.
קריירה

ברטון למדה באוקספורד ובבית הספר המרכזי להבעה ודרמה.
אחר לימודיה היא התחילה לעבוד כשחקנית תיאטרון, בין היתר בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון ב-2008. היא גם עבדה כעוזרת אדמיניסטרטיבית בסיטי של לונדון.
ב-2014 יצא רומן הביכורים של ברטון, "המיניאטורות", אשר מתרחש באמסדרדם של המאה ה-17 באמסטרדם. הרומן הוא בהשראת בית מיניאטורי המוצג ברייקסמוזיאום שהיה שייך לאישה מהתקופה בשם פטרונלה אורטמן - גם שמה של הדמות הראשית (אך מלבד ההשראה, אין הספר מתיימר להיות רומן ביוגרפי). כשהיה הספר מוכן לפרסום, התחוללה על זכויות ההוצאה לאור מלחמת מכרזים בשבוע הספר בלונדון באפריל, 2013, ולבסוף הוצאת Picador החתימה את ברטון.
הרומן השני של ברטון, "המוזה", פורסם ב-2016, ומתרחש בשתי תקופות במקביל - מלחמת האזרחים בספרד ו-30 שנה מאוחר יותר בלונדון שנת 1960. הוא היה מועמד לפרס הקוראים Books Are My Bag.
ספר הילדים הראשון של ברטון, The Restless Girls, יצא לאור בחודש ספטמבר 2018. הסיפור מבוסס על סיפור אגדה של האחים גרים "המעשייה ב-12 נסיכות רוקדות".
נכון לפברואר 2018, היא עובדת על הספר השני שלה לילדים והרומן השלישי למבוגרים.
פרסים

2014 Waterstones "Book of the Year" winner for The Miniaturist
2014 Specsavers National Book Awards: New Writer of the Year for The Miniaturist
2014 Specsavers National Book Awards: Book of the Year for The Miniaturist
הערות שוליים

↑  Inside back cover of 2015 Picador UK paperback edition of The Miniaturist
↑  "Jessie Burton". Jessie Burton (באנגלית).
↑  Blackman, Jaines (28 במרץ 2015). "Best-seller has been a life-changer for Jessie Burton". Oxford Mail. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  National Theatre : Productions : The Hour We Knew Nothing of Each Other
↑  Spiegelman, Ian (29 באוגוסט 2014). "Jessie Burton on the dollhouse that inspired her novel". USA Today. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Quinn, Anthony (25 ביוני 2016). "The Muse by Jessie Burton". The Guardian. London. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Inaugural Books are My Bag Award Winners Announced". Foyles (באנגלית בריטית).
↑  "THE RESTLESS GIRLS". Jessie Burton.
↑  Tim Masters (1 בדצמבר 2014). "Miniaturist novel named Waterstones book of 2014". BBC News. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Jessie Burton: I never thought of The Miniaturist as ambitious". BBC News. 2 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Jessie Burton's The Miniaturist voted Specsavers Book of the Year". BBC News. 22 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585839705171  PLWABN: 9810673336605606  BIBSYS: 14046748  BNE: XX5507033  BnF: cb16962360z (data)  CANTIC: a12219769  CiNii: DA18376163  GND: 1067639195  ISNI: 0000 0004 3377 7932  LCCN: no2014114387  LNB: 000227945  NDL: 001202988  NKC: xx0192341  NLA: 57220853  NLK: KAC201617689  NSK: 000658515  NTA: 376080787  RERO: 02-A024876606  SUDOC: 184748240  VIAF: 308227235   WorldCat (עם VIAF): 308227235
סוד הקסם הבורגני

