stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברנרד הייטינק
הערות שוליים

↑  ג'יימס ר. אוסטרייך, הניו יורק טיימס:"איש רציונלי במובהק במקצוע שאינו רציונלי" 10 במרץ 2002
↑  הודעה לעיתונות מטעם תזמורת הקונצרטחבאו וברנרד הייטינק 2 בספטמבר 2015
↑  https://theviolinchannel.com/bernard-haitink-conductor 
ערוץ הכינור, 10 ביולי 2018
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אדוארד ון ביינום | מנהל מוזיקלי, תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית 1963 – 1988  | הבא: ריקרדו שאיי |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ג'ון פריצ'רד | מנצח ראשי, התזמורת הפילהרמונית של לונדון 1966 – 1979  | הבא: גאורג שולטי |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: קולין דייוויס | מנהל מוזיקלי, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן 1987 – 2003  | הבא: אנטוניו פאפאנו |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: דניאל בארנבוים | מנצח ראשי, התזמורת הסימפונית של שיקגו 2006 – 2010  | הבא: ריקרדו מוטי |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ג'וזפה סינופולי | התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן 2002 – 2004  | הבא: פאביו לואיזי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299779505171  PLWABN: 9810540522905606  BIBSYS: 12203  BNE: XX963470  BnF: cb13894890s (data)  CiNii: DA0409951X  GND: 121850161  ICCU: LO1V033499  ISNI: 0000 0001 2102 0877  LCCN: n81089408  LNB: 000093954  MusicBrainz: 8bc0b4b4-cc3f-40cf-8223-4ee980cb768d  NKC: xx0002262  NLA: 35672283  NLK: KAC2020L6620  NSK: 000062843  NTA: 073241539  RERO: 02-A003341254  SELIBR: 288876  SNAC: w64n013c  SUDOC: 078617286  Trove: 1036237  VIAF: 68912735   WorldCat (עם VIAF): 68912735
בית הקונסוליה הגרמנית (תל אביב)

| --- | --- |

בית הקונסוליה הגרמנית בוולהאלה (כיום נכס של ממשלת ישראל) בתל אביב-יפו
 מידע כללי
 סוג:  קונסוליה 
 כתובת:  רח' אילת 59 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1916
 תאריך פתיחה רשמי:  1916 
 מידות
 קומות:  2 
 קואורדינטות:  32°03′34″N 34°46′01″E﻿ / ﻿32.05946°N 34.76684°E﻿ / 32.05946; 34.76684
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) בית הקונסוליה הגרמנית(למפת תל אביב רגילה) בית הקונסוליה הגרמנית(למפת גוש דן רגילה) בית הקונסוליה הגרמנית(למפת גוש דן מוגדלת) בית הקונסוליה הגרמנית  he בית הקונסוליה הגרמניתhe בית הקונסוליה הגרמניתמפת  דרום __ תל אביב (in English: Tel Aviv) ויפו (in English: Jaffa) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) מדרום: __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park), __ חולון (in English: Holon), __ בת ים (in English: Bat Yam) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית הקונסוליה הגרמנית הוא מבנה היסטורי, שנבנה כקונסוליה הגרמנית בשכונה הטמפלרית "ואלהאלה" ביפו. בנייתו החלה בשנת 1913, לצד דרך שכם (כיום – רחוב אילת 59) בתל אביב-יפו.
בעלי המקצוע אשר תכננו את המבנה וסביבתו היו: האדריכל אפל מגרמניה, הקבלן יוהנס ונאגל, ומתכנן הנוף יוהאן למלה. יוהאן למלה (Lämmle) ויוהנס ונאגל (Johannes Wennagel) היו תושבי המושבה שרונה. הבנייה נעשתה בשיתוף פעולה עם רוב הציבור הגרמני-טמפלרי בפלשתינה. סיום הבנייה התעכב בשל מלחמת העולם הראשונה, אשר פרצה באמצע שנת 1914. הואיל וכך,  נחנך הבניין רק בשנת 1916, על ידי הקונסול הגרמני רוסלר.
תיאור הבניין וחומרי הבנייה

