stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רות אורן
ביוגרפיה

אורן נולדה וגדלה במושב בית יצחק בעמק חפר, אימה הייתה גננת ואביה חקלאי. בהשראת ילדותה במושב כתבה שירים רבים על בעלי החיים והטבע. אורן כתבה שירים וסיפורים מגיל צעיר מאוד, ובגיל 11 החלה לפרסם שירים וסיפורים פרי עטה בעיתון הילדים "הארץ שלנו".
במהלך שירותה הצבאי השתתפה בקורס כתיבה לילדים בהנחיית נורית זרחי בבית אריאלה. לאחר מכן היא למדה באוניברסיטת חיפה וקיבלה תואר ראשון בספרות עברית ואמנות יצירה. אורן למדה הוראה במכללת אורנים משם קיבלה תעודת הוראה, ובנוסף למדה ספרנות ומידענות במכללת גורדון.
אורן כותבת שירה ופרוזה לילדים. בשנת 2002 זכה סיפור קצר שכתבה: "סבתא עוברת דירה ולוקחת איתה את הים", במקום הראשון בעמק חפר בתחרות של מפעל הפיס. הסיפור אף עובד והוצג על ידי השחקן אלי גורנשטיין.
ספרה הראשון, "מי יושב על הגבעה?", ספר שירים לילדים, יצא לאור בשנת 2002. מאז, כתבה עוד עשרה ספרי ילדים.
בשנת 2014 זכה ספרה "מר סביון וגברת רקפת" בעיטור הפנקס לספר שירה מצטיין. בשנת הלימודים תשע"ח הוא נבחר לספריית פיג'מה וחולק לגני הילדים.
ספרה "מעשה באביגיל שאבדה לה שנת הליל" נבחר על ידי משרד החינוך למצעד הספרים תשע"ו והומלץ לגילאי 4-5.
שירתה לילדים זכתה לשבחי הביקורות והושוותה לשירתה של פניה ברגשטיין. מאירה ברנע-גולדברג על ספרה של אורן, "הפרה של סבא יפת": "ספר שהורים יאהבו להקריא. קשור ומושפע מן השירים הקצרים של פניה ברגשטיין האהובה".
נשואה לארכאולוג אלירן אורן ואם לשתי בנות.
ספריה

מי יושב על הגבעה? תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2002
מגרת ההפתעות, תל אביב: ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2007
אתי ספגטי, אור יהודה: כנרת, 2008
רוני ורוני, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2011
הפרה של סבא יפת: שירי חיות לפעוטות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2011
רכבת טסה על פסים: שירים-על-גלגלים לפעוטות, אור יהודה: כנרת, 2013
גמדים בשכונה, תל אביב: ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2013
מר סביון וגברת רקפת: שירי פרחים לפעוטות, אור יהודה: כנרת, 2014
מעשה באביגיל שאבדה לה שנת הליל, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015
נופית מחפשת בית, בני ברק: ספריית הפועלים, 2018.
איפה הביצה? בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2018.
לא רוצה לקום היום! בני ברק: ספריית הפועלים, 2022.
פרסים

2020- פרס אקו"ם ליצירת ספרות בתחום הילדים והנוער, על ספרה "אני שורקת בגינה"
הערות שוליים

1 2  רות אורן, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה"
↑  מצעד היצירות האיכותיות לילדים – שנת 2014 – ספר שירה, באתר http://ha-pinkas.co.il/, ‏ינואר 2, 2015
↑  מאירה ברנע-גולדברג, ‏הצלחתי! הילד אוהב ספרים, באתר ‏מאקו‏, 18 בינואר 2012
↑  פרס אקו"ם, באתר ישראל היום, 25 בפברואר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310330005171  ISNI: 0000 0000 6976 5627  LCCN: no2003063757  VIAF: 97180332   WorldCat (עם VIAF): 97180332
ג'ייהאן (עיר)

| --- | --- |

מראה בעיר
 מדינה:  טורקיה טורקיה
 מחוז:  הים התיכון
 נפה:  אדנה
 ראש העיר:  היליה ארדם (מפלגת העם הרפובליקאית)
 שפה רשמית:  טורקית 
 שטח:  1,426 קמ"ר
 גובה:  30 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  156,610 (2023)
  ‑ צפיפות:  109.8 נפש לקמ"ר (2023)
 קואורדינטות:  37°2′N 35°49′E﻿ / ﻿37.033°N 35.817°E﻿ / 37.033; 35.817
 אזור זמן:  UTC +3
 http://www.ceyhan.bel.tr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורג'ייהאן(למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורג'ייהאן(למפת הים התיכון (מחוז) רגילה) אדנה אנטליה מרסין קהרמאנמרש אנטקיה אספרטה הים התיכון הים האגאי מרכז אנטוליה מז. א.  ד. מז. א. סוריה י.ג'ייהאן(למפת הים התיכון (מחוז) מוגדלת) אדנה אנטליה מרסין קהרמאנמרש אנטקיה אספרטה הים התיכון הים האגאי מרכז אנטוליה מז. א.  ד. מז. א. סוריה י.ג'ייהאן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ג'ייהאן (בטורקית: Ceyhan) היא עיר בנפת אדנה במחוז הים התיכון שבדרום טורקיה, הקרויה על שמו של נהר בעל שם זהה. לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 156,610 בני אדם. לעיר חשיבות כלכלית, שכן היא משמשת כמרכז לוגיסטי למעבר סחורות במזרח התיכון, מרכז אסיה ורוסיה, להובלת נפט וגז טבעי.
היסטוריה

