stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת הגדול בלומז'ה
היסטוריה

הקהילה היהודית בלומז'ה הקימה בית כנסת מעץ כבר במאה ה-15.
בית הכנסת החדש נבנה בין השנים 1878–1889 ביוזמת הרב אליעזר-שמחה רבינוביץ', ותוכנן על ידי האדריכל האיטלקי-פולני אנריקו מרקוני, שפעל בתקופת פולין הקונגרסאית.
שנים 1918–1922 שימש יצחק הירשוב (Isaac Hirshow) כחזן הראשי של בית הכנסת.
בית הכנסת הגדול נהרס על ידי הנאצים, ככל הנראה בשני שלבים: תחילה נשרף, ובהמשך נהרס כליל. אין תיעוד מדויק למועד ההרס, אך קיימות שתי גרסאות עיקריות – האחת טוענת שנהרס כבר בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, והשנייה מצביעה על ספטמבר 1941, זמן קצר לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות והקמת גטו לומז'ה, שבו רוכזו יהודים מהאזור. או בספטמבר 1941, זמן קצר לאחר ההתקפה הגרמנית על ברית המועצות והקמת גטו לומזה ליהודים מכפרים ועיירות בסביבה.
לזכר בית הכנסת ניצב כיום לוח זיכרון, ועליו כתובת בפולנית ובעברית:
בין יולי 1941 לנובמבר 1942, ברחובות: דבורנה – כיום 22-גו ליפקה, סנאטורסקה, ווז'יבודזקה, ז'לונה, ז'ידובסקה – כיום זטילנה, וריבאקי, הקימו הנאצים גטו, שבו השמידו 9,000 פולנים ממוצא יהודי. 3,500 מהם נורו ביערות הסמוכים לכפרים גיילצ'ין וסלאבייץ. הכובשים הגרמנים הקימו 15 גטאות בערי מחוז לומז'ה. גורלם הטראגי של כ-40,000 בני האדם שחיו בהם הוביל למחנה ההשמדה בטרבלינקה. יהי זכרם, וזכר אלו שסייעו להם בימים הנוראים, ברוך
הערות שוליים

↑  "Łomża - The Great Synagogue". Jewish Białystok. Association of the Museum of Białystok. נבדק ב-31 ביולי 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Lomza from its beginnings". Pinkas haKehilot (בפולנית). אורכב מ-המקור ב-2013-06-04.
↑  "Isaac Hirshow". University of Glasgow. אורכב מ-המקור ב-30 בינואר 2022. נבדק ב-30 בינואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Łomża: Synagogue". Virtual Shtetl. POLIN Museum of the History of Polish Jews. 2017. נבדק ב-31 ביולי 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Selected Sites of Jewish Interest in Poland". JewishTravel.pl. אורכב מ-המקור ב-2011-07-23.
אישטוואן מיהאי

| --- | --- |

 לידה:  29 ביוני 1892 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  23 בפברואר 1945 (בגיל 52) ברוק שעל הלייתה, אוסטריה 
 מדינה:  הונגריה 
 
אישטוואן מיהאי (במקור מֶרְקלֶר, בהונגרית: Mihály István;‏ בודפשט, 28 ביוני 1892 – Bruck an der Leitha, אוסטריה התחתונה בסמוך לווינה, 23 בפברואר 1945) היה סופר, כותב תמלילי קברט, שירים, מחזות ותסריטים יהודי-הונגרי שנספה בשואת יהודי הונגריה.
קורות חיים

