stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליאונה לואיס
דיסקוגרפיה > אלבומי DVD

2010: The Labyrinth Tour: Live from the O2
הופעות > סיבובי הופעות

2010: The Labyrinth Tour
2013: The Glassheart Tour
2016: I Am Tour
הערות שוליים

↑  Liam Gilliver, Singer Leona Lewis Teams Up With Animal-Rights Charity To Promote Plant-Based Diet, Plant Based News, November 26, 2019
↑  Leona Lewis rejects Harrods offer for vegetarian beliefs, Marie Claire, October 9, 2008
↑  Kelli Bender, Leona Lewis Releases Charity Song with Support from Lisa Vanderpump to End Yulin Dog Meat Festival, People, June 21, 2016
| ליאונה לואיס |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה • פרסים ומועמדויות • שירים | דיסקוגרפיה • פרסים ומועמדויות • שירים |  |
| אלבומי אולפן | Spirit • Echo • Glassheart • Christmas, with Love • I Am |  |
| מיני-אלבומים | Hurt: The EP |  |
| אלבומי הופעה | The Labyrinth Tour: Live from the O2 |  |
| סיבובי הופעות | The Labyrinth • Glassheart Tour • I Am Tour |  |
| ליאונה לואיס – סינגלים |
| --- | --- | --- |
| Spirit | "A Moment Like This" • "Bleeding Love" • "Better in Time" \ "Footprints in the Sand" • "Forgive Me" • "Run" • "I Will Be" |  |
| Echo | "Happy" • "I Got You" |  |
| Glassheart | "Trouble" • "Lovebird" |  |
| Christmas, with Love | "One More Sleep" |  |
| I Am | "Fire Under My Feet" • "I Am" • "Thunder" |  |
| סינגלים אחרים | "Collide" • "(We All Are) Looking for Home" • "You Are the Reason" • "Solo Quiero (Somebody to Love)" |  |
| השתתפות בסינגלים | "Just Stand Up!" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008816737005171  BIBSYS: 9060013  BnF: cb15597798r (data)  GND: 134168089  ISNI: 0000 0001 1494 8140  LCCN: no2008063252  MusicBrainz: 8d552dfc-648f-401f-90de-e925013ca537  NKC: xx0089297  NLK: KAC201610381  NTA: 306263769  RERO: 02-A013767691  SUDOC: 171403045  VIAF: 85894776   WorldCat (עם VIAF): 85894776 
לואיס בהופעה, 2010
ליז'יה קלארק

| --- | --- |

קלארק (משמאל) ופייגה אוסטרובר (מימין)
 לידה:  23 באוקטובר 1920 בלו הוריזונטה, ברזיל 
 פטירה:  25 באפריל 1988 (בגיל 67) ריו דה ז'ניירו, ברזיל 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  התנועה האנתרופופז'ית 
 הושפעה על ידי:  רוברטו בורלה מרקס, פרנאן לז'ה, יצחק דוברינסקי, ארפאד סנש, Zélia Salgado 
 
ליז׳יה קלארק (בפורטוגזית: Lygia Clark;‏ 23 באוקטובר 1920, בלו הוריזונטה – 25 באפריל 1988, ריו דה ז'ניירו) הייתה אמנית ברזילאית שנודעה ביצירתה בתחום הציור, המיצב והאמנות ההשתתפותית. קלארק מקושרת, לעיתים קרובות, עם תנועות הקונסטרוקטיביסטים הברזילאיות של אמצע המאה ה-20 ועם תנועת הטרופיקיה.
יחד עם אמנים ברזילאים, אמילקר דה קסטרו, פרנץ וייסמן, ליגיה פאפ והמשורר פריירה גולאר, ייסדה קלארק את תנועת הנאו-קונקרטיזם. הנאו-קונקרטיסטים האמינו כי האמנות צריכה להיות סובייקטיבית וחוויה פיזית. לאורך הקריירה שלה, קלרק חקרה דרכים שבהן מבקרי תערוכות (אשר מאוחר יותר כינתה "משתתפים") יכולים לתקשר באופן פעיל עם יצירות האמנות שלה. היא ביקשה להגדיר מחדש את היחסים בין האמנות והחברה. יצירותיה של קלארק עסקו בתחושות וברגשות פנימיים.
ביוגרפיה

