stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נעם תיבון
הערות שוליים

↑  רון בן ישי, לא מונה לפיקוד מרכז: האלוף תיבון פורש, באתר ynet, 18 בינואר 2015.
↑  הודעה על הנישואים, דבר, 5 ביוני 1952
1 2  אביחי בקר, "דרך נועם", הארץ, 5 במאי 2000, "רק כשהגעתי לפו"ם התברר לי שבשלום הגליל היינו במוקד העשייה. כחייל זה לא ממש עניין אותי. לחמנו נגד הקומנדו הסורי ב'מיוערת', היינו בעין א-תינה, בפריצה לביירות".
↑  עפר שלח, יהיה בסדר, בני, באתר nrg‏, 23 בדצמבר 2011
↑  אבישי בן חיים, מח"ט חברון: הסכם חברון הוא הסכם מחורבן, באתר ynet, 3 באפריל 2001
↑  פליקס פריש, תא"ל גנץ לתיבון: אמרת דברים שאינם בסמכותך, באתר ynet, 3 באפריל 2001
↑  עמוס הראל, יאיר גולן, אלוף פיקוד העורף, חושף שישראל מצויה בהיערכות למגננה רבתי לקראת שנת 2010, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2009
↑  עמוס הראל, המהפכה השקטה בגדה: יותר תיאום עם הרשות, פחות הרוגים פלסטינים, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2009
↑  רון בן ישי, היי-טנק: עם השריון המתחדש שיילחם בחיזבאללה, באתר ynet, 1 במרץ 2013
↑  אבי בניהו, מה משרתים התחקירים הפנים-צה"ליים (מאורכב בארכיון האינטרנט)
↑  תייר, שפר הופעתך: אלוף במיל מונה ליו"ר "עיר עולם ותיירות", באתר "Time Out ישראל", 17 בפברואר 2016
↑  הודעה על סיום כהונה כדירקטור, באתר הבורסה לניירות ערך בתל אביב, 9 באוגוסט 2024.
↑  לילך שובל, שלומי דיאז, הקצין שירה בשוגג בשני המפקדים מאגוז ייחקר במצ"ח ביום ראשון, באתר ישראל היום, 14 בינואר 2022
↑  גל פרל, ספר לא ראוי לקריאה, הבלוג על הכוונת, ‏ 23 במרץ 2024.
↑  ynet, האלוף במיל' חילץ את בנו ונכדותיו: "הרגנו מחבלים, חילצנו פצועים. עכשיו צריך לנצח", באתר ynet, 8 באוקטובר 2023;
 אמיר תיבון, היינו נצורים שעות. אבא שלי, בן 62, נלחם במחבלים כדי לחלץ אותנו. המדינה נכשלה, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2023
↑  האלוף במיל' נועם תיבון: נכנסתי לקרב עם ציצית שברוך השם שמרה עלי
↑  אילן לוקאץ', ‏"אבא הגיע": האלופים שהתגייסו למלחמה משחזרים איך הצילו את המשפחה, באתר ‏מאקו‏, 21 באוקטובר 2023
↑  מרב סבר, בארגון אחים לנשק מחריפים את המחאה: "ב-7.10 זה נגמר, מה שהיה לא יהיה", באתר ישראל היום, 12 במרץ 2024
↑  אורי סלע‏, מחאת המילואימניקים ומשפחות הלוחמים לגיוס חרדים: "75 שנות אי-שוויון הסתיימו", באתר וואלה, 12 במרץ 2024
↑  ביני אשכנזי‏, ראש המועצה שנהרג ב-7 באוקטובר וחושף שחיתויות: פורסמה רשימת זוכי אות אבירי איכות השלטון, באתר וואלה, 20 ביוני 2024
↑  גלי מיר-תיבון / שילר - נט
↑  אורי נתן תיבון - פורטל הרופאים של ישראל, באתר web.archive.org, ‏2025-02-04
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007416567805171  GND: 1310523924  VIAF: 46156675012533581882   WorldCat (עם VIAF): 46156675012533581882
דאוד אבן מרואן אלמקמץ

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־10 
 פטירה:  937? 
 השקפה דתית:  יהדות, אריסטוטליאניזם 
 
דוד (דאוד) אִבן מָרוּאן אלמֻקָמָץ אלרָאקי (בערבית: داود بن مروان المقمص;‏ נפטר ב-900 לערך) היה מראשוני הפילוסופים היהודים בימי הביניים.
זיהוי ותולדות חיים

