לואיז מישל
הגותה הפוליטית

מישל התבדחה פעם כשאמרה "אנו אוהבים שיש במפלגה סוכני-חרש פרובוקטורים של הממשל, כיוון שהם תמיד מציעים את המהלכים המהפכניים ביותר". רעיונותיה הפוליטיים של מישל התפתחו לאורך כל חייה מהחוויה של המהפכה הכושלת של הקומונה הפריזאית וחלקה בתנועה הסוציאליסטית, דרך החבירה לתנועה האנרכיסטית ופעולתה בשדה החינוך. התיאוריה הפוליטית שלה עברה מאמונה ברפורמה שלווה לקידום מהפכה אלימה ואמונה שיש לחסל את מבנה החברה העכשיו על מנת לקדם עידן שוויוני חדש. שנותיה הארוכות במושבת העונשין הצרפתית בניו קלדוניה היו גורם מרכזי בשינוי תפיסות עולמה.
מישל עשתה לעצמה לראשונה שם כשהגנה בפומבי על הנשים העניות ומעמד הפועלים בתקופת המלוכה החוקתית שלאחר ימי המהפכה הצרפתית. בשנות ה-60 של המאה ה-19 היא הצטיינה כפעילה פוליטית בהתנגדות נחרצת למדיניותו של הקיסר נפוליאון השלישי אשר צמצם את זכויותיהם האזרחיות והפוליטיות של האזרחים הצרפתים וחוקק שורה של חוקים כלכליים אשר פגעו בפועלים השכירים. מישל חתמה על כמה מכתביה הפוליטיים תחת הפסבדונים אנז'ולרה, שמו של המהפכן בספר "עלובי החיים" של הוגו.
בשנת 1865 כתבה שיר על הלחן של המנון צרפת, אשר קרא להתקוממות המונית של העם כדי להגן על הרפובליקה, בטענה כי מות קדושים עדיף על פני תבוסה. הרגש הזה הדהד בשיריה, ובמחזות ורומנים שפורסמה לאחר מכן. באופן שאינו מאפיין את בני דורה, עסקה מישל גם בסוגיות היחס האלים כלפי ילדים ועל ההתעללות בבעלי חיים. הדמויות הפוליטיות בכתביה של מישל נלחמו למען הצדק, בעוד שהילדים ובעלי החיים בעבודותיה הבדיוניות היו חלשים מדי, חולים ורעבו מכדי להתנגד או לשרוד.
על סיפון הספינה שנשאה אותה למושבת העונשים בקלדוניה החדשה, בחנה מישל מחדש את אמונתה בסוציאליזם המהפכני ואימצה את רעיונות האנרכיזם למשל שארית חייה - כשהיא דוחה את כל צורות השלטון. ב-1896 כתבה על שינוי השינוי שחל בה:
"שקלתי את הדברים, האירועים והדמויות בעבר. חשבתי על התנהגותם של חברינו בקומונה: הם היו משקשקים. כל כך פחדו לחרוג מסמכות שמעולם לא השקיעו את כוחם בכלום מלבד באובדן חייהם שלהם. מהר מאוד הבנתי שאנשים טובים בשלטון הם אימפוטנטים, כשם שאנשים רעים בשלטון הם רשעים, ולכן החירות אינה יכולה לעולם להיות קשורה לשום סוג של כוח כלשהו".
להגות האנרכיסטית נתוודעה מעמיתתה לתא בספינה, נטלי למל, אשר התפרסמה בחוסר אנוכיותה ודאגתה לזולת. במושבת העונשין בחרה בחיי עוני - מסרה את כל ספריה, בגדיה וכספה והחלה שוב ללמד. היא לימדה את הילידים בני תרבות הקנאקס צרפתית על מנת שיוכלו לאתגר את הרשויות הצרפתיות, ותמכה במהם במרדם כנגד הכוח הקולוניאלי.
נאומיה עם חזרתה לאירופה תקפו את הקפיטליזם ואת המדינה האוטוריטרית. היא תקפה גם את המשטר הרפובליקני החדש ואת החוקה הצרפתית החדשה, אשר כוננו פרלמנט כפשרה על רקע הקושי להסכים על זהותו של המלך. ""הם מדברים איתנו כל הזמן על חירות: יש לנו חירות הדיבור עם חמש שנות מאסר בסופה" אמרה, "באנגליה ניתן לכנס אסיפות. בצרפת הם אפילו לא נותנים התראה לסגת כך שהוא נשאר בלא התנגדות. אנשים מתים מרעב ואין להם אפילו הזכות לאמר שהם מתים מרעב".
מישל דיברה רבות על זכויות נשים. מלבד אמונתה בקידום חינוך והשכלה ונשים האמינה כי יש להיאבק גם בנישואיי כפייה וזכויות הקניין של גברים על נשים. היא נחשבת כמייסדת האנרכו-פמיניזם. למרות הרטוריקה האנטי-סמכותנית, מרבית ההוגים האנרכיסטים המוקדמים שמרו על אורתודוקסיה תרבותית בכל הקשור לחלוקת העבודה הביתית במשפחותיהם וביחסיהם האישיים עם נשים. מייסד האנרכיזם הצרפתי, פייר ז'וזף פרודון היה ידוע לשמצה בשל השקפותיו הסקסיסטיות. מישל, תרזה קלרמונט, לוסי פרסונס, וולטירין דה קלייר ואמה גולדמן הפכו לדמויות בולטות בתנועה האנרכיסטית הפאן-אירופית והאמריקנית של המאה ה-19. עם הקמתם של הארגונים האנרכיסטיים הבינלאומיים הראשונים במדינות אירופה השונות בהנהגתו של מיכאיל בקונין, התייחד האנרכיזם בכך שלא רק שעודד השתתפותן של נשים בתנועה, אלא כתפיסת עולם הדוגלת גם באמנסיפציה נשית.
