stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב גליל
ספריו

הכרת הביאולוגיה והאקולוגיה של דבקון הזית, 1934
ההפריה בפרחים, הוצאת הקיבוץ המאוחד וסמינר הקיבוצים, 1952
קינאטיקה של גאופיטים : להכרת צמחי הבצלים והפקעות של ארץ-ישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"א 1961
התאנה, החברה להגנת הטבע - בית ספר שדה הר מירון, 1979
הפיקוס - עץ בר ועץ נוי, הוצאת החברה להגנת הטבע, 1980
הערות שוליים

↑  יעקב גליל באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  דב איתן, הוקם גרעין לאוניברסיטה בתל אביב, מעריב, 6 בספטמבר 1953.
↑  צבי אילן, גן נפתולסקי לצמחיית ישראל, דבר, 11 ביוני 1978.
↑  חובבי טבע בארץ יקיימו כנס בן 5 ימים באילת, דבר, 3 באפריל 1959.
↑  מרים גליל באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  בוטנאים מאוניברסיטת ת"א יצאו לקניה למחקר שקמים, מעריב, 13 בינואר 1966;
אברהם רותם, מה היה "מקצועו" של עמוס הנביא?, מעריב, 16 במרץ 1966;
שפי גבאי, השקמה - עץ האהבה, דבר, 3 בינואר 1967, המשך.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307951605171  ISNI: 0000 0004 0305 8312  LCCN: n88011862  VIAF: 299464145   WorldCat (עם VIAF): 299464145 
סיור לימודי בנושא פריחה והאבקה ביערות הכרמל, 1976
יחסי מקסיקו–שווייץ

| יחסי מקסיקו–שווייץ |
| --- | --- |
מקסיקו: שווייץ


מקסיקו: שווייץ
שטח (בקילומטר רבוע)
1,964,375: 41,277
אוכלוסייה
131,133,866: 8,933,409
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,788,887: 884,940
תמ"ג לנפש (בדולרים)
13,642: 99,060
משטר
רפובליקה נשיאותית פדרלית: רפובליקה קונפדרטיבית

נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו (מימין) נפגש עם מקבילו השווייצרי יוהאן שניידר-אמאן בעת ביקור האחרון במקסיקו, 2016
יחסי מקסיקו–שווייץ הם היחסים הדו-צדדיים בין מקסיקו לבין שווייץ. שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי ובאו"ם.
היסטוריה

קשר רשמי בין מקסיקו לשווייץ הוקם בשנת 1827. באותה שנה פתחה שווייץ משרד דיפלומטי במקסיקו סיטי. בשנת 1832 חתמו שתי המדינות על חוזה של "ידידות ומסחר" ומקסיקו פתחה משרד דיפלומטי בבזל. בשנת 1945 שתי המדינות כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים, ובשנת 1946 פתחה מקסיקו משרד דיפלומטי בברן. בשנת 1958 שתי המדינות שדרגו את משלחותיהן הדיפלומטיות לשגרירויות.
שווייץ שומרת על פרופיל בינלאומי ברמה גבוהה מפני שהיא מארחת כמה סוכנויות של האו"ם וארגונים בינלאומיים אחרים בז'נבה. מדי שנה מתקיים בדאבוס הפורום הכלכלי העולמי ובכירים מקסיקנים ברמה גבוהה, כולל הנשיא המקסיקני נוסעים לשווייץ להיפגש עם פוליטיקאים שווייצרים ואנשי עסקים.
בשנת 2016 חגגו שתי המדינות 70 שנה ליחסים דיפלומטיים. בשנת 2017 התגוררו במקסיקו כ-5,200 אזרחים שווייצרים.
הסכמים דו-צדדיים

שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו-צדדיים כגון הסכם תחבורה אווירית (1966); הסכם בנושא הימנעות ממיסוי כפול והעלמת מיסים (1994); הסכם לקידום והגנה הדדית על השקעות (1995); הסכם בנושא סיוע מנהלי הדדי בענייני מכס (2008); מזכר הבנות בנושא שיתוף הפעולה בין הסוכנות המקסיקנית לשיתוף פעולה בינלאומי לפיתוח (AMEXCID) והסוכנות השווייצרית לפיתוח ושיתוף פעולה (2013); מזכר הבנות בשיתוף פעולה בריאותי (2016) והסכם לשיתוף פעולה קולנועי (2017).
חינוך

Colegio Suizo de México, הוא בית ספר יסודי ותיכוני שווייצרי במקסיקו, שמעניק חינוך למשפחות השווייצרים הגולה; יש לו קמפוסים בקוארנבקה, מקסיקו סיטי, וקרטרו.
תחבורה

יש טיסות ישירות בין קנקון לציריך של חברת אדלווייס אייר.
יחסי מסחר

בשנת 2001 חתמה מקסיקו על הסכם סחר חופשי עם איגוד הסחר החופשי האירופי הכולל את איסלנד, ליכטנשטיין, נורווגיה ושווייץ. בשנת 2018 הסתכם המסחר ההדדי בין מקסיקו לשווייץ ב-2.6 מיליארד דולר. בין השנים 1999–2016 השקיעו חברות שווייצריות במקסיקו יותר מ-9 מיליארד דולר. מספר חברות רב-לאומיות שווייצריות מבוססות ופועלות במקסיקו, כמו קרדיט סוויס, הולצ'ים, נסטלה, נוברטיס ו-UBS. חברות רב-לאומיות מקסיקניות כמו Cemex ו-Vitro פועלות בשווייץ.
נציגויות דיפלומטיות

