השפל הגדול: תקופת הובר
פעולותיו הראשונות של הובר

עם פרוץ המשבר היו בממשל האמריקני שתי עמדות שונות ביחס לטיפול בו. שר האוצר מלון גרס כי יש לנהוג במשבר זה כפי שנהגו במשברים בעבר: ריסון תקציבי, הפחתת מיסים, ובעיקר: לתת לשפל למצות את משכו ולחלוף, כאשר הכלכלה תסיים להתאים את עצמה מחדש.
הובר, ועמו רוב שריו, דחו את גישתו של מלון, שהובר ראה אותו כ"ראש סיעת תנו-להם-לפשוט-רגל". המשבר, סבר הובר, היה הזדמנות לבחינת רעיונות פרוגרסיביים ותבע פעולה נמרצת וחד-משמעית והרחבה תקציבית ניכרת. ב-19 וב-21 בנובמבר 1929 כינס הובר את התעשיינים המובילים במדינה והסביר להם את עקרי תפישתו הכלכלית. פיטורי עובדים והורדת שכר שייכים לכלכלה הישנה, הסביר. פעולה כזו תפגע באנשים, וגם מבחינה כלכלית אין בה היגיון, משום שהדבר יפחית את כוח הקנייה של העובדים המפוטרים ולכן גם יעמיק את השפל.
הובר טען כי הפעולה הנדרשת הראשונה היא קיצוץ ברווחים, ורק אחר-כך קיצוץ בהיקף העבודה או השכר. לפיכך, ביקש הובר מהתעשיינים לא להפחית שכר ולא לפטר עובדים, ובמקום זאת לקצר את שבוע העבודה ולהרחיב במידת האפשר את עבודות התשתית והבנייה. התעשיינים נענו לבקשה והובר היה משוכנע כי בכך נפתרה הבעיה. בנאום על מצב האומה שלו ב-3 בדצמבר 1929 תיאר את הדברים כך:
ארגוני העובדים שבעו נחת ממדיניות זו. כפי שהכריז ביטאונה של פדרציית העבודה האמריקאית (AFL): "ארצות הברית תירשם בהיסטוריה כיוצרת עידן חדש במצעדה של האנושות - עידן השכר הגבוה".
הבנק הפדרלי חש גם הוא בדחיפות שנוצרה ובהתאם למדיניותו מאז ראשית שנות העשרים (ראו: הרקע לשפל הגדול) החל מזרים לשוק כספים בקצב מהיר. בשבוע אחד בסוף חודש אוקטובר 1929 הוזרמו לשוק 1.8 מיליארד דולר, והריבית על כל שטרות הבנק הורדה באופן משמעותי.
הזרמת הכספים הניבה תוצאות חיוביות. שוק המניות הגיע לשיא השפל ב-13 בנובמבר 1929, אך עד סוף השנה כבר התאושש מעט. הובר היה מרוצה מהפעולות המהירות שהבנק הפדרלי נקט בהן, ובכינוס שערך לאנשי עסקים השתבח במערכת הבנק הפדרלי המוצלחת בארצות הברית. התחושה הכללית הייתה, כפי שביטא זאת ויליאם גרין מ"פדרציית העבודה האמריקאית", כי "בתוך כמה חודשים המצב ישוב לתקנו".
פעולה ראשונית חשובה נוספת של הובר הייתה כינון תשתית כספית לעבודות ציבוריות. 400 מיליון דולר הוקצו כמעט מיד לתוכנית בניית בניינים פדרלית ומשרד המסחר כונן "חטיבה לבנייה ציבורית", שתעודד תכנון בנייה ציבורית. הובר הוסיף לאלו סובסידיות מוגדלות לבניית אוניות, ועוד 175 מיליון דולר לעבודות ציבוריות שונות. הרחבות אלו ודומותיהן הביאו לכך שנתח הוצאות הממשלה קפץ משיעור של 15.7 אחוז מהתוצר הפרטי נטו בשנת 1929 לשיעור של 18.2 אחוז בשנת 1930, עליה של 16 אחוז בשנה אחת.
מהלך חשוב נוסף של הובר נגע לחקלאות. במהלך שנות העשרים נעשו מספר ניסיונות מצד איכרים וקואופרציות של איכרים לארגן קרטלים ומונופולים בתחומי הכותנה, התבואה, הבקר, החיטה ועוד. יצירת הקרטלים כוונה להעלות את מחיר המוצרים לצרכן, כדי להגדיל את הכנסותיהם של האיכרים. צעדים אלו של האיכרים נבעו מכך שהתייעלות הייצור החקלאי הובילה לצמצום מתמיד במספר האיכרים הנדרש לייצור כל התוצרת החקלאית. לתפישתם של האיכרים, היה צורך בקרטל יעיל, שיחסום את זרימת המוצרים החקלאיים לשוק, דבר שיוביל לביקוש גדול מן ההיצע ולהעלאת מחירם של המוצרים.
כשר המסחר תמך הובר בעניינם של האיכרים ובתביעותיהם. זמן קצר אחרי שהפך לנשיא דאג להעברת "חוק השיווק החקלאי", במסגרתו הוקם "ועד חוות פדרלי" (FFB) שלרשותו הועמדו 500 מיליון דולר למתן הלוואות לאיכרים בשיעורי ריבית נמוכים. נוסף על כך כונן הובר איגודי "ייצוב" לשליטה בעודף ייצור חקלאי ולהעלאת מחירי התוצרת החקלאית. "ועד החוות הפדרלי" אומץ מאוחר יותר, בשינוי שמו, במסגרת ה"ניו דיל".
ועד החוות אוכלס כולו בנציגי קבוצות איכרים. הוועד שם לו למטרה לגרום להעלאת המחירים ולחסל את האיכרים העצמאיים, שנתפשו בעיניו כמקור הבעיה, משום שלא שיתפו פעולה עם ניסיונות הקרטליזציה שלו. תחילה, דומה היה שפעולות הוועד מצליחות, ובשנת 1929 הצליח ועד החוות לשמר מחירי תבואה גבוהים, אך כבר באביב 1930 החלה התוכנית לקרוס ובסוף אותה שנה צנחו מחירי התבואה. ניסיון למכור את החיטה במחירי היצף בשוקי חוץ-לארץ, שהיו מוצפים כבר בתבואה זולה מארגנטינה ומרוסיה, הוביל לצניחה נוספת במחירה. בסופו של דבר, עם תום ממשל הובר, הסתכמו ההפסדים מניסיונות הקירטוּל בתחום התבואה והכותנה של ועד החוות בהפסד של כ-300 מיליון דולר (כארבעה מיליארד דולר במחירים של היום) ועוד 85 מיליון בושל (בושל אחד הוא נפח של 14 ליטר) תבואה, וכותנה בשווי 78 מיליון דולר שניתנו חינם לצלב האדום.
יוזמת ועד החוות הייתה נגועה בשחיתות נרחבת, אך כישלונה נבע בעיקר מחתירתה להגדיל את התנובה החקלאית ולהקטין את כמות התנובה החקלאית המסופקת לשוק. הוועד העניק הלוואות נדיבות, שסייעו לאיכרים הפחות מצליחים להמשיך בעיבוד אדמתם, ולמצליחים יותר - לשכלל את ייצורם ולהרחיב את שטחי הגידול שלהם. במקביל ניסה ועד החוות להתארגן כקרטל להקטנת כמות התוצרת המסופקת לשוק. פעולה מקבילה זו גרמה ליצירת עודפי תוצרת ניכרים שלא היה להם דורש.