stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קטמון
בתי כנסת

בין פליטי העיר העתיקה המפורסמים שהתיישבו בשכונה היה הרב ישראל זאב מינצברג, שייסד את ה"שטיבלאך" בשכונה. בתי כנסת רבים נבנו בשכונה, ורובם נסגרו לאחר פטירת דור המתיישבים הראשונים. הבולטים בבתי הכנסת היו: קרלין, בית הכנסת רמב"ן (שהיה היחיד מבתי הכנסת שנבנה ולא הוקם בבית נטוש), בית הכנסת שערי שמים, בו התפלל הרב דב בער אליעזרוב רב השכונה, בית הכנסת שלמי חיים (מופדלי), בו התפלל המקובל הרב יצחק אלפייה, בית הכנסת כתר תורה ובית המדרש הצמוד אליו פורת יוסף, שהוקם על ידי בוגרי ישיבת פורת יוסף ופליטי העיר העתיקה בראשות הרב משה גבאי, שלאחר פטירתו מילא את מקומו בנו הרב יוסף גבאי, אור אברהם של חסידי ברסלב (בין מתפלליו היו הרב אברהם שטרנהרץ, הרב שמואל הורביץ והרב שמואל שפירא), תפארת ישראל של חסידי בויאן יוצאי בתי הכנסת "ווארשעווער שול" בעיר העתיקה (בו התפללו הרב אריה מרדכי רבינוביץ, הרב יוסף נפתלי שטרן והרב דוד שפירא מחבר הספר "בני ציון"), "צעקת הדל ועוזר דלים" של עדת הכורדים, בית הכנסת הגר"א לפליטי ימין משה, שהוקם על ידי הרב יצחק זאב גולדברג-יאדלר (בנו של הרב בן ציון יאדלר שהיה מוסר בו את דרשתו בליל תשעה באב וכן גיסו הרב שלמה סובול היה מוסר בו שיעור מדי שבוע). בהמשך הוקמו גם בית כנסת של חסידי סאטמר, בו כיהנו ברבנות הרב יחזקאל ראטה ואחריו הרב חיים אליהו שטרנברג, בית הכנסת "הכללי" בראשות הרב יהושע דייטש, ובו התפלל בהמשך גם חותנו הרב דוד שפרבר, ובית הכנסת "הראל". כמו כן התקיימו ב"שטיבלאך" מניינים של חסידי חב"ד וחסידי סלונים. חסידי סאטמר אף פתחו תלמוד תורה בשכונה ושיכון בשם "רב טוב".
האדמו"ר מבעלז נהג לבוא לשכונה מדי קיץ, ושהה בה עד לאחר הימים הנוראים, בית זה נקנה בשנת תשע"ח על ידי האדמו"ר מערלוי. בשנת תשי"ג הקים רבי יוחנן סופר שהיה רבה של ערלוי, את ישיבת "אוהל שמעון" על שם סבו. בהתחלה שכנה הישיבה בבית הכנסת של חסידי קרלין, שם למדו וישנו, ולאחר חצי שנה עברה לבניין של הקונסוליה הסורית ברחוב יותם, ובתשכ"א עברה לבניין חדש במגרש הסמוך.
החל משנת 1992 פועל בית הכנסת יקר, בו רוב המתפללים הם ממוצא אנגלו-סקסי.
קטמון בתרבות > בספרות ובשירה

שכונת קטמון הישנה הופיעה כרקע לספרים ושירים רבים, ביניהם נמנים:
"היפה בנשים", רומן מאת שפרה הורן, ברקע הסיפור המתרחש ב"בית התווים" ברחוב כ"ט בנובמבר פינת רחוב בוסתנאי.
"יונה ונער" רומן מאת מאיר שלו. ברקע הספר מתרחש הקרב על מנזר סן סימון. בנוסף, גם אירועים רבים בספרו נוסף של שלו, "עשו" מתרחשים בשכונת קטמון.
"חימו מלך ירושלים" של יורם קניוק, שבו הגיבור-הפצוע נפצע בקרב על סן סימון. ספר זה, הפך לסרט קולנוע בשם זהה, חימו מלך ירושלים, בבימויו של עמוס גוטמן.
"תש"ח" של יורם קניוק, המגולל את זיכרונותיו של קניוק מתקופת מלחמת העצמאות, ובהם גם תיאור קרב סן סימון.
אהבת שאול, רומן מאת אלי עמיר, וילה מרשימה ברחוב רחל אמנו משמשת רקע לספר.
"מתוך ההפיכה", רומן מאת פועה שטיינר - סיפור על פליטי העיר העתיקה ששוכנו בקטמון.
הרומן "אהבה אנושה" מאת רבקה קרן.
הרומן "ירח" של דורי פינטו, המתרחש על גבול שכונות קטמון והמושבה הגרמנית.
"קטמון הישנה", ספר שירים מאת אביחי קמחי, שגדל בשכונה.
המשורר שאול טשרניחובסקי שגר ואף נפטר בשכונה הקדיש לה שירים, למשל בשיר "ראי אדמה": "עֲלִי וְהִתְיַחַדְתְּ עִם אִילַן-קַטַּמוֹן, עִם אֹרֶן וָזַיִת, הַבְּרוֹת, הָרִמּוֹן."
קטמון בתרבות > בקולנוע ובטלוויזיה

