stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איילת רובינסון
תפקידים בטלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | ערוץ | במאי/ת / עורכ/ת |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2019 | ביום שהאדמה רעדה | סיון | קשת 12 | עומרי גבעון |
| 2019 - 2021 | קפה עמליה (עונות 1–2) | מבחר תפקידים | כאן חינוכית | בובי לקס |
| 2018–2019 | האתגר הגדול (עונות 1–2) | אקאפלה | הופ | בובי לקס |
| 2018 | צפוף | מורה | zoom | אורן שקדי |
| 2018 | כפולה | אילנית | הוט קידס | שי כנות |
| 2017 | המלון של פיני | אביבית מורדוך | ערוץ הילדים | רועי פלורנטין |
| 2016–2018 | בית הכלבים | המורה גילי | yes ניקלודיאון | יוגב יפת |
| 2016 | בטיפלול | רוית הפסיכולוגית | סדרת רשת | רוני קידר |
| 2016 | מיסטר צ'יפס | דמויות שונות | yes ניקלודיאון | יוסי קרן |
| 2016 | סופשלי | עדי, כוכי וטלילה | Yes | דניאל אדר |
| 2016 | יום האם (עונה 2) | שנטי | ערוץ 2, קשת | איתן צור |
| 2015 | המדרשה | דפנה גלזר | ערוץ 2, רשת | דני סירקין |
| 2015 | פרודים | אסנת | ערוץ 2, רשת | דניאל לפין |
| 2015 | הכל שפיט | שחקנית וכותבת | ערוץ 1 | רונן נויפלד, אודי אידלסון |
| 2013–2016 | החממה (עונות 2–3) | רוחמה | Yes | רועי פלורנטין, רינה הורן |
| 2013 | משפחת יום הולדת | אמא | yes junior | יוסי קרן |
| 2013 | ישראל | אורית | ערוץ 10 | רועי פלורנטין |
| 2011 | צונן | מנחה ושחקנית | הטלוויזיה החינוכית | שעיה פורסטנברג |
| 2011 | קאמבק | קנדי גולדשטיין וגאיה גרינברג | קומדי סנטרל | יוסי קרן, עופר ויצמן |
| 2011 | חצויה | נטשה מאמנת הקיקבוקסינג | HOT ניקלודיאון | עודד לוטן |
| 2010, 2012 | המשרד (עונות 1–2) | לאה | yes comedy | איתן צור |

| 2009 | מטומטמות | רונה בראון | Flix | שחקנית, כותבת, במאית וצלמת |
| 2009 | רעש מקומי - תוכנית המוזיקה | מנחה | ערוץ 1 |  |
| 2008, 2010 | עד החתונה | ציונה | ערוץ 2, רשת | עודד לוטן ודפנה לוין |
| 2008–2009 | חסר תקדים | אליס מילר | הטלוויזיה החינוכית |  |
| 2008 | רביעיית רן | שרון כפיר | יס | יריב הורוביץ |
| 2008 | לצחוק או למות | גורי אלפי | ערוץ 2, רשת | ירון שילון |
| 2007–2008 | ד.צ 24 | הנחיה ומערכונים | ערוץ המוזיקה |  |
| 2007–2008 | ראש גדול | זואי (תפקיד אורח) | YES |  |
| 2007–2008 | פספוסים | שחקנית | ערוץ 2, רשת | גיא וסרמן ויגאל שילון |
| 2007 | בשורות טובות | תפקיד אורח | ערוץ 2, קשת | דפנה לוין, עודד רסקין ומיכל ליבדינסקי |
| 2007 | חטף פתח (עונות 4–5) | מנחה ושחקנית | הטלוויזיה החינוכית | אירית גבעול |
| 2006–2008 | תוכנית הלילה עם ליאור שליין | הכרוז ושחקנית | ערוץ 10 | אבי כהן |
תפקידים בקולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | במאי |
| --- | --- | --- | --- |
| 2008 | עץ לימון | שלי – רל"שית שר הביטחון | ערן ריקליס |
| 2008 | מופע החיים של גוטל בוטל | איילת | דניאל סיון |
| 2013 | משהו טוב (סרט קצר) | אפי | נטע בראון |
| 2013 | אילוף הגוררת | בתפקיד עצמה | ריקי שלח |
| 2014 | נזק (סרט קצר) | רות | מאיה מאירי |
| 2017 | ואז היא הגיעה | נורית שוורץ | רועי פלורנטין |
| 2017 | ללא בבית ספרינו (קצר) | סיגל | רני אבידן |
| 2022 | קפקא לקטנים  Kafka for kids | מר כסא Mr. chair | רועי רוזן Roee Rosen |
אמיר וולף

