stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בז'סקו
היסטוריה כללית

עד המאה ה-13 בז'סקו הייתה יישוב קטן שתחילתו כנראה עוד בפרהיסטוריה. ב-1282 הוענק ליישוב מעמד של עיר. במאה ה-14 עברה העיר לבעלות פרטית של משפחת Leliwita מטרנוב. ב-1385 קיבלה בז'סקו שוב זכויות של עיר, הפעם על-פי החוק המאגדבורגי, בהסכמת המלכה ידוויגה; אז נקבעו בה יום-שוק שבועי וירידים שנתיים. ב-1386 שוחררה העיר מחובת מיסים והפכה לאטרקטיבית למשקיעים. אלה הגיעו בעיקר מגרמניה, במחצית השנייה של המאה ה-14 ורובם התפרנסו מחקלאות, מסחר מלאכה. ב-1440 נוסד בית החולים לעניים על ידי גיאורגי איש סאנוק (Gregory of Sanok).
במאה ה-16 עברה הבעלות על העיר לידי משפחת Czerny, שהפכה את העיר למרכז מסחרי פורח. ב-1655 העיר נכבשה על ידי שוודיה ושנתיים לאחר מכן נהרסה על ידי הצבא הטרנסיביליאני של הנסיך George II Rákóczi. אך עד מהרה חזרה העיר להיות מרכז עסקים ומלאכה והתפתחו בה גילדות רבות. עם חלוקת פולין, בסוף המאה ה-18, עברה העיר לשלטון אוסטרי וחשיבותה המסחרית גדלה עוד יותר.
במהלך המאה ה-18 התפתחה במקום תעשייה זעירה של מוצרי-עץ וחרטות-עץ של צעצועים, כלי-כתיבה ועוד, אשר שווקו באזור כולו. במאה ה-19 עסקה האוכלוסייה הנוצרית גם בייצור כלי-חרס וסלסלות, בנוסף לעיבוד חלקות שדה וגינה. ב-1831 סבלה העיר ממגפת חולירע ורבים מתושביה נפגעו. ב-1845 הוקם בכפר אוקוצ'ים הסמוך בית-מבשל לבירה Okocim Brewery, אחד הגדולים בגליציה ואף בפולין כולה. לבירה מאוקוצ'ים יצא מוניטין בכל רחבי האימפריה האוסטרית. רבים מבתי העיר מצאו את פרנסתם בעבודה במפעל זה או בשיווק תוצרתו. בית המבשל הולאם במלחמת העולם השנייה על ידי הגרמנים, לאחריה על ידי הרוסים ולבסוף נמכר על ידי ממשלת פולין העצמאית לחברת קלגסברג. ב-1856 הוקמה מסילת הברזל בין קרקוב, דביצ'ה ולבוב, שתרמה רבות לשגשוג העיר. ב-1867 נוסד חבל בז'סקו. ב-25 יולי 1904 פרצה בעיר שרפה גדולה שהרסה את מרכז העיר ורבים ממבני העיר עלו באש. בעקבות זאת נבנתה העיר בדגם מודרני שבמרכזה ככר השוק. בחלק זה גרו יהודים רבים. במלחמת העולם הראשונה העיר לא נפגעה במיוחד.
בתקופה שבין שתי מלחמות-העולם בז'סקו סבלה משפל כלכלי. בעיר ובאזור החקלאי שמסביב, היו מחוסרי עבודה רבים, וחלקות השדה שבידי האיכרים הלכו והצטמצמו. התסיסה גברה, ולא פעם הגיעו הדברים להפגנות ושביתות. באחת מן ההפגנות, שהתקיימה בכפר הסמוך יאדובניקי, השתתפו 5,000 איכרים ומחוסרי-עבודה; השוטרים ירו במפגינים ואף הרגו אחד מהם.
ב-5 בספטמבר 1939 תחנת הרכבת של בז'סקו הופצצה על ידי הגרמנים. 44 איש נהרגו ו-200 נפצעו. מתחילת המלחמה פעלה בעיר מחתרת, שהייתה כפופה לאחר מכן ל"צבא הבית", תנועת ההתנגדות הפולנית ארמייה קריובה, מהקמתה ב-1942. המחתרת הייתה שותפה למבצעים רבים באזור, כולל מבצע Operation Most III להעברת מידע על טילי V-2 לבעלות הברית. בז'סקו שוחררה על ידי הרוסים ב-19 בינואר 1945. ההתאוששות מהרס העיר והאזור עברה תהליך ממושך. רק ב-1950 נבנה מבנה המגורים הראשון שלאחר המלחמה, ב-1970 הוכנסו תעשיות מתכת, וחקלאות וב-1976 תעשיית אוניות. מאז שחרור פולין מהשלטון הקומוניסטי, ב-1989, זוכה העיר לצמיחה כלכלית משמעותית.
היסטוריה יהודית

