שעת הזאבים (סרט, 1968)
הערות שוליים

↑  גדו, 1986; עולם הדמדומים; שעת הזאבים; עמוד 349; "מבין השדים הללו, ברגמן ציין במפורש את האישה הזקנה שהסירה את פניה, ויצור אשר היה הולך על התקרה. שניהם נכנסו לסרט ישירות מתוך חלומותיו".
↑  ווד, 2012; הורים וקורבנות; עמוד 24; "בשעת הזאבים מתאר האמן יוהאן בורג (מקס פון סידוב) מקרה בו נענש בילדותו, אשר השפיע על התפתחותו מאז אותו יום: הוא ננעל בארון בגדים חשוך לחלוטין, אשר בתוכו, כך נאמר לו, הסתתר יצור קטן אשר היה מסוגל לכרות בשיניו את אצבעות רגליו. כאשר שוחרר לבסוף (לאחר שחווה את תחושת האימה הנוראית ביותר), שאל אותו אביו עד כמה חמורות צריכות להיות המכות המגיעות לו, והוא ביקש ממנו שיהיו קשות ככל האפשר. כאשר נשאל על הסיפור בראיון, אמר ברגמן שהוא נבע ממקרה אישי: 'זה קרה לפני ארבעים או ארבעים ושתיים שנים, יותר מפעם אחת. היה זה טקס. זה מדהים כיצד יצאתי משם בחיים'".
↑  גדו, 1986; עולם הדמדומים; שעת הזאבים; עמוד 348; "הוכחה מדויקת יותר מהשדים המקרקרים דמויי הציפור החוגגים את כניעתו של יוהאן לידי הטירוף, הוא איש הציפור המנסה להביא לסופו, בכך מדגיש ברגמן את ההיפוך האירוני של חליל הקסם. בתחילת הסרט, מספר יוהאן לאלמה על הנורא בשדים, איש הציפור, הדומה לפפגנו; לקראת הסוף, הוא אכן מתגלה בתור אותו פפגנו, המנקר בו למוות".
↑  גדו, 1986; עולם הדמדומים; שעת הזאבים; עמוד 349; "לינדהורסט, הסמכות האחראית על מוצרט, מנתח את חליל הקסם בדיוק באותם התנאים בהם השתמש ברגמן בעצמו, כאשר דיבר על האופרה האהובה עליו. הוא התגשמות המודעות הלועגת לעצמה, האינטלקט הרודף של האמן. ללא שום סיבה נראית לעין, לינדהורסט מציין שהוא בן ארבעים ושש, גילו של ברגמן כאשר כתב את הקניבלים. ”החיים מנצנצים סביבי בעושר רב”, הוא ממשיך, ”אבל אני נכנס אפילו עמוק יותר אל תוך המבוך”.
↑  טורנקוויסט, 2003; עמוד 65.
↑  סיימון, 2007; עמוד 71.
1 2 3 4  "שעת הזאבים", קרן אינגמר ברגמן; אורכב מהמקור ב-22 בדצמבר 2013.
1 2  הולם, 2007; עמוד 48.
↑  "פרסונה", קרן אינגמר ברגמן; אורכב מהמקור ב-22 בדצמבר 2013.
↑  גדו, 1986; עולם הדמדומים; שעת הזאבים; עמוד 349; "שעת הזאבים מוגדרת הן בידי התסריט והן בידי הטקסט בתור 'השעה שבין הלילה לבין השחר.. כאשר רוב האנשים מתים, כאשר השינה היא העמוקה ביותר, כאשר הסיוטים מציאותיים. זו השעה בה אלו שלא יכולים לישון נרדפים בידי הייסורים הנוראיים ביותר שלהם, השעה שבה הרוחות והשדים נמצאים בשיא אונם; שעת הזאבים היא גם השעה בה נולדים הכי הרבה תינוקות'".
