stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היהודים במלחמת העולם השנייה
היהודים במדינות הציר > השואה במדינות הציר > גרמניה

בגרמניה רדיפות אחרי היהודים החלו מיד אחרי עלייתה לשלטון של המפלגה הנאצית בשנת 1933. עד לפריצתה של מלחמת העולם השנייה כ־350 אלף יהודים הספיקו לצאת את גרמניה וגם את אוסטריה וצ'כוסלובקיה אשר סופחו לגרמניה הנאצית. אחר כך שלטונות הנאצים פתחו במסע רדיפות והשמדה המונית של היהודים, בראש ובראשונה בגרמניה ואוסטריה עצמן. פחות מ־10 אלפים יהודי גרמניה ואוסטריה שרדו עד תום המלחמה.
היהודים במדינות הציר > השואה במדינות הציר > אוסטריה

עד לסיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית בשנת 1938 בשטחה של אוסטריה גרו 181,778 יהודים, 90% שלהם התגוררו בווינה הבירה. עד פרוץ המלחמה מאוסטריה ברחו 109,060 יהודים, ו־66,260 נשארו בשטחה. כ־65 אלף יהודים אוסטרים נספו בשואה כלומר, כמעט כל אלה שנשארו בשטחה של אוסטריה. כאשר צבא האדום נכנס לווינה ב־13 אפריל 1945, בעיר שרדו פחות מ־800 יהודים, לרוב אלה שהיו נשואים לאזרחים אוסטרים.
היהודים במדינות הציר > השואה במדינות הציר > הונגריה

בהונגריה בערב הכיבוש הגרמני התגוררו 762,000 יהודים, 4.9% מכלל האוכלוסייה. בשנות המלחמה נחקקו שורת חוקים כנגד היהודים: חוק להגבלת מקומם בחיי הכלכלה והמקצועות החופשיים שבהם הייתה להם בולטות גדולה, (1938—1939), חוק למניעת נישואי תערובת (אוגוסט 1941), חוק שביטל את מעמדה המוכר של הדת היהודית (מאי 1942), וחוק שאסר על יהודים רכישת שטחים חקלאים ואיפשר הפקעה של אחוזות של יהודים (ספטמבר 1942). השלטונות החלו לרכז את היהודים בגטאות רק אחרי כיבושה של המדינה על ידי הכוחות הגרמנים ב־19 מרץ 1944, אם כי עד אז בהונגריה נרצחו כ־63 אלף יהודים (8% של האוכלוסייה היהודית). בפרק הזמן מ־15 מאי 1944 עד ל־6 יולי 1944 (תוך 56 ימים) 437,402 יהודים הונגריה גורשו לאושוויץ, ועד תום המלחמה 564,507 יהודי הונגריה נספו בשואה.
היהודים במדינות הציר > השואה במדינות הציר > רומניה

לעומת זאת, מדיניותם כלפי היהודים באיטליה וברומניה הייתה פחת נוקשה. אחוזי אוכלוסייה היהודית של המדינות הללו אשר שרדו עד תום המלחמה גבוה בהרבה לעומת הנתונים האלה גרמניה, אוסטריה והונגריה.
ברומניה בשנת 1939 נשללה אזרחותם של כל היהודים, בשנת 1940 נאסרו הנישואים של יהודים עם הלא יהודים ואחר כך נערכו מספר פוגרומים המוניים. בשנת 1941 יהודי בוקובינה ובסרביה גורשו לטרנסניסטריה אשר בה הוקמו מחנות הריכוז ובהם נספו בחורף 42–1941 1930 יהודים – הם הוצאו להורג והומתו ברעב. מתוך 765 אלף יהודי רומניה הצליחו לשרוד עד תום המלחמה 356 אלף איש.
היהודים במדינות הציר > השואה במדינות הציר > איטליה

באיטליה למרות החוקים האנטישמיים די נוקשים, עד לקיץ 1943 על ראשם של היהודים לא ריחפה סכנת המוות. יתרה מזאת, באיטליה הצפונית וגם באזורי יוגוסלביה ויוון אשר נכבשו על ידי הכוחות האיטלקיים המוני יהודים מארצות אחרות מצאו מקלט. מיד אחרי כיבוש חלקה הצפוני של איטליה כולל רומא על ידי הנאצים בספטמבר 1943, החלו רדיפות אחרי היהודים ועד נובמבר 1943 אלפי יהודים איטלקים ופליטים יהודים גורשו לאושוויץ. סך הכל בשואה נספו כ־15% יהודי איטליה.
היהודים במדינות הציר > השואה במדינות הציר > בולגריה

