stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צל
השפעה ושימושים > הצל במדרש

במכילתא דרבי ישמעאל מסופר על נחש הצד עופות באמצעות צלם: "אמרו שעכס זה רואה צל עוף שהוא פורח באוויר וכשהוא רואה העוף ומתחבר אל צלו, איבריו נושרין" (מכילתא על שמות טו).
ראו גם

צללית
מדבר צל גשם
הערות שוליים

↑  How exactly does light transform into heat באתר סיינטיפיק אמריקן
↑  גד ליאור, מכת שמש: מהיום חובת הצללה של גני שעשועים, באתר ynet, 19 במרץ 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536447905171  BnF: cb11978169g (data)  GND: 4052097-3  LCCN: sh85120778  NARA: 10676196  NKC: ph893021 
חישוב אורך הצל מקור האור
צל בעל שוליים רכים של ורד בשקיעה
שוליים של צל
רחוב המוצל על ידי עצים
צל שנוצר בעקבות צמרת של עץ בגן אלנבי שבחיפה. יכול לשמש כמחסה בפני החום בימי הקיץ
השפעה של צל במערכת השמש
צל של אנשים בחוף הים.
צללים על מדרכה
קרב טור

קרב טור (בצרפתית: Bataille de Tours; ידוע גם כקרב פואטייה, בצרפתית: Bataille de Poitiers) הוא קרב שהתרחש ב-10 באוקטובר
732 בין המוסלמים המורים לבין הפרנקים בגאליה.
רקע

ב-732 הצליחו המוסלמים המורים מאל-אנדלוס לחצות את הרי הפירנאים (הגבול הנוכחי בין צרפת וספרד), התקדמו צפונה והגיעו עד עמק הלואר (במרכז צרפת, בו זורם נהר הלואר, הארוך בנהרות צרפת). שום דוכס מקומי, אף לא "אודו הגדול", דוכס אקיטן, שהנחיל לערבים תבוסה מוחצת בקרב טולוז לא הצליח לבלום את התקדמותם. אי לכך אודו נאלץ להיעזר בקרל מרטל ("הפטיש"), דוכס הפרנקים והשליט בפועל של ממלכתם. בתמורה נאלץ אודו להפוך לוואסל של האימפריה הפרנקית.
הקרב

קרל מרטל, דוכס הפרנקים, יצא כנגד צבא המוסלמים בראשותו של עבד א-רחמן אל-ע'אפקי (אנ'), שליט אל-אנדלוס. הקרב נערך ב-732 בין הערים טור (Tours) ופואטייה (Poitiers), באזור החיץ שבין דוכסות אקיטן (אקוויטניה) לבין האימפריה הפרנקית.
בקרב נהרג אל-ע'אפקי והלוחמים המוסלמים נהדפו חזרה. בעיני העולם הנוצרי, קרל נהפך לגיבור הגדול שהציל את אירופה מאיום הכיבוש המוסלמי, והוא כונה מאז "הפטיש" (מרטל), בדומה ללא מעט גיבורי מלחמה קדמונים (ראו ערך יהודה המכבי).
השפעת הקרב

בקרב פואטייה הגיעו למעשה המוסלמים לשיא התקדמותם; לאחר תבוסתם בקרב זה, הם נהדפו אחורה וחזרו עד הרי הפירנאים – גבול צרפת–ספרד. לימים, הם נהדפו משם והמשיכו לשלוט על חצי האי האיברי, ספרד ופורטוגל דהיום, עד סוף המאה ה-15, כשסולקו סופית מכל ספרד.
ראו גם

קרב טולוז
קרטיגנין

קרטיגנין, קרטיגני, קרטיגנא או קרתיגנא הייתה עיר שהתקיימה בה בתקופת התלמוד קהילה יהודית, וממנה יצאו כמה אמוראים. מיקומה שנוי במחלוקת.
אזכורים במקורות חז"ל

העיר מוזכרת בעיקר בהקשר לאמוראים שיצאו ממנה: רבי יצחק דמן קרטיגנין, רבי אבא מקרטיגנא ורבי חנא קרטיגנאה.
אמר רב יהודה: מצור ועד קרטיגני מכירין את ישראל ואת אביהם שבשמים, ומצור כלפי מערב, ומקרטיגני כלפי מזרח, אין מכירין את ישראל ולא את אביהן שבשמים
רש"י מסביר, שכוונת רב יהודה היא שבקרתיגנא "מכירים בכבודם הראשון" של ישראל, ולכן "אין מכבידין עולם".
במדרש ויקרא רבה מסופר:
אלכסנדר מוקדון הלך למדינה ששמא קרטיגנא והייתה כולה נשים. יצאו לפניו ואמרו לו: אם אתה נלחם עמנו ומנצח אותנו, שמך יצא בעולם כמי שניצח מחוז של נשים, ואם אנו ננצח שמך יצא בעולם כמי שנשים נצחוהו ושוב לא תוכל לעמוד בפני שום מלך. כשיצא משם (ללא קרב) כתב על שערי העיר: אני אלכסנדר מוקדון שוטה הייתי עד שבאתי לקרטיגנא ונטלתי עצה מנשים.
המקור בארמית
אלכסנדרוס מוקדן... אזל להדא מדינתא דשמה  והות כולה דנשי נפקין קדמוי אמרי ליה אי את עביד עמנא קרבא ונצחת לן שמך נפק לעלמא דמחוזא דנשי אחרבת ואי אנן עבדינן עמך קרבא ונצחינך שמך נפיק בעלמא דנשיא נצחוך ותו לית את קאים קדם מלכו כי נפק כתב על תרע פילי אנא אלכסנדרוס מוקדן שטי הוינא עד דאתי לקרטיגנא מדינתא ואלפית עצה מנשיא.
זיהוי

