stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פוקאס, קיסר האימפריה הביזנטית
ביוגרפיה

לא ידוע דבר על ימי בחרותו, פרט לשם אמו (שהיה גם שם בתו), דומנציה, ולעובדה ששירת כקצין בצבא הבלקן. לראשונה מוזכר פוקאס כראש משלחת צבאית שנשלחה אל הקיסר בתביעה לפדות 12,000 חיילים ביזנטים שנפלו בשבי האווארים ליד הדנובה ב-598. הקיסר סירב, השבויים הוצאו להורג ופוקאס הושפל.
ב-602 ציווה הקיסר על גייסות הבלקן לחנות בחורף מצפון לדנובה, מחוץ ללימס, באזור מועד לפשיטות האווארים, במקום לחזור לבירה כנהוג. פקודה זו, שלוותה בצמצום תקציב הצבא, הביאה עד מהרה לפרוץ מרד ולצעדה מזורזת של הגייסות אל הבירה קונסטנטינופול. פוקאס ניצב בראש המרד וכשהגיע לבירה זכה לאהדת מפלגת "הירוקים". שלטונו של הקיסר מאוריקיוס התערער, הוא נמלט מהעיר לכלקדון ופוקאס הוכתר לקיסר תחתיו. לאחר זמן קצר נרצח מאוריקיוס במקום מפלטו יחד עם חמשת בניו. ראשיהם הוצגו לראווה בבירה לפני שנקברו.
בראשית שלטונו זכה פוקאס לאהדה ציבורית שהושגה באמצעים פופוליסטיים כהורדת מסים ורפורמה בחלוקת קרקעות חקלאיות שזכתה לברכת האפיפיור גרגוריוס הראשון. פוקאס המשיך לרצות את האפיפיור שליט רומא גם לאחר מכן. כשעלה בוניפקיוס הרביעי לכס הקדוש ב-608 העניק לו פוקאס במתנה את הפנתאון על מנת שיקדיש את המקדש ככנסייה, כאות על נאמנות זו הוצב עמוד פוקאס בלב הפורום רומאנום ועליו פסל מוזהב של פוקאס.
אולם עד מהרה נאלץ פוקאס להתמודד עם מצב גאו-פוליטי וצבאי קשה. ח'וסרו השני, מלך פרס, ראה ברצח בן בריתו, הקיסר הביזנטי הקודם, מאוריקיוס, מעשה המחייב נקמה. הוא השתמש בתירוץ הנקמה על מנת לתקוף ולבזוז את ביזנטיון הנחלשת ולהשפילה. במקביל, התקשה צבא הבלקן לבלום גלי תקיפות חוזרים ונשנים מצד האווארים והסלאבים בחזיתות הדנובה והקווקז. בשנת 605 נסוג צבא הבלקן לשם מתן סיוע לשמירת הגבול המזרחי של האימפריה, דבר שהוביל להתמוטטות חזית זו. נפילת הבלקן אילצה את פוקאס לשלם לאווארים מס גבוה שדילדל את אוצרות האימפריה שלו. ב-607, לאחר ארבע שנות קרבות, הצליח צבא פרס לפרוץ את קו הגבול בנהר פרת ולהתקדם לעבר סוריה, אנטיוכיה וארץ ישראל.
בנוסף לכך פרצו ברחבי האימפריה מרידות ומלחמות אזרחים, חלקן בהשתתפות פעילה של יהודים ושומרונים. כך במצרים, שיהודיה נתמכו על ידי יהודי קיסרות אקסום (אתיופיה), באנטיוכיה ובארץ ישראל. במסגרת מרידות אלו ניתן סיוע מבפנים לפרסים במטרה לפורר ולמוטט את האימפריה הנוצרית. תגובתו של פוקאס בגזרות שמד ואכיפתן האלימה רק הגבירו את השנאה כלפיו וכלפי האימפריה הנוצרית. בספר אליהו, מדרש יהודי בן התקופה, מכונה פוקאס "מלך פחות שבמלכים, בן שפחה". הוא גם מועמד טוב להיות בן-השטן, "ארמילוס" בספר זרובבל.
בשנת 608 הכריז מושל מצרים, הרקליוס האב, על מרד כנגד הקיסר פוקאס. המורדים הטביעו מטבעות עליהם הוצגו הרקליוס האב והרקליוס הבן, הוא הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית לעתיד, כקונסולים, אף שאיש משניהם לא טען לכס הקיסרות במפורש. הרקליוס עצמו הפליג בדרך הים דרך סיציליה אל קפריסין. בהגיעו לבירה קונסטנטינופול נפגש עם בכירי האצולה בעיר, וזמן קצר לאחר מכן ערך טקס בו הכתיר עצמו לקיסר. כשנכנס לעיר ערקו לצידו חיילי המשמר הקיסרי, עליהם פיקד חתנו של הקיסר, פריסקוס. הרקליוס נכנס לעיר כמנצח, והוציא להורג את פוקאס במו ידיו. גופתו של פוקאס נערפה ובותרה, ונתחיה הוצגו לראווה בעיר לפני שנשרפו. ב-5 באוקטובר 610 הוכתר הרקליוס לקיסר באופן רשמי.
דמותו של פוקאס נשארה שלילית לאחר מותו, ותואר כאדם שפל, אכזרי וחסר אחריות. פניו תוארו כמכוערים והוא גידל זקן, דבר שאפיין מאז ואילך את קיסרי ביזנטיון.
לקריאה נוספת

