stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גרגוריוס התשיעי
הערות שוליים

↑  The Catholic Encyclopedia
↑  BBKL Register | Germany | Verlag Traugott Bautz GmbH, Verlag T. Bautz GmbH (בגרמנית)
↑  Answers - The Most Trusted Place for Answering Life's Questions, Answers.com (באנגלית)
↑  Weis, René. The Yellow Cross: The Story of the Last Cathars. (Alfred A. Knopf, New York, 2000), 11–12.
↑  s:en:Catholic Encyclopedia (1913)/St. Francis of Assisi
↑  CATHOLIC ENCYCLOPEDIA: St. Dominic, www.newadvent.org
↑  Encyclopedia of the Middle Ages. Routledge, 2000. p1083
↑  CATHOLIC ENCYCLOPEDIA: Papal Decretals, www.newadvent.org (ארכיון)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: הונוריוס השלישי | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: סלסטינוס הרביעי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262060005171  PLWABN: 9810625524205606  BIBSYS: 90932602  BNC: 000187615  BNE: XX1149996  BnF: cb12515574n (data)  CANTIC: a10474614  CiNii: DA04460057  GND: 118541870  ICCU: SBLV245200  LCCN: n84101535  NKC: ola2002153699  NLA: 35863305  NLG: 237969  NSK: 000086487  NTA: 071587780  RERO: 02-A003318104  SELIBR: 271503  SUDOC: 027526003  Trove: 1082367  ULAN: 500332924  VcBA: 495/7148  VIAF: 51665760   WorldCat (עם VIAF): 51665760 
האפיפיור גרגוריוס התשיעי מטיל חרם
סנט פרנציסקוס מופיע בחלומו של גרגוריוס התשיעי
אל-ח'אלד (טנק)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  טנק מערכה
 מדינה מייצרת:  פקיסטן פקיסטן/הרפובליקה העממית של סין  סין
 יצרן:  Heavy Industries Taxila 
 שנת ייצור:  2001
 תקופת השימוש:  2001–הווה (כ־24 שנים) 
 מידע טכני
 אורך:  תובה: 10.07 מ'
 רוחב:  3.50 מ'
 גובה:  2.40 מ'
 משקל:  48 טון
 מהירות:  72 קמ"ש
 טווח פעולה:  500 ק"מ
 מנוע:  דיזל, 1,200 כ"ס
 שריון:  מסווג, שריון מרוכב
 צוות:  3
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח 125 מ"מ חלק קדח
 מספר פגזים:  49
 חימוש משני:  מקלע 7.62 מ"מ ומקלע 12.7 מ"מ נ"מ
 
אל-ח'אלד (אורדו: الخالدٹینک) נקרא גם MBT-2000 (ראשי תיבות: Main battle tank 2000 בעברית: טנק מערכה 2000) הוא טנק מערכה עיקרי אשר פותח במשותף על ידי פקיסטן וסין ומשמש כטנק המערכה העיקרי של צבא פקיסטן. הטנק מבוסס על הטנק הסיני Type 96.
מקור שמו של הטנק הוא גנרל מוסלמי בלתי מנוצח בשם ח'אלד בן אל-וליד.
היסטוריה

דרישת צבא פקיסטן לקלוט טנק מערכה מתקדם ומודרני ורצונו של צבא סין גם הוא להחליף כמות גדולה של טנקים מתוצרת עצמית, המבוססים על הT-55 בטנק מודרני ומתקדם, הביא לתחילת פיתוחו של הטנק בשנת 1990. פיתוחו של הטנק התבסס על הטנק הסיני Type-96. במהלך השנים, פקיסטן השכילה לשלב מערכות מערביות ומנוע מתוצרת אוקראינה המשמש את הT-84.
אף על פי שסין השקיעה בפיתוח הטנק, היא ממשיכה לתפעל את הType-90 וקלטה טנקים מתקדמים מתוצרת מקומית, כמו ה-Type 96 וה-Type 99. פקיסטן היא המפעילה העיקרית של הטנק בשירות מבצעי (600 בשירות). גרסת היצוא של הטנק MBT-2000 הוצעה למספר מדינות, ארבע מדינות רכשו את הטנק, והאחרונה שהטנק הוצע לה הייתה ערב הסעודית, אך זו העדיפה לרכוש טנקים מתוצרת רוסית.
גרסה מתקדמת של הטנק, בשם MBT-3000 שאמורה להיות הדור הבא של הטנק, פותחה על ידי סין ומבצעית החל מ-2014, אם כי הצבא הסיני לא משתמש בגרסה זו, והיא מיועדת בעיקר לייצוא.
מאפיינים > הנעה ועבירות