| --- | --- |

 לידה:  22 ביוני 1980 (בן 44) 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
אמיר וולף עם גילה אלמגור בצילומי הסרט "ציפורי חול"
אמיר וולף עם דבורה קידר ועודד תאומי בצילומי הסרט "ציפורי חול"
אמיר ישראל וולף (נולד ב-22 ביוני 1980) הוא במאי קולנוע ותיאטרון ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בשם אמיר ישראל וולף וגדל בהרצליה. הוא הבכור במשפחה בת ארבעה בנים. לו שלושה אחים: איתמר, אורי ואריאל, שחקן להקת תיאטרון החאן. אביו, יצחק וולף, הוא עורך-דין. אמו, אסנת וולף, היא ד"ר לבוטניקה וכיום מטפלת ברפואה משלימה.
בוגר תיכון אלון ברמת השרון, במגמת תיאטרון.
בכיתה י"ב השתתף בפרויקט הצעירים של תיאטרון הקאמרי, במסגרת זו שיחק בהצגה "ילדי הנרות". מאת יגאל אבן-אור, בבימויו של עמית גזית. בצה"ל שירת בחיל המודיעין.
למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב במגמת הפקה. במהלך לימודיו באוניברסיטה כתב וביים את הסרט – עבר, הווה, לילה (15 דקות, 16 מ"מ) בהשתתפות יעל בר זוהר ואמנון וולף. הסרט הוצג בפסטיבל חיפה ובפסטיבלים שונים בעולם, ביניהם בפורטו, פורטוגל ובאורהוס בדנמרק.
לימד משחק מול מצלמה בבית הספר לאומנויות הבמה של סופי מוסקוביץ' וביים שם ארבע הצגות. ריכז את מגמת הקולנוע בתיכון אורט פרקאוף באור יהודה.
לימד קולנוע בתיכון מקיף יהוד. משנת 2006, מלמד קולנוע בתיכון עירוני א' בתל אביב וחונך את סרטי הגמר של בית הספר.
כשחקן, השתתף בסרטו של דובר קוסאשווילי מתנה משמיים בתפקיד גוצ'ה, אחיה של קטו (בקי גריפין). בסרוגייט, סרטה של טלי שלום עזר, גילם את דמותו של איליי. שיחק בטלוויזיה ובתיאטרון. בהמשך הכיר את גלעד קלטר, שחקן תיאטרון גשר ומאז החל לביים בתיאטרון.
במהלך חודש יולי בשנת 2019 מונה לבמאי הבית בתיאטרון גשר
פילמוגרפיה > בימוי

קולנוע
| שנה | סרט | מפיק | צלם | תסריט |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2015 | ציפורי חול | מיכה שרפשטיין (טופיה תקשורת) | אמנון זלאייט | איציק וולף, אמיר וולף ואורלי רובינשטיין-קצפ |
בתיאטרון הבימה
| הצגת בכורה | הצגה | מחזאי |
| --- | --- | --- |
| 2 בנובמבר 2017 | קח את אבא שלך ולך לעזאזל | רמי ורד |
בתיאטרון גשר
| הצגת בכורה | הצגה | מחזאי | מתרגם | מלחין |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 31 בדצמבר 2012 | החיים בשלוש גרסאות | יסמינה רזה | דורי פרנס | יובל ינאי |
| 14 באוקטובר 2010 | I love you לנצח, אבל... | ג'ו דפייטרו | דניאל אפרת | ג'ימי רוברטס |
| 2016 | רוח התיאטרון | רועי חן |  |  |
| 5 באפריל 2017 | קיץ במריאנבד | על פי שלום עליכם | נגה אשכנזי (עיבוד) | רוני רשף |
| 28 במרץ 2019 | משפט חוזר | עוזי וייל וליעד שהם |  |  |
בתיאטרון בית לסין
| שנה | הצגה | מחזאי |
| --- | --- | --- |
| 2022 | תפוחים מן המדבר | סביון ליברכט |
בבית הספר של סופי מוסקוביץ'
| הצגה | מחזאי |
| --- | --- |
סיפור גן חיות: אדוארד אלבי
חשמלית ושמה תשוקה: טנסי ויליאמס
מסיבת יום הולדת: הרולד פינטר
הדב: אנטון צ'כוב
פילמוגרפיה > משחק > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | מפיק | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2003 | מתנה משמיים | גוצ'ה | מרק רוזנבאום, אדגר טננבאום | דובר קוסאשווילי |
| 2009 | סרוגייט (56 דקות) | אילי | אלעד גביש ומרקר הפקות | טלי שלום עזר |
| 2013 | שבלולים בגשם | מורה לריקודי עם |  | יריב מוזר |
משחק בסדרת טלוויזיה
| שנה | סדרה | תפקיד | ערוץ | עורך תוכן/יוצר | תסריטאי | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2010 | המשרד | רגב | yes Stars Comedy | בועז לאון, יעל חרסונסקי | עוזי וייל | איתן צור |
| 2023 | סובייצקה | אריאל גורליצקי | כאן 11 | דנה אברמוביץ' | דנה אברמוביץ' | ענת סטלינסקי |
הערות שוליים

↑  מאיה כהן, מהקולנוע לתיאטרון: אמיר וולף מספר על הדרך, באתר ישראל היום, 30 ביולי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb169164996 (data)  LCCN: n2017062193  VIAF: 311433591   WorldCat (עם VIAF): 311433591
ניר טויב