בולגריה הייתה המדינה בעלת הברית של הנאצים היחידה אשר בה ניצלה כמעט כל האוכלוסייה היהודית המקומית. שלטונות בולגריה הצטרפו להסכם התלת-צדדי בתחילת שנת 1941 ובמקביל נכנס לתוקף החוק להגנת האומה. בינואר 1943 הגיע לבולגריה שליחו המיוחד של אדולף אייכמן עם משימה לארגן את גירושם ההמוני של יהודי בולגריה למחנות ההשמדה בפולין. אך הרעיון נתקל במחאה מצד חוגים באליטה החברתית הבולגרית, ובכלל זה הכנסייה, חוגים פוליטיים וחברי פרלמנט.
במקביל גירשה בולגריה את 11,343 יהודי מקדוניה, תראקיה והעיר פירוט אל מחנה ההשמדה טרבלינקה לאחר ששטחים אלו הועברו לחזקת בולגריה על ידי הגרמנים כפיקדון, והממשלה הבולגרית מנעה בחקיקה מתן אזרחות בולגרית לתושבים היהודים. במקביל, אישר סגן שר החוץ הבולגרי דימיטר שישמנוב לשגריר הגרמני בסופיה אדולף בקרלה בשם הממשלה הבולגרית, לגרש למחנות ההשמדה את כל האזרחים הבולגרים שהתגוררו בגרמניה ובארצות הנתונות לשליטתה וכך בוצע. מספרם נאמד בכ-1,000. היהודים אזרחי בולגריה שהתגוררו בשטחה ניצלו.
היהודים במדינות הציר > השואה במדינות הציר > יפן

קהילת היהודים הקטנה ביפן לא נרדפה כלל.
יתרה מזו, הקונסול היפני בקובנה צ'יאונה סוגיהארה ללא אישור של משרד החוץ היפני העניק ליהודים מקומיים אשרות כניסה והצליח להציג בשנות 1940–1941 3,489 יהודים.
היהודים האלה תחת הלחץ של הגרמנים רוכזו ב־18 פברואר 1943 בגטו בשנחאי, אך כולם שרדו עד תום המלחמה.
היהודים במדינות הציר > השואה במדינות הציר > פינלנד

1,700 יהודי פינלנד כולל 300 פליטים ממדינות מרכז אירופה לא נרדפו כלל. השליט מרשל קארל גוסטף אמיל מנרהיים דחה דרישות הגרמנים להטיל סנקציות על היהודים בפינלנד. חיילים וקצינים יהודים בצבא פינלנד נהנו משוויון זכויות מלא ואף נבנו עבורם בתי כנסת שדה בחזית. בשטח ברית המועצות הכבוש על ידי הכוחות הפינים גם לא היו רדיפות אחרי יהודים למעט המקרה היחיד ב־6 נובמבר 1942, בו 8 פליטים יהודים מאוסטריה הוסגרו לידי הנאצים. אירוע זה גרם לשערורייה פוליטית בתוך פינלנד ושר החוץ נאלץ להצטדק, בכך שמדובר היה באנשים אשר אבדו את זכותם למקלט מדיני בפינלנד עקב מעשים פליליים שהם לכאורה ביצעו. שלטונות פינלנד הסגירו לגרמנים גם 47 שבויי מלחמה יהודים אשר זוהו כסוכני הביון הסובייטי וכיוצא בזה, כך שהסגרתם בוצעה מפאת סיבות פוליטיות ולא מפני שהם היו יהודים.
היהודים במדינות הציר > יהודים במחתרות במדינות שהשתתפו במלחמה בצדה של גרמניה הנאצית

הפעילות המחתרתית בגרמניה הנאצית ובמדינות בעלות ברית שלה אורגנה לרוב על ידי הקומוניסטים. בין השאר בגרמניה פעלה הקבוצה המחתרתית בראשו של הרברט באום אשר ביצעה מעשה חבלה ב־18 מאי 1942 בברלין. הבולשת הגרמנית גסטפו הצליחה לעלות על עקבות המחתרת הזו, 28 חבריה הוצאו להורג, 50 נשלחו למחנות השמדה. בתנועת הרזיסטנס האיטלקי השתתפו לפי נתונים שונים בין 2 ל־5 אלפים יהודים. מתוך 270 לוחמים שזכו למדליה "גיבור המחתרת" 7 היו יהודים. בין יהודי איטליה היו גם כאלה שפקדו בגדודי הפרטיזנים גדולים. על שמו שם אחד מהם – אלסנדרו סיניגליה אשר פקד בגדוד הפרטיזנים בטוסקנה – נקרא רחוב ברומא הבירה. במחתרת האנטי-נאצית נטלו חלק פעיל גם 250 יהודי בולגריה, 150 מקרבם נרצחו. הפעילות המחתרתית של היהודים בהונגריה התרכזה בעיקר בניסיונות הצלה של היהודים והעברתם אל מחוץ למדינה.
היהודים במדינות הציר > יהודים במחתרות במדינות שהשתתפו במלחמה בצדה של גרמניה הנאצית > יהודים שהשתתפו בפעילות המודיעינית