אישטוואן מרקל נולד במשפחה יהודית כבנם של סֶרֵן גליק (קישקונמאישה, 1870 - ?), ושל איגנץ מרקלר (האיוש, 1864 - בודפשט, 1892) שניהם נולדו בדרום המישור ההונגרי הגדול. בזמן נישואיהם, 1891, שניהם חיו כבר בעיר הבירה. אביו הפך לדוקטור לרפואה באותה שנה, אך במאי 1892 מת לפתע. אישטוואן נולד חודש לאחר מכן וגדל במשפחת אמו במשך אחת עשרה שנים. בשנת 1904 נישאה אמו לבן דודה יעקב גליק (1870–1957), שלמד משפטים וקיבל עבודה בעיר פקש (כסגן תובע עירוני?).
לאחר שאישטוואן סיים את לימודיו באקדמיה למסחר ב-1909 הוא קיבל עבודה בבנק החיסכון של פקש. מנובמבר 1910 עד אפריל היה פקיד במשרד עורכי דין בווינה, ולאחר מכן הפך לעובד של "בנק האשראי" (Hitelbank) בבודפשט. בהשתדלות אמו נמנע מגיוס לצבא במלחמת העולם הראשונה.
מאמריו הראשונים (הידועים) פורסמו בעיתון המקומי בפקש ב-1912, אך שמו כבר הופיע ב-1910 בחוברת תוכנית קברט של בודפשט. הוא כתב בקלות ובמהירות. כבר ב-1919, ב"גלריה של מחברי קברט", נכתב עליו כי "אי אפשר אפילו לספור את מספר חרוזיו, שיריו וקטעי ההומור (הומורסקות) שלו." ב-1918 ויתר על עבודתו כפקיד בנק, אף על פי שכבר היה סגן קופאי ראשי, והפך למנהל אמנותי של הרויאל אורפאום. בשנת 1924 התחתן עם ולריה אולגה פיירמן (בודפשט, 1903 - ?).
הוא התחיל לעבוד עם סרטים באמצע שנות ה-20, אם כי באותה תקופה רק כמתרגם. הוא כתב כתוביות הונגריות לסרטים אילמים זרים. בין 1924 לבין 1929 כתב כתוביות לסרטים רבים, כולל סרטי צ'ארלי צ'פלין ובאסטר קיטון. בעת הזו כתב תסריטים לארבעה סרטים אילמים, שאת אחד מהם גם ביים (שבעת הצעיפים), אך הסרטים לא שרדו. בסוף עידן הסרט האילם הוא כתב גם כמה מחזות.
ב-1930 נסע לברלין ועבד שם במפעל הסרטים של UFA; חזר לבודפשט עם משפחתו בסוף 1932. הוא עבד הרבה גם לאחר חזרתו הביתה: שירה, תמלילי שירים, בדיחות קברט ותסריטים לקולנוע, אבל בשתי שנות המשבר של הפקות הקולנוע המקומי, הוא נותר ללא כל שכר. באותה תקופה נמכרו חפצי המשפחה במכירה פומבית, בני הזוג נפרדו ולאחר מכן התגרשו ב-1937.
כשהחלה שוב הפקת סרטים, הוא שוב הרוויח הרבה כסף עם תסריטיו הרבים. החוק היהודי השני שחוקק בשנת 1939 לא איפשר ליהודי לעבוד בשמו. הוא הוטבל לנצרות בנובמבר 1939, כדי שיוכל לעבוד ולהתפרנס, אך זה לא שינה את המצב. הוא עדיין היה מועסק לעיתים קרובות, אבל יכול היה לעבוד רק כ"כושי" כפי שזה כונה (נוצרים השאילו לו את שמם תמורת חלק משכר הטירחה). לפי מחקר משנת 1973 על עבודתו במכון הקולנוע ההונגרי בין השנים 1942 לבין 1944 פורסמו תסריטי תחת שם המזכירה שהקלידה את כתבי היד שלו.
חמישה ימים לאחר הפיכת מפלגת צלב החץ, ב-20 באוקטובר 1944 נצטוו כל הגברים היהודים בין הגילאים 16 עד 60 לעבוד בעבודת כפייה (רובם חפרו תעלות). אישטוואן מיהאי ובנו הגדול נלקחו גם הם, ולאחר מכן - על אף שהיה לו כתב חסות יחד עם אלפיים מחבריהם, הם הועלו לקרונות בתחנת הרכבת יוז'פווארוש ב-28 בנובמבר וגורשו לאוסטריה. הם הגיעו לברוק, קרוב לגבול. אישטוואן מיהאי כתב שם את שירו האחרון (Brucki álom) ומת שם כי גופו המוחלש לא עמד בתלאות.
קורות חיים > משפחתו

לזוג נולדו שני ילדים: פטר (1928) ואנדראש (1933). יחד עם שני בניה הצעירים התנצרה האם ב-1935. לאחר הגירושים היא עבדה כקוסמטיקאית בבודפשט, אך בקושי הצליחה להתפרנס. הוא הגיש בקשה היא ענתה למודעה ונסעה לאנגליה להיות משרתת בתחילת 1939. מאוחר יותר הועסקה בתעשיית האירוח.
בנו הגדול, פטר, נספה בשואה. חודש לאחר מות אביו, ב-29 במרץ 1945, מחנה ברוק אן דר ליתה פונה, האסירים שנותרו בחיים, כולל כנראה פטר, נלקחו למחנות הריכוז מאוטהאוזן וגונסקירכן, הוא לא חזר משם.
בנו הצעיר אנדראש שרד את המצור על בודפשט באחד מבתי הילדים של הכומר הלותרני גאבור סטהלו חסיד אומות העולם. אמו באה לקחת אותו ב-1946, ו"הבריחה" אותו מעבר לגבול ולקחה אותו איתה לאנגליה. שם, קרוב משפחתם הרחוק של בני הזוג מרקלר, הבמאי המפורסם אלכסנדר קורדה, סיפק להם תמיכה כספית מלאה (האם ניהלה את בית ההארחה של אולפן הקולנוע). שניהם קיבלו אזרחות בריטית ב-1949. אנדראש מרקלר בחר במקצוע של מומחה לספרים, לאחר מכן הפך לסופר וחזר לדת היהודית.
אמו ואביו החורג של אישטוואן מיהאי שרדו את השואה.
יצירותיו (חלקי)