טויב ביולי 2010
המצבה על קברו של ניר טויב בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא
ניר טויב (26 בינואר 1965 – 5 בפברואר 2013) היה יוצר במאי סרטים דוקומנטריים ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בנהריה וגדל במושב בן עמי שבגליל המערבי. הוא נינו של צבי אהרנסון.
במהלך לימודיו התיכוניים ב"עמל" נהריה, היה שחקן כדורסל מצטיין בקבוצת "הפועל" המקומית. את שירותו בצה"ל עשה בשנים 1983–1986 ביחידת "מורן". לאחר מכן, למד לימודי תואר ראשון בקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
עבד כשכיר ב"מת"ב חולון-בת ים" ולאחר מכן הקים את חברת ההפקות "ג.ן. תקשורת", בה יצר את סרטיו כקולנוען עצמאי.
במהלך חייו יצר כ-40 סרטי תעודה, בהם הביא לצופים את המציאות בישראל ואת מגוון אנשיה בשטחי חיים שונים. ברבים מסרטיו הציג טויב פרשות ציבוריות וביטחוניות שנויות במחלוקת במבט ביקורתי. בשנת 2012 ביים את הסרט "האהרנסונים", על קורות בני משפחתו, משפחת אהרנסון.
סרטיו של טויב הוקרנו בפסטיבלים ברחבי העולם וזכו בפרסים בישראל ומחוצה לה. בשנת 2011 הוענק לטויב "פרס אמנות הקולנוע" מטעם משרד התרבות והספורט.
הסרט "תמוז", שהפיק וביים עבור הערוץ הראשון, על הפצצת הכור הגרעיני בעיראק, זכה להכרה בארץ ובהכרה בינלאומית: במרץ 2008 נבחר הסרט לאחד מסרטי התעודה באורך מלא הטובים בעולם במסגרת פסטיבל ECU, פסטיבל סרטים אירופאי עצמאי. שלושה חודשים אחר כך, היה בין חמשת המועמדים לסרט ההיסטורי הטוב בעולם במסגרת פסטיבל BANFF בקנדה. בספטמבר 2008 הסרט נבחר כסרט התיעודי באורך מלא הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בלוס אנג'לס.
בפעילותו הציבורית לחם וייצג בהתנדבות את הבמאים והיוצרים בישראל. הוא רתם למאבק זה עורכי דין מהשורה הראשונה ולא נרתע מעתירות לבג"ץ.
טויב נפטר בגיל 48 מסרטן ונקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא. השאיר אחריו את אשתו גלית, שלושה ילדים, הורים, אחות ואח.
עם מותו, ספד לו חברו חנוך מרמרי:
בתוך חמימות ההערצה לאנשי הצללים המציינים בחשאי פעולות נועזות שיום אחד יסופר בהן, נשכחים אנשי האור. אלה שבזכותם אנחנו יודעים קצת יותר על מה שקורה סביבנו. עיתונאים, מחזאים ויוצרים קולנועיים, שאמנותם היא חוכמת הנסתר. אנשים שמקדישים פרקי חיים שלמים למאבק על שורה, על משפט, על תצלום, שיאירו את מה שאחרים מבקשים להחשיך. 
... טויב האיר בסרטיו באופן חושפני וביקורתי כמה מן הפרשות הצבאיות המעצבות את חיינו – את רשומון הקרב בחווה הסינית, הפצצת הכור העיראקי ומלחמת לבנון השנייה. בכל סרטיו הוא ראה והבליט את היסוד האנושי מול המבנה המערכתי. (...) חברה שגומלת למיטיבים עימה מבטאת את הוקרתה בקריאת רחובות על שמם. לטויב, אם כך, ראוי להקצות שדרה – רחבה, פתוחה ופונה אל המקום שממנו זורחת השמש.
הסרט האחרון בו עסק טויב הוא תיעוד חושפני ביותר, במהלך ארבע שנים, של התמודדותו עם מחלת סרטן הריאות בה לקה, לאחר שהרופאים קבעו כי נותרו לו לחיות שלושה חדשים בלבד. השם שניר בחר לסרטו היה "ובחרת בחיים". לאחר מותו של טויב, השלמת מלאכת הבימוי ועריכת הסרט בוצעו על ידי חברו, גיל איזקוב, אלמנתו גלית, והמפיקה מוריה מויאל. הסרט הוקרן בפסטיבל חיפה 2014 ובינואר 2015, בערוץ yes דוקו.
יצירותיו

