stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסגת אנטים

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  Antim I 
 גובה:  2,080 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכס אימאון 
 קואורדינטות:  62°58′36″S 62°30′12″W﻿ / ﻿62.976666666667°S 62.503333333333°W﻿ / -62.976666666667; -62.503333333333
  (למפת איי שטלנד הדרומיים מוגדלת) אי הפיל קלרנס אי המלך ג'ורג'  ליווינגסטון סמית' מעבר דרייק מצר ברנספילד  אנטארקטיקהפסגת אנטים(למפת איי שטלנד הדרומיים רגילה) אי הפיל קלרנס אי המלך ג'ורג'  ליווינגסטון סמית' מעבר דרייק מצר ברנספילד  אנטארקטיקהפסגת אנטים(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהפסגת אנטים(למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהפסגת אנטים
 
מפת האי סמית'. פסגת אורגנה מצויה במרכז הרביע האמצעי בשורה התחתונה של רביעי המפה.
פסגת אנטים (באנגלית: Antim Peak; בבולגרית: връх Антим) היא פסגה ברכס אימאון, באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה (לפי הגאזט האנטארקטי הבולגרי) 2,080 מטרים מעל פני הים; והפסגה מתנשאת לגובה של 230 מטרים מעל סביבתה; לפי הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR, גובהה של הפסגה 2,100 מטרים מעל פני הים; והיא הפסגה ה-1,087 בגובהה באנטארקטיקה.
המדרונות הדרום-מזרחיים של הפסגה חשופים מקרח.
הפסגה ממוקמת 2.25 קילומטרים צפונית-מזרחית להר פוסטר; ו-1.3 קילומטרים צפונית-מזרחית לפסגת אבלוגי;
הפסגה ממוקמת 5.4 קילומטרים דרומית - דרום-מערבית להר פסגה; 16 קילומטרים דרומית-מערבית לכף סמית'; ו-16 קילומטרים צפונית-מזרחית לכף ג'יימס.
הפסגה משקיפה מעל קרחון צ'ופרנה שממערב ומצפון-מערב לפסגה; מעל קרחון קריוודול שמצפון-מזרח וממזרח לפסגה; ומעל קרחון פאשוק שמדרום מזרח לפסגה;
היסטוריה > גילוי הפסגה

רק בשנת 1996, התברר כי פסגת אנטים היא לא חלק מהר פוסטר (לו מספר פסגות). גילוי זה בוצע על ידי גרג לאנדרת' (Greg Landreth) שטיפס לראשונה על הר פוסטר.
הטיפוס הראשון לפסגת הר פוסטר בוצע על ידי גרג לנדרת', ב-29 בינואר 1996. לנדרת' וצוותו החלו לטפס ב-27 בינואר והגיעו לפסגת הר פוסטר לאחר 27 שעות של טיפוס רצוף.
היסטוריה > הטיפוס לפסגת ההר

הטיפוס הראשון לראש פסגת אנטים בוצע על ידי מטפסי ההרים הצרפתיים מתייה קורטיאל (Mathieu Cortial), ליונל דאודה (Lionel Daudet) ופטריק ואגנו (Patrick Wagnon), אשר טיפסו על השלוחה המערבית של הפסגה ב-12 בינואר 2010.
היסטוריה > מקור השם

הפסגה נקראת על שם האקסטרך אנטים ה-1 (Антим I), שהקים מחדש את האוטוקפליה של הכנסייה הבולגרית בשנת 1870.
לקריאה נוספת

הגאזט האנטארקטי הבולגרי(בבולגרית)
קימון גאורגייב

קימון סטויאנוב גאורגייב (בבולגרית: Кимон Стоянов Георгиев;‏ 11 באוגוסט 1882, פאזארדז'יק, רומליה המזרחית, האימפריה העות'מאנית – 28 בספטמבר 1969, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית), היה גנרל ופוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן פעמיים כראש ממשלת בולגריה מטעם מפלגות האיחוד הדמוקרטי הבולגרי וחזית המולדת הבולגרית.
ראשית חייו

ב-1902 סיים גאורגייב את האקדמיה הצבאית הבולגרית בסופיה ובהמשך השתתף במלחמת הבלקן הראשונה והשנייה כמפקד פלוגה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הועלה לדרגת לויטננט קולונל וב-1916 איבד את עינו באחד הקרבות. בסיום המלחמה צומצם היקפו של הצבא הבולגרי מתוקף חוזה ניי וב-1920 השתחרר גאורגייב מהצבא.
ראשית הקריירה הפוליטית

