stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ח'אלד אל-אסעד
ביוגרפיה

ח'אלד אל-אסעד נחשב לחלוץ בארכאולוגיה הסורית. היה לו תואר בהיסטוריה ובחינוך מאוניברסיטת דמשק. במהלך הקריירה שלו הוא עסק בחפירות ובשימור של תדמור. משנת 1963 ואילך כיהן כמנהל רשות העתיקות בתדמור במשך 40 שנה, עד לפרישתו בשנת 2003, כדי להפוך למומחה במחלקת העתיקות והמוזיאונים. ממצאיו הארכאולוגיים הביאו לקביעת תדמור כאתר מורשת עולמי של ארגון אונסק"ו.
הוא שלט בשפה הארמית ותרגם טקסטים בשפה זו עד שנת 2011.
בשנת 2001 הכריז על גילוים של 700 מטבעות כסף מהמאה ה-7, הנושאים את דמותם של המלכים ח'וסרו הראשון וח'וסרו השני מהאימפריה הסאסאנית ששלטה בפרס לפני הכיבוש המוסלמי של פרס. בשנת 2003 היה חלק מצוות סורי-פולני שחשף פסיפס מהמאה ה-3 שתיאר מאבק בין אדם לחיה מכונפת. הוא תיאר את הפסיפס כ"אחת התגליות היקרות ביותר שנעשו אי פעם בפלמירה".
הוא היה חבר במפלגת הבעת' הסורית (אנ') מאז 1954. קיבל את אות מסדר ההערכה של הרפובליקה של פולין (אנ')‏ (1998).
היה אב ל-11 ילדים, 6 בנים ו-5 בנות, ששמה של אחת מהן זנוביה, על שמה של זנוביה מלכת תדמור. כאשר פרש בשנת 2003, העביר את שני תפקידיו באתר בתדמור לבנו ואליד. דווח ששניהם נעצרו על ידי דאעש באוגוסט 2015. גורל בנו עדיין אינו ידוע.
ביוגרפיה > מותו

במאי 2015 עברה תדמור לשליטתו של ארגון המדינה האסלאמית (דאעש). ח'אלד אל-אסעד עזר לפנות את המוזיאון של העיר עוד לפני ההשתלטות של דאעש, הנוהג לבזוז עתיקות ולהשמידן או למוכרן לצורך מימון פעולותיו. אל-אסעד נתפס, ואנשי דאעש ניסו לגרום לו לגלות להם את המקום שבו עזר להחביא את המוצגים.
מאז 27 במאי 2015, התיאטרון הרומי בתדמור שימש כמקום להוצאה להורג פומבית של מתנגדי דאעש. סרטון וידאו שנעשה על ידי דאעש מראה את הריגתם של 20 אסירים בידיהם של מוציאים להורג בני עשרה, לעיני מאות גברים וילדים.
ח'אלד אל-אסעד עונה במשך חודש ימים כדי להשיג מידע על אוצרותיה החבויים של העיר, אך סירב למסור כל מידע לשוביו. ב-18 באוגוסט 2015 נלקח אל-אסעד בן ה-81 לכיכר העיר, שם נושא-חרב רעול-פנים ערף את ראשו אל מול קהל. גופתו ערופת הראש והספוגה בדם הוצגה לראווה כשהיא קשורה בחוט אדום לעמוד חשמל בכיכר מרכזית בתדמור החדשה (ולאחר מכן על עמוד רומי בעיר העתיקה) וראשו מונח על הרצפה בין רגליו והמשקפיים עדיין מורכבים עליו. על מותניו נתלה שלט המפרט את "פשעיו": נאמנות לנשיא סוריה בשאר אל-אסד, ייצוג סוריה ב"וועידות של כופרים" והיותו "מנהל עבודת האלילים" בתדמור, ביקור באיראן, ויצירת קשר עם אח בשירותי הביטחון הסוריים.
בתגובה למותו הודיע דאריו פראנצ'סקיני (אנ'), השר האיטלקי למורשת ופעילויות תרבות ותיירות (אנ'), שדגלי כל המוזיאונים באיטליה יורדו לחצי התורן לכבודו של אל-אסעד. אונסק"ו והמנהלת הכללית של הארגון, אירינה בוקובה, גינו את רצח אל-אסעד, באומרם: "הם רצחו אותו כי הוא לא הסכים לבגוד במחויבותו העמוקה לתדמור. כאן הוא הקדיש את חייו".
פרסומים