מניחים כי הנוכחות היהודית בעיר החלה בתחילת המאה ה-17 בעקבות צו המלך זיגמונד ה-3 (Sigismund III Vasa). בסוף המאה ה-17 הוקם בעיר התחתית בית קברות יהודי. באמצע המאה ה-18 הגיע מספר התושבים היהודים מעל גיל שנה ל-181. בראשיתה של תקופת השלטון האוסטרי הוטלו על יהודי בז'סקו מיסים כבדים, והם נדרשו לפרוע גם את החובות שנצטברו בתקופה הקודמת. במהלך מאה ה-19 התרחב היישוב היהודי בבז'סקו וכלכלתו הייתה מבוססת כמעט כולה על ענפי מסחר שונים. ב-1867 רוב רובו של הסחר בעיירה היה מרוכז בידי יהודי המקום. הקהילה הפכה אז לעצמאית והפעילה מוסדות הנהגה, מקווה, בתי תפילה, בית כנסת, בית חולים לעניים, ועוד. אלה שירתו אף את יישובי הסביבה. ב-1878 נוסדה קופת גמילות חסדים, שנתנה הלוואות בלא ריבית לסוחרים ולבעלי-המלאכה היהודים. הדליקה שפקדה את העיר ביולי 1904 פגעה במיוחד במרכז, שבו התגוררו יהודים; יותר משלוש מאות בתיהם עלו אז באש, ובתוכם בית-הכנסת ובתי-המדרש על ספריותיהם. לעזרת יהודי בז'סקו באה קהילת יהודי קרקוב אשר תמכו בנפגעי הדליקה ובשיקום.
מסוף המאה ה-19 פעלו בעיר חוגים ציוניים ונפתח בית ספר שבו קוימו שיעורי-ערב למבוגרים. מלחמת העולם הראשונה שמה קץ לפעילות הציונית, שכן רוב הפעילים בארגונים הציוניים היו בני נוער, אשר גויסו לצבא. רבים מהם נהרגו בשדות-הקרב והתושבים סבלו חרפת רעב. מ-1867 ועד למלחמת העולם הראשונה היו נציגי היהודים הרוב במועצת העירייה, ושנים רבות אף כיהן יהודי כראש העיר. ב-1917 הודח ראש-העיר היהודי. בנובמבר 1918 היה בבז'סקו פוגרום ביהודים שנמשך 3 ימים (11–13 בנובמבר). אנשי ההגנה היהודית המקומית, רובם משוחררי צבא, שהסתייעו במידת מה ביחידת הגנה יהודית מקרקוב, ניסו להגן על עצמם אך פורקו מנשקם על ידי באי כח ראש העיר ד"ר בז'סקי, ובעידודו של הכומר צוי, והפורעים רצחו, שדדו, שרפו והרסו. יחידות סדירות של הצבא והז'אנדארמריה הפולנית, שהגיעו מבוכניה וטרנוב, לא עצרו את השוד. רבים נצלו משוד זה בזכותה של פולנייה בשם קובאלובה.
היסטוריה יהודית > השואה

