stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולדמר הרביעי, מלך דנמרק
דנמרק הממושכנת

תחת שלטונו של כריסטופר השני נכנסה דנמרק לפשיטת רגל ואדמותיה מושכנו בחלקים. ולדמר שאף להחזיר את החובות ולקבל חזרה את אדמותיה של דנמרק. ההזדמנות הראשונה הגיעה באמצעות הכספים שהלוויג הביאה אתה בעת נישואיהם. החוב שעליו שועבד חלקו הצפוני של יוטלנד שולם באמצעות מיסים שנגבו מהאיכרים בשטחים שמצפון לנהר הקונגה. ולדמר הצליח להחזיר לעצמו את צפון פריזיה ב-1344 ועד מהרה הוא הטיל שם מיסים כדי לשלם את החוב עבור דרום יוטלנד, 7,000 מארקים של כסף. העלייה בשיעור המיסוי של האיכרים גרמה לאי שקט בקרבם.
לאחר מכן הפנה ולדמר את תשומת לבו לשלן. הבישוף של רוסקילדה, שבבעלותו היו טירת קופנהגן והעיר, העביר את שניהם לוולדמר לאחר שקיבל בטוחות לגביית מס על הסחר שעבר במיצר ארסונד. ולדמר היה המלך הדני הראשון שמשל בקופנהגן. הוא הצליח לכבוש או לרכוש טירות ומבצרים נוספים עד שהיה ביכולותו לגרש את ההולשטיינים. כאשר אזל כספו הוא לקח את טירות קלאונדבורג וסובורג באמצעות שימוש בכוח הזרוע.
כשהוא עדיין בעיצומה של מערכה זו, יצא ודלמר לאסטוניה כדי לנהל משא ומתן עם אבירי המסדר הטבטוני ששלטו שם. האוכלוסייה הדנית מעולם לא היגרה לאסטוניה במספרים משמעותיים וכך, עבור 19,000 מארקים, ויתר ולדמר על אסטוניה הדנית, שהייתה פרובינציה רחוקה במזרח ובסכום זה התאפשר לו לכסות את החובות שתמורתם היו ממושכנים חלקים של דנמרק שהיו חשובים לו יותר.
בשנת 1346 לערך, יזם ולדמר מסע צלב כנגד ליטא. הכרוניקן הפרנציסקני, דטמר מליבק, ציין שוולדמר נסע ב-1346 לליבק ואז יצא לפרוסיה יחד עם אריך השני מסקסוניה כדי להילחם בליטאים. בכל אופן, מסע הצלב נגד הליטאים הסתיים בלא כלום. תחת זאת יצא ולדמר למסע עלייה לרגל לירושלים (ללא אישור האפיפיור). מסעו נחל הצלחה והוא נעשה אביר מסדר הקבר הקדוש. הוא הוקע על ידי האפיפיור קלמנס השישי על אי קבלת אישור מוקדם למסעו.
ב-1346, עם שובו, קיבץ ולדמר צבא והמשיך במהלך להשבתה של טירת וורדינגבורג, מפקדתן הראשית של ההולשטיינים. עד לסוף השנה היה כבר כל שלן ברשותו. הוא הפך את טירת וורדינגבורג למעונו הרשמי, הרחיב את הטירה ובנה את המגדל שהיה לסימן ההיכר של העיר. המוניטין של ולדמר על עריצותו כנגד אלו שהתנגדו לו, גרמו לרבים לחשוב היטב לפני שהם החליפו צדדים. מדיניות גביית המס שלו כתשה את האיכרים, שחששו לעשות כל דבר מלבד לשלם את המיסים. ב-1347 השלים ולדמר את גירושם של הגרמנים מדנמרק וזו הייתה שוב לאומה מאוחדת.
באמצעות הכנסתו שגדלה, היה ולדמר מסוגל לשלם עבור החזקתו של צבא גדול יותר ובדרכים בוגדניות הוא הצליח להשיג לעצמו את הבעלות על טירת ניבורג ועל מזרח האי פין ואיים קטנים נוספים. תשומת הלב של ולדמר עברה כעת לסקונה, שהייתה עדיין תחת שליטתו של מלך שוודיה, כאשר אסון הכה את האזור כולו.
המוות השחור