Asaad, Khaled (1980). Nouvelles découvertes archéologiques en Syrie [New archaeological discoveries in Syria] (in French). Damascus: Direction général des antiquités et des musées.
Asaad, Khaled; Bounni, Adnan (1984). Palmyra. Geschichte, Denkmäler, Museum (in German). Damascus: Direction général des antiquités et des musées.
Gawlikowski, Michael; Asaad, Khaled (1995). Palmyra and the Aramaeans. ARAM periodical 7. Oxford: The ARAM Society for Syro-Mesopotamian Studies.
Asaad, Khaled (1995). Restoration Work at Palmyra. ARAM Periodical 7 (1): 9–17.
Asaad, Khaled; Yon, Jean-Baptiste (2001), Inscriptions de Palmyre. Promenades épigraphiques dans la ville antique de Palmyre (= Guides archéologiques de l’Institut Français d’Archéologie du Proche-Orient Bd. 3). Institut Français d’Archéologie du Proche-Orient, Beirut 2001
Asaad, Khaled; Schmidt-Colinet, Andreas (eds) (2013), Palmyras Reichtum durch weltweiten Handel. Archäologische Untersuchungen im Bereich der hellenistischen Stadt. 2 vols. Holzhausen, Vienna 2013
הערות שוליים

↑  Syrian archaeologist 'killed in Palmyra' by IS militants, באתר ה-BBC‏, 19 באוגוסט 2015
↑  Khaled al-Asaad: Authority on the antiquities of the Syrian city of Palmyra who was devoted to studying and protecting its treasures, באתר האינדיפנדנט 21 באוגוסט 2015
↑  Two more 'EverySyrian' heroes murdered while protecting our shared cultural heritage (המשך המאמר), באתר opednews.com ‏21.8.15
↑  Italy’s museums honour archaeologist murdered by Isil, באתר theartnewspaper.com‏, 21.8.15
↑  'Profile: Khaled al-Asaad, Syria's 'Mr Palmyra, באתר ה-BBC‏, 19 באוגוסט 2015
↑  Syrian Expert Who Shielded Palmyra Antiquities Meets a Grisly Death at ISIS’ Hands, באתר הניו יורק טיימס, 19 באוגוסט 2015
↑  UNESCO condemns ISIS beheading of Palmyra archeologist, Italian museums fly flags at half-mast, באתר הרדיו והטלוויזיה הסוריים 22.8.15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007399981705171  PLWABN: 9810632766005606  GND: 131925121  ICCU: BVEV071729  ISNI: 0000 0000 6124 1079  LCCN: n88676707  NDL: 00477774  NTA: 071551174  RERO: 02-A013501395  SELIBR: 247192  SUDOC: 029357373  VcBA: 495/137564  VIAF: 38499832   WorldCat (עם VIAF): 38499832
קלוד בלבסטר

| --- | --- |

 לידה:  8 בדצמבר 1724 דיז'ון, צרפת 
 פטירה:  9 במאי 1799 (בגיל 74) פריז, הרפובליקה הצרפתית הראשונה 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
קלוד בַּלְבַּסְטְר (בצרפתית: Claude Balbastre‏ 8 בדצמבר 1724 – 9 במאי 1799) היה מלחין, נגן עוגב, צ'מבליסט ונגן פורטפיאנו צרפתי. הוא היה אחד המוזיקאים המפורסמים ביותר בתקופתו.
קורות חייו

