stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טורי ברץ'
קורות חייה

טרי ברץ' נולדה כטרי רובינסון בואלי פורג' שבפנסילבניה, בתה של ארל "באד" רובינסון (1923 - 2007), משקיע אמיד, וריבה (לבית שפירא), שחקנית יהודייה ובת הזוג של השחקנים סטיב מקווין ומרלון ברנדו. גדלה עם שלשת אחיה, רוברט, ג'יימס ולאונרד, בבית חווה.
ברץ' למדה בבית הספר אגנס ארווין בפנסילבניה, בו שימשה כקפטן של נבחרת הטניס. למדה באוניברסיטת פנסילבניה, בה הייתה חברה באחוות "קאפא אלפא תטא" (Kappa Alpha Theta). התמחתה בתולדות האמנות, וסיימה את לימודיה בשנת 1988. לאחר מכן עברה לניו יורק, שם החלה לעבוד עם מעצבי אופנה. עבדה במגזין הרפרס בזאר, ורה וואנג, וכרעיונאית עבור פולו ראלף לורן.
בפברואר 2004 החלה לשווק מותג אופנה בשם "TRB", שהפך לימים ל"טורי ברץ". באפריל 2012 גדלה החברה ל-68 חנויות ברחבי העולם, 48 בארצות הברית ו-20 בעולם. קו האופנה שלה נמכר בלמעלה מ-1000 חנויות ברחבי העולם. חנות הדגל שלה ממוקמת בשכונת נוליטה במנהטן.
סגנון העיצוב שלה תואר כדומה ל"שיק בוהמי" (preppy-boho). מוצריה ידועים כקלים ללבישה. נחשבת לאחת ממובילות האופנה של הפיכת החולצה לפריט אופנה. הבגדים בעיצובה מתאימים לקהל יעד רחב שכולל נשים עובדות, "אמהות כדורגל" (soccer mom), נשות חברה ונשים אמידות. ברץ' קראה לקו הנעליים השטוחות הפופולרי שלה "ריבה בלרינה" על שם אמה.
בינואר 2013 העריך המגזין "פורבס" את הונה במיליארד דולרים.
בשנת 2008 זכתה, בין היתר, בפרס מעצב האביזרים של השנה מטעם מועצת מעצבי אופנה של אמריקה. בשנת 2008 ייסדה קרן המספקת "הזדמנויות כלכליות לנשים ולמשפחותיהם". היא חברה במועצת המנהלים של מרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג והייתה יושבת ראש גאלת האביב בתיאטרון הבלט האמריקאי. בשנת 2008 זכתה באות כבוד מטעם הארגון הפילנתרופי C.H.I.P.S על תמיכתה.
בשנת 2024 נכללה ברשימת טיים 100.
הערות שוליים

↑  Fashion Tycoon Tory Burch Becomes A Billionaire (Thanks, In Part, To $200 Ballet Flats)
↑  Tory Burch: The 100 Most Influential People of 2024, TIME, ‏2024-04-17 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012385149605171  GND: 1075652987  ISNI: 0000 0004 4420 243X  LCCN: no2014151123  VIAF: 312881906   WorldCat (עם VIAF): 312881906
טבח בתי הזיקוק

| --- | --- |

אנדרטה בחצר בתי הזיקוק לנרצחים בטבח במקום ב-י"ז בטבת תש"ח (30/12/1947)
 תאריך:  30 בדצמבר 1947 
 מקום:  בתי זיקוק לנפט 
 קואורדינטות:  32°47′36″N 35°03′07″E﻿ / ﻿32.7934°N 35.0519°E﻿ / 32.7934; 35.0519
 סוג:  פיגוע, טבח 
 הרוגים:  39 
 פצועים:  49 
 מבצע:  ארגון צבאי לאומי 
  (למפת חיפה מוגדלת) טבח בתי הזיקוק(למפת חיפה רגילה) טבח בתי הזיקוק(למפת הגליל המערבי רגילה) טבח בתי הזיקוק(למפת הגליל המערבי מוגדלת) טבח בתי הזיקוק
 
עיתון המשקיף של התנועה הרוויזיוניסטית מלמחרת הטבח, מדווח על 41 חללים במקום 39
חלקת חללי בתי הזיקוק
שלט הסבר בבתי הזיקוק על טבח העובדים היהודים במקום ב-30/12/1947. (התאריך בשלט שגוי)
טבח בתי הזיקוק אירע ב-30 בדצמבר 1947 בבתי הזיקוק במפרץ חיפה, במהלכו נהרגו 39 יהודים שעבדו במקום. הטבח אירע כתגובה להתקפה של האצ"ל בה נהרגו שישה פועלים ערבים. בפעולה של הפלמ"ח שבאה בעקבות הטבח, נהרגו יותר מ-60 ערבים וכן שלושה מהלוחמים.
רקע

