stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מפלגת העם הרפובליקאית

| --- | --- |

 מדינה:  טורקיה 
 מייסד:  מוסטפא כמאל אטאטורק 
 מנהיגים:  אוזגור אוזל
 תקופת הפעילות:  7 בספטמבר 1919 (כארגון התנגדות 9 בספטמבר 1923 (כמפלגה פוליטית) 9 בספטמבר 1992 (ייסוד מחדש) – הווה
 אידאולוגיות:  ששת החיצים דמוקרטיה ליברלית סוציאל-דמוקרטיה
 מטה:  טורקיה אנקרה
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-שמאל
 ארגונים בינלאומיים:  מפלגת הסוציאליסטים האירופאים, הברית הפרוגרסיבית, האינטרנציונל הסוציאליסטי, Nation Alliance 
 נציגויות בפרלמנטים
 חברי פרלמנט:  129 (האספה הלאומית הגדולה של טורקיה) 
 www.chp.org.tr
 
מוסטפא כמאל אטאטורק נואם בוועידת המפלגה תחת סמל ששת החיצים
מפלגת העם הרפובליקאית (טורקית Cumhuriyet Halk Partisi, CHP) היא המפלגה הוותיקה בטורקיה ולמעשה קדמה בשמה הקודם הן למדינה והן לאספה הלאומית הגדולה של טורקיה. מצע המפלגה הוא לאומי, חילוני, כמאליסטי וסוציאל-דמוקרטי; סמלה, שישה חיצים לבנים על רקע אדום, מייצג את ששת עקרונות הכמאליזם כפי שהובעו ברפורמות אטאטורק: הרפובליקה, הלאומיות, העממיות, המהפכנות, החילוניות והמדינתיות. המפלגה היא מפלגה עמיתה במפלגת הגג של המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות האירופיות, מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
תקופת המפלגה הבודדת

התנועה הלאומית הטורקית, אשר התגבשה בטורקיה לאחר מלחמת העולם הראשונה התכנסה בוועידת סיוואס בחודש ספטמבר 1919, ובמהלכה שינתה את שמה ל"האגודה להגנה על זכויות אנטוליה ותראקיה" (Anadolu ve Rumeli Müdafaa-i Hukuk Cemiyeti). חברי אגודה זו, ובראשם מוסטפא כמאל, הכריזו על הקמתה של מפלגת העם הרפובליקאית ב-9 בספטמבר 1923, שנקראה עד ה-10 בנובמבר 1924 בשם "Cumhuriyet Halk Fırkası". בשל כך גורסת המפלגה כי ועידת סיווס הייתה גם ועידתה הראשונה כמפלגה ודברי ימיה חופפים לדברי ימיה של מלחמת העצמאות של טורקיה. עד שנת 1950 שלטה המפלגה בטורקיה.
אף על פי שחוקת טורקיה לא הגבילה את קיומן של מפלגות אחרות, למעשה לא קמו מפלגות בעלות משקל ממשי עד 1946. המפלגה תפקדה ככלי פוליטי מעין-ממלכתי והשיגה הסכמה בקרב העם על כך שעדיף לרכז את התמיכה בה, מפני שהאינטרסים של העם מוטמעים בה. המפלגה שלטה באספה הלאומית ואפשרה ליישם את עקרונות הכמאליזם ואת רפורמות אטאטורק במידה שעלתה כדי דיקטטורה נאורה. נשיא הרפובליקה היה גם מנהיג המפלגה עד 1950 - תחילה מוסטפא כמאל אטאטורק עד מותו ב-1938, ולאחריו איסמט אינני.
התקופה הרב-מפלגתית