מקסיקו מחזיקה בשווייץ שגרירות בברן ו-2 קונסוליות בז'נבה ולוגאנו. מאידך, שווייץ מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי ו-3 קונסוליות בקנקון, גוודלחרה ומונטריי.
יחסי סין – קוריאה הדרומית

| יחסי סין – קוריאה הדרומית |
| --- | --- |
הרפובליקה העממית של סין: קוריאה הדרומית


סין: קוריאה הדרומית
שטח (בקילומטר רבוע)
9,596,967.75: 99,720
אוכלוסייה
1,418,507,662: 51,704,841
תמ"ג (במיליוני דולרים)
17,794,782: 1,712,793
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,545: 33,126
משטר
קומוניזם: דמוקרטיה פרלמנטרית

שגרירות סין בסיאול, דרום קוריאה
יחסים בינלאומיים בין הרפובליקה העממית של סין וקוריאה הדרומית כוננו באופן רשמי ב-24 באוגוסט 1992. לאורך שנות ה-1950, 1960, 1970, ו-1980 סין הכירה באופן רשמי רק בקוריאה הצפונית, וקוריאה הדרומית בתורה הכירה רק ברפובליקה של סין (טאיוואן). קוריאה הדרומית הייתה למדינה האסייתית האחרונה שכוננה יחסים עם הרפובליקה העממית של סין. בשנים האחרונות[דרושה הבהרה], סין וקוריאה הדרומית הכריזו פעמים רבות על כוונה לשפר את השותפות האסטרטגית והקואופרטיבית במגזרים שונים.[דרוש מקור] מסחר ותיירות היו היעדים החשובים ביותר לחיזוק. למרות מחלוקת קשה בין המדינות בנוגע להצבת טילי THAAD אמריקאים בשטחה של קוריאה הדרומית, בסוף אוקטובר 2017 סיימו המדינות תקופה בת כשנה של קשיים דיפלומטיים ומאז ניכרת עבודה משותפת לחיזוק שיתוף הפעולה בכל התחומים תוך הגדרת הרמוניה של אינטרסים ביניהן.
יוסף טסלר

|  מידע אישי |
| --- | --- |
 לידה:  1905
 פטירה:  אחרי 1963 ולפני 1988
 
יוסף טסלר (1905 – ?) היה כדורגלן בקבוצות שונות באירופה ומאמן כדורגל הונגרי-ישראלי, שאימן בין היתר במכבי תל אביב והוביל אותה לזכייה באליפות לעונת 1957/1958, כשסיימה את עונת הכדורגל בליגה הראשונה ללא הפסד, ובנוסף זכתה בגביע המדינה והשלימה דאבל עונתי.
ביוגרפיה

טסלר נולד בשנת 1905 בעיר בודפשט שבהונגריה, ושיחק כדורגל מגיל 15 במספר קבוצות, הבולטת שביניהן היא קבוצת הפאר ההונגרית מ.ט.ק. בודפשט, ושיחק בנבחרת הנוער של הונגריה. לאחר מכן עשה טסלר את דרכו ככדורגלן במדינות אירופאיות אחרות, כאשר גם שיחק וגם אימן בהונגריה, בצ'כוסלובקיה, פולין, גרמניה ורומניה. טסלר העיד כי בכל מדינה שיחק בתפקיד שונה במערך, כאשר ברומניה היה בלם, בפולין שיחק כקשר, ובהונגריה וצ'כוסלובקיה שיחק כמגן.
באפריל 1957 עלה טסלר לישראל והופנה על ידי מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית להתיישב בקריית גת, שם לא הצליח להתאקלם, ולבסוף עבר להתגורר בתל אביב. במשרתו הזמנית כפקיד במשרד לשילומים, הציע לו מאמן הכדורגל אגון פולק שעבד גם הוא במשרד, לאמן את מכבי תל אביב, שהייתה חסרת מאמן באותה התקופה, וכך הגיע טסלר לאמן את מכבי תל אביב בתיווכו של פולק. השידוך הצליח, וכבר בעונה הראשונה בהיותו מאמן הקבוצה הדריך אותה בעונת 1957/1958 לאליפות המדינה, בה זכה ללא הפסד של הקבוצה בליגה, ובנוסף זכתה הקבוצה בגביע המדינה והשלימה דאבל שני בהיסטוריה מבחינתה. בעונה שלאחר מכן סיימה הקבוצה במקום השלישי בלבד, אך זכתה בגביע המדינה בפעם השנייה ברציפות, וטסלר התפטר בגלל חילוקי דעות בינו לבין הנהלת המועדון.
לאחר מכן אימן טסלר בהפועל רמלה שעלתה לראשונה לליגה א' (ליגת המשנה) והקבוצה סיימה במקום ה-10 והצליחה להישאר בליגה בעונה זו. ביוני 1961 מונה טסלר למאמן מכבי נתניה שם אימן למשך עונה אחת. לאחר מכן, בשנת 1963 מונה למאמן פ.צ. וינה.
הערות שוליים