מספר סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע צולמו בשכונה, ביניהם נמנים:
סדרת הטלוויזיה סרוגים שעסקה בחייה של קבוצת רווקים ורווקות ירושלמים מהמגזר הדתי לאומי, החברים בתת-החברה המכונה "הביצה הירושלמית" בקטמון וסביבתה, המורכבת מאנשים דומים להם.
חלקים מהסרט מיכאל שלי בבימויו של דן וולמן על פי ספרו של עמוס עוז.
"מלכת ירושלים", סרטם של דני דותן ודליה מבורך על אודות תושבת השכונה הארכאולוגית פרופ' טרודה דותן.
מוסדות ציבור

מכוני מחקר:
המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה
מכון ליאו בק ירושלים
מכון אריק לפיוס סובלנות ושלום
תרבות אומנות:
המוזיאון לאמנות האסלאם
בית אלישבע (כיום משמש כסניף הירושלמי של בית הספר למשחק ניסן נתיב)
בית הצייר פנחס ליטבינובסקי (כיום משמש את גלריה "סטודיו משלך")
קונסרבטוריון הסדנה ירושלים (Hassadna Jerusalem Music Conservatory)
מוסדות חינוך:
מדרשיית הרטמן לבנות
בית ספר הדתי חורב
בית ספר ממ"ד ע"ש רבי יהודה הלוי
בית ספר ממלכתי ע"ש הנרייטה סאלד
בית ספר ממלכתי לוריא
בית ספר אדם ולדורף (יסודי ותיכון)
בית חינוך - תיכון עירוני ג'
בית הספר קשת (יסודי ותיכון)
חוות הנוער הציוני
בריאות, ספורט וקהילה:
בית החולים משגב לדך
מטה עמותת משפחה אחת
מועדון הספורט והטניס הירושלמי
שבט משואות - צופי ירושלים
בתי כנסת:
השטיבלך
בית הכנסת ״יקר״ לתורה, יצירה והתחדשות
בית הכנסת רמב"ן
ישיבת ערלוי
ישיבת יד אהרון
מכון גבוה ללימודי היהדות ארץ חמדה
מבקשי דרך – יהדות מתקדמת
גנים:
גן סן סימון
חורשת הירח
גן אופירה נבון (גני קטמון)
גן בית אלישבע
גן דטרויט בצומת הרחובות חזקיהו המלך ורחל אמנו, בו בור מים בן כ-1,500 שנה, מהתקופה הביזנטית וממערה תת-קרקעית גדולה.
גן לינדסי (גן העגבנייה), ברחוב כובשי קטמון 16, נחנך בשנת 1949 כ"גן המגינים" ובו מצבת זיכרון לזכרם של הלוחמים באזור קטמון ודרום ירושלים במלחמת העצמאות, בשנת 1969 הוסב שמו על שם ראש עיריית ניו יורק באותו הזמן, ג'ון לינדזי. בשנות ה-70 הוצב בגן הפסל "חתול" של הפסל האיטלקי-אמריקאי בינימינו בופנו (אנ').
מוסדות ציבור > קונסוליות ושגרירויות בשכונת קטמון

מאז תקופת המנדט הבריטי התמקמו בשכונת קטמון קונסוליות ונציגויות דיפלומטיות זרות. רובן התרכזו במרכז השכונה סביב כיכר רחה פריאר, צומת הכרחי למעבר בין דרום מזרח העיר לצפון מערב העיר, אשר חוצים אותו שישה רחובות.
פועלות כיום:
הקונסוליה האיטלקית ברחוב כ”ט בנובמבר
הקונסוליה היוונית ברחוב רחל אמנו
השגרירות הנוצרית הבין-לאומית ירושלים ברחוב רחל אמנו
רשימת הקונסוליות והשגרירויות בעבר:
שגרירות קוסטה ריקה (1982-2006) – ברחוב בוסתנאי, לשעבר בית לוי אשכול
שגרירות אורוגוואי (1957-1980) –ברחוב רחל אמנו, לשעבר בית גוליאס מתיא מורק
שגרירות ונצואלה (1980-1990) – רחוב רחל אימנו, לשעבר בית עבדין בי חושיימי
שגרירות חוף השנהב (1980-1990) – ברחוב רחל אימנו, לשעבר וילה ציקסי
קונסוליית מצרים בירושלים (עד 1948) - בצומת הרחובות רחל-אמנו ותל-חי
הקונסוליה הלבנונית (עד 1948) - ברחוב כובשי קטמון 32.
הקונסוליה הסורית (עד 1948) - ברחוב יהואש פינת רחל אמנו.
הקונסוליה העיראקית (עד 1948) - ברחוב חזקיהו המלך
הקונסוליה הירדנית (עד 1948)
הקונסוליה הבלגית (1949 - 1975) – בבית פנסיון לוירר ברחוב רחל אמנו
הקונסוליה הפולנית (1949-1967) – ברחוב רחל אמנו, לשעבר בית עבדין בי חושיימי
הקונסוליה של צ'כוסלובקיה (עד 1948) - ברחוב רחל אמנו, וילה שרקסי
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, ירושלים - מבט ארכיטקטוני, מדריך טיולים בשכונות ובתים, כתר, 1996.
דוד קרויאנקר, שכונות ירושלים-טלביה, קטמון והמושבה היוונית, כתר, 2002.
ח'ליל אל-סכאכיני, כזה אני, רבותי!, כתר, 1990.
הערות שוליים