ליז׳יה קלארק נולדה ב-1920 בבלו הוריזונטה, מינאס ז'ראיס, ברזיל. בשנת 1947, היא עברה לריו דה ז'ניירו על מנת ללמוד עם אדריכל הנוף הברזילאי רוברטו ורל מרקס. בתקופה זו החלה ליצור אמנות. בין השנים 1950 ל-1952 למדה אצל יצחק דוברינסקי, פרנאן לז'ה וארפד סנש בפריז. בשנת 1953, היא הפכה לאחת ממייסדות קבוצת האמנים "פרנטה" (אנ') שפעלה בריו. בשנת 1957 השתתפה קלארק ב"תערוכת הקונקרטיביזם הלאומית" הראשונה של ריו דה ז'ניירו.
בעשור הראשון לקריירה שלה, התמקדה קלארק בציור ובפיסול. מ-1966 ואילך, הצהירה קלארק שזנחה את האמנות. בתחילת שנות ה-70 לימדה אמנות בסורבון . במהלך תקופה זו, קלארק בחנה את הרעיון של תפיסה חושית באמצעות האמנות שלה. האמנות שלה הפכה לחוויה רב-חושית שבה הצופה הפך למשתתף פעיל. בין 1979 ל-1988, קלארק עברה יותר לכיוון תרפיה באמנות מאשר בעצם יצירת עבודות חדשות. היא השתמשה בתרפיה האמנותית שלה לטיפול בחולים פסיכוטיים ובאוטיסטים. בשנת 1977 חזרה קלארק לריו דה ז'ניירו, ברזיל. היא מתה מהתקף לב בביתה ב-1988.
מספר מבקרים טוענים שיצירתה הקדימה את העידן המודרני של מידע דיגיטלי. עבודותיה המאוחרות יותר היו מופשטות והוליסטיות עם דגש על פסיכותרפיה וריפוי .
השפעות

יצירותיה של קלארק הושפעו במידה רבה מהתנועה הקונסטרוקטיביסטית וממושגים של בית הספר באוהאוס. עבודתה המוקדמת של קלארק שיקפה את התעניינותה בפסיכואנליזה ובמחקר של זיגמונד פרויד. בהמשך הקריירה שלה, עבודותיה ההוליסטיות יותר הציגו השפעות מחוויות שהיו לה עם מטופלים פסיכוטיים ונוירוטיים. קלארק הייתה בטיפול בעצמה, וההצעות שפיתחה בחנו את הגבול בין אמנות, תרפיה וחיים.
ליז׳יה קלארק היא אחת האמניות המוכרות מתנועת הטרופיקליה. קלארק בחנה את תפקידה של התפיסה החושית ואת ההשפעה הרגשית שיש למשתתפים עם יצירותיה. דוגמה למשיכתה החזקה של קלארק עלאינטראקציה האנושית היא יצירתה מ-1967 O eu tu (אני ואת/ה). היצירה מורכבת משתי חליפות גומי תעשייתיות המחוברות זו לזו בחבל המדמה חבל טבור. המשתתפים בחליפות התחברו יחד, אך לא יוכלו לראות זה את זה, ויצרו קשר כמעט פסיכו-מיני בין השניים. קלארק אמרה על יצירותיה, "העשייה בתוך ההווה היא הדבר החשוב ביותר, האמנות מתמוססת אל תוך העולם".
"נוסטלגיה של הגוף"

ב-1964 החלה קלארק את הכנת הסדרה "נוסטלגיה של הגוף", מתוך כוונה לנטוש את יצירת חפצי האמנות לטובת יצירת אמנות הנובעת מהחושים. יצירותיה בסדרה זאת הסתמכו על חוויות המשתתפים כפי שהן באות לידי ביטוי באופן ישיר בגופם. יצירות אלו התייחסו לקיומם הסימולטני של ניגודים בתוך אותו מרחב: פנימי וחיצוני, מטפורי ומילולי, זכר ונקבה.
טיפול אומנות

מבקר האמנות גיא ברט הבחין כי קלארק "הפיקה מכשירים רבים כדי להטמיע את החוש החזותי בתוך המודעות של הגוף." יצירותיה המאוחרות של קלארק התמקדו במידה רבה בחושים הלא-מודעים: מגע, שמיעה וריח. עבור יצירתה משנת 1966, "נשמו איתי", יצרה קלארק צינור גומי מעוגל והזמינה את המשתתפים להחזיק את הצינור ליד אוזנם. המשתתפים יכלו לשמוע את קול האוויר נכנס ויוצא מהצינור, כך שנוצרה חוויה חושית אישית עבור כל משתתף.
תערוכות

