stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Benevolent Asylum

Benevolent Asylum (לעיתים נודע בשם Infirmaries for the destitute או כ-Destitute Asylums; בתרגום חופשי לעברית: מקלטים לחסרי כול) היו מקלטים שהוקמו ברחבי מושבות אוסטרליה (בעיקר בניו סאות' ויילס וויקטוריה) במאה ה-19, שמטרתם הייתה לשמש בית לגברים חסרי כול ולנשים נטושות, נודדות או חסרות בית, לילדיהם וליתומים שאינם מסוגלים לפרנס את עצמם. התנאים במקלטים אלו היו ירודים וקשים. מקלטים אלו נסגרו במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20.
באוסטרליה הדרומית הוקמו שני מקלטים: מקלט אדלייד ו-Home for Incurables, כאשר מקלט אדלייד נהפך למוזיאון ההגירה של אוסטרליה הדרומית ב-2003. המקלט היחיד שהוקם בקווינסלנד היה מקלט דוניץ'.
נכון ל-1857, בוויקטוריה היו תשעה מקלטים, שלושה מהם צמודים לבתי חולים. עלותם השנתית הוערכה ב-124,250 ליש"ט (בכסף של ימינו: למעלה מ-14.4 מיליון ליש"ט).
נכון לינואר 1860, בניו סאות' ויילס היו 11 מקלטים, שבהם גרו 1,282 איש. עלותם השנתית הוערכה ב-25,822 ליש"ט (בכסף של ימינו: למעלה מ-3.2 מיליון ליש"ט).
הערות שוליים

↑  History Trust of South Australia Migration Museum (אורכב 24.09.2008 בארכיון Wayback Machine) Accessed 1/9/2008
↑  Dunwich Benevolent Asylum Agency Details (אורכב 05.04.2019 בארכיון Wayback Machine).  Accessed 1/9/08
↑  "Dunwich Benevolent Asylum – North Stradbroke Island Museum on Minjerribah" (באנגלית אמריקאית). ארכיון מ-2021-04-27. נבדק ב-2021-08-27.
↑  Report of the Commissioners appointed to enquire into the Municipalities and Charitable Institutions of Victoria, Parliament of Victoria, Report No.52, 1862-63 (ארכיון)
↑  "£124,250 in 1857 → 2021 | UK Inflation Calculator". www.in2013dollars.com (באנגלית). ארכיון מ-2021-08-27. נבדק ב-2021-08-27.
↑  Sydney Morning Herald, 3 January 1860, p.4 (ארכיון)
↑  "£25,822 in 1860 → 2021 | UK Inflation Calculator". www.in2013dollars.com (באנגלית). ארכיון מ-2021-08-27. נבדק ב-2021-08-27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Trove: 565972
DisplayPort

לוגו  DisplayPort
DisplayPort
מחבר Mini DisplayPort
DisplayPort או DP הוא ממשק תצוגה דיגיטלית שפותח על ידי  VESA (ראשי תיבות של Video Electronics Standards Association). הממשק משמש בעיקר לחיבור מקור וידאו לאמצעי תצוגה כגון צג המחשב, אבל יכול לשמש גם כדי להעביר אודיו, USB, ופורמטים אחרים של נתונים.
Acela

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית
 עיר:  וושינגטון די. סי. 
 מפעיל:  אמטרק 
 מידע על ההקמה
 פתיחת הקו:  דצמבר 2000
 מידע על הקו
 סוג הקו:  רכבת מהירה בין עירונית
 אורך הקו:  457 מיל 
 רוחב המסילה:  1435 מ"מ 
 מספר נוסעים בשנה:  3.57 מיליון (2019)
 מספר התחנות:  13
 www.amtrak.com/acela-train
 תרשים הקו
 
 
Acela (במקור Acela Express עד ספטמבר 2019) היא שירות הדגל של "אמטרק", תאגיד רכבות הנוסעים הלאומי של ארצות הברית, לאורך מסדרון בצפון מזרח ארצות הברית בין וושינגטון די. סי. לבוסטון דרך 13 תחנות ביניים, כולל בולטימור, ניו יורק ופילדלפיה. רכבות Acela הן המהירות ביותר ביבשת אמריקה, ומגיעות למהירות של 240 קמ"ש לשעה (150 מייל לשעה) (כשירות רכבת מהירה), אך רק 80.3 ק"מ מתוך 735 ק"מ של הקו, מאפשרים נסיעה במהירות זו.
היסטוריה > רקע

