stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וונקה (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט בעברית
כרזת הסרט בעברית
 מבוסס על:  הספר צ'ארלי והשוקולדה מאת רואלד דאל
 בימוי:  פול קינג
 הופק בידי:  דייוויד היימן לוק קלי
 תסריט:  סיימון פרנאבי
 עריכה:  מארק אוורסון 
 שחקנים ראשיים:  טימותי שאלאמה קיגן-מייקל קיי סאלי הוקינס רואן אטקינסון אוליביה קולמן ג'ים קרטר מתיו ביינטון
 צילום:  סימוס מק'גרבי, צ'ונג הון-צ'ונג 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, קנדה 
 חברת הפקה:  Heyday Films
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 הקרנת בכורה:  15 בדצמבר 2023 (ארצות הברית)
 משך הקרנה:  116 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט בסוגת ספרות עלילה ספקולטיבית, סרט הרפתקאות, סרט מוזיקלי, סרט פנטזיה 
 www.wonkamovie.net
 דף הסרט ב־IMDb
 
וונקה (באנגלית: Wonka) הוא סרט קולנוע מוזיקלי שעלה לאקרנים ב-15 בדצמבר 2023 שמבוסס על ספר הילדים "צ'ארלי והשוקולדה" מאת רואלד דאל, שיצא לאור בשנת 1964. הסרט, שהופק על ידי אולפני "האחים וורנר", מתאר את הרפתקאותיו של וילי וונקה לפני שפתח את מפעל השוקולד. את וילי וונקה מגלם השחקן טימותי שאלאמה.
שחקנים ומדבבים בגרסה העברית

טימותי שאלאמה / רפאל עבאס – וילי וונקה
קאלאן ליין / ליה שקד – נודל
קיגן-מייקל קיי / אסף פריינטא – מפקד המשטרה
פטרסון ג'וזף / דביר בנדק – ארתור סלאגוורת'
מאט לוקאס / שרון כהן  – ג'רלד פרודנוז
מתיו ביינטון / ניב פטל – פליקס פיקלגרובר
סאלי הוקינס / שירלי לילו – אמא של וילי
רואן אטקינסון / יהויכין פרידלנדר – האב יוליוס
יו גרנט / אוהד שחר – לופטי, אומפה לומפה
אוליביה קולמן / איילת רובינסון – גברת סקרוביט
ג'ים קרטר / אלי גורנשטיין - אבאקוס קראנץ'
טום דייוויס / מיכה אוזין סליאן - בליצ'ר
סיימון פארנאבי / ניר רון - בזיל
ריץ' פולצ'ר / ערן מור - לארי צ’אקלסוורת’
קובנה הולדברוק-סמית' / אלון שר - אפבל
נטשה רוטוול/ דקלה הדר - פייפר בנץ
ראקי טאקראר / נועה לפידות - לוטי בל
אלי וייט / אורנה כץ - גוני
הפקה

באוקטובר 2016 רכשה חברת האחים וורנר את הזכויות לדמותו של "וילי וונקה" מאת רואלד דאל יחד עם סרט בהפקתו של דייוויד היימן ומייקל סיגל. באוקטובר 2018, הוכרז כי סיימו לכתוב את התסריט לסרט ופול קינג צפוי לביים. באותה שנה, דונלד גלובר, ראיין גוסלינג ועזרא מילר היו מועמדים לגלם את דמותו של וילי וונקה. כמו כן הוכרז כי הסרט יהווה פריקוול לספר "צ'ארלי והשוקולדה" משנת 1964. בינואר 2021 נודע כי הסרט ייקרא בשם "וונקה" ופול קינג יביים. במאי של אותה שנה, נודע כי טימותי שאלאמה צפוי לגלם את דמותו הראשית של וילי וונקה והסרט צפוי להיות סרט מוזיקלי. כמו כן הוכרז שהסרט ישתמש בתסריט של סיימון פרנאבי, לאחר שהטיוטות של ריץ', סימון סטפנסון, ג'ף נתנזון וסטיבן לוינסון נכשלו. לפני ששאלאמה נכנס לתפקיד, ידוע כי טום הולנד היה מועמד לתפקיד הראשי. בספטמבר 2021 נודע כי קיגן-מייקל קיי, רואן אטקינסון, אוליביה קולמן, סאלי הוקינס וג'ים קרטר עתידים לשחק בסרט עם עוד שחקנים נוספים.
הפקה > צילומים

