stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המשמר הפרטוריאני

חיילי המשמר הפרטוריאני. תבליט רומאי משנת 51. מוצג במוזיאון הלובר.
מצבת שיש של לוקיוס ספטימיוס ולרינוס, חייל המשמר הפרטוריאני. הדמות מתוארת בלבוש צבאי טיפוסי.
תבליט מהמאה הראשונה המתאר חייל של המשמר הפרטוריאני. מוצג במוזיאון פרגמון.
פרט מתוך פסיפס הנילוס מפלסטרינה. משמאל חיילי המשמר הפרטוריאני המזוהים על ידי מגן עליו מצויר עקרב.
שחזור מודרני של מגן ועליו סמלים המקובלים בצבא הרומי ובכלל זה במשמר הפרטוריאני.
המשמר הפרטוריאני (בלטינית: cohortes praetoriae) היה יחידת עילית של הצבא הרומי. במשך כ-300 שנים שימשו חיילי המשמר כשומרי ראש, ובתפקידי מודיעין צבאי, בתחילה עבור בעלי משרות רמות ברפובליקה הרומית, ולאחר מכן עבור קיסרי רומא.
אוגוסטוס קיסר היה הקיסר הראשון שהפך את המשמר ליחידת שומרי הראש האישית שלו. היחידה נשאה בתפקיד זה, בשינויים קלים, בשלוש מאות השנים שלאחר מכן. כבר בשלב מוקדם יחסית, צברו מפקדי המשמר כוח פוליטי רב. הם לא נרתעו מלהשתמש בכוחם ובהשפעתם כדי למנות ולהדיח קיסרים, לצבור רכוש, נכסים ומעמד מיוחד בכל זרועות השלטון. על רקע זה, המוניטין של המשמר וחייליו היה מפוקפק מאוד. מקורות היסטוריים בני התקופה, ובהשראתם גם מחקרים מודרניים, מתארים את חיילי המשמר כמפונקים חסרי יכולת צבאית, אשר נהנו מהחיים הנוחים של הבירה, ואת המשמר מתארים כגולם הקם על יוצרו.
שיא פעילות מפקדי המשמר, ובמידה מסוימת גם של חייליו, הייתה בתקופת שלטונם של קיסרים חלשים וחסרי יכולת, שהותירו את רסן השלטון בידי דמויות חזקות, והתמכרו למנעמי הארמון ולעיתים למעשי שחיתות. בשנת 312, לאחר תפיסת רסן השלטון באימפריה הרומית, פירק קונסטנטינוס את המשמר הפרטוריאני, הרס את מחנה המשמר הקסטרה פרטוריה ברומא, והביא את הקץ על המשמר הפרטוריאני.
רקע

המשמר הפרטוריאני החל את דרכו כיחידת שומרי ראש של נושאי תפקידים בכירים ברפובליקה. הם היו ידועים בשם ליקטור (לטינית: Lictor), ומשימתם הייתה טיפול במגיסטראטים בעלי "אימפריום". בין השאר נתנו הליקטורים שירותי ליווי, ייצוג והגנה למגיסטראטים, ושימשו כמשרתיהם האישיים ושומרי ראשם. מקור מורשת הליקטורים בהיסטוריה הרומית עתיק מאוד. לפי טיטוס ליוויוס, הליקטורים נשאו עימם מוטות מעוטרים בשבטים (פסקס), ומחוץ לפומריום נשאו גם גרזנים שסימלו את סמכות הביצוע של האימפריום. הם הלכו אחר המגיסטראט בכל אשר הלך, כולל לתוך הפורום, לביתו, למקדשים ואפילו לבתי המרחץ.
כוחם של הליקטורים היה מספיק כדי לשמור על פקידים ונושאי משרות תוך כדי מילוי תפקידם האזרחי, אך הם היו מעטים מדי מכדי שיוכלו להיות יעילים כשומרי ראש למפקדי צבא בקרב. על רקע ליקוי זה החלו קצינים צבאיים להקיף את עצמם ביחידות זמניות של חיילים שנבחרו מבין הלוחמים המצטיינים כדי להבטיח את ביטחונם במהלך מערכה ובמהלך הקרבות. נוהג זה התפשט יותר בצבא הרפובליקה והכה שורש, מכיוון שגנרלים נותרו במערכה לתקופות ארוכות יותר. ההיסטוריון הרומאי טיטוס ליוויוס מספר, כי לדיקטטור פוסטומיוס הייתה קוהורטה, ששימשה כיחידת כשומרי-ראש בראשית המאה החמישית לפני הספירה. השימוש הראשון במונח קשור לפובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס. ההיסטוריון הרומאי פסטוס כותב:
”הקבוצה נקראה פרטוריאנים, כי הם היו קשורים לפראיטור. סקיפיו אפריקנוס היה הראשון לבחור את הגברים האמיצים ביותר, שמעולם לא היו רחוקים ממנו במלחמה. הוא שחרר אותם מתפקידי השירות הצבאי האחרים והם קיבלו פעמיים וחצי את השכר.”