ב-1946 נוסדה המפלגה הדמוקרטית (Demokrat Parti) בראשותו של אדנאן מנדרס. בבחירות שהתקיימו באותה שנה זכתה מפלגת העם הרפובליקאית ב-397 מ-550 המושבים באספה הלאומית, הודות לחוק שקבע כי כל הקולות באזור בחירה יזקפו לזכות המפלגה הזוכה ברוב הקולות באותו אזור (במידה רבה באופן זהה לשיטת הבחירות בארצות הברית). ארבע שנים מאוחר יותר, בבחירות שערכו ב-1950, הביסה המפלגה הדמוקרטית את מפלגת העם הרפובליקאית תוך שהיא זוכה ב-53.3% מסך קולות הבוחרים, שתורגמו לפי החוק ל-408 מושבים באספה הלאומית. לראשונה בתולדותיה הודחה מפלגת העם הרפובליקאית מהשלטון. מנדרס נותר בשלטון גם לאחר הבחירות ב-1954 וב-1957, אך באלה האחרונות החלה מפלגת העם הרפובליקאית מתאוששת. מנדרס הגיב באיום לסגור את המפלגה ובהגבלת הדמוקרטיה במדינה, והצבא התערב לראשונה ותפס את השלטון בהפיכה צבאית בשנת 1960. מנדרס הודח והוצא להורג ומפלגתו פוזרה.
לאחר ההפיכה שלט הצבא במדינה והחל מכין את הקרקע להשבת הדמוקרטיה. הוקם בית משפט לחוקה, הפרלמנט חולק לשני בתים - הסנאט והאסיפה הלאומית - והונהגה שיטת בחירות יחסית. ב-1961 נערכו בחירות חופשיות ואיסמט אינני היה שוב לראש ממשלת טורקיה ב-20 בנובמבר 1961. לראשונה בתולדות המדינה הוקמה בה ממשלה קואליציונית לה היו שותפות מפלגת העם הרפובליקאית ומפלגת הצדק (Adalet Partisi), יורשתה של המפלגה הדמוקרטית. עם זאת, חוסר היציבות הפוליטית במדינה נמשך ובמשך מעט יותר משלוש שנים עמד אינני בראשן של שלוש ממשלות שונות. ב-20 בפברואר 1965 הפסידה המפלגה את השלטון למפלגת הצדק ושבה אל האופוזיציה עד 1974. בינתיים התחוללה בטורקיה ההפיכה הצבאית השנייה ב-1971, ואיסמט אינני פינה את הנהגת המפלגה לבולנט אג'וויט. אג'וויט תפקד כראש הממשלה בשלוש תקופות כהונה קצרות בין 1974 ל-1979, עת השלטון נע ונד בינו לבין סוליימאן דמירל, מנהיג מפלגת הצדק. חוסר יציבות זה בא לסיומו בהפיכה הצבאית השלישית ב-1980. הצבא פיזר את כל המפלגות ואסר על השימוש בשמותיהן. המפלגה נוסדה שוב רק ב-9 בספטמבר 1992, ומאז 1979 לא זכתה שוב בשלטון בשל הנהגת אחוז החסימה הגבוה בטורקיה (10%), אם כי הייתה חברה בקואליציה בממשלתה השלישית של טנסו צ'ילר בין 1995 ל-1996.
המפלגה בהווה

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בבחירות ב-1999 לא עברה המפלגה את אחוז החסימה, והיא שבה אל הפרלמנט בבחירות 2002 עם 177 נציגים בהנהגתו של דניז בייקל. המפלגה הייתה למפלגת האופוזיציה למפלגת הצדק והפיתוח בראשותו של ראש הממשלה רג'פ טאיפ ארדואן (הנשיא בהווה), ואלה היו שתי המפלגות היחידות באספה הלאומית באותה כהונה.
בעקבות המשבר הפוליטי שנגרם כאשר ראש הממשלה ארדואן ביקש למנות את בן מפלגתו ושר החוץ של טורקיה עבדוללה גול (Abdullah Gül) לנשיא המדינה, איים הצבא להתערב בשלטון, ודי היה בכך כדי להביא לעריכת בחירות. בבחירות אלה שנערכו ב-2007 נחלשה מפלגת העם הרפובליקאית וייצוגה באספה הלאומית ירד ל-112 מושבים. מפלגה שלישית, מפלגת התנועה הלאומית (Milliyetçi Hareket Partisi, MHP) הימנית, הצליחה גם היא לעבור את אחוז החסימה, אך מפלגת הצדק והפיתוח הנהנית גם לאחר בחירות אלה מרוב מוחלט בפרלמנט הקימה ממשלת רוב ב-29 באוגוסט 2007.
ב-10 במאי 2010 התפטר דניז בייקל מראשות המפלגה בעקבות שערוריית מין. ב-22 במאי נבחר כמאל קיליצ'דראולו על ידי ועידת המפלגה לעמוד בראשותה.
ראו גם

ששת החיצים
הערות שוליים

↑  אריה שמואלביץ, ‏תורכיה במאה העשרים: בין מודרניזציה למסורת, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1997, עמ' 65
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260050105171  GND: 1093412-1  NKC: kn20120110002  SUDOC: 10387769X  VIAF: 239004734   WorldCat (עם VIAF): 239004734
מיגל דליבס

| --- | --- |

צילום הסופר בשנת 1998
 לידה:  17 באוקטובר 1920 מורסיה, ספרד 
 פטירה:  12 במרץ 2010 (בגיל 89) ואיאדוליד, ספרד 
 מדינה:  ספרד 
 מקום קבורה:  הפנתאון של בני ואיאדוליד המפורסמים 
 שם עט:  Max 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ואיאדוליד 
 שפות היצירה:  ספרדית 
 סוגה:  שירה 
 יצירות בולטות:  EL HEREJE, התמימים הקדושים, הדרך, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 צאצאים:  מיגל דליבס דה קסטרו, חרמן דליבס דה קסטרו 
 פרסים והוקרה:  פרס מיגל דה סרוואנטס (1993)  מדליית הזהב על הצטיינות בעבודה (1999)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מדריד (1987)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סארלנד (1990)  פרס הספרות הלאומי הספרדי (1991)  מדליית זהב של מחוז ולדוליד (1993)  פרס נדאל (1947)  פרס נסיך אסטוריאס לספרות (1982)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ואיאדוליד (1983)  פרס הספרות הלאומי לסיפורת (1999)  פרס פסטרנאת (1957)  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 אתר רשמי
 חתימה:   
 
