stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם פינטו
ביוגרפיה

נולד במרקש שבמרוקו לאביו רבי יעקב פינטו שהיה תלמידם של רבי שלמה עמאר ורבי אברהם אזולאי ורבה של העיר. בשנת ה'תקכ"ה (1765) נפטר אביו והוא התמנה יחד עם אחיו רבי יצחק לדיינים. הם שימשו בדיינות בבית דינו של רבי אברהם קורקוס, יחד עם רבי יצחק חרוש, רבי משה בן עטר, רבי מוסא בן דוד וחיון ורבי שלמה אסבאג. בשנת ה'תקנ"ט (1799) נפטר רבי יצחק חרוש שהיה אז רב העיר ואב בית הדין שלה, ומינו את רבי אברהם לתפקידים אלו, בהם הוא שימש עד ליום פטירתו ביום י"ח בתשרי ה'תקס"ד (1803). בפטירתו ספדו לו רבי משה אסבאג ורבי יהודה אלמליח.
חיבוריו

ספר מור דרור ביאורים על תלמוד בבלי. חידושיו על מסכת כתובות נדפסו בספר חסד ואמת, סלוניקי, תקע"ג. וידוע שחיבר על מסכת פסחים ומסכת חולין.
ביאור על שולחן ערוך - חלקו נדפס בספרים 'ביאור מהרא"ח על חושן משפט', 'פרדס רמונים' ו'פני מבין'.
פסקים - מפוזרים בספרות חכמי מרוקו ובעיקר בספר תשובות חכמי מראכש ובשו"ת חפץ נחמד וגינת ורדים לרבי מכלוף אוחיון, נדפס על ידי מכון פי ישרים בשנת תשפ"ב.
הגהות לספרי האר"י. נדפסו בספר שערי בינה.
נושאים לנפטרים. ביאורי פסוקים לצורך דרשה על נפטר. נדפס בספר אעלה בתמר על ידי מכון פי ישרים.
מקדש מלך על ספר הזוהר
דרשות. בכתב יד.
משפחתו

בניו ובנותיו:
רבי יעקב, שימש בדיינות.
רבי מסעוד, שימש אף הוא בדיינות ונפטר צעיר ללא בנים ובנות.
רבי שלמה, בלט בין מרביצי התורה במרקש.
בתו נישאה לרבי יוסף חרוש - מחכמי מרקש.
ר' ראובן.
ר' שמואל.
לקריאה נוספת

הרב יוסף פרץ והרב יוסף הלל (עורך), קדושי מראכש, "רבי אברהם פינטו הראשון", הוצאת קהילות ישראל, ירושלים ה'תשפ"א.
יעקב אלפרון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בפברואר 1955 גבעת שמואל, ישראל 
 נרצח:  17 בנובמבר 2008 (בגיל 53) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 ידוע בשל:  ניהול נכסיה של משפחתו, משפחת הפשע אלפרון
 
יעקב אלפרון (18 בפברואר 1955 – 17 בנובמבר 2008) היה עבריין ישראלי, שניהל יחד עם אחיו ניסים את עסקיה של משפחת אלפרון, אשר נחשבה למשפחת הפשע המרכזית והמוכרת בישראל משנות השבעים של המאה ה-20 ועד לעשור השני של המאה ה-21. נרצח באמצעות פיצוץ מטען חבלה שהוצמד למכוניתו.
ביוגרפיה

אלפרון נולד בגבעת שמואל, כבנם השישי של חיים וקמילה אלפרון, הורים קשי יום שעלו ממצרים. הוא הורשע בפלילים עוד בהיותו נער. בשנותיו האחרונות התגורר ברעננה, עם אשתו אהובה. לבני הזוג נולדו שבעה ילדים.
ביוגרפיה > מעורבות בפשיעה

אלפרון הורשע בהזדמנויות שונות בעבירות של אלימות, סחיטה ואיומים, וריצה עונשי מאסר בגינן. שניים מאחיו, נסים וזלמן, הורשעו אף הם בעבר, וריצו עונשי מאסר. בעשור האחרון לחייו נקשר שמו בסכסוכים עם עבריינים, בהם יצחק אברג'יל ועמיר מולנר. במהלך הפגישה עם מולנר במלון בהרצליה בינואר 2006, דקר אלפרון את מולנר בצווארו, ונמלט במשך חודשיים עד שהסגיר עצמו למשטרה. פגישה מקרית נוספת ביניהם במסעדת "מפגש הסטייק" בסוף שנת 2006, הסתיימה בשליפת סכינים ואקדחים, ללא נפגעים. בתחילת 2007, בפגישה שנערכה עם אנשי יצחק אברג'יל בנושא עסק מיחזור הבקבוקים, הכה אלפרון את אנשי אברג'יל, וייתכן שאף הכה אישית את יצחק אברג'יל.
ביוגרפיה > מעורבות בפשיעה > היסטוריה של אלימות