צילומי הסרט החלו בבריטניה בספטמבר 2021.
הפצה

במקור, הסרט תוכנן לצאת לאקרנים ב-17 במרץ 2023. ב-10 במרץ 2022 הסרט נדחה ל-13 בדצמבר 2023.
פרסים ומועמדויות

| פרס | תאריך טקס | קטגוריה | מועמד(ים) | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס גלובוס הזהב | 7 בינואר 2024 | השחקן הטוב ביותר - סרט מוזיקלי או קומדיה | טימותי שאלאמה | מועמדות |  |
| פרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי | 14 בינואר 2024 | השחקן/שחקנית הצעיר/ה הטוב/ה ביותר | קלה ליין | מועמדות |  |
| פרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי | 14 בינואר 2024 | עיצוב התלבושות הטוב ביותר | לינדי המינג | מועמדות |  |
| פרס האקדמיה הבריטית לקולנוע | 18 בפברואר 2024 | הסרט הבריטי הטוב ביותר | וונקה | מועמדות |  |
| פרס בחירת הקהל | 18 בפברואר 2024 | סרט הקומדיה של השנה | וונקה | מועמדות |  |
| פרס בחירת הקהל | 18 בפברואר 2024 | כוכב הקולנוע של השנה | טימותי שאלאמה | מועמדות |  |
| פרס בחירת הקהל | 18 בפברואר 2024 | כוכב סרט הקומדיה של השנה | טימותי שאלאמה | מועמדות |  |
| פרס NAACP Image | 16 במרץ 2024 | הופעת הנוער הטובה ביותר בסרט קולנוע | קלה ליין | מועמדות |  |
| פרס בחירת הילדים של ניקלודיאון | 13 ביולי 2024 | שחקן קולנוע אהוב | טימותי שאלאמה | זכייה |  |
| פרס בחירת הילדים של ניקלודיאון | 13 ביולי 2024 | נבל אהוב | קיגן-מייקל קי | מועמדות |  |
| פרס בחירת הילדים של ניקלודיאון | 13 ביולי 2024 | הסרט האהוב ביותר | וונקה | מועמדות |  |
| פרס סאטורן | 2 בפברואר 2025 | סרט הפנטזיה הטוב ביותר | וונקה | מועמדות |  |
| פרס סאטורן | 2 בפברואר 2025 | השחקן/ית הצעיר/ה הטוב/ה ביותר בסרט | קלה ליין | מועמדות |  |
| פרס סאטורן | 2 בפברואר 2025 | עיצוב תלבושות הסרט הטוב ביותר | לינדי המינג | מועמדות |  |
ראו גם

חברת וילי וונקה
צ'ארלי והשוקולדה
וילי וונקה ומפעל השוקולד
צ'ארלי בממלכת השוקולד (2005)
מתחם מרינה ביי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מפרץ, אטרקציה תיירותית, רובע 
 מיקום:  מרכז סינגפור 
 מדינה:  סינגפור 
 
 קואורדינטות:  1°17′04″N 103°51′21″E﻿ / ﻿1.2844444444444°N 103.85583333333°E﻿ / 1.2844444444444; 103.85583333333
  (למפת סינגפור מוגדלת) מלזיה אינדונזיה מצר סינגפורמתחם מרינה ביי(למפת סינגפור רגילה) מלזיה אינדונזיה מצר סינגפורמתחם מרינה ביי
 
מרינה ביי (באנגלית: Marina Bay, בסינית: 滨海湾) הוא מתחם ענק הנמצא באזור מרכז סינגפור.
מוקדי עניין מרכזיים

אזור מרינה ביי מכיל כיום כמה מן האטרקציות התיירותיות המפורסמות ביותר באזור המטרופולין של סינגפור:
סינגפור פלייר (Singapore Flyer) - גלגל ענק עם 28 גונדולות ממנו נשקף נוף של סינגפור.
גשר הליקס (Helix Bridge) - גשר להולכי רגל באורך 280 מרים מחבר בין האזורים Marina Centre ו- Marina South. הגשר בנוי בצורת מולקולת DNA. הגשר נחנך באופן רשמי ב-24 באפריל 2010.
מרינה ביי סנדס (Marina Bay Sands) - מתחם נופש הכולל מלון עם 2,561 חדרים, מרכז קונגרסים המשתרע על פני 120,000 מ"ר, 74,000 מ"ר הכולל קניון, מוזיאון, שני תיאטראות גדולים, שבע מסעדות שף, מרכז החלקה על הקרח, שני פביליון צפים מקריסטל וקזינו האטריום הגדול בעולם עם 500 שולחנות ו-1,600 מכונות הימורים. מעל הקומפלקס מתנשא פארק אווירי (SkyPark) בעל קיבולת של 3,900 איש ובריכת שחיה באורך 150 מטר, המאפשרת נוף פנורמי של כל סינגפור.
גרדנס בי דה ביי (Gardens by the Bay) - פארק המשתרע על פני 101 דונם המורכב משלושה גנים שונים: Bay South Garden, Bay East Garden ו-Bay Central Garden. הפארק כולל גם 18 עצי ענק מלאכותיים עתידניים עשויים מפלדה אשר מכוסים בצמחייה.
הפלטפורמה הצפה של מרינה ביי (Marina Bay Floating Platform) - הבמה הצפה הגדולה בעולם בה נערכים אירועי ספורט, מופעים מוזקליים, תערוכות אמנות ומופעי תרבות שונים.
מוזיאון ArtScience ‏(ArtScience Museum) - מוזיאון הבנוי בצורת פרח לוטוס פתוח אשר כולל 3 קומות עם תערוכות מתחלפות.
גרנד פרי סינגפור - מרוץ שנתי, המתקיים במסגרת תחרות הפורמולה 1.
מרינה ביי סנדס
גרדנס בי דה ביי
מקום שקט: היום הראשון