ההיסטוריה הידועה של העיר היא מלפני 9000 שנה. במישור ג'ייהאן היו תרבויות חיתיות, אשוריות, פיניקיות, מצריות, הלניסטיות, איראניות, רומיות וביזנטיות.
בנוסף למדינות עתיקות כמו ארזווה, האזור נשלט על ידי אשור, בבל, פרס, אלכסנדר מוקדון, בית סלאוקוס, בית תלמי, האימפריה הרומית, האימפריה הביזנטית, בית אומיה, בית עבאס, שושלת טולון שושלת חמדן ושוב האימפריה הביזנטית.
לאחר קרב מנזיקרט בשנת 1071, הסלג'וקים כבשו לחלוטין את מישור ג'ייהאן ואדנה בשנת 1083. ג'ייהאן, שסופחה לממלכת קיליקיה הארמנית ב-1097, נפלה לידיהם של הממלוכים ממצרים במאה ה-14 וצורפה מאוחר יותר לנסיכות דולקדיר. אוכלוסייתה באותה תקופה הייתה 5,000 נפש. בין השנים 1353-1515, ג'ייהאן נותר תחת שלטונו של נסיכות רמזאן (בטורקית, Ramazanoğulları Beyliği'nın), אחת מהנסיכויות הבייליקיות באנטוליה, שהייתה קשורה לממלוכים,. הממלוכים והעות'מאנים נלחמו על אדמות אלו בין השנים 1485-1498. החל משנת 1515, עברו אדמות אדנה, יחד עם מישור ג'ייהאן, לניהול האימפריה העות'מאנית.
העיר נקראה ירסובת (Yarsuvat) במרשם הקרקרעות העות'מאני (1525). שמה שונה לחמידיה על שם עבדול חמיד השני ב-1896, לאחר מכן לאורפיה ב-1909 ולג'ייהאן ב-3 במאי 1929.
בין השנים 1833-1840, מישור ג'ייהאן החליף ידיים ועבר לאבראהים פאשא. איברהים פאשה עלה לקוניה בעזרת שבטים טורקמנים, ועזב את השלטון העות'מאני. בנוסף, רצה לפגוע בשבטים שנשארו נאמנים לשער הנשגב. ג'ייהאן שבה לשלטון עות'מאני ב-1841. ב-6 בינואר 1922 הפכה העיר לחלק מטורקיה.
כלכלה

לעיר חשיבות רבה לכלכלה הטורקית, בשטחה ממוקם מסוף נפט הקולט נפט גולמי שמגיע משדות הנפט של אזרבייג'ן, עובר דרך הים הכספי וגאורגיה על גבי צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן, ומשם עובר למכליות נפט שנעות דרך הים התיכון ליעדן.
העיר משמשת כיעד גם לצינור הנפט הטרנס-אנטולי המוביל נפט גולמי מרוסיה ולצינור הנפט כירכוכ-ג'ייהאן המוביל נפט מעיראק. בעבר נשקלה האפשרות להקים את מסדרון התשתיות שיקשר את העיר ומקורות האנרגיה שלה לישראל.
ערים אחיות

ג'ייהאן מקיימת קשרי ערים אחיות עם:
אזרבייג'ן סומגאיט, אזרבייג'ן
ראו גם

מישור צ'וקורובה
מלחמת טורקיה–צרפת
הערות שוליים

↑  Turkey: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7586032-6  VIAF: 243223990   WorldCat (עם VIAF): 243223990 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בטורקיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קולנוע מוגרבי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית אופרה, בית קולנוע, מבנה לשעבר 
 כתובת:  Kikar Bet BeNovember (Moghrabi Square) / Ben Yehuda Street / Allenby Street, Tel Aviv 
 מיקום:   תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 13 בפברואר 1930
 תאריך פתיחה רשמי:  13 בפברואר 1930 
 תאריך פירוק:  שנות ה־80 של המאה ה־20 
 אדריכל:  יוסף ברלין 
 