מוצאו של אלמקמץ הוא ככל הנראה, על פי שמו, מא-רקה, שבצפון סוריה, ממנה עבר לנציבין, שעל גבול סוריה-עיראק.
על תולדות חייו של אלמקמץ ניתן ללמוד בעיקר מדברי החכם הקראי יעקב הקירקיסאני, בספרו "ספר המאורות ומגדלי התצפית", שהובאו על ידי אברהם אליהו הרכבי. שם מספר אלקרקסאני שדוד אלמקמץ התנצר (או התקרב לנצרות מבלי להתנצר באופן פורמלי) ולמד שנים רבות בנציבין אצל מלומד נוצרי בשם נאנא (נונוס מנציבין). לאחר שלמד ממנו וקיבל ידע נרחב בפילוסופיה ובנצרות, חיבר ספרים כנגד הנצרות ופירושים לספר בראשית ולקהלת.
ב-1885 פורסמה בהוצאת חברת מקיצי נרדמים פירושו של רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני לספר יצירה, ובה ציטוט מתורגם לעברית באופן משובש של פרקים מספרו הפילוסופי של אלמקמץ. לדבריו של ברזילי, לא ידוע לו האם אלמקמץ היה מן הגאונים, אך שמע שרב סעדיה גאון הכירו ואף שמע את שיעוריו. צבי גרץ, בספרו דברי ימי ישראל, טוען שאלמקמץ היה היהודי הראשון שהזכיר את אריסטו בפירוש.
אזכור נוסף בספרות הרבנית לאלמקמץ נמצא ב"כתב התנצלות" של ידעיה הפניני, בו הוא מונה חכמי ישראל שעסקו בפילוסופיה ומדעים וחיברו ספרים בנושאים אלה, ובין השאר כותב כך "ושני חכמים שלא נודע אצלנו זמנם בבירור, האחד ר' דוד הבבלי מכונה "אל מקמץ". חוקר הקראים שמחה פינסקר זיהה אותו עם הקראי דוד הבבלי מקהיר, אך נראה שזיהוי זה שגוי. יש המזהים את "ספר המקמץ", המוזכר בהקדמת הספר "חובות הלבבות", מכוון לספרו של אלמקמץ.
בכתבי קראים מן המאה החמש עשרה ואילך מוזכר אלמקמץ כקראי, אלא שאין לכך מקור קדום, ונראה שחי בתקופה שבה עוד לא נוצר קרע חד בין הזרמים השונים.
ב-1989 ראה אור בהוצאת בריל ספרה של שרה סטרומזה, Dawud ibn Marwan al-Muqammis's 'Ishrun Maqala, המהווה את המחקר המפורט ביותר על אלמקמץ והגותו. בשנת 2022 נדפס החיבור 'עשרים פרקים' בגרסה העברית במהדורתה, על ידי הוצאת מאגנס בירושלים.
רקע והשפעה

מקמץ לא השתייך כנראה למרכז התרבות היהודית ולא הגיע מעולם הישיבות של הגאונים, אלא למד בסביבה הנוצרית. כל כתביו, שנכתבו בערבית יהודית, מושפעים מהגות נוצרית. מבחינה רעיונית קרוב אלמקמץ לאסכולת הכלאם הקדום (מועתזילה), שהיא חלק מהתאולוגיה המוסלמית הקדומה, אך הוא גם משקף את ההשפעות הנוצריות על ההגות היהודית. בניגוד לפילוסופים יהודיים קרובים לתקופתו כרב סעדיה גאון, בחיי אבן פקודה ואחרים, לא מצטט אלמקמץ כמעט מן המקרא אלא רק ממקורות יווניים וערביים. ייתכן שזו גם הסיבה לכך שיצירותיו זכו להתייחסות מועטה של יהודים לאורך הדורות. עם זאת, ניכרת לו השפעה מכרעת בעצם השפעתו על היווצרותה של הפילוסופיה היהודית הימי ביניימית.
כתביו > עשרים פרקים

ספרו התאולוגי הוא "עשרים פרקים" ("עשרון מקאלה"). ב-1898 גילה הרכבי בספריית סנט פטרבורג חמישה-עשר מתוך עשרים הפרקים של חיבורו הפילוסופי הגדול. נושאי הפרקים הם:
הקטגוריות האריסטוטליות
הוכחת קיומן של ידיעה ואמת
הוכחת קיומו של העולם והיותו מורכב מעצמים ומקרים
הוכחה שהמקרה תלוי בעצם
הוכחה שהעצם והמקרה נבראים ואינם נצחיים, ואין אחד מהם עומד בעצמו
תיאור העולם ושסיבת קיומו היא בשביל האדם
הוכחת קיומו של בורא
הוכחת אחדות האל, עם דיון כנגד הדואליסטים והנוצרים.
מהות ותוארי האל - כל תוארי האל באים רק כדי לשלול את התארים ההפוכים להם, וממילא נדחות הטענות שיש לו גוף
דיון באיכותו של האל, ודחיית רעיון האינקרנציה הנוצרי
מדוע אלוהים הפך לאלם של בני האדם
דיון בתכלית בריאת האדם. האדם נברא לטובתו, אך חלק מהטובה הותיר לאדם שיבחר בעצמו בטוב ויהא הוא הסיבה לתועלתו.
על הנבואה והנביאים
סימנים לנביאי ונבואות אמת והוכחת אמיתתה של היהדות
על הצורך בציוויים אלוהיים
על הגמול שיהיה לגוף ולנפש לאחר תחיית המתים
פרקי הספר האחרונים, שלא נשתמרו, עוסקים בהפרכת טיעוניהן של הדתות האחרות. טיעון אחד שהשתמר מסופו של הספר מזכיר את ההימור של פסקל.
כתביו > כתבים נוספים