לגבי זיהויה של קרטיגנין קיימת מחלוקת בין החוקרים: רבי אשתורי הפרחי זיהה אותה עם העיר הצפון אפריקאית קרתגו (כיום בתוניסיה), ובעקבותיו צעדו חוקרים ומחברים רבים. חיזוק מן התלמוד לזיהוי זה מופיע במסכת תמיד, שם מובא הסיפור שהובא לעיל מויקרא רבה, אלא שעיר הנשים שאליה הגיע אלכסנדר מכונה שם "אפריקי".
יש המזהים את קרטיגנין עם קרטחנה (קרתגו החדשה) שבאספמיה (כיום בספרד). לדברי חוקרים אלו שימש השם "קרטיגנא" בתקופות מסוימות ככינוי כללי לגולה היהודית בספרד, בדומה לכינוי "אספמיה".
לעומת הרואים את קרטיגנין כעיר במערב אגן הים התיכון, רבי עזריה מן האדומים זיהה את מיקומה דווקא במזרח, וזאת על פי דברי התלמוד במסכת מנחות שהובאו לעיל, שמהם משמע שקרטיגני היא עיר מזרחית. לכן, יש המזהים את קרטיגני באזור הרי כורדיסטן[דרוש מקור] או בארמניה.
הערות שוליים

↑  ראו תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף כ"ט, עמוד א'.
↑  למשל: תלמוד ירושלמי, מסכת דמאי,  פרק ה', הלכה ב', תלמוד ירושלמי, מסכת כלאים,  פרק ה', הלכה א' ועוד
↑  נזכר גם בשמות "חיננא", "חנן" ו"אחא". ראו למשל תלמוד ירושלמי, מסכת שבת,  פרק ט"ז, הלכה ב', תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף קי"ד, עמוד ב' ועוד.
↑  תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ק"י, עמוד א'
↑  כפתור ופרח פרק י
↑  פנחס נאמן, אנציקלופדיה לגאוגרפיה תלמודית, כרך ב, בהוצאת יהושע צ'צ'יק, תל אביב ה'תשל"א, עמ' 416-418; הרב עדין שטיינזלץ, ביאור לבבא קמא קיד עמוד ב; הרב רפאל בנימין כהן, מלכי תרשיש, פרק א' (עמ' א-ה).
↑  תלמוד בבלי, מסכת תמיד, דף ל"ב, עמוד ב'
↑  זאב יעבץ, תולדות ישראל, ח"ט, ירושלים ה'תרצ"ח. עמ' 57–58 ובהערה 11 שם בשם אברהם אליהו הרכבי.
↑  מאור עיניים, אמרי בינה יא
↑  אכן בכמה מקורות הגרסה היא הפוכה, על מנת ליישב את דברי התלמוד עם הזיהוי של קרטיגנין כקרתגו, ועל פיה "צור" היא עיר מזרחית ו"קרטיגני" מערבית
↑  ABBA OF CARTHAGE, באתר האנציקלופדיה היהודית
קרב גשר סטמפורד

הקרב על גשר סטמפורד (באנגלית: Battle of Stamford Bridge) נערך ב-25 בספטמבר 1066, בין כוחות אנגליים (אנגלו-סקסונים) שהונהגו בידי המלך הרולד גודווינסון לבין כוחות ויקינגים בראשותם של הראלד השלישי, מלך נורווגיה ושל בעל-בריתו טוסטיג – אחיו הצעיר של הרולד ורוזן נורת'מבריה לשעבר, שגורש מנחלתו. הקרב נערך במזרח אזור יורקשייר וסימן את סוף גלי הפלישה הוויקינגית לאנגליה, שתחילתה כמאתיים וחמישים שנה לפני כן. לאחר קרב זה שוב לא דרך צבא כיבוש סקנדינבי על אדמת אנגליה. עם זאת, עד תחילת המאה ה-12 (פלישת המלך הנורווגי מגנוס ב-1103) עוד המשיכו להגיע פושטים ויקינגים לאיים הבריטים.
הרקע ההיסטורי