קלוד בלבסטר נולד בדיז'ון בשנת 1724. תאריך לידתו המדויק היה שנוי במחלוקת, אך גילוי רישום ההטבלה שלו מאמת את התאריך שנקבע, 8 בדצמבר.
לאביו של בלבסטר, בֶּנְיְין (Bénigne), היו 18 ילדים משני נישואים; קלוד היה ה-16 במספר. אביו היה נגן עוגב בכנסייה בדיז'ון. את שיעוריו הראשונים במוזיקה למד מאביו, אחר המשיך בלימודיו אצל קלוד ראמו, אחיו הצעיר של ז'אן-פיליפ ראמו, המוזיקאי הצרפתי המפורסם ביותר בתקופתו, גם הוא בן דיז'ון. לא ידוע דבר על לימודים נוספים בדיז'ון, אבל ב-1743 התמנה לנגן עוגב בקתדרלת סן אטיין. עד 1748 חיבר מוזיקה לעוגב וכמה יצירות לצ'מבלו בדיז'ון.
בלבסטר התיישב בפריז בשנת 1750 ולמד שם אצל פייר פברייה, שאת מקומו תפס בהמשך כנגן עוגב בכנסיית סן רוש. ז'אן-פיליפ ראמו עזר לבלבסטר ופרש עליו את חסותו כשהשתקע בפריז, והודות לכך מצא בלבסטר את מקומו במהירות וביעילות בחוגי המוזיקה של העיר ובחברה הגבוהה שלה. הקריירה שלו הייתה מזהירה: הוא ניגן בקונסרט ספיריטואל ב-1755 קונצ'רטו לעוגב פרי עטו, ומבקר מוזיקה אלמוני כתב עליו ב"מרקור דה פראנס" (מאי 1755, עמ' 181-180)
"מסיה בלבסטר ניגן קונצ'רטו לעוגב פרי עטו, שהפתיע וצודד את כל קהל המאזינים; נגינתו המבריקה גרמה לכלי זה להצטלצל באופן סמכותי ויצרה רושם, שהוא לבדו זכאי להנהיג את כל יתר. מן הנמנע להפריז בשבחי ... כשרונו היחיד במינו של מסיה בלבסטר."
לאחר הצלחה זו המשיך להופיע לעיתים קרובות בקונסרט ספיריטואל עד 1782, בנגינת קונצ'רטי משלו (שלא שרדו) וכן עיבודים לקטעים מאופרות בנות התקופה.
בלבסטר היה לנגן עוגב בקתדרלת נוטרדאם ובקאפלה המלכותית, התמנה לצ'מבליסט בחצרו של מלך צרפת, שם לימד את המלכה מארי אנטואנט, והיה נגן עוגב בחצרו של לואי-סטניסלס-זאווייר, רוזן פרובאנס, מי שעתיד להיות לואי השמונה עשר, מלך צרפת. כה גדולה הייתה תהילתו של בלבסטר, שהארכיבישוף של פריז, כריסטוף דה בומון, נאלץ לאסור עליו לנגן בכמה מטקסי התפילה בסן רוש, משום שהכנסייה התמלאה עד אפס מקום כשבלבסטר ניגן.
תיאור של אחד מטקסי התפילה האלה בסן רוש מביא ד"ר צ'ארלס ברני, ובו הוא מספר, כי ביום א', 17 ביוני 1770, הקדים לקום מסעודתו כדי לשמוע את נגינתו של בלבסטר "המהולל" בכנסיית לה רוש. "בלבסטר ניגן בכל הסגנונות כשליווה את המקהלה. גם כשזו שרה את המגניפיקט, ניגן בלבסטר בין פרק לפרק במשך דקות אחדות, פוגות, אימיטציות ומוזיקה מכל סוג ומין, אפילו שירי ציידים וג'יגים, והקהילה לא הופתעה ולא נפגעה, עד כמה שיכולתי לשפוט."
בארני ביקר בביתו של בלבסטר ודיווח, כי ברשותו צ'מבלו יפה במיוחד מתוצרות ראקרס: "אחרי הכנסייה הזמין אותי מסיה בלבסטר לביתו, לראות צ'מבלו ראקרס משובח, שאותו קישט מבפנים ומבחוץ בציורי סצנות מאופרות של ראמו, בעידון המשתווה לזה של המרכבה או אפילו תיבת ההרחה המשובחת ביותר שראיתי מעודי בפריז." עוד דיווח, כי בלבסטר מחזיק בבעלותו "עוגב גדול מאוד, מצויד בדוושות, שאולי נחוץ לעוגבר צרפתי לצורך תרגול; זהו כלי גדול וגס מדי לחדר רגיל, והקלידים שלו רועשים כאלה שבכנסיית סן רוק (כך)." בארני מספר, שבלבסטר היה ביחסים טובים מאוד עם מלחין עמית, ארמן-לואי קופרן, שאותו הציג לפני בארני, המציין, "שמחתי לראות שני אנשים נכבדים באותו משלח יד, והם גלויי לב וידידותיים איש עם רעהו."
ב-1763, נשא בלבסטר לאישה את מארי-ז'נבייב אוטטר, בתו של החלילן והמלחין ז'אק-מרטין אוטטר ונצר למשפחה מפורסמת של מוזיקאים נורמניים. בתקופת המהפכה הצרפתית, היה בלבסטר עלול להימצא בסכנת חיים מחמת קשריו עם האצולה וחצר המלכות, אבל הוא הסתגל למצב הפוליטי החדש וניגן את המנוני המהפכה ושיריה בעוגב שלו. עם זאת, הוא איבד את משרותיו הרשמיות וכן, באופן זמני, את הפנסיה שלו. הוא מת בפריז בשנת 1799.
יצירתו

יצירות המקלדת של בלבסטר מגוונות באופיין, רבות מהן במסורת המפוארת של פרנסואה קופרן או של ז'אן-פיליפ ראמו, אך שומרות על עצמאות סגנונית. יצירות אחרות מודרניות יותר וקרובות יותר לסגנון של סקרלטי. יצירה שהתחבבה עליו כנראה במיוחד הייתה ה"פסטורלה" שלו בלה מז'ור, כי הוא הורה לכתוב אותה על לוח השם שעל הצ'מבלו שלו, בתאריך 6 באוגוסט 1767. עוד יצירה שלו ששרדה היא פרלוד לא שקול, שהיה או אחד האחרונים שכתב לצ'מבלו או הראשון (וכנראה האחרון) לפסנתר.
הערות שוליים

↑  Baptismal record of Claude Balbastre
↑  אלאן קרטיס ואחרים, "קלוד בלבסטר" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  קרטיס ואחרים, גרוב
↑  קרטיס ואחרים, גרוב
↑  קרטיס ואחרים, גרוב
↑  קרטיס ואחרים, גרוב
↑  קרטיס ואחרים, גרוב
↑  קרטיס ואחרים, גרוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007448718805171  PLWABN: 9810640799905606  BIBSYS: 5087236  BNE: XX1775616  BnF: cb13891086m (data)  CiNii: DA06887653  GND: 124264751  ICCU: MUSV073403  ISNI: 0000 0001 1591 6351  LCCN: n80020483  LNB: 000240357  MusicBrainz: 8480a69d-c982-4b2f-aad5-b30019555d72  NKC: mzk2003205884  NLA: 35731284  NSK: 000516734  NTA: 095477357  RERO: 02-A022695106  SNAC: w6mk6qc5  SUDOC: 071029680  VIAF: 7573063   WorldCat (עם VIAF): 7573063
שניצל (סרט)

