stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מי עדן
היסטוריה

חברת מעיינות סלוקיה בע"מ החלה לפעול בשנת 1980 לניצול מי מעיין סלוקיה ברמת הגולן, שגילה הביולוג משה המאירי. לאחר בדיקות קיבלה החברה בשנת 1983 אישור לשווק מים מינרליים ממי המעיין. החברה שינתה שמה למעיינות עדן בע"מ והשיווק נעשה תחת המותג "מי עדן". בסוף 1992 חנכה מפעל חדש בקצרין שזכה בחמישה כוכבי יופי מטעם המועצה לישראל יפה.
ב-1988 הקימה החברה שירות אספקת מים בכדים למגזר העסקי והפרטי, ובשנת 1998 הרחיבה את פעילות השיווק הישיר של כדי מים, ממי מעיינות ומקורות מים מקומיים, גם ל-17 מדינות באירופה. המותג האירופאי של מי עדן - Eden משתמש במעיינות מקומיים ומספק מים מינרליים בכדים.
בשנת 2013 החלה החברה בשיווק בר מים בשם "מכשיר סודה ביתי – Eden Pure Soda". המכשיר, שהיה פורץ דרך בשוק, נחל אכזבה קשה בתחילת השיווק עת נודע כי אינו עומד בייעודו, גורם לרעשים ורועד בעת השימוש.
בשנת 2015 אסר בית המשפט על החברה להשתמש בסלוגן "מי עדן - השמפניה של הטבע" כיון שמדובר בכינוי מקור בבעלות חברה צרפתית, וזאת על אף שהסמליל עם הסלוגן נרשם כדין בישראל ב-2003.
באוגוסט 2018 הושבתה השאיבה מעיין סלוקיה עקב זיהומים, והחברה קיבלה אישור לחצי שנה להשתמש בקידוח יבשתי של חברת המים "מקורות", ובהמשך לבצע קידוח שני מול חברת "מקורות" שישמש אותה בקביעות.
כיום החברה מקבלת מים מקידוח תת-קרקעי של חברת מקורות בשם מי עדן 1 הסמוך למפעל מי עדן ולעיר קצרין.
בעלות והפצה

בשנים הראשונות עברה החברה בין מספר בעלים, עד שבשנת 1987 עברה החברה לבעלות תשלובת קריסטל-תבורי.
עד שנת 2000 היה למי עדן הסכם ההפצה עם החברה המרכזית לייצור משקאות קלים (יצרני קוקה-קולה בישראל) והיא הגיעה לנתח שוק של יותר מ-40%, אז עברה קוקה-קולה לעבוד עם המתחרה העיקרית - נביעות, ואילו מי עדן עברה לעבוד עם יפאורה-תבורי. בקשה לאישור רכישת חלק ממי עדן בידי יפאורה-תבורי נדחתה על ידי הממונה על ההגבלים העסקיים.
חברת מעיינות עדן בע"מ נסחרה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. ההנהלה הראשית של החברה שכנה בשווייץ.
עד אוקטובר 2013 בעל השליטה המרכזי בחברה היה רוני נפתלי, ששימש גם כיושב ראש הדירקטוריון.
ביוני 2013 נמכרה פעילות החברה בישראל לקרן רון קפיטל - Rhône Group. מ-2016 שייך המותג "מי עדן" לתאגיד COTT, שבשנת 2020 שינה את שמו ל-Primo Water. מנכ"ל קבוצת מי עדן בישראל הוא אלון אלפרוביץ ולחברה כ-800 עובדים וכ-130,000 לקוחות בשיווק ישיר.
חברת "מעיינות עדן", שחדלה להיות קשורה למותג "מי עדן", שינתה את שמה במאי 2014 ל"מעיינות טמדא בע"מ", וביולי 2015 שינתה את שמה ל"תמדא בע"מ".
ב-2016 רכשה פרימו ווטר את מי עדן.
בדצמבר 2024 פורסם כי החברה נמכרה לקבוצה משותפת המורכבת מחברת תמיס ג'י.אר.אי.אנ. בע"מ ואיש העסקים אביחי סטולרו. העסקה הושלמה בסכום של 213 מיליון שקל. המכירה התבצעה לאחר שפרימו ווטר החליטה למכור את החברה במסגרת מיזוג עם תאגיד המים בלוטריטון והתמקדות בפעילותה בצפון אמריקה. תנאי העסקה מציינים גם כי חברת טמפו, שהחליפה את יפאורה תבורי כמפיצה של מי עדן באוקטובר 2022, קיבלה אופציה לרכוש 25%-100% ממניות מי עדן בעתיד, בכפוף לאישור רשות התחרות.
במסגרת העסקה הצהירה מי עדן כי היא מחזיקה בכ-40% משוק בקבוקי המים המינרליים בישראל ופועלת בשלושה מגזרי שוק: קמעונאי, הפצת מים ישירות ומותג קפה לוואצה. בנוסף החברה דיווחה על מכירות של כ-222 מיליון שקל בשנת 2023.
הערות שוליים