מיכאל אבי יונה, בימי רומי וביזנטיון, ירושלים תש"ו עמ' 185–186; 188–189
אדוארד גיבון, שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית, ספר IV, פרק 46 גרסה מקוונת בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
Charles, R. H. The Chronicle of John, Bishop of Nikiu. Translated from Hermann Zotenberg's Ethiopic Text. 1916. Reprinted 2007, Evolution Publishing. ISBN 978-1-889758-87-9
הערות שוליים

↑  מיכאל אבי יונה, בימי רומי וביזנטיון, ירושלים תש"ו עמ' 185-186
↑  קיסרי ביזנטיון
↑  אהרן ילינק, בית המדרש ג'. עותק מקוון
↑  יוסף ברסלבי, מלחמה והתגוננות של יהודי א"י עד מסעי הצלב
↑  יוסף דן, תולדות תורת הסוד העברית: העת העתיקה, מרכז זלמן שזר, תשס"ט, פרק עשרים ותשעה: אפוקליפסה ומשיחיות - ספר זרובבל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118742272  ISNI: 0000 0004 4886 0106  LCCN: n94117202  SUDOC: 169002322  VcBA: 495/131844  VIAF: 13102626   WorldCat (עם VIAF): 13102626 
מטבע של פוקאס, המאה ה-7
דייוויד הרברט דונלד

| --- | --- |

 לידה:  1 באוקטובר 1920 גודמן, ארצות הברית 
 פטירה:  17 במאי 2009 (בגיל 88) בוסטון, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  היסטוריה של ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות לינקולן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין  המכללה לתקשורת של UIUC 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס  אוניברסיטת קולומביה 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים  פרס ברוס קאטון (2006)  פרס לינקולן (1996)  פרס פוליצר לביוגרפיה  או אוטביוגרפיה (1988)  פרס פוליצר לביוגרפיה  או אוטביוגרפיה (1961) 
 
דייוויד הרברט דונלד (באנגלית: David Herbert Donald; ‏1 באוקטובר 1920 – 17 במאי 2009) היה היסטוריון אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות הביוגרפיה שכתב על אברהם לינקולן בשנת 1995. הוא זכה פעמיים בפרס פוליצר לביוגרפיה על יצירות קודמות; הוא פרסם יותר מ-30 ספרים על דמויות פוליטיות וספרותיות בארצות הברית ועל ההיסטוריה של הדרום.
קורות חייו ומחקריו

