stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רובה נגד ציוד
מאפיינים

רובים נגד ציוד דומים מאוד במראם ובמבנם לרובי צלפים מודרניים, ובמידה רבה אפשר לתארם כרובי צלפים כבדים בקליבר גדול. בשל הקליבר הגדול והתחמושת העוצמתית, טווח הירי של רובים כאלה ארוך באופן ניכר מזה של רובי צלפים רגילים בקליבר 7.62 מ"מ, ולכן הם מצוידים באופן קבוע בכוונת טלסקופית. בזכות דמיון זה, רובים רבים נגד ציוד הם גם רובי צלפים דה יורה ודה פקטו ומשמשים לצליפה בטווחים של 1,000–2,000+ מטר גם כנגד מטרות דמות. הרובה המחזיק בשיא הצליפה הארוכה ביותר הוא רובה המקמילן TAC-50, רובה צלפים כבד בקליבר 12.7x99 מ"מ נאט"ו בעל דיוק של 0.5 דקת קשת, שלו נזקף הקרדיט לחיסול מחבל המדינה האסלאמית ממרחק של כ-3,450 מטר.
בשל הצורך לחדור ולהשבית ציוד כגון כלי רכב, צלחות מכ"ם, כלי טיס חונים ולחורר קירות, הרובים נגד ציוד יורים תחמושת בקליבר גדול שמספק כוח אש ויכולת חדירה גבוהים. הקליברים הנפוצים ברובים נגד ציוד הם 12.7x99 מ"מ נאט"ו (הידוע גם בשמו האזרחי 0.50 BMG, שנקרא גם "אפס-חמש" כי קוטר הקליע הוא חצי אינץ'), 12.7x108 מ"מ רוסי, 14.5x114 מ"מ רוסי וכן קליעי 20 מ"מ. התחמושת כוללת לא רק כדורים רגילים אלה גם קליעים חודרי שריון, תחמושת צליפה ברמת Match עם דיוק מוגבר, כדורים עם רש"ק נפיץ, כדורים נותבים וכן שילובים של הסוגים הנ"ל. אחד הכדורים הידועים מסוג זה הוא הרופוס Mk 211.
בשל הקליבר הגדול ועוצמת הירי, הרתע שמייצר הרובה גדול מאוד ויכול לפצוע צלף לא מאומן ולא מיומן. בדרך כלל הירי בו מתבצע רק במצב שכיבה (ולעיתים רחוקות ישיבה), כאשר הרובה מיוצב על גבי חצובה או דורגל. על הקנה מותקן בלם לוע ייעודי שתפקידו להטות את גזי הבעירה הנפלטים מהקנה אחורה על מנת להפחית את הרתע. תכנון יעיל של בלם לוע יכול להפחית את הרתע באופן ניכר.
בשל גודלו של הרובה ומשקלו (בין 11 ל-15+ ק"ג) בדרך כלל הוא מופעל על ידי צוות של 2–3 לוחמים ולא על ידי צלף בודד. הלוחמים עוזרים בנשיאת הרובה, התחמושת ואמצעי העזר ממקום למקום ואחד מהם גם משמש כמאתר ובקר ירי עבור היורה.
היסטוריה

