stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חורשות את הלילה
דמויות > תלמידים

מולי דייווידסון (ביני פלדסטין): נשיאת המחזור ותלמידה מבריקה ומצטיינת, אך שיפוטית, חברתה הטובה ביותר של איימי אנצלר מילדותן. פמיניסטית אשר בחדרה תלויות תמונות של רות ביידר ומישל אובאמה. מכיוון שהיא נמנעה מבילויים לטובת לימודים, היא לא מקובלת חברתית, ולכן נחושה בדעה לבלות במסיבת סיום כדי לשנות את תדמיתה. מולי התקבלה ללימודי משפטים באוניברסיטת ייל, ושואפת להיות השופטת הצעירה ביותר בבית המשפט העליון.
איימי אנצלר (קייטלין דיוור): חברתה הטובה של מולי, ושנייה רק לה בציונים. פמיניסטית ולסבית שיצאה מהארון, אך עדיין לא חוותה מגע מיני, מלבד אוננות עם בובת הפנדה "לינג לינג" (אנ'). מאוהבת בנערה ראיין, אך בסוף הסרט מתחילה מערכת יחסים עם הופ. איימי התקבלה לאוניברסיטת קולומביה, אך דחתה את לימודיה כדי לנסוע לשנת שבתון בבוטסואנה, שם היא תלמד נשים מקומיות לייצר טמפונים. היא נעצרת על ידי שוטרים שהגיעו לפזר את המסיבה.
ג'ארד (סקיילר ג'יסונדו): בן-עשירים המאוהב בסתר במולי. השמועה מספרת שאביו שכר עבורו זונה ליום הולדתו ה-14. לאורך הסרט הוא משתדל להתחבב על הסובבים אותו על ידי פיזור מתנות מושקעות. שאיפתו היא לבנות מטוסים ולעשות הון, ואז להפיק מחזות זמר.
ג'יג'י (בילי לורד): בת-עשירים הצמודה תמיד לג'ארד, ומולי אומרת שדווקא ג'יג'י היא זו שמצמידה את ג'ארד אליה. לאורך הסרט היא מפגינה מחוות דרמטיות, וצצה שוב ושוב במפתיע. ג'ארד מעיד עליה שהתנהגותה הפרועה היא כיסוי להיותה בת אדם עצובה, אך טובת לב ונאמנה. היא התקבלה לאוניברסיטת הרווארד, ומאוכזבת מכך משום שהרווארד הייתה רק בעדיפות חמישית אצלה.
הופ (דיאנה סילברס): דמות "הנערה הסקסית הרעה של בית הספר", מתנהגת בקרירות כאילו דבר לא נוגע לה, אך יש לה עניין רומנטי באיימי, ודווקא משום כך היא מקנטרת אותה על נטייתה המינית. אבל בסוף הסרט היא יוזמת מערכת יחסים ביניהן.
אנאבל/"טריפל איי" (מולי גורדון): הכינוי דבק בה בגלל שמספרים עליה שהיא עצרה לסייע לשלושה בוגרי בית הספר שנתקעו עם מכוניתם, ומצצה להם. בניגוד לתדמית הזולה וההוללת שלה, היא הוציאה 1560 נקודות (מתוך 1600) בבחינת SAT, והתקבלה ל"ייל". היא מבקשת ממולי לא לקרוא לה "טריפל איי" בהיותן יחד באוניברסיטה, כדי להתנער מהתדמית.
ניק האולנד (מייסון גודינג): מושא אהבתה הנכזבת של מולי ומכהן כסגן נשיאת המחזור. לטענת מולי, הוא בחר בתפקיד כדי שיוכל לארגן מסיבות. דמות "נער הזהב" של בית הספר: מקסים את הבנות, מצחיק ופיקח. מארח את מסיבת הסיום בבית דודתו. ניק התקבל לאוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ג'ורג' (נואה גאלווין): הומוסקסואל מוצהר, לומד במגמת תיאטרון ומפגין גינונים של במאי. בשנה שעברה התגורר ולמד תיאטרון בברצלונה. נוהג ברשעות כלפי מולי ואיימי, אך מקבל אותן למשחק פענוח הרצח, במקום כאלה שלא הגיעו.
אלן (אוסטין קרוט): הומוסקסואל, תלמיד במגמת תיאטרון, הסיידקיק של ג'ורג'. במשחק פיענוח תעלומת רצח שמארח ג'ורג', אלן מופיע כדראג קווין, בתפקיד אישה שבעלה נרצח.
ת'יאו (אדווארדו פרנקו): בן 20 המבוגר מחבריו, משום שנכשל פעמיים בכיתה ז', אך בזכות "חוק השלוש" (לדבריו) התקבל לכתוב תוכנות בגוגל, ולכן לא נרשם לאוניברסיטה. נמשך לנשים מבוגרות ומתהדר במוצאו המקסיקני. ככזה, ת'יאו עוגב על מיס פיין, ולבסוף שוכב איתה אחרי שהגיעה למסיבה של ניק.
ראיין (ויקטוריה רואסגה): תלמידה שמצב רוחה תמיד עליז, מושא אהבתה הנכזבת של איימי.
טאנר (ניקו היראגה): התקבל לאוניברסיטת סטנפורד, וישחק שם כדורגל.
אליסון (סטפאני סטיילס (אנ')): מגלמת תפקיד אחות במשחק פיענוח תעלומת הרצח שמארח ג'ורג'.
דיק (אדם סיימון קריסט).
רוב (כריסטופר אבילה).
סקיפ (גידיון לאנג).
דמויות > מבוגרים