מיגל דליבס סטיין (בספרדית: Miguel Delibes Setién ‏; 17 באוקטובר 1920 – 12 במרץ 2010) היה סופר ספרדי.
ביוגרפיה > ראשית חייו

דליבס נולד בוַואיַּאדוֹלִיד בשנת 1920 כשלישי מבין שמונת ילדיהם של אדולפו דליבס ומריה לבית סטיין.
האב, נולד ונפטר בעיר מויידו שבקנטבריה, שבה בילה מיגל רבות מחופשות הקיץ בילדותו. השם דליבס הוא שם צרפתי במקור "דליב" ובא מטולוז. סבו מצד האב של הסופר היה אחי המלחין הצרפתי ליאו דליב והוא עבר לספרד כדי להשתתף בבניית פסי הרכבת בקנטבריה. האב, אדולפו דליבס, היה פרופסור למשפטים בבית ספר למנהל עסקים בוואיאדוליד.
דליבס למד במכללה הקתולית "גברתנו מלורד" שבוואיאדוליד. אחרי פריצת מלחמת האזרחים בספרד התגייס לחיל הים במחנה הלאומני. הוא שירת על הסיירת הכבדה "קנאריאס" שפעלה באזור מאיורקה.
בסוף המלחמה ב-1939 חזר לעיר הולדתו ולמד מסחר ומשפטים. אחר כך למד בבית הספר לאמנויות ומלאכות בוואיאדוליד, שבו שכלל את מיומנויותיו באמנויות הפלסטיות. ב-1941 התחיל לעבוד כקריקטוריסט בעיתון מוביל בעירו, El Norte de Castilla.
ב-23 באפריל 1946 התחתן עם אנחלס דה קסטרו, שהפכה לאחת המוזות שלו בכתיבה. את ירח הדבש בילה הזוג במויידו, קנטבריה.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה הספרותית

בשלוש השנים שלאחר נישואיו התגבשה דרכו כסופר. ב-1947 התחיל לכתוב את הרומן הראשון שלו  La sombra del ciprés es alargada  (צל הברוש מאורך) שזכה כעבור שנה בפרס נדל ושציין את הופעתו בזירת הספרות הספרדית.  ב-1948 פורסם, תחת צנזורה כבדה, הרומן השני שלו, Aún es de día (עדיין יום)
באותה תקופה גדלה משפחתו:  ב-1947 נולד בנו מידל, לימים ביולוג ידוע. ב-1948 נולדה אנחלס,  שעתידה להיות ביולוגית וחוקרת, וב-1949 בנו השלישי, חרמאן.
השנה 1950 היוותה התחלת שלב חדש בקריירה של דליבס ככותב. אחרי שלקה בהתקף שחפת, פרסם את הרומן השלישי שלו El camino פוסט-מלחמתית. באותה שנה נולדה בתו אליסה, לימים בוגרת לימודי ספרדית וצרפתית.
ב-1952 התמנה דליבס לסגן מנהל העיתון "El Norte de Castilla"  ואז עימותיו עם הצנזורים הפכו לישירים ולתדירים יותר. הסופר התחיל לפרסם ספר חדש כל שנה:Mi idolatrado hijo Sisí (בני הנערץ סיסי) (1953), La partida (הנסיעה)  (1954), Diario de un cazador (יומנו של צייד) (1955), שזוכה בפרס הלאומי לספרות יפה,  Un novelista descubre América  (פרוזאיקן מגלה אמריקה) (1956), Siestas con viento sur (סיאסטות עם רוח הדרום) (1957), שהביאה לו את הפרס פסטנראת,  Diario de un emigrante (יומנו של מהגר) (1958)  ו 
La hoja roja  (העלה האדום) (1959). רומן אחרון זה היה אקזיסטנציאליסטי בתכניו ודן בצלם שעל סף פרישתו נזכר בחייו.
ב-1956 נולד בנו חואן דליבס, גם הוא לימים ביולוג בדומה אחיו וחובב ציד דיג, 
ב-1958 מונה הסופר מנהל של העיתון "אל נורטה דה קסטיליה".
יצירתו הספרותית

