stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טורים

| --- | --- |
 סוג:  שבועון ספרותי
 תאריכי הופעה:  1933–1935 (כשנתיים) 
 שפה:  עברית 
 
ערך זה עוסק בכתב עת עברי. אם התכוונתם למפלגה בשם זה, ראו .
טורים היה שבועון ספרותי עברי שיצא לאור בתל אביב בידי חבורת סופרים, משוררים, מתרגמים ועורכים. גיליונו הראשון נדפס בשנת תרצ"ג 1933, והאחרון, מס' 53, נדפס בשנת תרצ"ה 1935.
השבועון יצא לאור ללא ציון שם העורך. היוצרים המרכזיים שכתבו בו היו המשוררים אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן, לאה גולדברג, רפאל אליעז, אברהם חלפי, אבות ישורון, יחיאל פרלמוטר ואליהו מייטוס. מבין הסופרים היו בחבורה יעקב הורוביץ, ישראל זמורה, א"ד שפירא-שפיר, מנשה לוין, מיכל יצחק רבינוביץ' יצחק נורמן, יוסף סערוני ואחרים.
השבועון "טורים" הוקם כדי לנגח את חבורת ביאליק ששלטה בעולם הספרות העברית, ואת כתב העת "מאזנים" הוותיק, כלי הביטוי העיקרי של הסופרים מדורו של ביאליק. כמו כתבי עת אחרים, פרסם "טורים" מספר לא קטן של מניפסטים ותרגומים מספרות העולם בת הזמן.
בשנת תרצ"ח (1938)  חודשה הופעתו של השבועון "טורים" לזמן קצר עד סוף שנת תרצ"ט (1939). אברהם שלונסקי היה העורך של הגרסה המחודשת. לחבורת היוצרים נוספו המשוררת יוכבד בת מרים, המשורר יונתן רטוש, המשורר משה ליפשיץ והפובליציסט יצחק גרינבוים, לימים שר הפנים של מדינת ישראל. לאחר כשנה התפזרה החבורה, הופעת השבועון פסקה, והיוצרים התארגנו בחבורות אחרות וסביב כתבי עת חדשים.
לקריאה נוספת

חגית הלפרין, המאסטרו, חייו ויצירתו של אברהם שלונסקי, ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, מרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2011 עמודים 390 - 414
טורים, באתר עיתונות יהודית היסטורית
ברקיע החמישי

| --- | --- |

ברקיע החמישי
 בימוי:  דינה צבי-ריקליס
 הופק בידי:  יפעת פרסטלניק, משה אדרי, לאון אדרי
 תסריט:  דינה צבי-ריקליס ועלמה גניהר על פי הספר בשם זה של רחל איתן
 עריכה:  יוסף גרינפלד
 שחקנים ראשיים:  יחזקאל לזרוב, אלונה איב, עמית מושקוביץ, אקי אבני, גיא אדלר, רותם זיסמן-כהן, אסתי זקהיים, תמר שם אור
 מוזיקה:  יוסף ברדנשווילי
 צילום:  שי גולדמן
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  יונייטד קינג
 הקרנת בכורה:  14 באוקטובר 2012
 משך הקרנה:  103 דק'
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  4,109,912
 הכנסות:  395,200
 דף הסרט ב־IMDb
 
ברקיע החמישי הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויה של דינה צבי-ריקליס, על-פי ספר באותו השם פרי עטה של רחל איתן (עם עובד, 1962), עליו זכתה בפרס ברנר.
תקציר העלילה

העלילה מתחילה בקיץ ואורכת כשנה, בארץ ישראל של תקופת המנדט הבריטי. הסרט מספר על דמויות שונות, שנפגשות במקום אחד, חשות בדידות ומחפשות אהבה. הגיבורה הראשית, מאיה חרמוני בת ה-13 מובאת בידי קצ'קה חרמוני, אביה, למעון לילדות עזובות, אחרי שאמה נעלמה באמריקה. אביה התחתן בשנית וכיוון שאשתו החדשה אינה מסתדרת עם בתו, הוא אינו מעוניין לגדל אותה. הוא מפקיד אותה בידי ד"ר דב מרקובסקי, מנהל המעון, שהיה חברו בימים עברו. מרקובסקי ניהל בעבר רומן עם אשתו של האב ונרמז כי ייתכן שהוא אביה האמיתי של מאיה. מרקובסקי מנסה להתקרב אל מאיה, אבל היא אינה מאפשרת לו ומתאהבת בדוצ'ה, חבר לח"י וארוסה של שושנה. שושנה היא בת קיבוץ שמתנדבת בבית היתומים.
ברטה, המנקה שברחה מבית דתי, מנהלת רומן אסור עם ג'ימי, הקצין הבריטי ומצפה שייקח אותה עמה לאנגליה כשישוב לארצו.
וולפסון, הוא קבלן מצליח, בנה של הנדבנית שמממנת את בית היתומות, ורוצה לסגור את בית היתומות, כדי להפוך את המבנה לבית חרושת לנייר טואלט. פרידה היא המדריכה הראשית במעון, קשוחה ועצורה מאוד, בינה לבין מרקובסקי יש משיכה שאיננה ממומשת. פאני פולה, הטבחית, היא אישה למודת אכזבות, המשקיעה את כל כולה ביתומות. כולם ממתינים לסוף מלחמת העולם השנייה שתביא את השינוי, לו הם מצפים.
על אודות הסרט