ג'ורדן בראון (ג'ייסון סודייקיס): מנהל בית הספר, משלים הכנסה כנהג הסעות בערבים. אוהב את תלמידיו, אך מחכה בכיליון עיניים לחופשת הקיץ. משמיע בטעות ברמקול של מכוניתו את סרטון הפורנו שמולי ואיימי צופות בו במהלך נסיעתן איתו, וחושב שזה קליפ של קארדי בי.
מיס פיין (ג'סיקה ויליאמס) (אנ'): המחנכת ה"קולית" האהובה של הכיתה, רווקה בת 30 שבלתה את שנות גיל העשרים שלה בהתהוללות, כפיצוי על שנותיה בבית הספר, ולכן מבינה לליבן של מולי ואיימי. חובבת מושבעת של התשבץ השבועי של "הניו יורק טיימס". מגיעה במפתיע למסיבה של ניק, שאחריה היא שוכבת עם התלמיד ת'יאו.
שרמיין ודאג אנצלר (ליסה קודרו וויל פורטה, בהתאמה): הוריה של איימי. נוצרים אדוקים, אך תומכים ללא סייג בבתם הקווירית, ובטוחים שמולי (הסטרייטית) היא בת זוגה של איימי, ומולי מנצלת זאת כדי שהם ירשו להן לבלות יחד את הלילה, במקום ארוחת ערב משפחתית חגיגית שהשניים הכינו להן.
שליח הפיצה (מייק או'בראיין) (אנ'): ממנו משיגות מולי ואיימי את כתובת המסיבה. הוא מטיף להן מוסר על שהן נכנסות בלילה למכוניתו של גבר זר, אך בסוף הסרט מתברר שהוא רוצח מבוקש, והן מסגירות אותו למשטרה בתמורה לשחרורה של איימי.
דוברת בקלטת מוטיבציה (אנ'): (מאיה רודולף בהופעת קמע בקולה בלבד): נשמעת בקלטת שמולי מקשיבה לה במסגרת מדיטציית הבוקר, ואומרת "הסתכלי כלפי מטה על כל מי שאי-פעם הטיל בך ספק. לעזאזל הלוזרים האלה, לעזאזל הם והפרצופים המטופשים שלהם".
דמויות > סיווג דמויות לפי מחוון MBTI

עיתונאית הבידור סימון טורן, הציעה סיווג דמויות בסרט לפי מחוון MBTI: מיס פיין – הסנגורית, היועצת; המנהל בראון – המגשר; ראיין – האומנית, בעלת מלאכה; דאג ושרמיין אנצלר – המגנים; ג'ארד – הבדרן; הופ – המתדיינת; ג'יג'י - האקטיביסטית, האלופה; ג'ורג' ואלן – היועצים, המספקים; איימי – הלוגיקאית; מולי – המוציאה לפועל, המנהלת.
הפקה > פיתוח

גרסה ראשונה של התסריט נכתבה בשנת 2009 בידי אמילי הלפרן ושרה הסקינס, ועסקה בשתי תלמידות תיכון הישגיות המנסות למצוא בני-זוג לנשף סיום הלימודים. התסריטאיות לא מצאו גורם שייטול לידיו את ההפקה, ובאותה שנה נכלל התסריט ב מדד הרשימה השחורה (אנ') של הוליווד. התסריט שוכתב בשנת 2014 בידי התסריטאית סוזנה פוגל. בעלילה המשוכתבת, שתי הנערות יוצאות למסיבה שאחרי נשף הסיום, ואחת מהן שונתה לנערה לסבית.
התסריט המשוכתב נרכש – כהימור – על ידי המפיקה מייגן אליסון מחברת "Annapurna Pictures", ובשנת 2016 פנתה מנהלת הפקות הקולנוע ב"אנאפורנה", צ'לסי ברנארד, אל ג'סיקה אלבאום מחברת "גלוריה סנצ'ז הפקות" בהצעה להפיק את הסרט, ואלבאום הציעה לידידתה אוליביה ויילד לביים אותו. ויילד התלהבה מהרעיון, והציגה ל"אנאפורנה" את הצעתה, שכללה את סצנת טריפ הסמים ובובות הברבי. ויילד קיבלה את תפקיד הבימוי, ובשנת 2017 נשכרה קייטי סילברמן לעדכן את התסריט, והיא הציעה את הרעיון שעומד במרכז העלילה, ובו שתי החברות מגלות שגם תלמידים אחרים התקבלו למוסדות יוקרתיים המזוהים עם ליגת הקיסוס, מבלי לוותר על חיי חברה, ומבינות שדווקא הן היו המוגבלות. ויילד השאירה לשיקולה של סילברמן היכן לשבץ את סצנת טריפ בובות הברבי.
אוליביה ויילד הגתה את סצנת בובות הברבי בהשראת סצנת חלום ריקוד הכדורת של הנשים הוויקינגיות בסרט "ביג לבובסקי". לצורך הפקת סרטון ההנפשה, פנתה ויילד לאולפן "ShadowMachine" (אנ'), שעבורו דיבבה דמות חוזרת בסדרה "בוג'ק הורסמן". שלושים אנשי צוות האולפן עבדו על הסרטון במשך כחמישה חודשים. בסצנה, המתרחשת במסיבת פיענוח תעלומת הרצח אצל ג'ורג', בובת מולי לבושה כאורתודנטית, ובובת איימי – כחוואית, שני תפקידים שג'ורג' נתן להן במשחק שלו.
הפקה > ליהוק

