stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים סוקניק
ביוגרפיה

חיים סוקניק נולד וגדל בארצות הברית. אמו היא בתו של הרב יוסף סגל, רבה הראשון של נס ציונה. בן דודו הוא העיתונאי ויועץ התקשורת שעיה סגל.
סיים את לימודי התואר הראשון בישיבה יוניברסיטי בשנת 1972 (בהצטיינות) וקיבל את התואר השלישי בכימיה במכון הטכנולוגי של קליפורניה בשנת 1976 (כימיה אורגנית עם רוברט ברגמן).
אחרי שנה כעמית מחקר פוסט-דוקטורנט של הקרן הלאומית למדע ב-UCLA (עם אורוויל צ'פמן), הצטרף לסגל אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בקליבלנד, אוהיו, ופעל בה בין השנים 1977-1995.
בשנת 1995 עלה לישראל עם אשתו וילדיו, והצטרף למחלקה לכימיה באוניברסיטת בר-אילן כפרופסור לכימיה. הוא שימש בעבר כראש המחלקה לכימיה וכדקאן הפקולטה למדעים מדויקים וכן כמופקד הקתדרה לננוטכנולוגיה ע"ש אדוארד וג'ודי שטיינברג בבר-אילן.
סוקניק היה מהמייסדים של המכון לננוטכנולוגיה וחומרים מתקדמים באוניברסיטת בר-אילן, ושימש גם כמנהל המכון. בשנת 2011 הקים בו מאיץ החלקיקים המתקדם מסוגו בארץ במסגרת המכון לננו-טכנולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2013 נבחר לנשיא המרכז האקדמי לב, (לשעבר בית הספר הגבוה לטכנולוגיה) והחל בכהונתו באותה שנה.
בעבר היה חבר פעיל בתנועת הנוער NCSY, בארגון "ישראל הצעיר" ובפדרציה היהודית.
סוקניק ואשתו שלי מתגוררים בירושלים.
מחקריו

מחקריו של פרופ' סוקניק עוסקים בכימיה אורגנית סינתטית, כימיה של פני שטח, ננוטכנולוגיה ומדע החומרים.
סוקניק חוקר ומפתח תהליכים כימיים בהן מתרחשות תגובות של הרכבה עצמית של חומרים על פני משטחים. לפיתוח תהליכים אלו נודעת חשיבות גבוהה בתעשיית המיקרואלקטרוניקה, הפוטניקה ובתהליכי קטליזה כימית.
הערות שוליים

1 2  פרופ' חיים סוקניק - אוניברסיטת בר-אילן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012579163705171  ORCID: 0000-0001-6608-2959  VIAF: 101154380996330291483   WorldCat (עם VIAF): 101154380996330291483
סלים א-זענון

סָלִים אֶל-זַעְנוּן (בערבית: سليم الزعنون; 28 בדצמבר 1933 – 14 בדצמבר 2022), הידוע גם בשם אבו אל-אדיב, היה פוליטיקאי פלסטיני, ממייסדי הפת"ח וחבר הוועד המרכזי שלה, ויושב ראש המועצה הלאומית הפלסטינית בשנים 1993–2022.
ביוגרפיה

זענון החל ללמוד משפטים באוניברסיטת קהיר בשנת 1955. הוא בעל תואר במשפטים משנת 1957 ותואר בפוליטיקה ובכלכלה בשנת 1958. הוא נבחר בהסכמה כללית לנשיאות המועצה הלאומית הפלסטינית ב-1993 במושב ה-21 שלה אשר נערך בעזה. הוא הוביל את הפרלמנט הערבי בקונגרס ה-16 שלו במרץ 2010.
בתאריך 2 בפברואר 2001 פורסם בעיתון "אל-חיאת אל-ג'דידה", שנחשב כמביע את העמדות הרשמיות של הרשות הפלסטינית, כי א-זענון הקים בקהיר פורום חדש של נציגים מן הרשות ומן הפזורה הפלסטינית. הפורום נקרא "הרשות לעצמאות לאומית", אשר תהיה כפופה למועצה הלאומית, ותגשים את עצמאות המדינה הפלסטינית. על פי הדיווח הפורום רואה את האמנה הלאומית הפלסטינית כתקפה, ומתבסס על ההחלטה ה-181 של העצרת הכללית של האו"ם (תוכנית החלוקה) ועל ההחלטה ה-194 (העוסקת בין היתר בנושא בעיית הפליטים הפלסטינים). אף שהחלטה 181 סותרת לכאורה את האמנה הלאומית הפלסטינית, משרד ההסברה של הרשות ובכירים פלסטינים פרסמו הודעות המתנערות ממנה.
בשנת 2000 טען זענון כי אהוד ברק טירפד כינוס של אש"ף בו תכנן ערפאת להכריז על מדינה פלסטינית עצמאית.
בשנת 2005 סוריה לא התירה לו להיכנס לתחומה כדי להיפגש עם ראשי חמאס והג'יהאד האסלאמי, מאחר שנציגיהם שהו בדמשק והיו אמורים לדון עמו על הצטרפות הארגונים לאש"ף.
הערות שוליים

