stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטיבן ברייר
פסיקות בולטות > העדפה מתקנת

ברייר היה אחד משני הקולות המכריעים בשני פסקי דין תקדימיים בנושא העדפה מתקנת, שהתקבלו בשנת 2003. בפסק דין Grutter v. Bollinger, אישר בית המשפט הליך מיון באוניברסיטת מישיגן, אשר נוקט בהעדפה מתקנת כלפי סטודנטים מקבוצות מיעוט שאינן מיוצגות כראוי באוניברסיטה. ברייר תמך בהחלטה זו, אך הוא היה חלק מהרוב גם בעתירה Gratz v. Bollinger, שבה פסל בית המשפט הליך אחר, באותה אוניברסיטה, שמטרתו העדפה מתקנת. הוא והשופטת סנדרה דיי אוקונור היו היחידים שאישרו הליך העדפה מתקנת במקרה אחד ופסלו את ההליך במקרה האחר. ברייר אמר במאי 2004 שהחלטתו בנושא הייתה החשובה ביותר שקיבל עד אותו הזמן והיא לא הייתה פשוטה עבורו.
בשנת 2013 היה ברייר חלק מהרוב בפסק דין Fisher v. University of Texas, שקבע שאוניברסיטת טקסס באוסטין לא בחנה את מדיניות ההעדפה המתקנת שלה, שלוקחת בחשבון ייצוג של סטודנטים על פי גזע, לאור מבחן משפטי מחמיר דיו. ב-2016, בעתירה באותו השם, שוב צידד ברייר בהחלטת הרוב, שהפעם קבעה שמדיניות ההעדפה המתקנת של האוניברסיטה היא חוקתית.
גישה משפטית וספריו

גישתו המשפטית של ברייר מתוארת לעיתים קרובות כפרגמטית ואופטימית. לפי פול גווירץ, ניתן לסכם את הגישה המתודולוגית והפרשנית של ברייר כך: "שיפוט היא פעולה פרגמטית ותכליתית, שבמהלכה פרשנות ולקיחת החלטות חייבות תמיד להיעשות תוך שימת לב למטרות של הוראות החוק, לריבוי הגורמים וההבטים המעורבים במקרים ספציפיים ולתוצאות הפרקטיות של החלטות משפטיות; והן לא צריכות להתמקד באופן בלעדי בפרשנות מילולית של הטקסט או בגילוי הכוונה המקורית של מחבריו". מתוך גישה זו, נוטה ברייר לפשרה ולהתמקדות בשטח האפור שבין עמדות פרשניות ומעשיות שונות.
גישתו של ברייר שוללת גישות פורמליסטיות, כגון טקסטואליזם (התמקדות במשמעות הפשוטה של מילות החוק) ואוריגינליזם (התמקדות בכוונה המקורית של מחברי החוק או החוקה, או לחלופין, במשמעות המקורית של החוקה כפי שהובנה על ידי האדם הסביר שחי בזמן שהחוקה התקבלה), כגישות בלעדיות לפירוש הדין וקבלת החלטות. תחת זאת, גישתו של ברייר מבכרת התמקדות בתכליות של החוק, בתוצאות של הפסיקה והתייחסות למורכבות הספציפית של כל מקרה ומקרה, תוך הדגשת ההתפתחות ההיסטורית של פשרות פרשניות ומעשיות. דוגמה בולטת להתנגשות בין הגישה הפרגמטית של ברייר לבין הגישה הפורמליסטית יותר של שופטים אחרים היא הפסיקה בעתירה NLRB v. Noel Canning משנת 2014. בתיק זה השופטים החליטו פה אחד שלנשיא אין סמכות לבצע מינויי פגרה, אלא אם הסנאט נמצא בפגרה ועבודתו אינה יכולה להיעשות. על אף תמימות הדעים לגבי התוצאה, דעת הרוב, שכתב ברייר, התמקדה בהתפתחות ההיסטורית והמעשית של מינויי פגרה. לפי ברייר, הבנה של "פרקטיקות של הממשל אשר התפתחו לאורך זמן יכולה לסייע להחלטתנו בבואנו לקבוע מהו החוק". הוא ציטט את האמירה של ג'יימס מדיסון, שמנסחי החוקה צפו כי "חילוקי דעות יתעוררו מעת לעת לגבי המושגים והביטויים שבהם אין ברירה אלא להשתמש בחיבור מסמך כזה... וייתכן שיתחייב תהליך רגיל של בירור ויישוב המשמעות של מושגים אלה". מנגד, השופט אנטונין סקאליה התלונן על כך שדעת הרוב "משליכה הצידה את המשמעות הפשוטה, המקורית של הטקסט בחוקה, מתוך הקשבה לפרקטיקות היסטוריות שהתפתחו לאחרונה, שהן לכל היותר משתמעות לשני פנים". פרשנים של החלטת בית המשפט ראו בקבלת העמדה של ברייר ניצחון לגישתו הפרגמטית ולרעיון "החוקה החיה", לפיו הפרשנות של מילות החוקה מתפתחת עם הזמן יחד עם התפתחות החברה והפרקטיקות של הממשל.
ברייר ידוע בסגנון שאלותיו הייחודי במהלך דיונים בבית המשפט, שכוללות במקרים רבים תרחישים היפותטיים דמיוניים ויצירתיים. כך לדוגמה, במהלך דיון על ההגדרה של "ניסיון לשוד" שאל ברייר את עורכי הדין לגבי מקרה שבו שודד מאיים על מוכר ברובה שעשוי ממרשמלו. במקרים אחרים ביקש ברייר מעורכי הדין לדמיין תרחישים שבהם "ילדי עגבניות" מאיימים על בוסטון, אצבעות שמשנות את צבען בעקבות נטילת אספירין, צדפות מחמד ומברשת שיער בצורת עינב. שופטים אחרים העירו לא פעם על מנהגו של ברייר לשאול שאלות ארוכות ומוזרות, שלפי ג'ון רוברטס "בלבלו הן עורכי דין והן שופטים עמיתים".
גישה משפטית וספריו > אסדרה ורפורמה