שורשיו של הרובה נגד ציוד הוא ברובה נגד טנקים שנועד להשבית טנקים בשלהי מלחמת העולם הראשונה. ברם, התפתחות מהירה של השריון לכלי הרכב הפך את הרובים האלה ללא יעילים נגד טנקים עוד במלחמת העולם השנייה. כתוצאה מכך, ייעודם המקורי נזנח ברובו והם שימשו לפגוע בציוד צבאי אחר, מבנים ובכלי רכב פחות ממוגנים או לא ממוגנים בכלל.
אחרי המלחמה, יצאו רוב הרובים נגד טנקים משירות והפונקציה של רובה נגד ציוד נותרה נישה לא ממולאת. הרובה נגד ציוד "נולד מחדש" ב-1982 עם פיתוח הבארט M82 ואימוץ הדגם המשופר בארט M82A1 על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. הבארט תוכנן במקור כרובה צלפים לציד חיות גדולות בטווחים ארוכים (של עד 1,830 מטר), אך בשימוש הצבאי הוכיח את עצמו כיעיל ביותר לפגיעה בכלי רכב, מבנים, ציוד צבאי, כלי טיס חונים, כלי שיט קטנים וצלחות מכ"ם. הבארט גרם נזק רב לאויב ביחס עלות-תועלת נמוך מאוד: כדור בודד עולה רק כמה דולרים, וגם הכשרה של צלף מיומן בדרך כלל עולה פחות משיגור טיל יקר. בעקבות הניסיון המוצלח של הבארט M82A1 במלחמת המפרץ הוא נרכש על ידי צבאות רבים בעולם, בהם צה"ל.
בגלל טווח הירי הגדול שלו (1,500–1,830 מטר) שימש הבארט גם לצליפה ופגיעה במטרות אדם בטווחים ארוכים. הרובה נחל הצלחה מסוימת בתפקיד זה אך במהלך הניסיון שנצבר במשך השנים נמצא שהדיוק שלו מספיק בקושי לרובה צלפים ושהוא לא נוח ליורה, ולכן פותחו סוגי תחמושת ייעודיים לצליפה ארוכת-טווח, כאשר הידוע והנפוץ שבהם הוא ה-0.338 לפואה מגנום המדויק יותר. בשל הצלחתו של הבארט, חברות נשק רבות פיתחו מתחרים בעלי קליבר דומה, הבולטים שבהם הם המקמילן TAC-50 (שמתחייב לדיוק של 0.5 דקת קשת), ה-ארקטיק וורפר AW50, ה-PGM Hécate II, השטייר HS .50, ה-OSV-96 וה-KSVK 12.7.
בצה"ל הבארט M82A1 נרכש בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי חיל ההנדסה הקרבית לשימוש היחס"פ, היחידה המיוחדת לסילוק פצצות, שבהמשך התמזגה ליהל"ם. הבארט נחל בתפקיד זה הצלחה רבה והתגלה גם כשימושי ליישומי צליפה ארוכת טווח ופגיעה בציוד צבאי של האויב. בשל כך הוא אומץ ב-1997 על ידי מערך הצליפה של חיל הרגלים ובכל גדוד הוקמה "מחלקת מסייעת בארט" שהפעילה את הרובה. הבארט שימש את צה"ל ללוחמה בטרור בתקופת האינתיפאדה השנייה לצד הרמינגטון M24 הבריחי, שאומץ אף הוא ב-1997. בעקבות הניסיון המצטבר עמו של צלפי החי"ר והיחידות המיוחדות הוכרו המגבלות של הבארט כרובה צלפים, בעיקר עקב דיוק גבולי (1 דקת קשת עם תחמושת Match Grade ו-3 דקות קשת עם תחמושת 0.5 רגילה) וארגונומיה לא נוחה שמקשה על ביצוע ירי מדויק. ב-2008 החליט צה"ל על הוצאת הבארט ממערך הצליפה של החי"ר והחלפתו ברובה ה"ברק" בקליבר 0.338 לפואה מגנום כרובה צלפים לטווח רחוק. ל"ברק" יש גם יכולות מוגבלות נגד מטרות חומר וציוד, והוא מדויק באופן ניכר מהבארט (כ-0.5 דקת קשת לטווח של 1200 מטר). רובי הבארט של החי"ר הועברו לשירות חיל ההנדסה הקרבית, שממשיך להשתמש בהם לסילוק פצצות ומשימות מיוחדות. הבארט היה בשירות יחידות מיוחדות בצה"ל אך הוחלף לטובת המקמילן TAC-50 המדויק ממנו. בתקופה מסוימת הבארט M82A1 שירת גם בימ"מ אך הוחלף לטובת ה-PGM Hécate II.
תפקידים

פגיעה בציוד צבאי של האויב, כגון מבנים, אנטנות, צלחות מכ"ם, מיכליות דלק, כלי רכב וכלי טיס חונים.
השבתת או השמדת כלי רכב לא ממוגנים או בעלי מיגון קל בלבד.
רובי צלפים לצליפה ארוכת-טווח עם טווחים אופייניים של 1,000 עד +2,000 מטר.
אש נגד צלפים, שכן הטווח של רובים אלה גדול באופן ניכר מזה של רובי צלפים סטנדרטיים.
צליפה נגד לוחמי אויב המסתתרים מאחורי מחסה או בתוך מבנה.
חבלה וסילוק פצצות וניטרול מטעני חבלה על ידי השמדתם, פירוקם או פיצוצם בירי מרחוק.
אש נגד כלי טיס איטיים ומנמיכי-טוס.
הערות שוליים

↑  דיוק (יכולת הקביצה) של רובה נמדד בדקות קשת (MOA). מספר זה מייצג את הסטייה הזוויתית המרבית מנקודת הפגיעה וככל שהוא נמוך יותר כך הרובה מדויק יותר. לדוגמה: רובה צלפים בעל דיוק של 1 MOA מקבץ (יורה מספר קליעים אל עבר אותה מטרה) בפיזור של 3 ס"מ בירי למרחק 100 מטר (1.047 אינץ' בירי למרחק 100 יארד).
רבי צדוק