האל-ח'אלד מונע במנוע בהספק של 1200 כוח סוס מקורר מים בעל 6 צילינדרים המשולב בממסרת צרפתית אוטומטית, שמותקנת גם בAMX-56 לקלרק ומכל דלק גדול, המאפשר טווח פעולה של 500 ק"מ. המנוע מאפשר לטנק מהירות מצוינת, של 72 קמ"ש, והאצה ל-32 קמ"ש בפחות מ-10 שניות, הרבה בזכות העובדה כי משקלו של הטנק נמוך יחסית להספק המנוע, שטנקים כבדים יותר, כמו הצ'אלנג'ר 2 משתמשים בהספק מנוע כזה.
העוצמה היחסית של המנוע והמזקו"ם המתקדם, נבנו במטרה לאפשר לטנק עבירות ותנועה קלה בחולות המדברים של פקיסטן.
מאפיינים > מיגון > פאסיבי וריאקטיבי

לטנק מיגון פאסיבי העשוי משריון מרוכב שעובה בחזית הטנק ושריון הטנק משופע, בדגש על חזית הטנק והצריח. בנוסף, בצידי הטנק ישנם פלטות בזוקה, המגנות על מזקו"ם הטנק מפגיעה, ובחלקים מהטנק נוספו לוחות שריון במטרה לעבות את המיגון. כמו כן, לטנק מערכת הגנה מפני איומי אב"כ (אטומי ביולוגי כימי) ומערכת כיבוי אש אוטומטית.
לטנק יש גם שריון ריאקטיבי, כולל שריון מסוג זה בגחון, במטרה להתמודד מול איומי מטען חלול, שעל סוג מטען זה מתבסס חלק נרחב מהחימוש נגד טנקים.
מאפיינים > מיגון > מערכות שיבוש והטעייה

לטנק מספר מערכות שיבוש והטעייה, במטרה להגדיל את שרידותו בשדה הקרב. לטנק שבש אלקטרו-אופטי מתוצרת אוקראינה, משבש מד טווח לייזר ומצייני לייזר, ומערכת עקיבה אחרי טילים נגד טנקים. כמו כן, הטנק צבוע בצבע מבודד תרמי במטרה להקטין את החתימה התרמית של הטנק. יתר על כן, לטנק מדוכות עשן בשני צדדיו, לצורך מיסוך והטעייה.
מאפיינים > חימוש ובקרת אש > חימוש

החימוש העיקרי של הטנק הוא תותח חלק קדח בקוטר 125 מ"מ מצופה כרום בעל יכולת לשיגור טילים מונחים נגד טנקים ומגוון סוגי פגזים. התותח עצמו מיוצב ובעל יכולת דיוק בפגיעה במטרות נייחות ונעות בדיוק גבוה, גם תוך כדי תנועה. לתותח מערכת טעינה אוטומטית, המאפשרת ירי של עד 9 פגזים בדקה, ובסך הכל הטנק חמוש ב-49 פגזים מסוגים שונים.
בנוסף לתותח, לטנק מקלע 7.62 מ"מ עם 7000 כדורים, ומקלע כבד 12.7 מ"מ (0.5 אינץ') נגד מטוסים, המופעל על ידי המפקד, עם 1500 כדורים. המקלע הכבד יכול להיות מופעל גם מבטן הטנק.
מאפיינים > חימוש ובקרת אש > בקרת אש

לטנק מערכת בקרת אש מודרנית. גם לתותחן וגם למפקד יש כוונת פנורמית המאפשרת ראייה גם בלילה. לתותחן עצמו, יש מד טווח לייזר ומערכת דימות תרמי בנוסף למערכת ראיית לילה. כמו כן, התותח מיוצב ומערכת בקרת האש משגרת את הפגז בהתאם לסטייה שתתקבל בשל תנאי השטח. כמו כן, מערכת בקרת האש מאפשרת יישור קו ראייה ועוקב אוטומטי אחר מטרות רק"ם נעות.
משתמשים > מפעילים

פקיסטן צבא פקיסטן מפעיל כ-600 טנקים שהם עמוד השדרה של השריון הפקיסטני.
מרוקו צבא מרוקו מפעיל החל משנת 2011 54 טנקים, 96 טנקים מהגרסה הסינית של הטנק הוזמנו.
בנגלדש צבא בנגלדש מפעיל 44 טנקים מסוג זה החל משנת 2011.
סרי לנקה צבא סרי לנקה מפעיל 22 טנקים מהגרסה הסינית.
מיאנמר צבא מיאנמר מפעיל מספר לא ידוע (אך מצומצם) של טנקים.
הרפובליקה העממית של סין צבא סין מפעיל 3 טנקים כרכבי אימון.
משתמשים > הצעות שנדחו או בוטלו

מלזיה מלזיה מסרה באפריל 2002 כי היא שוקלת לרכוש את הטנק, אך חזרה בה מבלי לציין את הסיבות.
פרו פרו הביעה עניין ברכש של 80–100 טנקים, אך אוקראינה הודיעה שלא תספק מנועים לטנקים שימכרו לפרו.
ערב הסעודית סעודיה הביעה עניין ברכש של הטנק וההצבא הערבי הסעודי בדק את ביצועי הטנק בשטח, אך הסעודים העדיפו לרכוש טנקים מתוצרת רוסית.
ראו גם