בשנות העשרים לחייו, סוף שנות השבעים, התעמתה המשטרה עם אלפרון במקרים שונים, כמו חיפוש סמים, והוא הואשם מספר פעמים בעבירות קלות. בשנים אלו הפעיל שירותי הימורים, סחר בסמים והפעלת זונות באזור כביש גהה. על עברות אלו נידון אלפרון למאסר. בשנת 1978, בעת שאלפרון ישב בכלא כפר יונה, נרצח באגף טעוני ההגנה בכלא שאטה יפת נגר, בעל מועדון לילה שהיה מסוכסך עם אחיו של יעקב, מוסא אלפרון. לאחר שהעיד נגד משפחת אלפרון בענייני סחיטה וגביית דמי חסות. יעקב שלח מסר למנהיגים בכלא שטה (סמי אלקיים ותומי קיש) שהפעילו כפופים - ביימו קטטה בחדר האוכל. הסוהרים נכנסו ואז כלאו אותם. חוליה אחרת נכנסה לאגף טעוני ההגנה וחיסלה בתאו את יפת נגר, בעודו יושב (כל המעורבים נעצרו וחלקם הורשעו). אלפרון זוכה. פעולה זו העלתה את קרנו בעיני עולם הפשע.
לאחר שחרורו מהכלא בגיל 24, עבר להתגורר עם סמדר קילצ'ינסקי, שהייתה אז בת 15 וחי עמה במשך כשנתיים. באותה תקופה, מקורות הכנסותיו העיקריים של אלפרון היו גביית דמי חסות מסוחרי סמים והפעלת שידורי טלוויזיה פיראטית בכבלים. בשנת 1989 החלה המשטרה לקיים מעקב צמוד אחר תנועותיו של אלפרון. הממצאים הובילו להגשת כתב אישום בשנת 1993, בו אלפרון הועמד לדין יחד עם פושעים נוספים (בהם העיתונאי לענייני פלילים יוסי היימן), ונידון למאסר של ארבע שנים וחצי בגין סחיטה. במסגרת המשפט, חשפה המשטרה את שיטות העבודה של אלפרון, הן בהשתלטות על עסקים כמו מסעדות ואולמות אירועים, והן דרך הפעלת חברת גבייה. הוא ריצה את עונשו במשך כשנה וחצי.
בשנת 1997, הקים את חברת "האחים אלפרון - חברה לניהול וקידום עסקים בע"מ". בשנת 1998 נחשד עמיר מולנר בקשר לרצח או לארגון רציחות, לפי דרישות אלפרון ומשפחת הררי. מולנר ברח למקסיקו, בעוד שנסים ימין, עד מדינה שהיה אמור להעיד נגד מולנר, נרצח. במאי 2000 ניצל אלפרון מהתנקשות בחייו, אלמוני פתח לעברו באש בעת שהגיע לאירוע בהרצליה, ופצע אותו באורח קל. במאי 2003, בעקבות תלונה של משווק פרחים מצמתים באזור פתח תקווה, נעצר אלפרון בחשד לעבירת סחיטה.
ביוגרפיה > מעורבות בפשיעה > עסק מיחזור הבקבוקים

לאחר חקיקת חוק הפיקדון, השתלט עולם הפשע, ובתוכו יעקב אלפרון, על עסקי איסוף הפחיות ובקבוקי השתייה על מנת לגבות את דמי הפקדון שלהם (המאבק על אזורי האיסוף הוביל לסכסוכים בין משפחות הפשע). אלפרון ואנשיו החלו, על פי החשד, לאיים על בעלי מסעדות כדי שימסרו להם את הבקבוקים הריקים. על פי החשד, הם השתמשו בעסק זה על מנת להלבין כספים שהגיעו מן העסקים האחרים שלהם, שהיו לא חוקיים.
ביוגרפיה > הרצח

ב-17 בנובמבר 2008 הגיע אלפרון לבית המשפט כדי לצפות בדיון בעניין בנו דרור, שנגדו הוגש כתב אישום בגין סחיטה באיומים ותקיפת שוטר. לאחר תום הדיון, כאשר היה בדרכו מבית המשפט לביתו, בסמוך לצומת של דרך נמיר עם רחוב יהודה המכבי, נהרג כתוצאה מפיצוץ מטען חבלה שהוצמד למכוניתו והופעל מרחוק. יעקב אלפרון מת במקום בגיל 53.
ניסיונות להתנקש בו היו ידועים למשטרה מאז שנת 2001 לפחות; העבריין זאב רוזנשטיין הודה בחקירתו כי הזמין התנקשות באלפרון באותה שנה, אך חזר בו לפני הביצוע. בנובמבר 2003 נעצרה חוליית רוצחים מבלארוס, שחבריה נחשדו בכוונה לרצוח את אלפרון. המשטרה הזהירה את אלפרון בכמה הזדמנויות בדבר כוונות לרצוח אותו, על-פי מידע מודיעיני שאספה.
למרות האזהרות שקיבל מהמשטרה על כוונות יריביו לחסלו, למרות האיומים הרבים על חייו והניסיונות ההתנקשות החוזרים בחייו, יעקב אלפרון כמו שאר אחיו, נהג להסתובב ללא מאבטחים. לשאלת עיתונאים לאחר פרשת חשיפת חוליית המחסלים מבלארוס שנשכרה כדי לחסלו, בשנת 2004, אמר אלפרון: "אנחנו מתפללים יותר וערניים יותר. אני לא פוחד ולא צריך לפחד כי גם בן אדם שחוצה את הרחוב יכול להיהרג". לשאלה אם הוא מכיר את המחסלים, השיב: "אני לא מכיר אותם. אין להם שום סיבה לנסות לפגוע בי כי לא לקחתי אף נשמה. יש תורת ישראל ומי שמשחק באש צריך לדעת להישרף ממנה".
אשתו אהובה אלפרון חשפה בריאיון לערוץ 10 כי שלושה ימים לפני הירצחו ב-14 בנובמבר 2008 הוא רכש פוליסת ביטוח חיים, הודות לעובדה שבתעודת הזהות שלו שמו היה רשום יעקב אלפרין ולא "אלפרון", כפי שנהוג לכנותו.
לקריאה נוספת