| --- | --- |
כרזת הטיזר הרשמית
כרזת הטיזר הרשמית
 מבוסס על:  סיפור מאת ג'ון קרסינסקי
 בימוי:  מייקל סרנוסקי 
 הופק בידי:  ג'ון קרסינסקי, אנדרו פורם, מייקל ביי, בראד פיולר 
 תסריט:  מייקל סרנוסקי 
 עריכה:  אנדרו מונדשיין, גרגורי פלוטקין 
 שחקנים ראשיים:  לופיטה ניונגו ג'וזף קווין אלכס וולף דג'ימון הונסו דניס או'הר
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי פרמאונט פלטינום דיונס Sunday Night Productions
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 הקרנת בכורה:  26 ביוני 2024 
 משך הקרנה:  89 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  אימה • פוסט-אפוקליפטי
 מקום התרחשות:  ניו יורק, מנהטן, הארלם 
 תקציב:  67 מיליון דולרים
 הכנסות:  261.8 מיליון דולרים
 דף הסרט ב־IMDb
 
"מקום שקט: היום הראשון" (באנגלית: A Quiet Place: Day One) הוא סרט אימה פוסט-אפוקליפטי אמריקאי, שנכתב ובוים על ידי מייקל סרנוסקי, על פי תסריט מאת ג'ון קרסינסקי. הסרט הוא חלקו השלישי בסדרת סרטי "מקום שקט", ומהווה ספין אוף ופריקוול לשני הסרטים הקודמים.
הסרט עלה לאקרנים ב-28 ביוני 2024.
צוות השחקנים

לופיטה ניונגו – סם
ג'וזף קווין – אריק
אלכס וולף
דג'ימון הונסו
דניס או'הר
הפקה > פיתוח

בנובמבר 2020, "סרטי פרמאונט" הכריזו כי סרט ספין אוף המתרחש באותו יקום של סדרת סרטי "מקום שקט", על פי תסריט מאת ג'ון קרסינסקי שישמש גם כמפיק לצד מייקל ביי, אנדרו פורם ובראד פולר. הסרט הוא קופרודוקציה בין "סרטי פרמאונט", "Sunday Night Productions" ו"פלטינום דיונס". במאי 2021, קרסינסקי הודיע כי התסריט הושלם. באוקטובר 2021, ניקולס פרש מביום הסרט, ודווח כי "פרמאונט" חיפשה במהירות מחליף. בינואר 2022, מייקל סרנוסקי הוכרז ככותב ובמאי הסרט. באפריל 2022, בקומיקון, הוכרז שמו של הסרט כ-"מקום שקט: היום הראשון".
הפקה > ליהוק

בנובמבר 2022, דווח כי לופיטה ניונגו וג'וזף קווין לוהקו. אלכס וולף לוהק בינואר 2023, ובמרץ, נודע כי דג'ימון הונסו חוזר לגלם את ה"איש על האי" מהסרט "מקום שקט 2", ובאפריל, נמסר כי גם דניס או'הר לוהק.
הפקה > צילום

צילומי הסרט החלו ב-6 בפברואר 2023 בלונדון, והסתיימו ב-11 באפריל.
הפצה

הסרט עתיד לעלות לאקרנים ב-28 ביוני 2024. לאחר שבמקור התעתד לעלות לאקרנים ב-31 במרץ 2023, לאחר מכן ב-22 בספטמבר 2023 וב-8 במרץ 2024.
פרסים ומועמדויות

| פרס | תאריך | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס המוזיקה במדיה של הוליווד | 20 בנובמבר 2024 | פרטיטורה מקורית – סרט אימה/מותחן | אלכסיס גרפסס | מועמדות |  |
| פרס סאטורן | 2 בפברואר 2025 | סרט האימה הטוב ביותר |  | מועמדות |  |
| פרס סאטורן | 2 בפברואר 2025 | השחקנית הטובה ביותר בסרט | לופיטה ניונגו | מועמדות |  |
מלחמת יוון–טורקיה

ערך זה עוסק במלחמה בין יוון לטורקיה במסגרת מלחמת העצמאות של טורקיה, בשנים 1919-1922. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מלחמת יוון–טורקיה (בטורקית: Türk-Yunan Cephesi, ביוונית: Μικρασιατική εκστρατεία או Ελληνοτουρκικός πόλεμος 1922–1919) הייתה עימות מזוין לאחר מלחמת העולם הראשונה וחלק ממלחמת העצמאות של טורקיה, שהתרחש במערבה של אסיה הקטנה בין התנועה הלאומית הטורקית ולאחר מכן כוחות האספה הלאומית הגדולה של טורקיה מצד אחד, לבין צבא יוון מצד שני. המלחמה נמשכה שלוש וחצי שנים מכיבוש איזמיר בידי היוונים בחודש מאי 1919 ועד חתימת שביתת הנשק של מודניה באוקטובר 1922. מלחמת יוון-טורקיה הסתיימה בניצחונם של הטורקים ובנסיגתם של היוונים מתחומי אסיה הקטנה ותראקיה המזרחית, וביססה במידה רבה את ההסכמות שהיוו יסוד לחתימת הסכם לוזאן ולחילופי האוכלוסייה בין שתי המדינות.
הפלישה היוונית לאיזמיר בתחילתה של המלחמה נחשבת לגורם החשוב ביותר בהיווצרותה וצמיחתה של התנועה הלאומית הטורקית, ומבין שלוש המלחמות שניהלה טורקיה במהלך מלחמת העצמאות שלה, הייתה מלחמה זו הקשה והממושכת ביותר.
רקע