בערב ההצבעה על תוכנית החלוקה עבדו בבתי הזיקוק כ-1,700 ערבים וכ-470 יהודים (בנוסף על שכבת ניהול בריטית). בעקבות התקבלות תוכנית החלוקה בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר, החלו התקפות רבות של ערבים על יהודים בכל רחבי הארץ. ראשי המוסדות הלאומיים וההגנה נקטו במדיניות של הבלגה, אך האצ"ל החליט להגיב בהתקפות נגדיות.
השתלשלות המאורעות

בבוקר 30 בדצמבר 1947 השליכו לוחמי אצ"ל קופסאות שימורים ממולאות בחומר נפץ מתוך מכונית חולפת לעבר קבוצה גדולה של פועלים ערבים שהמתינו בשער הכניסה לבתי הזיקוק, הרגו שישה פועלים ופצעו 42. מיד לאחר מכן, פרץ המון ערבי זועם לשטח בתי הזיקוק ותקף באמצעות מקלות, מוטות ברזל וסכינים, את הפועלים היהודים, כשהוא הורג 39 ופוצע 49 אחרים. לאחר יותר משעה הגיעו למקום כוחות של הצבא הבריטי והשליטו סדר. אוטובוסים ערביים הובאו למקום והפורעים הערבים הוסעו לבתיהם, מבלי שייעשה קודם כל ניסיון מצד המשטרה או הצבא לגילוי המשתתפים בטבח.
עוד באותו יום שלח פיקוד ההגנה ארבע מחלקות מהגדוד הראשון של הפלמ"ח ושתי מחלקות מחטיבת 'לבנוני' של חי"ש חיפה בראשות יוחאי בן-נון (כ-120 לוחמים), לפעולת נקם בכפרים בלד א-שיח' (כיום שכונת תל חנן בעיר נשר) וחוואסה (כיום שכונת בן דור בנשר), בהם התגוררו רבים מבין המשתתפים בטבח בבתי הזיקוק. הכוח הצבאי יצא בליל 31 בדצמבר 1947 מקיבוץ יגור דרך שביל על מורדות הכרמל (היום שמורת אשדות יגור) לכיוון בלד א-שייח'. פקודת המבצע הורתה לכוחות "להרוג מקסימום של גברים בוגרים, להרוס ריהוט וכו'", אבל להימנע מהריגת נשים וילדים. בפעולה הרגו כוחות הפלמ"ח למעלה מ-60 מתושבי הכפרים, חלקם נשים וילדים. בחוואסה נהרגו 16 גברים ו-19 נפצעו. בפעולה נהרגו גם שלושה מאנשי "ההגנה": חנן זלינגר, בן קיבוץ יגור, על שמו שכונת תל חנן בעיר נשר. חיים בן-דור, סטודנט בטכניון על שמו שכונת בן דור בעיר נשר, ועמוס גלילי שעל שמו שכונת גבעת עמוס, רחוב עמוס ובית ספר גלילות בעיר נשר. שלושתם נהרגו ב-1 בינואר 1948. חנן זלינגר וחיים בן דור נקברו בבית הקברות הצבאי בקיבוץ יגור. עמוס גלילי נקבר בתל אביב.
בעקבות הטבח, החליטה ההגנה לחטוף את אנשי האצ"ל שהשליכו את חומר הנפץ לעבר הפועלים הערבים. חטיפה זו הובילה לעימות בין האצ"ל ל"ההגנה", שכלל חטיפות נוספות, ובין החטופים היה גם איש האצ"ל ידידיה סגל, שאף עונה ומצא את מותו.
לאחר טבח בתי הזיקוק הוקמה פלוגת הנמל שפעלה בנמל חיפה בפיקודו של יוחאי בן-נון, ומטרתה הייתה להגן על הפועלים היהודים שהיוו מיעוט בקרב עובדי הנמל.
הנצחה

בשטח בתי הזיקוק הוקמה אנדרטה לזכר ההרוגים.
באנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל של העיר נשר השוכנת בגבעת נשר, מונצחים שמות 39 הנטבחים בטבח. בטקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בנשר מוקראים שמות הנרצחים יחד עם חללי העיר נשר.
הצומת המרכזי המחבר את חיפה עם הקריות ונשר, בסמוך לחוצות המפרץ על מחלף ההסתדרות בכביש 4, המוכר יותר כצומת וולקן, נקרא באופן רשמי כיכר הל"ט, לזכר 39 הנרצחים בטבח.
לקריאה נוספת

אורי מילשטיין, תולדות מלחמת העצמאות, כרך ב' החודש הראשון, פרק רביעי - מלחמת הערים - חיפה, הוצאת שרידות 1999
דוד קורן, הטבח בבתי הזיקוק והביטחון במקומות עבודה מעורבים בחיפה תש"ח, המרכז לתולדות כוח המגן - ההגנה על שם ישראל גלילי, 1988
הערות שוליים

