stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' גרשווין
השנה האחרונה לחייו > מותו

גרשווין חש ברע עוד מינואר 1937. בין התסמינים שמהם סבל היו כאב ראש שהפריע לראייה עד כדי עיוורון של מספר שניות, סחרחורת, תחושה תמידית של הרחת ריח של גומי שרוף ותחושה כללית של חוסר אנרגיה ורצון. מאוחר יותר נזכרו מכריו שנהג להתלונן מדי פעם על ריח גומי שרוף עוד ב-1934, אולם איש לא נתן על כך את דעתו מבחינה רפואית. רופאים שונים בהוליווד בדקו את גרשווין, אך לא מצאו דבר חריג. ב-23 ביוני אושפז לבדיקות מקיפות בבית החולים "ארזי הלבנון" (Cedars of Lebanon) בלוס אנג'לס, לפי המלצת רופא שאליו הגיע בהמלצת חברו והפסיכואנליטיקאי שלו זילבורג, שטען באופן תקיף שמיחושיו נובעים מסיבות נפשיות ולאו דווקא פיזיולוגיות. נחוש לחזור לעבודתו כתב גרשווין לאמו שהוא חש בטוב, השתחרר מבית החולים מבלי לסיים את הבדיקות, ועבר להתגורר בביתו של יפ הרבורג. במהלך השבועיים הבאים הידרדר מצבו במהירות: הוא איבד שליטה על תנועות ידיו, לא יכול היה להשתמש במזלג או לנגן בפסנתר ומעד במדרגות. גם מצבו הנפשי הידרדר, וב-4 ביולי הוא תקף אח. ב-9 ביולי שקע בתרדמת. רופאיו ב"ארזי הלבנון", בית החולים שאליו הובהל, גילו גידול סרטני במוחו. קיימת מחלוקת לגבי סוג הגידול המדויק ומשך הזמן שהתפתח במוחו של גרשווין.
רופאיו החליטו על ניתוח בהול להסרת הגידול, והחלו בסבב טלפונים אל גדולי הנוירוכירורגים של אותה תקופה. רובם שהו במזרח ארצות הברית, ונערך אף ניסיון לגייס את הצי האמריקאי, בהתערבות הבית הלבן, על מנת להחיש כירורג מוח מומחה ללוס אנג'לס. קרוביו וידידיו הרבים של המלחין התאספו בבית החולים. גרשווין נותח אך נפטר על שולחן הניתוחים בבוקר 11 ביולי 1937. מומחים רבים סבורים שבכלים שעמדו לרשות הרפואה באותה עת נעשה כל דבר שניתן היה לעשותו על מנת להצילו.
מותו, בטרם מלאו לו 39 שנה, הכה בצער את אוהביו ומכריו. הניו יורק טיימס דיווח על מותו של גרשווין בעמוד השער שלו.
ארונו הובל ברכבת לניו יורק, וב-15 ביולי נערך לו טקס הספד רפורמי בהשתתפות 3,500 איש בבית הכנסת עמנו-אל בניו יורק, ובמקביל בבית הכנסת "בני ברית" בלוס אנג'לס (בניהולו של אוסקר המרשטיין ובהשתתפות ג'רום קרן, רוג'רס והארט, שנברג, אירווינג ברלין ופרד אסטר). אלפים נוספים מילאו את הרחובות הסמוכים לבתי הכנסת. בראש נושאי הארון צעדו ראש עיריית ניו יורק פיורלו לה גוארדיה ומושל מדינת ניו יורק. עוד השתתפו בנשיאת הארון ורנון דיוק, פרד גרופה, וולטר דאמרוש, פול וייטמן ואחרים. גרשווין נקבר בבית הקברות "מאונט הופ" (Mount Hope), ועל מצבת קברו נבנה מאוזוליאום על ידי אמו.
ב-9 באוגוסט ערכה לכבודו הפילהרמונית של ניו יורק קונצרט באצטדיון לואיסון (Lewisohn Stadium) בניו יורק בפני 20,223 צופים, בהם ראש העירייה והמושל, בהשתתפות אתל מרמן וצוות ההצגה המקורי של "פורגי ובס" ובניצוחו של פרד גרופה. ב-8 בספטמבר 1937 התקיים בהוליווד בול קונצרט נוסף בהשתתפות פרד אסטר, אל ג'ולסון ואחרים, בפני למעלה מ-26,000 צופים, ובו ניצח אוטו קלמפרר על עיבוד לתזמורת לשניים מבין שלושת הפרלודים לפסנתר של גרשווין. הקונצרט שודר ברדיו לרחבי העולם.
לאחר מותו > המורשת > הופעות קלאסיות בשנות הארבעים והחמישים

