stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המגהצת
הערות שוליים

↑  de Jong, Leen; Cardyn, Dorine; Deckers, Yolande (2007). Rik Wouters 1882-1926. All the works from the Royal Museum of Fine Arts in Antwerp. Antwerp: KMSKA/BAI publishers.
↑  "Rik Wouters (Mechelen, 1882 - Amsterdam, 1916)". Belart International. אורכב מ-המקור ב-17 באוקטובר 2013. נבדק ב-20 באפריל 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Rik Wouters". Kunstbus (Dutch). 15 באוקטובר 2008. אורכב מ-המקור ב-2 באפריל 2015. נבדק ב-20 באפריל 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Edgar Degas Repasseuses (Women Ironing)". Musee d'Orsay. נבדק ב-20 באפריל 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rubin, James (2008). Impressionism and the modern Landscape: productivity, technology, and urbanization from Manet to Van Gogh. Berkeley: University of California Press. p. 9. ISBN 9780520248014.
↑  Berthe Morisot | Hanging the Laundry out to Dry (1875) | Artsy, www.artsy.net (באנגלית)
↑  Gray, Anne (2007). George W. Lambert Retrospective: Heroes & Icons. Canberra: National Gallery of Australia. p. 83. ISBN 9780642541215.
↑  "Pablo Picasso - Woman Ironing (La repasseuse)". Guggenheim - Collection online. נבדק ב-20 באפריל 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Monday morning". QAGOMA TV. Queensland Art Gallery/Gallery of Modern Art. 1 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BALaT: 90465 
הכובסת (1884–1888) ציור מעשה ידי אנרי דה טולוז-לוטרק
אנלים (טקיטוס)

| --- | --- |

עמוד ראשון של הספרים 6–16 של האנלים של טקיטוס (ונציה, 1471/2 לערך).
 מידע כללי
 מאת:  טקיטוס 
 שפת המקור:  לטינית 
 סוגה:  מסה 
 
האנלים (בלטינית: Annales; בעברית גם: ספרי השנים) מאת ההיסטוריון והסנאטור הרומי טקיטוס, הם היסטוריה של האימפריה הרומית מתחילת שלטונו של הקיסר טיבריוס ועד סוף שלטונו של הקיסר נירון, כלומר היסטוריה של השנים 14–68 לספירה. החיבור נכתב בתחילת המאה ה-2 לספירה, והוא האחרון שכתב טקיטוס.
החיבור נשתמר במקוטע ויש בידינו היום רק קצת יותר ממחציתו.
החיבור מהווה מקור חשוב להבנה מודרנית של ההיסטוריה של האימפריה הרומית במהלך המאה ה-1 לספירה. היסטוריונים מודרניים רואים בחיבור בדרך כלל את המגנום אופוס ("היצירה הגדולה") של טקיטוס, שלדברי ההיסטוריון רונלד מלור (אנ'), מייצג את "פסגת הכתיבה ההיסטורית הרומית".
רקע ומבנה

חיבורו הגדול האחר של טקיטוס הוא ה"היסטוריות", שנכתב לפני ה"אנלים", אך מהווה את המשכם הכרונולוגי. התקופה המכוסה על ידי ה"היסטוריות" מתחילה בתחילת שנת 69 לספירה, כלומר שישה חודשים לאחר מותו של נירון, וממשיכה עד מותו של הקיסר דומיטיאנוס בשנת 96.
שני החיבורים הללו הם חיבוריו ההיסטוריים הגדולים של טקיטוס, והם מקיפים 82 שנה רצופות.
פליניוס הצעיר, חברו של טקיטוס, התייחס ל"היסטוריות שלך" כשכתב לטקיטוס על חיבורו המוקדם יותר. לא ידוע מתי התחיל טקיטוס לכתוב את האנלים, אבל הוא כבר עסק בכתיבתם בשנת 116.
הוא כתב את החיבור כנראה בשנותיו האחרונות של הקיסר טראיאנוס והראשונות של הקיסר אדריאנוס. לא ידוע אם סיים את החיבור ופרסם אותו בחייו.
ה"היסטוריות" וה"אנלים" הסתכמו יחד ב-30 ספרים, וחלק מהחוקרים חלוקים לאיזה מהחיבורים לייחס כמה מהספרים. באופן מסורתי 14 מיוחסים ל"היסטוריות" ו-16 ל"אנלים". הירונימוס (המאה ה-4) התייחס ל-30 הספרים הללו.
מתוך 16 ספרי האנלים, ספרים 7–10 וחלקים מספרים 5, 6, 11 ו-16 חסרים.
ספר 5 חסר ברובו, ספר 11 חסר הרבה בתחילתו, וספר 16 חסר הרבה בסופו.
ספרים 1–6 מקיפים את שנות שלטונו של הקיסר טיבריוס (14–37 לספירה), אולם ספר 5 חסר ברובו. ספרים אלה מחולקים בצורה מסודרת לשתי קבוצות של שלושה ספרים, התואמים את השינוי באופי האקלים הפוליטי במהלך התקופה.
ספרים 7–12 מוקדשים לתקופת שלטונם של הקיסרים קליגולה וקלאודיוס. ספרים 11 ו-12 מכסים את התקופה מהבגידה של מסלינה ועד סוף שלטונו של קלאודיוס. ספרים 13–16 מכסים את שלטונו של נירון וספר 16 נקטע באמצע שנת 66 לספירה. בכך נותר אבוד החומר שכיסה את השנתיים האחרונות של שלטונו של נירון.
בשל קטיעת החיבור, לא ידוע בוודאות מה היה היקף החיבור ובמה נסתיים. אולם מאחר שספר 6 מסתיים במותו של טיבריוס, וספר 12 מסתיים במותו של קלאודיוס, ניתן להניח שטקיטוס בנה את ה"אנלים" בחטיבות של שישה ספרים. ומכאן ניתן לשער כי גם החטיבה השלישית, המתחילה בספר 13, ועסקה בתקופת שלטונו של נירון, אמורה הייתה להיות בת 6 ספרים, ואם כך הרי שהיו בסך הכל 18 ספרים ב"אנלים", במידה וטקיטוס אכן השלים את כתיבת החיבור.
אף שהחיבור מתחלק לשלוש חטיבות החופפות את תקופות שלטונם של הקיסרים טיבריוס, קליגולה וקלאודיוס, ונירון, הוא אינו מהווה קובץ מונוגרפיות או ביוגרפיות, אלא היסטוריה שנתית של הקיסרות, לפי סדר האירועים.
תוכן החיבור