↑   יעקב מרקוביצקי, המערכה על חיפה וסביבותיה במלחמת העצמאות, הפשיטה על בלד א-שיח', באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  יהודה לפידות, ‏האצ"ל בחיפה "האדומה", שער שמיני - מלחמת העצמאות, באתר "דעת"
↑  בתי זיקוק בחיפה, באתר "ארץ זוכרת יושביה"
Zachary Lockman, Comrades and Enemies. Chapter 8: The Descent into Madness
↑  דייוויד סלע, 70 שנים אחרי, באתר ישראל היום, 29 דצמבר 2017
↑   יעקב מרקוביצקי, המערכה על חיפה וסביבותיה במלחמת העצמאות, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  בני מוריס, קורבנות, הוצאת עם עובד, 2003, עמוד 192
שמות חללי טבח בתי הזיקוק באנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל, לאחר שדרוג האנדרטה באפריל 2022
שלט ההנצחה באנדרטה בגבעת נשר של נטבחי בתי הזיקוק. באנדרטה מונצח גם שמו של פלישמן שרגא עובד בתי הזיקוק שנרצח באותו היום בנווה שאנן ולא בטבח בתוך בתי הזיקוק
טורטייה

ערך זה עוסק בלחם מקסיקני עגול, דק ושטוח. אם התכוונתם לחביתת טורטייה ספרדית, ראו .
| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  לחם שטוח, tortilla and wrap bread 
 מוצא:  מסו-אמריקה 
 מרכיבים עיקריים:  maize 
 
טורטיות
טורטייה (בספרדית: Tortilla) היא סוג של לחם עגול, דק ושטוח. בצק הטורטיות עשוי תירס או קמח חיטה דקיק ואינו מכיל שמרים. מקורה של הטורטייה במקסיקו ומרכז אמריקה, והיא נפוצה כיום גם בארצות הברית ובקנדה. זהו מאכל מסורתי גם בקרב אינדיאנים מדרום-מערב ארצות הברית.
טורטיות נאפו במקסיקו עוד בטרם הגעת האירופאים לאמריקה, אך השם "טורטייה" ניתן להן על ידי הספרדים, בשל דמיונן לחביתות הטורטייה הספרדיות.
מקור השם "טורטייה" עצמו ב"טורטה" (torta), עוגה עגולה פשוטה.
מספר מאכלים מקסיקניים מבוססים על טורטייה עם מילוי, ולעיתים שלב נוסף של אפייה או טיגון, ביניהם: בוריטו, טאקו, אנצ'ילדה, קסדייה וטוסטדה.
באזורים שונים בספרד קיים לחם דומה. באזור הבסקי של ספרד הוא מכונה "טלו" (talo), בצפון ספרד, למשל באסטוריאס, הוא מכונה "פריקסואלוס" (frixuelos) ובגליסיה - "פיואס" (filloas).
טורטייה שימשה כפריט מזון ברבות ממשימות מעבורות החלל של נאס"א מאז 1985‏, בשל יתרונותיה כמזון מתאים בתנאי אי כבידה ובהיותה לחם חסר פירורים, העלולים לפגוע במִכשור עדין.
הכנת טורטייה

טורטיות מתירס הוכנו עוד בתקופה הקדם-קולומביאנית. קליפת גרעיני התירס הוסרה באמצעות בישולם במי סיד (תמיסה של בסיס הסידן - calcium hydroxide) ושטיפתם. תהליך זה מכונה "ניקסטמליזציה" (nixtamalization). הגרעינים נגרסו ונלושו לבצק, המכונה "מסה ניקסטמלרה" (masa nixtamalera). "מסה" הוא כל בצק המבוסס על גרעינים מרוסקים ולא על קמח; המילה "ניקסטמלרה" מתייחסת לתהליך הניקסטמליזציה שעברו הגרעינים. אם מייבשים את הבצק וטוחנים אותו לאבקה, מתקבל קמח המכונה "מסה הרינה" (Masa harina).
את הבצק מסה ניקסטמלרה שיטחו לעיגולים דקים. עיגולי הבצק נאפו על גבי קומל לוהט - במקור היה זה משטח טרקוטה, כיום משתמשים ביריעת מתכת (בדומה לסאג' הערבי).
להשריית התירס במים חשיבות תזונתית, כיוון שהיא גורמת לשחרור ויטמין B3 והחומצה האמינית החיונית, טריפטופן. התירס הובא מ"העולם החדש" לאירופה, אסיה ואפריקה, ללא מודעות לחיוניותו של שלב זה בהכנת מאכלים המבוססים על תירס. באזורים בהם התזונה התבססה על קמח תירס (כמו ספרד, צפון איטליה ודרום ארצות הברית) רבים חלו בשל כך בפלגרה.
במקסיקו, בליז, אל סלוודור, גואטמלה, הונדורס ומדינות לטינו אמריקה אחרות עדיין מכינים טורטייה בהכנה ידנית. את טורטיות התירס נהוג להגיש חמות; כשהן מתקררות, יש להן מרקם של גומי.
נשים הכינו את הטורטיות באמצעות "מַנוֹ" (mano) - מערוך אבן ומֵטַטֶה (metate) - משטח אבן מעט קעור בשוליו (כדי שהתירס לא ייפול ממנו).
טורטיות חיטה פותחו באזורי ספרד החדשה לאחר שהחיטה הובאה לשם מספרד. הבצק מבוסס מים וללא עלים, והוא נלוש ונאפה כמו טורטיות תירס. טורטיות אלו דומות ללחמים ללא שמרים האופייניים לארצות ערב, המזרח התיכון ודרום אסיה, אם כי הן דקות יותר וקוטרן קטן יותר. לחם דומה בסין הוא "לאובינג" וגם לחם רוטי ההודי דומה לטורטיית קמח.
קוטרן של הטורטיות נע בין 6 ל-30 סנטימטר באזורים שונים ובהתאם למאכלים שונים שהן משמשות עבורם.
בייצור מסחרי ובחלק מהמסעדות הגדולות צרים את הטורטיות באמצעות מכונה, המכינה את הטורטיות מהבצק.
הערות שוליים