↑  סטין, 2005; פילמוגרפיה; שעת הזאבים; עמוד 276; "שם הסרט מתייחס לשעות שבין שלוש לחמש לאחר חצות, אז, לפי הפולקלור השוודי, מתים הכי הרבה אנשים, ונולדים הכי הרבה תינוקות".
↑  "בנט אף קלינטברג: השעה בה החרדה משתוללת בחופשיות", סוונסקה דאגבלאדט, בנט אף קלינטברג, 8 בספטמבר 2013; אורכב מהמקור ב-2 בינואר 2019.
↑  גדו, 1986; עולם הדמדומים; שעת הזאבים; עמוד 349; "לפני הקרנת הבכורה של הסרט, ברגמן אמר כי הביטוי הגיע מטקסט לטיני שקרא בימיו כסטודנט, אולם החוקרים מעולם לא הצליחו למצוא את המקור. בדומה להגיגים אחרים העוסקים בסרטיו, עינו של השטן וחיוכי ליל קיץ, אין ספק ששעת הזאבים הומצא בידי יוצר הסרט".
↑  שרגל, 2007; עמוד 16.
↑  יאנג, 2015; עמוד 144; "כעבור תשע עשרה שנים, כתב ברגמן, ”שעת הזאבים נתפש בידי אנשים מסוימים כסרט הנופל מפרסונה. זה לא כזה פשוט. פרסונה הייתה פריצת דרך, הצלחה שנתנה לי את האומץ להמשיך ללכת בדרכים שטרם נתגלו.. כשאני מסתכל על הסרט היום, אני מבין שהוא עוסק במחלוקת פנימית שנחבאת בתוכי אותה אני מנטר בקפידה, וניתן לראות אותה גם בעבודותיי המוקדמות וגם במאוחרות.. שעת הזאבים הוא סרט חשוב מפני שהוא מהווה ניסיון להקיף סדרת בעיות שלא קל למצאן, ולהיכנס לתוכן. העזתי לקחתי כמה צעדים, אבל לא הלכתי עד הסוף”. אז כבר הבין ברגמן שהשתמש בסרט על מנת לרפא את עצמו".
1 2  אינגמר ברגמן; פרסונה; ראיון עם אינגמר ברגמן, ביבי אנדרסון וליב אולמן, הקריטריון קולקשן, 2014.
↑  קאווי, 1982; על האי; עמוד 247; "בזמן הצילומים של שעת הזאבים, נולדה בתם של ליב ואינגמר, לין. 'נתתי לזה לקרות', אמרה ליב בנוגע להריונה. 'לא פחדתי. הרגשתי שהיה זה הדבר הנכון לעשות'".
↑  "סרטים, סרטים חדשים, פרק חדש באיחוד ספרותי", הניו יורק טיימס, קארן דורבין, 3 בינואר 1999; אורכב מהמקור ב-19 בינואר 2019.
↑  אינגמר ברגמן; שעת הזאבים; גרסת הדי. וי. די. בהוצאת אם. ג'י. אם. החיפוש אחר השפיות, ליב אולמן, 2004.
↑  אינגמר ברגמן; שעת הזאבים; גרסת הדי. וי. די. בהוצאת אם. ג'י. אם. החיפוש אחר השפיות, ארלנד יוספסון, 2004.
↑  "נאימה ויפסטרנד", קרן אינגמר ברגמן; אורכב מהמקור ב-30 בדצמבר 2017.
↑  קאווי, 1982; על האי; עמוד 247; "שעת הזאבים צולם בחלקו בהובס הלר, שן הסלע הבולטת בדרום מערב שוודיה, שם צילם ברגמן את סצנת הפתיחה של החותם השביעי. הנוף, שברקעו נראה האי פארו, מגשים את מראה 'האי הפריזי בלטרום' אותו ברגמן הזכיר בתחילת הסרט".
↑  סטין, 2005; שעת הזאבים; עמוד 278; "צולם בהובס הלר בדרום מערב שוודיה ובאולפני רסונדה, החל מ-23 במאי 1966 עד 23 בנובמבר 1966".
