סטנלי ריד
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פסיקותיו

על פסיקותיו הבולטות של ריד נמנו:
"ארצות הברית נגד קואופרטיב רוק רויאל" (.United States v. Rock Royal Cooperative, Inc) מ-1939. פסק דין זה היה אחד הראשונים בהם ריד כתב את חוות דעת הרוב. התיק היה חשוב במיוחד עבור ריד בגלל תפקידו הקודם כיועץ המשפטי של הקואופרטיבים החקלאיים (רוק רויאל היה קואופרטיב לייצור חלב). ריד נצמד לעובדות המקרה, וציטט באריכות את החוק, התקנות ואת נוהלי הסוכנות.
"גורין נגד ארצות הברית" (Gorin v. United States) מ-1941. פסק דין זה אישר כמה היבטים של חוק הריגול (Espionage Act of 1917).
"סמית' נגד אולרייט" (Smith v. Allwright) מ-1944. ב-1935 פסק בית המשפט העליון פה אחד בפסק הדין "גרובי נגד טאונסנד" (Grovey v. Townsend) שמפלגות פוליטיות בטקסס לא הפרו את הזכויות החוקתיות של האזרחים האפרו-אמריקאים כאשר מנעו מהם את הזכות להצביע בבחירות המקדימות. בפסק הדין סמית' נגד אולרייט עלתה הסוגיה שוב. הפעם, העותר טען שהמדינה, לא המפלגה הפוליטית, מנעה מאזרחים שחורים את זכות הבחירה. בהחלטה שהתקבל ברוב של שמונה שופטים מול אחד ונכתבה על ידי ריד, הפך בית המשפט את פסק הדין גרובי על פניו כהחלטה שגויה. ריד פסל את צעדי המדינה והכריז ש"לכל אורך ההיסטוריה שלו בית המשפט יישם בחופשיות את סמכותו לבחון מחדש את הבסיס להחלטותיו החוקתיות". המתנגד היחידי לפסק דין זה היה השופט אוון רוברטס, שתשע שנים קודם לכן כתב את חוות דעת הרוב בפסק דין גרובי.
"מורגן נגד וירג'יניה" (Morgan v. Virginia) מ-1946. בפסק דין שהתקבל ברוב של שבעה שופטים מול אחד, פסק ריד על החלת "כלל הטורח המיותר" (Undue burden standard) על החוק של וירג'יניה שחייב את קיום ההפרדה הגזעית על בסיס הכלל נפרד אך שווה בתחבורה הציבורית. ריד קבע שהחוק יצר טורח מיותר בשל העובדה שהאחידות שלו הייתה חיונית בפעילויות בין-מדינתיות מסוימות, כמו בפעילות תחבורתית.
"אדמסון נגד קליפורניה" (Adamson v. California) מ-1947. אדמסון הואשם ברצח אך בחר שלא להעיד, שכן הוא ידע שהתובע ישאל אותו בנוגע לעברו הפלילי הקודם. אדמסון טען שבשל העובדה שהתובע משך את תשומת הלב לסירובו להעיד, וכך זכותו של אדמסון להימנע מהפללה עצמית הופרה. ריד כתב שהזכות שניתנה על פי התיקון ה-14 לא הרחיבה את ההגנות של התיקון החמישי לבתי המשפט של המדינות. הוא חש שמנסחי התיקון ה-14 לא התכוונו להחיל את מגילת הזכויות לחוקי המדינות ללא הגבלה.
"מק'קולום נגד מועצת החינוך" (McCollum v. Board of Education) מ-1948. ריד התגאה בחוות דעת המיעוט שהוא כתב בפסק דין זה. הפסיקה הייתה ההכרזה הראשונה שמדינה הפרה את סעיף ההתאגדות. ריד לא אהב את המשפט "חומת הפרדה בין הכנסייה לבין המדינה", וחוות דעת המיעוט שלו כללה את המימרה המפורסמת שלו בנוגע למשפט זה: "שלטון החוק לא צריך להסתמך על צורת דיבור".
"פנקאמפ נגד פלורידה" (Pennekamp v. Florida) מ-1946. בפסק דין זה כתב ריד את חוות דעת הרוב שהתמודדה עם הסוגיה אם שופטים יכולים להטיל צנזורה על עיתונים על פגיעה בשמם הטוב של בתי המשפט. העיתון "מיאמי הראלד" (Miami Herald) פרסם שני מאמרי מערכת וקריקטורה שבהם נמתחה ביקורת על החלטת בית משפט של פלורידה בהליך מתנהל. השופט הרשיע את המוציא לאור והעורך של העיתון בביזיון בית המשפט, בטענה שהחומר שפורסם הוציא את דיבת בית המשפט רעה ובך הפריע לניהול התקין של ההליך המשפטי. בהסתמך על עובדות המקרה, השתמש ריד במבחן הסכנה הברורה והמיידית ופסק לטובת העיתון על בסיס חופש הביטוי.
פסק דין בראון נגד מועצת החינוך מ-1954. פסק דין זה הוכר כתיק קריטי עוד לפני שהגיע לפתחו של בית המשפט העליון. נשיא בית המשפט העליון ארל וורן, בהבינו כמה שנוי במחלוקת יהיה תיק זה מבחינה ציבורית, היה מעוניין מאוד להימנע מהתנגדויות לפסק הדין בקרב שופטי ההרכב. ריד היה השופט היחידי שהיה חשש שלא יצביע עם הרוב. השופטים האחרים דאגו בשל מחויבותו של ריד לזכויות האזרח, שכן הוא היה חבר במועדון חברים בוושינגטון, שאז היה פתוח רק בפני לבנים, ובמדינתו קנטקי הייתה בתוקף אמנה מגבילה דומה (שהובילה את ריד לפסול את עצמו מלדון בתיק זכויות אזרח ב-1948). בכל אופן, ריד כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "סמית' נגד אולרייט" והצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "סוויט נגד פיינטר" (Sweatt v. Painter), שפסל הפרדה גזעית על בסיס העיקרון נפרד אך שווה בבתי ספר למשפטים. מלכתחילה תכנן ריד לכתוב חוות דעת מיעוט בפסק הדין בראון, אך הצטרף לחוות דעת הרוב לפני שההחלטה נתנה. משקיפים רבים, כולל וורן עצמו, סברו שההחלטה פה אחד בפסק דין בראון הייתה נחוצה כדי להשיג את קבלתו על ידי הציבור.