stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מידות טובות (יהדות)
בהלכה (רמב"ם)

הרמב"ם בהלכות דעות שבספר המדע מנה אחת-עשרה מידות טובות הנחשבות למצוות (חמש מצוות עשה ושש מצוות לא תעשה): להידמות לקב"ה בדרכיו, להידבק ביודעיו, לאהוב את רעים, לאהוב את הגרים, שלא לשנוא אחים, להוכיח, שלא להלבין פנים, שלא לענות אומללים, שלא להלך רכיל, שלא לנקום, שלא לנטור.
הרמב"ם הבחין בין הדרך הישרה, מידת חכמים, דעת ממוצעת, מידה בינונית שהיא רחוקה משני הקצוות ריחוק שווה ואינה קרובה לא לזה ולא לזה (כיצד, לא יהא בעל חמה נוח לכעוס ולא כמת שאינו מרגיש אלא בינוני, לא יכעוס אלא על דבר גדול שראוי לכעוס עליו כדי שלא יעשה כיוצא בו פעם אחרת, וכן לא יתאווה אלא לדברים שהגוף צריך להן ואי אפשר להיות בזולתן כעניין שנאמר צדיק אוכל לשובע נפשו, וכן לא יהיה עמל בעסקו אלא להשיג דבר שצריך לו לחיי שעה כעניין שנאמר טוב מעט לצדיק, ולא יקפוץ ידו ביותר ולא יפזר ממונו אלא נותן צדקה כפי מסת ידו ומלווה כראוי למי שצריך, ולא יהא מהולל ושוחק ולא עצב ואונן אלא שמח כל ימיו בנחת בסבר פנים יפות, וכן שאר דעותיו); לבין מידת חסידות, לפנים משורת הדין, מי שהוא מדקדק על עצמו ביותר ויתרחק מדעה בינונית מעט לצד זה או לצד זה (הלכות דעות, פרק ראשון, הלכות ד-ה).
אולם על מידת הענווה כתב: "ויש דעות שאסור לו לאדם לנהוג בהן בבינונית אלא יתרחק מן הקצה האחד עד הקצה האחר והוא גובה לב שאין דרך הטובה שיהיה אדם עניו בלבד אלא שיהיה שפל רוח ותהיה רוחו נמוכה למאד ולפיכך נאמר במשה רבינו ענו מאד ולא נאמר ענו בלבד ולפיכך צוו חכמים מאד מאד הוי שפל רוח" (הלכות דעות, פרק שני, הלכה ג).
הרמב"ם כתב שאין כיסא ישראל מתכונן ודת האמת עומדת אלא בצדקה, שנאמר בצדקה תכונני, ואין ישראל נגאלין אלא בצדקה, שנאמר ציון במשפט תפדה ושביה בצדקה (הלכות מתנות לעניים, פרק י, הלכה א). הוא מנה שמונה מעלות בצדקה (מהמעלה הגדולה ביותר לפחותה ביותר):
המחזיק ביד ישראל שמך ונותן לו מתנה או הלוואה או עושה עמו שותפות או ממציא לו מלאכה כדי לחזק את ידו עד שלא יצטרך לבריות לשאול.
הנותן צדקה לעניים ולא ידע למי נתן ולא ידע העני ממי לקח שהרי זו מצווה לשמה (כגון לשכת חשאים שהייתה במקדש שהיו הצדיקים נותנין בה בחשאי והעניים בני טובים מתפרנסין ממנה בחשאי).
שידע הנותן למי ייתן ולא ידע העני ממי לקח (כגון גדולי החכמים שהיו הולכין בסתר ומשליכין המעות בפתחי העניים).
שידע העני ממי נטל ולא ידע הנותן (כגון גדולי החכמים שהיו צוררים המעות בסדיניהן ומפשילין לאחוריהן ובאין העניים ונוטלין כדי שלא יהיה להן בושה).
שיתן לו בידו קודם שישאל.
שיתן לו אחר שישאל.
שיתן לו פחות מן הראוי בסבר פנים יפות.
שיתן לו בעצב.
בספרות המוסר

ספרות המוסר היהודית הרבתה לעסוק במידות ובתיקונן. ספרי מוסר נכתבו מתחילת תקופת הראשונים ועד ימינו.
בספרות המוסר > מידת הענווה