במותו היה גרשווין מוזיקאי נערץ, מוכר ואהוב על ידי קהל ומבקרים בארצות הברית ובאירופה, אולם ההערכה כלפיו עוד גברה עם השנים. איירה גרשווין, שלא התאושש לעולם ממות אחיו, שמר יחד עם אחיו ארתור ופרנסס את הזכות לפקח על הפקות מחודשות של המוזיקה של גרשווין. לפי מחזות הזמר שלו, שרובם ככולם לא הועלו עוד ככאלה על בימות ברודוויי או בתיאטראות אחרים, הופקו סרטי קולנוע. חלקם השתמשו בשיריו תוך שינוי מוחלט של התוכן (למשל Strike up the band מ-1940 בכיכובם של מיקי רוני וג'ודי גרלנד ו-Lady Be Good מ-1941). ב-1945 הופק הסרט Rhapsody in blue,‏ לפי תסריט שנכתב בפיקוחו של איירה גרשווין. הסרט, שבו השתתפו חבריו של גרשווין בתפקיד עצמם (למשל אוסקר לבנט, שמבצע את נגינת הפסנתר בסרט עבור דמותו של גרשווין, וכן אל ג'ונסון, ג'ורג' וייט, פול וייטמן ואחרים), היה סרט מוזיקלי ביוגרפי שהעצים את האתוס של גרשווין כ"מלחין אמריקאי לאמריקאים". פסקול הסרט הורכב משרשרת להיטי גרשווין. ב-1951 הופק הסרט "אמריקאי בפריז" בכיכובו של ג'ין קלי. הציר המרכזי של הסרט הוא שיריו של גרשווין, עלילתו עוקבת באופן כללי אחר המתווה של היצירה "אמריקאי בפריז", ושיאו הוא בלט בן 18 דקות לצלילי היצירה. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב.
בשנת 1946 עיבדה קיי סוויפט, בהנחייתו של איירה גרשווין, פרלוד מן העזבון שלו העניק איירה גרשווין את השם Sleepless Night ("לילה ללא שינה"), ובכך כמעט נחתם קאנון היצירה הרצינית של גרשווין, עד שב-1973 פרסם איירה גרשווין את היצירה האחרונה – "Impromptu in Two Keys": יצירה קטנה לפסנתר שחיבר גרשווין ב-1929, לאחר ביקורו בפריז, אך לא פרסמהּ.
בין השנים 1945–1951 הושמע גרשווין בארצות הברית יותר מכל מלחין אמריקאי אחר ויותר מכל מלחין אחר בן דורו (כסטרווינסקי, בארטוק, הינדמית, שוסטקוביץ', בריטן או דריוס מיו). התוכנית לקונצרט שכולו יצירות גרשווין התגבשה כבר בשנות הארבעים, ותזמורות-גרשווין הופיעו באירופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, בהביאן לאירופה תרבות אמריקאית מקורית בדמות קונצרט-גרשווין. ב-1949 התקיים קונצרט גרשווין בברית המועצות. ב-1953 נוסדה לראשונה תזמורת שיועדה אך ורק לנגינת יצירותיו (ה-Blue Express; הופיעה בתל אביב ב-1959). יצירות גרשווין שולבו ברפרטואר של רבות מתזמורות אירופה, לרוב במסגרת תוכניות של "מוזיקה קלאסית קלה". ב-1957 הופיעה התזמורת בלנינגרד ובמוסקבה, ועוררה התרגשות משני צדיו של מסך הברזל (טרומן קפוטה כתב על הביקור את הספר "קול המוזות נשמע". קפוטה מדווח שאחד הקומיסרים טען כי "גרשווין קרוב ללבו של כל רוסי".
לאחר מותו > המורשת > פרשנויות בעולם הג'אז

סגנונות הבי בופ וממשיכיו בג'אז המודרני אימצו חלקים ניכרים מה"קאנון" של גרשווין והפכו להיטים רבים לסטנדרטים. אלתוריו של פארקר על Embraceable you, Fascinatin’ Rhythm ועל I got Rhytem התוו דרך באלתור על בסיס המהלכים החסכוניים של גרשווין. בין השירים שהפכו לסטנדרטים של ג'אז מודרני ניתן למנות גם את Things Are Looking Up, ‏S Wonderful' ‏,  The Man I Love ‏ A Foggy Day ואת הלהיט Summertime. ב-1957 הקליטו אלה פיצג'רלד ולואי ארמסטרונג ביצוע ל"פורגי ובס". התקליט, שעורר עניין מחודש באופרה בקרב מאזיני ג'אז, נכלל ב-2001 בהיכל התהילה של פרס גראמי. בשנת 1959 הקליטה פיצג'רלד, תחת עינו הפקוחה של איירה גרשווין, ארבעה תקליטים בחברת Verve תחת כותרת Ella Fitzgerald Sings The Gershwin Songbook, במסגרת מבצע הענק לתעד את "ספר השירים האמריקאי הגדול". האלבום המרובע זכה ב-1960 לפרס גראמי. פרשנותה של פיצג'רלד נותרה כ"ביצוע קלאסי" של השירים. באותה שנה (1959) הופק גם סרט קולנוע אופראי המבוסס על "פורגי ובס", בכיכובם של סידני פואטייה כפורגי וסמי דייוויס ג'וניור כספורטינג לייף. שנה קודם לכן, ב-1958, הקליטו מיילס דייוויס וגיל אוונס פרשנות משלהם לאופרה עם ביג בנד, שכללה כמה מגדולי המוזיקאים של התקופה כקנונבול אדרלי, פול צ'יימברס, פילי ג'ו ג'ונס ועוד.
לאחר מותו > המורשת > שנות השבעים ואילך

