stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מייקה ריצ'רדס
הערות שוליים

↑  Chris Bevan, Micah Richards: Ex-England defender retires from football, BBC Sport. 26 July 2019
↑  Josh Lawless, Compilation Of Micah Richards Laughing Non-Stop Is The Best Thing You'll Watch Today, Sport Bible. 22 August 2020
| נבחרת בריטניה – אולימפיאדת לונדון 2012 |
| --- | --- | --- |
|  1 באטלנד •  2 טיילור •  3 ברטרנד •  4 רוז •  5 קוקר •  6 דוסון •  7 קלברלי •  8 אלן •  9 סטארידג' •  10 בלאמי •   11 גיגס •  12 טומקינס • 13 קורק •  14 ריצ'רדס • 15 ראמזי • 16 סינקלייר • 17 סורדל • 18 סטיל • מאמן: פירס |  1 באטלנד •  2 טיילור •  3 ברטרנד •  4 רוז •  5 קוקר •  6 דוסון •  7 קלברלי •  8 אלן •  9 סטארידג' •  10 בלאמי •   11 גיגס •  12 טומקינס • 13 קורק •  14 ריצ'רדס • 15 ראמזי • 16 סינקלייר • 17 סורדל • 18 סטיל • מאמן: פירס | בריטניה |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים אנגלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מוריץ פון דרבר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בפברואר 1892 אולדנבורג, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  30 במאי 1968 (בגיל 76) אולדנבורג, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1911–1920   1935 – 1945
 דרגה:   גנרל מיור
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-297
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה קרב סטלינגרד
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
גנרל מוריץ פון דרבר (בגרמנית: Moritz von Drebber; ‏ 12 בפברואר 1892 – 30 במאי 1968), היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ונפל בשבי בקרב סטלינגרד.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

דרבר נולד ב-12 בפברואר 1892 באולדנבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1911 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-91 (אולדנבורג). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר דרבר לרגימנט המילואים ה-79, ובספטמבר 1914 הוא נפצע בקרבות. לאחר החלמתו פיקד דרבר על פלוגת מקלעים, ובהמשך הוא הועבר לגדוד הסער ה-17. בשנת 1918 חזר דרבר לרגימנט הרגלים ה-91, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-19, ולחם עמו עד תום המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל דרבר את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף דרבר למשטרה, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בנובמבר 1932 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 בינואר 1934 הוא מונה למדריך באקדמיה המשטרתית. ב-1 באוקטובר 1934 עבר דרבר לוורמאכט, וב-1 ביוני 1935 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-15 באוקטובר 1935 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-58, וב-1 בינואר 1938 הוא מונה למפקד בסיס האימונים בקוזל.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה דרבר למפקד רגימנט הרגלים ה-327, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-239, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס ה-8. ב-20 באפריל 1940 הועלה דרבר לדרגת אוברסט, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עם הרגימנט כחלק מהדיוויזיה ה-239 במסגרת הקורפוס ה-33. במהלך מבצע ברברוסה לחם דרבר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-239 במסגרת הקורפוס ה-11, וב-1 באוגוסט 1941 הוא נפצע קשה בראשו. ב-2 באוקטובר 1941 הוא מונה שוב למפקד רגימנט הרגלים ה-327, וב-26 בדצמבר 1941 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-20 בינואר 1942 מונה דרבר למפקד רגימנט הרגלים ה-523, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-297, וב-30 ביוני אותה שנה הוא קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך מתקפת הקיץ הגרמנית בשנת 1942, לחם דרבר עם כוחותיו יחד עם שאר הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-51, ולאחר מכן כחלק מקורפוס הפאנצר ה-24 במסגרת הארמייה השישית. בספטמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-4 שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית, והחל מדצמבר חלק מהארמייה השישית, ולחמה בקרב סטלינגרד. ב-17 בינואר 1943 מונה מקס פפר למפקד הקורפוס ה-4, ודרבר מונה במקומו למפקד הדיוויזיה ה-297. ב-21 בינואר הועלה דרבר לדרגת גנרל מיור, וב-25 בינואר נכנע דרבר יחד עם שרידי הדיוויזיה ונלקחו לשבי.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