בעקבות הצלחתה של רשת הרכבות המהירות ביפן "שינקנסן", נחקק "חוק התחבורה הקרקעית המהירה משנת 1965 (High-Speed Ground Transportation Act of 1965) שאישר לממשלת ארצות הברית לבדוק את הקמתה של שירות רכבת מהירה. בעקבותיו הוקם שירות רכבות ה"מטרולינר" (Metroliner) בין וושינגטון די.סי. לניו יורק בשנת 1969. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, מנהל מסילות הרכבת הפדרלי בחן את האפשרויות של הקמת שירות רכבת מהירה בארצות הברית וב-18 בדצמבר 1991, אושרו חמישה מסדרונות פוטנציאליים לרכבת מהירה, כולל המסדרון הצפון מזרחי.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, אמטרק בדקה מספר רכבות מהירות שונות מאירופה במסדרון הצפון מזרחי. רכבת "X 2000" ((אנ')) הוחכרה משוודיה לנסיעות מבחן מאוקטובר 1992 עד ינואר 1993, ואחריה נכנסה לשירות בין וושינגטון הבירה וניו יורק מפברואר עד מאי ואוגוסט עד ספטמבר 1993. חברת סימנס הדגימה את רכבת ICE 1 (אנ') תוצרת גרמניה, במסדרון הצפון מזרחי ב-3 ביולי 1993.
היסטוריה > בנייה ופיתוח

עם סיום בדיקת רכבות מאירופה, חברת אמטרק הגדירה מפרט טכני לציוד ובאוקטובר 1994, ביקשה הצעות מיצרני רכבות עבור מערכת רכבות שיכולה להגיע ל-150 מייל לשעה (240 קמ"ש). קונסורציום שכלל את חברת בומברדייה (75%) ו-GEC Alsthom (כיום אלסטום) (25%) נבחר במרץ 1996.
ב-9 במרץ 1999 חשפה אמטרק את תוכניתה עבור ה-Acela Express, רכבת מהירה במסדרון הצפון מזרחי בין וושינגטון הבירה לבוסטון. בוצעו מספר שינויים במסדרון כדי להתאים אותו לרכבות חשמליות מהירות יותר. פרויקט ה-Northend Electrification הרחיב את החישמול הקיים מניו הייבן, קונטיקט, לבוסטון כדי להשלים את אספקת החשמל העילית לאורך המסלול של 731 ק"מ, וכמה מעברי מסילה שופרו או הוסרו. עד שנת 2000, כל הרכבות לכיוון בוסטון נאלצו לעבור להנעת דיזל בניו הייבן.
נסיעת VIP מכוננת של ה-Acela התרחשה ב-16 בנובמבר 2000, ואחריה נכנסו הרכבות לשירות ב-11 בדצמבר 2000, כמה חודשים לאחר התאריך המיועד.
היסטוריה > השפעת ה-Acela

עד 2005, עלה נתח השוק של אמטרק בנסיעות בין ניו יורק לבוסטון ל-40%, מ-18% לפני השקת ה-Acela (הגידול בנתח השוק היה על חשבון טיסות בין הערים). עם הפופולריות הגוברת של ה-Acela Express המהיר והמודרני, שירות ה-Metroliner הופסק בהדרגה בסוף 2006. כדי לענות על הביקוש, נוספו שירותי Acela נוספים בספטמבר 2005. בקיץ 2008 נסיעות רבות הגיעו לקיבולת מלאה. באוגוסט 2012 דיווחה אמטרק כי 75% מהנוסעים בין ניו יורק וושינגטון נוסעים ברכבת, כאשר הנתון עלה בכל שנה מאז הושקה הרכבת המהירה בשנת 2000 והליכי האבטחה בשדות התעופה בארצות הברית הפכו לארוכים יותר בשנת 2001. לפני כן, רק כשליש מהתעבורה בין הערים עברה ברכבת.
היסטוריה > שדרוג השירות