כתאב אלח'ליקה - כלומר ספר הבריאה, הוא פירוש על ששת ימי בראשית. הפירוש מושפע מפרשנות נוצרית, וככל הנראה זוהי הפרשנות השיטתית הראשונה שיהודי כתב בימי הביניים.
פירוש על מגילת קהלת - מוזכר אצל אלקרקסאני, ולא שרד.
כתאב א-דראאה - ספר השיסוי, ספר פולמוס עם הנצרות, ובו סקר את תולדות הנצרות.
אלרד עלי א-נצארי - הפרכת הנצרות, ספר בסגנון פולמוסני ובו חמישים שאלות ותשובות בהפרכת הנצרות.
אלרד עלי אצחאב אלבדוד - הפרכת דברי הבודהיסטים, או אלרד עלי אצחב אלכרור - הפרכת דברי המאמינים בגלגול נשמות, אינו בידינו.
ערד אלמקאלאת עלי אלמנטק - הצגת המקרים על פי ההגיון, אינו בידינו.
כתאב א-תאווחיד - ספר הייחוד, על אחדות האל. פרגמנט מתוכו נמצא בגניזה הקהירית ופורסם על ידי אלקן נתן אדלר ויצחק ברוידה.
לקריאה נוספת

שרה סטרומזה, דאוד אבן מרואן אלמקמץ וחיבורו עשרון מקאלה, חיבור לשם קבלת תואר דוקטור בפילוסופיה בהדרכת חגי בן-שמאי, האוניברסיטה העברית תשמ"ג 1983
דאוד אבן מרואן אלמקמץ, תרגום: שרה סטרומזה, עשרים פרקים, מאגנס, 2022, ספרי מופת פילוסופיים, לספר מצורפים מבואות והערות מאת שרה סטרומזה, מסת"ב 978-965-7808-10-8
Sarah Stroumsa, Dawud ibn Marwan al-Muqammis's 'Ishrun Maqala (Etudes sur le judaisme medieval XIII, Leiden: Brill, 1989)
הערות שוליים

↑  תלוי בפרשנות המונח בערבית בו השתמש קירקיסאני
↑  נמצא בשו"ת הרשב"א ח"א סימן תי"ח
↑  שמחה פינסקר, ליקוטי קדמוניות
↑  שרה סטרומזה(עורכת), דאוד אבן מרואן אלמקמץ, עשרים פרקים, מאגנס, ירושלים תשפ"ג, מבוא, עמ' 6-11.
↑  הוא סיכום ועיבוד עבודת הדוקטורט שלה, הכולל את תרגום הספר לעברית
↑  המאמר: An Ancient Bookseller's Catalogue ב- Jewish Quarterly Review,  כרך 13 (1901), עמ' 52-62
↑  מקור לכל רשימת הספרים: שרה סטרומזה(עורכת), דאוד אבן מרואן אלמקמץ, עשרים פרקים, מאגנס, ירושלים תשפ"ג, מבוא, עמ' 12-22
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007256704605171  BIBSYS: 90570316  BnF: cb124422109 (data)  GND: 100970966  ISNI: 0000 0000 8700 8195  LCCN: nr93016319  NTA: 074961802  SELIBR: 33486  VcBA: 495/51696  VIAF: 79107540   WorldCat (עם VIAF): 79107540
אריק הולדר

אריק הימפטון הולדר ג'וניור (באנגלית: .Eric Himpton Holder Jr; נולד ב-21 בינואר 1951) הוא משפטן אמריקאי שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית תחת הנשיא ברק אובמה, בין השנים 2009–2015. לפני מינויו, שימש הולדר כשופט בבית המשפט של מחוז קולומביה, פרקליט מדינה וסגן התובע הכללי של ארצות הברית תחת הנשיא ביל קלינטון.
הולדר היה היועץ המשפטי הבכיר של אובמה בתקופת הקמפיין שלו לנשיאות. הוא האמריקאי-אפריקאי הראשון שכיהן בתפקיד זה.
חיים פרטיים

הולדר נשוי לסופרת שרון מאלון. לבני הזוג שלושה ילדים. הולדר ואשתו מתגוררים בוושינגטון די. סי.
רמזי קלארק