שמה של קייטלין דיוור נקשר לפרויקט עוד בשלב שכתוב התסריט, וב-16 בפברואר 2018 נמסר שדיוור וביני פלדסטין יככבו בסרט. צוות השחקנים הושלם במהלך מאי באותה שנה.
על מנת לשוות אמינות לקשר החברי בין שתי הגיבורות, ויילד ביקשה מהן להתגורר יחד, והשתיים חלקו מגורים משותפים במשך עשרה שבועות, בשלבי קדם ההפקה והצילומים, עשו חזרות משותפות ותרגלו את הדיאלוגים ביניהן באופן אינטימי. דיאנה סילברס התבקשה בתחילה להיבחן לתפקיד ראיין, אולם לאחר שקראה את התסריט, היא סברה שחזותה החיצונית לא תהלום את הדמות, ונבחנה בתפקיד של הופ, הדמות שאותה גילמה לבסוף.
הפקה > צילומים

צילומי הסרט התקיימו בין מאי 2018 לינואר 2019, באזור עמק סן פרננדו, פסדינה וברבנק בקליפורניה.
הפקה > מוזיקה

מוזיקה מקורית הולחנה על ידי המוזיקאי ומפיק התקליטים דן האוטומטור (אנ'). זה היה הסרט ההוליוודי הראשון שהוא הלחין במלואו, אחרי שבעבר השתתף בחיבור מוזיקה עבור הסרטים "האקסים של החברה שלי" (2010) ו"מפלצת הכסף" (2016).
הפצה והכנסות

הצגת הבכורה העולמית של "חורשות את הלילה" התקיימה ב-10 במרץ 2019, במסגרת פסטיבל הקולנוע "SXSW", והסרט יצא בתפוצה רחבה לבתי הקולנוע בארצות הברית ב-24 במאי באותה שנה, בהפצת "Annapurna Pictures" תחת המותג של "יונייטד ארטיסטס". החברה החליטה לא להסתפק בהפצה לפלטפורמות דיגיטליות, והימרה על יציאת הסרט בסוף השבוע של חופשת יום הזיכרון בארצות הברית, נוכח שיווק אגרסיבי של סרטים עתירי תקציב בימים אלה. על המהלך הזה אמרה אוליביה ויילד: ”הפצה רחבה של סרט קטן היא הימור גדול ללא ספק, ואני בת-מזל על שהסרט נמצא בכלל בבית קולנוע כלשהו”. שבוע קודם לכן, ב-17 במאי, התקיימו ברחבי ארצות הברית הצגות מוקדמות, להן הוציאה "יונייטד ארטיסטס" למכירה 800 כרטיסים במסגרת מסע קידום מכירות באינסטגרם. בישראל יצא הסרט לבתי הקולנוע ב-30 במאי 2019.
בבכורת ארבעת ימי חופשת יום הזיכרון ב-2,505 בתי קולנוע בארצות הברית, הכניס הסרט 8.7 מיליון דולר, סכום שנחשב באופן יחסי לכישלון, בימים שנחשבים לרווחיים בקולנוע. בסך הכל הכניס הסרט מבתי הקולנוע ברחבי העולם 25 מיליון דולר בקירוב, ועוד כ-1.8 מיליון ממכירות לצפייה ביתית.
ב-20 באוגוסט 2019 יצא הסרט להורדה בתשלום, וב-3 בספטמבר שלאחר מכן, הוא הופץ בפורמט DVD ובלו-ריי.
המקרה עם חברת התעופה "דלתא"

