stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דום הנצחי
ביקורות

| ציונים כלליים> אתר | ציונים כלליים> ציון |
| --- | --- |
Metacritic: 88/100 (PC) 87/100 (PS4) 88/100 (XONE) 80/100 (Switch)
ציוני סקירה
אתר: ציון
Vgames: 9/10
PCGalaxy.co.il: 9.4/10
Destructoid: 8.5/10
EGM: 
Game Informer: 9.25/10
GameSpot: 8/10
GamesRadar+: 
IGN: 9/10
PCGamesN: 9/10
VG247: 
VideoGamer.com: 8/10
באופן כללי, המשחק קיבל ביקורות חיוביות מאוד, כאשר ממוצע הביקורות באתר Metacritic עומד על 88 לגרסת המחשב, 87 לגרסת הפלייסטיישן ו-88 לגרסת האקסבוקס. הביקורות שיבחו את הקמפיין לשחקן יחיד, הגרפיקה, עיצוב השלבים, מערכת הקרב, הפסקול והשיפורים הטכניים לעומת המשחק הקודם, אם כי חלקם ביקרו את הדגש המוגזם, לדעתם, שניתן על עלילת המשחק, וחלקם ביקרו את קטעי הפלטפורמה המרובים הקיימים בחלק משלבי המשחק.
מספר מבקרים, ביניהם פיל הורנשאו מאתר GameSpot ואור אייזקס מאתר GamersPack, שיבחו את הקמפיין ואת מערכת הקרב, אך ביקרו את עלילת המשחק, או לכל הפחות, את האופן בו היא סופרה לשחקן. הורנשאו כתב כי העלילה "יותר מדי רצינית ומבלבלת", ואייזקס כתב כי "היה אפשר להעביר את העלילה בצורה טובה יותר מאשר דרך יומנים ארוכים שדי קוטעים את המשחקיות באמצע". אחרים, דוגמת GameInformer והמגזין Vgames הישראלי, ציינו כי הנקודה החלשה במשחק היא דווקא המצב מרובה-המשתתפים אותו ציינו כ"צעד אחד אחורה מכל מה שאנחנו מכירים מהסדרה", וכ"לא הכי מעניין או מרתק".
ההחלטה להצמיד למשחק מערכת אנטי-צ'יט תוצרת Denuvo, שכוללת התקנת מנהל התקן ברמת הליבה של מערכת ההפעלה, גררה איתה הפצצת ביקורות שליליות מצד השחקנים בחנות הווירטואלית סטים, ובסופו של דבר החליטו המפתחים להסירה.
ביקורות > ביקורת על קריצת המשחק לאלט-רייט

מספר מבקרי משחקים אמריקניים המזוהים עם המחנה הפרוגרסיבי התייחסו לסרטון המשחקיות שהוצג בכנס QuakeCon 2018. בסרטון, ניתן לראות את השחקן מסתובב בשלב המתרחש בכדור הארץ החרב כתוצאה מפלישת השדים. ברחבי השלב פזורות הולגרמות מטעם תאגיד הענק UAC השולט בפועל על כדור הארץ, הפולטות משפטים דוגמת "כדור הארץ הוא כור ההיתוך של כלל היקום!", "המונח 'שדים' הוא מונח פוגעני, שקלו להשתמש במונח 'מאותגרי תמותה'!", או "חבריי היקרים, בואו נהפוך את שהייתם של המשתלבים החדשים לנעימה!", כביכול עקיצות מכוונות כלפי עמדות פרוגרסיביות כגון תקינות פוליטית ויחס חיובי למהגרים. המבקרים טוענים כי עקיצות אלו מעודדות את הימין הרדיקלי בארצות הברית ובעולם ובפרט אלו התומכים בתאוריית הקשר על ההחלפה הגדולה.
מארק קרן, מעצב משחקים בחברת id Software ואחד מאנשי צוות הפיתוח של המשחק, בחר להתייחס לכך, וטען כי
אם אתם בוחרים להיעלב מזה שבדום קוראים לשדים 'מאותגרי תמותה', אתם בעצם מודים בזה שאידאולוגיית התקינות הפוליטית היא זבל. בקיצור, אתם מזהים את הבולשיט של עצמכם ואתם עצבניים על כך שמישהו הראה לכם את זה.
המקור באנגלית
Here’s the thing. If you actually get offended about Doom calling Demons "Mortally Challenged," you are tacitly admitting that your whole "politically correct" ideology is just junk, and therefore easily mocked. In short, you recognized your own BS and got mad someone showed you.
בפועל, היחס גם בקהילת הגיימרים וגם בקרב המפתחים ל"שערורייה" זו, היה לא יותר מבדיחה על חשבון המבקרים (שכונו בלעג "SJWs"), וגם לאחר יציאתו עדיין ניתן למצוא הולוגרמות שכאלו במשחק.
גם על משחק קודם שיצא תחת ידיה של בת'סדה, Wolfenstein 2: The New Colossus, הושמעו ביקורות דומות (אם כי מהמחנה הפוליטי הנגדי) על כך שהמשחק משרת את השמאל האמריקני ושכלל עקיצות מוסתרות כלפי דונלד טראמפ.
ביקורות > מועמדויות ופרסים