בשנת 2011, הצי של Acela הגיע למחצית מחיי השירות המתוכננים שלו. אמטרק הציעה מספר אפשרויות החלפה, כלל הקמת מסילת חדשה לרכבת מהירה במסדרון הצפון-מזרחי. בשנת 2011, Amtrak הודיעה כי ארבעים קרונות חדשים של Acela יוזמנו בשנת 2012 כדי להגדיל את הקיבולת ברכבות קיימות, על ידי שני קרונות נוספים, שהיו מאריכים את מערכי הרכבות מתצורת 1-6-1 ל-1-8-1 (קרונית כוח - קרונות נוסעים - קרון כוח). הראשונה מבין מערכות הרכבת המוארכות הייתה אמורה להיכנס לשירות בשנת הכספים 2014. תוכנית זו בוטלה ב-2012 לטובת החלפת, במקום שיפוץ.
בינואר 2014, Amtrak פרסמה בקשה להצעות ל-28 או יותר מערכות רכבת מדגמים חדשים של Acela, בהזמנה משולבת עם רשות הרכבות המהירות של קליפורניה, עבור המסילה המהירה של קליפורניה. לאחר דיונים עם יצרנים שונים, אמטרק ורשות הרכבות המהירה של קליפורניה הגיעו למסקנה שהצרכים שלהם שונים מדי עבור הזמנת ציוד משותף והחליטו לא להמשיך באופציה המשותפת.
ב-26 באוגוסט 2016, סגן הנשיא, ג'ו ביידן, הכריז על חבילת הלוואות פדרליות בסך 2.45 מיליארד דולר לתשלום עבור ציוד חדש עבור שירות ה-Acela. ההלוואות ממנו 28 מערכות רכבת מדגם Avelia Liberty שנבנו על ידי חברת אלסטום בהורנל ורוצ'סטר, ניו יורק, ויחליפו את הצי הקיים של עשרים מערכות רכבת Acela.
הרחבת הצי תאפשר שירות בין ניו יורק לבוסטון כל שעה במשך כל היום ושירות ניו יורק-וושינגטון כל חצי שעה בשעות השיא. מערכות הרכבות החדשות הן ארוכות יותר, מכילות 386 מושבים לעומת 304 ב-Acela Express (עלייה של 27%) וכללות טכנולוגיית הטיה אקטיבית שתאפשר תחילה לשירות לפעול במהירות של 260 קמ"ש, ותאפשר שירות 299 קמ"ש, אם יושלמו שיפורי התשתית המוצעים. הרכבות החדשות היו אמורות להיות מופעלות בהדרגה בין 2021 ל-2022, ולאחר מכן הצי הנוכחי היה אמור לצאת משירות. הרכבות צפויות כעת להיכנס לשירות הנוסעים בתחילת 2024.
בנובמבר 2021, אושרה בבית הנבחרים תוכניתו של הנשיא ביידן לשיפור תשתיות בארצות הברית בשווי טריליון דולר, הכוללת תקציב של 16 מיליארד דולר לשיפור תשתית המסילה במסדרון הצפון מזרחי, כולל הקמה או שיפוץ של גשרים, הקמת מנהרות חדשות באזור ניו-יורק.
מפרט טכני > רכבות הדור הראשון

מערכת הרכבות של הדור הראשון של Acela היא ייחודית ותוכננה במיוחד כדי לעמוד בדרישות הבטיחות שנקבעו בעיקר על ידי מנהל מסילות הרכבת הפדרלי. כולל את היכולת לעמוד בהתנגשות עם רכבת משא במהירות מבלי להתמוטט. רוב היצרנים שהציעו הצעות לאספקת רכבות ה-Acela לא הצליחו לעמוד בדרישות המבניות, עקב עלויות גבוהות וסיבוכים טכניים בייצור הרכבות, והצורך של היצרנים לבצע שינויים הנדסיים משמעותיים בתכנונים הסטנדרטיים שלהם. בסופו של דבר, נותרו רק שלושה מציעים מתאימים: ABB (יצרן שוודי-שווייצרי של רכבת X 2000), סימנס (יצרנית ICE הגרמנית), וקונסורציום של Bombardier (יצרן רכבות LRC) ואלסטום (יצרנית של TGV צרפתי) שזכה במכרז.
התכנון, תוך שימוש בשני קרונות כוח חשמליים של 6,200 כוח סוס (4,600 קילוואט), בכל קצה של מערך הרכבת, הפועלים על מתחים של 12 קילו ואט, 12.5 קילו ואט ו-25 קילו ואט AC, ותדר של 25 או 60 הרץ. הם כוללים מספר רכיבים מה-TGV, כגון מערכת ההנעה של הדור השלישי של ה-TGV (הכוללת ארבעת מנועי AC אסינכרוניים לכל קרון כוח, ממירים ובלימה רגנרטיבית), דיסקי הבלמים (אם כי יש רק שלושה לכל סרן, לעומת ארבעה ב-TGV), וטכניקות ניהול אנרגיית התרסקות לשליטה על עיוות מבני במקרה של תאונה.
הקרונות הרוכנות של מערכי הדור הראשון היו מבוססות על רכבות ה-LRC של חברת בומברדייה שנבנו עבור Via Rail שירות הרכבות הקנדי, ולא הקרונות של ה-TGV. קרונות הכוח וקרונות הנוסעים של Acela כבדות בהרבה מאלו של ה-TGV, על מנת לעמוד בתקני ההתרסקות של מנהל הרכבות הפדרלי. צוותים צרפתים וקנדיים שבדקו את ה-Acela כינו אותו "החזיר" בשל משקלו. המשקל הנוסף מוביל לכך שיחס ההספק למשקל של ה-Acela הוא כ-22.4 כ"ס לטון, בהשוואה ל-30.8 כ"ס של ה-TGV דור שלוש. תקני הריסוק, שאומצו ב-1999, הביאו גם לכך שקרונות הנוסעים תוכננו ללא מדרגות ודלתות, כך שהרכבות יכולות לשרת רק קווים עם רציפים גבוהים כמו המסדרון הצפון מזרחי.
מפרט טכני > רכבות הדור השני