לפי חכמי המוסר, מידת הענווה היא מידתו של הקב"ה, ומידתו של משה רבינו, ויסוד לכל המידות הטובות. ביארוה בספרי המוסר, ובמיוחד עסק בה רבי משה קורדוברו. הוא פירטה לשמונה המידות הטובות הבאות (בספר "תומר דבורה"):
להסתכל לצד מטה, להפחית עצמו ככל שיוכל, להשפיל ראשו מטה
לחשוב תמיד מחשבות טובות
שירצה את הכל, להיות תמיד נוח לבריות
שיהיו אוזניו נוטות תמיד לשמוע הטוב, ושמע שווא או מגונה לא יכנס בהן כלל
לא להסתכל כלל בשום דבר מגונה, ושתהיינה עיניו תמיד פקוחות להשגיח ולרחם על האומללים כפי כוחו
להיות בלי חרון כלל ולהאריך אף אפילו לאותם שאינם הגונים, למלאות כל רצון ולהפיק כל שאלה ולהחיות כל נדכה, לעשות נחת-רוח לכל
פנים מאירות וקבלת כל אדם בסבר פנים יפות
פה מפיק מרגליות: תורה והפקת רצון טוב תמיד, לדבר טובה על הכל ולהוציא מפיו טובה וברכה תמיד
ונתן חמש תרופות להתרפא מחולי הגאווה ולהיכנס לשער הענווה:
להרגיל עצמו להיות בורח מן הכבוד ככל שיוכל
להרגיל מחשבתו להיות נבזה בעיניו
לחשוב על עוונותיו תמיד ולרצות בטהרה ותוכחות וייסורים
לכבד הנבראים כולם, אחר שיכיר בהם מעלת הבורא
להרגיל עצמו להכניס אהבת בני אדם בליבו, ואפילו הרשעים, כאילו היו אחיו, ויותר מזה, עד שיקבע בליבו אהבת בני האדם כולם
מנחם מנדל לפין נתן את העצה הבאה:
השתוקק תמיד ללמוד דעת מכל אדם להכיר חסרונותיך ולתקנם, שעל-ידי כך תלמד להסיח דעתך ממעלותיך וממומין שבחברך
בחסידות

לפי הבעש"ט, הרע הוא רק מדרגה תחתונה שבטוב, וכשהוא נתקן אזי הוא נעשה טוב גמור. הטוב והרע אינם שני הפכים, אלא מהות אחת. כשאותה מהות במדרגות התחתונות קוראים לה "רע", וכשהיא במדרגות העליונות קוראים לה "טוב". טוב הוא מה שקרוב אליו יתברך. רע הוא מה שרחוק ממנו יתברך. לפיכך, אין כל הבדל שורשי ומהותי בין מידות טובות לבין מידות רעות, אלא כל מידה ומידה שבאדם, בשעה שהיא שקועה בגסות ובקטנות קוראים לה "רעה", ובשעה שהיא מזדככת ומתרוממת קוראים לה "טובה". כשהאדם מעלה את מידותיו, מחשבותיו, רגשותיו, ורצונותיו, הרי הוא "משבר את המידות ומקריבן כולן לקב"ה". הטוב המוסרי הוא שפע אצילי הנובע ממקור הנשמה האלוהית שבאדם, שעל ידו מצרפים ומזקקים את כל המידות שבאדם עד שהן נעשות שמימיות. החסידים עמלים להפוך כל מידה אנושית שבנפשם למידה אלוהית.
תורת המידות היא נקודת החיים של החסיד. החסידות היא מידה טובה ותורה. במידה שאדם נוהג בחסידות, הוא מרגיל עצמו לעשייה נכונה. הבא להיטהר נותנים לו טעימה מכל מידה טובה ונכונה. רוב שבחי צדיקים סובבים על טוב טעם ודעת במידות: במידות טובות ובמידות תרומיות. החסידות מלמדת את המידות הטובות של זריזות, אמונה, ביטחון, שמחה, ונאמנות. החמודה שבמידות החסידות היא השמחה. השמח לא יתייאש לעולם. לא זו היא מידה טובה שאדם מקיימה כל עיקרה כלפי חוץ. אין מידה שאי אפשר להגביהה דרגה אחת למעלה בקודש. כך, לדוגמה, לא כל לשון "אני" מעידה על יהירות ותקיפות. "אני" של אחריות ונאמנות הלב - מידה טובה היא. לעולם חייב האדם להיות אדון המידה, ולא שתהא המידה שולטת בו. בעל המידות הוא אדון על מידותיו. לפיכך, החסיד האמיתי מתון, בעל מזג ממוזג. היהודי הפשוט הוא אוצר של יראת שמים ומידות טובות.
לפי החסידות, השפלת האדם מתוך הטפת מוסר אינה מידה חינוכית, אלא הסגולה להרמת מידותיו של האדם היא הרמת מעלתו בעיני עצמו. לפיכך, על מנת להזכיר לאדם כי הוא בן למקום ונשמתו חצובה ממקום גבוה, המשל החסידי המעיט בדוגמאות מבעלי-חיים, ואף בדוגמאות ממלכים ומבני מלכים כמצוי אצל חכמי האגדה, והירבה בנפשות פועלות של מלאכים, שרפים, ואופני קודש. המלאך שימש יצור-מופת לאדם. המלאכים הנבראים מכל דיבור ודיבור של האדם, הם יצורי חזונו, המוכנים ומזומנים מששת ימי בראשית ללמד את בני האדם תורה ודרך ארץ, מוסר ומידות טובות.
פרט וכלל, לפי מושגי החסידות, אינם עניין של יחיד כנגד רבים, אלא הפרט הוא כלל ממש, שהרי זה וזה שרויים באינסוף, ובו אין כלל סוף. כל אחד מהצדיקים החסידים שיקף מידה טובה אחת. כך, לדוגמה, רבי לוי יצחק מברדיצ'ב היה התגלמותה של אהבת ישראל, רבי זוסיה ענווה שלבשה בשר ודם, רבי משה לייב מסאסוב רחמנות חיה, רבי אברהם המלאך - מלאך בצורת אדם, רבי אלימלך מליז'נסק פרישות בדמות הגוף, רבי פנחס מקוריץ האמת בת רמ"ח איברים.
אין מידה טובה מן הענווה והצניעות. הגאווה שטות. הענווה משורש החכמה. הענווה היא סייג לחכמה ועטרת לאמת, עצם החיות שמקורה באינסוף. העניו שרוי באינסוף ומקושר למקור החיים. משה רבינו היה מוטבע בתכלית המידות הרעות וכבש את מידותיו לתכלית הטוב האנושי והיה בעל המעלה האפשרית באדם, והיה עניו מכל אדם. אין השכינה שורה אלא על בעל המידות הרעות שנכבשו על ידו ונעשה עניו גמור, כל אחד לפי הדרגה שלו.
בתנועת המוסר > הרב שמחה זיסל זיו