ויליאם רמזי קלארק (באנגלית: William Ramsey Clark ;‏ 18 בדצמבר 1927 – 9 באפריל 2021) היה משפטן ופעיל שמאל אמריקאי שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית תחת הנשיא לינדון ג'ונסון, בין השנים 1966–1969.
לאחר כהונתו פעל נגד מדיניות החוץ של ארצות הברית בפעולותיה נגד יוגוסלביה, נגד עיראק, במלחמה העולמית בטרור ועוד. שימש סניגורם של סדאם חוסיין, צ'ארלס טיילור, סלובודן מילושביץ', פושעים נאצים, יאסר ערפאת ואש"ף, טרוריסטים אסלאמים, סוריה וגופים נוספים במאבקם בתביעות נפגעי טרור נגד מוסדות פיננסים ומדינות תומכות טרור.
ביוגרפיה

קלארק נולד בדאלאס, בנם של מרי ג'יין וטום קלארק. אביו היה משפטן בולט שכיהן כתובע הכללי תחת הנשיא הארי טרומן וכשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1945 התגייס קלארק לחיל הנחתים ושירת בחזית האוקיינוס השקט בשלהי מלחמת העולם השנייה. לאחר שחרורו סיים תואר ראשון באוניברסיטת טקסס באוסטין, תואר שני בהיסטוריה של ארצות הברית ותואר JD במשפטים מאוניברסיטת שיקגו. לאחר הלימודים הצטרף למשרד עורכי הדין של אביו. בתקופת כהונתו של הנשיא ג'ון קנדי כיהן קלארק במחלקת המשפטים. ב-1965 מונה לסגן התובע הכללי של ארצות הברית.
ב-1967 מונה לתובע הכללי בקבינט של לינדון ג'ונסון וכיהן בתפקיד עד סיום כהונת ג'ונסון בינואר 1969.  בתקופת כהונתו פעל ליישום חוק זכות ההצבעה (1965), הגנה פדרלית על פעילויות התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח וגיבוש חוק זכויות האזרח (1968) בעקבות רצח מרטין לותר קינג. הוא נקט במורטוריום בנושא הוצאות להורג פדרליות ובניית בתי כלא פדרליים וטען כי הדרך הטובה ביותר לחיסול הפשיעה היא מלחמה בגזענות ובעוני. הוא סירב להעמיד לדין מנהיגי מחאות נגד מלחמת וייטנאם ופעילים אפרו-אמריקאים שנטלו חלק במהומות הגזעיות ב-1967–1968. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968 היה קלארק במרכזו של קמפיין ניקסון שהבטיח לפטרו עם עלייתו לשלטון.
לאחר עזיבתו את התפקיד הרצה באוניברסיטת הווארד ובבית הספר למשפטים בברוקלין. הוא היה מהמתנגדים למלחמת וייטנאם (בתקופת כהונתו בקבינט ג'ונסון לא התבטא בנושא באופן פומבי מתוך כבוד לנשיא) ואף ביקר בצפון וייטנאם ב-1972. הוא התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ב-1972 אך לא זכה להצלחה. ב-1974 התמודד לסנאט אך הפסיד בבחירות במדינת ניו יורק לג'ייקוב יעבץ מהמפלגה הרפובליקנית. ב-1976 הציג שוב את מועמדותו לסנאט אך הפסיד בבחירות המוקדמות של המפלגה הדמוקרטית לדניאל פטריק מויניהאן.
כעורך דין פרטי היה לפעיל זכויות אדם ופעיל נגד מלחמה. הוא ייסד ב-1992 את ארגון IAC (המרכז הבינלאומי לפעולה), התבטא נגד פעילות ארצות הברית במלחמת המפרץ ובמלחמת עיראק ופעל בניסיון להדחת הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
ייצג שורה ארוכה של נאשמים מעוררי מחלוקת, בהם:
סאדאם חוסיין - שליט עיראק לשעבר
סלובודן מילושוביץ' - נשיא יוגוסלביה וסרביה
רדובאן קאראג'יץ' - נשיא רפובליקה סרפסקה, הואשם בפשעי מלחמה במהלך מלחמת בוסניה
לינדון לארוש - פוליטיקאי אמריקאי מכחיש השואה
קרל לינאס - פושע מלחמה אסטוני-נאצי שהואשם על חלקו בשואת יהודי אסטוניה
ג'קוב ריימר - פושע מלחמה אוקריאני-נאצי ממתנדבי טרווניקי שהסתתר בארצות הברית
צ'ארלס טיילור - מנהיג ליבריה לשעבר
אש"ף ויאסר ערפאת - בתביעות נזיקין של נפגעי טרור, בהם בני משפחת הנרצח ליאון קלינגהופר מאקילה לאורו
מוחמד ראשד דאוד אל-אווהלי - ממתכנני ההתקפות על שגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה
עומאר עבד א-רחמאן - ממתכנני הפיגוע במגדלי התאומים (1993)
סוריה, הרשות הפלסטינית ומדינות נוספות - בתביעות נזיקין של קורבנות טרור
קלארק היה נשוי לג'ורג'יה ממנה התאלמן ולזוג נולדו בן ובת.
נפטר ב-9 באפריל 2021.
הערות שוליים