יום הולדת שמח! ועוד בדיחות במה ; Vilmos Rácz, בודפשט, 1919 (ספריית תיאטרון ואופנה)
הו מר צייזלר! בדיחות קברט ; תרבות, בודפשט, 1921 (ספרים מצחיקים)
איבון (מחזה במערכה אחת, בודפשט, 1923)
בלה, שהוא בן עשרים ושש (מחזה, בודפשט, 1929); בכורה: התיאטרון החדש, 1929. 12 בדצמבר (שחקו ראשי לאיוש גלרט)
אתה לא מכיר את ורה? (קומדיה ב-3 מערכות, מחבר שותף אמיל בלשה, 1929); בכורה: תיאטרון השחקנים של בודפשט, 1929. 21 בדצמבר (בתיאטרון שנוהל על ידי דיולה קאבוש, הוא שיחק את התפקיד הראשי)
איסטוואן מיהאי: זהב מעופף. סרט הרפתקאות ; מבוסס על המוטיבים של גסטון לרו וסרז' ובר; אֶלְבֶּרט ושות', בודפשט, 1933 (ספרי סרטים)
זה תמיד הרגע הזה... מבחר מיצירותיו של איסטוואן מיהאי ; אסף ומיין אנדראש מרקלר; מהדורה פרטית, בודפשט, 1994
יצירותיו (חלקי) > תִרגוּמו

הכסף רודף אותך (אופרה ב-3 מערכות, על פי המחזה של רודולף אוסטררייכר ויוליוס הורסט). הופעה: תיאטרון בודפשט, 1923. 15 במאי
יצירותיו (חלקי) > להיטיו המפורסמים ביותר

הלהיטים "ירוק עד" נוצרו כפסקול לסרטים הונגריים של שנות ה-30.
איפשהו בחלומותי
מי יודע אם אראה אותך שוב מחר
תודה שאסגדת לי
שיטים סגולים
הרגע הזה הוא תמיד הרגע הכי יפה
אני מתלהב ממך
ובכן, מותק, להית...
שארבוגארד, דומבובאר
מאה משאלות מנגנות מוזיקה בלילה
תאהבי אותי מעט
אני יודע שיש לו
יצירותיו (חלקי) > תסריטיו

1944 - מצ'יטה
1939 - חתונת טופריני
1938 - גיבור הכפכף (תסריט נכתב עבור דיולה קאבוש ששיחק את התפקיד הראשי)
1938 - יהלומים שחורים
1938 - ה-111 (מהרומן של ינה הלטאי)
1937 - קצבת משפחה
1937 - הבנות של היום
1937 - הצילו, ירשתי!
1936 - אני רוצה פנים ידידותיות
1936 - ההוסאר של המלכה
1934 - אמי
1934 - פרח החיטה
1934 - שיטה סגולה (מתוך הרומן מאת ארנה ספ)
1934 – הרומן של אידה (מתוך הרומן מאת גזה גרדוני, יחד עם אדוריאן שטלה)
1934 - הכל בשביל האישה!
1933 - דודה איזה
1933 - הבלטון יפסוק
1932 - זהב מעופף
לקריאה נוספת