דום הנצחי היה מועמד לפרס "המשחק המבוקש ביותר" של שנת 2018 מטעם טקס פרסי "ג'ויסטיק הזהב" הבריטי. בטקס פרסי Game Critics Awards של שנת 2019, טקס המשויך לתערוכות E3 ונערך סמוך אליהם, המשחק זכה לתוארי "משחק המחשב הטוב ביותר של השנה" ו"משחק הפעולה הטוב ביותר של השנה".
| שנה | פרס | קטגוריה | תוצאה | סימוכין |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2018 | פרס ג'ויסטיק הזהב 2018 | המשחק המבוקש ביותר | מועמדות |  |
| 2019 | Game Critics Awards 2019 | משחק המחשב הטוב ביותר | זכייה |  |
| 2019 | Game Critics Awards 2019 | משחק הפעולה הטוב ביותר | זכייה |  |
| 2020 | פרסי המשחקים 2020 | משחק השנה | מועמדות |  |
| 2020 | פרסי המשחקים 2020 | הפסקול והמוזיקה הטובים ביותר | מועמדות |  |
| 2020 | פרסי המשחקים 2020 | עיצוב האודיו הטוב ביותר | מועמדות |  |
| 2020 | פרסי המשחקים 2020 | משחק הפעולה הטוב ביותר | מועמדות |  |
| 2020 | פרסי המשחקים 2020 | בחירת השחקנים | מועמדות |  |
| 2020 | פרסי המשחקים של סטים | הפסקול הטוב ביותר | זכייה |  |
ביקורות > נתוני מכירות

על פי פלטפורמת המשחקים Steam, למשחק היו מחוברים מעל ל-100,000 שחקני PC ביום השקתו, מספר כפול ממספר השחקנים המחוברים ביום ההשקה של דום 2016. גם הרווח הכולל מהשבוע הראשון היה כפול בהשוואה למשחק הקודם. בבריטניה, המשחק הפך למשחק השני הנמכר ביותר לאחר Animal Crossing: New Horizons מבית נינטנדו, אם כי נתוני מכירות העותקים הפיזיים היו נמוכים ב-33% לעומת קודמו, דום 2016. הירידה במכירות העותקים הפיזיים היא ככל הנראה תופעת לוואי ממגבלות הריחוק החברתי שהוטלו בעקבות מגפת הקורונה.
בארצות הברית המשחק הפך למשחק השישי הנמכר ביותר לחודש מרץ 2020 (לא כולל הורדות דיגיטליות). מכון המחקר SuperData העריכו כי בחודש הראשון ליציאתו המשחק מכר קרוב ל-3 מיליון עותקים ברחבי העולם, כמעט פי 3 מנתוני הפתיחה של דום 2016 (מכר 957 אלף עותקים בחודש הראשון ליציאתו).
נכון לחודש מאי 2020, נמכרו מעל ל-100,000 עותקים של המשחק בגרמניה.
המילטון פיש

המילטון פיש (באנגלית: Hamilton Fish;‏ 3 באוגוסט 1808 – 7 בספטמבר 1893) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל מדינת ניו יורק, סנאטור ומזכיר המדינה של ארצות הברית.
ביוגרפיה > נעוריו ותחילת דרכו