למחרת הכיבוש הגרמני החלו חטיפות יהודים לעבודות כפייה. לאחר כמה ימים העלו הגרמנים באש את בית הכנסת עם תשמישי קדושה שבו. בסוף ספטמבר 1939 הוטל על הקהילה כופר (קונטריבוציה) של 40,000 זלוטי, ולשם הבטחת מסירתה נתפסו 10 בני-ערובה. באוקטובר של אותה שנה נערך מפקד של גברים יהודים מגיל 15 ועד 60, והיודנראט נצטווה לספק מדי יום מכסות של אנשים לעבודות-כפייה ותשלומים שונים בכסף ורכוש. לראש היודנראט מונה הנדלר; סגנו היה משה גולדמן. הוקמה גם משטרה יהודית שעסקה בחטיפת אנשים לעבודות הכפייה. ב-1940 וב-1941 הוכנסו לבז'סקו פליטים יהודים מיישובי הסביבה וכן קבוצת יהודים מגרמניה. הסיוע הכלכלי לפליטים ולנזקקים מבין בני הקהילה המקומית ניתן על ידי המחלקה לסעד שליד היודנראט וסניף יס"ס. מספר משפחות ברחו באותה עת לכיוון המזרח במטרה להגיע לטריטוריה הרוסית.
ב-1941 נשלחו עשרות צעירים יהודים למחנות עבודה, בעיקר לפוסטקוב, למיעליץ, ויישובים אחרים. מעשי הטרור נגד יהודי בז'סקו גברו. אנשי גסטפו אסרו בין השאר את ד"ר בלוך, יו"ר ועד הקהילה, לשעבר, ושילחוהו לאושוויץ בו מצא את מותו. ב-28.4.41 נהרגו במקום 13 איש, ומשפחות הנרצחים נדרשו לחתום על מסמך שלפיו הנספים מתו מוות טבעי. תחילת שנת 1942 עמדה בסימן גזל הרכוש, רדיפות ורצח. ב-2.4.42 הגיעו לבז'סקו אנשי הגסטפו מטרנוב, רצחו 6 צעירים יהודים ודרשו תשלום בעד הכדורים ששימשו לביצוע הרצח. בחודש מאי 1942 שולחו למחנה פוסטקוב קבוצות נוספות של יהודי בז'סקו ובמקביל לשילוח הוכנסו לעיר מגורשים רבים מכל האזור. ביוני נצטוו יהודי בז'סקו לשלם שוב כופר בסך 250,000 זלוטי. האקציה הראשונה הייתה ב-18.6.42. הגרמנים פרצו אל משרדי היודנראט כדי לעצור את יו"ר המועצה. לאחר שלא מצאוהו הרגו את סגנו גולדמן. לפי גרסה אחת דרשו הגרמנים להסגיר לידיהם 100 יהודים כדי להוציאם להורג, ומאחר שגודלמן סירב למלא אחר דרישתם - נרצח. מיד לאחר הרצח יצאו הגרמנים לרחובות העיר ופתחו במצוד אחר היהודים. כ-180 יהודים נרצחו בסימטאות העיר ובחצרות הבתים וכ-560 שולחו למחנה-המוות בבלז'ץ (לפי מקור אחר הייתה אקציה זו ב-25.6.42).
כמה ימים לאחר האקציה הראשונה הוקם גטו בז'סקו, וביולי נסגרו גבולותיו. הגרמנים הוסיפו להכניס לגטו מגורשים מן הסביבה, ובכך גדל מספר הכלואים בו ליותר מ-5,000 איש. רעב, צפיפות דיור ומגפת טיפוס הבטן הפילו חללים רבים. מקצת מיושבי הגטו, שהועסקו בעבודות שמחוץ לתחומו, ניסו לנצל מצב זה ולהשיג מזון כדי להקל את מצוקת הרעב. היו שעבדו בבתי-מלאכה שהוקמו בשטח הגטו. העובדים היו משוכנעים שעל ידי היותם "חיוניים" למשק הגרמני יידחה מועד חיסולם. עם זה, הוחל בהכנת מחבואים מתוך הערכה שאקציה נוספת עלולה להתרחש בכל רגע. לצורך זה נחפרו בגטו בורות שהוסוו היטב ונבנו קירות כפולים במחסנים, מרתפים ועליות גג. מתוך הגטו הסתננו גם יהודים ליערות בסביבה.
האקציה השנייה בוצעה ביום השני של ראש השנה תש"ג (1942). הגטו הוקף וכל היהודים נצטוו להתייצב במגרש שבמרכזו. יום שלם הוחזקו במגרש כשראשם בין רגליהם; כל מי שהרים את ראשו נורה למוות. החולים בבית-החולים נרצחו במיטותיהם. באקציה זו שולחו יותר מ-3,000 למחנה ההשמדה בלז'ץ. כמה מאות הרוגים התגוללו בשטח הגטו. נותרו כ-70 ועליהם הוטל לסדר את רכוש היהודים. כמה עשרות יהודים הצליחו בכל זאת להסתתר באקציה זו, ועם סיומה ניסו להימלט לגטו בוכניה. אחדים מהם נתפסו ונהרגו בצאתם מן המחבואים. רבים מצאו את מותם בדרך לבוכניה.
בז'סקו שוחררה על ידי הרוסים ב-18.1.1945.
היסטוריה יהודית > אחרי המלחמה

מיהודי בז'סקו ניצלו כ-200 איש, מהם ששהו בזמן המלחמה בברית המועצות ומהם ששוחררו ממחנות ריכוז. כמה עשרות חזרו לבז'סקו כדי למצוא את רכושם והתפזרו. כיום ישנם מספר בניינים ברובע היהודי שנשארו עומדים על תילם. אלה כוללים את בית רב העיר, מארא דאתרא, תלמוד תורה, בית הכנסת על שם וולף ובית מרכז העיר הגדול. העירייה שחזרה לאחרונה את כיכר העיר והציבה שם ציון זיכרון. בית הכנסת על שם וולף שימש במהלך השנים ספרייה עירונית. בשנה האחרונה פונה בית הכנסת במטרה להפוך אותו למוזיאון על היסטורית העיר, בכלל, ועל יהדות המקום, בפרט. בית משפחת לייביש לנדאו, בכיכר העיר 16, שופץ לאחרונה ומשמש כספריית מחוז טרנוב.
בשנות החמישים התארגנו יוצאי העיר בארץ ישראל והקימו ארגון שמקיים מפגשי אזכרה מדי שנה, בצום גדליה. הארגון הוציא לאור ספר זיכרון על העיר. כיו"ר הארגון הראשון כיהן שלמה שפילמן שפעל לשימור בית הקברות ולטיפול בניצולי העיר. מפטירתו, ועד היום, משמש דב לייביש לנדאו, איש תל אביב, כיו"ר הארגון ומטפל בשימור בית הקברות ומן עדות חיה למשלחות המגיעות לפולין. ב-2009 התאחדו ארגוני יוצאי בז'סקו ובוכניה (גליציה).
לקריאה נוספת