↑  בניגוד לחביתות הספרדיות דהיום, באותה עת הן טרם טוגנו עם תפוחי אדמה, שכן מוצאם של תפוחי האדמה בדרום אמריקה
↑  torta ב-Diccionario de la Real Academia Española (מילון האקדמיה המלכותית הספרדית)
↑  מזון בטיסות חלל, באתר נאס"א
↑  בקליפות שנותרו מהתהליך השתמשו להזנת עופות
הכנת טורטיות באל סלוודור, בסביבות 1900. האם גורסת את גרעיני התירס באמצעות "מנו" (מערוך) על גבי "מטטה" (אבן טחינה), הבת לשה את הבצק לטורטיות.
מכונה לייצור טורטיות. (תמונה זהה עם הסברים באנגלית)
טיכי

| --- | --- |
סמל טיכיסמל טיכי

 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  שלזיה (פרובינציה) שלזיה
 תאריך ייסוד:  המאה ה-15
 שטח:  81.81 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  124,882 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  50°07′25″N 18°59′12″E﻿ / ﻿50.123611111111°N 18.986666666667°E﻿ / 50.123611111111; 18.986666666667 
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.umtychy.pl/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיטיכי(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיטיכי(למפת פרובינציית שלזיה רגילה) קטוביץ צ'נסטוחובה סוסנוביץ גליביצה ביילסקו ביאלה  לודז' שוו. אופולה פולין קטן צ'כיה סלובקיהטיכי(למפת פרובינציית שלזיה מוגדלת) קטוביץ צ'נסטוחובה סוסנוביץ גליביצה ביילסקו ביאלה  לודז' שוויינטו. אופולה פולין קטן צ'כיה סלובקיהטיכי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
טיכי (בפולנית: Tychy, נהגה: [ˈtɨxɨ] ‏האזנהקובץ:Pl-Tychy.ogg‏Ⓘ‏; בגרמנית: Tichau, טישאו) היא עיר בשלזיה שבדרום-מערב פולין, כעשרים קילומטרים דרומית לקטוביץ.
טיכי יושבת בקצה הדרומי של האזור התעשייתי של שלזיה עילית, היא ידועה במבשלות הבירה שלה ובמותג הבירה הבינלאומי טישקי (Tyskie) שהיה במשך שנים בבעלות אנהאוזר-בוש וכיום בבעלות מבשלות אסהאי (אנ').
נכון לסוף יוני 2016 חיים בטיכי קרוב ל-130,000 תושבים.
טוחן

ערך זה עוסק במקצוע. אם התכוונתם לאחת מל"ט מלאכות שבת, ראו .
אדם הלבוש כטוחן מימי הביניים, בפסטיבל במונסליס, איטליה
טוחן (או טוחנת) הוא מקצוע, המציין אדם אשר מפעיל טחנת קמח, לטחינת דגנים לקמח; או מטחנה לתבלינים, קפה,  מספוא לבעלי חיים וכדומה. לעיתים נקרא אדם "טוחן" גם כאשר המטחנה אינה פועלת יותר בייעודה המקורי. בשפות מסוימות, המונח המציין "טוחן" (מילר) הוא גם שם משפחה נפוץ מאוד: Müller בגרמנית או Miller באנגלית.
הפעלת מטחנות הוא מקצוע עתיק ביותר, שקיים כבר בחברות ציידים-לקטים וטוחנים מילאו תפקיד חשוב בהיסטוריה של החקלאות.
טוחנים עובדים בדרך כלל עם מוצרי מזון גולמיים ובייחוד עם דגנים. תהליך הטחינה מסייע לעיכול קל יותר של מרכיביו התזונתיים ושומר על שלמות השיניים.
כיום, כמעט ולא קיימים טוחנים במובן הקלאסי של המילה בחברות מתועשות, וטחינה נעשית בטחנות קמח או במפעלי מזון גדולים.
טוחן בתרבות