| --- | --- |
פוסטר של הסרט שניצל
פוסטר של הסרט שניצל
 בימוי:  אסף אפשטיין
 הופק בידי:  אסף אפשטיין עדי פלדמן
 תסריט:  אסף אפשטיין
 עריכה:  טל קלר
 שחקנים ראשיים:  נוה צור אולגה ברדוקוב אריק משעלי ניר מליק עדי פלדמן
 מוזיקה:  עמית פוזננסקי
 צילום:  עידן ששון
 מדינה:  ישראל
 הקרנת בכורה:  יולי 2014
 משך הקרנה:  22 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט קצר מדע בדיוני קומדיה
 דף הסרט ב־IMDb
שניצל (באנגלית: Schnitzel) הוא סרט קצר מז'אנר המדע בדיוני-קומדיה ישראלי שכתב, הפיק וביים אסף אפשטיין ובו מככבים נוה צור, אולגה ברדוקוב, אריק משעלי, ניר מליק ועדי פלדמן.
עלילה > תקציר

חייזר מהחלל החיצון נוחת בסופרמרקט ולובש דמות של שניצל. נער צעיר, קובי צוקר (נוה צור), לוקח על עצמו אתגר שהוצב בפניו על ידי מושא אהבתו, מאיה קפלינסקי (אולגה ברדוקוב), של הבאת כמה פריטים עבורה מתוך הסופרמרקט. השיגעון מתחיל לחגוג כאשר קובי נכנס לסופר ופוגש שם את "שניצל" החייזר.
עלילה > דמויות

קובי צוקר (נוה צור)
מאיה קפלינסקי (אולגה ברדוקוב)
שמעון הקצב (אריק משעלי)
שרגא השומר (ניר מליק)
קופאית (עדי פלדמן)
נוסע על רולרבליידס (אורי זעירא)
סבתא (אנה לייבוביץ')
צורחת בתנועה (זרינה קניזו)
בני (נבון דסה)
בברמן (יובל מלכה)
אמא של קובי (קול) (מרינה קאגן)
כתב רדיו (עודד לאופולד)
דיילת גבינות (שירה רפאל)
שחקן דמות ממוחשבת / עובד מזמר (אדם דונהוף)
שניצל (קול) (יעל שחר)
הפקה

הסרט שניצל הופק בישראל בארבעה מקומות עיקריים. הסצנות בתוך הסופרמרקט צולמו בחצור הגלילית בעוד שהסצנות החיצוניות שלו צולמו במשמר השרון. סצנות אחרות כגון זו של הכביש הכפרי צולמה בגעש. הפקות אולפן התבצעו בתל אביב.
מוזיקה מקורית עבור הסרט נכתבה והופקה על ידי עמית פוזננסקי.
הסרט גם עושה שימוש באנימציה ממוחשבת ליצירת דמותו של "שניצל" החייזר ששולבה ונשזרה ביחד עם הצילומים החיים.
פרסים

פסקול מקורי (עמית פוזננסקי) - פסטיבל הקולנוע של דרום קרוליינה (2015)
סרט בינלאומי הכי טוב - פסטיבל הקולנוע של דרום קרוליינה (2015)
סרט מדע בדיוני הכי טוב - פסטיבל הקולנוע הייארט (לבל, ויומינג) (2015)
סרט התבגרות הכי טוב - פסטיבל הקולנוע של מנהטן (2015)
מפיק הכי טוב של סרט זר - פסטיבל הקולנוע הבינלאומי במדריד (2015)
הערות שוליים

1 2  "שניצל", באתר IMDb
↑  Hyart Film Festival this weekend in Lovell, קרלי ווס, עיתון לבל כרוניכל, 18 ביוני 2015
↑  Manhattan Film Festival (2015 Award Winners) - אוכזר 1 באוגוסט 2015
↑  Best Producer of a Foreign Language Film 2015, אתר הפסטיבל, אוכזר 1 באוגוסט 2015
נו (תיאטרון)

נוֹ (ביפנית: 能) היא אחת מצורות תיאטרון הדרמה המוזיקלית העיקריות ביפן ששורשיה במאה ה-14. תיאטרון הנו מאופיין בחינניות מאופקת וספרטנית ובשימוש במסכות.
ב-2008 הכיר ארגון אונסק"ו בתיאטרון הנו כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
היסטוריה