אנגליה של אמצע המאה ה-11 הייתה שרויה בתקופה של שקיעה מתמשכת[דרוש מקור]. המלך האחרון של שושלת וסקס המפוארת והעתיקה והמלך האנגלו-סקסוני הלפני אחרון היה אדוארד המודה, מלך בובה, שהושם על כס המלכות בניגוד לאופיו ולשאיפותיו, רק כדי לשמש כלי בידי אינטרסים החזקים ממנו[דרוש מקור]. אדוארד הקדיש את עיקר זמנו לעיסוק בדת (ואכן היה למשך תקופה ארוכה הקדוש הפטרון של אנגליה לאחר מותו), והשליטה בפועל הייתה בידי גודווין, רוזן וסקס, ממשפחה דנית. לאחר מותו של גודווין קיבל את תפקידיו בנו, הרולד גודווינסון. אדוארד המודה היה חשוך ילדים, והיה ברור כי לאחר מותו יעלו דרישות סותרות אחדות לכתר האנגלי. בין היורשים הפוטנציאליים נמנו:
הרולד גודווינסון אשר דרש להפוך את העובדה כי הוא שליטה דה פקטו של אנגליה בשלוש-עשרה השנים מאז מות אביו, להכתרה דה יורה.
הסקנדינבים שמעבר לים, אשר רצו לחדש את מסורת מלכי אנגליה הגדולים ממוצא סקנדינבי (כמו המלך קאנוט הגדול) ואת מסורת הפלישות הוויקינגיות.
הנורמנים בראשות ויליאם דוכס נורמנדיה, לימים ויליאם הכובש, אשר אדוארד הבטיח לו את כס המלוכה עוד בימי חייו.
הייתה זו פרשת דרכים חשובה בדברי ימי אנגליה. המלכתו של הרולד פירושה המשך השליטה הסקסונית באי, שכן הרולד נסמך על המוסדות הסקסונים ועל האצולה הסקסונית. כיבוש בידי הנורווגים פירושו הפיכתה של אנגליה לממלכה ויקינגית, והטיית הכף הדמוגרפית והתרבותית לכיוון אחר. על אף שאנגליה ידעה סדרה של פלישות ויקינגיות, ובחלקים נרחבים ממנה שרר החוק המכונה דיינלאו (אנ'), החוק הדני, עדיין היה גרעין השליטה התרבותי והמדיני במדינה סקסוני. הכיבוש הנורמני פירושו צירופה של אנגליה ליבשת אירופה, והפעלת משטר פאודלי תחת כובש זר.
אדוארד המודה מת ב-5 בינואר 1066. יורשו הקרוב ביותר אדגר אתלינג היה עדיין נער, ולכן נאלצו לבחור במועמד אחר. כבר למחרת היום נפגשו חברי הוויטנגמוט, מועצה של כשישים בישופים ולורדים שעזרו לנהל את אנגליה, והם החליטו על מינויו של הרולד גודווינסון למלך אנגליה הבא.
החלטתו של הרולד

במאי 1066 שמע הרולד כי צבאו של אחיו טוסטיג, רוזן נורת'מבריה לשעבר שגורש מממלכתו, נחת בחופו של האי וייט, ואילץ את תושבי המקום לתת לו כסף ואספקה. הרולד וצבאו צעדו דרומה אל האי, אך עד שהגיעו ליעדם, כבר הניס צבאו של הרוזן מורקר (אנ') את טוסטיג. האיום העיקרי על אנגליה ועל כס המלך היה מצד הנורמנים, ולכן הציב הרולד את חייליו על חופה הדרומי של אנגליה וחיכה לבוא הנורמנים. בספטמבר החליט הרולד לשחרר את צבאו אל ביתו, שכן האיכרים היו צריכים לקצור את היבול.
הרולד שב ללונדון, שם שמע משליח כי הראלד הרדראדה, מלך נורווגיה, מתכוון לפלוש לממלכת אנגליה ולכבוש את כולה, בתגובה אמר המלך "אתן לו רק 6 רגל מהאדמה האנגלית; אולי, מאחר שאומרים שהוא איש גבוה, 7 רגל!" (כלומר יתן לו רק מקום מספיק לקבורה)[דרוש מקור]. לאחר מכן, שמועות על השרפה בסקרבורו ב-15 בספטמבר הגיעו לאוזניו של הרולד, ואילצו אותו להחליט החלטה קשה: האם להישאר בלונדון כנגד האיום הנורמני או לחלופין להילחם בטוסטיג ובהראלד הרדראדה ולעזור לרוזנים אדווין ומורקר.
החלטתו של הרולד, לצאת ולהילחם בוויקינגים נשמעת מוזרה לחלק מההיסטוריונים שכן האיום הנורמני היה כבד בהרבה[דרוש מקור]. אך עונת הסערות עמדה בפתח ושמועות סיפרו שבסערה האחרונה נפגע כלל הצי הנורמני (כמו גם חלק מהצי האנגלי) כך שפלישה נורמנית לא נראתה בזמן הקרוב. הרולד גמר אומר לצאת במהרה צפונה, להביס את האיום הוויקינגי ולחזור אל החזית הדרומית.
הקרב > המסע ליורק