דונלד נולד בגודמן, מיסיסיפי, עיירה במרכז מחוז הולמס.
הוא התמחה בהיסטוריה וסוציולוגיה, וקיבל תואר ראשון ממכללת מילספס בג'קסון, מיסיסיפי. הוא סיים תואר שני בהיסטוריה בשנת 1942 באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. שם עשה דוקטורט בשנת 1946 תחת חוקר לינקולן ג'יימס ג' רנדל. רנדל עודד את דונלד לכתוב דוקטורט על שותפו למשרד עורכי הדין של אברהם לינקולן, ויליאם הרנדון. דונלד עיבד ופרסם את עבודת הגמר בתור ספרו הראשון, Lincoln's Herndon (הרנדון של לינקולן, 1948).
לאחר הדוקטורט לימד דונלד באוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ומשנת 1973 - באוניברסיטת הרווארד. הוא לימד גם במכללת סמית', אוניברסיטת צפון ויילס (במענק תוכנית פולברייט), אוניברסיטת פרינסטון ויוניברסיטי קולג' לונדון, והיה פרופסור קתדרת הרמסוורת' להיסטוריה אמריקאית באוניברסיטת אוקספורד. בג'ונס הופקינס, קולומביה והרווארד הכשיר דונלד עשרות סטודנטים לתארים מתקדמים, בהם הת'ר קוקס ריצ'רדסון, ג'ין ה' בייקר, ויליאם ג'יי קופר ג'וניור, מייקל הולט, אירווין אונגר, ארי הוגנבום וריצ'רד ר' ג'ון.
דונלד כיהן כנשיא האגודה ההיסטורית לחקר דרום ארצות הברית. דונלד כיהן גם בוועדת המערכת של המיזם לפרסום כתבי אברהם לינקולן.
דונלד היה פרופסור בקתדרה על שם צ'ארלס וורן להיסטוריה אמריקאית (אמריטוס משנת 1991) באוניברסיטת הרווארד. הוא כתב יותר משלושים ספרים, כולל ביוגרפיות של אברהם לינקולן, תומאס וולף וצ'ארלס סאמנר. הוא התמחה בתקופות מלחמת האזרחים האמריקאית ובתקופת השיקום, ובהיסטוריה של דרום ארצות הברית.
מורשת ואותות

דונלד קיבל פעמיים את פרס פוליצר לביוגרפיה או אוטוביוגרפיה, ב-1961 עבור ספרו צ'ארלס סאמנר ובוא מלחמת האזרחים וב-1988 עבור Look Homeward: A Life of Thomas Wolfe. הוא קיבל גם מספר תוארי כבוד.
דונלד קיבל את פרס צלחת הזהב של האקדמיה האמריקאית להישגים בשנת 1997.
דונלד היה חתן פרס אקדמיית לינקולן באילינוי וקיבל את אות מסדר לינקולן (אות הכבוד הגבוה ביותר במדינה) מידי מושל אילינוי בשנת 2008 בתחום התקשורת והחינוך.
יצירותיו

בהקדמתו, קרל סנדברג, המשורר והביוגרף של לינקולן, שיבח את ספרו הראשון של דונלד כמענה לתפילות המלומדים: "מתי מישהו יכתוב ספר על חייו של ביל הרנדון. לא הגיע הזמן? עכשיו השאלה נפתרה".
דייוויד מ' פוטר, חוקר מלחמת האזרחים, אמר שהביוגרפיה של דונלד על צ'ארלס סאמנר תיארה את "סאמנר כאדם עם חוסר התאמה פסיכולוגית חריפה" וחשפה את "חזית השווא של הגינות מפוארת" אותה הציג סאמנר. גישתו הבלתי משוחדת של דונלד לסאמנר, סיכם פוטר, היא מודל לביוגרפים שעבדו על נושא קשה. "אם הספר לא הופך את סאמנר לאטרקטיבי, הרי שהוא [הספר] בהחלט הופך את סאמנר למובן."
חיים אישיים

דונלד התגורר בלינקולן, מסצ'וסטס, עם אשתו אאידה דיפייס דונלד, היסטוריונית וסופרת שהייתה עורכת בכירה ולאחר מכן עורכת ראשית בהוצאת אוניברסיטת הרווארד. דונלד מת מאי-ספיקת לב בבוסטון ב-17 במאי 2009. הותיר אחריו את אשתו, בנו ברוס דונלד ושתי נכדות.
ספרים שכתב

Lincoln's Herndon (1948)
Divided We Fought: A Pictorial History of the War, 1861—1865 (1952)
Editor, Inside Lincoln's Cabinet: The Civil War Diaries of Salmon P. Chase. (1954)
Lincoln Reconsidered: Essays on the Civil War Era (1956, 2nd edition 1961, 3rd edition 2001) (ISBN 978-0-679-72310-3).
Charles Sumner and the Coming of the Civil War (1960). Pulitzer Prize-winning scholarly biography to 1860.
The Civil War and Reconstruction (1961; 2001) (ISBN 978-0-393-97427-0), 2001 edition with Jean H. Baker & Michael F. Holt; 1961 edition with James G. Randall.
Editor, Why the North Won the Civil War (1962) (ISBN 978-0-02-031660-2) (revised ed. 1996).
Editor with Aida DiPace Donald, Diary of Charles Francis Adams, Volumes 1 and 2, January 1820 - September 1829 (1964), Harvard University Press.
The Politics of Reconstruction, 1863-1867 (1965)
Charles Sumner and the Rights of Man (1970). Biography after 1860.
Look Homeward: A Life of Thomas Wolfe (1987)(ISBN 978-0-316-18952-1).
Lincoln (1995) ISBN 978-0-684-80846-8
Lincoln at Home: Two Glimpses of Abraham Lincoln's Domestic Life (1999) ISBN 978-0-912308-77-7.
We Are Lincoln Men: Abraham Lincoln and His Friends (2003) (ISBN 978-0-7432-5468-7).
הערות שוליים

