חוואלה
היסטוריה

חוואלה היא מערכת העברת כספים עתיקה, מופיעה כבר הוא בשריעה ומוזכרת בכתבים אסלאמיים של תורת המשפט בתחילת המאה ה-8. החוואלה הוזכרה גם בפרשנות לחוק שכתב מלומד מצרי במאה ה-11 בשם סאראחשי. כיוון שהחוק האיסלאמי היה סובלני יותר, הפכה חוואלה מתחילת ימי הביניים, לשיטה המועדפת במסחר למרחקים ארוכים במזרח התיכון, בים האדום, בפרס ומסופוטמיה.

המערכת פעלה בעיקר כמגן בפני שודדים, שפעלו כנגד סוחרים משבטים ערבים ומוסלמים, לאורך דרך המשי וכנגד פיראטים בנתיבי השיט שבמפרץ הפרסי ובים התיכון. בתקופת ימי הביניים כנראה שמשה ברוב מערכות המימון במסחר בין מדינות ומסביב למרכזי המסחר בערים המרכזיות. בדרום אסיה היא התפתחה כמכשיר מיומן ועיקרי במערכת הכספית, והחלפתה במערכות המימון הבנקאי המקובלות, החלה רק במחצית השנייה של המאה ה-20.

בתקופה שלפני בואו של האסלאם, בעת ששלט בעולם המשפט הרומי העברת חוב מאדם אחד לשני, לא הייתה חוקית. סוכנויות התיווך גם הן לא היו מוכרות במשפט הרומי, שבו לא היה הפרט רשאי לבצע באופן חוקי חוזה כסוכנו של אדם אחר. לעומת זאת, החוק האיסלמי ומאוחר יותר המשפט המקובל מכירים במתווכים כאחד מהמוסדות בנושא של חוזים והתחייבויות באופן כללי.לכן החלה החוואלה להתפתח והייתה בשימוש נרחב באירופה של ימי הביניים, בייחוד בעסקאות פיננסיות, בשל ההיקף הגדול של המסחר שנוהל בין ערי המדינה באיטליה לעולם המוסלמי במזרח התיכון. 

בתקופות שבהן המידע נע באיטיות רבה, הפקדת כסף עבור סחורות שנעו בנתיבי מסחר ארוך טווח היה בה משום סיכון לא קטן וכדי שכל המרכיבים יפעלו בצורה חלקה ובטוחה, היה צורך באמון גדול בין האנשים ולכן היו מתווכי החוואלה היו בדרך כלל קשורים ביניהם בקשרי משפחה או קשרי נישואים. כך הם השכילו לתחזק בסיסים במרכזי המסחר העיקריים ולאורך דרכי המסחר הראשיות. והקשר בינם לבין עצמם היווה ביטוח שלא תהיה זרוע אחת במשפחה עוינת במעשיה לשנייה. שנית, הסוחרים שרצו להשתמש במערכת החוואלה להעברת הונם, היו בוחרים במתווכי חוואלה שהיו באופן ברור קשורים לאותה קהילה כמותם, שהיו להם קשרים רב צדדיים. קשרים אלה בין מפעילי וצרכני הרשת מנעו מעשי מירמה שכן מי שנתפס בכך היה מנודה מהחברה וממקור פרנסתו. 

חוואלה הקלה מאוד על מסחר, בין אם זו אונייה השטה בים האדום או שיירת גמלים במסופוטמיה ופרס הנעה למרכז אסיה וסין. לא רק הגנה על הסחורות בפני שודדים ופירטים הייתה מאתגרת דייה, אלא גם הגנה על מטילי זהב וכסף שהייתה נדרשת לשם רכישת הסחורות בשווקים הרחוקים. שיטה בנקאית מסוג זה שלא העבירה למעשה כסף ממקום אחד לשני, הייתה עשויה למנוע את הדאגות והסכנות הללו.

למרות שהחוואלה היא בעיקרה מערכת בנקאות מאוד אישית, עדיין היא לא הייתה חסרת מסמכים. נעשו בה רישום עסקאות ואחזקת קבלות. מצד אחד לקוחות שהפקידו מזומנים קבלו באופן שגרתי מסמך (הונדי) – שטר חוב שבו רשומים תנאי החבות. המתווכי החוואלה נשענו על זכרונם לעיתים רחוקות בשל כמות ואופיין המסובך של עיסקאותיהם. 