מאז מלחמת העצמאות היוונית שהסתיימה עם חתימתה של אמנת קונסטנטינופול ב-1832 והקמתה של מדינה יוונית עצמאית בפלופונסוס ובמרכז יוון, טיפחו גורמים אירידנטים יוונים את "רעיון יוון הגדולה" (Μεγάλη Ιδέα - "רעיון הגדולה"). בבסיסו של רעיון זה עמדה השאיפה לבסס מדינה יוונית שתשתרע בכל מקום בו התגוררו בני הלאום היווני ובעיקר לאורך חופי הים האגאי, בתראקיה המזרחית, מקדוניה ובקפריסין, ולאורך חופיה הדרומיים והצפוניים של אסיה הקטנה. הרעיון שאב את חיותו גם מתחושות היסטוריות ודתיות אשר רצו בחידוש ימיה של האימפריה הביזנטית "היוונית-אורתודוקסית", ובחידוש ריבונות יוונית-נוצרית במקומות הקדושים לנצרות, ובמיוחד בקונסטנטינופול שיש שראו בה את בירתה האמיתית של יוון.
כאשר הסתיימה מלחמת הבלקן הראשונה ב-1913 כבר כללה המדינה היוונית את תסליה, אפירוס, מקדוניה הדרומית, ואת רוב איי הים האגאי, אולם גם כך התגוררו יוונים רבים באירופה מחוץ לתחומי יוון.
מחלוקת קשה בין קונסטנטינוס הראשון מלך יוון לבין ראש הממשלה אלפתריוס וניזלוס בשנותיה הראשונות של מלחמת העולם הראשונה, הביאה לכך שיוון נותרה נייטרלית עד שנת 1917. וניזלוס נאלץ להתפטר והיה שוב לראש ממשלת יוון בחודש מאי 1917. הוא הצטרף למדינות ההסכמה, הכריז מלחמה על מעצמות המרכז תוך שהוא זוכה להבטחה מצידו של ראש ממשלת בריטניה, דייוויד לויד ג'ורג', כי יוון תזכה באיוניה, תראקיה המזרחית והאיים האגאיים בוזג'אאדה (טנדוס) וגקצ'אדה (אימברוס). ימים ספורים לאחר תום המלחמה, ב-14 בנובמבר 1918, חצו כוחות יוונים וצרפתים את המריצה, נכנסו לשטחי תראקיה המזרחית והגיעו לקרבת איסטנבול. כשנפתחו דיוני ועידת השלום בפריז ב-18 בינואר 1919, לקחה בהן חלק גם יוון. הוועידה התאפיינה בשיתוף פעולה בין המדינות המנצחות ובעלות בריתן ברצונן ליישם את תוכניותיהן משנות המלחמה לניטרול כוחה הנותר של האימפריה העות'מאנית ולחלוקת שטחיה ביניהן. מאידך, בכל הקשור לאופן יישומם של עקרונות אלה, נפערו ביניהן מחלוקות שניזונו מהבטחות ומאינטרסים סותרים. אחת המחלוקות העיקריות הייתה בין איטליה ויוון באשר לעתידה של מערב אנטוליה, והעיר איזמיר בפרט, והביאה את האיטלקים לעזוב את דיוני הוועידה ב-24 באפריל 1919. האיטלקים נעדרו מהדיונים משך שבועיים בלבד, אך זה כל שהיה נחוץ ללויד ג'ורג' כדי לשכנע את האמריקאים ואת הצרפתים להעדיף את הבטחתו מימי המלחמה ליוונים, על פני הבטחות סותרות שניתנו לאיטלקים. כך, במאי 1919 ניצל וניזלוס את האמור בהפסקת האש של מודרוס כי מדינות ההסכמה יוכלו לתפוס "כל נקודה אסטרטגית" במקרה של איום על ביטחונן, והחל את ההשתלטות היוונית על איזמיר ומערב אסיה הקטנה במטרה להקדים את האיטלקים שנחתו בחופי אנטליה מדרום.
1919: הפלישה היוונית לאסיה הקטנה > כיבוש איזמיר ואייבליק