הספר והסרט מבוססים על ספרה האוטוביוגרפי "ברקיע החמישי" של רחל איתן, שראה אור לראשונה ב-1962 ונהפך מייד עם יציאתו לרב-מכר, נמכר בשמונים אלף עותקים והודפס בשבע מהדורות. מאיה, גיבורת הספר היא בת דמותה של איתן, שחוותה ילדות קשה בבתי יתומים למיניהם.
דינה צבי-ריקליס, במאית הסרט, עלתה עם הוריה מעיראק בגיל שנה ומספרת שהתביישה בהוריה ובמקום שמהם הגיעו והדחיקה את ילדותה. בשנות השישים קראה את ספרה של איתן והיא אימצה בדמיונה את זהותה של מאיה גיבורת הספר. היא סיפרה על-כך בריאיון לנירית אנדרמן מעיתון הארץ:
"הספר כל כך נגע ללבי. כל כך הזדהיתי אתו, עד שממש הייתי מאיה, הרגשתי מאיה. הזדהיתי עם האפלוליות שלה, עם הסודות שלה, עם זה שהיא לא הייתה ילדה נחמדה ולא מתחנפת. זה מה שקנה אותי, כי ממני ציפו כמובן להיות הילדה המתוקה, המקסימה, היפה, התלמידה הטובה והחברותית, שעושה כל מה שראוי. וכך אימצתי לי ביוגרפיה אחרת. כאילו בכלל לא גדלתי ברמת גן אלא במעון הזה, וכאילו לא גרתי בבית הורי, אלא באתי לבקר אותם מדי פעם. ממש ככה. כיוון שכל כך לא רציתי להיות מה שהייתי, פשוט מחקתי את העבר שלי ואימצתי את הזהות של מאיה."
הרעיון לסרט עלה אצל ריקליס לראשונה, בראשית שנות התשעים, כשעברה סדנת כתיבה אצל התסריטאי האמריקאי לו האנטר. במהלך הסדנה האנטר ביקש מהמשתתפים להכין תסריט לפיצ'ר (סרט עלילתי באורך מלא) וריקליס החליטה לעבד את הספר "ברקיע החמישי" לתסריט. היא טילפנה לעמרי איתן, בנה של הסופרת המנוחה רחל איתן כדי לבקש ממנו את הזכויות לעיבוד קולנועי של הסרט. איתן סיפר לה שהזכויות נרכשו. כעבור חמש שנים איתן טלפן לריקליס והודיע לה שרוכש הזכויות לא עיבד את הספר לסרט והזכויות התפנו. ריקליס שבה לעבוד על התסריט. היא הגישה כמה פעמים את התסריט לקרן הקולנוע הישראלי כדי לקבל מימון להפקת הסרט, כל פעם נדחתה, שכתבה את התסריט מחדש ושוב נדחתה ובינתיים ביימה סרטים אחרים.
בחלוף השנים חברו לריקליס המפיקה יפעת פרסטלניק והתסריטאית עלמה גניהר ויחד הן זכו בתמיכתה של קרן יהושע רבינוביץ והשיגו גם את תמיכתם של המפיקים משה אדרי ולאון אדרי.
בקיץ 2010 החלו צילומי הסרט. הסרט צולם במשך 18 יום באתר אחד בבית ספר שדה בניצנים, בבניין שהיה בית המושל הטורקי ובמקוה ישראל.
הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים הישראלי, לוס אנג'לס, ב-15 במרץ 2011 ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי בהמפטונס, לונג איילנד, ניו יורק, ב-13 באוקטובר 2011, בקטגוריית קולנוע עולמי, בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי סירקוז, ניו יורק באוקטובר 2012, שם זכתה רותם זיסמן – כהן בפרס המשחק. הסרט הוקרן בפסטיבל היהודי של אטלנטה, בוסטון, וושינגטון, ורשה ומוסקבה ובפסטיבל הסרטים הישראלי הראשון בלונדון. הסרט השתתף גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה באוקטובר 2011 ובפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות.
ריקליס סיפרה בתקציר העלילה ובריאיון לנירית אנדרמן כיצד היא רואה את הסרט:
רוב הסרט מתרחש בבית היתומים, המתקיים כאי בודד בעולם של מלחמה ובתוכו רוחשים חיים של כאב, שמחה, הרבה תשוקה ותקווה לעולם שוויוני. כל זה תוך הסתכלות אירונית על דור שלם של אנשים מבולבלים, שהעדיפו לסגוד לאידיאלים והיו נדיבים לאחרים אך לא לילדיהם... רציתי לספר את הסיפור הזה, כי התקופה הזאת מסמלת בשבילי את כל מה שיכול היה להיות פה ולא היה... אבל זה בעיקר סיפור על האנשים שעובדים במעון הזה והחמיצו את חייהם, אנשים שעשו בחירות מסוימות, לא ניצלו הזדמנויות שניתנו להם, וחושבים שלא מגיע להם להיות מאושרים. אחת כי היא בתולה ומתייסרת עם עצמה, אחד כי הוא עסוק במלחמות עולם, אחת כי היא תמימה מדי. זו קבוצה של אנשים שמפסידים את החיים שלהם כי הם קשים עם עצמם, לא יודעים לקחת את הדברים בקלות."
פרסים

הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אופיר בשנת 2011 וזכה באחד – פרס על עיצוב התלבושות לרונה דורון.
רותם זיסמן-כהן - שחקנית משנה
תמר גדיש – עיצוב אמנותי
זיו קטנוב - איפור
רונה דורון - עיצוב תלבושות
יוסף ברדנשווילי – מוזיקה
רותם זיסמן-כהן זכתה בפרס המשחק על תפקידה כברטה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי 2012 בסירקוז.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
עמית מושקוביץ: מאיה חרמוני
אלונה איב: פרידה אברבוך, המדריכה הראשית
יחזקאל לזרוב: ד"ר דב מרקובסקי, מנהל המוסד
רותם זיסמן-כהן: ברטה, המנקה
אלון פדות: קצ'קה חרמוני, אביה של מאיה
רוי מילר: ג'ימי, הקצין הבריטי
גיא אדלר: יוסף (דוצ'ה), חבר הלח"י וארוסה של שושנה
אקי אבני: וולפסון, בנה של הנדבנית
אסתי זקהיים: פאני פולה, הטבחית
תמר שם אור: שושנה, בת קיבוץ שמתנדבת בבית היתומים
הערות שוליים

↑  מתן שירם, ‏דרוש קהל: אכזבה מהכנסות הסרטים הישראליים ב-2012, באתר גלובס, 8 בפברואר 2013
↑  אילת נגב, "ברקיע החמישי": יתומים מורעבים בסרטים צבעוניים, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2012
↑  נירית אנדרמן, זהות גנובה, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2012
↑  נירית אנדרמן, גלריה, איך הגיעה דינה צבי ריקליס ל"ברקיע החמישי", באתר הארץ, 29 באוגוסט 2010

אלונה איב ויחזקאל לזרוב
אסתי זקהיים ותמר שם אור
רותם זיסמן כהן
אקי אבני ואלונה איב
עמית מושקוביץ וגיא אדלר
קונג פיורי

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 בימוי:  דייוויד סנדברג
 הופק בידי:  לינוס אנדרסון   אלני יאנג אנטוניה
 תסריט:  דייוויד סנדברג
 עריכה:  נילס מוסטרום
 שחקנים ראשיים:  דייוויד סנדברג   יורמה טקון   מגנוס בטנר   ביורן גוסטפסון   דייוויד הסלהוף
 מוזיקה:  מיטש מרדר   Lost Years
 צילום:  יונס ארנהיל   מרטין גארדמלם   מטיאס אנדרסון
 מדינה:  שוודיה
 חברת הפקה:  Laser Unicorns   Lampray
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  22 במאי 2015 28 במאי 2015 (ליוטיוב)
 משך הקרנה:  31 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  אמנות לחימה   קומדיה   פעולה
 תקציב:  630,019 דולר
 סרט הבא:  Kung Fury 2 
 www.kungfury.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
קונג פיורי (באנגלית: Kung Fury) הוא סרט קצר שוודי, המהווה פרודיה לסרטי אמנויות לחימה ופעולה משנות ה-80, ומתאר  שוטר אמריקני שנוסע בזמן כדי לחסל את אדולף היטלר. דייוויד סנדברג כתב את התסריט, ביים ומשחק בתפקיד הראשי.
הסרט הופק בתקציב של 630 אלף דולר באמצעות אתר מימון ההמונים Kickstarter, והוצג לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן במאי 2015. הסרט הופץ ב-YouTube והפך לתופעת רשת, עם 10 מיליון צפיות תוך חמישה ימים.
תקציר העלילה

