stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיוויזיית השריון ה-13 (ארצות הברית)
הערות שוליים

↑  McKenny, Janice E. (1997). "Appendix A: Divisions Reflagged". Reflagging in the Army. United States Army Center of Military History. נבדק ב-14 ביולי 2008. {{cite book}}:  (עזרה)
| ארצות הברית דיוויזיות צבא ארצות הברית  |
| --- | --- | --- |
| דיוויזיות מוטסות | 11 • 13 • 17 • 80 • 82 • 101 • 108 |  |
| דיוויזיות שריון | 1 • 2 • 3 • 4 • 5 • 6 • 7 • 8 • 9 • 10 • 11 • 12 • 13 • 14 • 16 • 19 • 20 • 22 • 25 • 27 • 30 • 40 • 48 • 49 • 50 |  |
| דיוויזיות פרשים | 1 • 2 • 3 • 15 • 21 • 22 • 23 • 24 • 61 • 62 • 63 • 64 • 65 • 66 |  |
| דיוויזיות רגלים | 1 • 2 • 3 • 4 • 5 • 6 • 7 • 8 • 9 • 11 • 12 • 13 • 17 • 19 • 23 (אמריקל) • 24 • 25 • 26 • 27 • 28 • 29 • 30 • 31 • 32 • 33 • 34 • 35 • 36 • 37 • 38 • 39 • 40 • 41 • 42 • 43 • 44 • 45 • 46 • 47 • 48 • 49 • 51 • 63 • 65 • 66 • 69 • 70 • 71 • 75 • 76 • 77 • 78 • 79 • 80 • 81 • 83 • 84 • 85 • 86 • 87 • 88 • 89 • 90 • 91 • 92 • 93 • 94 • 95 • 96 • 97 • 98 • 99 • 100 • 102 • 103 • 104 • 106 • 108 • הוואי • תעלת פנמה • הפיליפינים |  |
| דיוויזיות הרריות | 10  |  |
דום מינטוף

דומיניק "דום" מינטוף (במלטית: Duminku Mintoff;‏ 6 באוגוסט 1916 – 20 באוגוסט 2012) היה מנהיג מפלגת הלייבור בּמלטה (1949- 1984), ראש ממשלת מלטה (1955–1958) תחת שלטון הכתר הבריטי וראש ממשלת מלטה לאחר קבלת העצמאות 1971–1984.
חייו

מינטוף נולד בקוספיקאה, אחת משלוש הערים, למשפחה של 11 ילדים. הוא סיים לימודי תיכון בשנת 1933 ולימודי תואר ראשון באוניברסיטת מלטה בפקולטה למדעים ולאדריכלות בשנת 1937. ב-1939 קיבל תואר השני בהנדסה מאוניברסיטת אוקספורד, בה למד באמצעות מלגת רודז.
ב-1943 חזר מינטוף למלטה, הצטרף למפלגת הלייבור והתמנה לתפקיד מזכ"ל המפלגה. בבחירות בשנת 1945 ניצחה מפלגת הלייבור ומינטוף התמנה לתפקיד סגן ראש הממשלה והשר האחראי על תשתיות המדינה. עיקר עיסוקו של מינטוף בשנים הללו היה שיקום התשתיות של מלטה לאחר ההרס הגדול שפקד את המדינה במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1949 התפטר מהממשלה על רקע הקו הפשרני של ראש הממשלה במגעים עם בריטניה על פיטורי עובדים בבסיסיה וקבלת חלק מהסיוע של תוכנית מרשל. על רקע המחלוקת עם ראש הממשלה בופה, נבחר מינטוף באוקטובר 1949 לנשיא מפלגת הלייבור במקום בופה.
במרץ 1955 התמנה מינטוף לתפקיד ראש הממשלה, תפקיד אותו החזיק עד התפטרותו באפריל 1958, במחאה על העדר סיוע כספי מספק של בריטניה למלטה. לאחר התפטרותו, אירעו במלטה מהומות אפריל 1958 שאורגנו על ידי תומכיו של מינטוף ומושל האי מטעם בריטניה נטל לעצמו סמכויות חירום פיזר את הפרלמנט. עם חידוש הפרלמנט בשנת 1962 נבחר מינטוף לפרלמנט ושירת כראש האופוזיציה עד שנת 1971. בשנת 1971 זכתה מפלגת הליבור בבחירות בהשיגה מושב אחד יותר מהמפלגה הלאומית, ומינטוף מונה לראשות הממשלה. בבחירות שהתקיימו ב-1976 זכתה מפלגתו של מינטוף שוב ברוב, הפעם 3% יותר מהלאומיים. בבחירות של 1981 זכה שוב, אולם ברב דחוק.
משנת 1971–1984 מינטוף כיהן 13 שנה ברציפות בתפקיד ראש ממשלת מלטה. שנות כהונתו אלה מאופיינות ברצון של מינטוף להתרחק מאירופה ולהתקרב למדינות צפון אפריקה, ובראשן ללוב ומנהיגה מועמר קדאפי. בשנת 1984 החליט מינטוף לפרוש מהחיים הפוליטיים והתפטר מתפקידו כראש הממשלה וכמנהיג מפלגת הלייבור.
בשנת 2008 זכה דום מינטוף בפרס הבינלאומי לזכויות האדם על שם מועמר קדאפי.
מדיניות חוץ