הבנק המרכזי של הודו מגדיר את ההונדי "כהוראה בכתב שנעשית על ידי אדם המכוונת לאחר כדי לשלם סכום כסף לאדם ששמו מופיע בהוראה". הבנק מגדיר את ההונדי כמערכת לא פורמלית שאין לה מעמד חוקי ואינה נכללת בחוק המסמכים הסחירים.
שיטת החוואלה מהווה מוקד משיכה לאנשים כיוון שהיא מהירה הרבה יותר ובדרך כלל בעלת עמלות קטנות יותר ללקוח מאלו המשולמות בבנקים. יתרונה של השיטה זו בא לידי ביטוי בעיקר במדינות שבהן יש הבדל גדול בין השערים הרשמיים לאלו של השוק השחור. נוסף על כך ישנן מדינות בעולם שהמצב השלטוני בהן רעוע ביותר וזוהי האפשרות הלגיטימית להעברה בטוחה של סכומי כסף, וארגוני סיוע למיניהם משתמשים בה בדרך כלל להעברת כספי סיוע ותמיכה במדינות נחשלות.
 באפגניסטן פגועת המלחמות, חוואלה משמשת כמכשיר מועיל בהעברת כספים לארגונים הומניטריים ומצילי חיים לא ממשלתיים, סוכנויות תמיכה בין לאומיות וכספי תרומות.
בסומליה בעקבות פירוק הבנק המרכזי משמשים מתווכים בלתי רשמיים רבים כדי להעביר את כספי העובדים הסומלים בארצות שונות למשפחתם בסומליה. בשנת 2016 העריכו מומחי הCIA שנכנס למדינה סכום של 1.6 מיליארד דולר בצורה זאת.
כיום חוואלה משמש באופן חוקי בעיקר העברת כספי משכורות של מהגרי עבודה לקרוביהם בארצות המוצא. בהשוואה לצורות התמחור והתשלום של ימינו חוואלה היא בצורה ברורה נמצאת בצד הלא רשמי של הספקטרום החוקי.

בעולם יש מספר צורות של רשתות פיננסיות לא רשמיות, המקבילות לחוואלה/הונדי בדרום אסיה: Fei ch’ien בסין, Phoe Khan בתאילנד מדלת לדלת בפיליפינים. רשתות אלה לרוב הן בעלות שורשים מסורתיים וקשרים אתניים, והן פועלות במקומות שהבנקים המסורתיים אינם נפוצים או כאשר ישנן אוכלוסיות אתניות שונות הפזורות על פני שטחים נרחבים

ההון שעובר במערכת התשלומים העולמית, דרך רשתות החוואלה, מוערך ב-500 מיליארד דולר. למרות שחלק מהמדינות נתנו תוקף חוקי לפעילויות החוואלה, מתוך מחשבה שיהיה קל יותר להשגיח עליהן אם יפעלו כחוק, רוב מתווכי החוואלה ממשיכים לפעול בצורה לא חוקית זאת כדי להימנע מתשלומים גבוהים עבור רישוי ורישום עסקיהם כחוק. רשתות החוואלה החלו לעבור בדיקות קפדניות הרבה יותר לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשל העובדה שארגונים כמו אל-קאעידה וטליבאן משתמשים בצורות אלו של העברת כספים.
ארגון אל-קאעידה השתמש בתריסר מתווכי חוואלה שהארגון בטח בהם להעברת כספים. ארגון לשקאר-א-טייבה בהודו השתמש ברשתות החוואלה למימון התקפותיהם בדלהי.

סוכני החוואלה עובדים מתוך מגוון רחב של מקומות, החל מדוכני רחוב, משרדים צנועים בדרום אסיה עד לחדרים אחוריים ומקומות מסתור באירופה וארצות הברית. ההגבלה היחידה לגודל המקום הוא כמות הכסף העוברת בו ומספר הסוכנים המועסקים במקום. למרות שפקיסטן, הודו וארצות המפרץ הפרסי הם המקומות שבהם יש ריכוז גדול של ארגוני חוואלה, דובאי ואיחוד האמירויות כנראה מנהלות את נפח העסקאות הגדול ביותר. אולם מומחים משערים שמערכות כאלה מתקיימות גם בארצות הברית ובאירופה. 

בשל אופי המערכת קשה לאמוד את כמות הכסף העוברת בו אולם מקורות פקיסטניים רשמיים מעריכים שיותר מ-5 מיליארד דולר נכנסים למדינה מדי שנה. בהודו האינטרפול מעריך את החוואלה הפעילות הכספית בסכום של לערך 40% מהתוצר הלאומי הגולמי של המדינה. מערכת החוואלה בעיקר בדרום אסיה היא נרחבת נזילה והאפשרות ההגיונית ביותר לאזרחים מיעוטי הכנסה באוכלוסייה. למרות שהיא נראית מסתורית לצופה מבחוץ, החוואלה בת השוואה במכניזם וההתנהגות הכלכלית שלה לרוב אמצעי התשלום האלטרנטיביים כולל אלו שנעשים דרך המקורות החוקיים. הבעיה החוקית הבולטת ביותר בקשר לחוואלה היא העדר רישום העסקאות. למרות שהמפעילים עצמם בדרך כלל אינם גורמים לנזק, במדינות המקבלות תשלומי חוואלה כמו הודו למשל, יש פוטנציאל רגיש של התנגשות בין מפעילי החוואלה לבין רשויות הפיקוח הפיננסיות. עסקאות החוואלה לעיתים קרובות הן הסיבה לעליה בעסקאות שבשוק השחור . העובדה היא שהחוואלה היא תופעה הכרחית בכלכלה של מדינות מסוימות והיא תישאר כזו אפילו אם לא יהיו מחבלים בינלאומיים, מסחר בסמים והלבנת כספים.