| ספר | נושאים |
| --- | --- |
1: מותו והלווייתו של אוגוסטוס; עלייתו לשלטון של טיבריוס. דרוסוס ומרד הלגיונות הפאנוניים (אנ'). גרמניקוס ומרד הלגיונות הגרמנים (אנ').
2: המלחמה בגרמניה נמשכת (אנ'). ליבו דרוסוס, פיסו ואסיניוס גאלוס מתנגדים לטיבריוס. המרד של טקפרינס (אנ'). גרמניקוס נשלח לאסיה הקטנה, ולאחר מכן מת.
3: הלווייתו של גרמניקוס. פוליטיקה פנימית ועניינים חוקיים של רומא. תחילת המלחמות הגאליות. המרד של טקפרינס נמשך. עלייתו של סיאנוס, שמרעיל את דרוסוס.
4: המרד של טקפרינס מסתיים. נפילת סיאנוס. מלחמה בתראקיה. אגריפינה עושה מהלכים. טיבריוס נוטש את הבירה עבור קמפניה. שריפה על גבעת קאיליוס ברומא. גינוי של טיטיוס סבינוס (Titius Sabinus).
5: מותה של הקיסרית ליוויה (ספר לא שלם).
6: המלחמה הפרתית. שריפה על גבעת אוונטינוס ברומא. מותו של טיבריוס.
11: קלאודיוס הופך לקיסר. התביעות של סוויליוס (אנ'). מהומה בארמניה. קורבולו (אנ') מיישב מרד פריזי (אנ'). זכויות סנאטוריות מורחבות לפרובינקיות. הוצאה להורג של מסלינה.
12: קלאודיוס נישא בשנית, ומאמץ את נירון. יישוב תביעות עם פרתיה. הפומריום מורחב. הפלישה לבריטניה נמשכת במערכה נגד קרטקוס (Caratacus). הפרות סדר בארמניה. ניקוז האגם הפוקיני. מותו של קלאודיוס.
13: נירון הופך לקיסר, רצח בריטניקוס. המשך הבעיות עם פרתיה לגבי ארמניה. רומא חווה אסון בארמניה, ניצלת על ידי קורבולו. מלחמות עם ובין גרמנים נמשכות.
14: נירון רוצח את אמו אגריפינה. נרוניה מיוסדת. קורבולו משפר את מהלך רומא בארמניה. בבריטניה, המרד האיקני (אנ') תחת הנהגת בודיקה. משפטים פליליים וטיהורים פוליטיים ברומא. רצח רובליוס פלאוטוס (אנ') ואוקטביה (אנ').
15: תבוסה רומית בארמניה, על אף שמוצגת כניצחון; לאחר מכן, לעומת זאת, יישוב תביעות נוסף עם פרתיה, שבו המלך הארמני טירידאטס נוסע לרומא כדי להפוך לווסל של רומא. השרפה הגדולה של רומא. קשר פיסו נכשל.
16: נירון קושר נגד סטואיקנים. פאיטוס (Paetus) וסוראנוס (אנ') נרצחים.
המקורות לכתיבת החיבור