1994: שרה אנג'ל
1995: שלום לכרם (בשיתוף עם גיל איזקוב)
1996: הגיבוש
1997: אין טיפה של נחמה
1997: עברית קשה שפה
1997: משכיות בלוז
1997: ים יבשה ים
1997: בדרך למטה
1997: הסופים: לנוכח פני האל
1997: הזית בעץ הברוש
1997: הזית - סיפורים גליליים
1998: טובא ומגדל
1998: ממש כמונו
1998: אגרוף בפרצוף
1998: התזמורת האנדלוסית
1998: חוזרים
1998: התחנה
1999: המחסום
1999: מונדיאל בשפרעם
1999: אנסאר
1999: ג'סי קונגו
1999: שתולים - טרילוגיה
1999: ארון הקודש
1999: מנאל
1999: תאופיק
1999: החווה הסינית - הסיפור שלא סופר
1999: כרטיס ילד
1999: סינדרלה מהואדי
2000: להקת הגדר
2001: המספרה של מימי
2002: החץ
2004: האחים יונה
2004: החווה הסינית - רשומון
2005: הטיסה האחרונה
2005: כלניות (בשיתוף עם מיכל קופר-קרן)
2005: סיפור באופסייד
2005: גורל
2006: מונדיאל - סיפור אהבה
2007: תמוז
2008: תדע כל אם
2010: ממלכת הסוד
2012: האהרנסונים
2014: ובחרת בחיים
הערות שוליים

↑  שרת התרבות והספורט לימור לבנת העניקה הערב את פרסי אמנות הקולנוע לשנת 2011, באתר משרד התרבות והספורט - מינהל התרבות, 8 בדצמבר 2011
↑  אלי שגב, הוכרזו זוכי פרס אמנות הקולנוע 2011, ב"אידיבי - מאגר הידע לקולנוע ישראלי ועולמי", 10 בדצמבר 2011
↑  אורן פרסיקו, תורת הארגונים, באתר העין השביעית, 8 ביולי 2010
↑  "ובחרת בחיים - Therefore Choose Life", באתר פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008912788005171  BnF: cb15791569h (data)  ISNI: 0000 0000 0485 2359  VIAF: 22471407   WorldCat (עם VIAF): 22471407
אוהד מילשטיין

אוהד מילשטיין (נולד בעיר אילת ב-2 בנובמבר 1973) הוא במאי סרטי תעודה, מרצה במחלקה לאמנויות המסך בבצלאל.
אוהד מילשטיין
מילשטיין למד לתואר ראשון בקולנוע באוניברסיטת תל אביב בין 1996 ל-2000, ולתואר שני באומנות וצילום, בין 2003 ל-2005, באקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל. הוא החל את דרכו כצלם קולנוע וטלוויזיה. בשנת 2008 החל ביצירת סרטים תיעודיים, בעלי דגש אסתטי-צורני. את סרטיו הוא מפיק, מצלם עורך ומביים בעצמו. סרטיו זכו לחשיפה ופרסים בפסטיבלים ישראליים ובינלאומיים.
פילמוגרפיה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | סרט | קרנות וגופי שידור | פסטיבלים ופרסים בישראל | פסטיבלים ופרסים בין לאומיים |

| 2008 | אובססיה | בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, הערוץ הראשון | פרימיירה - התחרות הישראלית דוק אביב, מועמד לפרס אופיר פרס אופיר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר |  |
| 2010 | סיסטמה | בתמיכת NFCT, הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה | פרימיירה - התחרות הישראלית דוק אביב, זוכה פרס הסרט הטוב של פורום היוצרים הדוקומנטריים |  |
| 2014 | כוכבי לכת | בתמיכת קרן רבינוביץ, קרן אוסטרובסקי, מפעל הפיס | פרמיירה - תחרות עומק שדה בפסטיבל דוק אביב, זוכה ציון לשבח |  |
| 2016 | שבוע 23 | בתמיכת NFCT, הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, יס דוקו | פרמיירה - התחרות הישראלית דוק אביב, מועמד לפרס אופיר פרס אופיר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר, זוכה פרס הסרט הטוב, פרס הצילום, פרס העיצוב האמנותי של פורום היוצרים הדוקמנטרים |  |
| 2018 | מבול | הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, בתמיכת קרן רבינוביץ | פרמייריה ישראלית - התחרות הישראלית דוק אביב. | DOK.FEST |
| 2021 | לילות קיץ | כאן - תאגיד השידור הציבורי, בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה ומפעל הפיס | פרמייריה ישראלית - התחרות הישראלית דוק אביב. זוכה הפרס הראשון עבור הסרט הטוב ביותר. זוכה פרס אופיר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר. זוכה פרס הסרט הטוב, פרס הצילום, פרס עיצוב פס-קול של פורום היוצרים הדוקמנטרים | Won Best Documentary Prize at the Jewish Film Festival Berlin | Brandenburg 2022, screened in SXSW EDU, opened ZagrebDox (International Competition), Krakow Film Festival, DocEdge international competition, Biografilm |
| 2023 | דפיקה בדלת, בימוי משותף: אוהד מילשטיין ואיה אליה | כאן - תאגיד השידור הציבורי, בתמיכת קרן גשר, הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה ומפעל הפיס |  | Won Best Documentary Prize at the Jewish Film Festival Berlin - Brandenburg 2023 |
| 2023 | מונוגמיה | HOT8, ARTE, RBB, קרן רבינוביץ |  | Semaine de la Critique Grand Prix Winner, Locarno film festival 2023 |
מרדכי ורדי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  ישיבת כרם ביבנה  ישיבת מרכז הרב 
 פרופיל ב-IMDb
 