1 2 3  מי עדן: נתונים כספיים באתר מאי"ה.
↑  מי עדן במינוי בכיר: זה המנכ"ל החדש של החברה, באתר אייס, 6 במאי 2024
↑  עמוד שיווקי של מי עדן, מעריב, 21 באפריל 1987
↑  מי עדן, מעריב, 9 באוקטובר 1985
↑  כוכבי היופי, חדשות, 14 ביוני 1993
↑  מי עדן באירופה
↑  בית המשפט: מי עדן כבר לא "השמפניה של הטבע", באתר ynet, 19 במאי 2015
↑  מי עדן תפצה את איגוד יצרני השמפניה בצרפת על השימוש בכינוי שמפניה בפרסומיה, באתר portal.takdin.co.il
↑  מי עדן - כבר לא השמפניה של הטבע, באתר www.israelhayom.co.il, ‏19/5/2015
↑  שני מוזס, ‏מי עדן הפסיקה השאיבה ממעיין הסלוקיה בעקבות זיהום, באתר גלובס, 15 באוגוסט 2018
↑  ליאור גוטמן, עכשיו זה רשמי: מי עדן החלה לקבל מים מחברת מקורות, באתר ynet, 19 באוגוסט 2018
↑  מיכל הולצמן, מים שקופים, מעריב, 6 באוקטובר 1987
↑  גיא רולניק, מים שקטים יודעים להשתנות, באתר TheMarker‏, 6 בפברואר 2004
↑  אורנה יפת, שטרום לא אישר מיזוג מי עדן ויפאורה תבורי, באתר ynet, 1 ביולי 2004
↑   ערן עזרן, פעילות מי עדן נמכרת לפי שווי של 240 מיליון יורו; המניה נפלה ב-7%, באתר TheMarker‏, 16 ביוני 2013
הודעת החברה לרשות ניירות ערך, באתר מאיה, 16 ביוני 2013
↑  אודות החברה
↑  נורית קדוש, אלון אלפרוביץ מונה למנכ"ל קבוצת מי עדן, באתר ynet, 5 במרץ 2019
↑  תמדא בע"מ, דוח ביניים ליום 30 ביוני 2018, באתר "ביזפורטל, הערה בעמוד 2
תמדא בע"מ, באתר הבורסה לניירות ערך בתל אביב
1 2  מי עדן עוברת לידיים חדשות: מי שילמה 213 מיליון שקל?, באתר אייס, 22 בדצמבר 2024
↑  מי עדן עוברת לידיים חדשות: מי שילמה 213 מיליון שקל?, באתר אייס, 22 בדצמבר 2024
↑  גולן חזני, נחתמה העסקה למכירת מי עדן לתמיס הבורסאית ולאביחי סטולרו, באתר כלכליסט, 19 בדצמבר 2024
↑  ניצחון לטמפו במי עדן: סטולרו וליפא יקנו את החברה, יפאורה בחוץ, באתר ynet, 19 בדצמבר 2024
↑  ענקית המים הישראלית לקראת עסקה: מי יסכים לשלם 400 מיליון שקל?, באתר אייס, 3 בספטמבר 2024
נשיא קרים

| --- | --- |

 איוש נוכחי:  Yuriy Meshkov (4 בפברואר 1994) 
 תחום שיפוט:  נשיא קרים 
 מעון:  סימפרופול 
 ייסוד המשרה:  14 ביוני 1993 
 
נשיא קרים, רשמית נשיא הרפובליקה של קרים (Президент Республики Крым) הייתה המשרה הגבוהה ביותר של הרפובליקה של קרים (על פי חוקת אוקראינה נשמר גם השם הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית האוטונומית של קרים, ואז שונה השם לרפובליקה האוטונומית של קרים) כחלק מאוקראינה.
המשרה התקיימה רשמית החל מ-6 במאי 1992 עד 17 במרץ 1995, כשהנשיא היחיד היה יורי אלכסנדרוביץ' משקוב (מ-4 בפברואר 1994 עד 17 במרץ 1995).
היסטוריה

