stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גלריוס
חייו > מוות > ארמון גלריוס

גלריוס בנה לעצמו ארמון מפואר כדוגמת ארמון דיוקלטיאנוס; את הבניה החל בתאריך הסמוך לניצחונו על המלך הסאסאני נרסה ב-297. לבניית ארמונו הוא בחר באתר שקרוב למקום הולדתו בדאקיה. הוא כינה את האתר על שם אימו רומולה, ובמקום נמצאה כתובת אבן הנושאת את השם "פליקס רומולה". את עבודות הבנייה ביצעו אנשי הלגיון החמישי אותו הנהיג גלריוס במלחמתו נגד הפרסים.
עם מותו של קונסטנטיוס כלורוס בשנת 306 היה גלריוס לאיש החזק באימפריה הרומית, ותוכניות האתר שונו כך שיהלמו את מעמדו הרם. בין היתר הוקם בדרום המתחם מקדש גדול ליופיטר ועבודה רבה הושקעה בעיטורים מפוארים של המבנה. כן בנה גלריוס מאוזוליאום בצורת תל לעצמו ולאימו על גבעה ממזרח לאתר. לאחר מות גלריוס בשנת 311 המשיך הארמון להתקיים, אך הוא איבד את אופיו המלכותי, וחלק מאגפיו הותאמו לשימושים חדשים: אולם הכס הוסב לבזיליקה נוצרית באמצע המאה ה-5, וחלק ממגדלי השמירה הפכו לבתי מלאכה. האתר היה לחלק מהכפר; במחצית המאה ה-5 נגרם למקום נזק והוא נשרף, ככל הנראה בידי ההונים.
מדיניות כלפי הנצרות

בימי שלטון הטטררכיה הראשונה ועד לשנת 303 גילתה האימפריה יחס סובלני יחסית כלפי הנצרות: ב-24 בפברואר 303 יצא צו החתום על ידי דיוקלטיאנוס (המיוחס על ידי אנשי הכנסייה לגלריוס) ובו הנחיה לרדוף את הנוצרים ולהרוס כנסיותיהם.
לפי המסורת הנוצרית גלריוס האמין באדיקות בדת הפגאנית של האימפריה הרומית וראה בפולחן חלק מהמורשת הרומית; סטיה ממורשת זאת הייתה בעיניו מעשה חתרנות שיש לדכא. על פי היסטוריוגרפיה זו גלריוס השפיע על דיוקלטיאנוס לנקוט בצעדים נחרצים, על ידי הצתת הארמון הקיסרי וניצול שריפת הארמון להפללת הנוצרים והאשמתם במעשי חתרנות. בתגובה יצא הצו הקיסרי של דיוקלטיאנוס, מהחמורים שנגזרו כנגד הנצרות.
מדיניות כלפי הנצרות > צו הסובלנות של גלריוס

מדיניות רדיפת הנוצרים השתנתה לחלוטין כשפורסם צו הסובלנות של גלריוס באפריל 311. על פי ההיסטוריונים הנוצריים גלריוס הודה לכאורה בימיו האחרונים כי רדיפת הנוצרים הייתה טעות. צו הסובלנות סיים את תקופת רדיפת הנצרות ונתן לדת זו מעמד חוקי, שקיבל משנה תוקף בשנת 313 בצו מילאנו, או האדיקט של מילאנו, המכונה "צו הסובלנות של ליקיניוס וקונסטנטינוס". הצו קובע כי הדת הנוצרית הופכת מדת אסורה (Religio Illicita) לדת מותרת (Religio licita) ברחבי האימפריה, וכי יש לאפשר לנוצרים כמו לבני דתות אחרות חופש לקיים את פולחן דתם בגלוי, בלי כל התנכלות מצד מוסדות האימפריה הרשמיים, ובכך אסר על רדיפות על רקע דת.
"בין הדאגות החשובות, שהעסיקו את רוחנו לתועלת הרפובליקה ולשמירתה, הייתה גם המחשבה לתקן ולחדש את הכול בלי יוצא מהכלל על פי החוקים הישנים והסדר הציבורי של הרומאים. בייחוד הייתה שאיפתנו להחזיר אל דרך התבונה והטבע את הנוצרים הנפתים שוויתרו על הדת והפולחן של אבותיהם ובזו בחוצפה רבה למנהגי הקדמונים. בדו להם על פי רוח דמיונם חוקות ודעות פורעי מוסר, ויצרו חברה גדולה בנפות השונות של קהילתנו."
"מכיוון שהפקודות שפרסמנו, כדי להביא בהכרח לידי הערצת האלים, העמידו נוצרים רבים בסכנה ובמצוקה, ורבים מהם הומתו, ורבים עוד יותר, המוסיפים לעמוד באיוולתם המופקרת, משוללים כל אפשרות של שמירת הדת בגלוי, נוטים אנו להרחיב את פעולת מידת הרחמים, השגורה אצלנו, גם על אנשים אומללים אלה. לפיכך מרשים אנו להם להודות גלוי בדעותיהם הפרטית ולהתאסף בלי פחד ובלי קושי במקומות-המועד שלהם, רק בתנאי שישמרו על יראת-הכבוד הראויה כלפי החוקים הקיימים וכלפי הממשלה. על ידי פקודה אחרת נפרסם את כוונתנו לשופטים ולשלטונות, ומקווים אנו כי נדיבותנו תעורר את הנוצרים לשאת את תפילותיהם אל האלוהות אשר יעריצו, לבקש על שלומנו וישענו, כמו על שלומם ושלום הרפובליקה."
לקריאה נוספת

משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2002 (הספר בקטלוג ULI)
אדוארד גיבון, שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית, עברית: אריה ענבי, הוצאת "ספרי זהב", תל אביב, 1955.
The Cambridge Ancient History Volume 12: The Crisis of Empire, AD 193-337, 2nd editionEdited by Alan Bowman, University of Cambridge 2005
הערות שוליים

↑  עמית, 2002, עמ' 791-794.
↑  עמית, 2002, עמ' 793.
↑  עמית, 2002, עמ' 828.
↑  Sahotsky, Brian: The Propaganda of The Emperor Maxentius: An Expansion of Roman Architectural Topography, Pp. 43. Thesis, University of Wisconsin at Milwaukee, 2004
↑  משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 2002, עמ' 828.
↑  תורגם בשנת תרצ"ח, תרגום לספרו של הרברט ג'ורג' ולס, דברי ימי עולם: הקוים העיקריים בתולדות העמים והארצות, הוצאת ספרים מצפה, תל אביב, תרצ"ח
| קיסרי רומא |
| --- | --- | --- |
| תקופת הפרינקיפט | אוגוסטוס קיסר • טיבריוס קיסר • קליגולה • קלאודיוס קיסר • נירון קיסר • גלבה • אותו • ויטליוס • אספסיאנוס • טיטוס • דומיטיאנוס • נרווה • טראיאנוס • אדריאנוס • אנטונינוס פיוס • לוקיוס ורוס • מרקוס אורליוס • קומודוס • פרטינקס • דידיוס יוליאנוס • ספטימיוס סוורוס • קרקלה (עם גטה) • מקרינוס • אלאגבאלוס • אלכסנדר סוורוס |  |
| תקופת משבר המאה השלישית | מקסימינוס תראקס • גורדיאנוס הראשון עם גורדיאנוס השני • פופיאנוס ובלבינוס • גורדיאנוס השלישי • פיליפוס הערבי • דקיוס עם הרניוס אטרוסקוס • טרבוניאנוס גאלוס עם הוסטיליאנוס • טרבוניאנוס גאלוס עם וולוסיאנוס • איימליאנוס • ולריאנוס עם גליאנוס • גליאנוס • קלאודיוס השני גותיקוס • קווינטילוס • אורליאנוס • טקיטוס • פלוריאנוס • פרובוס • קארוס • קארינוס עם נומריאנוס |  |
| תקופת הדומינט | דיוקלטיאנוס עם מקסימיאנוס • קונסטנטיוס כלורוס • גלריוס • פלביוס ולריוס סוורוס • מקסימינוס דאיה • מקסנטיוס • ליקיניוס • קונסטנטינוס "הגדול" • קונסטנטיוס השני עם קונסטנס ועם קונסטנטינוס השני • יוליאנוס • יוביאנוס • ולנטיניאנוס הראשון עם ואלנס • גרטיאנוס עם ולנטיניאנוס השני • תאודוסיוס הראשון |  |
האימפריה הרומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007383177605171  PLWABN: 9810535391805606  BNE: XX1026098  BnF: cb164909319 (data)  GND: 102393834  ISNI: 0000 0000 0474 8236  LCCN: nr97013151  NLG: 48736  NTA: 328463906  SUDOC: 221739351  TePapa: 68672  ULAN: 500355699  VcBA: 495/52629  VIAF: 15159877   WorldCat (עם VIAF): 15159877 
פסל של גלריוס מ-310
ריצ'רד דרייפוס

| --- | --- |

 לידה:  29 באוקטובר 1947 (בן 77) ברוקלין, העיר ניו יורק, מדינת ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Richard Stephen Dreyfus
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1964 
 עיסוק:  שחקן, קולנוען, סופר
 מקום לימודים:  תיכון בוורלי הילס 
 בן או בת זוג:  ג'רמי ריין (1983–1995) 
 צאצאים:  בן דרייפוס, Emily Dreyfuss, Harry Dreyfuss 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (1978)  פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר לסרט מוזיקלי או קומי (1978)  פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר (1979)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  פרס דוד דה דונטלו לשחקן זר 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
ריצ'רד סטיבן דרייפוס (באנגלית: Richard Stephen Dreyfuss; נולד ב-29 באוקטובר 1947) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה וסופר יהודי-אמריקאי, זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א על משחקו בסרט "דירה לשניים".
ביוגרפיה

