stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חאסקובו (מחוז)
הערות שוליים

↑  מחוז חאסקובו, פרופיל כלכלי, באתר מחוז חאסקובו (בבולגרית).
↑  תמהיל אתני ואמונה דתית בהתייחס לנתוני מפקד 2001.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007477791305171  LCCN: n00140143  MusicBrainz: 756401e6-6f9e-426d-8775-4e7be7683086  VIAF: 155905155   WorldCat (עם VIAF): 155905155
ועידת ברמודה

ועידת ברמודה (באנגלית: Bermuda Conference) הייתה ועידה אנגלו-אמריקאית שהתכנסה בין ה-19 וה-29 באפריל 1943 בברמודה, שהייתה טריטוריה בריטית. מטרתה המוצהרת של הוועידה הייתה דיון בנושא "הפליטים המדיניים", אך למעשה היא נועדה להשקיט את דעת הקהל ואת ארגוני ההצלה היהודיים שתבעו ממעצמות בעלות הברית לעשות דבר מה על מנת לעצור את השמדת היהודים במסגרת "הפתרון הסופי". לא היו לוועידה כל תוצאות משמעותיות.
רקע

בספטמבר 1942 החלו להגיע ידיעות מוסמכות על החלת "הפתרון הסופי לבעיית היהודים" כלומר תהליך ההשמדה. הידיעות הגיעו למנהיג יהדות ארצות הברית סטיבן וייז ולמשרד החוץ שלה באמצעות מברק ריגנר ולממשלה הפולנית הגולה בלונדון. בנובמבר 1942 קם ועד ההצלה שליד הסוכנות היהודית שנועד כדי לעורר את דעת הקהל בעולם. כמו כן פעלו למען הצלת היהודים ארגונים כגון הג'וינט. תביעת דעת הקהל היהודית וההומניסטית במדינות החופשיות הייתה שמעצמות בעלות הברית "יעשו משהו" כדי לפעול ולהציל את היהודים.
אולם, האינטרסים של בעלות הברית היו אחרים והן חששו שטיפול בעודפי פליטים יקשה עליהן במאמץ המלחמתי. לכך הצטרפה העובדה שמסקנות ועידת אוויאן, שנערכה ב-1938 ובמסגרתה סירבו המדינות להגדיל את מספר המהגרים לשטחן מעבר למכסות הקיימות, היו בתוקף. במטרה להשקיט את דעת הקהל החליטו בסוף 1942 ממשלות בריטניה וארצות הברית לכנס ועידה לדיון בסוגיה, אך ביקשו להציגה כ"בעיית הפליטים המדיניים הנרדפים על ידי הנאצים" ולא כבעיה יהודית.
ההכנות לקראת הוועידה

בישיבות המכינות לקראת הוועידה צומצמו נושאי הדיון. הוחלט שלא יידון שינוי המכסה הקבועה בחוק ההגירה של ארצות הברית, שלא תידון שאלת ארץ ישראל כמקום מקלט ובפרט שלא ייפרצו גדרי "הספר הלבן" ושלא תידון שאלת סיוע לאסירים במחנות הריכוז כהעברת משלוחי מזון למשל. כמו כן הוגדרה דרישה מקדימה שלא יהיה כל משא ומתן עם השלטון הנאצי כתוצאה מהחלטות הוועידה.
חילוקי דעות בין הממשלות התגלעו בקשר למיקום הוועידה. קנדה, למשל, התנגדה לארח אותה באוטווה, על מנת שלא ייקשר שמה בשם ועידה שנדונה מראש לכישלון. לבסוף הוחלט על האי ברמודה, טריטוריה בריטית באוקיינוס האטלנטי, שנמצאה בשל המלחמה תחת הסגר ימי, דבר שאיפשר בקרה על הכיסוי העיתונאי של הוועידה ומנע גישת גורמים כנציגי ארגוני ההצלה היהודיים. הפצרותיהם של ארגוני ההצלה לצרף מומחים מטעמם, להכין את נציגי המשלחות או לשמש כמשקיפים נפלו על אוזניים ערלות. כמו כן הגבילו השלטונות את מספר צוותי העיתונות לחמישה בלבד.
הנציגים הבריטים הבכירים לוועידה היו סגן השר ריצ'רד לואו (בנו של ראש ממשלת בריטניה לשעבר, אנדרו בונאר לואו) ואוזברט פיק ג'ורג' הול ממשרד הפנים הבריטי, דרג גבוה יותר מאשר הנציגים האמריקאים שמנו את הרולד דודז, נשיא אוניברסיטת פרינסטון, הסנאטור הדמוקרטי מאילינוי סקוט לוקס וחבר בית הנבחרים מניו יורק וראש ועידת בית הנבחרים לענייני חוץ, סול בלום, שהיה גם היהודי היחיד במשלחות לוועידה. ארגוני ההצלה והארגונים הציוניים בארצות הברית, שהבינו כי הוועידה היא הונאה, ניסו להניא את בלום מלהיות "עלה תאנה" יהודי לוועידה, אך נכשלו.
הוועידה