גאורגייב היה ממייסדי החזית הלאומית הבולגרית וב-1923 היה ממארגני ההפיכה שהובילה להדחתו ורציחתו של ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי ולמינויו של אלכסנדר צאנקוב לראשות הממשלה. גאורגייב מונה לשר הרכבות בממשלתו של אנדריי ליאפצ'ב. ב-1927 היה ממקימי התנועה הימנית הצבאית למחצה זְוונוֹ והליגה הצבאית של בולגריה.
כהונת ראש הממשלה > הכהונה הראשונה

ב-19 במאי 1934 ביצעו חברי הליגה הצבאית הפיכה בבולגריה. הפרלמנט פוזר והוקמה ממשלת טכנוקרטים בראשותו של גאורגייב. גאורגייב הצהיר שהוא מתכנן לשלוט שנה בלבד בהתאם לסעיף בחוקה המתאים לשעת חרום. הונהג משטר טוטליטרי ובכלל זה צנזורה קפדנית על העיתונות. למשך תקופה קצרה כיהן גאורגייב גם כשר המלחמה ושר החוץ. חברי המשטר החדש יסדו תנועה שנקראה "התחדשות חברתית" שפעלה בקרב הנוער הבולגרי ברוח הפאשיזם. לאחר חידוש היחסים עם ברית המועצות וחששו של המלך בוריס השלישי מהחלשה משמעותית של מעמדו, אילץ המלך את גאורגייב להתפטר ובינואר 1935 פורקה הליגה הצבאית.
כהונת ראש הממשלה > הכהונה השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה היה גאורגייב ממתנגדי הברית עם מדינות הציר וב-1943 הצטרף לחזית המולדת הבולגרית שחתרה לסילוק הגרמנים מבולגריה והיה אחד ממנהיגיה. ב-9 בספטמבר 1944 כאשר הצבא האדום הגיע לפאתי סופיה, הנהיג גאורגייב הפיכה, הדיח את ראש הממשלה קונסטנטין מוראבייב והתמנה לראש הממשלה כאשר הוא אוחז גם בדרגת גנרל. גאורגייב הודיע על ביטול הצטרפות בולגריה להסכם התלת-צדדי. באותו הערב הגיע הצבא האדום לסופיה. הוקמה ממשלת קואליציה אנטי פאשיסטית שנשענה על "חזית המולדת" והורכבה מהמפלגה הקומוניסטית, מפלגת האיכרים, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת זֶבְנוֹ (ליכוד). ראש הממשלה גאורגייב נמנה עם מפלגת זבנו, שר החוץ פטקו סטויאנוב היה עצמאי וחבר לשעבר במפלגה הדמוקרטית ושר התעמולה דימו קזאסוב השתייך לסוציאל-דמוקרטים. תיק ביטחון הפנים נמסר למפלגה הקומוניסטית במסגרתו גם השליטה על כוחות המשטרה ומנגנוני ביטחון הפנים החשאיים. הקומוניסטים ניצלו בהמשך תפקיד זה לצבירת כוח וסילוק מתחריהם במאבק לשלטון האבסולוטי בבולגריה. ב-15 בספטמבר 1946 נערך בבולגריה משאל עם אשר במסגרתו תמכו 95 אחוזים מבעלי זכות הבחירה בביטול המלוכה. מחשש לחייהם נמלטו המלך סימאון ומשפחתו לאלכסנדריה שבמצרים. בנובמבר 1946 הוחלף גאורגייב בגאורגי דימיטרוב, אך המשיך לכהן בממשלתו כסגן ראש הממשלה ושר החוץ. התפטרותו סימלה את ניצחון הקומוניסטים במאבק על השליטה בבולגריה.
אחריתו

ב-1947 עלה בידי הקומוניסטים להשתלט על בולגריה וב-1949 הוצאה מפלגת זבנו אל מחוץ לחוק. גאורגייב זכה להערכה בקרב ראשי המשטר הקומוניסטי ולהבדיל מראשי המפלגות השונות בבולגריה שנאסרו, הוגלו וחלקם הוצאו להורג, המשיך גאורגייב לכהן במשרות שרים זוטרות עד 1962. בין 1962 ל-1969 כיהן כחבר פרלמנט. הוא הלך לעולמו ב-1969 והוא בן 87 שנים.
גאורגייב והקהילה היהודית