הרב מרדכי ורדי (נולד ב-14 בפברואר 1958) הוא רב הקיבוץ ראש צורים, היה ראש מגמת תסריטאות וראש בית המדרש בבית הספר לקולנוע מעלה, רב בית הספר למוזיקה "מזמור" שבגבעת וושינגטון ורב אולפנת אומנויות "הללי" שבגבעת וושינגטון.
ביוגרפיה

למד בישיבה התיכונית בנתניה ובישיבת ההסדר כרם ביבנה שבמסגרתה שירת בחיל שריון בצה"ל. ורדי היה שותף להקמת ישיבת עטרת כהנים, ולמד כתשע שנים בישיבת מרכז הרב. שימש כר"מ בישיבת ההסדר במעלות וכרב היישוב מצפה נטופה בגליל התחתון. לאחר מכן, היה רב הגרעין התורני "אלישיב" בעיר לוד.
הוא בעל תואר ראשון בחינוך (B.eD) בתורה שבעל פה ממכללת הדרום ברחובות, ובעל תואר שני בקולנוע מאוניברסיטת תל אביב במגמת בימוי והפקה.
בשנת 2010 הקים עם איציק וייס ודניאל זמיר את בית הספר "מזמור" למוזיקה בקריה האקדמית בגבעת וושינגטון. בשנת 2014 הקים עם פורת סלומון בית ספר לאמנות בשם "פרדס" ובשנת 2015 היה שותף להקמת האולפנה לאמנויות "הללי", שניהם גם כן בגבעת וושינגטון.
הרב ורדי חבר בארגון רבני צהר. נשוי לפזית ואב לשבעה.
בית הספר מעלה

בעקבות פנייה מצד אנשי בית הספר הדתי לקולנוע מעלה התמנה הרב ורדי לראש בית המדרש של בית הספר בירושלים. במטרה לברר סוגיות העוסקות בקשר בין היצירה האומנותית ליהדות, הוא הקים את "בית המדרש לתורה ויצירה" ומאז עומד בראשו. הוא היה שותף להקמת מגמת התסריטאות במעלה ועמד בראשה עד שנת 2019.
בראיון עמו אמר הרב ורדי כי "יש התעוררות של יצירה ואמנות במגזר הדתי וגם החרדי. במקום שבו יתחברו כישרון ומקצוענות יש הזדמנות גם להתחדשות דתית, וגם ליצירות בעלות עומק רוחני יהודי".
עבודותיו

בשנת תש"ס (2000) ערך עם הרב עמית קולא את אסופת המאמרים "מדרש לוד".
בשנת 2004 ערך ורדי את תוכנית פרשת השבוע של ערוץ 2, "פרשת דרכים", שהופקה בשיתוף בית הספר מעלה.
סרט שיצר במסגרת לימודי הקולנוע שלו, בשם: "התינשאי לי", עוסק בבחור דתי הומוסקסואל המתייעץ עם רבו האם לספר לחברתו על נטייתו. בעקבות הסרט, בפברואר 2009 השתתף ורדי בכנס ארגון חברותא, בו נכח גם הרב יעקב מדן, ראש ישיבת הר עציון. במסגרת לימודיו כתב גם תסריטים לסרטים: "חלאקה", בבימויה של אביגיל שפרבר, ששודר בערוץ הראשון, "שאלת רב", ו"שומר ישראל".
בשנת 2012 יצא סרטו הדוקומנטרי "לרדוף אחרי הצל" העוסק בדמותו של הרב שג"ר.
בשנת 2014 ביים והפיק את הסרט התיעודי "אמא לא משוגעת". הסרט מלווה אשה דתייה חברת ראש צורים המתמודדת עם הפרעת אישיות גבולית (borderline personality disorder) ומעגלי החיים שלה במשפחה ובקהילה. הסרט השתתף בפסטיבל דוקאביב ובפסטיבל דרום.
בשנת 2017 ביים והפיק את הסרט התיעודי "השדה". הסרט מלווה יוזמה משותפת של מתנחלים ופלסטינים לפיוס ודו קיום בגוש עציון במהלך גל הטרור של 2015. הסרט השתתף בפסטיבל דוקאביב ובפסטיבל דרום.
בשנת 2020 יצא סרטו התיעודי "חתונה הפוכה" העוסק בהומואים דתיים ולסביות דתיות שהיו נשואים לבני המגדר השני ובהתמודדויות שלהם. הסרט הוקרן בפסטיבל דוקאביב.
בחודש דצמבר 2020 הסתיימו צילומי הסרט העלילתי הארוך "עקרה" שכתב וביים ורדי, בהפקת דרומה הפקות ובסיוע קרן קולנוע גליל. הסרט התחרה במסגרת הסרטים העלילתיים הישראלים בפסטיבל ירושלים לקולנוע 2022.
הערות שוליים