ראובן שפירא, סוכן 1636 נגד משפחת אלפרון, הוצאת מעריב
יוסי הימן, אלפרון יסדר לך, חדשות, 12 באפריל 1987
הערות שוליים

↑  שמעון איפרגן, ‏האלפרון האחרון, באתר ‏מאקו‏, 26 בנובמבר 2015
1 2 3  שירות "הארץ", אלפרון צבר לעצמו אויבים רבים, באתר הארץ, 17 בנובמבר 2008
↑  ורד לוביץ', אלפרון קיבל על-תנאי ושינה את שמו לאלפרין, באתר ynet, 2 ביולי 2008
↑  אילן לוקאץ', ‏קים אלפרון חוזרת לארץ: "ברחתי למקום שבו לא ארגיש מסומנת", באתר ‏מאקו‏, 27 בפברואר 2015
↑  אבי כהן, הותר לפרסום: יעקב אלפרון חשוד שהוא הדוקר מהרצליה, באתר ynet, 17 בינואר 2006
↑  במקורות שונים מדגישים את התרחקותו מהרואין וסמים קשים, ועסקו בחשיש וסמים קלים בלבד.
1 2  אמיר זוהר, זה התחיל בחוב של 600 אלף שקל, באתר הארץ, 23 בינואר 2006
↑  אמיר זוהר, סמדר קילצ'ינסקי מתכננת ספר על הרומן שלה עם יעקב אלפרון, באתר הארץ, 21 בנובמבר 2008
↑  אלפרון: מעבריין צעצוע - לראש משפחת פשע, באתר חדשות ערוץ 2.
↑  תקציר פסק הדין במאגר 'נבו'
↑  אבי כהן, הוארך מעצרו של יעקב אלפרון החשוד בסחיטה, באתר ynet, 20 במאי 2003
↑  רוני זינגר-חרותי, יעקב אלפרון ובנו נעצרו בעקבות הקטטה ברמת גן, באתר הארץ, 10 בינואר 2007
↑  אבי כהן, יעקב אלפרון נעצר בחשד למעורבות בקטטה, באתר ynet, 5 בינואר 2007
V-1

| --- | --- |
איור חתך של טיל V-1
איור חתך של טיל V-1
 מידע בסיסי
 ייעוד:  מודל נשק 
 ארץ ייצור:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 יצרן:  חברת Fieseler
 פיתוח:  פותח על ידי רוברט לוסר ופריץ גוסלו
 עלות יחידה:  5,090 רייכסמארק
 מלחמות ומבצעים:  מלחמת העולם השנייה
 תקופת השירות:  1944–1945 (כשנה)
 משתמשים:  ורמאכט 
 מאפיינים כלליים
 הנעה:  מנוע מהוד סילון
 משקל:  2,150 ק"ג
 ממדים
 אורך:  8.32 מ'
 קוטר:  1.65 מ'
 ביצועים
 מהירות:  650 קמ"ש ומעל 800 קמ"ש בדגמים המאוחרים
 טווח:  250 ק"מ
 גובה טיסה:  טס בגובה שבין 600 ל-900 מטר
 ראש קרב והנחיה
 ראש קרבי:  850 ק"ג
 מרעום:  מגע
 הנחיה:  טייס אוטומטי מבוסס מצפן גירוסקופי (Gyrocompass) וחיישנים אחרים
 
V-1 היה טיל השיוט המבצעי הראשון בעולם. הטיל פותח על ידי חיל האוויר הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, והיה בשימוש מיוני 1944 עד מרץ 1945.
רמת הדיוק של הטיל הייתה נמוכה כך שלא היה יעיל נגד מטרות צבאיות ובהתאם שוגר אל עבר הערים לונדון בבריטניה ואנטוורפן בבלגיה. הטילים שוגרו ממגלשים מיוחדים בחופי צרפת והולנד. בתקופת השיא שוגרו טילי V-1 בקצב של מעל 100 טילים ביום והביאו להרס רב ולהרג אזרחים. בהדרגה פחת קצב השיגור לאחר שבעלות הברית כבשו את אתרי השיגור. בעיתוני בעלות הברית הטיל תואר כמטוס רובוטי הטס למרחק מאות קילומטרים, על כן דבק בו הכינוי "פצצה מעופפת".
הבריטים הפעילו כנגד טילי ה-V-1 מערך הגנה אווירית, שכלל תותחי נ"מ ומטוסים ליירוט הטילים בעת מעופם, בעוד שמפעלי הייצור של הטילים היוו יעד להפצצה אסטרטגית.
היסטוריה