לגאורגייב היה יחס אוהד לבני הקהילה היהודית בבולגריה. בספטמבר 1934, מספר חודשים לאחר ההפיכה שביצעה הליגה הצבאית, הבטיח ראש הממשלה גאורגייב כי למרות המגבלות שהוטלו על התאגדויות וביטול כל המפלגות הפוליטיות, הממשלה הבולגרית תמשיך לנקוט במדיניות פתוחה וסובלנית כלפי בני הקהילה היהודית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פטקוב נמנה עם "קבוצת ה-63" של פוליטיקאים, אנשי רוח ואקדמיה שנאבקו נגד כוונת בוריס השלישי, מלך בולגריה וממשלתו, לגרש את יהודי בולגריה למחנה ההשמדה טרבלינקה. ב-21 במאי 1943 החליטה הממשלה הבולגרית לגרש את יהודי סופיה לערי השדה, כאשר תוכניתו של אלכסנדר בלב הייתה לראות בגירוש זה שלב ראשון לקראת גירושם אל מחוץ לגבולות הממלכה. ב-22 במאי כתבו מספר אישי ציבור מרוב גוני הקשת הפוליטית הבולגרית ובכללם גאורגייב, ניקולה מושאנוב, ודימו קזאסוב, מכתב למלך בוריס השלישי בו נטען שמדובר בצעד בלתי אנושי והמלך ישא אישית באחריות לתוצאותיו של המהלך. הייתה זו הפעם הראשונה בה שוגר איום אישי למלך בולגריה בהקשר לרדיפות היהודים.
ב-9 בספטמבר 1944 התמנה גאורגייב לראש ממשלה ואחד מצעדיו הראשונים היה הכרזה על שוויון זכויות מלא ליהודי בולגריה והשבת כל חירויותיהם. ב-10 בספטמבר חזר השר דימו קזאסוב בשידור רדיו, על הצהרתו של גאורגייב והוסיף כי הממשלה הבולגרית ביטלה את החוק להגנת האומה. בראשית דצמבר 1944 ביקר בבולגריה דוד בן-גוריון והתקבל באהדה על ידי ראשי השלטון. בן-גוריון נועד עם גאורגייב והפגישה חיזקה את מעמדה של התנועה הציונית בקרב יהודי בולגריה.
בשלהי מאי 1945 נערכה ההסתדרות הציונית לחגוג את יום השקל הציוני, הראשון לאחר 5 שנות הפסקה, בהפנינג רב משתתפים בערי בולגריה השונות. החגיגה נועדה גם לבטא את שמחת ההמונים על הצלתם. משטרת הביטחון הבולגרית שהייתה בשליטת הקומוניסטים אסרה על קיום יום השקל. נציגי הקונסיסטוריון פנו לגאורגייב שביטל את האיסור. ב-30 ביוני 1945 הצהיר גאורגייב במהלך פגישה עם יושב ראש ההסתדרות הציונית בבולגריה, כי ממשלת בולגריה תומכת בשאיפתם של חלק מבני הקהילה להגר ולהקים לעצמם מדינה חופשית בארץ ישראל. ההצהרה פורסמה בעיתון היהודי "איברייסקי וסטי" וזכתה לתהודה רבה בקהילות בולגריה.
בהתקרב מועד כינוס לוועידת האו"ם בסן פרנסיסקו (1945), פנה גאורגייב ליושב ראש ארגון בני ברית בבולגריה זכריה אלקלעי בבקשה שהארגון יפעיל את השפעתו בארצות הברית, כדי שבולגריה לא תקופח במסגרת חוזה השלום העתידי. הארגון נעתר לבקשתו והנרי מונסקי שכיהן כיושב ראש הארגון בארצות הברית וגם כאחד מנציגיה לוועידת האו"ם בסן פרנסיסקו (1945), השיב בכתב לגאורגייב שהארגון יפעל לסייע לבולגריה. התשובה גרמה לקורת רוח רבה בממשל הבולגרי והובילה ליחס אוהד כלפי התנועות השונות.
צילום עירום

"עירום נשי שכוב" של הצלם פליקס ז'אק מולן מתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19
הדפס מלח - תצלום עירום מעשה ידי אוגוסט בלו משנת 1853
צילום עירום הוא צילום הגוף העירום בממד האמנותי שלו.
צילום עירום אמנותי נבדל מן הצילום הפורנוגרפי, שהוא בעל מרכיבים אגרסיביים ופתיינים באופיים. צילום עירום אמנותי נבדל גם מצילומי אופנה, שהם זוהרים יותר ומדגישים בעיקר את המאפיינים המיניים של הדוגמן או הדוגמנית העומדים במרכז היצירה.
צלמי עירום אמנותי טוענים כי בעבודתם הם מדגישים את יופיו של הגוף האנושי ולא את האדם שאליו הוא משויך[דרוש מקור]. בניגוד לצילומי פורטרט היוצרים זיהוי חד ערכי של המצולם, הרי שבצילום עירום אמנותי בדרך כלל לא ניתן לזהות את המצולם[דרוש מקור]. כפועל יוצא מכך, עירום כחלק מן הצילום האמנותי מהווה יצירה מורכבת של דומם המשתלבת בתוכו באופן טבעי ולא מאולץ.
צלמי עירום אמנותי מרבים להשתמש באפקטים של אור וצל, איפור מבריק ואביזרים שונים על מנת להדגיש את קווי המתאר של הגוף העירום.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התפתח ענף משנה בתחום צילומי העירום האמנותי, במסגרתו מצלם האמן המוני בני אדם ללא בגדיהם. האמן העיקרי הידוע בתחום זה, אשר נחשב גם ליוצר הענף הוא ספנסר טוניק.
צבי ברגר

| --- | --- |

צבי ברגר ב-1976
 לידה:  10 ביוני 1935 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  2 באוקטובר 1986 (בגיל 51) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 
צבי ברגר (נודע בכינויים "טוקי" ו"תוכי"; 10 ביוני 1935 - 2 באוקטובר 1986) היה צייר ישראלי.
תערוכות של יצירותיו