1 2  The Crusader, וושינגטון פוסט, 15 בדצמבר 2002
↑  ניצנה דרשן-לייטנר, סמואל מ. כץ, "הרפון", הוצאת ידיעות ספרים, 2000, פרק 24
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273557005171  BIBSYS: 90528553  CiNii: DA01135515  GND: 143969900  ISNI: 0000 0003 7401 8417  LCCN: n50039810  LNB: 000038355  NARA: 10580333  NDL: 00464631  NTA: 074504401  SNAC: w6hq44nd  SUDOC: 061231290  Trove: 801986  VIAF: 79306930   WorldCat (עם VIAF): 79306930
פיודור דוסטויבסקי

| --- | --- |

 לידה:  11 בנובמבר 1821 Mariinsky Hospital for the Poor, מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  28 בינואר 1881 (יוליאני) לוח שנה לא מוגדר, ככל הנראה יוליאני סנקט פטרבורג, מחוז סנקט פטרסבורג, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית העלמין טיחווין 
 שם עט:  Д., Пружинин, Н. Н., Зубоскалов, Ред., Ф. Д., М-ий, М., Друг Кузьмы Пруткова, Летописец, Зубоскал, —ий, N.N. 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה להנדסה צבאית, Nikolay engineering school 
 שפות היצירה:  רוסית 
 זרם ספרותי:  ספרות ריאליסטית 
 יצירות בולטות:  כתבים מן המרתף, החטא ועונשו, אידיוט, שדים, האחים קרמזוב, רשימות מבית המוות, המהמר, אנשים עלובים, הכפיל
 תקופת הפעילות:  1844–1880 (כ־36 שנים) 
 הושפע מ:  וולטר סקוט, פושקין, קרמזין, שייקספיר, גתה, ביירון, הוגו, שילר, בלזק, דיקנס, גוגול
 השפיע על:  פרידריך ניטשה, פרנץ קפקא, וירג'יניה וולף, קנוט האמסון, ג'רג' לוקאץ', מיכאיל בכטין, הרמן הסה, אלבר קאמי, אקירה קורוסאווה, סרגיי פרוקופייב, ג'ורדן פיטרסון, אוסאמו דזאי
 בן או בת זוג:  אנה דוסטויבסקיה (1867–ערך בלתי־ידוע)  מריה דוסטויבסקיה (1857–ערך בלתי־ידוע) 
 צאצאים:  ליובה דוסטויבסקיה 
 fedordostoevsky.ru
 חתימה:  
 
פיודור מיכאילוביץ' דוסטויבסקי (ברוסית: ‏Фёдор Михайлович Достое́вскийקובץ:Ru-Dostoevsky.ogg‏Ⓘ‏; 11 בנובמבר 1821, מוסקבה – 9 בפברואר 1881, סנקט פטרבורג) מגדולי וחשובי הסופרים ומחברי הרומנים במאה ה-19, מן הדמויות המרכזיות והחשובות בתולדות הספרות הרוסית בפרט והספרות העולמית בכלל. דוסטויבסקי כתב סיפורים קצרים, מאמרים ורומנים, ושימש כעורך בכמה כתבי עת שיצאו לאור ברוסיה. מיצירותיו: אנשים עלובים, הכפיל, המתבגר, כתבים מן המרתף, החטא ועונשו, המהמר, אידיוט, שדים והאחים קרמזוב.
קורות חיים

משפחת דוסטויבסקי הייתה משפחה רוסית או בלארוסית מהדוכסות הגדולה של ליטא שהיגרה לאוקראינה וירדה מנכסיה. מוצאה היה מהכפר דוסטוייב שבקרבת ברסט ליטובסק, אז חלק מהאימפריה הרוסית וכיום בבלארוס. סבו של פיודור מצד אביו היה כומר. אביו של פיודור, מיכאיל אנדרייביץ', שנולד בשנת 1787, ברח מהבית בגיל 15 למוסקבה, השלים בה את לימודיו באקדמיה לרפואה, השתתף במלחמת 1812 כרופא צבאי, ובשנת 1821 הצטרף כרופא ראשי לבית החולים על שם מארינסקי, שטיפל בעניי מוסקבה. אימו של פיודור, מאריה פיודורבנה, הגיעה ממשפחת סוחרים מוסקבאית בשם נצ'אייב (Нечаев). אביו, מיכאיל, הוצג בפני משפחתה בשנת 1819, כשהיה בן 30 ומאריה בת 19. אף שהנישואים הוסדרו מראש בין מיכאיל לאב המשפחה, פיודור טימופיביץ', ניכר מהתכתבויות בין השניים כי לצד נימה עניינית היו הקשרים בין בני הזוג מלאים רגש וחיבה. לבד לעבודתו בבית החולים, שעבורה השתכר 100 רובל בחודש, החזיק מיכאיל גם בדירה מטעם המדינה ובקליניקה פרטית, והיה מגיע לבתיהם של מטופלים ברחבי מוסקבה.
קורות חיים > סנקט פטרבורג