1959 – הביאנלה, סאו פאולו
1960 – הביאנלה בוונציה, ונציה
1960 – קונקרט קונסט, ציריך
1961 – הביאנלה, סאו פאולו
1962 – הביאנלה בוונציה, ונציה
1963 – הביאנלה, סאו פאולו
1964 – גלריה סיגנלס, לונדון
1964 – התנועה השנייה, פריז
1965 – גלריה סיגנלס, לונדון
1965 – פאקו אימפריאל, ריו דה ז'ניירו
1967 – ביאנלה, סאו פאולו
1968 – רטרוספקטיבה, הביאנלה בוונציה, ונציה
1986 – רטרוספקטיבה – עם האליו, Paço Imperial, ריו דה ז 'נירו
1987 – רטרוספקטיבה, מוסאו דה ארטה קונטמפוראנה דה אוניברסיד דה סאו פאולו
1997 – הדוקומנטה, קאסל
2000 – המוזיאון לאמנות עכשווית, לוס אנג'לס, קליפורניה
2001 – ניסוי בחוויה: אמנות בברזיל 1958–2000, המוזיאון לאמנות מודרנית, אוקספורד
2001 – ברזיל: גוף ונפש, ניו יורק, מוזיאון גוגנהיים
2001 – הביאנלה השביעית הבינלאומית של איסטנבול – סאלה איספל, איסטנבול
2002 – ברזיל: גוף ונפש, מוזיאון גוגנהיים, ניו יורק
2003 – דופק: אמנות, ריפוי ושינוי, ICA, Boston,
2004 – פנסמנטו מודו, דן גלריה
2004 – המועדפים, ICA – לונדון
2005 – 50 יאהר / שנים דוקומנטא: 1955–2005, Kunsthalle Fridericiaum Kassel
2005 – Lygia Clark, דה אוברה ao aktecimento: סומוס o עובש, מונית V סופרים. . ., מוזיאון לאמנות, נאנט
2005 – טרופיקליה: מהפכה בתרבות הברזילאית, המוזיאון לאמנות עכשווית, שיקגו
2006 – ברביקן, לונדון
2006 – Pinacoteca אסטאדו דה סאו פאולו, SP, ברזיל
2006–2007 – מוזיאון ברונקס לאמנות, ניו יורק
2007 – WACK! – אמנות והמהפכה הפמיניסטית, MOCA, לוס אנג'לס
2010 – elles @ centrepompidou, מרכז פומפידו, פריז
2014 – ליז׳יה קלארק: נטישת האמנות 1948–1988, רטרוספקטיבה, המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק
אוספים

עבודותיה של קלארק נמצאות באוספים ברחבי העולם, כולל MoMA, New York, Tate Modern, לונדון, מוזיאון האמנויות היפות, יוסטון; MAM, ריו דה ז 'נירו, מוסאו Nacional Centro de Arte ריינה סופיה, מדריד מרכז פומפידו, פריז.
שוק האמנות

ב-Sotheby's בשנת 2014 נמכר פסל האלומיניום המתקפל של קלארק ביצ'ו-אם-סי-מד (מס' IV) (1960) ב-1.2 מיליון דולר, ומכפיל את האומדן הגבוה של 600 אלף דולר.
לקריאה נוספת

Guy Brett, "The Proposal of Lygia Clark". In: Catherine de Zegher (ed.), Inside the Visible. The Institute of Contemporary Art, Boston & MIT Press, 1996.
Lygia Clark, "Nostalgia of the Body". In: October. The Second Decade, 1986-1996. October Books / MIT Press, 1997.
מיכאיל קוזקוב

| --- | --- |

מיכאיל קוזקוב בשנת 2007
 לידה:  14 באוקטובר 1934 סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 פטירה:  22 באפריל 2011 (בגיל 76) רמת גן, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות ודנסקויה 
 מדינה:  רוסיה, ברית המועצות, ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1954 
 מקום לימודים:  בית ספר התיאטרון האמנותי של מוסקבה (1956) 
 בן או בת זוג:  Greta Taar 
 צאצאים:  קיריל קוזקוב 
 מספר צאצאים:  5 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית  פרס האחים וסילייב של הרפובליקה הסובייטית הרוסית  עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית  פרס TEFI 
 פרופיל ב-IMDb
 
מיכאיל קוזקוב (ברוסית: Михаил Козаков; ‏14 באוקטובר 1934, לנינגרד – 22 באפריל 2011, רמת גן) היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע יהודי-רוסי וסובייטי שפעל תקופה מסוימת בישראל.
הוא זכה בפרס ברית המועצות בשנת 1967. על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע הוא קיבל מספר עיטורים.
קורות חיים