בשנת 1972 פורסם ספרו של אלק וילדר (Alec Wilder), שחקר את הזמר האמריקאי הפופולרי. הייתה זו תחילתה של התייחסות מלומדת, אקדמית ורצינית לתחום המוזיקה הקלה, אשר פתחה את השער למחקרים מוזיקולוגיים, כולל כאלו המוקדשים לניתוח יצירתו של גרשווין (ראו להלן).
ב-1979 בחר וודי אלן עבור סרטו "מנהטן" בפסקול שכולו גרשווין, בהקלטת הפילהרמונית של ניו יורק בניצוחו של זובין מהטה, והחזיר את המוזיקה הקלה של גרשווין, בסאונד הבסיסי שלה, לתודעה. באותה שנה הקליט לראשונה המנצח לורין מאזל עם תזמורת קליבלנד גרסה שלמה, לא מקוצצת, של האופרה "פורגי ובס". בהערות האלבום כתב שהתשוקה של גרשווין והבנתו את נפש היחיד אינן נופלות מאלו של ורדי, ושהבנתו את נפש האדם ויכולת ביטויה במוזיקה משתוות לאלו שהפגין מוצרט באופרות שלו, ושהבנתו את הפולקלור עמוקה כזו של מוסורגסקי.
בעונת הקונצרטים 1984–1985 הושמע גרשווין בארצות הברית ב-72 תוכניות קונצרטים, אולם מבין התוכניות של שש התזמורות הגדולות, אף לא אחת יועדה לקהל מנויים מבוגר. יצירותיו של גרשווין (כמעט רק ה"רפסודיה בכחול", "אמריקאי בפריז" ומחרוזות שירים) שולבו במסגרת קונצרטים קלים ותוכניות לנוער.
המעבר לתקליטורים בראשית שנות ה-90 רענן את כל עולם המוזיקה; תקליטים שנעדרו מהמדפים במשך שנים חזרו והופיעו ויצירות נשכחות הוקלטו מחדש. גם הרפרטואר של גרשווין נהנה מגל של הוצאות מחודשות והקלטת יצירות שלא ראו אור לפני כן, שכללו הערות אלבום מאת מלומדים וחשפו קהל צעיר למכלול יצירותיו. בשנת 1992 התגלו והתפרסמו על גבי תקליטורים גלילי נגינה מקוריים של פסנתר מכני שהכין גרשווין ב-1916. גם "פורגי ובס" נהנתה מהפריחה המחודשת של האופרה החל מאמצע שנות ה-90, וזכתה לעשרות הפקות, הן בבתי אופרה והן בפסטיבלים.
ב-1985 העניק הקונגרס האמריקאי את מדליית הזהב של הקונגרס – העיטור הגבוה ביותר שמוענק על ידי הקונגרס של ארצות הברית לאזרחי המדינה – לג'ורג' ואיירה גרשווין, על "תרומתם היוצאת-מן-הכלל למוזיקה, לתיאטרון ולתרבות האמריקאית".
בשנת 1998 כתב היסטוריון המוזיקה ריצ'רד קרופורד (Crawford) על גרשווין במדריך המוזיקה החשוב ביותר, ה"גרוב" (Grove Dictionary of Music and Musicians):
האם זהו ג'אז או מוזיקה לקונצרטים? האם המוזיקה שלו מתאימה לבתי אופרה? למי אכפת? תזמורות ובתי אופרה בכל רחבי העולם חוגגים עם גרשווין ותקליטורים עם יצירותיו מופצים עם הערות אלבום מלומדות כשל מוטטים מהמאה ה-14. כן, ב-1998 גרשווין הוא בהחלט "שם למעלה" עם באך, בטהובן וברהמס.
במהדורת 2001 של ה"גרוב" נכללה כבר סקירה מוזיקולוגית מעמיקה על גרשווין כעל כל המלחינים הבולטים של המאה ה-20.
במרץ 2007 ניתן לראשונה פרס "ג'ורג' ואיירה גרשווין" למפעל חיים בתחום המוזיקה הפופולרית מאת ספריית הקונגרס, לזמר פול סיימון. הפרס מוענק מאז מדי שנה מידיו של נשיא ארצות הברית בטקס בבית הלבן.
לאחר מותו > העיזבון