ב-27 באוקטובר 2019 נודע שחברת התעופה האמריקאית "דלתא איירליינס" הקרינה במטוסיה גרסה ערוכה של הסרט, ממנה הושמטה כליל את סצנת הסקס הלסבית עם השחקניות קייטלין דיוורס ודיאנה סילברס, וכן נחתכו תמונות בובות הברבי העירומות, והושתקו המילים "וגינה" ו"אברי מין". בתגובה, תקפה הבמאית אוליביה ויילד את החברה, והביעה תרעומת על מה שהיא הגדירה כצנזורה של מיניות נשית ומסר שגוף האישה דוחה, ומיניות נשית היא מבישה. זאת, על אף שבסצנות שנערכו יש קללות ומילים בוטות נוספות, וסיווג הצפייה היה בהתאם לתכנים אלה, וממילא כוללות כתוביות הפתיחה אזהרת צפייה, וכל אחד יכול לבחור לא לצפות בסרט. ויילד הוסיפה שהסצנת ההתעלסות שנחתכה היא אירוע חשוב עבור דמות מובילה בעלילה.
דובר מטעם "דלתא" הסביר בתגובה, שהחברה עובדת עם חברת צד שלישי, ואם תוכן מסוים לא עולה בקנה אחד עם קווי היסוד של "דלתא", התוכן נמסר לחברה הזו לעריכה. ויילד ביקרה את מעורבות צד שלישי בעריכת סרטים עבור חברות תעופה, וסברה שצריך לקיים גורם שיפקח על כך. בעקבות ביקורת זו ונוספות, חברת "דלתא" מסרה ב-2 בנובמבר 2019 את החלטתה להקרין במטוסים את הגרסה הקולנועית המלאה, ללא השמטות.
ביאורים

↑  Book smart (אנ') – כינוי לאדם הרוכש בקיאות מקריאת ספרים, בניגוד לידע מניסיון מעשי או "חוכמת רחוב" – "Street smart" (אנ').
↑  Woke – מילת סלנג המהווה שם תואר לאדם המודע לאי שוויון, שואף לתקינות פוליטית במעשיו, וקורא לצדק חברתי, מגדרי, כלכלי וגזעי. מקור המילה בתת-תרבות האמריקאית-אפריקאית, שנוכסה על ידי צעירים לבנים בני מעמד הביניים.
↑  מדד שנתי של התסריטים המוגדרים כ"אהובים ביותר", וטרם הופקו.
מנשה לוין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1903 גרודז'יסק מזובייצקי, רפובליקת פולין 
 פטירה:  12 באפריל 1981 (בגיל 78 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית, צרפתית 
 פרסים והוקרה:  פרס טשרניחובסקי 
 menashelevin.com
 
מנשה לוין (1903, גרודז'ינסק – 12 באפריל 1981, ח' בניסן תשמ"א, תל אביב) היה סופר, מתרגם ומשורר עברי.
ביוגרפיה

לוין (נדפס גם לווין על תרגומיו), נולד בסתיו שנת 1903 בעיירה גרודז'ינסק שבפולין הקונגרסאית, והחל כבר שם בכתיבה עברית. בגיל 20 התפרסמו סיפוריו לראשונה בעיתון "קולות" שבעריכת אליעזר שטיינמן.
כילד, ספג חינוך יהודי מסורתי בצד לימודי העברית, אך בדומה  ליוצרים יהודים רבים ממזרח אירופה בני התקופה שהגיעו לכרך הגדול, הושפע לוין מהתרבות האירופאית כפי שנחשפה בפניו בעיר ורשה, אליה עקרה משפחתו בנעוריו. דן מירון  מציין כי שם לוין למד מספר שפות ורכש ידע בתרבות האירופאית, שם גם החל את עבודתו הספרותית.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל כחלוץ בן העלייה הרביעית. עם הגיעו לארץ השתקע בתל אביב הקטנה, והשתלב בחיי הרוח בעיר ובחוגי הבוהמה.  את ידיעותיו הרבות  בתחום האמנות ספג, על פי דן מירון, לאחר שעלה לארץ ,מידידיו הפסלים והציירים עימם התחבר  בצל חוסר עבודה וישיבה משותפת בבתי קפה בתל אביב.  בקיאותו  בתחום תולדות האמנות ונהייתו אחר  תורה זו באו לידי ביטוי בכל סיפוריו והעניקו להם קו ייחודי. השתלבותו בבוהמה התבטאה גם באימוץ אורח חייהם הבוהמייני, שכלל ,בין היתר, אהבה חופשית, שיחות בית קפה על משמעות הספרות ואסקפיזם מבעיות השעה והזמן.
השקפותיו הספרותיות של לוין וקשריו עם אנשי כתב העת  "הדים" שייכו אותו, מאוחר יותר לחבורת "כתובים", וכשזו התפרקה הצטרף לאנשי "יחדיו" בהוצאת כתב העת "טורים".
על תקופה זו כתב בשנת 1929 רומן מפתח שהיה גם רומן ביכורים שלו: "חולות כחולים". זהו רומן גנוז, שראה אור רק לאחר מותו. באחרית דבר לרומן שכתבה פרופ' זיוה שמיר היא מנסה לקשר בין הדמויות שברומן לדמויות מציאותיות של סופרים וציירים בתל אביב הקטנה. הרומן נחשב לרומן התל אביבי הראשון, והוא מתאר את לבטיהם של חבורת צעירים אידיאליסטים מבני העלייה השלישית. במאמרו "מטרופולין זעירה", פרופ' אבנר הולצמן הדגיש את הדיוקן המוזר והבלתי צפוי של העיר תל אביב המצוי בספר.
לוין היה מקורב לחיים נחמן ביאליק, לאברהם שלונסקי ולנתן אלתרמן. כמותם, ניסה לחדש את פניה של הספרות העברית, וערך ניסויים בכתיבה סוריאליסטית בספרים כגון "הרקדנית המעופפת" או "שלושה מלאכים מושלגים". כן כתב את הספרים "טחנת מים באביב" ו-"מאה לילות ביפו העתיקה", וספר שירה בשם "פתיחה ללילה".
עיקר פרסומו כמתרגם נודע של מיטב יצירות הספרות הקלאסית מצרפתית לעברית. ידוע תרגומו ל"טיסת לילה" של אנטואן דה סנט-אכזופרי, ל"בית טיבו", הסאגה המשפחתית רחבת היריעה של רוז'ה מרטן די גאר, וכן ל"הקמיע" של אונורה דה בלזאק, שהופיע בשנת 1964 בהוצאת עם עובד. מאנגלית הוא הראשון שתרגם לעברית את "למי צלצלו הפעמונים" של ארנסט המינגוויי. כן תרגם את יצירותיו של ז'ורז' אמאדו, ובהן הספר "ים המוות". גם הספר וגם המתרגם זכו לפרסום מחודש בישראל, בשנות ה-80, כשהשדרן אלי ישראלי הקריא את הספר, מדי שבוע בתוכנית הרדיו שלו "ציפורי לילה ברזילאיות".
מנשה לוין זכה פעמיים בפרס טשרניחובסקי לתרגום, בשנים 1951 ו-1956.
לוין נפטר בשנת 1981 בתל אביב. נקבר בבית עלמין הדרום בחולון.
יצירתו שהתפרסמה