פיש נולד בשכונה גריניץ' וילג' שבעיר ניו יורק לניקולס פיש, פוליטיקאי פדרליסטי שלחם במלחמת העצמאות האמריקנית, ואליזבת' סטויוסנט, שסב סבה היה פיטר סטויוסנט, ממנהיגי ניו אמסטרדם. הוריו קראו לו המילטון על שם חברם אלכסנדר המילטון. הוא נישא לג'וליה קין ב-1836 ולזוג נולדו שלושה בנים וחמש בנות.
פיש למד בקולומביה קולג', חלק מאוניברסיטת קולומביה, וסיים את לימודיו ב-1827. בשנים 1832–1833 שימש כממונה על שטרות המכר בעיר ובמדינת ניו יורק. ב-1834 התמודד על מקום בפרלמנט של מדינת ניו יורק, אך נכשל בבחירות.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בשנים 1843–1845 כיהן פיש כחבר קונגרס מטעם המפלגה הוויגית בבית הנבחרים של ארצות הברית, לאחר שניצח בבחירות את המועמד הדמוקרטי ג'ון מק'קון. הוא הפסיד בבחירות הבאות, וחזר לעבוד כעורך דין. ב-1846, התמודד על משרת סגן מושל ניו יורק אך הפסיד למועמד הדמוקרטי אדיסון גרדנר. שנה לאחר מכן, בעקבות מינויו של גרדנר לשופט, נבחר פיש לכהן בתפקיד בשאר הקדנציה, מנובמבר 1847 עד דצמבר 1848.
ב-1848 נבחר פיש לתפקיד מושל ניו יורק, כשגבר בבחירות על המועמדים האחרים ג'ון דיקס וראובן וולוורת'. הוא כיהן בתפקיד מ-1 בינואר 1849 עד 31 בדצמבר 1850.
ב-4 במרץ 1851 נבחר פיש לסנאט של ארצות הברית, בהחליפו את דניאל דיקינסון. כחלק מעבודתו בסנאט, ישב פיש בוועדה לקשרי חוץ. לקראת סיום הקדנציה שלו בסנאט, הפך פיש לחבר במפלגה הרפובליקנית, והיה חלק מפלג שהתנגד לעבדות ולביטול פשרת מיזורי. עם סיום כהונתו כסנאטור ב-3 במרץ 1857, נסע פיש עם משפחתו לאירופה, שם נשאר עד פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, אז חזר והיה פעיל בקמפיין לבחירת אברהם לינקולן לנשיא.
בשנים 1861–1862, חבר פיש לג'ון דיקס, ויליאם אברטס, ויליאם דודג', אלכסנדר טרני סטיוארט, ג'ון ג'ייקוב אסטור ואחרים מתושבי ניו יורק, להקמת "הוועדה להגנה מאוחדת" (Union Defence Committee), שפעלה בשיתוף עם ממשלת ניו יורק לגיוס וציוד חיילים, ותרמה יותר ממיליון דולר לרווחת מתנדבי ניו יורק ומשפחותיהם.
ב-1862, נסע יחד עם אדוארד איימס לבקר את חיילי צבא האיחוד שנשבו והוחזקו בריצ'מונד שבוירג'יניה, אז בירת קונפדרציית המדינות של אמריקה, אך ממשלת הקונפדרציה סרבה לאשר למשלחת להיכנס לעיר.
ביוגרפיה > מזכיר המדינה

פיש כיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית, תחת הנשיא יוליסס גרנט, מ-17 במרץ 1869 עד 12 במרץ 1877, והיה השר שישב משך הזמן הרב ביותר בקבינט של האחרון.
הוא ניהל את המגעים עם הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, שהובילו לחתימת חוזה וושינגטון ב-1871. בנוסף, הוביל ב-1875 את המשא ומתן עם ממלכת הוואי, אשר בסופו נחתם הסכם סחר-חופשי בין שתי המדינות.
ב-1871 היה נשיא ועידת השלום שנערכה בוושינגטון בין ספרד לבין פרו, צ'ילה, אקוודור ובוליביה, שהובילה לחתימת הפסקת אש כוללת בין הצדדים.
מתינותו ואיפוקו של פיש היו בין הגורמים המרכזיים לסיום פרשת וירג'יניוס, תקרית דיפלומטית בין ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וספרד, שהתרחשה בזמן מלחמת עשר השנים.
ביוגרפיה > הפרישה ומותו

לאחר שעזב את הקבינט, חזר פיש לעבוד במשפטים ובניהול עסקי הנדל"ן שלו.
המילטון פיש נפטר בגלן קלייף (Glen Clyffe), אחוזתו, שנמצאת בסמוך לכפר גאריסון, בעמק נהר ההדסון בניו יורק. הוא קבור בגאריסון בבית העלמין של כנסיית סנט-פיליפ.
המועצה הרפואית של משרד הפנים הרוסי