אחד הנושאים היחידים שעמדו על סדר היום היה החייאתה של "הוועדה הבין-ממשלתית לנושא פליטים" עליה הוחלט בוועידת אוויאן במטרה לשאת ולתת עם הממשל הנאצי, אולם הדרישה שלא לקיים כל משא ומתן שכזה מנעה את המשך הדיון הפורה בנושא, מה גם שאף אחת מהממשלות לא הסכימה לממן את פעילות הוועדה.
נקודה נוספת הייתה קליטת פליטים שהצליחו להגיע למדינות נייטרליות כספרד ושווייץ, אמנם הם לא נמצאו בסכנת חיים אלא העיקו על מדינות הקלט שלהם בתוך אירופה. ההצעה שהועלתה הייתה הקמת מחנה-מעבר בצפון אפריקה. למרות התנגדות בריטניה להקים מחנה שכזה באזור מוסלמי, הוחלט לבסוף על הקמת מחנה שכזה. גם המחנה שקם לבסוף רק במרץ 1944 היה קטן ביותר ובו מקום ל-650 איש בלבד.
ההודעות לעיתונות היו אופטימיות ובישרו על התקדמות ושיחות פוריות, אך לאמיתו של דבר לא הייתה כמעט כל התקדמות. ג'ורג' בקר, חבר "סוכנות הידיעות היהודית" (Jewish Telegraphic Agency - JTA) נאם בפני הוועידה ב-25 באפריל והתריע שאם לא יהיו לוועידה כל הישגים היא לא תצליח אפילו במשימתה המוגבלת, קרי ניטרול דעת הקהל. הוא דרש הצלת 125,000 יהודים והוצאתם משטחי הכיבוש הנאצי במזרח אירופה ובהם אלפי ילדים, אולם תביעתו נדחתה.
הוועידה ננעלה ב-30 באפריל בהודעה אופטימית וקצרה לעיתונות בנוגע לסיוע ל"מספר ניכר" של פליטים.
מסקנות והשפעות

בדצמבר 1943 התפרסם בעיתונות דו"ח מסכם של הוועידה. הדו"ח התקבל בזעם וככלל העיתונות היהודית גינתה את הוועידה ואת צביעותן של ממשלות בעלות הברית. המחאה הציבורית לא זאת בלבד שלא שככה, אלא רק לובתה יותר בשל קיום הוועידה ופרסום דיוניה ומסקנותיה.
לטענת מוסד יד ושם בפרסומים הרשמיים של בית הספר המרכזי להוראת השואה, הוועידה מהווה מפתח בהבנת מדיניות הממשלים בבריטניה ובארצות הברית בסוגיית הפליטים היהודים במלחמת העולם השנייה. גם כאשר התעורר הציבור ותבע פעולה מממשלתו, היו הממשלות מוכנות להשקיע לא מעט בהונאה כדי לא לבצע את הנדרש ולהציל יהודים.
חסידת אוכף

| חסידת אוכף |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חסידאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חסידתיים
סוג:: חסידת אוכף
מינים
 Ephippiorhynchus senegalensis  Ephippiorhynchus asiaticus
שם מדעי
 Ephippiorhynchus ‏בונפרטה, 1855

חסידת אוכף (שם מדעי: Ephippiorhynchus) הוא סוג של עופות ממשפחת החסידתיים.
אלו עופות גדולים היכולים להגיע לגובה 140 ס"מ ולמוטת כנפיים של 230-270 ס"מ. הם חיים באגמים ובביצות באפריקה, דרום מזרח אסיה ואוסטרליה. הם בעלי מקור גדול בצבע אדום-שחור עם עיטורים צהובים -  אצל חסידת האוכף -  או שחור לגמרי אצל שחורת-הצוואר. לשני המינים יש גוף וכנפיים שחורים.
הם קרובי משפחה של חסידת היאבירו הענקית וכן של עופות המרבו.
מינים:
חסידת האוכף (Ephippiorhynchus senegalensis)
חסידה שחורת-צוואר (Ephippiorhynchus asiaticus)
חיבה

