stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוזבקיסטן
גאוגרפיה > גבולות

גבולות: הרפובליקה של אוזבקיסטן גובלת עם חמש מדינות:
אפגניסטן – בדרום, גבול קצר של 137 ק"מ
קזחסטן – בצפון ובמערב, גבול באורך 2,203 ק"מ
קירגיזסטן – במזרח, גבול באורך 1,099 ק"מ
טג'יקיסטן – בדרום מזרח, 1,161 ק"מ
טורקמניסטן – בדרום מערב, 1,621 ק"מ
אורך הגבולות הכולל הוא 6,221 ק"מ.
דמוגרפיה

אוזבקיסטן מונה כ-36.8 מיליון אנשים ונחשבת למדינה המאוכלסת ביותר במרכז אסיה.
דמוגרפיה > דת ומוצא אתני

הקבוצה הגדולה ביותר היא האוזבקים, אך קיימות גם קבוצות אתניות אחרות כמו רוסים (5.5%), טג'יקים (5%), קזחים (3%), קאראקלפאקים (2.5%) וטטרים (1.5%). 
מקורות אחרים, כגון הטג'יקים, טוענים שבמדינה 30% מהאוכלוסייה הם טג'יקים. החל מ-1 בינואר 1998, נכללו בספירה 1,123,200 קוריאנים החיים במדינה, קבוצה אתנית זו מהווה 4.7% מכלל האוכלוסייה של המדינה.
מבחינה דתית, 88% מהאוכלוסייה הם מוסלמים (רובם סונים), 9% נוספים הם נוצרים אורתודוקסים (בעיקר הרוסים והאוקראינים), ו-3% האחרים מאמינים בדתות שונות (ביניהם גם בודהיסטים מהקהילה הקוריאנית הקטנה שחיה במדינה).
דמוגרפיה > יהדות אוזבקיסטן

יהדות אוזבקיסטן נחשבת לאחת העתיקות מבין קהילות ישראל, ומורכבת מיהודים בוכרים ומיהודים אשכנזים שהגיעו אליה במהלך המאה ה-20. בשיאה מנתה הקהילה יותר מ-200,000 איש. בשנות ה-70 ובשנות ה-90 עלו רובם לישראל, ואחרים היגרו לארצות הברית ואירופה. נותרו במדינה כ-17,500 יהודים בלבד. בטשקנט שני בתי כנסת ובתי ספר של הקהילה היהודית.
דמוגרפיה > מידע סטטיסטי

קבוצות גיל :
0-14 שנה: 30.1% (גברים-4,583,228; נשים-4,418,003)
64-15 שנה: 61.1% (גברים-7,990,233; נשים-8,157,13)
64 שנה ומעלה: 4.8% (גברים-513,434; נשים-748,382) (לשנת 2004)
גידול אוכלוסייה: 1.65% (לשנת 2004)
שיעור הילודה: 26.2 לידות/1,000 תושבים (לשנת 2022)
שיעור התמותה: 4.8 מיתות/1,000 תושבים (לשנת 2022)
יחס מינים:
בלידה: 1.05 גבר/אישה אחת
מתחת לגיל 15: 1.04 גבר/אישה אחת
15-64 שנה: 0.98 גבר/אישה אחת
65 שנה ומעלה: 0.69 גבר/אישה אחת
כל האוכלוסייה: 0.98 גבר/אישה אחת (לשנת 2004)
תמותת תינוקות: 18.98 מיתות/1,000 תינוקות חיים (לשנת 2022)
תוחלת החיים :
כלל האוכלוסייה: 75.29 שנים
גברים: 72.27 שנים
נשים: 78.5 שנים
שיעור הפוריות: 3.3 ילדים לאישה
מאזן ההגירה: 1.78- מהגרים/1,000 תושבים (לשנת 2022)
שפה

אוזבקית היא השפה הרשמית היחידה, ומאז שנת 1992 היא נכתבת באותיות לטיניות. השפה הטג'יקית נפוצה בערים בוכרה וסמרקנד, בשל השיעור הגבוה של הטג'יקים בערים אלו.
גם לשפה הרוסית יש חשיבות, בעיקר לתקשורת בין קבוצות אתניות שונות בערים. זוהי גם שפת האם של למעלה מ-14% מהאוכלוסייה, ומהווה שפה שנייה לרבים אחרים. נושאים טכניים, מדעיים, ממשלתיים ועסקיים נידונים פעמים רבות ברוסית.
לפי דיווח משנת 2003, למעלה ממחצית מהאוכלוסייה דוברת ברמה זו או אחרת את השפה הרוסית.
למרות השימוש באותיות לטיניות, סימנים ושלטים רבים (כולל שלטים ממשלתיים רשמיים ברחובות) נכתבים עדיין באותיות אוזבקיות-קיריליות שהיו בשימוש בתקופת ברית המועצות.
חינוך