בשנת 1982 יצא לאור ספרו של ברייר Regulation and Its Reform ("אסדרה ורפורמה של אסדרה"), שבו הוא דן בהתפתחות המערכת הרגולטורית בארצות הברית, בבעיותיה ובהצעות לרפורמה שלה. ברייר טען בספר שעל אף שהמערכת הרגולטורית נתפסת כתוצאה של תקופת הניו דיל, עיקר התפתחותה והתרחבותה אירע החל משנות ה-60 של המאה ה-20. הספר מגיב לשיח הציבורי סביב מערכת זו, לביקורת עליה ולדרישות לרפורמות. הוא מתאר שישה אופנים "קלאסיים" של רגולציה ומנסח שבעה אופנים "אלטרנטיביים", שמרביתם מגבילים פחות מהאופנים הקלאסיים. לטענת ברייר, רוב הכישלונות בתחום הרגולוציה לא נובעים מחולשה של הסוכנות המפקחת, אלא מאי-התאמות בין הכלים הרגולטוריים הקלאסיים לבין הרעות החולות הספציפיות שבהן הם אמורים לטפל.
גישה משפטית וספריו > לשבור את מעגל הקסמים: לקראת אסדרה אפקטיבית של סיכון

בשנת 1993, בעת שהיה שופט בבית המשפט לערעורים, הוציא ברייר את הספר Breaking the Vicious Circle: Toward Effective Risk Regulation. ברייר הצביע על שלוש סיבות שבגינן נוקטים רגולטורים בהחלטות שגויות או לא יעילות:
ראיית מנהרה – בין אם בגלל הקנאות של הרגולטורים עצמם ובין אם בגלל הוראות המחוקקים, נוטים הרגולטורים לנסות למגר לחלוטין את הבעיה שהם מזהים, זאת על אף שטיפול בחלק מהבעיות עולה יותר מהתועלת שהוא מספק. ברייר מכנה בעיה זו גם "בעיית עשרה האחוזים", משום שהרגולטורים מתעקשים לטפל בכל המופעים של הבעיה – גם בעשרת האחוזים האחרונים של מופעים אלו, שטיפול בהם הוא קשה ולא יעיל. ניסיון לטפל בכל מופע ומופע של הבעיה הוא גם יקר מידי וגם עשוי להביא ליצירה של סיכונים חמורים יותר מאלה שהרגולטרים מנסים לתקן.
אג'נדה אקראית – לטענת ברייר, בחירת האג'נדה של הסוכנויות הרגולטוריות לא מונעת תמיד משיקולים רציונליים של עלות מול תועלת ותיעדוף, אלא מהשפעות של פוליטיקאים, בהלה ציבורית, היסטוריה, ובמקרים מסוימים אף מבחירה אקראית.
אי-עקביות – בעיה זו נובעת מהיעדר תאום בין סוכנויות שונות ומומחים שונים. לדוגמה, בעת שהסוכנות להגנת הסביבה ביקשה לצמצם שימוש בכלורופלורקרבון (CFC) כדי להתמודד עם בעיית הידלדלות שכבת האוזון, מנהל המזון והתרופות האמריקאי המשיך לאשר משאפים שמכילים חומר זה כדרך לטיפול באסתמה.
לטענת ברייר בעיות אלה מביאות למעגל קסמים שלילי של בעיות ברגולציה של סיכון. לציבור יש חלק ביצירת בעיות אלה, שכן תפיסה לא נכונה של סיכונים והערכת יתר של תוצאותיהם מניעה את תהליך שמביא לחקיקה רגולטורית שגויה. הקונגרס נוטה לתרום להחמרת הבעיה, משום שחברי הקונגרס מגיבים פעמים רבות ללחץ ציבורי בחקיקה פרטנית, שכובלת את ידי הרגולטורים. לפי ברייר, הקונגרס אינו מקום מתאים לגיבוש כללים פרטניים לטיפול בבעיות. לאחר שהקונגרס מחוקק, הסוכנויות הרגולטריות עצמן תורמות גם כן למעגל – אי-הוודאות האינהרנטית לבעיות רגולציה מביאה סוכנויות שונות לאמץ דרכים שונות לטיפול בבעיות, וכך נוצרת הבעיה של אי-עקביות. הציבור והפוליטיקאים, שמעדיפים פתרון יחיד, מזהים את אי-העקביות, ובעקבות כך מתעוררת ביקורת על הרגולטורים ונוצר לחץ לחקיקה נוספת ורגולציה נוספת וקפדנית עוד יותר. בכך נוצר לדברי ברייר מעגל היזון שמוביל לעודף רגולציה ולרגולציה מזיקה.
הספר פורסם זמן קצר לפני שמונה ברייר לבית המשפט העליון, ובזמן הליך המינוי הוא ספג ביקורת על העמדות המובאות בו. היו שהאשימו אותו שהוא מהווה סכנה לבריאות אזרחי ארצות הברית. בעת השימוע בסנאט, אמר ג'ו ביידן שהוא שמח שברייר לא יוכל ליישם את הצעות המדיניות שלו מכיסאו בבית המשפט. עם זאת, הפסיקות של ברייר בהמשך דרכו בבית המשפט העליון לא נטו לצמצום כוחם של סוכנויות פדרליות ורגולטורים.
גישה משפטית וספריו > לעשות דמוקרטיה שעובדת