במיאמי של 1985, השוטר קונג פיורי ושותפו עוצרים נינג'ה אדום בסימטה חשוכה. בזמן שהנינג'ה הורג את השותף, קונג פיורי מוכה מכת-ברק וננשך על ידי נחש קוברה - מה שמעניק לו כוח קונג פו על-טבעי. בזכות הכוח הוא מצליח לנטרל מכונת ארקייד שמשתוללת בעיר, אבל מתפטר מהמשטרה לאחר שמפקדו מתעקש שיעבוד עם שותף דינוזאור חדש (טרייצרקופ). אדולף היטלר ("קונג פיהרר") תוקף את מטה המשטרה דרך הטלפון והורג את המפקד. קונג פיורי מחליט לנסוע בזמן לגרמניה הנאצית כדי לנקום ולחסל את היטלר, בעזרת איש המחשבים האקרמן. הוא מגיע בטעות לתקופה הוויקינגית, וממשיך משם בעזרתו של האל תור.
עם הגעתו לגרמניה הנאצית, פיורי מצליח לחסל לבדו מאות חיילים נאצים באמצעות לחימת קונג פו, אבל נורה על ידי היטלר שמפעיל מכונת ירייה. תור, האקרמן, טרייצרקופ, לוחמות ויקינגיות, האל תור וטירנוזאורוס מצטרפים לקרב, הורגים את שאר החיילים ומוחצים את רובוט הנשר שמגן על היטלר. האקרמן מצליח להחיות את פיורי והם חוזרים להווה.
במיאמי של 1985, פיורי מנטרל שוב את מכונת הארקייד שמשתוללת ומבחין שמוטבע עליה צלב קרס, בזמן שהיטלר מגיע להווה עם הרובוט שלו ונשבע לנקום בקונג פיורי.
צוות השחקנים

דייוויד סנדברג - קונג פיורי, שוטר במיאמי בעל כוח קונג פו על טבעי
יורמה טקון - אדולף היטלר, "קונג פיהרר"
סטיבן צ'ו - דרגון, שותפו של פיורי
לאופולד נילסון - האקרמן, מומחה מחשבים
אנדראס קלינג - תור, אל הרעם הנורדי
אריק הונקוויסט - טרייצרקופ, שותפו של פיורי
פר-הנריק ארבידיוס - מפקד המשטרה
אלני יאנג - ברבריאנה, לוחמת ויקינגית
הלן אלסון - קטאנה, לוחמת ויקינגית
איאוס קרלסון - נינג'ה אדום
מגנוס בטנר - קולונל רייכשטש, גרמני
ביורן גוסטפסון - טוראי למשטש, גרמני
דייוויד הסלהוף - הוף 9000
פרנק סנדרסון - קוברה / דינמיט
הפקה

הקולנוען השוודי דייוויד סנדברג, שביים בעבר וידאו קליפים ופרסומות, כתב את התסריט לסרט משנת 2012. הטריילר הופק וצולם בתקציב של 5,000 דולר. בדצמבר 2013 החל קמפיין באתר Kickstarter, במטרה לגייס 200 אלף דולר להפקת סרט קצר של חצי שעה להפצה בחינם ברשת. מטרה נוספת הייתה לגייס מיליון דולר להפקת סרט קולנוע באורך מלא. צילום הסרט נעשה בציוד פשוט יחסית, ועיקר המימון נדרש לשלב הפוסט-פרודקשן. תהליך המימון הסתיים ב-25 בינואר 2014, עם 630,019 דולר מ-17,713 תומכים.
אגרה (הודו)

| --- | --- |

הטאג' מהאל
 מדינה:  הודו הודו
 מדינה:   אוטר פרדש
 שטח:  188.40 קמ"ר
 גובה:  171 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  1,585,705 (1 בינואר 2011)
  ‑ צפיפות:  8,954 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  27°11′N 78°01′E﻿ / ﻿27.18°N 78.02°E﻿ / 27.18; 78.02 
 אזור זמן:  UTC +5:30
 http://agra.nic.in
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הודו מוגדלת) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד צ'נאי סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודיאגרה(למפת הודו רגילה) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד צ'נאי סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודיאגרה(למפת אוטר פראדש רגילה) לאקנאו קאנפור פריאגראג' נפאל סין ביהר ג'הרק. צ'. מאדהיה פרדש רא. ה. ד אוטראקהאנדאגרה(למפת אוטר פראדש מוגדלת) לאקנאו קאנפור פריאגראג' נפאל סין ביהר ג'הרק. צ'. מאדהיה פרדש רא. ה. ד אוטראקהאנדאגרה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אגרה (בהינדית: आगरा) היא עיר על הנהר יאמונה במדינת אוטר פרדש שבצפון הודו. אגרה מרוחקת כ-363 ק״מ מבירת המדינה לאקנאו, וכ-200 ק״מ מהבירה הפדרלית ניו דלהי. העיר היא אחת הערים המאוכלסות במדינת אוטר פרדש והעיר ה-23 בגודל אוכלוסייתה בהודו.
עיקר תפארתה היה בתקופה בה שימשה כבירת השליטים המוגולים (1526 עד 1658). בניינים מרהיבים רבים מאותה תקופה שרדו עד היום, ביניהם מצודת אגרה - עיר מוקפת חומה שבמתכונתה הנוכחית נבנתה על ידי אכבר (Akbar), אשר בתוך חומותיה נמצאים ארמונם של אכבר, ג'האנגיר ושאה ג'האן, מסגד הפנינה ומבנים רבים אחרים. המבנה הבולט והמוכר ביותר הוא הטאג' מהאל, שנבנה על ידי שאה ג'האן כמאוזוליאום בעבורו ובעבור אשתו.
היסטוריה