צבאו של המלך הרולד הורכב בעיקר מלוחמים שנקראו האוסקרלים (אנ') ומאיכרים שנקראו פירדים (אנ'). הפירדים נקראו לצבא רק בשעות חירום, בעוד שהאוסקרלים היוו את החלק המאומן של הצבא וקיבלו תשלום בעבור שירותם. האיכרים חומשו מכל הבא ליד: אבנים, מקלות, קלשונים ועוד, בעוד שהלוחמים היו מצוידים במגנים ובחרבות. לוחמי העלית של ההאוסקרלים היו חמושים בגרזן דני, גרזן דו-ידני גדול. הרולד פנה עם צבאו צפונה, על הדרך הרומית העתיקה שנסללה מלונדון צפונה. במקביל הביס הרדראדה את כוחות מורקר בקרב פולפורד (אנ') ב-20 בספטמבר וארבעה ימים לאחר מכן, ב-24 בספטמבר, כבש את יורק.
יורק נמצאת כ-320 קילומטר צפונית ללונדון. ביום ראשון, 24 בספטמבר, רק ארבעה ימים לאחר צאתו מלונדון, הגיע צבאו של הרולד לטדקסטר (אנ'), שנמצאת כ-16 קילומטר מיורק. הרולד וצבאו עברו כשמונים קילומטר ביום. הייתה זו מהירות מדהימה לגבי אותם הימים, והיא חוללה הפתעה שהניחה בידי הרולד יתרון התחלתי בקרב.
הדרך הרומית בה השתמש הרולד במסעו עוברת בסמוך לגדה הדרומית של נהר ווארף (אנ'), רק 3.5 ק"מ ממקום עגינתן של ספינות הצי הוויקינגי.
בטדקסטר התחיל הרולד ללקט מידע. הוא שמע בראשונה על הפסד הרוזנים בשער פולפורד. צי המלחים הקטן של הרוזן מורקר סיפק כמה פרטי מידע מועילים להרולד: טוסטיג, הרדראדה וצבאם עזבו את יורק וחזרו לכיוון הספינות. מאנשים ששהו ביורק בזמן כניעתה שמע הרולד כי אנשי העיר התחייבו להעביר לוויקינגים אספקה ובני ערובה, וכך גם ממלכת נורת'מבריה שמתכננת לספק 100 בני ערובה ואספקה לוויקינגים בגשר סטמפורד (אנ').
בהתבסס על מידע זה, החליט הרולד לקחת את צבאו ליורק בבוקר שלמחרת, לבסס שם שלטון אנגלי מחודש, ואז לתקוף במפתיע את הנורדים בגשר סטמפורד, שבו יוכל לתפוס אותם לא מוכנים.
הקרב > יום הקרב

בבוקר 25 בספטמבר הגיעו המלך וצבאו ליורק, שם גייס המלך כל לוחם אפשרי והמשיך לגשר סטמפורד שממוקם כ-9 קילומטר צפונית מזרחית לעיר. הצבא נשאר בצמוד לדרך המלך הרומית, עד לנקודה בה הנורדים יכולים כמעט לראותו, ואז הסתתר תחת שער הלמסלי. הם המתינו שם לאחר שהוויקינגים נרגעו, חלקם פשטו את בגדיהם והשתזפו, אחרים השתכשכו במי נהר דרוונט והתחילו לשחות בו. כאשר החליט הרולד שהגיע הרגע המתאים, הורה לצבאו לתקוף.
צבאו של הרולד עלה על הגבעה בשאון קולות. השמש שהשתקפה ממגני וחרבות האנגלים סינוורה את עיני הוויקינגים[דרוש מקור]. הנורדים, שלא העלו על דעתם שיאלצו להילחם על הגשר, הותירו בספינות את שריונותיהם ושליש מ-5,000 האנשים שתקפו את יורק.
הקרב > הקרב

הוויקינגים היו מחולקים לשתי קבוצות: אחת עמדה בחלקו הצפוני של הגשר, קבוצה קטנה שעמדה אל מול כלל הצבא האנגלי, בעוד הקבוצה השנייה, הגדולה, עמדה בצדו הדרומי של הגשר.
הרדראדה לא הכיר את השטח וגם לא תכנן תוכנית מראש למקרה של מתקפה. אחיו המורד של הרולד, טוסטיג, לעומת זאת, הכיר את האזור בזכות היותו רוזן נורת'מבריה במשך 10 שנים וגם יכול היה להעריך את יכולת הקרב של אחיו למחצה, הרולד. הוא ייעץ להרדראדה לנוס עם כוחותיו אל עבר הצי, שם יצטרף אליו שאר צבאו. אך הנורדי דחה את התוכנית, באומרו כי פרשי הרולד ישיגו את הצבא ויטבחו בו במהירות.
לאחר שהחליט לקבל עליו את הקרב, הרדראדה קרא אליו שליח שיצא אל המפקד הוויקינגי שנשאר עם הספינות ויקרא לו לבוא לעזרת צבא הוויקינגים. במהרה, קרא הנורדי לכל כוחותיו בצידו הצפוני של הנהר לעבור אל הצד הדרומי, משאיר רק כוח קטן לאבטח את הגשר בשעה שערך את צבאו, החיילים המשוריינים מקדימה, לאורך רכס 300 מטר דרומית מזרחית לדרוונט.
הקרב > הקרב > החייל הבודד