בניין בעל שתי קומות, הגדול ביותר בארץ, שנבנה מבלוקים עשויים בטון וכנראה גם האחרון שבהם. הבניין היה בנוי בהתאם למאפייני הבנייה הטמפלרית ביפו: קירותיו עשויים לבני בטון טרומיות דמוי אבן, בלוקים שבאחת מפינותיהם הוטבעה דוגמת אבן, שלא טויחה. קירות החוץ של המבנה, עשויים היו מבלוקים שהחליפו את השימוש באבן, כמו מבנים אחרים מאותה תקופה. כל האלמנטים העיטוריים, עשויים היו אף הם, מיציקות בטון טרומיות. הגג, היה מכוסה רעפי חרס וחלונותיו ותריסיו היו עשויים עץ. לבני הבטון והרעפים עשויי החרס סופקו על ידי בית החרושת "וילנד" (Wieland) מיפו ועל ידי משפחת שלוש. בית החרושת של האחים ואגנר שנמצא בסמוך, סיפק את הברזל והצנרת.
פנים הבניין היה מרוצף באריחי בטון ססגוניים. בנוסף, היו בתוכו מדרגות עץ הכוללות מעקה מסוגנן ומהודר. מחוץ לבניין הייתה גינה מטופחת. במשך השנים נוספו למבנה תוספות בנייה, והחזית  נפגעה בשל הכנסת מרכיבים זרים שהוחדרו לבניין.
שימוש

הבניין המפואר והגינה המטופחת סביבו שימשו מרכז חברתי לבני מושבות הטמפלרים. עם כיבוש יפו על ידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה, שימש הבניין זמנית כקנטינה המרכזית וכמעון מזדמן לחיילים בריטיים.
לדברי מנחם ידיד, שהיה מפקד האצ"ל ובית"ר באזור הדרום, נהגו התושבים הטמפלרים להניף בגאווה את דגליה של גרמניה הנאצית עם צלב הקרס בכל יום ראשון בשבוע, החל משנת 1937 עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, על הבניין ובבית החרושת ואגנר הסמוך לו. הנפת דגל צלב הקרס, פגעה ביישוב היהודי ששכן מסביב. לפיכך, נקטו הוא ושותפו צבי גור-אריה בתגובה. הם היו מטפסים בהיחבא על גגות המבנים, מורידים את הדגלים ושורפים אותם בלהט רב. בסיום הפעולה היו חומקים לבקעת מסילת הרכבת, ומשם נעלמים בינות לבתי הסביבה.
הקונסוליה הגרמנית נסגרה בתחילת שנות ה-40 של המאה הקודמת, כאשר חלק גדול מהציבור הגרמני הוגלה מהארץ, הואיל והיו נתיני ארץ אויב.
נכון לשנת 1995, במסמך של משרד הבריאות, ממוקמת במבנה המעבדה לגיהות תעסוקתית של משרד העבודה והרווחה.
שימור המבנה

הבניין שופץ בתחילת שנות ה-2000, על ידי משרד האדריכל אמנון בר אור, אולם שימור מעטפת הבניין לא הושלם. עבודת התכנון כללה שימור קפדני של המבנה והחזרתו למצבו המקורי, תוך כדי טיפול אינטנסיבי של פנים המבנה. במסגרת שדרוג הבניין ושיפור תפקודו הותקנו תשתיות חדשות, אשר כוללות מערכת מחשוב ותקשורת מורכבות ביותר, הותקנה מערכת מיזוג אוויר, ושופצו המבנים הנוספים במתחם, אשר נותקו מהמבנה העיקרי.
הערות שוליים

↑  יוסי בן ארצי, שלישי, מגרמניה לארץ הקודש, התיישבות הטמפלרים בארץ-ישראל, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ו (1996), עמ' 109. (בעברית)
1 2  אילן שחורי, הסודות כמוסים המסתתרים בביתו של פרידריך למלה בשרונה, באתר תל אביב שלי, ‏16 בנובמבר 2015
1 2 3 4 5  דני רכט, בית הקונסוליה הגרמנית, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
↑  אור אלכסנדרוביץ', חזית הבנייה, חזות הבנייה: טכנולוגיות מעטפת חשופות באדריכלות המודרנית בישראל (עמ' עמ' 314), באתר מכון תל אביב למחקר, תלטכנולוגיות: שיטות בנייה בתל אביב יפו במאה ה־19 וה־20 יעקב שפר, ‏1991
1 2 3  דרך אילת 59, תל אביב - בית הקונסוליה הגרמנית, באתר אמנון בר אור טל גזית אדריכלים בע"מ
↑  גלעד כספי, ביהח"ר ואגנר של הטמפלרים ביפו, באתר יוסי רנרט
האנציקלופדיה המהלכת של נחלת-יצחק (ארכיון)
↑  י.ברלוביץ, ראש מינהל הרפואה, נוהל פעולה במקרה של חשד לדליפה של גזים רעילים, באתר משרד הבריאות, החטיבה לענייני בריאות, ‏25 יוני 1995
בטלה דעתו אצל כל אדם

בטלה דעתו אצל כל אדם הוא עקרון תלמודי-הלכתי המתייחס למצב בו רצונו החריג של אדם פרטי, דהיינו דעתו, אינו מספיק בשביל להטות קביעה הלכתית. במילים אחרות, עיקרון זה מאמץ את דעת האדם הסביר כאמת מידה אחידה ומחייבת.
דוגמאות