דליבס כתב יותר משישים ספרים. תחומי עניינו בכתיבתו המגוונת כוללים, בין השאר, יחסים אנושיים ומחאה חברתית, סיפורי מסעות, ציד ודיג, פובליציסטיקה ואוטוביוגרפיה. יצירתו נודעת הן בזכות איכותה המעולה הן בזכות כמוּתה ועקביות פרסומה. ראשית הקריירה הספרותית של דליבס בשלושה רומנים, שכבר הראשון בהם, "צל הברוש מאורך" (1948) – ספר אקזיסטנציאליסטי המתמקד בחרדותיו של אדם הנמשך למוות ומשום כך נמנע מליצור קשרים עם הזולת – זיכה את כותבו בפרס נאדאל הנכסף. שני הרומנים שדליבס פרסם לאחר מכן, "עדיין יום" (1949) ו"הדרך" (1950), התחילו לקבע את המוניטין שיצאו לכותבם. הראשון שבהם הוא מעין וריאציה אפלולית ונוגה על סיפור היפה והחיה, ואילו השני הוא סיפור חניכה, המספר על הלילה האחרון בכפר של נער העומד לעזוב את ביתו ולעבור להתגורר בפנימייה בעיר. במהלך אותו לילה נזכר הצעיר בילדותו, והוא מגולל את קורותיה. הילדות היא אחד העניינים השגורים ביותר בכתיבת דליבס, שהשתמש בטכניקות שונות כדי לתאר אותה – אחת הייחודיות שבהן היא נקודת המבט של הילד עצמו, כפי שעולה למשל מהרומן "הנסיך המודח" (1970).
העניין שגילה דליבס לאורך כל דרכו הספרותית בילדים ובעולמם נובע לדבריו מ"העדפת האנשים הפרימיטיוויים, היצורים בשלבי היווצרותם". לפי תפישת דליבס "הילד הוא האדם בתגובותיו האותנטיות והספונטניות, בלי צִעצוע וייפוי", ואילו החינוך, כמוהו כתרבות העיר, הוא "מה שבהתחלה מלביש תחפושת ובסופו של דבר מלביש מדים". רבים מספרי דליבס מביאים באמצעות סיפורי החניכה הכלולים בהם את סיפור חניכתה של ספרד מולדתו. אף־על־פי שכתיבת דליבס היא בעיקרה ריאליסטית, הרי עומק דמויותיו ועיצובן המאלף, עושר לשונו ורגישותו חסרת־הפניות כלפי הסבל האנושי מקנים לה נופך מקסים ומזעזע גם יחד. אלה הופכים את הקריאה בספרים דוגמת "בני הנערץ סיסי" (1953), "החולדות" (1962), "מלחמות אבותינו" (1975) ו"התמימים הקדושים" (1981) לחוויות מעשירות ובלתי־נשכחות.
תרגומי יצירותיו לעברית

הספר "התמימים הקדושים" תורגם לעברית פעמיים: פעם בידי משה בן-הראש (הוצאת סמנה, 1987, בשם "הקדושים והתמימים") ופעם בידי טל ניצן (סדרת "לטינו", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003).
מרווין אגהו

מרווין אגהו (בגרמנית: Marvin Egho; נולד ב-9 במאי 1994 בווינה שבאוסטריה) הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ראנס מליגת העל הדנית.
קריירת מועדונים

אגהו החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת SR דונאופלד וינה מהליגות הנמוכות באוסטריה. ב-15 ביולי 2013 הושאל לראפיד וינה מהבונדסליגה האוסטרית, אך שיחק רק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-1 ביולי 2014 חתם אגהו באדמירה ואקר מדלינג מהבונדסליגה האוסטרית. ב-19 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-1 לוולפסברג במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2014/2015. בסך הכל ערך שבע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-18 בינואר 2016 הושאל לווינר נוישטאדט מהליגה האוסטרית השנייה עד לתום עונת 2015/2016. הוא ערך 15 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ששה שערים.
ב-29 ביוני 2016 חתם אגהו על חוזה לשלוש שנים בריד מהבונדסליגה האוסטרית. הוא ערך עשר הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-23 ביוני 2017 חתם אגהו על חוזה לשנתיים בספרטק טרנבה מליגת העל הסלובקית. הוא ערך 31 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שבעה שערים, וזכה עם המועדון באליפות סלובקיה.
ב-21 באוגוסט 2018 חתם אגהו בראנס מליגת העל הדנית. בעונת 2020/2021 זכה עם המועדון בהגביע הדני, כשהוא מבקיע חמישה שערים בחמישה משחקים.
תארים

