תוכנית הטרנספר
היסטוריה > לאחר מלחמת ששת הימים

לאחר מלחמת ששת הימים היה קונצנזוס בממשלת ישראל שרצועת עזה תישאר בשליטה ישראלית עד שתסופח באופן רשמי, היות שנכללה בגבולות ארץ ישראל המנדטורית ואף מדינה אחרת לא טענה לריבונות עליה. בהתאם לכך, במשך כשנה ניסתה ממשלת ישראל לצמצם ככל האפשר את מספר הערבים החיים ברצועת עזה, ובפרט את אוכלוסיית הפליטים, באמצעות תוכנית ששימרה במכוון רמת חיים נמוכה ורמת אבטלה גבוהה ברצועה, וסיפקה תמריצים למשפחות וליחידים תמורת הגירתם מעזה, בעיקר לירדן.
ראש הממשלה לוי אשכול הציע "לייבש את הרצועה" עד למצב של מצוקה אנושית וקריסת החקלאות המועטה שנותרה בה, צעד שלדעתו יאלץ חלק מהתושבים להגר למדינות אחרות. משה דיין תמך בתוכנית זו, בתנאי שתבוצע בתנאי עמימות. למימוש התוכנית הוקמה יחידה סודית שחבריה היו עדה סרני, יוסף יריב, שלמה בן אלקנה ואחרים. עליהם הוטלה המשימה לעודד את הגירת ערביי עזה לממלכת ירדן ולמדינות באמריקה הדרומית, תמורת כסף. למרות המשאבים שהוקצו, התוכנית נחלה כישלון גורף. על אף התשלום שהוצע להם, רוב הפלסטינים סירבו להגר. היעד שהציגה הממשלה היה הגירה של 350 אלף פליטים, אולם התוצאה בשטח הסתכמה בסופו של דבר במעבר של כ-20 אלף בלבד. רוב המהגרים ניצלו את ההזדמנות לאיחוד משפחות עם בני משפחה או בני זוג בירדן ובמדינות המפרץ.
למעשה, התוכנית השיגה תוצאה הפוכה. מצרים וירדן פנו אל האו"ם בתלונה נגד ישראל, בטענה שהיא מבצעת הגירה יזומה ומחתימה את הפליטים על התחייבות שלא ישובו לרצועה או לישראל. בבירור התלונה באו"ם הסכימה ישראל לאפשר גם איחוד משפחות לתוך רצועת עזה, ולא רק ממנה. אישור זה גרם לחזרתם של אלפי פלסטינים לעזה.
במאי 1970 נכנסו שני מהגרים מעזה לשגרירות ישראל באסונסיון, בירת פרגוואי, וירו למוות בעדנה פאר, מזכירת השגריר. במשפטם הם סיפרו כי פותו להגר לפרגוואי, וכי אומנם סיפקו להם כרטיסי טיסה ודמי כיס, אך הבטחות שהם קיבלו לא קוימו, ולכן החליטו לנקום בישראל. הם נידונו ל-13 שנות מאסר.
בשנת 1973 העלה יצחק רבין הצעה לסייע לחוסיין, מלך ירדן, בעזרת ארצות הברית, בפיתוח כלכלי של ירדן, מתוך מטרה לעודד הגירת פלסטינים מרצועת עזה לירדן: "אני מאמין שעם חוסיין אפשר להגיע לפיתוח כלכלי, שחוסיין מעוניין בו היום, ויישוב הפלסטינים ויצירת מקורות שימשכו (בתוקף מציאות של התפתחות כלכלית, ושל תנאי-חיים) יותר פליטים מרצועת עזה לירדן. אני רוצה ליצור תנאים, שבמשך עשר או עשרים השנים הבאות, תהיה נדידת אוכלוסייה טבעית לגדה המזרחית. [...] תהיה בזה משום תזוזה ריאלית, אמנם ממושכת, לקראת פתרון הבעיה הפלסטינית במכלוליה האמיתיים."
בשנת 1980, הרב מאיר כהנא קרא בספרו "לשכים בעיניכם" לגירושם של הערבים משטחי ארץ ישראל המערבית. ב-1984 נבחר הרב כהנא לכנסת שם ניסה לקדם את העברתם של הערבים מארץ ישראל.
בתחילת יולי 1987 אמר רחבעם זאבי שהפתרון היחיד של הסכסוך הישראלי-ערבי הוא "טרנספר מרצון" או "טרנספר בהסכמה" לאוכלוסייה הערבית ביהודה ושומרון ורצועת עזה. את הטרנספר מרצון הציע ליישם באמצעות עידוד משפחות ובודדים פלסטינים לעבור לארצות אחרות על ידי הפסקת עבודתם בישראל, סגירת "אוניברסיטאות האינתיפאדה", אי-עידוד התעשייה אצל הערבים ביש"ע ומענקים כספיים לעוזבים. בנוסף הציע העברת אוכלוסייה אף ללא הסכמתה, במסגרת הסכם שלום עם מדינה ערבית שכנה, כשההסכמה היא בין המדינות להעביר את המיעוטים למדינות הלאום שלהם. כתקדימים לכך הציג את חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה, ואת פינוי חבל ימית, אותו כינה "טרנספר שנעשה ליהודים".
זאבי סבר שמערכת הביטחון של ישראל חזקה דיה לסיפוח שטחי יהודה, שומרון ועזה ולביצוע טרנספר לאוכלוסייה הערבית שם. זאבי הסתמך על מנהיגי התנועה הציונית, אנשי רוח ומנהיגים מן השמאל, וטען שהם הציעו בשלבים שונים "טרנספר בכפייה", שאף בוצע במלחמת העצמאות. לדבריו, "אם הטרנספר אינו מוסרי – כל הציונות אינה מוסרית, כי היא קמה וצמחה והייתה למדינה תוך שימוש מסיבי בדרך הטרנספר". הוא הציע טרנספר בכפייה במקרה של התקפה על ישראל ממזרח. לדבריו, "לא נוכל לקבל נוכחות של גיס חמישי אצלנו", וערביי ארץ-ישראל "יופנו אל מול הצבאות הפולשים כדי לשבש את מערכותיהם." עמדותיו בנושא הטרנספר ספגו ביקורת בטענה שהן גזעניות ובלתי לגיטימיות.
בשנת 1988 נבחר יאיר שפרינצק לכנסת ה-12 מטעם מפלגת מולדת שהטיפה לטרנספר. נאום הפתיחה שלו כלל תמיכה ברעיון הטרנספר וגרר קריאות ביניים רמות מספסלי השמאל.