התייחסות מפורשת ראשונה לקבוצה צבאית המועסקת כשומרי ראש ומוגדרת ספציפית בשם 'פראיטוריאנית' היא משנת 62 לפני הספירה, כאשר מרקוס פטריוס (Marcus Petreius) יצא נגד לוקיוס סרגיוס קטילינה, שהוכרז כאויב המדינה. ההיסטוריון גאיוס סאלוסטיוס קריספוס כתב:
”כשפטריוס ראה את קטילין ... [הוא] הוביל את הקוהורט הפרטוריאני שלו (קוהורטם פרטוריאם) למרכז הכוח של האויב.”
יחידות משמר אלו היו צמודות למפקד הצבא והתגוררו באוהל שהיה ידוע בשם פרטוריום (לטינית Prætorium – מפקדה צבאית) על שם תואר הפראיטור – תוארו של הקונסול כאשר הוא מוביל צבאות למלחמה.
ייסוד ותפקידים > ייסוד

עם תום תקופת הרפובליקה ובמהלך מלחמת האזרחים בסוף שנת 40 לפנה"ס, הפעילו אוקטביאנוס – הטוען לכיסא השליט ברומא כיורשו של יוליוס קיסר – ומרקוס אנטוניוס, שניהם, יחידות של לוחמים ותיקים שנבחרו מקרב הלוחמים הוותיקים של הלגיונות הנאמנים. לאחר הניצחון וביסוס שלטונו, הפך אוקטביאנוס – ששינה את שמו לאוגוסטוס – את המשמר הפרטוריאני ליחידה מאורגנת ומגובשת, שתפקידה היחיד היה שמירה על מערכות השלטון הרומאיות. על פי ההיסטוריון משה עמית, המשמר הפרטוריאני הוקם כיחידה צבאית שתפקידה העיקרי בימי אוגוסטוס ויורשיו היה להבטיח שתעמוד לפקודת הקיסר בכל עת, כערובה ליציבות המשטר, ועל מנת להבטיח את הסדר הציבורי ברומא. את ביטחונו הישיר של הקיסר הבטיחה יחידת שומרי ראש, שכירי חרב זרים (Numerus Batavorum), שנחשבו לחסינים מהשפעת גורמים שעוינים לאוגוסטוס בתוך מערכת השלטון הרומאית. יחידה זו הייתה פעילה בהרכבים משתנים עד תקופת שלטונו של גלבה.
ייסוד ותפקידים > מבנה

על פי המקורות הרומאיים, המשמר היה מורכב מ-9 קוהורטות (יחידה בסדר גודל של גדוד) בני 1,000 חיילים בכל גדוד קוהורטה, ויחידת פרשים קטנה שחייליה שימשו לתפקידי קשר בעיקר. שלוש קוהורטות הוצבו על ידי אוגוסטוס במחנה בסמוך לרומא, ושאר הקוהורטות הוצבו בערים אחרות באיטליה. יחידה נוספת של המשמר כללה כ-300 לוחמים שנקראו "צופים" (לטינית: speculatores), שעסקו בתפקידי מודיעין מחד גיסא, ותקשורת בין היחידות בשדה מאידך גיסא. החיילים גויסו מתוך מחוזות של איטליה ועליהם פיקדו שני קצינים בכירים ממעמד הפרשים שנשאו בתואר פרפקט פרטוריאני (לטינית: praefectus praetorio). בהמשך ועם התרחבות תחומי העיסוק של המשמר, הפך התואר לתפקיד הגבוה ביותר אליו יכול היה להגיע אזרח רומאי ממעמד הפרשים. חיילי המשמר הפרטוריאני זכו לתנאי שירות טובים, שכר ומענקים גבוהים במיוחד – בעיקר בהשוואה לחיילים בלגיונות אחרים, ותקופת השירות במשמר הייתה 16 שנים במקום 25 שנים בלגיונות הצבא. עם זאת, הוטלו עליהם מספר מגבלות, ובהן האיסור להיכנס בברית הנישואים בעת השירות, איסור שהיה בתוקף עד לתקופת שלטונו של ספטימיוס סוורוס. לאחר תום תקופת השירות במשמר פרשו רוב הלוחמים והיו לסוג של חיל מילואים – חלקם הוזמנו להמשיך את השירות כחיילים וטרנים (evocati) ולשרת פרק זמן נוסף. התואר והתפקיד היו שמורים אך ורק לחיילי המשמר, ומקור השם בקשר המיוחד בין המשמר לשליט האימפריה – אוגוסטוס.