הכוח על הגשר לא הספיק כדי לעכב את הצבא האנגלי שהביס אותו במהרה, אך מסופר כי ברסרק (אנ') (לוחם ויקינגי המצוי בשכרון קרב - מעין טירוף ההופך אותו לאגרסיבי וחסר פחד) בודד נשאר על הגשר ומנע מן הצבא האנגלי לעבור עד אשר חייל אנגלי ירד בסירה אל מתחת לגשר ונעץ רומח בגופו של הוויקינג מלמטה[דרוש מקור].
לסיפור גרסה שונה, לקוחה מהגרסה השלישית ל"היסטוריה האנגלו-סקסונית" בה נכתב אודות "חייל נורווגי שעמד כנגד האנגלים ומנע מהם לעבור את הגשר או לנצחו. אז איש אנגלי ירה לעומתו חץ, אך ללא הועיל, עד אשר הגיע אחר תחת הגשר ודקר אותו עם החץ."
הקרב > המשך הלחימה

המלך הרולד רכב לעבר טוסטיג והציע לו בתמורה לחזרתו לצד האנגלים את אדמתו הנורת'מברית בחזרה, ביודעו שהסיכוי שיענה בחיוב קטן, אך אם דבר כזה יקרה, יפגע במורל הוויקינגים. בתגובה שאל טוסטיג את הרולד אילו שטחים יתן להרדראדה אם ישחרר את צבאו והרולד ענה לו שהוא יעניק לנורדי 7 רגל של אדמה אנגלית משובחת.
לאחר שעברו החיילים האנגלים את הגשר הם הסתדרו בשורה ארוכה בעלת עומק של מספר חיילים. פונים אל הצבא הוויקינגי, החלו חיילי המלך לצעוד ואז לרוץ ולתקוף. כנגד הוויקינגים פעל חסרונו של השריון אך כנגד האנגלים פעל המסע המפרך שעברו באותו יום – 19 ק"מ, נוסף על המסע שעברו בארבעת הימים שלפני כן. הקרב היה עקוב מדם ושווה בין הצדדים. הראלד הרדראדה נפגע ראשון מחץ בגרונו. לאחר מכן לקח טוסטיג את הפיקוד, ושוב הציע לו הרולד להיכנע, ולחזור בשלום עם אנשיו, אך הנורדים הודיעו כי טוב להם למות כולם יחדיו מאשר להיכנע להרולד. גם לאחר מותו של טוסטיג המשיכו הוויקינגים להילחם בעוז ובקבוצות קטנות. צבא התגבורת הוויקינגי, שהגיע מהספינות, הגיע מאוחר מדי ומעט מדי. כדי להקדים הגעתם הורידו מעליהם חיילי התגבורת את השריון וכך היו לחסרי כל תועלת ולא עזרו במאומה לכוחות הוויקינגים.
תוצאות הקרב

בשנת 1125 לערך כתב הנזיר פלורנס מוורססטר (אנ') על תוצאות הקרב:
"הרולד, מלך האנגלים, אישר לאולאף, בנו של המלך הנורווגי, לחזור הביתה ללא מפריע עם עשרים ספינות ועם אלו ששרדו, אבל רק לאחר שנשבע לכניעה ונתן את כל שבויו."[דרוש מקור]
הגרסה הרביעית של ה"היסטוריה האנגלו-סקסונית" מספרת בערך את אותו סיפור וכך גם מקורות נוספים, לפעמים עם שמות שונים לבנו של המלך הנורווגי אולף, ומספר ספינות שונה אך קטן מ-25[דרוש מקור].
הקרב הביא לסוף הפלישות הוויקינגיות לאנגליה, והיה לנקודה מרכזית בפעילות הוויקינגים באזור. המלך הרולד לא זכה לרגע שקט לאחר קרב זה, וביום הניצחון הגדול בגשר סטמפורד הביאו לו שליחים את הידיעה כי מתחרה נוסף על כתרו, ויליאם, דוכס נורמנדי, נחת בראש צבא גדול בחופה של פוונסי. קצת יותר משבועיים לאחר מכן ב-14 באוקטובר, לאחר שהצעיד את צבאו כל הדרך חזרה מיורקשייר, נחל תבוסה נחרצת מידי ויליאם הכובש בקרב הייסטינגס, שסימן את תחילת הכיבוש הנורמני של אנגליה.
בהכרעה על דרכה של אנגליה - סקסונית, ויקינגית או נורמנית, סימן הקרב את סופו של האיום הוויקינגי על שלמות המדינה האנגלית ועל כתרה. התרבות הוויקינגית, הלשון הוויקינגית והמוצא הוויקינגי נותרו בעלי השפעת מה על האנגלים, אך לאחר הקרב על גשר סטמפורד לא חזרו אנשי הצפון למצב בו הייתה להם היכולת לארגן כוח שיפלוש לאנגליה ויטען לשליטה בה.
מיקומי הקרבות והמאורעות העיקריים, שהתרחשו על אדמת אנגליה בשנת 1066
הקרב בתיאור מהמאה ה-13
קרלהיינץ פורסטר