ערך זה עוסק ברגש חיובי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
חיבה בין אחות לאחיה התינוק
חיבה היא רגש חיובי של שייכות וקרבה כלפי מישהו או כלפי דבר מה. ניתן להגדיר חיבה כתחושה של תואם וקרבה לאדם אחר, ולעיתים היא מתפרשת כחמלה.
החיבה יכולה להתעורר בשל סיבות רבות, למשל: זהות, דמיון, מציאת חן, או קבלה מידי האחר. הרגש נחשב מינורי לעומת רגש האהבה, ולעיתים אפשר לראות בו את הניצוץ הראשון של אהבה.
מילים נרדפות לרגש זה הן אהדה וסימפתיה.
ביטוי מוחשי

אנשים משתמשים במגוון רחב של התנהגויות לקידוד רגשות חיבה זה לזה. ניתן להביע חיבה בהצהרת אהבה מדוברת או בכתב, וכן באמצעות מחוות לא מילוליות, כגון חיבוקים, נשיקות או טפיחות על הגב. בנוסף, ישנם אנשים אחרים שעדיין משתמשים בהתנהגויות תומכות, שאולי לא בהכרח נחשבות לביטויי חיבה, אך יש להן משמעות קונוטטיבית בתוך מערכות יחסים מסוימות.
ביטוי מוחשי > המודל המשולש לקידוד הודעות חיבה

מדובר על מודל דו-ממדי בו מסרי חיבה מקודדים מילולית (למשל, באמירה "אני אוהב אותך" או "אכפת לי ממך") או באופן פיזי (למשל, על ידי חיבוק, נשיקה או החזקת ידיים).
כלי הערכה מפורט יותר עבור המודל הדו-ממדי פותח על ידי סנדרה טוורדוס ואחרים בשנת 1979 כמערכת לקידוד חי של התנהגות חיבה במסגרות לגיל הרך. כלי ההערכה בערכת קידוד זו, הדגיש את שני הממדים: התנהגויות פעילות כמו חיבוק, נשיקות, טפיחות; והתנהגויות סבילות כמו חיוך, או ישיבה על ברכיו של אחר. ובנוסף, ביטויים לא מילוליים של חיבה, כמו גם אמירות מילוליות המביעות אהבה, שבח או ידידות.
על פי המודל, הבעת חיבה מחולקת לשלוש קטגוריות: הצהרות מילוליות (שפה וכתב), מחוות בלתי מילוליות, ומתן תמיכה חברתית התנהגותית. הצהרות מילוליות כוללות שפה, מדוברת וגם כתובה. ההבדלים בין צורות אלה הם הבעת רגשות חיבה בכתב, במקום על ידי דיבור. המילה הכתובה עשויה להיות חקוקה יותר מהמילה המדוברת, כיוון שהמילה המדוברת מסתמכת על זיכרון. ביטויים מדוברים של חיבה עשויים להיות קלים יותר מאשר הצהרות בכתב ששולחים, מפני שניתן להכחיש אותם מאוחר יותר אם הרגשות משתנים. לדוגמה: מסר כתוב של "אני אוהב אותך", יכול להתפרש כמעביר צורות אהבה רומנטיות או לא רומנטיות. כמו כן, ניתן להעביר רמזים לגבי משמעותם המיועדת באמצעות הבעות פנים, שפת גוף או טון קול. הצהרות בלתי מילוליות כוללות מחוות כגון חיבוק, נשיקה, ליטוף ועוד. מחוות בקטגוריה זו הן ישירות, הן מוגבלות לאותן התנהגויות לא-מילוליות שקשורות בקלות לתקשורת של חיבה בתוך הקהילה החברתית בה הם נמצאים. תמיכה חברתית התנהגותית משדרת חיבה בעקיפין, באמצעות מעשי סיוע, ולא באמצעות התנהגויות המציינות רגשות חיבה באופן ישיר. לעיתים קרובות, התנהגויות חברתיות מופיעות באופן הכי פחות אינטנסיבי מבין שלוש הצורות של הבעת החיבה, אם כי למעשה הן לרוב החזקות מבין השלוש. בקטגוריה זו נכללים גם מתן סיוע פסיכולוגי או תמיכה רגשית.
פרדיגמה ביולוגית > תורת הביטוי הרגשי של דרווין