בשל חשיבותו ההיסטורית של מקצוע הטוחן בתרבות ובכלכלת העבר, טוחנים מאוזכרים בסיפורי עם רבים, למשל: בחתול במגפיים הטוחן הוריש לבנו הבכור את טחנת הקמח, לבן השני את הפרדות ולצעיר הבנים את החתול. בעוץ לי גוץ לי הטוחן מצהיר כי בתו מסוגלת לטוות קש לזהב. אגדה גרמנית מספרת כי הגמדים ממערות הגמדים עזרו לטוחן בעבודתו וכך הוא התעשר, ומשהעליב את הגמדים עזבוהו והוא הפך לעני מרוד.
סיפורו של הטוחן הוא השני בסיפורי קנטרברי שחיבר הסופר האנגלי בן המאה ה-14, ג'פרי צ'וסר.
אחת הדמויות ברובין הוד הוא מאץ' בן הטוחן.
הגבינה והתולעים: עולמו של טוחן בן המאה השש-עשרה הוא ספר עיון המבוסס על מציאות היסטורית, שכתב ההיסטוריון האיטלקי קרלו גינצבורג.
בתרבות הישראלית מאוזכר טוחן בשירים "בלדה לבת הטוחן" מאת איציק מאנגר, "דמעות הטוחן" מאת מרק ורשבסקי (נוסח עברי: אברהם לוינסון). במחזה "הרשלי מאוסטרופולי" מאת יעקב אורלנד, שהועלה ב-1966 בתיאטרון העירוני חיפה, מופיעה דמותה של פרלה, בת הטוחן.
בהלכה מלאכת טוחן היא אחת מל"ט מלאכות האסורות בשבת.
המילה טוחן מהווה פעמים רבות בתנ"ך ביטוי לקיום יחסי מין, כך מפרשים חז"ל את הנאמר על שמשון הגיבור "ויהי טוחן בבית האסורים" (שופטים טז כ"א), וכן את אמירתו של איוב "תטחן לאחר אשתי ועליה יכרעון אחרין" (איוב לא, י).
הערות שוליים

↑  מילות השיר "בלדה לבת הטוחן", באתר שירונט
↑  מילות השיר "דמעות הטוחן" והאזנה לו, באתר זמרשת
↑  הרשלי מאוסטרופולי, ארכיון התיאטרון העירוני חיפה, בספריית אוניברסיטת חיפה
↑  שמשון טוחן את נשות פלשתים בבית האסורים באתר דעת אמת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538453005171  GND: 4208219-5  LCCN: sh85049276  NDL: 00570306  NKC: ph117021
טיכון סיומושקין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 ביוני 1900 (יוליאני) סטאראיה קוטליה, רוסיה 
 פטירה:  6 במאי 1970 (בגיל 69) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית העלמין וגנקובסקויה 
 שפות היצירה:  רוסית 
 סוגה:  רומן 
 תקופת הפעילות:  מ-1928 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945 
 
טיכון זכרוביץ' סיומושקין (ברוסית: Тихон Захарович Сёмушкин‏; 13 ביוני 1900 - 6 במאי 1970) - איש חינוך וסופר רוסי סובייטי. נודע בעיקר בזכות פעילותו לפיתוח חברתי של צ'וקוטקה והספרים שכתב על הנושא.
ביוגרפיה

סיומושקין נולד בכפר סטאראיה קוטליה במחוז פנזה. בשנת 1916 סיים בית ספר נוצרי להכשרת מורים והתחיל ללמד. לאחר מהפכת אוקטובר למד עוד בבית ספר מקצועי והמשיך לעבוד כמורה.
בשנת 1924 צורף בתפקיד איש חינוך על ידי שלטונות ברית המועצות למשלחת לסיום הנוכחות של חברת מפרץ הדסון בצ'וקוטקה. סיומושקין התאהב באזור הצפוני הייחודי והמבודד על אף האקלים הקשה והתיידד עם התושבים המקומיים. סיומושקין היה שותף למשלחת סטטיסטית-כלכלית ולמשלחת אנתרופולוגית שחקרו את אזור צ'וקוטקה וייסד במקום מוסדות תרבות ובית ספר ראשון. יחד עם ולדימיר טן-בוגורז השתתף בפיתוח הכתב לשפה הצ'וקצ'ית, שהייתה חסרת כתב לפני כן, ובחיבור ספר לימוד קריאה ראשון בשפה זו.
בשנת 1936 סיומושקין פרסם בעקבות המלצת מקסים גורקי את הנובלה ארץ הצ'וקצ'ים ("צ'וקוטקה" ברוסית) באלמנך לכבוד השנה ה-19 למהפכת אוקטובר. בנובלה תיאר את חוויותיו מעבודתו בביסוס השלטון הסובייטי באזור. בשנת 1949 פרסם את הספר "אליטט פורש להרים", בו הציג את השינויים החיוביים שעברו על העם הצ'וקצ'י בעקבות התפתחות שהביא השלטון הסובייטי. על ספר זה סיומושקין זכה בפרס סטלין.
סיומושקין מת בשנת 1970. על שמו נקרא בית ספר בכפר הולדתו.
"ארץ הצ'וקצ'ים" יצא לאור בעברית בתרגום אברהם שלונסקי, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר 1945
"אליטט פורש להרים" יצא לאור בעברית בתרגום שמשון נחמני, ספריית הפועלים 1954
חיים יקרים