ב-15 במאי 1919 החל כיבושה של איזמיר בידי הצבא היווני. 20,000 תושבים יוונים ונוצרים אחרים הקבילו את פניו של הכוח היווני כמשחרר.
להגעת הכוח היווני נלוו מעשי השפלה - גברים אולצו להסיר את תרבושיהם ואלה נרמסו תחת רגלי ההמון, רעלות נקרעו מפניהם של נשים והאספסוף החל במעשי ביזה אשר כוונו כנגד בתי המוסלמים. האירועים גלשו עד מהרה לאבדות בנפש. חסן טהסין, עיתונאי ולאומן טורקי ירה את "היריה הראשונה" והרג את נושא הדגל היווני במצעד. בחילופי האש שהתפתחו נהרגו כ-300 עד 400 טורקים וכמאה יוונים. ב-21 במאי 1919 הגיע הנציב היווני הראשון לאיזמיר ובעיר הוכרז שלטון צבאי. תוך חודש מתחילת הפלישה הרחיבו היוונים את שליטתם לטווח של כמאה ק"מ מאיזמיר, תוך שהם מגיעים עד איידן (Aydın) בדרום ופרגמון בצפון. ב-28 במאי 1919 נחת כוח יווני גם באייוואליק שבצפון-מערב אסיה הקטנה כ-150 ק"מ מצפון לאיזמיר.
ככלל לא ניצב מול היוונים כוח צבאי מאורגן וההתנגדות בערים וכפרים שונים הייתה בדרך כלל פרי יוזמה מקומית. מקורות טורקים ואחרים טוענים למעשי איבה שביצעו היוונים באוכלוסייה המוסלמית במקומות שונים, אך מעשים אלה והיקפם נתונים במחלוקת על ידי היוונים, למעט במקרים שנחקרו על ידי גורם בלתי תלוי, כפי שקרה באיידן.
1919: הפלישה היוונית לאסיה הקטנה > קרבות איידן

הקרבות המשמעותיים הראשונים במלחמה התחוללו באיידן (Aydın savunması) והחלו ב-27 ביוני 1919 ונמשכו עד 4 ביולי 1919. איידן היא עיר מרכזית בעמק נהר בויוק מנדרס (טורקית Büyük Menderes, בעבר "מאנדר" מיוונית Μαίανδρος) במערב טורקיה, ובאותה עת התגוררו בה כ-12,000 טורקים וכ-8,000 יוונים. העיר לא נכללה במנדט שניתן על ידי ועידת פריז להתפשטות היוונית באסיה הקטנה, אך למרות זאת כבשו אותה היוונים ב-27 במאי 1919, ובעיר ובסביבתה החלו מעשי איבה בין התושבים היוונים והטורקים. חודש לאחר מכן, ב-27 ביוני 1919, הציבה מיליציה טורקית מקומית בהנהגת יריק אלי אפה (Yörük Ali Efe) מארב לסיור יווני מדרום לעיר בתגובה לשריפת כפרים טורקים, ורדפו אחריו עד לעיר. למחרת פתח הצבא היווני בהפגזה ארטילרית על העיר אשר גרמה, בין היתר, לשריפת רובע ג'ומה הטורקי, ובמעשי טבח באוכלוסייה הטורקית. בליל 29 ביוני 1919 פינה הצבא היווני את איידן והמיליציה של אלי אפה השתלטה עליה תוך שהיא מעלה באש את הרובע היווני, מתנכלת לתושבים היוונים ומבצעת מעשי ביזה. ב-2 ביולי 1919 הורה וניזלוס לנציב היווני באיזמיר לכבוש את איידן מחדש בניגוד להוראתו המפורשת של נציג מדינות ההסכמה שלא לעשות כן, וב-4 ביולי 1919 השתלט הצבא היווני על העיר ושלח אש ברובע הטורקי שבמערב בעיר. לפי דוח ועדת החקירה של מדינות ההסכמה שחקרה את האירועים שהתרחשו באיידן בין מאי לספטמבר 1919, בשבוע הלחימה שהתחולל בעיר, נשרפו כשני שלישים משטח העיר עצמה ומספר כפרים בסביבתה. את מספר ההרוגים לא ניתן היה לאמוד במדויק וזה נע בין 900 ל-2,000 יוונים ובין 1,200 ל-1,500 טורקים. הוועדה העריכה את הנזק הכלכלי ב-9.2 מיליון ליש"ט השווים ל-500 מיליון דולר במונחי שנת 2005. רוב האוכלוסייה הטורקית נמלט אל אזור ההשפעה האיטלקי ממזרח לעיר, והעיר נותרה בהריסותיה עד לכיבושה מחדש בידי הטורקים ב-7 בספטמבר 1922.
1920: הסכם סוור והרחבת שטח השליטה היווני