1 2 3 4  Famed Lincoln Scholar David Herbert Donald Dies National Public Radio
1 2  Directory of American Scholars, 6th ed. (Bowker, 1974), Vol. I, p. 160.
1 2 3  Grimes, William. "David Herbert Donald, Writer on Lincoln, Dies at 88", The New York Times, May 19, 2009. Accessed 19 May 2009.
↑  "Meet Our Editorial Board" (PDF). Lincoln Editor: Quarterly Newsletter of the Papers of Abraham Lincoln, July–September 2001, p. 3. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2011-09-28. נבדק ב-2011-08-20.
↑  "David Herbert Donald, Ph.D. Biography and Interview". www.achievement.org. American Academy of Achievement.
↑  "Laureates by Year - The Lincoln Academy of Illinois". The Lincoln Academy of Illinois (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2016-03-07.
↑  Robert Allen Rutland, "David Herbert Donald," in Robert Allen Rutland, ed. Clio's Favorites: Leading Historians of the United States, 1945-2000, University of Missouri Press, 2000, p. 41.
↑  "Q&A with Aida Donald | C-SPAN.org". www.c-span.org (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-05-19.
↑  Donald, David Herbert (1989-03-01). Lincoln's Herndon: A Biography (באנגלית). Da Capo Press. ISBN 978-0-306-80353-6.
↑  "Google Books". books.google.com. נבדק ב-2016-03-25.
↑  Chase, Salmon P. (2011-10-01). Inside Lincoln's Cabinet: The Civil War Diaries of Salmon P. Chase (באנגלית). Literary Licensing, LLC. ISBN 978-1-258-10834-2.
↑  Donald, David Herbert (2001-01-01). Lincoln Reconsidered: Essays on the Civil War Era (באנגלית). Vintage Books. ISBN 978-0-375-72532-6.
↑  Donald, David Herbert (2009-03-01). Charles Sumner and the Coming of the Civil War (באנגלית). Sourcebooks, Inc. ISBN 978-1-4022-2719-6.
↑  DONALD, J. G. RANDALL, DAVID HERBERT (1969-01-01). THE CIVIL WAR AND RECONSTRUCTION (באנגלית). Lexington, Mass., Heath.
↑  Commager, Henry Steele; Donald, David Herbert (1996-11-05). Why the North Won the Civil War (באנגלית). Simon and Schuster. ISBN 978-0-684-82506-9.
↑  "Search Results - Harvard University Press". www.hup.harvard.edu. נבדק ב-2016-03-25.
↑  Donald, David Herbert (1999-06-01). The Politics of Reconstruction, 1863-1867 (באנגלית). iUniverse. ISBN 978-1-58348-441-8.
↑  Donald, David Herbert (1970-01-01). Charles Sumner and the rights of man (באנגלית). Knopf.
↑  Donald, David Herbert (1987). Look Homeward: A Life of Thomas Wolfe. Little, Brown. ISBN 978-0-316-18952-1. OCLC 925224109. נבדק ב-14 בנובמבר 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Donald, David Herbert (1996-11-05). Lincoln (באנגלית). Simon and Schuster. ISBN 978-0-684-82535-9.
↑  Donald, David Herbert (2003-11-04). Lincoln at Home: Two Glimpses of Abraham Lincoln's Family Life (באנגלית). Simon and Schuster. ISBN 978-0-7432-1142-0.
↑  Donald, David Herbert (2003-01-01). "We are Lincoln Men": Abraham Lincoln and His Friends (באנגלית). Simon & Schuster. ISBN 978-0-7432-5468-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260426505171  PLWABN: 9810662145405606  BIBSYS: 90139001  BnF: cb120757408 (data)  GND: 118836021  ISNI: 0000 0001 1779 5178  LCCN: n79017984  LNB: 000184941  NKC: jx20061113004  NTA: 068370253  SNAC: w6q535xc  SUDOC: 029050251  VIAF: 109026674   WorldCat (עם VIAF): 109026674
דיטר הנריך