↑  מזמור - בית הספר הגבוה למוזיקה בת זמננו
↑  אסתי רמתי, הלכות קולנוע, באתר ערוץ 7, 25 בנובמבר 2004
↑  תורה ויצירה, אתר בית הספר מעלה
↑   איתי שטרן, מרדכי ורדי: "הסוגיה הלהט"בית חותכת את הציבור הדתי לשניים", באתר הארץ, 31 באוקטובר 2020
↑  דינה גולדמן, ‏'מעלה' יורד על המגזר? מצויין, גם התנ"ך לא פחד מביקורת, באתר "סרוגים", 4 במרץ 2010
↑  המכרה מעזרת נשים. טל רוזנר., טל רוזנר מול הרב אלון, באתר nrg‏, 19 באוגוסט 2004
↑  מפגש אייר: הסרט "התינשאי לי" ודיון עם הרב ורדי 
יאיר שלג, למה דווקא החטא הזה?, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2007
↑  יאיר אטינגר, ארגון "חברותא", קבוצת ההומואים הדתיים, חוגג שנה, באתר הארץ, 20 בפברואר 2009
↑  אמציה האיתן, סיפור על תספורת, באתר ערוץ 7, 3 ביולי 2008 
 אלישיב רייכנר, מה זאת אהבה?, באתר nrg‏, 3 באוגוסט 2008
↑   שמואל מוניץ, ‏"חתונה הפוכה" הוא סרט שצריך להקרין בכל ישיבה תיכונית ואולפנה בארץ, בעיתון מקור ראשון, 13 בספטמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270837105171  VIAF: 5148268249005112799   WorldCat (עם VIAF): 5148268249005112799
אחמד שאה

ערך זה עוסק בקיסר האימפריה המוגולית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אחמד שאה בסצנת ציד
אחמד שאה, או בשמו המלא, אחמד שאה בהאדור מוג'היד א-דין אבו נאסר (24 בדצמבר 1725 - 1 בינואר 1775) היה הקיסר ה-13 לשושלת המוגולית. הוא ירש את תפקידו מאביו, מוחמד שאה ב-1748 בהיותו בן 22. הוא נחשב נהנתן, חלש אופי ונתון להשפעות חיצוניות, במיוחד מצד אמו קודסיה בגום והמאהב שלה, הסריס ג'אוויד ח'אן, שניצל את חולשתו של אחמד על מנת לשלוט באימפריה בפועל.
שש שנות שלטונו של אחמד התאפיינו באיבוד שטחים וסמכויות שלטוניות לישויות שסבבו את האימפריה כדוגמת הרוהילים והמרתים. ב-1754 הנוואב עימאד אל-מולכ הדיח את אחמד מהשלטון, עיוור אותו ושלח אותו ואת אמו, קודסיה בגום, לכלא, שם נפטר בנסיבות טבעיות ב-1775.
הרקע לעלייתו לשלטון

בשנים שלפני עלייתו של אחמד לשלטון, הייתה האימפריה המוגולית מאוימת על ידי הסיקים והמרתים. כשנה לאחר מותו של אכבר, שהתאפיין בסובלנות דתית, הומת הפונטיף הסיקי בזמן שלטונו של הקיסר המוגולי בהאדור שאה. בתגובה, גורו גובינד, הגורו הסיקי העשירי, איחד את הסיקים לכדי כוח צבאי גדול ב-1675 והחל לתקוף מטרות מוגוליות.
גורו גובינד כשל בנסיונותיו הצבאיים. יורשו, בנדה, הצליח היכן שכשל קודמו וזכה בניצחונות רבים נגד המוגולים. הוא הנהיג פשיטות נרחבות בין לאהור לדלהי, הביס את השליט של סירהינד, שרף מסגדים וטבח בנתינים המוגולים. אולם, בהאדור שאה הצליח לדחוק את כוחותיו של בנדה אל ההרים ולכבוש מחדש חלק גדול מהשטחים שנלקחו. בהאדור נפטר זמן קצר לאחר מכן, ב-1712.
בנו הבכור של בהאדור, ג'האנדאר, ירש את תפקיד הקיסר ודאג לחסל את כל הנסיכים המוגולים בעלי זיקה לשלטון שהצליח למצוא. אולם, תוך שנה מעלייתו לשלטון הוא נרצח על ידי אחיינו, פארוק, שעלה לשלטון ב-1713.
הרקע לעלייתו לשלטון > האחים סייד