↑  אולמן, ליב; ליב אולמן: השנים באיי פארו; הקולנוע של אינגמר ברגמן, הוצאת הקריטריון קולקשן, גרסת הבלו-ריי, 2018.
↑  קאווי, 1982; על האי; עמוד 243; "מקס פון סידוב נזכר בצילום הקטע במהלך הסרט; ”ברגמן רצה לצלם את כל סצנת השיחה בארוחת הערב, הכל בטייק אחד. רעיונו היה לתת לשחקנים דבר המזכיר את המשכיות ההופעה הנמצאת בתיאטרון חי. סוון ניקוויסט ישב מולנו, והשולחן בו ישבנו הקיף אותו. אני זוכר את דיוקו המוחלט של ניקוויסט עם טכניקת הפאנינג, מאחר שבזמן שאתה עובר מפרצוף אחד לאחר, כפי שהוא עשה, זה מאוד קשה לעצור את המצלמה ברגע המדויק בו יש לך קומפוזיציה מושלמת על כל שחקן”".
↑  גדו, 1986; עולם הדמדומים; שעת הזאבים; עמוד 345; "במקור, ההקדמה והאחרית נחתכו ביותר מאלף רגליים, כאשר, במהלך העריכה, ברגמן הבין כי היה ”אשם בהטעייה עצמית. היה זה עדיף לא לשחק משחקי אסתטיקה אשר ירחיקו אותי מהסרט”. רק משפטים ברורים-למחצה אשר נשמעו בחשכה מפי צוות ההפקה, הופיעו בהתחלה ובסוף".
↑  ברומן, 2012; עמוד 26.
↑  ברומן, 2012; עמודים 25–26.
1 2 3  ורמילי, 2002; עמוד 125.
↑  טורנקוויסט, 2003; עמוד 239.
↑  סטין, 2005; שעת הזאבים; עמוד 278; "הקרנת בכורה: 19 בפברואר 1968, רודה קוורן (סטוקהולם)".
↑  סטין, 2005; שעת הזאבים; עמוד 278; "הפצה: סוונסק פילמינסטרי".
↑  סטין, 2005; שעת הזאבים; עמוד 278; "הקרנת בכורה בארצות הברית: 9 באפריל 1968, התיאטרון המזרחי ברחוב 34, ניו יורק סיטי".
↑  ביילו, 1987; עמוד 231.
↑  סטין, 2005; שעת הזאבים; עמוד 278; "עם שחרור הסרט ב-27 בספטמבר 1967 היה אורך הפילם של שעת הזאבים כ-2,455 מטרים. ב-9 בפברואר 1968, נחתך הסרט לאורך של כ-2,395 מטרים (בערך שתי דקות); עריכה זו לא בוצעה על ידי ועד הצנזורה, וקשור ככל הנראה לאורך הפרולוג, אשר הוצג לאחרונה בפני קהל ציבורי בגרסה חדשה של הסרט אשר הופיעה בפסטיבל ברגמן בניו יורק, שנערך בחודשים מאי-יוני 1995".
↑  "תאגיד השידור השוודי הולך להציג את סרטיו של ברגמן לאורך כל הקיץ", סוונסקה דאגבלאדט, 5 ביוני 2018; אורכב מהמקור ב-27 בינואר 2019.
↑  "שעת הזאבים", אול מובי; אורכב מהמקור ב-3 בדצמבר 2016.
↑  "הקריטריון קולקשן מודיע על אוסף בלו-ריי ענק עם שלושים ותשעה סרטים של אינגמר ברגמן", קוליידר, אדם צ'יטווד, 12 ביולי 2018; אורכב מהמקור ב-13 ביולי 2018.
↑  סטין, 2005; שעת הזאבים; עמוד 278; "התקשורת השוודית קיבלה את שעת הזאבים בתור דז'ה וו קולנועי. אף על פי שהכירה בווירטואוזיות של ברגמן כיוצר סרטים, העלו המבקרים מספר טענות בנוגע לדיוקנו השקוע-בעצמו של יוהאן בורג".