גרשווין נפטר בלא שהכין צוואה, ולרשותו ממון רב. לאחר הליכים משפטיים לא נעימים נמסר עיזבונו לאמו, ואֶחיו איירה, ארתור ופרנסס ניהלו אותו. העזבון כלל בנוסף לכסף גם רשימות מקוריות של המלחין, תווים מקוריים, התכתבויות שונות וכן את הזכות לקבל תמלוגים, שהניבו מיליוני דולרים מדי שנה. המשפחה, ובפרט גיסתו של גרשווין לאונור, מנעה במשך שנים רבות גישה לחומרים המקוריים, והרשתה רק לידידי המשפחה לחקור אותם. במהלך השנים נתרמו חלקים מהעזבון לספריית הקונגרס וכך נפתחו גם למחקר ביקורתי, אך חלקים רבים נמצאים עדיין ברשות המשפחה. משפחתו של גרשווין יסדה ארגון בשם "The Gershwin Estate", שנלחם (יחד עם קרן סוני בונו, חברת וולט דיסני ואחרים) למען הארכת משך הזמן בין מות היוצר לבין תום פקיעת תקופת זכויות היוצרים על יצירותיו.
חשיבות וחלוציות

חשיבותו של גרשווין, "מלחין אמריקאי עבור אמריקאים", התבטאה במספר תקדימים שיצר בתולדות המוזיקה:
הראשון ששילב מוזיקה פופולרית וקלאסית במסגרת "רצינית" ב"רפסודיה בכחול" (1927).
הראשון שזכה בפרס פוליצר עבור כתיבת מחזמר (Of Thee I Sing) ב-1931.
הראשון שחיבר אופרה אמריקאית מקורית ("פורגי ובס"), שלא רק עסקה באפרו-אמריקאים, אלא שכל צוות הזמרים שלה היה אפרו-אמריקאי. אופרה זו היא עדיין "האופרה האמריקאית התקפה היחידה, שחורה או לבנה".
התזמור של היצירה "אמריקאי בפריז", הכוללת צופרי מכוניות ככלי נגינה, היווה השראה לתזמור המודרני.
גם יצירתו הקלה הייתה חלוצית ובעלת עומק חסר תקדים. בעוד שמבקרים עד הדור האחרון הכירו בעיקר בכך ש"שיריו מצטיינים בכושר המצאה מלודי שטרם קמו לו מתחרים במאה ה-20", הרי שהמחקר משנות ה-90 העלה את ההערכה שלו ממלחין מוכשר, שידע להפיק מנגינות קליטות, למלחין מתוחכם שיצר את השפה ההרמונית והקצבית של המוזיקה האמריקאית, הן הפופולרית והן הרצינית, המבוססת על ג'אז שאותו הגדיר, ברוחם של בארטוק ודבוז'אק, שביססו מוזיקה מודרנית על המוזיקה העממית של עמיהם, כ"מוזיקת העם האמריקאית". שירו Clap Yo' Hands ששולב במחזמר "או! קיי" ובסרט "פנים מצחיקות" הניע מלחינים אחרים לבחון את המוזיקה הדתית האפרו-אמריקאית (הספיריטואלז); המהלך ההרמוני של שירו I Got Rhythm (הקרוי רית'ם צ'יינג'ס) היווה תשתית ליצירת עשרות סטנדרטי ג'אז, והוא המהלך ההרמוני הנפוץ ביותר בג'אז פרט לבלוז.
זמרים ומוזיקאים נודעים רבים חוזרים ומבצעים את שיריו עד היום.
השפעות מוזיקליות > מוזיקה קלאסית