דרייפוס נולד וגדל בברוקלין, ניו יורק שבארצות הברית; לנורמן דרייפוס, משפטן ומסעדן במקצועו, ולג'רלדין (לבית רובינס), פעילת שלום. שם המשפחה עמו נולד דרייפוס אוית תחילה מעט שונה באנגלית  (Dreyfus) והוא במקור גם מיידיש, וככל הנראה נגזר משם העיר טריר שבגרמניה, שם הייתה אוכלוסייה גדולה של יהודים-אשכנזים מאז שלהי העת העתיקה ובימי הביניים – השם הלטיני של העיר הוא "טרבירס" ו"דרייפוס" הוא גרסה גרמאנית לאותו השם. לדברי דרייפוס: "גדלתי בתחושה –שאני ואלפרד דרייפוס בני אותה המשפחה."
הוא אחיו הצעיר של לורין דרייפוס, שהיה שחקן, מפיק ותסריטאי שנפטר בשנת 2021; כשאחייניתו דרך אחיו הבכור היא השחקנית ההוליוודית נטלי דרייפוס(אנ') ("ריטה רוק", "המקוריים", "הפלאש")..
קריירה

קריירת המשחק של דרייפוס החלה במהלך שנות נעוריו, במרכז קהילתי יהודי שבבוורלי הילס. הוא הופיע לראשונה בהפקת הטלוויזיה "In Mama's House" כשהיה בן 15.
דרייפוס סירב להתגייס לצבא האמריקני למלחמת וייטנאם מטעמים מצפוניים, אך לחלופין עבד כפקיד בבית חולים בלוס אנג'לס. באותה התקופה הוא שיחק במספר סדרות טלוויזיה בתפקידים קטנים, כגון "פייטון פלייס"‏, "Gidget", מעשי כשפים ו"The Big Valley". במהלך סוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים, הופיע גם על במות ברודוויי, אוף ברודוויי ובמופעים מאולתרים.
הסרט הראשון בו שיחק דרייפוס היה "הבוגר" בשנת 1967. הוא לא קיבל קרדיט על משחקו, ותפקידו היה בעל שורה אחת בלבד והיא: "שאקרא לשוטרים? אני אקרא לשוטרים." בנוסף הופיע גם בסרט "עמק הבובות" כעוזר במה, שם דקלם מספר שורות. ב-1973 הופיע בסרט "דילינג'ר", וגם בסרט שובר הקופות "אמריקן גרפיטי", לצד כוכבים לעתיד כגון האריסון פורד ורון הווארד. את התפקיד הראשי הראשון שלו, שיחק דרייפוס בסרט הקנדי "המרוץ לצמרת של דודי קרביץ".
פריצתו הגדולה של דרייפוס הייתה כששיחק בסרטיו של הקולנוען סטיבן ספילברג, "מלתעות" ו"מפגשים מהסוג השלישי". בשנת 1977 זכה דרייפוס בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א הודות למשחקו בסרט "דירה לשניים".
במהלך שנת 1978 החל דרייפוס להשתמש בקוקאין לעיתים תכופות. ארבע שנים לאחר מכן, כשנעצר בעבור אחזקת הסם אחרי שהתנגש עם רכבו בעץ, הבין שהוא מכור לקוקאין. הוא נכנס לגמילה וכשיצא, חזר להוליווד עם הסרטים "היחפן מבוורלי הילס" ו"אני והחבר'ה" ב-1986.
ב-1991 כיכב דרייפוס לצד ביל מארי בקומדיה "מה הסיפור שלך בוב?", וכן שיחק והיה שותף בהפקה של הסרט "Prisoner of Honor" המגולל את פרשת דרייפוס ההיסטורית, שם הוא גילם את קצין הצבא הצרפתי ז'ורז' פיקאר. ב-1994 השתתף דרייפוס בקונצרט ההיסטורי להנצחת השואה, שהתקיים בוותיקן בנוכחותם של האפיפיור ה-264 יוחנן פאולוס השני, של הרב האיטלקי אליהו טואף (רבה של רומא), וכמו-כן של נשיא איטליה דאז. דרייפוס קרא קַדִּישׁ כחלק מהופעתו של ליאונרד ברנשטיין עם התזמורת הפילהרמונית המלכותית תחת ניצוחו של גילברט לוין.
ב-1995 היה דרייפוס מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט "סימפוניית החיים".
ב-2004 הופיע בברודוויי בעיבוד מחודש ל-"Sly Fox". בנובמבר 2004 היה דרייפוס אמור להופיע במחזמר "המפיקים" בלונדון, אבל פרש מההפקה שבוע לפני הצגת הבכורה. התקשורת ציינה כי דרייפוס עדיין סובל מבעיות בנוגע לניתוח פריצת דיסק שעבר בינואר, וכי התפקיד במחזה זה עלול להיות תובעני פיזית. דרייפוס ועוזרו הצהירו כי הוא סובל ממספר פציעות, וכי הוא נדרש להשתמש במכשירים תומכים במהלך החזרות. דרייפוס הוחלף על ידי ניית'ן ליין בליל הבכורה בלונדון, ומאוחר יותר התברר כי הוא פוטר.
בשנת 2006 הופיע בסרט האסונות "פוסידון" כאחד הניצולים. כשנתיים אחר כך גילם את דמותו של דיק צ'ייני בסרטו של הקולנוען אוליבר סטון משנת 2008 "W.‎". בתחילת 2009 הופיע במחזה "Complicit" בתיאטרון אולד ויק שבלונדון, אנגליה. השתתפותו במחזה הייתה נושא למחלוקת רבה, בעקבות כך שדרייפוס נראה כמשתמש באוזניה על הבמה, לפי דיווח, בשל אי היכולת שלו ללמוד שורות בזמן. בנוסף באותה השנה, הוא דיבב בהופעת אורח בה גילם את עצמו, בסדרת האנימציה הקומית "איש משפחה" ברשת FOX.
בשנת 2015 שיחק בגרסתה האמריקאית לקומדיית המצבים הטלוויזיונית הישראלית "סברי מרנן" – ברשת TBS תחת שם הכותר "Your Family or Mine",  עד לביטול הסדרה בתום עונתה הראשונה.
לדרייפוס כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד בשדרות הוליווד 7021.
חיים אישיים