מערכת החינוך הייתה אפקטיבית וזמינה עד תום ההפרדה מברית המועצות, מאז התקציב ההדוק גרר לירידה באיכות ובזמינות שלה.
בדומה לזה, הטיפול בריאותי היה טוב ותוחלת החיים ארוכה, אך לאחר ההפרדה מברית המועצות המשאבים שהוזרמו למערכת הבריאות ירדו וחלה ירידה באיכות טיפולים הבריאותיים, נגישותם והיעילות שלהם.
המשטר האוטוריטרי משגיח שהאוניברסיטאות ישמשו לרכישת מקצוע בלבד, ולא ימלאו את תפקידן כזרוע של החברה האזרחית.
תחבורה

אוזבקיסטן היא מדינה בעלת שטח יחסית גדול ולכן חלק גדול מההשקעה בתשתיות המדינה מיועדת לאפשר הובלת אנשים וסחורות ממקום אחד למשנהו.
במדינה היו ב-1996 81,600 ק"מ של כבישים, רובם הגדול סלולים ומיעוטם דרכי עפר, ו-3,380 ק"מ של פסי רכבת (ללא קווים תעשייתיים). מסילות רכבת מחברות את המדינות לכל שכנותיה.
עיר הבירה טשקנט היא הצומת המרכזי של כבישים ומסילות באוזבקיסטן, ובתוכה פועלות רכבת קלה ורכבת תחתית, היחידה במרכז אסיה.
במדינה מערכת צינורות להובלת נפט גולמי, מוצרי נפט וגז טבעי.
אין לאוזבקיסטן מוצא לים, אך יש בה נמל ימי אחד בעיר טרמז שעל גדות נהר האמו דריה. במדינה היו ב-1996 1,100 ק"מ של נתיבי מים, תעלות ונהרות, המשמשים לתובלה.
חברת התעופה הלאומית של אוזבקיסטן היא אוזבקיסטן איירווייז, שלה צי בן כ-50 מטוסים חדישים. קיימים במדינה שלושה נמלי תעופה בינלאומיים, שהמרכזי שבהם שוכן בטשקנט (בנוסף לעשרות נמלי תעופה אזוריים).
תקשורת

אוזבקיסטן היא מדינה ענייה המתבססת בעיקר על חקלאות ולכן תשתיות התקשורת שלה לא מפותחות וסובלות מבעיות של עומסים, תחזוקה לא הולמת וציוד מיושן.
אף על פי שמספר מקלטי הטלוויזיה, הרדיו, והטלפונים הקווים במדינה עולה בהתמדה, מספרם ביחס לאוכלוסייה הוא קטן יחסית. אולם מספר גולשי האינטרנט כמו כן מספר משתמשי הטלפונים סלולריים זינק באופן מובהק. במדינה קיימות 6 חברות סלולריות שונות המספקות תקשורת סלולרית בטכנולוגיות שונות, וכמו כן מערכת הטלפונים הפנימית מתרחבת ומתפתחת מבחינה טכנולוגית, במיוחד בטשקנט ובסמרקנד.
מערכת הטלפונים של אוזבקיסטן מיושנת ואינה מספקת, המדינה עושה צעדים חיוניים, אם כי לא מספקים, לשיפור תשתיות התקשורת והשקעה בתחום.
מבחינת המערכות הבינלאומיות, אוזבקיסטן מחוברת לעולם, יחד עם עוד מספר מדינות, באמצעות כבל יבשתי וגלי מיקרו-רדיו דרך המתג הבינלאומי של מוסקבה המושכר לה ולמדינות אחרות. אולם המדינה נמצאת בעיצומו של תהליך התנתקות מהתלות במתג הבינלאומי של מוסקבה ומעבר לסיב האופטי הטרנס-אסייתי-אירופי (TAE).
תקשורת > נתונים מספריים

קווי טלפון בשימוש: 1,717,100 (2003)
טלפונים סלולריים בשימוש: 320,800 (2003)
תחנות לשידורי רדיו: (1998)
AM – 20 תחנות
FM – 7 תחנות
shortwave – 10 תחנות
מקלטי רדיו: 10.2 מיליון (1997)
תחנות שידור טלוויזיה: (1997)
4 תחנות מקומיות.
2 נוספות המשדרות שידורי רוסיים, קזקיים, קירגיזים וטג'יקים.
טלוויזיות: 6.4 מיליון (1997)
ספקי אינטרנט: 1 (1999)
משתמשי אינטרנט: 492,000 (2003)
סיומת אינטרנט: UZ
קידומת טלפון בינלאומית: 998
ראו גם