Type 99
Type 96
T-84 Oplot-M
הערות שוליים

↑  רוב המידע בערך מתבסס על הערך בוויקיפדיה האנגלית
↑  VT-4 Main Battle Tank בוויקיפדיה האנגלית
↑  הטנק הפקיסטני אל-ח'אלד באתר יד לשריון
| טנק |
| --- | --- | --- |
| ערכי משנה | היסטוריה של הטנקים • מבנה הטנק • סוגי טנקים • דגמי טנקים עיקריים (לפי ארצות) |  |
| מיגון הטנק | שריון פסיבי • שריון מרוכב • שריון ריאקטיבי • מערכת הגנה אקטיבית לטנקים • מדוכות עשן |  |
| ראו גם | לוחמת שריון • חיל שריון • רכב קרבי משוריין  • טנקים בשירות צה"ל • חיל השריון הישראלי |  |
| נגד טנקים | נגד טנקים • רקטה נגד טנקים • טיל נגד טנקים • תעלת נ"ט • בזנ"ט • מטען גחון |  |
דגמים נבחרים • טנקי מערכה מודרניים
מפת מפעילי האל ח'אלד (בכחול)
אינדיאנה (BB-58)

| --- | --- |
USS אינדיאנה, 1944
USS אינדיאנה, 1944
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  דקוטה הדרומית
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ניופורט ניוז שיפבילדינג 
 תחילת הבנייה:  20 בנובמבר 1939
 הושקה:  21 בנובמבר 1941
 תקופת הפעילות:  30 באפריל 1942 – 11 בספטמבר 1947 (5 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-1963
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 38,580 טון, מקסימלי: 45,233 טון
 אורך:  210 מטר
 רוחב:  32.97 מטר
 שוקע:  10.69 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  27 קשרים
 גודל הצוות:  1,800 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  28,000 ק"מ
 הנעה:  טורבינות קיטור בהספק 130,000 כוחות סוס (97 מגה-וואט)
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת השריון: 12.2 אינץ' (310 מ"מ)   שריון הסיפון: 6 אינץ' (152 מ"מ)   צריחי התותחים: 18 אינץ' (46 ס"מ)   ברבטות: 17.3 אינץ' (439 מ"מ)   מגדל הניווט: 16 אינץ' (406 מ"מ)
 חימוש:  תשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ)   20 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)   28 תותחי 1.6 אינץ' (40 מ"מ)   35 תותחי 0.79 אינץ' (20 מ"מ)
 
אוניית המערכה אינדיאנה (BB-58) הייתה השנייה מארבע אוניות המערכה המהירות מסדרת דקוטה הדרומית שנבנו עבור צי ארצות הברית בשנות ה-30. בהיותן אוניות המערכה האמריקניות הראשונות שתוכננו לאחר שהמערכת של אמנת וושינגטון החלה להתפרק באמצע שנות ה-30, סדרת דקוטה הדרומית הצליחה לנצל סעיף אמנה שאפשר להן להגדיל את הסוללה הראשית לתותחי 16 אינץ' (406 מילימטרים). עם זאת, סירוב הקונגרס לאשר אוניות מערכה גדולות יותר החזיק את ההדחק שלהן קרוב לגבול אמנת וושינגטון של 35,000 טונות ארוכות (36,000 טונות). הדרישה לשריין את האוניות כנגד אותו קליבר של תותחים כפי שהם נשאו, בשילוב עם הגבלת ההדחק, הביאו לאוניות צפופות. הצפיפות החריפה על ידי שינויים בזמן המלחמה שחיזקו במידה ניכרת את סוללות הנ"מ שלהם והגדילו משמעותית את הצוותים שלהם.
אינדיאנה נכנסה לשירות באפריל 1942, אז ארצות הברית הייתה מעורבת במלחמת העולם השנייה, והאונייה נשלחה מיד לפעולה בזירת האוקיינוס השקט נגד יפן. הקרב הראשון שלה הגיע בסוף 1942 כאשר תמכה בנחתים שנלחמו במהלך המערכה בגוודלקנל. במהלך שלוש השנים הבאות, היא פעלה בשני תפקידים עיקריים: תמיכה בירי ימי בהתקפות אמפיביות ברחבי האוקיינוס השקט והגנה נגד מטוסים עבור כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות. היא הפגיזה עמדות יפניות במהלך קרב טאראווה בנובמבר 1943 וקרב קווג'לין בפברואר 1944. במהלך המבצע האחרון, היא התנגשה באוניית המערכה וושינגטון ונאלצה לסגת לצורך תיקונים.
לאחר שחזרה לצי באפריל 1944, היא השתתפה במערכה על איי מריאנה ופלאו, הפגיזה את סאיפאן ועזרה להגן על הצי במהלך קרב ים הפיליפינים. בעיות מנוע מנעו ממנה להשתתף בקרב פלליו בספטמבר, אך היא נכחה בקרבות איוו ג'ימה ואוקינאווה ב-1945. בפעולה האחרונה, היא הפילה מספר קמיקזות. לאחר הכניעה היפנית באוגוסט, היא תרמה חיילים לכוח הכיבוש לפני שחזרה לארצות הברית בספטמבר. לאחר שיפוץ אחרון, היא הוכנסה למילואים ונותרה לא פעילה בעתודת הצי עד 1962, אז נמחקה מרשימות הצי ונמכרה לגרוטאות בשנה שלאחר מכן.
תכנון