תיאטרון הנו התפתח יחד עם סוג המחזה הקומי המבוצע איתו המכונה קיוגן מצורות אומנות עממיות ואריסטוקרטיות שונות הכוללות דנגאקו, שיראביוֹשי וגאגאקו. תיאטרון הנו התגבש לצורתו הנוכחית בתקופת אשיקאגה על ידי המחזאים קאנאמי (1333 – 1384) ובנו זאמי (1363 – 1443). זאמי כתב מספר רב של מחזות הכלולים בין 250 המחזות הקלאסיים המבוצעים כיום. כמו כן כתב זאמי הסברים על העקרונות האסתטיים השולטים בנו והוראות כיצד יש לחבר, לשחק, לביים וללמד מחזות נו.
בתקופת אדו (1603 - 1868) היה הנו אמנות הבמה הרשמית של הממשל הצבאי. לשליטים הפאודלים היו קבוצות נו פרטיות. הנו הניח את היסוד לצורות דרמה אחרות כדוגמת הקבוקי. בתקופת מייג'י, על אף שאיבדו את החסות הממשלתית, קיבלו הנו והקיוגן הכרה רשמית כשתיים משלוש צורות הדרמה הלאומיות.
המקורות למחזות הנו

סיפור הייקה, סיפור מימי הביניים על עלייתו ונפילתו של שבט טאירה, שבמקור הושר על ידי נזירים עיוורים שליוו עצמם ב"ביווה" (סוג של כלי פריטה יפני), מהווה מקור חשוב לחומרים עבור הנו (וצורות דרמטיות מאוחרות יותר), בייחוד מחזות של לוחמים. מחברי המחזות הסתמכו גם על קלאסיקה יפנית מתקופת נארה ומתקופת הייאן ועל מקורות סיניים.
המחזות

יש כ-250 מחזות ברפרטואר הקלאסי של מחזות הנו המועלים כיום, והם מתחלקים על פי נושאים לחמש קטגוריות:
קטגוריה ראשונה: מחזות על אלים.
קטגוריה שנייה: מחזות על לוחמים.
קטגוריה שלישית: מחזות על נשים.
קטגוריה רביעית: מחזות על טירוף.
קטגוריה חמישית: מחזות על שדים.
הנוהג בתקופת אדו היה להעלות במשך יום הופעות תחילה את ה"אוקינה/קאמיוטה": מחזה מיוחד המשלב ריקוד עם פולחן שינטו שהוא מחזה הנו העתיק ביותר. ואחריו מחזה אחד מכל אחת מחמש הקטגוריות על פי סדר הקטגוריות. בין כל מחזה נו היה מועלה מחזה קיוגן. בין חמש הקטגוריות, המחזות על נשים הם בעלי הקצב האיטי ביותר, אך גם הפואטיים ביותר וברמה הגבוהה ביותר של האידיאל אסתטי הקרוי "יוּגן", מונח מתאר אלגנטיות שקטה ויופי מעודן ובר־חלוף.
מחזה נו טיפוסי אורך בדרך כלל בין 30 ל-120 דקות. בין מופעים של מחזות נו ובהפסקות מספקים קטעי קיוגן את הממד הקומי.
המחזות > מחזות נו מפורסמים

(החלוקה לקטגוריות על פי בית הספר קנזה)
גבירת החצר אאוֹי ("אאוי נו אואה" קטגוריה רביעית)
דוֹג'וֹג'י (קטגוריה רביעית)
גלימת הנוצות ("האגוֹרוֹמוֹ" קטגוריה שלישית)
עריסת הבאר ("איזוּטסוּ" קטגוריה שלישית)
רוח מרתקת ("מטסוּקאזֶה" קטגוריה שלישית)
קומאצ'י בסְקידֶרֵה (קטגוריה שלישית)
גשר אבן ("שאקיוֹ" קטגוריה חמישית)
האלף השתיין (שוֹג'וֹ" קטגוריה שלישית)
יוֹרימסה (קטגוריה שנייה)
יוּיה (קטגוריה שלישית)
הדמויות

הדמות הראשית במחזה נו קרויה שיטֶה (仕手, シテ), ומופיעה לעיתים עם בן לוויה אחד או יותר הקרוי צוּרֶה. במחזות רבים הוא מופיע במחצית הראשונה של ההצגה כדמות רגילה המתחלפת במחצית השנייה בזהותו האמיתית כרוחו של אדם מפורסם שמת מזמן. בדרך כלל מגלם אותו השחקן את שתי הדמויות. הדמות המשנית קרויה "ואקי" והוא לרוב כהן דת שהשאלות שהוא מפנה לדמות הראשית עוזרות בפיתוח העלילה. בצד הבימה ממוקמת בדרך כלל מקהלה שמטרתה לתאר את הרקע ואת הסיפור. לעיתים המקהלה מתארת את מחשבותיה ורגשותיה של הדמות על הבמה ואף שרה שורות בודדות עבור הדמויות.
השחקנים