אליפות סלובקיה (1): 2017/2018
הגביע הדני (1): 2020/2021
הערות שוליים

↑  Wiener Neustadt verstärkt sich mit Egho! באתר ligaportal, ‏ 18 בינואר 2016 (בגרמנית)
↑  Marvin Egho spielt bei der SV Guntamatic Ried באתר הרשמי של ריד, 29 ביוני 2016 (בגרמנית)
↑  Spartak Trnava verpflichtet die Österreicher Yasin Pehlivan und Marvin Egho באתר sportreport, ‏ 23 ביוני 2017 (בגרמנית)
↑  Randers FC henter Marvin Egho באתר הרשמי של ראנס, 21 באוגוסט 2018 (בדנית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מרווין אגהו".
מירי זמיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1950 (בת 74 בערך) חיפה
 מדינה:  ישראל 
 ידועה בשל:  סגנית מיס תבל, מיס ישראל 1968
 
מירי זמיר (נולדה ב-1950) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1968.
ביוגרפיה

מירי זמיר (זומר) נולדה בחיפה, זמן קצר לאחר שהוריה עלו לישראל מרומניה עם אחיה.
בנובמבר 1968 זכתה זמיר במקום השלישי בתחרות "מיס עולם 1968" (אנ').
לאחר זכייתה בתואר מלכת היופי וסגנית מיס עולם ובמהלך השתתפותה בתחרות הבינלאומית בלונדון, הייתה חביבה על הקהל. היא עברה לגור בתל אביב ועסקה בדוגמנות.
היא ניסתה את כוחה גם במשחק. שיחקה בהצגה "בואינג אקספרס", של אברהם דשא (פשנל) ובסרט "האיש שבא לקחת", עם אסי דיין, זאב רווח ומוני מושונוב, וכן בתפקיד אורח בסדרה הקומית "המסעדה הגדולה".
עבדה כמורה ללשון בתיכון "היובל" בהרצליה עד יציאתה לפנסיה.
זמיר, הידועה כיום בשם "מירי רודיטי", נישאה פעמיים והתגרשה פעמיים. היא אם לשני בנים ובת מנישואיה השניים.
הערות שוליים

↑  ישראל 50 בעמוד על שנת 1968
| מלכות היופי של ישראל |
| --- | --- | --- |
| שנות החמישים | מרים ירון (1950) • מיכל הראל (1951) • אורה ורד ג'מילי (1952) • חבצלת דרור (1953) • אביבה פאר (1954) • אילנה כרמל (1955) • שרה טל (1956) • עטרה ברזילי (1957) • מרים הדר (1958) • רינה יצחקוב (1959) |  |
| שנות השישים | עליזה גור (1960) • דליה ליאון (1961) • יהודית מזור (1962) • אסתר כפיר (1963) • רונית רינת (1964) • עליזה שדה (1965) • אביבה ישראלי (1966) • בתיה כבירי (1967) • מירי זמיר (1968) • חווה לוי (1969) |  |
| שנות השבעים | מושית ציפורין (1970) • אתי אורגד (1971) • אילנה גורן (1972) • לימור שריר (1973) • עדנה לוי (1974) • אורית קופר (1975) • רינה מור (1976) • זהבה ורדי (1977) • דורית ילינק (1978) • ורד פולגר (1979) |  |
| שנות השמונים | אילנה שושן (1980) • דנה וקסלר (1981) • דבי הס (1982) • שמעונה הולנדר (1983) • ספיר קופמן (1984) • הילה קלמן (1985) • נילי דרוקר (1986) • ימית נוי (1987) • שירלי בן מרדכי (1988) • ניקול הלפרין (1989) |  |
| שנות התשעים | איבונה קרוגליאק (1990) • מירי גולדפרב (1991) • רוית אסף (1992) • יאנה חודריקר (1993) • רווית ירקוני (1994) • יאנה קלמן (1995) • טלי לוונטל (1996) • מירית גרינברג (1997) • לינור אברג'יל (1998) • רנא רסלאן (1999) |  |
| העשור הראשון של המאה ה-21 | נירית בקשי (2000) • אילנית לוי (2001) • ימית הר נוי (2002) • סיון קליין (2003) • גל גדות (2004) • ילנה ראלף (2005) • יעל נזרי (2006) • לירן כוהנר (2007) • תמר זיסקינד (2008) • עדי רודניצקי (2009) |  |
| העשור השני של המאה ה-21 | שביט ויזל (2010) • אלה רן (2011) • שני חזן (2012) • טיטי איינאו (2013) • מור ממן (2014) • מעיין קרן (2015) • קארין עליה (2016) • רותם רבי (2017) • ניקול רזניקוב (2018) • סלע שרלין (2019) |  |
| העשור השלישי של המאה ה-21 | תהילה לוי (2020) • נועה כוכבא (2021) • אופיר קורסיה (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009156737905171  VIAF: 1300160978144917940009   WorldCat (עם VIAF): 1300160978144917940009
מרצדס-בנץ W114

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  דיימלר בנץ 
 מודל קודם:  מרצדס-בנץ W110 
 מודל אחריו:  מרצדס-בנץ W123 
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע בנזין 
 מעצב:  Paul Bracq 
 