למרות ההיסטוריה הארוכה של אגרה התקופה הידועה ביותר הייתה בזמן האימפריה המוגולית, אך אגרה הוקמה זמן רב לפני כן, ויש עדויות לכך כבר משנת 1,000 לפני הספירה. הסולטאן סיקנדר לודי, שליט הסולטנות של דלהי, ייסד את אגרה הנוכחית בשנת 1504. לאחר מותו הסולטנות עברה לשליטת בנו, איברהים לודי, והסולטאן החדש שלט על האימפריה שלו מאגרה עד נפילתו בקרב פאניפט הראשון ב-1526.
תור הזהב של אגרה החל בתקופת האימפריה המוגולית. באותה תקופה העיר נודעה בשמה אכברבאד ונשארה בירת האימפריה תחת השליטים אכבר, ג'האנגיר ושאה ג'האן. בשנת 1649 שאה ג'האן העתיק את בירתו לשאהג'האנבאד.
מאז התקופה בה אכברבאד הייתה אחת הערים החשובות ביותר בהודו תחת המוגולים, בעיר נבנו הרבה בניינים. באבור, מייסד השושלת המוגולית, יצר את הגן הפרסי הראשון על גדות נהר היאמונה. נכדו, אכבר, הזניק את בנייתה של המצודה האדומה והידועה של אגרה. נוסף על כך, אכבר הפך את אגרה למרכז לימודי, אמנותי, מסחרי ודתי. אכבר בנה גם עיר בירה נוספת במרחק 35 קילומטר מהעיר וקרא לה פטהפור סיקרי.
לבנו של אכבר, ג'האנגיר, הייתה חיבה גדולה לעולם הצומח והחי והוא יצר גנים רבים בשטחי המצודה הגדולה. בנו, שאה ג'האן, היה ידוע בעניין הרב שגילה באדריכלות, והוא שנתן לעיר את המונומנט המפורסם ביותר שלה, טאג' מהאל, כמאוזוליאום לאשתו המנוחה מומתאז מהאל (נבחרת הארמון). בניית המאוזוליאום הושלמה בשנת 1653.
במהלך שלטונו העביר שאה ג'האן את בירת האימפריה לדלהי, אך לאחר מכן בנו, אורנגזב, החזיר את בירתו לאכבראבאד, תפס את שלטון אביו ואסר אותו במצודה. אגרה נשארה בירת הודו תחת שלטון אוראנגזב עד שהעתיק את בירתו כאלף קילומטר דרומה לאורנגאבאד שברמת דקאן ב-1653. לאחר התפוררותה של האימפריה המוגולית, אכברבאד עברה לשלטון המרתים ונקראה אגרה, עד שנפלה לידי חברת הסחר הבריטית בשנת 1803.
ב-1835, כאשר הבריטים ייסדו את נשיאות אגרה, העיר הפכה למושבה של ממשלה, ושנתיים לאחר מכן הייתה העיר עדה לרעב המוני שנמשך כשנה-שנתיים. במהלך המרד ההודי הגדול ב-1857 חברת הסחר הבריטית בהודו הרגישה מאוימת, החדשות על ההתקוממות הגיעו לאגרה ב-11 במאי וב-30 במאי שני גדודים של חיל הרגלים התמרדו וצעדו לדלהי. למחרת קבוצות חיילים הודיים ילידי המקום פורקו מנשקם, וב-15 ביוני העיר גבאלייאר, שנמצאת מדרום לאגרה, הצטרפה להתקוממות. ב-3 ביולי הבריטים נסוגו משם אל המצודה. יומיים לאחר מכן כוח בריטי קטן בסוצ'טה הובס ונסוג גם הוא לאגרה, אולם המתקוממים המשיכו לדלהי ובכך אפשרו לבריטים להחזיר את הסדר על כנו חמישה ימים מאוחר יותר. דלהי נפלה לידי הבריטים בספטמבר, ובחודשים הבאים מורדים שנמלטו מדלהי, יחד עם מורדים ממרכז הודו, ניסו לעלות על אגרה אך הובסו. לאחר מכן שלטון הכתר הבריטי שלט בעיר עד למתן העצמאות להודו בשנת 1947.
שני האתרים המוכרים באגרה הם הטאג' מהאל ומצודת אגרה שהם אתרי מורשת עולמית לשימור של אונסק"ו.
תחבורה > תחבורה אווירית

שדה התעופה של אגרה ממוקם כ-12 ק״מ ממרכז העיר, אך משמש כבסיס לחיל האוויר ההודי בלבד, ולא לטיסות נוסעים.
תחבורה > מסילות ברזל