מאה לילות ביפו העתיקה: רומן, תל אביב: יחדיו, תרצ"ח.
שלושה מלאכים מושלגים: סיפורים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1983.
שמשון ודלילה: טרגדיה מהזמן החדש בשבע תמונות, תל אביב: אל"ף, תשמ"ו-1985.
חולות כחולים (ערכה והביאה לדפוס: שולה שלהב), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1997.
הרקדנית המעופפת: מבחר סיפורים 1928-1981 (ערך והוסיף מסה על סיפורי לוין: דן מירון), ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ס-2000.
פתיחה ללילה (ערך והוסיף פתח דבר דן מירון), תל אביב: קשב לשירה, תשס"ג-2003.
לקריאה נוספת

אלישע פורת, הסכסוך על התרגום, באתר News1 מחלקה ראשונה, 12 באוגוסט 2012
הערות שוליים

↑  דן מירון, "הרקדנית המעופפת?, ירושלים: מוסד ביאליק, 2000, עמ' 342-259
↑  אבנר הולצמן, "מטרופולין זעירה", "הארץ", עמ' 14
↑  ז'ורז' אמאדו, תרגום: מנשה לוין, ים המוות, תל אביב: ספרית פועלים, 1954,1984
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308026405171  BnF: cb14579125t (data)  GND: 103519581X  ISNI: 0000 0000 7250 4620  LCCN: n84228235  SUDOC: 192049100  VIAF: 37161500   WorldCat (עם VIAF): 37161500 
לוחית זיכרון על ביתו של מנשה לוין ברח' ליפסקי 12 בתל אביב
אוסטרליה המערבית

מחוזות אוסטרליה המערבית
מפת דרכים של אוסטרליה המערבית
אוסטרליה המערבית (באנגלית: Western Australia) היא הגדולה במדינות אוסטרליה. המדינה מכסה שליש משטחה של אוסטרליה במערב המדינה, וגובלת במדינות אוסטרליה הדרומית והטריטוריה הצפונית.
גאוגרפיה

בירתה של אוסטרליה המערבית היא העיר פרת', השוכנת לחוף האוקיינוס ההודי, ומתגוררים בה כ-1,554,769 (2007) תושבים. בעיר מתגוררים למעלה משלושת רבעי מתושבי המדינה. רובה של המדינה מדברי וכמעט אינו מיושב. בצפון המדינה אזור יער גשם טרופי ובכלל זה אזור קימברלי אשר בשנים 1933–1939 שימש בסיס לדיונים בדבר התיישבות יהודית מאסיבית והקמת מולדת יהודית לאומית, במסגרת תוכנית קימברלי.
אוכלוסייה

אף שבמערבה של אוסטרליה התגוררו ילידים מקומיים אבוריג'ינים במשך עשרות אלפי שנים, רובה של אוכלוסיית המדינה כיום מקורה במתיישבים שהגיעו לאזור במסגרת היותו חלק מהאימפריה הבריטית. מושבת הנהר סוואן נוסדה בשנת 1829 (אף שהיה ניסיון התיישבות קודם בשנת 1826), היא העיר פרת' של ימינו. מוצא מרבית המהגרים מבריטניה. תקנות הגירה מחמירות מנעו הגירת סינים בסוף המאה ה-19, והשאירו את אוכלוסיית המדינה לבנה ברובה. לאחר מלחמת העולם השנייה הגיעו לאזור מהגרים רבים מאיטליה, יוגוסלביה ויוון. רק בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלה להגיע לאזור הגירה אסייתית במוצאה (סינים ווייטנאמים).
השכלה