תקשורת באוזבקיסטן
צבא אוזבקיסטן
היסטוריה של אוזבקיסטן
בוכרה
הערות שוליים

↑  Юрий Подпоренко (2001). "Бесправен, но востребован. Русский язык в Узбекистане". Дружба Народов. ארכיון מ-13 מאי 2016. נבדק ב-27 מאי 2016.
↑  Шухрат Хуррамов (11 ספטמבר 2015). "Почему русский язык нужен узбекам?". 365info.kz. ארכיון מ-1 יולי 2016. נבדק ב-27 מאי 2016.
↑  Евгений Абдуллаев (2009). "Русский язык: жизнь после смерти. Язык, политика и общество в современном Узбекистане". Неприкосновенный запас. ארכיון מ-23 יוני 2016. נבדק ב-27 מאי 2016.
↑  דירוג שטח יבשתי - מתוך אתר Worldometer, כפי שפורסם ב-28 במאי 2021
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: UN_PPP2024_Output_PopTot.xlsx, שם החוצץ: Median - מתוך אתר האו"ם
↑  "The World Factbook: Central Asia - Uzbekistan". Central Intelligence Agency. נבדק ב-19 מאי 2019.
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: WPP2024_POP_F01_1_POPULATION _SINGLE_AGE_BOTH_SEXES.xlsx, שם החוצץ: Medium variant - מתוך אתר האו"ם, הערכה 1 ביולי 2024
↑  דירוג תמ"ג - מתוך אתר הבנק העולמי, כפי שפורסם ב-2 באוגוסט 2023
↑  מדד הפיתוח האנושי לשנת 2022 בדו"ח שפורסם ב-2024 על ידי אתר מינהל הפיתוח (UNDP) של האומות המאוחדות
↑  גם הן עצמאיות: קירגיזיה אוזבקיסטאן ואזרביג׳אן⁩, חדשות, 1 בספטמבר 1991
↑  "The World Factbook: Central Asia - Uzbekistan". Central Intelligence Agency. נבדק ב-19 מאי 2019.
↑  Encyclopedia of Islam, Ghazi
1 2 3  זאב לוין, האם נשות אוזבקיסטאן מנפצות עוד תקרת זכוכית?, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2020
↑  "Global Passport Ranking".
↑  Average Salary in Uzbekistan 2021
↑  יותם יעקבסון, ‏מסע מרתק אל העיר חיווה שבאוזבקיסטן, באתר גלובס, 2 במרץ 2019
| הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי |
| --- | --- | --- |
| חברות | אפגניסטן • אלג'יריה • צ'אד • מצרים • גינאה • אינדונזיה • איראן • ירדן • כווית • לבנון • לוב • מלזיה • מאלי • מאוריטניה • מרוקו • ניז'ר • פקיסטן • תימן • ערב הסעודית • סנגל • פלסטין (מיוצגת על ידי אש"ף) • סודאן • סומליה • תוניסיה • טורקיה • בחריין • עומאן • קטר • איחוד האמירויות הערביות • סיירה לאון • בנגלדש • גבון • גמביה • גינאה ביסאו • אוגנדה • בורקינה פאסו • קמרון • קומורו • עיראק • המלדיביים • ג'יבוטי • בנין • ברוניי • ניגריה • אזרבייג'ן • אלבניה • קירגיזסטן • טג'יקיסטן • טורקמניסטן • מוזמביק • קזחסטן • אוזבקיסטן • סורינאם • טוגו • גיאנה • חוף השנהב |  |
| מדינה מושעית | סוריה |  |
| מדינות משקיפות | בוסניה והרצגובינה • הרפובליקה המרכז-אפריקאית • קפריסין הצפונית • תאילנד • רוסיה |  |
| ארגונים משקיפים | הליגה הערבית • האו"ם • המדינות הבלתי-מזדהות • האיחוד האפריקאי • הארגון לשיתוף פעולה כלכלי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567638605171  BNE: XX453053  BnF: cb15342210j (data)  CiNii: DA10051336  GND: 4062199-6  HDS: 044996  ISNI: 0000 0004 0611 8341  KulturNav: 0e8dcf2d-60e2-4d13-b6d0-2457578a08eb  LCCN: n91129869  MusicBrainz: 95c0c3ee-ed52-31c4-83e6-19ced497e6d0  NARA: 10045283  NDL: 00577488  NKC: ge134560  NSK: 000418029  RERO: 02-A000126598  SELIBR: 163807  SUDOC: 027351009  TDVİA: ozbekistan  UKPARL: 0p4uaVac  VIAF: 234141824   WorldCat (עם VIAF): 234141824 
צ'וֹר-מינוֹר, בוכרה
הנשיא לשעבר אסלאם קרימוב

ילדים יהודים עם המורה שלהם בסמרקנד
דיוקנו של מוזיקאי

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  לאונרדו דה וינצ'י
 תאריך יצירה:  1483–1487 (לא גמורה)
 טכניקה וחומרים:  שמן על עץ אגוז
 ממדים בס"מ
 רוחב:  31 ס״מ 
 גובה:  43 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  הרנסאנס האיטלקי 
 מספר יצירה:  99 (הגלריה האמברוזיאנית,) 
 מיקום:  הספרייה האמברוזיאנית מילאנו שבאיטליה
 