תחנות הרכבת של אגרה שוכנות על קו הרכבת הראשי בין דלהי למומבאי, וקווי רכבת רבים נוספים מקשרים את העיר עם הערים החשובות והעיקריות בהודו כגון ניו דלהי, מומבאי, קולקטה, צ'נאי, היידראבאד, בנגלורו, פונה, בהופאל, אינדור, קוצ'י, גבאלייאר, ג'באלפור, אוג'יין, ג'איפור, לאקנאו, טריוונדרום ועוד. כמה רכבות היוצאות מדלהי מזרחה עוברות דרך אגרה. ישנן קרוב ל-20 רכבות לניו דלהי ולצומת גבאלייאר כל יום, ולפחות שלוש-ארבע רכבות לבהופאל, אינדור, נאגפור, מומבאי וצ'נאי. יש שלוש תחנות רכבת עיקריות באגרה:
תחנת הרכבת "אגרה קנט" היא תחנת הרכבת הראשית של אגרה הנמצאת בסמוך לטאג' מהאל ולמצודת אגרה, אליהם אפשר להגיע מתחנת הרכבת באמצעות מכוניות וריקשות.
תחנת הרכבת "מצודת אגרה" הסמוכה למצודת אגרה היא אחת מתחנות הרכבת העתיקות בהודו, המשרתת רכבות למזרח (קאנפור וקולקטה) ולמרכז הודו. חלק מרכבות אלה עוצרות גם באגרה קנט.
"ראג'ה קי מאנדי" היא תחנת קטנה. חלק מהרכבות העוצרות באגרה קנט עוצרות גם בתחנה זו.
תחבורה > מוניות

תיירים יכולים לשכור מוניות טיולים בתחנת מוניות מקומית. דלפק מוניות זמין בתחנת הרכבת אגרה קנט ובמקומות רבים אחרים.
תחבורה > תחבורה מקומית

שירותי האוטובוסים מנוהלים על ידי התאגיד העירוני של אגרה. אפשרויות תחבורה אחרות הן ריקשות אופניים, ריקשות ממונעות ועגלות סוסים. בעוד הנוסעים צריכים לשאת ולתת על מחירי הנסיעה, יש מערכות של מה שנקרא "טמפו", שהן ריקשות ממונעות הפועלות במסלולים קבועים הנקבעים על ידי הנהגים. טמפו לוקחים עד שישה אנשים והם מנסים להיות כלי התחבורה החסכוני והמעשי ביותר. כיום הטמפו הוחלפו במידה רבה על ידי ריקשות הממונעות על ידי גז טבעי דחוס. נסיעת כלי רכב מזהמים אסורה במרכז העיר ליד הטאג' מהאל ולכן יש להגיע למרכז תיירות ומשם לקחת מכוניות חשמליות כמה קילומטרים מן הטאג' מהאל.
לאחרונה נעשה מאמץ גדול לשפר את מערכת התחבורה של אגרה.
אתרי עניין > טאג' מהאל

הטאג' מהאל הוא אחד המבנים המפורסמים בעולם, והמאוזוליאום של שאה ג'האן ושל אשתו, מומתאז מהאל. המאוזוליאום נבחר במשאל הפופולריות האינטרנטי לרשימת שבעת פלאי תבל החדשים, והוא אחד משני אתרי המורשת העולמית הנמצאים באגרה.
המבנה, שהושלם ב-1653, נבנה על ידי המלך המוגולי שאה ג'האן כמקום מנוחתה האחרון של אשתו האהובה. המבנה הוא אולי המונומנט המפורסם ביותר בהודו. בניית המבנה ארכה כ-22 שנים וכ-20,000 עובדים. אפשר לראות את הטאג' מהאל ממצודת אגרה, מהארמון בו נכלא שאה ג'אהן בשנותיו האחרונות כאסיר של בנו, אוראנגזב. המבנה ידוע כיצירת מופת של סימטריה. פסוקים מהקוראן חרוטים על המבנה ועליו 22 כיפות קטנות. המבנה נבנה על פלטפורמת שיש העומדת על מכלול בארות ייצוב. קברו של שאה ג'האן נמצא בצמוד לקברה של אשתו, בשברו את הסימטריה של המתחם כולו.
אתרי עניין > מצודת אגרה

המצודה של אגרה (הקרויה המצודה האדומה) נבנתה במתכונתה הנוכחית על ידי הקיסר המוגולי אכבר בשנת 1565, והיא אחד מאתרי המורשת העולמית הנמצאים באגרה. לוח אבן הנמצא בשער נבנה לפני שנת 1000, אך שופץ על ידי אכבר. מבנים חשובים בארמון כוללים את מסגד הפנינה, ארמונותיהם של אכבר, ג'האנגיר ושאה ג'האן, דיוואן-י ח'אס, דיוואן-י עאם, רחבת ההכתרה וגן השוק.
החיצוניות המאיימת של המבצר מסתירה את המראה המהודר והמעודן של המבצר בפנים. המבצר בנוי בצורת משולש ותחום במזרחו על ידי חומה גבוהה הניצבת על גדת נהר היאמונה. היקף המבצר הוא 2.4 ק״מ, והוא מוקף חומות כפולות מבוצרות עשויות אבן חול אדומה. חפיר ברוחב 10 מטר ובעומק 9 מטר מקיף את החומה החיצונית.
צ'האטראפאטי שיוואג'י ביקר במצודה, כתוצאה מהסכם פוראנדר, לפגוש את אורנגזב בתא הקהל. אורנגזב הוצב במכוון מאחורי הגברים של הדרגה הנמוכה. שיוואג'י הנעלב יצא בסערה מהקהל הקיסרי. פסלו של  שיוואג'י הרכוב על סוסו ניצב בסמוך לשער הפיל (האטי-פול) מחוץ למצודה.
המבנה הוא דוגמה אופיינית להתפתחות באדריכלות המוגולית.
אתרי עניין > פטהפור סיקרי