 קואורדינטות:  32°04′22″N 34°46′07″E﻿ / ﻿32.07291°N 34.7687°E﻿ / 32.07291; 34.7687
 תבנית:לשוניות2
 
קולנוע מוגרבי היה בית קולנוע ששכן בכיכר ב' בנובמבר בתל אביב, בפינת הרחובות אלנבי ובן-יהודה. הכיכר שבה שכן הקולנוע נודעת כ"כיכר מוגרבי", בזכות מרכזיותו של הקולנוע בחיי הקהילה התל אביבית.
היסטוריה

היוזמה להקמת המבנה הייתה מצד מאיר דיזנגוף והאדריכל יוסף ברלין אשר פנו אל יעקב מוגרבי, סוחר יהודי עשיר שעלה לארץ ישראל מדמשק בשנת 1925, כדי להשיג כספים להקמת בית אופרה בתל אביב בסוף שנות ה-20.
את המבנה, עם חזית אר דקו מפוארת וחלונות אנכיים בסגנון האר דקו, תכנן ברלין בשנת 1928 והוא נחנך ב-13 בפברואר 1930 בשם "אופרה מוגרבי". בעת חנוכתו הכיל המבנה אולם תיאטרון במרתף וקולנוע בקומה העליונה. הגג של אולם הקולנוע נפתח בקיץ. הוא תוכנן על ידי המהנדס מקס זרניצקי. בהמשך הוגבה הבניין בקומה נוספת.
ב-1940, לאחר הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב במלחמת העולם השנייה, נבנה לפני חזית הבניין קיר מגן עשוי לבני סיליקט, כחלק ממערך ההגנה של העיר. הקיר הוסר בשנות ה-50.
באולם ההצגות התחתון הופיעו במשך השנים תיאטראות עבריים שונים בהם הקומקום, לי-לה-לו, המטאטא, האוהל, הבימה והקאמרי.
בשנות ה-40 הועלו במקום הפקות של "האופרה הארצישראלית העממית" .
בשנות ה-70 וה-80 שימש האולם התחתון כאולם קולנוע נוסף לאולם הראשי, ונקרא "סטודיו מוגרבי".
ב-17 ביוני 1986 אירעה שרפה בבניין אשר גרמה לו לנזק בלתי הפיך שהוביל להריסתו בשנת 1989. באמצע שנות ה-90 אושרה תוכנית לבנייה מחודשת של מבנה בן חמש קומות, "בית מוגרבי", על ידי בעלי הקרקע, כולל שחזור ברוח החזית הישנה שהייתה לכיוון הכיכר, אולם התוכנית לא יצאה לפועל, במקום הוקם מגרש חניה.
יעקב מוגרבי

יעקב מוגרבי (1894–1984), בן שלמה (סלים) מוגרבי, היה יהודי עשיר מדמשק אשר נודע כמייסדו של קולנוע מוגרבי.
מוגרבי שהיה בעל בית מסחר גדול בדמשק, עלה לארץ-ישראל בשנת 1925 והתיישב בתל אביב שם קנה מספר מגרשים, ביניהם מגרש בפינת הרחובות אלנבי ובן-יהודה, ובו תכנן להקים בית מגורים לו ולמשפחתו מעל לפסאז' מסחרי. אחרי שפנו אליו מאיר דיזנגוף והאדריכל יוסף ברלין בבקשה להקים בית אופרה חדש בתל אביב, מוגרבי נענה לבקשה וכך קם לו במקום זה, בשנת 1930, "קולנוע מוגרבי". יעקב מוגרבי היה אביה של לאה יודקובסקי (אשתו של דב יודקובסקי) ודודו של אבי מוגרבי.
כיכר מוגרבי

המבנה הוקם ב"כיכר ב' בנובמבר", שנקראה כך על שם התאריך של הצהרת בלפור (2 בנובמבר 1917), אך הייתה ידועה גם בשם כיכר מוגרבי בשל מרכזיותו של הקולנוע בחיי הקהילה של מרכז תל אביב. הכיכר תיפקדה כמקום מפגש מרכזי וכמפרק עירוני שנמצא במפגש רחובות חשובים הממשיכים אל 3 כיכרות מרכזיות נוספות: כיכר הכנסת ממערב, כיכר מגן-דוד מדרום וכיכר דיזנגוף מצפון, בהמשכו של רחוב פינסקר. תפקיד מרכזי היה לכיכר גם בתוכנית גדס כנקודת ציון עירונית חשובה.
בצידו של הקולנוע נמצא עד היום קפה נגה, אחד מבתי הקפה הידועים בעיר, מקום מושבם של אמנים רבים.
הקולנוע והכיכר בתרבות הישראלית