מיכאיל קוזקוב נולד בלנינגרד למשפחת סופרים יהודית. לאמו היו שורשים סרבים-יוונים. בתקופת שלטונו של יוסיף סטלין היא נעצרה פעמיים - בשנת 1937 ובשנת 1948.
עם תחילת מצור לנינגרד, מיכאיל פונה למחוז פרם וחזר ללנינגרד בשנת 1944. בשנת 1952 הוא סיים את בית הספר והחל ללמוד בבית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה. עוד בהיותו תלמיד הוא שיחק בסרט של מיכאיל רום. בשנת 1956 קוזקוב סיים לימודי משחק והתקבל לתיאטרון מאיאקובסקי בו עבד עד לשנת 1959. בשנת 1959 הוא התחיל לשחק בתיאטרון סוברמניק ובשנת 1971–1972 בתיאטרון האמנותי.
קוזקוב היה מוצלח מאוד כשחקן וגם כבמאי. בנוסף הוא היה קריין שירים. ביחד עם אינוקנטי סמוקטונובסקי וסרגיי יורסקי הוא השתתף בהכנת סדרת תקליטים "שירה רוסית במאה ה-18 - מאה ה-20.
קוזקוב היה במאי סרטי קולנוע. בשנת 1982 הוא הסריט את הסרט המפורסם שלו "פוקרובסקיה וורוטה". בהתאם לעדותו התנאי להסרטת הסרט היה גילום פליקס דזרז'ינסקי במספר סרטי קולנוע.
בהתאם לספר אוטוביוגרפי, בשנים 1956–1988 הוא שיתף פעולה עם הק.ג.ב.
עלה לישראל בשנת 1991. תוך זמן קצר הוא נקלט בתיאטרון הקאמרי והשתתף בהצגות בעברית. לאחר שנה הוא הקים תיאטרון עצמאי ברוסית והכין איתו מספר הצגות. בשנת 1996 הוא חזר לרוסיה.
לאחר חזרתו לרוסיה, קוזקוב הקים תיאטרון עצמאי והיה הבמאי הראשי שלו. בנוסף הוא הופיע בהצגות יחיד עם שיריו של אלכסנדר פושקין, יוסף ברודסקי ואנה אחמטובה. במקביל הוא המשיך להצטלם בסרטים וגם היה תסריטאי. בשנת 2006 ביים את המיני-סדרה "הקסם של הרוע"
בשנת 2010 אצל קוזקוב התגלה סרטן ריאות. הוא טופל בבית החולים תל השומר ונפטר ב-22 באפריל 2011. הוא הוטמן בבית העלמין במוסקבה ליד אביו.
חיים אישיים

קוזקוב היה נשוי חמש פעמים:
גרטה טאר (1955-1965)- למדה איתו ביחד בבית הספר. ממנה היו לו שני ילדים, מתגוררים ברוסיה.
מדיה ברלשבילי (1968–1971) - ציירת. בת מנישואין אלו היא שחקנית בתיאטרון מרג'נישווילי, מתגוררת בגאורגיה.
רגינה קוזקובה (1971–1988) - מתרגמת, מתגוררת בארצות הברית
אנה ימפולסקיה (1988–2003) - שחקנית. ממנה היו לו שני ילדים, מיכאיל וזויה המתגוררים בישראל.
נדז'דה סדובה (2006-2010) - היסטוריונית. בשנת 2010 עזב קוזקוב את סדובה בטענה שזו גנבה לו את הדירה וגרמה לו למחלתו, וחזר לאשתו הרביעית ימפולסקיה בישראל.
מלאכת מכבה

טלטול הלהבה עלול לכבות אותה, ולכן אסור לשאת אש ממקום למקום
כיבוי שרפה
מְלֶאכֶת הַמְּכַבֶּה היא אחת מל"ט מלאכות שבת. ככל ל"ט המלאכות, גם מלאכה זו אסורה מכיוון שהייתה נעשית במשכן. אב המלאכה במשכן היה כיבוי האש כדי לשמור את הפחמים לשימוש חוזר לצורך צירוף הזהב והכסף שהיה במשכן.
הגדרת המלאכה היא הפסקת תהליך הבעירה או הקטנת להבה, כאשר התכלית היא הכנת פחמים. לפי חלק מהפוסקים כיבוי שלא למטרת הכנת פחמים אסור מדרבנן, כיוון שזוהי מלאכה שאינה צריכה לגופה, אך לפי הרמב"ם ופוסקים נוספים אחרים מלאכה שאינה צריכה לגופה אסורה מהתורה.
יישומים

מלאכת כיבוי הוא לא רק מעשה כיבוי מוחלט של אש, אלא גם טלטול נר - מלבד איסור המוקצה שבו, עשוי לגרום לנר להכבות מעט, והוא אסור מהתורה.
שרפה בבית

במקרה ויש שרפה בבית, התירו חז"ל לומר "כל המכבה אינו מפסיד", אף על פי שיש בכך רמז שהוא קורא לגוי לכבות וכן רמיזה על כך שהוא יקבל את שכרו לאחר השבת על פעולותיו. ליהודי עצמו מותר להציל רק מזון שלוש סעודות, שכן חששו שאם יתירו לו להציל את כל ממונו ולהתעסק בשרפה יותר מדי, הוא ישכח ומתוך בהלה - יסייע בפעולות הכיבוי, האסורות בשבת.
במקום שיש חשש ממשי לסכנת חיים, מותר לכבות את האש, ככל העבירות בתורה שהותרו משום מצוות פיקוח נפש, חוץ משלוש עברות החמורות שהם עבודה זרה, גילוי עריות, ושפיכות דמים.
מלאכת כיבוי ביום טוב