דיוקנו של מוזיקאי (באיטלקית: Ritratto di musico) הוא ציור שמן לא גמור מעשה ידי הצייר לאונרדו דה וינצ'י, שצויר בין השנים 1483–1487, ומתאר מוזיקאי. גודלו 44.7 X 32 ס"מ. היצירה מוצגת בספרייה האמברוזיאנית במילאנו.
היסטוריה

זהו הציור היחיד מבין ציוריו של דה וינצ'י שנשאר במילאנו. הוא קוטלג בשנת 1672 כציור השייך לספרייה האמברוזיאנית, אך ייתכן כי הגיע לשם כבר בשנת 1637.
בשנת 1796, הציור נלקח שלל על ידי נפוליאון בונפרטה, והוצג במוזיאון הלובר בפריז. הוא הוחזר לספרייה האמברוזיאנית בשנת 1815.
תיאור היצירה

"דיוקן של מוזיקאי" מייצג היפרדות מודעת וקיצונית מציורי הדיוקנאות האופייניים של מילאנו. הקהל במילאנו היה שמרני יותר מבחינה אמנותית מאשר באזורים אחרים באיטליה וציפה שרוב הדיוקנאות, אם לא כולם, יהיו בפרופיל. דה וינצ'י, לעומת זאת, הציב את הדמות ב"דיוקן של מוזיקאי" בזווית שלושה רבעים (באמצע הדרך בין ציור חזיתי לציור פרופיל). כמו כן הרקע השחור של היצירה אינו אופייני לסגנון הרווח באותה עת במילאנו, אולם גם אינו חסר תקדים מכיוון שקדמו לדה וינצ'י אמנים אחרים שלעיתים קרובות שמרו גם הם על רקע שחור, למשל אנטונלו דה מסינה שהיה מציג דיוקנאות (אנ') עם רקע שחור דומה וללא פרופיל בוונציה ובסיציליה. ייתכן מאוד שדה וינצ'י הושפע מסגנונו של מסינה ויכול היה לראות את עבודתו במהלך ביקורו הקצר של מסינה במילאנו בשנת 1476, או אולי הוא ראה את היצירות בוונציה, בביקורו בשנת 1486 כדי לראות את מורו לשעבר אנדריאה דל ורוקיו.
השוואה לציורים אחרים של דה וינצ'י מעלה שהוא ככל הנראה צייר את ראשו של המוזיקאי, אולם שאר הציור כנראה צויר על ידי תלמיד שלו, וזאת על סמך איכות הביצוע הירודה יחסית של הגוף והיד (ר' דיון בפרק "ייחוס" להלן). בציור ניכרים כישורי ההתבוננות והציור של דה וינצ'י כדי ליצור דמות בעלת מחשבה ורצון. באופן זה הדיוקנאות הפכו לאמצעי שבאמצעותו דה וינצ'י יכול היה להפגין את כוחו של הציור הנטורליסטי. עבודות של תלמידיו של דה וינצ'י מראות כי לציור זה הייתה השפעה מיידית.
תיאור היצירה > קומפוזיציה

ציור זה נוצר על לוח עץ אגוז שהיה סוג משטח שלאונרדו דה וינצ'י הרבה להשתמש בו. היצירה מציגה פנים וטורסו (חלק גוף עליון) של אדם צעיר, בזווית שלושה רבעים, אשר ידו הימנית מחזיקה בפיסת נייר מקופלת ועליה תוי מוזיקה. נקודת המבט היא מעט מעל הדמות. למעט הפנים והשיער, הציור ברובו לא גמור אך במצב כללי טוב, ורק בפינה השמאלית התחתונה נגרם נזק מסוים. יש מעט ליטוש בחלק האחורי של הראש, ונראה שהצבעים דהו עם הזמן. הרקע השחור והצגת הדמות במבט זוויתי ולא בפרופיל משותפים לדיוקן זה ולדיוקנאותיו האחרים של לאונרדו דה וינצ'י מתקופתו במילאנו, כמו הגבירה עם ההרמין ולה בל פרונייר.
תיאור היצירה > המוזיקאי

המוזיקאי מתואר כאיש צעיר בעל שיער מתולתל באורך הכתפיים. הוא חובש כובע אדום ומתבונן לעבר נקודה שנמצאת מחוץ לציור כלומר מעבר לשדה הראיה של הצופה. המבט מועצם על ידי תאורה זהירה שממקדת את תשומת הלב בפניו. הוא לובש גופייה לבנה צמודה, מעליה ז'קט שחור שציורו לא הושלם ומעליו צעיף שמצויר בצורה חלקית, בצבע חום-כתום. לדברי היסטוריון האמנות לור פנגרט, הצבעים הקיימים נובעים משחזור לקוי וצביעה מחדש, והם כנראה לא הצבעים המקוריים. מבדיקה טכנית של היצירה התגלה כי הז'קט היה ככל הנראה בצבע אדום כהה והצעיף בצבע צהוב בוהק. הפה מצביע על תחילת חיוך, או מרמז שהאיש עומד לשיר, או סיים לשיר זה עתה (דה וינצ'י מפגין את כוחו של הציור לחיות מעבר למוזיקה, שיופייה נמוג ברגע שהצלילים נשמעו). מאפיין בולט בפניו של המוזיקאי הוא ההשפעה על עיניו מהאור מחוץ למסגרת. האור גורם להתרחבות של שתי העיניים, אך של העין השמאלית במידה הרבה יותר גדולה מהעין הימנית, דבר שאינו אפשרי במציאות. ייתכן כי הדבר נועד פשוט להשפעה דרמטית, כך שהצופה מרגיש תחושה של תנועה מצד שמאל לצד ימין של פני המוזיקאי.
תיאור היצירה > תווים