סדרת דקוטה הדרומית הוזמנה בהקשר של חימוש ימי עולמי במהלך התמוטטות מערכת אמנת וושינגטון ששלטה בבניית אוניות מערכה במהלך שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30. על פי הסכמי וושינגטון ולונדון, מה שנקרא אוניות מערכה של אמנה הוגבלו להדחק בתפוסה סטנדרטית של 35,000 טונות ארוכות (36,000 טונות) וסוללה ראשית של תותחי 14 אינץ' (356 מילימטרים). בשנת 1936, בעקבות החלטת יפן לנטוש את מערכת ההסכמים, צי ארצות הברית החליט להפעיל את "סעיף המדרגות הנעות" באמנה שאפשרה להדחק לעלות ל-45,000 טונות ארוכות (46,000 טונות) ולהגדיל את החימוש כדי להגדיל לתותחי 16 אינץ' (406 מ"מ). התנגדויות הקונגרס להגדלת גודל האוניות החדשות אילצו את צוות התכנון לשמור על תפוסה קרובה ל-35,000 טונות ככל האפשר תוך שילוב התותחים והשריון הגדולים מספיק כדי להביס תותחים באותו קליבר.
אינדיאנה הייתה באורך כולל של 680 רגל (210 מטרים), רוחב של 108 רגל 2 אינץ' (32.97 מטרים) ושוקע של 35 רגל 1 אינץ (10.69 מטרים). הדחק האונייה היה 37,970 טונות ארוכות (38,580 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 44,519 טונות ארוכות (45,233 טונות) במעמס קרבי מלא. האונייה הונעה על ידי טורבינות קיטור של ג'נרל אלקטריק עם ארבעה צירים ושמונה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט בדירוג של 130,000 כוחות סוס (97,000 קילוואט), שהעניקו לה מהירות מרבית של 27.5 קשרים (50.9 קמ"ש). לאונייה היה טווח שיוט של 15,000 מיילים ימיים (28,000 ק"מ) במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש). היא נשאה שלושה מטוסים ימיים מסוג ווט OS2U קינגפישר לסיור אווירי, אשר שוגרו על ידי זוג מעוטים על הגוחה שלה. הצוות שלה בזמן השלום מנה 1,793 קצינים ומלחים אך במהלך המלחמה גדל הצוות ל-2,500.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של תשעה תותחי 16 אינץ'/45 קליבר Mark 6 בשלושה צריחי תותחים משולשים על קו האמצע, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על מקדימה, כשהשלישי מאחורה. הסוללה המשנית כללה 20 תותחים דו-תכליתיים 5 אינץ' (127 מ"מ) /38 קליבר מותקנים בצריחים תאומים מקובצים באמצע האונייה, חמישה צריחים משני הצדדים. כפי שתוכננה, האונייה צוידה בסוללת נ"מ של 20 תותחי 1.1 אינץ' (28 מ"מ) /75 קליבר ושנים עשר מקלעי M2 בראונינג בקליבר 0.50 בצריחים בודדים, אך היא הושלמה עם סוללה של שבעה צריחים מרובעים של תותחי בופורס 40 מ"מ (1.6 אינץ') במקום תותחי ה-1.1 אינץ' ו-35 תותחי אורליקון אוטומטיים 20 מ"מ (0.79 אינץ') בצריחים בודדים במקום מקלעי ה-0.5.
חגורת השריון הראשית הייתה בעובי 12.2 אינץ' (310 מילימטרים), בעוד הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי עד 6 אינץ' (152 מילימטרים). בצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 18 אינץ' (457 מילימטרים), והם הותקנו על גבי ברבטות שהיו בעובי 17.3 אינץ' (439 מילימטרים). במגדל הניווט היו דפנות בעובי 16 אינץ' (406 מ"מ).
תכנון > שינויים