אסטרוגנו, יעלה, קווים לדמותה של העיירה בז'סקו בין השנים 1918–1942, חיפה, 2003
טלר, חיים; ברנר, ליבר (עורכים), ‏ספר יזכור של קהילת בריגל בז'סקו והסביבה, רמת גן, 1980, בארכיון האינטרנט
Felix Kiryk, John Lach, Brzesko (eds.). Brzesko: History of the city and region, 2006
Iwona Zawidzka, Synagogue – Sidur – Tefila. Exhibition Catalog, Bochnia, 2008
מ. צאנין, חשאנוב, בריגל, אושפיצין בתוך: תל עולם: מסע על פני מאה קהילות נחרבות, תל אביב: המנורה, 1962. עמ' 289–292 (תיאור החורבן ותיאור של המקום מיד לאחר מלחמת העולם השנייה ומבט האוכלוסייה המקומית על חיסול היהודים והשימוש בשללם)
אנדרטה לזכר יהודי בריגל (בז'סקו) שנספו בשואה, בבית העלמין הדרום
מאורעות יפו (פורים תרס"ח)

מאורעות תרס"ח היו שורה של תקריות בין יהודים לערבים באזור יפו, במהלך חגיגות פורים תרס"ח (1908). במהלך המאורעות נפצעו מספר יהודים ונהרג או נפצע ערבי אחד.
רקע

עד אותה העת היו חגיגות הפורים מתקיימות בסתר על מנת להימנע מהרגזת האוכלוסייה הערבית, אולם בעקבות עליית התימנים דבק אט אט מנהגם לצאת אל הרחובות בחגיגות גם ביהודים האשכנזים ובאותה שנה התקיים נשף המסיכות הראשון בעיר, ביוזמת הפועל הצעיר, אגודת עבריה ובהשתתפות כנור ציון. בעקבות התרעות על התנפלות מתוכננת במהלך החג הועמדו מספר חברי הפועל הצעיר ופועלי ציון למשמרת במלונות ספקטור וחיים ברוך, חמושים באלות ופגיונות. נשף המסכות התקיים בספריית שער ציון בעוד חגיגות מצומצמות יותר התקיימו בנפרד תחת דלתיים סגורות, כמו חגיגה של יוצאי רוסיה שנחוגה באולם במלון חיים ברוך.
ההתרחשות

בערב החג התקיף ופצע מוסלמי אחד בחורה יהודייה ועל פי אות יצאו השומרים שבמלונות בעקבותיו. בינתיים התאסף קהל ערבי של כמאה איש באחד מבתי הקפה הקרובים למלונות והתכונן להתנפלות על יהודי העיר. הידיעה הועברה לאברהם קריניצי, שהיה מראשי המגינים, ומלווה בשבעה צעירים פרץ לבית הקפה שם החלו קטטה. במהלך המהומה חטף אחד הצעירים את סכינו של קריניצי ופצע עמו פצעים אנושים את אחד הערבים. ההמון ברח בעד החלונות והמבואות האחוריים והזעיק את המשטרה, ובינתיים התגייסו צעירים יהודים להגן על השכונה. מאיר דיזנגוף וד"ר חיים חיסין שגרו באותם ימים בנוה שלום ניסו להתערב ולהרגיע את הרוחות, אך ללא הצלחה.

בעקבות פציעת הערבי הוזעקו שוטרים וחיילים טורקים מהסאראייה, מלויים בקאוואס של הקונסול הרוסי, שהיה ידוע בהיותו אנטישמי, והדרגומן של הקאימאקאם (מושל המחוז) שהיה ערבי נוצרי, ושמו במאסר שבעה יהודים, מהם נער בן פחות מ-15, אותם הכו ערבים מקומיים כאוות נפשם לעיני כל. משלא נמצא הפוצע בין האסורים שבו שנית ופרצו למלון חיים ברוך בלי הקאוואס בחיפושים, ומשלא נמצא בבניין התיר הדרגומן לחייליו, על פי עדויות, לעשות כחפצם בבית המלון. החיילים, מלווים בקהל ערבי מוסת, פוצצו את מנורת הלוקס שבאולם ופצעו 14 אורחים, שלושה מהם בירייה, מהם זקן שעלה באותו יום לארץ, והשאר באלות ומקלות. בנשים ובילדים לא פגעו. הנשף שהתקיים בספרייה הקרובה הפך למהומה מיד עם בוא הידיעה על ההתקפה והקהל התפזר. חיים חיסין פנה לטפל בפצועים בעוד משתתפים אחרים פנו אל הקונסול הרוסי והתחננו שיגן על נתיניו, אך הוא סרב.
אחרית דבר

הפצועים פונו בסופו של דבר לבית החולים, בהם הערבי, וחיילים הועמדו ברחובות ללוות את אורחי הנשף חזרה לבתיהם בבטחה. הציר הרוסי דרש שתיערך חקירה ושהפוגעים בנתיניו יבואו על עונשם, ומברקים ושליחים שוגרו על ידי יהודי העיר לקושטא ולאירופה בתגובה לאירוע. המשטרה טענה להגנתה שלא ירתה על היהודים אלא הגנה עליהם, ושהפורעים היו כעשרים ערבים שנתלוו אליה. את הפריצה למלון הסבירה בכך שנמסרה לידיה ידיעה שרוצח הערבי הסתתר שם, ושהחוק מגבה אותה בעניין זה.