קרבות מלחמת יוון-טורקיה התחדשו שוב רק ביוני 1920 כאשר היוונים פתחו במתקפה שהקנתה להם שליטה בכל מערבה וצפון-מערבה של אסיה הקטנה, מעמר נהר בויוק מנדרס בדרום ועד לחופיו הדרומיים של ים השיש בצפון. בחודש יולי 1920 נכבשו בורסה ואיזניק וב-4 באוגוסט 1920 כבשו היוונים את גליפולי בצידם האירופי של מצרי הדרדנלים.
הסכם סוור שנחתם בצרפת ב-10 באוגוסט 1920 ביסס באופן רשמי את שליטתה של יוון בתראקיה המזרחית להוציא את איסטנבול, באיים בוזג'אאדה וגקצ'אדה ובאיזמיר וסביבתה. לפי ההסכם נותרה איזמיר באופן רשמי בשליטת הסולטאן העות'מאני, ועוד נקבע שיוקם בה פרלמנט מקומי ועניינה יישוב לפי הצורך להכרעה בינלאומית לאחר חמש שנים. הסכם סוור לא אושרר על ידי הסולטאן העות'מאני והאספה הלאומית הגדולה של טורקיה הודיעה כי איננה מכירה בו.
בתמיכתו של ראש ממשלת בריטניה לויד ג'ורג' אשר ביקש לכפות את הסכם סוור על טורקיה, חידשו היוונים את התקדמותם באסיה הקטנה באוקטובר 1920. מטרתם של היוונים הייתה להביס את כוחות האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, ולהביא את מוסטפא כמאל אל שולחן המשא ומתן. התקדמות הצבא היווני לא נתקלה בהתנגדות טורקית ממשית ובדצמבר 1920 הגיעו היוונים עד סמוך לאסקישהיר, כ-150 ק"מ בלבד מערבית לאנקרה.
1921: בלימת ההתקדמות היוונית וניצחונות הטורקים > קרבות אינני

המהפך במלחמה החל בראשית 1921 כאשר האספה הלאומית הגדולה של טורקיה הצליחה להתארגן ולהציב כוח לוחם בהנהגת איסמט פשה בקרב אינני הראשון (Birinci İnönü Muharebesi) שהתרחש ב-11 בינואר 1921 סמוך לאסקישהיר. לקרב נודעה חשיבות רבה הן במישור הלאומי והן במישור הבינלאומי, שכן הוא הראה כי לתנועה הלאומית הטורקית הייתה יכולת צבאית ממשית שלא ניתן להתעלם ממנה. נציגי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה הוזמנו לדיונים הבינלאומיים שהמשיכו והתקיימו בלונדון ובפריז ובאופן אבסורדי משהו השתתפו האחרונים בדיונים לצידם של נציגי הממשלה העות'מאנית באיסטנבול. בנוסף לכך, הניצחון הטורקי הוביל את הרוסים לתמוך בטורקיה וב-16 במרץ 1921 נחתם הסכם ידידות בין האספה הלאומית הגדולה של טורקיה לבין רוסיה אשר נודע כהסכם מוסקבה (טורקית Moskova Antlaşması, רוסית Московский договор). אולם ממשלת יוון מצידה המשיכה והאמינה בעליונותה הצבאית באסיה הקטנה וב-26 במרץ 1921 פתחה בקרב אינני השני (İkinci İnönü Muharebesi). בקרב שנמשך חמישה ימים שוב ניצחו הכוחות הטורקים בהנהגת איסמט פשה, ששינה לאחר מכן את שמו לאיסמט אינני.
1921: בלימת ההתקדמות היוונית וניצחונות הטורקים > קרב סקריה

ביוני 1921 שוב התקדמו כוחות תגבור יוונים מזרחה והגיעו עד לנהר הסקריה, כ-100 ק"מ מערבית לאנקרה. ב-23 באוגוסט 1921 חצו היוונים את הנהר במטרה להבקיע את דרכם לאנקרה, והכוח הטורקי נסוג. בתחילת ספטמבר 1921 הגיעו היוונים למרחק של 40 ק"מ בלבד דרומית-מערבית לאנקרה, אך למרות הצלחתו ביקש מפקד הצבא היווני אישור לנסיגה בשל האבדות הכבדות שספג ובשל התדלדלות התחמושת שנבעה מהתארכות קווי האספקה. גם הטורקים שקלו נסיגה למרות משלוחי נשק שהגיעו מרוסיה, אך היוונים הקדימו אותם, וכשקיבלו אישור לכך, נסוגו ב-4 בספטמבר 1921. הטורקים ניצלו עובדה זו וכבשו חלק מהשטח בחזרה ב-8 בספטמבר 1921, ואף על פי שהכוח הטורקי נבלם בסופו של דבר, הסתיים קרב סקריה ב-13 בספטמבר 1921 בניצחונם של הטורקים. בקרב סקריה הגיעו היוונים אל הנקודה המזרחית ביותר במהלך המלחמה ואיימו איום ממשי על אנקרה, מרכזה של התנועה הלאומית הטורקית.
1922: סיום הקרבות ושביתת הנשק של מודניה