במסכת ברכות קיים דיון ביחס לחיובו של מי ששותה יין בברכת המזון. הגמרא מניחה שם שחיוב בברכת המזון חלה על דבר שאדם קובע עליו סעודה (אכילה משמעותית ולא רק אכילה ארעית וזניחה). כתוצאה מהנחה זו שואלת שם הגמרא האם אדם שיקבע סעודה על יין יתחייב בברכת המזון. תירוץ הגמרא לשאלה זו הוא, כי אין משמעות במצב זה לרצונו האישי של האדם, היות שבאופן כללי לא מקובל לקבוע סעודה על יין, ו"בטלה דעתו אצל כל אדם".
הלכות שבת

בהלכות שבת יש משמעות חשובה מאוד לכלל בטלה דעתו אצל כל אדם, שכן חיוב לאדם שעובר על אחת מל"ט מלאכות שבת הוא רק אם המלאכה נעשתה כדרכה הרגילה.
הלכות שבת > הלכות סחיטה

במיוחד נידון כלל זה בהלכות סחיטה שהן תולדה של מלאכת מפרק. מהתורה אין סחיטה אלא בזיתים וענבים, שכן רק יין ושמן יש להם דין משקה מהתורה. למרות זאת אסרו חכמים לסחוט אפילו תותים ורימונים, מכיוון שיש בני אדם שיש להם פירות אלו - הנחשבים ליקרים יותר - בשפע, והם סוחטים אותם למשקה, ואילו היו פירות אלו מצויים בשפע ובזול לכל הציבור היו כולם סוחטים אותם ומשתמשים בהם למשקה קבוע. במקום שבו נהוג לסחוט פרי מסוים אף על פי שאין המנהג כן במקומות אחרים בעולם, האם גם סחיטת פרי זה אסורה מדברי חכמים במקום זה בלבד.
בנוגע לכך, קיימת מחלוקת מה תהא ההלכה באדם פרטי שדרכו לסחוט פירות לצורכו אבל אין מנהג העולם לסוחטו לשם כך, האם זו תהא חשובה סחיטה או לא. דעת רש"י ופוסקים נוספים היא שגם זו חשובה סחיטה ואין לומר ש"בטלה דעתו אצל כל אדם", אך רבים הם החולקים עליו וכן נפסקה ההלכה.
הלכות שבת > דרך הוצאה

בנוגע למלאכת הוצאה, קובע רב, מראשוני וגדולי אמוראי בבל, כי המוציא משא על ראש פטור, ואף על פי שבני העיר הוצל עושים כך, אף בני הוצל עצמם פטורים שכן בטלה דעתם אצל כל אדם, ולכן אין הוצאה כזו נחשבת להוצאה בדרך הוצאה. התוספות מסבירים את ההבדל בין דרך הוצאה כזו, שאינה נחשבת לדרך הוצאה אף על פי שיישוב שלם נוהג בו, ואפילו ביישוב עצמו, לעומת הדין במלאכת סחיטה שהיא נחשבת לדרך סחיטה במקום שנהגו בו. הוא מבאר, כי דבר שנהגו אנשי ישוב שלם מחמת עושרם נחשב למנהג, שכן לא ניתן לומר שמנהג העולם - העניים - שאין נוהגים כן סותר את מנהגם כדי שנאמר "בטלה דעתם אצל כל אדם", שהרי אין הם נוהגים כן אלא מפאת עניותם, אבל אם היה להם ממון בשפע או פירות אלו בשפע, היו נוהגים כן, לעומת זאת הוצאה על הראש שאפשרית לכל אדם ולמרות זאת אין נוהגים בה אלא אנשי יישוב מסוים אינה נחשבת להוצאה.
אופן שלישי הוא מנהג שנהג בו אדם יחיד מחמת עושרו אינו נחשב למנהג, כי מנהג של אדם יחיד אינו נחשב למנהג כזה שניתן לומר שכך נהוג לעשות דבר כזה.
הלכות שבת > שיעור הוצאה