ככיכר מרכזית בעיר, שימשה כיכר מוגרבי גם בעלילת הסרט הקומי תעלת בלאומילך של אפרים קישון המציג אירוע אבסורד שכל כולו מתרחש בכיכר מוגרבי. בעבר ליד הקולנוע בכיכר ניצב שעון אשר היה נקודת המפגש של הצעירים. על השעון שהיה תלוי על פנס כתב המשורר נתן אלתרמן בשירו "הילד ניסים":
ועד היום יוצא לבי
אל הפנס של מוגרבי
ולפנס ההוא, יא ליל,
של ככר הרברט סמואל....
עכשיו עומד פנס בלי אור,
עומד כקן ללא ציפור!
הה, אחרים היו כל כך
לילות של תל אביב יא אח!
גם נעמי שמר הזכירה את מוגרבי בשירה "חמסינים במשלט":
אולי נתפוס חמור או ג'יפ שיעברו בדרך
קפיצה קלה לתל אביב וכבר בחזרה,
נשרוק בקול נורא חביב לנערה עם פרח
והיא תמתין ב"מוגרבי" בשש ועשרה,
ולשוטר גיבור שיצווה: "עצור!"
נסביר יחדיו את המצב והלאה נעבור,
בקצב מסדרים נצעד קדימה לקולנוע
אנחנו גרעינים נפצח והיא תזיל דמעה
ואז בקול נורא גברי שקט אבל רב-כוח
את נשמתה נרגיע וככה לה נאמר:
חמסינים במשלט ...
דני סנדרסון כתב בשירו "קפה בתחתית":
אספתי את עצמי מהשולחן

הלכתי לדרכי.

מצאתי לי ספסל בודד משקיף לים

סמוך למוגרבי.

וכמו שאני יושב שם מול ים אפור

את הצרות שוטף,

הרגשתי איזה מישהו עומד מאחור

וטפיחה על הכתף.
על שריפת הקולנוע כתב המשורר רן יגיל בשירו "המספר".
לקולנוע מוגרבי (לצד קולנוע אלנבי) הוקדשה תערוכה במוזיאון ארץ ישראל.
ראו גם

בתי קולנוע בתל אביב
הערות שוליים

↑  לקראת פתיחת התיאטרון החדש בת"א , דואר היום, 13 בפברואר 1930
↑  בעניין קירות המקלט ליד מוגרבי, הַבֹּקֶר, 28 באוקטובר 1940
↑  אלי דנון, מוגרבי בער כמו המגדל הלוהט, מעריב, 18 ביוני 1986
↑  תל–אביב דבר 29 באוקטובר 1935
↑  IAGIL, kulmosnet.co.il (ארכיון)
↑  אלנבי ומוגרבי - היו זמנים בקולנוע
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2019142387  VIAF: 4262157040170667040004   WorldCat (עם VIAF): 4262157040170667040004 
קולנוע מוגרבי ב-1931 (לפני שהוגבה). על הבניין כרזה של תיאטרון הבימה להצגה אוריאל אקוסטה
קולנוע מוגרבי ב-1948, לאחר שהוגבה. קיר מגן בפני הפצצות מוצב לפני חזיתו
הפגנה לצד הקולנוע בעת בואו של הגנרל הבריטי בריאן רוברטסון, 1951 (קיר המגן עדיין בחזית הבניין). בנו רותנברג, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית
קולנוע מוגרבי בלילה, 1954. (לאחר שהוסר קיר המגן)
קולנוע מוגרבי, 1968
הממשל הצבאי בקוריאה הדרומית (2024)

הממשל הצבאי בקוריאה הדרומית הופעל ב-3 בדצמבר 2024 כאשר נשיא קוריאה הדרומית יון סוק-יאול הכריז על ממשל צבאי בטענה כי המפלגה הדמוקרטית של קוריאה מפגינה אהדה לקוריאה הצפונית ופועלת באופן שפוגע במדינה. עם זאת, כעבור שעות ספורות הודיע הנשיא על הסרתו בעקבות הצבעה פה אחד באספה הלאומית בעד ביטול החלטתו.
האירועים > ההכרזה על ממשל צבאי

ב-3 בדצמבר 2024 בשעה 22:27 (שעון קוריאה) הכריז נשיא קוריאה הדרומית על משטר צבאי בנאום ששודר בטלוויזיה הארצית. בנאום האשים יון את האופוזיציה ב"ניסיון להפיל את הדמוקרטיה החופשית" על ידי הוצאת חברי הקבינט שלו וחסימת תוכניות התקציב שלו.
האירועים > חוקי הממשל