בשנת 2010 יצא לאור ספרו של ברייר Making Our Democracy Work: A Judge's View ("לעשות שהדמוקרטיה שלנו תעבוד: נקודת מבטו של שופט") שברחבי העולם יצא בשם America's Supreme Court: Making Democracy Work ("בית המשפט העליון של אמריקה: לעשות שהדמוקרטיה תעבוד").
ברייר מתמקד בספר בשתי תמות מרכזיות. הראשונה נוגעת לנכונות של הציבור ושל רשויות ממשל אחרות להקשיב לפסיקה של בית המשפט ולפעול על פיה גם כאשר הם לא מסכימים עימה. ברייר מציין שרבים רואים את הסמכות והלגיטימציה של פסיקת בית המשפט כמובנות מאליהן, אך בפועל סמכותו של בית המשפט היא תוצאה של תהליך היסטורי וקיימים מקרים שבהם רשויות הממשל והציבור לא נשמעו לבית המשפט. החלק הראשון של הספר סוקר את ההיסטוריה של גיבוש סמכותו של בית המשפט העליון בארצות הברית, עם דגש על הלגיטימציה של ביקורת שיפוטית. טיעונים בעד ביקורת שיפוטית, כגון אלה של אלכסנדר המילטון וג'יימס איירדל, מספקים תמיכה תאורטית לסמכות של בית המשפט, אך הם לא מסבירים מדוע הציבור נשמע לה. לכן, ברייר פונה למקרים היסטוריים, החל מפסק דין מרבורי נגד מדיסון, שקבע את עיקרון הביקורת השיפוטית בארצות הברית. משם ממשיך ברייר לדוגמאות אחרות: פסק דין "ווסטר נגד ג'ורג'יה", שבו קיבל בית המשפט החלטה שמגנה על בני שבט הצ'רוקי, אך הנשיא אנדרו ג'קסון החליט שלא לאכוף את החלטת בית המשפט; פסק דין דרד סקוט; ופסק דין בראון נגד מועצת החינוך. לפי ברייר פסקי דין אלה "מדגימים שהסכמת הציבור אינה אוטומטית, ושעל בית המשפט והציבור לעבוד יחד בדרך של שיתוף, עם כבוד הדדי והבנה". שמירה על אמון הציבור בבית המשפט מצריכה חינוך אזרחי בכל דור, אך היא דורשת גם מבית המשפט להפעיל את כוח הביקורת השיפוטית באופן שמכבד את לקחי העבר.
התמה השנייה, שאותה סוקר ברייר בחלק השני של הספר, נוגעת לשאלה, כיצד יכול בית המשפט לממש את אחריותו החוקתית. בחלק זה פורש ברייר את גישתו הפרגמטית:
החלק השלישי של הספר עוסק בתפקידו של בית המשפט בהגנה על חירויות הפרט. לפי ברייר על בית המשפט לחפש את הערכים הקבועים שמונחים ביסודם של ביטויים ספציפיים בחוקה. בנוסף, על בית המשפט לנקוט בעיקרון המידתיות בהחלטתו לגבי היישומים הספציפיים של חירויות הפרט. ברייר מתמקד בחלק זה בפסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית, שבו קבע בית המשפט שכליאת היפנים בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה היא חוקית, ובפסקי הדין הנוגעים לזכויות אסירים במתקן המעצר בגואנטנמו, בהם פסק בית המשפט נגד עמדת הממשל וקבע שלעצירים בגואנטנמו עומדת הזכות להביאס קורפוס.
גישה משפטית וספריו > בית המשפט והעולם