המשנה קובעת כי אדם שהצניע זרעים למטרות זריעה, או לדוגמה או לרפואה כך שהוא ביצע פעולה המראה את חשיבות הזרעים לגביו שחשובים אצלו לזריעה אף על פי שאין הם שיעור הוצאה לאכילה, ולאחר מכן הוא הוציא את הזרעים לרשות הרבים נחשבת פעולה זו כמלאכה גמורה מכיוון שבפעולתו הקודמת הוא נתן חשיבות לשיעור מועט זה של אוכל לשם רפואה או דוגמה. לאחר שנעשתה פעולה זו הנקראת "אחשביה" (החשיב את האוכל כשיעור חשוב), גם אם בשעת הוצאת הזרע או האוכל לרשות הרבים הוא לא זכר לשם מה הצניעו ומוציא אותו לשם מטרה סתמית, נחשבת זו למלאכת הוצאה גמורה. אביי מסביר זאת במשפט ”כל העושה על דעת ראשונה הוא עושה”. עם זאת, ברור שכאשר יש בהוצאה כוונה מפורשת, אין צורך להצניעו קודם, וזו נצרכת רק כאשר בהוצאה לא הייתה כוונה מפורשת שאז אנו מחייבים אותו על שיעור מזערי מדין "כל העושה על דעת ראשונה הוא עושה" שלפי זה מחשבתו הראשונה קובעת כי מדובר במטרה מסוימת שבה גם שיעור מזערי חשוב.
עם זאת, לכלל זה קיימת הגבלה מסוימת, בכלל סותר של "בטלה דעתו אצל כל אדם", שלפיו דעה הנחשבת למשונה ולא מקובלת בין הבריות אין לה ערך, שכן דעת הרוב ודעת העולם קובע כי היא לא נכונה וחסרת חשיבות. על פי זה, הבהיר רב יהודה, לבנו רב יצחק שהקשה מה תהא ההלכה באדם שחישב להוציא את כל ביתו למקום מסוים, האם בשיעור קטן מזה לא תחשב ההוצאה להוצאה? ועל כך הבהיר לו אביו כי מכיוון שהשיעור הכללי הוא קטן יותר, אין ביכולתו להפריך את החשיבות הקיימת מעשית לשיעור "גרוגרת" שהוא השיעור המקובל להוצאת אוכלים. ביכולתו של האדם הפרטי רק להוסיף חשיבות לערך, לפי המידה בה הוא חשוב אצלו עצמו, או מכיוון שגם מידה זו עצמה יש לה חשיבות אצל כל אדם לעניין זריעה, והוא רק קובע שאוכל זה משמש לזריעה, או מכיוון שיש אנשים ששיעור זה חשוב להם, אלו שעוסקים בזריעה.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ל"ה, עמוד ב'
↑  רש"י בתלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קמ"ד, עמוד ב' ד"ה כרב חסדא, תוספות שם ד"ה ה"ג, הגהת סמ"ק סימן רפ"א אות י', ט"ז ס"ק א'.
↑  שולחן ערוך סימן ש"כ, ובמקום שנהוג להחמיר אין לשנות.
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קמ"ד, עמוד ב'.
↑  תוספות בתלמוד בבלי, מסכת שבת, דף צ"ב, עמוד ב'.
↑  משנה, מסכת שבת, פרק י', משנה א'.
↑  פשוט, וכן כתב הרשב"א בפירוש, שבת צ"א ע"ב ד"ה גמרא למה ליה.
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף צ"א, עמוד א', לפי פירוש רש"י (עיין ברמב"ן)
↑  רמב"ן שבת צ"א ע"א
↑  תוספות ד"ה מתקיף, שבת צ"ב ע"א.
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
בת יפתח (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  ג'יי סטיוארט בלקטון 
 הופק בידי:  מדיסון סי. פיטרס
 שחקנים ראשיים:  אנט קלרמן
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  ויטגרף
 הקרנת בכורה:  22 במאי 1909
 משך הקרנה:  184 מטר (כ-5.5 דקות בחישוב גס)
 סוגה:  סרט אילם, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
בת יפתח: טרגדיה  תנ"כית (באנגלית: Jephtah's Daughter: A Biblical Tragedy), הוא סרט ראינוע אמריקאי בשחור-לבן משנת 1909.
הסרט, בכיכובה של השחקנית והשחיינית אנט קלרמן (בשמה המלא: Annette Marie Sarah Kellerman;‏ 1886-1975), נכתב על ידי מדיסון סי. פיטרס, עבור אולפני ויטגרף.
בריידיקנם

| בריידיקנם |
| --- | --- |

תקופה
קרטיקון עליון 70 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אלברזאוריים
סוג:: בריידיקנם
מין:: Bradycneme draculae
שם מדעי
 Bradycneme draculae

בריידיקנם
בריידיקנם (שם מדעי: Bradycneme) הוא סוג של דינוזאור תרופוד קטן שחי בקרטיקון לפני 70 מיליון שנה ברומניה. מאובניו נמצאו ב-1975 ובתחילה נחשבו למאובני ינשוף ענקי. משמעות השם: "רגליים כבדות", ושם המין  הוא על שם הערפד הרומני, דרקולה.
מאפיינים