הפחה הירושלמי, בתגובה לשליח שהגיע אליו, טען שהוא אוהב-יהודים ושישב בצום ואבל מרגע ששמע על האסון שפקד אותם, שלא ישן שני לילות ושהספיק לחלות מהידיעה. הוא הבטיח שיפתח גם הוא בחקירה בעניין ושבעתיד יקל על היהודים את רכישת הקרקעות בארץ. העיתונות פירשה את תגובתו כנטייה לטובת היהודים בממשלה.
כיום נחשבים המאורעות לנקודת מפנה ביחסי הערבים-יהודים ביפו בפרט, שהלכו והתדרדרו מאז ועד למאורעות תרפ"א, וביחסי הערבים-ציונים בארץ ככלל, כתקרית האלימה הראשונה מאז ההתקפה על פתח תקווה (1886).



רחל ינאית בן-צבי, מנהיגת פועלי ציון שהייתה אז בפטרבורג בחרה לעלות ארצה לאחר שקראה מכתב המדווח אודות המאורעות. "מה גם שם, גם שם יש פוגרום? קומי ועלי לארץ-ישראל! כמו יד נעלמה אחזה בי והקימתני על רגלי" תיארה את רגע קבלת ההחלטה.
לקריאה נוספת

אברהם קריניצי, במו ידי, הוצאת "מסדה", תש"ל
הערות שוליים

↑  מדריך אודות יפו ואתריה של בית הספר לתיירות
↑  מאמר מאת ד"ר דוד סיון אודות יחסי הערבים-יהודים בארץ באתר ארץ הצבי
↑  מתוך מאמר מאת פרופ' מרגלית שילה באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
איזידור ברוך

| --- | --- |

איזידור ברוך ב-1941  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  23 באפריל 1910 בלגרד, בלגרד, ממלכת סרביה 
 פטירה:  18 באוגוסט 1941 (בגיל 31) אוז'יצה, ממלכת יוגוסלביה הכבושה.
 מקום קבורה:  בית הקברות החדש של בלגרד 
 השכלה:  אוניברסיטת בלגרד 
 השתייכות:  הפרטיזנים היוגוסלבים
 תקופת הפעילות:  1941–1941
 תפקידים בשירות
 הפרטיזנים היוגוסלבים – מפקד פלוגה באזור אוז'יצה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה ביוגוסלביה 
 עיטורים
 גיבור יוגוסלביה
 
קברם של בני משפחת ברוך בשדרת "גבורי יוגוסלביה" אשר בבית העלמין החדש בבלגרד
איזידור ברוך (בסרבית: Исидор Барух; ‏23 באפריל 1910, בלגרד, ממלכת סרביה – 18 באוגוסט 1941, סמוך לאוז'יצה, ממלכת יוגוסלביה הכבושה) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה אשר ב-1953 זכה לעיטור גיבור יוגוסלביה.
קורות חיים

איזידור ברוך נולד בבלגרד והוסמך כמהנדס מכונות באוניברסיטת בלגרד. ב-1939, הצטרף למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה ונודע כמתנגד למשטר המלוכני. הוא נעצר ונכלא מספר פעמים על ידי השלטונות. ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הצטרפו איזידור וכל משפחתו לכוחות הפרטיזנים של טיטו. איזידור נשלח לאזור אוז'יצה, גייס וארגן חטיבת פרטיזנים ובהמשך פיקד על פלוגת פרטיזנים ממונטנגרו.
ב-18 באוגוסט 1941 נקלעה פלוגתו לקרב עם גדוד גרמני שלווה בכוחות ז'נדרמריה ממיטרוביצה ואיזידור נהרג בקרב. חודשיים מאוחר יותר נהרג אחיו יוסף ברוך בקרב באזור אוז'יצה. אחיותיו ברטה ורחל ואחיו בורה, נלכדו בידי הגרמנים והוצאו להורג במחנה הריכוז באנייצה. לאחר המלחמה נקרא רחוב בבלגרד על שם "האחים ברוך". ב-6 ביולי 1953 העניק נשיא יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו לאיזידור ברוך את עיטור גיבור יוגוסלביה. ב-1964 הוקם בבלגרד בית ספר יסודי על שם "האחים ברוך". בנוסף, המקהלה של יהודי יוגוסלביה שהשתתפה בזמריות בשנות ה-50 וה-60 נקראה בשנת 1964 על שם האחים ברוך. במשך שנים רבות המקהלה נוהלה על ידי אנדריה פרגר.
הערות שוליים