Merkler András (2007). És pereg a vásznon az ostoba film... Budapest. ISBN 978 963 06 2931 7.
Magyar zsidó lexikon. Szerk. Ujvári Péter. Budapest: Magyar Zsidó Lexikon. 1929. 604. o. Online elérés (לקסיקון יהודי הונגרי. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
Magyar életrajzi lexikon II. (L–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1969. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה)
Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944., 1990–2002, a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János (פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים - סדרה חדשה I-XIX. בודפשט: אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים. 1939–1944, 1990–2002)
Humorlexikon. Szerk. Kaposy Miklós. Bp., Tarsoly Kiadó, 2001. (לקסיקון ההומור)
Magyar filmlexikon. Szerk. Veress József. Bp., Magyar Nemzeti Filmarchivum, 2005. (לקסיקון הסרטים ההונגרי)
Mudrák József - Deák Tamás: Magyar hangosfilm lexikon 1931-1944. Máriabesnyő-Gödöllő, Attraktor, 2006. (לקסיקון הסרט ההונגרי המדבר)
Új magyar életrajzi lexikon. Főszerk. Markó László. Bp., Magyar Könyvklub. (לקסיקון ספרותי הונגרי חדש)
Új magyar irodalmi lexikon. Főszerk. Péter László. Bp., Akadémiai Kiadó, 1994. (לקסיקון הונגרי ספרותי חדש)
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a Pesti Izraelita Hitközség születési akv. 1459/1892. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-11-01.
↑  A bekezdés összes adata Merkler András könyvéből, különböző oldalakról való.
↑  Merkler András, i. m. 145. o.
↑  Merkler András, i. m. 142. o.
↑  Merkler András, i. m. 147. o.
↑  Merkler András, i. m. 162. o.
↑  Merkler András, i. m. 185. o.
↑  Merkler András, i. m. 68., 164. o.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810630440805606  GND: 1061737284  ISNI: 0000 0001 2035 5050  LCCN: nb2011015389  NSK: 000415162  VIAF: 161609205   WorldCat (עם VIAF): 161609205
ארסני קורנילוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בפברואר 1888 לטביה רוגלי (רו'), לטביה 
 פטירה:  27 בינואר 1972 (בגיל 83) 
 מדינה:  לטביה לטביה
 מקצוע:  יערן
 מידע חסיד אומות העולם
 מקום ההצלה:  לטביה רוגלי (רו') (Ruģeļi)
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (16 בפברואר 2016) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ארסני קורנילוב
 
ארסני קורנילוב (בלטבית: Arseniy Kornilov‏; 14 בפברואר 1888 – 27 בינואר 1972) היה יערן לטבי, חסיד אומות העולם, שהציל יהודים מגטו דאוגבפילס במלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

ארסני קורנילוב היה יערן, חיי בכפר רוגלי (רו') (Ruģeļi) בלטביה, ולכן הכיר היטב את היער ליד גטו דאוגבפילס. היכרותו עם היער וסביבתו סייעה לו בהצלת כמה משפחות יהודיות. הוא בנה עבורן מקום מסתור תת-קרקעי, שניתן היה להיכנס אליו רק דרך חור ארוך, שהכניסה אליו הייתה דרך אסם מוסווה היטב.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה קורנילוב שמר על קשר עם היהודים שהציל ואף ביקר אותם לעיתים קרובות. בלה לוין, נכדתו של אחד הניצולים, זוכרת שנהג לבקר אצלם.
הכרה והנצחה

ב-30 באוגוסט 2015 שלחה ניצולת השואה, סוזנה קרום את עדותה במכתב ליד ושם ובו העידה כיצד ארסני החביא את משפחתה במבנה תת-קרקעי וסיפק להם אוכל ומים עד שחרור לטביה על ידי הצבא האדום.
ב-16 בפברואר 2016 הוכר בארסני קורנילוב כחסיד אומות העולם בטקס שהתקיים בריגה, לטביה.
ב-1 בפברואר 2020, באירוע מיוחד שהתקיים בריגה, בירת לטביה, לציון 120 שנה להולדתו של חסיד אומות העולם יאניס ליפקה, הוענקו מדליה ותעודת כבוד לצאצאיו של ארסני קורנילוב. שמו מופיע על לוח זיכרון לחסידי אומות העולם מלטביה ליד בית הכנסת בריגה.
הערות שוליים

1 2  ארסני קורנילוב, באתר יד ושם (באנגלית)
1 2 3  יערן הציל 11 יהודים, באתר "DELFI" (אנ') (ברוסית)
↑  עדות ליד ושם של סוזנה קרום, 2015, תיק מספר 2488, ארכיון יד ושם
↑  HOLOCAUST EDUCATION AND ELUCIDATIVE WORK OF ZHANIS LIPKE MEMORIAL (ZhLM), The Latvian Jewish Courier, page 2, ‏March 2020
↑  עדות ליד ושם של בלה לוין, 2015, תיק מספר 2488, ארכיון יד ושם
| --- | --- |
ערך טוב:
אווה פוגלמן