המועצה הרפואית של משרד הפנים (ברוסית: Медицинский совет МВД) הייתה מחלקה שהוקמה בשנת 1803 תחת מחלקת המשטרה של משרד הפנים כדי לשפר את מדע הרפואה והפרקטיקה וכן לפקח על פעילותם של מוסדות רפואיים ותרופות באימפריה הרוסית. בשנת 1810 הוא הועבר לאחריות משרד החינוך העממי. בשנים 1811–1822 היו שתי מועצות רפואיות: תחת משרד המשטרה (מאז 1819 תחת משרד הפנים) ותחת משרד החינוך העממי. מאז – פעלה רק המועצה הרפואית שתחת משרד הפנים.
המועצה הרפואית הייתה גוף ייעוץ קולגיאלי. ראש המועצה נקרא הדיקן ונבחר למשך 3 שנים מבין חברי המועצה. מאז 1836 אושרו היו"ר והחברים המלאים בהוראת הקיסר בהמלצת השר לענייני פנים מקרב המדענים "שזכו לכבוד אוניברסלי על מעשיהם", מומחים בעניינים הדורשים ידע רפואי מיוחד.
חברי המועצה היו מנהלי המחלקות הרפואיות של משרד הפנים ומשרד המלחמה; רופא המטה הכללי בחיל הים ונשיא האקדמיה לרפואה וכירורגיה. חברי הכבוד נבחרו על ידי המועצה ואושרו על ידי שר הפנים.
ההחלטות בכל הנושאים במועצה התקבלו על פי הצבעה ברוב קולות ואושרו על ידי שר הפנים. עד 1842 הייתה למועצה הזכות הבלעדית להעניק תארים גבוהים יותר לרופאים ללא בדיקות. מאז 1870 היו לה שני סגנים מאגודת התרופות של סנקט פטרבורג. מאז 1875 היה חבר בה פקיד ממשרד החינוך; מאז 1886 – פקיד ממשרד האוצר. מאז 1898 פעלה תחת המועצה מעבדה לייצור מחקר רפואי ומדעי פלילי. המועצה פורקה במרץ 1918, בעקבות אירועי מהפכת פברואר, מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה.
לקריאה נוספת

МВД России, энциклопедия. – Москва: Объед. редакция МВД России, «Олма-пресс», 2002.‏ ISBN 978-5-907187-80-1
המסגד הגדול ברמלה

| --- | --- |
המסגד הגדול
המסגד הגדול
 מידע כללי
 סוג:  מסגד, כנסייה לשעבר
 על שם:  יוחנן המטביל 
 מיקום:  רמלה 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°55′30″N 34°52′30″E﻿ / ﻿31.925019°N 34.875063°E﻿ / 31.925019; 34.875063
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) המסגד הגדול ברמלה(למפת גוש דן רגילה) המסגד הגדול ברמלה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המסגד הגדול ברמלה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המסגד הגדול ברמלה  he המסגד הגדול ברמלהhe המסגד הגדול ברמלהמפת  __ רמלה (in English: Ramla) [‌השפלה וסביבותיה‌]מצפון: __ לוד (in English: Ludd), __ מועצה אזורית שדות דן (in English: Sdot Dan Regional Council) ממזרח: __ מועצה אזורית חבל מודיעין (in English: Hevel Modi'in Regional Council) ממזרח, מדרום וממערב: __ מועצה אזורית גזר (in English: Gezer Regional Council) ממערב: __ באר יעקב (in English: Be'er Ya'akov) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הכניסה אל המסגד, ומעליה הכתובת שהובאה מהמסגד הלבן ואשר לפיה הוא הוקם על ידי ביברס
המסגד הגדול (בערבית: الجامع الكبير, "אל-ג'אמע אל-כביר") המכונה גם מסגד אל-עומרי (בערבית: المسجد العمري, "אל-מסג'ד אל-עמרי") הוא מסגד פעיל, השוכן במבנה כנסייה צלבנית בעיר רמלה ונחשב לאחד המסגדים הגדולים במדינת ישראל.
היסטוריה