בעבודתו המכוננת על ביטוי של רגש, צ'ארלס דרווין הציע שלושה כללי עקרונות לגבי צורות ביטוי רגשי. השניים הראשונים רלוונטיים לחקר ביטויי חיבה.
העיקרון הראשון, המכונה עקרון ההרגלים הקשורים לשירות, גורס שבני אדם מבצעים פעולות פיזיות מסוימות על מנת לעמוד בצרכים או ברצונות של הפרט (למשל, סתימת האף בנוכחות ריח רע - אנו מבצעים פעולת חסימה עם האצבעות כדי שהריח לא יעלה במעברי האף). כאשר בני אדם חווים מצבים דומים לאלה שהם חווים כשיש להם צרכים או רצונות אלה, קיימת נטייה לביצוע אותן תנועות מכוח ההרגל, אף על פי שהן אינן מבוצעות באופן מתאים.
העיקרון השני ידוע כעיקרון האנטיתזה, והוא מתבסס על העיקרון הראשון בכך שהוא מציע שכאשר אנו חווים מצבי נפש מנוגדים לאלו המובילים אותנו להתנהגות מסוימת, אנו נוטים לבצע התנהגויות הפוכות (למשל, במקום לסתום את האף, נושמים נשימה ארוכה ועמוקה).
פרדיגמה ביולוגית > פרדיגמה ביו-אבולוציונית

על פי הפרדיגמה, פעולות חיבה מדגישות את הצורך להיות שייך, הסבר לכך הוא כי הצורך להיות שייך הוא מניע אנושי בסיסי. בני אדם מוכנים מלידה לחפש, ליצור, לשמור ולהגן על יחסים בינאישיים חזקים. דחף זה הוא הבסיסי למצב האנושי, בני אדם נוהגים לחפש קשרים בין אישיים משמעותיים שהם סובלים מקיפוח יחסי. גם החוויה הרגשית וגם הביטוי ההתנהגותי של אותם קשרים הכרחי.
ראו גם

קשרים בין-אישיים
אמפתיה
אנטיפתיה
הערות שוליים

↑  ריצ'רד לזרוס, ברניס לזרוס,  רגש והגיון, עמ'169, הוצאת אוניברסיטת חיפה, זמורה ביתן
↑  S Twardosz, S Schwartz, J Fox, JL Cunningham, Development and evaluation of a system to measure affectionate behavior
↑  Kory Floyd, Communicating affection: Interpersonal behavior and social context, Cambridge University Press, 2006-01-01, ISBN 978-0-521-83205-2
↑  Carroll E. Izard, Emotion Theory and Research: Highlights, Unanswered Questions, and Emerging Issues, Annual Review of Psychology 60, 2009-01, עמ' 1–25 doi: 10.1146/annurev.psych.60.110707.163539
↑  The expression of the emotions in man and animals, www.gla.ac.uk
↑  APA PsycNet, psycnet.apa.org (באנגלית)
הסוף (ספר)

עטיפת הספר
איאן קרשו בעת אירוע הצגת הספר במהדורתו הגרמנית
הסוף: התרסה וחורבן בגרמניה של היטלר 1944-1945 הוא ספר מאת ההיסטוריון הבריטי, פרופסור סר איאן קרשו. הספר יצא לאור בשפה האנגלית בשנת 2011. הספר תורגם לעברית על ידי כרמית גיא ויצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 2012. הספר מתאר את עשרת החודשים האחרונים של החזית האירופאית בעת מלחמת העולם השנייה, החל מניסיון התנקשות הכושל של קלאוס שנק פון שטאופנברג בהיטלר בשנת 1944, ועד לכניעת גרמניה הנאצית "ללא תנאי" לבעלות הברית במאי 1945. הספר מנסה לענות לשאלה "...הרס עצמי שמקורו בהמשך הלחימה כמעט עד השמדה מוחלטת וכיבוש מלא בידי האויב הוא עניין נדיר ביותר. אך כך נהגו הגרמנים ב־1945. מדוע?..."
רקע