יצור זה התגלה ב-1975 בחפירות בטרנסילבניה, רומניה, בהם נמצאה פיסה של עצם גפיים ועצמות דינוזאור דומה, מסוג Heptasteornis. תחילה הטקסונומים שבדקו אותו, סברו שאלה עצמות ינשופים ענקיים (בגובה 2 מ') ובהמשך הוא הועבר לסדרת השקנאים. כיום דעת המחקר מחשיבה את שני הדינוזאורים לשייכים למשפחה אלברזאוריים - בה גם המונונוקיוס, דינוזאור מונגולי אוכל טרמיטים. כמה חוקרים חושבים שהוא היה שייך למשפחת הטרודוניים.
הדינוזאור חי באי הקדום "האטג", שבים תטיס (כיום ליד העיר האטג ברומניה). באי זה היו מגוון מינים שעברו גמדות איים. הדינוזאור היה כנראה אוכל חרקים או טרף קטן דומה שנע בקבוצות קטנות ברחבי האי והתחמק מטורפים גדולים.
בתרבות

הבריידיקנם מופיע בסדרה הכוכב דינוזאור שם הוא ניזון מלטאות ומנבלות של מגיארוזאורים.
ברנרד וורברטון-לי

| --- | --- |

 לידה:  13 בספטמבר 1895 רקסהאם, בריטניה בריטניה
 פטירה:  10 באפריל 1940 (בגיל 44) אופוטפיורד, נורווגיה נורווגיה
 מקום קבורה:  בלאנגן 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ויילס 
 השכלה:  הצבא הבריטי 
 בן או בת זוג:  Elizabeth Campbell Swinton (9 באוקטובר 1924–?) 
 צאצאים:  Philip John Warburton-Lee 
 השתייכות:  הצי המלכותי הצי המלכותי הבריטי
 תקופת הפעילות:  1908–1940 (כ־32 שנים)
 דרגה:   קפטן
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב ויקטוריה
 
ברנרד ארמיטאג' וורברטון וורברטון-לי (באנגלית: Bernard Armitage Warburton Warburton-Lee; 13 בספטמבר 1895 – 10 באפריל 1940) היה קפטן בצי הבריטי אשר עוטר בצלב ויקטוריה על חלקו במערכה על נרוויק, בה נהרג, במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

וורברטון נולד ברקסהאם שבוויילס ב-13 בספטמבר 1895. ב-1908 הוא התגייס לצי הבריטי, ולמד שנה אחת במכללת המטה בקמברלי. עם סיום מלחמת האזרחים בספרד בניצחון הכוחות הלאומנים בהנהגת פרנסיסקו פרנקו, מונה וורברטון לקפטן הספינה HMS Witch ונשלח עמה לחלץ את האזרחים הבריטים שנותרו בספרד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מונה למפקד שייטת המשחתות ה-2, ונשלח עמה לנרוויק במטרה למנוע מהגרמנים להשתלט על העיר האסטרטגית. הגרמנים הפתיעו את הבריטים, וב-9 באפריל 1940 הופיע כוח של 10 משחתות גרמניות בפיקודו של פרידריך בונטה בחופי נרוויק. כוחותיו של בונטה הביסו את הצי הנורווגי והשתלטו על האופוטפיורד, ולאחר מכן הנחיתו בנרוויק כוחות הרריים בפיקודו של אדוארד דיטל שהשתלטו על העיר.
יום למחרת, הצליח וורברטון להפתיע את הגרמנים, והתנפל על המשחתות של בונטה שעגנו בנרוויק. וורברטון הצלח להטביע בשתי משחתות, ולפגוע בעוד 11 ספינות סוחר שעגנו בנמל ונפלו בידי הגרמנים. לאחר מכן נסוג וורברטון מהנמל, אולם מיד לאחר מכן הופיעו עוד חמש משחתות גרמניות נוספות בפיקודו של אריך ביי. הגרמנים הצליחו להטביע את ה-HMS האנטר ואת HMS הארדי, אשר על סיפונה נמצא וורברטון, שמת במקום. על חלקו בקרב זה, הוא עוטר בצלב ויקטוריה העיטור הגבוה ביותר בחשיבותו בכוחות המזוינים הבריטיים. במהלך המלחמה כולה, זכו רק 23 מאנשי הצי המלכותי בעיטור זה.
וורברטון היה נשוי לאליזבת קמפל סווינטון, בתו של ג'ורג' סווינטון.
בורות לוץ

| --- | --- |

"הבור הגדול" בשמורת בורות לוץ
 מיקום המעיין
 מדינה:  ישראל ישראל
 מחוז:  הדרום
 אזור:  הר הנגב
 קואורדינטות:  30°30′48″N 34°36′32″E﻿ / ﻿30.51333333°N 34.60888889°E﻿ / 30.51333333; 34.60888889
 גובה:  959 מטר
 גישה למעיין
 נגישות לציבור:  נגיש
 דרך גישה:  כביש
  (למפת צפון הנגב מוגדלת) בורות לוץ(למפת צפון הנגב רגילה) בורות לוץ(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בורות לוץ(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בורות לוץ
 