בשעה 23:00 פרסם מפקד הצבא פארק אנ-סו את החוקים הבאים תחת המשטר הצבאי:
כל פעילות פוליטית, לרבות פעילות של האספה הלאומית של קוריאה הדרומית, מועצות מקומיות, מפלגות פוליטיות, עמותות פוליטיות, עצרות והפגנות, אסורות.
כל פעולה המכחישה או מנסה להפיל את השיטה הדמוקרטית הליברלית אסורה, וחדשות מזויפות, מניפולציה של דעת הקהל ותעמולה כוזבת אסורות.
כל אמצעי התקשורת והפרסומים נתונים לפיקוח פיקוד הלחימה.
אסורים שביתות, הפסקות עבודה ואסיפות המעוררות תסיסה חברתית.
על כל הצוות הרפואי, לרבות תושבים, השובתים או עזבו את התחום הרפואי, לחזור לתפקידם הרגיל תוך 48 שעות ולעבוד נאמנה, וכל הפרה תיענש על פי חוק הצבא.
יינקטו אמצעים למזעור אי הנוחות בחיי היומיום של אזרחים טובים, למעט כוחות אנטי-מדינתיים וכוחות אחרים המאיימים להפיל את השיטה הדמוקרטית הליברלית.
האירועים > סוף הממשל הצבאי

בשעה 1:00 (שעון קוריאה) הצביע הפרלמנט הדרום קוריאני פה אחד נגד הממשל הצבאי, בטענה שהוא מנוגד לחוקת המדינה.
לאחר פגישת קבינט, בשעה 4:30 הודיע יון על ביטול הממשל הצבאי. האופוזיציה הודיעה כי תפתח בהליכי הדחה אם לא יתפטר מתפקידו.
השפעה

כתוצאה מהכרזת המשטר הצבאי הוון הדרום קוריאני צנח ב-2.5%.
ניסיון ההפיכה, שנמשך פחות משלוש שעות בלבד, קבע שיא עולמי חדש כהפיכה הצבאית הקצרה בהיסטוריה. שיא זה שבר את השיא הקודם של ניסיון ההפיכה הצבאית בספרד, שם נמשך ניסיון ההפיכה הצבאי 18 שעות, ושל ניסיון ההפיכה בוונצואלה ב-27 בנובמבר 1992 שארך גם הוא משך זמן דומה.
תגובות

קוריאה הדרומית האופוזיציה בקוריאה הדרומית: מנהיג האופוזיציה לי ג'יאה-מיונג קרא לאזרחים להתאסף באספה הלאומית וטען כי יון "כבר לא נשיא קוריאה הדרומית".
הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין: שגרירות סין בקוריאה הדרומית קראה לאזרחיה "להישאר רגועים ולשים לב לשינויים פוליטיים". השגרירות ביקשה מהם "לחזק את המודעות לבטיחות, לצמצם יציאות מיותרות ולהביע דעות פוליטיות בזהירות".
ישראל ישראל: שגרירות ישראל בקוריאה הדרומית פרסמה בהודעה רשמית לישראלים הנמצאים בקוריאה הדרומית "ממליצים להישאר בבתים ולעקוב אחר העדכונים".
סינגפור סינגפור: שגרירות סינגפור בקוריאה הדרומית פרסמה פוסט בפייסבוק בה אמרה לאזרחיה "הישארו רגועים ותצפו בחדשות".
ראו גם

היסטוריה של קוריאה הדרומית
הערות שוליים

↑  ynet והסוכנויות, המשטר הצבאי הוסר: נשיא דרום קוריאה ביטל את ההחלטה, אחרי שהושפל בפרלמנט, באתר ynet, 3 בדצמבר 2024
↑  South Korean President Yoon declares martial law, accusing opposition of 'anti-state' activities, France 24, ‏December 3 2024 (באנגלית)
↑  [속보 계엄사령부 포고령(제1호) 전문], 서울경제, ‏2024-12-03 (בקוריאנית)
↑  South Korea president declares emergency martial law, sparking protests at parliament, CBS News, ‏December 3 2024 (באנגלית)
↑  רויטרס, הפרלמנט בדרום קוריאה הצביע נגד המשטר הצבאי: "מנוגד לחוקה", באתר ynet, 3 בדצמבר 2024
↑  הוון הדרום קוריאני נופל ב-2.5% לאחר הטלת המשטר הצבאי, באתר כלכליסט, 3 בדצצבר 2024
↑  Live Updates: Authorities Clash With Protesters After South Korean Leader Declares Martial Law
↑  Foreign governments are starting to react to the declaration of martial law. The Chinese Embassy in Korea told Chinese citizens in the country to remain calm and pay attention to political changes.
↑  שגרירות דרום קוריאה לישראלים: "ממליצים להישאר בבתים ולעקוב אחר העדכונים", באתר מעריב אונליין, 3 בדצמבר 2024
↑  South Korea martial law: Singapore's embassy in Seoul 'closely monitoring' situation, CNA (באנגלית)
אנג וצ'אנג בנקר

