יהדות מוסול
הקהילה בימי הביניים

החל מהמאה ה-6 לפנה"ס ועד למאה ה-13, הונהגה הקהילה היהודית במוסול על-ידי מנהיגים מקומיים שכונו "נשיאים", שהיו על-פי המסורת בעלי ייחוס לבית דוד, עובדה שהעניקה להם את הלגיטימציה לעמוד בראש הקהילה. הייחוס לבית דוד התבסס על כך שבשנת 571 לפנה"ס, הוגלו מלכי יהודה לבבל על-ידי נבוכדנצר השני, והקימו צאצאים המכונים ראשי הגולה. אישים אלה שימשו כסמכות קהילתית ופוליטית של יהודי בבל.
ההיסטוריון הערבי בן המאה ה-9 אל-בלאד'רי (820-892) מספר שכשהמוסלמים כבשו את העיר, בסביבות שנת 637 לספירה, במקום כבר היה רובע יהודי מבוסס, ותיאור דומה ניתן על-ידי בן דורו, הגאוגרף אבן אל-פקיה (סביבות 902). בשנת 770, מינה הח'ליף העבאסי אל-מנסור (712-775) למשרת מושל העיר מוסול כולה את מוסא בן מוסעב, שעל-פי תיאורו של הכרוניקן מיכאל הסורי (נ' 1199) היה יהודי.
בספרו של החוקר עזרא לניאדו, "יהודי מוצל" נכתב כי: "תקופה ארוכה לאחר מכן שוב לא נודע דבר על יהודי מוסול פרט לכך, שבאמצע המאה ה-10, מוזכר הפילוסוף היהודי אבן סעיד אל-מוצלי, שפנה על-ידי יהודי אחר, אל פילוסוף ערבי נוצרי, בבקשה ליישב כמה שאלות פילוסופיות שהתעוררו אצלו. שמו אל-מוצלי מעיד על כך שישב במוסול (ערבית: אל-מוצל) או מוצאו ממנה. שאלותיו מעידות על ידע עמוק בספרות הפילוסופית היוונית".
בתחילת המאה ה-10, מוסול הייתה מרכז לימוד יהודי בולט והקהילה שמרה על קשרים הדוקים עם יהודי בגדאד. כאשר ראש הגולה, הרב דניאל בן-חסדאי, שישב בבגדאד, מת בשנת 1174 מבלי להותיר אחריו יורש זכר, מונה אחד משני נשיאי גלות מוסול, שעל-פי המסורת היו מצאצאיו של יאשיהו מלך יהודה, למשרת ראש הגולה וכיהן במסגרתה בין השנים 1175-1190. תחת הנשיאים, בקהילה היהודית בעיר הונהגה מערכת של חוקים שבה כל יהודי שילם מס בגובה דינר אחד לשנה, מחציתו לשלטונות המוסלמים וחציו השני לנשיאים. בבעלות הנשיאים היו שדות וכרמים ואף ניתנה להם הסמכות לכלוא עבריינים. מספר קברים ואתרים קדושים הקשורים לנביאי המקרא שנמצאים במוסול ובסביבתה, הפכו לאתרי עלייה לרגל הן ליהודים והן למוסלמים. קברו של הנביא נחום ובית הכנסת הצמוד אליו בעיירה אלקוש הסמוכה למוסול, היוו אף הם יעד מסורתי לעלייה לרגל, במיוחד בחג השבועות.
לאחר נפילתה של הח'ליפות העבאסית במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-12, נאלצו יהודי מוסול להתמודד בכוחות עצמם עם שליטים מקומיים (אַטַבֶּגִים), ולעיתים קרובות אף שימשו להם כיועצי חצר וכאנשי כספים. תקופה זו היית רצופה טלטלות פוליטיות משמעותיות שנגרמו משילוב של גורמים, וביניהם השיבוש של נתיבי הסחר במזרח התיכון על-ידי מסעות הצלב; ועלייתם של השושלת הסלג'וקית ושושלות טורקיות אחרות שאיתגרו את הריבונות העבאסית. אולם האתגר הגדול ביותר שניצב בפני הקהילה היהודית במוסול הייתה הופעת התנועה המשיחית של משיח השקר היהודי, דוד אלרואי במאה ה-12, שמשכה אליה יהודים מרחבי הח'ליפות, לרבות ממוסול. טענותיו המשיחיות של אלרואי קראו ליהודי הקווקז והארצות הסמוכות למרוד בשלטון המוסלמי, ואף להתקבץ למטרת כיבוש ירושלים. כיוון שאלרואי קרא למרד במשטר הסלג'וקי ששלט בח'ליפות העאסית, הורה הסולטאן לכלאו. ראשי הקהילה היהודית של מוסול, רבי זכאי הנשיא ורבי יוסף בורהאן אל-מולק, ששימש כאסטרולוג של השליט המקומי, מסרו מכתבים מראש הגולה ומגאוני בגדאד לאלרואי בדרישה ממנו לחדול ממעשיו החתרניים, עקב דרישת השליט המוסלמי, והאיומים שהשמיע בדבר הריגתם של יהודים בתחומי הח'ליפות אם אלרואי לא יעצר. למרות שפרשת שחרורו של אלרואי מהמעצר מוטלת בספק, נראה שאם באמת נכלא, עלה בידיו להשתחרר מהכלא, ולחזור לעיר אל-עמאדיה. בשלב מסוים הצליחו אלרואי ותומכיו להשתלט על מצודת העיר, אך הדבר הביא לתגובה קשה מצד השלטונות הסלג'וקיים, ולהריגתו של אלרואי בערך בשנת 1163. לפי גרסאות רבות, המושל של אזור מוסול, סיף א-דין גאזי הראשון, שיחד את חמיו של אלרואי, וזה חדר למצודת אל-עמאדיה, שיכר את חתנו, והרגו במיטתו לאחר שנרדם.