| --- | --- |

 בימוי:  לואיס בוניואל
 הופק בידי:  סרז' זילברמן
 תסריט:  לואיס בוניואל, ז'אן-קלוד קרייר
 עריכה:  הלן פלמיאניקוב
 שחקנים ראשיים:  פרננדו ריי   פול פרנקר   דלפין סריג   סטפאן אודראן   ז'אן-פייר קאסל   בול אוז'ייה
 צילום:  אדמונד רישאר
 מדינה:  צרפת-איטליה-ספרד
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  15 בספטמבר 1972
 משך הקרנה:  102 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט קומדיה, סרט פנטזיה 
 מקום התרחשות:  פריז 
 פרסים:  פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
סוד הקסם הבורגני (בצרפתית: Le Charme discret de la bourgeoisie) הוא סרט קולנוע סוריאליסטי מ-1972, שבוים על ידי לואיס בוניואל על פי תסריט של בוניואל ושל ז'אן-קלוד קרייר. הסרט צולם בצרפת ובחלקו הגדול הוא דובר צרפתית, עם מספר דיאלוגים בספרדית.
הסרט, שהוא רצף של אפיזודות, קומיות בחלקן וללא מבנה עלילתי ברור, עוסק בחבורת אנשים מהמעמד הגבוה, המנסים לסעוד ביחד בהזדמנויות שונות ובכל פעם ניסיונם זה מופרע על ידי התרחשויות בלתי צפויות. הסרט זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ב-1972 והיה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית התסריט המקורי הטוב ביותר.
השחקנים הראשיים

פרננדו ריי – רפאל אקוסטה, שגריר המדינה הדמיונית "מירנדה"
פול פרנקר – מר תבנו
דלפין סריג – סימון תבנו
סטפאן אודראן – אליס סנשאל
ז'אן-פייר קאסל – אנרי סנשאל
בול אוז'ייה – פלורנס, אחותה של גברת תבנו
ז'וליין ברתו – הכומר
ביקורת

המבקר האמריקאי, רוג'ר איברט, רואה בסרט כהמשך לסרטיו הקודמים של בוניואל; גם כאן אין הסבר להתרחשויות בסרט, הדמויות מחליקות פנימה והחוצה מהפנטזיות של הדמויות האחרות, תוך שהן לכודות במנהגיהן ובעולמן, חוזרות שוב ושוב לאותם מצבים ובכך מדגישות את הסתכלותו הצינית והשקפתו הפסימית של הבמאי. איברט רואה בסרט זה את היפוכו המבריק של סרטו המוקדם של בוניואל, "המלאך המשמיד", בו הסועדים אינם מסוגלים לעזוב את המקום בו סעדו. במאמר מאוחר שלו משנת 2000, רואה איברט בסרט גם התקפה על המעמד הבורגני דרך המוסד החשוב ביותר שלו, הסעודה. הסעודה אמורה להראות את עושרו של המארח ואת נימוסיהם הטובים של הסועדים, אולם אצל בוניואל מבצבצים ועולים מאחורי החזית שמציגה הסעודה החגיגית גם סכלות, בגידות, סחר בסמים, רמייה ועוד רעות חולות המדגימות את התנוונותה של השכבה האירופאית העשירה.
מבקרו של הוילג' ווייס, ג'ים הוברמן, רואה בכך שבוניואל מטריד את גיבוריו הבורגניים בעימותים עם לוחמי חופש טרוריסטיים, כהתייחסות למציאות באירופה באותה עת, דבר שבוניואל נמנע ממנו בדרך כלל.
השפעות

החל משנת 2014 הסרט, וסרט נוסף מאת בונואל בשם המלאך המשמיד עובדו למחזמר על ידי המחזאי דייוויד אייבס וסטיבן סונדהיים, היה זה המחזמר האחרון שהשאיר אחריו סונדהיים. המחזמר צפוי לעלות באוף ברודוויי בסתיו 2023.
לקריאה נוספת

דני מוג'ה, אהבנו כל כך – 100 סרטי מופת, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, הערך "סוד הקסם הבורגני", עמ' 210–212
הערות שוליים