↑  שרה נשמית, המרי היהודי בשנות השואה: בארצות אירופה האחרות, באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית
↑  איזידור ברוך, באתר "הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה"
↑  אתר בית הספר "האחים ברוך", באתר osbracabaruh.edu.rs, (בסרבית)
↑  יהודית וינקלר, מקהלה מארץ קומוניסטית שרה משירי ציון, חרות, 21 ביולי 1964
| יהודים גיבורי יוגוסלביה יוגוסלביה |
| --- | --- | --- |
|  | נסים אלבחרי • אליאס אנגל • איזידור ברוך • פאבלה גוראנין • רוברט דומאני • סלאבישה ויינר • וויו טודורוביץ' • אסתר עובדיה • פאבלה פאפ • משה פיאדה • אדולף שטיינברגר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118944010  ISNI: 0000 0000 1320 7183  VIAF: 8186967   WorldCat (עם VIAF): 8186967
אפעה מגוון

| אפעה מגוון |
| --- | --- |
 אפעה מגוון
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
קבוצה:: נחשים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: צפעיים
סוג:: אפעה
מין:: אפעה מגוון
שם מדעי
 Echis coloratus ‏גינטר, 1878

אפעה מגוון (שם מדעי: Echis coloratus) הוא מין של נחש ארסי מסוג אפעה, הנפוץ בישראל, מצרים ובמזרח התיכון. הוא בין שני המינים היחידים של האפעה שהיו ידועים עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-20, והוא נמנה בין תשעת הנחשים הארסיים בישראל.
תיאור

אורכו של האפעה המגוון נע בין כ-20 ס"מ לצעיר שזה-עתה בקע מהביצה ועד ל-80–83 סנטימטרים (31–33 אינץ') לבוגר. בכך הוא בין מיני האפעה היותר ארוכים, למרות שיש ארוכים ממנו עד 85–87 סנטימטרים. משקלו המרבי הוא כ-180 גרם. צבעו הכללי אפור, אדום, צהוב או חום, עם כתמים בהירים בעלי הילה כהה. לעיתים ישנם פרטים בעלי גוון כחלחל-אפור. סימן ההיכר של המין הוא הלשון הוורודה וצבעיו המגוונים.
האפעה המגוון אינו חופר ומשתמש בנקיקים, באבנים, בסלעים, ובמחילות מוכנות מעדיף לארוב לטרף באזורים קרובים למים אך לא בהכרח. הנקבה מטילה 6 עד 10 ביצים בעלות קליפה גמישה במספר נקיקים או מחילות. הנחשים הצעירים בוקעים אחרי 50 יום. גודל הביצים 36 על 21 מילימטר והמשקל הממוצע 9 גרם. הנקבה מדביקה אותן לאבנים בנקיקים בהם היא מטילה. הצעירים מגיעים לבגרות לאחר 4 שנים. אורך החיים של האפעה כעשר שנים.
תפוצה

האפעה המגוון מצוי בירדן, ישראל, עומאן, ערב הסעודית, מצרים (סיני וממזרח לנילוס), ובתימן באזורים סלעיים עד לגובה של 1,500 מטרים מעל גובה פני הים. בישראל מצוי האפעה באזורי מצוקים בנגב, בבקעת הירדן, במדבר יהודה, ובגלבוע. התפוצה של האפעה במערב הנגב מתרחבת. האפעה בהרי הנגב ובגלבוע הוא חום-אדמדם בעל כתמים בהירים ונראה שהצבעים מותאמים לצבע הקרקע.
שימושים רפואיים בימי הביניים

בימי הביניים השימוש באפעה מגוון לצורכי ריפוי היה ידוע ומקובל. חוקרים ועולי רגל רבים התייחסו בספריהם לתיאורי לכידתו והכנתו לצורך זה. בשרו שימש בעיקר להכנת ה"תריאק" – תרופה לטיפול בהרעלות, בנכישות ובעקיצות, וכן לריפוי מחלות שונות.
בשנים האחרונות ישנם מחקרים המלמדים שארסו של האפעה גורם להרג תאים סרטניים במעי הגס.
לקריאה נוספת

הבריטניקה החדשה לנוער, הוצאת ידיעות אחרונות - ספרי חמד וכתר הוצאה לאור. כרך 2 עמוד 173.
נחשים ארסיים וארסי נחשים, אלעזר כוכבא, הוצאת טבע הדברים ואוניברסיטת ת"א. עמ' 25, 35, 53, 63-65, 102, 104, 115-117, 120, 131, 136, 151, 159.
זאב וילנאי, אריאל אנציקלופדיה לידיעת הארץ, הוצאת עם עובד, 1986 עמוד267.
עזריה אלון, החי והצומח של ארץ ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור והחברה להגנת הטבע, 1984. כרך 5 זוחלים, עמוד 152. ISBN 965-05-0072-3
הערות שוליים