דרייפוס היה נשוי לג'רמין ריין, תסריטאית ומפיקה במקצועה, בין השנים 1983–1995. לזוג שלושה ילדים, אמילי (1983), בנג'מין (1986) והארי (1990). בנו, בנג'מין, נולד עם גידול סרטני ממאיר בעינו השמאלית, ומאז, דרייפוס וריין מגייסים כספים למרכזי אופתלמולוגיה (רפואת עיניים) ברחבי ארצות הברית.
דרייפוס לוקה בהפרעה דו-קוטבית, וב-2006 אף הופיע בסרטו הדוקומנטרי של סטיבן פריי "Stephen Fry: The Secret Life of the Manic Depressive", שבו פריי (שגם כן לוקה בה) ראיין אותו על אודות חייו כבי-פולארי.
ב-9 באוגוסט 2008 דווח שדרייפוס תובע את אביו ודודו, על הלוואה בת יותר מ-24 שנים, שטען שאף פעם לא שולמה. הוא סיפר שב-1984 נתן לקרוביו סכום בסך 870,000 דולרים, עת היו להם זכויות בבניין משרדים בלוס אנג'לס. התביעה הוגשה לבית המשפט ב-8 באוגוסט 2008, ודרייפוס טען שההלוואה עדיין לא נפרעה, ושדודו סירב למסור דו"חות פיננסים. הוא דיווח שהוא מבקש פירעון להלוואה בתוספת ריבית ופיצויי נזיקין.
ב-1999 נישא דרייפוס לג'נאל לאסי, אך הוא התגרש ממנה, וב-2006 נישא לסבטלנה ארוקין, ילידת-רוסיה. כיום הם גרים בסן דייגו, קליפורניה שבארצות הברית.
חיים אישיים > פעילות פוליטית

דרייפוס ביטא את דעתו בפומבי בשנים האחרונות בנושא מדיניות דיווח החדשות בתקשורת ובנושאי חקיקה ודעת הקהל, תוך שהוא מדבר וכותב על תמיכתו בזכות לפרטיות, בחופש הביטוי, בדמוקרטיה ובאחריות אישית. הוא ארגן ותמך בקמפיינים שמטרתם הייתה ליידע את הציבור במה שהוא מגדיר כ"שחיקה פוטנציאלית של זכויות אדם, וזאת במסגרת יוזמה פרטית שהחל בשנת 2006 בתגובה להפרות זכויות האדם שבוצעו תחת ממשלו של ג'ורג' בוש, כדבריו.
ב-16 בפברואר 2006 דיבר דרייפוס בפני אגודת העיתונאים הלאומית (National Press Club) בוושינגטון בתקווה לעורר דיון לאומי בנוגע להליכי הדחה כנגד הנשיא בוש. ב-17 בנובמבר באותה שנה הוא הופיע בתוכנית האירוח "זמן אמת עם ביל מאהר" (Real Time with Bill Maher) בחבר דיון שדן בנושא לימודי האזרחות בבתי הספר. בשנת 2007 הופיע בסרט התיעודי "18 in '08" העוסק בהצבעתם של בני נוער בבחירות. כיום דרייפוס חבר בחבר הנאמנים של המרכז הלאומי לחוקה (National Constitution Center) בפילדלפיה.
חיים אישיים > אקדמיה

דרייפוס פרש חלקית ממשחק, והחל להיות פעיל בפרויקט כלל ארצי לעידוד לימוד היסטוריה אמריקנית בבתי ספר יסודיים בארצות הברית. נכון להיום, הוא עמית בכיר במכללת סנט אנטוני השייכת לאוניברסיטת אוקספורד.
חיים אישיים > ספרים

