stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דייר סטרייטס
הערות שוליים

↑  "Mark Knopfler hurt in crash". BBC. 18 במרץ 2003. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Owen Gibson, Queen most loved band, The Guardian, ‏5 July 2005
↑  איתמר זהר, "בון ג'ובי", "דייר סטרייטס" ונינה סימון נבחרו להיכל התהילה של הרוק, באתר הארץ, 13 בדצמבר 2017
1 2  דני בלושטיין, דרך הייסורים של דייר סטרייטס, חדשות, 20 באפריל 1984
↑  גידי אביבי, תקליט חדש של להקת 'דייר סטרייטם' - אלכימיה, כותרת ראשית, 28 במרץ 1984
↑  רמי שוץ, אל-כימיה - "דייר סטרייטס" - הופעה חיה בפארק הירקון, כותרת ראשית, 8 במאי 1985
↑   Dire Straits - In Israel - The Tube documentary 1985, סרט תיעודי בערוץ "Knopflertk Unlimited", באתר יוטיוב (אורך: 32:56)
↑  שרון מולדבי, נמנום קל ונעים, חדשות, 6 בספטמבר 1991
↑  ירון פריד, לונדון, הופעה בישיבה לגיל העמידה (ולהפך), חדשות, 22 בספטמבר 1991
↑   בן שלו, שיעור באלכימיה עם מארק נופלר, באתר הארץ, 21 במרץ 2014
↑  אלעד ברגיא, עכבר העיר, הגיטרה ממשיכה לנסר את הלילה, באתר הארץ, 2 באוקטובר 2007
↑  עכבר העיר, כרטיסים במתנה להופעה של דייר סטרייטס אקספיריאנס, באתר הארץ, 1 באוגוסט 2017
 בן שלו, "דייר סטרייטס אקספיריינס" בעיקר עוררו געגועים למארק קנופלר, באתר הארץ, 27 ביוני 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007410230505171  BnF: cb13902968q (data)  GND: 5066864-X  ISNI: 0000 0001 2323 4879  LCCN: n82031097  MusicBrainz: 614e3804-7d34-41ba-857f-811bad7c2b7a  NKC: xx0018308  SUDOC: 027954358  VIAF: 129023585   WorldCat (עם VIAF): 129023585
ועדת שוחט לבחינת מערכת ההשכלה הגבוהה

אברהם בייגה שוחט
ועדת שוחט לבחינת מערכת ההשכלה הגבוהה היא ועדה ציבורית שהוקמה באוקטובר 2006 בראשות שר האוצר לשעבר, אברהם בייגה שוחט. הוועדה הוקמה על ידי משרדי החינוך והאוצר בכפוף להתחייבות משרד האוצר לבטל את קיצוצם של 1.2 מיליארד שקלים מתקציב ההשכלה הגבוהה, אם מסקנות הוועדה ייושמו. הוועדה החלה את עבודתה בינואר 2007 במטרה לבחון את תפקוד מערכת ההשכלה הגבוהה בישראל ולהמליץ על רפורמות בניהולה. הוועדה הגישה את מסקנותיה הסופיות ב-16 ביולי 2007. בשל מחאות נרחבות מצד ארגוני הסטודנטים וחוסר נכונות מצד משרד האוצר לתקצב את הרפורמה, נגנז למעשה דו"ח הוועדה והמלצותיה לא יצאו לפועל.
תפקידי הוועדה

הנושאים העיקרים בהם עסקה הוועדה, על פי הנחיית שרי האוצר והחינוך, הם:
עידוד המחקר וההוראה האקדמיים על ידי מתן גמישות ניהולית למנהלי האוניברסיטאות והחלת שכר דיפרנציאלי תומך איכות
גובה ומבנה שכר הלימוד
חלוקת התפקידים בין האוניברסיטאות למכללות
פריסת מוסדות ההשכלה הגבוהה במרכז ובפריפריה
עם הקמתה החליטה ועדת שוחט על הקמת ארבע ועדות משנה, בהתאם לתפקידים של הוועדה.
הרכב הוועדה

כאמור, מורכבת ועדת שוחט מארבע ועדות משנה הדנות בנושאים ממוקדים ומוועדת-על אשר בוחנת את המלצות ועדות המשנה וקובעת את ההמלצות הסופיות. בוועדת העל חברים, מלבד בייגה שוחט, שנבחר ליו"ר הוועדה, שרת החינוך ויושבת ראש המועצה להשכלה גבוהה פרופ' יולי תמיר, יו"ר הוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת) הביוכימאי פרופ' שלמה גרוסמן, ראש המועצה הלאומית לכלכלה הכלכלן פרופ' מנואל טרכטנברג, נשיא האקדמיה הישראלית למדעים הכלכלן פרופ' מנחם יערי, הממונה על התקציבים באוצר קובי הבר, ושני נציגי ציבור - יושב ראש ות"ת לשעבר, הפרופ' להנדסת חשמל יעקב זיו והכלכלן פרופ' ראובן גרונאו.
לנציגי סגל האוניברסיטאות, המכללות, תלמידי המחקר והסטודנטים לא ניתן ייצוג בוועדה, אלא רק בוועדות המשנה, אך אלו בחרו לא להשתתף בהן כדי לא לתת לגיטימציה לפעילות הוועדה. ועדות המשנה אמורות היו להגיש את מסקנותיהן עד אפריל 2007 ולאחר מכן ביוני 2007 התפרסמו מסקנות הוועדה כולה.
מסקנות הוועדה