הטיל תוכנן על ידי המהנדסים רוברט לוסר ופריץ גוסלו, בשם המקורי FI-103. ההצעה המקורית לפיתוח המנוע הייתה מנוסחת כך:
"קח שפופרת ניסוי, שים בפנים מספר טיפות של בנזין, נער את השפופרת והצת את הקצה הפתוח שלה. התערובת תבער לא ברציפות, אלא בפעימות ריתמיות".
בנוגע למערכת ההנחיה של הטיל, הדרישה המקורית קראה לפיתוחו של כלי טיס בלתי מאויש יציב אשר למיקום פגיעתו התבדרות סטטיסטית אורכית ואנכית של לא יותר מ-4% ממרחק הטיסה, כלומר שגיאה של  \pm 4.5km במרחק של 225 קילומטר. הדיוק הזה היה צריך להיות מושג אך ורק בעזרת הטייס האוטומטי; אסור היה לעשות שימוש באותות רדיו בגלל השיבוש האפשרי שלהם בידי האויב. על הטייס האוטומטי הייתה מוטלת המשימה לשפר את היציבות האנכית (lateral stability) של הטיל, לשלוט בכיוון התנועה של הטיל באופן מדויק מספיק במשך 25 דקות, ולאפשר גמישות מסוימת ביחס לכיוון האזימוט ההתחלתי של שיגור הטיל, זאת אומרת שהדרישה הייתה שהטיל יוכל לבצע פניות של עד  \pm 60 מעלות.
טיסות הניסוי הראשונות נערכו בתחילת 1942, באזור פנמינדה בצפון-מזרח גרמניה, לחוף הים הבלטי. גרסאות מאוישות נבנו כדי לבחון את בעיות התכנון בעזרת טייסי ניסוי, הבולטת בהם הייתה הטייסת האנה רייטש.
השיגור המבצעי הראשון נערך ב-12 ביוני 1944. בעלות הברית הפציצו את אתרי השיגור מדצמבר 1943, והצליחו ליירט טילים רבים בעודם באוויר. היעד המקורי והעיקרי של הטילים היה העיר לונדון בירת בריטניה, לדרישתו של אדולף היטלר. בעקבות תקיפות בעלות הברית, הפך נמל העיר אנטוורפן בבלגיה ליעד נוסף.
כ-30 אלף טילים נבנו ומהם כ-10,000 שוגרו לעבר בריטניה. כ-4,000 מתוכם פגעו באזור לונדון. כתוצאה מפגיעות הטילים, נהרגו כ-5,500 אזרחים.
לאחר המלחמה, צבאות ארצות הברית, ברית המועצות וצרפת ערכו ניסויים בייצור טילים דומים לטיל V-1 לאחר שמספר טילים כאלה נפלו לידם. חיל הים האמריקני פיתח גרסה של הטיל לחימוש צוללות, בשם KGW-1.
תיאור הטיל