עיתונאי איש רוח יהודי בשם לאופולד טרפר הקים רשת הביון הגדולה ביותר באירופה כולה אשר זכתה לכינוי התזמורת האדומה ופעלה נגד גרמניה הנאצית לטובת ברית המועצות.
רשתו של טרפר אשר בה פעלו אנשי מודיעין המוכשרים ביותר (כולל גם יהודים מארץ ישראל) סיפקה לברית המועצות מידע רגיש בעל חשיבות גדולה. אחד מחברי הרשת, סוכן מודיעין צבאי הסובייטי אנטולי גרוביץ בהיותו עצור על ידי גסטפו הצליח לגייס את איש הביון הנגדי הגרמני חיינץ פאנביץ והצליח יחד איתו ועוד מספר אנשים לברוח לברית המועצות.
באיטליה פעל קולונל של הביון הסובייטי לייב מנביץ'. אחרי שהביון הנגדי האיטלקי הצליח לעצור אותו והוא נשלח למחנה הריכוז, לייב הצליח להקים במחנה ארגון מחתרתי האנטי-פשיסטי. לייב מנביץ נפטר משחפת זמן קצר אחרי שחרורו מחנה הריכוז וזכה לעיטור "גיבור ברית המועצות" אחרי מותו בשנת 1965.
סוכן הביון הסובייטי יאן צ'רנייק הצליח להקים בגרמניה רשת הביון אשר תוך 11 שנות פעולתה לא ידעה אף מעצר אחד.
כח פעילות חבלה בעורף הנאצים ריכז גנרל המודיעין הצבאי הסובייטי נחום אטינגון אשר נעזר בקולונלים יעקב סרבריינסקי ויורי קולסניקוב (יומה גולדשטיין).
היהודים באזורים אחרים שמאמץ המלחמתי נגע בהם

לפי הנתונים של מפקד האוכלוסין שנערך במרוקו בשנת 1936, במדינה גרו 161 אלף יהודים בעלי אזרחות מקומית ועוד 12 אלף יהודים בעלי אזרחות צרפתית. יחד עם הפליטים ממדינות אחרות שהגיעו עד לשנת 1939 סך כל מניינם מגיע יד ל־200 אלף איש. בתוניסיה גרו כ־60 אלף יהודים, באלג'יר – 117,646. יהודי צפון אפריקה רבים לחמו במדי צבאות צרפת ובריטניה וגם נטלו חלק פעיל במחתרת הצרפתית.
בשנות 1940–1942 צפון אפריקה הצרפתית (תוניסיה ואלג'יר) נמצאו בשליטה של הממשלה המשת"פית הצרפתית. המשמעות היא שבאלג'יר ותוניסיה היהודים נרדפו באותה מידה כמו באירופה הנכבשה על ידי הנאצים. כל זכויות אזרחיות של היהודים נשללו, הם נשלחו לעבודות כפייה, אולצו לשאת טלאי צהוב ולשלם כופר ענק.
ב־8 בנובמבר 1942 בצפון אפריקה נחת הכוח האמריקאי, והמחתרת המקומית תמכה בנחיתה שלהם במרד אשר אותו יזם וניהל יהודי ז'וזה אבוקלר. במרד הזה נטלו חלק פעיל כ־400 יהודים.
אחרי שכוחות בריטיים ואמריקאים נחתו באלג'יר ובמרוקו, הגרמנים כבשו את שטחה של תוניס. הכוח המיוחד (Sondercommando) של ה־אס.אס. פתח ברדיפות אחרי יהודים. כ־100 מתוכם נרצחו.
ארגונים ציוניים

ההסתדרות הציונית העולמית נטלה חלק פעיל במאמץ המלחמתי של בעלות הברית. יו"ר הסוכנות היהודית חיים ויצמן פרסם בעיתון הבריטי טיימס ב־6 בספטמבר 1939 (מיד אחרי הכרזת המלחמה על ידי בריטניה) איגרת לראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין בו הוא כתב שיהודים מוכנים "להילחם בעד הדמוקרטיה" לצידה של בריטניה הגדולה. באוגוסט 1940 חיים ויצמן פנה לראש ממשלת בריטניה צ'רצ'יל בהצעה להקים יחידות צבאיות מקרב יהודי היישוב היהודי בארץ ישראל. לדעתו של ויצמן הייתה אפשרות לגייס ללא שום בעיות כ־50 אלף לוחמים. הרעיון זכה לתמיכתו של צ'רצ'יל.
מנהיג היישוב היהודי דוד בן-גוריון בשיחתו עם נציב הבריטי בארץ ישראל הכריז: "עלינו לסייע לבריטניה במלחמה כאילו אין ספר הלבן ולהיאבק נגד הספר הלבן כאילו אין מלחמה".
ארגון צבאי לאומי מצדו פרסם ב־11 בספטמבר 1939 הודעה כדלקמן: "אצ"ל החליט להקפיא את פעילות נגד האנגלים על מנת לא להפריע לבריטניה ובעלות בריתה להילחם נגד הנאצים".
מנהיג התנועה הרוויזיוניסטית זאב ז'בוטינסקי תמך ברעיון של הפסקת כל הפעילות נגד האנגלים כל עוד נמשכת המלחמה. ראש אצ"ל וראש בית"ר דוד רזיאל אשר שוחרר לא מזמן מהכלא הבריטי, הונחת על ידי הבריטים בראש קבוצת החבלנים לעיראק ונהרג שם ב־20 מאי 1941. כוחות הגנה ופלמ"ח ביצעו בשיתוף פעולה עם הצבא הבריטי מספר מבצעים מוצלחים בסוריה ולבנון אשר נמצאו תחת שלטונה של ממשלת המשת"פים הצרפתית. במהלך אחד המבצעים האלה נפצע ואבד עינו משה דיין.
כוחות הפלמ"ח השתתפו בדיכוי המרד הפרו־נאצי בעיראק בראשותו של רשיד עאלי אל־כילאני וגם במבצעים של הצבא הבריטי על מנת לכבוש את סוריה ולבנון בשנת 1941.
רבים מתוך חברי ההגנה התגייסו בשנת 1944 לבריגדה היהודית.
רבים מתוך פעילי התנועות הציוניות באירופה נרתמו למאבק נגד הנאצים ולחמו במדי צבאות בעלות הברית, במחתרות ובגדודי הפרטיזנים. במאבק נגד הנאצים התלכדו חברי תנועות שמאל כגון השומר הצעיר וימין כגון בית"ר. כך למשל, בדיוויזיה ה־201 של צבא האדום לחמו בין היתר 71 חברי בית"ר מריגה, 38 מתוכם נפלו בקרבות.
פליטים יהודים