בשנת 1944 הייתה גרמניה מצויה בנסיגה בכל החזיתות. בחזית המערבית בעלות הברית נחתו בנורמנדי ב-6 ביוני. בחזית הרוסית איבד היטלר את רוב שטחי רוסיה, והצבא האדום עמד לפני הגבול הבינלאומי של שנת 1941 (תחילת מבצע ברברוסה). על רקע זה התחולל, ביום 20 ביולי 1944 קשר העשרים ביולי ובמהלכו ניסתה (ונכשלה) חבורת קצינים מהוורמאכט להפיל את המשטר הנאצי בגרמניה, ולהתנקש בחיי אדולף היטלר. לקראת 1945 כבשו הרוסים את מרבית מדינות מזרח-אירופה והבריטים והאמריקאיים שחררו את מערב אירופה. שני הצדדים נערכו לפלוש לגרמניה ממזרח וממערב. במרץ 1945 חצו בעלות הברית המערביות את הריינוס והחלו תופשים את ערי גרמניה הראשיות תוך הסתייעות בהפצצות אוויר ענקיות, לפני ובעת ההתקדמות. כך למשל, דרזדן, בירתו של חבל סקסוניה שבגרמניה, הופצצה על ידי חילות האוויר של ארצות הברית ובריטניה במשך שלושה ימים רצופים (13 - 15 בפברואר 1945), ו-85% מהעיר הוחרבו. האמריקנים הגיעו עד לאלבה, ושם נעצרו, כדי לא להפריע לרוסים להיכנס לברלין. במקביל, הרוסים פתחו במתקפה בינואר 45 - מפולין לעבר פרוסיה- תחת שרביטו של מרשל ז'וקוב. הם באו לגרמניה גם מהצד (צ'כוסלובקיה) ובסוף אפריל חדרו לברלין עצמה. בקרבות מזוינים ברחוב, פנים מול פנים, פרצו הרוסים לעבר נקודת היעד וב-2 במאי הניפו את הדגל האדום על בניין הרייכסטאג. ב-1 במאי הודיע הרדיו הגרמני על מותו של הפיהרר שהתאבד יום קודם לכן עם אשתו אווה בראון ביום חתונתם.
בחודשי "הסוף" הנהיגו ראשי הרייך השלישי מדיניות של טרור ואימה, שעד אז היו מנת חלקם של עמי אירופה הכבושים בלבד. הגרמנים נדרשו לעצור בגופם, עד הסוף המר, את הכוחות השועטים של בעלות הברית. קולות של מחאה והתנגדות דוכאו בלא רחם, והאומה כולה גויסה, מוּנעת מכוח האמונה שתבוסת הרייך השלישי משמעה סופה של גרמניה.
הכותב

פרופסור סר איאן קרשו נולד באולדהם שבאנגליה. ראשית הכשרתו כהיסטוריון התמקדה בימי הביניים, עת למד באוקספורד ובאוניברסיטת ליברפול. את תאריו בהיסטוריה מודרנית והיסטוריה של ימי הביניים קיבל מאוניברסיטת מנצ'סטר, כאשר פנה להיסטוריה גרמנית בשנות ה-70. כיהן כפרופסור אורח בשנים 1983-1984 באוניברסיטת רוהר בוכום, כיהן בשנים 1987-1989 כפרופסור להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת נוטינגהאם, מכהן משנת 1989 כפרופסור להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת שפילד. תלמידו הבולט של ההיסטוריון המערב גרמני מרטין ברושאט, שתפישותיו וניתוחיו השפיעו עליו רבות. על פועלו בחקר ההיסטוריה הגרמנית קיבל תואר אבירות בשנת 2002 מהמלכה אליזבת השנייה.
ראו גם

הנפילה - סרט קולנוע גרמני המתאר את ימיהם האחרונים של אדולף היטלר וגרמניה הנאצית.
מבצע ואלקירי (סרט) - סרט משנת 2008 המבוסס על אירועי קשר העשרים ביולי.
לקריאה נוספת

אנטוני ביוור, נפילת ברלין 1945, תרגום: אריה חשביה, הוצאת יבנה, תל אביב 2003
יואכים פסט, בתוך הבונקר של היטלר - 14 הימים האחרונים, תרגום: חנן אלשטיין, הוצאת אחוזת בית, 2006
מקס הסטינגס, ארמגדון - הקרב על גרמניה 1944-1945, תרגום: כרמית גיא, דביר הוצאה לאור, תל אביב, 2007
Traudl Junge, Melissa Müller, Bis zur letzten Stunde – Hitlers Sekretärin erzählt ihr Leben, List-Verlag, 2004, ISBN 3548604706
Bullock, Alan (1962), Hitler: A Study in Tyranny, Penguin Books, ISBN 978-0-14-013564-0
Hamilton, A. Stephan (2008), Bloody Streets: The Soviet Assault on Berlin, April 1945, Helion & Co., ISBN 978-1-906033-12-5
Hastings, Max (2004), Armageddon: The Battle for Germany, 1944–1945, Macmillan, ISBN 978-0-333-90836-5
Anonymous, A Woman in Berlin: Six Weeks in the Conquered City, Translated by Anthes Bell, ISBN 978-0-8050-7540-3
הערות שוליים

↑  מצוטט בכרוניקה של הרס עצמי. חבצלת פרבר באתר מקור ראשון
↑  אבנר שפירא, ימי הרייך האחרונים, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2012
חופמי גדות

| חופמי גדות |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חופמיים
סוג:: חופמי
מין:: חופמי גדות
שם מדעי
 Charadrius dubius ‏סקופולי, 1786
תחום תפוצה


חופמי גדות (שם מדעי: Charadrius dubius) הוא מין של עוף ממשפחת החופמיים החי בגדות נהרות.
מאפיינים