1 2  דיוקנאות : המאמן המאושר, הארץ, 13 ביולי 1958
↑  הפועל רמלה;מאמן: יוסף טסלר, עיתון חרות, 3  בינואר 1960
↑  טסלר למכבי נתניה, בספורט, עיתון חרות, 25 ביוני 1961
↑  טסלר - מאמן פ.צ. וינה, מעריב לספורטאים, עיתון מעריב, 5 בספטמבר 1963
יעקב קלינג

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1942 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  5 ביולי 2015 (בגיל 72) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  תיכון עירוני ה' (תל אביב) 
 עיסוק:  מוזיקאי, מנצח תזמורות כלי נשיפה
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  קרן יער 
 
יעקב קלינג (11 בדצמבר 1942 - 5 ביולי 2015) היה מוזיקאי, מנצח תזמורות כלי נשיפה ונגן קרן יער ישראלי.
ביוגרפיה > נעוריו

יעקב קלינג נולד בתל אביב. יעקב גדל בבית חובב מוזיקה בו הוריו (שהגיעו לארץ מליטא) נהגו לשיר, חבבו אופרות ומוזיקה קלאסית, ניחוחות המוזיקה הראשונים אותם ספג יעקב. בגיל 5 וחצי, אמו שלחה אותו ללמוד פסנתר. הוא למד עד גיל 7. לאחר מכן, בין השנים 1950–1951 נסע עם אמו לביקור קרובים – חצי שנה בארצות הברית וחצי שנה באורוגוואי. לאחר שנה, חזר לארץ והמשיך בלימודי הפסנתר, על אף שלא אהב זאת במיוחד. באותה תקופה, נמשך לכדורגל ולחברותא השכונתית התל אביבית, אך מודה כי אמו תמיד דאגה "למשוך" אותו ללימודי המוזיקה. באותה תקופה נמשך יעקב למוזיקת "הרוק אנד רול" שהפכה תופעה מוזיקלית שסחפה את העולם, ונהג לנגן במסיבות הסלון שירי הרוק אנד רול הפופולריים של ג'רי לי לואיס, ליטל ריצ'רד ועוד. יעקב למד בתיכון עירוני ה' בתל אביב בשנים 1956 - 1960.
ביוגרפיה > שירותו בצה"ל

בשנת 1960 התגייס לצה"ל ובעזרת לימודי הקונטרבס אצל דב כץ, נגן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הוא הוזמן להיבחן אצל שלום רונלי-ריקליס, מפקד תזמורת צה"ל, שקיבל אותו לתזמורת על סמך לימודים של כמה חודשים אצל דב כץ לתזמורת הגדנ"ע וצה"ל. הבוחנים, שהתרשמו מכישוריו המוזיקליים של יעקב, התלהבו ממנו והם שכנעו אותו להתקבל לתזמורת ואמרו כי יש לו עתיד כמוזיקאי. המנצח והמלחין נעם שריף לימד את קלינג יסודות מוזיקליים ושירותו בתזמורת היה כנגן קונטרבס (לא פסנתרן). לאחר זמן קצר, עבר לנגן בקרן יער וניגן בכלי זה לאורך שירותו הצבאי. 10 חודשים לאחר שהצטרף לתזמורת, ניגן על הקרן, במקביל לתזמורת צה"ל, גם באופרה הישראלית.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה לאחר שחרורו מצה"ל

לאחר שחרורו מצה"ל, בסוף 1962, הצטרף לתזמורת הסימפונית חיפה, ניגן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית וגם המשיך לנגן באופרה הישראלית. במקביל, החל ללמד נגינה על קרן יער במרכז למוזיקה ביפו בין השנים 1963–1978. בשנת 1964, החל לנגן במחזות הזמר של גיורא גודיק ב"אלהמברה". המחזמר הראשון בו ניגן היה "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ". לאחר מכן, ניגן שנתיים במחזמר "קזבלן". קלינג ניגן גם ב"כנר על הגג" בניצוחו של רפי פסחזון.
ביוגרפיה > הקריירה המוזיקלית