ב-1349 הכתה את דנמרק באופן בלתי צפוי מגפת המוות השחור. על פי המסורת הגיעה המגפה לדנמרק על סיפונה של ספינת רפאים שהגיע לחוף של צפון יוטלנד. אלה שעלו לסיפונה מצאו את מותם ופניהם היו נפוחים ושחורים, אך הם חיו מספיק זמן כדי לקחת את חפצי הערך ממנה וכדי להעביר את המחלה לכלל האוכלוסייה. אנשים בדנמרק החלו למות באלפיהם. במהלך השנתיים הבאות השתוללה המחלה בכל רחבי הממלכה. בעיר ריבה חדלו להתקיים 12 קהילות דתיות בדיוקסיה אחת. בכמה עיירות מתו כל התושבים עד כי לא נשאר בהן אף תושב אחד. שיעור המתים הכללי בדנמרק בשנים 1349 – 1350 הגיע ל-33% עד 66% מהאוכלוסייה. תושבי הערים הוכו באופן קשה יותר בהשוואה לתושבי הכפרים ורבים נטשו את הערים. ולדמר לא לקה במחלה והוא ניצל את מותם של יריביו כדי להגדיל את אדמותיו ורכושו. הוא סירב להפחית את שיעור המיסים בשנה שלאחר מכן, למרות שפחות איכרים עיבדו פחות אדמות. גם הכנסותיהם של האצילים הצטמצמו ועול המס הכביד עוד יותר גם עליהם. בשנים הבאות פרצו מרידות רבות.
המשך השבת האדמות

ב-1354 נפגש ולדמר עם אציליו באספה ויחד הם גיבשו הסדר שלום. התנאים של כתב הזכויות הבהירו שהאסיפה תתכנס לפחות פעם בשנה ביום יוהאן הקדוש, 24 ביוני. המערכת הישנה שנוסדה ב-1282 הוחזרה על כנה וזכויותיהם של כל הצדדים הושבו למצב שלפני כתב הזכויות של כריסטופר השני, שביטל את סמכויותיו של המלך.
ולדמר הגיב בגיוס צבא, צעד לתוך דרום יוטלנד ולקח לעצמו שטחים נוספים שהרוזנים הגרמנים קרעו מדנמרק בשנים הקודמות. מרידות התפשטו ברחבי פין וולדמר כבש את שארית השטחים שהיו תחת שלטונם של ההושלטיינים באי. כתב הזכויות הוכח להיות כבלתי מעשי כאשר המלך התעלם מהתנאים ומרידות מקומיות המשיכו. באותה שנה התחולל משבר מוניטרי שגרם לפאניקה בכל צפון אירופה.
ב-1358, שב ולדמר לפין כדי לנסות להתפשר עם נילס בוגה ועם כמה אצילים אחרים ושני בישופים. המלך סירב להיכנע לתנאיהם, ולפיכך הם עזבו את הפגישה בחמת זעם. כאשר הם הגיעו לעיירה מידלפרט, כדי למצוא ספינה שתחזיר אותם ליוטלנד, הם נרצחו בידי הדייגים שאת שירותיהם הם שכרו. ולדמר הואשם במעשה ותושבי יוטלנד חסרי הסבלנות התמרדו נגדו שוב. הם הסכימו לתמוך בהחזרת זכויותיו של המלך ואז חזרו בהם.
ולדמר פנה שבו לסקונה שעדיין הייתה תחת שלטון שוודי. הנסיך, אריק השנים עשר, מרד כנגד אביו, מגנוס הרביעי, מלך שוודיה ולקח את השליטה על סקונה ועל חלקים נוספים של שוודיה. המלך מגנוס פנה לוולדמר לעזרה בהבטיחו להעניק לו את טירת הלסינגבורג אם ולדמר יעזור בדיכוי המרידה של אריק. אריק מת באופן פתאומי והמלך מגנוס ניסה להתכחש להבטחתו. ולדמר לא היה מוכן לקבל הסדר כזה. ב-1360, הוא חצה את המיצר ברארש צבא ואילץ את מגנוס למסור לו את הלסינבורג. עם קבלת הטירה, היה ולדמר לשליט סקונה לכל דבר ועניין. מגנוס לא היה חזק מספיק כדי להחזיק בסקונה, ולפיכך היא הועברה לשליטה דנית. ולדמר הוכרז כשליט הלנד, בלקיניה וסקונה.
מדיניות החוץ לאחר 1360