לצורך כתיבת ההיסטוריה של ימי היורשים היולו-קלאודיים של אוגוסטוס, חייב היה טקיטוס להשתמש במקורות כתובים. אלה כללו את כתביהם של ההיסטוריונים שקדמו לו, ולדברי טקיטוס הוא בחר מהם את המהימנים ביותר (לעומת היסטוריונים שהתחנפו לשלטון הקיסרי של זמנם או שהתנקמו בו לאחר מכן). הוא הסתייע גם במקורות ראשוניים, כגון נאומים ופרוטוקולים של הסנאט הרומי.
חוקרים מודרניים מאמינים כי בהיותו סנאטור רומי, הייתה לטקיטוס גישה ל-Acta Senatus (אנ') – הרשומות של הסנאט, שסיפקו בסיס מוצק לחיבורו.
טקיטוס כולל בחיבור נאומים אותנטיים למדי, אך גם נאומים ומכתבים פיקטיביים. עם זאת, נאומים פיקטיביים הם חלק מהמוסכמה של ההיסטוריוגרפיה של העת העתיקה. טקיטוס גם לפעמים אינו מדייק ואף טועה, אך בדרך כלל הוא מדייק יותר מכל היסטוריון אחר שכתב על התקופה וכתביו הגיעו לידינו.
בכמה מקרים מביא טקיטוס עניינים שלטענתו לא הוזכרו על ידי היסטוריונים אחרים. מתוך השוואה לסווטוניוס וקסיוס דיו, נראה שהתעלם ממספר דברים לא מבוססים שהיסטוריונים אחרים הציגו כעובדות. לעיתים הוא מפריך ודוחה שמועות שאין להן אסמכתא בכתבי ההיסטוריונים. הוא בוחר להכריע בעד ידיעה או דעה כלשהי כאשר ההיסטוריונים המהימנים נוטים לאותו צד, אבל בוחר שלא להכריע כאשר יש מחלוקת בין ההיסטוריונים המהימנים עצמם, ואינו מכריע נגד הסכמה כלשהי בין ההיסטוריונים.
תוכן וסגנון

טקיטוס תיעד מערכת שלטון אימפריאלית רומית, ובחר להתחיל את חיבורו עם מותו של אוגוסטוס קיסר בשנת 14 לספירה, וירושת השלטון על ידי טיבריוס.
טקיטוס כותב מחדש את ההיסטוריה של הקיסרים יורשי אוגוסטוס, ותוך כדי כך מפרש מחדש באופן ביקורתי את תולדות התקופה הזאת מנקודת המבט של דורו שלו ולאור ניסיונו האישי.
כמו ב"היסטוריות", טקיטוס ממשיך בתזה שלו בדבר נחיצותו של הפרינקיפט. הוא כותב שוב שאוגוסטוס נתן שלום למדינה אחרי שנים של מלחמת אזרחים, אבל מצד שני הוא מראה את הצד האפל של החיים תחת שלטון הקיסרים. תולדות ראשיתו של הפרינקיפט הן גם תולדות סופו של החופש הפוליטי שהאצולה הסנאטורית, אותה ראה טקיטוס כדקדנטית מבחינה מוסרית, מושחתת ומתרפסת בפני הקיסר, נהנתה תקופת הרפובליקה.
באנלים שיפר טקיטוס עוד יותר את סגנון הדיוקנאות שהשתמש בו היטב ב"היסטוריות". הדיוקן הטוב ביותר הוא אולי זה של טיבריוס, המתואר בצורה עקיפה, ומצויר בהדרגה, עם אבחנות ופרשנות המשלימות פרטים. טקיטוס מציג את טיבריוס ואת נירון כרודנים שגרמו לפחד בקרב נתיניהם. אבל בעוד שטקיטוס רואה את טיבריוס כמי שהיה פעם אדם גדול, הוא מחשיב את נירון כבזוי.
כתיבתו של טקיטוס מיוחדת בתיאור דרמטי של האירועים וירידה למשמעותם הפוליטית והמוסרית. לחיבור מבנה קוהרנטי וטקיטוס ניכר בכושר ביטוי מלוטש. תיאורו הדרמטי מכוון לעורר פאתוס. השקפתו טראגית אך לא סנטימנטלית. לפי תפיסתו, עניינה של ההיסטוריה בדברים חשובים בלבד, ולפי דעתו אינה צריכה לכלול סיפורי בדים שתפקידם לשעשע את הקורא. בהתאם לכך, הוא מקפיד להתרחק מכל דבר טריוויאלי, וולגרי, מגונה, גרוטסקי או פנטסטי, ולשונו וסגנון כתיבתו בהתאם.
הוא כותב מתוך השקפה מפוכחת וספקנית. בחיבור יש הומור, סאטירה ואירוניה, אך גם קדרות ומרירות.
כתבי היד