בסוף שנות ה-60 החל לנגן בפסטיבלים השונים: פסטיבלי הזמר והפזמון, פסטיבלי שירי הילדים, פסטיבל שירים חסידיים וכו'. כמו כן השתתף כנגן קרן בהקלטות של מיטב אמני ישראל. בין ההקלטות הבולטות בהן נשמעת הקרן שלו היו בהקלטותיו של אריק איינשטיין: "הגר", "שבת המלכה", ריסים" וכו'. בין השנים 1965–1996, במשך 31 שנה, ניגן בהצגה "עוץ לי גוץ לי" בתיאטרון הקאמרי. בנוסף, השתתף ב"קאמרי" בהרכבים מזדמנים כ"חמישיית מתכת", "חמישיית עץ" וכו' שניגנו מוזיקה קלאסית בעיקר.
למעשה, החל משנות ה-60 הפך קלינג לנגן הקרן המוביל בתחומו בארץ והקרן שלו ליוותה עשרות אם לא מאות הקלטות, שחלקן הפכו נכסי צאן ברזל במוזיקה הישראלית. בשנת 1979 השתתף כנגן בשיר זוכה האירוויזיון – "הללויה" שביצעה גלי עטרי בליווי להקת חלב ודבש. בשנת 1987 ניגן בתיאטרון הקאמרי בהצגה -"עלובי החיים". כמו כן, לאורך השנים הקים תזמורות כלי נשיפה רבות עליהן ניצח ורבים מתלמידיו (היו לו אלפי תלמידים) הפכו שם דבר בעולם בתחום הנגינה בקרן. הוא הדריך בין השאר את תזמורת "גליל תחתון" וניצח על תזמורת בנתניה. בשנת 1986 הקים את תזמורת רמת גן לכלי נשיפה, הפעילה עד היום. בשנת 1996, עם סיום ההפקה של "עוץ לי גוץ לי", הפסיק קלינג לנגן עקב הירידה בביקוש לנגני הקרן במוזיקה הקלה.
יעקב קלינג המשיך ללמד ולנצח לכל אורך חייו, עד שנאלץ להפסיק בשל מצבו הרפואי. כשפרש מהוראה וניצוח, בתחילת שנת 2015 נערך אירוע הוקרה גדול לכבודו בתיאטרון גבעתיים, לשם הגיעו מוזיקאים רבים כדי לחלוק לו כבוד. ב-5 ביולי 2015 נפטר יעקב קלינג ממחלת הסרטן והותיר אשה, שתי בנות - קרן קלינג והדס קלינג ובן - תומר קלינג, המנגן בכ-20 כלי נגינה וממשיך את דרכו המוזיקלית של אביו.
ב-2015 החליט קונסרבטוריון רמת גן להנציח את יעקב קלינג ולקרוא לתזמורת כלי הנשיפה העירונית שאותה הוא הקים על שמו.
יעקב מנגן בתזמורת, 1960
יהדות אפטא

אפטא (בפולנית: Opatów; ביידיש ועברית: אפטא, אפט) היא עיירה בפולין, בשוויינטוקז'יסקיה (Świętokrzyskie Voivodeship – הצלב הקדוש). היא בירתו של מחוז אופטוב. אוכלוסייתה מונה 6,658 אנשים (סוף 2010). אופטוב נמצאת באזור פולין קטן כשנהר אופטובקה (Opatówka) מחלק את העיר לשני חלקים.
חיים יהודיים באפטא במאה ה-16

נראה שהיהודים התיישבו לראשונה באפטא במאה ה-16. ב־1538 התגוררו שם ארבע משפחות יהודיות, אבל רק בשנות ה-30 של המאה ה-17 מוזכר בכתב רחוב היהודים (או עיר היהודים) שנמשך מהחלק הצפוני של חומת העיר עד כיכר השוק. "עיר היהודים" הייתה, למעשה, אוטונומית בחלקה והיהודים היו אחראים בעצמם לשמירה עליה. עם עלייה בהגירת יהודים מגרמניה לפולין גדלה קהילת אפטא. היה זה למרות חששם של התושבים המקומיים שהיהודים ישלטו במסחר ובמלאכה. הם פנו למלך בבקשה שיגביל את מספר הסוחרים ובעלי המלאכה היהודים, במיוחד בתחומי האריגה, האפייה והפרוות. המלך הסכים לדרישותיהם ואסר על היהודים לעסוק במקצועות אלה. התושבים המקומיים גם התלוננו שהיהודים אינם ממלאים את חובותיהם כתושבים. כתוצאה מכך שמה העיר מכשולים רבים בפניהם כאשר רצו לקנות אדמה עבור בית עלמין וכאשר רצו לבנות בתים פרטיים ברחוב שלהם. עם זאת, אחרי זמן לא רב הוסרו ההגבלות על רכישת אדמה והיהודים, מצדם, הסכימו לכסות חלק מהוצאות העיר. ב־1658 חידש המלך יאן השני את זכותם של היהודים לקנות אדמה ולסחור באפטא.
התפתחות הקהילה היהודית באפטא הסתיימה עם מלחמות השוודים במחצית המאה ה-17. רחוב היהודים עלה בלהבות ומה שלא נשרף נבזז על ידי החיילים. ב־1656 שוחררה אפטא על ידי חיילי ההטמאן הפולני סטפן צ'רנייצקי (Stefan Czarniecki). עם הפסקת הקרבות בא המלך יאן קזימיר לעזרת הקהילה היהודית. בצו מ־1657 הוא הרשה להם לבנות בתים חדשים כדי להחליף את אלה שנחרבו בשריפות וכן הרשה להם לסחור ולהחזיק בחנויות ובאטליזים. המלכים שבאו אחריו אישרו את הזכויות האלה.
אבל, עוד לפני שהיהודים יכלו לבנות פקדו אותם אסונות אחרים. ב־1680 החריבה שרפה את רוב הרחוב היהודי ואחריה פרצה מגפה שרבים מתו בה. ב־1689 נאשמו שני יהודים בחילול הדת הקתולית, האשמה שהייתה עלולה להמיט אסון על בני הקהילה. כדי להיחלץ מהסכנה נתנה הקהילה היהודית 1000 זהובים לקפיטולה של אפטא ומאז הפכה מתנה זו למס חובה.
במאה ה-18 ובמיוחד בתקופה בה חלק של פולין סופחה לאוסטריה (1793–1807), כאשר ההגבלות על רחוב היהודים בוטלו, גדל מאוד מספר היהודים באפטא. פעילותם הכלכלית התרחבה וכללה מקצועות חדשים וחשובים. בנוסף לקמעונאות התפתח סחר בדגן, עצים, ביצים, בקר ומוצרים חקלאיים. אחדים מן היהודים שלטו בשיווק היבול החקלאי של כל האזור. היו ששכרו אחוזות ותפעלו אותן בעצמם. בסוף המאה ה-19 נטלו היהודים חלק פעיל בתיעוש העיר. ב־1890 פתחו היהודים שני מפעלים לעיבוד עורות ובית חרושת לייצור סוכר. בחלק הראשון של המאה ה-20 נפתח בית-מלאכה לצביעת בדים. אבל גם עם כל ההתפתחויות האלה נשאר מקור פרנסתם העיקרי הסחר הזעיר ואומנות.
חיים יהודיים באפטא במאה ה-16 > סוגיות משפטיות של היהודים באפטא