באוקטובר 1949 שוחרר דרבר מהשבי, ולאחר מכן הוא התגורר באולדנבורג, עד למותו ב-30 במאי 1968.
מוריץ פון פאבר דו פאור

| --- | --- |

מוריץ פון פאבר דו פאור
 לידה:  1 בספטמבר 1886 שטוטגרט, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  4 במרץ 1971 (בגיל 84) גרפלינג, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1904–1944 (כ־40 שנה)
 דרגה:   גנרל לוטננט (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה הממונעת ה-13   מפקד הדיוויזיה ה-134
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   צלב הכבוד
גנרל מוריץ פון פאבר דו פאור (בגרמנית: Moritz von Faber du Faur;‏ 1 בספטמבר 1886 – 4 במרץ 1971), היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון פאבר דו פאור נולד ב-1 בספטמבר 1886 בשטוטגרט, בירת ממלכת וירטמברג, שהייתה חלק מהאימפריה הגרמנית. בשנת 1904 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-26 (וירטמברג ה-2 - מלך), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-27 בינואר 1915 הועלה לדרגת האופטמן, וב-22 ביולי 1917 מונה לשלישו של מפקד חטיבת הפרשים ה-26. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה. כאחד ממליוני הגרמנים ותיקי מלחמת העולם הראשונה, זכה גם הוא בצלב הכבוד שניתן בשנות השלושים על ידי נשיא גרמניה הינדנבורג.
לאחר המלחמה נשאר פון פאבר דו פאור ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 ביוני 1927 הועלה לדרגת מיור, וב-1 בנובמבר 1931 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד גדוד ברגימנט הרגלים ה-9 (הפרוסי). ב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-8 (הפרוסי), וב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1935 מונה לנספח הצבאי בבלגרד, וב-1 בינואר 1937 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-21 באוגוסט אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-13.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה פון פאבר דו פאור מפקד הדיוויזיה הממונעת ה-13, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס הממונע ה-14, במסגרת הארמייה העשירית, אולם ב-6 בספטמבר מונה למפקד האזור הצבאי האחורי ה-588. לאחר המערכה על צרפת מונה למושל העיר בורדו, ובינואר 1942 מונה למפקד האזור הצבאי האחורי ה-593. ב-1 במאי 1943 מונה למפקח הצבאי באזור אינסברוק, ובסוף אוקטובר 1944 הועבר לעתודת המילואים, ולא קיבל עוד תפקיד פיקודי עד סוף המלחמה.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

באפריל 1946 נעצר פון פאבר דו פאור על ידי כוחות הכיבוש הצרפתיים, והוחזק במעצר 3 שנים על פשעי מלחמה. ב-1 ביוני 1949 הוא שוחרר לאחר שזוכה במשפט, ולאחר שחרורו התיישב בעיירה גרפלינג, שם גר עד למותו ב-4 במרץ 1971.
מוריץ פון ויקטורין

| --- | --- |

מוריץ פון ויקטורין (משמאל) עם היינץ גודריאן וסמיון קריבושיין בעת קבלת המצעד הצבאי המשותף בעיר ברסט-ליטובסק ב-23 בספטמבר 1939
 לידה:  13 באוגוסט 1883 הניבורג, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  16 באוגוסט 1956 (בגיל 73) נירנברג, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית   אוסטריה הרפובליקה האוסטרית הראשונה   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1904–1935   1938 – 1945
 דרגה:   גנרל חיל הרגלים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה הממונעת ה-20   מפקד הקורפוס ה-28
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
גנרל מוריץ פון ויקטורין (בגרמנית: Mauritz von Wiktorin;‏ 13 באוגוסט 1883 – 16 באוגוסט 1956) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון ויקטורין נולד ב-13 באוגוסט 1883 בהניבורג, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1904 התגייס פון ויקטורין לצבא האוסטרו-הונגרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-12, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון ויקטורין לצבא האוסטרי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1924 הועלה פון ויקטורין לדרגת אוברסט לוטננט, ובשנת 1927 הועלה לדרגת אוברסט. בשנת 1932 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 באפריל 1934 מונה לראש מחלקת המבצעים במטה הכללי. בשנת 1935 הודח פון ויקטורין מהצבא, עקב קשריו עם גרמניה הנאצית והמפלגה הנאצית האוסטרית.
לאחר סיפוח הצבא האוסטרי לוורמאכט, הועלה פון ויקטורין ב-1 באפריל 1938 לדרגת גנרל לוטננט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-20.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה פון ויקטורין מפקד הדיוויזיה הממונעת ה-20, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס הממונע ה-19 במסגרת הארמייה הרביעית. במהלך המערכה על צרפת לחם פון ויקטורין עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-16 במסגרת הארמייה השישית, ובשלב השני כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת הארמייה ה-12, וב-15 באוגוסט 1940 קיבל פון ויקטורין על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בנובמבר 1940 הועלה פון ויקטורין לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-10 בנובמבר מונה למפקד הקורפוס ה-28.
במהלך מבצע ברברוסה לחם פון ויקטורין עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-16, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-27 באוקטובר 1941 פרש פון ויקטורין מתפקידו. ב-30 באפריל 1942 מונה פון ויקטורין למפקד המחוז הצבאי ה-13, וב-15 באוגוסט 1944 פרש מתפקידו.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה התגורר פון ויקטורין בעיר נירנברג, עד למותו ב-16 באוגוסט 1956, והוא בן 73 שנים.
מוצץ