מתחילת תקופת הפרינקיפט, עם הקמת צבא קבע, נדרשו האזרחים הרומאים, ותושבי איטליה בכללותה, למלא את חובת השירות הצבאי רק בעיתות משבר. בהדרגה הפך העם הרומאי מקהילת איכרים, שהתפרנסו מעבודת אדמה והקדישו מזמנם לשירות צבאי, לקהילה עירונית מגוונת ומורכבת שעיקר פרנסתו נסמכה על השלטון המרכזי ברומא. בתקופת הרפובליקה גויסו חיילי רומא מקרב תושבי איטליה, והרפורמות של אוגוסטוס גרמו לשינוי כשחלקם של הרומאים והאיטלקים בצבא האימפריה הלך וקטן. כתוצאה מכך בתהליך איטי אך ברור ירדה ההשפעה של רומא באימפריה, והגורם היחיד שאיזן במידת מה את כף המאזניים, בעניין הצביון הרומי של הצבא, היו הקוהורטות של המשמר הפרטוריאני והקוהורטות העירוניות של רומא. השפעה מאזנת זו חדרה גם ללגיונות הצבא, מאחר שרבים מחיילי המשמר שירתו בהמשך הקריירה שלהם כקצינים בלגיונות.
"יחידת הצופים" (speculatores), שפרטוריאנים שירתו בה, שימשה כיחידה לאיסוף מודיעין ופעילות כנגד גורמים העוינים לשלטון בכלל, ולקיסר בפרט, בעיקר ברומא אך גם באיטליה ומעבר לכך. יש עדויות רבות בכתבי ההיסטוריונים, על מערכות ריגול נגד אזרחי רומא לכל אורך ההיסטוריה, ובין עדויות אלו יש כאלו המצביעות על כך שמפקדי המשמר הפרטוריאני העסיקו אנשים לאיסוף מידע בעיר. עם זאת ההתייחסות ליחידת הצופים באופן מפורש מעטות יותר, אולי מסיבות של חשאיות. ההיסטוריון סווטוניוס תיעד כי פרטוריאנים מיחידה זו ליוו את הקיסר קלאודיוס בעת משתאות וארוחות חגיגיות, על מנת להאזין, לפקח ולאסוף מידע מהמשתתפים. תפקיד נוסף של הצופים היה לשמש כיחידה של מוציאים-לפועל, בדרך כלל על ידי ביצוע של התאבדויות כפויות, אירועים בהם לקורבן, שהיה בדרך כלל מתנגד לקיסר או כל אדם אחר שהקיסר חפץ במותו, ניתנה האפשרות להתאבד, במקום הוצאה פומבית להורג. התאבדות כפויה מסוג זה הטילה טרור בקרב מתנגדים פוטנציאליים, בעוד הקיסר ופקידיו נותרו נקיים מאשמה.
ייסוד ותפקידים > תנאי שירות > תקופת השירות

תקופת השירות של חיילי המשמר הפרטוריאני הייתה קצרה יותר מתקופת השירות של חיילי הלגיונות ובמהלכה נהנו הפרטוריאנים ממספר זכויות יתר. יתרון ראשון נבע ממקום השירות שאיפשר מגורים ברומא שמשמעותם הייתה מרחק בטוח משדות הקרב. חיילי המשמר הפרטוריאני גויסו מקרב גברים בין הגילאים 15 עד 32 בשונה מגיוס ללגיונות שהיה בדרך כלל בין הגילאים 18 ל-23. מתקופת שלטונו של ספטימיוס סוורוס (193–211 לספירה) ואילך גויסו לשורות המשמר גם חיילים מהקוהורטות העירוניות ומהלגיונות והחל מהמאה השלישית היו לוחמים אלו רוב המגויסים למשמר. ההיסטוריון טקיטוס כתב כי בתקופת שלטונו של טיבריוס (14–37 לספירה) גויסו פרטוריאנים בעיקר מאטרוריה, אומבריה ולאטיום. ההיסטוריון קסיוס דיו כתב כי לפני הרפורמה של ספטימיוס סוורוס גויסו לשורות המשמר חיילים מאיטליה, ספרד, מקדוניה ומנוריקום. מידע זה מקבל אישור מכתובות על מצבות של חיילי המשמר הפרטוריאני והמסקנה היא שכוח האדם ששירת במשמר גויס מהחלקים המשגשגים והקרובים ביותר מבחינה תרבותית לרומא. כאשר ספטימיוס סוורוס עלה לשלטון הוא פיזר את משמר הפרטוריאני של קודמיו והחליף אותם באנשים מהלגיונות הדנובים שלו. לאחר מכן לא גויסו עוד איטלקים כלל ובמקום זאת היו אלה בעיקר גברים מאזור הדנובה שהיה רחוק יותר מבחינה תרבותית לרומא. הם גויסו למשמר לאחר שירות של ארבע עד תשע שנים בלגיונות. משנת 5 לפני הספירה ואילך, פרטוריאנים גויסו לשירות של 16 שנים, לעומת 20 השנים שנדרשו בקוהורטות העירוניות ו-25 השנים בלגיונות. לוחמים שעברו לשרת במשמר משורות הלגיונות של הצבא היו צריכים לשרת רק את יתרת שירותם ב"השלמה" לתקופה של 16 שנים.