הרכב ששימש את לוחמי סיירת מטכ"ל בתום מבצע יונתן, מרצדס בנץ 220D ‏(W115)
מרצדס-בנץ W114 ו-W115 הן סדרת דגמי מכוניות סלון מנהלים אשר יוצרו על ידי חברת מרצדס-בנץ בין השנים 1976-1968.
דגמי ה-W114 הם בעלי מנועי 6 צילינדרים ומסומנים  230, 250 ו-280.
לדגמי ה-W115 מנוע 4 צילינדרים והם מסומנים  200, 220, 230 ו-240.
דגמים אלו תפסו את מקומם של דגם ה-W110. הם מותגו כדגם ה-S קלאס, והופיעו בתצורות של 'סדאן' ו'קופה'.
כ-1.9 מיליון יחידות של דגמים אלו נמכרו ברחבי העולם, ואת מקומם תפסו דגמי ה-W123.
ראו גם

מרצדס-בנץ W105
מרצדס-בנץ W108
מרצדס-בנץ W110
מרצדס-בנץ W111
מרצדס-בנץ W120
מרצדס-בנץ W201

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  דיימלר בנץ 
 מודל אחריו:  Mercedes-Benz W202, מרצדס-בנץ C-קלאס 
 אורך:  4,420 מ"מ 
 בסיס גלגלים:  2,665 מ"מ 
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע בנזין 
 
מרצדס-בנץ W201
מרצדס-בנץ W201 היא מכונית מנהלים קומפקטית אשר יוצרה על ידי חברת מרצדס-בנץ בין השנים 1993-1982.
ה-W201 המוכרת גם כסדרת ה-190, יוצרה בגרסת סדאן 4 דלתות מנועי בנזין ודיזל. זכתה להצלחה רבה באירופה אך פחות בארצות הברית כאשר בסה"כ נמכרו ממנה 1.8 מיליון יחידות ברחבי העולם. הייתה מהמכוניות החשובות ביותר לחברת מרצדס-בנץ בשנות השמונים לצד דגמי ה-W124 וה-W123 והוחלפה לבסוף על ידי המרצדס-בנץ C-קלאס.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph117841
מרווין בארנס

| --- | --- |
 לידה:  27 ביולי 1952 פרובידנס, רוד איילנד, ארצות הברית
 פטירה:  8 בספטמבר 2014 (בגיל 62) פרובידנס, רוד איילנד, ארצות הברית
 עמדה:  פאוור פורוורד
 גובה:  2.03 מטרים
 מספר:  8, 24, 27
 מכללה:  פרובידנס קולג'
 דראפט:  בחירה שנייה, 1974 פילדלפיה 76'
 קבוצות כשחקן
 1974–1976 1976–1977 1977–1978 1978–1979 1979–1980 1980 1982–1983 1983–1984 1985–1986:  ספיריטס אוף סנט לואיס דטרויט פיסטונס באפלו ברייבס בוסטון סלטיקס סן דייגו קליפרס פלקנסטרו טריאסטה דטרויט ספיריטס אוהיו מיקסרס אוונסוויל ת'אנדר
 הישגים כשחקן
 חמישיית העונה השנייה ב-ABA‏ (1975) 2 בחירות למשחק האולסטאר של ה-ABA‏ (1975, 1976) רוקי העונה ב-ABA‏ (1975) חבר קבוצת כל הזמנים של ה-ABA
מרווין ג'רום בארנס (באנגלית: Marvin Jerome Barnes;‏ 27 ביולי 1952 – 8 בספטמבר 2014) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-ABA וה-NBA בין השנים 1974–1980. לאורך הקריירה השתתף פעמיים במשחק האולסטאר של ה-ABA, ורשם ממוצעים כוללים של 16.0 נקודות, 9.1 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק.
בשנת 1997 נבחר לאחד מ-30 חברי קבוצת כל הזמנים של ה-ABA.
קריירת משחק > קריירת מכללות

בארנס נולד וגדל בפרובידנס שברוד איילנד, ובין השנים 1970–1974 למד בפרובידנס קולג'. בעונת 1972/1973 הוביל את קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, לצדו של ארני דיגרגוריו, להעפלתה הראשונה אי פעם לפיינל פור טורניר אליפות המכללות. במשחק חצי הגמר נפצע בארנס כבר לאחר 11 דקות, וקבוצתו הפסידה מול אוניברסיטת ממפיס בתוצאה 85–98. בעונה הבאה המשיך להציג יכולת טובה, אולם קבוצתו הודחה מטורניר המכללות כבר בשלב שמינית הגמר (NCAA Sweet Sixteen), לאחר שהפסידה מול האלופה שבדרך – אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית. לאורך 3 עונותיו בליגת המכללות קלע 20.7 נקודות והוריד 17.9 ריבאונדים למשחק, תחת המאמן חבר היכל התהילה של הכדורסל, דייב גאוויט.
קריירת משחק > קריירה מקצועית