תחת השליט הסלג'וקי, אטבג זנגי (1127-1146) ובניו, שביקשו לאחד את הממלכות הקטנות בסביבת מוסול, להתפשט דרומה לסוריה, ובהמשך לבצע מתקפה משותפת על הצלבנים בארץ ישראל, גדלה הקהילה היהודית בעיר. למעשה, יהודים רבים שסבלו מהצלבנים בארץ ישראל הגיעו למוסול והעמידו עצמם תחת חסות השליטים המוסלמים, שנמנעו מלפגוע בהם. על אף שלא ביקר בעיר, ב-1165 דיווח הנוסע בנימין מטודלה (1130-1173), כי "במוסול חיים כ-7,000 יהודים ובראשם עומד רבי זכאי הנשיא שטען כי מוצאו משושלת דוד". הנוסע היהודי מהמאה ה-12, רבי פתחיה מרגנסבורג, שביקר במוסול כעשר שנים מאוחר יותר, מצא יותר מ-6,000 יהודים שהונהגו בידי שני נשיאים: דוד ושמואל, שני בני דודים לבית דוד. כזכר לתנועתו של אלרואי, תיאר רבי פתחיה את "המשך השכיחות של הציפייה המשיחית בקהילה היהודית". שבעים שנה לאחר מכן, המשורר-הנוסע האנדלוסי, יהודה אלחריזי (1165-1225), ציין כי "בעוד שיהודי מוסול היו משגשגים ומקפידים כלפי חוץ, החיים היהודיים שם הצטמצמו לפורמליזם בלבד וחסרי מרץ אינטלקטואלי ורוחני".
הפלישות המונגוליות במאה ה-13 החריבו את האזור ושיבשו קשות את חיי היהודים במוסול. לאחר תקופה קצרה של שגשוג במהלך שלטונו של מייסד השושלת האילח'אנית, הולאגו ח'אן (1218-1265), ותחת הווזיר היהודי סעד אל-דוולה (1240-1291), חלה הידרדרות מהירה בחיי הקהילה, לאחר שזו הייתה נתונה למגבלות קשות שהביאו אותה לכדי עוני. טימור לנג (1336-1405), שכבש את העיר בסוף המאה ה-14, גרם נזק רב לתושביה המוסלמים, אולם איפשר למיעוטים הדתיים שחיו תחת שלטונו לנהל את חייהם באופן שליו יחסית. לראיה, לא ידוע על קיומו של מרד נוצרי או יהודי כלשהו נגד טימור או שושלתו במאות ה-14 וה-15. שלטונו של טימור השפיע על יהודי פרס ומרכז אסיה במובן שהיעדר היררכיות חברתיות נוקשות תחת המוסד השלטוני גרם לכך שלא הייתה קטגוריה מיוחדת עבור היהודים, זאת בניגוד ליהודים במערב הנוצרי או במדינה הממלוכית. יהודי האימפריה של טימור יכלו להחזיק בתים ואדמות, האוריינטציה המקצועית היהודית המשיכה להיות בדרך כלל כמו שהייתה בתקופת הח'ליפות הערבית. היהודים עדיין עסקו במסחר, ברפואה ובתרגום, עבדו כצבעים, סנדלרים, חקלאים, ולמעשה מילאו תפקידים שאינם מנהליים, כלכליים, משפטיים או צבאיים.
במאות ה-16 וה-17 הייתה משפחת ברזאני, שמקורה במוסול, משפחת הרבנים המפוארת ביותר באזור. הרב שמואל ברזאני (1560-1633), שהיה מוטרד ממצבם התורני הירוד של יהודי האזור ומהמחסור במנהיגים רוחניים ופוסקי הלכה, הקים מספר ישיבות, לרבות במוסול עצמה, כדי לטפח בהן תלמידי חכמים שיוכלו לשמש את הציבור כרבנים, חזנים ושוחטים. הישיבות הללו התקיימו מתרומות של נדבנים יהודים תושבי האזור. כחלק מהמאמץ לשמר קשרים עם הקהילה היהודית בבגדאד, נישאו בני הזוג ברזאני עם בני משפחת מזרחי, אחת ממשפחות הרבנים המפורסמות ביותר של בגדאד. אסנת ברזאני (1590–1670), בתו של רבי שמואל ורעייתו של רבי יעקב מזרחי, שקברה בעיר הפך לימים לאתר עלייה לרגל, הוכרה כתנאית כהוקרה על למדנותה, ואף ניהלה את הישיבה במוסול לאחר מות אביה ובעלה.