ולדמר לא יכול היה לעשות הרבה נגד כוחה ההולך וגדל של ברית ערי הנזה, שהפכה כבר להיות מעצמה אזורית. גם לפני שהסתיים העימות עם המלך מגנוס, החליט ולדמר לתקוף את האי השוודי, גוטלנד, במיוחד את העיר ויסבי, שאותה שנא ולדמר בשל העובדה שהוא שמע שתושביה שרו שירי לעג עליו.
ב-1361 הוא קיבץ צבא, העלה אותו על ספינות ופלש לגוטלנד. הוא נלחם בתושבי גוטלנד, הביס אותם ליד העיר והרג 1,800 איש. ויסבי נכנעה וולדמר הרס חלק מחומת העיר כדי לאפשר לצבאו להיכנס אליה.
מרגע שהעיר הייתה בידיו, הוא הציב שלוש חביות בירה גדולות והודיע לפרנסי העיר שאם החביות לא ימולאו בזהב ובכסף תוך שלושה ימים, הוא יאפשר לאנשיו לבזוז את העיר. להפתעתו של ולדמר, מולאו החביות לפני רדת הלילה הראשון. הכנסיות רוקנו מחפצי הערך שלהן והשלל הועמס על ספינות דניות שהובילו אותו לוורדינגבורג, מקום מגוריו של ולדמר. הוא הוסיף את התואר "מלך גוטלנד" לרשימת תאריו. אך לפעולתו כנגד ויסבי, חברה בברית ערי הנזה, תהיינה השלכות קשות מאוחר יותר.
ולדמר ניסה להתערב בסדר הירושה השוודי, על ידי לכידתה של הרוזנת אליזבת, שהייתה אמורה לשאת את נסיך הכתר של נורווגיה, הוקון. היא אולצה להיכנס למנזר וולדמר שכנע את המלך מגנוס שבנו יישא לאישה את בתו שלו, מרגרטה. המלך הסכים, אך האצילים השוודים אילצו אותו להתפטר. הם בחרו באלברכט, דוכס מקלנבורג-שוורין, אחד מאויביו המושבעים של ולדמר, כמלך שוודיה. מיד עם בחירתו, החל אלברכט לבלום את ולדמר. הוא שכנע את ערי הנזה לשתף איתו פעולה על בסיס האיום של ולדמר על חופש השיט במיצר ועל סחר ההרינגים המכניס שלהם.
ולדמר תקף את הצי של ערי הנזה וניסה לאלץ אותם לצאת משטחי הדיג במיצר. חברות ברית ערי הנזה דרשו לפעול. כשליבק מובילה, הם כתבו לוולדמר והתלוננו על התערבותו בתנועת הסחר. הוא פטר את תלונותיהם בהגדירו אותן כ"יללות חתולים".
ב-1362 כרתו ברית ערי הנזה, שוודיה ונורווגיה, ברית כנגד ולדמר מתוך רצון לנקום בו. ערי הנזה שלחו צי וצבא לזרוע חורבן בחופי דנמרק והם הצליחו לכבוש ולבזוז את קופנהגן וחלקים מסקונה. בשיתוף פעולה עם אצילי יוטלנד המורדים, הם אילצו את ולדמר לצאת מדנמרק בחג הפסחא של 1368.
הוא מינה את ידידו ויועצו, הנינג פודבוסק, לנהל בהיעדרו משא ומתן עם ברית ערי הנזה. הם הסכימו לשביתת נשק כל עוד הכיר ולדמר בזכותם לסחר חופשי ולזכויות דיג במיצר. הם קיבלו את השליטה על כמה ערים לאורך החוף של סקונה ועל מבצר הלסינבורג למשך 15 שנים. הם גם אילצו אותו להעניק להם זכות להביע את דעתם בשאלת ירושת הכתר הדני לאחר מותו. ב-1370 אולץ ולדמר לחתום על חוזה שטרלזונד, שהכיר בזכויותיהן של הערים להשתתף בסחר ההרינג והעניק פטור ממס לצי הסחר שלהן. לאחר ארבע שנות היעדרות, שב ולדמר לדנמרק. למרות הכול, הוא קיבל את השליטה על גוטלנד, כך שלמרות תבוסותיו, הוא החזיר לעצמו ולממלכתו שטחים מסוימים.
מותו

גם כאשר התנהל ולדמר מול ברית ערי הנזה, הוא ניסה לדכא אצילים מורדים שניסו לתבוע לעצמם את הזכויות שהם אילצו את אביו להעניק להם. כמו כן הוא נלחם בשוודיה ובנורווגיה. כאשר הוא היה בעיצומו של תהליך להשבה הדרגתית של השליטה בדרום יוטלנד, הוא נפל למשכב.
ולדמר קיבל את סיועו של האפיפיור גרגוריוס האחד עשר, שהטיל נידוי על המורדים הדנים. אך לפני שצעד זה התממש, מת ולדמר הרביעי בטירת גורה שבצפון שלן ב-24 באוקטובר 1375. הוא נקבר במנזר סורו.
מורשתו