אורך החופמי 18-15 ס"מ ומוטת כנפיו 35-32 ס"מ. הוא בעל ראש גדול עם עיניים שחורות וסביבם טבעת צהובה גדולה והכיפה ופלג הגוף העליון חומים עד אפורים כהים. מעל העיניים פס שחור וכן גם "קולר" שחור על החזה והבטן והפנים לבנות. המקור שחור וקטן והרגליים ורודות עד צהובות. הוא מזכיר מאוד חופמי צווארון, קרובו הגדול ממנו.
החופמי חי בשולי אגמים ונהרות וגם בכמה איים מאירואסיה ודרומה עד צפון אפריקה. הוא מצוי גם בישראל.
החופמי מטיל ביצים מוסוות על הקרקע והנקבה המוסווית דוגרת עליהם עד הבקיעה.
גלריה

Museum specimen
הערות שוליים

↑  חופמי גדות באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007595352305171  GND: 4317267-2
חנן בן חנן
הערות שוליים

↑  בתוספתא הגרסה: בית אלחנן.
↑  תוספתא סוף מסכת מנחות; תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף נ"ז, עמוד א'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ספר ד, פרק ג, פסקה ט.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ספר ד, פרק ה, פסקה ב.
| כהנים גדולים בולטים לפי תקופתם |
| --- | --- | --- |
| משכן משה והמשכן בגלגל | אהרן • אלעזר הכהן |  |
| המשכן בשילה | • אלעזר הכהן • פינחס • אבישוע בן פנחס • בקי בן אבישוע • עזי בן בקי • עלי הכהן • אחיטוב (נכד עלי) • אחיה בן אחיטוב |  |
| משכן נוב ומשכן גבעון | אחימלך בן אחיטוב • אביתר בן אחימלך |  |
| תקופת בית ראשון | צדוק • אחימעץ בן צדוק • עזריהו בן צדוק • אמריהו • יהוידע הכהן • זכריהו בן יהוידע • עזריהו הכהן • אוריה הכהן • עזריהו הכהן (השני) • שלום הכהן • חלקיהו בן שלום • שריה הכהן • יהוצדק הכהן • צפניה בן מעשיה |  |
| תקופת בית שני (תחת שלטון ממלכת פרס) | יהושע בן יהוצדק • יהויקים בן יהושע • אלישיב בן יהויקים • יהוידע הכהן (בית שני) • יוחנן הכהן • ידוע הכהן |  |
| בתקופה ההלניסטית | חוניו הראשון • שמעון הראשון • אלעזר בן חוניו • מנשה אחיו של חוניו • חוניו השני • שמעון השני • חוניו השלישי • יוחנן כהן גדול |  |
| כהנים מתיוונים ואחרים | יאסון •  מנלאוס • אלקימוס • חוניו הרביעי |  |
| כהנים גדולים מבית חשמונאי | יונתן • שמעון • יוחנן הורקנוס הראשון • יהודה אריסטובולוס הראשון • אלכסנדר ינאי • הורקנוס השני • אריסטובולוס השני • מתתיהו אנטיגונוס השני • אריסטובולוס השלישי |  |
| תחת ממשלת רומא | מתתיהו בן תאופילוס (הראשון) • יוסף בן עלים • חנן בן שת • ישמעאל בן פיאבי • יוסף קיפא • יונתן בן חנן • תאופילוס בן חנן • חנניה בן נדבאי • חנן בן חנן • יהושע בן גמלא • מתתיהו בן תאופילוס (השני) • פינחס בן שמואל מכפר חבתא • רבי אלעזר בן חרסום • יששכר איש כפר ברקאי • רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול |  |
חסידתיים

| חסידתיים |
| --- | --- |
 פשוק־מקור אפריקני
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חסידאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חסידתיים
שם מדעי
 Ciconiidae ‏גריי, 1840

חסידה לבנה
חסידתיים (שם מדעי: Ciconiidae), היא משפחת עופות בסדרת החסידאים.
מיון

סוג פשוק־מקור (Anastomus)
סוג חסידה (Ciconia)
סוג חסידת אוכף (Ephippiorhynchus)
סוג בו מין יחיד יאבירו (Jabiru mycteria)
סוג מרבו (Leptoptilos)
סוג חסידן (Mycteria)
חברות תעופה עבריות ביישוב