↑  Roger Ebert, The Discreet Charm of the Bourgeoisie, שיקגו סאן-טיימס, 1 בינואר 1972
↑  Roger Ebert, The Discreet Charm of the Bourgeoisie (1972), שיקגו סאן-טיימס, 25 ביוני 2000
↑  J.Huberman, 'The Discreet Charm of the Bourgeoisie', וילג' ווייס,26 בספטמבר 2006
| פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1947‏-1955 (לשם כבוד) | מצחצחי הנעליים (1947) • מר וינסנט (1948) • גונבי האופניים (1949) • מעבר לחומות (1950) • רשומון (1951) • משחקים אסורים (1952) • (לא הוענק פרס) (1953) • השער לגיהנום (1954) • מיאמוטו מוסאשי (1955) |  |
| 1956‏-1960 | לה סטרדה (1956) • לילות כביריה (1957) • זה הדוד שלי (1958) • אורפאו נגרו (1959) • מעיין הבתולים (1960) |  |
| 1961‏-1980 | מבעד לזכוכית האפלה (1961) • רק בימי ראשון (1962) • שמונה וחצי (1963) • אתמול היום ומחר (1964) • החנות ברחוב הראשי (1965) • גבר ואישה (1966) • רכבות נשמרות היטב (1967) • מלחמה ושלום (1968) • Z‏ (1969) • חקירתו של אזרח העומד מעל לכל חשד (1970) • הגן של פינצי קונטיני (1971) • סוד הקסם הבורגני (1972) • לילה אמריקאי (1973) • זיכרונות (1974) • שומר היערות (1975) • שחור ולבן בצבעים (1976) • כל החיים לפניו (1977) • הכינו את הממחטות (1978) • תוף הפח (1979) • מוסקבה אינה מאמינה בדמעות (1980) |  |
| 1981‏-2000 | מפיסטו (1981) • לאהוב מחדש (1982) • פאני ואלכסנדר (1983) • מהלכים מסוכנים (1984) • הסיפור האמיתי (1985) • התנקשות (1986) • החגיגה של באבט (1987) • פלה הכובש (1988) • סינמה פרדיסו (1989) • מסע של תקווה (1990) • מדיטראנו (1991) • הודו-סין (1992) • הפיתוי היפה ביותר של חיי (1993) • שמש בוגדנית (1994) • שושלת אנטוניה (1995) • קוליה (1996) • שאלה של אופי (1997) • החיים יפים (1998) • הכל אודות אמא (1999) • נמר, דרקון (2000) |  |
| 2001‏-2020 | שטח הפקר (2001) • אי שם באפריקה (2002) • שיחות נפש (2003) • הים שבפנים (2004) • צוצי (2005) • חיים של אחרים (2006) • הזייפנים (2007) • פרידות (2008) • הסוד בעיניהם (2009) • בעולם טוב יותר (2010) • פרידה (2011) • אהבה (2012) • יפה לנצח (2013) • אידה (2014) • הבן של שאול (2015) • הסוכן (2016) • אישה פנטסטית (2017) • רומא (2018) • פרזיטים (2019) • עוד סיבוב (2020) |  |
| 2021-היום | הנהגת של מר יוסוקה (2021) • במערב אין כל חדש (2022) • אזור העניין (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007372068105171  BnF: cb13751582m (data)  GND: 4626682-3  LCCN: n98051783  SUDOC: 130788791  VIAF: 316751816   WorldCat (עם VIAF): 316751816
מריה אלטמן

| --- | --- |

מריה אלטמן ב-2010
 לידה:  18 בפברואר 1916 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  7 בפברואר 2011 (בגיל 94) בוורלי הילס, ארצות הברית 
 מדינה:  ציסלייטניה (ארצות אוסטריה), ארצות הברית, אוסטריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הילסייד ממוריאל פארק 
 ידועה בשל:  המאבק המשפטי נגד ממשלת אוסטריה להשבת חמש תמונות שנבזזו ובהן דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר
 בן או בת זוג:  פרדריק אלטמן 
 מספר צאצאים:  4 
 