↑  מפת אזור ירושלים, 1887 עם ציון השם Kutamon, באתר הספרייה הלאומית, אוסף אמיר כהנוביץ
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עם עובד, 1991, עמ' 77, 80, 98.
↑  יואב גלבר, קוממיות ונכבה: ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב, 1948. אור יהודה: דביר, תשס"ד 2004, עמ' 144 ו-172.
↑  יצחק לוי (לויצה), תשעה קבין, ירושלים בקרבות מלחמת העצמאות (1986), עמ' 219.
↑  הריסות קטמון לאחר הכבוש היהודי - ביקור בכנסית סן סימון, הַבֹּקֶר, 11 במאי 1948
↑  דב יוסף, קריה נאמנה, מצור ירושלים 1948 (1960), עמ' 184-183.
↑  Hala Sakakini, Jerusalem and I, A Personal Record (1990), עמ' 105, מצוטטת אצל דוד קרויאנקר, שכונות בירושלים - טלביה, קטמון והמושבה היוונית (2002), עמ' 188.
↑  הכנסייה הארמנית תשקיע 40 מיליון ל"י בהקמת מרכז מסחרי, הַבֹּקֶר, 3 בדצמבר 1963
↑  מתכננים הקמת שכונה מפוארת בסן סימון בירושלים, דבר, 24 בפברואר 1971
↑  כלל השקעות בנדל"ן תשקיע 60 מיליון ל"י ברכישת מבנים, דבר, 19 בינואר 1978
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007471773105171  LCCN: n2002058316   WorldCat (עם LCCN): n2002-058316 
מנזר סן סימון
בית קזאזיה, נבנה בראשית המאה ה-20. אחד הבתים הראשונים בקטמון.
טלביה וקטמון בשנת 1942, צילום: מחלקת הצילום של המושבה האמריקאית
מפת קטמון בזמן המנדט
הקרב על קטמון, 1948
בית החולים משגב לדך המחודש, שנפתח ב-1986.
שכונת קטמון בשלג, 2013
בית מילקן
גן סן סימון
שער בקטמון
גני קטמון וגן אופירה נבון
שלט רחוב כובשי קטמון בשכונה
חסידות איזביצה ראדזין

| --- | --- |
בית המדרש באיזביצה
בית המדרש באיזביצה
 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  יהדות
 ענף:  יהדות חרדית
 קבוצה:  תנועת החסידות
 מקום ייסוד:  איזביצה 
 תאריך ייסוד:  ה'ת"ר (1839)
 מייסד:  רבי מרדכי יוסף ליינר
 
חסידות איזביצה-ראדזין היא חצר חסידית שנוסדה על ידי רבי מרדכי יוסף ליינר, תלמידו של רבי שמחה בונים מפשיסחה בעיירה איזביצה לאחר עזיבתו את חצר רבי מנחם מנדל מקוצק בשנת ה'ת"ר (1839).
בנו וממשיך דרכו, רבי יעקב ליינר, עבר לעיירה ראדזין ועל שמה נקראת החסידות. האדמו"ר השלישי רבי גרשון חנוך הניך ליינר התפרסם בעיקר בשל ניסיונו לחדש את מצוות התכלת בציצית. ספרי החסידות הידועים הם מי השילוח, בית יעקב וסוד ישרים. מרכז החסידות הוא בעיר בני ברק תחת הנהגתו של האדמו"ר שלמה יוסף אנגלרד.
תולדות החסידות > הדור הראשון

החסידות נוסדה בחג הסוכות שנת ה'ת"ר (1839), עם פרישתו של רבי מרדכי יוסף ליינר מחבר הספר מי השילוח, מבית מדרשו של רבי מנחם מנדל מקוצק, בעקבות הסתגרותו של רבי מנחם מנדל ואי הסכמתו לקבל את קהל תלמידיו. רבי מרדכי יוסף פרש מקוצק ועבר לעיר איזביצה שם החל בהנהגה עד לפטירתו בז' בטבת ה'תרי"ד (1854).
תולדות החסידות > הדור השני והפילוג לחסידות לובלין וחסידות ראדזין