ולדמר הרביעי היה דמות מרכזית בהיסטוריה של דנמרק. בהדרגה הוא הצליח להשיב את כל השטחים האבודים שסופחו לדנמרק במשך השנים. היד הקשה שבה נקט, המיסים הכבדים שהטיל ושלילת הזכויות משכבר הימים של משפחות האצולה, הובילו למרידות במשך כל תקופת מלכותו. ניסיונו להחזיר לדנמרק את מעמדה כמעצמה בצפון אירופה, התקבל בתחילה בברכה על ידי בני עמו, אך צעדי המדיניות של ולדמר נתקלו בהתנגדות עזה מצדן של משפחות אצולת הקרקע של יוטלנד. הוא הרחיב את סמכויות המלך בהתבסס על כוחו הצבאי ועל האצילים הנאמנים לו שהיו הבסיס למוסד המלוכה הדני עד ל-1440. זרים רבים קיבלו מינויים בחצר המלכות כפקידים וכיועצים. החשוב בהם היה האציל הגרמני-סלבי, נינג בודבוסק, שהיה למעשה ראש הממשלה מ-1365 ועד 1388.
ולדמר הרביעי נחשב לעיתים כאחד מהמלכים החשובים ביותר בימי הביניים. המקורות נותנים את הרושם שהוא היה שליט אינטליגנטי, ציני, פזיז ופיקח עם כישרון בפוליטיקה ובכלכלה. לאלברכט, נכדו מבתו הבכורה, אינגבורג, הוצע ללא הצלחה על ידי סבו, אלברכט השני, דוכס מקלנבורג, להיות יורשו של ולדמר. תחת זאת נבחר כיורשו אולף, בנם של בתו מרגרטה ושל הוקון השישי, מלך נורווגיה.
כינויו של ולדמר הרביעי, "שחר חדש" (בדנית: Atterdag) מרמז על התקווה שהוא הביא לממלכה לאחר התקופה החשוכה שבה מלכו מלכים כושלים. קיימת גרסה שעל פיה הכינוי הוא פירוש מוטעה של משפט בגרמנית תחתית, "ter tage" ("ימים אלה"), שניתן לפרש אותו בצורה הפשוטה ביותר כ"באיזה תקופה אנו חיים"! בביוגרפיה שלו על ולדמר, ציין פלטשר פראט, שפרוש המשפט הוא "יום אחר", רוצה לומר, "כל דבר שיקרה היום, טוב או רע, מחר זהו יום אחר".
סיפורים, בלדות ושירים רבים, נכתבו על ולדמר. באמצע המאה ה-19, כאשר דנמרק נלחמה בגרמניה על נחלותיה המסורתיות בדרום יוטלנד, הוא "הומצא מחדש" כאחד מהמלכים הדנים הגיבורים.
צאצאיו

ב-1340 נשא ולדמר לאישה את הדוויג משלזוויג, איתה הוא הביא לעולם את:
כריסטופר, דוכס לולנד (1363-1344).
מרגרטה, (1350-1345) – התארסה עם היינריך השלישי, דוכס מקלנבורג.
אינגבורג (1370-1347) – נישאה להיינריך השלישי, דוכס מקלנבורג. הייתה סבתא מצד אמו של אריק השביעי, מלך דנמרק.
קתרינה (1349) - מתה בילדותה.
ולדמר (1350) – מת בילדותו.
מרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק (1412-1353).
גביית הכופר מתושבי העיר ויסבי, 1361 - ציור משנת 1882
ודומוסטי סנקט פטרבורג

| --- | --- |

 תדירות:  עיתון יומי
 סוגה:  חדשות
 פורמט:  פורמט טבלואיד
 מו"ל:  סנקט פטרבורגסקיה ודומוסטי
 בעלים:  בנק המניות "רוסיה" מועצת סנקט פטרבורג
 עורך ראשי:  דמיטרי שריך
 מנכ"ל:  בוריס גרומבקוב
 תאריכי הופעה:  16 בדצמבר 1702 – דצמבר 1917 (כ־215 שנים) 
 שפה:  רוסית
 מערכת:  רחוב מראט 25, הרובע המרכזי, סנקט פטרבורג
 תפוצה:  190,000 עותקים
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 www.SPbVedomosti.ru
 
שער העיתון בתקופה הצארית. 28 ביוני 1711.
ודומוסטי סנקט פטרבורג (בתעתיק רוסי: סנקט פטרבורגסקיה ודומוסטי; ברוסית: Санкт-Петербургские ведомости, מילולית: "גיליונות סנקט פטרבורג") הוא שמו של עיתון רוסי היוצא לאור מאז ה-2 בינואר 1703 והוא נחשב לעיתון הוותיק ביותר ברוסיה.
העיתון הודפס לראשונה בינואר 1703 ונקרא בשם "הגיליון", "ודומוסטי" ברוסית (Вѣдомости). העיתון נסגר בשנת 1917 והחל להופיע מחדש בשנת 1991. צוות העיתון החדש בזמן השקתו בשנת 1991 היה מבוסס על צוות עיתון מקומי "לנינגרדסקאיה פראבדה" ומאז הוא נחשב למערכת העיתון הגדולה ביותר בצפון מערב רוסיה.
ישנו גם יומון עסקים בשם "ודומוסטי" שהושק בשנת 1999 ומופץ ב-75,000 עותקים.
שמות העיתון