הפוסקים דנים האם כיבוי הוא מהמלאכות המותרות ביום טוב, שכן קשה למצוא פעולה בהכנת אוכל הכרוכה בכיבוי. במסכת ביצה הגמרא אומרת כי מותר לצלות בשר על הגחלים, לפי רש"י - הפירוש הוא, שאף על פי שהדבר כרוך בכיבוי והבערה כאחד, שהרי כאשר שמים את הבשר על גחלי האש, האש נכבה מעט ורק לאחר מכן מתלקח. יש ראשונים הסבורים שאכן הכנת אוכל זו כרוכה בכיבוי גחלים.
אך יש ראשונים ובראשם הרי"ף הסבורים שמלאכה זו אינה נחשבת לכיבוי, שכן על ידי פעולה זו מובערת האש ביתר שאת בסופו של דבר, ולכן אף על פי שתחילת הפעולה היא בכיבוי רגעי, אין כיבוי כזה נחשב לכיבוי. הפוסקים מפרשים, שלפי דברי הרי"ף, הותרה מלאכה זו לצורך אוכל נפש, אף על פי שאין זה בגדר "אוכל נפש" שהותרה ביום טוב, מכיוון שאין בשר על גחלים דרוש לכל אדם רק למפונקים הרגילים בו.
ראו גם

מלאכת מבעיר
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף כ"ג, עמוד א'.
↑  ראו מקורות בקובץ בית אהרן וישראל.
| הלכות ואיסורי שבת |
| --- | --- | --- |
| כללים | מזיד עם התראה • מזיד • שוגג • דבר שאינו מתכוון • פסיק רישא • מלאכה שאינה צריכה לגופה • מלאכת מחשבת • שניים שעשאוה • שינוי • גרמא בשבת • מקלקל • מתעסק • חצי שיעור • מסייע אין בו ממש • פיקוח נפש דוחה שבת. |  |
| מוקצה | מוקצה מחמת גופו • מוקצה מחמת איסור • מוקצה מחמת חסרון כיס • מוקצה מחמת מיאוס • מוקצה מחמת מצווה • כלי שמלאכתו לאיסור • ביטול כלי מהיכנו • בסיס לדבר האסור • נולד • טלטול על ידי דבר אחר • מיגו דאתקצאי • גרף של רעי |  |
| שבות | שבות דשבות • אמירה לנוכרי • עובדין דחול • מראית עין • ממצוא חפצך • ודבר דבר • הכנה משבת לחול • טרחא יתירה • מקח וממכר בשבת • שכר שבת • שטרי הדיוטות • מוליד • רחיצה בשבת • רדיית הפת • גזירת סנדל המסומר |  |
| עונשים | סקילה • כרת • קורבן חטאת • מלקות • מעשה שבת |  |
| שונות | מחמר • תחום שבת • שביתת כלים • שביתת בהמתו |  |
| מלאכות שבת | מלאכות שבת |  |
| צביעת יריעות המשכן | זורע • חורש • קוצר • מעמר • דש • זורה • בורר • טוחן • מרקד • לש • מבשל |  |
| הכנת היריעות | גוזז • מלבן • מנפץ • צובע • טווה • מיסך • שתי בתי נירין • אורג • פוצע • קושר • מתיר • תופר • קורע |  |
| הכנת כיסויי עורות | צד • שוחט • מפשיט • מעבד • ממחק • משרטט • מחתך |  |
| הקמת המשכן | כותב • מוחק • בונה • סותר • מכבה • מבעיר • מכה בפטיש • הוצאה מרשות לרשות |  |
| תולדות מלאכות שבת | מפרק • השקיה • הגבנה • חליבה בשבת |  |
| הלכות עירובין | הלכות עירובין |  |
| רשויות השבת | רשות הרבים • רשות היחיד • כרמלית • מקום פטור • (מדרבנן: קרפף יותר מבית סאתיים שלא הוקף לדירה) |  |
| המלאכה והאיסורים | עקירה והנחה • הוצאה מרשות לרשות • טלטול ארבע אמות ברשות הרבים • איסור טלטול בין רשויות היחיד • איסור טלטול בין רשויות היחיד |  |
| תיקוני החצר והמבוי | עירוב (על ידי צורת הפתח, לחי או קורה) • תיקון חצרות ומבואות • עירוב חצירות • שיתוף מבואות • פסי ביראות • ביטול רשות • חילוק רשויות |  |
מונולית סקאלין

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  ג'יימס סקאלין 
 גובה:  420 מ' 
 מיקום:  מונוליתי סקאלין ומוריי,
 קואורדינטות:  67°47′00″S 66°42′00″E﻿ / ﻿67.7833°S 66.7°E﻿ / -67.7833; 66.7
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימונולית סקאלין(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימונולית סקאלין
 
מונולית סקאלין (באנגלית: Scullin Monolith) הוא מונולית (סלע בולט) שצורתו חצי סהר, לחוף אדמת מק. רוברטסון שבאנטארקטיקה.
המונולית נמצא 6 קילומטרים ממערב למונולית מוריי ו-8 קילומטרים מהר טורלין.
שיא גובהו של המונולית (בפסגת מיקלסן בגובה של 420 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > גילוי המונולית