מריה ויקטוריה אלטמן (לבית בלוך), (באנגלית ובגרמנית: Maria Altmann;‏ וינה, אז אוסטריה-הונגריה, 18 בפברואר 1916 – שביוט-הילס (אנ'), לוס אנג'לס, קליפורניה, 7 בפברואר 2011), הייתה יהודייה אמריקאית ממוצא אוסטרי שהתפרסמה בעקבות המאבק המשפטי שלה להשבתן לבעלותה של חמש יצירות אומנות של הצייר גוסטב קלימט שנבזזו ממשפחתה על ידי הנאצים לאחר האנשלוס.
קורות חייה

מריה אלטמן הייתה בתם החמישית והצעירה ביותר של גוסטב בלוך ותרזה באואר. דודתה הייתה אדלה בלוך-באואר, האישה שצוירה על ידי גוסטב קלימט בציורו המפורסם "דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר".
היא נישאה לפריץ אלטמן, טנור יהודי. זמן קצר לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית, החליטו בני הזוג לברוח מאוסטריה. הם מצאו מקלט בארצות הברית, שם נולדו ארבעת ילדיהם.
קורות חייה > הציורים של קלימט

שתי יצירות של קלימט הן דיוקנאות של אדלה בלוך-באואר, דודתה של מריה אלטמן. יצירות אלה היו בבעלות ממשלת אוסטריה מתקופת השואה, עד שמשפט שנערך בנושא פסק שהיצירות צריכות לשוב למשפחת בלוך, כאשר היורשת החוקית שלהן הייתה מריה אלטמן. את ההליך המשפטי יזמה מריה אלטמן בעצמה בעקבות פטירתה של אחותה הגדולה, והיא נעזרה בעורך הדין האמריקאי א. רנדול שנברג, צאצא למשפחה יהודית ממוצא אוסטרי גם הוא, ונכדו של המלחין ארנולד שנברג. מלבד הדיוקנאות של אדלה בלוך-באואר נפסק שיש להשיב לאלטמן שלושה ציורים נוספים של קלימט.
לאחר השבתן, מכרה אלטמן את היצירות לגלריות שונות ברחבי ארצות הברית בסכום כולל של 327.6 מיליון דולר. את הכסף תרמה לבניית מוזיאוני שואה בארצות הברית.
דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר, 1907
דיוקנה השני, 1912
יער אשור/ יער לִבנה, 1903
עץ התפוח I, ‏1912
בתים באונטראך שעל אגם אטר, 1916
זיכרון

בשנת 2015, יצא הסרט "האישה בזהב", המגולל את המאבק המשפטי של אלטמן. הסרט הופק בבימויו של סיימון קרטיס (אנ'), עם הלן מירן בתפקיד מריה אלטמן וראיין ריינולדס בתפקיד עורך הדין רנדול שנברג.
ראו גם

הרפובליקה של אוסטריה נגד אלטמן
הערות שוליים

↑  O'Connor, Anne-Marie (8 בפברואר 2011). "Maria Altmann dies at 94; won fight for return of Klimt portrait seized by Nazis". Los Angeles Times (באנגלית). נבדק ב-2017-06-28. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Charles, Gilbert (2 בפברואר 2006). "La vieille dame et les Klimt". L'Express (בצרפתית). נבדק ב-2017-06-28. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Kinsella, Eileen (6 באפריל 2015). "Gustav Klimt's $100 Million portrait". artnet News (באנגלית). נבדק ב-2017-06-28. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597844105171  PLWABN: 9810581511605606  GND: 139409122  LCCN: no2015139341  NDL: 001320440  RERO: 02-A025822308  RKD: 439989  ULAN: 500698607  VIAF: 101152290   WorldCat (עם VIAF): 101152290
שרוליק