(סעיף זה אינו שייך ישירות לעיר אגרה, אולם רבים מהמבקרים באגרה מבקרים גם באתר זה הנמצא 35 קילומטרים מהעיר). השליט המוגולי אכבר בנה את העיר פטהפור סיקרי במרחק 35 ק״מ מאגרה והעתיק לשם את בירתו. לאחר מכן נטש את העיר אך נותרו בה אתרים היסטוריים ואדריכליים חשובים, העושים את העיר לאתר תיירות ולאתר המורשת העולמית השלישי באזור העיר אגרה. שמו של המקום בא לאחר שבאבור הביס בקרב את רנה סנגה בכפר סיקרי במרחק 40 ק״מ מאגרה. אל הכפר בו חי השייח' הסופי סלים צ'שטי הגיע אכבר, והקדוש הבטיח לו בן יורש. במקום בו נקבר הקדוש, בנה אכבר את עיר המבצר כבירה חדשה, אולם בשל מחסור במים העביר אכבר את משכנו למצודת אגרה. בצמוד לעיר בנה אכבר את בולנד דרוואזה או 'השער הנשגב' ב-1601, כדי לציין את ניצחונו בגוג'ראט. רוחבו של השער 35 מ' וגובהו 53.63 מ'. השער עשוי מאבני חול אדומות וחומות ומקושט בגילופים ובאבני שיש שחורות ולבנות.
אתרי עניין > קבר אִעְתימאד א-דַאוּלה

אשת הקיסר נור ג'האן בנתה את הקבר, המכונה  לעיתים ״בייבי תאג'״ לאביה, מירזא גיאס באג (ميرزا غياث بيگ), שהיה השר הבכיר של ג'האנגיר. המאוזוליאום ממוקם על גדת נהר היאמונה. המבנה עצמו בשטח של 23 מטרים רבועים, על בסיס מוגבה של 50 מטרים רבועים ובגובה כמטר אחד. בכל אחת מפינות המבנה ישנו מגדל משושה בגובה 13 מטרים. המאוזוליאום קטן בהשוואה למבנים אחרים מהתקופה המוגולית, אולם מהפכני בתחומים רבים, ובמיוחד בהיותו הראשון בו נעשה שימוש בשיבוץ אבני חן חצי יקרות בשיש מאקרנה לבן – דבר שהועתק מאוחר יותר בבניית הטאג'. ציורי הפרסקו, השימוש בטיח ייחודי, תכסית הפפיר-משי מצופה הזהב ושיבוץ אבני החן בשיש הם המיוחדים ביותר באגרה, ולכן מתואר המבנה כקופסת תכשיטים.
קירות המבנה עשויים שיש לבן ממדינת ראג'סטן ומקושטים בעיטורי אבני חן יקרים למחצה: קרנליאן, ישפה, לפיס לזולי, אוניקס וטופז המעוצבים בצורות גאומטריות וציורי פרסקו של עצי ברוש ובקבוקי יין, ובצורות מורכבות יותר כגון פרות או אגרטלים.
רבים מקרוביה של נור ג'האן (פרט כמובן לאחייניתה שנקברה בטאג'-מהאל) נקברו במאוזוליאום. קבריה של אביה ואמה נמצאים במרכז המבנה זה לצד זה.
אתרי עניין > קבר אכבר, בסיקנדרה

סיקנדרה, עירו של סיקנדר-לודי ומקום מנוחתו של השליט אכבר, נמצאת על הכביש המהיר בין דלהי לאגרה, כ-13 קילומטרים ממצודת אגרה. קברו של אכבר משקף את השלמות של אישיותו. אכבר עצמו תכנן את מבנה הקבר שלו ובחר לו מקום הולם. לבנות את קברו של אדם בעודו בחיים היה מנהג טורקי שהמוגולים הלכו אחריו באדיקות. בנו של אכבר, ג'האנגיר, השלים את בניית הקבר הפירמידלית בשנת 1613. 99 שמותיו של אללה כתובים בקבר.
אתרי עניין > מקדש מאנקרמשוואר

מקדש מאנקרמשוואר הוא אחד מארבעת המקדשים המוקדשים לאל שיווה הנמצאים בפינותיה של אגרה. המקדש ממוקם במרחק סמוך לג'אמע מסג'יד 2.5 ק״מ מהטאג' מהאל ובמרחק פחות מקילומטר אחד מהמצודה. בשל מיקומו בעיר העתיקה, המקדש מוקף בשווקים רבים, שהרבה מהם מתוארכים לתקופה המוגולית.
אתרי עניין > גורו קה טאל