בשנים 1955–1957 הוביל מינטוף קו של דרישה מבריטניה לצרף את מלטה לממלכה המאוחדת ולהקצות לה מקומות בפרלמנט הבריטי. מינטוף הוביל למשאל עם בפברואר 1956 על הצעתו להתאחד עם הממלכה המאוחדת. לפני המשאל הצהיר מינטוף שיתפטר אם לא תתקבל הצעתו. במשאל נתקבלה עמדתו בניגוד לעמדה של הקתולים והלאומיים. בעקבות זאת, קדמה ממשלת בריטניה את הכללת מלטה בממלכה המאוחדת, אולם בפועל האיחוד לא בוצע בגלל העלות הכבדה של המהלך על האוצר הבריטי.
לאחר שהאיחוד עם הממלכה המאוחדת לא התבצע, וההודעה על הכוונה לסגור את המספנות בנמל מלטה ולפטר את עובדיהם, דרש מינטוף "השתלבות או עצמאות".
בבחירות ב-1971 מינטוף התמודד על מצע של "נייטרליות חיובית" של מלטה, אל מול התמיכה המוחלטת בנאט"ו של המפלגה הלאומית. יריביו האשימו אותו בנטייה לברית המועצות, טענות שהוא הכחיש. עם היבחרו ב-1971, מינטוף החל במשא ומתן עם בריטניה על העלאת התשלומים שלה על הבסיסים במלטה ובמקביל פתח במסע דילוגים בין מדינות העולם בניסיון להשיג סיוע כספי למלטה וללחוץ על בריטניה להגביר את הסיוע הכלכלי למלטה. ביולי 1971 נפגש עם שגריר ברית המועצות בלונדון. באוגוסט 1971 ביקר בלוב ובינואר 1972 דרש את פינוי בריטניה מהאי ורמז לכוונה להחליף את הצבא הבריטי בצבא לובי. במרץ 1972 השיג הסכם עם בריטניה להעלאת התשלום עבור הבסיסים מ-9.5 מיליון ליש"ט ל-14 מיליון ליש"ט. בהמשך קשר מינטוף קשרים עם מועמר קדאפי והשיג ממנו נפט במחיר מוזל. לקראת סוף שנות ה-70 הסתכסך עם קדאפי וקשר קשרים עם ערב הסעודית ועיראק.
מינטוף התנגד להצטרפות מלטה לאיחוד האירופי בטענה שבהצטרפות זו טמונה סכנה לייחוד הלאומי של מלטה.
מדיניות כלכלית

מינטוף הושפע בידי האגודה הפביאנית במהלך שנותיו באוקספורד. בשנות ה-70 הנהיג מדיניות סוציאליסטית שכללה הלאמה של המספנות, הבנקים, הספנות וענפים כלכליים אחרים והבאת בתי החולים תחת שליטת הממשלה. עם זאת הוא הדף את הטענות שהוא קומוניסט והצהיר פעמים רבות שאיננו ומעולם לא היה קומוניסט.
הערות שוליים

1 2  Mintoff, Dominic in Historical Dictionary of Malta, page 166
↑  מה עומד מאחורי המשבר במלטה, דבר, 18 בנובמבר 1949
↑  בעיותיה של מלטה, חרות, 9 בדצמבר 1949
↑  מאמצי בריטניה לפתרון בעיית המשטר במלטה, חרות, 18 בנובמבר 1958
↑  האם יקבל מינטוף דין הבוחר?, דבר, 10 בדצמבר 1981
↑  זה הקטן, דבר, 15 בדצמבר 1981
↑  קפריסין ומלטה גורמות כאב ראש לבריטניה, חרות, 15 ביולי 1955
↑  דנים על התמזגות, חרות, 20 בספטמבר 1955
↑  משאל עם במלטה, דבר, 18 בדצמבר 1955
↑  מלטה רוצה בסיפוח לבריטניה, הצופה, 14 בפברואר 1956
↑  בריטניה פועלת לסיפוח מלטה, חרות, 29 במרץ 1956
↑  משבר ביחסי מלטה בריטניה, הצופה, 31 בדצמבר 1957
↑  עמוס גורדון, מלטה רוצה להיות בריטית, מעריב, 4 במאי 1958
↑  השינויים במלטה – סכנה לישראל, דבר, 7 ביולי 1971
↑  הרוסים רוצים להשליך עוגן במלטה, מעריב, 20 בינואר 1971
↑  בריטניה נגד הצעה שנאט"ו, מעריב, 13 בינואר 1972
↑  ראש ממשלת מלטה דום מינטוף כשיחה עם השגריר, דבר, 11 ביולי 1971
↑  מינטוף הגיע ללוב, דבר, 5 באוגוסט 1971
↑  מינטוף רומז על הבאת צבא לובי, מעריב, 4 בינואר 1972
↑  מינטוף יצא לסין, דבר, 31 במרץ 1972
↑  רווחי הנייטראליות של מלטה, מעריב, 9 בספטמבר 1980
↑  Mintoff, Dominic in Historical Dictionary of Malta, page 167
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 129585289  ISNI: 0000 0003 7426 268X  LCCN: n83063244  NKC: jo20231181908  NTA: 133595218  SUDOC: 116313838  VIAF: 50311107   WorldCat (עם VIAF): 50311107
דיוויזיית השריון ה-27 (ארצות הברית)