בשנת 2015 יצא לאור ספרו של ברייר The Court and the World: American Law and the New Global Realities ("בית המשפט והעולם: החוק האמריקאי והמציאויות הגלובליות החדשות"). בספר סוקר ברייר החלטות שונות של בית המשפט העליון, שנוגעות ליחסים בינלאומיים, אזרחים זרים ופעילות בינלאומית. בתוך כך מפתח ברייר שני טיעונים מרכזיים: (1) פתרונות משפטיים של סכסוכים בינלאומיים יכולים לתרום לשלטון החוק בזירה הבינלאומית, בהינתן שבית המשפט שוקל אותם ברגישות מספקת ובהתייחס לאינטרסים של גורמים זרים; (2) בהינתן המציאות של פעילות ותלות-הדדית גלובלית גוברות, שופטים אמריקאים צריכים, יותר מתמיד, לקחת בחשבון חוקים, פרקטיקות ואינטרסים זרים.
בחלק הראשון של הספר דן ברייר באיזון בין חירויות הפרט לבין ביטחון לאומי. ברייר מציין את פסק דין Youngstown Sheet & Tube Co. v. Sawyer, שבו החליט בית המשפט שהנשיא הארי טרומן חרג מסמכותו כשציווה לתפוס מתקנים לייצור פלדה בזמן מלחמת קוריאה, כנקודת מפנה ביחס של בית המשפט לנושאים של ביטחון לאומי. לפי ברייר, עד לפסיקה זו נטה בית המשפט לאמץ את הפתגם של קיקרו "כשהתותחים יורים, החוק שותק". בפסק הדין שינה בית המשפט את גישתו והצהיר על סמכותו להקפיד על החוק ועל זכויות הפרט גם בעניינים הנוגעים לביטחון לאומי. מגמה זו נמשכה והעמיקה, כפי שמעידה הפסיקה בתיקים הקושרים למתקן המעצר בגואנטנמו. ברייר טוען, בין השאר, שגישה זו דורשת מהשופטים להעמיק את הידע שלהם בנושאים הקשורים לנסיבות בינלאומיות ולהתעניין באופן שבו דמוקרטיות אחרות מאזנות בין חירות הפרט לביטחון לאומי.
החלק השני של הספר דן בפרשנות של החוק הסטטוטורי (כלומר, החוק שמקורו בחקיקה הכתובה של הקונגרס, ולא בחוקה, במשפט הבינלאומי או במשפט המקובל) בהקשר של נושאים בינלאומיים. לפי ברייר, התפתחות הפסיקה בנושאי מסחר בינלאומי מראה על שינוי בתפיסת תפקידו של בית המשפט, מפתרון סכסוכים מקומי לשימור שיתוף פעולה בינלאומי מתמשך. ברייר מקדיש פרק בתוך חלק זה לפסיקה הקשורה בחוק נזקי זרים, המאפשר מאז שנות השמונים לאזרחים זרים לתבוע פיצויים על הפרה של החוק הבינלאומי.
החלק השלישי דן באמנות בינלאומיות וסוקר פסיקות שונות של בית המשפט העליון, שפירשו או יישמו אמנות שלהן ארצות הברית שותפה. החלק הרביעי דן ביחסים בין שופטים אמריקאים לשופטים במדינות אחרות בעולם. ברייר טוען ששופטים בארצות הברית ומערכת המשפט האמריקאית בכללה, יכולים להרוויח מאינטראקציה עם משפטנים זרים, ואפילו משקילה של חוקים ברחבי העולם, במסגרת דיונים על החוק בארצות הברית.
פארק סטנלי

| --- | --- |

תצלום אוויר של הפארק
 מידע כללי
 על שם:  פרדריק סטנלי, הרוזן ה-16 מדרבי 
 תאריך הקמה:  1888 
 נתונים ומידות
 שטח:  404 הקטאר
 מיקום
 מדינה:  קנדה קנדה
 מיקום:  ונקובר 
 קואורדינטות:  49°18′N 123°08′W﻿ / ﻿49.3°N 123.14°W﻿ / 49.3; -123.14
 אתר רשמי
  (למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי פארק סטנלי(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי פארק סטנלי
 
פארק סטנלי (באנגלית Stanley Park) הוא פארק ציבורי בעל שטח של יותר מ-1,000 דונם מיוער ברובו, המצוי על חצי אי בצפון העיר ונקובר שבקולומביה הבריטית, קנדה ומוקף ברובו במים של מפרץ בורארד והמפרץ האנגלי.
ב־18 ביוני 2014, נבחר סטנלי פארק כ"פארק הטוב ביותר בעולם כולו " על ידי TripAdvisor, על סמך ביקורות שהוגשו.
הפארק