| --- | --- |

 בימוי:  שלומי אלדר
 הופק בידי:  אהוד בלייברג, יואב זאבי
 תסריט:  שלומי אלדר
 עריכה:  דרור רשף
 מוזיקה:  יהודה פוליקר
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  2010
 משך הקרנה:  86 דקות
 שפת הסרט:  עברית, ערבית, אנגלית
 סוגה:  סרט תיעודי 
 פרסים:  פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
חיים יקרים הוא סרט תיעודי ישראלי בבימויו של שלומי אלדר, שיצא בשנת 2010. הסרט עוקב אחר המאמצים להציל את חייו של תינוק מרצועת עזה המאושפז בישראל לצורך השתלת מח עצם, על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני. הסרט זכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר ובצל"ש בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
את הסרט מלווה פסקול מקורי שחיבר יהודה פוליקר.
הפקה וצילום

אלדר, כתב ערוץ 10 לרצועת עזה, מציין כי בשל הגבלות הכניסה שלו לרצועה, התדלדלה יכולתו להביא חומרים לחדשות הערוץ ולכן ניאות לבקשתו של ד"ר רז סומך לצלם כתבה על מוחמד. בעקבות שידורה בחדשות 10, החליט לתעד את האירועים בסרט, אך לא הצליח לגייס צוות שיסייע לו בצילומים ומקוצר הזמן החליט לצלמו בעצמו, במצלמת כתף סוני 400. רוב הסרט צולם כאמור על ידי אלדר עצמו, כך שלמעט רגעים שהוא ברכבו ובקטעי ארכיון חדשות, רק קולו נשמע ללא שדמותו נגלית לצופים. חלקים נרחבים מהסרט צולמו בין כותלי ובחצר בית החולים ספרא, כולל כניסה לתוך חדר הבידוד בו מוחזק מוחמד. קטעי מעבר בהם מעלה אלדר את הגיגיו, מצולמים מתוך מכוניתו, ואילו הקטעים בתוך רצועת עזה, לקיחת דגימות הדם מבני המשפחה וקבלת הפנים למוחמד, צולמו על ידי צלמים פלסטינים. לאורך הסרט משולבים קטעי חדשות על המבצע בעזה ופגיעת הקסאמים בשדרות.
את הסרט הפיקו אהוד בלייברג ויואב זאבי והוא זכה לתמיכה מקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, ומרשת. את נעימת הנושא והפסקול של הסרט חיבר יהודה פוליקר.
ביקורות ופרסים

הסרט זכה לשבחי המבקרים, בפסטיבל הקולנוע ירושלים השתתף בתחרות ון ליר בה זכה לצל"ש, וזכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2010. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, בפסטיבל הקולנוע בטליורייד בקולורדו, בפסטיבל הסרטים בהמפטונס ונבחר לסרט הנעילה של פסטיבל הסרטים הדוקומנטריים בלייפציג. זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית נרכשו על ידי רשת HBO, והוא נרכש להפצה בבתי קולנוע ביפן. הסרט שודר בערוץ 2 באפריל 2011 במסגרת רצועת הסרטים הדוקומנטריים של רשת.
ג'ון הורן, מבקר הקולנוע של הלוס אנג'לס טיימס ציין כי הסרט מעניק אור במקום בו יש חושך. תומאס פרידמן, העיתונאי זוכה פרס הפוליצר פרסם בניו יורק טיימס מאמר ובו המליץ לקוראיו, ובפרט לאלו המבקרים את ישראל כחלק מטרנד הדה לגיטימציה שעוברת, לראות את הסרט ולהבין את המציאות המורכבת במזרח התיכון. בתוכנית לונדון את קירשנבאום ראיינו השניים את אלדר, כשירון לונדון מציין שמדובר בסרט נפלא ואחד הסרטים הטובים ביותר שראה בשנים האחרונות.
הסרט נבחר כאחד מ-15 הסרטים ברשימת המועמדים המקוצרת לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט התיעודי אך לא נכלל ברשימת המועמדים הסופית. וול סטריט ג'ורנל בחר בסרט לאחד מ-10 הסרטים הטובים ביותר ב-2010.
הערות שוליים