ב-1995 כתב דרייפוס את הספר "The Two Georges" מסוגת ההיסטוריה חלופית/מסתורין, לצד סופר המדע בדיוני הארי טרטלדאב, על פי רעיון של דרייפוס. הספר היה מועמד לפרס סיידווייז להיסטוריה חלופית.
סולטאני עומאן

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  היית'ם בן טארק
 תאריך כניסה לתפקיד:  11 בינואר 2020
 דרכי מינוי:  שושלת
 תחום שיפוט:  עומאן עומאן
 מעון:  ארמון אל-עלם 
 מושב המשרה:  מסקט, עומאן
 ייסוד המשרה:  1749
 איוש ראשון:  אחמד בן סעיד אל בוסעידי
 www.oman.om
 
ארמון אל-עלם, הארמון המלכותי
סולטאן עומאן (בערבית: سلطان عمان) הוא ראש המדינה של. המונרכיה האבסולוטית סולטנות עומאן היא, ולפיכך, המונרך מכונה הסולטאן הוא שליט אבסולוטי, וכהיותו כזה הוא האישיות החזקה ביותר במדינה מבחינת עוצמה פוליטית, אם כי כיום, הסולטאן נוהג למנות קבינט של עוזרים אשר מסייעים לו לשלוט במדינה, ובאופן הדרגתי המדינה עוברת תהליכי דמוקרטיזציה;
הסולטאן המכהן כיום הוא היית'ם בן טארק אאל סעיד, אשר ירש בשנת 2020 את כס דודו קאבוס בן סעיד, שנפטר ללא ילדים.
היסטוריה

מאז ייסודה בשנת 751 לאחר נפילת שושלת אומייה, ועד שנת 1406, נשלטה הארץ בידי אימאמים, חכמי דת מוסלמיים, כאשר האימאם היה נבחר על ידי מועצת חכמי דת (מג'ליס). בשנת 1406 תפסה את השלטון שושלת שמוצאה משבט נבהאן, ושליטיה היו הראשונים להתקרא בתואר "מלך". שושלת זו החזיקה בשלטון עד 1624, ולאחריה תפסו את השלטון אימאמים משושלת יערובה, שושלת מוסלמית איבאדית. בשנת 1749 נהרג השליט האחרון מהשושלת בידי אחמד בן סעיד, שכינה את עצמו בתואר "סולטאן" וייסד את שושלת אאל סעיד השולטת כיום בעומאן.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, הקים הסולטאן מועצה מייעצת שנבחרת על ידי העם, אף שרק חלק קטן מהאוכלוסייה העומאנית קיבל זכות בחירה. ב-4 באוקטובר 2004 הצביעו מעל 190,000 אנשים (74% מהרשומים), ונבחרו נציגים ל-83 מושבים, מתוכם שתי נשים. כמו כן, במהלך שנות ה-80 עברה מערכת המשפט מידי בית המלוכה לידי משרד המשפטים כדי שהפיקוח עליה יהיה אזרחי לחלוטין וללא השפעה מלוכנית.
סולטני בית סעיד (1749 – היום)

| שם | תמונה | תחילת שלטון | סיום שלטון | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אחמד בן סעיד אל-בוסעידי |  | 10 ביוני 1749 | 15 בדצמבר 1783 | שלט החל מ-1744 ברצועות החוף של אימאמות יערובה. |
| סעיד בן אחמד |  | 15 בדצמבר 1783 | 1784 | פרש והעביר את סמכויות השלטון לבנו, חמד. |
| חמד בן סעיד |  | 1784 | 13 במרץ 1792 |  |
| סולטאן בן אחמד |  | 13 במרץ 1792 | 20 בנובמבר 1804 |  |
| סאלם בן סולטאן |  | 20 בנובמבר 1804 | 14 בספטמבר 1806 | שלט ביחד עם אחיו, סעיד בן סולטאן. |
| סעיד בן סולטאן |  | 20 בנובמבר 1804 | 14 בספטמבר 1806 | שלט ביחד עם אחיו, סלים בן סולטאן. |
| סעיד בן סולטאן |  | 14 בספטמבר 1806 | 19 באוקטובר 1856 | שליט יחיד |
| ת'וויני בן סעיד |  | 19 באוקטובר 1856 | 11 בפברואר 1866 | נהרג, ככל הנראה נרצח על ידי בנו |
| סאלם בן ת'וויני |  | 11 בפברואר 1866 | 3 באוקטובר 1868 | הודח על ידי הבריטים |
| עזאן בן קייס |  | 3 באוקטובר 1868 | 30 בינואר 1871 | נפל בקרב בעיר מטרח |
| תורכי בן סעיד |  | 30 בינואר 1871 | 4 ביוני 1888 |  |
| פייסל בן תורכי |  | 4 ביוני 1888 | 9 באוקטובר 1913 | בימיו החל שלטון חסות בריטי על עומאן. |
| תיימור בן פייסל |  | 9 באוקטובר 1913 | 10 בפברואר 1932 | ויתר על כס השלטון ומת בגלות בהודו. |
| סעיד בן תיימור |  | 10 בפברואר 1932 | 23 ביולי 1970 | הודח על ידי בנו, קאבוס, ומת בגלות בבריטניה. |
| קאבוס בן סעיד |  | 23 ביולי 1970 | 10 בינואר 2020 | בימיו הסתיים שלטון החסות הבריטי. שינה את שם המדינה מ"סולטנות מסקט ועומאן" ל"סולטנות עומאן" |
| היית'ם בן טארק |  | 10 בינואר 2020 |  | בן דודו של קאבוס. |
מוסטפא הרביעי