ייסוד ותפקידים > תנאי שירות > תשלומים

הפרטוריאנים קיבלו שכר גבוה משמעותית מחיילים אחרים, ותגמוליהם נקראו "קצבה וחצי" (לטינית: sesquiplex stipendum). בשנת 27 לפנה"ס אוגוסטוס קבע את שכרם של הפרטוריאנים ככפול מזה שקיבלו חיילים בדרגה מקבילה בלגיונות של הצבא. עד שנת 14 לספירה הם קיבלו 720 דינרים בשנה, פי שלושה מ-225 ששולמו לחיילי הלגיונות. סביר להניח שההפרש הזה נשאר קבוע לאורך ההיסטוריה של המשמר. תחת הקיסר נרון עלה שכרו של חייל במשמר הפרטוריאני, והיה פי שלושה וחצי משכרו של חייל בלגיון. ספטימיוס סוורוס הגדיל את השכר ל-1,500 דנאריוס בשנה. השכר חולק בינואר, מאי וספטמבר, כמקובל בצבא הרומי. בנוסף לשכר זכו הפרטוריאנים למענקים נדיבים (לטינית: donativum), שלא ניתנו לחיילי הלגיון, שחולקו על ידי כל קיסר שעלה לשלטון. מענק זה היה שווה ערך למספר שנות שכר ושולם גם לחיילי המשמר באירועים חשובים באימפריה, או באירועים שנגעו למשפחה הקיסרית, כגון ימי הולדת, לידות ונישואים. מענקים אלו, וחלוקה משמעותית של סובסידיות מזון, הבטיחו את נאמנותם של הפרטוריאנים.
בעת פרישה, קיבל חייל פרטוריאני 20,000 ססטרטיוס (1500: דנאריי), שטח אדמה כמקובל גם אצל חיילי הלגיון ודיפלומה בה נכתב "ללוחם, שבאומץ ובאמונה סיים את שירותו".
ייסוד ותפקידים > תנאי שירות > קידום

כדי להתקבל לשורות המשמר הפרטוריאני המועמד היה חייב להיות אדם חופשי, אזרח רומאי בכושר גופני מתאים וממשפחה מכובדת ויכול היה להמציא מכתבי המלצה מאצילים או קציני צבא. בתום התהליך המגויס זכה לתואר "פרובאטוס" (לטינית: probatus מילולית: עבר מבחן) והוצב כחייל פשוט באחת הקנטוריות של המשמר. חיילים מצטיינים שזכו לחסות אחד מקציני היחידה או שהיו בעלי קשרים עם אנשים בעלי מעמד זכו לקידום בתוך שורות הקוהורטה למעמד של "נושאי פטור" (milites immunes) ששימשו כעוזרים למפקדי היחידות או שהתמקצעו בתחום מסוים. שירות של כמה שנים נוספות עשוי לקדם אותו לפיקוד זוטר (פרינציפליס) (לטינית: principalis) כטסרריוס, האחראי על יחידת השמירה (Tesserarius), לתפקיד סגן הקנטאור ה"אופטיו" (Optio) או נושא הנס של היחידה "סיגניפר" (Signifer) ולזכות אותו בתואר ובשכר כפול (Duplarius).
מיעוט מחיילי המשמר זכו להגיע לדרגת פרינציפליס ומיעוט מהם זכו להימנות עם "נבחרי הקיסר" האיבוקטי אוגוסטי (Evocati Augusti) – שסיימו את שירותם המלא ובחרו להמשיך לשרת את הקיסר. מינוי זה איפשר להם למלא תפקידים אדמיניסטרטיביים או מפקד יחידת קנטוריה בדרגת קנטוריון תפקיד יוקרתי שנשא איתו גם שכר משמעותי ואנו יודעים שחלק מהאבירים הרומיים ויתרו על מעמדם כחברי מעמד הפרשים על מנת לקבל דרגה זו. הקידום מעבר לדרגה זו חייב מעבר מהמשמר לשירות בלגיון של הצבא.
במחקר על המשמר הפרטוריאני קובע ההיסטוריון הצרפתי מרסל דירי כי קציני המשמר הפרטוריאני בדרגת קנטוריון (דרגתו של מפקד הקוהורטה) שימשו בהמשך הקריירה הצבאית שלהם בתפקידים בכירים בלגיונות שונים של האימפריה הרומית וחלקם אף שבו לשרת במשמר הפרטוריאני וחזרו לפקד בדרגות גבוהות יותר על יחידות צבאיות ברחבי האימפריה. מחקר זה מעלה השערה כי המשמר הפרטוריאני שימש מסלול עבור קצינים זוטרים לקבל דרגת קנטוריון ומסגרת בה הוכשרו הקצינים שנשאו בעול ניהול הצבא. קצינים אלו קיבלו את ההכשרה במשמר ושימשו בתפקידי הדרכה בעת אימונים ותפקידי פיקוד בעתות קרב ותרמו לאחדות הצבא, שהיה מפוזר ברחבי האימפריה. משה עמית ממשיך וקובע כי על רקע ראיות אלו ניתן לקבוע כי המשמר הפרטוריאני לא היה יחידה שעסקה במצעדי ראווה ושימשה כקישוט גרידא לחצר הקיסר אלא חלק חשוב במערך הצבאי הרומאי.