↑  סטין, 2005; שעת הזאבים; עמודים 278–279; "תגובותיהם של מוריס אדסטורם וס. ה. סוונסדט העלו דעות אשר דמו במהותן לאלו של הקהל האמריקאי והבריטי. עבור אדסטורם, הזדהות עם הסרט הייתה אפשרית רק אם הצופה הרשה לעצמו ליפול בפח המניפולטיבי של חזונו של אינגמר ברגמן, בעוד שסוונסדט התנגד לאמירותיו הנוקבות והרועשות של ברגמן, אשר לטענתו לא הותירו אף מקום לתגובות אינטלקטואליות".
1 2  סטין, 2005; שעת הזאבים; עמוד 279; "ראו גם, סטיג אלגרן: ”מי מפחד משעת הזאבים?”".
↑  "המסך: היכן שהסיוטים מתכנסים: ברגמן מכניס רוחות לתוך שעת הזאבים", הניו יורק טיימס, רנטה אדלר, 10 באפריל 1968; אורכב מהמקור ב-12 ביולי 2018.
↑  "שעת הזאבים", האתר של רוג'ר איברט, רוג'ר איברט, 11 בדצמבר 1968; אורכב מהמקור ב-26 ביולי 2018.
↑  "לחכות לטולסטוי", ניו יורק, קריסט ג'ודי, עמוד 53, 29 באפריל 1968.
↑  "סרטים חדשים: שעת הזאבים", טיים, בריטון הדן, עמוד 106, 1968.
↑  "בתור מעלה באוב, רמאי או עיתונאי, הוא נוגע בנשמותינו האשמות", לייף, ריצ'רד שיקל, עמוד 8, 26 באפריל 1968.
1 2 3  ורמילי, 2002; עמוד 32.
↑  "שעת הזאבים", עגבניות רקובות; אורכב מהמקור ב-28 בנובמבר 2017.
↑  מונקו, 1992; עמוד 359.
↑  "אוהב השדים", הניו יורקר, ג'ון להר, 23 במאי 1999; אורכב מהמקור ב-24 באוגוסט 2017.
↑  "ביקורת שעת הזאבים", אמפייר, קים ניומן, 1 בינואר 2000; אורכב מהמקור ב-19 בנובמבר 2018.
↑  "שעת הזאבים", טיים אאוט, 11 במרץ 2016; אורכב מהמקור ב-29 במרץ 2013.
↑  מלטין, 2013; שעת זאבים; עמוד 644; "ברגמן נחות המספר על הצייר פון סידוב, אשתו, אולמן, והחזיונות שהוא מתחיל לראות עם הגעתם לאי נטוש. המשחק, כרגיל, הוא מדרגה ראשונה".
↑  שניידר, 2013; שעת הזאבים; עמוד 483; "בשעת הזאבים עינויו הרוחני של האמן אינו מועבר דרך אניגמה חיצונית, כמו בפרסונה, אלא מגיע אלינו ישירות מתוך מחשבותיו של האמן, וזאת על ידי קטעים מתוך יומנו. ברור כי הסרט קיבל השראה מכתביו המסתוריים של א.ת.א. הופמן - עד לשמות הדמויות - זה הוא סרט אימה מוחלט העוסק באמן רגיש, אם כי לא סימפתי, שרוחו נקרעת לחתיכות בידי המבקרים הדמוניים ובידי הקהל".
↑  פטריק, 1981; עמוד 116.
1 2  ויליאמס, 2015; עמוד 161.
↑  גדו, 1986; עולם הדמדומים; שעת הזאבים; עמוד 345; "שעת הזאבים הוא לא פחות מבושה, סיפור על התפוררותו של אמן, המתעד את חשיפתו של ברגמן במערומיו".
1 2  יאנג, 2015; עמוד 140.