הנוצרים בימי הביניים זיהו בטעות את רמלה עם העיר רמה, עירו של יוסף הרמתי שתרם את חלקת קברו לקבורת ישו בירושלים. בעקבות כך, הפכה רמלה לאתר צליינות חשוב, ואף נבנתה בה קתדרלה גדולה, שהוקדשה ליוחנן המטביל. הקתדרלה נבנתה באמצע המאה ה-12 כבזיליקה גדולה, ובה אולם תווך ושתי סיטראות באורך של כשישים מטרים, וברוחב של כ-20 מטרים. אולם התווך הופרד מן הסטראות בכל צד על ידי שמונה עמודים שעוטרו בכותרות צלבניות קלסיות בדגמים צמחיים. העמודים תמכו בגג מקומר, וחלקה המוגבה של הקתדרלה הואר בשני טורים של 14 חלונות, שנבנו תחת כרכובי אבן. עד ימינו נראה בפינה המערבית של חצר המסגד שער הכניסה הצלבני, הכולל שלוש קשתות ושלושה עמודים, המרמזים על השילוש הקדוש. הכנסייה שימשה את הנוצרים הצלבנים עד שנת 1260, ואז הולאמה על ידי הממלוכים.
בשנת 1260 נכבשה ארץ ישראל בידי השליט הממלוכי ביברס. בעקבות כך, גירשו הממלוכים את הנוצרים מקתדרלת יוחנן הקדוש ברמלה, והסבו את המבנה למסגד. פעולה זו, אגב, לא ייחודית דווקא לרמלה, והיא מוכרת ממקומות נוספים, כמו הפיכת כנסיית סנטה אנה בירושלים למדרסה מוסלמית על ידי צלאח א-דין, ולהפך - הפיכת מסגד אל-אקצא לכנסייה של מסדר הטמפלרים, ועוד.
הממלוכים ביצעו כמה שינויים במבנה כדי להתאימו למסגד, ובין היתר התקינו בחלקו הדרומי של המבנה מינבר - דוכן תפילה שעליו עומד הדרשן ובסמוך לו הותקן מחראב - גומחת תפילה המצביעה על כיוון התפילה למכה; מעל המשקופים הצפוניים נקבעו שתי כתובות הלל: המערבית לביברס (המשקוף כאן בשימוש משני) והמזרחית לסולטאן קטבוגא (משקם המסגד), מהשנים 666 ו-692 להג'רה (1268 ו-1298 בהתאמה); ובצמוד למבנה רוצפה חצר גדולה, כמקובל במסגדים. צריח המסגד הגבוה, ממנו קורא המואזין, נבנה כנראה כבר בתחילה, אך שופץ ב-1314, כפי שמעידה כתובת ממלוכית הקבועה מעל שער הכניסה.
בחצר המסגד שוכן קבר שייח' בעל כיפה, המזוהה במסורת המוסלמית כקברו של שהאב א-דין, קצין בכיר בצבא צלאח א-דין שנהרג בקרב קרני חיטין. לשהאב א-דין מיוחס גם מקאם שהאב א-דין בנצרת, הידוע יותר בכינויו "מסגד המריבה".
האלפים הצרפתיים

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  4,810.45 מ' 
 מדינה:  צרפת 
 מיקום:  רון-אלפ, צרפתצרפת
 רכס הרים:  הרי האלפים 
 קואורדינטות:  45°50′01″N 06°51′54″E﻿ / ﻿45.83361°N 6.86500°E﻿ / 45.83361; 6.86500
 
האלפים הצרפתיים הם החלקים של רכס הרי האלפים בתוך צרפת, באזורי אוברן-רון-אלפ ופרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור. חלקים מהאלפים הצרפתיים נמצאים רק בצרפת, ואחרים, כמו מסיף דו מו בלו (אנ'), משותפים עם שווייץ ואיטליה.
מון בלאן, בגובה 4,808 מטרים (15,774 רגל), על גבול צרפת-איטליה (אנ'), הוא ההר הגבוה ביותר בהרי האלפים, וההר הגבוה ביותר במערב אירופה.
ערים בולטות באלפים הצרפתיים: גרנובל, שאמוני, אנסי, שאמברי, אוויאן-לה-באן (אנ') ואלברטוויל.
תצלום נאס"א של האלפים הצרפתיים (26 באוקטובר 2002).
פעילויות

מגוון פעילויות חורף וקיץ זמינות באלפים הצרפתיים. בחורף, אלה כוללים סקי וסנובורד, כמו גם חלופות כמו מזחלות שלג. יש מגוון פעילויות אחרות שמתרחשות כמו גלישה בחודשי הקיץ. פעילויות הקיץ כוללות טיולי הליכה, טיפוס הרים, רכיבה על אופניים וטיפוס צוקים.
גלריה

מון בלאן (4,810 מ')
איגוויל דו דרו (3,754 מ')
איגוויל וורט (4,122 מ')
מאר דו גלאס, דונט דו ז'יאו (4,013 מ') ו- Grandes Jorasses (4,208 מ') בשאמוני (בערך 1890)
Tramway du Mont-Blanc, בתחנת בלוויו (1,794 מ') בסן-ז'רווה-לה-באן
ז'אק בלמט לצד הוראס-בנדיקט דה סוסור, "אבי האלפיניזם", באנדרטה שהוקמה בשאמוני
גרנד קפוצ'ין (3,838 מ') ופניו האנכיים בגובה 400 מטר
הפארק הלאומי ואנואז
הפארק הלאומי אקרינס
יעל אלפיני באוסואה, סבואה
בקתה בעיר איבואר מימי הביניים
פאלה דה ל'איל באנסי
ראו גם