המונולית התגלה על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1931–1929 בהנהגת סר דאגלס מוסון.
מוסון היה הראשון שדרך על הסלע ב-13 בפברואר 1931.
הסלע מופה על ידי ציידי לווייתנים נורווגיים בינואר - פברואר 1931.
היסטוריה > מקור השם

הליוויתנאים הנורווגים שמיפו את האזור קראו לו "הר קלריוס מיקלסן" - על שמו של קפטן קלריוס מיקלסן, מפקד ספינת הצייד טורלין (Torlyn) (על שמה נקרא הר טורלין הסמוך).
הנקודה הגבוהה ביותר במונולית נקראת פסגת מיקלסן, ושימרה את השם ההיסטורי.
מוסון קרא לסלע על שמו של ג'יימס סקאלין, ראש ממשלת אוסטרליה בשנים 1930–1929.
היסטוריה > אזור אנטארקטי מוגן מיוחד

מונולית מוריי הוא אחד הסלעים החשופים מקרח היחידים בחוף המזרחי של אנטארקטיקה (לצד מונולית מוריי, הנמצא 6 קילומטרים ממזרח למונולית סקאלין). ככזה הוא מהווה את הריכוז הגדול ביותר של בתי הגידול של עופות ימיים במזרח אנטארקטיקה. בסלע 160,000 זוגות של יסעור אנטארקטי, ו-70,000 זוגות של פינגוויני אדלי.
בשל כך שני המונוליתים הוכרזו כאזור אנטארקטי מוגן מיוחד, תחת האמנה האנטארקטית (אזור ASPA‏ מספר 164).
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי באתר לונלי פלנט.
↑  מידע גאוגרפי
↑  האזור האנטארקטי המוגן
| אזורים אנטארקטיים מוגנים מיוחדים |
| --- | --- | --- |
| ארץ המלכה אליזבת | עמק דייוויס • אגם פורלידס |  |
| ארץ המלכה מוד | עמק יוקידורי |  |
| אדמת מק. רוברטסון | מונולית מוריי • מונולית סקאלין • איי רוקרי |  |
| ארץ הנסיכה אליזבת | מפרץ אמאנדה • הר הארדינג • חצי האי מיול |  |
| ארץ המלכה מרי | האי האסוול |  |
| ארץ וילקס | האי ארדרי • האי פרייזר • חצי האי קלארק |  |
| ארץ אדלי | האי ברנרד • נונאטאק בן דוקטור |  |
| ארץ ג'ורג' החמישי | בקתות מוסון |  |
| ארץ ויקטוריה | כף אדייר • עמק בארוויק • עמק בולהאם • כף האלט |  |
| ים רוס | רמת ארייבאל • כף קרוזייר |  |
| ארץ פאלמר | אגם אבליישן • נקודת אבליישן • עמק אבליישן • הר מוניק • הר מרטין |  |
| ארץ גרהאם | נקודת ביסקו |  |
| איי שטלנד הדרומיים | חצי האי ביירז • נקודת הרמוני • ליונז ראמפ • מפרץ אדמירליטי • כף שירף |  |
מיכה פרנקל

המתורגמן מיכה פרנקל
מיכה פרנקל (29 באוגוסט 1941 – 30 בינואר 2012) היה מתרגם ישראלי של ספרות צרפתית.
ביוגרפיה

מיכה פרנקל נולד בירושלים, למד בבית הספר היסודי "גאולה" בחיפה, וסיים את בית הספר הריאלי העברי בחיפה במגמה הספרותית.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים היסטוריה של יוון ורומא ושפה וספרות צרפתית. קיבל מלגה ללימודים מממשלת צרפת ולמד באוניברסיטת ליל בשנים 1964–1966. לימד צרפתית בבתי ספר תיכוניים במהלך שנות השישים והשבעים והחל משנת 1986 עסק בתרגום בלבד.
בשנת 2011 הוקרן בסינמטקים של תל אביב וירושלים הסרט התיעודי "המרקיז מבני ברק" של הבמאי דוד מורן אודות חייו של מיכה פרנקל.
מבחר מתרגומיו

מוות קל מאוד, סימון דה בובואר - הוצאת כתר, 2008
מבחר מתרגומיו > קלאסיקה לנוער

הרוזן ממונטה כריסטו, אלכסנדר דיומא - 1987
מחרוזת המלכה, אלכסנדר דיומא - 1993
האיש במסכת הברזל, אלכסנדר דיומא - 1996
אחרי עשרים שנה, אלכסנדר דיומא - 2000
בוג ז'רגל, ויקטור הוגו - 1987
מסעותיו והרפתקאותיו של הקפטן הטרס, ז'ול ורן - 1990
רובור כובש השחקים, ז'ול ורן - 1992
רב חובל בן חמש עשרה, ז'ול ורן - 1992
ילדי רב החובל גראנט, ז'ול ורן - 1994
הרפתקה בחלל, ז'ול ורן - 1995
הצפון נגד הדרום, ז'ול ורן - 2002
הנער הנודד, הקטור מלו - 1995
בחיק המשפחה, הקטור מלו - 1995
ספן הדנובה, ז'ול ורן - 2006
טירתו של איש הזאב - ארקמן-שטריאן - 1996
מבחר מתרגומיו > ביוגרפיות