1 2  טוניון, 2015; עמוד 293; "בדומה לסרטו של ברגמן הפנים (אנסיקטט, 1958), בשניהם בחירות הנושא (השפלת האמן, שילוב המציאות והפנטזיה) והצפנים הסגנוניים (החיכוך התמידי בין אלמנטים אובייקטיביים לסובייקטיבים, בין רמות שונות של מציאותיות והאפשרות לחוות את הסוריאליסטיות של קסם וחלומות) זהות, שעת הזאבים הוא הסרט המביא את המימד ההזייתי של האופוס של ברגמן לקיצון שלו".
↑  גדו, 1986; עולם הדמדומים; שעת הזאבים; עמוד 346; "בדומה לקארין מסרטו האחר של ברגמן, מבעד לזכוכית כהה, יוהאן מגיע לנקודה בה הוא מוכרח לבחור בין שני עולמות. אלמה מייצגת את המשיכה למציאות הבריאה; אם, כפי שנאמר, הוא יצייר אותה יום אחר יום, השפעתה עליו עשויה לרפא אותו. אולם הפנטזיות המעוותות שלו מושכות אותו לצד הנגדי. במקום אלמה, הוא נמשך לחברי הקלאן של פון מרקנס, לגיון שדים הרודף אחריו".
1 2  גדו, 1986; עולם הדמדומים; שעת הזאבים; עמוד 352; "אולם מדוע, אם החלום מביע את פחדיו של יוהאן מההומוסקסואליות ממנה הוא סובל, עשויה הארוטיקה של ורוניקה, אשר אינה הולכת יד ביד עם נטייה הומוסקסואלית כלשהי, למשוך אותו חזרה לטירה? סטיותיו מתגשמות בדמות טרנסוסטיזם, מזוכיזם ונקרופיליה, אם כי אף אחד מאלו לא מוכיח בוודאות נטייה הומוסקסואלית".
↑  ויליאמס, 2015; עמוד 163.
↑  טורנקוויסט, 1995; עמוד 15.
1 2  הבנר, 2007; חלומות, פנטזיות וחזיונות סיוטים; שעת הזאבים; סרט האימה של ברגמן; עמודים 102–103; "סיפורי פולקלור בימי הביניים השתמשו בזאבים, אנשי זאב, ענקים מפלצתיים, או בני אדם פראיים, בתור סמלים המייצגים איומים על ילדים הנמצאים מחוץ לגבולות בתיהם. יוהאן מביט מסביבו בתאווה עם שפתון המרוח עליו פניו כמו דם, מזיע ומטפטף, לאחר שנישק בזימה את גופה של ורוניקה. שעת הזאבים מציג את המוטיב הגותי הנפוץ של שני מקומות נפרדים - הבית והטריטוריה האסורה (פרימיטיבי, חשוך, לא מוכר, טירה, מבוך, קבר ויער); סטייה מהדרך הנכונה עלולה להוביל להפקרות, תשוקות מיניות, והפרה של החוק החברתי המוסכם".
↑  הבנר, 2007; חלומות, פנטזיות וחזיונות סיוטים; שעת הזאבים; סרט האימה של ברגמן; עמוד 103; "מרשה קינדר מציעה כי שעת הזאבים ”מעורר מחדש את המיתוסים של איש הזאב וכיפה אדומה, אשר הותירו את חותמתם על ברגמן בתור ילד”. נושא הקניבליזם אשר מגיע יחד עם איש הזאב וכיפה אדומה היה ללא ספק במחשבתו של ברגמן בזמן שעבד על שעת הזאבים. הוא טען כי ”מוטיב הקניבליזם, שעת הזאבים, קיים כבר זמן רב”, וכי הוא תכנן את הסרט כשנה לפני פרסונה, כאשר כתב תסריט לו קרא הקניבלים".
1 2 3 4  "אהבתה של ליב האוהבת את החיים: לשרוד את שעת הזאבים של אינגמר ברגמן", כתב העת הקולנועי אורות בהירים, גורדון תומאס, 1 באוגוסט 2006; אורכב מהמקור ב-30 בדצמבר 2017.