בור מים באזור בורות לוץ
בורות לוֹץ הוא מקבץ של 17 בורות מים בהר הנגב המפוזרים על פני שטח של 2 קמ"ר, בקרבת הר רמון.
ליד הבורות נמצא גם מערכת מאגורה. במטרה למנוע את סתימת הבורות בסחף נחצבו בורות שיקוע. כ-8 מהבורות עדיין מתמלאים במים בעונות החורף. באתר הבורות נמצאת גם אלה אטלנטית עתיקה. באזור פריחה רבה בחודשי החורף והאביב, בעיקר עקב הקרבה למקורות מים.
הבורות היו אתר שלא הוביל אליו כביש עד תחילת שנות ה-80 והישראלים כמעט ולא הגיעו אליהם. האתר נבדק על ידי נלסון גליק בשנות ה-50 של המאה ה-20. בשנת 1980, בעקבות הסכם השלום עם מצרים, התגברה ההתעניינות בנגב, נפרץ כביש 171 אל אתר הבורות והתקיימו במקום חפירות ארכאולוגיות ועבודות ניקיון ושחזור במסגרת המפעל ע"ש יוסי יפה של בני המושבים. עד חפירות אלו ההנחה הרווחת של יוחנן אהרוני הייתה שהבורות נחפרו בתקופת שלמה במאה ה-10 לפנה"ס ושהם היו פעילים עד גלות בבל. אולם בעקבות גילוי עתיקות מהתקופה הכנענית באתר, החלה להתגבש הסברה שהבורות עתיקים יותר.
כיוון שהאזור הוא אחד המבודדים בישראל וכמות זיהום האור בו מזערית, הוא מהווה אתר פופולרי לתצפיות אסטרונומיית חובבים.
באתר חניון מטיילים גדול הכולל משטח חנייה, מסתורים מהרוח, מי שתייה ובתי שימוש.
הערות שוליים

↑  מכתש רמון המערבי, דבר, 1 במרץ 1963
↑  נלסון גליק, מחקרים ארכיאולוגיים, מעריב, 14 בספטמבר 1958
↑  אברהם יפה, האבא של הטיולים, מעריב, 26 במרץ 1980
צבי אילן, שרידי חקלאות קדומה נחשפו בבורות לוץ, דבר, 2 באפריל 1980
↑  צבי אילן, נוער פורץ נתיבה במדבר, דבר, 2 באפריל 1980
↑  מקומות חשוכים בישראל באתר אסטרונומיית חובבים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008370869905171
ברוך מרדכי ליבשיץ

| --- | --- |

 לידה:  1809 ה'תקס"ט וילנה
 פטירה:  30 במרץ 1885 (בגיל 76 בערך) ט"ו בניסן ה'תרמ"ה שדליץ
 מקום פעילות:  סמיאטיץ', וולקוביסק, נבהרדק, שדליץ
 תקופת הפעילות:  ? – 30 במרץ 1885 
 תחומי עיסוק:  הלכה, דרוש
 רבותיו:  הרב בנימין דיסקין
 חיבוריו:  "ברית יעקב", "בית מרדכי"
 
הרב ברוך מרדכי ליבשיץ (ה'תקס"ט, 1809, וילנה - ט"ו בניסן ה'תרמ"ה, 30 במרץ 1885, שדליץ) היה רב ליטאי-פולני שכיהן כרב הערים סמיאטיץ', וולקוביסק, נובהרדוק ושדליץ.
תולדות חייו

נולד בסביבות שנת ה'תקס"ט לרבי יעקב קלאצקי, סוחר תלמיד חכם מוילנא. סבו מצד אביו היה רבי ברוך פרנקפורטר, ומצד אמו היה מצאצאי מהר"ם מלובלין, רבי מרדכי יפה, הרב שמחה רפפורט ועוד. לאחר נישואיו התגורר בבית חמיו בוולקוביסק במשך 14 שנה, שם למד מפי רב המקום בנימין דיסקין, יחד עם בנו הרב יהושע לייב דיסקין והרב יצחק אלחנן ספקטור. כבר בתקופה זו, בעודו אברך צעיר, התכתב בהלכה עם רבנים גדולים ומפורסמים והשיב תשובות בהלכה. בשנת ה'תר"ב החל לכהן כרב בסמיאטיץ'. בשנת ה'תרי"ד חזר לוולקוביסק לכהן שם כרב, וייסד בה ישיבה. בשנת ה'תרכ"ה עבר למלא את מקום הרב ספקטור כרבה של נובוגרודק (נובהרדוק). הוא סירב להצעת רבנות מלובלין, והשקיע את מרצו בהכנת תשובותיו לדפוס. בשנת ה'תרל"ד, כאשר גמר להכין את ספרו, עבר לכהן כרבה של קהילת שדליץ שהסכימה לתת לו את הסכום הנחוץ לו להדפסת הספר. בשדליץ כיהן כ-11 שנה, עד לפטירתו. בשנת ה'תרל"ח פרסם מכתב תמיכה ברב נתן פרידלנד ורעיונותיו בדבר יישוב ארץ ישראל.
נפטר בליל הסדר, ט"ו בניסן ה'תרמ"ה, ונקבר בשדליץ.
משפחתו