↑  אפעה מגוון באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Jürg Meier, Julian White, Handbook of clinical toxicology of animal venoms and poisons, CRC Press, 1995, page 451
1 2  Jürg Meier, Julian White, Handbook of clinical toxicology of animal venoms and poisons, CRC Press, 1995, page 452
↑  הלוכד החוקר, אפעה (echis coloratus) -סודות היופי הקטלני של המדבר, באתר מוקד לוכדי נחשים, ‏2023-10-11
↑  יהודה פליקס, החי של התנ"ך, סיני תשט"ו, עמוד 105, כותב עד 20 שנה
↑  זהר עמר, ייצוא התריאק מארץ ישראל ושימושיו בימי הביניים, קורות יב, תשנ"ו- תשנ"ז, עמ' טז- כח
↑  זהר עמר ואפרים לב, רופאים ותרופות במאות העשירית עד השמונה עשרה, תל אביב, תש"ס, עמ' 127- 128.
↑  Maha Daghestani, Hana H. Hakami, Zeinab K. Hassan, Gamal Badr, Maysoor H. Amin, Mohannad H. Amin, Ramesa Shafi Bhat, The anti-cancer effect of Echis coloratus and Walterinnesia aegyptia venoms on colon cancer cells, Toxin Reviews 40, 2021-07-03, עמ' 257–266 doi: 10.1080/15569543.2018.1564774
אי של יציבות

זמן מחצית חיים של איזוטופים מדודים (קוביות) וחזויים (צלליות), לפי מספר פרוטונים ונייטרונים. ככל שהצבע כהה יותר אורך זמן מחצית החיים ארוך יותר. "אי היציבות" מוקף בעיגול.
אי של יציבות הוא חיזוי תאורטי לפיו, על-אף שיסודות טרנס-אורניים (כלומר יסודות כימיים כבדים יותר מאורניום) נוטים להיות בעלי זמן מחצית חיים קצר מאוד (שניות בודדות ולמטה מכך), הרי שישנן קבוצות של איזוטופים בעלות "מספר קסם" של פרוטונים ונייטרונים, המקיימות זמן מחצית חיים ארוך באופן ניכר, של דקות, ימים ואף מיליוני שנים.
רקע תאורטי

הצעה לקיום "אי של יציבות" הועלתה כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי גלן תיאודור סיבורג. לפי תאוריה זו, כפי שישנם "מספרי קסם" ברמה האטומית, כלומר מילוי של "שכבות" או "קליפות" באלקטרונים סביב הגרעין, המשפיעות על תכונותיו הכימיות של החומר, כך ישנן "קליפות" מקבילות ברמה הגרעינית, הפועלות לפי עקרון האיסור של פאולי, כך שקליפה "מלאה" בנוקליאונים (פרוטונים או נייטרונים) מאריכה את זמן מחצית החיים. "מספר הקסם" הוא מספר הפרוטונים או הנייטרונים הנדרש על מנת למלא קליפה (החלת עיקרון זה ברמת הגרעין היא פרי מחקרה של מריה גופרט-מאייר). מריה גופרט-מאייר קראה בשם "מספרי קסם" למספרי הנוקלאונים הנחוצים למילוי הרמות בגרעין. "מספר הקסם הכפול" הוא מספר שבו מתמלאות הן רמות הפרוטונים והן רמות הנייטרונים.
"מספר הקסם" התאורטי של נייטרונים ב"אי של יציבות" התאורטי הראשון של היסודות העל-כבדים הוא 184, כך שאיזוטופים בעלי מספר זה של נייטרונים צפויים להיות יציבים יחסית, כאשר מספר הפרוטונים להשגת יציבות הוא 114, 120 או 126. מכל היסודות האפשריים מתמקד המחקר ב-289Fl, יסוד בן מספר מתאים של פרוטונים (114) שהצליחו לייצר, אף שטרם נמצאה דרך ליצור איזוטופ יציב מספיק במעבדה (שהוא יהיה כנראה 298Fl). מועמד נוסף הוא איזוטופ 304Ubn (כלומר גרעין עם 120 פרוטונים ו-184 נייטרונים).
התוצאות האמפיריות שנצפו בעת יצירת אטומי ליברמוריום (116) ואוגאנסון (118) הצליחו לשכנע את החוקרים שהאי של יציבות אכן קיים בפועל.
בכנס האגודה האמריקנית לכימיה ב-2008 הציע יורי אוגאנסיאן שאי היציבות הבא צריך להמצא בגרעין בעל 164 פרוטונים (ו-318 נייטרונים, "מספר הקסם" הבא, כלומר האיזוטופ התאורטי 482Uhq)‏.
החשיבות בהשגת איזוטופים יציבים ליסודות על-כבדים, מלבד העניין שבמדע בסיסי, היא שייתכנו להם שימושים מעשיים ותכונות כימיות ייחודיות. אחד השימושים הדוחפים תחום זה הוא האפשרות ליצור פצצת נייטרון זעירה מבוססת חומר על-כבד כזה, שתשמש כמקור אנרגיה ראשוני לתהליך של היתוך גרעיני.
זמן מחצית החיים של יסודות 83 עד 118