עם פטירת רבי מרדכי יוסף התפלגה החסידות. חלק מן החסידים מינו עליהם את רבי יהודה לייב איגר מלובלין לרבם, והחלו לנסוע אליו ללובלין. בין חסידים אלו נמנה גם ידידו של רבי יהודה לייב, רבי צדוק הכהן מלובלין, שאף מילא את מקומו לאחר פטירתו בחסידות לובלין.
מרבית חסידי איזביצה המשיכו לנסוע לאיזביצה אל בנו בכורו של רבי מרדכי יוסף, רבי יעקב ליינר מאיזביצה. ה"בית יעקב", אשר הנהיג את העדה באיזביצה, ולימים עבר לראדזין. בימיו גדלה כמות החסידים. בסדרת הספרים "בית יעקב" הרחיב ופיתח את תורת אביו, בעל "מי השילוח". התורות לוקטו ונכתבו על ידי בנו, רבי גרשון חנוך הניך ליינר - בספר בית יעקב הכולל, שאר הספרים לוקטו על ידי החסידים על פי הוראתו ועידודו של רבי גרשון חנוך הניך. הספרים שהודפסו בנפרד כוללים את בראשית, שמות, ויקרא, וכן חיבורים על פסח ושבועות. את "ספר הזמנים" על הגדה של פסח פרסם בנו השני, רבי אברהם יהושע העשיל מחלם. כתבי היד על החומשים במדבר, דברים, וכן חיבורים גדולים על כתבי האר"י, טעמי המצוות, וסידור התפילה, וכנראה עוד חיבורים אבדו בשואה.
נפטר בט"ו באב שנת ה'תרל"ח (1878) בעיר דרוזגניק שבליטא.
תולדות החסידות > הדור השלישי והפיצול של חסידות ביסקוביץ-רייוויץ

לאחר פטירת רבי יעקב עברה ההנהגה לידי בנו בכורו, רבי גרשון חנוך הניך ליינר, בעל ה"ארחות חיים". רבי גרשון הניך התפרסם בחידוש מצוות התכלת בציצית, בנוסעו לאיטליה.
בימי רבי גרשון חנוך התחדשה ההנהגה הסוערת, שדמתה יותר להנהגת סבו רבי מרדכי יוסף מאשר להנהגת אביו רבי יעקב[דרוש מקור]. חילוף זה בדרך ההנהגה הרחיקה חסידים רבים שהיו ותיקים אצל אביו. רבי גרשון הניך נפטר בד' בטבת שנת ה'תרנ"א.
מקצת החסידים הלכו אחרי רבי שמואל דוב אשר ליינר (אחיו הצעיר של רבי יעקב ליינר), שייסד את ענף ביסקוביץ-רייוויץ (ראו בהמשך).
תולדות החסידות > הדור הרביעי ופיצול נוסף

ממלא מקומו של רבי גרשון חנוך היה בנו יחידו, רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר מראדזין, בעל ה"תפארת יוסף" (ה'תרל"ג - כ"ו בשבט ה'תרפ"ט; 1873–1929). בשונה מאביו הוא הנהיג את עדתו ברוך. בעקבות הנהגה זאת התרחבה בימיו החסידות. בימיו התערבה חסידות ראדזין בקרב החסידויות בפולין, לעומת ההרחקה היחסית של החסידות בימי אביו. רבי מרדכי יוסף השני היה מעורב ביסוד תנועת אגודת ישראל, ואף שימש כסגן הנשיא של האגודה עד סוף ימיו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר לגור בוורשה, ומשם המשיך לנהל את עדת חסידי ראדזין, על אלפי חסידיה. נקבר בבית הקברות היהודי בוורשה. לאחר מותו התפרסמו דבריו בספר "תפארת יוסף", שעל שמו הוא מכונה.
עם פטירת רבי גרשון חנוך העניך מראדזין, התחיל אחיו הצעיר, רבי אברהם יהושע העשיל ליינר, לכהן באדמורו"ת בעיר חלם, שם נוסד ענף נוסף לחסידות ראדזין (ראו בהמשך).
תולדות החסידות > הדור החמישי

אחרי פטירתו של ר' מרדכי יוסף אלעזר ליינר עברה ההנהגה לבנו יחידו, רבי שמואל שלמה ליינר מראדזין. הנהגתו הייתה דומה לזה של סבו רבי גרשון, דרך של תקיפות וחריפות. בימיו הורחקו חסידים רבים, וכמו כן נסגרו כמה שטיבלך על ידי האדמו"ר בעצמו, שהרחיק חסידים רבים מהחסידות מכיוון שסבר כי אינם מתאימים להנהגתו. עם זאת הוא פתח את ישיבת "סוד ישרים" בראדזין שבה למדו כ-200 בחורים, ובהמשך (על ידי גיסו, רבי אברהם ישכר אנגלרד) עוד 7 ישיבות ברחבי פולין.
תקיפותו באה לידי ביטוי בשנות השואה שבהן המריד את שומעי לקחו נגד הנאצים, ניסה לארגן קבוצות של יהודים להילחם בהם, ואף עמד בראשם. נתפס ונרצח על ידי הנאצים בכ"ט באייר ה'תש"ב (1942), בגטו וולדובה. סמוך למיתתו התגרה ברוצחיו, בעט בהם ואף ירק בפניהם. בלילה לאחר רציחתו נקבר על ידי חסידיו בבית העלמין שבוולדובה.
החסידות לאחר השואה