אינדיאנה קיבלה סדרה של שינויים במהלך הקריירה המלחמתית שלה, המורכבת בעיקר מתוספות לסוללת הנ"מ שלה וסוגים שונים של מערכות מכ"ם. התוספת הראשונה הייתה התקנת מכ"ם חיפוש אווירי SC, שהוזמן ב-1941, שהותקן בתורן הקדמי. מאוחר יותר הוא הוחלף בסט מסוג SK. במקביל, הותקן מכ"ם חיפוש עילי SG על המבנה העילי הקדמי; סט SG שני נוסף לתורן הראשי לאחר חוויות במהלך המערכה בגוודלקנל ב-1942. במהלך ההצטיידות ב-1942, היא קיבלה מכ"ם בקרת אש Mark 3, שהותקן על מגדל הניווט שלה כדי לסייע בכיוון תותחי הסוללה הראשיים שלה ומכ"מים Mark 4 עבור תותחי הסוללה המשניים. ה-Mark 3 הוחלף במהירות במכ"ם פיקוח אש מודרני יותר Mark 8, ומכ"מים Mark 4 עבור תותחי הסוללה המשניים. מאוחר יותר היא קיבלה סטים של Mark 12/22 במקום מכ"מי ה-Mark 4. אינדיאנה קיבלה גם משבש TDY. בשנת 1945 הוחלפו טווחי הזיהוי המסורתיים שלה במערכות מכ"ם מיקרוגל Mark 27.
סוללת הנ"מ הקלה של האונייה הורחבה בהדרגה. עוד שלושה צריחים מרובעים של תותחי 40 מ"מ נוספו בסוף 1942. בינואר 1943 הותקנו לה עוד 18 תותחי 20 מ"מ, מה שהביא את סך הכל ל-53 תותחים. עוד שני צריחים מרובעים של תותחי 40 מ"מ נוספו בפברואר, ועוד שבעה תותחי 20 מ"מ נוספו מאוחר יותר באותה שנה עבור סוללה כוללת של שישים קנים. ביולי 1944 הוסרו מאינדיאנה חמישה מתותחי ה-20 מ"מ; שלושה נוספים הוסרו עד סוף המלחמה באמצע 1945.
היסטוריית שירות > בנייה

אוניית המערכה החדשה אושרה ב-27 במרץ 1934 על ידי חוק וינסון-טרמאל, והנשיא פרנקלין ד' רוזוולט אישר את השם אינדיאנה ב-21 בספטמבר 1938. השדרית לאינדיאנה הונחה ב-20 בנובמבר 1939 בחברת ניופורט ניוז לבניית ספינות של ניופורט ניוז, וירג'יניה. היא הושקה ב-21 בנובמבר 1941, עם ההטבלה שבוצעה על ידי מרגרט רובינס, בתו של מושל אינדיאנה, הנרי פ. שריקר. אינדיאנה הושלמה באפריל 1942 והוכנסה לשירות בצי ב-30 באפריל. קפטן אהרון ס. מריל היה המפקד הראשון של האונייה. במהלך טקס כניסתה לשירות, שבו השתתף מזכיר הצי פרנק נוקס, הניפה האונייה את הדגל מאוניית המערכה הישנה אינדיאנה ששימשה במהלך קרב סנטיאגו דה קובה ב-1898.
עבודת האבזור נמשכה בניופורט ניוז עד 20 במאי, ולמחרת יצאה אינדיאנה לניסויים ימיים. ניסויים ראשוניים נערכו במפרץ צ'ספיק בין 26 ל-29 במאי; ב-31, היא עזבה להמפטון רודס, וירג'יניה. ניסויי מהירות נערכו לאחר מכן ב-1 ביוני, במהלכם היא לוותה על ידי המשחתות צ'ארלס פ. יוז, הילרי פ. ג'ונס, אינגרהאם ווולזי. ניסויים, אימוני ירי ותרגילים שונים נמשכו עד ספטמבר, וב-29 היא עזבה למפרץ קאסקו במיין לאימוני ירי נוספים. האונייה הוכרזה כשירה לשירות קרבי ב-9 בנובמבר, והיא יצאה לתעלת פנמה באותו יום. בשלב זה, ארצות הברית הייתה במלחמה עם גרמניה ויפן במשך קרוב לשנה, והייתה בעיצומה של מערכת גוודלקנל באוקיינוס השקט; אינדיאנה נצטוותה להצטרף לכוחות הלוחמים שם.
היסטוריית שירות > מבצעי זירת האוקיינוס השקט > המערכה על איי מריאנה