הוועדה הציעה המלצות במגוון תחומים, הנוגעות לחלוקת המשאבים הרצויה למערכת ההשכלה הגבוהה ולמקורות למשאבים אלו, למערכת היחסים הרצויה בין המכללות לאוניברסיטאות, לקידום המחקר ולמשכורות חברי הסגל האקדמי. אך המסקנות שעמדו במרכז תשומת הלב הציבורית היו אלו שנגעו לשכר הלימוד.
בתחום זה, המליצה הוועדה על שינוי מבנהו של שכר הלימוד - לפי ההמלצה, שכר הלימוד לתואר ראשון יורכב מחלק מזומן על סך 5,800 ש"ח שישולם בעת הלימודים, ומחלק שני על סך 9,000 ש"ח, שיוענק לסטודנטים כהלוואה שתשולם החל משנה לאחר סיום התואר - ובמידה והכנסתם עברה רף הכנסה מינימלי. סטודנט שהכנסתו לא תעבור רף זה, יהיה פטור מתשלום ההלוואה וזו תהפוך למענק. בנוסף לכך, המליצה הוועדה להעלות את שכר הלימוד לתואר שני ל-15,000-18,500 ש"ח, לשיקול דעתה של האוניברסיטה. בכך אימצה הוועדה את שיטה הדומה למודל האוסטרלי לשכר לימוד.
יתר על כן, הוועדה המליצה להגדיל משמעותית את כמות חברי הסגל הבכיר, ובין היתר להוסיף במשך מספר שנים 600 חברי סגל חדשים מדי שנה.
המחאה נגד הוועדה

הקמת הוועדה עוררה גל מחאה עז עוד לפני כינוסה הראשון מצדם של ארגוני הסטודנטים, תלמידי המחקר והמרצים. הארגונים הכריזו על מאבק מתמשך נגד הוועדה בשל מספר טענות:
הקמת הוועדה מהווה הפרה של התחייבות ממשלתית לפעול לפי החלטות ועדת וינוגרד
הוועדה הוקמה באופן חד-צדדי ללא ייצוג הולם לארגונים השונים
הוועדה מורכבת בן השאר מכלכלנים ואנשי משרד האוצר ולכן לטענת ארגוני הסטודנטים הוועדה הנה בעלת צביון נאוליברלי וקפיטלסטי במובהק ומסקנותיה ידועות מראש על פי הצהרות העבר של חברי הוועדה
הוועדה צפויה להמליץ להעלות את שכר הלימוד בניגוד להמלצות ועדת וינוגרד, פעולה אשר לטענת הסטודנטים תקטין את נגישות ההשכלה הגבוהה למעוטי יכולת
הוועדה צפויה להמליץ להחיל שכר לימוד דיפרנציאלי, פעולה אשר נטען כי תוביל להרחבת הפערים בין פקולטות שונות וליצירת תחומי מחקר "עשירים" ו"עניים"
הוועדה צפויה להמליץ להעסיק מרצים בחוזים אישיים ובכך תפגע בחופש האקדמי ובזכות ההתאגדות.
במסגרת המאבק בוועדה חברו יחדיו ארגוני הסגל האקדמי הבכיר, הסגל האקדמי הזוטר, מרצי המכללות, התאחדות הסטודנטים וארגון הסטודנטים. ארגוני הסטודנטים ערכו עשרות הפגנות מחאה ברחבי הארץ, מס' ימי שביתה ואף התפרצו לכמה מדיוני הוועדה. תמיכה נוספת למחאה הגיעה מהסתדרות העובדים אשר במהלך פברואר 2007 הכריזה גם כי היא תומכת במאבק הסטודנטים. ארגוני הסטודנטים הכריזו כי לא יאפשרו את פתיחת הלימודים בסמסטר ב' וישביתו את מערכת ההשכלה הגבוהה ללא הגבלת זמן, אך לבסוף ב־24 בפברואר, יום לפני פתיחת סמסטר ב' הגיעו הסטודנטים לסיכום עם הממשלה כי תת-הוועדה לשכר לימוד תוחלף בתת-ועדה (ללא חילופי יו"ר) בה ישבו 4 נציגי סטודנטים מתוך 9 חברים בתת-הוועדה כולה ובתמורה חזרו בהם נציגי הסטודנטים מכוונתם להשבית את הלימודים.
עם זאת, מספר שבועות לאחר מכן כפרו נציגי הסטודנטים בהבנות הקודמות והכריזו על השבתת האוניברסיטאות והמכללות המתוקצבות. הפעם ארכה השביתה 41 ימים, ובמהלכם אורגנו הפגנות רבות ואירועי מחאה שקראו למנוע את "שחיטת ההשכלה הגבוהה" (על משקל שמו של יו"ר הוועדה, שוחט). במהלך השביתה נערכו מגעים בין נציגי הסטודנטים לבין נציגי ראש הממשלה, על מנת להגיע להבנות שיביאו לסיום השביתה תוך מתן אפשרות לוועדת שוחט לבצע את תפקידה. לאחר מספר טיוטות אותן הגישה הממשלה כהצעה לראשי הסטודנטים, קיבלו אלה הסכם פשרה, על פיו לא ישתנה שכר הלימוד ללא הסכמה מצד הסטודנטים, וסיימו את השביתה והמאבק המאורגן כנגד הוועדה ב-22 במאי. משרד האוצר מצידו סירב לתקצב את המלצות הוועדה לרפורמה ללא העלאת שכר הלימוד. כתוצאה משביתת הסטודנטים הוארך סמסטר ב', במרבית האוניברסיטאות והמכללות בישראל, בשלושה עד ארבעה שבועות.
במקביל התגבש גם צוות אלטרנטיבי לבחינת הרפורמות בהשכלה הגבוהה, ביוזמתו ועריכתו של פרופ' אילן גור-זאב מהפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה. במהלך 2007, ועוד בטרם פורסם דו"ח ועדת שוחט, פרסם הצוות את נייר העמדה האלטרנטיבי "נגד תיעוש האוניברסיטאות בישראל".
ראו גם