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בינואר 1927 מרבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  17 בדצמבר 2022 (בגיל 95) מינכן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מנחה לדוקטורט:  הנס גאורג גדמר
 מוסדות:  אוניברסיטת מינכן  אוניברסיטת היידלברג  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 תחומי עניין:  סובייקטיביות, אסתטיקה, היסטוריה של הפילוסופיה, פילוסופיה 
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה 
 מדינה:  גרמניה 
 פרסים והוקרה:  Deutscher Sprachpreis (2006) פרס קונו פישר (2008) פרס פרידריך הלדרלין של האוניברסיטה ואוניברסיטת העיר טיבינגן (1995) פרס ד"ר לאופולד לוקאס (2008) פרס הגל (2003) אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (2006) מסדר ההצטיינות הבווארי 
 חתימה:   
 
דיטר הנריך (בגרמנית: Dieter Henrich;‏ 5 בינואר 1927 – 17 בדצמבר 2022) היה פילוסוף גרמני, הוגה דעות עכשווי במסורת האידיאליזם הגרמני, שונחשב לאחד הפילוסופים העכשוויים המוערכים והמצוטטים ביותר בגרמניה.
ביוגרפיה

הנריך נולד במרבורג, להנס הארי הנריך, שעבד בחברת סקרים, ופרידה לבית בלום. הוא גדל ילד יחיד מכיוון ששלושת אחיו מתו בגיל צעיר. אביו מת כשהיה בן אחת עשרה.
הנריך קיבל את ה-Abitur (אנ') שלו מהגימנסיה ההומניסטית פיליפינום במרבורג ב-1946.
הנריך למד פילוסופיה, היסטוריה וסוציולוגיה בין 1946 ל-1950 במרבורג, אוניברסיטת גתה בפרנקפורט ואוניברסיטת היידלברג.
ב-1950 הוא השלים את הדוקטורט שלו בהיידלברג בהנחייתו של הנס גאורג גדמר. התזה נקראה "Die Einheit der Wissenschaftslehre Max Webers" (אחדות הדוקטרינה המדעית של מקס ובר).
ב-1956 הוא כתב את הביליטציה שלו שפורסמה בשם "Selbstbewusstsein und Sittlichkeit" (תודעה-עצמית וחיים אתיים).
הנריך היה פרופסור באוניברסיטת הומבולדט בברלין מ-1960 עד 1965, באוניברסיטת היידלברג מ-1965 עד 1981, ובאוניברסיטת מינכן מ-1981 עד 1994. הוא גם היה פרופסור אורח באוניברסיטאות בארצות הברית, כמו אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת קולומביה.
הנריך נפטר ב-17 בדצמבר 2022 בגיל 95.
עבודה פילוסופית

קורס ההרצאות של דיטר הנריך על האידיאליזם הגרמני משנת 1973 הציג זרמים עכשוויים בפילוסופיה הגרמנית לקהל האמריקאי. מאז התפרסמו הרצאותיו בשם "בין קאנט להגל" ("Between Kant and Hegel"), המראות את ההמשכיות בין האידיאליזם הגרמני לגישות פילוסופיות עכשוויות. הנריך הציג את הרעיון ש"מחשבות-אני" או מה שכינה גם "היחס העצמי האפיסטמי" ("Das wissende Selbstverhältnis") מרמזות על אמונה בקיומו של עולם של אובייקטים.
הוא הציג את המונח "התובנה הפרימאלית של פיכטה" ("Fichtes ursprüngliche Einsicht") כדי לתאר את הרעיון של יוהאן גוטליב פיכטה שלעצמי כבר חייבת להיות היכרות מוקדמת כלשהי עם עצמו, ללא תלות בפעולת הרפלקסיה העצמית. הנריך ציין כי פיכטה ראה את הסובייקט הטרנסצנדנטלי כעצמיות ראשונית וזיהה את פעילותו כקודמת לרפלקסיה עצמית.
הנריך גם הציג את המונח כשל קנטיאני ("Kantian fallacy") כדי לתאר את ניסיונו של עמנואל קאנט לבסס את העצמי ברפלקסיה עצמית טהורה, תוך שהוא מציב את רגע הרפלקסיה העצמית כמקור הקדום של התודעה העצמית.
ביבליוגרפיה נבחרת > בתרגום לעברית

"דיטר הנריך, סימפוזיון: מסביב למשולש – הגל, נצרות והגות עכשווית. מומחי הגל משיבים למיכל סגל", דחק, כרך ז', 2016. עמ' 651–658
ביבליוגרפיה נבחרת > בגרמנית