אינדיאנה הגיעה לנמל סידלר, מאנוס איילנד ב-26 באפריל ודייוויס חזר אל אוניית הדגל שלו יומיים לאחר מכן. באותו יום, היא יצאה לדרך יחד עם מסצ'וסטס וארבע משחתות להצטרף ל-TF 58 למבצע מבצע כדור ברד, המתקפה הגדולה על אטול טרוק שנערכה במהלך 29–30 באפריל. ב-1 במאי, אינדיאנה השתתפה במתקפה על פונפיי באיי סניאבין, והפגיזה את האי במשך כשעה לפני שניתקה מגע לאחר שהתקשתה לאתר מטרות מתאימות. שלושה ימים לאחר מכן הגיע הצי האמריקאי למג'ורו, שם החל בהכנות לפלישה לכמה איים באיי מריאנה. הצי התייצב ב-6 ביוני כדי לצאת לשלב הראשון של המערכה, הפלישה לסאיפאן. אינדיאנה, וושינגטון וארבע משחתות מלוות סומנו כיחידת משימה (TU) 58.7.3, יחידת ההפגזות המערבית; במהלך ההפגזה שלפני הפלישה שהחלה ב-13 ביוני ונמשכה יומיים, אינדיאנה ירתה 584 פגזים מהסוללה הראשית שלה. מאוחר ב-15 ביוני, לאחר שכוחות הקרקע עלו לחוף, תקיפות אוויריות יפניות כוונו לצי הפלישה. אינדיאנה החלה בתרגילי התחמקות כדי להימנע מהתקיפות, כולל מפציץ טורפדו ששיגר טורפדו לעבר האונייה בסביבות השעה 19:10 שלא הצליח להתפוצץ. תותחי הנ"מ שלה הפילו את המטוס, יחד עם מפציץ נוסף שלוש דקות לאחר מכן. האונייה לא נפגעה בהתקפות ונשארה בעמדה.
התקפת נגד יפנית משמעותית יותר הגיעה בדמות הצי הנייד הראשון, כוח הפגיעה העיקרי של נושאות המטוסים. קרב ים הפיליפינים שלאחר מכן בין 19 ל-20 ביוני סיפקה אינדיאנה תמיכה נגד מטוסים לצי נושאות המטוסים האמריקאיות. היא ודקוטה הדרומית דיווחו על הגל הראשוני של מטוסים יפניים מוקדם ב-19 ביוני, ובשעה 10:48 תותחני הנ"מ שלה פתחו באש, והפילו במהירות מטוס יפני אחד. האונייה נאלצה לבצע תמרוני התחמקות בסביבות השעה 11:50, כאשר מפציץ טורפדו תקף אותה; הטורפדו התפוצץ ללא פגע מאחורי האונייה. כשמטוס קרב יפני התקרבה להפציץ את אינדיאנה, התותחים שלה ירו בזנבו של המטוס בשעה 12:13, וגרמו לו להתרסק לים. מזלה של האונייה אזל זמן קצר לאחר מכן, כאשר מפציץ טורפדו בוער נקג'ימה B5N2 התנגש בצד הימני שלה, והטיל פסולת בוערת מעל הסיפון. האונייה לא נפגעה בהתרסקות ואינדיאנה נותרה בעמדה. במהלך הקרב היא ירתה 416 פגזים מהתותחים המשניים שלה, 4,832 פגזים של 40 מ"מ ובסביבות 9,000 פגזים 20 מ"מ; היא ספגה חמישה נפגעים, כולם נפצעו מרסיסי פגזים מתותחי נ"מ של אוניות אחרות.
ב-4 ביולי, אחד מממטוסי הקינגפישר של אינדיאנה אסף שני אנשי צוות מנושאת המטוסים לקסינגטון לאחר שהמטוס שלהם הופל. אינדיאנה נשארה מחוץ למריאנה עד תחילת אוגוסט, אז נותקה לאניווטוק כדי לחדש תחמושת ואספקה. היא יצאה לדרך ב-30 באוגוסט עם TF 34 ופגשו את TG 38 ב-3 בספטמבר, שהיה אמור לתקוף את איי פלאו מאוחר יותר באותו חודש. עם זאת, אינדיאנה פיתחה בעיות במנוע, והיא נשלחה לנמל סידלר לתיקונים שנמשכו בין 21 בספטמבר ל-4 באוקטובר. במהלך תקופה זו, דייוויס העביר את דגלו למסצ'וסטס. לאחר מכן הצטרפה אינדיאנה לאוניית המערכה איידהו ולסיירות אינדיאנפוליס וקליבלנד למסע לפרל הארבור. הם הגיעו לשם ב-14 באוקטובר, ויומיים לאחר מכן אינדיאנה ואיידהו, בליווי שתי משחתות, יצאו למספנת הצי של פיוג'ט סאונד לשיפוץ יסודי שהושלם ב-30 בנובמבר. לאחר סבב נוסף של ניסויים ימיים, אינדיאנה עזבה ב-6 בדצמבר, לכיוון פרל הארבור, שם ערכה אימונים ותיקונים נוספים שנמשכו עד סוף השנה.
היסטוריית שירות > מבצעי זירת האוקיינוס השקט > פעולות מחוץ ליפן