ועדת וינוגרד (לשכר לימוד)
סטודנטים מפגינים נגד ועדת שוחט בגן וואהל לוורדים בירושלים
סטודנטים מפגינים נגד ועדת שוחט בתל אביב
דניאל פרידמן

ערך זה עוסק בפרופסור למשפטים ושר המשפטים. אם התכוונתם לשחמטאי, ראו .
דניאל יונה (דני) פרידמן (נולד ב-17 באפריל 1936) הוא פרופסור אמריטוס למשפטים באוניברסיטת תל אביב ובמכללה למינהל, חתן פרס ישראל לחקר המשפט (1991) וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. כיהן כשר המשפטים בממשלת ישראל השלושים ואחת.
ראשית חייו ומשפחתו

דניאל יונה פרידמן נולד בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, בן לוויקטור וליהודית לבית כרמי, והוא דור שביעי בארץ מצד אמו. הוא נשוי ואב לשלושה, ומתגורר ברמת אביב. למד בגימנסיה גאולה, שסבו ישראל ויינברג ייסד, במגמה ריאלית, והיה פעיל בצופים.
ב-1953, בגיל 17, החל כעתודאי את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחריהם שירת כקצין משפטים.
עמדותיו בנוגע למערכת המשפט בישראל

כאיש מפלגת שינוי, נהג במשך שנים רבות להגן על בית המשפט העליון מהתקפות של החוגים החרדים. הוא כתב ש"ההתקפות שלוחות הרסן של אגודת ישראל על בית המשפט העליון ונשיאו מלמדות על הסכנה" ו"מדובר בחלק מהתכחשות כוללת למנגנונים הדמוקרטיים שהקימה המדינה. השאלה אינה נוגעת רק להליך מינוי שופטי העליון, שנחשב לאחד הטובים והמאוזנים מסוגו".
מאוחר יותר הפך ביקורתי כלפי מערכת המשפט בישראל. לדבריו
החלה בשנות ה-80 של המאה ה-20 תפנית, בה עבר בית המשפט העליון "מאקטיביזם שיפוטי מתון וזהיר לאקטיביזם שיפוטי חריף, שהרחיב באופן דרסטי את שיקול דעתם ואת כוחם של בתי המשפט". במאמרו, מציין פרידמן כי התהליך הזה גבה מחיר כבד, כאשר "המכנה המשותף של הקהילה המשפטית התערער", ו"נפגע קשות הביטחון המשפטי" בתחום האזרחי. כמו כן, נפגעו לפי פרידמן לא אחת "הביטחון המשפטי, האוטונומיה של הצדדים, הציפיות הסבירות שלהם והאמון בבתי המשפט". פרידמן החל לכתוב באופן סדיר ב"ידיעות אחרונות" ופרסם שם סדרת מאמרים שבה ביקר את בית המשפט העליון, ובפרט את דורית ביניש, ואת הכוונה למנותה לנשיאת בית המשפט העליון.
פרידמן תומך בצמצום הביקורת השיפוטית על חוקים שחוקקה הכנסת ובעיגונה בחוק, וכן מתנגד לביטול החלטות ממשלה שאינן מנוגדות לחוק מטעמים של חריגה ממתחם הסבירות. מאידך הוא סובר שיש לקיים את החלטות בתי המשפט גם כשהתקבלו בחוסר סמכות.
בעקבות הרשעתו של חיים רמון פרסם פרידמן מאמר ב"ידיעות אחרונות", שבו תקף בחריפות את היועץ המשפטי לממשלה, את פרקליט המדינה, את שופטיו של רמון ואת מערכת בתי המשפט בישראל. בין השאר כתב:
היועץ המשפטי ופרקליט המדינה נכשלו בהעמדה לדין ללא יסוד מספיק. אולם הכישלון החמור ביותר הוא של בית המשפט, שבמקום להגן על מי שלא היה מקום להעמידו לדין, החליט להרשיעו ולהרוס את חייו ללא יסוד מספיק בחומר הראיות.
ספריו