אולימפיאדת שאמוני (1924)
אולימפיאדת גרנובל (1968)
אולימפיאדת אלברוויל (1992)
הערות שוליים

↑  Mont Blanc shrinks by 45cm in two years
↑  "frenchalps.co.uk - Your website dedicated to information on the French Alps". frenchalps.co.uk (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2016-01-27.
↑  "French Alps Mountain Activities | frenchalps.co.uk". frenchalps.co.uk (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2016-01-27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ge128380 
פנורמה של עמק שאמוני
המועצה הפדרלית של אוסטריה

| --- | --- |
 מדינה:  אוסטריה אוסטריה
 סוג:  בית עליון של הפרלמנט האוסטרי
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  10 בנובמבר 1920 – הווה (103 שנים) 
 הרכב
 מספר מושבים:  61
 
 ממשלה (34)       מפלגת העם (22)       מפלגת החירות (12) אופוזיציה (27)       המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (20)       מפלגת הירוקים (4)       לא מזוהים (3)
 בחירות
 שיטת בחירות:  מינוי על ידי הפרלמנטים המקומיים של מדינות אוסטריה
 מנהיגים
 נשיא ראשון:  ריינהרד טוד, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית
 נשיא שני:  סוניה לדל-רוסמן, מפלגת העם
 נשיא שלישי:  אוואלד לינדינגר, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית
 משכן
 
 בית הפרלמנט האוסטרי, וינה
 אתר אינטרנט
 parlament.gv.at
 
המועצה הפדרלית של אוסטריה (בגרמנית: Bundesrat - בונדסראט) היא הבית העליון של האספה הפדרלית של אוסטריה, המהווה את הפרלמנט האוסטרי. הבחירות למועצה מתבצעות באופן לא ישיר, אלא על ידי בחירת מספר נציגים באופן אזורי בכל אחת ממדינות אוסטריה, כך שמספר נציגיה של כל מדינה נקבע פחות או יותר בהתאם לגודל אוכלוסייתה, ועל כן מספר החברים בה משתנה במעט מבחירות לבחירות. כיום מכהנים במועצה הפדרלית 62 חברים.
למרות היותה הבית "העליון", סמכויותיה של המועצה הפדרלית פחותות יותר משל הבית התחתון. המועצה הפדרלית יכולה אמנם להטיל וטו על הצעות חוק שמתקבלות על ידי המועצה הלאומית (הבית התחתון), אך המועצה הלאומית יכולה לערער על ההחלטה, וביטול סופי של הצעת החוק על ידי המועצה הפדרלית יכול להתקבל רק אם היא מצליחה להשיג קוורום (מספר מינימלי של משתתפים בישיבה הדרוש לקבלת החלטות מחייבות) גבוה מן הרגיל, ועל כן יכולותיה מוגבלות ביותר.
שלושת המקרים היוצאים מן הכלל שבהם המועצה הלאומית לא יכולה לקבוע חוק בלי הסכמה מלאה של המועצה הפדרלית הם: חוקים לשינוי חוקת אוסטריה, חוקים להפחתת הזכויות של מדינות אוסטריה, וחוקים הקשורים למבנה הארגוני של הפרלמנט.
ראו גם

הפרלמנט האוסטרי
האספה הפדרלית של אוסטריה
המועצה הלאומית של אוסטריה
בתי מחוקקים לפי מדינה
הפיגוע בקו 361 לאילת (1956)

| חלק מפיגועי הפדאיון הפלסטיני |
| --- | --- |
 תאריך:  16 באוגוסט 1956
 תאריך עברי:  ט' באלול ה'תשט"ז
 מקום:  בקרבת באר מנוחה, על כביש 90, דרום ישראל
 מטרה:  יהודים
 סוג:  מארב, פיגוע ירי
 הרוגים:  3 חיילי צה"ל ואזרחית ישראלית
 פצועים:  3 אזרחים ישראלים
 
הפיגוע בקו 361 לאילת היה פיגוע טרור שבוצע על ידי חוליית פדאיון ביום חמישי, ה-16 באוגוסט 1956 באוטובוס "אגד" שהיה בדרכו מתל אביב לאילת. בפיגוע נרצחו ארבעה אזרחים ישראלים ונפצעו שלושה.
הפיגוע