פיסת הנייר המקופלת בנוקשות מוחזקת בצורה משונה ועדינה ועליה תווים מוזיקליים ואותיות, שעקב השחזור הלקוי ברובם אינם קריאים. התווים בציור מציעים מעט מאוד בהירות, מלבד רמיזה חזקה על כך שהאיש מוזיקאי. רישומים הנמצאים בספרייה המלכותית הבריטית, ואשר מכילים דוגמאות של סגנונו המוזיקלי של דה וינצ'י, אינם דומים לתווים בציור, עובדה המעידה על כך שהמוזיקה אינה שלו, מה שמשאיר בסימן שאלה את זהות המלחין ואת חשיבותה של המוזיקה.
רקע

שני רישומים שנחשבו כמתארים את המוזיקאי. משמאל: רישום של נפוליטנו, מימין: רישום של דה וינצ'י.
רקע > ייחוס לדה וינצ'י

אף על פי שהדבר היה נתון במחלוקת, ישנה הסכמה רחבה כי "דיוקן של מוזיקאי" הוא ציור של לאונרדו דה וינצ'י. לא קיים תיעוד של הזמנתו, אך הייחוס מגיע מקווי דמיון סגנוניים ליצירותיו האחרות של לאונרדו, ובמיוחד הפנים של המלאך בציור המדונה בין הסלעים, ופניו של הירונימוס בציור הירונימוס הקדוש. הרקע האפל של הדיוקן מעצים את הייחוס הזה עוד יותר, כיוון שהוא מופיע בדיוקנאות מאוחרים יותר מתקופתו במילאנו, כמו "הגבירה עם ההרמין" ו"לה בל פרונייר". מאפיינים נוספים האופייניים לסגנונו של דה וינצ'י כוללים את האווירה המלנכולית, הפה שנראה כאילו הוא הרגע נסגר, או עומד להיפתח, ושיער מתולתל, המזכיר את ג'ינברה דה בנצ'י. הייחוס מתחזק על ידי השוואה בין עיניו של המוזיקאי, אשר מתרחבות במידה שונה, וקטע ברשימותיו של דה וינצ'י שבו הוא מתייחס לכך.
מחלוקת העבר לגבי ייחוס הציור נבעה מן הנוקשות של הגזרה העליונה, אשר אינה מאפיינת את דה וינצ'י. בעוד חוקרים אחדים הסבירו שזה נובע מכך שהציור אינו גמור, אחרים הסיקו שהבגדים והגזרה העליונה צוירו על ידי עוזרים. עם זאת, היסטוריון האמנות פייטרו מרני מציין כי אין זה סביר כי לדה וינצ'י היו עוזרים בתקופה שבה נוצר הציור. ואפילו אם היו, סביר להניח שהוא לא היה נעזר בהם עבור ציור דיוקנו של חבר אישי או רשמי. על אף טענותיו של מרני, עדיין יש מיעוט לא מבוטל של חוקרים שאינם מסכימים עם ייחוס מלא, אך מוסכם כמעט על הכל, שאם דה וינצ'י לא צייר את כל הציור, אז לפחות הוא צייר את הפנים.
רקע > תיארוך

קווי דמיון רבים, באמצעות בדיקות רנטגן, לציור הגבירה עם ההרמין כמו גם לטיפול בקיארוסקורו בהמדונה בין הסלעים ולרישומים לפסל "סוס הברונזה" (אנ'), מעידים כי ככל הנראה "דיוקן של מוזיקאי" נוצר במילאנו, כלומר לאחר 1482, השנה בה דה וינצ'י הגיע לשם. עם זאת, התאריך המוקדם ביותר שניתן על ידי החוקרים הוא 1483. חוקרים מודרניים גם ציינו כי ככל הנראה הציור לא נוצר לאחר שנת 1487, מכיוון שנראה כי חסרים בו כמה מהשכלולים והריאליזם של יצירותיו המאוחרות, כמו הפירוט האנטומי. לאונרדו דה וינצ'י עסק במחקר על האנטומיה האנושית, בעיקר הגולגולת, בסוף שנות השמונים של המאה ה-15, וציור "הגבירה עם ההרמין", שנוצר בין השנים 1489–1490, מייצג את תשומת הלב החדשה הזו לדיוק בציור הצורה האנושית. ההערכה על כן היא שהציור נוצר בין השנים 1483–1487.
רקע > מועמדים לזהות המוזיקאי