עוד בסתיו 1836 הגיש האב מיכאיל בקשה רשמית לממונה עליו בבית החולים כי בניו יתקבלו לאקדמיה של חיל ההנדסה בסנקט פטרבורג במימון ממשלתי. לאחר שהבקשה אושרה, ועל אף שלפיודור ולאחיו מיכאיל לא היה שום רצון להפוך למהנדסים ורוב שאיפותיהם היו בכיוון ספרותי, מלאו השניים אחר מצוות אביהם. מיכאיל האב השאיר אותם בפנימייה צבאית בעיר במאי 1837 על מנת שיתכוננו לבחינות הכניסה לבית הספר, והוא עצמו, יחד עם הילדים הצעירים יותר, עבר לאחוזה הכפרית בדרובואה. פיודור עבר את המבחנים בהצלחה והחל ללמוד בבית הספר בינואר 1838. מיכאיל, לעומת זאת, לא התקבל לבית הספר בשל בריאותו הלקויה, והחל ללמוד באקדמיה הצבאית בעיר רוול (טאלין של ימינו), שהייתה פחות יוקרתית מהאקדמיה בסנקט פטרבורג. האחים שמרו על קשר רצוף באמצעות מכתבים.
בזמן שהותו בסנקט פטרבורג התיידד דוסטויבסקי עם איוון שידלובסקי, משורר ופקיד זוטר שהיה מבוגר ממנו בחמש שנים, על רקע העניין הספרותי המשותף וההערצה שחלקו למשורר פרידריך שילר. ממכתבים שכתב לאחיו מיכאיל באותה התקופה עולה כי הוא סלד מאוד מלימודי המתמטיקה, וכי את רוב זמנו הפנוי העביר בקריאה נמרצת של שייקספיר (בעיקר המלט), א.ת.א. הופמן, אונורה דה בלזק, בלז פסקל, גתה, ויקטור הוגו וז'ורז' סאנד. באחד המכתבים כתב דוסטויבסקי לאחיו: "הנפש שלי כבר אינה סובלת מאותם התקפים אלימים כבעבר. הכל בה שקט, כבלב אדם שמטפח תעלומה עמוקה ... אני בטוח בעצמי. האדם הוא תעלומה, ואת התעלומה הזאת יש לפתור".
ביוני 1839 נפטר אביו של פיודור. שעות ספורות לאחר מותו נפוצו בסביבה שמועות לפיהן נרצח מיכאיל דוסטויבסקי על ידי משרתיו, בזמן התפרצות זעם שלו שנבעה משכרות. לפי אותן שמועות, כפתו המשרתים את אב המשפחה והשקו אותו בוודקה עד שנחנק למוות. תיאור של מקרה דומה מופיע ביצירתו של דוסטויבסקי "רשימות מבית המוות". לפי סברה אחרת, סיפור הרצח הומצא על ידי אחד השכנים, שביקש לרכוש את אחוזת דוסטויבסקי במחיר נמוך, ומיכאיל מת למעשה משבץ.
קורות חיים > התקפי האפילפסיה

דוסטויבסקי סבל מהתקפי אפילפסיה, אך הדעות חלוקות בנוגע למועד התפרצות המחלה ותדירות ההתקפים לאחר מכן. במאמר בשם "דוסטויבסקי ורצח אב" שהתפרסם בשנת 1928 ייחס זיגמונד פרויד את התפרצות המחלה אצל דוסטויבסקי לתסביך אדיפוס: לטענתו, דוסטויבסקי חש רגשות אשמה עזים לאחר מות אביו, מכיוון שבסתר ליבו ייחל לרצח זה. רגשות האשמה התבטאו בצורת נוירוזה, שהביאה להתפרצות המחלה. לפי פרויד, קווי מחשבה דומים ניתן לזהות בדמותו של איוון קרמזוב מהרומן "האחים קרמזוב", וזהו אף המניע הנסתר לכתיבת הרומן "החטא ועונשו", המדגים את אותן רגשות אשמה אצל רסקולניקוב. עם זאת, הביוגרף ג'וזף פרנק שולל תאוריה זו: לטענתו, העדות היחידה להתפרצות המחלה בגיל צעיר היא זיכרון של דוסטויבסקי עצמו, לפיו בשנת 1831, כשהיה בן 10, עבר חוויה אותה תיאר כ"הזייה שמיעתית". פרנק טוען כי גם בזכרונות של האח הצעיר אנדריי לא מופיע אזכור של המחלה או התקפים מהם סבל פיודור. פרנק טוען כי ההתקפים הראשונים על רקע של מצוקה נפשית הופיעו בתקופה מאוחרת יותר, כשנתיים לפני שדוסטויבסקי נשלח לסיביר, כלומר בסביבת שנת 1846, וכי זכרונותיו של אנדריי תומכים בתארוך זה. מסיבה זו קשה להצביע על מות האב, שהתרחש שבע שנים קודם לכן, כסיבה להתפרצות המחלה.
קורות חיים > תחילת הקריירה הספרותית