ב-26 בפברואר 1992 על פי החלטת המועצה העליונה של קרים, שונה שם הרפובליקה לרפובליקה של קרים. כבר ב-5 במאי 1992 אימצה המועצה העליונה של קרים חוק המצהיר על עצמאות המדינה של רפובליקת קרים - הקמת מדינה ריבונית וב-6 במאי 1992 במושב השביעי של המועצה העליונה אומצה החוקה של הרפובליקה של קרים, המגדירה את הרפובליקה של קרים כ"מדינה דמוקרטית המורכבת ממדינה דמוקרטית, אוקראינה והעיר סבסטופול - עיר בעלת מעמד מיוחד וחלק בלתי נפרד מקרים". ב-14 ביוני 1993 אימצה המועצה העליונה של קרים את החוק על נשיא הרפובליקה של קרים וב-4 בפברואר 1994 נבחר יורי אלכסנדרוביץ' משקוב לנשיא הראשון והיחיד.
המועצה העליונה של אוקראינה הכירה ברפובליקה של קרים כ"מרכיב אוטונומי באוקראינה, תוך פתרון עצמאי של סוגיות הקשורות לתחום שיפוטה בהתאם לחוקה וחוקיה של אוקראינה". ביוני 1992 תוקן החוק על מעמדה של הרפובליקה של קרים ובלבד שהרפובליקה "תפתור באופן עצמאי סוגיות שנמצאות בסמכותה מכוח חוקת אוקראינה, "חוקת הרפובליקה של קרים". עם זאת, נקבע כי "החוקה של הרפובליקה של קרים אינה יכולה לסתור את חוקת אוקראינה, את עקרונותיה הבסיסיים של מערכת דמוקרטית, משפטית, פוליטית, ולהבטיח זכויות אדם וחירויותיו".
ב-21 בספטמבר 1994, שונה שם הרפובליקה לרפובליקה האוטונומית של קרים.
כתוצאה ממשבר החוקתי שהתרחש ב-17 במרץ 1995, ביטלה הראדה העליונה את חוקת הרפובליקה של קרים משנת 1992 וביטלה את תפקיד נשיא הרפובליקה של קרים.
ראו גם

ראש רפובליקת קרים
הערות שוליים

↑  "Первый президент Крыма выступил за его независимость". Lenta.ru. 2014-01-29. נבדק ב-2014-03-26.
↑  Закон Крымской АССР «О Республике Крым как официальном названии демократического государства Крым» от 26.02.1992
↑  Постановление Верховного Совета Крыма № 72-1 «Об Акте о провозглашении государственной самостоятельности Республики Крым» от 05.05.1992
↑  Конституция Республики Крым от 6 мая 1992 года
↑  Закон Республики Крым «О Президенте Республики Крым» № 428-1 от 14.06.1993
↑  Закон Украины от 29 апреля 1992 года № 2299-XII «О статусе автономной Республики Крым»
↑  "Закон України. Про внесення змін і доповнень до Конституції (Основного Закону) України" (באוקראינית). נבדק ב-2014-03-29.
↑  Закон Украины «Про скасування Конституції і деяких законів Автономної Республіки Крим» № 92/95-ВР от 17.03.1995 (באוקראינית)
האי האבלוק

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  מפרץ בנגל 
 קואורדינטות:  11°58′00″N 93°00′00″E﻿ / ﻿11.966666666667°N 93°E﻿ / 11.966666666667; 93
 שטח:  113.93 קילומטר רבוע
 אורך:  18 קילומטר
 רוחב:  8 קילומטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  הודו 
 אוכלוסייה:  5,354
 אזור זמן:  UTC+5:30
  (למפת איי אנדמן וניקובר מוגדלת) פורט בליירהאי האבלוק(למפת איי אנדמן וניקובר רגילה) פורט בליירהאי האבלוק
 
סוואראג' דוויפ (Swaraj Dweep), הידוע קודם לכן בשם האי האבלוק, הוא אחד האיים הגדולים ביותר בארכיפלג ריצ'י, ממזרח לאנדמן הגדולה בתוך איי אנדמן. היא שייכת למחוז המנהלי של דרום אנדמן, חלק מטריטוריית האיחוד ההודי של איי אנדמן וניקובר. האי נמצא 41 קילומטרים (25 מיל) צפונית-מזרחית לעיר הבירה, פורט בלייר.
אטימולוגיה

האי האבלוק נקרא בעבר על שמו של גנרל בריטי, סר הנרי האבלוק, ששירת בהודו.
בדצמבר 2018 שונה שמו, על ידי ראש הממשלה נרנדרה מודי, לאי סוואראג' כמחווה לסובהאז צ'נדרה בוסה. בוסה הניף את הדגל ההודי בפורט בלייר ב-30 בדצמבר 1943 והכריז על איי אנדמן וניקובר כמשוחררים מהשלטון הבריטי. לאחר מכן הוא קרא לניל איילנד בשם שאהיד דוויפ ורוס איילנד שונה ל-Netaji Subhas Chandra Bose Dweep גם כן.
היסטוריה