במאות ה-16 וה-17 הייתה קהילת אפטא חברה בוועד ארבע ארצות. נציגים מאפטא השתתפו בישיבות של הוועד. כמה מהם היו בין המעריכים שקיבלו ייפוי כוח מהוועד להעריך את חובות המיסים של כל קהילה יהודית.
יהודי אפטא ניהלו משנת תכ"ו 1666 עד המאה ה-20 פנקס שכלל את כל התקנות שנכתבו על ידי ראשי הקהילה. היה עותק של הפנקס בארכיון בית הכנסת המרכזי בוורשה אשר אבד בשואה אבל לפני זה הספיקו כמה חוקרים להדפיס חלקים ממנו. מן הפנקס אנחנו למדים על עצמאותן של אגודות אחדות (חברות) בנוגע לקהילה הרשמית ותלותם של בעלי המלאכה היהודים (חייטים ופרוונים) בגילדות הנוצריות. כך, היו בעלי המלאכה היהודים צריכים לשלם דמי חבר לגילדות אבל הגילדות ציינו במפורש שהן לא חייבות לבוא לעזרתם.
בראש הארגונים היהודים הייתה ועדה בת 11 איש: שלושה גבאים, שני נאמנים וחמישה מנהלי חשבונות. רשימת ההוצאות בפנקס משקפת את היחס בין המנהיגות והקהילה לבין האצולה ופקידי הממשל. כמו כן רשומות הוצאות הנסיעה של ראשי הקהילה לפגישות עם הממשלה בוורשה לרגל ניסיונות ההשתדלות שלהם אצל בעלי הסמכות שם. בין ההוצאות הקבועות ישנם תשלומים לחזנים ולמשוררים, בדרך כלל חזנים נודדים שהגיעו לאפטא לשבת או לחג כדי לנהל את התפילה וכן לדרשנים שביקרו במקום. היה לקהילה דרשן קבוע. רשומות שם הוצאות לכאלה שנסעו לארץ ישראל, קרנות לפדיון שבויים, עזרה לאוספי צדקה נודדים ולנושאים רבים נוספים.
חיים יהודיים באפטא במאה ה-16 > מוסדות יהודיים באפטא

במהלך המאה ה-16 נבנה בית הכנסת הראשון באפטא והוקדש מקום לבית עלמין. מאוחר יותר הוקמו כמה אגודות צדקה – ביקור חולים, הכנסת כלה והכנסת אורחים עבור נוסעים בדרכים. במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 נוסד תלמוד תורה על ידי הקהילה שם למדו רוב הילדים היהודים.
חיים יהודיים באפטא במאה ה-16 > מנהיגים יהודים באפטא

בין הרבנים שכיהנו באפטא אלה הם הידועים ביותר: ר' משה מ"ת (מ"ת ראשי תיבות של מרביץ תורה) שנפטר ב-ה'שס"ו 1606, היה תלמידו של רבי שלמה לוריא וחיבר את הספר מטה משה; ר' יעקב בן ר' אליקים היילפרן אב"ד של אפטא, נפטר ב־1645 אשר חי בלבוב בסוף חייו; ר' אליעזר אשכנזי שהיה ידוע בכינוי איש צבי על שם סבו ר' צבי העלמאן, אשר כתב את הספר דמשק אליעזר על מסכת חולין (לובלין ת"ו). בשנותיו האחרונות הוא התיישב בארץ ישראל בתי"א 1651. כמו כן היה בנו ר' שמואל בן ר' אליעזר רב באפטא ופרסם ספר בשנת שע"ח 1618; ר' יצחק בן ר' זאב וולף שבשל חריפותו בלימוד התפרסם בכינוי ר' איציק שפּיצקאָפּף (שכל חד). הוא היה אב"ד באפטא בערך בין תכ"ה-ת"ל 1665–1670 והתמנה לאב"ד של קרקוב בשנת תל"ז 1676 שם כיהן עד מותו בתמ"ג 1682; ר' יהושע העשיל היה אב"ד באפטא בין ת"מ-ת"ן 1680–1690.
ר' מאיר בן ר' בנימין וואלף. היה אב"ד של אפטא. בתקופתו חי בעיר ה"חכם צבי" צבי הירש אשכנזי אביו של ר' יעקב עמדין; ר' יהודה לנדא מוזכר בפנקס אפטא כפרנס מטעם ועד ארבע ארצות בין השנים תס"ט עד תצ"ח 1707–1738. הוא אביו של ר' יחזקאל לנדא "הנודע ביהודה". ר' יצחק סג"ל לנדא, דודו של ה"נודע ביהודה", שנולד באפטא היה אב"ד ור"ם בעיירה והחל מ-תפ"ד היה לרב. הוא נפטר בקרקוב ב-תקכ"ח 1767.
חיים יהודיים באפטא במאה ה-16 > מנהיגים חסידיים