ערך זה עוסק באביזר דמוי פטמה הניתן לתינוק. אם התכוונתם לפירושים אחרים, ראו .
מוצץ הוא אביזר דמוי פטמה, כיום בדרך כלל מגומי, פלסטיק, סיליקון או שילוב שלהם, הניתן לתינוק כדי להרגיעו באמצעות הדמיית הנקה.
מוצץ
היסטוריה

בשעה שלרוב המוצצים כיום יש אותו מבנה בסיסי (אזור מציצה, מגן פה וידית), הרי מוצץ יכול להיות כל חפץ הניתן לתינוק כדי שימצוץ אותו מטעמי נוחות. הצורה המקובלת הנוכחית של המוצץ הופיעה לראשונה בתחילת המאה ה-20, ויוצרה במשך שנים בצבעי שחור, אדום ולבן (הגומי הלבן באותן שנים היה עשוי מאחוז מסוים של עופרת). במאה ה-16 הורים השתמשו בממתקים בצורת מקלות לבנים בתור מוצצים לילדיהם.
במאה ה-18 הביטוי האנגלי "נולד עם כפית של כסף בפה" (born with a silver spoon in his mouth; שמשמעותו עשיר או מפונק) היה יכול להיות פשוטו כמשמעו, שכן "מוצצי כסף" ניתנו לעיתים קרובות לילדים שנולדו לעושר. חומרים יקרים אחרים, כגון פנינים ואלמוגים, להם יוחסו באותה תקופה סגולות רפואיות, הפכו גם הם למוצצים. תחליפים זולים יותר כללו באותה תקופה "מוצצי סוכר", חתיכות של בד רטוב שנקשרו מסביב לגבישי סוכר.
אובייקט חלופי

המוצץ משמש כאובייקט חלופי או אובייקט מעבר, כלומר - חפץ שבו נעזרים תינוקות וילדים כדי להתמודד עם התסכולים שהם חווים בחיי היומיום.
בתחילה נצמד הרך הנולד אל אמו כדי למצוא הגנה ונחמה, אך כשהוא גדל הוא מפתח עצמאות ונפרד מאמו, ואין לו תמיד אפשרות להתנחם בזרועותיה; ועל כן - ברגעים שבהם הוא זקוק לנחמה או להרגעה, הוא לעיתים מתכרבל עם חפץ רך ונעים או ימצוץ מוצץ או אצבע כחלופה. ילדים רבים נרגעים ונרדמים עם בובה רכה, שמיכה, סמרטוט ומוצץ, מסיבה זו.
מאחר שהמוצץ מהווה אובייקט חלופי המסייע לילד להתמודד עם קשיים ותסכולים, לקיחת המוצץ ממנו ללא רשותו עשויה לגרום לו לתסכול, חרדה וחיפוש של אובייקט חלופי חדש בצורת אצבע או סמרטוט.
יש הורים הנותנים לילד בקבוק שתייה עם פטמה במקום מוצץ. נוהג זה עלול להיות מזיק ביותר: הילד שותה מעל לרצוי וכך נפגע מנגנון השובע-רעב שלו. תינוק ששותה הרבה מים או מיץ עלול לסבול מחוסר תיאבון ומעלייה מועטה במשקל, כיוון שהשתייה המיותרת באה על חשבון החלב שאותו הוא אמור לצרוך.
בעיות הנגרמות משימוש במוצצים