יש ארבע קטגוריות ראשיות של שחקני נו, ושמונה קטגוריות של תפקידים בנו.
השיטקאטה – הוא הצורה הנפוצה של שחקן נו. הוא מבצע תפקידם שונים ביניהם:
שיטה (שחקן ראשי)
צוּרה (בן /בת לווייה השיטה)
ג'יאוטאי (מקהלה, בדרך כלל 6–8 שחקנים)
קוֹקן (עוזר בימה, בדרך כלל 2–3 שחקנים)
הואקיקאטה מבצע את תפקיד ה"ואקי", תפקיד משני המקביל לשייט.
הקיוגנקאטה מבצעים קטעי קיוגן קומי בזמן ההצגה ובהפסקות.
ההיאשיקאטה נגנים המנגנים בארבעת הכלים בשימוש בתיאטרון הנו. החליל ושלושה סוגים של תופים.
מחזה נו טיפוסי כולל את כל הקטגוריות של השחקנים
יש ביפן כיום כ-1500 שחקני נו מקצוענים וצורת האומנות הזו ממשיכה לשגשג. חמשת בתי הספרים הקיימים למשחק הנו הם "קנזה" (観世), "הושו" (宝生), "קומפארו" (金春), "קיטה" (喜多) ו"קונגו" (金剛). בכל בית ספר ישנה משפחה מובילה הידועה כ-סוה-קי וראש כל משפחה זו רשאי ליצור מחזות חדשים או לערוך שירים קיימים. אגודת שחקני הנו היא פאודלית למדי באופייה ומגינה בקפדנות על המסורות שהתקבלו מהאבות הקדמונים.
הבימה והתלבושות

מחזה הנו מתרחש על בימה חשופה עשויה מהינוקי (סוג של ברוש יפני). הבימה ערומה למעט ה"קאגאמי-איטה" ציור של עץ אורן ברקע הבימה. קיימים הסברים רבים למשמעות העץ, אחד הנפוצים הוא שהעץ מסמל את הדרך בה אלוהויות יורדות לארץ בפולחן השינטו. מאפיין ייחודי נוסף לבימה הוא ה"האשיגאקרי", גשר צר משמאל לבימה שבו עושים השחקנים הראשיים שימוש על מנת להיכנס לבימה. בקאבוקי התפתח אביזר זה ל"האנאמיצ'י".
בניגוד לבימה שאינה מקושטת, תחפושות השחקנים מרהיבות. שחקנים רבים, במיוחד אלו בתפקיד ה"שיטה" (Shite), לובשים בגדי משי עם רקמת זהב.
תנועה ושירה

הנו אינו תיאטרון המתיימר לייצג את המציאות. כל התנועות במחזה מסוגננות וקבועות מראש. לחלק מהתנועות יש משמעות ולאחרות יש משמעות אסתטית מופשטת ותפקידן להעביר את רגשותיהם של הדמויות הראשיות, משום כך ניתן להגדיר את הנו כמחול. לעיתים, כשנוצר מתח דרמטי בזמן הסיפור הדמויות עוצרות ולעיתים כשהמקהלה שרה מבצעים השחקנים צעדי מחול נמרצים.
נו הוא הצגה מוּשרת ובשל סיבה זו, יש שמכנים אותה אופרה יפנית. עם זאת, השירה בנו עושה שימוש בסולם טונאלי מוגבל ובקטעים ארוכים החוזרים על עצמם בתחום מוזיקלי צר. המוזיקה בבירור אינה במרכז השירה בנו. עם זאת התמליל הוא פיוטי ומתבסס כמעט באופן בלעדי על קצב החמש-שבע-חמש המוכר לכל מי שיודע על הואקה המוקדמת וההייקו המאוחר הרבה יותר, תוך חיסכון בהבעה ושפע רמיזות.
מסכות במחזות נו

לכל המסכות בנו (能面 "נו" - יכולת, או 面 "אומוטה" מסיכה) יש שמות.
בדרך כלל רק הדמות המרכזית, ה"שיטה" עוטה מסכה. עם זאת, במקרים מסוימים עוטה גם הצורה מסכה, בייחוד עבור תפקידי נשים. השימוש במסכות הנו נועד לשרטט דמות נשית או בלתי אנושית (אלוהית, שטנית, או חיה). קיימות גם מסכות נו שנועדו לייצג צעירים או זקנים. מצד שני, שחקן נו שאינו עוטה מסכה משחק בתפקיד של גבר מבוגר בשנות העשרים, שלושים או ארבעים לחייו. גם השחקן המשני "ואקי" אינו עוטה מסכה.
שחקן מנוסה העוטה מסכה מסוגל להעביר הבעות רגש שונות בעזרת תנוחת הראש והתאורה. מסכה דוממת נראית כאילו היא שמחה, עצובה או מציגה מגוון הבעות מעודן. מחקרים של מייקל ג'. ליונס מהמעבדות לתקשורת ורובוטיקה אינטליגנטית בקיוטו, יפן ורות קמפבל מה"קולג' האוניברסיטאי של לונדון, בחנו היבט יוצא דופן זה של המסכות.
דבי עושה את דאלאס