Henrich, Dieter (1952). Die Einheit der Wissenschaftslehre Max Webers (dissertation) (בגרמנית). Tübingen: NN. doi:10.11588/DIGLIT.52825. נבדק ב-21 בדצמבר 2022. {{cite book}}:  (עזרה)
Der Grund im Bewußtsein. Untersuchungen zu Hölderlins Denken (1794/95). Stuttgart: Klett-Cotta, 1992. מסת"ב 3-608-91613-XISBN 3-608-91613-X (2. erw. Aufl. 2004)
The Unity of Reason: Essays on Kant's Philosophy, Harvard University Press, 1994. מסת"ב 0-674-92905-5ISBN 0-674-92905-5
Hegel im Kontext. Frankfurt: Suhrkamp, 1971. מסת"ב 978-3-518-29538-0ISBN 978-3-518-29538-0 דיטר הנריך, באתר OCLC (באנגלית)
Versuch über Kunst und Leben. Subjektivität – Weltverstehen – Kunst. München: Carl Hanser, 2001. מסת"ב 3-446-19857-1ISBN 3-446-19857-1
Fixpunkte. Abhandlungen und Essays zur Theorie der Kunst. Frankfurt: Suhrkamp, 2003. מסת"ב 3-518-29210-2ISBN 3-518-29210-2
Grundlegung aus dem Ich. Untersuchungen zur Vorgeschichte des Idealismus. Tübingen – Jena 1790–1794. Frankfurt: Suhrkamp, 2004. מסת"ב 3-518-58384-0ISBN 3-518-58384-0
Die Philosophie im Prozeß der Kultur. Frankfurt: Suhrkamp, 2006. מסת"ב 978-3-518-29412-3ISBN 978-3-518-29412-3
Endlichkeit und Sammlung des Lebens, Mohr Siebeck, 2009 מסת"ב 978-3-16-149948-7
Furcht ist nicht in der Liebe. Philosophische Betrachtungen zu einem Satz des Evangelisten Johannes. Verlag Vittorio Klostermann, Frankfurt, 2022
ביבליוגרפיה נבחרת > באנגלית

(with David S. Pacini) Between Kant and Hegel: Lectures on German Idealism. Harvard University Press, 2003. מסת"ב 0-674-00773-5ISBN 0-674-00773-5
לקריאה נוספת

Dieter Freundlieb, Dieter Henrich and Contemporary Philosophy: The Return to Subjectivity, Ashgate Publishing, Ltd., 2003, p. 137.
Brad Prager, Aesthetic Vision and German Romanticism, Camden House, 2007, p. 8.
Paul Redding, Hegel's Hermeneutics, Cornell University Press, 1996, p. 54.
Jerrold Seigel, The Idea of the Self: Thought and Experience in Western Europe since the Seventeenth Century, Cambridge University Press, 2005, p. 366.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  "Dieter Henrich / deutscher Philosoph; Prof. em.; Dr. phil". Munzinger-Archiv (באנגלית). 21 באוקטובר 2021. נבדק ב-21 בדצמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Freundlieb, Dieter (2003). Dieter Henrich and Contemporary Philosophy: The Return to Subjectivity. Routledge. p. 206. ISBN 978-0-7546-1344-2.
1 2  Stosiek, Tobias (19 בדצמבר 2022). ""Bürgerlicher Philosoph": Zum Tod von Dieter Henrich". Bayerischer Rundfunk (בגרמנית). נבדק ב-21 בדצמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Kaube, Jürgen (18 בדצמבר 2022). "Zum Tod von Dieter Henrich: Schachmeister des Denkens". Frankfurter Allgemeine Zeitung (בגרמנית). נבדק ב-21 בדצמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Between Kant and Hegel – Dieter Henrich, David S. Pacini" (באנגלית). Harvard University. נבדק ב-11 במרץ 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hutter, Axel (21 בדצמבר 2022). "Abschied von Prof. Dr. Dieter Henrich" (בגרמנית). University of Munich. נבדק ב-21 בדצמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Allert, Tilman (19 בדצמבר 2022). "Die Liebe macht uns zu dem, was wir sein können: Der Philosoph Dieter Henrich ist gestorben – in seinem letzten Buch hat er nach dem Geheimnis des Liebens gesucht". Neue Zürcher Zeitung (בגרמנית). נבדק ב-21 בדצמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Dieter Henrich. "Fichte's Original Insight", Contemporary German Philosophy 1 (1982), 15–52 (translation of Henrich, Dieter (1966), "Fichtes ursprüngliche Einsicht", in: Subjektivität und Metaphysik. Festschrift für Wolfgang Cramer edited by D. Henrich und H. Wagner, Frankfurt/M., pp. 188–232).
↑  Norman, Judith Rebecca (1995). The Idea of Intellectual Intuition from Kant to Hegel. University of Wisconsin—Madison. p. 95 – via Google Books.
↑  Michael Ferber (ed.), A Companion to European Romanticism, John Wiley & Sons, 2008, p. 108.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262405605171  PLWABN: 9810604179005606  BIBSYS: 90112398  BNC: 000206670  BNE: XX967175  BnF: cb12018392w (data)  CANTIC: a11034014  CiNii: DA0033102X  GND: 119207648  ICCU: CFIV022887  ISNI: 0000 0001 0910 2386  LCCN: n80106679  LNB: 000074035  NDL: 00443062  NKC: uk2005277973  NLA: 35187833  NLK: KAC2018O2679  NTA: 068371500  RERO: 02-A012317298  SELIBR: 315096  SNAC: w68m4sxn  SUDOC: 028325001  Trove: 857306  VcBA: 495/127689  VIAF: 66479242   WorldCat (עם VIAF): 66479242
הלנה טולסטוי