מהירותו המרבית של הטיל הייתה 630 קילומטר לשעה וטווח הטיסה שלו היה 250 קילומטר. אורכו 8 מטר, מוטת כנפיו 5.4 מטר, גובהו 1.4 מטר ומשקלו 2.2 טון. הטיל טס בגובה של בין 100 ל-1,000 מטר, ונשא ראש קרב במשקל של 850 קילוגרם. הטיל תוכנן בפשטות, כדי להתאים לייצור המוני.
שלדת הטיל נבנתה בעיקר מיריעת פלדה מרותכת וכנפיו נבנו מעץ לבוד. מנוע מהוד הסילון של הטיל, מתוצרת חברת Argus, פעם בתדירות של 50 פעמים בשנייה, וקול הזמזום האופייני של המנוע הוא שהקנה לטיל את הכינוי "פצצה מזמזמת" (buzz bomb).
תיאור הטיל > מערכת ההנעה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בטיל הורכב מנוע סילון, בהתבסס על תפיסת ההנעה הסילונית שפותחה לראשונה עבור מטוסי המסרשמיט Me 262.
הצתת מנוע ה-As 104 של Argus הושגה באמצעות מצת מהסוג שמשמש בכלי רכב אשר מוקם 76 סנטימטר מאחורי פתחי האוויר, עם זרם שמסופק מיחידה חשמלית. שלושה נחירי אוויר לפני מהוד הסילון היו מחוברים למקור אוויר חיצוני בלחץ גבוה ששימש לאתחל את המנוע. גז אצטילן שימש באופן טיפוסי כדי לאתחל את המנוע, ולעיתים קרובות מאוד לוח מעץ או חומרים דומים הוחזק לרוחב קצה הצינור כדי למנוע מהדלק לפעפע באוויר ולברוח לפני שיוצת. ה-V-1 הונע באמצעות 165 גלונים של בנזין 75 אוקטן.
מרגע שהמנוע אתחל והטמפרטורה בתוכו עלתה לרמה המינימלית הדרושה לפעולה, זרנוק האוויר החיצוני הוסר והמבנה הרזוננטי של המנוע (היחס בין הקוטר לאורך של צינור המוצא עמד על 8.7:1) גרם להצתה ספונטנית מתחדשת של תערובת הדלק והאוויר ללא כל צורך בהתערבות מערכת ההצתה החשמלית, בה נעשה שימוש רק כדי להצית את המנוע ברגע האתחול. צורת פעולה זו, השונה מאופן פעולתו של מנוע סילון רגיל (המצריך הזרמה יזומה תמידית של אוויר פנימה אל המנוע והצתה מחדש בכל פעם), היא שמקנה לו את השם הנבדל "מנוע מהוד סילון" (ובאנגלית: Pulse jet engine). לעקרון הפעולה של מנוע מהוד סילון יש קווי דמיון עם מהוד הלמהולץ.
ה-Argus As 104 יכול היה לפעול במהירות זרימת אוויר אפסית בשל פתחי האוויר שלו והכוונון האקוסטי של תא הבעירה שלו. אף על פי כן, בגלל הדחף הסטטי הנמוך יחסית של מנוע מהוד הסילון ומהירות ההזדקרות הגבוהה מאוד של הכנפיים הקטנות, ה-V-1 לא יכול היה להמריא עצמאית והיה צריך להיות משוגר מהקרקע באמצעות מעוט או להיות משוגר מהאוויר ממטוס מפציץ מותאם כמו ההיינקל He 111. טילי V-1 אשר שוגרו מהקרקע הונעו לאורך רמפה נטויה באמצעות מאיץ הידוע כ-Dampferzeuger ("מחולל קיטור"), אשר חולל תגובה כימית בין מימן על חמצני ואשלגן פרמנגנט (T-Stoff ו-Z-Stoff), אותו צירוף של כימיקלים ששימש כדלק בעבור המנוע Walter HWK 109-500 ששימש כמאיץ רקטי להמראות נתמכות סילון (JATO).
המנוע עשה את טיסת הבכורה שלו על מטוס Gotha Go 145 ב-30 באפריל 1941.
תיאור הטיל > מערכת ההנחיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מערכת ההנחיה של הטיל כללה טייס אוטומטי ששלט על הכיוון, הגובה והמהירות. פיתוח מערכת ההנחיה היה החלק המורכב ביותר בפיתוח הטיל. ספק הכוח לפלטפורמה הגירוסקופית ולאקטואטורי בקרת הטיסה הייתה פנאומטית - כספק הכוח שימשו שני מכלי אוויר דחוס. האוויר במכלים נדחס ללחץ של 150 אטמוספירות (15,000 kPa) לפני השיגור. כיוון שהיה מצויד במד מרחק שציין את הדרך שהטיל עבר, כל שהיה צריך זה לשגר את הטיל מכן השיגור בכיוון המקורב למטרה, כאשר לאחר מכן הטייס האוטומטי שלט במעופו (הטייס האוטומטי של ה-"פצצה המעופפת" מילא את אחד התפקידים של הטייס במטוס רגיל - לשמור שהמטוס לא יצא מכלל שליטה, ומכאן שמו).
שליטה במסלול הטיל במעופו לא הייתה בעיה פשוטה כלל וכלל; שכן הייתה אינטראקציה מורכבת בין התנועות בדרגות החופש השונות של הטיל - בין העלרוד, הסבסוב והגלגול של הטיל. כתוצאה מכך מערכת הטייס האוטומטי הייתה מורכבת מבוססת משוב שכללה הגאים, גירוסקופים, מטוטלות ומצפן מגנטי. מצפן גירוסקופי סיפק משוב כדי לשלוט על הדינמיקה של העלרוד והגלגול, אך הוא היה נטוי ביחס לאופק כך שבקרות התנועות האלו היו נתונות באינטראקציה זו עם זו; הגירוסקופ נותר מהימן על בסיס משוב שסופק ממצפן מגנטי ומהמטוטלות.
מד דרך שהוצב בחרטום הטיל קבע מתי הטיל הגיע לאזור המטרה, באופן מדויק מספיק לצורך תקיפת שטחים גדולים מוגדרים. לפני השיגור, במונה הדרך הוכנס מספר מסוים (המרחק לאזור המטרה) כך שיגיע לאפס בעת ההגעה למטרה. כשהטיל שייט, זרימת האוויר סובבה את הפרופלור, כך שכל 30 סיבובים של הפרופלור הפחיתו יחידה אחת במונה הדרך. מונה הדרך גרם להתחמשות של ראש הקרב של הטיל במרחק של בערך 60 קילומטר מאזור המטרה.
הגובה של שיוט הטיל נקבע על ידי הטייס האוטומטי (בהתאם לתוכנית שיוט שהוגדרה מראש על ידי בוני הטיל) אשר ניטר שינויים קטנים בגובה הטיל מעל הקרקע ושמר על גובה קבוע. עם ההגעה למטרה והתאפסות מונה הדרך, מכניזם מסוים האחראי על הפסקת בקרת הטיסה של הטיל מופעל והטיל היה משייט מטה אל הקרקע בתנועת צלילה אופיינית. הפסקת הטיסה הושגה באמצעות רצף אירועים שנקבע מראש: כאשר מונה הדרך ציין אפס, שני ספוילרים על הגה הגובה שוחררו, הצימוד בין הגה הגובה ומנגנון הסרוו שלו שובש, ואמצעי דמוי גיליוטינה הפסיק את הבקרה הפנאומטית, ובכך שם את ההגה במצב נייטרלי. הפעולות האלו הציבו את הטיל בצלילה חריפה. בעוד שבתחילה הייתה זו אמורה להיות צלילה ממונעת חזקה, בפועל תאוצת הצלילה גרמה לזרימת הדלק למנוע להיחלש. הדממה הפתאומית שאחרי הזמזום הזהירה את האנשים על הקרקע מפני הפגיעה הממשמשת ובאה. בעיית הדלק נפתרה במהרה וכשטילי ה-V-1 האחרונים נפלו הם פגעו בעוצמה. קשה לסווג את הטיל במונחים מודרניים, אך אופן הפעולה שלו דומה במובן מסוים לזה של מערכות מוגדרות מראש; הטיל מיועד לפגוע במטרות נייחות במרחק בהתאם לתוכנית מוגדרת מראש שנקבעה על ידי הטייס האוטומטי והמרחק שהוזן לו מראש.
בתחילת השימוש המבצעי בהם, דיוק הפגיעה של טילי ה-V-1 היה במעגל ברדיוס 9.5 מייל מסביב למטרה, אבל עם סיום המלחמה, הדיוק שופר לרדיוס של 3.5 מייל, דיוק בר השוואה לזה של טילי ה-V2. גם מהירות הטיל שופרה, ועם סיום המלחמה טילי ה-V-1 טסו במהירות של מעל 800 קמ"ש.
אמצעי נגד > ארטילריה נגד מטוסים