ערך זה עוסק בתנא וכהן בסוף ימי בית המקדש השני. אם התכוונתם לאחד מגדולי החסידות במאה ה-19, ראו .
| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־1 פרובינקיה יודיאה 
 פטירה:  המאה ה־1 
 תקופת הפעילות:  דור שני לתנאים
 בני דורו:  רבי יהושע בן חנניה, רבן גמליאל דיבנה
 
רבי צדוק היה תנא וכהן בסוף ימי בית המקדש השני ובראשית דור יבנה, בדורם של רבי יהושע ורבי אליעזר.
תולדות חייו

רבי צדוק היה מגדולי התנאים בדורו, ושמועותיו מוזכרות פעמים רבות בסוגיות בתלמוד.
ארבעים שנה לפני חורבן בית המקדש, הוא היה מתענה מדי יום, שלא ייחרב בית המקדש, ובלילה היה אוכל גרוגרות תאנים כאשר צרו הרומאים על ירושלים במטרה להחריבה, ביקש רבי יוחנן בן זכאי מאספסיאנוס שלושה דברים, ואחד מהם, שיתן לו אמצעים לרפואת רבי צדוק (במסכת גיטין מסופר בהרחבה על אודות הדרך שבה ריפאוהו).
דרך מוסרית והלכתית

רבי צדוק היה מעורר על כך, שיש להרבות בכבוד אלוהים על פני כבוד הבריות. מסופר, כי בסעודת החתונה של בנו של רבן גמליאל, ישבו רבי אליעזר, רבי יהושע לפני השולחן, בעוד שרבן גמליאל – נשיא ישראל – עומד ומוזג להם כוסות יין ומשמשם. כאשר רבי גמליאל נתן כוס יין לרבי אליעזר, הוא סירב לקבלו מידיו של רבן גמליאל, מפני שלא רצה שרבן גמליאל ישמשו, שלא כפי כבודו של רבן גמליאל, אך כאשר מזג רבן גמליאל את הכוס ונתנו לרבי יהושע, הוא קיבלו. הדבר לא מצא חן בעיני רבי אליעזר, שאמר לרבי יהושע: "מה זה יהושע, אנו יושבין ורבן גמליאל עומד ומשקה עלינו?" ענה לו רבי יהושע: מצינו גדול ממנו ששמש... אברהם אבינו, גדול היה ממנו ושמש, שהרי אברהם היה גדול הדור, ושימש את אורחיו, כאמור בפרשת חיי שרה: "והוא עומד עליהם תחת העץ ויאכלו". ושמא תאמרו שהסיבה ששימשם היה, מפני שנראו לו כמלאכי השרת? לא! לערביים נדמו לו, ולמרות זאת הוא שימשם, ואם כן מה בכך שרבן גמליאל משקה אותנו. כאשר שמע רבי צדוק את הדברים, הוא נענה בפליאה: עד מתי אתם מניחים כבודו של מקום, ואתם עוסקים בכבוד הבריות? הקדוש ברוך הוא משיב רוחות ומעלה עננים ומוריד גשם ומצמיח את האדמה ועורך שולחן לפני כל אחד ואחד, ואם כן מצינו שגדול משמש את הקטן אם הוא מוחל על כבודו, ואם כן מה בכך שרבן גמליאל משקה אותנו?.
באופן דומה, אחת מפסיקותיו היא בנוגע לשיטתו של רבי אליעזר בהלכות התרת נדרים, שכאשר אדם בא לפני רב שיתיר לו את הנדר, מותר לפתוח לו בכבוד אביו ואמו, ולשאול אותו: "אילו היית יודע שבעשיית נדר, מזלזל אתה בכבוד אביך, האם היית עושה נדר"? ואם יאמר שלא, ניתן להחשיב בכך את הנדר שנעשה בטעות, ולהתיר לו את הנדר. על כך אומר רבי צדוק: עד שפותחין לו בכבוד אביו ואמו, יפתחו לו בכבוד המקום! ויאמרו לו, בעשיית נדר, מורד אתה בקדוש ברוך הוא ומזלזל בכבודו, שכן הנודר, הרי הוא כנשבע בחיי המלך.
כן היה מהדר בכבוד התורה. במסכת אבות, שבה מובאת אמרה אחת ותמציתית מכל תנא, אמרתו של רבי צדוק היא: "אל תעשה את דברי התורה, כעטרה להתגדל בהם ולא כקרדום לחפור בה" וליהנות מדברי התורה, שכן אסור ליהנות מכבוד התורה.
עמידה בניסיונות קשים