| --- | --- |

 לידה:  24 ביוני 1944 (בת 80) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 ענף מדעי:  ספרות סלאבית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מוסקבה  אוניברסיטת תל אביב  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת תל אביב 
 helenadtolstoy.com
 
הלנה דמיטרייבנה טולסטוי (ברוסית: Елена Дмитриевна Толстая; נולדה ב-24 ביוני 1944) היא חוקרת ספרות ישראלית וספרות רוסית, פרופסור חבר אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

טולסטוי נולדה בסנט פטרסבורג (לנינגרד), רוסיה. אביה היה המלחין דמיטרי אלכסייביץ' טולסטוי. אמה הייתה נגנית הנבל נדז'דה ניקולייבנה טולסטוי (1923–2010). טולסטוי היא נכדתו של הסופר הרוסי אלכסיי טולסטוי וקרובת משפחה רחוקה של הסופר לב טולסטוי.
הוריה התגרשו כשהייתה בת 5 ואמה התחתנה עם המשורר ש' ג' אוסטרובי.
היא למדה תואר ראשון במכון הממלכתי של מוסקבה לשפות זרות שלאחריו לימדה אנגלית באוניברסיטת מוסקבה. מאוחר יותר עבדה במעבדה לתרגום מכונה במכון לשפות זרות במוסקבה.
ברוסיה הכירה את מי שיהיה בעלה דמטרי סגל שהיה יהודי והשניים התגוררו במוסקבה.
ב-1973 עלו השניים לישראל והיא החלה ללמוד באוניברסיטת תל אביב ובמקביל להרצות על ספרות מודרנית. ב-1978 סיימה תואר שני מאוניברסיטת תל אביב.
ב-1982 סיימה בהצטיינות דוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחיית פרופסור בנימין הרשב. עבודת הגמר שלה נקראה "ההקשרים האידאולוגיים של פלאטונוב".
טולסטוי לימדה ספרות רוסית באוניברסיטת תל אביב, ומאז 1985 הייתה מרצה בחוג ללימודים רוסיים וסלאביים, הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים. כיום היא פרופסור חבר אמריטוס.
ביוגרפיה > חיים אישיים

טולסטוי הייתה נשואה לפרופסור דמטרי סגל, ולהם שני ילדים משותפים, האמן ינאי סגל ודנה. היא התגרשה והתחתנה בשנית עם ד"ר מיכאל וייסקופף, מרצה לספרות רוסית ולשניים בן משותף. היא מתגוררת בירושלים.
מחקריה

מחקריה של טולסטוי מתמקדים בכותבי פרוזה רוסים במאות ה־19 וה-20. היא חקרה את מלחמה ושלום של טולסטוי, ואת יצירותיהם של אנטון צ'כוב, איוואן טורגנייב, מיכאיל בולגקוב ועוד.
ספריה