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ג'ים קלארק 
 הופק בידי:  ג'ים קלארק 
 תסריט:  מריה מינסטרה
 עריכה:  האלס ליפטוס
 שחקנים ראשיים:  במבי וודס, רוברט קרמן (בשם הבמה ריצ'רד באלה), כריסטי פורד (בשם הבמה מיסטי וינטר), רובין בירד, אריק אדווארדס, ריקי או'ניל (בשם הבמה שרי טארט)
 מוזיקה:  ג'רארד סמלר
 צילום:  בילי באד
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  VCX, Cabaret Video
 שיטת הפצה:  film reel 
 הקרנת בכורה:  1978
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פורנוגרפי 
 סרטים בסדרה:   Debbie Does Dallas (1979) Debbie Does Dallas 2 (1981) Debbie Does Dallas 3 (1985) Debbie Does Dallas 4 (1988) Debbie Does Dallas 5 (1988) Debbie Does Dallas Again (1993) Debbie Does Dallas 20th Anniversary Edition (1994) Debbie Does Dallas: The Next Generation (1998) Debbie Does Dallas '99 (1998) Debbie Does Dallas: The Revenge (2003) Debbie Does Dallas: East Vs West (2004) Debbie Does Dallas Again (2007) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
דבי עושה את דאלאס (באנגלית: Debbie does Dallas) הוא סרט פורנוגרפי משנת 1978 בכיכובה של במבי וודס. עלילת הסרט מתמקדת בקבוצת מעודדות המנסות להרוויח כסף במטרה לשלוח את דבי, הדמות הראשית, לדאלאס, טקסס, במטרה לנסות ולהתקבל ל"נערות הבוקרים של טקסס" ("Texas Cowgirls"), קבוצת מעודדות פיקטיבית המבוססת על קבוצת המעודדות האמיתית של קבוצת הדאלאס קאובויס. השחקנית הראשית, במבי וודס, ניסתה להתקבל לקבוצה בחייה האמיתיים, אך נופתה במהלך המבחנים. הסרט נחשב מצליח במיוחד, ומכר 50 אלף עותקים כשיצא בווידאו, מה שהפך אותו לסרט הווידאו הפורנוגרפי המצליח ביותר בתקופתו. הוא נחשב לאחד הסרטים החשובים ביותר במה שמוגדר כ"עידן הזהב של הפורנו", ונחשב גם היום לאחד מסרטי הפורנו המוכרים והידועים ביותר.
למרות שמו של הסרט, עלילתו אינה מתרחשת בדאלאס, והדמות הראשית אינה מקיימת יחסי מין עם דמויות מדאלאס.
לסרט יצאו מספר סרטי המשך וסרטי ספין אוף, ביניהם דבי עושה את ניו אורלינס, דבי עושה את וול סטריט, דבי עושה את דאלאס פעם נוספת וסרט נוסף שאינו קשור לסדרה, אך הוליד זיכיון משלו בשם דבי עושה כלים (Debbie Duz Dishes). בשנת 2002 הוצג לראשונה מעל במות אוף ברודוויי מחזמר המבוסס על הסרט, בשם דבי עושה את דאלאס: המחזמר (Debbie Does Dallas: The Musical) המחזמר אינו כולל סצנות מין מפורשות, אותן מחליפים שירים, ונכון לשנת 2015 הוא מוצג עדיין בארצות הברית ומחוצה לה.
הפקה

את הסרט ביים והפיק דייוויד באקלי תחת שם הבמה ג'ים קלארק. חלק מהסצנות צולמו במגרש הספורט של ברוקלין קולג' ובספרייה של מכון פראט בברוקלין, ניו יורק, ללא ידיעת ההנהלה וללא קבלת אישור. בעבר נפוצה שמועה לא מבוססת שטענה כי חלק מהסצנות צולמו באוניברסיטת סטוני ברוק בניו יורק, כולל סצנת הספרייה. חקירה בנושא העלתה כי הסיכויים לכך אינם סבירים, ונשיא חברת ההפקה מסר שהטענה אינה מעוגנת במציאות.
סוגיות משפטיות

קבוצת המעודדות של הדאלאס קאובויס הגישה תביעה נגד אחד מבתי הקולנוע שהציגו את הסרט בניו יורק בדרישה שלא יציג את הסרט, בטענה להפרת זכויות יוצרים ואף ניצחה בה (The Dallas Cowboys Cheerleaders v. Pussycat Cinema). בית המשפט לערעורים של ארצות הברית עבור הסבב השני אישר את החלטת בית המשפט המחוזי ותיאר את הסרט כ"סרט מיני מגעיל ומבחיל". טענת קבוצת המעודדות המקורית הייתה כי מפיקי הסרט יצרו חיקוי של מדיהן והשתמשו בהם לפרסום הסרט. בית הקולנוע טען כי המדים הם פריט פונקציונלי, אך הסבב השני מסר כי "ברור הוא גם כי אם עיצובו של פריט הוא לא פונקציונלי אך הוא רכש משמעות משנית, העיצוב שלו יכול להפוך לסימן רשום גם אם הפריט עצמו הוא פונקציונלי." ההחלטה ספגה ביקורת על בסיס פגיעה בחופש הביטוי, אך הסבב השביעי ציין בהחלטה אחרת כי "בלבול לגבי מימון או אישור, גם אם הסימן עצמו אינו מטעה את הצרכנים לגבי מקור הסחורה" יכול להספיק לטענה על הפרת זכויות יוצרים לפי חוק לנהאם(אנ').
בתיק נוסף שהתנהל בניו יורק (United States v. Various Articles of Obscene Merchandise) נמצא כי הסרט אינו מגונה.
דו"ח מיס(אנ') של הוועדה של היועץ המשפטי של ממשלת ארצות הברית בנושא פורנוגרפיה שפורסם ב-1986 סיפק תיאורים גרפיים של סצנות הסקס בסרט וציטוטים לא מצונזרים של הדיאלוגים בו, דבר שתרם כנראה להפיכתו של הדו"ח לרב מכר.
מפיצי הסרט שכחו לכלול אזהרת זכויות יוצרים בסרט כשהופץ. לאור זאת, בתיק שהתנהל בבית המשפט האזורי פסק השופט כי הסרט עבר באופן בלתי חוזר לרשות הציבור.
המשכים, רימייקים והשפעה תרבותית