↑  הוויכוח ברש"פ על הקמת ה"רשות לעצמאות לאומית", ממר"י, 2 בדצמבר 2001
↑  הפלסטינים: ברק טירפד כינוס של אש"ף בו תכנן ערפאת להכריז על מדינה עצמאית, באתר וואלה, 8 בדצמבר 2000
↑  ארנון רגולר‏, סוריה מנעה מבכיר ברשות פגישה עם הארגונים, באתר וואלה, 27 באפריל 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257186505171  BnF: cb155961605 (data)  ISNI: 0000 0000 0497 0208  LCCN: nr97020255  NTA: 148608515  VIAF: 27387063   WorldCat (עם VIAF): 27387063 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא הרשות הפלסטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אהרן עמרם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1939 (בן 85 בערך) צנעא, תימן 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 שפה מועדפת:  עברית 
 
אהרן עמרם (נולד ב-1939) הוא זמר, משורר, מלחין וחוקר יהדות תימן. מבולטי הזמרים הנאמנים למקור בעדה התימנית בישראל במשך שנים.
ביוגרפיה

אהרן עמרם נולד בבירת תימן צנעא לרומיה ולשלמה (סלימאן) עמרם. אביו שימש כשליח אב בית דין וכראש חבורת "קוראי התהלים" בבית כנסת אלדמארי, והתפרנס ממסחר בשוקי העיר צנעא. אמו, רומיה בת הרב יוסף, גידלה בנוסף לשבעת ילדיה גם יתומים שהוברחו מן הכפרים לצנעא מחשש שיאולצו להתאסלם.
ב-1948 עלה לישראל עם משפחתו במסגרת מבצע "על כנפי נשרים". תחילה גר עם משפחתו במחנות עולים בראש העין ועין שמר. את לימודיו החל בבית הספר נצח ישראל בפתח תקווה. בבית הספר התגלה כישרונו למוזיקה: הוא השתתף כאורח קבוע בתוכנית הרדיו של סעדיה דמארי, "קול ישראל לעולי תימן", בקוראו את פרשת השבוע וההפטרה עם התרגום, ושר שירי קודש של יהודי תימן מהדיואן.
ב-1956 הקליט את שירו הראשון, "אם נסגרו פתחי שערים", אצל "רדיו דוקטור", כאשר הוא מלווה עצמו בתיפוף על פח.
ב-1961 הקליט את השיר "לדמע עיני". יזהר כהן הקליט גרסה אנגלית לשיר, בשם "Illusions", שהופיעה ב-1978 על צד ב' של הסינגל זוכה האירוויזיון, אבניבי. ב-1984 הקליטה עפרה חזה את השיר תחת השם "גלבי" לאלבומה שירי תימן. גרסה זו, בעיבודו של יזהר אשדות, הפכה ללהיט בבריטניה.
בשנת 1961 סיים את שֵירותו הצבאי בחטיבת גולני ובחטיבה 7 של חיל השריון. במהלך שירות המילואים בשנים הבאות נלחם במספר מלחמות ישראל, והשתתף במלחמת ששת הימים ובצליחת תעלת סואץ.
בשנת 1990 החל עמרם בפרויקט נרחב של הקלטה ותיעוד קריאת התורה והתרגום, קריאה בתהילים, שיר השירים ומגילת אסתר, וכן של תפילות רבות, לפי הנוסח והמסורת המקוריים של יהדות תימן. בשנת 2005 הוציא עמרם לאור תאג' (כתר תורה) בשם "וזאת התורה".
לאורך חייו הוציא כ-150 תקליטורים, בהם הקלטות של נעימות מתוך תפילות וספרי התורה, אריכי נגן נדירים שחלקם קובצו לאוספים "זאהי אלשִפאת", "איומה הַמשי" ו"יום אזכרה", ועוד.
ב-2011 זכה בפרס מיוחד מטעם דירקטוריון אקו"ם למלחין ומשורר, על שימור, טיפוח והחייאת מורשת השירה התימנית.
בדצמבר 2020 הודיע שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה זאב אלקין כי עמרם הוא מהזוכים בפרס שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לתרבות יהודית על מפעל חיים ועל תרומה משמעותית בתחום התרבות היהודית בישראל לשנת ה'תש"פ.
ב-1967 נישא לשרה משרקי, מורה ילידת ראש העין, ונולדו להם חמישה בנים ובת. הוא אביו של הזמר לירון עמרם.
הערות שוליים