אף על פי שטקיטוס מתייחס לחלק מחיבורו כאל "האנלים שלי", הכינוי המקובל של החיבור, "אנלים", לא ניתן על ידי טקיטוס עצמו, אלא נובע ממבנה החיבור, של שנה אחר שנה.
השם שנמסר בכתב היד העיקרי שבידינו הוא "ממותו של אוגוסטוס האלוהי" (Ab Excessu divi Augusti), או "ספרי היסטוריה ממותו של אוגוסטוס האלוהי" (Ab Excessu divi Augusti Historiarum Libri).
מקורם של כתבי היד המכילים את האנלים בתקופת הרנסאנס. בעוד שהחוקר האיטלקי פוג'יו ברצ'וליני (אנ') (1380–1459) גילה שלושה חיבורים קטנים במנזר הרספלד (אנ') בגרמניה בשנת 1425, זנובי דה סטראדה (אנ') (שמת ב-1361) כנראה גילה מוקדם יותר את ספרי האנלים 11–16 במנזר מונטה קאסינו, שם התגורר זמן מה. העותקים של האנלים במונטה קאסינו הועברו כנראה לפירנצה על ידי ג'ובאני בוקאצ'ו (1313–1375), ידידו של דה סטראדה, שגם לו מיוחס גילויים במונטה קאסינו. בין אם כתבי היד של מונטה קאסינו הועברו לפירנצה על ידי בוקאצ'ו ובין אם על ידי דה סטראדה, בוקאצ'ו עשה שימוש באנלים כשכתב את Commento di Dante בסביבות שנת 1374 (לפני לידתו של פוג'יו ברצ'וליני), בו נתן תיאור של מותו של סנקה בהתבסס ישירות על התיאור טקיטוס בספר 15 של האנלים. פרנסיס ניוטון מציין כי סביר להניח שהאנלים 11–16 היו במונטה קאסינו במהלך המחצית הראשונה של שלטונו של אב המנזר דסידריוס (Desiderius; 1058–1087), שהפך מאוחר יותר לאפיפיור ויקטור השלישי. אנלים 1–6 התגלו אז באופן עצמאי במנזר קורווי בגרמניה בשנת 1508 על ידי ג'ובאני אנג'לו ארצ'ימבולדי (אנ'), לאחר מכן הארכיבישוף של מילאנו, ופורסמו לראשונה ברומא בשנת 1515 על ידי ברואלדוס (אנ'), בפקודת האפיפיור לאו העשירי, אשר לאחר מכן הפקיד את כתב היד בספרייה המדיקיאנית בפירנצה.
כתבי היד > אותנטיות

מאז המאה ה-18, נעשו לפחות חמישה ניסיונות לערער על האותנטיות של האנלים, בטענה שנכתבו על ידי מישהו אחר מלבד טקיטוס, הראשון שבהם היה אולי הביקורת של וולטר. וולטר היה בדרך כלל ביקורתי כלפי טקיטוס ואמר שטקיטוס לא עמד בסטנדרטים למתן רקע היסטורי לציוויליזציה. בשנת 1878, ג'ון וילסון רוס (John Wilson Ross), ובשנת 1890, פולידור הוכרט (Polydore Hochart) הציעו כי כל האנלים זויפו על ידי ברצ'וליני. לפי רוברט ואן וורסט (אנ'), זו הייתה "השערה קיצונית" שמעולם לא זכתה לתומכים בקרב חוקרים מודרניים. אולם וורסט אינו מתייחס לאף אחת מההתנגדויות של רוס בנוגע לאי דיוקים היסטוריים רבים כביכול באנלים, אלא רק מציין פגמים בכמה נקודות בדבריו של הוכרט בהערת שוליים.
בתרבות הפופולרית

ברומן השלישי של דונה לאון, "Dressed for Death"‏ (1994), הגיבור קורא את האנלים של טקיטוס בזמנו הפנוי בערבים, ולאורך הרומן מופיעות התייחסויות שונות לחומר זה.
בספר "האמן ומרגריטה" של מיכאיל בולגקוב, מוזכרים האנלים של טקיטוס, כשנטען שהאזכור של צליבתו של ישו הוא תוספת מזויפת, שנוספה מאוחר יותר, ולא נכתבה על ידי טקיטוס.
בסיפור הקצר של חורחה לואיס בורחס, "גן השבילים המתפצלים", כאשר יו צון, הדמות הראשית, לוקח את הרכבת כדי לבצע את משימתו האחרונה בעיירה הפיקטיבית אשגרוב, בין האנשים הבודדים שהוא פוגש ברכבת הוא צעיר שקורא בלהט את האנלים של טקיטוס.
טקיטוס מוזכר בקצרה גם ב"תעלומה של אודולפו" מאת אן רדקליף, כרך 6, פרק 8.
תרגום לעברית