Swaraj Dweep הוא אחד המקומות הבודדים שהממשל של שטח האיחוד של איי אנדמן וניקובר בהודו איפשר ועודד פיתוח תיירות, תוך התמקדות בקידום תיירות אקולוגית.
הרבה מההרס של רעידת האדמה באוקיינוס ההודי ב-2004 והצונאמי שנבע מכך נמנע באי האבלוק, ולא היו נפגעים מתועדים.
ישנו מגדלור בנקודה הצפונית של האי, ליד Govinda Nagar, שהוקם בשנת 2005.
ב-30 בדצמבר 2018, ראש הממשלה נרנדרה מודי הודיע שהאי האבלוק ישונה ל-Swaraj Dweep.
גאוגרפיה

האי שייך לארכיפלג ריצ'י וממוקם בין האי פיל והאי ניל.
דמוגרפיה

אוכלוסיית האי מונה 6,351[דרוש מקור] ומורכבת בעיקר ממתיישבים בנגלים. רבים מהמתיישבים הללו הם ממוצא מזרח בנגלי שכן אנשים אלה קיבלו אישור התיישבות על ידי ממשלת הודו לאחר חלוקת הודו ב-1947.
ששת הכפרים באי הם:
Govinda Nagar - עם 2,940 תושבים
Vejoy Nagar (כולל Kalapathar) - עם 1,099 תושבים
שיאם נגר - עם 856 תושבים
קרישנה נגר - עם 719 תושבים
ראדה נגר - עם 637 תושבים
הדרך בין שיאם נגר לקרישנה נגר - עם 100 תושבים
חופים

חוף ראדהנאגר (Radhanagar) בחוף המערבי, הידוע גם כחוף מספר 7, הוא אחד החופים הפופולריים ביותר בסוואראג' וזכה לתואר "החוף הטוב ביותר באסיה" על ידי Time בשנת 2004. החוף גם זכה בתעודת הדגל הכחול היוקרתי בשנת 2020. חוף דגל כחול הוא מודל תיירות אקולוגי השואף לספק לתיירים או לבאי החוף מי רחצה נקיים והיגייניים, מתקנים, סביבה בטוחה ובריאה.
חופים בולטים נוספים הם "חוף הפילים" בצד הצפון מערבי, חוף Vijay Nagar (מספר 5), וחוף Kalapathar.
על מנת להגיע לחוף הפילים יש לקחת סירה מהנמל של האי או ללכת במסלול הליכה של כשעה ברגל דרך היער.
תחבורה

ניתן להגיע אל האי מפורט בלייר באמצעות מעבורות הפועלות על ידי הממשלה והפלגות פרטיות. יש גם שירותי מסוקים. כיום ישנן 2–3 מעבורות ממשלתיות ביום.
אוטובוס ציבורי מחבר את נמל האי והכפרים בתדירות של אחת לשעה. הפלגות פרטיות אשר מפליגות לאי הן של חברות Makruzz, Green Ocean, Nautika, Nautika Lite ו־ITT Majestic. לחברות אלו יש זמני הפלגה שונים מפורט בלייר לסוואראג' דוויפ ולאי ניל. ההפלגות תלויות במזג האוויר.
בתוך האי אפשר לנסוע במונית, בריקשה דו-גלגלית, באופנוע או באוטובוס. הדרך הנוחה ביותר והנפוצה ביותר היא נסיעה בריקשה.
מטיילים בדרך כלל לוקחים את שירות המעבורת מפורט בלייר לסוואראג' דוויפ, משם ממשיכים לאי ניל (Shaheed Dweep) ומהאי ניל לפורט בלייר
אכסניות ומלונות רבים זמינים לתיירים באי האבלוק, החל מהוסטלים זולים למלונות יוקרה וריזורטים. אזורי הלינה הפופולריים ביותר הם חוף מס' 5 וחוף מס' 3, כאשר רוב מוחלט של התיירים מעדיפים ללון קרוב לחוף.
רשת האינטרנט באי השתפרה מאוד מאז הקמת הכבל התת-ימי בין צ'נאי לפורט בלייר. חיבור אינטרנט מהיר זמין כעת באי וישנה רשת תקשורת של חברות תקשורת רבות.
הערות שוליים