הארגונים הציונים לקראת המלחמה ניסו ביתר שאת לארגן את בריחתם ההמונית של יהודי גרמניה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ובמיוחד אחרי ששלטונות הנאצים הטילו באוקטובר 1941 איסור מוחלט על הגירת היהודים, הניסיונות של הארגונים הציונים הופנו בעיקר למשיכת תשומת הלב של דעת הקהל במדינות בעלות הברית ומדינות נייטרליות לאמת על הרצח עם שעורכים הגרמנים ולהברחה הלא-לגלית של היהודים לשטחים שטרם נכבשו על ידי הנאצים.
אולם, מדינות העולם לא ששו לקראת הפליטים היהודים. בריטניה למשל נאבקה באופן נחרץ בעלייה בלתי-לגלית לארץ ישראל.
ממשלת שווייץ מצדה הוציאה באוגוסט 1942 צו לפיו "פליטים אשר הפכו לכאלה אך ורק מפאת רדיפות על רקע הגזעני אינם זכאים למעמד הפליטים". אף על פי שאזרחי שווייץ רבים ניסו לעזור לפליטים יהודים, שלטונות המדינה הסגירו את היהודים לנאצים והטילו עונשים על אלה שניסו לעזור להם. בשנת 1995 ממשלת שווייץ הודתה באשמתה וביקשה באופן רשמי את הסליחה מפני העם היהודים על סירובה לעזור לפליטים יהודים בעת מלחמת העולם השנייה.
ב־19 באפריל עד ה־29 באפריל 1943 נערכה ועידת ברמודה אשר בה נציגי אנגליה וארצות הברית דנו בבעיית הפליטים ממדינות הנכבשות על ידי הנאצים. ועידת ברמודה לא הצליחה אפילו לבטל את הספר הלבן שהוציאו הבריטים בשנת 1939 ואשר הגבילה את העלייה לארץ ישראל במספר זעום של 75 אלף איש במשך 5 שנים. ההישג היחיד של ועידת ברמודה בא לידי ביטוי בכך שחודשה פעילותה של הוועדה הבין-ממשלתית לעניין הפליטים אשר הוקמה עוד בטרם פרוץ המלחמה.
בדרך לארץ ישראל נספו מאות יהודים. הצי הבריטי עצר ספינות עליה ב' והנוסעים עליהן הועברו למחנות מאסר באי מאוריציוס ואחר כך בקפריסין. ב־24 פברואר 1942 בים השחור הצללת הסובייטית ש־213 הטביעה את ספינה הבולגרית סטרומה עם 769 פליטים יהודים על סיפונה. ב־5 אוגוסט 1944 הצללת הסובייטית הטביעה את הספינה הרומנית מפקורה עם יותר מ־300 פליטים יהודים על סיפונה. הניסיון רחב ממדים האחרון להציל את היהודים ננקט בשנת 1944 על ידי רודולף קסטנר. הוא ניהל משא ומתן עם הנאצים על כך שהם יתירו הגירתם של יהודי הונגריה תמורת אספקת 10 אלפים משאיות עם המצרכים עבור הצבא הגרמני (עסקה "סחורה תמורת דם"). העסקה לא יצאה לפועל, אך קסטנר הצליח להוציא היתר יציאה ל־1,686 יהודי הונגריה לשווייץ תמורת כופר שהוא שילם מכיסו.
ראו גם

מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה, לטרון.
הערות שוליים

↑  הפלישה לברית המועצות ותחילת הרצח ההמוני באתר יד ושם.
↑  חיילים יהודים בצבאות בעלות הברית באתר יד ושם
↑  ראו גם עיטור שהוענק לחייל יהודי בסטלינגרד
↑  צבאות נגד הציר, באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה
↑  לוחמים יהודים מארץ ישראל, באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה
↑  תקנון היהודים באתר יד ושם.
↑  פרקים בתולדות השואה בצרפת באתר יד ושם.
↑  צרפת החופשית מוזיאון הלוחם היהודי
↑  ג'ני לבל, גאות ושבר - פרקים בתולדות יהודי מקדוניה הווארדארית, הוצאת מורשת, 1986, עמודים 201-196.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, חלק ג' - תקופת השואה, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמוד 70.
↑  מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השניה, באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השניה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565973405171  LCCN: sh85148428 
גירוש היהודים אל תוך הגטו בעיר מוהילב, יולי 1941
חייל יהודי מהצבא האדום שנפל בשבי עם טלאי צהוב על חזהו, 1941
קבוצת ההתנגדות היהודית (הפרטיזנים) כללה אזרחים ואנשי צבא לשעבר
לוחמי המחתרת בגטו וילנה. במרכז עומד המפקד והמשורר אבא קובנר
גיבור האומה האמריקאית ג'נרל מוריס רוז
בריגדיר גנרל פרדריק קיש
מפקד הבריגדה היהודית ג'נרל לוי בנימין והלוחמים של הגדוד השני
הצנחנים היהודים מארץ ישראל אשר הוצנחו על ידי הבריטים בסלובקיה. במרכז – חביבה רייק
מרדכי אנילביץ', המפקד של המרד בגטו ורשה
השלט בקו הפרדה בין שטחי צרפת "החופשי" והכבוש על ידי הגרמנים: "כניסתם של יהודים לשטח צרפתי הכבוש אסור בהחלט"
לוחם המחתרת הצרפתית מוריס פיינגרצווייג
גירושם של יהודי יוון, יואנינה, 25 מרץ 1944
בית הקברות היהודי בגטו טרזין
יהודי יוגוסלביה בעבודות כפייה, 1941
יהודי הולנד – אסירים במחנה ריכוז בוכנוולד
לוחית אזכרה בעיר סטאבק לזכרם של שלושת הילדים אשר נתפסו בכיתת לימודים וגורשו לאושוויץ
קבר אחים של היהודים אשר נרצחו בגטו בבודפשט
מעצרם של יהודי רומניה לקראת גירושם לטרנסניסטריה
שנדור ראדו, אחד מראשי התזמורת האדומה
יהודי תוניס בעבודות כפייה, 1942
יו"ר הסוכנות היהודית חיים ויצמן –יוזם גיוסם של יהודי ארץ ישראל לצבא הבריטי
דוד רזיאל, ראש אצ"ל אשר נהרג בעיראק במהלך ביצוע המשימה של הצבא הבריטי
זיזף שעיר-חוטם

| זיזף שעיר-חוטם |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: עטלפים
תת־סדרה:: דמויי נשפון
משפחה:: זיזפיים
סוג:: זיזף שעיר-חוטם
מינים
 2
שם מדעי
 Gardnerycteris ‏Hurtado & Pacheco, 2014

זיזף שעיר-חוטם (שם מדעי: Gardnerycteris) הוא סוג של עטלף במשפחת הזיזפיים, ובו 2 מינים החיים ביבשת אמריקה. הסוג הוקם בשנת 2018 על ידי קבוצת זואולוגים בתום מחקר פילוגנטי ומורפולוגי מקיף וסיווג זה מוכר על ידי הרשימה האדומה של IUCN. המינים בסוג זה סווגו קודם לכן תחת זיזף זהוב, ובטקסונומיות רבות הם עדיין מופיעים כך.
תיאור

הזיזף שעיר החוטם מתאפיין בראש רחב ועגול, בגוף קטן ועגלגל ובאוזניים גדולות ומחודדות. זנבו קצר ומוקף בקרום תעופה אחורי. עיטור העלה האפי שלו ארוך ומחודד וצורתו כחנית משוננת. החלק התחתון של העיטור מורכב מפרסה רחבה. בניגוד לעיטור החלק והקירח של הזיזף הזהוב, אצל סוג זה העיטור שעיר בצידו האחורי ובחלקו העליון עם פגימות וקמטים בצדדי החנית. בנוסף, השפתיים אצל סוג זה שעירות בדרך כלל.
אורך הראש והגוף של הזיזף שעיר החוטם 50–75 מ״מ, אורך זנבו 10–25 מ״מ ואורך זרועותיו 48–57 מ״מ. משקלו 12 גרם בלבד והוא קל משמעותית מהזיזף הזהוב.
הפרווה של הזיזף שעיר החוטם צפופה, גסה ועבה בדומה לסוג זיזף זהוב. עם זאת, ניתן להבדיל בין הסוגים בקלות יחסית: בני סוג זה מתאפיינים בפרווה כהה ורבגונית יותר, עם גוני שחור מבריק, אפור כסוף, חום שוקולד וצהוב, לעומת הצבע הזהוב-אדמוני האחיד של הסוג זיזף זהוב. התפלגות הצבעים היא כדלהלן: הראש והגב בצבע שחור מבריק או שוקולד כהה, הלחיים והסנטר צהובים, ואילו החזה עשוי להיות צהוב או לבנבן. הזרועות והצלעות בצבע אפרפר או אפור כסוף. הכנפיים וקצות האוזניים שחורים, בעוד שהפה, פנים האוזניים, הצפירים ועיטור החנית בצבע וורוד חיוור. השערות בקצה החנית חומות או שחרחרות.
חרף ההבדלים בין הסוגים, האנטומיה שלהם זהה כמעט לחלוטין במבט שטחי, וכמעט בלתי אפשרי להבדיל בין הגולגולות שלהם. בשל כך, צבעי הפרווה וצורת החנית (חלקה או משוננת) משמשים כסימני זיהוי עיקריים.
ביולוגיה