מטוס של חברת התעופה Palestine Airways
חברות תעופה עבריות ביישוב הן חברות תעופה שהוקמו ביישוב העברי בארץ ישראל בשנות השלושים של המאה ה-20. מלבד קיום טיסות מסחריות והכשרה של טייסים בארץ ישראל, תרמו החברות לפעילות הביטחונית של היישוב בחסות המוסדות הלאומיים ולהקמת שירות האוויר של ההגנה, שהיה גלגולו הראשון של חיל האוויר הישראלי.
רוב חברות התעופה המסחריות שהוקמו לא הצליחו להתגבר על הפסדיהן והתפרקו תוך זמן קצר. חברת נתיבי אוויר של פנחס רוטנברג שרדה בעזרת חברת תעופה בריטית, אולם פורקה בשנת 1940 עם גיוס טייסיה לחיל האוויר הבריטי. החברה היחידה שהחזיקה מעמד לאורך זמן, חברת אווירון, עשתה זאת בעזרת מימון של היישוב וההגנה, מפאת חשיבותה הביטחונית.
צ'יזיק מול רוטנברג

בראשית שנות ה-30 של המאה העשרים, שקל פנחס רוטנברג, מייסד חברת החשמל ותחנות הכוח הראשונות בארץ, להקים חברת תעופה ארצישראלית. מתוך הבנת מגבלותיה הפיננסיות של פלשתינה, חשב להקים את חברת התעופה כחברת-בת של חברת התעופה הבריטית אימפיריאל איירווייז. הנהלת החברה תהיה ארצישראלית וטייסיה יהיו בריטיים, שעם הזמן יאמנו לעצמם מחליפים ארצישראליים. שיקוליו של רוטנברג היו עסקיים גרידא, עד אשר בזמן שהותו באנגליה בשנת 1933, פגש את יצחק צ'יזיק, צעיר יהודי בעל רישיון טיס דרג א' (רישיון טיס פרטי). צ'יזיק העלה בפניו את רעיונו - הכשרת טייסים עבריים שיגנו על היישוב מפני התקפות ערביות (צ'יזיק התבסס, בין השאר, על אירועים בשנות העשרים שבהם עזרו מטוסי חיל האוויר הבריטי בהכלת מאורעות תרפ"א ומאורעות תרפ"ט).
רוטנברג התרשם מרעיונותיו של צ'יזיק והסכים לממן את המשך לימודי הטיס שלו לדרג ב' (רישיון טיס מסחרי) ולדרג ג' (רישיון הדרכת טיס) וגם לקנות מטוס אימונים שישמש את צ'יזיק וקבוצת סטודנטים ארצישראליים שיגיעו ללונדון לקורס טיס. הקבוצה הקטנה החלה בלימודיה, אך במהרה לא נותרו תלמידים מלבד צ'יזיק.
באוגוסט-ספטמבר 1933 נערך בפראג הקונגרס הציוני ה-18, וצ'יזיק ביקש להרשים את באי האירוע במטוס שרכש במימונו של רוטנברג ולהציג בפניהם את חשיבות פיתוחה של התעופה הביטחונית העברית. צ'יזיק אכן טס מלונדון לפראג, ופגש את צירי הקונגרס דוד בן-גוריון, יושב ראש הסוכנות היהודית, ודב הוז, אחד מראשי ההגנה. אלו גילו עניין בנושא, אך לא הציעו הצעות מעשיות ורק הבטיחו לעסוק בנושא בשובם לארץ ישראל. צ'יזיק חזר ללונדון, סיים את לימודי הטיס, מכר את המטוס שנקנה במימונו של רוטנברג וחזר לארץ ישראל בשנת 1934.
בארץ נפגש שוב עם בן-גוריון, והציע להקים בית ספר לטיס בארץ כדי לאמן טייסים עבריים למטרות אבטחת היישוב היהודי, אך יושב ראש הסוכנות דחה את הצעתו על הסף בטענה שהבריטים לא יאשרו ייבוא מטוס ארצה. בנוסף, טען שסדר העדיפויות הלאומי לא מצדיק בניין כוח אווירי - ערכו הכספי של מטוס אחד שקול כנגד כמות אדירה של נשק, תחמושת ואספקה להתיישבות העובדת, ואלו היו צרכים בוערים יותר של היישוב מהקמת כוח אווירי, שההשקעה בו גדולה מאוד ותועלתו מוטלת בספק.
צ'יזיק בעקשנותו נפגש עם מושל מחוז הדרום בממשלת המנדט והשיג אישור להבאת המטוס ארצה. משהושג האישור נמצא גם מימון, וצ'יזיק יצא עם דב הוז לרכוש מטוס באנגליה. המטוס נקנה והוכן לטיסה למזרח התיכון, אך התוכנית נתקלה בהתנגדות - רוטנברג, ששהה באותה תקופה באנגליה, ניהל משא-ומתן עם חברת התעופה "אימפריאל איירוייז" על הקמת חברת-בת ארצישראלית. הוא חשש שרכישת המטוס תשבש את המשא-ומתן, וגם טען שטמונה בכך סכנה ליישוב משום שגם הערבים ידרשו כלי טיס וממשלת המנדט תיאלץ לפייסם. מנגד טען צ'יזיק שחברת-בת לא תוכל לספק את הצרכים הביטחוניים של היישוב מפאת תלותה בחברה הבריטית.
חרף כל פעולותיו לא הצליח צ'יזיק לשכנע את קובעי המדיניות ביישוב שתוכניתו עדיפה על זו של רוטנברג, בעיקר בשל העובדה כי הקמת חברת-בת לא דרשה מימון של המוסדות הלאומיים בעוד שהקמת בית ספר לטיס בארץ ישראל דרש השקעה כספית אדירה. תוכניתו של צ'יזיק נגנזה, והמטוס שנקנה הושאר בלונדון.
חברת נתיבי אוויר ארץ ישראל