רבי צדוק עמד בפני ניסיונות קשים. אחת משרות המלוכה, תבעה אותו לקיים עימה יחסים אסורים. רבי צדוק ידע, שאין בידו לסרב, שכן נתון היה בידה לחיים ולמוות, וכדי להבהיר לה את חומרת הדבר, הוא אמר לה שמכיוון שהוא מתענה מדי יום, הוא לא יכול לקיים עימה יחסים, עד שיינתן לו לאכול דבר מה. משנענה שיש רק דבר טמא, הוא נענה בפליאה: ומה החילוק בין דבר טמא לטהור? מי שמקיים יחסים אסורים, אוכל גם דברים טמאים. כאשר הסיקו את התנור כדי לבשל את חתיכת הבשר, הוא הפיל את עצמו לתוך האש הבוערת בתנור. שאלה אותו השרה: מה פשר הדבר? ענה לה רבי צדוק: מי שעושה דבר זה (יחסים אסורים), נופל בזה (אש הגיהנום). נענתה השרה בהתנצלות: לו ידעתי כמה הדבר חמור עליכם, לא הייתי מצערת אותך.
קיימת דעה כי היו שני רבי צדוק, וייתכן שמעשה זה היה ברבי צדוק השני.
משפחתו

לרבי צדוק היה בן תנא, המוזכר במשנה פעמים רבות, ושמו רבי אלעזר בר צדוק; גרסה אחרת היא "רבי אליעזר".
לקריאה נוספת

הרב עמוס שושן, "רבי צדוק", בספרו: מאורות התלמוד, כרך ראשון, תשע"ח, עמ' 284-286
קתדרלת סלוודור דה אווילה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קתדרלה
 על שם:  גאולה 
 מיקום:  אווילה
 מדינה:  ספרד ספרד
 זרם:  נצרות קתולית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1172
 תאריך פתיחה רשמי:  1172 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית
 קואורדינטות:  40°39′21″N 4°41′50″W﻿ / ﻿40.65583333°N 4.69722222°W﻿ / 40.65583333; -4.69722222
 www.catedralavila.com
  (למפת קסטיליה ולאון מוגדלת) ואיאדוליד בורגוס סלמנקה לאון סגוביה אסטוריאס קנטבריה הבסקים נווארה לה ריוחה אר. קסטיליה לה מנצ'ה  מדריד אקסטרמדורה פורטוגל גל.קתדרלת סלוודור דה אווילה(למפת קסטיליה ולאון רגילה) ואיאדוליד בורגוס סלמנקה לאון סגוביה אסטוריאס קנטבריה הבסקים נווארה לה ריוחה אר. קסטיליה לה מנצ'ה  מדריד אקסטרמדורה פורטוגל גל.קתדרלת סלוודור דה אווילה
 
חזית הקתדרלה
קתדרלת סלוודור דה אווילה (בספרדית: Catedral del Salvador de Ávila) היא קתדרלה באווילה שבקסטיליה הישנה בספרד. הקתדרלה נחשבת לאחת הקתדרלות הגותיות הראשונות בספרד.
מבנה

הקתדרלה תוכננה כקתדרלה-מבצר כאשר האפסיס שלה משמש כצריח בחומות העיר. היא מוקפת במספר בתים מפוארים, מעין ארמונות קטנים, החשובים שבהם הם: ארמון הערב, ארמון המלך הפעוט, ארמון הואלדרבאנוס, שהיו אחראים להגנת Puerta de los Leales ("שער הנאמנים") שידוע גם כ-La Puerta del Peso de la Harina ("שער דרך הקמח").
הקתדרלה, כאמור, בנויה בסגנון גותי ונחשבת לקתדרלה הגותית הראשונה בספרד. היא מכילה קווי דמיון לבזיליקת סן-דני שבפריז, הכנסייה הגותית הראשונה.
היסטוריה

ההיסטוריונים אינם יודעים מתי החלה בניית הקתדרלה, כאשר ישנן שתי תאוריות בנושא. הראשונה טוענת שאלוואר גרסיה החל את בנייתה ב-1091 בתוך השרידים של כנסיית המושיע שנהרסה עקב מתקפות המוסלמים ושהמלך אלפונסו השישי, מלך קסטיליה גייס את הכסף הדרוש לבנייתה. היסטוריונים אחרים טוענים שהיא פרי עבודתו של המאסטרו פרושל ונבנתה במהלך המאה ה-12, בזמן אכלוסה מחדש של קסטיליה הישנה שהונהג בידי ריימונד מבורגונדי.
חלקים מהמאה ה-13 בקתדרלה כוללים את הקומות הראשונות של המגדלים והספינות המשניות. מהמאה ה-14 נכללים הקומות השניות של המגדלים, הקלויסטר, הקמרונות והתמיכות הדואות. הקתדרלה הושלמה במאה ה-15. ב-1475 נוסף לקתדרלה שעון מכני מאת חואן גואס.
גלריה