ספרים שכתב:
ביטוח רכב מנועי (1972).
דניאל פרידמן ונילי כהן, חוזים א (1991), חוזים ב (1992), חוזים ג (2003), חוזים ד (2011), אבירם הוצאה לאור.
הרצחת וגם ירשת – משפט, מוסר וחברה בסיפורי המקרא, הוצאת דביר, 2000, מהדורה שנייה מורחבת 2022 בהוצאת ידיעות ספרים. הספר תורגם לאנגלית ויצא לאור בארצות הברית.
דניאל פרידמן ואלרן שפירא בר-אור, דיני עשיית עושר ולא במשפט, הוצאת נבו 2015
הארנק והחרב: המהפכה המשפטית ושִברה, הוצאת ידיעות ספרים, 2013.
לפני המהפכה: משפט ופוליטיקה בעידן התמימות, הוצאת ידיעות ספרים, 2015.
קץ התמימות: משפט ושלטון בישראל, הוצאת ידיעות ספרים, 2019 - מהדורה מעודכנת ומשולבת של הספרים "הארנק והחרב" ו"לפני המהפכה".
המשפט: מבט כללי (קצת ספקני), הוצאת נבו, 2024
ספרים שערך:
דיני חיובים - חלק כללי, אבירם הוצאה לאור, 1994.
דניאל פרידמן ויצחק שילה (עורכים), ספר לובנברג - קובץ מחקרים לזכרו של השופט ה.ש. לובנברג, הוצאת בורסי, התשמ"ח.
אהרן ברק ודניאל פרידמן (עורכים),  ספר מנשה שאוה - מחקרים במשפט לזכרו, הוצאת רמות, 2006.
חיים כהן, דת ודין, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר 2009, ערך והוסיף מבוא: דניאל פרידמן
J Beatson, D Friedmann (editors), Good faith and fault in contract law, Clarendon Press, 1995.
D Friedmann, D Barak-Erez, Human rights in private law, Hart, 2001.
D Friedmann, E.J. Mestmaecker (editors), Rules for Free International Trade in Services, Nomos, 1990.
D Friedmann, E.J. Mestmaecker (editors), Conflict Resolution in International Trade, Nomos, 1993.
ראו גם

הארנק והחרב
הפיגוע בישיבת מרכז הרב

| --- | --- |

שלט הנצחה לנרצחי הפיגוע
 תאריך:  6 במרץ 2008
 מקום:  ישיבת מרכז הרב, ירושלים, ישראל
 קואורדינטות:  31°47′16″N 35°11′49″E﻿ / ﻿31.787819444444°N 35.196816666667°E﻿ / 31.787819444444; 35.196816666667
 סוג:  פיגוע ירי
 נשק:  רובה סער מסוג קלצ'ניקוב
 הרוגים:  8
 פצועים:  9
 מבצע:  עלא הישאם חוסיין אבו דהיים
  (למפת ירושלים מוגדלת) הפיגוע בישיבת מרכז הרב(למפת ירושלים רגילה) הפיגוע בישיבת מרכז הרב
 
האנדרטה לזכר הנרצחים בכניסה לספריה במרכז הרב
הרב ירחמיאל וייס נואם באזכרה בישיבת מרכז הרב לזכר הנרצחים בפיגוע
הפיגוע בישיבת מרכז הרב היה פיגוע ירי שבוצע ב-6 במרץ 2008 (אור לל' באדר א' ה'תשס"ח). במהלך הפיגוע רצח המחבל, שהיה נהג הסעות של בית הספר מימון הצמוד לישיבה, שמונה תלמידי ישיבה בישיבת מרכז הרב בשכונת קריית משה בירושלים (שלושה מתלמידי הישיבה הגבוהה מרכז הרב וחמישה מתלמידי ישיבת ירושלים לצעירים) ופצע תשעה תלמידים. פיגוע הירי נפסק כאשר אברך בישיבה וקצין צה"ל ירו במחבל והרגוהו.
הפיגוע