ביום חמישי ה-16 באוגוסט 1956 חדרה חוליית פדאיון פלסטינית לישראל מירדן. המחבלים הגיעו לבאר מנוחה שבערבה, והכינו מארב בתעלה בצדי הדרך.
בסביבות השעה 12:00 בצהריים הותקף אוטובוס "אגד" מספר 361 מתל אביב לכיוון אילת, אליו התלווה רכב צה"ל. שלושה חיילי צה"ל ואזרחית ישראלית אחת נהרגו בפיגוע. כמו כן נפצעו שלושה אזרחים ישראלים.
הערות שוליים

↑  Four Killed In Ambush, Vancouver Sun
| פיגועי טרור נגד ישראלים במחצית השנייה של המאה ה-20 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | 1948 עד 1959 • שנות ה-60 • שנות ה-70 • שנות ה-80 • שנות ה-90 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | שנות ה-70: מתקפת הטרור בשדה התעופה של מינכן (10 בפברואר 70) • הפיגוע בטיסה 330 של סוויסאייר מציריך לנתב"ג (21 בפברואר 70) • חטיפת טיסת 571 של סבנה איירליינס מבריסל לנתב"ג (8 במאי 72) • טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן (5–6 בספטמבר 72) • משבר בני הערובה בשגרירות ישראל בבנגקוק (28 בדצמבר 72) • הפיגוע בטיסה 841 של טראנס וורלד איירליינס מנתב"ג לניו-יורק (8 בספטמבר 74) • חטיפת מטוס אייר פראנס 139 מנתב"ג לפריז (27 ביוני 76)  שנות ה-80: ניסיון ההתנקשות בשגריר הישראלי בלונדון (3 ביוני 82) • הפיגוע בראס בורקה (5 באוקטובר 85) • רצח הימאים הישראלים בברצלונה (5 באוקטובר 85) • הפיגועים בדלפקי אל על בנמלי התעופה של וינה ורומא (27 בדצמבר 85) • ניסיון הפיגוע בטיסת אל על מלונדון (17 באפריל 86)  שנות ה-90: פיגוע האוטובוס במצרים (4 בפברואר 90) • הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה (17 במרץ 92) • הפיגוע בשגרירות ישראל בלונדון (26 ביולי 94) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית

| תולדות המוזיקה הקלאסית> התקופה העתיקה | תולדות המוזיקה הקלאסית> התקופה העתיקה | תולדות המוזיקה הקלאסית>  | תולדות המוזיקה הקלאסית>  | תולדות המוזיקה הקלאסית>  | תולדות המוזיקה הקלאסית>  | תולדות המוזיקה הקלאסית>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ימי הביניים | (476–1450) |  |  |  |  |  |
| תקופת הרנסאנס | (1450–1600) |  |  |  |  |  |
| התקופה האמצעית | התקופה האמצעית |  |  |  |  |  |
| תקופת הבארוק | (1600–1750) |  |  |  |  |  |
| התקופה הקלאסית | (1740–1830) |  |  |  |  |  |
| התקופה הרומנטית | (1815–1910) |  |  |  |  |  |
| התקופה המאוחרת | התקופה המאוחרת |  |  |  |  |  |
| התקופה המודרנית | (1900 - ההווה) |  |  |  |  |  |
בתחום המוזיקה, התקופה הרומנטית השתרעה על פני המאה ה-19, ובאה לאחר זו הקלאסית (אין לבלבל את שתי אלה עם התקופות זהות השם באמנויות האחרות) בהתאם ל"מטוטלת הסגנונות של התקופות" מבחינת הנטייה לאתוס או לפאתוס (רנסאנס - א', בארוק - פ', קלאסיקה - א', רומנטיקה - פ'). הסגנון הקלאסי היה מחושב ושאף לשלמות צורנית, הרמונית וכיוצא בזה. המוזיקה בתקופה הקלאסית הייתה כפופה למסגרות מחמירות, וזאת על מנת לשרת את האידיאל ההדוניסטי של המוזיקה באותן שנים - מוזיקה שתהיה נעימה לאוזן, לא מסובכת, ללא קושי בהאזנה וללא תכנים רגשיים עזים. לעומת זאת, המלחינים בתקופה הרומנטית שאפו לפרוץ את כבלי הקונוונציות והאידיאלים הישנים (כפי הנראה עקב השפעתה של המהפכה הצרפתית), ולהגמיש את הצורה לטובת הרגש.
מן הקלאסיקה לרומנטיקה