בשנת 1842 קודם דוסטויבסקי לדרגת סגן משנה, ועזב את האקדמיה הצבאית עם קצבה קטנה. ביחד עם הכסף שהיה שולח אליו גיסו, בעלה של וארוורה, שהופקד על ניהול האחוזה המשפחתית לאחר מות האב, הגיע הסכום לכ-5,000 רובל בשנה. הוא שכר חדר ברחוב ולדימיר, והיה הולך להרצאות לקצינים בבקרים ולתיאטרון בשעות הערב. בהשראתו של שילר, ניסה דוסטויבסקי את כוחו בכתיבת מחזה רומנטי. הוא כתב שני מחזות על דמויות היסטוריות – מרי סטיוארט ובוריס גודונוב – אך שניהם לא נשמרו. ביקורו של בלזק, אחד הסופרים האהובים עליו, בסנקט פטרבורג בשנת 1843, גרם לו לזנוח את השאיפה לכתוב מחזה היסטורי ולהתמקד בשאיפה צנועה יותר: תרגום של הרומן "אז'ני גרנדה", אותו פרסם בלזק עשור קודם לכן. התרגום הושלם ופורסם, אך לא זיכה את דוסטויבסקי בתשומת לב מיוחדת.
רק לאחר שחרורו מהשירות הצבאי, בשנת 1844, פנה דוסטויבסקי ברצינות לכתיבת פרוזה משל עצמו, עם הנובלה "אנשים עלובים", שנכתב בסגנון של רומן מכתבים. הוא עבד במשך שעות, יום ולילה, ונהג בחשאיות ומסתוריות בנוגע לכתב היד. שותפו לדירה באותה תקופה, סופר מתחיל נוסף בשם גריגורוביץ', לא ידע כלל במה עוסק הסיפור. למרות זאת, כאשר שמע שהמשורר והמו"ל נקראסוב מחפש כתבי יד חדשים, הוא המליץ לדוסטויבסקי לפנות אליו. נקראסוב, שבאותה תקופה הוציא לאור וערך את כתב העת הספרותי "סוברמרניק" ("בן זמננו"), התרשם מאוד מהיכולות של דוסטויבסקי: הוא קרא את כל הסיפור בלילה אחד, ובבוקר ניגש בעצמו לברך את דוסטויבסקי על ההישג. לאחר מכן ניגש נקראסוב לסופר והמבקר ויסאריון בלינסקי עם כתב היד, והכריז: "מצאנו גוגול חדש!". על כך השיב לו בלינסקי: "איתך, גוגולים חדשים צומחים כמו פטריות". עם זאת, מייד לאחר שקרא את הסיפור הורה בלינסקי למשרתיו למצוא את דוסטויבסקי ולהביאו אליו. לפי דוסטויבסקי, שתיאר את האירוע 30 שנה מאוחר יותר, "בלינסקי פתח בנאום נמרץ, כשעיניו בוהקות: האם יש לך מושג, הוא אמר שוב ושוב בקול דק, מה שכתבת כאן?". דוסטויבסקי מוסיף כי לקבל שבחים מאישיות בסדר גודל של בלינסקי היה רגע של ניצחון ופריצת דרך עבורו. הנובלה "אנשים עלובים" התפרסמה בינואר 1846, בקובץ סיפורים שהוציא נקראסוב בשם "אוסף פטרבורגי".
הנובלה השנייה של דוסטויבסקי, "הכפיל", התפרסמה בסוף אותו החודש בכתב העת "רשימות המולדת". יצירה זו לא זכתה לאותה קבלת פנים אוהדת. דוסטויבסקי מספר בזיכרונותיו כי כאשר הקריא קטעים מתוכה לבלינסקי, הוא התמוגג ושפע שבחים בנוגע לכתיבה. עם זאת, בביקורת משותפת שכתב על שתי הנובלות, טען בלינסקי כי על אף שיש ב"הכפיל" כמה קטעים טובים מאוד, קיימת הסכמה בקרב החוג הפטרבורגי כי הסיפור עצמו "כתוב בצורה בלתי נסבלת, ומשעמם באופן נוראי". דוסטויבסקי קיבל את הביקורת באופן קשה, ושקע בדיכאון. שנים לאחר מכן כתב דוסטויבסקי שעל אף שנכשל באופן מוחלט עם הנובלה, ועל אף שהצורה הספרותית שלה היא "כישלון גמור", הרעיון שעומד בבסיס הסיפור הוא צלול ורציני.
לאחר פרסום "הכפיל" פחתה ההתעניינות בדוסטויבסקי, ורוב יצירותיו באותה התקופה זכו לביקורות בינוניות. בשנתיים האחרונות לפני מאסרו, נזקק דוסטויבסקי לסיוע כספי באופן תדיר, אותו העניק לו העורך של "רשימות המולדת", אנדריי קרייבסקי. נדמה היה שתחזיתו של בלינסקי, לפיה דוסטויבסקי יהפוך לאחד הסופרים הגדולים ביותר ברוסיה, לא תתגשם.
קורות חיים > מאסר וגלות בסיביר