מוסטפא הרביעי (בטורקית: IV. Mustafa; בטורקית עות'מאנית: مصطفى رابع, ‏ 8 בספטמבר 1779 – 17 בנובמבר 1808) היה הסולטאן העשרים-ותשעה של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-29 במאי 1807 ועד יום מותו. הוא היה בן דודו של הסולטאן שקדם לו, סלים השלישי ובנו של הסולטאן אבדילהמיט הראשון.
בן דודו, הסולטאן סלים השלישי, עורר עליו את זעמו של חיל היניצ'רים ברפורמות שיזם. היניצ'רים התמרדו וכלאו את סלים, ומוסטפא אשר תמך ביניצ'רים הומלך תחתיו. הפאשה מוסטפא באיראקדר עלה על איסטנבול כדי לשחרר את הסולטאן המודח מכלאו, אך הוא הגיע באיחור לאחר שסלים נרצח על ידי סריס בהוראת מוסטפא. כדי להישאר הנצר היחיד לבית עות'מאן, הורה מוסטפא לרצוח גם את אחיו שלו, מהמוט, אך האחרון התחבא והצליח לחמוק מגורלו של סלים השלישי. באיראקדר כילה את זעמו במוסטפא הרביעי והוציאו להורג, ותחתיו הומלך מהמוט שהיה למהמוט השני.
חעפרע

ערך זה עוסק בפרעון קדום. אם התכוונתם לפרעה חפרע הנזכר בירמיהו, ראו .
פסל של חעפרע.
פירמידת חעפרע והספינקס, גיזה
חעפרע (במצרית עתיקה: ḫˁ f rˁ, ח'עפרע; ביוונית: Χεφρήν, בהשפעת היוונית ושפות לטיניות מופיע לעיתים גם בשם חָאפְרוֹ או חֵפְרֵן) היה פרעה מצרים העתיקה מהשושלת הרביעית. הרודוטוס ודיודורוס טענו כי חעפרע היה אחיו של ח'ופו, אם כי דיודורוס אינו פוסל את האפשרות שלמעשה היה בנו. יש גם הטוענים כי היה בנו של ג'דפרע[דרוש מקור]. בכל מקרה על פי רשימת המלכים מאבידוס הוא עלה למלוכה אחרי ג'דפרע. על פי העדויות הארכאולוגיות ורשימת המלכים מאבידוס, אחריו מלך מנכאורע, אם כי מנתון טוען לשם אחר. בירתו של חעפרע הייתה מף, והוא מלך כ-26 שנים.
משפחה

חעפרע נחשב על פי רוב לבנו של ח'ופו ואחיו של ג'דפרע. יש המחשיבים אותו לבנה של המלכה מריתיתס הראשונה, על בסיס כתובת באחד מספריו של ברסטד המציינת את החסד שנטה לה ח'ופו ואת הכבוד שרחש לה חעפרע. ועם זאת יש הטוענים כי הוא בנה של המלכה חנותסן, ומריתיתס רק נפטרה בתקופתו ולא הייתה אמו.
לחעפרע היו ארבע נשים:
מרסענח השלישית הייתה בתם של אחיו הנסיך קאוועב ושל חתפחרס השנייה, ואחותם של דוואנחר, כאמסכם, כאעפר ומינג'דף. היא ילדה לו את בניו נבמאחת, דוואנרע, ניווסררע ושני בנים נוספים, ואת בתו שפסתכאו. מכל נשיו היו לחעפרע לפחות 12 בנים ושלוש או ארבע בנות.
המלכה חעמררנבתי הראשונה הייתה אמו של מנכאורע ושל מלכתו הראשית חעמררנבתי השנייה.
חכנוהג'ת, שמוזכרת בקברו של בנה סחמכארע.
ייתכן שגם פרסנת, אמו של הוזיר נכאורע הייתה אשתו של חעפרע, זאת על פי מיקום קיברה.
לא ניתן לזהות אמהות של ילדיו הנוספים, ענחמערע, אחרע, יונמין ויונרע, ושל הבנות רחתרע וחמתרע.
שלטונו