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־20 קאסל, גרמניה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  תואר ראשון – ברוקלין קולג'   תואר שני – אוניברסיטת ניו יורק  דוקטור – אוניברסיטת העיר ניו יורק   פוסט-דוקטורט בית הספר לרפואה של אוניברסיטת בוסטון
 עיסוק:  פסיכולוגית, סופרת, קולנוענית, מרצה
 בן זוג:  ג'רום צ'אנס
 מספר צאצאים:  1
 https://evafogelman.com
 
אווה פוגלמן היא פסיכולוגית אמריקאית, סופרת, יוצרת קולנוע וחלוצה בטיפול בהשפעות הפסיכולוגיות של השואה על ניצולים וצאצאיהם. היא מחברת הספר המועמד לפרס פוליצר "מצפון ואומץ: מצילים של יהודים במהלך השואה" ועורכת שותפה של הספר "ילדים בתקופת השלטון הנאצי: נקודות מבט פסיכולוגיות על תהליך הראיון". היא הכותבת והמפיקה המשותפת של הסרט התיעודי עטור הפרסים "שוברים שתיקה: הדור שאחרי השואה" ומחברת שותפה של "ילדים בשואה ותוצאותיה: מחקרים היסטוריים ופסיכולוגיים של ארכיון קסטנברג" (2019).
ביוגרפיה

פוגלמן נולדה במחנה עקורים בקאסל, גרמניה, לאחר מלחמת העולם השנייה. היא היגרה לארצות הברית בשנת 1959, לאחר שחיה בישראל. פוגלמן קיבלה את התואר הראשון שלה בפסיכולוגיה מברוקלין קולג', את התואר השני שלה בייעוץ שיקומי מאוניברסיטת ניו יורק, ותואר דוקטור מ-אוניברסיטת העיר ניו יורק. היא בעלת הכשרה מתקדמת בטיפול משפחתי מהמכון המשפחתי של בוסטון והכשרה בתחום הפסיכותרפיה הפסיכואנליטית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בוסטון.[דרוש מקור]
קבוצות לילדים של ניצולי שואה

ב-1976, בזמן שעבדו בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד, ביקשו פוגלמן ופסיכולוגים נוספים, להקים מרפאה יהודית לבריאות הנפש באוניברסיטת בוסטון בשיתוף עם ארגון הלל. התוצאה של פרויקט זה, הייתה קבוצת טיפול קצרת מועד, הראשונה לילדים של ניצולי שואה, אותה הובילה פוגלמן יחד עם עמיתתה בלה סברן. ההשראה לקבוצה הגיעה, מקריאת דיאלוג בין כמה ילדים לניצולי שואה, שפורסם בתגובות של "סקירה יהודית עכשווית" ב-1975. הקבוצות, משכו צעירים מקשת רחבה של הקהילה היהודית, מאלה שאימצו בגלוי את זהותם היהודית ועד לאלו שלא ידעו שהם יהודים עד לבגרותם. הקבוצות נתנו למשתתפים הזדמנות ללמוד, מה המשותף להם ומה הייחודי להיסטוריה המשפחתית האישית שלהם; זה גם נתן להם תמיכה, כדי להיות מסוגלים לתקשר עם הוריהם על העבר הנורא שלהם, רבים מהם בפעם הראשונה. בשנת 1978, פתחה פוגלמן את הקבוצה הקצרה הראשונה, לילדי ניצולי שואה בישראל, באוניברסיטה העברית בירושלים, שם עבדה עם ד"ר הלל קליין ואורי לסט, על מחקר ההשפעה הפסיכולוגית של השואה, על ניצולים ומשפחותיהם בישראל.
הטכניקות הטיפוליות פורצות הדרך, שנקבעו בקבוצות אלה, נכתבו במאמרה של הלן אפשטיין, שפורסם ב-19 ביוני 1977, במגזין הניו יורק טיימס תחת הכותרת "יורשי השואה", ומאוחר יותר בספרה בשם "ילדי השואה: שיחות עם בנים ובנות של ניצולים". המאמר של אפשטיין ניסח, את מה שחשו ילדים רבים של ניצולים, אך לא הצליחו לתאר במילים: שהם חשו תחושת אבל, שלא הוכרה על ידי הקהילה היהודית הגדולה. הבנה זו העניקה השראה לילדים של ניצולי השואה, לרצות להתחבר זה לזה, ועוררה תנועה של דור שני לניצולי שואה. קבוצות אלו קיבלו צורות שונות, במונחים של קבוצות מוגבלות בזמן, לעומת קבוצות פתוחות, כאשר חלקן משלבות דורות מרובים, ילדים ניצולים או דור שלישי, ואחרות משתמשות בשיטות שונות, כגון עזרה עצמית ומנהיגות פסיכואנליטית, פסיכודרמה, ופסיכותרפיה פסיכודינמית.
כנסים והתכנסויות לדורות של ניצולי שואה > כנס בינלאומי ראשון על ילדי ניצולי שואה