↑  "'Bose, Shaheed and Swaraj,' PM gives new names to 3 Andaman islands". Business Standard India. Press Trust of India. 2018-12-30. נבדק ב-2022-07-09.
↑  "Village Code Directory: Andaman & Nicobar Islands" (PDF). Census of India. נבדק ב-16 בינואר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Llewellyn-Jones, Rosie (2007). The Great Uprising in India, 1857-58: Untold Stories, Indian and British. Boydell & Brewer. p. 168. ISBN 978-1-84383-304-8.
↑  Ananya Bhardwaj (25 בדצמבר 2018). "Andaman's most-visited islands to be renamed during PM Modi visit". Hindustan Times (באנגלית). נבדק ב-31 בדצמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Narcondam Island". Directorate General of Lighthouses and Lightships. נבדק ב-18 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "PM Narendra Modi renames 3 islands of Andaman Nicobar". The Times of India. 30 בדצמבר 2018. נבדק ב-31 בדצמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Map
↑  "TIMEasia Magazine: Best of Asia - Best Beaches You Can Get to". אורכב מ-המקור ב-23 בינואר 2009. נבדק ב-2009-01-19. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kumar, Ravi Prakash (2020-10-15). "8 Indian beaches get prestigious Blue Flag certification. Check list here". mint (באנגלית). נבדק ב-2023-05-27.
↑  beaches map
- CNN
↑  "Havelock Island Tourism - Detailed Travel Guide 2021 with Photos". www.experienceandamans.com. נבדק ב-2021-02-13.
↑  A & N Administration. "Ferry Program for Neil, Havelock & Rangat". נבדק ב-15 באוקטובר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  A & N Administration. "Helicopter Inter Island Schedule". נבדק ב-15 באוקטובר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  bus
↑  Travel, RSR Tours & (2023-04-09). "Private Ferry Schedule in Andaman Islands". RSR Tours and Travel (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2023-05-27.
↑  "Ferry and Cruise Booking and Timing in Andaman in 2021". www.experienceandamans.com. נבדק ב-2021-02-13.
↑  "Ferry in andaman portblair to Swaraj".
↑  "Havelock Island".
ההשתלטות הסינית על טיבט

החל משנת 1720, הייתה טיבט נתונה לשליטתה של שושלת צ'ינג ששלטה בסין, כאשר בחלוף השנים מידת עצמאותה של טיבט מסין חוותה עליות ומורדות. בקץ תקופה ארוכה בה נהנתה טיבט מאוטונומיה, בשנת 1950 פלשה הרפובליקה העממית של סין לטיבט, והכריחה את טיבט להסכים לעבור לשליטתה המלאה של סין. הליך הסיפוח הסתיים לאחר שטיבט וסין חתמו על הסכם שבע עשרה הנקודות. ההסכם אושרר על ידי הדלאי לאמה ה-14 ב-24 באוקטובר 1951, אשר טען בהמשך כי הסכים לכך בשל לחצים שהופעלו כלפיו.
קודם לסיפוח, נקטה טיבט במספר צעדים על מנת לקדם את עצמאותה המוחלטת מסין. בהם, ניסיונות לזכות בהכרה בינלאומית, ניסיונות לערוך מודרניזציה לצבא הטיבטי, משא ומתן בין ממשלת טיבט לממשלת סין, וסכסוך צבאי באזור צ'מדו שבטיבט באוקטובר 1950. הסיפוח והצעדים בהם נקטה סין בסמוך לו, כונו על ידי ממשלת סין "השחרור השלו של טיבט", ומנגד, כונו על ידי הממשלה הטיבטית הגולה - "הפלישה הסינית לטיבט".
ממשלת טיבט והמבנה החברתי הטיבטי נותרו כשהיו, נתונים למשטר הטיבטי תחת סמכותה של סין, עד למרד הטיבטי ב-1959. לאחר המרד, פירקה סין את ממשלת טיבט ומבנים חברתיים טיבטיים, והדלאי לאמה נמלט לגלות. שטח טיבט עודנו בשליטה מלאה של סין.
רקע

טיבט עברה לשליטת שושלת צ'ינג ששלטה דאז בסין, בשנת 1720, לאחר שזו גירשה את כוחות ח'אנת דזונגאר ששלטו בטיבט. כתוצאה מכך, טיבט הייתה במעמד של מדינת חסות עד 1912, אז נסתיימה תקופת השושלות בסין במסגרת אירועי מהפכת שינהאי והוקמה הרפובליקה הסינית, אשר ביקשה לאחד תחתיה את כל שטחי שושלת צ'ינג, כולל טיבט. למרות זאת, בשנים שלאחר מכן, טיבט תיפקדה הלכה למעשה כמדינה עצמאית.
בין 1913 ל-1933, ניסה הדלאי לאמה ה-13 (תוארו של מנהיג טיבט) להרחיב את הצבא ולהפוך אותו לצבא מודרני. עם זאת, ניסיונות אלו נכשלו בעיקר בשל התנגדותם של אריסטוקרטים ונזירים בעלי השפעה בטיבט. ב-1927, קבעה סין כי החוקים ההיסטוריים של הבודהיזם הטיבטי ימשיכו לחול כל עוד הם אינם מתנגשים עם חוקים חדשים של הממשל המרכזי בסין.
על אף שהייתה עצמאית בפועל בתקופה האמורה, לממשלה הטיבטית היה מגע מועט עם ממשלות אחרות בעולם, למעט קשרים מסוימים עם הודו, בריטניה וארצות הברית.
ניסיונותיה של טיבט להישאר עצמאית