יש הטוענים כי מוצצים מפריעים להנקה, במיוחד אם הם ניתנים לתינוק בששת השבועות הראשונים לחייו, עקב בלבול פטמות.
בנוסף, תינוקות המשתמשים במוצצים הוכחו כבעלי סיכוי גבוה יותר למחלה זיהומית באוזניים. תינוקות בוגרים יותר יכולים גם לסבול מהתפתחות איטית בדיבור בשל הימצאות המוצץ בפיהם, דבר שמונע תרגול של כישורי השפה שלהם.
מוצצים משפיעים על התפתחות מבנה הלסת, השיניים והפנים, אך ההשפעה פחותה כשהשימוש בהם מדוד ומבוקר וכשהגמילה מוקדמת יחסית. מוצצים רבים מוגדרים כמוצצים אורתודנטיים, אשר מתיימרים לפגוע פחות בהתפתחות הפה; מחקרים עדיין לא גילו הבדלים משמעותיים בין מוצץ רגיל לאורתודנטי.
יש הטובלים מוצצים בחומרים מתוקים כדבש או סירופ, כדי להרגיל את התינוק למוצץ. הדבר מזיק להתפתחות שיני התינוק, והאכלת תינוקות בדבש עלולה לגרום לבוטוליזם.
גמילה ממוצץ

רופאים ממליצים לגמול את הילד ממוצץ לקראת גיל שנה, כדי שלא תיפגענה השיניים הקבועות מהשימוש הקבוע במוצץ, אך ילדים רבים ממשיכים להשתמש במוצץ גם עד גיל 5 או 6. ישנן דרכים שונות להיגמל ממוצץ. אחת מהן היא תלייתו על עץ המוצצים. הילד הנגמל מקיים "טקס פרידה" מכל המוצצים ויכול לבוא "לבקר" אותם בעת הצורך. ניתן לשלב את הפרידה מהמוצץ על העץ בקריאת הספר ״עץ המוצצים״ יש המשתמשים בעץ המוצצים לגמילה מבקבוקים ואף מחפצי מעבר כמו חיתולי בד. עיריות בישראל אמצו את הרעיון מהספר ובערים רבות ניתן למצוא עץ מוצצים.
ראו גם

מציצת אצבע
הערות שוליים

1 2  דרור איזנבוד, שיניים קטנות, באתר המרכז הרפואי רמב"ם
↑  רוני שגב זכריה, ‏8 מיתוסים על מוצץ: נכון או לא נכון?, באתר ‏מאקו‏, 27 ביולי 2011
תינוקות מוצצים אצבעות כדי להירגע
ילד נפרד מהמוצץ שלו על ידי תלייתו על "עץ המוצצים"
מיסיונס

מיסיונס (בספרדית: Misiones; מילולית: "מיסיונים") היא פרובינציה באזור מסופוטמיה, בקצה הצפון-מזרחי של ארגנטינה. היא גובלת בצפון, במזרח ובדרום בברזיל, במערב בפרגוואי ובדרום-מערב בפרובינציית קוריינטס. שטחה של הפרובינציה 29,801 קמ"ר, והיא אחת מהקטנות במדינה: רק טוקומאן וטיירה דל פואגו קטנות ממנה. בשנת 2001 התגוררו בה כ-965 אלף תושבים.
גאוגרפיה

רוב גבולותיה של הפרובינציה נקבעו על תוואיהם של נהרות גדולים: פרנה במערב, אורוגוואי בדרום ואיגואסו בצפון. בסמוך למפגש הנהרות פרנה ואיגואסו מצויים מפלי איגואסו, מהמפלים הגדולים והעוצמתיים בעולם, שרוחבם 5.8 ק"מ.
בניגוד לשכנותיה במסופוטמיה, קוריינטס ואנטרה ריוס המישוריות, במיסיונס אזורים הרריים, בצפון-מזרחה, הגם שאינם גבוהים במיוחד; הפסגה הגבוהה בפרובינציה היא סֶרוֹ רינקוֹן, שגובהה 843 מ' מעל פני הים.
האקלים בפרובינציה הוא סובטרופי גשום, וגשמים יורדים במשך כל ימות השנה, ללא עונה יבשה.
היסטוריה