↑  מילים: רוני בראון
↑  ליה פן, הוכרזו זוכי פרס אקו"ם למוזיקה פופולרית, באתר הארץ, 25 בינואר 2011
↑  חדשות כיפה, ‏אלו הזוכים בפרס 'תרבות יהודית' על שם אורי אורבך,  באתר כיפה, 22 בדצמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308408805171  ISNI: 0000 0000 4769 9753  LCCN: no2009008726  MusicBrainz: e60c3eb6-f1f7-4ac9-ae0d-29776da53ecd  SUDOC: 255663676  VIAF: 78613322   WorldCat (עם VIAF): 78613322
סיקורסקי S-55

סיקורסקי S-55 (סימול הכוחות המזוינים של ארצות הברית: H-19 צ'יקאסו) הוא מסוק תובלה בינוני רב־תכליתי, בעל מנוע בוכנה, מתוצרת חברת סיקורסקי מארצות הברית, אשר שימש בעיקר את צבא ארצות הברית ואת חיל האוויר של ארצות הברית. המסוק יוצר ברישיון על ידי חברת וסטלנד הבריטית תחת השם וסטלנד וירלווינד. דגמי המסוק שהיו בשירות צי ארצות הברית ומשמר החופים של ארצות הברית סומלו HO4S ואלה של חיל הנחתים סומלו HRS. ב-1962 סומלו מחדש מסוקי הצי, חיל הנחתים ומשמר החופים באותו סימול כמו זה של מסוקי חיל האוויר והצבא, H-19 צ'יקאסו.
פיתוח

פיתוח המסוק היה יוזמה פרטית של חברת סיקורסקי, ללא סיוע ממשלתי. המסוק נועד לכתחילה לשמש כאב טיפוס לכמה תכנונים חדשניים שנועדו לאפשר יכולת נשיאת מטענים גבוהה יותר בשילוב עם אחזקה קלה יותר. דגם בגודל מלא תוכנן ונבנה בתוך פחות משנה.
הלקוח הראשון היה חיל האוויר של ארצות הברית, שהזמין חמישה מסוקים להערכה. המסוקים סומלו YH-19 וכונו צ'יקאסאו (Chickasaw) על שם השבט האינדיאני בעל שם זה. טיסת הבכורה התקיימה ב-10 בנובמבר 1949, פחות משנה לאחר תחילת התכנון. המסוק הראשון סופק לחיל האוויר ב-16 באפריל 1950, ומסוק ראשון סופק לצי ארצות הברית ב-31 באוגוסט 1950. המסוקים שסופקו לצי סומלו, כאמור, HO4S-1. מסוק ראשון נשלח להערכה וניסוי בקוריאה במרץ 1951, ומסוק שני הגיע בספטמבר 1951. ב-27 באפריל 1951 סופק מסוק ראשון לחיל הנחתים וב-2 במאי 1951 הועבר מסוק ראשון לחברת וסטלנד לקראת הייצור ברישיון.
1,281 מסוקים יוצרו בארצות הברית על ידי חברת סיקורסקי. 447 מסוקים נוספים יוצרו ברישיון על ידי חברת וסטלנד הבריטית, SNCASE בצרפת ומיצובישי ביפן. המסוק יוצא למדינות רבות ובהן דנמרק, דרום אפריקה, טורקיה, יוון, ישראל, פורטוגל, וצ'ילה.
שירות מבצעי > צבא ארצות הברית

שימוש מבצעי במסוקים היה אחד החידושים המרכזיים במלחמת קוריאה. הטופוגרפיה בקוריאה היא הררית ותוואי השטח קשה לתנועת כלי רכב, והכבידה מאוד על תנועת גייסות ואספקה לחזית ועל פינוי נפגעים לעורף. מסוקים, שבאותן שנים הבשילו לכשירות מבצעית, התאימו מאוד כמענה לקושי, אך נדרש זמן להבנת יכולותיהם ולפיתוח תורת לחימה. בשלב ראשון הופעלו מסוקים במשימות פינוי פצועים, ובהמשך החלו להפעילם במשימות תצפית ותובלת מפקדים. ב-1951 הציע לוטננט גנרל מת'יו רידג'וויי, מפקד הארמייה השמינית של צבא ארצות הברית, להפעיל מסוקים בתפקידי תובלת סער - הנחתת כוחות ופינויים המהיר לאחר ביצוע משימתם. הוא גם העדיף להעביר אספקה ליחידות בחזית באמצעות מסוקים על פני הצנחת האספקה ממטוסי תובלה, מכיוון שהמסוקים היו יעילים וחסכוניים יותר. עם כניסת ה-S-55 לשירות ב-1952 היה בידי הצבא מסוק תובלה בעל יכולת אמיתית לבצע משימות אלה. למסוק הייתה יכולת לשאת עשרה חיילים על ציודם או מטען גדול בהרבה מזה של המסוקים מדגמי בל H-13 סו והילר 360 (כינוי צבאי: H-23 רייבן).
שירות מבצעי > חיל האוויר של ארצות הברית