1963 - גלריה "רינה", ירושלים
1968 - גלריית ריץ, חיפה
1971 - מרכז אבא חושי, חיפה
1972 - גלריית רוטשילד, חיפה
1973 - גלריית ריץ, חיפה
1976 - גלריה לאמנות שנער, תל אביב
1989 - בית האמנים ע"ש שאגאל, חיפה
לקריאה נוספת

1965 ISRAEL HORIZONS by VILNAY-BERGER. All rights reserved. Printed in Israe
עורך: שרגא ישורון (יורגראו), גורה – הומורה, עיירה בדרום בוקובינה, קורותיה של קהילה יהודית, הוצאת העמותה להנצחת קהילת גורה הומורה והסביבה
ויליאם בלייק, נישואי השמים והגיהנום/ נישואי העדן והשאול : 1790-1793
אמנות חדישה, הסוריאליזם, הוצאת עם הספר בשיתוף עם א. נאור
עדי ברגר רם, במשעול של עצמו. ספר האמן אודות חיי הצייר הכולל מיטב יצירותיו מתקופות שונות. הוצאת מנדלי מוכר ספרים, מרץ 2016
עדי ברגר רם, במעגל החודשים - ספר אודות חודשי השנה העברית, חגים ועונות, כולל ציורים מאת צבי ברגר; הוצאת ספרינט, ספטמבר 2017
הסרט "גיטל ותשעת ילדיה-גורלות" - זיכרונותיו של חיים ברגר מקיבוץ מעברות, 2005. תיעוד: רותי מרשנסקי צילום: רני גולדמן
הערות שוליים

↑  אברהם רונן, תערוכות בירושלים, הארץ, 21 ביוני 1963
↑  רחל אנגל, אמנות דקורטיבית, מעריב, 28 ביוני 1963
↑  צבי ברגר באתר חברה קדישא חיפה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 272020  NLI: 987007290144405171  ISNI: 0000 0000 4209 8350  LCCN: no98133471  VIAF: 71018193   WorldCat (עם VIAF): 71018193
צבי הירש הכהן וולק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1856 תרט"ז
 פטירה:  21 בדצמבר 1906 (בגיל 50 בערך) ד' בטבת תרס"ז
 תקופת הפעילות:  ? – 21 בדצמבר 1906 
 תחומי עיסוק:  תנ"ך, מדרשי הלכה, תלמוד, פסיקת הלכה
 חיבוריו:  "כתר כהונה"
 
רבי צבי הירש הכהן וולק (ביידיש: וואָלק; תרט"ז - ד' בטבת תרס"ז, 21 בדצמבר 1906, פינסק) היה רב ליטאי, רבה של העיר פינסק, ומחבר הפירוש "כתר כהונה" על הספרי.
ביוגרפיה

נולד בשנת תרט"ז לרב עזריאל הכהן וולק. בצעירותו למד בסלוצק אצל רבי יושע בער סולובייצ'יק, בעל "בית הלוי", שכיהן אז כרב העיר. נישא ליוכבד בתו של הרב מרדכי גימפל יפה רבה של העיירה רוז'ינוי שברוסיה הלבנה, ומאנשי העלייה הראשונה. גיסו, חתנו הנוסף של חמיו, היה הרב יוסף זכריה שטרן. עם פטירת חמיו בפתח תקווה בשנת תרנ"ב (1891), כתב את תולדותיו בקונטרס בשם "תכלת מרדכי". הקונטרס נדפס בירושלים לאחר יותר ממאה שנה כנספח לספרו.
בתחילת דרכו שימש כרב בעיירה קפוליה. בשנת תרנ"ד, בהיותו בן 38, התמנה כרבה של פינסק במקומו של הרב אלעזר משה הורוויץ, שהיה מגדולי יהדות ליטא. בכהונה זו החזיק שתים עשרה שנים עד פטירתו ביום שישי ד' בטבת תרס"ז והוא בן 51 שנים בלבד.
משפחתו

אשתו יוכבד, נפטרה בירושלים בכ"ב בשבט תשי"ג, 7 בפברואר 1953.
בניו הם הרבנים: חיים וולק, יעקב וולק, מרדכי גימפל וולק ועזריאל וולק.
חיבוריו