באביב של 1847 החל דוסטויבסקי לבקר ב"חוג פטרשבסקי" – קבוצה חברתית אינטלקטואלית שהתגבשה סביב מיכאיל בוטשביץ' פטרשבסקי, בן אצולה רוסי וחסיד של שארל פורייה. החוג נהג להיפגש בביתו של פטרשבסקי, שכלל ספרייה גדולה עם יצירות רבות שנאסרו לפרסום על ידי המשטר, על מנת לדון ברעיונות סוציאליסטיים וליברליים. דוסטויבסקי היה מבקר קבוע בחוג אף שלא היה ידיד קרוב של פטרשבסקי עצמו.
באביב של 1848 החלה קבוצה מצומצמת יותר של אנשים מתוך החוג, בהם גם דוסטויבסקי, להיפגש בנפרד. קבוצה זו, שכונתה "חוג פאלם־דורוב" (Palm-Durov), הייתה ביקורתית כלפי תחומי העניין הצרים של פטרשבסקי עצמו, שהתמקד בעיקר בפילוסופיה ובפוליטיקה, וביקשה להרחיב את הדיון גם לנושאים כאמנות, ספרות ומוזיקה. כמה חברים מקרב קבוצה זו, בהם דוסטויבסקי עצמו, ניסו בתחילת 1849 לרכוש בית דפוס קטן, על מנת להדפיס בו חומרי תעמולה ולהפיצם בקרב האיכרים.
ב-23 באפריל 1849 ערכה המשטרה החשאית ברוסיה גל של מעצרים בקרב החברים ב"חוג פטרשבסקי". דוסטויבסקי נעצר במיטתו סמוך לארבע בבוקר, ולאחר חיפוש בביתו נלקח למעצר. הצאר ניקולאי הראשון, שהיה עדיין תחת הרושם של אירועי אביב העמים שנה קודם לכן, ראה במפגשים ובדיונים עניין חמור מאוד, ודרש למצות את הדין עם העצירים. מדוסטויבסקי נשללו הדרגות הצבאיות והזכויות האזרחיות, ויחד עם 15 מהנאשמים האחרים הוא נידון למוות בירייה.
ב-22 בדצמבר 1849 נלקחו חברי "חוג פטרשבקי" לכיכר סמנובסקי בסנקט פטרבורג, שם המתינה להם כיתת יורים. שלושה מבין חברי החוג כבר נקשרו לעמודים ועיניהם כוסו, אך בסופו של דבר הם לא הוצאו להורג. כמה ימים קודם לכן החליט הצאר לחוס על חיי העצירים, אך הורה להודיע להם על כך רק ברגע האחרון. חוויה זו השפיעה על דוסטויבסקי עמוקות. הוא זנח את דעותיו הפרוגרסיביות ושב להיות נוצרי אורתודוקסי אדוק. גזר דינו של דוסטויבסקי הומר בארבע שנות מאסר עם עבודת פרך באומסק שבסיביר, ושירות צבאי לזמן בלתי מוגבל.
החוויות של דוסטויבסקי בתקופת מאסרו שימשו בסיס לרומן רשימות מבית המוות, שפורסם בשנת 1862; והן גם נרמזות בקצרה בספר החטא ועונשו, שגיבורו רסקולניקוב נדון לעבודת פרך במחנה עבודה ליד הנהר אירטיש שעל גדותיו שוכנת אומסק.
במהלך תקופת מאסרו החמירו התקפי האפילפסיה מהם סבל דוסטויבסקי. ההתקף החמור הראשון אודותיו קיימת עדות בדו"חות רפואיים מבית הכלא אירע בשנת 1850. ההתקף השני אירע כשלוש שנים לאחר מכן, ומאז חזרו ההתקפים בתדירות של אחת לחודש. דוסטויבסקי סיים לרצות את עונשו ב-15 בפברואר 1854.
לאחר שחרורו התגייס דוסטויבסקי כטוראי פשוט לגדוד הקו השביעי ושירת במצודה בסמיפלטינסק (Semipalatinsk), כיום בקזחסטן. בין השנים 1854 ל-1856 כתב כמה שירים בנימה פטריוטית, שאחד מהם הוקדש להכתרתו של הצאר אלכסנדר השני. בשנת 1855 פגש דוסטויבסקי את מריה דמיטרייבנה איסאייב (Isaev), צעירה בת 27 שהייתה נשואה לאלכוהוליסט. השניים החלו ברומן, והתחתנו בפברואר 1857 לאחר מות בעלה.