באוגוסט 2016, אמטרק הודיעה על קבלת הלוואה של 2.4 מיליארד דולר ממחלקת התחבורה של ארצות הברית לרכישת מערכי רכבת חדשים עבור שירות ה-Acela מחברת אלסטום. אלסטום גם תספק תמיכה טכנית לטווח ארוך ותספק חלקי חילוף למערכים. מערכי הרכבות מהדור הבא הללו יחליפו את 20 מערכי הרכבת הקיימים, שהתקרבו לסוף חיי השירות השימושיים שלהם. 28 מערכי הרכבת שהוזמנו יאפשרו שירות תכוף יותר במסדרון הצפון מזרחי.
מערכי הדור השני קיבלו את השם "Avelia Liberty" והם מבוססים על הדור החמישי של רכבת ה-TGV, הקרויים "Avelia Horizon" או "SNCF TGV M" בצרפת.
בניית מערכי הרכבת נערכה במפעלי אלסטום בהורנל וברוצ'סטר, ניו יורק והיא החלה באוקטובר 2017.האב-טיפוס הראשון נשלחה למרכז הטכנולוגיות לתחבורה בפואבלו, קולורדו בפברואר 2020 לבדיקה במסלית המבחן המהירה שבאתר. במהלך תשעת החודשים של הבדיקות, מערכי הרכבת נבחנו במהירויות של עד 165 מייל לשעה (266 קמ"ש). אב טיפוס שני נמסר במרץ 2020 לאמטרק לבדיקה לאורך מסלולי השירות בצפון מזרח, בדיקות שהחלו במאי 2020. נסיעת המבחן הראשונה עד לתחנת בוסטון דרום התרחשה ב-28 בספטמבר 2020.
המערך הראשון היה צפוי להיכנס לשירות בתחילת 2022, כאשר כל מערכים היו צפויים להיכנס לשירות עד סוף 2022. עם זאת, עקב עיכובים בבניית מערכי הרכבת ובדיקתם, הם צפויים להיכנס לשירות בתחילת 2024.
מפרט טכני > מהירות תפעולית

אף על פי שמערכי הרכבות של הדור הראשון של ה-Acela תוכננו למהירות מרבית של 266 קמ"ש (165 מייל לשעה) ומערכות הרכבות של הדור השני של ה-Avelia Liberty תוכננו להגיע ל-354 קמ"ש (220 מייל לשעה), התשתית הקיימת של המסדרון הצפון מזרחי מגבילה באופן משמעותי את המהירויות.
המהירות המקסימלית המותרת במסדרון הצפון-מזרחי היא 240 קמ"ש (150 מייל לשעה) ב-80.3 ק"מ (49.9 מייל) מתוך מסלול של 735 ק"מ (457 מייל), בארבעה קטעי מסלול ברוד איילנד, מסצ'וסטס, וניו ג'רזי. ה-Acela משיגה מהירות ממוצעת (כולל עצירות) של 140 קמ"ש (90 מייל לשעה) בין וושינגטון לניו יורק, ומהירות ממוצעת של 106 קמ"ש (66 מייל לשעה) מניו יורק לבוסטון. המהירות הממוצעת לאורך כל המסלול היא 113 קמ"ש (70.3 מייל לשעה).
המהירויות מוגבלות על ידי המסלול שהמסדרון עובר דרך אזורים עירוניים, וישנן מספר הגבלות מהירות מתחת ל-97–129 קמ"ש (60–80 מייל לשעה) מעל גשרים או דרך מנהרות בנות יותר ממאה שנה. בסך הכל, Amtrak זיהתה 224 גשרים לאורך התוואי של ה-Acela שצריכים החלפה ובנייה מחדש.
דרומית לנהר דלאוור, המהירות המרבית של ה-Acela היא 217 קמ"ש (135 מייל לשעה). אחד הגורמים המגבילים הוא קו החשמל העילי אשר נבנה לפני 1935 וחסר יכולת לספק מתח קבוע מזרח לניו הייבן. חברת הרכבת של פנסילבניה הפעילה רכבות מבחן "מטרולינר" בסוף שנות ה-60 במהירות של 264 קמ"ש (164 מייל לשעה) והתכוונה לזמן קצר להפעיל את שירות מטרולינר במהירויות של 241 קמ"ש (150 מייל לשעה). בדיקות הסמכה לתפעול מסחרי במהירות של 257 קמ"ש (160 מייל לשעה) שהכוללו נסיעת מבחן במהירות של עד 266 קמ"ש (165 מייל לשעה), החלו בין טרנטון לניו ברונסוויק בספטמבר 2012. פעילות נוסעים במהירות של 241 קמ"ש (150 מייל לשעה) החלה באזור זה בסוף מאי 2022.
לוח הזמנים המהיר ביותר בין ניו יורק לוושינגטון הבירה היה שעתיים ו-45 דקות בשנת 2012. 450 מיליון דולר הוקצו על ידי ממשל הנשיא ברק אובמה להחלפת קו החשמל העילי ושדרוגו בין טרנטון לניו ברונסוויק, שיאפשרו מהירויות של 257 קמ"ש (160 מייל לשעה). לאורך 37 ק"מ (23 מייל). השיפורים היו אמורים להסתיים ב-2016, אך התעכבו; הפרויקט הושלם בחלקו בסוף מאי 2022, והשאר צפוי ב-2024. קטע מסילה זה מחזיק בשיא המהירות של רכבת בארצות הברית, שהוא 274.9 קמ"ש (170.8 מייל), שהושג במבחן שנערך על ידי רכבת UAC TurboTrain ב-20 בדצמבר 1967.
הערות שוליים