| --- | --- |

שרוליק אופייני, בכובע טמבל, בסנדלים תנ"כיים ובמכנסיים קצרים, בכניסה למוזיאון הישראלי לקריקטורה וקומיקס בחולון
 יוצרים:  דוֹש (קָרִיאֵל גַרדוֹש)
בקמפיין לעידוד פרי ישראלי. הסמל האליפטי (ימין) סימל במשך תקופה ארוכה תוצרת ישראלית בשווקים. על רוב תוצרת הארץ מופיע סמל בצורת כובע טמבל בצבעים כחול ולבן.
שְׂרוּלִיק, ובכתיב המקורי ישראליק (ההגייה זהה; זהו שם חיבה אשכנזי לשם "ישראל"), הוא דמות מצוירת המסמלת את מדינת ישראל, פרי יצירתו של הקריקטוריסט והמאייר דוֹש (קָרִיאֵל גַרדוֹש), ניצול השואה שעלה לישראל מהונגריה, אשר הופיעה במשך שנים רבות בקריקטורות שפרסם ב"מעריב".
תכונותיו של שרוליק

שרוליק מתואר בדרך כלל כנער צעיר עם כובע טמבל וסנדלים תנ"כיים, הלבוש במכנסי חאקי קצרים. שרוליק הוא ציוני חלוצי ונמרץ, אוהב הארץ והאדמה. חקלאי אמיץ, אשר בעת הצורך "עולה על מדים" ויוצא להגן על מדינת ישראל כאשר הוא חמוש בעוזי.
רבים ציינו את היותו של שרוליק אנטיתזה לקריקטורות האנטישמיות שהופיעו בדר שטירמר ובעיתונים אירופאים וערביים. כנגד הסטריאוטיפ של היהודי החלש והנלעג שהפיץ יוזף גבלס, עיצב דוש - ניצול השואה - דמות של יהודי גאה ואמיץ.
בהספד במלאת שנה למותו של דוש, כתב שלום רוזנפלד במעריב על הרקע להיווצרות דמותו של שרוליק:
"בבלוריתו המקורזלת, בעמידתו הבוטחת, בכובע טמבל והסנדלים שלו, נתפס 'שרוליק' של דוש בעיניהם ובתחושתם של מעריציו הרבים כצבר האולטימטיבי. עלם יהודי צעיר, ממזר חריף וזריז, עוקצני ולוחם. ניגוד מוחלט ל'ישראל סבא' העייף והנרדף ובעיקר ל'יהודי הנצחי', עד לפיתוחו לגרסה האמנותית השטירמרית האיומה."
יצירת הדמות

הדמות צוירה והופיעה לראשונה בשבועון "העולם הזה", בשנת 1950, בצורה שונה מזו המוכרת כיום. ב-1951 פרסם דוש את הדמות בצורתה המוכרת. דוש צייר את שרוליק הן בקריקטורות על ענייני השעה עבור מעריב והן עבור "ספיישלים" למיניהם וחגיגות למדינה הצעירה. בעתות מלחמה, שרוליק "עלה על מדים" והתגייס להעלאת המורל הלאומי.
יוסף לפיד, עמיתו של דוש במערכת "מעריב", אמר כי שרוליק מסמל את ישראל כשם שמריאן היא סמלה של צרפת ודוד סם מסמל את ארצות הברית.
בספרו "מה קרה", שיצא לאור בשנת 1964, מספר דוש על לבטיו באשר להתבגרותו של שרוליק:
מה לעשות עם שרוליק בשנים הבאות? להשאיר אותו כילד בלתי משתנה, או "לבגר" אותו, בהתאם לשנים החולפות? למעשה – ואני מקווה שהקוראים הבחינו בכך – "שרוליק" גדל במקצת מאז שהתחלתי להשתמש בו, לפני שנים רבות למדי, כסמל המדינה. הוא גבה, צווארו ורגליו נהיו ארוכים, מבטו החריף ונעשה – נדמה לי – פיקח יותר. עוד שנה-שנתיים אוכל להמשיך לצייר את שרוליק בתור ילד, מבלי ליצור ניגוד חריף בין צורתו ובין גיל המדינה. אך, כמובן, יבוא יום וההחלטה תיפול. מה היא תהיה? אני מתוודה – הייתי רוצה לשמור את ישראליק כמו שהוא עכשיו, נער קטן, תמים וחצוף. הוא ימשיך ללכת במכנסיים קצרים, לא יגדל שפם, לא ידבר בקול עמוק, לא יתחתן, לא יעזוב את הבית – ונוכל תמיד להושיב אותו על הברכיים שיספר לנו סיפורים.
הערות שוליים