בניגוד לפארקים עירוניים גדולים אחרים, פארק סטנלי איננו יצירה של אדריכל נוף, אלא התפתחות של יער ומרחב עירוני לאורך שנים רבות. מרבית המבנים מעשה ידי האדם שנמצאו בפארק נבנו בין השנים 1911–1937 תחת השפעתה של רב-פקד W.S. ראולינגס. בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה נוספו אטרקציות נוספות, כמו תערוכת דובי קוטב, אקווריום ורכבת מיניאטורית. חלק גדול מהפארק נותר מיוער בצפיפות כמו שהיה בשלהי המאה ה19, עם כחצי מיליון עצים, שחלקם מתנשאים לגובה של 76 מטרים (249 רגל) והם בני מאות שנים. אלפים מהעצים אבדו (ורבים נשתלו מחדש) לאחר שלוש סופות רוח עיקריות שהתרחשו במאה השנים האחרונות, האחרונה בשנת 2006.
מאמץ רב הושק בבניית טיילת על שפת הים, שתהיה מסוגלת למשוך אלפי אנשים לפארק בקיץ. טיילת "חומת הים" (Seawall) מקיפה את הפארק ואורכה כ-10 ק"מ.
הפארק כולל גם שבילי יער, חופים, אגמים, אזורי משחק לילדים ואקווריום ונקובר, ועוד אטרקציות רבות אחרות. במרכז הפארק עובר כביש (99) המחבר את ונקובר עם האזור הצפוני של המטרופולין (לעיר ונקובר הצפונית), באמצעות גשר שער האריות.
היסטוריה

לפארק היסטוריה ארוכה, והוא היה אחד האזורים הראשונים שנחקרו בעיר. הארץ שימשה להתיישבות במקור על ידי עמים ילידים במשך אלפי שנים לפני שקולומביה הבריטית יושבה על ידי הבריטים. במשך שנים רבות לאחר הקולוניזציה, הפארק העתידי עם שפע מקורותיו יהיה גם לביתם של מתיישבים שאינם ילידים. האדמה הפכה מאוחר יותר לפארק הראשון של ונקובר כאשר העיר התאגדה בשנת 1886. הפארק נחנך רשמית ב-1889 על ידי פרדריק סטנלי, רוזן דרבי השישה עשר, שהיה אז המושל הכללי של קנדה, ועל שמו קרוי הפארק.
גלריה

ממראות הפארק
אחד האגמים בפארק
עמודי טוטום בפארק
סנאי בפארק
מבט על הפארק ממרכז העיר
מבט על העיר מהפארק
פסל של פרדריק סטנלי, המושל הכללי השישי של קנדה, שעל שמו נקרא הפארק
הערות שוליים

↑  William Yat Wai Lo, University Rankings, Singapore: Springer Singapore, 2014, עמ' 139–156
↑  Wilderness on the doorstep : discovering nature in Stanley Park, Madeira Park, BC: Harbour Pub, 2006
↑  Juan Pablo Alperin, Alessandra Bordini, Sophie Pouyanne, PLOS, Please publish our articles on Wednesdays: A look at altmetrics by day of publication, The Winnower, 2015 doi: 10.15200/winn.142972.29198
↑  B.C. Ho, H.K. Lua, P.K.F. Leong, S. Lindsay, "New records and rediscoveries of vascular plants in Bukit Timah Nature Reserve, Singapore", Gardens' Bulletin Singapore 70, 2018-05-24, עמ' 33–55 doi: 10.26492/gbs70(1).2018-06
↑  Stephen Appiah Takyi, Evolution of Park Planning in the City of Vancouver, Focus 12, 2016-02-26 doi: 10.15368/focus.2016v12n1.5
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556233005171  MusicBrainz: 24969fbd-9415-45f2-96ef-7b355d33f69a  NKC: ge642717
פארק דה לה וילט

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך הקמה:  1979 
 אדריכל:  ברנרד טשומי 
 מיקום
 מדינה:  צרפת צרפת
 מיקום:  פּוֹן-דה-פְלַנְדְר 
 קואורדינטות:  48°53′35″N 2°23′26″E﻿ / ﻿48.89306°N 2.39056°E﻿ / 48.89306; 2.39056
 lavillette.com
  (למפת פריז מוגדלת) פארק דה לה וילט(למפת פריז רגילה) פארק דה לה וילט
 
מבט כללי על הפארק. ניתן לראות את כיפת "הז'אוד".
פארק דה לה וילט (צרפתית: Parc de la Villette) הוא פארק עירוני הנמצא ברובע התשעה-עשר של פריז (צפון-מזרח העיר). הפארק הוא השלישי בגודלו בתחומי העיר ומשתרע על שטח כולל של 250,000 מ"ר. הפארק הוקם בהדרגה מ-1983 עד 1998 במקומו של שוק בשר ובתי מטבחיים ישנים.
בתחומי הפארק נמצאים גם מוזיאון המדע והתעשייה (Cité des Sciences et de l'Industrie) שהוא מוזיאון המדע הגדול באירופה ו"הזֶ'אוֹד" ("la Géode") - כדור כסוף ומבריק שבתוכו קולנוע IMAX.
תכנון