בעיר פרת' יש ארבע אוניברסיטאות ציבוריות:
אוניברסיטת אדית קוואן
אוניברסיטת אוסטרליה המערבית
אוניברסיטת מרדוק
אוניברסיטת קרטין
כמו כן בעיר ישנה אוניברסיטה קתולית פרטית:
אוניברסיטת נוטרדאם אוסטרליה
כלכלה

עיקר כלכלת אוסטרליה המערבית מתבססת על כריית מתכות (ברזל, ניקל, אלומיניום וזהב) ועל ייצור גז טבעי. אוסטרליה המערבית מפיקה כ-20% מצריכת האלומיניום בעולם, והיא מפיקת עפרות הברזל השלישית בגודלה בעולם - 15% מצריכת עפרות הברזל העולמית. במערב אוסטרליה מופקים כ-180 טון זהב מדי שנה, כ-75% מהזהב המופק באוסטרליה כולה. בשל הביקוש הרב של סין למחצבים, והיצוא הרב מאוסטרליה המערבית לסין, התוצר המדינתי הגולמי של אוסטרליה המערבית גדל בשנים האחרונות ב-7.5%.
גידולים חקלאיים המיוצרים באוסטרליה המערבית כוללים חיטה, שעורה, כבשים (ייצור צמר וכן בשר כבשים). בשנים האחרונות גברה התיירות לאוסטרליה המערבית - בעיקר תיירות מבריטניה, אירלנד, סינגפור, יפן ומלזיה.
ממשל

עם הקמת הפדרציה של מדינות אוסטרליה בשנת 1901, הפכה אוסטרליה המערבית למדינה באוסטרליה. בבית המחוקקים של אוסטרליה המערבית שני בתים - בית תחתון - האספה המחוקקת של אוסטרליה המערבית, ובית עליון - המועצה המחוקקת של אוסטרליה המערבית.
הריבון של אוסטרליה המערבית הוא מלך אוסטרליה - המלך צ'ארלס השלישי, והוא מיוצג על ידי המושל. המושל הנוכחי הוא מלקולם מקקסטר. בראש הרשות המבצעת עומד ראש השרים קולין ברנט. ראש השרים והשרים נבחרים מבין חברי המפלגות המרכיבות את הקואליציה בבית התחתון.
במשאל עם שנערך בשנת 1933 הצביעו 68% מנבחרים בעד עזיבת הפדרציה של אוסטרליה וחזרה להפוך לטריטוריה אוטונומית במסגרת האימפריה הבריטית (בשליטה ישירה של בריטניה). ממשלת המדינה שלחה משלחת לפרלמנט הבריטי שבלונדון, אולם הממשלה הבריטית סירבה להתערב, ולכן למעשה הצבעת התושבים לפרוש מאוסטרליה לא בוצעה בפועל.
בשנת 2022 סניף אוסטרלי של Grant Thornton International נמצא אשם במתן שוחד לעובדי ממשל של אוסטרליה המערבית
ממשל > מחוזות המדינה

אוסטרליה המערבית מחולקת מבחינה אדמיניסטרטיבית ל-9 מחוזות: גסקוין, גולדפילדס-אספרנס, הדרומי הגדול, קימברלי, המרכז-מערבי, פיל, פילבארה, הדרום-מערבי ווויטבלט.
תקשורת

באוסטרליה המערבית מוצאים לאור שני עיתונים יומיים: האחד "האוסטרלי המערבי", והשני "הכורה מקלגורלי" (המכונה גם "המיינר"). "הסנדיי טיימס" האוסטרלי הוא העיתון השבועי היחיד שיוצא לאור ביום ראשון. נוסף על כך, יוצאים לאור 17 עיתונים מקומיים. בשנים האחרונות רשת האינטרנט מתחילה לשמש כתחליף לעיתונים היומיים.
בעיר פרת' שש תחנות טלוויזיה אנלוגיות ועוד כתריסר דיגיטליות, בעוד שבשאר המדינה משודרות ארבע תחנות. נוסף על כך, כעשר תחנות רדיו משדרות באוסטרליה המערבית.
היסטוריה