| --- | --- |

תג הכתף של הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:   צבא ארצות הברית
 סוג:  דיוויזיית שריון
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1955–1968 (כ־13 שנים)
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  טנקים
דיוויזיית השריון ה-27 הייתה יחידה של צבא ארצות הברית. היא הייתה חלק מהמשמר הלאומי של מדינת ניו יורק בשנות ה-50 וה-60.
היסטוריה

בפברואר 1955 בוצע ארגון מחדש של המשמר הלאומי של הצבא, אשר כלל ארגון מחדש של דיוויזיית הרגלים ה-27 כדיוויזיית השריון ה-27.  זה כלל החלפת תג הכתף השחור והאדום "NYD" (דיוויזיית ניו יורק) לטלאי בצורת משולש של דיוויזיות השריון של הצבא. דיוויזיית השריון ה-27 כונתה "דיוויזיית האימפריה", על שם הכינוי של מדינת ניו יורק "מדינת האימפריה" ("אמפייר סטייט", "Empire State").
מטה הדיוויזיה היה במקור בבאפלו, ולאחר מכן הועבר לסירקיוז.
הדיוויזיה אורגנה מחדש ב-1968 כחטיבת השריון 27, יחידה של דיוויזיית השריון ה-50.
חטיבת השריון ה-27 אורגנה מחדש כחטיבת חי"ר ב-1975 ושירתה עם דיוויזיית החי"ר ה-42.
בשנת 1985 הופעלה חטיבת הרגלים ה-27 כחלק מהמשמר הלאומי של צבא ניו יורק, והוקצתה כחטיבה "התורנית" של הדיוויזיה ההררית ה-10 של הצבא.
החטיבה ה-27 אורגנה מאוחר יותר כצוות הקרב של חטיבת החי"ר ה-27, והחזירה מחדש את השימוש בסמל שרוולי הכתף של דיוויזיית החי"ר ה-27. חטיבת החי"ר ה-27 ממשיכה את השושלת וההיסטוריה של דיוויזיית הרגלים ה-27.
הערות שוליים

↑  J.B. Lyon Company, New York State Legislative Documents, Volume 6, 1955, page 13
↑  Jack Raymond, The New York Times, Most Reservists Could Join Guard: McNamara Plan Envisions Initial Overstrengths, 20 December 1964
↑  Peter B. Taub, Gannett News Service, Newburgh Evening News, Upstate Shift Due National Guard, 28 February 1963
↑  John B. Wilson, Center of Military History, Armies, Corps, Divisions, and Separate Brigades, 1988, page 361
↑  "Guard Streamlined: 27th Division Enddate=18 January 1968". Associated Press, Newburgh Evening News.
↑  McGrath, John J. (2009). The Brigade: A History, Its Organization and Employment in the US Army. p. 232. ISBN 978-1-4289-1022-5.
↑  Doubler, Michael Dale; Listman, John W. Jr. (2007). The National Guard: An Illustrated History of America's Citizen-Soldiers. p. 120. ISBN 978-1-57488-389-3.
↑  2008 National Guard Almanac. Uniformed Services Almanacs. 2008. p. 143. ISBN 978-1-888096-13-2.
| ארצות הברית דיוויזיות צבא ארצות הברית  |
| --- | --- | --- |
| דיוויזיות מוטסות | 11 • 13 • 17 • 80 • 82 • 101 • 108 |  |
| דיוויזיות שריון | 1 • 2 • 3 • 4 • 5 • 6 • 7 • 8 • 9 • 10 • 11 • 12 • 13 • 14 • 16 • 19 • 20 • 22 • 25 • 27 • 30 • 40 • 48 • 49 • 50 |  |
| דיוויזיות פרשים | 1 • 2 • 3 • 15 • 21 • 22 • 23 • 24 • 61 • 62 • 63 • 64 • 65 • 66 |  |
| דיוויזיות רגלים | 1 • 2 • 3 • 4 • 5 • 6 • 7 • 8 • 9 • 11 • 12 • 13 • 17 • 19 • 23 (אמריקל) • 24 • 25 • 26 • 27 • 28 • 29 • 30 • 31 • 32 • 33 • 34 • 35 • 36 • 37 • 38 • 39 • 40 • 41 • 42 • 43 • 44 • 45 • 46 • 47 • 48 • 49 • 51 • 63 • 65 • 66 • 69 • 70 • 71 • 75 • 76 • 77 • 78 • 79 • 80 • 81 • 83 • 84 • 85 • 86 • 87 • 88 • 89 • 90 • 91 • 92 • 93 • 94 • 95 • 96 • 97 • 98 • 99 • 100 • 102 • 103 • 104 • 106 • 108 • הוואי • תעלת פנמה • הפיליפינים |  |
| דיוויזיות הרריות | 10  |  |
האוניברסיטה הלאומית של אירלנד