התושבים הראשונים של האזור בו שוכנת כיום מיסיונס היו בני הקאינגנג והשוקלנג. לקראת המאה ה-15 הפכו בני הגוארני, שהגיעו מאמזוניה לעם הדומיננטי. האירופי הראשון שהגיע לאזור היה סבסטיאן קבוט, שהפליג לאורך נהר הפרנה ב-1527. ב-1541 הגיע קבסה דה ואקה למפלי האיגואסו. האזור היה אז בקצה התחום שהוקצה לאימפריה הפורטוגזית לפי חוזה טורדסיאס.
במהלך המאה ה-17 הגיעו לאזור מיסיונרים ישועים והקימו עשרות רדוקסיונים - יישובים שבהם השתכנו בני הגוארני, ושהתקיימה בהם פעילות מיסיונרית. כמה מהרדוקסיונים הוקמו בשטחיהן של ברזיל, פרגוואי וקוריינטס של ימינו, ואולם מרביתם התרכזו בשטחה של מיסיונס. עבור בני גוארני רבים סיפקו המיסיונים רווחה כלכלית וכן הגנה מפני סוחרי העבדים הספרדים והפורטוגלים. מיסיונים אלה הם שהעניקו לפרובינציה את שמה.
ב-1750 נחתם חוזה מדריד ששינה את הגבולות באזור, ונהר האורוגוואי נקבע כגבול בין האימפריה הפורטוגלית לבין האימפריה הספרדית. ממזרח לנהר, עתה בשטחה של ברזיל, נותרו שבעה רדוקסיונים ישועיים באזור המכונה מיסיונס אוריינטאלס ("המיסיונים המזרחיים"). ב-1756 התקוממו תושבי הרדוקסיונים נגד הסיפוח לברזיל, ופרצה מלחמת הגוארני. כוח משותף לספרד ולפורטוגל נשלח לאזור והביס את התושבים המקומיים.
ב-1759 הורתה ממשלת פורטוגל, בהשראתו של שר הממלכה סבשטיאאו דה מלו, על סגירתם של כל המיסיונים הישועיים שבשטח ברזיל. באותה העת חלק ניכר ממיסיונס היה חלק מברזיל, וגם מיסיונים אלה נסגרו. ב-1767 גורשו הישועים גם מהטריטוריות הספרדיות. רבים מבני הגוארני ששהו ברדוקסיונים היו עתה לעבדים העובדים במטעים.
במהלך מלחמת העצמאות הארגנטינאית, הכריז מושל הפרובינציות המאוחדות של נהר לה פלטה (לימים ארגנטינה), חרוואסיו אנטוניו דה פוסאדאס ב-1814 על סיפוחה של מיסיונס לקוריינטס, ואולם רק ב-1830 הייתה להכרזה זו משמעות מעשית, כאשר כוח צבאי הגיע למיסיונס ומימש את הריבונות. שלטון זה לא נמשך זמן רב, שכן כבר ב-1834 נכבשה הפרובינציה בידי פרגוואי. ב-1841 חתם מושל קוריינטס פדרו פרה על הסכם המכיר בשליטתה של פרגוואי באזור, אך אף ממשלה ארגנטינאית לא הכירה בתקפותו של ההסכם. עם פרוץ מלחמת הברית המשולשת ב-1865 פלשה פרגוואי לקוריינטס וביססה את אחיזתה במיסיונס, אך לאחר תבוסתה במלחמה, נאלצה לוותר על שליטתה בפרובינציה לחלוטין, ובהסכם שקבע את הגבולות החדשים בין המדינות ב-1876 הועברה מיסיונס לשליטתה של ארגנטינה.
לאחר הסיפוח לארגנטינה, החלו להגיע למיסיונס מהגרים רבים, רובם מדרום ברזיל, אך חלקם גם מבואנוס איירס. בין המהגרים היו גם מזרח-אירופאים רבים, במיוחד פולנים ואוקראינים. מהגרים שוודים היו למזוהים במיוחד עם גידולי הז'רבה מאטה (העלים המשמשים את משקה המאטה).
ב-10 בדצמבר 1953 קיבלה מיסיונס מעמד של פרובינציה. חוקתה אושרה ב-21 באפריל 1958.
דמוגרפיה

בשנת 2001 התגוררו במיסיונס כ-965 אלף תושבים. צפיפות האוכלוסין בה באותה שנה הייתה 32.4 תושבים לקמ"ר. צפיפות בשיעור כזה אינה נחשבת גבוהה במיוחד, אבל ביחס לארגנטינה, מדובר באחת הפרובינציות הצפופות ביותר, רק טוקומאן ופרובינציית בואנוס איירס צפופות ממנה. מבחינה מינהלית, מחולקת מיסיונס ל-17 דפרטמנטוס. הערים הגדולות ביותר הן:
פוסאדאס (כ-323 אלף תושבים)
אוברה (כ-51 אלף תושבים)
אלדוראדו (כ-47 אלף תושבים)
סן ויסנטה (כ-38 אלף תושבים)
פוארטו איגואסו (כ-31 אלף תושבים)
כלכלה