קרלהיינץ פורסטר (בגרמנית: Karlheinz Förster, נולד ב-25 ביולי 1958 במוסבאך שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הבלם בשטוטגרט, באולימפיק מרסיי ובנבחרת גרמניה המערבית.
קרלהיינץ פורסטר הוא אחיו הצעיר של ברנד פורסטר. שניהם שיחקו יחדיו במערך ההגנתי של שטוטגרט ושל נבחרת גרמניה המערבית.
קריירת מועדונים > שטוטגרט

פורסטר שיחק בקבוצת הנוער של שטוטגרט, ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1977. פורסטר שיחק בשטוטגרט במשך תשע עונות רצופות, בהן צבר 311 הופעות בבונדסליגה, וכבש 22 שערים. בשנת 1982 נבחר זכה בתואר כדורגלן השנה בגרמניה. בשנת 1984 זכה עם שטוטגרט באליפות הבונדסליגה.
קריירת מועדונים > אולימפיק מרסיי

בשנת 1986 עזב פורסטר את שטוטגרט, וחתם באולימפיק מרסיי מליגת העל הצרפתית, תמורת סכום של 3.5 מיליון מארק גרמני, שם שיתף פעולה עם חברו לנבחרת גרמניה המערבית, קלאוס אלופס. עם הקבוצה הצרפתית זכה פורסטר בשתי אליפויות צרפת, ובגביע מקומי אחד. בשנת 1990, לאחר ארבע עונות במרסיי, פרש פורסטר ממשחק פעיל, לאחר שצבר 103 הופעות במרסיי, בהן כבש שישה שערים.
קריירה בינלאומית

פורסטר החל לשחק בנבחרת גרמניה המערבית בשנת 1978. הטורניר הגדול הראשון בו השתתף היה יורו 1980, בו סייע לנבחרתו לזכות בטורניר, לאחר שהצטיין במשחק הגמר נגד נבחרת בלגיה, בו נטרל את הכוכב הבלגי יאן קולמנס. פורסטר אף נבחר לנבחרת הטורניר. במונדיאל 1982 קרלהיינץ פורסטר לא החמיץ ולו דקה אחת, אך הפסיד עם נבחרתו במשחק הגמר לנבחרת איטליה. טורניר זה נודע בכך שבו שני אחים, קרלהיינץ וברנד, שיחקו במשחק הגמר, לראשונה מאז מונדיאל 1954, בו שיחקו פריץ ואלטר ואחיו אוטמאר. ביורו 1984 נבחרת גרמניה המערבית לא צלחה את שלב הבתים, ולמרות זאת, פורסטר נבחר שוב לנבחרת הטורניר.
הטורניר הגדול האחרון בו פורסטר השתתף היה מונדיאל 1986, בו זכורות הופעותיו בשמינית הגמר נגד נבחרת מקסיקו, שם נטרל את הוגו סאנצ'ס, ונגד נבחרת צרפת ברבע הגמר, שם שמר היטב על מישל פלאטיני. עם זאת, לא יכלו פורסטר ונבחרתו במשחק הגמר לנבחרת ארגנטינה, שניצחה בתוצאה 3:2 וזכתה בטורניר. לאחר מונדיאל זה, פרש פורסטר מהנבחרת, עם 81 הופעות, בהן כבש שני שערים.
לאחר הפרישה

פורסטר עסק כסוכן שחקנים מורשה.
ראש העיר קסטרברידג' (סדרה, 1978)

| --- | --- |

אלן בייטס בתפקיד מייקל הנצ'רד
 מבוסס על:  ראש העיר קסטרברידג' מאת תומאס הרדי
 בימוי:  דייוויד ג'יילס
 הופק בידי:  ג'ונתן פאוול
 תסריט:  דניס פוטר
 עריכה:  ניל פיטאוויי
 שחקנים ראשיים:  אלן בייטס אנה מאסי ג'ק גאלוויי
 מוזיקה:  קארל דייוויס
 מדינה:  בריטניה
 חברה מפיצה:  BBC PBS Masterpiece Theatre
 הקרנת בכורה:  22 בינואר 1978 (בריטניה) 3 בספטמבר 1978 (ארצות הברית)
 משך הקרנה:  350 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה
 דף הסרט ב־IMDb
ראש העיר קסטרברידג' (באנגלית: The Mayor of Casterbridge) היא מיני-סדרה בריטית משנת 1978, עיבוד לרומן באותו שם מאת תומאס הרדי. התסריט נכתב בידי דניס פוטר, ובתפקידים הראשיים הופיעו אלן בייטס בתפקיד מייקל הנצ'רד, ואנה מאסי בתפקיד לוסטה. הסדרה בת שבעה החלקים מביאה את סיפורו של מייקל הנצ'רד נווד עני, המוכר את אשתו ברגע של שכרות, עלייתו עד למעמד ראש העיר קסטרברידג' ונפילתו.
הסדרה שודרה בישראל בשנת 1979 בערוץ הראשון.
תקציר עלילה