ייסוד ותפקידים > ציוד

קיים דיון מתמשך בקרב חוקרים בנוגע לציוד, ללבוּש ולנשק ששימש את חיילי המשמר הפרטוריאני. המקורות העומדים לרשות המחקר מוגבלים מאוד ועיקרם אזכורים במקורות כתובים ותיאורים אמנותיים. רק החל מהמאה השנייה מופיעים תבליטים עם דמויות חיילים מהמשמר, בדרך כלל בתיאורי קרבות, אך גם בקונטקסט זה קשה לעיתים להבדיל בין לגיונרים לפרטוריאנים.
פרטוריאנים לא לבשו שריון מלא לעיתים קרובות בעת השהות ברומא, אלא באירועים מיוחדים ובעיקר על מנת להרשים זרים רמי מעלה או להטיל מורא על סנאטורים ואזרחים. בעת מצעדים ואירועים חגיגיים הלכו בראש החיילים הצועדים נושאי ניסים של המשמר כשעל ראשם כיסוי מיוחד דמוי ראש אריה, שהיה ייחודי ואופייני למשמר. הניסים שנשאו הפרטוריאנים היו ייחודיים בכך שעליהם הוטבעו פני הקיסר. בדרך כלל, ביום יום, לבשו הפרטוריאנים טוניקות ועליהם חגורה צבאית. הם נעלו סנדלים צבאיים, לעיתים עם גרביים. על לבוש פשוט זה עטו הפרטוריאנים גלימות-מסע עם ברדס (paenulae). הפרטוריאנים נשאו בדרך כלל פגיון או חרב.
בתיאורים אמנותיים של המשמר, ככל הנראה על מנת להבדיל בין הפרטוריאניים ללגיונרים, לובשים הפרטוריאנים קסדה אטית (Attic helmet) מפוארת, אך אין עדויות ארכאולוגיות המעידות כי קסדה זו הייתה אכן בשימוש המשמר. בתיאורים אומנותיים מופיע ציור של עקרב על מגן חיילי המשמר. על פי אחת ההשערות העקרב היה סמלו של טיבריוס ואומץ על ידי הפרטוריאניים שראו בו "אבא שני" של המשמר, שכינס את היחידה אל תוך הקסטרה פרטוריה. סמלים נוספים המזוהים עם המשמר זהים לאלה שהיו נפוצים בכלל הצבא הרומי: חוט החיים (מעין סמל של גורל שטוות המוירות), ברקים מכונפים, לעיתים בתוספת ירח וכוכבים. ככל שניתן להסיק מהממצאים הארכאולוגיים אפשר לשער שעד המאה הראשונה נשאו חיילי המשמר מגינים אובליים ולאחר מכן נשאו מגינים מלבניים. כך שנראה שמעבר לסמלים הייחודים הפרטוריאנים נשאו נשק זהה לנשק של חיילי הלגיון. בחלק מהתבליטים מופיעים הפרטוריאנים לובשים שריון קשקשים, המבדיל אותם משריון לוחות האופייני ללגיונרים. קסיוס דיו מתאר את העימות בין הפרטוריאנים של מקרינוס לחיילי אלאגבאלוס וכיצד הופשטו הפרטוריאנים משריון הקשקשים שלבשו. סימן זיהוי זה איננו חד-משמעי, מאחר ששריון קשקשים וגם שריון טבעות היה נפוץ גם בלגיונות.
ייסוד ותפקידים > הפרפקט הפרטוריאני

הפרפקט הפרטוריאני (לטינית: praefectus praetorio), דרגה שבתקופת אוגוסטוס הייתה דרגה צבאית לכל דבר, הפכה עוד בעת שלטון טיבריוס לדרגה שכללה גם תפקידים משפטיים ומנהליים נרחבים. בנוסף לתפקידיו הצבאיים, הפרפקט הפרטוריאני קיבל סמכות שיפוט בעניינים פליליים כנציג הקיסר בבית הדין. בשיא תקופת ההשפעה של המשמר עמדו בראשו 2 שלא היו שווים במעמדם. הבכיר מבין השניים היה בדרך כלל יד ימינו של הקיסר ושימש כממלא מקומו במועצות שלטוניות, קיבל את סמכויות השיפוט באיטליה מעבר לאבן המייל המאה מרומא (בתוך העיר הסמכות הייתה בידי הסנאט – לכאורה) ואת האחריות על אספקת התבואה לעיר. קשה להפריז בכוח שנצבר על ידי המפקד הבכיר של המשמר הפרטוריאני וחשיבות המשמר בניהול האימפריה. בעת שלטונם של שליטים חלשים היו מושכות השלטון בידי מפקד המשמר ובעת שלטונם של קיסרים חזקים היה מפקד המשמר אחד מהאנשים החזקים והמשפיעים באימפריה.