הזיזפים שעירי החוטם מצויים באמריקה הדרומית והמרכזית. בית הגידול שלהם מורכב מיערות גשם טרופיים (ירוקי עד או נשירים) והם נוטים להימצא באזורים לחים ובסמיכות למקורות מים (ביצות, נהרות ונחלים). הם חיים בשפלות נמוכות ברום 600 מטר מעל פני הים.
הזיזף פעיל בעיקר בשעות הלילה, אך עשוי להגיח מדי פעם גם ביום. את רוב שעות היום הוא מבלה בשינה בגזעים חלולים או רקובים. הוא ישן בזוגות או בקבוצות קטנות של 4 פרטים. התזונה שלו כוללת חיפושיות, זבובים, עכבישים ולטאות קטנות שאותם הוא חוטף מעלים וענפים. הזיזפים שעירי החוטם הם עטלפים מונוגמיים שחיים בזוגות. הרבייה מתרחשת בעונה היבשה, כך שההמלטה תתרחש במהלך עונת הגשמים ששופעת במזון. הזיזפית ממליטה צאצא יחיד שנגמל לאחר 9 חודשים ומגיע לבגרות בגיל שנה עד שנתיים. תוחלת החיים של הסוג עד 20 שנה בשבי.
מינים

בסוג זה 2 מינים:
זיזף שעיר-חוטם מפוספס (Gardnerycteris bennettii) - המין הגדול והנפוץ. בעל פס לבן או אפור כסוף לאורך הגב והמצח. מצוי באמריקה המרכזית, גויאנה ומדינות אגן האמזונאס.
זיזף שעיר-חוטם קואפק (Gardnerycteris cozumelae) - המין הקטן והנדיר. אנדמי ככל הנראה למרכז פרו.
זיזף שעיר-חוטם מפוספס.
חוק שלושת השלבים

חוק שלושת השלבים הוא מושג שהועלה לראשונה על ידי הוגה הדעות אוגוסט קונט, הנחשב למייסד הפוזיטיביזם. לפי חוק זה, כל ענף של הידע האנושי, עובר במשך התפתחותו, 3 שלבים תאורטיים עוקבים - השלב התאולוגי. השלב המטאפיזי והשלב הפוזיטיבי. שלבים אלו מתקיימים אצל האדם כפרט ובחברות אנושיות ככלל.
לפי קונט, התפתחות שלבית זו היא הכרחית, חד כיוונית ובלתי הפיכה - "גלגל ההיסטוריה לא יכול לנוע אחורנית", טען. השורשים של תורה זו נובעים מעבודותיו של קלוד-אנרי דה סן-סימון, הוגה דעות שאוגוסט קונט עבד בשירותו כמזכיר. סן-סימון חקר את השלבים של מעבר החברה האירופית מהתקופה הפאודלית לתקופה התעשייתית ונחשב לאחד מאבות הסוציאליזם.
קונט מיקם את תורת חוק שלושת השלבים כאחד התחומים של הפילוסופיה של ההיסטוריה. התיאור המלא ביותר של תורה זו מופיע בספרו "מאמר על הרוח הפוזיטיבית" (Discours sur l'esprit positif) שיצא לאור בשנת 1844.
השלב התאולוגי