בדראפט ה-NBA‏ 1974 נבחר בארנס בבחירה השנייה, על ידי פילדלפיה 76', אולם בחר לשחק עבור קבוצת ספיריטס אוף סנט לואיס מליגת ה-ABA. כבר במשחקו השביעי ב-ABA קלע 48 נקודות במשחק מול סן דייגו קונקיסטדורס, ובהמשך אותה עונה קלע שיא קריירה של 54 נקודות מול ממפיס סאונדס. במהלך אותה עונה השתתף במשחק האולסטאר של ה-ABA, לצד חברו לקבוצה פרדי לואיס, ובסיומה זכה בפרס "רוקי השנה" לאחר שרשם ממוצעים של 24.0 נקודות ו-15.6 ריבאונדים למשחק. בפלייאוף 1975 התעלה על עצמו עם 30.8 נקודות בממוצע למשחק, אך קבוצתו הודחה בגמר האזור המזרחי, מול קנטקי קולונלס. בעונת 1975/1976 הציג ממוצעים דומים, ונבחר בשנית להשתתף במשחק האולסטאר.
בקיץ 1976 התפרק מועדון הספיריטס יחד עם ליגת ה-ABA, ובארנס עבר לשחק בדטרויט פיסטונס מליגת ה-NBA. בעונתו המלאה היחידה בקבוצה קלע 9.6 נקודות למשחק בלבד, כשחקן ספסל.
לאחר 12 משחקים בעונת 1977/1978 הועבר בטרייד לבאפלו ברייבס, בתמורה לג'ון שומייט וגאס ג'רארד. עד לסיום אותה עונה תרם 11.8 נקודות ו-7.3 ריבאונדים למשחק כשחקן חמישייה קבוע.
ביולי 1978 הועבר עם נייט ארצ'יבלד, בילי נייט ושתי בחירות דראפט עתידיות לבוסטון סלטיקס, בתמורה לקרמיט וושינגטון, סידני ויקס, פרימן ויליאמס וקווין קונרט. בפברואר 1979 שוחרר מהקבוצה. בעונת 1979/1980 שיחק ב-20 משחקים עם סן דייגו קליפרס, בטרם עזב את ליגת ה-NBA.
בשנת 1980 עבר לשחק בקבוצת פלקנסטרו טריאסטה האיטלקית, ובין השנים 1980–1986 שיחק לתקופות קצרות עבור "דטרויט ספיריטס", "אוהיו מיקסרס" ו"אוונסוויל ת'אנדר" מליגת ה-CBA.
חייו האישיים

בשנתו האחרונה בבית הספר התיכון בפרובידנס נעצר ביחד עם כנופייתו לאחר שניסו לשדוד אוטובוס. בשנת 1972 הכה את אחד מחבריו לקבוצה בפרובידנס קולג' עם מפתח ברגים. לאחר שהודה באשמה, הוטל עליו לשלם פיצויים בסך 10,000 דולר, ונגזר עליו מאסר על תנאי. בשנת 1976, בעת ששיחק עבור דטרויט פיסטונס, נמצא סוחב רובה בתיקו בנמל התעופה דטרויט מטרופוליטן; בכך הפר את תנאי שחרורו, והוא נשפט ל-152 ימי מאסר בבית סוהר.
לאחר פרישתו ממשחק נעצר בארנס באשמות פריצה, הסגת גבול ואחזקת סמים. לאחר שאיבד את כל כספו הפך לחסר בית, ונדד בין בוסטון, דטרויט וסנט לואיס.
ב-8 בספטמבר 2014 נפטר בארנס בפרובידנס, בגיל 62.
הערות שוליים

↑  הסטטיסטיקות של בארנס בליגות ה-ABA וה-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המשחק בין פרובידנס לממפיס, באתר sports-reference.com
↑  הסטטיסטיקות של בארנס בליגת המכללות, באתר sports-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1974, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המשחק בין הספיריטס לסאונדס, באתר basketball-reference.com
↑  בארנס נשלח בטרייד לבאפלו, באתר הניו יורק טיימס, 24 בנובמבר 1977
↑  באפלו ובוסטון מחליפות שבעה שחקנים, באתר ניו יורק טיימס, 5 ביולי 1978
↑  הפעם החדשות טובות, באתר ספורטס אילוסטרייטד, 24 באוקטובר 1977
↑  עוד חדשות רעות ל"חדשות רעות", באתר וושינגטון פוסט, 15 במאי 2007
↑  מה קרה למרווין בארנס, באתר celticslife.com,‏ 26 ביולי 2011
↑  ההודעה על פטירתו של בארנס, באתר ESPN,‏ 8 בספטמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2016163912  VIAF: 4393148209332800460008   WorldCat (עם VIAF): 4393148209332800460008
מרצדס-בנץ W124