| --- | --- |

 מערכת אוניברסיטאית
 תקופת הפעילות:  1908–הווה (כ־116 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  אירלנד אירלנד
 קואורדינטות:  53°20′18″N 6°14′50″W﻿ / ﻿53.338388888889°N 6.2471944444444°W﻿ / 53.338388888889; -6.2471944444444
 www.nui.ie
 he
 
האוניברסיטה הלאומית של אירלנד (באנגלית: The National University of Ireland‏ (NUI); באירית: Ollscoil na hÉireann), היא מערכת של אוניברסיטאות פדרליות לאומיות וקולג'ים מוכרים, שהוקמו באירלנד בעקבות "חוק האוניברסיטאות האיריות" (1908). האוניברסיטאות הן עצמאיות בכל המובנים, מלבד הענקת התארים האקדמיים, המבוצעת על ידי המושב המרכזי של האוניברסיטה הלאומית בדבלין. לאוניברסיטה ארבעה סניפים מרכזיים בדבלין, קורק, גולוויי ומיינות', וכן חמישה קולג'ים בדבלין ובשאנון.
בסיס האוניברסיטה במספר קולג'ים שהוקמו ב-1845 בקורק, גאלוויי ובלפסט, אוחדו ב-1849 ועברו מספר גלגולים, עד שברפורמות של 1908 הן הופרדו מ"אוניברסיטת המלכה של בלפסט" והפכו ל"אוניברסיטה הלאומית". ברפורמות של 1997 צורפו אליה מספר פקולטות במיינות'.
האוניברסיטה חברה בקבוצת קוימברה.
דורית רבליס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בדצמבר 2001 (בת 22)  אשדוד 
 שם לידה:  דורית מרים רבליס 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקצוע:  דוגמנית
 
דורית מרים רבליס (נולדה ב-9 בדצמבר 2001) היא דוגמנית ישראלית בינלאומית.
ביוגרפיה

רביליס נולדה וגדלה באשדוד. הוריה עלו לישראל ב-1991 כשאביה, ואדים לדימיר רבליס, עלה מרוסיה מהקווקז, ואמה זויה שפיר, מאוקראינה. בבית הספר התיכון הרחיבה מתמטיקה ופיזיקה. ניגנה על פסנתר. בילדותה, במשך כעשר שנים הייתה מתעמלת אמנותית, הייתה בחוג התעמלות אמנותית בגיל ארבע, ומשם זה הפך לעניין מקצועי של תחרויות, נבחרת ובהמשך גם מדליות, ואף זכתה בין השאר בגיל 12 באליפות העולם בהתעמלות אמנותית לקטורגיית גילה. לאחר מכן, עברה לאתלטיקה קלה, לריצת משוכות.
בנובמבר 2020 התגייסה לצה"ל.
קריירה

היא הפכה לראשונה לפופולרית בקרב צלמים מקצועיים בזכות שיערה הבלונדיני המתולתל שיצר דמיון לדוגמנית העבר הישראלית מיכאלה ברקו. בשנת 2016, היא חתמה חוזה בלעדי להובלת קמפיינים עבור בית האופנה הצרפתי איב סן-לורן, אולם החוזה בוטל על ידי החוק הצרפתי עקב היותה בת 16 אז. בשנת 2017 נבחרה רבליס לפתוח את מופע ההוט קוטור של בית האופנה הצרפתי כריסטיאן דיור. עם זאת, הדבר בוטל מכיוון שהם האמינו שהיא עשויה להיראות צעירה מדי.
בשנת 2017 היא הייתה במסעות פרסום בינלאומיים רבים, כולל קמפיינים פרסומיים עבור מותג האופנה האמריקאי ראלף לורן. היא גם הובילה קמפיינים עבור מותגים בינלאומיים כגון טופשופ, קלווין קליין, סוניה ריקייל, אורבן אאוטפיטרס (אנ'), שאנל, קלודי פיירלו (צר'), מיו מיו ומסימו דוטי (אנ').
בשנת 2018 הוחתמה על ידי מותג האופנה הספרדי זארה. היא גם נבחרה להוביל את הקמפיין העולמי עבור מותג האופנה השוודי H&M לשנת 2018.
ב-2020 החלה לעבוד בתור הפרזנטורית של רשת האופנה הישראלית קסטרו. הצטלמה לקמפיינים של מעצבת שמלות הכלה הישראלית ברטה, ומותג השעונים היפני "ג'י-שוק".
חיים אישיים