דיוקן של אנג וצ'אנג
תיאומי סיאם, ליתוגרפיה מאת קורייר ואייבס
צַ'אנג ואֶנג בנקר (בתאית: อิน-จัน; באנגלית: Chang and Eng Bunker;‏ 11 במאי 1811 - 17 בינואר 1874) היו תאומים מחוברים, שמצבם ומקום לידתם הם מקור השם "תאומים סיאמיים".
קורות חייהם

האחים בנקר נולדו בסיאם (כיום תאילנד) במחוז סמוצונגקראם, לאב דייג ואם עקרת בית. בשל מוצאם הסיני, הם היו ידועים בשם "התאומים הסינים" בסיאם. האחים היו מחוברים בעצם החזה, בחתיכה קטנה של סחוס. הכבדים שלהם היו מאוחדים, אך פעלו באופן עצמאי. למרות שברפואה במאה ה-19 לא היו האמצעים לעשות זאת, הרפואה המודרנית הייתה מאפשרת בקלות הפרדה של השניים.
בשנת 1829 הם "התגלו" בסיאם על ידי הסוחר הבריטי רוברט האנטר, והוצגו כמוזרות במהלך מסע עולמי. עם סיום החוזה שלהם עם מי שגילה אותם, פתחו בהצלחה בעסקים פרטיים. בשנת 1839, בזמן ביקור בווילקסבורו, צפון קרוליינה, התאומים החליטו להתיישב במקום. הם התיישבו בחווה סמוך לטראפיל, והפכו לאזרחי ארצות הברית.
נחושים בדעתם להתחיל לחיות חיים רגילים ככל שאפשר להם מצבם, האחים קנו מטע ועבדים, ואימצו את השם "בנקר". ב-13 באפריל 1834 הם נישאו לשתי אחיות: צ'אנג לאדלייד יאטס, ואנג לשרה אן יאטס. בדרך זו היו ילדיהם דודנים כפולים. בנוסף לכך, מכיוון שצ'אנג ואנג היו תאומים זהים, ילדיהם היו זהים מבחינה גנטית לחצי אחים, שהם גם בני דודים.
ביתם בטראפיל היה המקום שבו חלקו מיטה שנבנתה במיוחד לארבעה. לצ'אנג ואשתו היו 10 ילדים; לאנג ואשתו היו 11. עם הזמן, הסתכסכו הנשים ביניהן, ובסופו של דבר הוקמו שני משקי בית נפרדים במאונט איירי, צפון קרוליינה - התאומים בילו שלושה ימים בכל בית, לסירוגין. במהלך מלחמת האזרחים, בנו של צ'אנג, כריסטופר ובנו של אנג, סטפן, נלחמו יחדיו למען קונפדרציית המדינות של אמריקה. צ'אנג ואנג איבדו חלק מרכושם כתוצאה מהמלחמה, ויחסם כלפי השלטון נעשה מריר.
לאחר המלחמה הם פתחו שוב בתערוכות ציבוריות, אבל לא זכו בהצלחה רבה.
התאומים מתו באותו יום בינואר 1874, בגיל 62. צ'אנג, שסבל מדלקת ריאות קלה, מת לפתע בשנתו. אנג, שקם ומצא את אחיו מת, קרא לאשתו וילדיו שיבואו לטפל בו. הם זימנו רופא, על מנת לבצע ניתוח חירום להפרדה, אך אנג סירב להיפרד מאחיו. הוא מת כ-3 שעות מאוחר יותר. (אגדה אורבנית טוענת שאנג מת מבהלה, במוצאו את אחיו מת, אבל לא כך היה) אשתו של צ'אנג מתה ב-29 באפריל 1892 ואשתו של אנג מתה ב-21 במאי 1917.
מורשת

כבדיהם המאוחדים של האחים בנקר שומרו, וכיום הם מוצגים במוזיאון מאטר בפילדלפיה, פנסילבניה. ממצאים רבים של התאומים, לרבות כמה מממצאיהם האישיים וספר החשבונות ממסע ההופעות שלהם ברחבי העולם, נמצאים כעת בגלריית האוסף של צפון קרוליינה בספריית וילסון, ובאוניברסיטת צפון קרוליינה בקאפל היל. הממצאים כוללים דיוקן בצבעי מים של צ'אנג ואנג משנת 1836.
את סיפורו הקצר של מארק טוויין "התאומים הסיאמיים" הוא ביסס על סיפורם של האחים בנקר. בשנת 1996, רדיו 4 של הBBC שידר תסכית רדיו בן 90 דקות שנקרא "United States" על חייהם ומותם של צ'אנג ואנג בנקר. כותב התסכית היה טוני קולט והבמאי היה אנדי גורדן. השידור חל ב-17 בינואר, עם צוות שנכללו בו ברט קוק ואוזי יו, בתור התאומים. מחזה סינגפורי המבוסס על חייהם של התאומים, "צ'אנג ואנג" בוים בידי אקאצ'אי אורונגת'אם, ונכתב בידי מינג וונג, עם מוזיקה שנכתבה בידי קן לאו. במופע הבכורה של "צ'אנג ואנג" הוצג בשנת 1997, ומאז מוצג ברחבי אסיה, כיכבו רובין גו בתפקיד צ'אנג בנקר, וסינג סנג קואנג בתפקיד אנג בנקר, וסלנה טאן בתפקיד אמם נוֹק. בהפקות המאוחרות יותר, כיכבו אדמונד טו בתפקיד צ'אנג בנקר ורוסאו ג'וס רוסאלס בתפקיד אנג בנקר. הרומן רב המכר וזוכה הפרסים, "צ'אנג ואנג", של דארין סטארוס בוססה על חייהם של התאומים בנקר. זכויות הצילום לסרט המבוסס על הרומן נקנו בידי גארי אולדמן ודגלאס אורבנסקי.
צאצאיהם