בתקופת דיוקלטיאנוס קיבל הפרפקט הפרטוריאני, במסגרת הרפורמות השלטוניות הנרחבות, סמכויות ביצועיות נוספות ושימש הלכה למעשה כראש הזרוע המבצעת של השליט. רפורמת הטטררכיה של דיוקטליאנוס (בערך בשנת 296) קבעה שהאימפריה הרומית תשלט על ידי 4 אנשים (מכאן טטררכיה – טטרה – 4). שני השותפים הבכירים נקראו "אוגוסטוס" וכל אחד מהם בחר לעצמו סגן שנקרא "קיסר". כל אחד משני הזוגות של אוגוסטוס וקיסר שלטו במחצית מהאימפריה. במסגרת רפורמה זו הוכפל גם מספר הנושאים במשרה: היה פרפקט פריטטוריאני כרמטכ"ל (צבאי ומינהלי) – ולא כמפקד המשמר – עבור כל אחד משני האוגוסטי, אך לא עבור שני הקיסרים. כל מחוז פרטוריאני פיקח על אחד מארבעת חלקי האימפריה שיצר דיוקטליאנוס, ארבעת המחוזות נשארו כיחידה המינהלית הגבוהה ביותר, האחראית על מספר דיאוקסיות (קבוצות של מחוזות או פרובינציות רומיות), שכל אחת מהן נוהלה על ידי פקיד בדרגת ויקריוס.
השינוי הגדול הבא חל בעת שלטונו של קונסטנטינוס הראשון, שהסיר את סמכויות הפיקוד הצבאי ממשרת הפרפקט הפרטוריאני ומסר אותם לידי המגיסטר מיליטום (בלטינית: magister militum), ובמקביל פירק את המשמר בשנת 312. בארגון מחדש הפך הפרפקט למנהל הכללי הראשי האחראי לאספקה הלוגיסטית של הצבא. תחת שלטונם של יורשי קונסטנטינוס הראשון, מחוזות פראטוריאנים מוגדרים טריטוריאלית הופיעו כחטיבה המנהלית ברמה הגבוהה ביותר של האימפריה. הפרפקטים הפרטוריאניים תפקדו כשרים הראשיים של המדינה, לשכת הפרפקט ניהלה את החובות הממלכתיים שהוטלו על תושבי האימפריה, והייתה בעלת סמכויות חקיקה נרחבות. גם לאחר התמוטטות האימפריה הרומית המערבית המשיכה המשרה כחלק מהשדרה האדמיניסטרטיבית העליונה של האימפריה הרומית המזרחית עד שלטונו של הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית במאה ה-7 לספירה, כאשר רפורמות רחבות היקף צמצמו את סמכויות המשרה והמירו אותן למפקחים בלבד על הממשל המחוזי. המשרה עברה מן העולם במחצית השנייה של המאה ה-9.
ייסוד ותפקידים > מחנה המשמר

בתקופת שלטונו של הקיסר טיבריוס רוכזו כל 9 הקוהורטות במחנה מיוחד מחוץ לשער הצפוני-מזרחי של רומא, שקיבל את השם קַסְטְרָה פְּרֶטוֹריָה (בלטינית: Castra Praetoria – קסטרה פירושו מחנה בלטינית). לדברי ההיסטוריון סווטוניוס, המבנים הוקמו בין השנים 21–23 על ידי לוקיוס איליוס סיאנוס. המתחם נועד לרכז במקום אחד כמה יחידות משמר. מחנה המגורים נבנה מחוץ לעיר רומא, בקצה הצפון מזרחי של העיר. הוא הוקם באחד האתרים הגבוהים ביותר בעיר רומא, בגובה של 50–60 מטרים מעל פני הים, והוקף בחומות אבן. אורכו של המחנה היה 440 מ' ורוחבו 380 מ'. המחנה המרובע חולק לארבע על ידי רחוב ראשי (הקארדו מקסימוס, cardo Maximus) שחצה אותו מדרום לצפון, ורחוב שחצה אותו ממזרח למערב. הקארדו קישר בין שני שערים, הפורטה פרטוריה והפורטה דוקומנה (לא ברור איזה שער היה בצפון, ואיזה בדרום), והרחוב המזרחי-מערבי קישר בין הפורטה פרינקיפליס דקסטרה (ממזרח) והפורטה פרינקיפליס סיניסטרה (ממערב) חומות המתחם נבנו מבטון ומלבנים והתנשאו לגובה של 4.73 מטרים. שלוש מתוך ארבע החומות שהקיפו את המחנה שולבו בחומת אורליאנוס בעת הקמתה, והוגבהו ב-2.5-3 מ'. מצידה החיצוני של החומה נחפר חפיר בעומק של כ-2.3 מטרים.