היוזמה הבריטית להגנה בפני כלי הנשק ארוכי הטווח של הגרמנים באה לידי ביטוי במבצע Crossbow. תותחי נ"מ נפרשו מחדש בזמן קצר: בתחילה, באמצע יוני 1944, מעמדות על North Downs שבחופה הדרומי של אנגליה, ואז לאורך שרשרת עמדות שסגרו את שפך נהר התמזה להתקפות מהמזרח. בספטמבר 1944, קו הגנה חדש נפרש בחוף מזרח אנגליה, ובדצמבר הוקמה שכבת הגנה נוספת לאורך חוף לינקולנשייר-יורקשייר. הפרישות נעשו בהתאם לנקודות הגישה הנוחות לפגיעת טילי ה-V-1, שכן אתרי השיגור של הטילים נתפסו בהדרגה על ידי בעלות הברית.
בלילה הראשון של הפצצות טילי V-1, צוותי הנ"מ מסביב לקרוידון צהלו - לפתע הם הצליחו לפגוע במספרים חסרי תקדים של מפציצים גרמנים; הייתה אכזבה גדולה כאשר האמת נתגלתה. מפעילי סוללות נ"מ גילו עד מהרה שמטרות קטנות ומהירות כאלה היו למעשה, קשות מאוד לפגיעה. גובה השיוט של ה-V-1, בין 600 ל-900 מטר, היה קצת מעל הגובה המרבי אליו הגיעו תותחים קלים, וקצת מתחת לגובה האופטימלי לתרחישי ירי עבור תותחים כבדים יותר. השילוב של הגובה והמהירות לא אפשר עקיבה אפקטיבית מצד תותח נגד מטוסים "3.7, ותחליפים יעילים יותר היו בפיתוח, במחיר עלויות גבוהות.
הפיתוח של מרעום הקרבה ושל מכ"מים סנטימטרים בתדר של 3 ג'יגההרץ לצורך טיווח (המתבססים על מגנטרון) עזרו רבות לאזן מול המהירות הגבוהה והגודל הקטן של טילי ה-V-1. ב-1944, מעבדות בל התחילו להעביר מערכת בקרת אש המבוססת על מחשב אנלוגי (Kerrison Predictor), בדיוק בזמן לפלישת בעלות הברית לאירופה.
אמצעי העזר האלקטרוניים האלה הגיעו בכמויות החל מיוני 1944, בדיוק כאשר התותחים החדשים הגיעו לעמדות הירי שלהם בחוף. שבעה עשר אחוזים מכל הפצצות המעופפות שנכנסו ל-"חגורת האש" שלאורך החוף הבריטי הושמדו בירי התותחים במהלך השבוע הראשון של הצבתם בחוף. אחוז זה נסק לשישים אחוזים ב-23 באוגוסט ול-74 אחוזים בשבוע האחרון של החודש, אשר בו ביום אחד הופלו 82 אחוזים מהמטרות. כמות התחמושת המבוזבזת ירדה מ-2,500 פגזים עבור טיל V-1 אחד בתחילה ל-100 פגזים לטובת הפלת טיל אחד בסוף. עם זאת, האיום נמשך, ומתקפות V-1 המשיכו עד שכל אתרי השיגור נתפסו בידי כוחות הקרקע.
אמצעי נגד > בלוני נ"מ