רבי צבי הירש הכהן וולק הניח אחריו כתבים רבים במגוון תחומים תורניים, חלקים מתוכם הודפסו בידי בניו בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, ולקראת סוף המאה, החלו נדפסים במסגרת "מפעל תורת חכמי ליטא" של מכון ירושלים.
כתר כהונה - פירוש על הספרי. מהדורה מושלמת של כל כתב היד, הודפסה בירושלים, תשנ"ג.
כתר כהונה - סוגיות (ירושלים תשס"ד) - שמונים פרקים בעניינים שונים בהלכה.
ספר המערכות - נועד להיות חלק המשך לספר "כתר כהונה" על הספרי. כתב היד שרד, והספר בתהליכי עריכה.
טהרת הקדש - ספר בענייני קדשים, שחיבר בהיותו בן 22.
חידושים על הספרא. רוב החידושים נדפסו בתוך מהדורת הספרא של מכון אופק.
שו"ת.
הערות וחידושים על גליונות הספרים שבספרייתו, על כל ספרי היסוד: תלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי, משנה תורה לרמב"ם, שולחן ערוך, וספר הזוהר.
לקריאה נוספת

הרב יעקב יהושע בוקסבוים, פתח דבר לספר "כתר כהונה" - סוגיות, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ד. עמ' 7–10.
פרשת לארה אל-קאסם

פרשת לארה אל-קאסם התרחשה באוקטובר 2018, ובמהלכה נמנעה כניסתה לישראל של הסטודנטית האמריקאית לארה אל-קאסם (באנגלית: Lara Alqasem;‏ או Lara Lee Alqasem), לשעבר פעילת הארגון "סטודנטים למען צדק בפלסטין" הקורא לחרם על ישראל, שהגיעה לישראל לשם לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים. מניעת כניסתה נעשתה בנימוק שהיא פעילת BDS. לאחר שערערה עד לבית המשפט העליון ביטל האחרון את ההחלטה למנוע את כניסתה ואל-קאסם הורשתה להיכנס לישראל.
רקע חקיקתי

בשנת 2011 חוקקה הכנסת את חוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם, הקובע שכל קריאה פומבית לחרם תרבותי, אקדמי או כלכלי על אדם או גורם כלשהו רק מחמת זיקתו למדינת ישראל, מוסד ממוסדותיה או אזור הנמצא בשליטתה, היא בגדר עוולה אזרחית, שמהווה עילה לתביעה נזיקית אזרחית על ידי אותו אדם או גורם, כאשר קיימת אפשרות סבירה שהקריאה תביא להטלת חרם ושמפרסם הקריאה מודע לאפשרות כאמור.
במרץ 2017 תוקן חוק הכניסה לישראל, המסדיר את כניסתם לישראל של מי שאינם אזרחי ישראל ואת האישור לשהייתם בישראל של מי שאינם אזרחי ישראל או עולים חדשים, ונוסף לו סעיף 2(ד) הקובע: "לא יינתנו אשרה ורישיון ישיבה מכל סוג שהוא, לאדם שאינו אזרח ישראלי או בעל רישיון לישיבת קבע במדינת ישראל, אם הוא, הארגון או הגוף שהוא פועל בעבורם, פרסם ביודעין קריאה פומבית להטלת חרם על מדינת ישראל, כהגדרתו בחוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם, התשע"א-2011, או התחייב להשתתף בחרם כאמור".
בעקבות התיקון קבעו שר הפנים והשר לעניינים אסטרטגיים תבחינים למניעת כניסה לישראל של פעילי חרם, ובהם נושאי תפקידים בכירים או משמעותיים בארגונים התומכים בחרמות וקידומם באופן אקטיבי, רציף ומתמשך, ואנשים הנוקטים בפעילות ממשית, עקבית ורציפה לקידום חרמות במסגרת ארגוני הדה-לגיטימציה הבולטים או באופן עצמאי.
עובדות המקרה

לארה אל-קאסם, ילידת 1996, היא אזרחית ארצות הברית שהשלימה לימודים לתואר ראשון באוניברסיטת פלורידה. במהלך לימודיה למדה גם בסמינרים ב-Center for Jewish Studies, לרבות בנושא השואה, ומרצים שלמדו באוניברסיטה העברית המליצו לה על לימודים בה. ב-17 בדצמבר 2017 עד 3 בינואר 2018 שהתה בישראל באשרת תייר. באפריל 2018 התקבלה ללימודי תואר שני בזכויות אדם וצדק מעברי בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, ובהמשך אושרה לה מלגת לימודים. ב-3 באוגוסט 2018 ניתנה לה בקונסוליה הישראלית במיאמי אשרת כניסה ושהייה בישראל מסוג א/2 (אשרת תלמיד), לשם לימודים אקדמיים בישראל. ב-2 באוקטובר 2018, ערב פתיחת שנת הלימודים האקדמית, נחתה בישראל לשם תחילת לימודיה. עם נחיתתה היא נחקרה על ידי נציגי משרד הפנים ונציגי המשרד לעניינים אסטרטגיים, ובעקבות זאת בוטלה אשרת השהייה שניתנה לה ונמנעה כניסתה לישראל, מכוח הוראת סעיף 2(ד) לחוק הכניסה לישראל. בשל סירובה לחזור לארצות הברית היא הוחזקה במתקן מעצר בנתב"ג, והגישה ערעורים למערכת המשפט בישראל נגד ההחלטה לאסור את כניסתה לישראל.
הדיון המשפטי > בית הדין לעררים