ביוני 2022, אחרי כחצי שנה של זוגיות עברה להתגורר ביחד עם חברה השחקן דניאל פרץ (יוצא העונה השישית של "המירוץ למיליון") בדרום תל אביב.
הערות שוליים

↑  עדי סגל, הסופר מודלס הישראליות: סופיה מצ'טנר ודורית רבליס מדגמנות התחלה חדשה, באתר ynet, 6 בספטמבר 2021
1 2 3  גל סלונימסקי‏, דורית רבליס: "בצה"ל עוד לא הכירו בי כטאלנט", באתר וואלה, 6 בנובמבר 2020
1 2  בר זגה, מהמסלול לבקו"ם: הדוגמנית דורית רבליס התגייסה לצה"ל, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 1 בנובמבר 2020
1 2  שירי ברוק-שגיא, הדוגמנית הכי אתלטית בתעשייה, דורית רבליס: "אני אוהבת להזיע", באתר Xnet‏, 11 ביוני 2020
↑  איתי יעקב, צה"ל הוציא את הדוגמנים מפקודת "אמן פעיל". האם זה יגרום להם לא להתגייס?, באתר ynet, 18 בפברואר 2021
↑  איתי יעקב, תעלומת דורית רבליס: למה בוטלה הופעתה בתצוגה של דיור?, באתר Xnet‏, 31 בינואר 2017
↑  בר זגה, אחרי חצי שנה של זוגיות: דורית רבליס והחבר עוברים לגור יחד, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 23 ביוני 2022
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דיוויזיית הפאנצר העשירית (בונדסוור)

| --- | --- |
סמל הדיוויזיה
סמל הדיוויזיה
 אמינים, ניידים, מהירים!
 פרטים
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 שיוך:   בונדסוור
 סוג:  שריון
 בסיס האם:  פייטסהכהיים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 באוקטובר 1956 – הווה (68 שנים)
 מלחמות:  מלחמת בוסניה מלחמת האזרחים באלבניה מלחמת קוסובו מלחמת אפגניסטן
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  כ-12,000
 פיקוד
 דרגת המפקד:   גנרל-מיור
 מפקד נוכחי:  Ruprecht Horst von Butler 
 
דיוויזיית הפאנצר העשירית (בגרמנית: 10. Panzerdivision או בקיצור 10. PzDiv) היא דיוויזיית שריון של הבונדסוור הממוקמת בפייטסהכהיים.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1956. בשנותיה הראשונות כללה הדיוויזיה יחידות פאנצר בלבד, אולם לאחר פירוק הדיוויזיה ההררית הראשונה הוכפפה תחת פיקודה גם הבריגדה ההררית ה-23. סמל הבריגדה הוא פרח האדלווייס, אשר הפך בהדרגה למזוהה עם הדיוויזיה כולה. עד 2006, גם הבריגדה הצרפתית-גרמנית הייתה חלק מהדיוויזיה.
חיילי הדיוויזיה השתתפו כמעט בכל מלחמותיה של גרמניה מאז מלחמת העולם השנייה. הם הוצבו בבוסניה והרצגובינה, אלבניה, קוסובו, סומליה ואפגניסטן.
גשר מיו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גשר מעוגן כבלים, גשר, גשר פלדה, אטרקציה תיירותית 
 שימוש:  כלי רכב
 על שם:  מיו 
 מיקום:  עמק הנהר טארן
 מדינה:  צרפת צרפת
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2004
 תאריך פתיחה רשמי:  16 בדצמבר 2004 
 מבנה:  מעוגן כבלים (Cable-stayed)
 חומרי בנייה:  בטון מזוין 
 עלות:  394 מיליון אירו
 אדריכל:  פוסטר & פרטנרס, נורמן פוסטר 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הייטק 
 מידות
 אורך:  2,460 מטר
 רוחב:  12 מ' 
 גובה:  343 מטר
 מידע טכני
 מפתחים:  8 
 מִפְתָּח מרבי:  342 מ' 
 קואורדינטות:  44°4′46″N 3°1′20″E﻿ / ﻿44.07944°N 3.02222°E﻿ / 44.07944; 3.02222
 www.leviaducdemillau.com
  (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי גשר מיו(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי גשר מיו(למפת אוקסיטניה (חבל מנהלי) רגילה) מונפלייה נים קרקסון פרפיניאן מנד בזייה טולוז אלבי טארב קאור אוש רודז פואה אוברן-רון-אלפ פ.א. קד.  אקיטן החדשה הים התיכון א. ספרדגשר מיו(למפת אוקסיטניה (חבל מנהלי) מוגדלת) מונפלייה נים קרקסון פרפיניאן מנד בזייה טולוז אלבי טארב קאור אוש רודז פואה אוברן-רון-אלפ פרובאנס-אלפ קוט ד'אזור  אקיטן החדשה הים התיכון א. ספרדגשר מיו
 