אינדיאנה יצאה לדרך שוב בתחילת יולי וחזרה ל-TF 38. היא תמכה בתקיפות נושאות מטוסים על אזור טוקיו ב-10 ביולי והשתתפה בהפגזה הראשונה של איי הבית היפנים על ידי אוניות ראשה במהלך המלחמה. עבור המתקפה, שהתרחשה ב-14 ביולי, אינדיאנה שובצה ל-TU 34.8.1, שכלל את מסצ'וסטס ודקוטה הדרומית, הסיירות הכבדות שיקגו וקווינסי ותשע משחתות. היעד העיקרי היה מתחם תעשייתי בקמאישי שכלל את חברת הברזל היפנית ואת מפעלי הפלדה קמאישי. אינדיאנה ירתה 271 פגזים מתותחי ה-16 אינץ' שלה, אבל עשן הפריע למאמצים של מטוסי התצפית שלה לצפות בהשפעות הירי, אם כי משחתת חזרה למחרת ודיווחה כי שריפות עדיין בוערות. לאחר מכן, אינדיאנה חידשה את תפקידי תמיכת הנ"מ שלה עם כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות עד לניתוק למבצע הפגזה נוסף עם TU 34.8.1 ב-29 ביולי. מתקפה זו, שנעשתה בתיאום עם ה-TF 37 הבריטית - שנבנתה סביב אוניית המערכה קינג ג'ורג' החמישי - כוונה נגד מתקנים תעשייתיים בהממאצו. אינדיאנה ירתה 270 פגזים במהלך ההפגזה.
ב-1 באוגוסט, פלגת אוניות המערכה ה-8 נותקה ליצירת יחידת תמיכה 38.1.2; האוניות המשיכו בהתקפותיהן על ערי החוף יחד עם TF 37. אחד מהמטוסים של אינדיאנה התרסק בטעות בים ב-7 באוגוסט והצוות שלו נהרג. אוניות פלגת אוניות המערכה ה-8 ערכו מתקפה שנייה על קמאישי ב-9 באוגוסט, כאשר אינדיאנה ירתה בסך הכל 270 פגזים בין 12:46 ל-14:45. ראות לקויה שוב הקשה על המשקיפים, אם כי זו התבררה כמבצע ההתקפי האחרון של האונייה. יפן הסכימה להיכנע ללא תנאי ב-15 באוגוסט בזמן שאינדיאנה הייתה בדרך לחוף כדי לתמוך בגל נוסף של תקיפות נושאות מטוסים. במקום אמצעי לחימה, הועלו מזון וציוד רפואי על מטוסי נושאות המטוסים כדי להפיל אותם למחנות שבויים. אינדיאנה תרמה פלוגת נחיתה שנשלחה לחוף ב-30 באוגוסט, שהייתה חלק מכוחות הכיבוש הראשוניים.
לאחר הכניעה הרשמית ב-2 בספטמבר, אינדיאנה נכנסה לתוך מפרץ טוקיו ב-5. במהלך השבוע הבא, אינדיאנה עגנה בנמל ושימשה לטיפול בשבויים, כולל 54 אנשי הצי, 28 נחתים, 64 אזרחים, ומספר חיילים של צבא ארצות הברית וקנדה. ב-15 בספטמבר היא יצאה לדרך יחד עם המשחתת מנספילד, לכיוון קליפורניה. היא נאלצה להפליג במהירות של 18 קשרים (33 קמ"ש) מכיוון שהציר מספר 3 שלה ננעל ולא ניתן היה להשתמש בו. בדרך ערך הצוות שלה מגוון תרגילי ירי. שתי האוניות הגיעו לפרל הארבור ב-22 בספטמבר לפני שאינדיאנה המשיכה למחרת לסן פרנסיסקו, אליה הגיעה ב-29 בספטמבר, שם היא הורידה 1,013 נוסעים.
היסטוריית שירות > לאחר המלחמה

אינדיאנה נכנסה מיד למבדוק יבש במספנת הצי האנטרס פוינט לצורך תיקונים שנמשכו עד 31 באוקטובר. משם היא עברה לפיוג'ט סאונד, שם פורקו ממנה התחמושת וחומרים דליקים אחרים. לאחר מכן היא נכנסה למבדוק היבש ב-15 בנובמבר כדי להיות מוכנה לנטרול. ב-29 במרץ 1946 הכריז הצי על תוכנית מספר שתיים שלאחר המלחמה, אשר פירטה את הפחתות הכוח הנחוצות כדי להחזיר את הצי למצב של ימי שלום; אינדיאנה הייתה אמורה להיות מועברת לצי העתודה השקט יחד עם אלבמה.
תוכניות גובשו במהלך התקופה שבה הייתה במילואים לחדש את אינדיאנה ואת שאר אוניות הסדרה שלה אם יהיה צורך בהן לשירות פעיל עתידי. במרץ 1954, תוכנית לצייד את ארבע האוניות בסוללות משניות המורכבות מעשר תותחים תאומים בקוטר 3 אינץ' (76 מילימטרים) הוצעה, אך התוכנית לא יצאה לפועל. תוכנית נוספת להסב את האונייה לאוניית מערכה עם טילים מונחים עלתה בשנים 1956–1957, אך עלות ההסבה התבררה כמדי יקרה. היא הייתה מסירה את כל שלושת צריחי הסוללה הראשיים ומחליפה אותם במשגר טילי RIM-8 Talos כפול מקדימה, שני משגרי RIM-24 טרטר מאחור, נשק נגד צוללות וציוד לטיפול במסוקים. עלות הפרויקט הסתכמה ב-120 מיליון דולר.
האוניות נותרו מונחות בברמרטון, וושינגטון, עד תחילת שנות ה-60; ב-27 ביוני 1961, אדמירל ארלי בורק, ראש המבצעים הימיים, קבע את ארבע אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית ככשירות לסילוק, וב-1 במאי 1962 המליץ פרד קורת', מזכיר הצי, להוציא אותה מהצי. רישום כלי השיט ייכנס לתוקף ב-1 ביוני. לאחר מכן היא נמכרה לגרוטאות ב-6 בספטמבר 1963 ונגרטה.
כמה חלקים מהאונייה נשתמרו במדינה על שמה נקראה, כולל אחד מהעוגנים שלה, המוצג בקולוסיאום לזכר המלחמה של מחוז אלן בפורט ויין, אינדיאנה; הפעמון שלה נמצא בנשקייה הימית של הסלר באינדיאנפוליס, אינדיאנה; ההגה שלה נמצא בבית הספר התיכון שורטרידג', גם הוא באינדיאנפוליס; והתורן הראשי שלה, החרטום וזוג תותחי נ"מ עומדים לראווה באצטדיון הזיכרון של אוניברסיטת אינדיאנה. התורן והתותחים נתרמו על ידי הצי בשנת 1966, אך חלק החרטום שלה נשמר בקליפורניה עד 2013, אז הועבר לאוניברסיטת אינדיאנה. 20 חברי צוות האונייה השתתפו בטקס החנוכה בספטמבר 2013. חלק מהפלדה בעלת הרקע הנמוך שהרכיבה את גוף האינדיאנה מוחזרה ליצירת תא ספירת הרקע הנמוך במתקן הרדיואסיי והמחקר של Vivo‏ (IVRRF) במעבדה הלאומית של צפון מערב פסיפיק.
תרשים זיהוי של סדרת דקוטה הדרומית
USS אינדיאנה בזמן ניסויים, 8 בספטמבר 1942
אינדיאנה בדרום האוקיינוס השקט בדצמבר 1942
אינדיאנה במבדוק בפרל הארבור מציגה את התיקונים הזמניים לאחר ההתנגשות עם וושינגטון
אינדיאנה יצאה לדרך בינואר 1944
הצוות של אינדיאנה טוען מטעני דלק מאוקינאווה
אינדיאנה בים סוער במהלך סופת הציקלון ב-5 ביוני
USS אינדיאנה מפגיזה את קמאישי, יפן, 14 ביולי 1945
התורן והחרטום הראשי של הספינה מוצגים באצטדיון הזיכרון
דונג ננג 2