האפסיס של הקתדרלה משולב בחומות אווילה
רומן שירוקוב

רומן ניקולאייביץ' שירוקוב (ברוסית: Роман Николаевич Широков, נולד ב-6 ביולי 1981 בדדובסק, רוסיה) הוא כדורגלן עבר רוסי ועסקן ספורט.
בפברואר 2018 מונה למנהל הספורטיבי של קבוצת הכדורגל חימקי, אך פוטר בתום עונה אחת.
תארים

זניט סנקט פטרבורג
אליפות רוסיה - 2010, 2012
מקום שני בליגת העל הרוסית - 2013
מקום שלישי בליגת העל הרוסית - 2009
גביע אופ"א - 2007/08
הסופר קאפ האירופי - 2008
הגביע הרוסי - 2009/10
הסופר קאפ הרוסי - 2008, 2011
אליפות אירופה: 2008 (חצי גמר)
הקשר המרכזי השמאלי השני הטוב ביותר ברוסיה - 2010
כדורגלן השנה ברוסיה (מגזין פוטבול) - 2012, 2013
רובה נגד טנקים

רובה נגד טנקים גרמני מדגם מאוזר 1918.
רובה נגד טנקים (ראשי תיבות רנ"ט) הוא כלי נשק מסוג רובה, אשר מטרתו העיקרית לחדור רכב קרבי משוריין, בעיקר טנקים.
לשם השגת מטרה זו, הוא יורה קליעים בעלי קליבר גדול מהרגיל העשויים מליבת פלדה. הרובה נגד טנקים, או רובה נ"ט בקיצור, פותח לראשונה על ידי הגרמנים בשלהי מלחמת העולם הראשונה, כמענה נגד ההמצאה החדשה בשדה הקרב - הטנק. עם השתפרות המיגון של הטנקים במלחמת העולם השנייה, סר חינו של רובה הנ"ט עד שזה יצא בהדרגה משימוש.
היסטוריה

הטנק, אשר הופיע לראשונה בזירת הקרבות המערבית של מלחמת העולם הראשונה, היה חסין אל מול אש המקלעים והרובים של חיילי הרגלים. אומנם בראשית הדרך היה אפשר להפעיל נגד טנקים ארטילריה רגילה, תותחים ומרגמות, שכן השריון היה עדיין דק, אך חוסר באמצעי תקשורת יעילים ואי היכולת להציב תותח שדה בכל מחפורת הותירו פעמים רבות את חיילי הרגלים מחוסרי הגנה. בנוסף, מאחר שהמטה הגרמני העליון לא ראה ערך רב בייצור טנקים משלהם, הוביל הדבר את הגרמנים לפיתוח אמצעי-נגד זול הנישא על ידי חיילים המסוגל להתמודד עם האיום החדש בשדה הקרב.
רובה ה-Tank Abwehr Gewehr M1918 (רובה נגד טנקים, דגם 1918) או Mauser T-gewehr כפי שנודע, היה למעשה נשק הנ"ט הראשון, שפותח ככלי ייעודי קל וזול המסוגל לחדור את שריון הטנק.
נשק זה היה בעצם רובה בריחי קונבנציונלי על חצובת תמיכה דו רגלית בעל קוטר גדול מהרגיל (13 מ"מ), שירה כדורים בעלי ליבת פלדה אשר בכוחם היה לחדור כ-20 מ"מ של שריון ממרחק מקסימלי של 100 מטרים; מספיק כדי להביס את מרבית הטנקים הבריטים במלחמה אשר מיגונם לא עלה על 12 מ"מ. נשק זה הוכח אפקטיבי, ויותר מ-15,000 יחידות יוצרו עד החתימה על שביתת הנשק. ה-Mauser T-gewehr הגדיר את הדפוס למרבית רובי הנ"ט העתידיים, שכמוהו היו ארוכים מאוד (בין 1.5 ל-2 מטרים), כבדים ומחוללים רתע גדול בגלל קוטר הכדור. מנגנון ההפעלה שלהם נע בין פעולה בודדת (טעינה מחדש לאחר ירי קליע בודד), חצי אוטומטי מוזן מחסנית או אוטומטי (דוגמת Type 97 היפני).
פיתוחם של רובי הנ"ט נמשך אחרי מלחמת העולם הראשונה, בעיקר בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי מספר מצומצם של מדינות. הקליבר הטיפוסי לרובים אלו נע בין 12.7 ל-15 מ"מ, אולם פה היו שתי אסכולות נוספות. האסכולה הראשונה העדיפה שימוש בקליעי רובה סטנדרטים, הנורים במהירות לוע גבוהה מאוד (1,100 עד 1,200 מטרים לשנייה). השימוש בקליעים קלים יחסית (בין 12 ל-14 גרם בהשוואה ל-50 עד 60 גרם בקליבר 15-13 מ"מ) אפשר לבנות רובים קלים יותר עם פחות רתע. מאידך, הנזק שנגרם לטנק או רכב משוריין מפגיעת קליע כה קטן הייתה מינימלית. רובים מטיפוס שכזה אומצו על ידי צבאות פולין וגרמניה אשר עשו בהם שימוש במהלך מלחמת העולם השנייה.
האסכולה השנייה העדיפה שימוש בקליעים גדולים וכבדים יותר בקליבר עד 20 מ"מ. קליבר כה גדול - בסטנדרטים של רובה - אומנם אפשר שימוש בתחמושת מגוונת, כגון חודר שריון, תבערה ונפיץ, אך זה בתורו העלה את משקלו של הרובה (בדרך כלל נע משקל של רובה בקוטר כזה בין 40 ל-60 קילוגרם) ואת התחמושת, והגביר הרתע. בסופו של דבר, כושר החדירה המרבי של רובים אלו עמד בסך הכל על 35-30 מ"מ של שריון.
מלחמת העולם השנייה