קורנליוס טאקיטוס, ספרי השנים. תרגמה מרומית שרה דבורצקי. הקדים מבוא חיים וירשובסקי והוסיף הערות עקיבא גלבוע. ירושלים, מוסד ביאליק, 1962, הוצאת כרמל, 2010.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  חיים וירשובסקי, פרקי מבוא, בתוך: טאקיטוס, ספרי השנים, עמ' יח.
1 2  טאקיטוס, דברי הימים (תרגום דבורצקי), כריכה אחורית.
↑  חיים וירשובסקי, פרקי מבוא, בתוך: טאקיטוס, ספרי השנים, עמ' ט.
↑  חיים וירשובסקי, פרקי מבוא, בתוך: טאקיטוס, ספרי השנים, עמ' טז.
1 2  חיים וירשובסקי, פרקי מבוא, בתוך: טאקיטוס, ספרי השנים, עמ' יט.
1 2 3  חיים וירשובסקי, פרקי מבוא, בתוך: טאקיטוס, ספרי השנים, עמ' כו.
↑  חיים וירשובסקי, פרקי מבוא, בתוך: טאקיטוס, ספרי השנים, עמ' כז.
1 2  חיים וירשובסקי, פרקי מבוא, בתוך: טאקיטוס, ספרי השנים, עמ' לד.
↑  חיים וירשובסקי, פרקי מבוא, בתוך: טאקיטוס, ספרי השנים, עמ' לט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007595160405171  PLWABN: 9810585459805606  BNE: XX2200541  BnF: cb12008242v (data)  GND: 4251328-5  LCCN: n81025608  SUDOC: 027398099  VcBA: 492/2101  VIAF: 306068107   WorldCat (עם VIAF): 306068107 
השרפה הגדולה של רומא, ביולי 64, בתקופת שלטונו של נירון קיסר, מאת קארל פון פילוטי, 1861.
מנזר קורווי בגרמניה, שם נתגלו ספרים 1–6 של האנלים.
חוק אומנה לילדים

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  6 במרץ 2016
 תאריך חקיקה עברי:  כ"ו באדר א' תשע"ו
 גוף מחוקק:  הכנסת העשרים
 תומכים:  21
 מתנגדים:  0
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 2534, עמ' 586
 הצעת חוק:  פרטית
 משרד ממונה:  משרד הרווחה
 מספר תיקונים:  2
 נוסח מלא:  חוק אומנה לילדים, התשע"ו-2016
 
חוק אומנה לילדים, התשע"ו-2016 בא להסדיר את פעילותן של משפחות אומנה. משפחות אומנה פעלו בישראל גם שנים רבות טרם חקיקתו של חוק זה, על פי נהלים של הרשויות המעורבות בפעילות זו ועל פי התייחסות נקודתית בחוקים שונים. סעיף 1 לחוק מציג את מטרתו:
החוק אושר בכנסת ב-23 בפברואר 2016, ונכנס לתוקף כעבור כתשעה חודשים, ב-6 בדצמבר 2016.
היסטוריה חקיקתית

משפחות אומנה פעלו בישראל גם שנים רבות טרם חקיקתו של חוק זה, על פי נהלים של הרשויות המעורבות בפעילות זו ועל פי התייחסות נקודתית בחוקים שונים (למשל הזכות לחופשת לידה למי שקיבל לאומנה ילד שגילו אינו עולה על 10 שנים, שנוספה לחוק עבודת נשים בשנת 2011). בהיעדר חוק המסדיר נושא זה בראייה כוללת נתקלו משפחות אומנה בקשיים שונים, כפי שהדגימה לאה גולן, מנכ"לית עמותת אור שלום המטפלת בילדים ונוער בסיכון:
את החוק יזמה חברת הכנסת קארין אלהרר מסיעת "יש עתיד". ב-1 ביולי 2013 הובאה הצעת החוק לדיון מוקדם בכנסת, וב-3 בדצמבר 2014 הוגשה לקריאה ראשונה. החוק אושר בכנסת ב-23 בפברואר 2016, ונכנס לתוקף כעבור כתשעה חודשים, ב-6 בדצמבר 2016. עם אישור החוק אמרה ח"כ אלהרר שהיא מקדישה אותו לדפנה מאיר, שגידלה עם בעלה שני ילדי אומנה בנוסף לארבעת ילדיהם, ונרצחה כחודש לפני אישור החוק.
הערות שוליים

↑  בעת אישור החוק היו בישראל כאלפיים ילדים במשפחות אומנה ( לי ירון, חוק האומנה אושר - ללא סעיף הדואג לשיקום המשפחה הביולוגית, באתר הארץ, 23 בפברואר 2016)
↑   שלבי החקיקה של חוק עבודת נשים (תיקון מס' 48), התשע"א-2011, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑  לאה גולן, העבירו את חוק האומנה, באתר ynet, 23 בפברואר 2016
↑  הצעת חוק האומנה, התשע"ג–2013, באתר הכנסת
↑  הצעת חוק אומנה לילדים, התשע"ה-2014, ה"ח הכנסת מ-3 בדצמבר 2014
↑  מיכל רשף‏, חוק האומנה אושר והוקדש לדפנה מאיר: "להנציח את מפעל חייה", באתר וואלה, 25 בפברואר 2016
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
היסטוריות (טקיטוס)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  טקיטוס 
 שפת המקור:  לטינית 
 
