משמר הגרנדירים (בריטניה)
היסטוריה > המלחמות הנפוליאוניות והמאה ה-19

בשנת 1808 השתתפו הגדוד הראשון והשלישי במערכה בחצי האי האיברי כנגד הצבא הצרפתי, כחלק מהכוח של סר דוויד ברייד בצפון ספרד. לאחר מערכה מוצלחת יחסית הכוחות הבריטים החלו לספוג כישלונות ולמעשה החלה נסיגה איטית חזרה לכיוון פורטוגל. בשלבים שונים, הבריטים סבלו מחורף קשה והטרדות מידי הצרפתים ובמקרים רבים יחידות שלמות איבדו את המורל והמשמעת שלהם, אך בדבר רגימנט המשמר, לא תועד אף מקרה שכזה וכך הוא עמד בשם וביוקרה שנוצרה לו. בהמשך המערכה בחצי האי האיברי, ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון קיבל את הפיקוד על כוח הברית כנגד הצבא הצרפתי והחל להטות את הכף לטובת הבריטים. במהלך המחצית המוצלחת של המערכה היו אלו יחידות המשמר שלרוב עמדו בחוד החנית של הצבא ושיחקו תפקיד מכריע בקרבות.
בשנת 1815 נפוליאון בונפרטה חזר מגלותו, השתלט על צרפת ובנה מחדש את צבאו. כדי להתמודד עם האיום המחודש, התאספו שוב הצבאות באזור בלגיה כדי להתכונן למערכה המכריעה כנגד הצבא הצרפתי, כאשר שני הכוחות העיקריים היו הצבא הפרוסי בפיקוד גבהרד לברכט פון בליכר והצבא הבריטי יחד עם כוחות ממדינות נוספות בפיקוד הדוכס מוולינגטון. במהלך תקופה זו שמוכר בתור מלחמת מאה הימים, הגדוד השני והשלישי הרכיבו את "חטיבת המשמר הראשונה". ב-16 ביוני 1815 הגיעו כוחות חטיבת המשמר בצעדה ארוכה הישר לתוך שדה הקרב בקאטר ברה, שם הפלוגות הקלות נלחמו בחורשה בקצה הצפוני ופלוגות הגדוד נכנסו לתגבר אותם. לאחר שטיהרו את החורש יצאה החטיבה לנלחמה מול הצרפתים בשדה הפתוח, כשהיא מתמודדת עם התקפות פרשים ומתקיפה את כוחות האויב. במהלך היום שלאחר מכן, הצבא הבריטי נסוג לאזור שדה הקרב העיקרי בווטרלו. לאחר יום הקרב בקאטר ברה, שני הגדודים ספגו כ-500 אבדות עם לחימתם העיקשת לאורך קו החורש.
יומיים לאחר קרב קאטר ברה, שני הצבאות נפגשו בשדה הקרב בווטרלו, לאחר שהצבא הפרוסי הפסיד בקרב ליני והצבא הבריטי ביצע נסיגה טקטית (למעשה הפסיד) בקרב קאטר ברה. משמר הגרנדירים התחלק לשני יעדים עיקריים בפריסת הכוחות בקרב; הפלוגות הקלות ביצרו והחזיקו את המעוז בהוגמונט בצד המערבי של שדה הקרב, בעוד שפלוגות המשמר הרגילות הוצבו בסביבות מרכז הקו הבריטי. במהלך הקרב 'פלוגות הגדוד' שהוצבו בקו הבריטי התמודדו עם התקפות הפרשים הצרפתיים שנועדו לשבור את מרכז הכוח הבריטי, בשלב המאוחר יותר בקרב הם היו בין היחידות שנלחמו והביסו את 'המשמר האימפריאלי', לוחמי העילית של הצבא הצרפתי. משום הלחימה של הרגימנט כנגד 'משמר הגרנדירים האימפריאלי' הצרפתי, ב-29 ביולי 1815 בהוראת המלך קיבל הרגימנט את הכבוד להוסיף את התואר 'גרנדיר' לשמו (לציון הבסת הגרנדירים הצרפתים). מרגע זה, הרגימנט אימץ את כובע הברסקין המזוהה עם גרנדירים, נוצת מצנפת לבנה ואת סמל הרימון בעל 17 להבות האש. שמו של הרגימנט שונה לכדי; 'רגימנט המשמר הרגלי הראשון או הגרנדיר'.
לאחר קרב ווטרלו, אירופה נכנסה לפרק זמן של כ-40 שנים של שלום, שהופר בשנת 1854 עם תחילתה של מלחמת קרים כנגד האימפריה הרוסית. הגדוד השלישי של הרגימנט נשלח לחצי האי קרים כחלק מחטיבת המשמר, נחת שם ב-14 בספטמבר ומספר ימים לאחר מכן השתתף בקרב אלמה, בו נהדפו הרוסים לכיוון העיר סבסטופול. במהלך המצור על סבסטופול, ב-5 בנובמבר פרץ טור רוסי את חומות העיר במטרה לשבור את התוקפים הבריטים, הקרב שהתפתח (קרב אנקרמן) היה אחד הקרבות הקשים בו לחמו יחידות הרגימנט כשהם נלחמים בערפל וחוסר סדר כנגד הרוסים בין סוללות המצור של הצבא הבריטי. כוח המשמר נלחם בעקשנות רבה באותו היום כשהוא שומר על 'צבעי המלכה' מורמים במרכז הכוח, אותו דגל קרוע והרוס מוצג כיום בכנסיית הרגימנט. במהלך מלחמת קרים הוענקו לחברי הגדוד השלישי של הרגימנט ארבעה עיטורי צלב ויקטוריה (שזה עתה נוסד).
לאחר מלחמת קרים, הרגימנט המשיך לשרת במערכות, משלחות צבאיות ומלחמות ברחבי האימפריה הבריטית. הגדוד השני שירת במשלחת למצרים בשנת 1882, שם השתתף בקרב תל אל-כביר, בעוד שהגדוד הראשון השתתף במערכה בסודאן תחת הלורד קיצ'נר, שם נלחם בקרב אומדורמן. הגדוד השני והשלישי השתתפו (בחטיבות נפרדות) במלחמת הבורים בדרום אפריקה לקראת סוף המאה.