חיל האוויר של ארצות הברית הזמין ב-1951 50 מסוקים מדגם H-19A שנועדו למשימות חילוץ. מסוקים אלה היו מסוקי החילוץ והפינוי הרפואיים של חיל האוויר במהלך מלחמת קוריאה. חיל האוויר רכש מסוקים נוספים מדגם B, ובסך הכל שירתו בחיל האוויר 270 מסוקים מדגם זה. המסוקים פעלו במסגרת חיל האוויר של ארצות הברית במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
שירות מבצעי > צבא צרפת

במהלך מלחמת אלג'יריה הפעיל צבא צרפת מסוקים למשימות תובלת סער וגם למשימות התקפיות. מסוקי פיאסצ'קי H-21 שאוני וסיקורסקי H-34 צ'וקטאו שיוצרו ברישיון בצרפת החליפו במהירות מטוסים בעלי כנף קבועה למשימות תובלת כוחות מיוחדים. במלחמת הודו-סין הראשונה הפעילה צרפת מסוקי H-21 ו-H-19 לפינוי נפגעים. ב-1956 בחן חיל האוויר הצרפתי הפעלת מסוקי H-19 חמושים, ומאוחר יותר נבחנו למשימות כאלה גם מסוקי H-21 ו-H-34, החזקים יותר. מסוקי H-19 חומשו בתחילה בתותח 20 מ"מ, שני משגרי רקטות, שני מקלעים בקוטר 12.7 מ"מ ומקלע קל בקוטר 7.5 מ"מ. חימוש זה היה כבד מאוד עבור המסוק, והסתבר שגם שני מקלעים קלים בלבד הם נטל משמעותי על המסוק.
שירות מבצעי > שימוש אזרחי

המסוק זכה לרישוי אזרחי ב-25 במרץ 1952. דגם המסוק שבו הותקן מנוע פראט אנד וויטני R-1340 סומל סיקורסקי S-55A, והדגם שבו הותקן מנוע מתוצרת חברת רייט סומל S-55B.
חברת סבנה הבלגית הייתה החברה הראשונה בעולם שהפעילה מסוקים בקו תעופה אזרחי. הקו נחנך ב-1 בספטמבר 1953 והיה זה קו התעופה הראשון באירופה באמצעות מסוקים. הטיסות בקו היו במסוקי S-55 שטסו מרוטרדם ומאסטריכט בהולנד לקלן ובון בגרמניה המערבית.
שירות מבצעי > חיל האוויר הישראלי

המסוק, שכינויו בחיל האוויר הישראלי היה "יונה", היה מסוק התובלה הראשון של החיל. חיל האוויר הביע עניין ברכישת מסוקי תובלה עוד בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, זמן קצר לאחר כניסתם לשירות של המסוקים הראשונים בחיל, שהיו מדגם הילר 360. ממשלת ארצות הברית הייתה מוכנה לאשר מכירת מסוקי S-55, אם כי לא מן הדגם הצבאי, H-19, אך הרכישה נדחתה בשל עדיפות שניתנה לרכש מטוסי קרב והפצצה מדגמי נורת' אמריקן P-51 מוסטנג ודה הבילנד מוסקיטו. ב-1954 נבחנה שוב רכישת מסוקי תובלה. חיל האוויר בחן שלושה מסוקי תובלה: פיאסצ'קי H-21 שאוני, בריסטול 171 סיקמור וסיקורסקי S-55, והמליץ על רכישת האחרון, אך גם הפעם נדחתה הרכישה, עד 1956. באותה שנה נרכשו שני מסוקים אזרחיים מדגם S-55, שהגיעו לארץ ב-10 בנובמבר 1956, זמן קצר לפני מבצע קדש. ב-1957 נרכשו ארבעה מסוקים נוספים. עם הגעתם לארץ הוצבו המסוקים בטייסת 100 ("הגמל המעופף"), אך לאחר לחץ של מפקד טייסת 103 ("הפילים") הועברו מסוקי ההילר וה-S-55 לפיקודו והיו לגף. ב-1 בינואר 1958 הפך הגף לטייסת עצמאית, טייסת 124 ("החרב המתהפכת").
המסוק שימש תקופה קצרה יחסית למשימות תובלה, חילוץ טייסים, נפגעים וחילוצים אזרחיים. בשל מנועו החלש, אשר לא התאים לאקלים החם והיבש בארץ, הועבר המסוק לאחר תקופה קצרה לשימוש בעיקר באזור הצפון ומעל הים. עקב מגבלותיו, הוחלף בהדרגה במסוק הסיקורסקי S-58 המתקדם יותר, והוצא סופית משירות ב-2 באפריל 1963. אחד מהמסוקים מדגם H-19D-3, מס' זנב 02 (בעת שירותו), שופץ לתצוגה וניצב במוזיאון חיל האוויר כשעליו מתנוסס מספר הזנב 03 (‏לחץ לצפייה‏  ).
דגמים