כל היסודות בעלי מספר אטומי מעל 82 (עופרת) הם בלתי-יציבים וזמן מחצית החיים באופן כללי יורד עם עליית המספר האטומי, החל מהיסוד היציב למדי אורניום (מספר 92) ועד היסוד הכבד ביותר 118. זמן מחצית החיים גדל בתחום היסודות 103 עד 105, יורד ביסוד 106 ועולה שוב קלות ביסודות 110 עד 114, מה שמרמז על התכנות אי של יציבות.
בטבלה מוצג זמן מחצית החיים של האיזוטופ היציב ביותר של היסוד בטווח.
| מספר אטומי | שם היסוד | האיזוטופ היציב ביותר | מחצית חיים |
| --- | --- | --- | --- |
| 83 | ביסמוט | 209Bi | ‎2×1019 שנים ‎ |
| 84 | פולוניום | 209Po | 130 שנים |
| 85 | אסטטין | 210At | 8 שעות |
| 86 | רדון | 222Rn | 3.824 ימים |
| 87 | פרנציום | 223Fr | 22 דקות |
| 88 | רדיום | 226Ra | 1600 שנים |
| 89 | אקטיניום | 227Ac | 21.77 שנים |
| 90 | תוריום | 232Th | ‎1.41×1010 שנים‎ |
| 91 | פרוטקטיניום | 231Pa | 32800 שנים |
| 92 | אורניום | 238U | ‎4.47×109 שנים‎ |
| 93 | נפטוניום | 237Np | ‎2.14×106 שנים‎ |
| 94 | פלוטוניום | 244Pu | ‎8×107 שנים ‎ |
| 95 | אמריציום | 243Am | 7370 שנים |
| 96 | קוריום | 247Cm | ‎1.56×107 שנים ‎ |
| 97 | ברקליום | 247Bk | 1380 שנים |
| 98 | קליפורניום | 251Cf | 900 שנים |
| 99 | איינשטייניום | 252Es | 470 ימים |
| 100 | פרמיום | 257Fm | 100.5 ימים |
| 101 | מנדלביום | 258Md | 51.5 ימים |
| 102 | נובליום | 259No | 58 דקות |
| 103 | לורנציום | 266Lr | ~11 שעות |
| 104 | רתרפורדיום | 267Rf | ~1.3 שעות |
| 105 | דובניום | 268Db | 1.3 ימים |
| 106 | סיבורגיום | 269Sg | ~3.1 דקות |
| 107 | בוהריום | 270Bh | 3.8 דקות |
| 108 | האסיום | 277mHs | ~130 שניות |
| 109 | מייטנריום | 278Mt | 7.6 שניות |
| 110 | דרמשטטיום | 281mDs | ~3.7 דקות |
| 111 | רנטגניום | 282Rg | 2.1 דקות |
| 112 | קופרניקיום | 285mCn | ~8.9 דקות |
| 113 | ניהוניום | 286Nh | 19.6 שניות |
| 114 | פלרוביום | 289mFl | ~1.1 דקות |
| 115 | מוסקוביום | 289Mc | 220 מילי-שניות |
| 116 | ליברמוריום | 293Lv | 61 מילי-שניות |
| 117 | טנסין | 294Ts | 78 מילי-שניות |
| 118 | אוגאנסון | 294Og | 890 מיקרו-שניות |
הערות שוליים

↑  ראו הסבר מפורט בעברית במאמר דפנה מנדלר ומירי קסנר, "ניקל-48:הקסם הכפול", על­-כימיה, ספטמבר 2001 (1)
1 2  Superheavy Element 114 Confirmed: A Stepping Stone to the Island of Stability
↑  על שני יסודות חדשים, ידיעון כימיה, טכנולוגיה, חברה, גיליון 80 (2000)
↑  משה נחמני, הוכן היסוד הכימי ה-117 בטבלה המחזורית, הידען, 16 באפריל 2010
↑  Nuclear scientists eye future landfall on a second 'island of stability'
רבני המחאה

הרב משה גידמן, מחשובי רבני המחאה.
רבני המחאה (בגרמנית: Protestrabbiner) הוא הכינוי שניתן על ידי מקס נורדאו[דרוש מקור][מפני ש...] לרבנים שיצאו חוצץ נגד התנועה הציונית בסוף המאה ה-19. השם הזה התפרסם בעקבות מאמר שפרסם בנימין זאב הרצל, הנושא את השם ודן בתופעה.