כל המידות הטובות נובעות מחכמה ומשולבות בה. ומה שיחסר במידות טובות זהו אות על חסרונו בחכמה. קניין החכמה דורש שלושה דברים:
להתלמד להשכיל על דבר ביגיעה (להבין דבר לאמתו)
הכשר והרגל המידות לטוב
לעשות שותפות בין השכל ללב (התאמת חכמתו עם מעשיו)
מי שמבין שהחכמה היא נדבה וחסד מאתו יתברך, כל שמוסיף חכמה מוסיף הכנעה, כי "אין עוד מלבדו": כל מה שבעולם ובאדם, חכמתו וידיעתו, גופו ונפשו, מחשבותיו ותחבולותיו, הכל השפעה מאתו יתברך. רק בהיותו בעל מידות טובות (לב טוב), תנוח החכמה אצלו, שהמידות הטובות מעמידות החכמה להכיר דבר ליושרו ואמתו, לסבב כל דבר להמסבב סיבות, ומשפיע לכל אחד השפעה כפי חלקו אשר חלק לו ולא יותר.
בתנועת המוסר > הרב נתן צבי פינקל

לכאורה הדעה עיקרה בהבנת השכל, והמידות בהרגשת הלב. אולם השקפה זו מוטעה מיסודה, כי לפי האמת הדעות והמידות שורש אחד להן, והן דבר אחד ממש. באין מידות אין דעות, ובאין דעות אין מידות. כשם שאי אפשר לדעת את ה׳ בלא שלימות המידות, כך אי אפשר להיות שלם במידות בלי ידיעת ה׳. עיקרן ושרשן של המידות הוא בצלם האלקים שבאדם, וכל מהותן ושלימותן הן בהדמותן למידות ה׳ יתברך. וכשם שמידותיו של הקדוש ברוך הוא הן מקור הרוחניות ואין בהן שום מושג גשמי חס ושלום, כך מידותיו של האדם נובעות ממקורן הרוחני - מחלק אלקי שבו, וככל אשר הוא מתעלה בהכרת ה׳, הוא מתעלה בשלימות המידות.
בתנועת המוסר > הרב יוסף יהודה לייב בלוך

"דעה חסרת מה קנית, דעה קנית מה חסרת" - מידת הדעת היא היחידה המעשרת ומאשרת את האדם. למידת הדעת האדם מגיע על ידי חכמה רבה והבנת לב עמוקה ואמיתית:
חכמה: המאגר ואוסף החכמה בכמות מרובה חכם הוא.
בינה: אם אלו הידיעות, אשר רכש לו האדם, נצטיירו בשכלו, עד שהוא מרגישן במלוא רוחבן והיקפן ומבין דבר מתוך דבר, לזה נבון יקרא.
דעת: כשהחכמה, שנתרחבה ונצטיירה בלבו של האדם על ידי הבינה, מתאגדת ומתאחדת עם כל מציאותו ומהותו, עד כדי להחליט כי ידיעה זו אמת מוחלטת היא: להנהיג אותה בכל הלך חייו ועל פיה לפלס מעגלו ולכונן צעדו ואחרת בעדו אין.
במחשבת ישראל בדורות האחרונים > הרב יצחק יעקב ריינס

