צ'אד הצרפתית
מינהל קולוניאלי

שני נושאים בסיסיים שלטו בניסיון הקולוניאלי של צ'אד עם הצרפתים: היעדר מדיניות שנועדה לאחד את הטריטוריה וקצב איטי במיוחד של מודרניזציה. בסולם העדיפויות הצרפתי, המושבה של צ'אד דורגה בתחתית; היא הייתה פחות חשובה משטחים לא אפריקאים, צפון אפריקה, מערב אפריקה, או אפילו שאר הקולוניות הצרפתיות במרכז אפריקה. הצרפתים החלו לתפוס את צ'אד בעיקר כמקור של כותנה גולמית ועבודה לא מאומנת לשימוש במושבות היצרניות יותר מדרום. בתוך צ'אד, לא היה הרצון ולא המשאבים לעשות הרבה יותר מאשר לשמור על מראית עין של חוק וסדר. למעשה, אפילו הפונקציה הבסיסית הזו של ממשל הוזנחה לעיתים קרובות; לאורך התקופה הקולוניאלית, אזורים נרחבים של צ'אד מעולם לא נשלטו ביעילות מנג'מנה (שנקראה פורט-לאמי לפני ספטמבר 1973).
צ'אד הייתה מקושרת ב-1905 עם שלוש מושבות צרפתיות מדרום – אובאנגי-שארי, קונגו התיכונה (היום קונגו-ברזוויל) וגבון. אבל צ'אד לא קיבלה מעמד של מושבה נפרדת או מדיניות מנהלית מאוחדת עד 1920. ארבע המושבות נוהלו יחד כאפריקה המשוונית הצרפתית בהנחייתו של מושל כללי שהוצב בברזוויל. למושל הכללי הייתה שליטה מינהלית רחבה על הפדרציה, כולל ביטחון חיצוני ופנימי, ענייני כלכלה וכספים, וכל התקשורת עם שר המושבות הצרפתי. סגני-מושלים, שמונו אף הם על ידי ממשלת צרפת, היו צפויים ליישם בכל מושבה את פקודות המושל הכללי. הממשל המרכזי בברזוויל שלט בחוזקה בסגני המושלים למרות המאמצים הרפורמיסטיים לביזור בין 1910 ל-1946. לסגן המושל של צ'אד הייתה אוטונומיה גדולה יותר בגלל המרחק מברזוויל ובגלל העניין הרבה יותר של צרפת בשלוש המושבות האחרות. באשר למספר החיילים הפרוסים בארץ, היו שלושה גדודים בסך הכל שמנו כ-3,000 חיילים.
קווי השליטה מברזאוויל, חלשים ככל שיהיו, היו עדיין חזקים יותר מאלה מנ'ג'מנה ועד לאחוריה. באזור בורקו-אנדי-טיבסטי הענק, קומץ המנהלים הצבאיים הצרפתיים הגיעו עד מהרה להסכם שבשתיקה עם תושבי המדבר; כל עוד דרכי השיירות נותרו מאובטחים יחסית ורמות מינימליות של חוק וסדר התקיימו, הממשל הצבאי (שמפקדתו בפאיה-לארגו) בדרך כלל השאיר את האנשים לבד. במרכז צ'אד, השלטון הצרפתי היה מעט יותר מהותי. במחוזות Ouaddai ו-Biltine, ההתנגדות האנדמית נמשכה נגד הצרפתים, ובמקרים מסוימים, נגד כל רשות שניסתה לדכא שוד ופורעי חוק. הממשל הקולוניאלי הדל סיפק רק פיקוח חלש על מחוז קאנם הצחיח והאזורים המאוכלסים בדלילות של מחוזות גוארה וסלמט. razzias מיושן נמשך בשנות ה-20 של המאה ה-20, וב-1923 דווח כי קבוצה של מוסלמים סנגלים בדרכם למכה נתפסה ונמכרה לעבדות. ממשלת צרפת, שלא הייתה מוכנה לבזבז את המשאבים הנדרשים לממשל יעיל, הגיבה בכפייה ספורדית ובהסתמכות גוברת על שלטון עקיף באמצעות הסולטנות.
צרפת הצליחה לשלוט ביעילות רק בדרום, אבל עד 1946 הכיוון המנהלי הגיע מבנגי באובאנגי-שארי ולא מנג'מנה. בניגוד לצפון ולמרכז צ'אד, הוקמה מערכת קולוניאלית צרפתית של ממשל אזרחי ישיר בקרב בני שרה, קבוצה אתנית דרומית, ושכניהם. כמו כן, בניגוד לשאר צ'אד, רמה צנועה של התפתחות כלכלית התרחשה בדרום בגלל ההקדמה ב-1929 של ייצור כותנה בקנה מידה גדול. העברות כספים ופנסיות לתושבי הדרום ששירתו בצבא הצרפתי גם שיפרו את הרווחה הכלכלית.
אבל אפילו היתרונות של יותר הכנסה, בתי ספר וכבישים לא הצליחו להביא לתמיכה עממית בצרפתים בדרום. בנוסף לתלונות קודמות, כמו סבלות בכפייה (שגבה אלפי חיים) והעברת כפרים, התרעמו החקלאים בדרום על מכסות החובה לייצור כותנה, שצרפת רכשה במחירים נמוכים באופן מלאכותי. צ'יפים המוגנים על ידי הממשלה ניצלו עוד יותר את המצב הזה. הצ'יפים התרעמו על אחת כמה וכמה משום שהם היו בדרך כלל היצירות המלאכותיות של הצרפתים באזור של חברות חסרות אזרחות בעבר. הטיפול המשותף והמסגרת הארגונית הקולוניאלית החלו ליצור בתקופה זו תחושה של אתניות שרה בקרב אנשים שזהותם הקולקטיבית הוגבלה בעבר לקבוצות קרבה קטנות.
למרות שצרפת השקיעה מאמצים ניכרים במהלך כיבוש צ'אד, הניהול של הטריטוריה שהתפתח לאחר מכן היה מוצלח רק למחצה. פקידים בשירות הקולוניאלי הצרפתי התנגדו למשימות בצ'אד, ולכן התפקידים ניתנו לעיתים קרובות לטירונים או לפקידים לא מועדפים. היסטוריון אחד של האימפריה של צרפת הגיע למסקנה שכמעט בלתי אפשרי להיות דמנטי או מושחת מכדי להיחשב כבלתי כשיר לתפקיד בצ'אד. ובכל זאת, שערוריות גדולות התרחשו מעת לעת, ורבות מהמשרות נותרו פנויות. ב-1928, למשל, ל-42% מחלקות המשנה של צ'אד היו חסרים מנהלים רשמיים.
אירוע התרחש ב-1935 שהיה אמור להיות בעל השלכות מרחיקות לכת לאורך שנות ה-70 וה-80. באותה שנה, הממשל הקולוניאלי הצרפתי ניהל משא ומתן על התאמת גבול עם איטליה, השליטה הקולוניאלית של לוב. ההתאמה הייתה מעבירה את גבול לוב-צ'אד כ-100 קילומטרים דרומה על פני רצועת אאוזו. למרות שהמחוקק הצרפתי מעולם לא אישר את ההסכם, המשא ומתן היווה חלק מהבסיס לתביעתה של לוב על האזור עשרות שנים מאוחר יותר.