חתנו (בעל בתו ליבא ינטע בזיווג שני) היה הרב אליהו קלצקין, רבה של לובלין. בנם הוא יעקב קלצקין.
בנו רבי יעקב זלמן ליבשיץ היה תלמיד חכם ועסקן ציבור. ייסד וניהל ישיבות בבריסק, והיה הגבאי ברוסיה עבור ישיבות עץ חיים ותורת חיים שבירושלים. תשובה הלכתית שכתב הובאה בספר "אמרי שפר" של גיסו, הרב קלצקין.
חתנו רבי יחיאל סלביטיצקי, נכדו של הרב יצחק מינקובסקי מקרלין, כיהן אחריו כרבה של שדליץ.
בנו מאיר יחזקאל עלה לירושלים, ונפטר בה בשנת ה'תר"ע.
ספריו

ברית יעקב - שו"ת, שני כרכים. ורשה ה'תרל"ז.
בית מרדכי - דרשות. ורשה, ה'תרמ"א.
מנחת ביכורים (לא נדפס) - על השולחן ערוך.
לקריאה נוספת

יהודה אריה מילנער, ר' ברוך מרדכי ליבשיץ, האסיף שנה שנייה, עמ' 758–759.
הלל נח מגיד שטיינשניידער, יעקב קלאצקי, עיר ווילנא, חלק א, וילנה: דפוס האלמנה והאחים ראם, תר"ס, עמ' 164, באתר היברובוקס.
הרב משה זעירא, "רבי אליהו קלצקין - אב"ד לובלין: אביו, חמיו ואֶחיו הגאונים", ישורון טו (ניסן תשס"ה), עמ' תשנז-תשנט, באתר היברובוקס
משה צינוביץ, רבני סמיאטיץ' ודייניה, בתוך: אליעזר ט"ש (עורך) קהילת סמיאטיץ', תל אביב ה'תשכ"ה, עמ' 70–71.
הערות שוליים

↑  מקור השם "ליבשיץ" אינו בשם ליפשיץ, אלא על שם סבו מצד אמו שנקרא "ליבוש". אמנם, במקורות רבים שמו נכתב "ליפשיץ".
↑  לפי חתנו הרב קלצקין היה זה בה'תקע"ה, אך כל המקורות מראים אחרת.
↑  הלל נח מגיד שטיינשניידר, עיר ווילנא, ה'תר"ס, עמ' 164. צינוביץ כותב שנולד בוולקוביסק.
↑  כתב ייחוסו כפי שהדפיס חתנו הרב קלצקין בספרו "אבן פנה".
↑  יעקב הלוי ליפשיץ, תולדות יצחק, ורשה ה'תרנ"ו, עמ' 5.
↑  בהם הרב יעקב ברוכין מקרלין בעל "משכנות יעקב"; הרב דב בעריש אשכנזי מלובלין בעל "נודע בשערים"; הרב שמואל אביגדור תוספאה מלובלין בעל "תנא תוספאה", ועוד
↑  דוד ניב, חנוך, תרבות עיתונות, בתוך: וולקוביסק: ספיורה של קהילה יהודית-ציונית, עמ' 35. הובא גם שם בעמ' 67, בפרק "רבנים ודיינים". ניב מציין שהישיבה הוקמה על ידי הרב ליבשיץ בשנת 1887, אולם הרב ליבשיץ נפטר שנתיים קודם לכן.
↑  אברהם יעקב סלוצקי, שיבת ציון חלק ב' עמ' 72
↑  כרטיס הקבר של יחזקאל מאיר ליפשיץ, אתר הר הזיתים
↑  ברית יעקב
↑  בית מרדכי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007523176005171  GND: 114546081X  ISNI: 0000 0000 5160 0349  LCCN: nr94037958  VIAF: 46647660   WorldCat (עם VIAF): 46647660
ברנרד ואכשטיין

| --- | --- |

 לידה:  31 בינואר 1868 טלוסט, גליציה, אוקראינה 
 פטירה:  15 בינואר 1935 (בגיל 66) וינה, אוסטריה הפדרלית 
 מדינה:  אוסטריה 
 
ברנרד (דב בר) ואכשטיין (Bernhard Wachstein; ‏31 בינואר 1868 - י"א בשבט ה'תרצ"ה, 15 בינואר 1935) היה היסטוריון וביבליוגרף יהודי אוסטרי. הוא הקים מחדש והרחיב את הספרייה של "הקהילה היהודית וינה".
ביוגרפיה