לדעת הרב ריינס, מי שמכוון לתכלית מוסרית צריך הוא להיות מצוין בדעות ובמידות וביראת ה'. להלן תמצית השקפתו על מידות טובות:
גלוי וידוע, שיצר לב האדם רע מנעוריו ונוטה לתאוות החומריות, כי אדם יסודו מעפר וכל התאוות הן יסודות ארציים. ותכלית הדת היא להניא את האדם מן התאוות ולהביאו לידי צירוף וזיקוק. וכבר אמרו הראשונים, כי מלאכת האדם היא מעין מלאכת הזיקוק. כשם שהזיקוק והצירוף באים לנקות את הזהב ואת הכסף מחלקי העפרורית ולעשותם טהורים ומזוקקים שבעתיים, כך חייב האדם לנקות ולטהר עצמו מהתאוות המגונות והמידות הרעות, שהן-הן חלקי עפרורית שבו. היוצא, כי תכלית הדת היא לפעול על האדם לעטרהו במידות טובות.
מידת אהבה עצמית הנטועה בלב כל אדם מביאה בכנפיה רעה רבה, כי כל התקלות והקטטות וכל מיני פורענויות, אשר ישלוט אדם באדם לרע לו, מקורן במידה זו. האהבה העצמית כוח טבעי אדיר וחזק הקשור בחיים, וכל עוד האדם בחיים, בהכרח שתשלוט בו מידה זו ותמשול בלבו ממשל רב. ולא עוד שבכמה דברים יש לו להשתמש בכוח הטבעי הזה. כי לו היה משולל ממנו לא היה משתדל לרכוש את הדרוש לו למלא את מחסוריו ולחזק עמודי גוו ובריאותו. לכן אין להכחיד את הכוח הזה, שהוא אחד מעמודי התווך בחיי האדם. מאחר שהכוח הזה כצר וכאויב לכל המידות הטובות, יגיעה גדולה צריך האדם כדי לרכוש לו כל המידות הטובות בשלמותן. ואולם אם ישתדל האדם, יגיע למדרגה כזו, שימצא חפץ גם בכוחותיו הרעים בהשתמשו בהם לצורך מעשיו הטובים.
בכל המידות הטובות יש לו לאדם להשתמש בהן לעצמו, אבל לא לאחרים. למשל, מידת ההסתפקות היא מידה טובה שיבור לו האדם לעצמו, לצמצם את צורכי גופו ולא להוציא יותר מדי על תענוגי העולם הזה. אבל בנוגע לחברו, צריך הוא להתנהג ביד רחבה ולספק לו צרכיו בעין יפה. בנוגע לו לעצמו, יש לו לאדם לברוח מן הכבוד; אבל בנוגע לחברו, יש לו לכבדו בכבוד רב. לעצמו יש לו לאחוז במידת הביטחון ואם יגיע למדת הביטחון הקיצונית, להשליך על ה' יהבו, זוהי מדרגה גדולה. אולם לחברו חייב הוא לעזור בכל אשר תמצא ידו. לו לעצמו יש לו לאדם לאחוז במידת הענווה היותר קיצונית, אולם בנוגע לעמו יש לו להתגאות בצור מחצבתו.
כל מי שמכיר ערך מידה טובה כמה טובה ונאה היא לאדם, יש תקווה כי יתנהג במידה זו. אולם אין הוא מכיר ואינו נותן לב לדעת כמה היא טובה לאדם, אין תקווה שיתנהג בה. והאות על ידיעת המידה היא אם האדם מוקיר את המתנהג במידה זו.
לחוב של הכרת טובה ערך גדול מאוד. העניין של הכרת טובה הוא רגש של כבוד לאיש המיטיב. ואם יודע הוא, שהמיטיב ראוי לכבוד, אות הוא כי הוא יודע הוא להעריך יקרת המידה של הטבה לזולתו וכמה ראוי לכבד את האיש המתנהג במידה כזו. האיש היודע רק את עצמו ולבו צר מהכיל עוד אנשים וענייניהם, וכל פעולותיו ומעשיו מכוונים רק לטובת עצמו - איש כזה לא יכיר טובה. הכרת טובה היא בשעה שהמכיר יודע, כי להמיטיב אחת היא אם נכיר לו טובה או לא (כשהמיטיב אינו מבקש דבר ודרכו להיטיב לאחרים גם בלא קבלת טובה ותודה ואם יגיע לידו לעשות טובה בוודאי יעשה), וההכרה הזאת היא רק מצד ערך הכרת מידת ההטבה. ואם כן יש מקום, שיתרגל בעצמו להיטיב לזולתו. ואחרי שאינו דומה המיטיב ליחיד להמיטיב לרבים, יש תקוה, כי האיש המתחיל להבין ערך עשיית הטוב, יעלה מעלה מעלה וישתדל להיטיב גם לרבים.
מגדרי הענווה הוא, שהאדם לא יתגאה ביתרונותיו ובמעלותיו, אלא עליו לשים לב כי לא בכוחו ובעוצם ידו עשה לו כל כבוד נפשו, כי אם מתת אלקים היא לו.
במחשבת ישראל בדורות האחרונים > הרב אברהם יצחק הכהן קוק