הסרט הניב מספר סרטי המשך ורימייקים. על פי מאגר "Internet Adult Film Database" ישנם בזיכיון לא פחות מ-12 סרטים שהופקו בין השנים 1979 ל-2007. בספר Pornography and Seriality: The Culture of Producing Pleasure משנת 2013 צוטט העיתונאי דייוויד סליידן באומרו ש"לאף סרט פורנוגרפי לא נעשתה כמות רימייקים בתדירות גדולה כמו לדבי עושה את דאלאס".
להלן רשימת הסרטים בזיכיון, לפי IAFD:
Debbie Does Dallas (1979)
Debbie Does Dallas 2 (1981)
Debbie Does Dallas 3 (1985)
Debbie Does Dallas 4 (1988)
Debbie Does Dallas 5 (1988)
Debbie Does Dallas Again (1993)
Debbie Does Dallas 20th Anniversary Edition (1994)
Debbie Does Dallas: The Next Generation (1998)
Debbie Does Dallas '99 (1998)
Debbie Does Dallas: The Revenge (2003)
Debbie Does Dallas: East Vs West (2004)
Debbie Does Dallas Again (2007)
בין הספינאופים ניתן למצוא את הסרטים:
Debbie Duz Dishes (1986)
Debbie Does 'Em All (1986)
Debbie Does Wallstreet (1991)
Debbie Loves Dallas (2007)
בשנת 2001 הועלה בפסטיבל הבינלאומי להצגות פרינג' בניו יורק המחזמר "דבי עושה את דאלאס: המחזמר" מאת סוזן ל' שוורץ. שנה לאחר מכן, בשנת 2002, החל המחזמר להציג אוף ברודוויי. בניגוד לסרט עליו הוא מבוסס, המחזמר אינו מציג יחסי מין מפורשים או עירום דבר שעורר אכזבה בקרב חלק מהצופים, שכן השמועות גרסו כי המחזמר כולל סצנות מפורשות, ומפיקיו לא טרחו לְהָזֵם אותן. המחזמר הציג ברחבי העולם, לעיתים תוך שהוא נוקט זווית "עסיסית" יותר וכוריאוגרפיה מפורשת יותר. הסיפור, הדיאלוגים והדמויות נותרו נאמנים למדי לסרט המקורי, כשבמקום סצנות המין נוספו שירים. חלק מהשירים נוספו לצורך יצירת אפקט קומי. נכון ל-2015 המחזמר מוצג עדיין ברחבי העולם.
בשנת 2005 במסגרת סדרה תיעודית בשם הצד האפל של הפורנו (אנ') של ערוץ 4 הבריטי הופק סרט תיעודי המתאר את תהליך ההפקה ומסע הפרסום של הסרט. בין השאר מנסה הסרט להתחקות אחר תעלומת במבי וודס, כוכבת הסרט שנעלמה מתעשיית הפורנו קצת לאחר הפקת הסרט, על רקע חשדות לקשרים שלה עם המאפיה והסתבכויות עם ה-FBI. הסרט כלל ראיונות עם רובין בירד, שכיכבה לצידה בסרט ועם ביל קלי, סוכן FBI בדימוס שהיה מעורב במבצע ללכידת מפיקי פורנו.
יהדות ניו יורק

יהודים עם אריזות מצות וקמח למצות בניו יורק ב-1908
יהודיות עם דגלי ארצות הברית ועם אבנטים ביידיש ובאנגלית מפגינות נגד העבדת ילדים. ניו יורק 1909
מנהג תשליך על גשר ויליאמסבורג בראש השנה ב-1909
גולדה מאיר מבקרת בבית ספר כנרת (Kinneret Day School) - בית ספר יהודי (Jewish day school) בברונקס ב-1949
יהדות ניו יורק הייתה הקהילה היהודית הראשונה בארצות הברית עם תחילת התיישבותה בניו אמסטרדם ההולנדית, שהפכה לעיר ניו יורק. מאז המשיכה התיישבות זו בניו יורק במספרים גדולים וכיום אזור העיר הוא השני בעולם מבחינת מספר היהודים הגרים בו, לאחר מטרופולין גוש דן.