בשלב זה, האדם מחפש את מקור כל הדברים והתופעות, את הסיבות להיווצרותם והסיבות לקצם. מבחינה היסטורית, שלב זה התקיים החל מימי קדם ועד המהפכה הצרפתית. בשלב הזה, האדם רואה את התופעות ואת הקשרים החברתיים כתוצאות פעילותם והחלטותיהם של גורמים על-אנושיים שונים. שלב זה, לפי קונט, הוא הכרח התחלתי המכין את האדם ואת החברה האנושית לעתיד. הוא מחלק את השלב התאולוגי לשלוש תקופות:
תקופת הפטישיזם - תקופה זו מאופיינת בנטייה לייחס לישויות חיצוניות לאדם, חיים הדומים לאלו של האדם עצמו (כמו עצים המסוגלים לנוע או סלעים מדברים). מדובר בגישה אנתרופוצנטרית הרואה באדם את מרכז היקום ובישויות האחרות שסביבו (כוכבים, עצים וכו'), ישויות העוסקות בארגון קיום האדם ומשפיעות על קיום זה.
תקופת הפוליתאיזם - בתקופה זו, הישויות האל-אנושיות החומריות של התקופה הפטישיסטית, הולכות ונעלמות בהדרגה ובמקומן מופיעות ישויות חדשות, לרוב בלתי חומריות ובלתי נראות אך בעלות כוחות השפעה על גורל האדם. ישויות אלו הן האלים. בחברה האנושית מופיעים הדת וכוהני הדת.
תקופת המונותאיזם - תקופה זו היא השיא, אך באותו הזמן גם הקץ, של השלב התאולוגי. האדם והחברה מגיעים, בהדרגה, להכרה סובייקטיבית שקיים כוח אוניברסלי אחד כגורם וסיבה לכל התופעות שהאדם עד להן או חלק מהן. כוח אוניברסלי זה הוא האלוהים והאדם עובד אותו באמצעות המוסד החדש המופיע כעת, הכנסייה.
השלב המטאפיזי

שלב זה מכונה גם "השלב האבסטרקטי" והוא מאפיין את עידן האורות ובייחוד את האנציקלופדיסטים. התכונה העיקרית של שלב זה היא חשיבה אבסטרקטית ומטאפיזית בניסיון להסביר את התופעות. דוגמה לכך היא הסבר מושגים כמו זכויות האדם, חרות האדם וריבונות העם על ידי קיום "אמנה חברתית" (כדברי רוסו). המונותאיזם הקודם הופך לדאיזם שהיא "הדת הטבעית", דת הפילוסופים שכבר אינה מבוססת על כתבי קודש ודוגמות כנסייתיות, אלא על אמונה פנימית, אישית ובמידה מסוימת גם רציונלית, של האדם.
השלב הפוזיטיבי

שלב זה מכונה גם "השלב המדעי" ובו האדם מוותר על החיפוש אחר הבנת מקור ותכלית העולם. הוא כעת מעוניין להבין את החוקים של הטבע הסובב אותו. הבנה זו תושג לא בהגות מטאפיזית, כמו בשלב הקודם, אלא בפעילות של תצפיות והפעלת ההיגיון. האדם כבר אינו שואל "מה הסיבות הגורמות לתופעה מסוימת להתקיים ומה תכליתה?" אלא "מה חוק הטבע שלאורו תופעה זו קיימת?". זה השלב בו החוק מחליף את הסיבתיות. המטרה כעת היא למצוא את החוקים האוניברסליים והנצחיים ועל פיהם, לנבא התרחשות של תופעה בעתיד. הכרה זו בחוקים רציונליים, כלליים ונצחיים מחייבת גם ארגון מחדש של החברה - ארגון חברתי בדרך מדעית ולפי חוקי המדע. קונט כינה ארגון חדש זה של החברה בשם "פיזיקה חברתית" ובשלב מאוחר יותר, בשם "סוציולוגיה".
ביקורת על חוק שלושת השלבים

כבר קונט עצמו שם לב, וציין מאוחר יותר, ששלבים אלו אינם חייבים להופיע באופן עוקב אלא יכולים להתקיים במקביל אצל אותו פרט או אף באותה חברה. דוגמה לכך היא אנשים בעלי אמונה דתית תאולוגית אשר, באותו הזמן, הם גם אנשי מדע וחוקרי חוקי הטבע.
מדבריו של קונט ניתן להבין שכל שלב הוא בדרגה התפתחותית וערכית גבוהה יותר מהשלב הקודם לו. מטאפיזיקאים מודרניים של ימינו מתנגדים לכך שהשלב המדעי עולה בחשיבותו על השלב המטאפיזי.
לפי תורה התפתחותית זו של קונט החברה האנושית תגיע לשיאה כאשר היא תתקיים לפי חוקי סוציולוגיה מדעית עליונה שמטרתה לפתור את כל תחלואי החברה האנושית. מכאן גם נובע שהסוציולוגיה היא השיא של המדע, מלכת המדעים. להשקפה זו יש מתנגדים רבים שחלקם מתנגדים לראות בסוציולוגיה "מלכה" ואחרים אינם מתייחסים למדעי החברה כמדע ממש, השווה למדעי הטבע. מבקרים אחרים טענו שקונט לא הסביר מעולם כיצד יש ליישם מעשית חוקים מדעיים בתחום הסוציולוגיה בדוגמת היישום בתחום מדעי הטבע.
חוק שלושת השלבים והפוזיטיביזם השפיעו מאוד, דרך התנועה הסן-סימוניסטית על התפתחותו של המרקסיזם. על כן, הוגים אנטי-מרקסיסטיים נוטים להתנגד לתורת שלבים זו.
ראו גם