לאחר השואה הכתירו חסידי איזביצה-ראדזין לאדמו"ר את רבי אברהם ישכר אנגלרד, חתנו (בזוו"ר) של רבי מרדכי יוסף אלעזר מראדזין וגיסו של רבי שמואל שלמה מראדזין. לפני השואה שימש כנשיא וראש רשת הישיבות "סוד ישרים" של חסידות ראדזין בפולין. לפי מסורתם של החסידים, רבי שמואל שלמה מסר לידיו את שרביט ההנהגה לפני רציחתו. יסד בתי מדרש לחסידי ראדזין בירושלים, בני ברק, תל אביב, חיפה, פתח תקווה, נתניה וחולון, והקים מחדש את ישיבת סוד ישרים בירושלים. ייסד כמה כוללים לאברכי חסידי ראדזין בבתי המדרש של החסידות. רבי אברהם ישכר היה שונה מקודמו רבי שמואל שלמה בכך שניהל את העדה ברוך. נפטר בכ' בתשרי ה'תשס"ו ונקבר בחלקת הרבנים שבהר המנוחות בירושלים.
אחרי פטירתו הכתירו חסידיו את בנו הצעיר (מאשתו השנייה) המתגורר בבני ברק, רבי שלמה יוסף אנגלרד מראדזין לאדמו"ר.. תחת הנהגתו נוסדו כוללים של החסידות בבני ברק ועוד. וכן חידש את מסורת השיעורים בחסידות מפי האדמו"ר, שהתקיימו בימי ה"תפארת יוסף". המרכז לצביעת התכלת בבני ברק ממשיך להפיץ חוטי תכלת כשיטת אדמור"י ראדזין. האדמו"ר ביסס את החסידות בארץ ישראל וייסד בית מדרש נוסף לראדזין.
ענף נוסף לחסידות ראדזין

בדור השלישי, עם פטירת רבי גרשון חנוך העניך מראדזין, התחיל אחיו הצעיר, רבי אברהם יהושע העשיל ליינר, לכהן באדמורו"ת בעיר חלם. עם פטירתו בכ"ז בשבט ה'תר"פ, שימשו בניו רבי גדליה ורבי עובדיה כאדמו"רים בחלם. בן אחר היה רבי חיים שמחה ליינר מלודמיר, שחיבר את ספר דרכי חיים, בענייני רפואה, ו"דור ישרים", תולדות אדמו"רי ראדזין.
בנו הצעיר (מזיווגו השני) היה רבי ירוחם ליינר (תרמ"ח - כ' באב תשכ"ד). התגורר בשכונת קריקלווד (Cricklewood) שבלונדון בין השנים תרצ"ה - תש"י (1935–1950), שם כיהן באדמו"רות. בשנת תש"י עבר לארצות הברית והקים את בית מדרשו בשכונת בורו פארק. כתב דברי תורה בנגלה ובנסתר, שנדפסו בספר "תפארת ירוחם".
לאחר פטירתו שימש בנו רבי מרדכי יוסף ליינער כאדמו"ר מראדזין. לאחר פטירתו, בשנת תשנ"א, החל לשמש כאדמו"ר בנו הגדול, רבי יעקב (תשכ"ב - ה' באייר תשס"ט). נפטר בגיל צעיר והותיר 11 יתומים. דברי תורתו הודפסו בספר "תפארת יעקב". בנו השני של רבי מרדכי יוסף ואחיו של רבי יעקב, רבי משה ליינער, משמש כאדמו"ר מראדזין בשכונת בית וגן בירושלים.
ענף ביסקוביץ-רייוויץ

במעבר מהדור השני לדור השלישי, עם פטירת ה"בית יעקב" מאיזביצה, התחיל אחיו הצעיר, רבי שמואל דוב אשר ליינר, לכהן באדמורו"ת. בתקופת כהונת אחיו הגדול הכניע את עצמו אליו, ועבר יחד איתו לראדזין. עם פטירת אחיו, חזר כאדמו"ר עצמאי לאיזביצה, ואחר כך עבר לביסקוביץ, מאז נודע כ"אדמו"ר מביסקוביץ". חיבר ספר בשם נאות דש"א. נפטר בכ"ב בניסן ה'תרס"ה. את מקומו מילא אחיינו, רבי משה חיים סוכטשבסקי, חתן אחיו רבי יעקב מאיזביצה. כיהן בביסקוביץ ולאחר מכן ברייוויץ. את מקומו מילא בנו, רבי יהושע אברהם אלתר סוכטשבסקי, ברייוויץ ולאחר מכן בחלם. נרצח בשואה.
ספרי איזביצה ראדזין

ספרי רבי מרדכי יוסף בעל ה"מי השלוח" ורבי גרשון חנוך הניך בעל ה"ארחות חיים" מפורטים בערכיהם.
ספרי איזביצה ראדזין > ספרי רבי יעקב מאיזביצה

בית יעקב - שלושה כרכים, על ספרי בראשית, שמות, ויקרא
בית יעקב הכולל - על חמשה חומשי תורה והמועדים
ספר הזמנים - על הגדה של פסח ועל חג השבועות
ספרי איזביצה ראדזין > רבי שמואל דוב אשר מביסקוביץ