1703 - 1728 — ודומוסטי (Вѣдомости)
1728 - 1914, 1991 ואילך — סנקט פטרבורגסקיה ודומוסטי (С.-Петербургскія Вѣдомости)
1914 - 1917 — פטרוגרדסקאיה ודומוסטי (Петроградскія Вѣдомости)
1917 - 1991 — לנינגרדסקאיה פראבדה (Ленинградская правда)
הערות שוליים

↑  «Ведомости» за 1703—1727 годы
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009950579405171  VIAF: 178007228   WorldCat (עם VIAF): 178007228
ולנטינה ליסיצה

| --- | --- |

 לידה:  25 במרץ 1970 (בת 54) קייב, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, ברית המועצות 
 שם במה:  Queen of Rachmaninoff 
 מוקד פעילות:  ברית המועצות, רוסיה, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1977 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית למוזיקה של אוקראינה על שם צ'ייקובסקי 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אוקראינית, אנגלית, רוסית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  Order of friendship 
 www.valentinalisitsa.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ולנטינה ליסיצה (אוקראינית: Валентина Лисиця, רוסית: Валентина Лисица) היא פסנתרנית אוקראינית-אמריקאית.
ביוגרפיה

ליסיצה נולדה בקייב שבאוקראינה. היא החלה לנגן בפסנתר בגיל שלוש, וכבר בגיל ארבע ביצעה את הרסיטל הראשון שלה. למרות התוחלת המבטיחה בנגינה, חלומה היה להיות שחקנית שחמט. ליסיצה למדה בבית הספר לנגינה ליסנקו לילדים מחוננים, ואחר מכן במוסד ללימודי מוזיקה בקייב, שם פגשה את בן זוגה לעתיד, אלכסיי קוזנצוב. כשהכירה את קוזנצוב החלה להתייחס לנגינה ביתר רצינות. מאוחר יותר, היגרו ליסיצה ובן זוגה לארצות הברית כדי לפתח את קריירת הפסנתר שלהם. הופעת הבכורה שלהם הייתה בניו יורק בפסטיבל מוצרט במרכז לינקולן ב-1995.
ליסיצה ניגנה במקומות שונים ברחבי העולם, ביניהם במוזיקפראיין, היכל קרנגי והיכל אוורי פישר. לאחרונה, היא משתפת פעולה עם הכנרת הילרי האן ברסיטל. רבים מביצועיה של ליסיצה מופיעים באתר יוטיוב, שבו יש לה ערוץ.
ליסיצה הקליטה שישה דיסקים עבור אודיופון רקורדס. שניים מהם יחד עם בן זוגה.
וידזב לודז'

וידזב לודז' (בפולנית: Widzew Łódź) הוא מועדון כדורגל פולני מלודז' המשחק בליגת העל הפולנית. המועדון נוסד בשנת 1910, וזכה בארבע אליפויות פולין. צבעיו הרשמיים הם אדום ולבן, ועל כן הוא מכונה Czerwona Armia (הצבא האדום) ו-Czerwono-biało-czerwoni (אדום-לבן-אדום).
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1910 בשם Towarzystwo Miłośników Rozwoju Fizycznego Widzew (אגודת חובבי הפיתוח הגופני וידזב). שמו מגיע משם של רובע וידזב בעיר, והוא נוסד בידי פועלים פולנים ותעשיינים גרמנים שעבדו במפעל הטקסטיל וידזב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה קיבלה פולין את עצמאותה בחזרה והמועדון הופעל מחדש בשנת 1922 בשם Robotnicze Towarzystwo Sportowe Widzew Łódź (אגודת ספורט הפועלים וידזב לודז').
במהלך מלחמת העולם השנייה נרצחו שלושה משחקני הקבוצה, יואכים שריר, מירוסלב ונגרובסקי ואלכסנדר ז'דז'ילקו, בטבח יער קאטין על ידי ברית המועצות באפריל-מאי 1940.
וידזב זכתה בארבע אליפויות הליגה הפולנית, בשנים 1980/81, 1981/82, 1995/96 ו-1996/97, כמו גם בגביע הפולני ב-1985. האליפות של עונת 1995/96 התייחדה בכך שהקבוצה ספגה 22 שערים בלבד ב-34 משחקים, ולעומת זאת כבשה 84 שערים וצברה 88 נקודות, וסיימה את העונה ללא הפסד.
וידזב הופיעה ב-117 משחקים בגביעי אירופה, מתוכם ניצחה ב-42. הישגי השיא של הקבוצה כוללים את ההדחות של מנצ'סטר יונייטד ויובנטוס מגביע אופ"א 1980/81 והגעה לחצי גמר גביע אירופה לאלופות 1982/1983 לאחר ניצחון על ליברפול.
בינואר 2008 קבעה התאחדות הכדורגל הפולנית כי וידזב הייתה מעורבות בשחיתות ועליה לרדת לליגה השלישית, אך היא זכתה באליפות האותה עונה ולכן הורשתה להישאר בליגת המשנה. על אף הורדת 6 נקודות, בעונת 2009/10 זכתה הקבוצה בליגה השנייה ועלתה לליגת העל.
בעונת 2013/14 ירדה הקבוצה שוב לליגת המשנה, ובעונה הבאה סיימה במקום האחרון עקב בעיות כלכליות ופשטה רגל.
היסטוריה > הקבוצה החדשה