↑  ווד, 2012; העולם ללא, העולם בפנים; פרסונה, שעת הזאבים, בושה; עמוד 217; "ככל הנראה הדבר החשוב ביותר בשעת הזאבים, ומה שמקשר אותו בצורה הטובה ביותר לפרסונה, היא הדרך בה אלמה חולקת את מחשבותיו הפנימיות של יוהאן. בפרסונה תפישת המציאות הנחרדת של אליזבת' הועברה דרך תקשורת הדרגתית לאחות המטפלת בה, כך שהגנותיה של הילדה בנוגע לנורמליות מקובלת התנפצצו. כאן, מודעותו הגוברת של יוהאן לזוועותיו הפנימיות משודרת החוצה, דרך אהבתה של אלמה אליו".
1 2 3  "כל אחד אי: הטרילוגיה השנייה של אינגמר ברגמן", פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, חוסה תאודורו, 7 בנובמבר 2018; אורכב מהמקור ב-18 בינואר 2019.
1 2  גדו, 1986; עולם הדמדומים; שעת הזאבים; עמוד 348; "אפילו יותר מהשדים המקרקרים דמויי הציפור אשר חוגגים את כניעתו של יוהאן לטירוף בחלק הראשון של הסרט, זה הוא איש הציפור אשר הורס אותו בחלק השני, ומדגיש את ההיפוך האירוני שטמן ברגמן מתוך חליל הקסם".
1 2  גדו, 1986; עולם הדמדומים; שעת הזאבים; עמוד 349; "חבות נוספת, עם זאת, היא לסיפור המלא הראשון של הופמן, סיר הזהב. פעם נוספת, ברגמן מסמן את חובו על ידי כך שהוא מעניק לדמויותיו שמות הנגזרים מהיצירה ממנה שאב אותם".
↑  סינגר, 2009; עמוד 142.
↑  יאנג, 2015; עמוד 143.
↑  סמית', 2018; עמוד 169.
↑  "הסצנות הטובות ביותר של אינגמר ברגמן", הגרדיאן, אנדרו פולבר, 30 ביולי 2007; אורכב מהמקור ב-20 בינואר 2019.
↑  סולטניק, 1986; עמוד 438.
↑  טוניון, 2015; עמוד 294; "שעת הזאבים, אשר נולד בתוך מימד של ריאליזם בעייתי והזייתי, מפתח עימות אמביוולנטי כלפי מציאויותיהן של שני הפרוטגוניסטים (יוהאן ואשתו אלמה), ויוצר התנגשות המסתיימת במימד נוראי בעל כמעט מטריצה אקספרסיוניסטית, לוקח את אותה השראה שהייתה בפרסונה, ודוחף אותה לעבר הגבולות החיצוניים של הלא נודע".
↑  מלטון, 2010; שעת הזאבים; עמוד 352; "שעת הזאבים הוא אחד מסרטיו האפלים של ברגמן, התדרדרות סיוטית אל תוך מוות, ערפדים, ומיניות; התאורה הניגודית הכבדה והצללים האפלים מזכירים את סגנון האקספרסיוניזם הגרמני של סרטי האימה ההוליוודיים המוקדמים".
↑  ג'רבאיס, 1999; עמוד 104.
↑  "שעת הזאבים", הסרטים הקלאסיים של טורנר, ג'ף סטפורד; אורכב מהמקור ב-20 בינואר 2019.
↑  "אינגמר ברגמן, חלוץ אימת הפולקלור", מכון הסרטים הבריטי, קאט אלינגר, 25 בינואר 2018; אורכב מהמקור ב-30 בדצמבר 2018.
↑  אור, 2014; עמוד 29.
↑  ווד, 2012; העולם ללא, העולם בפנים; פרסונה, שעת הזאבים, בושה; עמוד 212; "בחצי השני של שעת הזאבים אנו לא רואים אור כלל (למעט יוצא דופן אחד, האור המשונה והלא טבעי של הפלאשבק המואר בצורה מוגזמת)".