המחבל, עלא הישאם חוסיין אבו דהיים, בן 26, היה בן אחת החמולות הגדולות, העשירות והנודעות בשכונת ג'בל מוכאבר שבמזרח ירושלים. באוקטובר 2007 נעצר ונחקר על ידי שירות הביטחון הכללי, אך שוחרר. הוא הועסק כנהג רכב הסעות בירושלים, והיה בעל עבר פלילי בגנבת רכב ונשק, ובמהלך השנתיים הקודמות לפיגוע היה בתהליך של שיבה לאסלאם.
בשעה 20:36, הגיע המחבל לישיבת מרכז הרב. הוא נשא בידיו קופסת קרטון של טלוויזיה שבה החביא רובה סער מסוג קלצ'ניקוב ומחסניות נוספות. הוא נכנס לחצר הישיבה בכניסה הראשית, הניח את קופסת הקרטון, הוציא ממנה את הרובה, ופתח באש על קבוצת תלמידים מישיבת ירושלים לצעירים וישיבת מרכז הרב שעמדו בכניסה לפנימיית הישיבה, הנמצאת מול מדרגות הכניסה. מירי זה נהרגו שלושה תלמידים: יונדב חיים הירשפלד, רועי אהרון רוט ויונתן יצחק אלדר.
לאחר הירי הראשוני פנה המחבל לספריית הישיבה והחל לירות בשוהים במקום. מירי זה נהרגו חמישה תלמידים נוספים: שגב פניאל אביחיל, נריה כהן, יוחאי ליפשיץ, דורון מהרטה ואברהם דוד מוזס. יחד נהרגו שמונה תלמידים, ונפצעו תשעה נוספים, שלושה מהם קשה. שבעה־עשר תלמידים אחרים ניצלו כשהסתגרו בכיתת לימוד הצמודה לספרייה וחסמו את הדלת בעזרת שולחן כבד.
על פי תחקיר המשטרה, שני שוטרי סיור, שוטר ושוטרת, הגיעו למקום. בניגוד להנחיות המשטרה נמנעו שניהם מלחתור למגע עם המחבל. השוטרת עצרה אוטובוס בסמוך והשוטר נכנס עם רובה לחצר הישיבה אולם לא ירה כלל. מיד לאחר מכן הגיעו למקום אחד מאברכי הישיבה, הרב יצחק דדון, שהיה חמוש באקדח, וסרן דוד שפירא, בוגר הישיבה המתגורר בסמוך, קצין צה"ל מגדוד 890 של חטיבת הצנחנים, שהיה חמוש ברובה סער. שפירא התעלם מאזהרות השוטר שלא להיכנס. שניהם ירו במחבל והרגו אותו בפתח הספרייה, כ־15 דקות לאחר תחילת האירוע.
סייעו בזיהוי הגופות הרב יעקב אלעזר כהנא שפירא ראש הישיבה, הרב רא"ם הכהן שלימד אמונה בישיבה באותה עת והרב ירחמיאל ויס ראש הישיבה לצעירים.
שפירא קיבל ציון לשבח מאלוף פיקוד המרכז, גדי שמני ודדון קיבל תעודת הוקרה מהמשטרה.
בהלוויית הנרצחים השתתפו אלפי אנשים. נשאו דברי הספד: הרב יעקב שפירא ראש ישיבת מרכז הרב, הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר, הרב ירחמיאל וייס ראש הישיבה לצעירים וראש עיריית ירושלים אורי לופוליאנסקי.
תגובות לפיגוע > תגובות בישראל

שרת החינוך, יולי תמיר, הגיעה לביקור ניחומים בישיבת ירושלים לצעירים, ולאחר מכן במרכז הרב. בצאתה, לאחר ששוחחה עם תלמידים וצוות המחנכים במקום, קראו מפגינים קריאות גנאי כלפי השרה ותקפו את המשלחת באלימות מילולית ופיזית. ראש הממשלה אהוד אולמרט התבקש לא לבוא לביקור תנחומים בישיבה, עקב התנגדותם הפוליטית של ראשי הישיבה אליו. שר הביטחון אהוד ברק, הרמטכ"ל גבי אשכנזי ומשלחת ח"כים בראשות יו"ר הכנסת דליה איציק התקבלו ללא אירועים חריגים.
הציבור החרדי הגיב בזעזוע לפיגוע בישיבה הציונית-דתית, והאדמו"ר מבלז, הרב ישכר דב רוקח, אף השתתף בהלווייה וביקר את הפצועים. גם הרב אהרן טייטלבוים, מאדמו"רי סאטמר האנטי-ציונית התבטא בכאב ואנשי נטורי קרתא שלחו מכתב תנחומים להורי הנרצחים. עם זאת, הרב דן סגל האשים את הציונות הדתית בפיגוע, בשל השקפתה הנוגדת את שלוש השבועות. חבר הכנסת טלב א-סאנע גינה את הפיגוע ושלח את תנחומיו למשפחות ההרוגים. שורת רבנים התבטאו נגד העסקת ערבים מחשש פיקוח נפש.
הח"כים זבולון אורלב, אריה אלדד וגלעד ארדן דרשו לגרש את משפחת המחבל מישראל ולפרק את סוכת האבלים.
עשרה ימים לאחר הפיגוע הפגינו מאות פעילי ימין בטיילת ארמון הנציב, הסמוכה לכפר ג'בל מוכאבר, שבו התגורר המחבל, וקראו להרוס את ביתו. כמאה מפגינים הצליחו לעבור את מחסומי המשטרה ולהיכנס לכפר, ובו השליכו אבנים וקראו לנקמה ולהריסת הבית. נדיה מטר הבהירה כי אין בכוונת המפגינים לפגוע באיש, אלא להרוס את הבית בלבד. 22 מהמפגינים הובאו למעצר ושני שוטרים נפצעו
ב-19 בינואר 2009 אטם צה"ל את ביתו של המחבל.
תגובות לפיגוע > זיכרון והנצחה