נאות דשא - על התורה והמועדים
ספרי איזביצה ראדזין > רבי מרדכי יוסף אלעזר מראדזין

תפארת יוסף - על התורה, המועדים והתלמוד
ספרי איזביצה ראדזין > רבי אברהם יהושע העשיל מחלם וצאצאיו

רבי אברהם יהושע העשיל ליינר מחלם, ליקוטי דברי תורה
רבי ירוחם ליינר, זיכרון לראשונים על תולדות החסידות
רבי ירוחם ליינר, תפארת ירוחם על התורה, המועדים והתלמוד
רבי יעקב ליינר, ליקוטים מספרי ר' צדוק הכהן, ליקוט דברי תורתו של "מי השילוח"
רבי יעקב ליינר, תפארת יעקב על התורה והמועדים
הרב אברהם יהושע העשיל פרנקל, מי צדק, ליקוט דברי תורתו של "מי השילוח" מספרי רבי צדוק הכהן מלובלין
הרב אברהם יהושע העשיל פרנקל, עקדת ישועה על התורה
ספרי איזביצה ראדזין > פרסומים נוספים

הגדה של פסח אדמור"י ראדזין, בעריכת הרב אלחנן ראובן גולדהבר, הוצאת אגודת חסידי ראדזין בארה"ק
הרב יהושע יוסף הכהן אב"ד מארד, עזרת כהנים על מסכת מדות
הרב יהושע יוסף הכהן אב"ד מארד, דרשות עזרת כהנים
קובץ "תפארת ראדזין", יוצא לאור משנת ה'תשל"ב על ידי צעירי חסידי ראדזין בבני ברק
זיכרון ישרים, הוצאת מכון להוצאת ספרי רבוה"ק מאיזביצא ראדזין
גבורה שבמלכות, הוצאת מכון להוצאת ספרי רבוה"ק מאיזביצא ראדזין
זמירות לשבת ע"פ נוסח ומנהגי אדמור"י איזביצא ראדזין, הוצאת מכון תפארת ראדזין
בסוד ישרים ועדה - ביטאון פנימי, בהוצאת התאחדות אברכי ובחורי ראדזין
הגדה של פסח עם ספר הזמנים - מי השלוח בית יעקב וספרי רבוה"ק, הוצאת מכון תורת אברהם
מעייני השלוח - משנת החנוכה, הוצאת מכון תפארת ראדזין
קונטרס יקר אלו תפילין בענייני מצות תפילין ובר מצווה - הוצאת מכון תפארת ראדזין
לקריאה נוספת

הרב ישראל מרדכי הכהן אידלמן, שושלת הזהב
יהודה לייב לוין, האדמו"רים מאיזביצה
שלמה זלמן שרגאי ואברהם ביק, בהיכל איזביצא לובלין
שלמה זלמן שרגאי, במעיני חסידות איזביצא ראדזין
שלמה זלמן שרגאי, די רביים פון דעם איזשביצער ראדזינער חדר
שלמה זלמן שרגאי, 'מאה שנה להסתלקותו של האדמו"ר רבי יעקב לינר בעל "בית-יעקב"', סיני פג (ה'תשל"ח), עמ' 148–152
בסוד ישרים ועדה - קורות רשת הישיבות סוד ישרים ראדזין בפולין (הוצאת אגודת חסידי ראדזין בארה"ק)
קובץ "תפארת השמחה" (יצא לאור על ידי מוסדות חסידי ראדזין בארה"ק, לרגל חתונת בת האדמו"ר שלמה יוסף מראדזין)
קונטרס תפארת מרדכי יוסף (יצא לאור על ידי ביהמ"ד של חסידי ראדזין בבורו פארק)
יצחק אלפסי, החסידות, מעריב, 1977, עמ' 198–199.
שאול מגיד, "חסידות על השוליים: פיוס, אנטינומיאניזם ומשיחיות בחסידות איזביצה ורדזין" (הוצאת אוניברסיטת ויסקונסין, 2003).
התפשטות ג'אול

התפשטות ג'אול, שבה גז בנפח Vi = V0 מתפשט לנפח Vf = 2V0 במכל מבודד תרמית.
התפשטות חופשית של גז אידיאלי המושגת באמצעות הזזת הבוכנה מהר יותר מהמולקולה המהירה ביותר של הגז, כך שהגז לא מבצע עבודה, והטמפרטורה והאנרגיה הפנימית נותרות קבועות.
התפשטות ג'אול (נקראת גם התפשטות חופשית) היא תהליך בלתי-הפיך בתרמודינמיקה, שבו נפח של גז נשמר בצדו האחד של מכל מבודד תרמית (באמצעות מחיצה), כאשר בצדו האחר של המכל שורר ואקום. לאחר מכן המחיצה בין שני החלקים של המכל נפתחת במהירות, והגז ממלא את המכל כולו באופן ספונטני. בתהליך זה האנטרופיה עולה, והאנרגיה החופשית של הלמהולץ (כלומר כמות האנרגיה שניתן להפיק מהגז לצורך ביצוע עבודה מכנית שימושית) פוחתת.
התפשטות ג'אול, שניתן לראות בה ניסוי מחשבה מעניין המערב גזים אידיאליים, היא תרגיל שימושי בתרמודינמיקה קלאסית. היא מספקת דוגמה נוחה לחישוב השינויים בגדלים תרמודינמיים יסודיים, וממחישה את הגידול באנטרופיה של היקום הנגרם על ידי תהליך זה, שבטבעו היסודי אינו הפיך. ניסוי התפשטות ג'אול אמיתי בהכרח מערב גזים ריאליים; במקרה זה, הירידה בטמפרטורה בסיום התהליך מהווה מדד לחוזק כוחות המשיכה הבין-מולקולריים.
סוג זה של התפשטות נקרא על שם ג'יימס ג'אול שעשה שימוש בהתפשטות הזאת ב-1845, במסגרת מחקריו על שווה הערך המכני של החום.
הפקת אנטרופיה