גשר הדרכים מיו (צרפתית: le Viaduc de Millau) הוא גשר דרכים מסוג גשר מעוגן כבלים הנמצא מעל עמק נהר טארן ליד מיו בדרום צרפת. הגשר, שתוכנן על ידי המהנדס הצרפתי מישל וירלוז'ה בשיתוף עם האדריכל הבריטי נורמן פוסטר, הוא הגשר הגבוה ביותר בעולם (343 מטר בשיאו, קצת יותר גבוה ממגדל אייפל). הוא נחנך רשמית ב-14 בדצמבר 2004 ונפתח לתנועת כלי רכב ב-16 בדצמבר 2004.
מיו לצידו של כביש מהיר A75
הגשר בזמן בנייתו
מיקום

לפני שהגשר נבנה, על כלי רכב הנעים במסלול היה לרדת לעמק הנהר טארן ולעבור דרך הכביש הארצי N9 שליד העיירה מיו, דבר שגרם לצפיפות רבה בתחילת יולי ובסוף אוגוסט, חודשי חופשת הקיץ. הגשר עובר כעת מעל העמק בתוך הפארק האזורי Grands Causses, מחבר את causse du Larzac ל-causse rouge ועובר מעל הנקודה הנמוכה ביותר בעמק.
הגשר מהווה את החוליה האחרונה בכביש המהיר A75 ‏(la Méridienne) ומספק דרך מהירה דרומה מפריז דרך קלרמון-פראן לבזייה. המטרה של כביש A75 היא להגביר את המהירות ולהפחית את העלות של תנועת כלי רכב לאורך המסלול. תיירים רבים נוסעים לדרום צרפת וספרד דרך מסלול זה, כיוון שהוא ישיר וללא אגרה במשך 340 ק"מ בין קלרמון-פראן לבזייה פרט לגשר עצמו.
חברת אפז' (Eiffage) מפעילה את גשר מיו כגשר אגרה, עם אגרה שעומדת נכון להיום (2014) על 7.30 אירו לכלי רכב פרטיים ובמהלך חודשי הקיץ עומדת על 9.10 אירו. הגשר נבנה על ידי חברת אייפג', שבנתה גם את מגדל אייפל, תחת חוזה ממשלתי שנותן לחברה זיכיון לגביית אגרה במשך 75 שנה.
תיאור

גשר מיו מורכב משמונה מקטעי כביש על קורות פלדה, שנתמכים בידי שבעה עמודי בטון מזוין גבוהים (נציבים) ועליהם מגדולים (Pylon). בניגוד לגשר תלוי בו המיסעה מוחזקת כולה על ידי כבלים המתחברים לכבלים הראשיים, זהו גשר מעוגן כבלים בו הכבלים מחוברים ישירות לעמודים מבטון מזוין. מקטעי הכביש שוקלים ביחד 36,000 טון ואורכם הכולל הוא 2,460 מטר, רוחבם 32 מטר ועומקם 4.2 מטר. כל מקטע מרכזי אורכו 342 מטר ומקטעי הקצה אורכם 204 מטר. שיפוע הכביש הוא 3% יורד מדרום לצפון, ומתעקם במישור ברדיוס עקמומיות של 20 קילומטר. עקמומיות זו נועדה לתת מענה לדפורמציות הנוצרות בגשר בשל שינויי טמפרטורה וכדי להקנות ראות טובה יותר לנהגים. הכביש בעל שני נתיבי תנועה בכל כיון.
החלקים התחתונים של העמודים, הנציבים (piers), נעים בגובהם בין 77 מטר ל-246 מטר, ומתחדדים בעוביים מ-24.5 מטר בסיס ל-11 מטר בגובה מפלס הכביש. כל חלק תחתון של עמוד מורכב מ-16 מסגרות, כל מסגרת שוקלת 2,230 טון. מקטעים אלה הורכבו באתר מחתיכות של 60 טון משקל, 4 מטר רוחב ו-17 מטר עובי, שנוצרו בבתי חרושת בלאוטרבורג ופוס סיר מר בידי חברת אפז' (Eiffage). החלקים התחתונים של העמודים תומכים במגדולים (pylons, החלקים העליונים של העמודים) בגובה 97 מטר כל אחד. החלקים התחתונים הורכבו קודם עם תמיכות זמניות, לפני שהסיפון (כלומר, הכביש) הוחלק על גבי העמודים באמצעות בוכנות הידראוליות מודרכות GPS שדחפו את הסיפון 600 מילימטר כל ארבע דקות.
בזמן בנייתו היה גשר מיו הגשר לכלי רכב הגבוה ביותר בעולם וגובהו הוא כמעט פי שניים מהגשר שהחזיק קודם בתואר: גשר אירופה (Europabrücke) שבאוסטריה. מפלס הכביש של הגשר, בגובה 270 מטר מעל נהר הטארן, גבוה במקצת מגשר ערוץ הנהר החדש בווירג'יניה המערבית בארצות הברית, שנמצא בגובה 267 מטר מעל הנהר החדש (New River). בגשר הערוץ המלכותי בקולורדו, ארצות הברית, גובה מפלס הכביש הוא 321 מטר מעל נהר הארקנסו, גבוה משני הגשרים הללו.
בנייה