בשנת 1949 הסתיימה מלחמת האזרחים בסין במסגרתה תפסו הקומוניסטים את השלטון. הממשלה החדשה שמה לעצמה מטרה לספח את טיבט לסין בדרכי שלום או בכוח.
ביולי 1949, חשדה הממשלה הטיבטית כי המפלגה הלאומית הסינית (הקוומינטנג) תכננה להתסיס כוחות מסוימים בטיבט. בשל כך, גירשה הממשלה הטיבטית את המשלחת הסינית שהוצבה בלהסה (בירת טיבט). בנובמבר 1949, שלחה ממשלת טיבט מכתב למחלקת המדינה האמריקנית עם העתק למאו דזה-דונג ששלט אז בסין, ובו הצהירה על כוונתה להגן על עצמה "בכל האמצעים האפשריים" מפני פלישה סינית לטיבט.
בשל כישלונותיה של טיבט לבצע מודרניזציה בצבא, היא נותרה בתקופה זו מאוימת על ידי סין, אך עם צבא שאינו מאומן ואינו יעיל. הודו סיפקה לטיבטים סיוע צבאי שכלל נשק קל והכשרה צבאית, אך הדבר לא יכל לאפשר הגנה מלאה מפני צבא השחרור העממי שהתעלה על צבא טיבט בגודל ובציוד, וחייליו היו בעלי ניסיון קרבי רב ממלחמת האזרחים הסינית שהסתיימה מעט לפני האירועים.
מאחר שהסינים הבינו כי טיבט לא תוותר על עצמאותה בדרכי שלום, הורה מאו לצבאו, בדצמבר 1949, להיערך לצעדה לצ'מדו שבטיבט כדי להביא את הטיבטים לשולחן המשא ומתן.
משא ומתן בין טיבט לסין

בעקבות האירועים, בין הטיבטים לסינים נערכו שיחות בתיווך ממשלות בריטניה והודו. ב-7 במרץ 1950, משלחת טיבטית הגיעה לקלימפונג, הודו, כדי לפתוח בדיאלוג עם הרפובליקה העממית של סין שהוכרזה לאחרונה ולהבטיח שהסינים יכבדו את ה"שלמות הטריטוריאלית" הטיבטית. במסגרת הדיאלוג שנערך בהודו, העבירה סין לטיבט הצעה בת 3 נקודות לפיה: 1. טיבט תיחשב כחלק מסין, 2. סין תהיה אחראית להגנת טיבט ו-3. סין תהיה אחראית ליחסי הסחר ויחסי החוץ של טיבט. עוד הבהירה סין, כי סירוב להצעה יוביל למלחמה.
עת התמשכות השיחות, ב-7 באוקטובר 1950, התקדמו כוחות סינים למזרח טיבט, וחצו את הגבול לתוך טיבט בחמישה מקומות. זאת, במטרה להפעיל לחץ על טיבט להסכים לתנאי סין. עם זאת, טיבט לא הסכימה לאף אחד מהתנאים.
הפלישה לצ'מדו

לאחר חודשים של משא ומתן כושל, ניסיונות טיבטיים לקבל תמיכה וסיוע זר, וגיוס הדדי של כוחות לקרבת הגבול בין טיבט לסין, חצה צבא השחרור העממי (צבא סין) את נהר ג'ינשה אל תוך שטחה של טיבט ב-7 באוקטובר 1950. הצבא הסיני, שהיה בעל עליונות מספרית על הכוחות הטיבטים, כבש את עיירת הגבול צ'מדו ב-19 באוקטובר, כאשר בקרבות אלו נהרגו ונפצעו כ-300 חיילים (משני הצדדים יחד). לאחר כיבוש צ'מדו, חדלה סין את המתקפה הצבאית וביקשה להמשיך את המשא ומתן, בעוד האיום הצבאי עודנו מרחף מעל טיבט.
הסינים הבטיחו לטיבט כי במידה וטיבט תשוחרר "באופן שלו", האליטות הטיבטיות יוכלו לשמור על עמדותיהן וכוחן.
חודש לאחר שסין פלשה לטיבט, אל סלוודור נתנה חסות לתלונה של הממשלה הטיבטית באו"ם, אך הודו ובריטניה מנעו את הדיון בה.
הטיבטים נאלצו לשלוח משלחת לבייג'ינג, כאשר למשלחת זו הוצג מסמך גמור, הידוע כהסכם שבע עשרה הנקודות, שעיקרו הוא הסכמה של טיבט להיות חלק מסין. הסינים הבהירו כי המסמך אינו נתון למשא ומתן. עם זאת, סין הצהירה כי היא תאפשר לטיבט לבצע רפורמות בעצמה, לשמור על ניהול עצמי של ענייני הפנים ולאפשר חופש דת בתחומיה. המשלחת הטיבטית בבייג'ינג, שהקשר שלה עם הממשלה הטיבטית היה רופף והיא לא הורשתה לתקשר עמה, חתמה על ההסכם ב-23 במאי 1951.
הדלאי לאמה ה-14, מנהיג טיבט, היה חלוק בשאלה האם לקבל את ההסכם או לברוח מטיבט. באוקטובר 1951, כאשר הוא בן 15 שנים בלבד, בחר שלא לברוח לגלות, ונתן את אישורו להסכם. זמן קצר לאחר מכן, צבא השחרור הסיני נכנס ללהסה, בירת טיבט.
לאחר הסיפוח