אנטרופיה היא פונקציית מצב, כך שהשינוי באנטרופיה ניתן לחישוב באופן ישיר מהמצב ההתחלתי והסופי של המערכת. לפיכך, על מנת לחשב את שינוי האנטרופיה ניתן לבחור כל מסלול במישור P-V, כך שניתן לבחור מסלול שרירותי משיקולי נוחות חישובית. עבור גז אידיאלי, השינוי באנטרופיה בהתפשטות ג'אול זהה לזה שבהתפשטות איזותרמית, שבה כל החום שנכנס מומר לעבודה (זהו מסלול אינטגרציה אפשרי אחד):
בעבור גז אידיאלי מונואטומי, האנטרופיה כפונקציה של האנרגיה הפנימית U, הנפח V ומספר המולים n ניתנת לחישוב על ידי משוואת סאקר-טטרוד:
S=nR\ln \left[\left({\frac {V}{N}}\right)\left({\frac {4\pi m}{3h^{2}}}{\frac {U}{N}}\right)^{\frac {3}{2}}\right]+{\frac {5}{2}}nR.
כאשר m היא מסת חלקיק של הגז ו-h הוא קבוע פלאנק. בעבור גז מונואטומי אידיאלי מתקיים U = (3/2)nRT = nCVT כאשר CV הוא קיבול החום המולרי בנפח קבוע. במונחים של תרמודינמיקה קלאסית האנטרופיה של גז אידיאלי היא:
ניתן לראות שהכפלת הנפח תוך שמירה על טמפרטורה קבועה מובילה לעלייה באנטרופיה בשיעור של (ΔS = nR ln(2. תוצאה זו תקפה במידה שווה גם כאשר הגז אינו חד-אטומי, שכן התלות בנפח של האנטרופיה זהה עבור כל הגזים האידיאליים.
דרך שנייה להעריך את שינוי האנטרופיה מערבת בחירת מסלול המורכב משלב ראשון של התפשטות אדיאבטית הפיכה ומשלב שני של חימום בנפח קבוע. תחילה נאפשר למערכת לעבור התפשטות אדיאבטית שבה הנפח מוכפל. במהלך ההתפשטות, המערכת מבצעת עבודה וטמפרטורת הגז צונחת, כך שאנו חייבים לספק לה חום השווה לעבודה שביצעה על מנת להחזיר אותה לאותו מצב סופי כמו במקרה של התפשטות ג'אול.
במהלך ההתפשטות האדיאבטית ההפיכה, חום לא יוצא ולא נכנס, כך ש-dS = 0. מהביטויים הקלאסיים לתלות הטמפרטורה בנפח בתהליך אדיאבטי ניתן למצוא שהטמפרטורה המתקבלת לאחר הכפלת הנפח היא:
כאשר  \gamma ={\frac {5}{3}} הוא האינדקס האדיאבטי של גז חד-אטומי. כעת, חימום הגז עד לטמפרטורה ההתחלתית מגדיל את האנטרופיה בשיעור:
ראו גם

אפקט ג'אול תומסון
אנטרופיה
בניין ניו יורק טריביון

| --- | --- |

בניין ניו יורק טריביון
 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 שימוש:  משרדים
 כתובת:  פארק רו 89 מנהטן, ניו יורק
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית
 בעלים:  ניו יורק טריביון 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1873–1875 (כשנתיים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1875 
 תאריך פירוק:  1966 
 אדריכל:  ריצ'רד מוריס האנט
 מידות
 גובה:  79.25 מטר
 קומות:  18 
 
 קואורדינטות:  40°42′41″N 74°00′19″W﻿ / ﻿40.71139°N 74.00528°W﻿ / 40.71139; -74.00528
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיבניין ניו יורק טריביון(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיבניין ניו יורק טריביון(למפת מנהטן רגילה) בניין ניו יורק טריביון(למפת מנהטן מוגדלת) בניין ניו יורק טריביון
 