אפטא הייתה מקום הולדתו של המגיד ישראל הופשטיין מקוז'ניץ הידוע כדער קאז'ניצער מגיד אחד ממייסדי החסידות בפולין. לקראת סוף המאה ה-18 התיישב בעיר ר' משה לייב מסאסוב. הוא הקים שם מרכז חסידי, אחד מן החשובים ביותר בפולין. חסידים רבים נהרו לחצרו וכמה מהם התיישבו באפטא דרך קבע כדי להיות קרובים לרבם. כך גדלה הקהילה בקביעות.
נוכחותם של החסידים הגדילה את הדרישה לסחורות ושירותים בעיר. יהודים רבים התפרנסו ממתן שירותי לינה ומזון להמוני החסידים שביקרו את רבם בימי השבוע ובמיוחד בחגים. המבקרים גם קנו בעיר ומדי פעם גם נזקקו לשירותי בעלי המלאכה המקומיים.
האדמו"ר ר' אהרן הכהן מחברו של "כתר שם טוב" על הבעל שם טוב שנדפס בתקנ"ה 1795 התיישב גם כן באפטא. מן המנהיגים החסידיים החשובים ביותר שחיו בעיר באותה תקופה היה ר' יעקב יצחק מפשיסחה. בתחילת המאה ה-19 התגורר שם ר' אברהם יהושע השיל מאפטא ה"אוהב ישראל". הוא כמו "היהודי הקדוש" היה תלמידו של הסבא משפולי. אחרי שעזב ה"אוהב ישראל" את אפטא כיהן שם ר' מאיר הלוי מאפטא מחבר 'אור לשמים'. ממנו יצאה שושלת אפטא. אחרי מותו של ר' מאיר כיהן אחריו ברבנות אפטא בנו ר' פנחס.
את ר' פנחס החליף ברבנות אפטא ר' יעקב נכדו של ר' דוד מלעלוב.
חלק משושלת חסידות אפטא המשיכה להתקיים בארצות הברית ובקנדה.
חיים יהודיים באפטא במאה ה-16 > מנהיגי תרבות באפטא

אפטא הייתה עיר הולדתו ומגוריו של המשורר העברי נתן נטע שפירא (1817–1897). התגוררו שם בסוף המאה ה-19 גם המשורר יצחק לייבוש פרץ (1852–1915) וחמיו המשכיל והמתמטיקאי גבריאל יהודה ליכטנפלד (1811–1887) אשר פרסם מאמרים בעיתונים העבריים הצפירה והשחר וכן כתב ספר לימוד במתמטיקה.
המאה העשרים והיהודים באפטא

שנות הכיבוש האוסטרי (1915–1918) היו שנים של התחדשות עבור יהודי אפטא. השליטים החדשים הרשו פעילות של מפלגות פוליטיות, שפעילותן נאסרה בתקופת השלטון הצארי. הסניף של הבונד באפטא שפעל במחתרת התחיל לפעול בגלוי במועדון שנקרא צוקונפט (עתיד). הוא נעשה למרכזן של פעילויות רבות, כולל מועדון דרמטי. עם זאת המוקד העיקרי בחיי העיר הייתה פעילות ציונית ששורשיה קדמו למלחמה. בזמן המלחמה נפתח גן ילדים עברי. הוא נסגר ב־1921 בשל בעיות תקציביות. ב־1918 נפתח סניף של צעירי ציון. בין הפעילויות של החברים בו היה איסוף מזון ודלק עבור הנזקקים.
עליית האנטישמיות בפולין לא פסחה על אפטא. לקראת סוף המלחמה עברו חיילים פולנים בפיקודו של הגנרל האלר (Haller) באפטא, תקפו יהודים ובזזו את רכושם.
המאה העשרים והיהודים באפטא > היהודים באפטא בין שתי מלחמות העולם

