זאב שטרנהל
מחקריו > שלושת ההיבטים של תרומתו למחקר

בניגוד לתפישה שלפיה הפשיזם היה תוצר מובהק של מלחמת העולם הראשונה והמשברים שבאו בעקבותיה, ולכן שייך כולו לתקופה שבין שתי מלחמות העולם, סבר שטרנהל שהוא תופעה אידאולוגית ותרבותית אוטונומית וחדשנית, המעוגנת בשינויים התרבותיים והחברתיים המפליגים שהתחוללו בסוף המאה ה-19. שטרנהל שלל את הגישה שראתה בפשיזם מעין תאונה שקרתה להיסטוריה האירופית או, לפי אמרתו המפורסמת של בנדטו קרוצ'ה, תופעה "בין הסוגריים". הוא גם שלל את המימד השני של גישה זו אשר הבליט את אופיו האופורטוניסטי וחסר התכנים האידאולוגיים של הפשיזם.
שטרנהל הציג את הפשיזם כדרך שלישית להתבוננות בחברה הבורגנית, באידאולוגיה הליברלית ובכלכלה הקפיטליסטית. הדרך האחת הייתה לקבל את הקפיטליזם והליברליזם כמקשה אחת: זו הייתה דרכם של הליברלים ולמעשה גם של הסוציאל-דמוקרטים של תקופת המעבר בין המאה ה-19 והמאה ה-20. הדרך השנייה הייתה הדרך המהפכנית של המרקסיזם. לעומת זאת, הפשיזם הפריד בין תכניו האינטלקטואליים של הליברליזם שאותם שלל מכל וכל, לבין הכלכלה הקפיטליסטית שאותה קיבל, לא מתוך אהבה, אלא מתוך הכרה שאין לכלכלה הקפיטליסטית תחליף. כך באה לעולם תפישה מהפכנית חדשה: המהפכה שתבוא תהיה מהפכה פוליטית, תרבותית ופסיכולוגית, אך לא מהפכה כלכלית וחברתית.
הפשיזם נתן מענה להרגשת רבים שהמודרניזציה אינה פועלת נגד הסדר הבורגני, כפי שסבר מרקס, אלא לטובתו. אולם, וזאת נקודת מפתח, ההתקפה על תכניה האינטלקטואליים של הדמוקרטיה הליברלית החלה במקביל לחיסול תכניו הרציונליסטיים וההגליניים של המרקסיזם. מהמרקסיזם לא נותרה אלא "סוציולוגיה של אלימות" כפי שסברו ז'ורז' סורל ותלמידיו האיטלקים. ההתקפה על הרציונליזם, הן הדמוקרטי-ליברלי והן המרקסיסטי, הייתה עמוד התווך הראשון של הפשיזם. הלאומיות האורגנית, על הרלטיביזם ההיסטורי והמוסרי שלה, על פולחן הייחודי והאיבה לאוניברסלי הגלומים בה, הייתה עמוד התווך השני. יסודות אלה השתלבו כדי מהפכה אינטלקטואלית שלמה וקוהרנטית שעלתה ממעמקי התרבות האירופית והייתה חלק בלתי נפרד ממנה.
ניתוח זה של מהות המהפכה הפשיסטית, כולל דחיית הטענה שהפשיזם הוא השלכה של המרקסיזם או נובע ממנו, הטענה הנאו-שמרנית המושמעת היום, כחלק של המלחמה בעבר הקומוניסטי, מכתיב ראייה חדשה לא רק של הפשיזם אלא של ההיסטוריה והפוליטיקה של המאה ה-20.
הנקודה השלישית: היסודות למהפכת הימין הונחו קודם בצרפת; כי זו הייתה החברה הליברלית המתקדמת ביותר ביבשת אירופה, ובה משבר הליברליזם הקדים ארצות אחרות, ורק אחר כך, בעשור שלפני 1914 התפתחה תופעה זו גם באיטליה. שלושת הספרים הראשונים, המהווים היום טרילוגיה שיצאה בשנת 2000 במהדורה חדשה, הפנו את המבט לכיוון שונה; ופרצו את המסגרת המחשבתית שמיקדה את כל תשומת הלב באיטליה. ההשוואה עם הסביבה האיטלקית והגרמנית, מצביעה על עובדת מפתח: למרות השוני הגדול במהלך ההיסטוריה הלאומית של כל אחת משְלוש הארצות הגדולות של מערב אירופה, סביב שנת 1900 כל אחת מהן פיתחה סוג דומה של רדיקליזם לאומי, איבה דומה לסדר הדמוקרטי, ותביעות דומות לאוטרקיה תרבותית. צרפת שימשה כאן קבוצת ביקורת לגרמניה ולאיטליה, וההתפתחות בה מאשרת את אופייה האירופי הכללי של תופעת המרד בנאורות הרציונליסטית והאוניברסליסטית. צרפת הייתה עריסת הפשיזם מהבחינה האינטלקטואלית והאידאולוגית, אך ככוח פוליטי המהפכה הלאומית בוצעה בה רק אחרי המפלה ב-1940, ולא בשנים שאחרי מלחמת העולם הראשונה. צרפת יצאה כמנצחת מהמלחמה, ולכן באיטליה ובגרמניה, הבשילו התנאים מוקדם יותר.
בעיקרו של דבר ניתוח זה הראה שהפשיזם הוא אידאולוגיה לא פחות מגובשת ולא פחות אוטונומית מסוציאליזם ושהפער בין אידאולוגיה ומעשה לא היה בפשיזם גדול יותר מבכל אידאולוגיה אחרת.
שטרנהל הבחין עוד בין פשיזם לנאציזם, הוא טען שהפשיזם זה הגרעין הקשה של המלחמה בנאורות ובמורשת הנאורות, ולעומת זאת הנאציזם זוהי מלחמה במין האנושי.