הפארק, פרי תכנונו של האדריכל השווייצרי ברנרד טשומי, כולל פונקציות ציבוריות ומתקנים מסוגים שונים בנושא מדע ומוזיקה, וכן מתקנים ואטרקציות לילדים. תכנונו של הפארק הוא דוגמה לגישת הדה-קונסטרוקטיביזם בתחום אדריכלות הנוף ואבן דרך חשובה בזרם אדריכלי זה. טשומי זכה בתחרות על תכנון הפארק ובתכנונו הושפע באופן ישיר ממשנתו של הפילוסוף ז'אק דרידה אשר עמו אף התייעץ.
תכנונו הדה-קונסטרוקטיביסטי של הפארק בא לידי ביטוי בכמה מערכות גאומטריות המכתיבות אותו. הן מולבשות זו על גבי זו ב"סופרפוזיציה". מערכות אלה מתוות את שלד הפארק על שביליו, המבנים הפזורים בו ואופן החיבור של מתחם הפארק אל המרקם העירוני שסביבו. הרצפים קוראים תיגר על ערכי השימוש הצפויים בדרך כלל בפארק עירוני גדול. בולטים במיוחד בנוף הפארק 35 מבני "פֿולי" (Folly) אדומים הפזורים ברחבי הפארק בהתאם למתווה שאינו בהכרח תואם את התוכנית הכללית. דוגמה זו למערכת סופרפוזיציונית יוצרת יחד עם שאר המערכות, על פי תכנונו של טשומי, מספר אופנים שבהם ניתן לקרוא ולפרש את המרחב הפיזי. מבני הפֿולי אינם דומים זה לזה, כשכל מבנה הוא מעין "תרגיל אדריכלי" בפני עצמו, אך לכולם אותו סדר גודל וכולם צבועים באדום. בפועל הם מסייעים להתמצאות של המבקרים בפארק. חלקם משמשים כמרכז מידע, כחנות קטנה או כמתקני שעשועים לילדים, לחלקם ניתן לטפס לצורך תצפית וחלקם הם כפסלים לכל דבר.
תכנון הנוף בפארק משתלב עם גוף המים "אגן לה וילט" (Bassin de la Villette), אגם מלאכותי המחובר למערכת תעלות מים, בהם תעלת סן מרטן. נוסף על אלה הפארק מכיל מספר רב של אלמנטים נופיים ואדריכליים שונים המשתלבים זה בזה.
פארק דה בוט שומון

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך הקמה:  1 באפריל 1867 
 נתונים ומידות
 שטח:  24.73 הקטאר
 מיקום
 מדינה:  צרפת צרפת
 מיקום:  הרובע התשעה-עשר של פריז 
 קואורדינטות:  48°52′49″N 2°22′58″E﻿ / ﻿48.880277777778°N 2.3827777777778°E﻿ / 48.880277777778; 2.3827777777778
 אתר רשמי
  (למפת פריז מוגדלת) פארק דה בוט שומון(למפת פריז רגילה) פארק דה בוט שומון
 
פארק דה בוט שומון ברובע התשעה-עשר שבפריז: פנטזיה מלאכותית בלב הכרך. נבנה על ידי הברון אוסמן, בתכנונו של ז'אן-שארל אלפן. בצד שמאל, "גשר ההתאבדות"
מבט על הפארק
עבודות ההקמה של פארק בוט שומון בתצלום של שארל מארוויל מהמחצית השנייה של המאה ה-19
פארק בוט שומון בסוף המאה ה-19
פארק דה בוט שומון (בצרפתית: Parc des Buttes Chaumont) הוא גן ציבורי פריזאי שנמצא ברובע התשעה-עשר של העיר. זהו הפארק השלישי בגודלו מבין 426 הגנים שמצויים בעיר (הגדול ביותר הוא פארק דה לה וילט ואחריו גני טווילרי), ושטחו קרוב ל-250,000 מטר רבוע. הגן נבנה על גבי מרבית שטחה של מחצבת גבס ישנה שפעלה באזור עד אמצע המאה ה-19, ושמשה לחציבת אבני הבנייה של בתי מרכז העיר.
מבנה

הפארק נבנה בשנת 1867 בהוראת נפוליון השלישי במסגרת תוכנית אוסמן להתחדשות פריז, בכוונה להעניק לפריזאים שטחים ירוקים בכל אחת מארבע נקודות היסוד: יער בולון במערב, יער ונסן במזרח, פארק מונסורי בדרום, ופארק בוט-שומון בצפון.
על תכנון הפארק הופקד המהנדס ז'אן-שארל אלפן (Jean-Charles Alphand). את המחצבה כיסה אלפן באדמה, בנה בה מצוקים, מפלסים מדורגים, גשרים מעל לנקיקים עמוקים, מפלי מים, שבילים נסתרים, מערות ואגם שמקבל את מימיו מתעלת סן-מרטן. במרכז האגם מזדקר "אי הבלוודרה" (Île du Belvédère ) המלאכותי שעליו נבנה מבנה דמוי מקדש איטלקי פרי תכנונו של האדריכל גבריאל דוויו (Gabriel Davioud), ממנו ניתן לצפות על הסביבה העירונית הפרולטארית הצפופה. אל האי מובילים שני גשרים: "גשר ההתאבדות" ו"הגשר התלוי".
מיקום