בדומה לפרובינציות אחרות בצפון ארגנטינה, כלכלתה של מיסיונס אינה מפותחת במיוחד. בשנת 2006 נאמד התוצר בה על 4.8 מיליארד דולרים, שהם כ-4,940 דולר לנפש. שיעור זה נמוך בכ-40% מהממוצע הארצי.
החקלאות מהווה כ-10% מהתוצר במיסיונס. ענף הגידולים הבולט ביותר הוא עצים לתעשיית העץ. בין היתר, מגדלים במיסיונס עצי אורן הפרנה, ארז ואקליפטוס. גידולים נוספים כוללים ז'רבה מאטה (מדי שנה נקטפים במיסיונס כחצי מיליון טונות מעלי הצמח, הכמות הגדולה ביותר בארגנטינה), תה, הדרים, טבק, קני סוכר, אורז וקפה. מרבית התעשייה (שמהווה כ-13% מהתוצר) מבוססת על הגידולים החקלאיים, על תעשיית נייר ועל תעשייה זעירה.
תיירות מהווה 13% מהתוצר. מפלי האיגואסו מהווים את אחד ממוקדי התיירות העיקריים בארגנטינה כולה, ובשנת 2005 ביקרו בהם כמיליון תיירים (מתוך כ-1.3 מיליון תיירים שפקדו את הפרובינציה באותה שנה). מוקד משיכה נוסף הוא שרידיהם של המיסיונים הישועיים, ובמיוחד השמור שבהם, סן איגנסיו מיני, בו ביקרו כ-150 אלף תיירים בשנת 2005. הן המיסיונים הישועיים והן המפלים הוכרזו בידי אונסק"ו כאתרי מורשת עולמית ב-1983 וב-1984, בהתאמה.
גשר סן רוקה גונסאלס דה סנטה קרוס מעל נהר הפרנה. הגשר מחבר בין פוסאדאס לבין העיר הפרגוואית אנקרנסיון
מפת הרדוקסיונים
שרידי הרדוקסיון של סן איגנסיו מיני
בן גוארני
מהגרים אוקראינים במיסיונס, 1920
הקתדרלה של פוסאדס, עיר הבירה והעיר הגדולה במיסיונס
מגלשיים

מגלשיים ונעליים תואמות לגלישת מרחקים
מגלש מודרני
מִגלָשיים (ביחיד מִגְלָשׁ, נורווגית עתיקה: Skid או Ski – "חתיכת-עץ מבוקעת") הם צמד קרשים צרים ומוארכים המשמשים לגלישה על פני שלג. המגלשיים מתחברים לנעליים מותאמות הננעלות על רגלי הגולש, ועיקר השימוש בהם כיום הוא בגלישה ספורטיבית בעוד שבעבר הם היו אמצעי-תעבורה באזורים מושלגים. באופן מסורתי, יוצרו המגלשיים מסוגים שונים של עץ, עם רצועות קשירה; המגלש המודרני מיוצר בעיקר מחומר פלסטי מחושל בפיברגלס וטיטניום, לעיתים עם ליבת עץ, וגם אמצעִי החיבור לנעל עבר שינוי רב.
היסטוריה

שרידים עתיקים של מגלשיים נמצאו בשוודיה, בפינלנד וברוסיה. הקדום ביותר, שגילו מוערך ל-8,000 שנה, נמצא על ידי ארכאולוגים בצפונה של רוסיה. עם זאת, התייחסות קדומה אף יותר לאמצעי תחבורה זה נמצאה בציורי מערות בני כ-10,000 שנה באַלטאי שבמרכז אסיה, בהם הופיעו גולשי סקי עוסקים בציד כשלרגליהם מגלשיים. באזור זה, לפי הארכאולוגים, השתמש האדם במגלשיים כנראה כבר לפני 20,000 שנים במסעות-החורף, וסביר שאלו יוּצרו מעצמות של בעלי חיים גדולים. למגלשי הסקי יש גם אזכורים באפוסים ובמקורות פיניים רבים. על שימוש צבאי בהם למטרות סיור ושליחות ידוע בתיעוד כבר משנת 1200.
היסטוריה > נורווגיה