ב-3 באוקטובר הגישה אל-קאסם ערר לבית הדין לעררים לפי חוק הכניסה לישראל על ההחלטה למנוע את כניסתה לישראל. במוקד הדיון עמדה פעילותה של אל-קאסם במהלך לימודיה באוניברסיטת פלורידה, במסגרת ארגון סטודנטים למען צדק בפלסטין, העוסק בפעילות BDS. בדיון התברר שבשנים 2014–2017 הייתה אל-קאסם חברה בארגון זה כשבשנים 2015–2016 כיהנה כסגנית נשיאת סניף הארגון באוניברסיטת פלורידה ובשנים 2016–2017 הייתה נשיאת הסניף, שמנה בשיאו שמונה חברים בלבד. לטענתה, לא הייתה מעורבת בפעילות BDS וחדלה מלפעול במסגרתו בחודש אפריל 2017. היא ציינה שאינה תומכת עוד בתנועת ה-BDS. היא אמרה שאינה יודעת האם הארגון שייך לארגון NSJP, הנכלל ברשימת הארגונים שגיבש משרד הפנים לשם החלת הוראת סעיף 2(ד) לחוק הכניסה לישראל. היא התחייבה שלא לקרוא לחרם על ישראל או ליטול חלק בפעילות BDS בתקופת שהייתה בישראל.
בית הדין הורה למשרד הפנים לשקול להתיר את כניסתה של אל-קאסם לישראל, בהתחשב בשהייתה הקודמת בישראל ובכך שהנתונים בדבר פעילותה בסטונדטים למען צדק בפלסטין היו ניתנים לבירור טרם מתן אשרת השהייה בישראל. כן התבקש משרד הפנים להתייחס למכתבו של רקטור האוניברסיטה העברית, בדבר הנזק העלול להיגרם לתדמיתה האקדמית של ישראל כתוצאה ממניעת כניסתה של הסטודנטית. משרד הפנים הודיע שהחליט להותיר על כנה את החלטתו למנוע את כניסת אל-קאסם לישראל, לאחר שבדיקתו העלתה שה-SJP הוא חלק מתנועת NSJP, לנוכח קריאות להטלת חרם על ישראל שמקורן ב-SJP עצמו, ולנוכח זה שהמערערת מחקה את חשבונותיה ברשתות החברתיות טרם הגעתה לישראל.
בית הדין מצא שהחלטת משרד הפנים לא חרגה ממתחם הסבירות ולכן דחה את הערר. על פי הראיות המנהליות שהוצגו לבית הדין נקבע שאל-קאסם כיהנה בתפקידים בכירים ב-SJP, שבתקופת כהונתה קרא להטלת חרם על ישראל, וש-SJP הוא חלק מתנועת ה-NSJP. בית הדין סבר שאין בהצהרת המערערת, לפיה חדלה מלפעול במסגרת SJP ותימנע מכל פעילות שכזו, כדי לחייב את משרד הפנים לשנות את החלטתו.
הדיון המשפטי > בית המשפט המחוזי בתל אביב