חלק ניכר מיהודי אפטא היו בעלי מלאכה. אפטא הייתה ידועה בכל פולין בזכות תעשיית המברשות שלה. רוב העסקים ובתי המלאכה היו בידיים יהודיות.
לפי מפקד חלקי שבוצע על ידי הג'וינט ב־1921 היו באפטא 229 בתי מלאכה ועסקים. יותר ממחציתם, 146 היו בתחום ההלבשה, 33 היו במזון - אופים, קצבים, בתי מרזח, מסעדות, קיוסקים ו-18 עסקו בעור ודברים אחרים. ברוב העסקים העובדים היו בעלי העסק ובני משפחותיהם. בתי חרושת שהופעלו על ידי לא יהודים לא העסיקו יהודים ובטחנת הקמח המקומית, למרות שבעליה היה יהודי (משפחת גרינשפן), הועסקו רק מעט יהודים.
העיסוק המרכזי של יהודי העיירה נשאר, כפי שהיה בעבר, מסחר זעיר. יהודים קנו מוצרים מאיכרי האזור ובתמורה מכרו להם טובין מיוצרים. יהודים אחדים עסקו בהסעה אל ומתחנת הרכבת שהייתה מחוץ לעיירה. לרוב היהודים היה קושי להתפרנס. בודדים היו אמידים.
ב־1925 הקים ארגון הסוחרים ובעלי המלאכה הזעירים באפטא בנק קואופרטיבי יהודי. שלוש שנים לאחר מכן הסוחרים פרשו והקימו בנק משלהם. שני הבנקים התקיימו עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. באפטא היה גם גמ"ח שהציע לנזקקים הלוואות ללא ריבית. ב־1930 הוקם בית חולים קטן וסניף של אגודת עזרה שתמכה בעניים.
בתקופה שבין המלחמות למדו רבים מילדי העיירה בתלמוד תורה שעבר לבניין חדש ב־1929 וכן בישיבה שהוקמה בראשית שנות השלושים ופעלה במשך חמש שנים. ב־1923 פתחה הממשלה בית ספר יסודי לילדים יהודים Shabesukvah שפעל בשבת ובו למדו בעיקר בנות. ב־1933 הוא הפך לבית ספר רגיל שבו לומדים גם בשבת ויהודים ופולנים למדו ביחד. ב־1925 הוקם בית ספר השייך לרשת בית יעקב לבנות מאפטא וחדר בשם יסודי התורה בהשגחת אגודת ישראל לבנים. בית ספר תרבות שבו לימדו בעברית נפתח ב־1934 ובכל שנה נוספה כיתה.
רוב יהודי אפטא היו יהודים שומרי מצוות. סניף של אגודת ישראל נפתח ב-1921. עם זאת היו באפטא סניפים פעילים של רוב המפלגות הציוניות. בראשית שנות העשרים נפתח סניף של החלוץ והחברים בו התחילו בהכשרה חקלאית בחווה סמוכה. סניף של השומר הציוני שהיה ידוע אחר כך בשם הנוער הציוני התחיל לפעול ב-1927 ובראשית שנות השלושים נוסד סניף של הרוויזיוניסטים. המפלגות הציוניות היו מעורבות גם בפעילות תרבותית ופתחו קורסים ללימוד עברית והעבירו הרצאות במגוון רחב של נושאים. המספר הממוצע של רוכשי השקל באפטא היה 300. את כוחן של המפלגות הציוניות באפטא ניתן לראות מתוצאות הבחירות לקונגרסים הציוניים ב-1921.
תנועת המזרחי קיבלו 159 קולות.
על המשמר קיבלו 110 קולות
התאחדות קיבלו 91 קולות.
בבחירות שנערכו ב-1929 קיבלו:
מזרחי 272 קולות
על המשמר 99 קולות
עת לבנות 91 קולות
פועלי ציון 18 קולות.
בבחירות האחרונות שהתקיימו ב-1939
מזרחי 159
על המשמר 110
רשימת פועלי ארץ ישראל 91
הציונים הכלליים 33
היה סניף קטן של הבונד ויהודים בודדים היו פעילים במחתרת הקומוניסטית.
ב־1919 התקיימו הבחירות הראשונות למועצת העיר והיהודים קיבלו בהן 11 מתוך 15 הנציגים במועצה. הבחירות הבאות למועצה היו ב־1927 ובהן נבחרו 12 חברים יהודים: 7 ציונים, 2 מזרחי, 2 אגודת ישראל ושני חברים מטעם הסוחרים.
בשנות השלושים הייתה הסתה אנטישמית קבועה באפטא וב־1936 הותקפו יהודים. באחד מימי השוק תקפו חוליגנים יחד עם איכרים מהאזור חנויות ודוכנים של יהודים. הם גנבו סחורה, תקפו את בעלי החנויות ובני משפחותיהם, ניסו לפרוץ לבתים ופצעו 30 יהודים. המשטרה אסרה 20 מהפורעים והם הובאו למשפט. 13 מהם נידונו לתקופות מאסר קצרות והשאר שוחררו. בערעורים אישרו בתי המשפט את ההאשמות אבל ביטלו את עונשם של שישה מהם בשל גילם.
יהודי אפטא במלחמת העולם השנייה והשואה