↑  הבנר, 2007; חלומות, פנטזיות וחזיונות סיוטים; שעת הזאבים; סרט האימה של ברגמן; עמוד 103; "נעשה שימוש באמצעים רבים בקטע הדיג בן חמש הדקות בו יוהאן הורג את הילד אשר הופכים אותו לספק חלומי ספק סיוטי, כגון תאורה ניגודית מוגזמת, ביחס לסצנה החשוכה שקדמה לו, עריכה מהירה (יותר מ-30 שוטים) אשר באה כנגד הצילומים הארוכים שהופיעו קודם לכן בסרט, זוויות צילום קיצוניות, ותמונות רבות המזמינות ניתוח פסיכואנליטי של דחפיו המודחקים של יוהאן, נטיותיו הרצחניות, ובעיותיו המיניות".
↑  טוניון, 2015; עמוד 293; "ממש כמו סונטת רוחות סטרינדברגית אמיתית, הסרט עשיר בדמויות המזכירות ערפדים, הנעים בתוך המיז-אנ-סצנה בצורה בה חוטי הסיוטים נשזרים עם אלו של ההתעוררות".
↑  מלטון, 2010; שעת הזאבים; עמוד 352; "כפי שמספר ביוגרפים של ברגמן ציינו, אחת הדמויות בסרט, הגנז לינדהורסט (ג'ורג' ריידברג), דומה באופן מפליא לדרקולה כפי שגולם בידי בלה לוגוסי".
↑  טוניון, 2015; עמוד 295; "הסרט נפתח עם מונולוג מפיה של אלמה, אשר מסתכלת ישירות לתוך המצלמה. מיז-אנ-סצנה זו היא חשובה לא רק מפני שהיא חוזרת על עצמה בסצנה נוספת בסוף הסרט, ובה נראית אישה המדברת עם מאזין שאינו נוכח, אלא גם מפני שקודמים לה הרעשים של הכנות הסצנה עצמה. אנו יכולים לשמוע את אנשי ההפקה מזיזים חפצים ומצלמות על הסט, ואולי גם את ברגמן מדריך את אולמן כיצד יש לפרש ולהבין את הסצנה".
↑  טוניון, 2015; עמוד 296; "סיבוך נוסף של התפתחות מערבולת הזמן הזו מגיע ממש לאחר הופעתה של האישה הזקנה (נאימה וויפסטרנד), המספרת לאלמה היכן היא עשויה למצוא את יומנו של בעלה. קטע זה הוא בעל חשיבות כפולה לעושר הקולנועי של הסרט: זה הוא הרגע הראשון בו מימד האמביוולנטיות (המקדים את המימד הפנטסטי) מקושר לזמן. באיזו סצנה? בסצנה בה הפסל, המפתח של המציאות המופיע בדמות האישה הזקנה, אינו מוצג בצורה ברורה ומובנת. היא עשויה להיות אדם בעל נוכחות אמיתית, אך היא עשויה להיות גם רוח רפאים. או, אולי, ייתכן כי גם אלמה, מתוך האהבה הרבה שהיא רוחשת ליוהאן, רואה את אותן רוחות שבעלה רואה (ולמעשה, הסרט תם עם השאלה הזו)".
↑  ורמילי, 2002; עמוד 133.
↑  כהן שלו, 2002; עמוד 138.
↑  טאפר, 2017; עמוד 75.
האי בלטרום (אנ') שבארכיפלג האיים הפריזיים בו מתרחשת העלילה.
שמורת הטבע הובס הלר (אנ') במחוז סקונה, שוודיה, בה התרחשו מרבית הצילומים הראשוניים.
איש הציפור מאופרת חליל הקסם של וולפגנג אמדאוס מוצרט.
ברגמן אמר שהסופר הגרמני א.ת.א. הופמן השפיע רבות על כתיבתו.
הסיוט מאת הנרי פוסלי. קאט אלינגר השוותה בין הציור ושאר עבודותיו של האמן לסרטו של ברגמן.