היסטוריה > השושלת היוליו-קלאודית

התיאור ההיסטורי של המשמר הפרטוריאני בתקופת שלטון השושלת תחת טיבריוס מתמקד במידה רבה בפעולותיו של הפרפקט הפרטוריאני סיאנוס ויורשו מאקרו, ובכוח שהם החזיקו כמפקדיהם של כמה אלפי חיילים ברומא. בפיקודו של סיאנוס, כל הפרטוריאנים הובאו לרומא והוצבו במתחם מבוצר משלהם, קסטרה פרטוריה. מהלך זה הפך את המשמר מאיום פוטנציאלי על הכוח האימפריאלי לאיום ממשי. סיאנוס ניצל את הפגיעות שנבעה מנסיגת קיסר מהחיים הציבוריים והאציל חלק ניכר מהניהול היומיומי של האימפריה לידי המפקד הפרטוריאני שלו. אז נחשפו הסכנות של פרפקט שאפתני. בעקבות נפילתו של סיאנוס ועלייתו לתפקיד הפיקוד של מאקרו, יורשו, אשר מתוך האינטרסים של הבטחת עתידו תחת יורשו של טיבריוס קליגולה זירז את מותו של טיבריוס, והפך לפרטוריאני הראשון שגרם לפטירתו של קיסר.
היסטוריה > השושלת היוליו-קלאודית > תחת פיקודו של סיאנוס

לוקיוס איליוס סיאנוס (בלטינית: Lucius Aelius Seianus) היה מפקד המשמר הפרטוריאני בימי הקיסר טיבריוס. עם עלייתו של טיבריוס לכס הקיסרות בשנת 14 הוא מינה את סיאנוס, יחד עם אביו לוקיוס ססיוס סטראבו, למפקד המשמר הפרטוריאני וכשאביו נפטר הוא הפך למפקדו היחיד של המשמר. הוא הפך לעמוד התווך של טיבריוס ברומא והוא אף כינהו "חברו לעמל". לסיאנוס ניתנה הזכות למנות את חבריו לקנטוריונים ולטריבונים צבאיים (טריבון צבאי היא דרגה בכירה בצבא הרומי). הוא נהנה מזכות מלאה לשמור על קשרים עם חברי הסנאט. החל משנת 19 לשנת 31 מסר למעשה טיבריוס את הניהול של האימפריה לידי סיאנוס, והשפעתו הלכה וגברה עם פרישתו של טיבריוס לקאפרי בשנת 26, וכך סיאנוס הפך למעין משנה לקיסר. בזמן זה עוצבו תפקידי המשמר הפרטוריאני ומעמדם של מפקדי המשמר.
סיאנוס הפך למשנה לקיסר לענייני משפט וישב בראש בית דין שהיה שני רק לבית הדין של הקיסר. פסקי הדין של בית המשפט שימשו כתקדימים מנחים לכל מערכות המשפט באימפריה. בהמשך ההיסטוריה של המשמר היו רבים ממפקדיו משפטנים. בסיכומו של דבר, יחסיו של סיאנוס עם טיבריוס התערערו, הקיסר מינה בחשאי מפקד חדש למשמר הפרטוריאני, וב-17 באוקטובר 31 שלח טיבריוס את מאקרו, מפקדו החדש של המשמר הפרטוריאני, עם מכתב לסנאט שבו הוא מגנה את סיאנוס. עוד באותו היום הסנאטורים ציוו לשים אותו במעצר ולמחרת היום גזרו עליו דין מוות, והוא הוצא להורג. החל מסוף תקופה זו ועם הוצאתו להורג של סיאנוס באשמת בגידה היה המשמר הפרטוריאני כחרב פיפיות בידי הקיסר – כוח צבאי גדול וזמין שיכול היה להיכנס לתוך הפומריום (הגבול הקדוש של רומא) עם נשק – בניגוד למסורת ולחוק הרומי. מחד גיסא כוח זה חיזק את סמכות השליט ואכף את חוקיו ומאידך גיסא המשמר תמיד היה איום מוסווה, ומפקדי המשמר התפתו להשתמש בכוחם הרב על מנת לאיים על הקיסר, להתערב בפוליטיקה ולצבור השפעה ורכוש.