↑  רן דגוני, וושינגטון, ‏רכבות הקליע הגיעו לארה"ב, באתר גלובס, 19 בדצמבר 2000
↑  הארץ, אי סדרים חשבונאיים גם בקבוצת אלסטום הצרפתית, באתר הארץ, 1 ביולי 2003
↑  יעקב שרגל, ניו יורק, ‏נחנכה רכבת מהירה מניו יורק לוושינגטון ובוסטון, באתר גלובס, 26 בנובמבר 2000
↑  הארץ, הפן החיובי של עליית מחיר הדלק: שיא בנוסעים ברכבות בארה"ב, באתר TheMarker‏, 23 ביוני 2008
↑  הניו יורק טיימס, חברת הרכבות אמטרק מרוויחה הנוסעים שנוטשים את הטיסות בארה"ב, באתר TheMarker‏, 16 באוגוסט 2012
↑   בלומברג, ה"בייבי" של ביידן: תוכנית תשתיות בשווי טריליון דולר אושרה בבית הנבחרים, באתר TheMarker‏, 6 בנובמבר 2021
רכבת דור שני מדגם Avelia Liberty בעת נסיעת מבחן ב-2021
AGM-65 מאבריק

| --- | --- |

 מידע בסיסי
 ייעוד:  טיל אוויר־קרקע
 ארץ ייצור:  ארצות הברית 
 יצרן:  ריית'יאון, יוז
 עלות יחידה:  עד 160,000 דולר
 מלחמות ומבצעים:  מלחמת וייטנאם, מלחמת יום הכיפורים, מלחמת המפרץ, מלחמת איראן-עיראק 
 תקופת השירות:  30 באוגוסט 1972 – הווה (52 שנים) 
 פלטפורמת שיגור:  מטוסי קרב מתקדמים
 מאפיינים כלליים
 הנעה:  מנוע האצה רקטי
 משקל:  304-209 ק"ג
 ממדים
 אורך:  2.49 מטר
 קוטר:  300 מ"מ
 מוטת כנפיים:  710 מ"מ
 ביצועים
 מהירות:  0.93 מאך \ 1,139 קמ"ש (316 מטר לשנייה)
 טווח:  28 ק"מ
 דיוק:  1.5 מטר (CEP)
 ראש קרב והנחיה
 ראש קרבי:  57 ק"ג של חומר נפץ מרסק מסוג WDU-20/B (דגמים: A/B/C/D)   136 ק"ג של חומר נפץ מרסק מסוג WDU-24/B (דגמים: E/F/G)
 מרעום:  קרבה
 הנחיה:  אלקטרו-אופטית לדגמים: A/B/H/J/K, הדמיית תת־אדום לדגמים D/F/G, לייזר לדגם E
 
