יוזף גבלס
תועמלן בברלין > פעילות משרדו של גבלס

במשרד התעמולה היו 7 אגפים: מינהל ומשפט; עצרות המוניות, בריאות הציבור, נוער וגזע; רדיו; עיתונות לאומית וזרה; סרטים וצנזורה עליהם; אמנות, מוזיקה ותיאטרון; והגנה מפני תעמולה נגדית זרה ומקומית. סגנון מנהיגותו של גבלס היה סוער. הוא נהג לשנות כיוון לפתע ולהעביר את תמיכתו בין מקורבים בכירים; הוא היה נוקשה ואהב לנזוף בצוות משרדו בפומבי. אולם הוא הצליח בתפקידו; במגזין "לייף" נכתב ב-1938 ש"[אישית] הוא לא אוהב אף אחד, לא מוצא חן בעיני אף אחד, ומנהל את המחלקה הנאצית היעילה ביותר." ג'ון גאנת'ר (אנ') כתב ב-1940 שגבלס הוא "החכם מכל הנאצים", אך לא יכול היה לרשת את היטלר כי "כולם שונאים אותו".
לשכת הקולנוע של הרייך, שכל חברי תעשיית הקולנוע במדינה נדרשו להצטרף אליה, הוקמה ביוני 1933. גבלס קידם פיתוח סרטים בעלי נטייה למפלגה הנאצית, וכן סרטים שהכילו מסרי תעמולה תת-סיפיים או גלויים. בחסות לשכת התרבות של הרייך, שהוקמה בספטמבר, הוסיף גבלס תת־לשכות נוספות שהתמקדו בשידור, אמנות יפה, ספרות, מוזיקה, עיתונות ותיאטרון. כמו בתעשיית הקולנוע, היה חייב כל מי שמעוניין להמשיך בקריירה בתחומים אלה להיות חבר בלשכה המקבילה. כך ניתן היה לסלק את כל מי שדעותיו מנוגדות למשטר מעיסוק בתחום שבחר בו ובכך להשתיק את דעותיו. בנוסף נדרשו עיתונאים, שעתה נחשבו למשרתי המדינה, להוכיח כי אבותיהם שחיו עד שנת 1800 היו כולם ממוצא ארי. גם נשותיהם נתבקשו לעשות אותו הדבר. חברי כל הלשכות לא הורשו לצאת מחוץ לגבולות גרמניה לצורך עבודתם ללא אישור מראש לשכתם. ועדה לצנזור ספרים הוקמה, ולא ניתן היה לפרסם יצירות מחדש אלא אם כן היו ברשימת היצירות שאושרו. אסדרות דומות חלו על בידור ואומנויות אחרות וניתן היה לצנזר גם מופעי קברט. אנשי רוח ואמנים רבים בגרמניה עזבו את מדינתם בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה על מנת שלא לעבוד תחת הגבלות אלו.
גבלס התעניין במיוחד בשליטה ברדיו, שהיה אז עוד אמצעי תקשורת המונים חדש למדי. לפעמים תחת מחאה של מדינות בודדות בגרמניה (בעיקר פרוסיה, בראשות הרמן גרינג), השיג גבלס שליטה בתחנות רדיו ברחבי המדינה, והציבן תחת תאגיד השידור של הרייך ביולי 1934. גבלס קרא ליצרנים לייצר מקלטי רדיו ביתיים זולים, שנקראו פולקסאמפפנגר (מקלט העם), ועד 1938 נמכרו כמעט 10 מיליון מקלטי רדיו כאלה. רמקולים הוצבו בשטחים ציבוריים, במפעלים ובבתי ספר, כך ששידורי המפלגה החשובים יושמעו לרוב אזרחי גרמניה בשידור חי. ב-2 בספטמבר 1939 (יום לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה), הודיעו גבלס ומועצת השרים כי האזנה לתחנות רדיו זרות היא לא חוקית. דין הפצת ידיעות מתחנות רדיו זרות היה עונש מוות. אלברט שפר, אדריכלו האישי של היטלר, טען מאוחר יותר כי המשטר "עשה ככל שביכולותו כדי להגיע לשליטה מלא על המדינה שלו. באמצעות כלים טכנולוגיים, לרבות הרדיו, מ-80 מיליון איש נבצרה יכולת החשיבה החופשית".
מוקד עיקרי של התעמולה הנאצית היה היטלר בעצמו, שזכה להילולים ותואר כמנהיג הירואי וחסין מטעויות והפך למוקד של פולחן אישיות. הרבה מזה היה מקרי, אבל חלק מזה נוהל כחלק ממסע התעמולה של גבלס. הערצת היטלר הייתה במרכזה של עצרת נירנברג ב-1934. חומרי התעמולה שנועדו לכך עברו כוריאוגרפיה בקפידה. היא הייתה נושא הסרט "ניצחון הרצון", אחד מסרטי התעמולה הנאציים שביימה לני ריפנשטאהל. הסרט זכה בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-1935. בעצרת הקונגרס של המפלגה הנאצית בנירנברג ב-1935, הכריז גבלס כי "הבולשביזם הוא הכרזת המלחמה של תתי-אדם בינלאומיים, בראשות יהודים, נגד התרבות עצמה".
גבלס היה מעורב בתכנון אולימפיאדת ברלין ב-1936, וניצל אותה לתעמולה נאצית, ולהצגת הפנים ה"נורמליות" של המשטר כמשטר הראוי למקום בין האומות. האולימפיאדה – אירוע שזכה לחשיפה המונית, וגרם למאות אלפי מבקרים להגיע לגרמניה לראשונה מאז עליית הנאצים לשלטון – נוצלה באופן בוטה כבימת תעמולה. גבלס פעל בשיתוף פעולה עם הבמאית לני ריפנשטאהל, ושניהם הפיקו את הסרט "אולימפיה", שיצא בשני חלקים, אשר מציג את האולימפיאדה באור התעמולה הנאצית, תוך שימוש באסתטיקה הפאשיסטית והנאצית ובאוצר הדימויים הנאצי שלני ריפנשטאהל הייתה בעלת יכולת מדהימה לתת לו דימוי ויזואלי, והעלאת ערכי ה"גזע" וה"פולק", אשר ודאי לא היו גם אז ברוח התנועה האולימפית.
גבלס ארגן את התערוכה "אמנות מנוונת" בשנת 1937, שהתגלתה כפופולרית במיוחד, וביקרו בה כשני מיליון איש. תערוכת מוזיקה מנוונת נערכה שנה לאחר מכן. אך למרות זאת התאכזב גבלס בינתיים מאיכותם הירודה של יצירות האמנות, הסרטים והספרות הנאצית.