רובי הנ"ט היו בשימוש נרחב רק במספר קטן של צבאות בתחילת מלחמת העולם השנייה, ביניהם פולין, גרמניה, ברית המועצות, בריטניה, יפן, דנמרק, ופינלנד. צבא ארצות הברית לעומת זאת, הסתמך על מקלע הבראונינג "0.5, שהיה מסוגל לירות מספר סוגים של תחמושת, ביניהם תחמושת חודרת שריון. רובה הנ"ט היה אפקטיבי בשנים הראשונות של המלחמה בעיקר נגד הטנקים הקלים, אך ככל שעובי השריון בדגמים החדשים עלה, כך פחתה יעילותו. ב-1942 רובי הנ"ט הפכו ללא אפקטיביים כנגד הטנקים הבינונים והכבדים שתפסו את מקומו של הטנק הקל בשדה הקרב, אך המשיכו לשמש כנגד רכבים משוריינים, זחל"מים, מצדיות וכדומה.
עם כניסתו של המטען החלול (HEAT) לשימוש במחצית השנייה של המלחמה, התאפשר ציודם של אנשי חי"ר בנשק יעיל בהרבה מרובה הנ"ט. תחילה הופיעו רימוני יד בעלי מטען חלול, ובהמשך, התקנים המאפשרים שיגור רימון מטען חלול באמצעות רובה - רומה רימון נגד טנקים – ררנ"ט. לאחר מכן החלו להופיע סוגים שונים של מטולי רקטות נגד טנקים (מרנ"טים), דוגמת הבזוקה האמריקאית או הפאנצרפאוסט הגרמני. אלו הפכו את רובה הנ"ט למיושן, ומרבית המדינות חדלו משימוש בו ב-1942-1941, למעט ברית המועצות שהמשיכה לעשות בהם שימוש נרחב עד לסיומה של המלחמה. מספר שנים לאחר מכן, במלחמת קוריאה, השתמשו הצבא הצפון קוריאני והצבא הסיני ברובי נ"ט סובייטים.
מספר עשורים לאחר היעלמותו של רובה הנ"ט משדה הקרב הופיעו כלי נשק דומים שהושפעו מעיצובו - רובים נגד חומרים (רובים כבדים בעלי קליבר של 0.5 אינץ' ומעלה המיועדים לחדור דרך שריון ולגרום נזק למבנים, רכבים ומטעני נפץ) ורובי צלפים בעלי קליבר גדול.
דגמים עיקרים