המתיישבים הראשונים באוסטרליה הגיעו לצפון היבשת לפני כ-40,000 עד 60,000 שנים, ובמשך השנים התפשטו אל כל רחבי היבשת, ובזמן שהגיעו המתיישבים האירופאיים הראשונים ליבשת, בתחילת המאה ה-17, הילידים כבר תקעו יתד ביבשת.
האירופאיים הראשונים שהגיעו לאוסטרליה היו ההולנדים, רבים מהם הגיעו אל היבשת ללא כוונה אחרי שספינותיהם סטו מהמסלול או טבעו. עברו כמאתיים שנים, ורק בסוף המאה ה-18 הוכח שאכן יש בדרום יבשת לא מוכרת, ואז התחילו סוחרים בריטים וצרפתים לחקור את החוף המערבי של אוסטרליה.
הבריטים ייסדו בשנת 1826 מושבה בקצה הדרום מערבי של היבשת, מתוך חשש שהצרפתים יקדימו אותם וייסדו קולוניה באוסטרליה המערבית. מושבה זו היא היום העיר אולבני. לאחר מכן ייסדו הבריטים קולוניה במקום בו נמצאת היום פרת', שתוך זמן קצר אכלסה 1,500 מתיישבים. קולוניה זו כונתה אוסטרליה המערבית.
האוכלוסייה התפתחה באיטיות, עד שנמצא זהב באזור קגלורי, בשנות התשעים של המאה ה-19.
בשנת 1890 קיבל האזור ממשל עצמי מבריטניה, לאחר ששלוש שנים קודם לכן התקבלה חוקה חדשה לקולוניה. בתקופה זו נבנה צינור מים באורך 600 ק"מ מפרת' לקגלורי, שהתפתחה בתקופה זו בעקבות הבהלה לזהב.
בשנת 1901 הצטרפה אוסטרליה המערבית כמדינה בפדרציה של אוסטרליה.
אקלים

בינואר 2022, דווח על גל חום כבד, טמפרטורה גבוהה של 50.7 מעלות צלזיוס ושריפות, אשר לפי המדענים הם תוצאה ממשבר האקלים והמשך פליטת גזי חממה במדינה,
ראו גם

גדר הארנבים האוסטרלית
הפארק הימי ברמר
הערות שוליים

↑  דוח חקירה, החל מדף 25
↑  אטילה שומפלבי, 50.7 מעלות באוסטרליה: "אנשים לא יוצאים מהבתים", באתר ynet, 18 בינואר 2022
| המדינות והטריטוריות של אוסטרליה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטרליה הדרומית אוסטרליה הדרומית • אוסטרליה המערבית אוסטרליה המערבית • ויקטוריה (אוסטרליה) ויקטוריה • טסמניה טסמניה • ניו סאות' ויילס ניו סאות' ויילס • קווינסלנד קווינסלנד |  |
| טריטוריות פנימיות | טריטוריית הבירה האוסטרלית טריטוריית הבירה האוסטרלית • הטריטוריה הצפונית הטריטוריה הצפונית • טריטוריית מפרץ ג'רוויס |  |
| טריטוריות חיצוניות | איי אשמור וקרטייה • איי ים האלמוגים • איי קוקוס • האי הרד ואיי מקדונלד • הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית • אי חג המולד • נורפוק |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548073505171  GND: 4079207-9  LCCN: n79089339  MusicBrainz: 1b1a6c07-d9bd-47d8-b1ee-772f53ec6e79  NKC: ge131475  VIAF: 154702212   WorldCat (עם VIAF): 154702212
משלחת מס' 3 לתחנת החלל מיר

חברי המשלחת
ולדימיר טיטוב
מוסה מנארוב
ולרי פוליאקוב
תיאור תחנת החלל מיר בזמן פעילות המשלחת
משלחת מס' 3 (ברוסית: основная экспедиция ‏я‏-3) הייתה משלחת לתחנת החלל מיר שפעלה מ-21 בדצמבר 1987 ועד ל-21 בדצמבר 1988. זו הייתה המשלחת השלישית לתחנת החלל חדשה. מפקד המשלחת היה ולדימיר טיטוב. פעילות המשלחת נמשכה 365 ימים.
הרכב המשלחת

| שם | תפקיד | חללית הגעה | 21> 12.1987–21.12.1988 | 29> 08.1988–21.12.1988 | חללית חזרה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ברית המועצות ולדימיר טיטוב | מפקד המשלחת | סויוז TM-4 |  |  | סויוז TM-6 | חבר משלחת מס' 3  מפקד חלליית "סויוז TM-4" |
| ברית המועצות מוסה מנארוב | מהנדס טיסה | סויוז TM-4 |  |  | סויוז TM-6 | חבר משלחת מס' 3 |
| ברית המועצות ולרי פוליאקוב | מהנדס טיסה | סויוז TM-6 |  |  | סויוז TM-7 | חבר משלחת מס' 3 ו-4 |
רקע

בתקופת פעילות המשלחת תחנת החלל כללה את המודול הבסיסי ומודול "קוואנט 1". נפח מחיה היה מ-130 מ"ק והספק מיוצר על ידי פאנלים סולארים היה 11.4 קו"ט.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  חלליות מטען
↑  פרוגרס 34
↑  פרוגרס 35
↑  פרוגרס 36
↑  פרוגרס 37
↑  פרוגרס 38
פרנץ קאהן

פרנץ קאהן
פרנץ קאהן (או כהן, בגרמנית: Franz Kahn; ‏13 ביוני 1895 – אוקטובר 1944) היה מנהיג ציוני בצ'כוסלובקיה בין שתי מלחמות העולם.
קורות חיים