לפי הראי"ה קוק, בכלל המבטים בהם מביטים בשעת הרצון להתרומם יש בדרך כלל שלושה מבטים: המבט המוסרי או הרצוני, המבט השכלי או המדעי (הכרה שכלית ברורה, מעיין נובע ממקור עליון, ממקור השכל), והמבט ההוויתי, האלוהי (התחדשות ובריאה מחדש). המבט הראשון, המבט המוסרי הוא השלטת הרצון המוסרי, "עשה רצונך כרצונו", שיתאחד הרצון שלנו עם רצונו של הקב"ה, את זה אפשר לדעת על פי שלושה דברים:
על ידי זיכוך המידות, שאנו מוצאים בנפשנו נטייה לחיים מוסריים עליונים.
חיים של אהבת התורה המיוסדים על עדינות הרצון.
התקדשותו והתעלותו של הרצון, הפרטי והכללי, שאיפת ההתעלות של כל הדורות.
הרצון הטוב ההולך במעלות קודשו למעלה למעלה, הוא הוא הכוח היותר פועל, בכל עת, בייחוד בהגלותו בתכונה אלוהית, של גילוי רצון לתורה ומצוה, ומוסר טהור של הידמות הצורה ליוצרה, שהוא המשכת האדם לטוב המוחלט והעדין.
על הרצון הפנימי אפשר לומר, שהוא התגלות הראשונה של המהות הרוחנית. השכל והמידות הם התגלות שנייה ושלישית.
אף על פי שהתורה והמצוות מזככות הן את המידות, מכל מקום אי אפשר לסמוך על זאת בלבד, והכרח לעסוק בזיקוק המידות, ובתיקון המוסר ביחוד.
הלימוד שהאדם הוא יציר מורכב ברוחניותו משתי נפשות: נפש טובה אלוהית, ונפש רעה בהמית, הוא אחד מהיסודות היותר נכבדים להארת הדרך של ההבנה האנושית במהות הנפש, והשביל היותר סלול לדרך החיים המוסריים השלמים. כשהטובה מתרחבת, הרי האדם מקשר את רעיונו בנפש האלוהית, להרחיבה להרימה ולחזקה. משהמצוקה מתגברת, הוא משים פנים אל הנפש הבהמית, לצחצח את זוהמתה, לשמוח בה שהיא מתייסרת ועל ידי זה מיטהרת. בזה מרגיל האדם את עצמו להביט על מגרעותיו כעל דבר העומד מחוץ לעצמותו העיקרית, ובזה שופט עצמו בצדק.
הסייגים, שמתקבצים בנפש האדם פנימה, ומתפרצים בתור מידות רעות, תאוות שפלות, כעסים ומשטמות, הם גילויים מהסייגים הכלליים שבעולם. וכל ריכוך שהסייגים מתרככים בלב האדם ובעומק נשמתו, על ידי הטבת המידות, וביותר על ידי תורה ותפילה, מתרככים הסייגים הכלליים.
כל מידה טובה יש לה חסרונות הבאים עמה, וזו היא העבודה השלמה להוציא לאור-עולם את המידות הטובות מנוקות מכל סייגי החסרונות שלהן.
הדרישה לזיכוך המידות אינה נפסקת מעולם. מתוך כך, צדיקים, ההולכים מחיל אל חיל, עוסקים תמיד בתשובה בפועל, שאחד מחלקיה החשובים הוא זיכוך המידות ובירורן.
יסוד האושר הוא אהבת האמת בשכל, אהבת היושר בחיים, אהבת היופי ברגש, אהבת הטוב במעשה. ובכל הערכים כולם, כל אדם בונה לו אמת, יושר, יופי וטוב, בפני עצמו כפי מידתו.
צריך להחל בטהרת המעשה, ולטהר אחר כך את ההרגשה והמידות, ולעלות מזה על טהרת השכל, ואז העניינים הולכים כסדרם.
אף על פי שצריך להשתדל הרבה להיטיב את המידות, חלילה לעכב את העילוי לצד גודל הרוח וההסתכלות השכלית. אי-אפשר כלל שיטהרו המידות בלא עליית רוח גדולה, וכל הגדול מחברו צריך הוא יותר לשכלל את עולמו הרוחני והשכלי, כדי שיהיה לו מבורר הדבר, מה המהות האמיתית של טהרת המידות.
כשם שצריך להעלות את המידות והמחשבות הרעות לשורשן, כדי לתקנן ולמתקן, כן צריכים להעלות את המידות והמחשבות הקטנות למקור שורשן, ולהאירן באור של גדולה.
התום הפנימי הוא הרבה למעלה מהמוסר. התום הוא המבוע העליון, המתעלה מכל הגה חברותי, מכל רעיון של צורך חוצי, ושל צורך עצמי, הוא הוא האושר העליון.
ההשגות האלוהיות הן זורחות ומתנוצצות באמונתן לפי אותה המידה של תכונת יראת שמים ומידת הענווה הפנימית המתהלכת בתוכיותם.
כשהנשמה דבקה בציור החיים, באור ד', באהבת הדבקות האלהית, המידות כולן מתיישרות מאליהן.
במחשבת ישראל בדורות האחרונים > הרב אהרן שמואל תמרת

לדעת הרב אהרן שמואל תמרת, כל הגלות המרה שהאומה הישראלית סובלת, הוא רק בעבור עוון השחתת המידות, כמאמר הגמרא: מקדש שני מפני מה חרב? בעוון שנאת חנם. ופירש את הפסוק "תחת אשר לא עבדת את ד' אלהיך בשמחה ובטוב לבב": תחת שלא הבינות כי עבודת ד' ראויה להיות מתוך שמחה ולא מתוך עינויים וסיגופים, לא הבינות ש"לב טוב" הוא עיקר עבודת הבורא.
כל הכינויים "רשעים", "צדיקים", הנזכרים בתורה ובחז"ל הם בעניין המידות והמוסר. ואב לכולן: "רשע למה תכה רעך". יצר הטוב הוא החפץ הנטוע באדם להיטיב לזולתו, לעזור לחיות לחברו כשאין הדבר חסרון בעדו. יצר הרע הוא התגברות ה"אנוכיות", התגברות האהבה העצמית עד כדי לקפח בשבילה את חיותו של חברו.
התשובה האמיתית היא להידבק בד' ולאחוז במידותיו, מידות הרחמים והצדק; להעיר ולהגביר את רעיון הצדק וחופש האדם הצפון ברוב מצוות התורה; להכיר שאלוהי ישראל הוא אלוהי הרחמים על הנלחצים והתיעוב ללוחצים. על ישראל להתאמץ להצטיין במשנה צדק ושלמות מכל העמים, משנה אהבת הטוב ושנאת הרע, במעלת הצדק וזיכוך הנפש.
במחשבת ישראל בדורות האחרונים > הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל

לפי הרב עוזיאל, יצר הטוב ויצר הרע הם גוף אחד בלתי נפרד לגמרי. רואים אנו את האכזריות, החמדה והקנאה, הרגזנות והכעס (מידות רעות), שעל פי הרוב הן רעות ומזיקות בתוצאותיהם, וקוראים אותם בשם הכולל ״יצר הרע״. לעומת זאת, רואים במידת הרחמים והאהבה, החמלה והחנינה, הנדיבות והענוה (מידות טובות), שהן פעולות טובות, וקוראים להם ״יצר הטוב". שני היצרים נתונים להנהגתו של הדעת והשכל להשתמש בהם לטובה או לרעה. ביצר הרע כרוך בו יצר הטוב כשמשתמשים בו במקומו ובשעתו, ובמידה הראויה לכל פעולה ומעשה שבחיים. משקל זה נתון לשני הכוחות שבאדם: הדעת והדעה. הדעת המעשית והדמיונית מעוררת מחשבת זימה וחטא, ועל זה נאמר: ״כי ברוב חכמה רב כעס ויוסיף דעת יוסיף מכאוב״ (קהלת א, יח). והדעה, דעת חכמה ומוסר ודעת אלוקים ואדם, שראשיתה יראת ה׳, ואחריתה דעת ה' ודרכי משפטו, כשהיא מתגברת באדם – מסיטה את כל כוחות הגוף והמחשבה לעשות הטוב והישר בעיני אלוקים ואדם, ולהיות הוא עצמו טוב וישר צדיק ותמים חסיד ונדיב. וזו היא כוונת חז"ל במאמרם: ״ואהבת את ה' אלוקיך בכל לבבך" ־ בשני יצריך (ספרי על דברים ו, ה). האהבה היא תכונה מרכזית המאחדת את כל הכוחות שנראים כמתנגדים לנקודה תכליתית אחת, שהיא מנעימה גם הרע שבחיים, וכל החיים כולם אינם אלא אהבה אחת, שמאחדת כל הכוחות והתכונות, החמדות והשאיפות. ובאהבה זו מצווים ישראל: לעבוד את ה׳ אלוקינו בכל לבבנו, בכל יצרינו, ובכל כוחות נפשנו ומחשבותינו
הצדיקים מתנהגים בכל דרכיהם בבחינת היצר הטוב. הרשעים להפך - יצר הרע הוא מנהיגן ושופטן. והבינונים הם העומדים בתווך, זה וזה שופטם.
יצר הרע שבאדם שנובע מפנימיות האדם, ומקיף אותו בכל עבריו ובכל מקום שהעין וכל כוחות שולטים, הוא כובש ומכניע את האדם תחתיו ומאפיל אורו של יצר הטוב שבו, אבל הדעה שבו, זה יצר הטוב, מתגבר עליו בחכמתו. תשובה ומעשים טובים שהם תוצאות הדעה העליונה שבאדם, והלימודים האלוקיים ותורות המשפט והמוסר, הם משרים ומלבישים את האדם רוח קדושה וטהרה ודעת נכונה, ורוח אלוקים זו לא רק מצילה מן החטא, אבל מרימה ממעל כל מחשבת חטא וממעל כל חטאות האדם.
התשובה בעצם הווייתה ומהות היא תכונה נפשית שבאדם, כי האדם בעצם הווייתו הוא טוב, ורוצה לעשות טוב וללכת בדרך הישרה, והחטא והעוון אינם אלא מקריים ומסובבים, וזו היא עומק כוונת מאמר חז"ל: ״כי יצר לב האדם רע מנעוריו״ (בראשית ח, כא) - מנעריו כתיב, משעה שהוא ננער ויוצא לעולם (תלמוד ירושלמי ברכות פ"ג ה"ה). כלומר, יצירתו היא טובה בעצם, אבל ברע שבו הוא מסובב וחוץ ממנו משעה שהוא ננער ויוצא אל העולם, והוא נתון למאויו וצרכיו והשפעה זרה החופפת ומושכת אותו בדרכיה הלא טובים. מכאן שהאדם נכסף ושואף לשוב אל מקוריותו העצמית תמיד.
האהבה ויראת ה' שהן נטועות בקרב הנשמה הם גורמים יסודיים לשלמות האנושית והישראלית, כי היראה מונעת מחטא גם בחדרי חדרים וגם במעמקי המחשבה והרהורי הלב, והאהבה נותנת את הרצון והחפץ לעשות ולקיים מאהבה את מצות ה' ותורותיו, ושתיהן יחד מצרפות את התכונות והמידות ומביאות שלום אמת ואהבת חסד בכל דרכי ה'.
במחשבת ישראל בדורות האחרונים > הרב משה אביגדור עמיאל