הבנייה החלה ב-10 באוקטובר 2001 ויועדה להימשך כשלוש שנים, אבל תנאי מזג האוויר גרמו לפיגור בלוח הזמנים. לוח זמנים מתוקן קבע שעל הגשר להיפתח בינואר 2005. גשר מיו נחנך באופן רשמי בידי נשיא צרפת ז'אק שיראק ב-14 בדצמבר 2004 ונפתח לתנועה ב-16 בדצמבר, מספר שבועות לפני הזמן המיועד בלוח הזמנים המתוקן.
בנייה > מחקרים מקדמיים

בשלב הראשון על המהנדסים והאדריכל היה לחקור את הבעיה ולבחור איזה סוג גשר יהיה המתאים ביותר לסביבה. במחקרים המקדמיים, ארבע אפשרויות נבחנו:
לעקוף את מיו ממזרח, דבר שידרוש 2 גשרים מעל הטארן והדורבי.
לעקוף את מיו ממערב (12 ק"מ ארוך יותר), דבר שידרוש ארבעה גשרים.
לבנות על המסלול של כביש מס' 9, דבר שמאפשר גישה טובה למיו אך במחיר קשיים טכניים ומעבר דרך העיר.
לבנות גשר יחיד מעל העמק.
האפשרות הרביעית נבחרה על ידי ממשלת צרפת ב-28 ביוני 1989. היא הורכבה משתי אפשרויות: הפתרון הגבוה, והפתרון הנמוך, שדרש בניה של גשר באורך 200 מטר מעל נהר הטארן, ואז גשר-דרכים באורך 230 מטר ובהמשכו מנהרה. אחרי מחקרים רבים, הוחלט לנטוש את הפתרון הנמוך, מאחר שהוא חותך את טבלת המים, בעל השפעה שלילית על העיירה, עולה יותר ומאריך את הדרך. אחרי הבחירה לבנות גשר-דרכים גבוה, חמישה צוותים של אדריכלים וחוקרים עבדו בו-זמנית על פתרון טכני לאתגר זה. הקונספט המקורי של הגשר הוצע על ידי המתכנן הצרפתי מישל וירלוגו. האדריכלים של הגשר היו החברה הבריטית Foster and Partners שבראשה עומד האדריכל סר נורמן פוסטר. הם עבדו ביחד עם חברת ההנדסה ההולנדית ARCADIS, שהייתה אחראית לתכנון הטכני של הגשר.
בנייה > הבונים

ארבעה קונצורסיומים התחרו במכרז לבניית הגשר:
חברת Dragados (ספרד) ביחד עם Skanska (שוודיה) ו-Bec (צרפת).
Société du viaduc de Millau שמורכבת מהחברות הצרפתיות ASF, Egis, GTM, Bouygues Travaux Publics, SGE, CDC Projets, Tofinso ומ-Autostrade האיטלקית.
החברות Générale Routière, Via GTI מצרפת ו Cintra, Necso, Acciona, Ferrovial Agroman מספרד.
החברה שזכתה: חברת Eiffage, החברה השלישית בגודלה לעבודות ציבוריות בצרפת והשישית באירופה.
מנהיג העבודה היא Compagnie Eiffage du Viaduc de Millau שזכתה בחוזה הממשלתי. קונסורציום הבנייה מורכב מחברת Eiffage TP עבור חלקי הבטון, מחברת אייפל עבור מסגרת הפלדה לכביש (חברה זו נוסדה על ידי גוסטב אייפל שבנה ב-1884 את גשר-הרכבת Garabit ליד קנטל), וחברת Enerpac עבור התומכות ההידראוליות של הגשר, חברת ההנדסה Setec וחברת SNCF. את מסגרות הפלדה בהם נוצק סיפקה חברת PERI.
בנייה > שלבי הבנייה