ערב מלחמת העולם השנייה הייתה באפטא אוכלוסייה יהודית בת 5,200 איש. רבים מהם, במיוחד הצעירים נמלטו עם פרוץ המלחמה לחלק המזרחי של פולין שנכבש על ידי ברית המועצות. הדבר הראשון שהגרמנים עשו אחרי כיבוש העיר היה לשרוף את כיכר השוק יחד עם הבתים המקיפים אותה, שברובם מהם התגוררו יהודים. ביום שלמחרת הם החזיקו בין 1000 ל-1500 יהודים ופולנים בבניין התיאטרון במשך יומיים תחת שמירה כבדה ובלי מים או מזון. היהודים הופרדו מהפולנים ונעשו מטרה להתעללות סדיסטית בטענה שהם מסתירים כלי נשק ומתכננים לברוח מהעיר בלי לקבל רשות לעזוב. אחרי ששחררו אותם לבתיהם תפסו הז'נדרמים הגרמנים 200 צעירים ולקחו אותם למקום בלתי ידוע ממנו לא חזרו.
יהודי אפטא במלחמת העולם השנייה והשואה > הכיבוש הגרמני של אפטא

בסוף 1939 הצטוו כל היהודים שגרו בבתים גדולים ויפים לפנות אותם ולעבור לרובע היהודי, אחד מן החלקים העניים ביותר של העיר. הבתים הנטושים נלקחו על ידי הקצינים הגרמנים.
בתחילת 1940 פרסמו הגרמנים הוראות מיוחדות ליהודים – דרישה לענוד טלאי צהוב, איסור על קנייה או מכירה ללא יהודים. בנוסף נאלצו לשלם סכומים גדולים. התשלום הראשון בסך 60,000 מארק יחד עם תכשיטים ופריטים אחרים בעלי ערך היה צריך להימסר לידי הגרמנים בתוך 24 שעות. בתחילת 1941 החרימו הגרמנים את כל בתי העסק שהיו בידי יהודים.
היהודים נדרשו להקים יודנראט בתחילת 1940. בראשו עמד מרדכי וייסבלום, יהודי אמיד שהיה מקובל על כל הקהילה. היודנראט נאלץ לציית לכל הצווים של השליטים הגרמנים ולמלא אחר כל דרישותיהם. למרות זאת, הצליחו אנשי היודנראט להגן על חלק מהאינטרסים של היהודים ומדי פעם לשלם כופר כדי לשחרר יהודים שנאסרו על ידי הגרמנים. היודנראט גם השתמש בשוחד כדי להקל על מצוקת היהודים.
יהודי אפטא במלחמת העולם השנייה והשואה > חיסול גטו אפטא

בין ה-20 באוקטובר עד ה-22 באוקטובר 1942 חוסל גטו אפטא. יחידת ס"ס הגרמנית, בסיוע כוחות עזר אוקראינים ואנשי המשטרה הפולנית הקיפו את הגטו, אספו את כל התושבים במגרש ספורט גדול וביצעו סלקציה. כ־500 אנשים שנמצאו מתאימים לעבודה נשלחו למחנה עבודת כפייה בסנדומיירז. קבוצה קטנה יותר בת כמה עשרות יהודים, כולל חברי היודנראט והמשטרה היהודית הוחזרו לגטו תחת משמר חמוש. שאר אוכלוסיית הגטו, כ־6,000 איש, נלקחה לתחנת הרכבת הסמוכה ליישוב ביאשיצה (Jasice). עשרות רבות של יהודים נורו למוות בזמן חיסול הגטו ובזמן הצעידה לתחנת הרכבת. עם הגיעם למקום נדחסו היהודים המגורשים בצפיפות איומה לתוך 58 קרונות בקר ונשלחו אל מותם במחנה המוות טרבלינקה, שם הם נרצחו עם בואם.
ממשלוח זה שרד יהודי אחד, שמואל וילנברג, שהגיע לעיירה כפליט שנתיים קודם לכן מהעיר צ'נסטוחובה שבמערב פולין. שמואל וילנברג התגורר בתל אביב ובעת מותו בשנת 2016 היה ניצול טרבלינקה האחרון שנותר בחיים מבין אותם 70 ניצולי טרבלינקה שזכו לשרוד את השואה.
היהודים שחזרו לגטו נדרשו לאסוף ולרשום את הרכוש שהושאר על ידי אלה שגורשו ונאלצו לנקות את האזור הנטוש. עם השלמת המשימות הם הובלו לבית העלמין ונרצחו.
בקיץ 1942 היו עדיין 1,500 יהודים צעירים מאפטא במחנות כפייה שונים: סקרז'יסקי-קמיינה, סטרחוביצה, ראדום, מחנה המשנה של אושוויץ, אוסטרובייץ ואחרים. רובם עבדו בבתי חרושת לתחמושת וביחידות אחרות שייצרו חומרי גלם עבור הגרמנים.
בעקבות השואה > צאצאי יהודי אפטא

מיהדות אפטא נשארו 300 ניצולים, רובם מקרב עובדי הכפייה. הניצולים מאפטא התיישבו בעיקר בישראל, ניו יורק וטורונטו. במקומות אלה הוקמו קבוצות פעילות של ניצולים ובני משפחתם. י"א בחשוון (22 באוקטובר 1942) הוא יום הזיכרון ליהדות אפטא.