במשך מספר שנים לאחר הסיפוח, המשיכה הממשלה הטיבטית לשלוט במספר אזורים בטיבט. במהלך תקופה זו, אזורים תחת השלטון הטיבטי שמרו על מידה רבה של אוטונומיה מהממשל המרכזי והורשו בדרך כלל לשמור על המבנה החברתי המסורתי שלהם.
בשנת 1956, מיליציות טיבטיות באזור מזרח טיבט, החלו להילחם נגד ממשלת סין. לחימה זו התפשטה בשטח טיבט והגיע עד להסה במרץ 1959, באירועים שכונו "המרד הטיבטי". המרד נתמך על ידי ה-CIA, כחלק מהתוכנית הטיבטית של ה-CIA, ועל פי חלק מההערכות, גבה את חייהם של למעלה מ-80,000 טיבטים.
בצל הלחימה, העמיקה סין את אחיזתה בטיבט ופיזרה את ממשלת טיבט, ואילצה את הדלאי לאמה ה-14, יחד עם פמליה של בכירים נוספים בממשלת טיבט, להימלט להודו, ולהקים שם את הממשלה הטיבטית הגולה. ממשלה זו רואה בשליטה הסינית בטיבט כ"כיבוש טיבט".
הסכם הפסקת האש של נגורנו קרבאך (2020)

הסכם הפסקת האש של נגורנו-קרבאך (2020) הוא הסכם שביתת נשק שנחתם ב-9 בנובמבר 2020 על מנת לסיים את מלחמת נגורנו קרבאך השנייה. חתמו עליו נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב, ראש ממשלת ארמניה, ניקול פשיניאן, ונשיא רוסיה, ולדימיר פוטין. הוא הוביל לסוף פעולות האיבה בחבל נגורנו קרבאך החל מהשעה 00:00, 10 בנובמבר 2020 שעון מוסקבה. גם נשיא רפובליקת ארצאך שבחבל, אריק הרוטיוניאן, הסכים לסיום המלחמה.
מאז סיום המלחמה כחלק מההסכם, ארמניה פינתה בכמה פעימות שטחים שהיו תחת שליטתה מאז מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה, שהסתיימה ב-12 במאי 1994. הפינוי האחרון התרחש ב-26 באוגוסט 2022.
רקע

מלחמת נגורנו קרבאך השנייה בין אזרבייג'ן לרפובליקת ארצאך וארמניה החלה ב-27 בספטמבר 2020. אזרבייג'ן השיגה כמה הישגים טריטוריאליים במהלך ששת השבועות שלאחר מכן, שהסתיימו בכיבוש העיר שושה, מה שגרם לשני הצדדים להסכים להסכם הפסקת האש ב-9 בנובמבר 2020.
סקירה כללית

על פי ההסכם שני הצדדים יחליפו שבויי מלחמה וחללים. יתר על כן, הכוחות הארמניים ייסוגו מהשטחים שבשליטת ארמניה סביב נגורנו-קרבאך עד 1 בדצמבר. כוח שמירת שלום רוסי בן 2,000 איש מכוחות היבשה הרוסיים יוצב באזור למשך חמש שנים לפחות על מנת להגן על פרוזדור לצ'ין (אנ'), שנמצא בין ארמניה לאזור נגורנו קרבאך. על פי אזרבייג'ן, הכוחות הטורקיים ישתתפו גם בתהליך שמירת השלום. בנוסף, אזרבייג'ן תקבל מעבר למובלעת נחצ'יבאן שבשליטתה, המנותקת מאזרבייג'ן, דרך רצועת אדמה במחוז סיוניק בארמניה הסמוך לגבול עם איראן. הכוחות הרוסים יפקחו על הביטחון בכבישים המחברים את אזרבייג'ן לנחצ'יבאן.
תנאי ההסכם