YH-19
H-19A
SH-19A
H-19B
SH-19B
H-19C
H-19D
HO4S-1
HO4S-2
HO4S-2G
HO4S-3
HO4S-3G
HRS-1
HRS-2
HRS-3
HRS-4
S-55
S-55A
S-55B
S-55C
S-55T
S-55QT
OHA-S-55 הלי קאמפר
OHA-S-55 נייט רייטר (Nite-Writer)
OHA-S-55 ברקאט (Bearcat)
OHA-S-55 הבי ליפט
QS-55 אגרסור
OHA-AT-55 דיפנדר
ווירלווינד HAR21
ווירלווינד HAS22
הדגמים הבאים של הווירלווינד יוצרו ברישיון בבריטניה על ידי חברת וסטלנד.
מפעילות > גופים צבאיים

איטליה איטליה
ארגנטינה ארגנטינה
ארצות הברית ארצות הברית
בלגיה בלגיה
בריטניה בריטניה
גואטמלה גואטמלה
הרפובליקה הדומיניקנית הרפובליקה הדומיניקנית
דנמרק דנמרק
דרום וייטנאם דרום וייטנאם
האיטי האיטי
הודו הודו
הולנד הולנד
ונצואלה ונצואלה
טורקיה טורקיה
יוון יוון
יפן יפן
ישראל ישראל
לאוס לאוס
נורווגיה נורווגיה
ספרד ספרד
פורטוגל פורטוגל
הפיליפינים הפיליפינים
פקיסטן פקיסטן
צ'ילה צ'ילה
צרפת צרפת
קובה קובה
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
קטנגה (מדינה) קטנגה
רפובליקת קמר רפובליקת קמר
קנדה קנדה
תאילנד תאילנד
מפעילות > מפעילות אזרחיות

ארצות הברית ארצות הברית
בלגיה בלגיה
מאפיינים > מאפיינים כלליים

צוות: 2
מטען ונוסעים: 12 חיילים או 8 אלונקות
אורך: 12.88 מטרים (ללא הרוטור)
רוחב: 1.72 מטרים
גובה: 4.06 מטרים
קוטר רוטור: 16.16 מטרים
משקל ריק: 2,177 ק"ג
משקל טעון: 3,409 ק"ג
משקל המראה מקסימלי: 3,583 ק"ג
הנעה: 1 × מנוע רדיאלי R-1303-3 מתוצרת "רייט", בעל הספק הנע בין 700 ל-900 כ"ס.
מאפיינים > ביצועים

מהירות מרבית: 88 קשר (163 קמ"ש)
מהירות שיוט: 74 קשר (137 קמ"ש)
טווח: 725 ק"מ
תקרת שירות: 3,200 מטר
קצב טיפוס: 3.7 מטר/שנייה
בתרבות הפופולרית

דמותו של הרולד המסוק מספרי "סדרת הרכבות" ומסדרת הטלוויזיה "תומס הקטר וחברים" מבוססת על סיקורסקי S-55, שנבנה בממלכה המאוחדת תחת השם וסטלנד וירלווינד.
לקריאה נוספת

נעם הרטוך: סיקורסקי S-55,‏ S-58, ביעף - כתב עת לתעופה וחלל, גיליון 54, תשמ"ה 1985 (2).
דני שלום: מטוסי חיל האוויר: מהטייגר מות' עד הסופה. באוויר, פרסומי תעופה וחלל, ראשון לציון, תשס"ו 2005.
הערות שוליים