הרב עמיאל, אחז במידת חסידות, וסבר שהמידות הטובות אינן שביל הזהב כדעת הרמב"ם, אלא הן הקיצוניות שבטוב. ההסבר לכך נובע מהגדרתו את המושגים בחירה חופשית, יצר הטוב ויצר הרע, ותשובה, כדלקמן:
יסוד היסודות ושורש השורשים של היהדות: "כי בצלם אלוקים עשה את האדם". כשם הקב"ה סוברני הוא במעשיו ואינו תלוי בשום סיבות שבעולם, אלא הוא מסבב את הסיבות; ככה, במידה ידועה, גם האדם בן-חורין הוא וחופשי בדרכיו. מלבד צלם האלוקים שבאדם, יש בו גם חלק מעפר, היונק את יניקתו מעולם הגופים בלבד, ואותו חלק משועבד הוא לכל חוקי הסיבה והמסובב, הזמן והמקום, כמו כל עולם הגופים.
יצר הרע מקורו מהרצון הפרטי, והוא רק יצור ולא יוצר, מושפע ולא משפיע, נפעל ולא פועל, הוא כולו תלוי בסיבות ובגורמים חיצוניים, כולו משועבד בשיעבוד הגוף והנפש יחד. ולא כן יצר הטוב שבאדם, מקורו מהרצון הכללי, והוא אינו יצור בלבד אלא יוצר, מפקיע הוא את כל השיעבודים שבעולם, מנתק גם את שלשלאות של ברזל שיצה"ר שם על האדם. היצר הטוב קודם ליצר הרע, כי השכל האינסופי, שאינו קשור לשום אובייקטים שבמציאות, קדם לשכל הסופי שכל עיקרו קשור לעולם המציאות.
כל היסוד של תשובה בא מכוח הבחירה המוחלטת של האדם, וכל חוקי הטבע וגם חוקי ההגיון כלא נחשבו לו. התשובה מקורה בשכל האינסופי, ויש לו רק כלל אחד: "אין דבר העומד בפני הרצון". האדם יוכל להוליד את עצמו בכל עת שירצה ולהיעשות לבריה חדשה לגמרי. זה היסוד של החירות המוחלטת של האדם, חירות סוברינית בלי שום הגבלה, המגעת עד הולדה עצמית. התשובה לא חלה רק על עבירה, אלא נאמרה גם על מצווה, וניתנה גם לצדיק גמור. גדרה של התשובה: השתלמות נפשית תמידית ואינסופית של האדם.
אצל עמים אחרים הצדק מבוסס על היסוד של "אין בפרט אלא מה שבכלל", כלומר קנה המידה של הצדק הוא התועלת וההיזק של הכלל, הפרט הוא למען הכלל. אצל ישראל הצדק מבוסס על יסוד "אין בכלל אלא מה שבפרט", כלומר קנה המידה המוסרי למעשה הוא התועלת וההיזק לכל יחיד ויחיד, שהאדם יחיד נברא ורק אחר כך בא הכלל, הכלל הוא למען הפרט. וחייב כל אדם לומר: "בשבילי נברא העולם!". כל פרט ופרט הוא כלל שלם לעצמו, וכל "עולם קטן" הוא עולם גדול לעצמו, ואינו נדחה מפני הרבה עולמות אחרים.
הפרט לא נדחה מפני הכלל, וכל הכלל כולו לא בא אלא בשביל הפרט - זו מידה של ישראל. ולהבדיל ממידת סדום, המבטלת את הצדק מפני הסדר; בישראל הסדר מתבטל מפני הצדק, ואין משורה אחת.
הנביאים היו קיצוניים באמת שלהם, קיצוניים בבקשת הרוחני המוחלט, וקיצוניות כזו דרשו מכל העם. כשם שהנביאים, נביאי האמת והצדק, היו קיצוניים שבקיצוניים במידת האמת והצדק שלהם; כך גם ספר המידות של ישראל, מסכת אבות, דורש בכל מידה ומידה את הקיצוניות שבטוב. למשל, במידת האדם בנוגע לרכוש, אין לבחור אלא את המידה "שלי שלך ושלך שלך" (אבות ה, י), וכל המידות האחרות אינן רצויות. ובמידת הענוה יש להיות קיצוניים שבקיצוניים: "מאד מאד הוי שפל רוח בפני כל אדם" (אבות ד, ד). וכך בכל המידות..
ראו גם

ספר משלי
מסכת אבות
תיקון המידות
צדק (יהדות)
תור הזהב של יהדות ספרד: אורחות חיים
הערות שוליים