AGM-65 מאבריק נישא על ידי A-10
‏
AGM-65 מאבריק (באנגלית: Maverick) היא משפחת טילי אוויר־קרקע הכוללת דגמים בעלי ראש ביות אלקטרו־אופטי (A/B/D/F/G) ודגמים בעלי הנחית לייזר (C/E). הוא אפקטיבי כנגד מגוון רחב של מטרות טקטיות, לרבות נגד רכב קרבי משוריין, מטוסים, ספינות, ומאגרי דלק. כיום מיוצר הטיל על ידי חברת ריית'יאון.
כלי טיס שיכולים לשגר את ה־AGM-65 הם: A-4 סקייהוק, A-6 אינטרודר, A-7 קורסייר 2, A-10 ת'נדרבולט II‏, AH-1W סופר קוברה, ‏AV-8 הרייר 2, F-4 פנטום, F-5 פרידום פייטר, F-15E סטרייק איגל, F-16 פייטינג פלקון, F/A-18 הורנט, F-111 ארדווארק, P-3 אוריון, SH-2G סיספרייט, AH-64 אפאצ'י.
למעלה מ־75,000 טילי מאבריק על גרסאותיו השונות יוצרו. שימוש נרחב נעשה בטילי AGM-65B/D/G מאבריק על ידי חיל האוויר האמריקני במהלך מלחמת המפרץ. הטילים שוגרו בעיקר על ידי מטוסי A-10A ואחוז הפגיעות שלהם היה בין 80% ל־90%. חיל הנחתים האמריקני שיגר במלחמה מספר טילי AGM-65E ואחוז הפגיעות שלהם היה כ־60%.
פיתוח > AGM-65A

פיתוח הטיל החל ב־1965 על ידי החברות רוקוול ויוז איירקראפט כמענה לדרישות ZAGM-65 מאבריק לטיל אוויר־קרקע, שהונחו בעקבות ביצועיו הגרועים של ה־AGM-12 בולפאפ (Bullpup) במלחמת וייטנאם. ב־1968 נבחרה יוז להיות הקבלנית הראשית של המיזם. בספטמבר 1969 בוצע ניסוי הטיסה הראשון של אב הטיפוס הבלתי מונחה שכונה XAGM-65A, ובדצמבר אותה שנה נערך ניסוי בגרסה מונחית של הטיל אשר פגעה פגיעה ישירה במטרה. באוגוסט 1972 נמסר לחיל האוויר האמריקני טיל הייצור הראשון שכינויו AGM-65A.
ה־AGM-65A הוא בעל ראש ביות אלקטרו־אופטי ומרעום הקשה ומונע על ידי מנוע רקטי מדגם TX-481 ‏(SR109-TC-1) מתוצרת ת'יוקול. משקל ראש הקרב שלו הוא 57 ק"ג (125 ליברות). הוא היה טיל האוויר־קרקע הרב תכליתי בעל יכולת "שגר ושכח" הראשון שנכנס לשירות בחיל האוויר האמריקני. התמונה המתקבלת מהחיישן האלקטרו־אופטי שמורכב בחרטום הטיל מוצגת בתא הטייס, וכך יכול הטייס לחפש אחר המטרה לפני שיגור הטיל ו"להינעל" עליה. לאחר השיגור, טס ה־AGM-65A לעבר המטרה כאשר הוא משווה כל הזמן בין התמונה הנקלטת בחיישנו לבין התמונה של המטרה עליה "נעל" הטייס לפני השיגור. ה־CEP של ה־AGM-65A הוא כ־1.5 מטר (5 רגל).
פיתוח > AGM-65B

ה־AGM-65B היא גרסה בעלת אופטיקה משופרת המגדילה את רזולוציית התמונה פי 2, מה שמאפשר את תקיפתן של מטרות ממרחק רב יותר או מטרות קטנות יותר. פיתוח הגרסה החדשה החל ב־1975 בעקבות חיסרון בולט של ה־AGM-65A שהציג תמונה קטנה לטייס, דבר שאילץ אותו להתקרב למטרה ובכך להגדיל את דרגת הסיכון אליו הוא נחשף. טילי ה־AGM-65B נמסרו לחיל האוויר האמריקני בשלהי שנות השבעים. יצור ה־AGM-65A וה־AGM-65B הופסק ב־1978 לאחר שיותר מ־35,000 נבנו.
פיתוח > AGM-65C

ה־AGM-65C היא גרסה בעלת הנחיית לייזר חצי אקטיבית שיועדה לשמש את חיל הנחתים האמריקני במשימות סיוע אווירי קרוב, אך מעולם לא נכנסה לשירות מבצעי. לגרסה זאת היה ראש קרב סימן 19 במשקל 113 ק"ג (250 ליברות). פיתוח בהיקף מלא של גרסה זאת החל ב־1978, ולאחר שיוצרו מספר קטן של טילים בוטל המיזם עקב עלויותיו הגבוהות.
פיתוח > AGM-65D