↑  (צבא ארצות הברית)
↑  (צי ארצות הברית)
1 2  S-55 באתר sikorskyarchives.com
↑  ביעף, עמ' 54.
↑  על פי aviastar.org יוצרו 1,067 בגרסה הצבאית בארצות הברית, ו-447 נוספים ברישיון ברחבי העולם.
1 2  Sikorsky S-55 "Chickasaw" / H-19 / HO4S / HRS באתר aviastar.org
↑  Sikorsky S-55 / Chickasaw / H-19 / HO4S / HRS באתר all-aero.com
↑  Stanley S. McGowen: Helicopter Employment. Spencer C. Tucker (Editor): Encyclopedia of the Korean War, Volume I, pp. 241 - 243.
↑  The A-Z of the Korean War, p. 101.
↑  Sikorsky UH-19B Chickasaw, באתר מוזיאון התעופה הלאומי של חיל האוויר של ארצות הברית.
↑  Sikorsky S-55/H-19 - History and technical description באתר heli-archive.
↑  ביעף, עמ' 43.
1 2  דני שלום, עמוד 112.
↑  Sikorsky S-55 באתר aeroflight.co.uk.
1 2  ביעף, עמ' 44.
| מסוקים של חיל האוויר הישראלי |
| --- | --- | --- |
על פי שנת הכניסה לשירות
| 1950-1959 | הילר 360 • איירוספסיאל אלואט II • סיקורסקי S-55 • סיקורסקי S-58 |  |
| 1960–1969 | בל 47 • איירוספסיאל סופר פרלון צרעה • בל 205 • סיקורסקי CH-53 סי סטליון יסעור |  |
| 1970–1979 | בל 206 סייפן • בל 212 אנפה • בל AH-1 קוברה צפע • יוז MD 500 דיפנדר להטוט |  |
| 1980–1989 | יורוקופטר HH-65 דולפין |  |
| 1990 - 1999 | סיקורסקי UH-60 בלאק הוק ינשוף • יורוקופטר AS-565 פנתר עטלף • יוז AH-64 אפאצ'י פתן |  |
| 2000 - 2009 | בואינג AH-64D אפאצ'י שרף |  |
| 2020 - 2029 | אגוסטה וסטלנד AW119 קואלה עופר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7679947-5  NARA: 10666324 
סיקורסקי H-19 שכיסוי המנוע שלו פתוח למחצה. ניתן לראות את דלתות ה"קונכייה" ואת מיקומו של המנוע בחרטום
סיקורסקי H-19 של צבא ארצות הברית מנחית אספקה במהלך מלחמת קוריאה, בסביבות 1952
חיילים עולים למסוק H-19 בקוריאה
סיקורסקי S-55 של חיל האוויר הישראלי במוזיאון חיל האוויר
סיקורסקי UH-19B צ'יקסאו של חיל האוויר של ארצות הברית, מיועד למשימות חילוץ והצלה, מוזיאון חיל האוויר של ארצות הברית
סיקורסקי HO4S-3 של צי ארצות הברית, 1957
סיקורסקי HRS-1 של חיל הנחתים במוזיאון התעופה והחלל על סיפון נושאת המטוסים "אינטרפיד", נמל ניו יורק
סיקורסקי UH-19D צ'יקאסו של חיל האוויר של דרום קוריאה
וסטלנד וירלווינד של חיל האוויר המלכותי הבריטי
סיקורסקי H-19 של הצי המלכותי הקנדי
סיקורסקי S-55 של חיל האוויר המלכותי הדני
סיקורסקי H-19 צ'יקאסו במוזיאון התעופה באיסטנבול
ג'ון דיואי

| --- | --- |

 לידה:  20 באוקטובר 1859 ברלינגטון, ארצות הברית 
 פטירה:  1 ביוני 1952 (בגיל 92) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  אוניברסיטת ורמונט 
 השקפה דתית:  הומניזם דתי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת ורמונט, תיכון ברלינגטון 
 מוסדות:  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת קולומביה  אוניברסיטת מישיגן  אוניברסיטת מינסוטה 
 מונחה לדוקטורט:  הו שו 
 זרם:  פרגמטיזם
 תחומי עניין:  חינוך, תורת ההכרה
 עיסוק:  פילוסוף, איש איגוד מקצועי, aesthetician, מורה, סוציולוג, איש חינוך, פרופסור, פסיכולוג, סופר 
 הושפע מ:  אפלטון, ז'אן-ז'אק רוסו, גאורג וילהלם פרידריך הגל, צ'ארלס סנדרס פירס, ויליאם ג'יימס
 השפיע על:  ריצ'רד רורטי, תיאודור ברמלד, ויליאם הרד קילפטריק, ריצ'רד ג' ברנשטיין
 מדינה:  ארצות הברית 
 יצירות ידועות:  The School and Society, The Public and its Problems, Experience and Education, Democracy and Education, Art as Experience 
 פרסים והוקרה:  Carus Lectures (1925) 
 
ג'ון דיואי (באנגלית: John Dewey;‏ 20 באוקטובר 1859 – 1 ביוני 1952) היה פילוסוף, פסיכולוג, ואיש חינוך אמריקאי, שהגותו השפיעה רבות בארצות הברית ובעולם כולו. הוא נחשב אחד ממייסדי האסכולה הפילוסופית הקרויה פרגמטיזם (יחד עם צ'ארלס פירס וויליאם ג'יימס), פורץ דרך בפסיכולוגיה פונקציונלית, ונציג מוביל של התנועה הפרוגרסיבית בחינוך אמריקאי במחצית הראשונה של המאה ה-20.
קורות חייו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
דיואי נולד בוורמונט, למשפחה דלת אמצעים. מ-1904 הוא היה פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
פילוסופיה של החינוך