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
↑  שלום רוזנפלד, דוש, שרוליק ומיתוס 'היהודי הנצחי', באתר nrg‏, 2 במרץ 2001
↑  אלי אשד, מרותי ועד שרוליק: עולם הקריקטורות והקומיקס של דוש, בבלוג "המולטי יקום של אלי אשד", 26 במאי 2007.
שרוליק מגויס
פסל חי בדמותו של שרוליק, פסטיבל אופקים לתיאטרון רחוב בנגב
ג'ני וייז פאוור

| --- | --- |

דיוקן של המהפכנית והפוליטיקאית האירית ג'ני וייז פאוור; יושבת מול המצלמה, ראשה חצי פונה לכיוון שמאל; לבושה שמלה שחורה עם עיטור פרחוני מלפנים, ובידה מניפה.  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1 במאי 1858 בבלטינגלאס, מחוז ויקלו 
 פטירה:  5 בינואר 1941 (בגיל 82) דבלין 
 מדינה:  אירלנד, מדינת אירלנד החופשית 
 מקום קבורה:  בית הקברות גלאסנווין 
 ידועה בשל:  פעילות מהפכנית רפובליקנית, פוליטיקאית במדינת אירלנד החופשית
 תפקיד:  סגנית-נשיא שין פיין נשיאת קומן נה מאן סנטורית בשנאד ארין עבור מפלגת פיאנה פול
 מפלגה:  פיאנה פול 
 השקפה דתית:  קתולית
 בן זוג:  ג'ון וייז פאוור
 
ג'יין "ג'ני" וייז פאוור (באנגלית: Jane "Jennie" Wyse Power; ‏1 במאי 1858 – 5 בינואר 1941) הייתה פעילה רפובליקנית אירית, פמיניסטית, פוליטיקאית וגם אשת עסקים. היא הייתה חברה מייסדת של שין פיין ושל איניניה נה הרין ("בנות אירלנד", ארגון למען שימור התרבות והשפה האירית תחת שלטון בריטי). היא הייתה לאחת המנהיגות המרכזיות במהפכה האירית. היא שימשה כנשיאת ארגון הנשים הרפובליקניות קומן נה מאן, אך כשחל פיצול אידאולוגי בקרב הרפובליקנים בנוגע לאמנה האנגלו-אירית, היא הובילה את הדוגלות באמנה בהקמת ארגון חדש בשם קומן נה סרסיי (Cumann na Saoirse), או "ליגת החופש". נשות קומן נה מאן המשיכו להתנגד לחלוקתה של אירלנד. היא החזיקה במספר תפקידים בכירים בדאל אירן במהלך תקופת מדינת אירלנד החופשית.
עבודות

Words of the dead chief: Extracts from speeches of Charles Stewart Parnell. Compiled by Jennie Wyse Power (1892).
לקריאה נוספת

Knirk, Jason, Women of the Dail: Gender, Republicanism and the Anglo-Irish Treaty (Dublin 2006).
McCarthy, Cal, Cumann na mBan and the Irish Revolution (Dublin 2007).
McCoole, Sinead, No Ordinary Women: irish Female Activists in the Revolutionary Years 1900–1923 (Dublin 2003).
Matthews, Ann, Renegades: Irish Republican Women 1900–1922 (Cork 2010).
Townshend, Charles, Easter 1916: text (London 2006).
Townshend, Charles, The Republic: The Fight For Irish Independence (London 2014).
Ward, Margaret, Unmanageable Revolutionaries: Women and Irish Nationalities (London 1983).