כ-2,000 בלוני נ"מ הועלו לאוויר, בתקווה שטילי ה-V-1 יושמדו או יוסטו כשייתקלו בבלונים או בכבלי הקשירה שלהם. בתגובה, לשפות החיצוניות של כנפי ה-V-1 חוברו חותכי כבלים, וכתוצאה מכך מעט פחות מ-300 טילי V-1 הופלו על ידי בלוני הנ"מ.
אמצעי נגד > הטעיה

כדי להתאים ולהזין תוכנית שיוט במערכת ההנחיה של טיל ה-V-1, הגרמנים היו צריכים לדעת איפה בדיוק פגעו טילי ה-V-1. לפיכך, נדרש המודיעין הגרמני  להשיג מידע על מיקומי הפגיעות ממרגליו בבריטניה, אך כל המרגלים הגרמנים בבריטניה נתפסו ופעלו כסוכנים כפולים בשליטה בריטית.
ב-16 ביוני 1944, הסוכן הבריטי הכפול חואן פויול גארסיה (גארבו) נדרש ממפקחיו הגרמנים לתת מידע על האתרים והזמנים של פגיעות טילי ה-V-1, ודרישות דומות נדרשו מסוכנים גרמנים אחרים בבריטניה כמו Brutus ו-Tate. בהינתן המידע הזה, יכלו הגרמנים לתקן את בקרת מעוף הטילים בהתאם למידע אם הם נפלו לפני או אחרי או המטרה הרצויה.
מספר טילי V-1 היו מצוידים במשדרי רדיו, אשר בעזרתם ניתן היה לזהות בבירור נטייה של הטילים ליפול לפני המטרות שהוזנו להם. אוברסט Max Wachtel, המפקד של Flak Regiment 155 (W), אשר היה אחראי למתקפת ה-V-1, השווה בין המידע שהתקבל ממשדרי הרדיו עם הדיווחים שנתקבלו מהסוכנים הכפולים. הוא הסיק, באופן תמוה, בהינתן אי ההתאמה בין שתי קבוצות המידע, שחייב להיות פגם כלשהו במשדרי הרדיו, שכן הוא היה בטוח שהסוכנים היו מהימנים לחלוטין.
המדיניות של הסטת נקודות הפגיעה של ה-V-1 הרחק ממרכז לונדון מלכתחילה עוררה מחלוקת. קבינט המלחמה סירב לבצע כל פעולה שתגדיל את מספר הנפגעים בכל מקום שהוא, גם אם זה יפחית את סך הנפגעים בכל המקומות. הדעה הייתה שצ'רצ'יל יהפוך את ההחלטה הזאת מאוחר יותר (הוא היה באותו זמן בכנס), אולם השיהוי בהעברת מידע כוזב לגרמנים עשוי היה להיות לסכן את תוכנית ההטעיה כולה. לכן, סר Findlater Stewart מיוזמת ההגנה הביתית קיבל על עצמו את האחריות להתחיל במבצע ההטעיה באופן מיידי, פעולתו נתמכה מאוחר יותר על ידי צ'רצ'יל כשהוא חזר.
אפקטיביות הטיל כמערכת נשק

טילי ה-V-1 נחשבו לנשק הגרמני האפקטיבי ביותר של מלחמת העולם השנייה, זאת בניגוד לטילי ה-V2 שהיו יקרים יותר ואפקטיביים פחות. הפצצות טילי ה-V-1 אילצו את בעלות הברית להשקיע משאבים רבים באמצעים הגנתיים, תחמושת, ודלק בעבור המטוסים המיירטים. חלק מהאפקטיביות נבע מהעובדה שמהירות הטיל הייתה תת-קולית והשמיעה רעש אופייני שהביא לתחושת פחד עבור השומעים בסביבת המעוף שלה. הצורך הבלתי פוסק ליירט את הטילים הסיט את המטוסים המיירטים מהמטרות הראשוניות שלהם, באופן שהביא לתוספת משמעותית בזמן ההכנה להתקפות בעלות הברית. בעלותו של טיל V2 בודד ניתן היה לייצר 20 טילי V-1, בעוד שניהם נשאו בערך אותו משקל ראש קרבי. לכן, באופן אירוני, לאחד מכלי הנשק המבצעיים המתקדמים ביותר של גרמניה במלחמת העולם השנייה הייתה השפעה פחותה בהרבה מאשר טיל ה-V-1 הפשוט יותר.
ראו גם