בעקבות כישלונותיהם במלחמה פנו היוונים למדינות ההסכמה בתחילת 1922 בבקשת סיוע, אולם בריטניה, איטליה וצרפת שינו את גישתן אגב הבנה שהחלטות הסכם סוור מ-1920 שוב אינן ישימות ויש לערוך בהן תיקונים. בשלב זה כבר הסתיימה מלחמת טורקיה–צרפת וגם האיטלקים החלו לפנות את כוחותיהם מדרום אנטוליה. היוונים נותרו בגפם במערכה ומבחינה דיפלומטית נהנו רק מתמיכת הבריטים. בדיונים שנערכו בלונדון הציעו מדינות ההסכמה להכריז על שביתת נשק אך מוסטפא כמאל סירב לכל הסדר שלא יכלול את פינוין המלא של אסיה הקטנה ותראקיה המזרחית מכל הכוחות הזרים ששהו בהן. שני הצבאות ניצלו את ההפוגה להתארגנות, אך הממשלה היוונית החליטה להחזיק בשטחים הנרחבים שכבש צבאה ובקו הגנה שנמתח לאורך 700 ק"מ מצפון לדרום, דבר שהקשה עד מאוד על היערכותו של הכוח היווני. יתר על כן, חלק מהכוח היווני הועבר לתראקיה לקראת התקפה על איסטנבול, התקפה שלא יצאה מעולם אל הפועל, והמורל בקרב החיילים היוונים נפגע כתוצאה מהתמשכות המלחמה והשהות הממושכת בשטח עוין.
הקרב המשמעותי האחרון במלחמת יוון-טורקיה התרחש כשנה לאחר קרב סקריה ולאחר שהמגעים הדיפלומטים כשלו. הפעם נטל מוסטפא כמאל את היוזמה והכתיב את המועד והמקום ל"התקפה הגדולה" (Büyük Taaruz). ב-26 באוגוסט 1922 תקף הצבא הטורקי את היוונים בדומלופנר (Dumlupınar) ולמחרת התפוררה ההגנה היוונית והיוונים החלו נסוגים מערבה. הקרבות נמשכו עד 30 באוגוסט 1922 והכוח הטורקי דלק בעקבות היוונים עד לאיזמיר. יום 30 באוגוסט נקבע כחג הניצחון (Zafer Bayramı) בטורקיה, וב-9 בספטמבר 1922 נכנסו הכוחות הטורקים לאיזמיר. ארבעה ימים לאחר מכן, ב-13 בספטמבר 1922 פרצה "השריפה הגדולה באיזמיר" (Büyük İzmir Yangını), וזו השתוללה וזרעה הרס בעיר עד 17 בספטמבר 1922. קיימות השערות שונות באשר לזהותם של גורמי השריפה, ובין אלה הכוח הטורקי הכובש, היוונים הנסוגים בסיוע הארמנים או בלעדיהם או סתם תאונה שנגרמה בשל התוהו שפקד את העיר, אך הסיבה המדויקת נותרה בגדר תעלומה. העובדה כי השריפה התחוללה בעיקר ברבעים הנוצרים תומכת באפשרות הראשונה, אולם מדיניות הצבא היווני שהותיר אחריו אדמה חרוכה עם נסיגתו לאחר קרב דומלופנר מתיישבת עם השנייה. בכל אופן, בשל הכיבוש הטורקי והאש המשתוללת החלו היוונים והארמנים לנוס מהעיר, ולמרות הוראות מפורשות של מוסטפא כמאל שלא לפגוע באזרחים, התנכלו הכוחות הטורקים לאוכלוסייה הנוצרית וטבחו בה. הטורקים רצחו את הארכיבישוף היווני של איזמיר והתעללו בגופתו. תושבים יוונים התגודדו בנמל איזמיר ובערי נמל סמוכות וניסו לעלות על כלי שיט יוונים ואחרים. ספינות בריטיות סירבו לאפשר לפליטים היוונים לעלות על סיפונן, ואף דחו את אלה שהגיעו אליהן בשחיה.
ב-11 בספטמבר 1922 כבשו הטורקים את בורסה ואחרוני החיילים היוונים נסוגו מאסיה הקטנה ב-16 בספטמבר 1922. חודש לאחר מכן, ב-14 באוקטובר 1922, אולצו היוונים להצטרף לשביתת הנשק של מודניה והמלחמה הסתיימה.
תוצאות המלחמה

סיומה של מלחמת יוון-טורקיה וחתימת שביתת הנשק של מודניה סללו את הדרך לניסוחו ולחתימתו של הסכם לוזאן אשר העניק לטורקיה את הריבונות בכל אסיה הקטנה ובתראקיה המזרחית. מעשי האיבה שביצעו שני הצדדים במשך המלחמה אלה באלה ביססו את התחושה שיוונים וטורקים אינם יכולים לחיות בהרמוניה אלה לצד אלה, והביאו לחילופי האוכלוסייה רחבי ההיקף עליהן הסכימו שתי המדינות.
הסיבה העיקרית לתבוסתה של יוון נעוצה בתכנון הצבאי הלקוי של המלחמה. אף שהצבא היווני החל את המלחמה ביתרון מוחלט בכוח אדם ובנשק כשלמולו לא ניצב צבא מסודר, הוא לא היה מסוגל לעמוד בדרישות המלחמה הממושכת ולשלוט בשטחים הנרחבים שכבש. התארכות קווי האספקה, הלוחמה המתמדת בשטחים המיושבים באוכלוסייה עוינת, וחוסר נכונותה של ממשלת יוון להעריך נכונה את מצב ולמקד את כוחה הצבאי בהגנת איזמיר וסביבותיה בלבד, הביאו כולם לתבוסה המחפירה.
הערות שוליים