מלבד שמו והפירמידה שלו, המידע על תקופת שלטונו של חעפרע מועט. קיים ויכוח לגבי תקופת שלטונו, אולם מספר חוקרים גורסים כי מדובר בשנים 2558–2532 לפנה"ס.
מנתון מאריך את תקופת שלטונו ל-66 שנים, וברשימת המלכים מטורינו המידע חסר. כיום מעריכים כי שלטונו נמשך 26 או 27 שנים. ההערכה נובעת בעקיפין מצוואתו של הנסיך נכורע שנחרטה על קיר המסטבה בקברו של הנסיך. התאריך הכתוב בצוואה מתייחס למפקד (ספירת בקר לצורכי חישוב מס) ה-12 ללא ציון שם השליט, וההשערה היא כי מדובר בתקופתו של ח'ופו, אביו של הנסיך ששלט 23 שנים על פי רשימת המלכים מטורינו. מאחר שלגבי חעפרע ידוע גם ציון של "הפעם ה-13" של המפקד מכיתוב על אבן חיפוי במסטבה G 7650, ניתן בשילוב ההנחה שהמפקד נערך מדי שנתיים בתקופה זו, להסיק כי שלטונו של חעפרע הגיע ל-24 שנים לפחות.
הפירמידה

ח'ופו, חעפרע ומנכאורע היו הפרעונים שבנו את הפירמידות במתחם גיזה. הפירמידה של חעפרע היא האמצעית והשנייה בגודלה מבין השלוש המפורסמות, אולם היא נבנתה במיקום מעט מוגבה ביחס לפרמידה הגדולה, ולכן נוצרת אשליה אופטית הגורמת לה להיראות הגבוהה מבין הפירמידות. במצרית נקראה הפירמידה "וור (נ)-חעפרע" שמשמעו "עוצם חעפרע". לפירמידה יש פירמידה נספחת שקוטלגה תחת השם GII a. לא ברור מי נקבר בה, אם כי נמצאו חתימות המזכירות את "בנו הבכור של גוף המלך" ואת שם הורוס של חעפרע.
מתחם הפרמידות כלל את מקדש המוות, מקדש העמק וספינקסים שהגנו על המתים בפירמידות. ליד כל פירמידה נמצאה ספינה קבורה, שבעיני המצרים הייתה כלי להתניידות האלים בשמים. ליד הפירמידה של ח'ופו, למשל, נמצאה הספינה של ח'ופו במצב שימור מעולה. המצרים האמינו שכאשר הפרעה מת, נשמתו יוצאת מהפירמידה לשמים, וצופה בטקסים שנערכים לכבודו ובהתנהלות מצרים.
יחסית לקודמיו, מתחם הקבר של חעפרע, ובכללו הפירמידה, המקדשים והדרך המקשרת, נותר במצב שימור טוב. בפסלים שנמצאו שם מיוצג חעפרע כשהוא עוטה את כיסוי הראש הקרוי נמס, ועל ראשו מחפה עוף דורס.
ממערב לפרמידה חשפה משלחת ארכאולוגית בשנת 2010 את קברו של רוג'-כא, כהן שהיה ממונה על פולחני הטהרה בלווייתו של חעפרע.
הפירמידה > מקדש העמק

מקדש העמק של חעפרע היה ממוקם קרוב יותר לנילוס ביחס לפירמידה, וממוקם ממש ליד מקדש הספינקס. נמצאו במקום כתובות מן הכניסה המזכירות את האלות חתחור ובסתת, כמו גם אבנים עם שאריות מכתובות עם שם הורוס של חעפרע ("וסר-יב"). מרייט חשף שם פסלים של חעפרע ב-1860, חלקם היו ערופי ראש ונמצאו בבאר שנחפרה ברצפה, ואחרים נמצאו שלמים.
הפירמידה > מקדש המוות

מקדש המוות היה ממוקם סמוך לפירמידה. באזור המקדש נמצאו שברים של ראשי אלה עם שמו של חעפרע וכמה כלים עשויים אבן.
מקדש המוות, ששוחזר בחלקו, נבנה מאבני גרניט אדום. שני ספינקסים הוצבו משני צידי הדלתות שנפתחו אל אולם גדול בצורת T. שישה עשר עמודים עצומים תמכו בתקרה בגובה של 4.5 מטרים, ומשני הצדדים נתן הקיר מרחב לדמותו של המלך.
הפירמידה > הספינקס ומקדש הספינקס

התאוריה הרווחת טוענת כי גם הספינקס נבנה לכבודו של חעפרע, אם כי לא ברור אם בדמותו או בדמות ח'ופו. הספינקס קרוב לפירמידה של חעפרע ויש דמיון מסוים בין תווי הפנים שלו לאלו הנמצאים בפסליו של חעפרע, ולפיכך ייתכן שנחצב על תקן שומר לפרמידה של חעפרע, וכסמל לכוחו המלכותי. בתקופת הממלכה החדשה כבר זכה הספינקס למעמד של אל.
דמותו במסורות מאוחרות