בספרו "דמוקרטיה וחינוך", דיואי מנסה לאחד, לבקר, ולהרחיב את הפילוסופיות הדמוקרטיות של החינוך של רוסו ואפלטון. הוא ראה את הפילוסופיה של רוסו כמדגישה יתר על המידה את היחיד, ואת זו של אפלטון כמדגישה יותר מדי את החברה. עבור דיואי, חלוקה זו, בין יחיד לחברה היא חלוקה חסרת משמעות; כמו לב ויגוצקי, הוא ראה את המחשבה ואת היווצרותה כתהליך חברתי. לפיכך, היחיד הוא מונח משמעותי רק כאשר רואים אותו כחלק בלתי נפרד מהחברה, ולחברה אין משמעות מלבד המימוש שלה בחיי היחידים שמרכיבים אותה. אולם, כפי שניתן לראות בספרו המאוחר יותר "חוויה וטבע", דיואי מכיר בחשיבות החוויה הסובייקטיבית של היחיד בהנהגה של רעיונות חדשניים.
עבור דיואי, היה חשוב מאוד שחינוך לא יהיה רק ההוראה של עובדות יבשות, אלא שהמיומנויות והידע שהתלמידים רוכשים יהיו משולבים בחייהם כאזרחים וכבני אדם. בבית הספר המעבדתי שדיואי ואשתו אלייס הפעילו באוניברסיטת שיקגו, הילדים למדו הרבה מהכימיה, ביולוגיה והפיזיקה הבסיסית על ידי חקירה של תהליכים טבעיים שהם השתמשו בהם תוך כדי בישול ארוחת הבוקר – למידה על ידי עשייה – פעילות שהם ביצעו בכיתות שלהם. היסוד המעשי של הלימוד נבע מקרבתו של דיואי לאסכולה הפרגמטית בפילוסופיה.
רעיונותיו היו פופולריים למדי, אך הם לא הוכנסו בצורה רחבה ועמוקה לשימוש בבתי הספר הציבוריים האמריקאיים, אם כי הערכים שהוא תמך בהם והמושגים שהשתמש בהם היו מקובלים בציבור הרחב. החינוך הפרוגרסיבי (זה שדיואי האמין בו, וכן הצורות הפופולריות יותר שדיואי לא תמך בהן) ננטש במהלך המלחמה הקרה, כאשר המטרה העיקרית בחינוך הייתה ליצור ולשמר אליטה טכנולוגית עבור מטרות צבאיות. אולם לאחר סיום המלחמה הקרה, שב חינוך פרוגרסיבי וחזר בהרבה חוגים התומכים ברפורמה של החינוך, כשדה מחקר פורה.
דיואי והחינוך הפרוגרסיבי

לפי השקפתו של דיואי, אין לאף ערך עדיפות אובייקטיבית על פני ערך אחר ולכן "המדד התקף, היחיד והבלעדי, הוא מידת הפיתוח וההנאה הנלווים לחוויה" וכפועל יוצא "חיי הילד הם המטרה העליונה של החינוך והם גם האמצעי היחיד שלו; אם רק יוסרו המשקעים התרבותיים והדעות הקדומות המעכבות, התפתחותו של הילד תושג על בסיס נטיותיו הפנימיות וכמימוש של סקרנותו המדעית והחוקרת.".
הרעיון הבסיסי ביותר של דיואי ביחס לחינוך הוא שצריך לשים דגש רב יותר על הרחבה של האינטלקט ופיתוח של כישורי פתרון בעיות וחשיבה יצירתית, ולא על זכירה של תוכן השיעורים. בעוד שהתאוריות החינוכיות של דיואי היו פופולריות מאוד בימי חייו ולאחר מכן, יישומן בימינו פופולרי פחות. כתביו של דיואי קשים לקריאה, וקל להבין אותו לא נכון מכיוון שהוא משתמש במילים רגילות על מנת לסמן משמעות מסובכת מאוד. לפיכך, אף על פי שהוא אחד מהאינטלקטואלים האמריקאיים החשובים ביותר, הציבור שלו לא תמיד הצליח לעקוב אחר קו מחשבתו, גם כאשר הוא חשב שאכן מבינים אותו. רבים תמכו בהתלהבות במה שהם חשבו שהוא אומר, אך למען האמת הדברים שהם תמכו בהם היו דומים רק במקצת לדעותיו. דיואי ניסה לא פעם לתקן את הרושם שנוצר, אך ללא הצלחה מרובה. באותו זמן, תאוריות חינוך פרוגרסיביות אחרות, המושפעות מדיואי אך מקורן אחר, נעשו פופולריות, וחינוך פרוגרסיבי גדל לכלול בתוכו תאוריות ושיטות סותרות רבות מאוד, כפי שמתעדים זאת היסטוריונים שונים בהם הרברט קליברד.
מקובל לחשוב כי החינוך הפרוגרסיבי "נכשל"; ההצדקה של דעה זו תלויה בהגדרה של "נכשל" ושל "פרוגרסיבי"; כמה וריאציות של חינוך זה הצליחו לשנות את פני החינוך כיום, לדוגמה – השימוש הכללי של יועצים חינוכיים. אולם גרסאות רדיקליות רבות של חינוך פרוגרסיבי מעולם לא נוסו, ופעמים רבות הניסויים היו קצרים ובעייתיים. בית הספר המעבדתי שדיואי ואשתו הקימו באוניברסיטת שיקגו הוא דוגמה טובה לכך. בית הספר נכשל תוך שלוש שנים, דבר שהכריח את דיואי לעזוב את שיקגו. ומיד לאחר מכן הוא ייסד במנהטן את בית הספר לינקולן המפורסם, שגם הוא נכשל.
פרגמטיזם