אנשי העסקים המקומיים מרצ'ין פרדז'ין וגז'גוז' ורנצקי הקימו מחדש את הקבוצה בשם Stowarzyszenie Reaktywacja Tradycji Sportowych Widzew Łódź (האגודה להפעלה מחדש של מסורות הספורט של וידזב לודז'). המועדון החדש נרשם ב-2 ביולי 2015, ותוך מספר שבועות הקים סגל חדש שהתחרה בליגה החמישית. כבר בעונתה הראשונה עלתה וידזב לליגה הרביעית, ועל אף שלא הצליחה לשחזר את ההישג בעונת 2016/17, ב-2018 היא כבר עלתה לליגה השלישית. בעונת 2018/19 סיימה לודז' במקום החמישי, אך בעונת 2019/20 היא עלתה בחזרה לליגת המשנה. בעונת 2021/22 סיימה וידזב במקום השני, אחרי מיידז' לגניצה, וחזה לליגת העל הפולנית לראשונה מאז עונת 2013/14.
תארים

זכייה (4): 1980/81, 1981/82, 1995/96, 1996/97
סגנות (7): 1976/77, 1978/79, 1979/80, 1982/83, 1983/84, 1994/95, 1998/99
זכייה (3): 2005/06, 2008/09, 2009/10
זכייה (1): 1984/85
זכייה (1): 1996
סגנות (1): 1997
סגנות (1): 1977
שחקנים

ברית המועצות אנטולי דמיאננקו
פולין ולודז'ימייש סמולארק
ליטא מינדאוגאס פאנקה
גרמניה אולריך בורובקה
גאנה ג'ון פנטסיל
פולין רדוסלב מיכאלסקי
ליטא רוברטאס פושקוס
אסטוניה הנריק אויאמה
פורטוגל ברונו פיניירו
ליטא דרוידאס שרנאס
אוסטריה מרטין קרויצריגלר
מולדובה אלכסנדרו קורטיאנו
פולין זביגנייב בונייק
פולין גז'גוז' לאטו
אצטדיון

האצטדיון הביתי הראשון של המועדון היה אצטדיון מייסקי, שנפתח ב-1930. האצטדיון היה בבעלות עיריית לודז' והכיל 10,500 מושבים. בתחילת 2015 הוא נהרס כדי לפנות מקום לאצטדיון חדש עם 18,000 מושבים. בשנתיים הבאות שיחקה הקבוצה בפודמביצה ובאצטדיונים אחרים בעיר, עד שב-18 במרץ 2017 נערך בו המשחק הראשון, בו ניצחה וידזב 2–0 את מוטור לובווה בנוכחות 17,443 צופים.
אוהדים ויריבויות

לווידזב אחד מבסיסי האוהדים הגדולים ביותר בפולין, עם אוהדים בכל רחבי המדינה. היריבה הגדולה ביותר של ווידזב היא יריבתה העירונית ŁKS לודז'. היריבות של המועדון עם לגיה ורשה נובעת ממרוצי האליפות הצמודים בין הקבוצות בשנות ה-80 וה-90. לאוהדי הקבוצה שיתופי פעולה עם ארגוני האוהדים של רוך חוז'וב, אלאנה טורון, ויסלה קרקוב וק.ק.ס. קאליש.
ב-2014 הקים ארגון האוהדים של הקבוצה, בעקבות סכסוך עם ההנהלה, קבוצת אוהדים בשם TMRF וידזב.
הערות שוליים