בקיץ 1976, אווה פוגלמן, בלה סברן ומשה ולדוקס נפגשו עם הרב אירווינג גרינברג, ראש מרכז המשאבים היהודי הלאומי (כיום המרכז היהודי הלאומי ללמידה ומנהיגות), כדי לדון באפשרות לתת חסות לכנס ניצולי הדור השני. חסיד ענק של חינוך והנצחת השואה, הרב גרינברג תמך ברעיון וקיבל את הכספים מספר שנים לאחר מכן למתן חסות לוועידה הבינלאומית הראשונה לילדי ניצולי השואה, שהתקיימה ב-4–5 בנובמבר 1979, בהיברו יוניון קולג'. בעיר ניו יורק. הלן אפשטיין הייתה הדוברת המרכזית. הכנס משך אליו יותר משש מאות בני הדור השני מרחבי ארצות הברית שחזרו לבתיהם והקימו ארגונים וקבוצות למען אנשים כמותם.
כנסים והתכנסויות לדורות של ניצולי שואה > הכינוס העולמי הראשון של ניצולי השואה

במהלך תקופה זו, פוגלמן הייתה סטודנטית לתואר שני ב־CUNY Graduate Center, שלמדה פסיכולוגיה חברתית ואישיותית. בשנת 1980, כאשר האספה האמריקאית של ניצולי השואה (הידועה כיום בשם האספה האמריקאית של ניצולי שואה יהודים וצאצאיהם) החלה לארגן את המפגש הבינלאומי הראשון של ניצולי השואה, הם פנו לכמה מבני הדור השני כולל פוגלמן, מנחם וז'אן בלוך רוזנזפט, ז'נט פרידמן, וחיים ודינה זלוטוגורסקי לשלב תוכנית דור שני בכנס. בשנת 1981 התכנסו בירושלים עשרת אלפים ניצולים וצאצאיהם. אלי ויזל כתב שבועה ביידיש, על חובות מורשת השואה, שהדור השני קיבל על עצמו. פוגלמן הייתה מהחברים המייסדים של הרשת הבינלאומית לילדים של יהודים ניצולי שואה, שנוסדה בספטמבר 1981, בעקבות הכינוס העולמי הראשון. מנחם רוזנזפט היה יו"ר מייסד. ארגון זה נתן חסות והיה שותף לכנסים גדולים, לילדים של ניצולים בניו יורק ב-1984 וב-1986, בלוס אנג'לס ב-1987, בישראל ב-1988, בוושינגטון ב-1983, בפילדלפיה ב-1985, ותמך במצוקת יהודי אתיופיה ב-1982 על ידי אירוח עצרת בניו יורק. בשנת 1985, במהלך מה שנקרא מחלוקת ביטבורג, הארגון גייס הפגנה של ניצולים וילדים של ניצולים, כדי למחות על ההוקרה של הנשיא רונלד רייגן וקנצלר מערב גרמניה הלמוט קוהל לנופלים של חברי הוואפן-אס-אס הגרמנים, שנקברו בבית הקברות בביטבורג בזמן מלחמת העולם השנייה. באותו יום הם הנציחו את קברי האחים של ברגן בלזן.
לשבור את הדממה

בשנת 1978, פוגלמן הובילה יחד עם ד"ר הנרי גרונבאום בקיימברידג', קבוצה המיועדת לילדים של ניצולי שואה. הקבוצה הפכה לנושא הסרט התיעודי, עטור הפרסים, "שוברים את הדממה: הדור שאחרי השואה" (PBS 1984), בבימויו של ד"ר אדוארד מייסון ובכתיבה והפקה משותפת של פוגלמן. הסרט זכה להערכה בינלאומית והוצג בפסטיבל ברלין (1985), בסינמטק ירושלים ותל אביב, באיגוד הפסיכיאטרי האמריקאי, במוזיאון היהודי של ניו יורק ובתיאטרון הציבורי ג'וזף פאפ. הסרט קיבל סרט כחול בפסטיבל הסרטים האמריקאי, פרס נשר הזהב של CINE ופרס מהמועצה הלאומית ליחסי משפחה.
מצפון ואומץ