מייקל וסוזן הנצ'רד מגיעים ליריד בחיפוש אחר עבודה ומקום מגורים. ברגע של שכרות הוא מוכר את אשתו ובתו התינוקת למלח בשם ניוסון. 18 שנה אחר כך סוזן ובתה אליזבת-ג'יין מגיעות לקסטרברידג' ומגלות שהנצ'רד הוא ראש העיר. הנצ'רד מאמין שאליזבת-ג'יין היא בתו ובניסיון לכפר על מעשיו הוא נושא לאשה את סוזן.
לעיר מגיע צעיר בשם דונלד פארפריי ועד מהרה הופך להיות יד ימינו של הנצ'רד.
הנצ'רד מקנא בפרפריי, הן בשל ידידותו עם אליזבת-ג'יין והן בשל הפופולריות שלו. פארפריי מפוטר ומקים עסק מתחרה לזה של הנצ'רד. מצבה הבריאותי של סוזן מדרדר, והיא מתה.
כשנודע להנצ'רד שאליזבת-ג'יין אינה בתו, הוא משנה את יחסו אליה. היא עוזבת את ביתו ומתגוררת בביתה של לוסטה טמפלמן, כבת לוויה. לוסטה היא אהובתו לשעבר של הנצ'רד, שכמעט נשאה לו, אך הוא נשא לאשה את סוזן. אחרי מותה של סוזן הנצ'רד מחזר שוב אחרי לוסטה, אבל היא נמשכת אל פארפריי. עסקיו של הנצ'רד הולכים מדחי אל דחי ואילו עסקיו של פארפריי משגשגים.
הנצ'רד מוכרז כפושט רגל. הוא מפר את נדר ההינזרות משתייה שגזר על עצמו ומתחיל לשתות לשכרה. פארפריי שהיה לראש העיר במקומו מקבל אותו לעבודה אצלו כשכיר. לוסטה, אהובתו לשעבר של הנצ'רד ואשתו בהווה של פארפריי, חוששת שהנצ'רד יתן את מכתבי האהבה שלה לבעלה. הוא נענה לבקשתה ומחזיר לה את המכתבים שברשותו, בלי לדעת שאחדים מהם נגנבו ממנו.
הנצ'רד מנסה למשוך את פארפריי לתגרה, אך כשנופלת לידו ההזדמנות הוא אינו מסוגל להורגו. מכתבי לוסטה מגיעים לידי תושבי המקום והם מארגנים תהלוכה עם בובות בדמותה ובדמות הנצ'רד. לוסטה רואה את הבובות ומתה מבהלה. הנצ'רד ואליזבת-ג'יין מתפייסים, ואז מופיע ניוסון שמתברר שהוא בחיים ושואל על בתו. הנצ'רד אומר לאביה שהיא מתה.
ניוסון מגיע לקסטרברידג' ומגלה כי אליזבת-ג'יין לא מתה. הנצ'רד יוצא לגלות לחפש עבודה. הוא חוזר כדי להיות נוכח ביום החתונה של אליזבת-ג'יין, ומביא לכלה מתנה - ציפור בכלוב. אך היא אינה מוכנה לסלוח לו על ניסיונו למנוע את פגישתה עם אביה. ברגע של חרטה היא יוצאת לחפש אותו, אך מאחרת את המועד, הנצ'רד כבר מת בבקתה נידחת.
צוות השחקנים

אלן בייטס - מייקל הנצ'רד
ג'נט מאו - אליזבת-ג'יין
ג'ק גאלוויי - דונלד פארפריי
אנה מאסי - לוסטה טמפלמן / פארפריי
אן סטאליברס - סוזן הנצ'רד
ריצ'רד אוונס - ריצ'רד ניוסון
רונלד לייסי - ג'ושוע ג'ופ
פיטר בורק - אייבל ויטל
אוויס באנייג' - גברת גודאינף
הפקה

הסדרה צולמה בקורפה קאסל (אנ') שבמחוז דורסט באנגליה, ובמחוז דבון.
הערות שוליים

↑  אתרי צילום של "ראש העיר קסטרברידג'" באתר IMDb
רחל איידלסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בנובמבר 1958 (בת 65) אלאטיר, רוסיה 
 הישג בולט:  8 פעמים אלופת בלארוס לנשים
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב-אמן לנשים (מ-1995)
 מד כושר מרבי:  2370 (ינואר 1996)
 מד כושר נוכחי:  2065 (מרץ 2020)
 מדינה:  ברית המועצות, בלארוס
 
רחל איידלסון (בבלארוסית: Рахіль Эйдэльсон; נולדה ב-14 בנובמבר 1958 בויטבסק) היא שחמטאית סובייטית-בלארוסית ממוצא יהודי בדרגת רב-אמן לנשים.
נכון למרץ 2020, מדורגת במקום ה-12 מבין הנשים ובמקום ה-85 בדירוג הכללי בבלארוס לפי מד כושר.
ביוגרפיה