הפארק שוכן כקילומטר דרומית לפארק לה וילט, וכמה מאות מטרים מזרחית לתעלת סן מרטן. ממערב לגן שוכן בית החולים רוטשילד. ניתן להגיע אל הפארק בקו המטרו 7b, דרך התחנות "בוט שומון" ו"בוטזרי" (Botzaris). בקרבת הפארק נמצא פארק בלוויל.
עקרון החיבוריות

עֶקְרוֹן הַחִיבּוּרִיּוּת בתורת המשחקים הוא תכונה של פתרון נקודתי למשחקים שיתופיים בצורה קואליציונית, ומהווה גם אחת מארבע התכונות המאפיינות את פתרון ערך שפלי.
הגדרה פורמלית

נאמר שפתרון  \phi  מקיים את עקרון החיבוריות, אם לכל שני משחקים שיתופיים בצורה קואליציונית  \left(N;v\right) ו-  \left(N;w\right) מתקיים:
 \phi \left(N;v+w\right)=\phi \left(N;v\right)+\phi \left(N;w\right)
הצדקת עקרון החיבוריות

עקרון החיבוריות הוא כאמור תכונה שניתן לדרוש מפתרון למשחק שיתופי בצורה קואליציונית.
אם קבוצת שחקנים  N משחקת בשני משחקים שונים,  \left(N;v\right) ו- \left(N;w\right), הרי שכדי להשתתף במשחק  \left(N;v\right), שחקן  i יהיה מוכן לשלם  \phi _{i}\left(N;v\right), ובמשחק  \left(N;w\right), יהיה מוכן לשלם  \phi _{i}\left(N;w\right).
העיקרון דורש ששחקן  i יסכים לשלם במשחק המחובר  \left(N;v+w\right) את  \phi _{i}\left(N;v\right)+\phi _{i}\left(N;w\right) - כלומר את מה שהסכים לשלם עבור שני המשחקים בנפרד.
שאלת קיום עקרון החיבוריות קובעת באיזו מידה תלוי המשחק המחובר במשחקים הבודדים, ביחס לפתרון המוצע.
הצדקת עקרון החיבוריות > דוגמה

נתבונן בשני המשחקים הבאים:
\left(N;v\right) הוא משחק הכפפות, כאשר לשחקן 1 יש את הכפפה השמאלית הנדירה.
\left(N;w\right) המוגדר באופן הבא:
 w(1,2,3)=1
 w(1,2)=1
 w(1,3)=1
 w(2,3)=0
 w(1)=2
 w(2)=0
 w(3)=0
כעת נגדיר פתרון באופן הבא: נבחר את הקואליציה בעלת השווי הגבוה ביותר, ונחלק את שוויה בין חבריה שווה בשווה. הפתרון הזה אינו מקיים את עקרון החיבוריות:
הפתרון למשחק  \left(N;v\right) הוא (1/3,1/3,1/3), והפתרון למשחק  \left(N;w\right) הוא (2/3,2/3,2/3).
אך, נקבל שהפתרון למשחק המחובר, הנתון על ידי:
גם הוא (2/3,2/3,2/3)! כלומר, אף שחקן לא יסכים לשלם עבור השתתפות במשחק המחובר, את הסכום שיסכים לשלם עבור השתתפות בשני המשחקים בנפרד. השתתפות במשחק המחובר מקטינה את הרווח של השחקנים בהשוואה להשתתפותם בשני המשחקים בנפרד.
פרשנות נוספת לעיקרון

נתבונן על סיטואציה בה יכולים השחקנים לשחק רק באחד המשחקים הבודדים, בהסתברות של  {\frac {1}{2}} לכל אחד.
במקרה כזה, תחת ההנחה שתועלת שחקנים מהגרלות שווה לתוחלת הרווח מההגרלה, כל שחקן  i יהיה מוכן לשלם את התוחלת של הרווח שלו לפי פתרון  \phi , כלומר, את הסכום  {\frac {1}{2}}\phi _{i}\left(N;v\right)+{\frac {1}{2}}\phi _{i}\left(N;w\right).
שווי כל קואליציה  S בסיטואציה הזו הוא  {\frac {1}{2}}v\left(S\right)+{\frac {1}{2}}w\left(S\right), ולכן, נקבל את הדרישה  \phi \left(N;{\frac {1}{2}}v+{\frac {1}{2}}w\right)={\frac {1}{2}}\phi \left(N;v\right)+{\frac {1}{2}}\phi \left(N;w\right).
זאת, בנוסף עם דרישת עקרון הקוואריאנטיות תחת שקילות אסטרטגית, שקול לדרישת עקרון החיבוריות.
לקריאה נוספת