היסטוריות (בלטינית: Historiae) או ספרי ההיסטוריה (Historiarum libri; בעברית גם: דברי הימים) היא כרוניקה היסטורית רומאית שכתב ההיסטוריון הרומי טקיטוס, ויצאה לאור לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-2 לספירה. גרסתו המלאה של החיבור כיסתה את ההיסטוריה של האימפריה הרומית בשנים 69–96 לספירה לערך, תקופה הכוללת את שנת ארבעת הקיסרים (69) לאחר נפילת הקיסר נירון (בשנת 68), וכן את התקופה שהחלה בעלייתה של השושלת הפלאבית תחת הקיסר אספסיאנוס ועד מותו של הקיסר דומיטיאנוס (96).
אולם רק כשליש מהחיבור (ספרים א–ה) שרד עד לימינו, וסקירתם ההיסטורית מגיעה רק לשנת 70 ולראשית שלטונו של אספסיאנוס.
ב"היסטוריות" כתב טקיטוס למעשה את ההיסטוריה של זמנו. חיבור זה מהווה המשך כרונולוגי ל"אנלים" של טקיטוס, אותם כתב לאחר מכן. חיבורו זה עוסק בחמשת העשורים שלפני נירון, משנת 14 לספירה, תחילת שלטונו של טיבריוס, ועד שנת 68 לספירה, כאשר נירון מת. שני החיבורים הללו הם חיבוריו ההיסטוריים הגדולים של טקיטוס, המקיפים 82 שנה רצופות. שניהם הסתכמו יחד ב-30 ספרים. הירונימוס (המאה ה-4) מתייחס לספרים אלה במפורש, וכמחצית מהם שרדו. למרות שהחוקרים חלוקים בדעתם כיצד להקצות את הספרים לכל חיבור, באופן מסורתי, 14 מוקצים ל"היסטוריות" ו-16 ל"אנלים". חברו של טקיטוס, פליניוס הצעיר, התייחס ל"היסטוריות שלך" כשכתב לטקיטוס על החיבור המוקדם יותר.
נושא החיבור

באחד הפרקים הראשונים של "חיי אגריקולה", טקיטוס כותב שהוא רוצה לעסוק בשנות שלטונם של דומיטיאנוס, נרווה וטראיאנוס. ב"היסטוריות" הפרויקט עבר שינוי: בהקדמה לחיבור, טקיטוס כותב שיעסוק בתקופה של נרווה וטראיאנוס במועד מאוחר יותר. במקום זאת, הוא מכסה את התקופה שהחלה עם מלחמות האזרחים של שנת ארבעת הקיסרים והסתיימה עם שלטון העריצות של השושלת הפלאבית. רק ארבעת הספרים הראשונים ו-26 הפרקים הראשונים של הספר החמישי שרדו, והם מכסים את שנת 69 ואת החלק הראשון של שנת 70. ההערכה היא שהחיבור נמשך עד מותו של דומיטיאנוס ב-18 בספטמבר 96.
טקיטוס כתב את ה"היסטוריות" זמן לא רב לאחר תפיסת השלטון של נרווה, שדמתה לאירועי שנת 69, כאשר ארבעה קיסרים – גלבה, אותו, ויטליוס ואספסיאנוס – תפסו כל אחד את השלטון ברצף מהיר.
נרווה, כמו גלבה, הגיע לכס הקיסרות על פי מינוי הסנאט, לאחר מותו האלים של הקיסר הקודם, דומיטיאנוס. כמו גלבה, נאלץ נרווה להתמודד עם מרד של פרטוריאנים, וכמו גלבה, הוא קבע את יורשו על ידי האמצעי המסורתי של האימוץ. גלבה, שתואר על ידי טקיטוס כזקן חלש, בחר ביורש שלא היה מסוגל, בשל מצבו, להשיג את אמונם של הכוחות ואת השליטה עליהם. נרווה, לעומת זאת, ביסס את כוחו על ידי יצירת קשר בין כס הקיסרות לבין טראיאנוס, שהיה מפקד לגיונות הריין העליון ופופולרי בכלל הצבא. סביר שטקיטוס היה חבר במועצה האימפריאלית שבה נבחר טראיאנוס לאימוץ.
כהקדמה לסיפור ניצחונו של טיטוס במלחמה היהודית-רומית הראשונה (המרד הגדול), מכיל הספר החמישי סקירה אתנוגרפית קצרה של היהודים הקדמונים, המהווה תיעוד בעל ערך רב של יחסם של הרומאים המשכילים לעם היהודי.
תוכן החיבור

| ספר | נושאים |
| --- | --- |
1: שלטון גלבה, ואז אותו. ויטליוס מאיים על שלטונו של אותו.
2: אותו מפסיד לוויטליוס בקרב בדריאקום (אנ'); התאבדותו של אותו. ויטליוס עולה לשלטון הקיסרות, אספסיאנוס טוען לכתר שלו.
3: אספסיאנוס טוען לכתר של ויטליוס באיטליה. כוחותיו של ויטליוס מתמוטטים, וויטליוס נרצח על ידי חייליו של אספסיאנוס.
4: יחידות בטאוויות הצבא הרומי מורדות, תחילת המלחמה הבטאווית. דיון באספסיאנוס ובנו דומיטיאנוס.
5: טיטוס ממונה לפקד על המלחמה היהודית-רומית הראשונה (המרד הגדול). המלחמה הבטאווית מסתיימת.
אידאולוגיה