תלמידי הישיבה לצעירים הוציאו ספר זיכרון לנרצחי הפיגוע, בשם "שמונה נסיכי אדם" (על פי הפסוק: ”וְהָיָה זֶה שָׁלוֹם; אַשּׁוּר כִּי יָבוֹא בְאַרְצֵנוּ וְכִי יִדְרֹךְ בְּאַרְמְנוֹתֵינוּ וַהֲקֵמֹנוּ עָלָיו שִׁבְעָה רֹעִים וּשְׁמֹנָה נְסִיכֵי אָדָם” (ספר מיכה, פרק ה', פסוק ד')). בכ"ט באדר ה'תשס"ט הוכנסו שמונה ספרי תורה בתהלוכה שיצאה מישיבת מרכז הרב - ספר תורה אחד כנגד כל אחד מהנרצחים. הספרים הוכנסו לבתי כנסת שבחרו המשפחות.
לאחר השבעה, הגיעו לקדמת ציון השוכנת מול מקום מגורי המחבל, סגן ראש הממשלה ושר התמ"ת אלי ישי, בלווית יו"ר האיחוד הלאומי אורי אריאל, והבטיח ש"במקום יבנו שמונה מאות יחידות דיור חדשות – מאה כנגד כל אחד מהנערים שנרצחו בפיגוע". ב-23 במרץ 2008 תרם איש העסקים הלונדוני סיריל שטיין ספר תורה ל"קדמת ציון" לעילוי נשמת נרצחי הטבח.
בעקבות הפיגוע הקימה קבוצת תלמידים בישיבה את פרויקט "בשביל הנשמה", שבמסגרתו מודפסות חוברות לזכר הנרצחים, אשר עוסקות בנושאים דתיים-חינוכיים המחולקים לימים. לאחר כשנתיים שבהן הופצו החוברות על ידי הישיבה, פרס מינהל החינוך הדתי במשרד החינוך את חסותו על הפרויקט והחל להפיץ את החוברות לכלל תלמידיו לקראת החופש הגדול. מערך נוסף היוצא על ידי "בשביל הנשמה" לזכר הנרצחים הוא הלימוד היומי באמונה, במסגרתו יוצאים לאור כתבי ראשונים ואחרונים העוסקים באמונה במהדורות מנוקדות מחולקות ללימוד יומי ובתוספת ביאורים והרחבות.
מאז הפיגוע מתקיים מידי ליל שישי שיעור בספריית הישיבה, לזכר הנרצחים. ומדי שנה מקיימות ישיבת מרכז הרב והישיבה לצעירים אזכרה סמוך לתאריך הפיגוע.
כמו כן מאז הפיגוע הישיבה מוציאה לאור פעמיים בשנה כתב עת פנימי הנקרא "מבית מדרשנו" ובו חידושים בגמרא, בהלכה ובאמונה מפרי עטם של רבני הישיבה ותלמידיה על המסכת הנלמדת.
כעשור לאחר הפיגוע יצא אלבום לזכרם של הנפגעים בשם "כנפי רוח" בביצוע מקהלת הישיבה לצעירים ואמנים מפורסמים. באלבום נכלל גם השיר "ניגון של גמרא", המתאר את הפיגוע, השיר נכתב על ידי דבה קלרמן, סבתו של יוחאי ליפשיץ, הולחן בידי בן ציון צינקין ובוצע על ידי רועי ידיד עם תלמידי הישיבה, במהלך השיר מושמע קטע קצר מתוך ההספד של הרב ירחמיאל וייס על הנרצחים.
הרב חיים סלומון הוציא קובץ על מסכת שבת לעילוי נשמת יונתן אלדר, הרב איתן שנדורפי (ר"מ בישל"צ) הוציא את ספרו הדר המועדים - פורים, לעילוי נשמת יהונדב הירשפלד.
תגובות לפיגוע > תגובות ברשות הפלסטינית

לאחר הפיגוע הוקמה בבית המחבל סוכת אבלים ובמקום הונפו דגלי חמאס וחזבאללה. בירדן, שבה חיים קרובי משפחתו של המחבל, השלטונות הירדנים אסרו להקים את סוכת האבלים בשנית.
על הפיגוע לקחו אחריות גדודי אל-אקצא של הפת"ח וכן ארגון לא ידוע בשם "פלוגות עימאד מורנייה" של חופשיי הגליל. גם החמאס לקח אחריות, אך חזר בו מהודעה זו. ב-25 בדצמבר 2010 לקח החמאס על עצמו בשנית אחריות לפיגוע.
אבו מאזן גינה את הפיגוע אך גורמים בפת"ח ובחמאס קראו לחגוג את האירוע, וטענו שהוא מהווה תגובה ל"אלימות הקשה השבוע ברצועת עזה, והרג של יותר מ-120 פלסטינים בידי צה"ל" במסגרת מבצע חורף חם שהסתיים שלושה ימים לפניו. סקר שנערך אחרי הפיגוע, העלה ש־84% מהפלסטינים הביעו תמיכה בפיגוע.
תגובות לפיגוע > ברחבי העולם