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  דיימלר בנץ 
 יחידות שיוצרו:  2,737,861 
 מודל קודם:  מרצדס-בנץ W123 
 מודל אחריו:  Mercedes-Benz type 210, Mercedes-Benz C208 
 רוחב:  1,740 מ"מ 
 גובה:  1,425 מ"מ 
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע בנזין 
 
מרצדס-בנץ W124
מרצדס-בנץ W124 היא מכונית סלון מנהלים אשר יוצרה על ידי חברת מרצדס-בנץ בין השנים 1997-1984.
מכונית ה-W124 החליפה את המרצדס-בנץ W123 בשנת 1985 והוחלפה בשנת 1995 על ידי המרצדס-בנץ E-קלאס. ה-W124 יוצרה בגרסאות סדאן, סטיישן, קופה וקבריולה. לצד דגם ה-W123 והמרצדס-בנץ W201 הייתה מהמכוניות החשובות ביותר לחברה בשנות השמונים.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566519805171  LCCN: sh2008006809  NKC: ph135733
ממורי בנדה

| --- | --- |

 לידה:  24 בספטמבר 1996 (בת 28) מזמבה, מלאווי 
 מדינה:  מלאווי 
 
ממורי בנדה (נולדה ב-1997, לערך) היא פעילת זכויות אדם, ובפרט זכויות נשים וילדות, ממלאווי. הקימה את הארגון "תנו לבנות להוביל" ומערבת נערות במאבק נגד התעללות מינית והשחתה גניטלית דרך הרשת להעצמת בנות (GENET). אחרי חמש שנים של מאבק פוליטי, ב-2015 הועלה גיל הנישואים במלאווי לגיל 18 במסגרת חוק חדש בנושא התעללות בילדים.
רקע

ממורי בנדה החלה את דרכה בפעילות להגנת ילדות אחרי שאחותה הקטנה מרסי נשלחה ל"מחנה חניכה" לנישואים - מרכז שבו ילדות עוברות אונס על ידי גברים מבוגרים, לכאורה להכנתן לנישואים. היא חזרה משם בהריון, ונאלצה להינשא לגבר ממנו הרתה. היא פרשה אז מלימודיה. נישואים אלו לא ארכו, ומרסי עברה את החוויה הזו פעמיים נוספות, כך שכבר הייתה אם לשלושה עד גיל 16, ונטולת תקווה לחזור ללימודים ולהגשים חלומה להיות מורה. בתקופה זו, שכיחות נישואי ילדות בכפייה במלאווי הייתה הגבוהה בעולם.
בנדה הייתה אמורה גם ללכת בדרך זו, אך היא מרדה. היא האמינה שזו זכות בסיסית של נערות להחליט מתי ועם מי להתחתן, וגם שחובה לאפשר לנערות לסיים את לימודיהן. בעודנה נערה צעירה בעצמה, בנדה שמעה על סדנאות כתיבה של GENET, ושכנעה עוד נערות להשתתף, וביחד הן הפיקו סדרת חיבורים שפורסמו בצורת ספר בשנת 2010 בכותרת "אני אנשא כאני אחליט!" בנדה ניצלה את התנופה הזו כדי להוביל תנועה עממית בנושא בכל רחבי מלאווי. הפרספקטיבה החדשה הזו - של הנערות עצמן - הכה הדים גם בקרב הפוליטיקאים, והאיצה את התהליך של אימוץ חוק המגן על נערות מנישואים כפויים, אשר עבר ב-2015. על פי בנדה, מדובר בצעד חשוב, אך שהבעיה נטועה בכך שאין אכיפה, ושגם נישואיה של אחותה הקטנה היו בלתי חוקיים.
ב-2014, הוזמנה בנדה לנאום בפני עצרת האו"ם על מצב ילדות ונערות בארצה. ב-2017, היא השתתפה בפורום החירות אוסלו (OFF) כדוברת מרכזית. היא מונתה כ"מנהיגת בנות" על ידי Rise Up והיא חברה בוועד המייעץ של הארגון, שמטרתו העצמת נשים וילדות דרך עבודה קהילתית.
נכון ל-2018, בנדה סטודנטית לתואר ראשון באוניברסיטה במלאווי.
הערות שוליים

↑  TEDWomen Update: Memory Banda and a warrior’s cry against child marriage, Pat Mitchell, HuffPost, Sep 23, 2017
↑  Memory Banda escaped child marriage in Malawi, but her 11-year-old sister wasn't so lucky, Joyce Hackel, PRI, March 12, 2015
↑  Oslo Freedom Forum, Memory Banda
↑  Rise Up - Malawi’s Other Banda
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ממורי בנדה".