בצעירותו של גרשווין לא היו שידורי רדיו או תקליטים. היכרותו עם מוזיקה קלאסית החלה מתוך האזנה לקונצרטים חיים, עולם אליו נחשף בגיל ההתבגרות על ידי חברו מקס רוזן. הוא אהב את באך, את המוזיקה הקאמרית של ברהמס ומוצרט, את האופרות של זה האחרון, וכמעט את כל מה שנכתב על ידי בטהובן ודביסי. מבין המלחינים בני-זמנו העריך את שנברג, ראוול, הינדמית ואלבן ברג, שלרגל הבכורה האמריקאית של האופרה שלו, "ווצק", נסע במיוחד לפילדלפיה.
מורה הפסנתר הראשון שלו, המביצר, הדגיש את הפסנתרנות של שופן וליסט. ההשפעה של שופן על גרשווין מורגשת במעברים רבים במוזיקה הפופולרית שלו. אחד מסמני ההיכר המשותפים להם היא מלודיה פשוטה מאוד, עם חזרות על תווים, בהרמוניה וקו בס מורכבים.
ההשפעה של שנברג, מלחין שגרשווין הכיר לפני רבים אחרים, באמצעות קילאני, באה לידי ביטוי בפיתוח העושה שימוש בסולמות כרומטיים מקו הבס בשיר Do it again ועד ההרמוניה של שירו האחרון Nice Work if you can get it.
גרשווין למד ברצינות את תורתו של ריכרד וגנר ויישם את הנחיותיו בנוגע ללייטמוטיב בכתיבת "פורגי ובס", וכן את תפיסתו בנוגע ליכולת ההבעה המוזיקלית של אירועים דרמטיים. עם זאת, העריך מאוד את יכולתו של ז'ורז' ביזה (מלחין "כרמן") לשלב "להיטים" באופרה שלו ולהטמיע בה שירים וסגנונות עממיים (ספרדיים, במקרה של "כרמן").
למרות חיבתו של גרשווין למוזיקה קלאסית, הוא מיעט לנגן בעצמו יצירות של מלחינים אחרים, ומעולם לא הקליט מוזיקה של מלחין אחר.
הביוגרף ויליאם הילנד מציין כי ריצ'רד רוג'רס ואירווינג ברלין היו מלודיסטים לא פחות טובים מגרשווין, וכי לג'רום קרן הייתה יכולת כתיבת להיטים טובה יותר וקול פורטר היה בעל השכלה מוזיקלית רחבה יותר ושילב יותר השפעות קלאסיות במוזיקה שלו מגרשווין – אך שאיש מהם לא שילב את הזמר הפופולרי ואת אולם הקונצרטים באופן שבו עשה זאת גרשווין, ובכך ייחודיותו כמי שיצר מוזיקה אמריקאית מקורית; לדעתו, לאיש מהם לא הייתה את תחושת הבלוז הבסיסית שהייתה לגרשווין ואת רדיפתו המתמדת אחר חידושים הרמוניים.
השפעות מוזיקליות > גרשווין וג'אז

במהלך השנים הלך וגבר המחקר המנסה לבדוק את הקשר בין גרשווין לג'אז ולבחון עד כמה היה הג'אז השחור אבן בניין במוזיקה שלו. דעות מוקדמות היו כי "ידיעתו של גרשווין על ג'אז הייתה קלושה" (המבקר והמפיק דייב דקסטר), או כי "אמנם היה לו כישרון הרמוני נדיר, אך הוא הפיק רק שירים קלושים כמו embraceable you, בשעה שעל אותו מהלך הרמוני בנה צ'ארלי פארקר ארמונות מדהימים" (המוזיקולוג André Hodeir), אך המחקר המודרני ובמיוחד מאמרו של ברברה (Barbera) מדגישים שגרשווין לקח ברצינות רבה את "צוואתו" של דבוז'ק:
אני משוכנע כי המוזיקה בארץ זו צריכה להתבסס על מלודיות שחורות. הן יכולות להיות הבסיס לאסכולות הלחנה רציניות ומקוריות בארצות הברית... אלה הם שירי העם של אמריקה, והמלחינים שלכם צריכים להתבסס עליהם.
גרשווין לא הסתפק בהאזנה ללהקות ריקודים לבנות, אלא פקד משנת 1925 ואילך מועדוני שחורים בהארלם, הכיר טכניקות של סטרייד פיאנו, ובשהותו בצ'ארלסטון אף השתתף בתפילה בכנסייה מקומית. יחסו מודגש במיוחד על רקע יחסם של מלחינים אחרים בני דורו לג'אז. קופלנד, למשל, כתב ש"כל העניין בג'אז הוא מצב הרוח ה"בלוזי" והגישה הפראית, ההיסטרית והגרוטסקית שלו"., ברברה מדגיש במיוחד את המבנים החסכוניים שהקים גרשווין, שהעניקו מקום רב לאלתור. אמנם נכון שמוזיקאי ג'אז רבים, במיוחד מתחום הבי בופ, המאלתרים על מוזיקה של גרשווין, מתעלמים מהתיווי המלודי, אולם הם מושפעים מהקסם שבו, מהכוח שבו, האטרקטיביות שלו ומהקשר שלו למהלך ההרמוני.
לדברי גרשווין:
ג'אז הוא מוזיקת העם של אמריקה... הוא מוזיקה המשתמשת באותם תווים בהם כתב באך... הוא תמצית האנרגיה האצורה באמריקה, הוא הישג אמריקאי מקורי והוא יכול להפוך לבסיס ליצירות סימפוניות רציניות.
הערכה וביקורת