דוֹנג נֶנְג-2 (בסינית: 动能-2, תרגום: אנרגיה קינטית 2, באנגלית: Dong Neng-2) הוא טיל להשמדת לוויינים של צבא השחרור של העם, שפותח בתחילת שנות ה-2010.
דונג ננג-2 נועד לשמש כמיירט במסלולי לוויינות גבוהים (High Earth Orbit) המסוגל לנטרל לוויינים על ידי פגיעה במהירות קינטית גבוהה.
הערות שוליים

↑  William Lowther, 2012-10-18, China to test new anti-satellite weapon: report, Taipei Times
ערך זה הוא קצרמרבנושא סין ובנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית לחם סטיל

שגיאות פרמטריות בתבנית:חברה מסחרית 
שימוש בפרמטרים מיושנים [ אנשי מפתח ]
| --- | --- |
לוגו בית לחם סטיל
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה בפשיטת רגל
 תקופת הפעילות:  8 באפריל 1857 – 2001 (כ־143 שנים)
 חברות בנות:  Bethlehem Shipbuilding Corporation  Hauts Fourneaux, Forges et Aciéries du Chili 
 מיקום המטה:  בית לחם 
 משרד ראשי:  בית לחם, פנסילבניה, ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  מטלורגיה ברזלית 
 מוצרים עיקריים:  פלדה, נשק  קורות לבניית גורדי שחקים וגשרים, ספינות
 אנשי מפתח:  צ'ארלס שוואב, יוג'ין גרייס
  
 דף זיכרון רשמי
 
מפעל הדגל של החברה בבית לחם, פנסילבניה
בית לחם סטיל (באנגלית: Bethlehem Steel, מילולית: פלדת בית לחם) הייתה יצרנית ענק של פלדה, נשק, קורות לבניית גורדי שחקים וגשרים, ספינות ומספנות שנוסדה בשנת 1857 בעיר בית לחם בפנסילבניה. בשיאה הייתה יצרנית הפלדה השנייה בגודלה בארצות הברית (לאחר US Steel).
החברה פשטה רגל ב-2001 כתוצאה מחוסר אפשרות להתמודד עם ייבוא תוצרת זולה.
עד מלחמת העולם הראשונה

החברה נוסדה ב-8 באפריל 1857 בדרום העיר בית לחם ועברה מספר גלגולי-שמות עד שנתקבע שמה ב-1899. בשנת 1904 הפכה לתאגיד שבראש הדירקטוריון שלו ניצב צ'ארלס שוואב (Charles M. Schwab), נשיאה הראשון של החברה המתחרה, US Steel.
לקראת התערוכה העולמית של שיקגו (1893) נבחר בית היציקה לצקת את הסרן של גלגל הענק הראשון בעולם. הייתה זו באותה עת יציקת הפלדה השלמה הגדולה ביותר בהיסטוריה.
החברה הפכה למובילה בתחומי ייצור של פלדה מהירה, פסי רכבת וקורות פלדה לצורכי בניין, בכך השתלבה בתנופת הפיתוח של ארצות הברית בתחומים אלה ובפרט בהקמת גורדי שחקים. בסביבות 1900 רכשה החברה שליטה במכרה ברזל בקובה וב-1913 רכשה חברת בניית ספינות ממסצ'וסטס והפכה למובילה בתחום בניית ספינות.