V-2
V-3
רפאבליק-פורד JB-2 (אנ') (החיקוי האמריקאי של ה- V-1)
הערות שוליים

↑  הפגיעה הקטלנית ביותר של הטיל התרחשה בעיר זאת ב-16 בדצמבר 1944 (יום פתיחת הקרב על הבליטה) כאשר טיל פגע בבית קולנוע הומה חיילים בריטים וקנדים ומעט אזרחים בלגים, וקטל לא פחות מ-300 מהם ופצע 200
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb119715645 (data) 
טיל V-1,‏ 1944
מנוע הטיל.
תצוגה במוזיאון של טיל V-1
נזקי הפצצת V-1, לונדון, 1944
טיל V-1 ורמפת השיגור שלו בתצוגה במוזיאון המלחמה האימפריאלי בדוקספורד.
כישור (קיבוץ)

| --- | --- |
טו בשבט בקיבוץ, 2011
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: משגב
גובה ממוצע: ‎486 מטר
תאריך ייסוד: 1976
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 226 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 221 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הגליל המערבי מוגדלת) כישור(למפת הגליל המערבי רגילה) כישור(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כישור(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כישור32°56′46″N 35°15′00″E﻿ / ﻿32.9460910325966°N 35.2499985533161°E﻿ / 32.9460910325966; 35.2499985533161  heמפת היישובים של מועצה אזורית משגב באדום - כישור בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;

כִּישׁוֹר הוא קיבוץ וכפר קהילתי בגליל בתחומי המועצה האזורית משגב, צפון-מערבית לכרמיאל.
השם "כישור"

שמו של הקיבוץ על פי כִּישׁוֹר - כלי עבודה הקשור למלאכת האריגה: "יָדֶיהָ שִׁלְּחָה בַכִּישׁוֹר" ספר משלי, פרק ל"א, פסוק י"ט.
שמו הארעי הקודם של הקיבוץ היה תפן א'. סמוך לקיבוץ שוכנת מצודה הלניסטית - מצודת תפן.
היסטוריה

כישור נוסד כהיאחזות נח"ל ב-8 בינואר 1976 על ידי גרעין של השומר הצעיר. בינואר 1980 קויים טקס להתאזרחות הקיבוץ והחל בבניית מבני הקבע. בהיעדר קרקע חקלאית, חברי הקיבוץ תוכננו לעבוד במפעל לעיבוד שבבי בגעתון, במתפרה קטנה ובעבודות חוץ בקיבוצי הסביבה. ב-24 ביוני 1980, לאחר השלמת מבני הקבע, התקיים טקס לאזרוח היישוב בנוכחות נשיא המדינה. כשנתיים לאחר הקמת הקיבוץ פרשו ממנו 17 מתוך 40 החברים על רקע הדרישה שלקיבוץ יצורפו רק חברים בודדים שיזדהו עם דרכו באופן מלא, ולא גרעינים קבוצתיים. כמחצית מהעוזבים הקימו קיבוץ עירוני בירושלים.
בשנותיו הראשונות, הקיבוץ היה ידוע בקיצוניות האידאולוגית שלו וכונה "קיבוץ אנרכיסטי". הוא תואר ביולי 1985: "בכישור אין תקציבים אישיים. כאן פועל הסוציאליזם האמיתי. איש איש לוקח מן התקצב הכללי לפי צרכיו — מי יותר ספרים או תקליטים, מי יותר נעליים, בגדים ומזון. אין חופשות קבועות בכישור, המגיעות על־פי תקנון. כל אחד עובד על פי יכולתו, ולוקח חופשה רק כאשר הוא נזקק לה. ... חברי כישור בונים את בתיהם בעצמם, ואינם מסתייעים בכוחות עזר ובאנשי מקצוע מבחוץ."
באותה תקופה היו בקיבוץ כחמישים חברים ועוד 30 נפשות ממשפחות שבאו מקיבוצים אחרים לסייע לקיבוץ. בין החברים לא היו זוגות נשואים.
בשנים הראשונות התקיים בקיבוץ ענף של צביעה וטוויה של צמר מיובא, צמחי בושם, דיר עיזים, וענף של ייצור מוצרי קרמיקה על אובניים.
במקום פועל כפר "זיו-כישורית" שהוא כפר לאנשים עם צרכים מיוחדים. כישורית משתייך לקיבוץ הארצי, והוא הקיבוץ הראשון לאנשים עם מוגבלויות.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  מנחם רהט, האחזות כישור ־ ראשונה בגליל מאז "ששת הימים", מעריב, 9 בינואר 1976
↑  "קיבוץ ללא־אדמה" עלה להתיישבות בגליל, דבר, 15 בינואר 1980
↑  קיבוץ כישור התיישב ברמת־תפן בגליל המערבי, דבר, 25 ביוני 1980
1 2 3 4  כישור: כאן פועל הסוציאליזם האמיתי, מעריב, 14 ביולי 1985
↑  צמר טבעי בקיבוץ, מעריב, 27 בינואר 1984
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588267205171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קיבוצים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.