אל-קאסם ערערה על החלטת בית הדין לעררים בפני בית המשפט המחוזי בתל אביב בשבתו כבית משפט לעניינים מנהליים. האוניברסיטה העברית, שהצטרפה כצד לדיון, פרסמה קריאה לאפשר את כניסתה של אל-קאסם לישראל, על מנת שתתחיל בלימודיה לתואר שני באוניברסיטה.
ערעורה של אל-קאסם נדחה על ידי השופט ארז יקואל. בית המשפט קבע שישנו חשש שהמבקשת תנצל את שהותה בישראל לצורך קידום הטלת חרם עליה, ועל כן, "יש בשיקול דעתו של השר, כפי שהופעל, כדי להלום את המטרות שביסוד הוראת סעיף 2(ד) לחוק הכניסה לישראל". בסיום פסק הדין נאמר:
כל מדינה מתוקנת אמונה על שמירת אינטרסים מגוונים שלה ושל אזרחיה ולא רק על אינטרסים ביטחוניים, כהדגשת המערערת כי לא מיוחסות לה פעילויות הקשורות בפגיעה בביטחון המדינה. בין יתר אינטרסים אלו, מצויים אינטרסים חברתיים וכלכליים. כל מדינה מתוקנת רשאית להילחם בחרם על יצוא מוצריה, על תרבותה ועל תדמיתה. בית משפט זה אינו נדרש לצידוד או לשלילת דעה כזו או אחרת מבין ריבוי הדעות הרצוי ואף המבורך כפי שהובאו מלפני ואינו צריך לבחור בנכונה מביניהן. השאלה המרכזית היא סמכות המדינה, גם בהינתן חוסנה הברור, להפעיל את שיקול דעתה על מנת למנוע מאדם ששם לנגד עיניו פגיעה כלכלית ותדמיתית בה, מלהיכנס אליה. שיקול הדעת שהופעל בעניינה של המערערת נסמך על הוראות מפורשות שבדין ועל נתוניה ומעשיה כפי שהובהרו להבדיל ממחשבותיה כסברת בא כוחה. בנסיבות אלו, שוכנעתי כי תוצאת החלטת המשיבה ופסק הדין נטועה עמוק בתוך מתחם הסבירות המנהלי.
הדיון המשפטי > בית המשפט העליון

אל-קאסם הגישה בקשת רשות ערעור ובקשה לסעד זמני לבית המשפט העליון, וזה הוציא צו ארעי האוסר על הרחקתה של אל-קאסם עד להחלטה אחרת בעניינה. בערעורה דנו השופטים ניל הנדל, עוזי פוגלמן וענת ברון. ב-18 באוקטובר קיבל בית המשפט העליון את ערעורה של אל-קאסם, ביטל את החלטת בית המשפט המחוזי ואת החלטת משרד הפנים בעניינה, וקבע כי "אשרת הכניסה והרישיון לישיבה ארעית שהוענקו למבקשת בקונסוליה הישראלית במיאמי, יעמדו אפוא בתוקפם".
בפתח הדיון ציין השופט הנדל כי בקשת רשות הערעור מעוררת שאלות עקרוניות הנוגעות לתוכן והיקף סמכותו של שר הפנים למנוע את כניסתו לישראל של אדם שהוא, הארגון או הגוף שהוא פועל עבורם, פרסמו ביודעין קריאה פומבית להטלת חרם על מדינת ישראל. בין השאר עלתה השאלה האם סמכותו של שר הפנים מוגבלת לבני אדם הפועלים בהווה למען הטלת חרם על מדינת ישראל, או שגם חטאי עבר עשויים להביא לסגירת שערי המדינה. התשובה שניתנה לכך היא כי "הסדר זה נושא אופי מניעתי ולא עונשי. משמע, הוא מבקש לצייד את מדינת ישראל בכלי אפקטיבי למאבק בתנועת החרם, אך אינו מתיימר לבוא חשבון עם פעילי התנועה, ולהענישם בשל מעשיהם."
על תכליתו של סעיף 2(ד) לחוק הכניסה לישראל נאמר: ”תכליתו הקונקרטית של סעיף 2(ד) לחוק הכניסה היא קידום המאבק הצודק שמנהלת מדינת ישראל בתנועת החרם – בהסתמך על דוקטרינת הדמוקרטיה המתגוננת, וזכות המדינה להתגונן, ולהגן על אזרחיה, מפני הפלייה לרעה. ... הקריאה לחרם נכנסת למסגרת הקטגוריה המכונה בספרות החוקתית: הפרדוקס הדמוקרטי, אשר בגדרו מותר להגביל את זכויותיו של מי שמבקש ליהנות מהדמוקרטיה כדי לפגוע בה. כשם שזכותו של אדם להגן על עצמו, כך זכותה של המדינה להגן על עצמה ועל ציבור אזרחיה”.
בהליך זה לא הועלו טענות כלפי חוקתיות סמכותו של שר הפנים למנוע מתן אשרות לפעילי החרם (סוגיה התלויה ועומדת בבג"ץ 3965/17), ולכן הנחת המוצא היא שחוק הכניסה לישראל והתבחינים שנקבעו מכוחו שרירים וקיימים, כך שהדיון התמקד בשאלה האם די בתשתית הראייתית שניצבה בפני השר כדי להכשיר את החלטתו. פסק הדין נתן תשובה שלילית לשאלה זו.
השופט הנדל קבע שהתנהלותה של אל-קאסם, שבאה ללמוד באוניברסיטה העברית,
באשר לפעילותה של אל-קאסם בתנועת חרם נאמר בפסק הדין:
בהתאם לכך פסק השופט הנדל שאשרת הכניסה והרישיון לישיבה ארעית שניתנו לאל-קאסם בקונסוליה הישראלית במיאמי יעמדו בתוקפם, וציין שאם אל-קאסם תשוב לסורה ותנצל את שהותה בישראל לקידום פעילות חרם, יהיה בידי שר הפנים לבטל לאלתר את רישיונה ולהרחיקה מגבולות המדינה.
שני שופטי ההרכב הנוספים, ברון ופוגלמן, הצטרפו למסקנה שאליה הגיע השופט הנדל, תוך שהם מוסיפים נימוקים משלהם.
בעקבות פסק הדין שוחררה אל-קאסם והורשתה להיכנס לישראל.
הדיון הציבורי