גורו קה טאל הוא במקור מאגר מים שנועד לאסוף מי גשמים לעיר אגרה, וכיום נבנה בו מקדש סיקהי. המקדש בעל החשיבות ההיסטורית והדתית מושך כיום מספר גדול של חסידים ותיירים. המקדש נמצא על הכביש המהיר בין דלהי לאגרה.
אתרי עניין > ג'אמע מסג'יד

ג'אמע מסג'יד הוא מסגד המיוחס לבתו של שאה ג'האן, ג'האנארא באגום סאהיב, שנבנה בשנת 1648, וידוע בשל הכיפה המיוחדת שלו.
אתרי עניין > צ'יני קה ראוזה

המבנה בולט בשל הכיפה בעלת ההשפעה הפרסית של האריחים המזוגגים הכחולים, ובעבר הוקדש לראש הממשלה בתקופתו של שאה ג'האן.
אתרי עניין > ראם באג

ראם באג, שנבנה על ידי באבור על גדת הנהר יאמונה ב-1528, הוא הגן המוגולי העתיק בהודו. הגן נמצא במרחק 2.34 ק״מ מהטאג' מהאל. הביתנים בגן נועדו לכך שהרוח מנהר יאמונה תשמור על קרירות הגן גם בשיא הקיץ. שמו המקורי של הגן היה אראם באג או ״גן הרגיעה״, ובגן זה באבור נהג להעביר חלק ניכר מזמנו ופה גם לבסוף מת. גופתו של באבור נקברה בגן זמן מה לפני שנשלחה לקאבול שבאפגניסטן.
אתרי עניין > קבר מרים

הקבר שייך למרים זמאני (ידועה בעיקר כ"ג'ודה-באיי"), אשתו הראג'פוטית, הינדואית של השליט אכבר, ואימו של הקיסר ג'האנגיר. הקבר נמצא בתוך מתחם האגודה הנוצרית המיסיונרית.
אתרי עניין > מהתאב באג

מהתאב באג (גן אור הירח) ניצב מול גני הטאג' מהאל, על הגדה הנגדית של נהר יאמונה.
אתרי עניין > אגם קיטהם

אגם קיטהם, הנמצא כ-7 ק״מ מסיקנדרה, עשיר בחיות ימיות ובעופות מים.
אתרי עניין > קתדרלת העיבור ללא חטא

הקתדרלה של העיבור ללא חטא היא מושבה של ההגמונות הרומית-קתולית של אגרה.
כלכלה

לפני כ-500 שנה, אגרה הייתה המרכז הכלכלי והמסחרי של האימפריה המוגולית. בזכות הטאג' מהאל ואתרים נוספים אגרה היא אחד היעדים התיירותיים החשובים בהודו. באגרה ישנן גם מלאכות אחרות כגון פייטרה דורה (שיבוץ בשיש), רקמה, תכשיטנות ושטיחים – כולם מורשת מהמוגולים. נוסף על כך מצטיינת העיר בעבודת העור – ובמיוחד עור תאו המים.
כיום 40% מאוכלוסיית העיר תלויה במידה רבה בחקלאות, השאר תלויים בעסקי הנעליים וביציקת ברזל. באגרה נמצא הספא הגדול ביותר באסיה-הספא המלכותי, הנמצא במלון מוגל שבעיר.
באגרה יש תעשיות רבות. המפעל הביוטכנולוגי העיקרי באוטר פרדש ממוקם קרוב לטאג' מהאל. אגרה ידועה בשל תעשיית הממתקים והחטיפים שבה, ובשל יצור ויצוא הבגדים ותעשיית הרכב. תעשיית השטיחים נכנסה לעיר על ידי הקיסר המוגולי באבור, ומאז תעשייה זו היא אחת החשובות שבעיר.
חינוך

בתקופה המוגולית אגרה הייתה מרכז חשוב לחינוך האיסלמי. העם הבריטי הציג לאגרה את רעיון החינוך המערבי. בעידן הבריטי אגרה הפכה למרכז גדול של ספרות הינדית.
חינוך > בתי ספר

שלושה בתי ספר של קנדריה וידיאלאיה (אנ'):
בית הספר העתידני שמפורד - הוקם בשנת 2005.
קולג' סנט ג'ורג' - מוכר כמוסד למיעוט הנוצרי (אנגלו-הודים)
קולג' סנט פיטר - מוכר כמוסד למיעוט הנוצרי (קתולים).
חינוך > אוניברסיטאות

אוניברסיטת אגרה נפתחה ב-1 ביולי 1927, והיא משרתת כיום את מחוזות מרכז הודו וחלק מהמחוזות הצפוניים. כיום האוניברסיטה מקושרת ל-142 מכללות בהודו.
תשתיות ותברואה

כ-80% ממי הביוב של העיר נשפכים לתוך נהר יאמונה, עובדה ההופכת את אגרה לאחת מ-20 הערים המזוהמות בהודו.