רחל איידלסון נולדה בויטבסק.
בשנת 1987 היא השתתפה באליפות ברית המועצות בשחמט לנשים וסיימה במקום הרביעי. בשנת 1988 היא סיימה במקום השני בתחרות בינלאומית בבלגרד.
איידלסון הייתה 8 פעמים אלופת בלארוס בשחמט (1985, 1989, 1993, 1995, 1997, 1998, 2003 ו-2004). שנים רבות היא הייתה חברה בנבחרת בלארוס בתחרויות שונות.
קבלת דרגות בינלאומיות

1988 - אמן בינלאומי לנשים
1995 - רב-אמן לנשים.
רחל איידלסון באולימפיאדת השחמט

בין השנים 1994 ל-2004 השתתפה איידלסון ב-4 אולימפיאדות שחמט:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | מד כושר | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
|  1994 | 2 | בלארוס | 2215 | 5.5 מ-10 | 4+ 3= 3- | 55.0 | 15 קבוצתי, 13 אישי |
|  1998 | 1 | בלארוס | 2315 | 5.5 מ-12 | 5+ 1= 6- | 45.8 | 32 קבוצתי, 37 אישי |
|  2000 | 1 | בלארוס | 2360 | 3 מ-9 | 2+ 2= 5- | 33.3 | 24 קבוצתי, 76 אישי |
|  2004 | 3 | בלארוס | 2268 | 7 מ-10 | 5+ 4= 1- | 70.0 | 27 קבוצתי, 7 אישי |
הערות שוליים

↑  Eidelson, Rakhil - Women's Chess Olympiads, באתר אולימפבייס (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רוח מזרחית (כתב עת)

| --- | --- |
 מו"ל:  האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם 
 תאריכי הופעה:  2005–הווה (כ־19 שנים) 
 שפה:  עברית 
 אתר רשמי
 
רוח מזרחית הוא כתב עת אלקטרוני שפורסם לראשונה בינואר 2005 על ידי החברה המזרחית הישראלית. במתכונתו הראשונה נערך כתב העת על ידי מזכיר החברה דאז, אסף דוד.
נכון ל-2010 כתב העת מתפרסם מטעם האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם (ממשיכתה של החברה המזרחית הישראלית) ומרכז דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב. העורכים הנוכחיים (נכון ל-2010) הם שני תלמידי מחקר: עידן בריר (עורך ראשי, אוניברסיטת תל אביב) ושי זהר (עורך משנה, האוניברסיטה העברית בירושלים).
מתכונתו של כתב העת דומה לזו של גיליונות "המזרח החדש" משנותיו הראשונות כרבעון. הוא כולל מאמרים העוסקים בהיסטוריה על גווניה השונים, בהיבטים תרבותיים בחיי החברות המאכלסות את המזרח התיכון, בדגש על מאמרי דעה ומאמרים היסטוריוגרפיים קצרים. במקביל, הוא מכיל מדורים שונים ובהם קולנוע, ספרות, אינטרנט, תרגום מערבית לעברית.
שאיפתו של כתב העת היא לנצל את מתכונתו האינטרנטית הדינמית כדי לקדם פרסומים פרי עטם של כלל בעלי העניין בתחום לימודי המזרח התיכון, האסלאם ותרבויות האזור. נשמר כאן מקום מיוחד לתלמידים לתארים מתקדמים כעורכי מדורים וככותבים, לצדם של אנשי סגל בכיר המרבים לכתוב בו אף הם.
החל מסוף שנת 2010 מתפרסמת מטעם מרכז דיין ואילמ"א הגרסה האנגלית של כתב העת, Sharqiyya, ובמסגרתה מתורגמים מאמרים ומדורים נבחרים מעברית לאנגלית.
הגיליון האחרון של "רוח מזרחית", גיליון 14, פורסם בדצמבר 2011.
בשנת 2023 הוחלט באילמ"א לחדש את פרסום כתב העת וביוני 2024 פורסם הגיליון ה-15. הגיליון החדש הורכב מארבעה חלקים שונים. החלק הראשון הוקדש לרשימות בנושאי היסטוריה, חברה ותרבות. החלק השני כלל מדור מיוחד המוקדש למאורעות ה-7 באוקטובר ולהשלכותיהם על המדינה והחברה בישראל. החלק השלישי הוקדש לפרופסור מנחם מילסון ולמילונו החדש שראה אור בגרסה מודפסת ואילו החלק הרביעי הוקדש לפרסומים אחרונים של חברי אילמ"א. העורכים החדשים הם שני תלמידי מחקר: רועי שלומי מאוניברסיטת בר-אילן ומיקי לוזון מהאוניברסיטה העברית.
קרב טולוז (721)

קרב טולוז (בצרפתית: Bataille de Toulouse) נערך בין צבא דוכסות אקיטן הנוצרית, בפיקודו של אודו מאקיטן, לבין צבא בית אומיה המוסלמי, בפיקודו של מושל אל-אנדלוס, אל-סמע אבן מאליכ אל-חולאני. הקרב הסתיים בניצחון האקיטנים על הצבא המוסלמי, שפלש לדוכסות והטיל מצור על העיר טולוז, ועצר לזמן מה את התקדמותם מתחומי העיר נרבון מערבה אל תוך אקיטן.