↑  הזוכים 2010 באתר פסטיבל הסרטים ירושלים
↑  מרב יודילוביץ', "חיים יקרים" נרכש על ידי רשת HBO, באתר ynet, 22 באוגוסט 2010
↑  נירית אנדרמן, "חיים יקרים" של שלומי אלדר יופץ ביפאן, באתר הארץ, 11 באפריל 2011
↑  , אתר לוס אנג'לס טיימס, 3 בספטמבר 2010
↑  Steal This Movie, ניו יורק טיימס, 7 באוגוסט 2010
↑  שלומי אלדר על סרטו החדש "חיים יקרים", נענע10, 5 ביולי 2010
↑  נירית אנדרמן, "חיים יקרים" ברשימה המקוצרת לאוסקר, באתר הארץ, 21 בנובמבר 2010
↑  The Best Movies of 2010, אתר וול סטריט ג'ורנל, 24 בדצמבר 2010
| פרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| שנות התשעים של המאה העשרים | שאנן שיא (1991) • שנת 66' הייתה טובה לתיירות (1992)  • סנג'ין (1993)  • אל תגעו לי בשואה (1994)  • באבא לובה (1995)  • בית שאן: סרט מלחמה (1996)  • האולימפיאדה הראשונה של אמא (1997)  • יומן ראש הממשלה (1998) • הקומדיאנטים (1999) |  |
| העשור הראשון של המאה העשרים ואחת | רשימת אהבה (2000) • תומר והשרוטים (2001) • מייק ברנט - לס מואה ט'מה (2002) • ההרוג ה-17 (2003) • את שאהבה נפשי (2004) • 18 קילו אהבה (2005) • סובנירים (2006) • מרגל השמפניה (2007) • ילדי השמש (2008) • שיטת השקשוקה (2009) |  |
| העשור השני של המאה העשרים ואחת | חיים יקרים (2010) • הדירה (2011) • הצלמניה (2012) • שומרי הסף (2013)  • הנסיך הירוק (2014) • שיח לוחמים. הסלילים הגנוזים (2015) • פרינסס שואו (2016) • בן-גוריון, אפילוג (2017) • ארץ זרה (2018) • יונתן אגסי הציל את חיי (2019) |  |
| העשור השלישי של המאה העשרים ואחת | לאה צמל, עורכת דין (2020) • שפר בדרך להוליווד (2021) • מחברות שחורות (2022) • אם זה נגמר - ענבל פרלמוטר (2023) |  |
טובה פירון

טובה פירון משמאל עם ימימה אהרוני (יפה), פורים 1926
טובה פִירוֹן (15 באפריל 1911 - 2 ביוני 1999) הייתה שחקנית וזמרת בתקופת היישוב.
ביוגרפיה

פירון נולדה בשנת 1911 למרדכי ורבקה פירון, במשפחה בת ארבעה ילדים ברוסיה. עלתה לארץ ישראל בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 וסיימה את לימודיה בגימנסיה הרצליה. פירון שיחקה בתיאטראות "הקומקום" ו"המטאטא". היא נסעה ללונדון ללמוד משחק וב-1930 סיימה בהצטיינות את לימודיה באקדמיה המלכותית לאמנות הבמה בלונדון. כעבור זמן קצר נסעה שוב לבריטניה והתקבלה לתיאטרון בקיימברידג'. בראשית שנות ה-30 נישאה לאיש תיאטרון בריטי, ג'ורג' באייט (Bayat), והשניים היו הורים לבן, דוד. השניים נפרדו כעבור מספר שנים וב-1939 שבה לארץ עם בנה.
בזמן מלחמת העולם השנייה התחברה ללהקת שחקנים ונשלחה על ידי "שירות הבידור הצבאי הלאומי" של הצבא הבריטי להופיע בשירים רוסיים בפני חיילי בעלות הברית באיטליה. באחת מנסיעותיה בכבישי איטליה נתקלה בחיילי הבריגדה היהודית, שמעה את שירתם העברית והחלה לשיר בפניהם בעברית. בזאת הפכה מזמרת "רוסית" לזמרת עברית. הופיעה גם בפני שארית הפליטה. כשחזרה לארץ הופיעה על במת התיאטרון לי-לה-לו.
פירון נהגה לשיר שירים רוסיים רומנטיים בתרגום עברי. שירה המפורסם ביותר היה "תכול המטפחת", בתרגומו של אברהם שלונסקי, מהשיר המקורי ברוסית מאת המשורר היהודי-רוסי יאקוב (קובה) גאליצקי, בלחן של המלחין היהודי-פולני יז'י פטרסבורסקי. פירון הייתה הראשונה שביצעה את השיר, שבוצע בשנים הבאות על ידי זמרים אחרים, ביניהם אריק איינשטיין.
בתקופת מלחמת העצמאות הופיעה טובה פירון בפני חיילי צה"ל בחזיתות. לאחר המלחמה עבדה כמורה לאנגלית וגם הופיעה בתפקידי משנה במספר הפקות. ב-1967 השתתפה בסרטו של אורי זוהר, "שלושה ימים וילד".
בשנת 1977 הופיעה טובה פירון במותחן הפוליטי "קשר הדבש", בבימויו של יעוד לבנון, על פי תסריט של אריה קרישק. פירון ביצעה בסרט את להיטה הנודע "שן בני שן במנוחה". הסרט זכה במקום ראשון בתחרות סרטי עלילה באותה שנה. ב-1979 השתתפה בשני סרטים: "פרשת וינשל", בבימויו של אברהם הפנר, ו"רגעים" בבימויה של מיכל בת-אדם. ב-1986 השתתפה בסרט "אלכס חולה אהבה".
טובה פירון העלתה את זיכרונותיה על הכתב בשני ספרים: "Good Bye פיקאדילי" ו"זמרת תל אביב הקטנה".[דרוש מקור]
נפטרה ב-1999 ונקברה בבית העלמין ירקון. הותירה אחריה את בנה, דוד (1933-2012), ושלושה נכדים.
ספריה