↑  Jelavich, Barbara (1983). History of the Balkans: Twentieth century. Cambridge University Press. p. 131. ISBN 978-0-521-27459-3.
↑  The Place of the Turkish Independence War in the American Press (1918-1923) by Bülent Bilmez: "...the occupation of western Turkey by the Greek armies under the control of the Allied Powers, the discord among them was evident and publicly known. As the Italians were against this occupation from the beginning, and started "secretly" helping the Kemalists, this conflict among the Allied Powers, and the Italian support for the Kemalists were reported regularly by the American press."
↑  Mütareke Döneminde Mustafa Kemal Paşa-Kont Sforza Görüşmesi, Mevlüt Çelebi
↑  Mustafa Kemal Paşa – Kont Sforza ve İtalya İlişkisi
↑  Lord Kinross, Atatürk, עמ' 154
↑  Gazi Mustafa Kemal - Dagobert Von Mikusch, עמ' 192
↑  Ataturk: The Biography of the founder of Modern Turkey, Andrew Mango, Overlook TP, ISBN 978-1585673346, עמ' 217
↑  דוח ועדת החקירה של מדינות ההסכמה בעניין אירועי איידן, מאי-ספטמבר 1919
| מלחמת העצמאות של טורקיה |
| --- | --- | --- |
| התגבשות התנועה הלאומית הטורקית | חוזר אמסיה • ועידת ארזורום • ועידת סיוואס • האספה הלאומית הגדולה של טורקיה |  |
| הסכמים בינלאומיים | הפסקת האש של מודרוס • ועידת סן רמו • הסכם סוור • הסכם אלכסנדרופול • הסכם קארס • הסכם מוסקבה • הסכם אנקרה • שביתת הנשק של מודניה • הסכם לוזאן |  |
| מאבקים מזוינים | מלחמת יוון–טורקיה • מלחמת טורקיה–צרפת • מלחמת טורקיה–ארמניה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540823405171  BnF: cb11961108c (data)  GND: 4202100-5  LCCN: sh85057032  NKC: ph128243 
התפשטות יוון במאה ה-19 ו-20
הדרישות הטרטוריאליות של יוון בוועידת פריז
יריק אלי אפה וחייליו באיידן
השריפה הגדולה באיזמיר - 14 בספטמבר 1922
שמגר בן ענת

שַׁמְגַּר בֶּן עֲנָת, לפי המקרא, היה השופט השלישי ששפט את ישראל בתקופת השופטים.
ספר שופטים אינו מרחיב רבות על קורותיו, ומסתפק בשני פסוקים בלבד:
וְאַחֲרָיו הָיָה שַׁמְגַּר בֶּן-עֲנָת וַיַּךְ אֶת-פְּלִשְׁתִּים שֵׁשׁ-מֵאוֹת אִישׁ בְּמַלְמַד הַבָּקָר; וַיּוֹשַׁע גַּם-הוּא אֶת-יִשְׂרָאֵל.
בִּימֵי שַׁמְגַּר בֶּן עֲנָת, בִּימֵי יָעֵל, חָדְלוּ אֳרָחוֹת; וְהֹלְכֵי נְתִיבוֹת יֵלְכוּ אֳרָחוֹת עֲקַלְקַלּוֹת.
מי היה שמגר בן-ענת?

שמו של שמגר בן ענת נזכר בספרו של יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, כמי ש"שפט שנה אחת עד שמת".
שבטו של שמגר אינו מצוין במפורש במקרא, אך האברבנאל סבור כי התיאור בן ענת מראה על מוצאו מהעיר ענתות, אשר הייתה עיר של כהנים מבני איתמר הכהן. בעקבותיו הלכו ספרי הכרונולגיות צמח דוד וסדר הדורות, וכתבו כי שמגר היה כהן.
על פי מדרש שוחר טוב שמגר בן ענת היה משבט שמעון.
ייחודו של הסיפור

בסיפורו של שמגר בן-ענת, בניגוד לשאר השופטים, ממעט הכתוב במסירת פרטים אישיים אודות שבטו, משפחתו, ייחוסו, מקום מושבו או מצבו הכלכלי. אין בסיפורו גם את המוטו המעגלי המאפיין את ספר שופטים (חטא ← עונש ← זעקה לה' ← ישועה וחוזר חלילה). הסופר המקראי מסתפק בתיאור קצר וענייני של האירועים.
כמו כן קיים בסיפורו אלמנט רב של הקצנה. על פי המסופר נלחם שמגר בן־ענת במלמד בקר, כלי נשק בלתי שגרתי, והרג באמצעותו בלבד 600 פלשתים. עם זאת, השימוש במלמד־בקר תואם את המונופול שהיה לפלשתים על חרושת-ברזל ואת העובדה שהצליחו לכפות על בני ישראל איסור ייצור כלי נשק רגילים.