פארוק היה שליט חלש, ונשלט בפועל על ידי עבדאללה וחוסיין סייד, שני אחים, שליטי המחוזות אללה-אבאד ובהאר. ביחד הם הביסו את הסיקים, שהחלו שוב להוביל פשיטות ברחבי האימפריה בהנהגו של גורו בנדה. הם תפסו את בנדה והוציאו אותו להורג בדלהי יחד עם 700 מלוחמיו. בנוסף, האחים סייד כרתו ברית שלום עם המהרתים בדרום שגובה בהסכמים כלכליים.
פארוק ניסה להתנער משליטתם של האחים סייד בזמן שהיו בדרום האימפריה, אך תוכניתו נתגלתה והוא נרצח על ידם בארמונו ב-1719. שני הקיסרים הבאים שהמליכו האחים - רפיע א-דראג'את ורפיע א-דוולה, נפטרו אחד אחרי השני תוך פחות משנה כתוצאה מסיבוכים הקשורים להתמכרותם לאופיום. לאחר מותם בחרו האחים סייד להושיב על כס הקיסר את נכדו של בהאדור שאה, שהיה אז בן 18. שמו הפרטי היה סולטאן רושון אוח'תור, אך הוא אימץ את השם מוחמד שאה כשעלה לשלטון.
מוחמד שאה סירב להיות בובה שלטונית של האחים סייד, וב-1720 הם הוצאו להורג בעזרתו של ניזאם אל-מולכ, השליט של רמת דקאן. חוסיין נרצח על ידי מתנקש בשם מיר חיידר בג דורלט מבית משפחתו ועבדאללה הורעל בתאו לאחר שניסיון המרד שלו כשל.
הרקע לעלייתו לשלטון > הקרב במניפור

לאחר מותו של הקיסר הפרסי, נאדיר שאה, מלך אפגניסטן אחמד שאה דוראני, פלש לשטח האימפריה המוגולית. מוחמד שאה - שהיה חולה מאוד ומכור לאופיום - סירב לשלוח את בנו, אחמד, לחזית, אולם לבסוף הסכים. אחמד שאה עזב את דלהי ב-31 בינואר 1748, עבר את סירהינד ב-25 בפברואר והמשיך להתקדם צפונה. בינתיים, צבאו של דוראני הצליחו לעקוף את כוחותיו של אחמד שאה והתקיפו את סירהינד ב-1 במרץ, שם גרמו לאבדות רבות בקרב המוגולים.
אחמד שאה נאלץ לחזור עם חייליו אחורנית, ולבסוף הכוחות המוגולים פגשו את צבאו של דוראני במניפור, כעשרה קילומטרים צפונית לסירהינד. שני הצדדים נלחמו בעזרת כלי נשק חמים כגון רובים וארטילריה. במהלך הלחימה נפצע קשה קמר א-דין, יד ימינו של מוחמד שאה, אך הצליח להעביר את סמכויותיו לבנו, מוין אל-מולכ, לפני שמת. הראג'פוטים, שנלחמו לצד המוגולים, שמעו על מותו של הווזיר קמר א-דין, ונסו משדה הקרב.
המוגולים היו בעמדת חיסרון, אולם סאפדאר ג'אנג, מי שעתיד להיות הווזיר של הינדוסטן תחת אחמד שאה, ירה ארטילריה על מצבור הנשק של דוראני וגרם לפיצוץ ענק במחנה האפגאנים. כתוצאה מהפיצוץ נהרגו מעל 1,000 מלוחמיו של דוראני ובכך הוכרעה המערכה לטובת המוגולים. אחמד שאה הורה לסאפדאר ג'אנג לדלוק אחר כוחותיו של דוראני, אך כשהמוגולים הגיעו למחנה האויב הם גילו שדוראני הצליח לחמוק מידיהם.
מועין אל-מולכ המשיך לפונג'ב על מנת להתחיל את תפקידו כמושל ואחמד שאה חזר לדלהי יחד עם סאפדאר ג'אנג, שם הגיעה אליו הידיעה על מותו של אביו, מוחמד שאה.
תקופת שלטונו של אחמד שאה > מצב האימפריה בעת עלייתו לשלטון

כשאחמד שאה עלה לשלטון תפקיד הקיסר המוגולי כבר היה ריק מתוכן. האחים סייד מסרו את השליטה ברמת דקאן למראתים בתמורה להכרה ומיסים, אך המראתים, שהכירו בחולשת השלטון, כמעט אף פעם לא עמדו בתשלומים; מותו של ניזאם אל-מולכ, שליט פרסי שהיווה גורם מייצב באזור, תרם לאי-הסדר ששרר באימפריה בעת עלייתו של אחמד שאה לשלטון. בניו של אל-מולכ שאפו כולם לשלטון עצמאי וכרתו בריתות אחד נגד השני עם הישויות השכנות להם כמו המראתים בצפון-מערב והצרפתים במזרח.
תקופת שלטונו של אחמד שאה > אישיותו של אחמד שאה

כמו קודמיו המיידים, אחמד שאה היה קיסר חלש שנשלט כבובה פוליטית על ידי אנשי חצרו, בפרט על ידי אמו וסריסה, ג'אוויד ח'אן. הקרב במניפור היה סך כל הניסיון הצבאי שלו, והוא האציל את כל סמכויותיו הפוליטיות לסריס ג'אבד ח'אן. חינוכו היה דל והוא בילה את רוב ימיו ולילותיו בהרמון. הוא היה חסר חינוך ראוי, וזנח את הפרובינציות בעודו שוקע בתענוגות.
תקופת שלטונו של אחמד שאה > אודהאם באי