הסכם שביתת הנשק הרב-צדדי קובע את הדברים הבאים:
הפסקת אש מוחלטת וסיום כל פעולות האיבה בסכסוך נגורנו-קרבאך החל מהשעה 00:00 שעון מוסקבה ב-10 בנובמבר 2020. הרפובליקה של אזרבייג'ן ורפובליקת ארמניה, המכונה להלן הצדדים יעצרו בעמדות הטריטוריאליות הנוכחיות שהם כבשו.
מחוז אגדם יוחזר לשליטת אזרבייג'ן עד 20 בנובמבר 2020.
לאורך קו החזית בנגורנו קרבאך ולאורך מסדרון לאצ'ין יוצב כוח לשמירת השלום של הפדרציה הרוסית עם 1,960 אנשי צבא הנושאים נשק קל, 90 נושאי שריון, 380 כלי רכב צבאיים וציוד מיוחד אחר.
הכוח לשמירת השלום ייפרס במקביל לנסיגת הכוחות הצבאיים הארמנים מנגורנו-קרבאך. משך הכהונה של כח שמירת השלום הרוסי הוא 5 שנים עם חידוש אוטומטי לתקופת 5 השנים הבאות אם אף אחד מהצדדים לא יצהיר אחרת 6 חודשים מראש.
על מנת לשפר את יעילות השליטה ביישומם של הצדדים להסכמי הסכסוך, הוצב כח לשמירת שלום במטרה לאכוף את הפסקת האש.
הרפובליקה של ארמניה תחזיר לאזרבייג'ן את מחוז קלבג'אר, עד 15 בנובמבר 2020, ומחוז לצ'ין (אנ') עד 1 בדצמבר. מסדרון לצ'ין (אנ') (5 ק"מ ברוחבו) אשר יספק גישה מנגורנו קרבאך לארמניה תהיה בשליטת כוח שמירת השלום של רוסיה. העיירה שושה הנמצאת בתוך המסדרון תישאר ברשות אזרית. בהסכמת הצדדים, תתוכנן תוכנית בנייה בשלוש השנים הקרובות למסלול תנועה חדש לאורך מסדרון לצ'ין. אזרבייג'ן תשמור על בטיחות התנועה במסדרון לצ'ין של אזרחים, כלי רכב וסחורות בשני הכיוונים.
עקורים ופליטים יחזרו לשטחי נגורנו קרבאך ואזורים סמוכים בשליטת נציבות האו"ם לפליטים.
יש לבצע חילופי שבויי מלחמה, בני ערובה ועצירים אחרים, כמו גם שרידי נפגעים.
אין להגביל את כל הפעילות הכלכלית ודרכי התחבורה באזור. ארמניה תשמור על בטיחות הדרכים בין האזורים המערביים של אזרבייג'ן לנחצ'יבאן על מנת לאפשר תנועה חופשית של אזרחים, כלי רכב ומטען בשני הכיוונים. בקרת התחבורה תתבצע על ידי שירות הגבולות של ה-FSB. בהסכמת הצדדים, אמורה להתקיים בניית תשתית חדשה המקשרת בין נחצ'יבן לאזורים באזרבייג'ן.
תגובות > ארמניה

לאחר חתימת ההסכם אמר ראש ממשלת ארמניה ניקול פשיניאן, "זה לא ניצחון אבל זו גם לא תבוסה – אתה לא מובס עד שאתה מחשיב את עצמך ככזה. לעולם לא נחשיב את עצמנו כמובסים. זהו תחילתו של עידן האחדות הלאומית והלידה מחדש שלנו" הפגנות אלימות פרצו בירוואן בעקבות ההודעה על הסכם הפסקת האש. יו"ר הפרלמנט של ארמניה, אררט מירזויאן, הוכה על ידי אספסוף זועם שהסתער על הפרלמנט לאחר הכרזת ההסכם. פשיניאן ציין, עם זאת, כי חייו של מירזויאן "אינם בסכנה" והוא עבר ניתוח. שירותי הביטחון במדינה אמרו כי עצרו כמה בכירים לשעבר, בהם מי שעמד בראשם, בחשד שתכננו לרצוח את פשיניאן וליזום הפיכה. כעבור חודשים, בצבא הארמני קראו לראש הממשלה ניקול פשיניאן להתפטר.
תגובות > אזרבייג'ן

נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב הגיב להסכם באומרו, "הצהרה זו מהווה כניעה של ארמניה. הצהרה זו שמה קץ לכיבוש שנמשך שנים." חגיגות רחבות היקף פרצו ברחבי אזרבייג'ן, בעיקר בעיר הבירה שלה באקו כשפורסמו הידיעות על ההסכם. בוצע בהמשך מצעד צבאי לציון ההסכם.
ראו גם

סכסוך נגורנו קרבאך
מלחמת נגורנו קרבאך