היסטוריה > השושלת היוליו-קלאודית > תחת קליגולה

לאחר הדחתו של סיאנוס מינה טיבריוס את מאקרו (בלטינית: Naevius Sutorius Macro) למפקד המשמר הפרטוריאני. גם מאקרו התגלה כמפקד שאפתן שניצל את כוחה של המשרה לצבור כוח והשפעה. הוא הימר על עתידו של קליגולה, אחד היורשים העתידיים של הקיסר. על פי דבריו של ההיסטוריון הרומי סואטוניוס מאקרו לא בחל בשום מעשה על מנת לקדם את ענייניו. כאשר קליגולה החל לקיים יחסי מין עם אשתו של מאקרו, אניה תרסילה (Ennia Thrasylla,), השלים מאקרו עם הבגידה. לא ברור אם מאקרו יזם זאת כדי לקדם את עצמו, או שקליגולה התחיל ברומן כדי להבטיח את נאמנותו של מאקרו על ידי כך שגרם לו להאמין שהשלמה עם הבגידה של אשתו תועיל לו בעתיד ולכן הוא יעזור לקליגולה להיפטר מטיבריוס. כך או כך, להזנות את אשתו של פקיד בכיר לקיסר הייתה חובה חדשה עבור פרפקט פרטוריאני.
כאשר טיבריוס נפטר בשנת 37, מאקרו הטיל את כובד משקלו לטובת קליגולה כקיסר החדש. לטענת טקיטוס, עשה יותר מכך – משהתפשטו השמועות על מותו של טיבריוס הכריז קליגולה על עצמו כקיסר הבא, בטרם עת. טיבריוס התעורר ומאקרו רצח אותו בחניקה על מנת להעניק את כס השלטון לקליגולה. מאקרו היה בטוח שקנה בכך את עולמו וכי מעשיו ייתנו לו מעמד וכוח מול הקיסר הצעיר והלא מנוסה. אך קליגולה היה מודע לאיום הפוטנציאלי שמאקרו הציב ובמהרה, במהלך שנת שלטונו הראשונה, הדיח אותו מתפקידו. הוא נשלח למצרים ושם נעצר והוצא להורג או התאבד.
היסטוריה > השושלת היוליו-קלאודית > תחת קלאודיוס

לאחר שלוש שנים ועשרה חודשים של שלטון אימים, בשנת 41 לספירה, נרצח קליגולה על ידי אנשי המשמר הפרטוריאני ובהם מפקדם מרקוס ארסיניוס קלמנס (לטינית Marcus Arrecinus Clemens), שקשרו קשר עם אצילים וסנטורים שקצו בשלטון הטירוף של הקיסר צמא הדמים. מייד לאחר הרצח התברר כי הקושרים אינם רואים עין בעין את המשך ההפיכה. לאחר שהקושרים רצחו את אשתו של קליגולה, קיסוניה ואת בתם התינוקת, נראה היה כי בכוונתם להשמיד את המשפחה הקיסרית כולה. בהמולה שהשתררה לאחר הרצח ראה קלאודיוס כיצד המשמר רוצח אצילים שלא היה להם כל קשר למשטרו של קליגולה, וביניהם ידידיו של קלאודיוס עצמו. הוא חשש לחייו והתחבא במקום מוצנע בארמון. על פי המסורת, איש המשמר הפרטוריאני בשם גראטוס מצא את קלאודיוס מסתתר מאחרי וילון, והכריז עליו כקיסר. האירוע מתואר גם בספרו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים". קלאודיוס נלקח למחנה הפריטוריאנים והושם תחת השגחתם. חיילי המשמר הפרטוריאני, על מנת לבסס את מעמדו של הקיסר "שלהם" ואת השקעתם, הוציאו להורג את הקיסרית קסוניה ובתם המשותפת יוליה דרוסילה.
האירועים בכללם סיפקו הוכחה פומבית לכוחו האדיר של המשמר הפרטוריאני. הסנאט התכנס בבהילות, והחל בדיונים על המשטר הרצוי בעת הזו, אך לבסוף הידרדר הדיון לפסים אישיים שנגעו לשאלה מי מן הסנטורים יזכה במשרת הפרינקפס. מששמעו כי הפרטוריאנים הכתירו את קלאודיוס, דרשו כי המינוי יזכה להסכמת הסנאט, אך קלאודיוס סירב, מתוך הבנת הסכנה הצפויה במהלך זה. לבסוף הוכרח הסנאט להיכנע, ובתמורה להסכמה לשלטונו, חנן קלאודיוס את כל השותפים לקשר נגד אחיינו קליגולה. קלאודיוס הציע מייד לפרטוריאנים את הסכום המדהים של 15,000 ססטרטיים לכל אחד מחיילי המשמר בתמורה לתמיכה בו ולהבטחת שלטונו. כותבים בני התקופה כסנקה הביעו התנגדות לשלטונו של קלאודיוס בטענה כי נקנה בכסף מידי המשמר הפריטוריאני. ההיסטוריון הרומי סווטוניוס מציין כי היה זה האירוע הפומבי הראשון בתולדות האימפריה שבו נעשה שימוש בשוחד כדי להבטיח את נאמנותו של המשמר. ההיסטוריון המודרני גאי דה לה בדוייר מציין בציניות כי התשלומים לרכישת רצונו הטוב של המשמר החלו למעשה עם קביעת משכורת מיוחדת, גבוהה משאר יחידות הצבא, שהובטחה למשמר.