המשא-ומתן בין רוטנברג לחברת "אימפיריאל איירוייז" נשא פרי. בדצמבר 1934 נרשמה בלונדון חברת Palestine Airways Ltd., שנודעה ביישוב בשמה העברי, "נתיבי אוויר ארץ ישראל בע"מ". בראשית דרכה עמד לרשות החברה צי של שני מטוסי נוסעים שבכל אחד חמישה מושבים. החברה קבעה את בסיסה בשדה התעופה בחיפה, והחלה בפעילות סדירה רק בשנת 1937 עם פתיחת קו חיפה-לוד.
עם החרפת המאורעות התקשו לקוחות החברה להגיע לנמל התעופה בלוד, והחברה הכשירה שדה תעופה קטן בקרבת תל אביב מצפון לשפך הירקון ושם קבעה את בסיסה החדש (לימים נקרא שדה התעופה "שדה דב", על שם חלוץ התעופה העברית דב הוז). המעבר לעיר איפשר לחברה להרחיב את היצע הטיסות, ומטוסי החברה טסו מתל אביב לחיפה ובחזרה פעמיים ביום (וכעבור זמן נמתח הקו עד ביירות). בספטמבר 1939 צי החברה גדל במטוס נוסף ולצוות הטייסים הצטרף עוד טייס אנגלי. באוגוסט 1940 החברה חדלה מלפעול כשמטוסיה הופקעו על ידי חיל האוויר הבריטי לטובת המאמץ המלחמתי של בעלות הברית.
חברת אווירון

אווירון הייתה חברת התעופה הראשונה שהוקמה ביישוב למטרת טיסות פנים ולמעשה כזרוע האוויר הביטחונית של היישוב. החברה נוסדה בשנת 1936, במהלך מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט, כחברת תעופה ראשונה ביישוב, שהפעילה טיסות בקווי פנים בארץ בין תל אביב, חיפה וטבריה. מקימי החברה - הסוכנות היהודית, ההסתדרות הכללית והוועד הלאומי, ראו בה חברת תעופה בשירות משימות הביטחון של היישוב.
החברה הקימה בשנת 1938 בית ספר לטייס בקיבוץ אפיקים בעמק הירדן, וב-20 ביולי 1939 נערך טקס ענידת הכנפיים לתשעת הבוגרים הראשונים. במהלך מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט הופעלו מטוסי החברה במשימות סיור וקישור, התרעה מפני מתקפות של כנופיות ערבים, העברת ידיעות ליישובים מבודדים ופינוי נפגעים.
בנובמבר 1947 הועברו מטוסי החברה לרשות "שירות האוויר" של ההגנה, היחידה שהוותה יסוד לחיל האוויר, והוטסו משדה התעופה בלוד לשדה דב בתל אביב.
חברות תעופה נוספות

בשנת 1939 הוקמה על ידי חיים לייבוביץ, איש ציבור ידוע ביישוב, "החברה להובלה אווירית בע"מ" שיועדה לעסוק בהובלות מסחריות. החברה רכשה מטוס גדול, ולרוע מזלם של מנהליה בטקס הבאתו ארצה התרסק בשעת הנחיתה בשדה התעופה בלוד. שברי המטוס ואביזריו נמכרו לחברת אווירון, ושלד העץ של המטוס נמסר לקלוב הארצישראלי לתעופה ושימש את חבריו להרכבת טיסנים.
חברת תעופה עברית נוספת שהוקמה בשלהי שנות ה-30 של המאה העשרים הייתה "החברה לתעופה בע"מ" ששמה לעצמה למטרה להוביל דגים ממפרץ עקבה למרכז הארץ. במהרה חרגו הוצאותיה מעבר להכנסותיה, ומטוסה היחיד נמכר לחברת אווירון.