בספר הראשון של ה"היסטוריות", נאום שהושם בפיו של גלבה מבהיר את עמדתו האידאולוגית והפוליטית של טקיטוס. הכבוד של גלבה לרשמיות וחוסר הריאליזם הפוליטי שלו גרמו לו לחוסר יכולת לשלוט באירועים. לעומת זאת, נרווה אימץ את טראיאנוס, שהצליח לשמור על הלגיונות מאוחדים, להרחיק את הצבא מהפוליטיקה האימפריאלית, לעצור אי סדר בקרב הלגיונות, ובכך למנוע תביעות יריבות לכס הקיסרות. טקיטוס היה בטוח שרק הפרינקיפט (הקיסר) יכול לשמור על השלום, על נאמנות הצבאות ועל לכידות האימפריה.
בדיון על עלייתו של אוגוסטוס קיסר לשלטון, טקיטוס כותב שאחרי קרב אקטיום (31 לפנה"ס), איחוד השלטון בידיו של פרינקיפט היה הכרחי כדי לשמור על השלום. הפרינקיפט צריך לא להיות עריץ, כמו דומיטיאנוס, וגם לא שוטה, כמו גלבה. הוא אמור להיות מסוגל לשמור על האימפריום, תוך שמירת היוקרה והכבוד של הסנאט. טקיטוס ראה בשלטון הקיסרים המאמצים את הפתרון האפשרי היחיד לבעיות האימפריה.
סגנון

סגנון התיאור מהיר, ומשקף את מהירות האירועים. כדי לכתוב בצורה יעילה בסגנון זה, טקיטוס היה צריך לתמצת מידע מהותי ממקורותיו. לפעמים הוא מדלג על חלקים; בדרך כלל הוא מחלק את הסיפור לתמונות בודדות ובדרך זו יוצר תיאור דרמטי.
טקיטוס כותב מנקודת מבטו של אריסטוקרט. הוא מגלה פחד, מהול בבוז, מפני המהומה של החיילים וההמון של הבירה. הוא גם מתעקש על הניגוד בין תדמיתם הציבורית של חברי סנאט לבין המציאות: חנופה, מזימה ושאיפה. ה"היסטוריות" היא יצירה קודרת; היא עוסקת לאורכה באלימות, חוסר יושר ואי צדק.
טקיטוס מציג במיומנות את הדמויות, ועובר בין הערות קצרות וחדות לדיוקנאות שלמים. הטכניקה שלו דומה לזו של סאלוסטיוס. טקיטוס משתמש במבנים לא סדירים ובשינויים תכופים של נושא, כדי להעניק גיוון ותנועה לתיאור.
עקב דמיון בין סגנונו של טקיטוס לזה של ההיסטוריון הרומי המאוחר ממנו, יוסטינוס, בקיצור ההיסטוריה הפיליפית של פומפיוס טרוגוס (אנ') מתקופתו של אוגוסטוס, היו שהניחו כי טקיטוס השפיע על יוסטינוס. עם זאת, הועלתה ההשערה כי הדבר נובע מכך שיוסטינוס השתמש במילותיו המקוריות של פומפיוס טרוגוס, וכי טקיטוס עשה שימוש בחיבורו של טרוגוס וחיקה את סגנונו.
תרגום לעברית

טאקיטוס, דברי הימים, חיי אגריקולא, גרמניה, שיחה על הנואמים, תרגמה מרומית שרה דבורצקי, הוסיף הערות עקיבא גלבוע, מוסד ביאליק, כרמל, ירושלים, תשכ"א 1965, עמ' 7–213.
הערות שוליים

1 2 3  חיים וירשובסקי, פרקי מבוא, בתוך: טאקיטוס, ספרי השנים, עמ' ט.
1 2  טאקיטוס, דברי הימים (תרגום דבורצקי), כריכה אחורית.
↑  חיים וירשובסקי, פרקי מבוא, בתוך: טאקיטוס, ספרי השנים, עמ' טו.
1 2  חיים וירשובסקי, פרקי מבוא, בתוך: טאקיטוס, ספרי השנים, עמ' כה.
↑  Brett Bartlett, "Justin's Epitome: The unlikely adaptation of Trogus' world history", Histos. 8 (July 2014), p. 250
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007595160305171  PLWABN: 9810585460705606  BNE: XX2200545  BnF: cb12264318w (data)  GND: 4348468-2  LCCN: n85223919  NLA: 35214359  SUDOC: 028580613  VcBA: 492/13367  VIAF: 174131919   WorldCat (עם VIAF): 174131919 
האימפריה הרומית בשנת 69. לאחר מותו של הקיסר נירון, ארבעת האצילים המשפיעים ביותר באימפריה התמודדו על השלטון באימפריה.
עמוד ראשון של ה"היסטוריות" במהדורתו המודפסת הראשונה.
גרמאניה (טקיטוס)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  טקיטוס 
 שפת המקור:  לטינית 
 סוגה:  אתנוגרפיה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  98 
 