בצפון נורווגיה היו המגלשיים הקדומים (לפני כ-5,000 שנה) בעלי שכבת עור מתחתם. ציורי מערות מתקופה זו, שמציגים ציידים על מגלשיים, שרדו ביישוב הקרחוני רֶדֶיי. בחבלים שונים של הארץ שימשו המגלשיים בציד של חיות שונות. היה נהוג זוג מגלשיים עטופי-פרווה שבו מגלש אחד קצר והשני ארוך, כשהקצר משמש לדחיפת הגולש קדימה והארוך לגלישה. ב-1733 הוקמה יחידת גולשים קבועה בצבא. לסונדרה נורהיים (Norheim) ממחוז טלמרק מיוחסת בניית אבטיפוס המגלשיים האופייני לימינו, בהם החלק המרכזי צר יותר ומעוקל מה שמאפשר את פניות הסללוֹם הקשתיות. ב"גלישת טלמרק", תת-הענף שנוסד בעקבות הפיתוח הטכנולוגי של בן-המחוז, החיבורים של המגלשיים לנעליים הם רק בקדמת כף-הרגל (בעוד שהעקב חופשית). חידושיו של נורהיים בתחום ציוד הסקי במאה ה-19 זירזו את הפיכת גלישת השלג לענף פנאי וספורט.
היסטוריה > האלפים

שלא כמו הסקי המישורי הסקנדינבי, הסקי האלפיני - שבו תלילות-השטח מציבה תנאים שונים לגמרי - עושה שימוש במגלשיים קצרים יותר, ובהם גם נעשה לראשונה מעבר לתופסנים ממתכת. פיתוח זה מיוחס למתיאס זדארסקי (Zdarsky) מאוסטריה תחתית.
במהלך מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש רב ביחידות גולשי סקי, בייחוד בסקנדינביה ובאלפים.
כיום המגלשיים מאופיינים בגמישות, קלוּת ואלסטיות אך גם קשיחות, והסקי נמנה עם המקצועות האולימפיים החשובים.
סקי מים

מלבד סקי שלג - ענף ספורט נוסף שעושה שימוש במגלשיים הוא סקי מים. בסקי מים מסוג "סללום" נועל הגולש מגלש אחד (כשרגלו השנייה מושטת קדימה) ובסוג "דאבל" - שני מגלשיים.
בתעופה

ישנם מסוקים המורכבים ממגלשיים במקום גלגלים כאמצעי לנחיתה על הקרקע. מטוסים קלים בעלי יכולת נחיתה בים כוללים בתחתיתם מצופים דמויי צורת מגלשיים.
ראו גם

גלשן שלג
דוגמה למסוק המצויד במגלשיים במקום גלגלים לנחיתה על הקרקע.
ליגת העל האיראנית

| --- | --- |

 תחום:  כדורגל
 ארגון:  פדרציית הכדורגל האיראנית
 מדינות:  איראן איראן
 קונפדרציה:  AFC (אסיה)
 קבוצות:  16
 תקופת הפעילות:  2001–הווה (כ־23 שנים)
 אלופה נוכחית:  פרספוליס (2023/2024)
 מירב הזכיות:  פרספוליס (16 זכיות)
 מפעל מקביל:  גביע חאזפי הסופר קאפ האיראני
 מפעל נמוך:  ליגת המשנה האיראנית 
 https://www.iranleague.ir/
 
ליגת העל האיראנית (בפרסית: لیگ برتر فوتبال ایران) היא ליגת הכדורגל הבכירה באיראן. זו ליגה אחת מתוך כמה גלגולים בהיסטוריה של הליגה האיראנית. בנוסף קיימות באיראן גם ליגות נמוכות יותר כמו הליגה האיראנית הראשונה, והליגה האיראנית השנייה.
לפני שנות השבעים לא הייתה באיראן ליגת כדורגל רשמית אלא רק אליפויות ערים. אסתקלאל טהראן ופרספוליס היו שתי הקבוצות האהובות בשנות השישים ושמרו על הפופולריות שלהם גם בהמשך. שהאין, אסתקלאל טהראן ופאס טהראן זכו בכל אליפויות טהראן באותן שנים.
ב-1972 נוסד גביע ג'אמשיד. הגביע איחד בין כל הקבוצות במדינה אבל קבוצות מטהראן, במיוחד פרספוליס ואסתקלאל טהראן השתלטו על הליגה. ב-1978 בגלל המהפכה האיראנית הופסקה פעילות הליגה.
בין השנים 1980 ו-1988 לא התקיימה פעילות ליגה בשל מלחמת איראן–עיראק. התקיימו רק תחרויות ליגה קטנות ואליפויות ערים. ב-1989 נוסדה ליגת קודס ואסתקלאל טהראן זכתה בה. שנה לאחר מכן חזרו החלה לפעול "ליגת אזאדגאן".
היסטוריה > לפני 1970