ג'אקומטי אלברטו, ז'אן ז'נה - 1990
אלבר קאמי - ביוגרפיה, אוליבייה טוד - 2000
סארטר - ביוגרפיה, אני כהן סולל - 1996
לאון בלום - ביוגרפיה, אילן גריילסהאמר - 2004
מבחר מתרגומיו > סיפורת

נקמת דם, גי דה מופסן - 1991
קוקו, גי דה מופסן - 1991
הזאב, גי דה מופסן - 1991
סמטת אור הירח, גי דה מופסן - 1995
הצודקים (מחזה), אלבר קאמי - 1991
מבחר מתרגומיו > שירה

צייר החיים המודרניים, שארל בודלר - 2002
מבחר מתרגומיו > תעודה

מי הרג את דניאל פרל, ברנר אנרי לוי - 2004
מבחר מתרגומיו > שונות

ז'וסטין או ייסוריה של המידה הטובה, המרקיז דה סאד - 1999
המשגה הכפול, פרוספר מרימה - 2009
מלאניה ינקו

אין תמונה חופשית
מלאניה (מלה) ינקו (ברומנית: Melania (Mella) Iancu;‏ 28 בדצמבר 1902–1981) הייתה אחות יהודיה ופעילה ציונית ברומניה. פעילה במיוחד בארגון העלייה מרומניה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. מהנאשמים במשפטי הציונים ברומניה. רעייתו של הפעיל הציוני דוקטור קורנל ינקו ובת אחותו של הרב דוקטור משה גסטר.
קורות חיים

ינקו נולדה בבוקרשט שברומניה לטוליוס רביצ'י וליקטרינה גסטר רביצ'י. היא למדה לימודים כלליים והמשיכה בבית הספר לאחיות. נישאה למנהיג הציוני, דוקטור קורנל ינקו (בן דודו של מרסל ינקו) וב-1924 נרשמה בארגון התרבותי של הנשים היהודיות. מ-1928 הנהיגה את השלוחה הרומנית של אוז"ה - המרכז להגנת האם והילד שליד הקונגרס היהודי העולמי. במסגרת הארגון התרבותי של הנשים היהודיות הייתה גזברית עד השנים 1928 - 1929, כאשר לקחה את הנהגת של הארגון הציוני לנערות ובהמשך, במסגרת תנועת הנוער "העבודה". השתתפה בארגון התוכנית התרבותית והדריכה נשים צעירות לכיוון פעילות חברתית ופתחה שתי קנטינות לבתי ספר, קנטינות ממומנות על ידי מגביות של "העבודה".
מ-1931 הייתה ינקו חברה בקבוצה הציונית renașterea (הלידה מחדש). בשנים 1933 - 1941 עבדה כאחות בתפקיד של ראש קבוצה במסגרת הצלב האדום, נציגת אוז"ה ברומניה. בבוקרשט היה בית מחסה ליתומים וילדי עניים, שנוהל על ידי מלה ינקו והודות למסירותה היא זכתה לכינוי "אמא מלה" (mama mella). פעילות המקום התחילה לאחר אירועי מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט, כשהוגשו במקום ארוחות חמות לנפגעי הפרעות וסיוע רפואי בבתי החולים של הקהילה. במועדון שפעל אחר הצהריים ילדי הקהילה הכינו שיעורים והכינו מופעים, שהוצגו בהיכל קורל. בפעוטון היו 60 מיטות בהן אימהות שיצאו לעבוד (הגברים היו במחנות) השאירו את ילדיהן. מלה ינקו ובעלה, דוקטור קורנל ינקו, ייסדו בית יתומים נוסף ל-180 ילדים ולאחר השבת יתומי טרנסניסטריה לרומניה מספר המתאכסנים בו הגיע לחמש מאות.
ב-1946 נרשמה ינקו במפלגת Ichud (מפלגת העובדים הציונים, מזוהה עם מפא"י) והייתה לחברה בלשכה הפוליטית. בתקופה שבין סוף מלחמת העולם השנייה ובין השתלטות הקומוניסטים על השלטון ברומניה (בסוף 1947) מלאניה ינקו, שהשתמשה בשם המחתרתי "נינה", הייתה אשת הקשר בין התנועה הציונית ובין הקומוניסטים הרומנים. היא שכנעה את אברהם בונאצ'יו, שהיה מנכ"ל משרד הפנים הרומני, בצורך לפעול נגד האינטרסים של בריטניה על ידי כך, שיאפשר ליהודים להגיע לארץ ישראל. לצורך העניין מונה מפקח משטרה בשם לפה (Lefa), שתפקידו היה לאפשר יציאתם של יהודים, שיציגו את חתימתה של "נינה".
משפטי הציונים ברומניה