ה־AGM-65D היא נגזרת של ה-AGM-65A עליה הורכב ראש ביות תת־אדום הדמייתי מסוג WGU-10/B, במקום ראש ביות אלקטרו־אופטי. ראש ביות זה איפשר שימוש בטיל בשעות הלילה ובתנאי מזג אוויר קשים, וכן איפשר נעילת הטיל על מטרות במרחק כמעט כפול מהמרחק ממנו אפשר היה לנעול את ה־AGM-65A. הטיל הונע על ידי מנוע רקטי היוצר כמות עשן מופחתת מדגם TX-633 ‏(SR114-TC-1) מתוצרת ת'יוקול, או לחלופין על ידי מנוע מדגם SR115-AJ-1 מתוצרת איירוג'ט. פיתוח גרסה זאת החל ב־1977, והטילים הראשונים נמסרו לחיל האוויר האמריקני באוקטובר 1983. ה־AGM-65D-2 היא גרסה משודרגת של הטיל בעלת ראש ביות מהיר יותר לדיוק גבוה יותר ויכולת משופרת לעקיבה אחר מטרות נעות.
פיתוח > AGM-65E

ה־AGM-65E, בדומה ל־AGM-65C, היא גרסה מונחית לייזר שיועדה לשימוש חיל הנחתים האמריקני. ראש הביות שלה זול יותר מזה של ה־AGM-65C, והיא נכנסה לשירות ב־1985. גרסת האימון של הטיל מכונה CATM-65E.
פיתוח > AGM-65F

ה־AGM-65F היא גרסה בעלת ראש ביות תת־אדום הדמייתי הזהה לזה של ה־AGM-65D וראש קרב ומנוע רקטי הזהים לאלו של ה־AGM-65E, שנכנס לשירות ב־1989. לגרסה זאת נוסף מנגנון בטיחות לשימוש בספינות, ותוכנת ההנחיה של הטיל הותאמה במיוחד לצורכי עקיבה אחר ספינות. גרסת האימון של הטיל מכונה CATM-65F.
פיתוח > AGM-65G

ה־AGM-65G היא גרסה המבוססת על ה־AGM-64D, אך בעלת ראש ביות תת־אדום הדמייתי משופר, וראש הקרב הכבד יותר של ה־AGM-65E, שנכנסה לשירות חיל האוויר האמריקני ב־1989. לגרסה זאת טייס אוטומטי דיגיטלי חדש ויכולת עקיבה משופרת. ה־AGM-65G-2 היא גרסה משודרגת של הטיל שתוכנת ההנחיה שלה החולפה בתוכנה של ה־AGM-65F שהותאמה לה, ובדומה ל־AGM-65D-2 היא בעלת ראש ביות מהיר יותר לדיוק גבוה יותר ויכולת משופרת לעקיבה אחר מטרות נעות.
פיתוח > AGM-65H/J/K

ה־AGM-65H הוא דגם מתקדם של ה־AGM-65B/D עם הנחיית CCD.
ה־AGM-65J הוא דגם מתקדם של ה־AGM-65F עם הנחיית CCD.
ה־AGM-65K הוא דגם מתקדם של ה־AGM-65G עם הנחיית CCD. בין 1,200 ל־2,500 טילים מדגם AGM-65G צפויים לעבור שדרוג לדגם זה.
מפעילים

איטליה איטליה
אינדונזיה אינדונזיה
איראן איראן
ארצות הברית ארצות הברית
בריטניה בריטניה
קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית
הולנד הולנד
הונגריה הונגריה
טורקיה טורקיה
טאיוואן טאיוואן
יוון יוון
ישראל ישראל
מלזיה מלזיה
ניו זילנד ניו זילנד
ספרד ספרד
סרביה סרביה
פולין פולין
פורטוגל פורטוגל
פקיסטן פקיסטן
צ'ילה צ'ילה
קנדה קנדה
שוודיה שוודיה
תאילנד תאילנד
מאפיינים (AGM-65A/B)

אורך: 2.49 מטר (98 אינץ')
מוטת כנפיים: 71.9 ס"מ (28.3 אינץ')
קוטר: 30.5 ס"מ (12 אינץ')
משקל: 209 ק"ג (462 ליברות)
מהירות: על קולית
טווח: 27 ק"מ (17 מיל)
ראש קרב: 57 ק"ג (125 ליברות)
On BS

| --- | --- |
 שיר בביצוע דרייק ו-21 סבאג'
 מתוך האלבום Her Loss
 יצא לאור:  4 בנובמבר 2022
 סוגה:  טראפ 
 שפה:  אנגלית
 אורך:  4:21
 חברת תקליטים:  OVO ‏•‏‏ ריפבליק
 כתיבה:  כותבים שונים
 הפקה:  אוז, אליאס (תת-מפיק)
 