↑  קספר צ'ייסיילסקי, Sportowcy wśród ofiar zbrodni katyńskiej oraz powiązane z nimi artefakty grobowe i archiwalia w zbiorach Muzeum Katyńskiego, Łambinowicki rocznik muzealny 2021 (בפולנית)
↑  Widzew w Ekstraklasie, 90minut.pl, [וידזב בליגת העל], ‏22 במאי 2022 (בפולנית)
↑  Wygrana na otwarcie stadionu - relacja z meczu z Motorem Lubawa, וידזב לודז', [ניצחון בפתיחת האצטדיון - דיווח מהמשחק מול מוטור לובווה] (בפולנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2013047486  VIAF: 305022908   WorldCat (עם VIAF): 305022908 
כרטיס חבר של ויז'דב משנת 1914
גביע אליפות פולין 1996/97, בו זכתה הקבוצה
האצטדיון החדש של וידזב, 2017
ארגון האולטראס של הקבוצות מדליק אבוקות בדרבי של לודז', 2009
ולנטינה טולקונובה

| --- | --- |

 לידה:  12 ביולי 1946 ארמוויר, רוסיה 
 פטירה:  22 במרץ 2010 (בגיל 63) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרויקורובסקויה 
 מוקד פעילות:  רוסיה, ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  1966–2010 (כ־44 שנים) 
 מקום לימודים:  האקדמיה הרוסית למוזיקה על שם גנסין, אוניברסיטת המדינה של מוסקבה לתרבות 
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 פרסים והוקרה:  עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית (28 בדצמבר 2006)  עובד רכבת של כבוד (1996)  פרס משרד הפנים של רוסיה (1995)  מסדר הנסיכה אולגה, דרגה 3 (30 בספטמבר 1999)  האמנית העממית של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (9 בינואר 1987)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (19 ביולי 1979)  פרס לנין קומסומול (1980)  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה (2007)  עיטור הידידות (רוסיה) (20 ביולי 1996)  תעודת הוקרה נשיאותית של הפדרציה הרוסית  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 www.valentinatolkunova.ru
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
ולנטינה טולקונובה בשנת 2007
ולנטינה טולקונובה (ברוסית: Валентина Толкунова; ‏ 12 ביולי 1946 - 22 במרץ 2010) הייתה זמרת סובייטית ורוסיה. בשנת 1987 הוענק לה תואר אמן העם של רוסיה. על פעילותה בתחום השירה היא זכתה במספר עיטורים רוסיים.
קורות חיים

ולנטינה טולקונובה נולדה בעיר ארמוויר שבמחוז קרסנודר למשפחת עובדי מסילות הרכבת. במרץ 1948 המשפחה עברה למוסקבה. בגיל 10 היא החלה לשיר במקהלה. לאור הניסיון שהיה לה בשירה במקהלה, לאחר סיום בית הספר טולקונובה החלה ללמוד ניצוח מקהלות במכון מוסקבאי לתרבות.
בתחילת שנות ה-60 להקת ג'אז בראשות יורי סאולסקי חיפשה זמרת חדשה. ולנטינה טולקונובה החליטה לנסות להתקבל ללהקה ועברה בחינות קבלה בהצלחה. החל מקיץ 1966 היא החלה לשיר בלהקה ותוך זמן קצר התחתנה עם יורי סאולסקי. לאור לוח זמנים לחוץ ונסיעות רבות, טולקונובה לא יכלה להמשיך בלימודים ולכן היא עברה ללימודים אקסטרניים במכון על שם גנסין. בשנת 1971 היא סיימה את לימודיה וקיבלה הסמכה כמנצחת מקהלות.
משפחתה הייתה ביחסי ידידות עם המלחין איליה קטייב והוא הציע לטולקונובה לשיר את שיריו בסדרת טלוויזיה חדשה. השירים זכו לפופולריות רבה ומבוצעים עד היום. בשנת 1971 להקת יורי סאולסקי התפרקה וגם הזוג החליט להתגרש. בתקופה זו טולקונובה הייתה מוכנה לכל עבודה מזדמנת - השתתפה בסרטים בתפקידים קטנים, שרה בלהקות וכו'. בשנת 1972 היא השתתפה בהופעה שהוקדשה לשירי איליה קטייב והמשורר לב אושנין הציע לה לשיר את השיר החדש שהוא כתב ביחד עם ולדימיר שאינסקי. ביצוע שיר זה הביא לה פופולריות רבה. היא נחשבת ליורשת של קלבדיה שולז'נקו ולידיה רוסלנובה. מלחינים ידועים כמו אוסקר פלצמן, אלכסנדרה פחמוטובה ומיכאל טריברדייב החלו להציע לה את השירים החדשים. בשנת 1975 היא הכירה את הפסנתרן דוד אשכנזי שהיה שותף לכל הופעותיה במשך 18 שנים.
בסוף שנות ה-70 - תחילת שנות ה-80 טולקונובה הייתה בין הזמרות הידועות בברית המועצות. באותן השנים היא התחתנה בפעם השנייה ובשנת 1977 ילדה בן.
בשנת 1986 היא החליטה לעשות תפנית בקריירה שלה וביימה אופרה "נשים רוסיות" על בסיס שירי ניקולאי נקרסוב, אלכסנדר פושקין ואלכסיי קולצוב. את המוזיקה כתב ידידה הוותיק איליה קטייב. לצידה על הבמה הופיע אינוקנטי סמוקטונובסקי. היא עצמה הופיעה ב-4 תפקידים וקיבלה ביקורת חיובית.
לאור ההצלחה, בשנת 1987 טולקונובה הקימה תיאטרון לדרמה ושירה במוסקבה שפעל שנים רבות.
בשנות ה-90, לאחר התפרקות ברית המועצות טולקונובה הצליחה להמשיך ולשיר במיוחד בהופעות מחוץ לגבולות ברית המועצות לשעבר. בהופעות אלו היא שילבה שירים ישנים עם החדשים. בין היתר בתקופה זו היא ביצע שירים של יאן טבצ'ניק.
בשנת 2006 הזמרת חלתה בסרטן אך החלימה. המחלה חזרה בשנת 2009 ובשנת 2010 היא נפטרה.
במהלך הקריירה המקצועית טולקונובה ביצעה מעל ל-600 שירים ו-25 פעמים השתתפה בפסטיבל "שיר השנה".
ולדמר השני, מלך דנמרק