בהיותה בישראל, בשנת 1981, לרגל הכינוס העולמי הראשון, פוגלמן החלה לאסוף נתונים על לא-יהודים שהצילו יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה. פרויקט זה, המכונה "פרויקט הצלה", נתמך על ידי ד"ר ג'ון סלאוסון מהוועד היהודי האמריקאי והפך לעבודת הדוקטורט שלה, המצילים: מחקר סוציו-פסיכולוגי של התנהגות אלטרואיסטית בתקופת הנאצים, שהוצגה ב-1987 במרכז לבוגרים של אוניברסיטת ניו יורק. מסירותה לאנשים האמיצים הללו הובילה אותה, בשנת 1986, לייסד יחד עם הרב הרולד שולווייס, את הקרן לתמיכה בנוצרים צדיקים, אשר בשנת 1987 תהפוך לקרן היהודית למצילים נוצרים, פרויקט של הליגה נגד השמצה. הקרן, המכונה היום הקרן היהודית לחסידים, תומכת כיום כלכלית ביותר מ-450 מצילים, לא יהודים, ברחבי העולם. פוגלמן ארגנה כנסים באוניברסיטת פרינסטון, ברחבי ארצות הברית ובעולם, בנושא. מחקריה הגיעו לשיאם, בספר המועמד לפרס פוליצר, מצפון ואומץ: מצילים של יהודים בתקופת השואה, שפורסם ב-1994. הספר גם קיבל פרס מאמנסטי אינטרנשיונל, פרס כריסטופר ופרס מהאגודה האוניברסליסטית יוניטרית. הוא פורסם באנגלית, גרמנית (בשם: Wir waren keine Helden: Lebensretter im Angesicht des Holocaust Motive, Geschichten, Hintergründ), וצ'כית (בשם: Svĕdomí a odvaha: Zachránci Židů za holocaustu). הספר היה רב מכר של "סן פרנסיסקו כרוניקל". אליזבת סוואדוס, מלחינה, מחזאית וסופרת המועמדת לטוני, הלחינה וביצעה קנטטה מצפון ואומץ (1994), המבוססת על הספר, עם המקהלה הבינלאומית של ארגון האומות המאוחדות.
ילדים ניצולי שואה > מחקר בינלאומי על רדיפה מאורגנת של ילדים

בשנת 1984, פוגלמן איחדה כוחות עם הפסיכואנליטיקאית ד"ר ג'ודית קסטנברג ועם עו"ד מילטון קסטנברג, כדי להרחיב את המחקר הבינלאומי לגבי רדיפה מאורגנת של ילדים, פרויקט של חקר התפתחות הילד. הם החלו פגישות חודשיות עם ילדים ניצולי שואה בעיר ניו יורק, שלימים הפכה לאגודה הלאומית לניצולי שואה לילדים (NACHOS). קבוצות אחרות התחילו בלוס אנג'לס, שיקגו ובערים אחרות בעולם. קסטנברג ואנשי מקצוע אחרים בבריאות הנפש, ברחבי העולם, ראיינו 1,500 ילדים יהודים ניצולי שואה, מטפלים וגבו עדויות מילדים אחרים, משנת 1981 ועד היום. ארגון נוסף שצמח מקבוצות ראשוניות אלו, הוא הפדרציה העולמית של ניצולי השואה וצאצאיהם, שנקראה בעבר הפדרציה העולמית של ניצולי השואה. הארכיון כיום נמצא במכון אברהם הרמן ליהדות זמננו, באוניברסיטה העברית בירושלים. ביד ושם יש גם עותק של הארכיון. הארכיון שימש מקור לעבודות דוקטורט ולמספר ספרים וכתבי עת, כולל "ילדים בתקופת השלטון הנאצי: נקודות מבט פסיכולוגיות על תהליך הריאיון", "העד האחרון" ו"ילד ניצולי השואה".
ילדים ניצולי שואה > קרן הילד המסתתר

