יוליוס באהנסן
עבודה פילוסופית > התפתחות הגותו הפילוסופית

בתחילת ההתעמקות שלו בפילוסופיה, פיתח יוליוס באהנסן עניין בפילוסופיה של הגל, שהיה בדעיכה אך עדיין פופולרי בתחילת המאה ה-19 בגרמניה. מתורתו של הגל, באהנסן מצא את הפאנלוגיזם והרציונליזם הרדיקלי שלו לא מספקים.
לדעתו של באהנסן, הייתה חוסר התאמה מוחלט בין חוסר ההיגיון הגלוי של העולם לבין התיאוריות הרציונליסטיות וההסברים הנאיביים של פילוסופים שונים. הקיום עצמו נראה קשה, מבלבל ומלא סתירות לחלוטין. החל מהנחות היסוד הללו, באהנסן מצא את רעיון הדיאלקטיקה של הגל מושך. הדיאלקטיקה הסבירה את ההתנגדות המושרשת של העולם עם עצמו במעגל של קונפליקט תמידי (כפי שעולה בפרגמנטים של הרקליטוס). עם זאת, באהנסן האמין שההנחה של הרקליטוס לגבי הלוגוס הבסיסי והרעיון של הגל לגבי ה"גייסט" הרציונלי הטעה אותם וזיהם את ניסוח הדיאלקטיקה של הגל בפרוגרסיזם והיסטוריציזם. כתגובה ל"אי הבנה" זו, פיתח באהנסן רעיון משלו לגבי הריאלדיאלקטיק. בדיאלקטיקה זו לא היה מושג של סינתזה בין שני כוחות מנוגדים. ההתנגדות מביאה רק לשלילה ובעקבות כך להרס של היבטים סותרים. עבור באהנסן, לא נמצאה רציונליות בהוויה, ולכן לא היה כוח טלאולוגי שהוביל להתקדמות בסוף כל עימות.
עם זאת, המערכת הפילוסופית של באהנסן עשתה רק את צעדיה הראשונים. הוא קיבל צורה "משונה" של הדיאלקטיקה של הגל, אך על ידי הסרת הישות המטפיזית המניעה, נותר חלל למלא בתפיסת עולמו. זה הוביל לגילוי המקרי של באהנסן אל העולם כרצון וייצוג של ארתור שופנהאואר. לאחר שבחן היטב את הספר דן בו באופן אישי עם שופנהאואר עצמו, הבין באהנסן שהרעיון המטפיזי של רצון לא רציונלי העומד בבסיס כל הבריאה הוא בדיוק מה שהוא צריך במערכת שלו. לאחר מספר שנים של לימוד יצירותיו של שופנהאואר, באהנסן התמקצע ובה, ונחשב לאחד הפילוסופים המוכשרים ביותר באסכולת שופנהאואר (Schopenhauer Schule) שהתחרה בבקיאותו רק עם המוציא לאור האישי של שופנהאואר, יוליוס פראונשטדט. עם זאת, כאשר השיטה של באהנסן עצמו הבשילה, הוא החל לסטות מתורתו של שופנהאואר בדרכים רבות.
לבאהנסן תמיד היה עניין בפסיכולוגיה, במיוחד בשיטת הבחינה של אופי האדם, דמויות ומזג. באהנסן טבע את המושג קריקטרולוגיה (Characterology) במאמר משנת 1867. הוא ראה כל אדם כייחודי וכתוצאה מהשקפה זו, לא יכול היה לקבל לחלוטין את העדפתו של שופנהאואר למוניזם (הרעיון שכל אדם וכל דבר הוא רק "אופן" במובן השפינוזיסטי של ישות מטאפיזית יחידה). בדומה לפסימיסט הגרמני, פיליפ מיינלנדר, באהנסן נטה לפלורליזם אונטולוגי וטען שאין רצון מאוחד, אלא רק רצונות אינדיבידואליים, עם תשוקות, מטרות ומשאלות ספציפיות משלהם. עם זאת, רצונות אינדיבידואלים אלו ("הנאדות הרצון", בהשאלה ממושגו של לייבניץ) סובלות מרצונות סותרים בשל טבען הבלתי רציונלי. זו התוצאה של השילוב של באהנסן בין המטאפיזיקה הרצונית של שופנהאואר לבין רעיונותיו שלו לגבי הריאלדיאלקטיקה. הבדל מכריע בין השקפת עולמו של שופנהאואר, המציעה ישועה עבור חלקם באמצעות השתקת הרצון של השכל המשוחרר, לבין זו של באהנסן הוא שבמערכת הפילוסופית של באהנסן אין גאולה. עבור באהנסן, ללא הרצון האינטלקט הוא חסר אונים. זה לא יכול "לרצות" את האין, שכן רצון של האין הוא עדיין סוג של רצון, ורצון אי רצון הוא סתירה. עם זאת, לא מן הנמנע שלאינטלקט יהיו רעיונות כאלה, שכן, לפי באהנסן, כל הרעיונות שהועלו על ידי השכל סותרים שכן רצונות הרצון אינם רציונליים ומתנגשים לנצח עם עצמם. תפיסת עולם פסימית קיצונית זו, שאינה מציעה מנוס לסובייקט, מבדילה את באהנסן לא רק משופנהאואר, אלא גם משאר בני דורו הפסימייסטים. יש הטוענים לטעון שהרעיונות שלו מטרידים יותר מהרעיון של מיינלנדר לגבי רצון למות, אך דומים במידת מה לרעיון השיבה הנצחית של פרידריך ניטשה.