ולדמר השני (בדנית: Valdemar II, כונה גם ולדמר המנצח או ולדמר הכובש, בדנית:  Valdemar Sejr, אם כי כינוי זה לא היה בשימוש בימי חייו; ‏9 במאי או 28 ביוני 1170 – 28 במרץ 1241) היה מלך דנמרק מ-1202 ועד למותו.
ראשית חייו

ולדמר היה בנם השני של ולדמר הראשון, מלך דנמרק ושל סופיה ממינסק, בתה של הנסיכה ריצ'זה מפולין. הוא נולד בריבה, דנמרק. ולדמר היה בן 12 בלבד כאשר מת אביו. עוד קודם לכן הוא היה דוכס דרום יוטלנד והעוצר בשמו היה הבישוף ולדמר, בנו של קנוט החמישי.
הבישוף ולדמר היה אדם שאפתן מאוד והוא הסווה את האינטרסים האישיים שלו מאחורי האינטרסים של הדוכס הצעיר. ב-1192 כאשר מונה הבישוף להיות הנסיך-הבישוף של ברמן, הוא זמם להדיח את המלך קנוט השישי בסיועם של אצילים גרמנים ולתפוס את כס המלכות הדני לעצמו, אך מזימה זו נחשפה.
הדוכס ולדמר הבין את הסכנה שבמזימותיו של הבישוף. ב-1192 הוא הזמין אותו לפגישה בעיר אבנרה, אך הוא נמלט לנורווגיה כדי להימנע ממאסר. בשנה שלאחר מכן ארגן הבישוף ולדמר, בתמיכת האימפריה הרומית הקדושה, צי של 35 ספינות והסתער על חופי דנמרק, כשהוא טוען לכתר הדני עבור עצמו. באותה שנה לכד אותו קנוט השישי וכלא אותו ל-13 שנים, בתחילה בנורדבורג ולאחר מכן בטירת סובורג שבזילנד. הוא שוחרר ביוזמתם של המלכה דגמר, רעייתו של ולדמר השני, ושל האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, לאחר שנשבע לא להתערב יותר בפוליטיקה הדנית.
ודלמר הצעיר התמודד עם איום נוסף מצדו של הרוזן אדולף מרנדסבורג. אדולף ניסה לעורר רוזנים גרמנים אחרים לכבוש את דרום יוטלנד מידי דנמרק כדי לסייע למזימתו של הבישוף ולדמר לתפוס את כס המלכות הדני. כשהבישוף מאחורי סורג ובריח, רדף הדוכס ולדמר אחרי אדולף, לכד גם אותו ושלח אותו למאסר יחד עם הבישוף ולדמר. שנתיים מאוחר יותר התיר ולדמר לאדולף לקנות את חירותו עקב מחלתו תמורת ויתורו על כל שטחי שלזוויג שמצפון לנהר האלבה. בנובמבר 1202, מת אחיו הבכור של הדוכס ולדמר, קנוט השישי, באופן פתאומי בגיל 40, מבלי להותיר יורשים אחריו.