בשנות ה-50 כתב עורך הערך "גרשווין" באנציקלופדיה העברית יוסף טל (לימים ראש החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים) בסיכומו כי "כישרונו של גרשווין בקומפוזיציה נשאר לקוי על אף לימודיו והמשימות שהציג לעצמו עלו על יכולותיו. אולם הספונטניות שבהמצאותיו, גישתו הרעננה, המקורית ומלאת החיים לניסוח רעיונותיו, יש בהן כדי לשכנע את ההדיוטות והמוזיקאים כאחד." גרשווין מוקם שנים ארוכות לצדם של אירווינג ברלין וג'רום קרן כ"מלודיסט" – מלחין שיכל להוציא תחת ידו מלודיות קליטות והרוויח בקלות את מקומו בקרב קהל המוזיקה הקלה. זו הייתה הגישה הנפוצה בקרבם של מוזיקולוגיים מודרניסטיים; לדבריהם, בשעה שבני דורו של גרשווין, כבארטוק, סטרווינסקי ושנברג, חקרו כיוונים חדשים בשפה המוזיקלית והעמידו שיטות שממשיכים רבים צעדו לאורן ואף שכללו, גרשווין חיבר מוזיקה טונאלית פשטנית למראה, במבנים של המאה ה-19. הם מציינים למשל בביטול את העובדה שכל יצירותיו התזמורתיות הן במבנה "משעמם" מהיר-איטי-מהיר, ואין בהן כל חידוש.
רק הדור שבא לאחר המודרניסטים, שיכול היה לבחון את התווים המקוריים של גרשווין, לרבות אלו של המוזיקה ה"קלה" שלו, וקרא את הערותיו המקוריות שנחשפו לציבור רק החל מאמצע שנות ה-90, מצא את מקוריותו של גרשווין לא תוך שימוש בכלים של הביקורת הקלאסית אלא דווקא בזו של ביקורת הג'אז האפרו-אמריקאי. אז התגלה מלוא השימוש שערך גרשווין בידע הבלתי-אמצעי שהיה לו עם פסנתרני הסטרייד, עם המאלתרים של הארלם ועם המתפללים בכנסיות, שמהם למד קצב והרמוניה שלא היו מוכרים למוזיקאים לפניו ושממשיכי דרכו בתחום זה נמצאים בבי בופ יותר מאשר במוזיקה הקלאסית. אלתוריו של צ'ארלי פארקר על I Got Rhythm ו-Embraceable You למשל, אינם מקרה, כי אם תוצר של המהלך ההרמוני המקורי של גרשווין.
בהערכת גרשווין, אם כן, התחולל מהפך: ממלחין קלאסי נעים אך לא חדשני – למלחין מוזיקה "קלה" מתוחכם, שנתן למוזיקה הפופולרית, ובעיקר לג'אז, שפה הרמונית וקצבית שיצר בהתבסס על "מוזיקת העם האמריקאית".
ורנון דיוק העיד כי פרוקופייב העריץ את נגינת הפסנתר של גרשווין אך טען לגבי המוזיקה שלו שהיא "חובבנית".
רשימת יצירות עיקריות

ברשימה להלן מוצגות יצירות עיקריות של גרשווין לכל אורך הקריירה, לפי סדר כרונולוגי. לא נערכה הפרדה בין יצירות "רציניות" ליצירות קלות, מתוך כוונה להציג את יצירתו כמכלול.
| שנה | שם היצירה | סוג יצירה | שירים בולטים | מילים/עיבוד |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1916 | When You Want 'Em, You Can't Get 'Em | שיר |  |  |
| 1917 | Rialto Ripples | קטע מוזיקלי |  |  |
| 1918 | (The Real American Folk Song (Is a Rag | שיר |  | מילים:איירה גרשווין |
| 1919 | Swanee | שיר |  | מילים:ארווינג סיזר |
| 1919 | La, La, Lucille | מחזמר |  | מילים:ארווינג סיזר |
| 1922 | Blue Monday במסגרת George White's Scandals of 1922 נקרא גם "רחוב 135" | אופרה במערכה אחת |  | לִבְרִית: בי' גי' דה סילווה (B. G. de Sylva) |
| 1924 | רפסודיה בכחול | יצירה תזמורתית |  | עיבוד: פרד גרופה |
| 1924 | Lady Be Good | מחזמר |  Fascinating Rhythm  Lady Be Good | מילים:איירה גרשווין |
| 1924 | Primrose | מחזמר |  | מילים:איירה גרשווין |
| 1925 | קונצ'רטו בפה מז'ור | קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת |  |  |
| 1925 | Short Story | סונטה לכינור ופסנתר |  |  |
| 1925 | Tip-Toes | מחזמר |  | מילים:איירה גרשווין |
| 1926 | 3 פרלודים לפסנתר | פרלודים: בסי במול מז'ור  בדו דיאז מינור  במי במול מינור |  |  |
| 1926 | !Oh Kay | מחזמר | Clap Yo' Hands | מילים:איירה גרשווין |
| 1927 | Strike Up the Band | מחזמר |  The Man I Love  Strike Up the Band | מילים:איירה גרשווין |
| 1927 | Funny Face | מחזמר |  S Wonderful'   He Loves and She Loves  ?How Long Has This Been Going On | מילים:איירה גרשווין |
| 1928 | אמריקאי בפריז | יצירה תזמורתית |  |  |
| 1929 | Show Girl | מחזמר |  | מילים:איירה גרשווין |
| 1930 | Girl Crazy | מחזמר |  I Got Rhythm  Embraceable You  But Not For Me | מילים:איירה גרשווין |
| 1931 | בשבילך אני שר (Of Thee I Sing) | מחזמר |  | מילים:איירה גרשווין |
| 1931 | Delicious | סרט מוזיקלי |  | מילים:איירה גרשווין |
| 1932 | הרפסודיה השנייה | יצירה תזמורתית |  |  |
| 1932 | פתיחה קובנית | יצירה תזמורתית |  |  |
| 1933 | Let 'Em Eat Cake | מחזמר |  | מילים:איירה גרשווין |
| 1934 | וריאציות על I Got Rhythmu | יצירה תזמורתית |  |  |
| 1935 | פורגי ובס | אופרה |  Summertime  It Ain't Necessarily So  I got plenty of nothing  I Love you Porgy | ליברית:דובוס הייווארד ואיירה גרשווין |
| 1937 | ?Shall We Dance | סרט מוזיקלי |  They Can't Take That Away from Me  They All Laughed  Let's Call the Whole Thing Off | מילים:איירה גרשווין |
| 1937 | A Damsel in Distress | סרט מוזיקלי |  Things Are Looking Up  (A Foggy Day (in London Town  Nice Work If You Can Get It | מילים:איירה גרשווין |
| 1938 | The Goldwyn Follies | סרט מוזיקלי |  Our Love is Here to Stay | מילים:איירה גרשווין |
| 1946 | "Sleepless night" | פרלוד |  | עיבוד: קיי סוויפט |
הנצחתו בישראל