שמואל זמיר, מיכאל משלר, אילון סולן, תורת המשחקים, ירושלים: מאגנס, 2008, מסת"ב 9654932946
פטריק מקגוהן

| --- | --- |

פטריק מקגוהן בסרט "All Night Long"
 לידה:  19 במרץ 1928 אסטוריה, ארצות הברית 
 פטירה:  13 בינואר 2009 (בגיל 80) סנטה מוניקה, ארצות הברית 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  ארצות הברית, אירלנד 
 תקופת הפעילות:  מ-1955 
 מקום לימודים:  Ratcliffe College 
 צאצאים:  Catherine McGoohan 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי להופעת אורח הטובה ביותר של שחקן בסדרת דרמה (1990)  פרס אמי להופעת אורח בסדרה קומית (1975)  פרס פרומתיאוס – היכל התהילה 
 פרופיל ב-IMDb
 
פטריק ג'וזף מקגוהן (באנגלית: Patrick Joseph McGoohan; ‏19 במרץ 1928 - 13 בינואר 2009), היה שחקן קולנוע, מפיק ותסריטאי אירי, משחקני הטלוויזיה הבולטים ביותר בבריטניה בשנות ה-50 וה-60. היה יוצר וכוכב הסדרה "האסיר", וזכה בשני פרסי אמי על הופעות האורח שלו בסדרת הבלשים "קולומבו". כשחקן קולנוע כיכב בסרטים "לב אמיץ", "מרי, מלכת הסקוטים", "הבריחה מאלקטרז", ו"שלטון המוח".
ביוגרפיה

מקגוהן נולד בשכונת אסטוריה שברובע קווינס, ניו יורק, בנם של רוז פיצפטריק ותומאס מקגוהן, שהיגרו מאירלנד לארצות הברית.
לאחר שנולד חזרו הוריו לאירלנד. משפחתו עברה להתגורר לאחר מספר שנים בשפילד שם גם למד. הוא למד ב"מכללת רטקלייף" שבמחוז לסטרשייר, שם גם התאגרף במסגרת לימודיו. הוא עזב את הלימודים בגיל 16 וחזר לשפילד כדי לעבוד בתור מנהל במה עבור להקת התיאטרון בעיר, במסגרת העבודה החליף גם שחקנים חולים שלא יכלו להופיע.
התחלת הקריירה

מקגוהן החל את דרכו בתיאטרון וסט אנד. אורסון ולס, שהתרשם מיכולותיו על הבמה, לקח אותו למחזה שלו "חזרתו של מובי דיק". לאחר מכן הוא חתם על חוזה עם חברת ההפקה האירופאית המובילה "ראנק", שבחסותה שיחק בסרטיו הראשונים בקולנוע.
התחלת הקריירה > טלוויזיה

כשהשתחרר מן החוזה חזר לתיאטרון ועבד בתוכניות טלוויזיה. הוא קיבל את החותמת הרשמית על היותו אחד מכוכבי הבידור בבריטניה כשזכה בשנת 1960 בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר.
מקגוהן היה לבריטי הראשון שהצליח לפרוץ אל מעבר לים ולתפוס את תשומת לבם אל צופי ומבקרי הטלוויזיה האמריקאים בהוליווד כששיחק את הסוכן החשאי ג'ון דרייק במשך שלוש עונות הסדרה "איש הסכנה". הסדרה לא זכתה בתחילה להצלחה הראויה לה ורק לאחר שזכתה למעמד קאלט בזכות השידורים החוזרים החליטו המפיקים לחזור לעוד ארבע עונות בכיכובו של מקגוהן.
מקגוהן זכה בשני פרסי אמי על תפקידי אורח שעשה עבור סדרת הדרמה "קולומבו". מקגוהן היה מעורב גם בחלק הטכני של הסדרה כשביים חמישה פרקים, כתב והפיק שניים מהם.
מקגוהן שקיבל הצעה לגלם את הדמות הראשית של המפקח קולומבו וויתר על ההצעה לטובת חברו פיטר פאלק.
האסיר

מקגוהאן יצר ביחד עם ג'ורג' מרקסטיין תסריטאי "איש הסכנה" את סדרת הקאלט "האסיר" בת 17 פרקים. על אף שלא נמשכה יותר מעונה אחת, זכתה הסדרה להערצה ופופולריות עולמית ולרבות בישראל של סוף שנות ה-60.
בסדרה שיחק מקגוהן את גיבור העלילה הסוכן החשאי לשעבר מטעם ממשלת בריטניה המכונה "מספר 6" שהתפטר מתפקידו, על כך הוא נחטף לכפר מבודד ונרדף על ידי סוכני ממשל שדורשים לדעת את סיבת התפטרותו.
דמותו של "מספר 6" הפכה לפורצת דרך בז'אנר המדע בדיוני והסדרה "האסיר" הוגדרה על ידי מבקרי קולנוע בעולם כאחת הסדרות הטובות אי פעם.