ברחבי העולם פורסמו גינויים רבים לפיגוע בין השאר גינו את הפיגוע ארצות הברית, ארגנטינה, סין, אירלנד, ומזכ"ל האו"ם באן קי-מון.
מועצת הביטחון של האו"ם דנה בגינוי של הפיגוע, אך על רקע דרישת לוב לכלול בו גינוי לפעולות צה"ל, לא הוסכם על אף הצעת נוסח.
ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל גינה את הפיגוע והוסיף להודעת הגינוי קריאה שלא לפגוע באזרחים פלסטינים בתגובה.
הרצל שפיר

| --- | --- |

הרצל שפיר בביקור בחטיבה 35, מרץ 1973
 לידה:  10 ביולי 1929 ב' בתמוז ה'תרפ"ט תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  26 בספטמבר 2021 (בגיל 92) כ' בתשרי ה'תשפ"ב רמת השרון, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 השתייכות:   פלמ"ח   צבא הגנה לישראל   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1947 – 31 בדצמבר 1980 (כ־34 שנים)
 דרגה:    אלוף (צה"ל)   רב ניצב (משטרה)
 תפקידים בשירות
 מפקד בית הספר לשריון  מפקד חטיבה 7  עוזר ראש אג"ם  ראש אגף כוח אדם  סגן הרמטכ"ל וראש אגף המטה הכללי  מפקד פיקוד הדרום
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מבצע קדש   מלחמת ששת הימים   מלחמת יום כיפור
 תפקידים אזרחיים
 מפכ"ל, יו"ר ועדות ציבוריות
 
שפיר כמפקד מחלקה בפלמ"ח
הרצל שפיר (10 ביולי 1929 – 26 בספטמבר 2021) היה אלוף בצה"ל והמפכ"ל ה-7 של משטרת ישראל.
נעוריו ושירותו בצה"ל

נולד בשם הרצל שכטרמן למרים לבית פרידמן ולצבי שכטרמן בתל אביב. למד בבית הספר תחכמוני במקווה ישראל ובבית הספר הימי בחיפה שליד הטכניון. התגייס לפלמ"ח בשנת 1947, והשתתף בשורה ארוכה של פעולות במסגרת הגדוד השלישי. בין השאר עמד בראש המסתערים על משטרת נבי יושע. לאחר גיוסו לצה"ל סיים קורס קצינים ושירת כמדריך בבית הספר לקצינים. ב-1950 שוחרר משירות סדיר בצה"ל, והחל לשמש מפקד פלוגת חי"ר במילואים. באותה שנה, בגיל 21, היה לאיש המילואים הראשון שסיים קורס מג"דים. לאחר זמן-מה חזר לשירות קבע, ומונה לקצין אג"ם בחטיבת מילואים. בשנים 1951–1952 שירת כקצין המבצעים של פיקוד הדרום ומפקד פלוגת סיור. לאחר שעבר הסבה לשריון, החל לשמש כמפקד פלוגת טנקים, קצין אג"ם במפקדת גייסות השריון ובמלחמת סיני היה קצין אג"ם של אוגדה 77. לאחר מלחמת סיני מונה למג"ד גדוד 52, והסב אותו מגדוד חי"ר בחטיבת גבעתי לגדוד שריון בחטיבה 7.
בשנת 1959 נשלח שפיר לבית הספר לפיקוד ומטה בקימברלי, ואחרי שסיים ושב לישראל מונה למפקד בית הספר לשריון, מפקד חטיבה 7 וסגן מפקד גייסות השריון. יצא ללימודי תואר ראשון בגאוגרפיה ובכלכלה באוניברסיטה העברית. לקראת מלחמת ששת הימים מונה לסגנו וראש מטהו של ישראל טל באוגדה 84. לאחר המלחמה שירת כראש מטה פיקוד המרכז, וב-1969 מונה לעוזר ראש אג"ם. ב-1972 היה מפקד עוצבת עמוד האש במינוי חירום.
בספטמבר 1972 מונה לראש אגף כוח האדם והועלה לדרגת אלוף. הוא שירת בתפקיד זה במהלך מלחמת יום הכיפורים באפריל 1974 מונה לראש אגף המטה הכללי ובמרץ 1976 למפקד פיקוד הדרום. לקראת סיום שירותו בצה"ל יצא בשנת 1978 לחופשת לימודים בארצות הברית.
כהונתו כמפכ"ל משטרת ישראל

ב-1 בינואר 1980 מונה שפיר לתפקיד המפכ"ל ה-7 של משטרת ישראל. שפיר הכניס למשטרת ישראל שיטות טיפול בכוח אדם שהיו מקובלות בצה"ל, במטרה לשפר את איכות המשרתים במשטרה. בין השאר, פורסם בדבר שהוא עובר על תיקיהם של כל המועמדים לתפקידים בכירים ולא הסתפק, כמו קודמיו, בהמלצות שקיבל מפקודיו. בתאריך 31 בדצמבר 1980 פיטר שר הפנים ד"ר יוסף בורג, שהיה גם השר הממונה על משטרת ישראל, את הרצל שפיר מהמשטרה בטענה כי לא דיווח אמת בשורה של מקרים.
לטענת שפיר הפיטורים נעשו בגלל רצונו של השר בורג כי המשטרה לא תחקור ב"תיק אפרסק", מחשש שהחקירה תסבך אותו. היועץ המשפטי לממשלה, פרופ' יצחק זמיר, שבדק את החומר, דחה את רוב האשמות של שפיר נגד בורג. שפיר גם נמנע מלהצטרף לעתירה לבג"ץ נגד פיטוריו והיא נמחקה. שפיר אמר כי בעקבות פיטוריו, הוא נמנע מלקבל על עצמו כל תפקיד בשירות המדינה אף על פי שטען שהוצעו לו כמה תפקידים בכירים.
תפקידיו הציבוריים