גרמאניה (בלטינית: Germania; במקור: De origine et situ Germanorum, על מוצאם ומצבם של הגרמאנים) היא יצירה היסטורית ואתנוגרפית על השבטים הגרמאניים מחוץ לאימפריה הרומית, שנכתבה על ידי ההיסטוריון הרומי פובליוס קורנליוס טקיטוס בשנת 98 לספירה.
מקורותיו של טקיטוס לכתיבת הספר

בספרות הקלאסית הייתה לאתנוגרפיה מורשת ארוכה ומכובדת, והחיבור "גרמאניה" מתאים למסורת שקבעו מחברים מהרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס) ועד יוליוס קיסר (המאה ה-1 לפנה"ס). טקיטוס עצמו כבר כתב חיבור דומה, אם כי קצר יותר, על חבלי הארץ והעמים של פרובינקיה בריטניה ב"חיי אגריקולה" שלו (פרקים 10–13).
טקיטוס עצמו ככל הנראה מעולם לא נסע לגרמאניה, ולפיכך המידע שבידיו הוא מיד שנייה לכל הפחות. רונלד סיים הניח שטקיטוס העתיק מקרוב את החיבור האבוד Bella Germaniae (מלחמות גרמאניה) של פליניוס הזקן, וזאת מאחר שהחיבור "גרמאניה" של טקיטוס אינו מעודכן במקומות מסוימים. כך למשל הוא מתאר קבוצות דנוביות כקליינטיות נאמנות של האימפריה הרומית, בעוד שבשנת 89 עמים אלה ערקו במהלך מלחמתו של הקיסר דומיטיאנוס נגד הדאקים (אנ'), עריקה שהשפיעה על מדיניות הגבולות של האימפריה. בעוד שפליניוס היה אולי המקור העיקרי של טקיטוס, חוקרים זיהו גם מקורות אחרים, ביניהם החיבור "מלחמת גאליה" של יוליוס קיסר, סטראבון, דיודורוס סיקולוס, פוסידוניוס, אופידיוס באסוס ומקורות לא ספרותיים רבים, ככל הנראה מבוססים על ראיונות עם סוחרים וחיילים ששהו מעבר לנהרות הריין והדנובה, וחיילים גרמאנים בחילות עזר ברומא.
מטרת החיבור

חוקרים מודרניים חלוקים ביניהם בדבר התכלית שלשמה נכתב הספר. יש הסבורים שטקיטוס ביקש לשבח את אורח החיים הפשוט ומידותיהם הטובות של הגרמאנים, כדי להוכיח את הרומאים בני זמנו על חיי המותרות שלהם ומידותיהם הרעות. אולם יש הסבורים שחיבור זה הוא למעשה קונטרס פוליטי, שנכתב כדי להצדיק את שהותו של טראיאנוס, שזה עתה הוכתר לקיסר, על גדות הריינוס (במשך שנה וחצי) במקום להגיע לרומא, משום שהיה עסוק בחיזוק ביצורי הגבול כדי להדוף פלישה עתידית של הגרמאנים לחבלי הספר של האימפריה. מכיוון שסכנה זאת לא הורגשה ברומא, היעדרותו של הקיסר מהבירה לזמן כה ממושך עוררה תמיהה, שהניעה את טקיטוס לכתוב את הספר. טקיטוס ביקש להסביר לרומאים כי סכנה גדולה נשקפת לרומא מן הגרמאנים, ומניעתה מצריכה את טיפולו של הקיסר עצמו. לצורך כך הדגיש טקיטוס בחיבורו את ריבוי האוכלוסין של הגרמאנים, את כוחם הגדול, את אהבת המלחמה שלהם, את שנאתם הישנה לרומא שמעולם לא פסקה ואת המפלות שהנחילו בעבר לרומאים. לעומת זאת, יש הסבורים שטקיטוס לא היה מרוצה ממדיניותו הזהירה וההגנתית של הקיסר כלפי הגרמאנים, וספרו נועד לדרבן את הקיסר לפתוח במלחמה נגדם ולכבוש את ארצם. אולם אחרים סבורים כי הספר לא נכתב מתוך מטרה מוסרית או מדינית כלשהי, אלא רק כדי לתאר ארץ ותושביה, לטובת הרחבת השכלתו של הקורא הרומאי.