צ'אנג ואנג הותירו אחריהם 21 ילדים, ומספר צאצאיהם (שבכללם תאומים זהים רבים) עולה כיום על 1,500. גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית, כיילב ו. היינס, הוא נכדו של צ'אנג בנקר. בנו של היינס, ואנס, קיבל דוקטורט במדעי כדור הארץ, לאחר שביצע מחקר יסודי במערת סנדיה על מנת ללמוד על נדידת האדם הקדמון בצפון אמריקה, ועבד כפרופסור במספר אוניברסיטאות שונות. אלכס סינק, גזברית המדינה של פלורידה, היא בת-נכדתם של צ'אנג ואנג בנקר, והייתה מועמדת למושלות מדינת פלורידה.
רמי רוזן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בפברואר 1944 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  21 בנובמבר 2019 (בגיל 75)
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה  אוניברסיטת חיפה  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  כותרת ראשית, כלבו – חיפה והצפון, הארץ 
 
רמי רוזן (10 בפברואר 1944 – 21 בנובמבר 2019) היה מחזאי ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה

נולד ב-1944. למד בבית הספר הריאלי. סיים תואר ראשון בהנדסה כימית בטכניון. שימש מספר שנים כחוקר ברפא"ל.
סיים תואר ראשון באוניברסיטת חיפה בחוג לספרות כללית וכן למד לתואר שני באוניברסיטת תל אביב בחוג לתיאטרון. לימד תקופה כמורה למתמטיקה ולפיזיקה בבית הספר להנדסאים שליד הטכניון בחיפה.
עם המעבר לתיאטרון החל לעסוק בכתיבת מחזות, ובמקביל עבד כעיתונאי במספר עיתונים ובהם: השבועון כותרת ראשית, רשת המקומונים רשת שוקן, והמקומון כלבו החיפאי, וכן, במשך כעשר שנים בעיתון "הארץ".
כתבותיו של רוזן לבשו לא פעם אופי של סיפורי פרוזה. הסופר אסף ענברי פרסם מאמר בכתב העת פרוזה, בינואר 1992, מאמר שבו טען שעיתונאים מסוימים יוצרים ספרות בעיתונות הישראלית, לפעמים יותר מסופרים שעוסקים לדעתו בשיכלול אמצעי ההבעה, על חשבון הפרוזה שתכליתה לספר סיפור. ענברי מנה את רמי רוזן בין העיתונאים שיוצרים ספרות באמצעות כתבות. אחת הדוגמאות שהביא היא כתבה של רוזן במוסף הארץ על פרשת הטנק בדגניה, שבמסגרתה ניטש ויכוח בין מגיני דגניה, מי עצר את הטנק. לדעתו הכתבה הכילה יסודות דרמטיים של סיפור ספרותי. כעבור שנים פרסם ענברי את הרומן "הטנק" המבוסס על אותה פרשה.
רוזן כתב מחזות שהועלו בתיאטראות הרפרטוארים.
בנוסף, כתב רמי רוזן פזמון לתוכנית הסאטירה "ניקוי ראש". הפזמון שכתב בשנות השבעים, "שם כספי ציבור" נעשה פופולרי בתוכניות אקטואליה ברדיו מ-2015.
נפטר ב-21 בנובמבר 2019. הותיר אחריו אישה ושלושה בנים. התגורר בחיפה.
מחזות