| אלופות ליגת העל של טהראן> עונה | אלופות ליגת העל של טהראן> אלופה |
| --- | --- |
1960: שהאין אבאדם
1961: לא התקיים
1962: דראיי
1963 - 1966: לא התקיים
1967: פאס טהראן
1968: פאס טהראן
1969: לא התקיים
בשנים אלו לאיראן לא הייתה ליגה לאומית רשמית מטעם ההתאחדות. רוב המועדונים התחרו באליפויות מקומיות של האזור או המחוז שלהם. לכן אלופת ליגת העל של טהראן, בה שיחקו רוב הקבוצות החזקות במדינה, נחשבה גם לאלופת איראן. לאחר שהצליחו בליגת העל הטהראנית, שהאין טהראן וטאג' (שידועה כיום בשם "אסתקלאל"), היו הקבוצות הפופולריות ביותר במדינה, לצד דראיי ופאס טהראן.
היסטוריה > הליגה המקומית

בשנת 1970, נוצרה "הליגה המקומית". בפעם הראשונה הליגה כללה מועדונים משלל מחוזות ואזורים באיראן וכלל את: ספאהאן מאספהאן, והקבוצה הפופולרית ממזרח אזרבייג'ן, טרקטור. האלופה הרשמית הראשונה באליפות המדינה האיראנית תחת ההתאחדות היא טאג', שניצחה 1-2 את פאס טהראן בגמר וזכתה באליפות בעונת 1970/1971. האירועים שהתרחשו בחצי הגמר בעונה זו בין טאג' לפרספוליס, החלו את היריבות בין הקבוצות (שקיימת עד היום). בגרסה השנייה של אליפות הליגה המקומית זכתה פרספוליס את פאס טהראן.
היסטוריה > גביע ג'אמשיד

לאחר שנתיים בהם הליגה המקומית צברה תאוצה, החליטה פדרציית הכדורגל האיראנית לייסד גביע חדש שיהיה הוא גביע האליפות האיראני, בדומה למה שהחל להתרחש באירופה. שם הגביע היה טאקהט ג'משיד, על שם העיר המקראית של הממלכה האחמנית "תאחתה ג'משיד", מקור העיר שכיום שמה הוא פרספוליס.
גביע זה כלל 12 קבוצות בעונתו הראשונה, 1973/1974. קבוצת פרספוליס הייתה הראשונה שזכתה בגביע זה, שסיימה 2 נקודות מעל הסגנית טאג'. לפני תחילת עונת 1974/1975 הליגה הוגדלה ל-16 קבוצות. קבוצת טאג' (כיום אסתקלאל), זכתה בגביע זה לראשונה בעונה זו, לאחר שהקדימה את פרספוליס. בעונת 1975/1976 זכתה פרספוליס שוב באופן מרשים, לאחר הופעות מרשימות של עלי פרבין, שנחשב ל"אגדת כדורגל" באיראן, והקדימה את הומא. בשתי העונות הבאות זכתה פאס טהראן תחת המאמן חסאן חביבי, כשהיא מקדימה פעמיים את פרספוליס החזקה. בתקופה זו הפך גביע ג'אמשיד לאחד התחרויות הפופולריות והחזקות באסיה, כאשר הצלחתה של הנבחרת האיראנית מעידה על כך שהיא זוכה 3 פעמים ברצף בגביע אסיה בכדורגל בשנים 1968, 1972 ו-1976. העונה האחרונה של גביע זה הייתה עונת 1978/1979, שהופסקה בעקבות המהפכה האיראנית שהתרחשה בתחילת 1979, כאשר שחבאז מובילה את הטבלה אחרי 12 מחזורים, ומקדימה את פרספוליס וטאג'.
היסטוריה > תקופת המהפכה האיראנית בשנות ה-80

עקב המהפכה האיראנית, ולאחר מכן מלחמת איראן–עיראק גביע ג'אמשיד הפסיק את פעילותו לאלתר, וגם הליגות הנמוכות תחתיו הופסקו באופן רשמי, אם כי התרחשו מדי פעם באופן לא מאורגן. לכן אלופת מחוז טהראן, שוב, נחשבה בעיני רבים ל"אלופת איראן" של תקופה זו, אולם ההתאחדות האיראנית עד היום מסרבת להכיר באליפויות מקומיות אלו, כאליפויות מדינה רשמיות.