הממלכה המאוחדת בריטניה :
בויס - רובה בריח בקוטר 13.97 מ"מ, ממנו יוצרו מעל 60,000 יחידות. היה בשירות בין השנים 1943-1937.
גרמניה :
Tank Abwehr Gewehr M1918 - רובה הנ"ט הראשון בהיסטוריה. קוטר 13 מ"מ. למעלה מ-15,000 יחידות יוצרו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
39‏/Panzerbüchse 38 - שני הדגמים העיקרים של גרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה. ה-Panzerbüchse 38 בקוטר 7.92 מ"מ היה רובה חצי אוטומטי, ממנו יוצר 1,600 יחידות לערך. נשק זה היה כבד ומסורבל, לכן פותח מודל 39 שירה תחמושת זהה אך היה קל יותר ובעל עיצוב פשוט. כ-39,000 יחידות ממודל 39 יוצרו.
פינלנד פינלנד :
Lahti L-39 - רובה חצי אוטומטי מוזן מחסנית בת 10 כדורים, בקליבר 20 מ"מ. כ-1,800 יחידות מרובה זה יוצרו במהלך מלחמת העולם השנייה. בעוד קליעי ה-20 מ"מ התקשו לחדור את מרבית הטנקים הסובייטים, הפינים מצאו לו שימוש יעיל כנגד בונקרים, כלי רכב ומטרות רכות אחרות.
פולין פולין :
Wz. 35 - פותח בפולין בשנות ה-30' תחת מעטה של חשאיות. רובה בריחי זה בקוטר 7.92 מ"מ היה אפקטיבי כנגד הטנקים הגרמנים בפלישה לפולין, מאחר שרובם היו דגמים קלים. רובים רבים מסוג זה נלקחו שלל על ידי הגרמנים והוכנסו לשירות תחת השם (PzB 35(p.
ברית המועצות ברית המועצות :
PTRD - רובה הנ"ט הנפוץ מבין השניים שהפעילו הסובייטים במלחמה. ה-PTRD ירה קליעים בקליבר 14.5 מ"מ. עם קליעים חודרי שריון בעלי ליבת טונגסטן היה מסוגל לחדור עד 40 מ"מ של פלדה מטווח 100 מטר.
PTRS-41 - ירה את אותה תחמושת כמו ה-PTRD, אך בניגוד אליו היה בעל מנגנון חצי אוטומטי מוזן במחסנית בת 5 קליעים. ה-PTRS יוצר במספרים קטנים יותר מה-PTRD בגלל היותו כבד, ארוך ומורכב יותר.
שוודיה שוודיה :
Carl Gustav pvg m/42 - רובה ללא רתע בקליבר 20 מ"מ אשר פותח בשוודיה בין 1940 ל-1942. לנשק זה תפקיד חשוב בפיתוח תול"ר הקארל גוסטב שנכנס לשירות ב-1948, ויוצא למדינות רבות בעולם, בכללן ישראל.
יפן יפן :
Type 97 - רובה הנ"ט הסטנדרטי של יפן במלחמה. נשק אוטומטי זה ירה קליעי 20 מ"מ, ואף שהיה עוצמתי לשעתו היה גם כבד ביותר במשקל של 67.5 קילוגרם.
הערות שוליים

↑  רובה נגד טנקים באתר World Guns
↑  מרוץ החימוש בין אמצעי הנ"ט לבין מיגון הטנק במלחמת העולם השנייה הוביל את המדינות הלוחמות לייצר דגמי טנקים יותר ויותר ממוגנים, ובעלי כוח אש ניכר יותר. התוצאה הייתה פיחות ניכר בייצור טנקים קלים מ-1942 ואילך.
↑  Bishop, Chris. The Encyclopedia of Weapons of WWII: The Comprehensive Guide to over 1,500 Weapons Systems, Including Tanks, Small Arms, Warplanes, Artillery, Ships, and Submarines, Metrobooks 2002', pp. 205-212>.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295580805171  LCCN: sh85005777  NKC: ph936379 
צמד חיילים סובייטים מתפעלים רובה נ"ט מדגם PTRD במהלך קרב קורסק, 1943.
Lahti L-39 פיני, קליבר 20 מ"מ.
ריצ'רד לואיס

| --- | --- |

 לידה:  29 ביוני 1947 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  27 בפברואר 2024 (בגיל 76) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1979–2018 (כ־39 שנים) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של אוהיו (1969)  Dwight Morrow High School 
 https://richardlewisonline.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ריצ'רד פיליפ לואיס (באנגלית: Richard Philip Lewis;‏ 29 ביוני 1947 – 27 בפברואר 2024) היה סטנדאפיסט ושחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקאי יהודי.
לואיס נודע בשנות ה-80 כקומיקאי המתמחה בהומור עצמי לפני שפנה לתחום המשחק. הוא נודע בשל כיכובו בסדרה Anything but Love בשנים 1992–1989 והשתתפותו בסדרה הקומית "תרגיע" בתפקיד עצמו, ששודרה החל משנת 2000.
ביוגרפיה