דיואי היה בן הדור השני לפרגמטיזם, לאחר צ'ארלס סנדרס פירס וויליאם ג'יימס. הוא היה הרבה פחות פלורליסט ורלטביסט מג'יימס. הוא סבר כי ערכים אינם פונקציה של רצון חד פעמי או של אופנה חברתית חולפת, אלא איכות הגלומה באירועים עצמם ("הטבע עצמו הוא עגום ופתטי, מסעיר ומשתוקק" - חוויה וטבע).
בניגוד לג'יימס, סבר דיואי כי ניתן להשתמש בניסויים (חברתיים, תרבותיים, טכנולוגיים, פילוסופיים) כהוכחה חותכת לאמת. לדוגמה, ג'יימס הרגיש כי בעבור אנשים רבים שחסרה להם אמונה חזקה במושגים דתיים, החיים האנושיים היו רדודים ולא מעניינים במיוחד, וכי בעוד שלא ניתן להוכיח כי אמונה דתית אחת היא הנכונה, כולנו חייבים לעשות את "קפיצת האמונה" ולהמר על תאיזם, אתאיזם, מוניזם, או כל גרסה דתית אחרת. דיואי, לעומת זאת, בעוד שהוא מכבד את החשיבות של המוסדות והמנהגים הדתיים בחיים, דחה כל אמונה באידיאל קבוע כמו "אל תיאסטי". עבור דיואי, האל היה השיטה של האינטליגנציה בחיים האנושיים: כלומר, חקירה ביקורתית, או, אם נבין את המושג בצורה רחבה מאוד, המדע.
כמו הלידה מחדש של הפילוסופיה הפרוגרסיבית של החינוך, תרומותיו של דיואי לפילוסופיה (שהרי הוא היה יותר פילוסוף מקצועי מאשר הוגה חינוכי) גם הם הוכרו מחדש לאחר המלחמה הקרה, כאשר הפרגמטיזם נבחן מחדש על ידי הוגים כווילארד ואן אורמאן קוויין וריצ'רד רורטי.
בגלל ראייתו את העולם בצורה מכוונת תהליכים ובעלת הכרה סוציולוגית עמוקה, לפעמים רואים את הגותו של דיואי כתחליף מוצלח למודרניזם ופוסט מודרניזם גם יחד. פרשנים מהזמן האחרון, כמו ריצ'רד רורטי, לא תמיד נותרו נאמנים למחשבתו המקורית של דיואי, אך עובדה זו עצמה מתאימה מאוד גם לצורת שימושו של דיואי בהוגים שלפניו, וגם לפילוסופיה שלו עצמו – כי בשביל דיואי, דוקטרינות ישנות תמיד מצריכות בנייה מחדש על מנת שיהיו מועילות בהווה.
שמות רבים ניתנו לפילוסופיה של דיואי מלבד "פרוגרסיביזם". הוא כונה אינסטרומנטליסט, אקספרימנטליסט, אמפריציסט, פונקציונליסט ונטורליסט.
ספריו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ספריו > בתרגום עברי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ג’ון דיוי, אני מאמין בחינוך; עברית: יצחק מן, מרחביה: ספרית פועלים ('שבילי חינוך'), 1946. (הספר הראשון מתוך "מקורות למחשבת החינוך")
ג'ון דיואי, דימוקראטיה וחינוך, תרגם והקדים מבוא י"ט הלמן, מוסד ביאליק, ירושלים תשכ"ט
ג'ון דיואי, ניסיון וחינוך, תרגום: ר. קליינברגר, עריכה: .א. סימון, בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ומשרד החינוך והתרבות ירושלים, 1959.
ג'ון דיואי, המקורות למדע החינוך, תרגום: א.צ. בראון, עריכה: ח. אילן, בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ומשרד החינוך והתרבות ירושלים, 1959.
ראו גם

פילוסופיה לילדים
הערות שוליים

↑  אברום תומר, ‏"יצירתיות בחלל חינוכי", השילוח, גיליון 14, אפריל 2019
↑  ספרים חדשים: אני מאמין בחינוך, משמר, 30 באוקטובר 1946.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260291305171  PLWABN: 9810587896205606  BIBSYS: 90107087  BNE: XX1156390  BnF: cb119000167 (data)  CANTIC: a10073644  CiNii: DA00458891  GND: 118525069  ICCU: CFIV041712  ISNI: 0000 0001 2096 4294  LCCN: n79060532  LNB: 000029975  NDL: 00437803  NKC: jn20000601324  NLA: 35035315  NLG: 94285  NLK: KAC199607017  NSK: 000108239  NTA: 06842101X  SELIBR: 234472  SNAC: w65t3n4f  SUDOC: 02728722X  Trove: 807715  ULAN: 500256554  VcBA: 495/90051  VIAF: 76314623   WorldCat (עם VIAF): 76314623 
דיואי בשנת 1902