עד שנת 1905, הדעה הייתה שמדובר בדיוקן של לודוביקו ספורצה, דוכס מילאנו בפועל ופטרונו של לאונרדו דה וינצ'י כאשר עבר להתגורר בעיר. כמו כן הציור נחשב "בן זוג" ל"דיוקן של גברת", המיוחס כעת לג'ובאני אמברוג'יו דה פרדיס (אנ'), אך באותה עת יוחס לדה וינצ'י ונחשב דיוקן של ביאטריס ד'אסטה, אשתו של לודוביקו. בשנת 1905, כאשר עבודות השיקום הסירו את הצבע המופרז וחשפו יד אשר מחזיקה מגילה מוזיקלית בחלק התחתון, הובן כי זהו דיוקנו של מוזיקאי. חוקרים בגלריה הלאומית בלונדון הציעו כי הרישום "נער בפרופיל" של פרנססקו נפוליטנו, תלמידו של דה וינצ'י במילאנו, והרישום "חזה של נער בפרופיל" של דה וינצ'י, מתארים את המוזיקאי שמופיע בציור זה.
הועלו מספר מועמדים לזהות המוזיקאי, בין היתר:
פרנצ'ינו גפוריוס (אנ'), כומר והקאפלמייסטר (הממונה על המוזיקה) של קתדרלת מילאנו. חברו של לאונרדו דה וינצ'י במילאנו והמועמד המוביל לזיהויה של הדמות לאורך המאה ה-20. למעשה, חיבור המוזיקה המפורסם של גפוריוס משנת 1496, Practica Musica, מכיל חיתוכי עץ שונים מאת לאונרדו. כמו כן נטען כי האותיות בדף אשר המוזיקאי מחזיק מייצגות חלק משמה של יצירה שלו. התיאוריה הופרכה מכיוון שהחיבור פורסם לפחות 18 שנה לאחר יצירת הציור, האותיות יכולות בקלות לתאר משהו אחר ואין תיאורים מימי חייו של גפוריוס התואמים את דיוקן הדמות. כמו כן, הדמות לא לבושה גלימת כמורה והדמות צעירה, בעוד שגפוריוס היה באמצע שנות השלושים לחייו.
ז'וסקן דה פרה, זמר ומלחין צרפתי שעבד במילאנו בזמנו של לאונרדו דה וינצ'י. שמו הוצע בשנת 1972 על ידי מוזיקולוגית בלגית שטענה כי האותיות בדף מתייחסות ליצירה שלו. גם דעה זו הופרכה, מסיבות דומות לאלו של גפוריוס: האותיות לא מזוהות בבירור, ובכל מקרה יכולות להתאים ליצירות של אנשים אחרים, ודה פרה היה כומר באמצע שנות השלושים לחייו.
אטלנטה מיגליאורוטי (אנ'), מוזיקאי טוסקני שהגיע עם לאונרדו דה וינצ'י לחצר הדוכס במילאנו, כזמר ומשורר מוכשר. השניים היו ידועים כחברים ודה וינצ'י אף לימד את אטלנטה לנגן בלאוטה. זהו הזיהוי המקובל מאז שנת 2000. בזמן יצירת הציור, מיגליאורוטי היה בשנות העשרה המאוחרות או שנות העשרים המוקדמות שלו, מה שהופך אותו למועמד הולם להיות הצעיר בציור. בנוסף, ברישומיו משנת 1482, דה וינצ'י רשם "דיוקן של אטלנטה כשפניו מורמות". ההנחה היא שזה היה מחקר או ניסיון מוקדם ליצור את "דיוקן של מוזיקאי". אמנם פניו של הצעיר אינן מורמות, אך כפי שהיסטוריון האמנות פייטרו מרני מציין: "הביטוי נראה מרומם, ומעיד על זמר שזה עתה הרים את פניו מגיליון המוזיקה”.
הערות שוליים

1 2 3  
"Portrait of a Musician". הספרייה האמברוזיאנית. (באנגלית)
1 2 3 4  
Luke Syson and Larry Keith. "Leonardo Da Vince, Painter at the Court of Milan, Exhibition, London, 2011" (PDF). הגלריה הלאומית בלונדון. (באנגלית)
1 2 3  
Wallace and Kemp. "Portrait of a Musician". universalleonardo.org. (באנגלית)
↑  
Bambach, Carmen. "Seeking the Universal Painter". academia.edu. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7743326-9 
תקריב של התווים
”דיוקנה של גברת”, מאת ג'ובאני אמברוג'יו דה פרדיס. ציור אשר בעבר יוחס לדה וינצ'י ואשר נחשב "בן זוג" ל"דיוקנו של מוזיקאי"
החברים של נטאשה