נולד בטלוסטה שבדרום גליציה מחוז זלישטשיק, לאביו ר' משה, בילדותו קיבל חינוך מסורתי אצל הוריו הדתיים, למד ב"תלמוד תורה", ולאחר מכן השלים את לימודיו בתלמוד, פילוסופיה, היסטוריה וביבליוגרפיה. התיישב בווינה והתמנה כספרן בקהילה היהודית וינה. בשנת 1919 נפטר הספרן הראשי, ברנרד מינץ (Münz), וואכשטיין התמנה במקומו כספרן ראשי.
עבודותיו של ואכשטיין מהוות תרומות חשובות בתחום ההיסטוריה של הקהילות היהודיות במזרח אירופה והגנאלוגיה.
בשנת 1933 אסף שאול חיות את כל מאמריו.
הוא נפטר ונקבר בווינה ב-15 בינואר 1935.
חיבוריו

"מפתח ההספדים", ווינא, תרפ״ב-תרצ״ב
"אבני אש", ווינא, תרפ״ב - כתבות שעל גבי הקברים בבית הקברות הישן באייזנשטאדט
לקריאה נוספת

אברהם יערי, "דובער וואכשטיין ז"ל", קריית ספר יב, א (תרצ"ה), עמ' 97
הערות שוליים

↑  לפי יערי המצוין ב"לקריאה נוספת" נולד במאי 1870.
↑  Bibliographie der Schriften Bernhard Wachsteins: anlässlich seines dreissigjährigen Dienstjubiläums (1. Juli 1903 - 1. Juli 1933); herausgegeben im Auftrage des Vorstandes der israelitischen Kultusgemeinde Wien, Wien: Selbstverlag der Bibliothek der israel. Kultusgemeinde, 1933.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269627905171  PLWABN: 9810643964905606  CiNii: DA08928649  GND: 101554273  ISNI: 0000 0001 0867 7591  LCCN: no92010884  NKC: zmp2015855606  NTA: 108505049  RERO: 02-A013654842  SNAC: w6sg84xk  SUDOC: 13918791X  VcBA: 495/201219  VIAF: 7755314   WorldCat (עם VIAF): 7755314 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ברייה

ברייה (בגעז: ባርያ) הוא מונח אתיופי שמשמעותו עבד. לאחר שהעבדות נאסרה באתיופיה, המונח הפך לכינוי גנאי לאנשים בעלי עור שחור כהה.
במקור המונח ברייה הוא אחד מהשמות של קבוצה אתנית בשם נארה שהאתיופים שברמה השתמשו בהם כמקור לעבדים ושהיו אחת מהקבוצות שכונו שנקלה. מאוחר יותר השם ברייה היה למילה בשפות האתיו-שמיות שמשמעותו עבד והניגוד למונח צ'ווה ("בן חורין").
ההבדלים בין צ'ווה לברייה מובאים במונחים של צבע עור. הברייה נחשבים כבעלי עור שחור (אמהרית: ጥቑር - טקור) לעיתים ללא קשר לצבע עורם במציאות, בעוד שהצ'ווה הם בעלי צבע עור חום-אדמדם (ቀይ - קיי). מבחינת אלו המזוהים עם צבע העור חום-אדמדם הצבע שחור מזוהה עבדות.
בקרב החברה הנוצרית האתיופית הברייה אינו מאמץ את דת אדונו וזאת משום שלנוצרים אסור להיות עבדים. אצל ביתא ישראל, לא היה, אך מעמדם נשאר כפי שהוא ואינו משתנה. נישואים בין ברייה לצ'ווה אסורים, ברוב המקרים נישואים של ברייה עם צ'ווה מתרחשים כאשר מעמדו החברתי של הצ'ווה הוא נמוך. ברייה שמשתייכים לקבוצות דת שונות אסורים בנישואי בניהם. צאצאי עבדים ומעורבים נחשבים גם הם לברייה כאשר הזיכרון הגנאלוגי משמש ככלי לזיהוי.
ראו גם

שנקלה
טוקריר
כושי
לקריאה נוספת

Timothy Fernyhough, "Slavry and Slave Trade in Southern Ethiopia in the 19th Century" in William Gervase Clarence Smith (Editor), The Economics of the Indian Ocean slave trade in the nineteenth century, Routledge, 1989, ISBN 0714633593, pp. 103-130
Hagar Salamon, "Reflectiotrs of Ethiopian Cultural Patterns on the Beta Israel Absorption in Israel: The "Barya" case" in Steven Kaplan, Tudor Parfitt & Emnuela Trevisan Semi (Editors), Between Africa and Zion: Proceeding of the First International Congress of the Society for the Study of Ethiopian Jewry, Ben-Zvi Institute, 1995, ISBN 9789652350589, pp. 126-130