1. Poetika razdrazhenija. Chekhov v konce 80 – nachale 90-h godov. (“The Poetics of Irritation. Chehov in Late 1880ies – Early 1890ies”.) Moscow, 1994, Radix. 400 pp.
2. Poetika razdrazhenija. (“The Poetics of Irritation”). 2nd Edition. Moscow, 2002, Rossijskij Gosudarstvennyj Gumanitarnyj Universitet (Russian State University for Humanities), 370 pp. Revised, with the addition of a new chapter. 6 Chapters.
3. Mir Posle Kontsa. Raboty po russkoj literature XX veka (“The World after Apocalypse. Studies in 20 Century Russian Literature”). Moscow, 2002, Rossijskij Gosudarstvennyj Gumanitarnyj Universitet (Russian State University for Humanities), 510 pp.
4. Degot’ ili Med. Aleksej Tolstoy kak neizvestnyj pisatel’. 1917-1923 (“Tar or Honey”. Alexej Tolstoy as an unknown writer. 1917-1923). Rossijskij Gosudarstvennyj Gumanitarnyj Universitet (RussianState University for Humanities), 2006, 700 pp.
הערות שוליים

↑  כרמלה לכיש, ⁨מעריב⁩ |נכדתו של אלכסיי טולסטוי מרצה לספרות בירושלים | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר אוסף העיתונות, ‏6 פברואר 1976
↑  ⁨נינתו של טולסטוי מבקשת לעלות⁩ | ⁨על המשמר⁩ | 22 מרץ 1973 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  נמרוד צוק, "חמסה זה הכי ישראלי", באתר כלכליסט, 1 בנובמבר 2015
↑  ⁨"ישראל היא מיקי מאוס של המזרח התיכון" ⁩ | ⁨ארץ אחרת⁩ | 1 מאי 2001 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  Professor Helena Tolstoy SURPRISING EFFECTS IN "WAR AND PEACE" - Книга-Book, kniga-book.com
גידו קיש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בינואר 1889 פראג 
 פטירה:  7 ביולי 1985 (בגיל 96) בזל, שווייץ 
 מקום לימודים:  הקולג' לפילוסופיה של האוניברסיטה הגרמנית של פראג  בית הספר למשפטים של האוניברסיטה הגרמנית בפראג 
 מוסדות:  אוניברסיטת בזל  אוניברסיטת האלה-ויטנברג 
 
גידו קיש (בגרמנית: Guido Kisch; ‏22 בינואר 1889 בפראג שבאימפריה האוסטרו-הונגרית – 7 ביולי 1985 בבזל שבשווייץ) היה היסטוריון של המשפט וחוקר תולדות עם ישראל, צ'כי דובר גרמנית. הוא כתב עבודות יסוד על תולדות היהודים בימי הביניים.
ביוגרפיה > משפחתו

גידו קיש היה בן למשפחת קיש, משפחה יהודית בוהמית, שהיו מבניה רופאים, רוקחים ורבנים רבים. אחד מאבות אבותיו, אברהם קיש, היה היהודי הראשון שקיבל דוקטורט ברפואה באוניברסיטת האלה, ומחוגו של משה מנדלסון. אביו של גידו קיש, אלכסנדר קיש, היה רב מספר קהילות במרחב הגרמני, ומשרתו האחרונה הייתה רבנות בית הכנסת מייזל בפראג. דודו של גידו קיש היה הרופא חנוך קיש, ממניחי היסודות של הבלנאולוגיה המודרנית. אחיו הצעיר של קיש היה הקרדיולוג ברונו קיש. בן דודה מדרגה שנייה היה העיתונאי אגון ארווין קיש.
ביוגרפיה > קריירה

קיש למד משפטים באוניברסיטה הגרמנית בפראג, והיה לדוקטור ב-1913. ב-1915 סיים הביליטציה בלייפציג בהנחיית חוקר הדיון האזרחי אדולף ואך (אנ'), בנושא "תהליך המעצר הגרמני בהתפתחותו ההיסטורית". לאחר חמש שנים כפריבט-דוצנט בלייפציג, מונה למרצה לתולדות המשפט באוניברסיטת קניגסברג ב-1920. ב-1922 עבר לאוניברסיטת האלה, והיה בשנים 1925–1926 דקאן הפקולטה למשפטים. קיש עבד בהאלה עד לפיטוריו מתוקף "החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי" בראשית שלטונו של אדולף היטלר, מלבד שנת לימודים אחת, 1924–1925, שבה לימד כפרופסור אורח באוניברסיטה הגרמנית בפראג. בשנים 1929–1936 כתב באופן קבוע ב"כתב העת לתולדות היהודים בגרמניה" (Zeitschrift für die Geschichte der Juden in Deutschland), שנוסד מחדש ב-1929. ב-1933 נאסרה יציאתו של כתב העת, וב-1935 הותרה שנית.