| --- | --- |
החברים של נטאשה
החברים של נטאשה
 תקופת הפעילות:  1987–1996, 2013
 סוגה:  רוק
 חברת תקליטים:  הד ארצי גורביץ מוזיקה והפקות
 חברים
 ארקדי דוכין מיכה שטרית ז'אן פול זימבריס מיקי הררי גולן זוסקוביץ'
 חברים לשעבר
 קוזו (שלמה אלמקייס) ליליה פייגין
החברים של נטאשה היא להקת רוק ישראלית בהובלת ארקדי דוכין ומיכה שטרית, שפעלה מסוף שנות השמונים ועד לאמצע שנות התשעים. הלהקה חזרה לפעילות במהלך העשור השני של המאה ה-21.
ללהקה צליל ייחודי לה, הנע בין מוזיקה שקטה ומלודית, לרוק, ולסגנונות שונים. הלהקה נכנסה במהרה למיינסטרים הישראלי, ונחשבת לאחת מלהקות הרוק הישראליות המצליחות והמשפיעות ביותר של שנות ה-90 בישראל.
היסטוריה > תחילת דרכה של הלהקה

בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, עוד בהיותם בצבא, הקימו ארקדי דוכין ומיכה שטרית להקה בשם "ספטימה 5". שטרית היה הזמר בלהקה, דוכין ניגן בקלידים, ובין שאר החברים שניגנו מדי פעם בהרכב היו גם הגיטריסט מיקי הררי והבסיסט שלמה (קוזו) אלמקייס. הם הופיעו בעיקר באזור מגוריהם בצפון הארץ ומדי פעם בתל אביב. בשנת 1986, לאחר שעברו לגור בתל אביב, הקליטו יחד עם גיא לנדאו באולפן "אמדן" של דני גרנות, בשם "לא כולל מע"מ" ארבעה שירים, שיצאו בתקליט שדרים בשם "תקריות לילה באמדן".
בשנת 1987 הפכו שטרית ודוכין עם הררי וקוזו ללהקת החברים של נטאשה. שם הלהקה הוצע על ידי מיכה שטרית, שקיבל השראה מתמונות ישנות מרוסיה שדוכין הביא מהוריו והראה לשיטרית. ארבעת חברי הלהקה גרו ביחד במלון דירות זול ("המלון של יעקב") ברחוב שלמה המלך 31 בתל אביב, חלמו על פריצה ובינתיים חיו בקושי מעבודות שונות, כשמצבם הכלכלי רעוע באופן מתמיד. בנוסף החלו לעבוד עם זמר בשם אורי לס, כתבו לו שירים והקליטו כמה מהם.
באוגוסט של אותה שנה השתתפו חברי הלהקה בתחרות להקות צעירות בגני התערוכה בתל אביב, והופיעו בשני הרכבים שונים. באחד הסולן היה לס, ובשני דוכין ושטרית. הלהקה כללה את חיים גלעד בתופים, קוזו בבס, הררי בגיטרות וגיא לנדאו, ניר בן-ציון ודוכין בקלידים. הלהקה לא זכתה אך דני בסן, משופטי התחרות, אהב את הלהקה והמליץ עליהם לחברו ללהקת תיסלם יאיר ניצני, שהיה אז מנכ"ל חברת התקליטים הד ארצי.
בינתיים המשיכה הלהקה לחפש דרך לפרוץ להכרה, הקליטה שירים חדשים בהפקה עצמית (שחלקם הוקלטו שוב והופיעו באלבום הראשון של הלהקה) והופיעה במועדוני תל אביב ללא הצלחה משמעותית. מתוך מחשבה למשוך תשומת לב הם החליטו לצרף להרכב זמרת, ליליה פייגין. ליליה הופיעה עם הלהקה במשך מספר חודשים, אך עזבה אותה בטרם הוקלט אלבומה הראשון.
בראשית 1988 חזרה הלהקה להופיע בלי ליליה, יחד עם ניר בן־עציון בקלידים והמתופף חיים גלעד (ולעיתים גם בלי מתופף, אלא עם מכונת תופים, מאחר שגלעד היה אז חייל בשרות סדיר ולא היה יכול להגיע לכל ההופעות). בין השאר הופיעו בקביעות גם בתיאטרון פרגוד בירושלים.
היסטוריה > הפריצה

