בית הספר לטיסה
היסטוריה > מלחמת העצמאות ושנים ראשונות

מלחמת העולם השנייה קטעה את פעילות הכשרת הטייסים. רק בדצמבר 1947 נפתח קורס טיס ראשון של "שירות האוויר" בבית הספר לפעילי ההסתדרות בתל אביב. קורס זה כונה מאוחר יותר "קורס מינוס 2". בעיצומה של מלחמת העצמאות נפתח גם בית ספר בכפר הערבי שייח' מוניס. מסלולי שדה דב שירתו את בית הספר הזה, ולקורס הראשון שגויס הגיע מספר רב של חניכים. בגלל העומס על השדה הקטן הועבר חלק מן האנשים לשדה התעופה סן-ג'ין שליד נהריה. שם רוכזו חניכים, שקיבלו הכשרה בחו"ל: באיטליה, בארצות הברית ובצ'כוסלובקיה. את הקורס הראשון סיימו בהצלחה ארבעה טייסים: טיבי בן-שחר, ישעיהו גזית, מוטי הוד ודני שפירא, שקיבלו את כנפיהם בחודש מרץ 1949, ועברו לטייסת הקרב הראשונה בחצור, שלרשותה עמדו מטוסי אוויה S-199 (גרסה של מטוס הקרב הגרמני מסרשמיט Bf 109, שיוצרה בצ'כוסלובקיה).
ב-10 במאי 1949 הוענקו בתל נוף כנפי טיס ל-12 בוגרי קורס נוסף, שכונה מאוחר יותר "קורס מינוס 1". רוב הבוגרים היו מסיימי קורס טיס של הפלמ"ח, שעברו אף הם הכשרה בצ'כוסלובקיה.
בקיץ 1949 נערך קורס ראשון ומקוצר למדריכי טיסה, שבין חניכיו היו בוגרי הקורסים מינוס 2 ומינוס 1. קבוצה שנייה מבוגרי קורס הטיס בצ'כוסלובקיה הוצבה בתל נוף. נעשה ניסיון לפתוח בית ספר בשדה התעופה הרצליה, ניסיון שלא עלה יפה בגלל מחסור במטוסים. בסוף שנת 1949 התנהלה פעילות הדרכת טיסה גם בתל נוף, שם פעלו מטוסים חד-מנועיים מסוג בואינג-סטירמן והרווארד ומטוסים דו-מנועיים מדגמי איירספיד קונסול ואוורו אנסון.
בחודש אוקטובר 1949 הוקם בסיס "אלון" בשדה התעופה סירקין (על שם מודי אלון, מפקד טייסת 101 שנהרג בהתרסקות מסרשמיט במהלך 1948) ובו הוקמה ב-20 באוקטובר 1949, "כנף אימונים אוויריים 12", שנודעה בקצרה בשם "כנף 12". אל הבסיס הופנו חיילים אשר עברו הכשרת טיסה אזרחית במסגרת "שירות האוויר" או בחו"ל, ורוכזו כולם בבית הספר לטיסה כדי להכשירם כטייסים צבאיים. כל המדריכים היו טייסים שקיבלו כנפיים בחילות אוויר זרים. מיד בתחילה נתגלעו חילוקי דעות בין שתי אסכולות – האסכולה הבריטית, בה דגלו בוגרי קורס הטיס של חיל האוויר המלכותי הבריטי, בהם לסלי איסטרמן וסידני קנטרידג', ובין האסכולה האמריקאית אותה ייצג רודי אוגרטן. בסופו של דבר הוחלט לאמץ את הגישה הבריטית, שהייתה לדרך הכשרתם של פרחי הטיס בשנות החמישים. במבנה בית הספר לטיסה שנוצר היה קצין הדרכה ראשי שהיה כפוף למפקד הכנף. קצין ההדרכה היה ממונה על שלוש טייסות: טייסת ראשוני, טייסת מתקדם וטייסת דו-מנועי. כמו כן היו תחת פיקודו קצין הדרכת קרקע, שעמד בראש בי"ס לימודי קרקע, וקצין תחזוקה.
בפברואר 1950 מונה המפקד הראשון של בית הספר לטיסה, סא"ל בנימין בונה. סגניו: רב-סרן גדעון שוחט כקצין הדרכה ראשי וסרן אדם שתקאי, מדריך מקצועות הקרקע. שלושתם שירתו קודם כטייסים ב-RAF. הוא פיקד על בית הספר עד מרץ 1950. בחודש זה החל מניין קורסי הטיס: קורס מס' 1 נפתח בשלב המתקדם, וקורס מס' 2 - בראשוני. את קורס מס' 2 סיימו 16 טייסי קרב, בהם בני פלד ויואש צידון. קורס הטיס השני של חיל האוויר התחיל באוגוסט 1948 והסתיים רק בדצמבר 1950. זה היה קורס ארוך מן הרגיל, כנראה בגלל הקשיים שבמלחמת העצמאות. זה היה הקורס הראשון שנערך כולו בארץ: תחילתו ביפו, שם התייצבו מאות צעירים למבדקי מיון, דבר שהיה אז יוצא דופן. מבין מאות המועמדים נבחרו 60 פרחי טיס, שהחלו בטיסות על מטוסי פייפר PA-18 סופר קאב בשדה סנט ג'ין שליד נהריה, ואחר כך עברו לשדה הרצליה. כל המדריכים היו טייסים זרים והשפה הרשמית בקורס הייתה אנגלית.
לאחר שלב הטיסות על הפייפר, לא היו בנמצא מטוסים מתקדמים יותר כדי לטוס בהם, והוחלט לשלוח את פרחי הטיס לקורס סמלים קרביים במחנה דורה שבנתניה. לאחר מכן לקורס מד"סים, הכל כדי למשוך זמן ולשמור על הקבוצה. רק בדצמבר הגיעו לשדה סירקין, שם המשיכו בטיסות עד לסיום המוצלח של הקורס שנה לאחר מכן.
הקורס המכין התנהל בבית הספר הטכני בחיפה. בדצמבר 1950 פורסם מבנה חדש לכנף 12: טייסת 123 להדרכת קרקע, טייסת 138 להדרכת טיס ראשוני במטוסי סטירמן, טייסת 140 עם מטוסי הרוורד, טייסת 141 להדרכת צוותי אוויר, נווטים, מקלענים ואלחוטנים במטוסים דו-מנועיים.
בקורס הראשוני טסו החניכים על מטוס סטירמן, מטוס קל מתוצרת בואינג, דו-כנפי ודו-מושבי. המטוס בנוי משלד אלומיניום קל המצופה בבד מרוח בלכה וצבע. מנוע כוכבי מזניק את המטוס למהירות 95 מי"ש, אך מאפשר לו לבצע אווירובטיקה טובה. הטיסה הראשונה במטוס זה דווחה כחוויה מסמרת שיער, בה הטייסים יושבים בתוך תא פתוח. בימי קור וגשם הייתה זו חוויה מקפיאה, לטוס בסטירמן בגובה של כמה אלפי רגל. לאחר כ-45 שעות על סטירמן, עברו החניכים לטוס על הרוורד. ולאחר מכן קבלו כנפי טיס.