עגל הזהב רוויו סאטירי בהפקה פרטית, שנפסל ב-1972 על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות בשל מערכון שפגה בציבור הדתי, שבו אלוהי ישראל יורד מהשמיים וזוכה ללעג מבני עמו. בלט בהצגה גם מערכון שבו נמכרת המדינה לארצות הברית וכל משפחה אמורה לקבל מיליון דולר בתמורה למכירה. למרות הצנזורה עלתה ההצגה פעם אחת בחיפה.
פשכולניק", תיאטרון החאן, 1975, בימוי אהרון אלמוג. סאטירה בנוסח קברט, שכל מערכוניה ופזמוניה קשורים לשם פשכולניק המהווה צירוף של "פשלה", פאשיזם ושכול.
בית אבות, תיאטרון חיפה, 1979 בבימוי אילן תורן. דרמה קומית על דור ילידי הארץ הבאים לפרוק את צרותיהם ותסכוליהם על ראש אבותיהם הקשישים שנמצאים כבר בבית אבות, העומד בכלל להפוך לבית הבראה צבאי.
המשפט עיבוד לרומן של פרנץ קפקא תיאטרון חיפה 1980 בבימוי אמנון מסקין. המחזה נאמן לרוח הרומן אך מתרחק מהמשל הפילוסופי שביצירה, מספר בצורה קומית למחצה, כיצד מתרחש סיפור הזוועה הקפקאי בצורה ריאליסטית בחיי היום יום כשהגיבור, פקיד בנק, שקיימות שמועות על כך שמשפט מתנהל נגדו, בודק ללא הרף את מעמדו, ועם כל בדיקה ממשיך להדרדר אל הסוף הבלתי נמנע. המחזה הועלה גם בארצות הברית בבימויו של אמנון מסקין. בשנים האחרונות הועלה המשפט גם בהצגות הסיום של הסטודיו למשחק ע"ש ניסן נתיב בבימוי אילן תורן ויובל זמיר.
תל אביב ניו יורק תל אביב תיאטרון החאן 1981 בבימוי אהרן אלמוג. קומדיה. זוג ישראלי חי בניו יורק, כדי להתנתק סופית מישראל. בני הזוג מובטלים. לגבר יש חלומות אמנותיים וגם אשה וילדים בישראל, אותם לא ראה זמן רב. חייהם רצופי עליות ונפילות במצב הרוח, כמו גם מריבות סוערות והתפייסויות מבטיחות, אך קצרות. יום אחד נופל עליהם כמו משמיים חבר נעורים של הגבר שבא לניו יורק כדי להתחתן אך רומה על ידי ארוסתו, שנעלמה ומצא מפלט רעוע אצל בני הזוג. השלושה חיים יחד, כשישראל "יושבת בתוכם", ולא נותנת להם מנוח, ונראה שהחיים בניו יורק עבורם הם רק מה שמתרחש בכל רגע בישראל.
החייל האמיץ שווייק - עיבוד לרומן הידוע של ירוסלב האשק, 1987, תיאטרון נוה צדק, בימוי אהרן אלמוג. המחזה מציג את שוויק כפטריוט נאמן ובכך חושף את הצביעות, הטמטום והשחיתות של כל צבא מהמפקד העליון ומטה.
הירושה, על פי סיפור של גי דה מופסאן. תיאטרון נוה צדק, 1989, בבימוי אהרן אלמוג. פקיד בנק נושא לאשה בת עשירים, ולא יודע על צוואה שאמנם מורישה את הרכוש הרב לבני הזוג, אבל בתנאי שיביאו ילד לעולם תוך שנתיים. בני הזוג משתדלים בכל כוחם, אבל נכשלים במשימה. לבסוף מובא חבר של הבעל מהבנק, שמחליף את הבעל ובניסיון הראשון האשה נכנסת להריון בקלות, ומשסיים את תפקידו הוא מסולק מיד. ההריון מסתיים בלידת תינוקת יפהפייה, ובני הזוג זוכים ברכוש, מתפטרים מהבנק, קונים יאכטה גדולה וחוגגים עליה יחד עם כל עובדי הבנק.
חברים, תיאטרון חיפה, 1995 בבימוי אהרן אלמוג. קבוצת חברים משכילים באזור חדרה מעריצה כבר שנים את הזוג, שבמרכז החבורה, סופר וציירת שטרם התפרסמו, אולי משום שלא ניחנו בכישרון כתיבה וציור. עולה חדש שהיה חבר ילדות וכעת הוא אדם בעל נכסים, מגיח לעולמם ומקים מקומון בסמוך לנחל אלכסנדר. החבורה מתפוררת ומעריצי הזוג הופכים למעריצי החבר הלא נחשב מהעבר.
יומנו של מטורף, על פי סיפור של ניקולאי גוגול, פסטיבל תיאטרונטו, 2001, הצגת יחיד בביצוע יונתן רוזן, בנו של רמי רוזן. בימוי מורדי גרשון. הגיבור הוא צעיר חסר השכלה ומעמד שמתאהב בביתו של יזם הייטק, ולאחר שתקוותיו נכשלו, הוא מתעקש על עצם האהבה. הוא מדמה עצמו למלך ספרד, כדי שיוכל להנשא סוף סוף לאהובת ליבו. הוא נשלח לאשפוז, עובר עינויים והתעללויות, ומבקש למות, משום שאינו מתאים לחיים בעולם.