אוגוסט קונט
פוזיטיביזם
פילוסופיה של ההיסטוריה
אבולוציה חברתית ותרבותית
לקריאה נוספת

קונט, איזידור-אוגוסט-מארי-פרנסואה-זאוויה - האנציקלופדיה לפילוסופיה מערבית, כרך 2, עמ' 262–264, הוצאת רסלינג
ז'וזה סאראמאגו

| --- | --- |

סאראמאגוּ, 2008
 לידה:  16 בנובמבר 1922 אזיניאגה, פורטוגל 
 פטירה:  18 ביוני 2010 (בגיל 87) לנסרוטה, ספרד 
 שם לידה:  José de Sousa Saramago 
 מדינה:  פורטוגל 
 לאום:  פורטוגלי
 עיסוק:  סופר, מחזאי ופובליציסט
 שפות היצירה:  פורטוגזית 
 תחום כתיבה:  סיפורת, ספרות
 סוגה:  magic realist fiction 
 זרם ספרותי:  ריאליזם קסום 
 יצירות בולטות:  על העיוורון, הבשורה על פי ישו
 בן או בת זוג:  Ilda Reis (1944–1970)  Isabel da Nóbrega (1970–1986)  Pilar del Río (1988–18 ביוני 2010) 
 צאצאים:  Violante Saramago Matos 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות 1998
 www.josesaramago.org
 חתימה:   
 
ז'וּזֶה סאראמאגוּ (בפורטוגזית: José de Sousa Saramago‏; 16 בנובמבר 1922 – 18 ביוני 2010), היה סופר, מחזאי ופובליציסט, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1998. נחשב לאחד מגדולי סופרי פורטוגל. סאראמאגו הוא זוכה פרס קמואש לשנת 1995.
ביוגרפיה

סאראמאגו נולד בכפר אזיניאגה, כ-100 ק"מ צפונית־מזרחית לליסבון, לאביו, ז'וזה דה סוזה שהיה חקלאי, ולאמו, מאריה דה פְּיֶדאדה. בשנת 1924 עבר עם משפחתו לליסבון בה עבד אביו כשוטר. אחיו בן ה-4 של סאראמאגו, פרנסישקו, מת חודשים ספורים אחרי המעבר לליסבון. על פי עדותו של סאראמאגו לא היו בביתו ספרים כלל, ואת ספרו הראשון הוא קנה בעצמו בגיל 19.
לאחר סיום לימודיו עבר סאראמאגו קורס קצר במכונאות ועבד כמכונאי רכב במוסך. לאחר שעות העבודה היה הולך לספרייה העירונית וקורא ספרים. לאחר נישואיו בשנת 1944 התקבל לעבודה בשירות הסעד הממשלתי.
סאראמאגו התחתן עם אילדה רייש בשנת 1944. בתם היחידה, ויאולנטה, נולדה ב-1947.
בשנת 1947 התפרסם הרומן הראשון שלו, "אדמת החטא".
בשנת 1949 פוטר מעבודתו, ומורו למכונאות לשעבר קיבל אותו לעבודה במפעל מתכת אותו ניהל. בשלהי שנת 1950 התקבל לעבודה בהוצאת הספרים Estudos Cor כמנהל הייצור. עבודה זו אפשרה לו היכרות עם חשובי הסופרים בפורטוגל ועם הדמויות החשובות בעולם הספרות, ודרכו כסופר נסללה לפניו. סאראמאגו שימש גם כמבקר ספרותי במקביל לעבודה זו, עד שנת 1971, אז התמנה לעורך המוסף הספרותי ולאחר מכן לעורך ראשי של העיתון
Diário de Lisboa.
מאז הייתה הכתיבה עיסוקו העיקרי. ב-1982 כתב את דברי ימי מנזר, בשנת 1984 פרסם את שנת מותו של ריקרדו ריש, ב-1986 את רפסודת האבן, ב-1987 את המחזה חייו השניים של פרנציסקוס מאסיזי, ב-1989 את המצור על ליסבון ושנתיים לאחר מכן את יצירתו השנויה במחלוקת הבשורה על פי ישו. ב-1995 התפרסם "על העיוורון" - המצליח בספריו.
סאראמאגוּ זכה בפרס נובל לספרות לשנת 1998. מאז התפרסם שמו ברחבי אירופה והוא זכה להצלחה רבה בכל רחבי העולם.
בשנת 2003, לאחר צאת ספרו גאונות: פסיפס של מאה מוחות יצירתיים מופתיים, מבקר הספרות האמריקאי הרולד בלום כינה את סאראמאגו "הסופר החי המוכשר ביותר בעולם החי", "המאסטר" ו"אחד מהענקים האחרונים של הז'אנר הספרותי הנכחד".
היה חבר המפלגה הקומוניסטית של פורטוגל עד 1969. הוא התגורר בלנזארוט שבאיים הקנריים.
סאראמאגו נפטר בגיל 87 בביתו שבאיים הקנריים.