On BS הוא שיר של הראפרים דרייק ו-21 סבאג' מתוך אלבום האולפן המשותף שלהם, Her Loss, שיצא לאור ב-4 בנובמבר 2022. הוא הופק על ידי אוז בשיתוף עם אליאס. השיר הגיע בשיאו למקום הרביעי במצעד הבילבורד הוט 100.
קבלה ביקורתית

השיר קיבל ביקורות מעורבות עד חיוביות ממבקרי המוזיקה. רובין מאריי מ-Clash תיאר את השיר "רולר אכזרי ולא מרפה" וכ"היילייט תחילתי" באלבום. בביקורת לאלבום, ורנון אייקו מ-Exclaim!‎ כתב, "עם זאת, למרות היותו חד צצדי לטובת דרייק, הנוכחות וההשפעה של 21 היא עצומה, כשההומור, השנינות ודמות הגנגסטר האמינה באמת מושכים את תשומת הלב מדרייק בכל פעם שהצמד מחליט ללכת שורה אחר שורה, כמו ב-'On BS'". פרד גאראט-סטנלי מ-NME שיבח את השיר, וכתב, "הם מקפצים זה את זה בצורה מסודרת, ומצהירים על איכות הכוכבים שלהם עם שורות אחת-אחר-השנייה". לסטיב "פלאש" ג'ון מ-RapReviews הייתה תגובה מעורבת, והוא העיר, "השירים בהם הם חולקים מעמד שווה יותר כמו 'On BS' הם מהנים, אם כי השיר הזה כולל אאוטרו מוזר וארוך במיוחד". ג'וש סבץ מ-Paste כתב, "דרייק ו-21 שוקעים זה בזה בוורסים שלהם, מציגים דיוק ותזמון בזמן שהם מחליפים אחד את השני בגמישות". כמו כן, סם הוקלי-סמית' מ-NPR כתב ביקורת חיובית על שיתוף הפעולה: "הכימיה שלהם ניכרת ב-'On BS', כאשר הצמד מקפיץ שורות אחד מהשני: 21 סבאג' בעל תשובה, רגוע וגם מאיים, כשדרייק כועס, מסטול מכדורים ופראנואיד".
פרודיית ה-SNL

ב-6 בנובמבר 2022, דרייק ו-21 סבאג' פרסמו קליפ שלהם מבצעים את השיר בהופעה מזויפת בסאטרדיי נייט לייב.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2022)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2022)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2022)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2022)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  עולמי | בילבורד גלובל 200 | 5 |  |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 39 |  |
|  איטליה | מצעד הסינגלים האיטלקי | 74 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 4 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ | 3 |  |
|  דנמרק | היטליסטן | 36 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 30 |  |
|  נורווגיה | VG-lista | 31 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 8 |  |
|  צרפת | SNEP | 118 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 4 |  |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 57 |  |
Bennett Sings Ellington: Hot & Cool

Bennett Sings Ellington: Hot & Cool (בעברית: בנט שר אלינגטון: חם & קריר) הוא אלבום האולפן ה-48 של זמר הג'אז האמריקאי טוני בנט. את האלבום הוציאה לאור ב-28 בספטמבר 1999 חברת התקליטים קולומביה רקורדס. האלבום יצא לאור לרגל חגיגות 100 שנים להולדתו של דיוק אלינגטון.
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | Do Nothin' Till You Hear From Me  | 3:59 |
| 2. | Mood Indigo  | 4:33 |
| 3. | She's Got It Bad (And That Ain't Good)  | 4:49 |
| 4. | Caravan  | 4:36 |
| 5. | Chelsea Bridge  | 3:59 |
| 6. | Azure  | 3:56 |
| 7. | I'm Just A Lucky So And So  | 3:39 |
| 8. | In A Sentimental Mood  | 3:30 |
| 9. | Take The "A' Train/Don't Get Around Much Anymore - Audio  | 3:16 |
| 10. | Sophisticated Lady  | 4:43 |
| 11. | In a Mellow Tone  | 6:53 |
| 12. | Day Dream  | 3:56 |
| 13. | Prelude To A Kiss  | 4:55 |
| 14. | It Don't Mean a Thing (If It Ain't Got That Swing)  | 4:02 |
| משך כולל: | משך כולל: | 60:52 |