↑  רמח"ל, הקדמה ל"מסילת ישרים" (לפי ספר דברים, פרק י', פסוקים י"ב–י"ג)
↑  ספר דברים לב, ד
↑  ספר ירמיהו ג, יב
↑  רבי יוסף אבן צדיק, ספר עולם הקטן, מאמר הרביעי
↑  בפירוש האברבנאל לפרשת לך לך.
↑  תלמוד בבלי, מסכת מכות, דף כ"ד, עמוד א'
↑  פירוש רבי יונה גירונדי למסכת אבות
↑  לפי ביאור האברבנאל למסכת אבות
↑  רנ"ק, "מורה נבוכי הזמן", חדות מני קדם
↑  בנימין באלזאק, תורת האדם
↑  מסכת פאה א, א
1 2  תלמוד ירושלמי, מסכת פאה א, א
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ל"א, עמוד א': "דעלך סני לחברך לא תעביד זו היא כל התורה כולה ואידך פירושה הוא זיל גמור".
↑  תלמוד ירושלמי, נדרים ט, ד
↑  גמרא עבודה זרה כ, ב
↑  תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף ק עמוד ב
↑  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף קיג עמוד ב
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף יד עמוד א
↑  ישעיהו נד, יד
↑  ישעיהו א, כז
↑  רמב"ם, הלכות מתנות עניים, פרק י, הלכות ז - יד.
↑  'שאנחנו אומרים שבח על הקב"ה "אין ענוה כענותיך", וב"בכל מקום שאתה מוצא גדולתו של הקב"ה, שם אתה מוצא ענוותנותו"' (הרחב דבר על במדבר יב, ג). והדברים נאמרו בלשון השאלה.
↑  מנחם מנדל לפין, ספר חשבון הנפש, פרק ו
↑  הלל צייטלין, החסידות (פרק שביעי: העלאת המידות), ורשה: "ספרות", תר"ע
1 2  אליעזר שטיינמן, ילקוט משלים, סיפורים, אמרי-חכמה, תל-אביב: כנסת, תשי"ח
1 2  אליעזר שטיינמן, גן החסידות, ירושלים: הסוכנות היהודית, תשי"ז, עמ' 51, 82, 102
↑  אליעזר שטיינמן, רבי ישראל בעל שם טוב, ירושלים: הסוכנות היהודית, תש"ך, עמ' 65
↑  רבי מנחם מנדל מוויטבסק, "פרי הארץ", פרשת בלק
↑  הרב שמחה זיסל זיו, "ספר חכמה ומוסר"
↑  הרב נתן צבי פינקל, "אור הצפון", בראשית, מדות ודעות
↑  גמרא, מסכת נדרים, דף מ"א, עמוד א
↑  הרב יוסף יהודה לייב בלוך, "שעור דעת (ג): חכמה, בינה, דעה"
↑  הרב ריינס, "ספר הערכים", ידיעה ומעשה
↑  הרב ריינס, "ספר הערכים", אהבת עצמו
↑  הרב ריינס, "ספר הערכים", יתרון לעם
↑  הרב ריינס, "ספר הערכים", חוב מתוך רגש
↑  "משנת הרב", המחשבה הישראלית
↑  "אורות הקודש", כח הרצון הטוב
↑  "אורות הקודש", רצון, שכל ומידות טובות
↑  "אורות הקודש", התורה והמדות
↑  "אורות הקודש", שתי הנפשות
↑  "אורות הקודש", ריכוך הסייגים
↑  "מידות הראי"ה"
↑  "אורות הקודש", דרישה לזכוך המדות
↑  "אורות הקודש", יסוד האושר
↑  "אורות הקודש", סדר הטהרה ומניעתה
↑  "אורות הקודש", התעלות הדעת וטהרת המידות
↑  "אורות הקודש", העלאת הקטנות לגדלות
↑  "אורות הקודש", התום הפנימי
↑  "אורות הקודש", ענוה ויראה
↑  "אורות הקודש", הדבקות והישרת המדות
↑  תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ט עמוד ב
↑  דברים כח, מז
↑  שמות ב, יג
↑  אהרן שמואל תמרת, מוסר התורה והיהדות, וילנה: ש. פ. גארבער, תער"ב (1912)
↑  הרב מאיר בן ציון מאיר חי עוזיאל, "ספר הגיוני עוזיאל", חלק ב, שער כ"ז
↑  "הגיוני עוזיאל", חלק ב, שער כ"ט
↑  "הגיוני עוזיאל", חלק ב, שער כ'
↑  משה אביגדור עמיאל, לנבוכי התקופה, ירושלים: הוצאת מוסד הרב קוק, תש"ג
(ספר תיקון מידות הנפש)
מידות הנפש לפי רבי שלמה אבן-גבירול
אנטיפטרוס (מצביא)

ערך זה עוסק במצביא מוקדוני. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אנטיפטרוס (ביוונית: Ἀντίπατρος; המאה ה-4 לפנה"ס) היה מצביא מוקדוני, שבזמן מלחמותיו של אלכסנדר הגדול שימש כעוצר ביוון והביס את אגיס השלישי מלך ספרטה בעת היעדרותו של אלכסנדר. אחד הדיאדוכים הבולטים. בנו היה קסנדרוס.
ביוגרפיה > בשירות פיליפוס

הוא היה בנו של אציל מוקדוני בשם לאולוס, מעט מאוד ידוע על הקריירה המוקדמת שלו. הוא שרת בנאמנות את פרדיקס השלישי, מלך מוקדון, והמשיך לשרת בנאמנות את אחיו פיליפוס השני. ניתן ללמוד על ההערכה הרבה שרחש לו זה האחרון מכך שדמוסתנס מזכיר אותו בנשימה אחת עם פרמניון שהיה בכיר קציניו של פיליפוס. בשנת 342 לפנה"ס נשלח אנטיפטרוס כנציגו של פיליפוס במשחקים האמפקטיונים בדלפי. לאחר קרב כירונאה הוא נשלח לאתונה כדי לנהל את המשא ומתן על כניעה וכדי להחזיר את עצמות האתונאים שנהרגו בקרב. הוא היה מיודד מאוד עם המלכה אולימפיאס אשת פיליפוס, והיו אף שמועות שהוא היה אבי בנה אלכסנדר. גם עם אלכסנדר עצמו היו לו קשרים טובים, והלה העריך וכיבד אותו מאוד. לאחר רציחתו של פיליפוס הוא ופרמניון סייעו לאולימפיאס לסלק את כל המתחרים בדרך לכס המלכות כדי להבטיח שאלכסנדר הצעיר יהפוך למלך החדש.