אמו של אחמד שאה, אודהאם באי, הייתה בתו של הקיסר פארוק. אחמד שאה הוא תוצאה של נישואיה עם אביו, מוחמד שאה. לאחר שמוחמד מת, היא אימצה את השם קודסיה בגום. אודהאם, יחד עם שותפה הקרוב, ג'אוויד ח'אן, הייתה השליטה בפועל. היא ניצלה את חולשת אופיו של אחמד שאה על מנת לשלוט בהחלטותיו ובמדיניותו.
אודהאם באי תחזקה את מנהגיו הנהנתנים של בנה בעודה משפיעה על ענייני האימפריה. היא הייתה יושבת מאחורי מסך ונותנת פקודות לאנשי השלטון שהיו מבקרים אותה בהרמון. בהשפעתה הפך ג'אוויד ח'אן לאחד האנשים החזקים באימפריה. היא העניקה דרך בנה את תפקיד הממונה על הדיוואן-י ח'אס, המבנה בו קיבל הקיסר המוגולי אורחים ושליחים. באמצעות תפקיד זה שלט ג'אוויד ח'אן בזרם המבקרים, והחליט את מי להציג לקיסר.
יריבויות פנימיות > פיטוריו של סאלאבאת ח'אן וכאוס בצבא

סאלאבאת ח'אן, מצביא מוגולי רם-דרג, שב לדלהי באוקטובר 1751 לאחר כמעט שנתיים בשדה הקרב. הוצאות הצבא היו גדולות וסאלאבאת היה בחובות גדולים. הפרובינציות שלו, אגרה ואג'מר, לא העלו לא מס כמעט כלל, והיה עליו לשלם משכורות לחייליו. כתוצאה מלחצים שהופעלו עליו מצד נושים וחיילים, פנה סאלאבאת לקיסר. אולם, בהוראתו של הסריס ג'אבד ח'אן שחפץ ברעתו, נמנעה כניסתו. סאלאבאת נעלב מאיסור הכניסה ופרץ בצרחות ובגידופים כלפי הקיסר ואנשי חצרו. ג'אבד ח'אן ניצל את איבוד העשתונות של סאלאבאת ונתן הוראה לעצור אותו ולהשליכו לכלא. הוא נושל מכל דרגותיו ותפקידיו, אולץ למכור את כל רכושו על מנת לשלם את משכורותיהם של חייליו, וחי את שארית ימיו כפקיר ברחובות דלהי.
ירידתו של סאלאבאת ח'אן מגדולה היוותה אבן דרך נוספת בהיחלשות הצבא המוגולי, שלמרות גודלו העצום, היה כבר אז בשלבים מתקדמים של התפרקות וריקבון פנימי.
יריבויות פנימיות > סאפדאר ג'אנג וג'אוויד ח'אן

לאחר שניצל מניסיון התנקשות ב-1749, סאפדאר ג'אנג התבצר בביתו, הציב חיילים מחוץ לשעריו וסירב להגיע לפגישות בחצר הקיסר. כתוצאה מכך, הורעו היחסים בינו לבין אחמד שאה. נאסיר יונג, בנו של ניזאם אל-מולכ שירש את תפקידו כשליטה של רמת דקאן, הוזמן על ידי אחמד שאה להחליף את סאפדאר ג'אנג כווזיר, אך מכתב שנשלח לסאפדאר על ידי נאסיר תירץ את הגעתו לארמון בכך שהגיע לחלוק כבוד לקיסר החדש.
סאפדאר חשד בנאסיר וגייס את המראתים לצדו. הוא ביקש מהם לשלוח אליו חיילים ולחסום את הדרכים להינדוסטן. לאחר שהקיסר ונאסיר הבינו שהם עומדים מול התנגדות חריפה מדי הם זנחו את תוכניתם. הקיסר הגיע למחנה של סאפאד בעצמו על מנת להתנצל, ונאסיר חזר לרמת דקאן.
לאחר הפיוס סאפדאר החל לבצע פשיטות נגד הרוהילים, צפונית לדלהי. הוא תכנן לבוא לעזרת האימפריה לאחר שמוין אל-מולכ ינחל תבוסה במלחמות באזור פונג'ב וכך לזכות באהדתו של הקיסר. תוכניותיו נחלו כישלון כאשר מהלך דיפלומטי של ג'אביד ח'אן מנע ממנו לספק תשלום לשכירי החרב המראתים. בתגובה, החלו המראתים לפשוט על שטחים נרחבים ולבזוז אותם כפיצוי על התשלום שנמנע מהם.
היריבות בין סאפדאר לג'אבד ח'אן הגיעה לשיא וסאפדאר החליט להתנקש בחיי הסריס. ב-27 באוגוסט 1752 כינס סאפדאר פגישת מטה והזמין אליה את ג'אבד ח'אן. במהלך הפגישה הוא לקח את ג'אבד ח'אן לשיחה פרטית, ובעודם שרויים בדין ודברים הגיח מהצללים מוחמד עלי ג'רג'י, קצין טורקי, ודקר את ג'אביד ח'אן למוות. גופתו הושלכה מעבר לחומות המבצר. מותו של ג'אבד ח'אן פינה את הדרך להתעצמותו של סאפדאר ג'אנג בחצר הקיסרות.