Good Bye פיקאדילי, תל אביב: עקד, תשל"ח 1977. (רשמים וזיכרונות)
הערות שוליים

↑  תל-אביב | נשפי מניאטורות, דואר היום, 19 באוגוסט 1930.
↑  אתר הנצחה לזכר דוד פירון.
↑  טובה פירון באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500936605171  BnF: cb179340050 (data)  ISNI: 0000 0000 2185 6685  LCCN: n80129229  VIAF: 308279149   WorldCat (עם VIAF): 308279149
טיכון ג'יזנבסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 באוגוסט 1988 (בן 36) זלנוגרדסק, רוסיה 
 מדינה:  רוסיה 
 השכלה:  המכון לתיאטרון על שם בוריס שצ'וקין 
 
טיכון איגורביץ' ג'יזנבסקי (ברוסית: Тихон Игоревич Жизневский; נולד ב-30 באוגוסט 1988, זלנוגרדסק, מחוז קלינינגרד) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי.
ביוגרפיה

הוא למד בבית ספר בזלנוגרדסק, שבקלינינגרד. למד בכיתת התיאטרון של הליסאום מס' 49 בעיר קלינינגרד.
בשנת 2005 הוא החל את לימודיו האקדמיים, בשנת 2009 סיים את לימודיו במכון לתיאטרון על שם בוריס שצ'וקין, אצל מרינה פנטלבה (1937–2009) ו-ואלרי פוקין.
מאז 2009, הוא שחקן בתיאטרון אלכסנדר (שמו הרשמי המלא הוא "תיאטרון הדרמה האקדמי הרוסי על שם אלכסנדר ג. פושקין"). הופעת הבכורה בתיאטרון הייתה בתפקידו כחבר מקהלה במחזה "צאר אדיפוס" מאת סופוקלס (בימוי: ט. טרזופולוס).
פילמוגרפיה

2006 - הפראים - וניה, סטודנטית
2007 - יום הזעם - מיטקה
2009 - מכורים למשחק - "ארוך"
2010 - מכורים למשחק 2. רמה חדשה - "ארוך"
2013 - סוכן למשימות מיוחדות 4 - התאומים קיריל ואולג לסקין
2013 - מלחמות השוטרים 7 - סרגיי גרסימוב "הנס", רוצח
2014 - 7 רגל מתחת לאדמה - פשה אושקוב, התפקיד הראשי
2020 - אש - מקסים שוסטוב, התפקיד הראשי
2021 - טופי
2021 - מייג'ור גרום: רופא המגפה - איגור גרום, התפקיד הראשי
2021 - ברית ההצלה: זמן הזעם
2021 - האוסקר הראשון
2023 - גרום: ילדות קשה - איגור גרום המבוגר (הופעת קמע)
2024 - מייג'ור גרום: המשחק - איגור גרום
טורוס סטנפורד

טורוס סטנפורד הוא הצעה למבנה עבור חיים אנושיים בחלל, מושבת חלל.
טורוס סטנפורד יוכל להכיל בין 10,000-140,000 תושבי קבע. הטורוס שקוטרו 1,790 מטרים, ישלים סיבוב סביב עצמו אחת לדקה על מנת ליצור כבידה מלאכותית באמצעות כוח צנטריפוגלי.
מקור

סטנפורד טורוס הוצע במסגרת נאס"א לחקר קיץ בשנת 1975, שנערך באוניברסיטת סטנפורד, במטרה לבחון השערות בקשר לעיצובים עבור מושבות בחלל בעתיד. הטורוס סטנפורד מתייחס רק לגרסה מסוימת זו של עיצוב, כיוון שהתפישה של תחנת חלל דמוי טבעת סיבובית הוצע בעבר על ידי פון בראון ורנר הרמן פוטוצ'ניק.