קאהן נולד בפלזן שבבוהמיה, אז בתחומי אוסטרו-הונגריה. אביו היגר בצעירותו עם אחיו לארצות הברית וחזר לעיר, שם התחתן ונולדו לו שני ילדים, פרנץ וסטלה. ההורים נפטרו והותירו את ילדיהם יתומים. פרנץ הצעיר הצטרף, בזמן לימודיו בבית הספר התיכון, לתנועת הנוער היהודית "תכלת לבן". לאחר שהחל את לימודי המשפטים גויס, בזמן מלחמת העולם הראשונה, לצבא האוסטרי ושרת כקצין בחזית המזרח, שם נפצע ואבד את זרועו. לאחר שהות בבית חולים לשבויי מלחמה בנורווגיה חזר לפלזן, והשלים את לימודי המשפטים. בשנת 1921 מונה למזכיר הכללי של הפדרציה הציונית בצ'כוסלובקיה וכחבר הנהלתה. הוא היה אחראי על ארגון רוב הקונגרסים הציוניים בתקופה שבין מלחמות העולם. כמו כן עבד במשרדי תנועת 'החלוץ' ופעל בשיתוף פעולה הדוק עם יעקב אדלשטיין לקידום עליית צעירים יהודים לפלסתינה.
עם סיפוח צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית ב-1938 היה קאהן פסימי באשר לגורל היהודים במדינה, ובפרט לא חשב שתצמח תועלת ליהודים משיתוף פעולה עם הכובש הנאצי. עם זאת, החליט קאהן להישאר במדינה, מתוך מחשבה שיוכל לקדם את האינטרסים הציוניים בצורה טובה יותר בגולה. יחד עם אשתו אולגה (לבית פרידלר), היגר בסוף שנת 1938 מהעיר אוסטרובה לכיוון העיר פראג, בעוד את שני ילדיו, שושנה ורפאל, שלח ארצה במסגרת עליית הנוער. קאהן ואדלשטיין היו אנשי הקשר הרשמיים של המוסדות הציוניים, כמו גם של האס-דה (שרות הביטחון הנאצי) ומוסדות המדינה הצ'כוסלובקית.
קאהן לקח חלק חלק בקונגרס הציוני ה-21 שהתקיים בסוף אוגוסט 1939 בז'נבה. הוא סירב להצעת חבריו לקונגרס להעתיק את מקום מגוריו לשווייץ.
לאחר גירוש אדלשטיין לגטו טרזינשטט בדצמבר 1941 המשיכו קאהן ואשתו לעבוד שנה נוספת במשרד התרבות היהודית בפראג. בסוף ינואר 1943 נעצר קאהן יחד עם אשתו ופעילים ציונים נוספים והוגלה לגטו טרזינשטט. קאהן לא הביע רצון למלא תפקיד משמעותי במועצת הזקנים של הגטו, בין היתר משום שהוטלה עליה מלאכת הכנת רשימת הנידונים לגירוש באקציות. אף על פי כן, לקח על עצמו את תפקיד מנהל מערך ההרצאות במחלקת התרבות, תוך שימת דגש על עבודה עם נוער, ציונות ויהדות. מאמצים רבים שנעשו על ידי גורמים מחוץ לארץ להביא לשחרורו, העלו חרס. בחגיגת הרצל בגטו בשנת 1944 נשא ד"ר קאהן את נאומו האחרון, וסיימו במילים "עם ישראל חי".
בתאריך 4 באוקטובר 1944 הוגלה קאהן יחד עם מרבית מנהיגי הגטו ומשפחותיהם למחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו, שם, בסמוך להגעתו, נרצח בתאי הגזים.
לקריאה נוספת

ישראל גוטמן, האנציקלופדיה של השואה, Piper, 1998
הערות שוליים

↑   19th Zionist Congress, סרטון  באתר יוטיוב. קטע וידאו של פרנץ קאהן בקונגרס הציוני ה-19 בשנת 1935, מתוך ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג.
↑  הספרון טרזינשטאט, עמ' 141
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007371646305171  GND: 1071601733  ISNI: 0000 0000 1583 9213  LCCN: no2010125000  VIAF: 20553357   WorldCat (עם VIAF): 20553357
וינסנט ד'אונופריו

| --- | --- |

וינסטנט ד'אונופריו, 2023
 לידה:  30 ביוני 1959 (בן 65) ברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1983
 עיסוק:  מפיק קולנוע
 מקום לימודים:  Hialeah-Miami Lakes High School 
 בן או בת זוג:  גרטה סקאקי (1991–1993) 
 צאצאים:  Leila George 
 פרסים והוקרה:  פרס סאטורן
 פרופיל ב-IMDb
 
וינסנט פיליפ ד'אונופריו (באנגלית: Vincent Phillip D'Onofrio; נולד ב־30 ביוני 1959) הוא שחקן, במאי ומפיק אמריקאי, זוכה פרס סאטורן ל־1997.
ביוגרפיה

ד'אונופריו נולד בניו יורק, למשפחה ממוצא איטלקי. יש לו שתי אחיות, והוא הצעיר במשפחה.