לקראת הבחירות לכנסת ה-10 ב-1981, שובץ שפיר במקום החמישי ברשימת מפלגת תל"ם בראשות משה דיין לכנסת, אך המפלגה קיבלה רק שני מנדטים ושפיר נשאר מחוץ לכנסת.
לאחר פרישתו מהמשטרה ב-1980 שימש שפיר כיו"ר וחבר במספר ועדות ציבוריות, בהן:
ועדת שפיר שמינה הרמטכ"ל אהוד ברק ב-1992, לבחינת ניצול מיטבי של כוח האדם בצה"ל במגמה להמליץ על דרכי פעולה לצמצום ימי שירות המילואים הפעיל וקיצור שירות החובה בעתיד.
ועדת שפיר שמינה השר לאיכות הסביבה גדעון עזרא לבחינת ההיערכות והטיפול בחומרים מסוכנים ברגיעה ובשעת-חירום.
ועדת שפיר שמינה הרמטכ"ל דני חלוץ לבחינת הארגון המקיף מחדש שביצע צה"ל במהלך 2005. על הוועדה הוטל לבחון את השינויים שנעשו וכיצד הם השפיעו על ניהול מלחמת לבנון השנייה. הדו"ח שהוציאה הוועדה מתחת ידה קבע כי הארגון מחדש "גרם לעיוות נוראי" ולהוצאות תקציביות גדולות ומיותרות. הדו"ח מתח ביקורת גם על הנחת המוצא של צה"ל בתקופה שקדמה למלחמה, לפיה מלחמה כוללת לא צפויה בזמן הקרוב, שהובילה לביטול אימוני כוחות היבשה. במלחמה עצמה, ציטט שפיר מפקדים בצה"ל, שאמרו, כי "לא חזבאללה עצר את צה"ל, צה"ל עצר את עצמו". יתרה מכך, נקבע בדו"ח, למרות שישראל פתחה במלחמה היא לא ניצלה היטב את "יתרונותיו של היוזם". עוד קבע שפיר כי בראייתו, בישראל לא יכול קצין בכיר מחיל האוויר לשמש כרמטכ"ל.
בשנת 2004 היה בין החותמים על מכתב תמיכה של בכירי מערכת הביטחון בתוכנית ההתנתקות, הקובעת שהתכנית חיונית לביטחון ישראל.
משפחתו

שפיר היה אחיו הצעיר של חבר הכנסת לשעבר אברהם שכטרמן. היה נשוי לאורה (1931–1977) ואב לשלושה ילדים. בנו, צבי, נפצע באורח קשה במלחמת יום הכיפורים ונפטר ב-1997.
שפיר התגורר ברמת השרון. נפטר ב-26 בספטמבר 2021, בשנתו, בגיל 92. נקבר בבית העלמין ברמת השרון.
פרסומים

מלחמת יום הכיפורים: מבט שונה: האירועים שקדמו והובילו למלחמה, מהלך המלחמה, תוצאותיה והשלכותיה, 1967–1977. מודן הוצאה לאור 2020.
הערות שוליים

↑  מינויים והעלאות בצה"ל, דבר, 1 באוגוסט 1969
↑  דרגת אלוף לש. להט, מפקד הכוחות המשוריינים בסיני, דבר, 1 באוגוסט 1969
↑  הרצל שפיר נתמנה ראש אכ"א ואלוף, דבר, 1 בספטמבר 1972; המשך
↑  עדות הרצל שפיר בפני ועדת אגרנט, באתר ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון.(הקישור אינו פעיל, 29.9.2021)
↑  ראובן שפירא, המינויים החדשים הצפויים במשטרה הפתיעו המחוזות, דבר, 10 במרץ 1980
↑  זמיר דחה את רוב האשמות שפיר נגד בורג בפרשת אפרסק סופר "דבר" בירושלים, דבר 17 באפריל 1981, עמוד 1
↑  ביטלו העתירה לבג"ץ נגד פיטורי שפיר דבר, 8 בינואר 1981, עמוד 1
↑  ספר "האסופה" - הרצל שפיר עמ' 7
↑  זאב שיף, אשכנזי יבטל רוב השינויים הארגוניים שהוביל חלוץ, באתר הארץ, 26 בפברואר 2007
↑  אטילה שומפלבי, בתגובה למכתב הרבנים: "מכתב אלופים" בעד התנתקות, באתר ynet, 29 באפריל 2004
↑   הובא למנוחות אלוף בדימוס הרצל שפיר ז"ל, באתר צה"ל, 27 בספטמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463032005171  ISNI: 0000 0003 6968 7237  LCCN: no2020129102  VIAF: 248338031   WorldCat (עם VIAF): 248338031 
מטכ"ל במלחמת יום כיפורים. הרמטכ"ל רא"ל דוד אלעזר, אלוף במיל שמואל אייל, אל"ם אהרון לברן, אלוף אהרון יריב, ראש אגף כוח אדם אלוף הרצל שפיר, שמעון אבידן מבקר מערכת הביטחון, עומד רל"ש הרמטכ"ל סא"ל אבנר שלו, אוקטובר 1973.