בשלב הראשון הוכנו מסגרות פלדה שסביבם נוצקו הבטון של העמודים. תוך כדי יציקת העמודים החלו לייצר במפעלים סמוכים את מקטעי הכביש, שנתמכים במסגרת פלדה. במקביל החלו בבניית עמודים זמניים מפלדה, שיתמכו בכביש שיוחלק על גבי העמודים עד שיעוגן בכבלים למגדלונים.
לאחר שנוצקו העמודים הקבועים ונבנו העמודים הזמניים, החלו בחיבור מקטעי הכביש זה לזה ויצרו 2 חצאים גדולים. אחרי חיבורם, החלו בהחלקתם משני צידי הגשר על גבי העמודים באמצעות בוכנה הידראולית שדחפה אותם, והתקן הידראולי שהחליק אותם על גבי העמודים עצמם. כששני החצאים נפגשו חיברו אותם ביחד.
בשלב השלישי יצקו את המגדלונים שבראש העמודים.
בשלב הרביעי חיברו את מקטעי הגשר לראשי המגדלונים באמצעות כבלי פלדה עבים שמכילים מאות כבלים בתוך כל כבל.
לוח זמנים

28 ביוני 1989: הממשלה מאשרת בניית גשר במסלול מעל העמק.
19 באוקטובר 1991: בחירה בפתרון הגבוה, של גשר דרכים בגובה 270 מטר.
10 בינואר 1995: הכרזה על נחיצות ציבורית, הדרושה כדי להוציא מכרז.
9 בינואר 1996: בחירה בגשר מסוג מעוגן כבלים.
1998: החלטה להעמיד למכרז גם את בניית הגשר וגם את גביית האגרה עבור חברות פרטיות.
16 באוקטובר 2001: תחילת העבודות.
14 בדצמבר 2001: הנחת האבן הראשונה.
ינואר 2002: יציקת יסודות העמודים.
מרץ 2002: התחלת העבודה על התמיכה בעמוד C8.
יוני 2002: התמיכה בעמוד C8 הושלמה, התחלת העבודה על העמודים.
יולי 2002: התחלת העבודה על היסודות של תומכות הדרך הזמניות.
אוגוסט 2002: התחלת העבודה על התמיכה בעמוד C0.
ספטמבר 2002: הרכבת מקטעי הכביש מתחילה.
נובמבר 2002: השלמת העמודים הראשונים.
25 בפברואר-26 בפברואר 2003: התחלת החלקת הכביש על העמודים.
נובמבר 2003: השלמת שני העמודים האחרונים (P2 בגובה 221 מטר ו-P3 בגובה 245 מטר), עמודים אלה הם הגבוהים בעולם.
28 במאי 2004: 2 חצאי הכביש נמצאים במרחק סנטימטרים זה מזה, חיבורם יושלם תוך שבועיים.
המחצית השנייה של 2004: בניית המגדולים וחיבור הכבלים
14 בדצמבר 2004: חניכה רשמית.
16 בדצמבר 2004: פתיחת הגשר לתנועה.
ינואר 2005: תאריך פתיחת הגשר.
לוח זמנים > עלויות ומשאבים

עלות בניית הגשר הייתה 394 מיליון אירו, עם בניית כניסות אגרה 6 ק"מ צפונית לגשר בעלות נוספת של 20 מיליון אירו. הבונים, חברת Eiffage, מימנה את הבנייה בתמורה לזיכיון לגבות אגרה למשך 75 שנה, עד שנת 2080. ברם, אם הזיכיון רווחי מאוד, הממשלה הצרפתית יכולה להשתלט עליו כבר ב-2044.
כל הפרויקט דרש 127,000 מטר מעוקב של בטון, 19,000 טון של פלדה עבור הבטון המזוין ו-5,000 טון של בטון דחוס עבור הכבלים ומעטפותיהם. בוני הגשר טוענים שאורך החיים של הגשר הוא לפחות 120 שנה.
נתונים טכניים

אורך הכביש על הגשר: 2,460 מטר
מספר עמודים: 7
גובה עמוד 7 הנמוך ביותר: 77 מטר
גובה עמוד 2 הגבוה ביותר: 343 מטר (245 בגובה הכביש)
גובה החלק העליון של עמוד: 87 מטר
מספר כבלים: 154
גובה ממוצע של הכביש: 270 מטר
עובי הכביש: 4.2 מטר
רוחב הכביש: 32.05 מטר
נפח בטון ששימש לבניית הגשר: 85,000 מטר מעוקב
משקל פלדה ששימשה לבניית הגשר: 19,000 טון
המשקל הכולל של הגשר: 290,000 טון
נפח תנועה מוערך ליום: 10,000-25,000 כלי רכב
אגרת כניסה אופיינית: 4.90-6.50 אירו
רדיוס אופקי של עקמומיות הדרך: 20 קילומטר
דיוויזיית השריון ה-25 (ארצות הברית)

| --- | --- |

תג הכתף של הדיוויזיה
 פרטים
 כינוי:  "המשחררים"
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:   צבא ארצות הברית
 סוג:  דיוויזיית שריון
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1941–1944 (כ־3 שנים)
 מלחמות:  מבצע פורטיטיוד
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  טנקים
דיוויזיית השריון ה-25 הייתה "דיוויזיית רפאים" שנוצרה בשנת 1944 כחלק מ- Fortitude South II כדי להחליף את דיוויזיית השריון ה-5 האמיתית כאשר יחידה זו נפרסה לנורמנדי.