ב-1989 פנתה מרים אברמוביץ', במאית ומפיקה-שותפה של "כאילו זה היה אתמול", לפוגלמן, בני הזוג קסטנברג וז'אן בלוך רוזנספט בחזונה לארגן מפגש בינלאומי, של ילדים ניצולים שהוסתרו במהלך השואה. ילדים מוסתרים היו אלה ששרדו את השואה, על ידי כך שהוחבאו במנזרים, בבתי יתומים, בבתים לא-יהודים, או שהסתתרו בעצמם, עם או בלי מסמכים מזויפים, ביערות או באופן גלוי לעין. מילטון קסטנברג סיפק את המימון הראשוני הדרוש לתכנון ההתכנסות הבינלאומית הראשונה של ילדים מסתתרים, בחסות ה-הליגה נגד השמצה, שהתקיימה ב-1991. יותר מ-1,600 ילדים מסתתרים ומשפחותיהם השתתפו מכל רחבי העולם. כתוצאה מכך הוקמה קרן הילד ההמסתתר ומפגשים מקומיים וכנסים בינלאומיים נמשכים עד היום.
טראומות היסטוריות קשורות

פוגלמן הכשירה אנשי מקצוע רבים בתחום בריאות הנפש, לטיפול באנשים שסבלו מטראומה היסטורית מסיבית, כמו ארמנים, ילידים, אפרו- אמריקאים, וייטנאמים, קובנים, גוואטמלים, ניקרגוואים, אל סלבדורים וקמבודים. היא ייסדה וניהלה תוכנית הכשרה, עם הפסיכולוג אל ברוק, במכון ההכשרה לבריאות הנפש בעיר ניו יורק בשם "פסיכותרפיה עם דורות של השואה וטראומות קשורות". משנת 1985 עד 2010, הכשירה תוכנית זו, אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש לטפל באוכלוסיות שעברו טראומה היסטורית בשיטות אישיות, משפחתיות וקבוצתיות. תוכנית זו מימנה גם את הרצאות הזיכרון לשואה של קסטנברג בשנים 1991 עד 2003 לזכרם של יהודית ומילטון קסטנברג.
התיאוריות של פוגלמן על תהליך האבל של הדור השני של ניצולי השואה היו מודל עבור מריה סוס צהוב לב אמיץ, פרופסור באוניברסיטת ניו מקסיקו ומייסדת רשת Takini, במחקר והכשרה של אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש לעבודה עם אינדיאנים.
פרויקטים נוכחיים

לפוגלמן פרקטיקה פרטית פעילה במרכז מנהטן, שם היא מתמחה בעבודה עם יחידים, זוגות, משפחות וקבוצות בפסיכותרפיה פסיכואנליטית. תחומי המיקוד העיקריים שלה הם השואה וטראומות נלוות, מערכות יחסים בלתי אפשריות, עסקים משפחתיים רב-דוריים, עקרות, זהות ויצירתיות. היא גם מפקחת על אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש ומייעצת לארגונים ועסקים. היא כותבת פרסומים פופולריים כמו גם אקדמיים במגוון נושאים, כולל, התעללות מינית כנשק של מלחמה ורצח עם, פילושמיות, אנטישמיות וסוגיות זוגיות. פוגלמן נואמת לעיתים קרובות בכנסים אקדמיים, כמו גם בפני הקהל הרחב. בין היתר, היא דיברה באוניברסיטה החופשית של ברלין, מכללת המשטרה, בווילינגן-שוונינגן, גרמניה, האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת אוקספורד, האוניברסיטה ההיגלונית בקרקוב, פולין, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת האטלנטית של פלורידה, אוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת אורגון, ובסטוקהולם. היא כתבה עבור ארגון התקשורת פסיכולוגיה היום, לילית (כתב עת), הפורוורד, בולטימור ג'ואיש טיימס, הבוסטון גלוב, רשומות הקונגרס, הסוכנות היהודית לטלגרפיה (JTA), מגזין מומנט, American Jewish History, כתב העת תיקון, סקירה פסיכואנליטית, ירחון הקונגרס, מחקרים על שואה ורצח עם, ו"נשים: כתב עת ללימודי נשים יהודיות וסוגיות מגדר", בין היתר.[דרוש מקור] היא הייתה חברה במועצות המנהלים של iVolunteer, מחקר התפתחות הילד, מכון הדסה-ברנדייס, הידידים האמריקאיים של מרכז הייעוץ לנשים בישראל, המכון להכשרה לבריאות הנפש, קרן גני הקודש ובית ספר יום בית רבן. היא יועצת למוזיאון הזיכרון לשואה של ארצות הברית וסגנית נשיא האספה האמריקאית של יהודים ניצולי שואה וצאצאיהם. היא גם בוועדה המייעצת לעריכה של עלון הקרן לילד המסתתר.
כעת היא עובדת על ספר עם שלום סאליבן בשם "מלכודת ההעברה", על גורמים לא מודעים, המשפיעים על מערכות יחסים אינטימיות וכיצד לגלות את העיוותים הנגרמים מהשפעות אלו.