בסוף שנות השמונים של המאה העשרים כתבה מספר יצירות בהן ביקרה מחדש את הנושאים של יצירותיה הקודמות, אך גם הציגה את מותו של הסדר הישן והחלפתו בחברה שוויונית. הדמויות המהפכניות במחזה שכתבה, 'השביתה', ציפו אמנם למות אך במקום זאת נתנו חיים לעידן חדש, ומישל דנה בזכויותיהם ובאחריותם של האנשים שנותרו בחיים בעקבות מהפכה. מחזותיה הועלו בהתאם לתורתו של ז'אן קבר בנושא השתתפות הקהל. הקהל עודד להגיב למחזה, לבצע חלק מהדיאלוגים, ולשיר יחד עם השחקנים חלק מהשירים. במחזותיה המיקרובים האנושיים (1886), פשעי הזמנים (1888) והבורדו (1890) עולה אוטופיה חקלאית מאירופה ההרוסה. האידיאלים הפוליטיים של מישל חייבים הרבה לרומנטיקה הצרפתית של הוגו ומתוארים בהרחבה בספרה: 'העידן החדש, במחשבה האחרונה, בזיכרונות קלדוניה' (1887):
"אכן הגיע הזמן שעולם ישן זה ימות, מכיוון שאיש כבר אינו בטוח... איננו יכולים לחיות עוד כמו אבותינו בתקופת האבן, ואף לא בדומה למאה האחרונה, מאז סדרת ההמצאות ולאור גילוי המדע שהביא אותנו לכדי וודאות שהייצור יגדל פי מאה כשהחידושים הללו ישמשו לטובת הכלל, במקום לשרת קומץ אוכלי נבלות העוזרים לעצמם כדי להרעיב את היתר".
מישל חייתה בתקופה בה היה הרעב נפוץ בקרב עניי אירופה העובדים, והאמינה כי הקדמה הטכנולוגית תחליף את העבודה הפיזית בעבודת מכונה. בשילוב עם הגותה האנרכיסטית טענה כי הדבר עשוי להוביל לחלוקה שווה של העושר. בשנת 1980 נמקה: הכוח האטרקטיבי של הקדמה ימחיש עצמו על אחת כמה וכמה כשיובטח לחם יומי לכל. כמה שעות של עבודה אשר יהפכו למושכות ולהתנדבותיות יספיקו כדי לייצר יותר ממה שנחוץ לצריכה". כמו אנרכיסטים אחרים בתקופתה, היא לא האמינה שההיסטוריה מהווה שיפור בפני עצמה, אך האמינה כי היא טומנת פוטנציאל להתקדמות. צמיחה כלכלית מתמדת לא הייתה מבחינתה שיפור בפני עצמה. מישל טענה במקום זאת שההתקדמות באה באמצעות התפתחות אינטלקטואלית, התפתחות חברתית ושחרור.
"המדע יניב יבול במדבר; אנרגיית הסופות והמערבולות תגלף שבילים בהרים. סירות תת-ימיות יגלו יבשות אבודות. חשמל ישא אוניות אוויר מעל הקטבים הקפואים. רעיונות החירות, השוויון הצדק סוף סוף יפרצו. כל אדם יחיה את חלקו האינטגרלי בתוך האנושות כולה. ההתקדמות היא אינסופית, התמורות יהיו תמידיות" כתבה.
מישל ביקרה את הקפיטליזם של המאה ה-19 בחריפות וקוננה על הליקויים במערכת הבנקאית הקפיטליסטית המביאה לכדי ריכוז הון והרס העסקים הקטנים ומעמד הביניים. בזכרונותיה כתבה כי המניפסט האנרכיסטי של ליון (1883), עליו חתמו פיטר קרופוטקין, אמיל גוטייה, ג'וזף ברנרד, פייר מרטין וטוסיינט בורד, הביע במדויק את דעותיה. היא וקרופוטקין, היו לחברים טובים. במקום להתמקד במהפכה אלימה, כפי שעשתה בעבודותיה המוקדמות, בעבודותיה המאוחרות הדגישה יותר את ההתקוממות הספונטנית של האנשים. היא דחתה את הטרור האישי כאמצעי להביא לעידן חדש. היא כתבה "קטל הרודן הוא מעשי רק כאשר לעריצות יש ראש יחיד, או לכל היותר מספר קטן של ראשים. כשמדובר בהידרה, רק המהפכה יכולה להרוג אותה". היא עמדה בדעה כי עדיף שמנהיגי המהפכה שכזו ייספו, על מנת שלא יהפכו לראשי המנגנון לאחריה. מישל חשבה ש'הכוח הוא רע'וכי ההיסטוריה היא היסטוריה של שעבוד. בנאום שנשאה ב-1882 אמרה כי "כל המהפכות לא היו מספיקות כיוון שהיו פוליטיות". ארגון היה לדעתה, לא הכרחי מכיוון שהעניים והמנוצלים יתעוררו ובמספרם העצום יכריחו את הסדר הישן להתכווץ.