ב- 17 באפריל 1996, הנפיק השירות הבולאי בול דואר שהוקדש לג'ורג' גרשווין, כחלק מסדרה על "תרומת היהודים לתרבות העולם". האמן חובב רשלבך עיצב את הבול.
לקריאה נוספת > ביוגרפיות

דוד יואן, גרשווין, מאנגלית: חוה שור, הוצאת לדורי, 1959. (הספר בקטלוג ULI)
Isaac Goldberg, George Gershwin: A Study In American Music, Simon & Schuster, 1930. (הספר בקטלוג ULI)
Merle Armitage (Ed.), George Gershwin, Da Capo Press, 1938. (הספר בקטלוג ULI)
Merle Armitage, George Gershwin: Man and Legend, Books for Libraries Pr., 1958. (הספר בקטלוג ULI)
David Ewen, The Story of George Gershwin, H. Holt, 1943. (הספר בקטלוג ULI)
David Ewen, George Gershwin : His Journey to Greatness, Prentice-Hall, 1958. (הספר בקטלוג ULI)
Edward Jablonski, Lawrence D. Stewart, The Gershwin Years, Da Capo Press, 1973. (הספר בקטלוג ULI)
Robert Payne, Gershwin, Robert Hale Publishers, 1960. (הספר בקטלוג ULI)
Robert Rushmore, Life of George Gershwin, Atheneum, 1968.
Charles Schwartz, Gershwin: His Life And Music, Da Capo Press, 1973. (הספר בקטלוג ULI)
Robert Kimball, Alfred Simon, The Gershwins, Cape Publishers, 1974. (הספר בקטלוג ULI)
Edward Jablonski, Gershwin, Doubleday, 1987. (הספר בקטלוג ULI)
Gregory R. Suriano (ed.), Gershwin in His Time: A Biographical Scrapbook, 1919–1937, Diane Pub Co., 1998.
Norbert Carnovale, George Gershwin: a Bio-Bibliography, Greenwood Press, 2000. (הספר בקטלוג ULI)
William G. Hyland, George Gershwin : A New Biography, Praeger Publishers, 2003. (הספר בקטלוג ULI)
Jablonski, Edward. Gershwin Remembered, Amadeus Press, 1992. (הספר בקטלוג ULI)
Robert Wyatt, John Andrew Johnson (Eds.), The George Gershwin Reader, Oxford University Press, 2004. (הספר בקטלוג ULI)
Howard Pollack, George Gershwin. His Life and Work, University of California Press, 2006. (הספר בקטלוג ULI)
Joan Peyser, The Memory of All That: the Life of George Gershwin, Simon & Schuster, 1993. (הספר בקטלוג ULI)
Walter Rimler, George Gershwin : An Intimate Portrait, University of Illinois Press, 2009. (הספר בקטלוג ULI)
Ean Wood, George Gershwin: His Life & Music, Sanctuary Press, 1996. (הספר בקטלוג ULI)
Catherine Reef, George Gershwin: American Composer, Morgan Reynolds Inc., 2000. (הספר בקטלוג ULI)
לקריאה נוספת > מחקרים וניתוחים