בניין ניו יורק טריביון (באנגלית: New York Tribune Building), המוכר גם בשם בניין נסאו-טריבון, היה גורד שחקים ברובע הפיננסי של מנהטן בעיר ניו יורק, מול בניין העירייה והמרכז האזרחי (אנ'). הבניין שכן בצומת הרחובות נסאו וספרוס, בכיכר בית הדפוס 154 והיה חלק מ"שדרת העיתונות" לשעבר במנהטן תחתית. הוא שימש כמטה המשרדים הראשי של עיתון הניו יורק טריביון (אנ') משנת 1875 ועד 1923.
חזיתותיו של בניין הניו יורק טריביון הדגישו את לבני הבנייה ובראשו מוקם מגדל שעון. הבניין נבנה במקור לגובה של עשר קומות, כולל גג מנסארד, וגובהו הכולל היה 79 מטרים. הוא הורחב בעשור הראשון של המאה העשרים ל-19 קומות, עם גג מנסארד מוגדל וגובה כולל של 102 מטרים. בניין טריביון היה אחד מגורדי השחקים הראשונים שהותקנה בהם מעלית. עיצובו זכה בעיקר לביקורות שליליות במהלך תקופת קיומו.
בניין הניו יורק טריביון נבנה במקום בו נבנו שני בנייני טריביון הקודמים. המיזם להקמתו הוכרז ב-1873 ובנייתו הושלמה ב-1875 לפי תכנונו של האדריכל ריצ'רד מוריס האנט (אנ'). היה זה בניין בן עשר קומות כשנפתח, מה שהפך אותו לבניין השני בגובהו בניו יורק באותה תקופה. הביצוע לתכנון המקורי של האנט הושלם רק בשנת 1882, כאשר הבניין הורחב. בין השנים 1905 ו-1907 הוסר גג המנסארד ונבנו עשר קומות נוספות על ידי האדריכלים ד'אונץ' (D'Oench & Yost) ויוסט ול. טיויארד (L. Thouyard). בניין הטריביון שימש כמטה הטריביון עד 1923, אך שימש גם עבור דיירים נוספים, וכן לכיתות הלימוד המוקדמות של אוניברסיטת פייס. הוא נהרס ב-1966 כדי לפנות מקום לבניין פייס פלאזה 1 (אנ'), וקיימים תיעודים היסטוריים מועטים לקיומו של הטריביון.
אתר

בניין ניו יורק טריביון היה ממוקם בכיכר בית הדפוס (הידוע גם בשם רחוב נסאו 154), בפינה הצפון-מזרחית של צומת הרחובות נסאו וספרוס ברובע הפיננסי של מנהטן. צורת המגרש עליו נבנה הייתה כצורת "L", עם זרוע ברחוב ספרוס העוברת מזרחה מרחוב נסאו ולאחר מכן צפונה לרחוב פרנקפורט. כשהושלם, הייתה לו חזית של כ-27 מטרים ברחוב נסאו ממערב, כ-30 מטרים ברחוב ספרוס מדרום, ו-26 מטרים ברחוב פרנקפורט לכיוון צפון, ובעומק של 51 מטרים בין הרחובות פרנקפורט וספרוס. אתר טריביון היה מורכב בעבר משלושה מגרשי קרקע נפרדים, אשר אוחדו למגרש אחד בבעלות טריביון.
בניין ניו יורק העולמי, המטה של הניו יורק וורלד (אנ'), היה ממוקם בלוק אחד צפונה. צמוד לבניין מדרום שכן בניין הניו יורק טיימס ובניין אמריקן טרקט סוסייטי (אנ'). בנוסף, הבניין היה ממוקם מול בניין העירייה וממערב למרכז האזרחי (אנ').
אדריכלות

בניין ניו יורק טריביון, במקור בן 10 קומות, תוכנן על ידי ריצ'רד מוריס האנט (אנ'), נבנה מלבנים ונפתח ב-1875 כמטה של עיתון הניו יורק טריביון (אנ'). במקור, הבניין התנשא לגובה של 79 מטרים, שכללו את מגדל השעון בראשו, והפכו את בניין טריביון לשני בגובהו בעיר ניו יורק, אחרי כנסיית טריניטי. אדוארד א' רהט פיקח על בניית החלק המקורי של הבניין עבור האנט, וכן היה רשום כאדריכל של התוספת לבניין משנת 1882, שהייתה חלק מהתוכניות המקוריות של האנט.
בניין טריביון הגיע לגודלו המקסימלי בשנת 1907, לאחר שד'אונץ' ויוסט ול. ת'וארד הסירו את גג המנסארד, הוסיפו 10 קומות לבניין הקיים ובנו אגף נספח בן 19 קומות בסגנון דומה ברחוב פרנקפורט. המבנה המורחב הכיל פיר אור מלבנים מזוגגות בצד המזרחי, בגודל 11 מטרים רבועיים. עם השלמתו, גובהו של הבניין הגיע ל-102 מטרים עד לקצה המגדל.
קבלנים וספקים רבים סיפקו את החומר הן למבנה המקורי והן לתוספותיו. יסודות הגרניט, לבנים, בטון, זכוכית, עבודות גבס, ריצוף ושיש, ברזל, צפחה, תריסי חלונות ועבודות עץ, כולם סופקו על ידי חברות שונות. קבלנים אחרים נשכרו להתקנת מערכות חימום קיטור, מעליות, אינסטלציה, גז, אור, צינורות פניאומטיים וצינורות דיבור.