מניעת כניסתה של אל-קאסם לישראל עוררה דיון ציבורי בישראל ומחוצה לה.
הדיון הציבורי > במהלך הדיון המשפטי בעניינה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. קולותיהם של מתנגדי כניסתה ושל תומכיה חסרים בפרק זה.
בעיתון הבריטי גרדיאן פורסמה עצומה, שעליה חתומים יותר מ-300 חברי סגל אקדמי באוניברסיטאות בעולם, הקוראת לבטל את האיסור על כניסתה של אל-קאסם לישראל.
חבר הכנסת לשעבר אריה אלדד תקף את סנאט האוניברסיטה העברית על תמיכתו באל-קאסם, וייחס את שורשיה של תמיכה זו לתנועת "ברית שלום", שהותירה באוניברסיטה "גרעין שליטה של שמאל רדיקלי". הוא שלל את טענתה של אל-קאסם שעצם העובדה שהיא מבקשת ללמוד בישראל מוכיחה שאינה תומכת בחרם על ישראל.
פרופ' אייל גרוס מתח ביקורת על פסק דינו של השופט יקואל, וטען שפסק דין זה הוא "הוא חלק ממהפכה אנטי-חוקתית", משום שבפסק הדין "דחה למעשה השופט היסטוריה ארוכה של פסיקה, שהחלה כבר בשנת 1953 בפסק דין 'קול העם' הידוע, לפיה אין די ב'חשש' אלא נדרשת ודאות קרובה שתהיה פגיעה ממשית בסדר הציבורי כדי לפגוע בזכויות, וכי על בית המשפט לפסול החלטות של הרשות המבצעת שפוגעות בזכויות בלי תשתית כזו. ברגע שבו די ב"חשש" כדי להטיל הגבלות, הרי שאנו מתרחקים מדמוקרטיה אל עבר משטר של עריצות".
חגית משה, יו"ר מפלגת הבית היהודי בירושלים, פנתה לשר החינוך נפתלי בנט בדרישה לעכב העברת תקציב לאוניברסיטה העברית עקב התייצבותה לצד אל-קאסם.
הדיון הציבורי > תגובות לפסק הדין של בית המשפט העליון

פסק הדין של בית המשפט העליון עורר גל של תגובות, מהן המברכות על פסק הדין ומהן המבקרות אותו.
האוניברסיטה העברית ברכה על פסק הדין בהודעתה: "האוניברסיטה העברית שמחה שלארה אל-קאסם תצטרף לאלפי הסטודנטים ותחל את לימודיה בתוכנית לתואר שני בינלאומי בזכויות אדם וצדק מעברי בפקולטה למשפטים".
בעקבות פסק הדין של בית המשפט העליון צייץ שר הפנים, אריה דרעי בטוויטר: "ההחלטה להשאיר בארץ את הסטודנטית שפועלת בגלוי נגד מדינת ישראל, היא חרפה. היכן הכבוד הלאומי שלנו? גם בארה״ב היא הייתה מעזה לפעול נגד המדינה ולדרוש להישאר וללמוד בה? אבדוק כיצד למנוע הישנות מקרה כזה."
השר לביטחון הפנים, גלעד ארדן צייץ: "בית המשפט העליון העניק הערב ניצחון גדול ל-BDS ורוקן מתוכן את החוק למניעת כניסת פעילי חרם לישראל. צר לי צער עמוק על החלטת בית המשפט העליון, שמעידה על חוסר הבנה מוחלט של שיטת הפעולה של ארגוני ה-BDS, ופגע ביכולת של מדינת ישראל להילחם בפעילי החרם שפוגעים בכולנו."
אברהם פוקסמן, ראש המרכז לחקר אנטישמיות במוזיאון המורשת היהודית שבמנהטן, צייץ: "Thank you Israel Supreme Court for defending Israeli democracy by ruling on behalf of Hebrew University student!". (תרגום: תודה לך בית המשפט העליון לישראל על שהגנת על הדמוקרטיה הישראלית).
אלן דרשוביץ הביע תמיכה בהחלטה של בית המשפט העליון וציין שלדעתו ישראל כלל לא הייתה צריכה לעצור את אל-קאסם.
יהודה יפרח מתח ביקורת על פסק הדין שלעמדתו סותר את כוונתו הברורה של המחוקק.