Steven E. Gilbert, The Music of Gershwin, Yale University Press, 1995. (הספר בקטלוג ULI)
Allen Forte, Listening to Classic American Popular Songs, Yale University Press, 2001. (הספר בקטלוג ULI)
Jon Alan Conrad, Style and Structure in Songs by George Gershwin, University Microfilms International, 1988. (הספר בקטלוג ULI)
Wayne Joseph Schneider, George Gershwin’s Political Operettas: Of Thee I Sing (1931) and Let ’em Eat Cake (1933) and their Role in Gershwin’s Musical and Emotional Maturing, University Microfilms International, 1988. (הספר בקטלוג ULI)
Walter Rimler, A Gershwin Companion, Popular Culture, 1991. (הספר בקטלוג ULI)
Gregory Sloop, What Caused George Gershwin's Untimely Death? in Journal of Medical Biography 9 (February 2001): 28–30.
Hollis Alpert, The Life and Times of Porgy and Bess: The Story of an American Classic, Nick Hern Books, 1991.
Michael Feinstein, Nice Work If You Can Get It: My Life in Rhythm and Rhyme, Hyperion Books, 1995.
Deena Ruth Rosenberg, Fascinating Rhythm: The Collaboration of George and Ira Gershwin, University of Michigan Press, 1997. (הספר בקטלוג ULI)
Wilfred Sheed, The House That George Built: With a Little Help from Irving, Cole, and a Crew of About Fifty, Random House, 2007. (הספר בקטלוג ULI)
Ari Katorza, Stairway to Paradise: Jews, Blacks, and the American Music Revolution, De Gruyter, 2021. (הספר בקטלוג ULI)
מרטין קרפלוס

| --- | --- |

מרטין קרפלוס, 2013
 לידה:  15 במרץ 1930 וינה, אוסטריה 
 פטירה:  28 בדצמבר 2024 (בגיל 94) קיימברידג', ארצות הברית 
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד (1950)  המכון הטכנולוגי של קליפורניה (1953)  הרווארד קולג'  בית ספר ניוטון הצפוני 
 מנחה לדוקטורט:  לינוס פאולינג 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת קולומביה  האוניברסיטה של שטרסבורג 
 תלמידי דוקטורט:  אריה ורשל, ברני שיזגל, ברוס טידור, ג'. אנדרו מק'קמון, פול בראמר, קלאוס שולטן, קולין מלבטון סטולץ 
 פרסים והוקרה:  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (2016)  אזרחות כבוד של וינה (2015)  פרס נובל לכימיה (2013)  Clarivate Citation Laureates (2011)  פרס לינוס פאולינג (2004)  ACS Award for Computers in Chemical and Pharmaceutical Research (2001)  מפקד בלגיון הכבוד  מלגת גוגנהיים  חבר זר של החברה המלכותית (11 במאי 2000)  פרס החברה האמריקאית לכימיה תאורטית (1993)  פרס אירווינג לאנגמיור (1987) 
 
מרטין קרפלוס (באנגלית: Martin Karplus;‏ 15 במרץ 1930 - 28 בדצמבר 2024) היה פרופסור יהודי-אמריקאי יליד אוסטריה לכימיה תאורטית מאוניברסיטת הרווארד, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2013 (במשותף עם אריה ורשל ומיכאל לויט), "על פיתוח מודלים מרובי-סקאלות להבנת מערכות כימיות מורכבות".
קורות חיים

קרפלוס נולד בווינה שבאוסטריה. לאחר האנשלוס בשנת 1938 עזב עם אמו ואחיו הבכור, רוברט קרפלוס (היה פיזיקאי בעל שם עולמי ומומחה מוביל בתחום הוראת המדעים) את ארצו. לאחר שהות של שישה חודשים בשווייץ הם היגרו לארצות הברית והתגוררו באזור בוסטון.
קרפלוס קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1950 ודוקטורט בשנת 1953 מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה, תוך כדי עבודה עם לינוס פאולינג. בשנים 1953–1955 עבד על הפוסטדוקטורט שלו באוניברסיטת אוקספורד מטעם הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית ביחד עם המדען הבריטי צ'ארלס קלסון. הוא עסק בשנת שבתון במחקר במחלקה לכימיה של מכון ויצמן למדע.
ב-9 באוקטובר 2013 הוכרז קרפלוס כזוכה בפרס נובל לכימיה, יחד עם אריה ורשל ומיכאל לויט, על "פיתוח מודלים מרובי-סקאלות (אנ') להבנת מערכות כימיות מורכבות". הפרס הוענק לשלושת הזוכים בדצמבר 2013.
קרפלוס נפטר ב-28 בדצמבר 2024.
מחקרו

בתחילת  שנות ה-70 קרפלוס פיתח תוכנות מחשב שהצליחו לדמות תגובות כימיות בסיוע של עקרונות מהכימיה הקוונטית. נוסף לכך, הוא פיתח את "משוואת קרפלוס", המשומשת בתהודה מגנטית גרעינית (NMR); שיטה ידועה בקרב כימאים הנסמכת על התכונות הכימיות-קוונטיות של מולקולות.