אוגוסט וילהלם שלגל, נושא הלפיד של התנועה הרומנטית בספרות, טען נמרצות, במערכון היתולי שכתב, נגד הגישה הרואה במאה ה-18 את אמה-יולדתה של המאה ה-19. הוא אף הזמין את צופי המערכון להיווכח באמת שבדבריו בעוד מאה שנה, כשהמאה ה-19 תנסה להציג עצמה כאמה של המאה ה-20. אלא ששלגל טעה בהנחותיו. המאה ה-18 אכן הייתה אם המאה ה-19, גם אם הדמיון ביניהן איננו מרשים ביותר. אלפרד איינשטיין, בספרו "מוזיקה בתקופה הרומנטית", חוקר את הדומה ואת השונה בין שתי התקופות. במובן אחד, מכל מקום, צדק שלגל בטענתו: בסביבות 1800 החל פרק חדש בתולדות הרוח האנושית - זה המכונה התקופה הרומנטית, שסחפה את העוסקים בכל תחומי החיים, אמנות, פילוסופיה, פוליטיקה ועוד.
אינטימיות מול גרנדיוזיות

ביטוי רגשני זה המאפיין את הרומנטיציזם, התפצל לשני תת-זרמים אשר נבדלו זה מזה באופן הביטוי - אלה שבחרו בפן הגרנדיוזי של הביטוי לעומת אלה אשר בחרו בפן האישי והאינטימי שלו. אלה הראשונים, האדירו את ממדי הביצוע (תזמורות ומקהלות גדולות יותר מהמקובל), יצירות ארוכות מאוד, לרוב יצירות בעלות מסר תוכניתי (דוגמאות למלחינים אלה: בטהובן וצ'ייקובסקי אשר שימשו כ"קו תפר" בין הקלאסיקה לרומנטיקה). אלה האחרונים בחרו בפורום מבצע אינטימי וקאמרי, יצירות קטנות היקף וכיוצא בזה. כך קרה שגם פרחו להם הז'אנרים הקאמריים (הרכבים אינסטרומנטליים של שניים עד שמונה מבצעים), ז'אנר הליד (השיר האמנותי) לרבות מחזורי שירים, וז'אנר המיניאטורה (יצירה קצרה לפסנתר בעלת מבנה חופשי כדוגמת בלדה, נוקטורן, אינטרמצו, ערבסקה, נובלטה, אמפרופטי. שומאן נהג לכתוב אף מחזורי מיניאטורות כגון "קרנבל", "תמונות ילדות" ועוד). כדוגמה למלחינים אשר בחרו בפן האינטימי והאישי של הביטוי נוכל לקחת את שופן, שומאן, מנדלסון. היו גם מלחינים משני הצדדים כגון ברהמס, בטהובן וצ'ייקובסקי שהשתייכו לשני הזרמים וכתבו מוזיקה איכותית, הן סימפונית והן קאמרית.
מרכזיות המוזיקה באמנויות

בעוד שהמאה ה-18 השתדלה להפריד בין האמנויות, הרי במאה ה-19 חל מיזוג בין האמנויות, והמוזיקה תפסה בהן מקום מרכזי. נטייה זו הייתה חזקה כל כך, שגם אמנים מובהקים של המאה ה-18, כגון שילר וגתה צפו בקנאה בהתפתחות האופרה, כפי שבאה לביטוי בדון ג'ובאני ובחליל הקסם של מוצרט ב"שחרור מסוים ממגבלות האקטואלי".
אם גדולי הספרות הגרמנית הקלאסית לא יכלו להינתק מן הנטייה הרומנטית למוזיקה, הרי הרומנטיקאים האמיתיים ראו למעשה במוזיקה את המטרה הראשונית, המקום ממנו צמחו כל האמנויות ואליו ישובו. הם הטילו ספק בכוח המילים לבטא רגשות אמיתיים, בעוד שהמוזיקה, ככוח מיסטי, נתפסה על ידם כבעלת היכולת לנפץ מסגרות, להעלות דברים מחביון מצולות, כמי שמסוגלת, היא לבדה, לבטא את ההצהרה הסופית, הישירה ביותר. כפי שאמרה בטינה ברנטאנו, ידידתם האקסצנטרית של גתה ושל בטהובן, שהשפה נראית לה בלתי מספקת, בלתי מסוגלת לשוות למשהו צורה פיוטית. ברור היה לה, שהצורה, התבנית מהווה את עצם מהותה של השירה, אך במוזיקה ראתה גילוי מיידי, אינטואיטיבי, משוחרר ממגבלות הצורה הקבועה. גישה זו לקשר בין השירה למוזיקה מצאה ביטוי גם אצל משוררי התקופה הרומנטית באנגליה ובצרפת.