הרודוטוס היה ההיסטוריון הראשון שתיאר את חעפרע (תחת השם “Khêphren”), 2000 שנה לאחר תקופתו, וצייר דמות של עריץ אכזר וכופר. כך עשה גם דיודורוס כ-400 שנים לאחר מכן. הכפירה מיוחסת אצלם לחעפרע כמי ששמר על מקדשי מצרים סגורים אחרי שאביו ח'ופו ציווה על סגירתם בתקופת שלטונו. ח'ופו עצמו זכה גם הוא אצל היוונים לדמות של עריץ בעל שגעון גדולה, והם טענו כי המצרים סבלו תחתיו ותחת בנו חעפרע לתקופה שנמשכה סך הכל 106 שנים. ההיסטוריון המצרי מנתון קרא לחעפרע "סופיס השני", אך לא סיפק פרטים לגביו מלבד הטענה כי שלט 66 שנים.
בניגוד לדמויותיהם של ח'ופו וחעפרע, יורשם מנכאורע קיבל אצל אצל היוונים דמות של מי שנעצב והתאכזב מאכזריותם של קודמיו, והביא שלום וחמלה למצרים.
כיום אגיפטולוגים מתייחסים לסיפוריהם של הרודוטוס ודיודורוס כסוג של השמצה שמקורה בפילוסופיה של תקופת אותם היסטוריונים. נראה שקברי ענק כגון הפרמידות של גיזה זכו לשאט נפש מצד היוונים ואולי גם מצד כהני בממלכה החדשה, בעיקר לאור זיכרון מבני הענק השאפתניים שיזם המלך הכופר אחנתון. סביר להניח שהתחושה השלילית לגבי מבנים אלו השליכה גם על חעפרע ועל הפרמידה המאיימת שלו. אולי גם השפיעה העובדה שבמהלך שלטונו של חעפרע הורשה המלך לבדו ליצור פסלי ענק מאבן איכותית ולהציגם בפומבי. בתקופתם של ההיסטוריונים כנראה לא יכלו היוונים וכהני מקדשי המוות להסביר את מבני הענק והפסלים של חעפרע, אלא כתוצריה של אישיות בעלת שגעון גדולה. לא מן הנמנע שגם העסיסיות של סיפורי שערוריות הובילה את הכותבים היוונים לבלוע בשקיקה את הסיפורים על רשעתו של חעפרע, לנהות אחריהם ולהעדיפם על פני כל פן חיובי ומשעמם של שלטונו.
ראו גם

הר צ'פרן - הר בהרי הרוקי הקנדיים הנקרא על שמו של חעפרע.
הערות שוליים

↑  James H. Breasted, Ancient Records of Egypt Part I, §§ 192, (1906) on 'The Will of Nekure'.
↑  Tyldesley, Joyce. Chronicle of the Queens of Egypt. Thames & Hudson. 2006. ISBN 0-500-05145-3
↑  Grajetzki, Ancient Egyptian Queens: A Hieroglyphic Dictionary, Golden House Publications, London, 2005, ISBN 978-0-9547218-9-3
1 2  Dodson, Aidan and Hilton, Dyan. The Complete Royal Families of Ancient Egypt. Thames & Hudson. 2004. ISBN 0-500-05128-3
↑  Anthony Spalinger, Dated Texts of the Old Kingdom, SAK 21 (1994), p.287
1 2  Porter, Bertha and Moss, Rosalind, Topographical Bibliography of Ancient Egyptian Hieroglyphic Texts, Statues, Reliefs and Paintings Volume III: Memphis, Part I Abu Rawash to Abusir. 2nd edition (revised and augmented by Dr Jaromir Malek, 1974. Retrieved from gizapyramids.org (אורכב 11.10.2008 בארכיון Wayback Machine)
↑  הודעה של זאהי חוואס באוקטובר 2001.
↑  Markowitz, Haynes, Freed (2002). Egypt in the Age of the Pyramids.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
1 2 3 4  Siegfried Morenz: Traditionen um Cheops. In: Zeitschrift für Ägyptische Sprache und Altertumskunde, vol. 97, Berlin 1971, ISSN 0044-216X, page 111–118.
1 2 3 4  Dietrich Wildung: Die Rolle ägyptischer Könige im Bewußtsein ihrer Nachwelt. Band 1: Posthume Quellen über die Könige der ersten vier Dynastien (=Münchener Ägyptologische Studien. Bd. 17). Hessling, Berlin 1969, page 152–192.
1 2 3 4  Wolfgang Helck: Geschichte des Alten Ägypten (=Handbuch der Orientalistik, vol. 1.; Chapter 1: Der Nahe und der Mittlere Osten, vol 1.). BRILL, Leiden 1968, ISBN 9004064974, page 23–25 & 54–62.
1 2  Aidan Dodson: Monarchs of the Nile. American Univ in Cairo Press, 2000, ISBN 9774246004, page 29–34.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118675737  NKC: ola2002100659  VIAF: 50019346   WorldCat (עם VIAF): 50019346 
פסל של חעפרע. המוזיאון המצרי על שם גיאורג שטיינדורף בלייפציג.