בשנת 1988 חתמה חברת הד ארצי חוזה עם הלהקה, ולואי להב הגיע כמפיק מוזיקלי. להב עזב אחרי זמן קצר, ובמקומו הגיע יזהר אשדות, שבשיתוף איתו הוציאה הלהקה בפברואר 1989 את אלבומה הראשון, "החברים של נטאשה". על עטיפת האלבום מונצח יעקב חביב, מנהל מלון הדירות בו גרו חברי הלהקה, עם בני משפחתו. אלבום זה הצליח מאוד, וזכה למעמד של אלבום פלטינה (40,000 עותקים נמכרו). בין השירים המצליחים של האלבום היו "מלנכולי", "את לא", "שיר אחר", "נאמר כבר הכל", "יש זמן" ו"יש בך". אך למרות הצלחת האלבום מצבה הכלכלי של הלהקה נשאר קשה.
בשנת 1989 תועדה הלהקה בסרט "חברים ללא חברים או ייסורי ילדות", שזהו הפרק הראשון של הטרילוגיה "כל האנשים הבודדים" מאת הבמאי אשר טללים. הסרט זכה בפרס וולג'ין לסרט התעודה הטוב ביותר. הסרט עסק בחוויית ההגירה, בקשיי הקליטה של השנים הראשונות, ובשחרור דרך המוזיקה.
בשנת 1990 הצטרף ללהקה המתופף ז'אן פול זימבריס.
בשנת 1991 החלו הלהקה לעבוד על אלבומה השני, "שינויים בהרגלי הצריחה", בשיתוף עם יוסי אלפנט, ששימש כמפיק מוזיקלי. אלפנט נפטר מדום לב קצת אחרי סוף העבודה על האלבום, עוד לפני שיצא ורצועה 12 באלבום, שנקראת "כמעט אופטימי" מוקדשת לזכרו. האלבום כלל להיטים רבים, ובהם "על קו הזינוק", "עוד נגיעה", "אל תתפשטי לי", "שני סיפורי אהבה קטנים", "בדקה אחת שפויה", "סדר עולמי חדש", "אם כבר לבד", "איש בלי נצח", "אני אוהב אותך" ועוד.
חברי הלהקה החליטו לאחר יציאת האלבום "שינויים בהרגלי הצריחה" בנובמבר 1991, להפיק אלבומים עתידיים באופן עצמאי ולהסתפק בחוזה הפצה בלבד ב"הד ארצי".
בספטמבר 1994 יצא אלבום האולפן האחרון של הלהקה, שהוא גם האלבום הנמכר ביותר שלה, "רדיו בלה בלה", עליו עבדו כשנתיים. האלבום היה אלבום קונספט כפול, שזכה לביקורות חיוביות רבות. בין שיריו המוכרים היו "פרדי על הבוקר", "חדשות?", "אני לא רוקד כשעצוב" (שבוצע עם אלון אולארצ'יק), "שברי את הטלוויזיה", "עכשיו אני", "קוק בצהריים" ועוד.
היסטוריה > פירוק הלהקה

הלהקה המשיכה להופיע אחרי אלבומם האחרון עוד כשנתיים, במהלכן גם הוקלט אלבום ההופעה החיה ב-1996. הופעתה האחרונה של הלהקה הייתה בקריית אתא. הלהקה התפרקה בשנת 1996 כתוצאה מנתק בין חברי הלהקה.
לאחר הפירוק המשיכו חברי הלהקה כל אחד לדרכו, ופנו לקריירות סולו שונות.
בשנת 2001 הוציאה חברת הד ארצי, ללא ידיעתם והסכמתם של חברי הלהקה, אלבום אוסף כפול, צעד שספג ביקורת מפי חברי הלהקה ואף קראו לא לקנות את האלבום. שנה לאחר מכן חזרו חברי הלהקה לסיבוב הופעות משותף.
היסטוריה > פירוק הלהקה > המאבק המשפטי עם הד ארצי

בעקבות הפקת אלבום האוסף על ידי הד ארצי ב-2001, הגישו חברי הלהקה בשנת 2004 תביעה בסכום של 2.5 מיליון שקל נגד הד ארצי ובעלי תפקידים בה. בתביעה צוין כי הלהקה מעריכה את ההיקף הריאלי של התביעה בלמעלה מ-8 מיליון שקלים, אבל מפאת גובה האגרה צומצם סכום התביעה. חברי הלהקה טענו שהאלבום הופק בניגוד להסכמים שבינם לבין החברה וכן שבחירת השירים נעשתה בלא התייעצות עמם ועל כן "האוסף לא משקף את הטעם האמנותי של חברי הלהקה". לאחר 9 שנות מאבק, באפריל 2013 חייב בית המשפט המחוזי בתל אביב את הד ארצי לפצות את הלהקה ב-1.7 מיליון שקלים.
היסטוריה > איחוד ופירוק שני 2008

בינואר 2008 בישרו חברי הלהקה על התאחדות הלהקה לסבב הופעות ולהפקת דיסק משותף חדש.
בחודש דצמבר פורסם שהאלבום החדש בוטל בשל בעיות בין חברי הלהקה ארקדי דוכין ומיכה שטרית, אשר נוצרו כנראה בגלל הבדלים בסגנון המוזיקלי שלהם שהשתנה במשך השנים. כמו כן, דוכין התקדם בכתיבת והקלטת שירים לאלבום מהר יותר משטרית. דוכין כתב והקליט 12–14 שירים בעוד שטרית הקליט רק 2, אף על פי שהוסכמה תרומה משותפת שלהם. מצב זה תרם להפסקת העבודה על האלבום המשותף.
הוחלט שהשירים שכתב דוכין יופיעו באלבום סולו שלו, כולל שני השירים של שטרית בהסכמתו.