במסגרת גלי המשפטים של הציונים ברומניה נערך ביום 28 במרץ משפטם של 13 המנהיגים הציוניים העיקרים: אברהם לייבה זיסו - אישיות בעלת יוקרה רבה, לשעבר איש עסקים עשיר, סופר, מסאי, עיתונאי, יו"ר ההסתדרות הציונית ונציג הסוכנות היהודית ברומניה בשנות השואה, יו"ר "המפלגה היהודית" והקונגרס היהודי העולמי סניף רומניה; מישו בנבניסטי - יו"ר ההסתדרות הציונית בימי השואה ולאחריה; עו"ד ז'אן כהן (Jean Cohen) - מומחה בחוק בינלאומי ובעל זכויות רבות בגלל פעילותו בשנות השואה, ממקימי ומראשי הציונים הדמוקרטים; קרול רייטר (Carol Reiter) - יו"ר ההסתדרות הציונית הארצית בטרנסילבניה; ד"ר בנימין זאב הבר (Beniamin Zeev Haber), מראשי התנועה בטרנסילבניה; ד"ר שמעון הס (Simon Has)- מראשי התנועה בטרנסילבניה; משה וייס-טלמון (Moşe Weiss-Talmon), מראשי "הנוער הציוני" ו-"החלוץ" ופקיד בצירות; זולטן בובי באר (Bubi Beer) מ"משמר"; זולטן הירש, מראשי "דרור-הבונים"; מוצי מוסקוביץ' (Mozti Moscovici), מראשי "renașterea" (הלידה מחדש), עיתונאי ומנהל לשכת המודיעין של צירות ישראל בבוקרשט; שטפאן קון, מראשי התנועה בטרנסילבניה; מלאניה ינקו, פעילה ציונית מרכזית ורעייתו של דוקטור קורנל ינקו (בעלה נשפט גם הוא במקצה אחר כעבור שנה), מראשי מפא"י שהצטיינה בפעילות סקטור הרווחה - היא הואשמה בריגול למען בריטניה. הנאשם ה-13 היה הבלדר השווייצרי גיר, שבשנות המלחמה העביר את דואר התנועה הציונית מרומניה לחו"ל ומילא תפקיד של סוכן כפול - בטרם העביר את הדואר לתעודתו מסרו לגסטפו לצילום. זיסו, בנבנישתי וכהן נידונו למאסר עולם והאחרים לעונשים הנעים בין 8 ל-20 שנות מאסר.
בשנים 1955 - 1956 שוחררו כל נידוני משפטי הציונים ברומניה.
לקריאה נוספת

Evrei din România - Breviar biobibliografic Hasefer, București, 2008 עמוד 206 (ברומנית)
יעקב גלר, Rezistența spirituală a evreilor români în timpul Holocaustului, הוצאת HASEFER, 2004, עמודים 304 - 305 (ברומנית)
הערות שוליים

↑  Melania Iancu (Revici) עברית ו(באנגלית)
↑  על פי עדותה של מלה ינקו בארכיון של אוניברסיטת חיפה ועדותו של שייקה דן בארכיון הפרטי של ההיסטוריון שלמה ליבוביץ-ליש
מיאקו קוואקמי

| --- | --- |

 לידה:  29 באוגוסט 1976 (בת 48) Jōtō-ku, מחוז אוסקה, יפן 
 שם לידה:  川上 三枝子 
 מדינה:  יפן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניהון, Osaka Municipal Kogei High School, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 שפות היצירה:  יפנית
 סוגה:  רומנים, סיפורים קצרים, שירה
 בן או בת זוג:  Kazushige Abe (אוקטובר 2011–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס אקוטגאווה (2007)  Junichi Watanabe Award (2016)  Mainichi Publication Culture Award (2019)  פרס טניזאקי (2013)  פרס מורסקי שיקיבו (2010)  פרס יומיורי (2023)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 Mieko Kawakami Official Website
 
מיאקו קוואקמי (ביפנית: 川上未映子;‏ נולדה ב־29 באוגוסט 1976) היא סופרת ומשוררת יפנית מאוסקה. עבודתה זכתה בפרסי ספרות יפניים יוקרתיים בכמה ז'אנרים, ביניהם פרס האקוטגוואה ה-138 על הנובלה שלה שדיים וביציות, פרס טניזאקי לשנת 2013 על אוסף הסיפורים הקצרים שלה חלומות של אהבה וכו', ופרס נקהארה צ'ויה לשנת 2008 לשירה עכשווית.