לואיס נולד בברוקלין, ניו יורק וגדל באנגלווד, ניו ג'רזי. אביו עבד בענף הקייטרינג ואמו הייתה שחקנית. לואיס יהודי במוצאו.
לואיס למד שיווק באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
בתחילת שנות ה-70 החל דרכו כסטנדאפיסט. הוא עבד כקופרייטר בחברת פרסום בשעות היום, בעוד שבלילות הופיע בסטנדאפ. בשנות ה-80 זכה לפרסום רב בעקבות עשרות הופעות בתוכנית הלייט נייט של דייוויד לטרמן ובעקבות השתתפות בתוכניות ספיישל ב־HBO. לבוש בצבע שחור הפך לסימן המוזהה איתו.
בשנת 1979 השתתף בסרט הטלוויזיוני Diary of a Young Comic בתפקיד המבוסס על חייו, כקומיקאי שמגיע ללוס אנג'לס מניו יורק. הוא כיכב בסדרה Anything but Love ששודרה משנת 1989 עד 1992 ובסדרה Daddy Dearest, ששודרה בשנת 1993. הוא שיחק בתפקיד משני בסדרה הבוקר שאחרי בכיכובה של שרילין פן. בשנת 2007 ביצע הופעת קמע בסדרה "ג'ורג' לופז". בנוסף ביצע הופעות קמע בסדרה "כולם שונאים את כריס" ובסדרה "שני גברים וחצי" כרואה החשבון של צ'ארלי שין.
לואיס שיחק גם בסרטי קולנוע. הוא גילם את תפקיד ג'ון, מלך אנגליה בסרט רובין הוד: גברים בגטקעס, כרופא בחזית בסרט frontier, כשחקן מובטל בסרט Once Upon A Crime, ובתפקיד עצמו בסרט The Wrong Guys. כן גילם את התפקיד הראשי בסרט Drunks וב-Game Day. על אף שרוב תפקידיו הם תפקידים קומיים, גילם לואיס גם תפקידים בדרמות "לעזוב את לאס וגאס", Hugo Pool ו-The Maze.
משנת 2000 שיחק בסדרה הקומית "תרגיע" שיצר לארי דייוויד, בתפקיד עצמו כחברו של דייוויד. לואיס ודייוויד היו חברים גם בחיים עצמם.
בשנת 2001 הוציא לאור את ספרו The Other Great Depression שכתב בעקבות התמכרותו לאלכוהול.
נפטר מהתקף לב ב-27 בפברואר 2024 בגיל 76.
הערות שוליים

↑  ריאן טורוק, Q&A with Richard Lewis On His Favorite Subject: Richard , באתר Jewish Journal
↑  הווארד רייך, At 70, comic Richard Lewis makes another comeback, באתר שיקגו טריביון, 12 בינואר 2018
↑  מאאשל פיין, Richard Lewis: The Metamorphosis, באתר אובזרבר, 26 בפברואר 2007
↑  I Tried to Interview Richard Lewis About 'Curb Your Enthusiasm' and He Threatened to Hunt Me Down, באתר vice‏, 2 באוקטובר 2017
↑  The Other Great Depression: How I'm Overcoming, on a Daily Basis, at Least a Million Addictions and Dysfunctions and Finding a Spiritual (Sometime, באתר publishers weekly
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14199057w (data)  GND: 1072831996  ISNI: 0000 0001 1489 3901  LCCN: no98095699  MusicBrainz: 8ca9fa4b-1aa8-4350-b92e-5f26c02fe8aa  NLK: KAC2020P5732  SUDOC: 126034109  VIAF: 29743334   WorldCat (עם VIAF): 29743334
קתדרלת סופיה הקדושה

מגדל הפעמונים והקתדרלה בקצה הרחבה שממזרח להם
הקתדרלה על בול אוקראיני
קתדרלת סופיה (באוקראינית: Собор Святої Софії או Софійський собор; ברוסית: Собор Святой Софии או Софийский собор) בקייב, בירת אוקראינה, היא קתדרלה המהווה דוגמה יוצאת דופן לאדריכלות מתקופת רוס של קייב. המבנה שוכן במרכזה של קייב, כחצי קילומטר צפונית-מערבית למאידאן נזאלז'נוסטי. בתוך הקתדרלה פרסקאות ופסיפסים רבים, והיא מהווה נקודת ציון חשובה בנוף העירוני. בשנת 1990 הכריז ארגון אונסק"ו על הקתדרלה כאתר מורשת עולמית, ובשנת 2023 הכריז עליה אתר מורשת עולמית בסיכון בשל הפלישה הרוסית לאוקראינה.
היסטוריה

הקתדרלה נבנתה במאה ה-11 בפקודת הנסיך ירוסלב הנבון ושמה ניתן לה בהשפעתה של איה סופיה, הקתדרלה של קונסטנטינופול. הכוונה הייתה להחליף את הכנסייה הראשונה של קייב שאת שרידיה ניתן לראות כעת במוזיאון ההיסטורי של העיר. ככל הנראה החלה בניית הקתדרלה בשנת 1037, והיא נבנתה מעץ על ידי בנאים מקונסטנטינופול בהשתתפותם של אמנים מקומיים.
בשנת 1240, במהלך כיבוש קייב על ידי המונגולים, נבזזה הקתדרלה ולא שוקמה משך כ-400 שנים, למרות שהמשיכה ותיפקדה ככנסייה. בשנת 1596 הועברה הקתדרלה לרשות הכנסייה האוקראינית האוניאטית, אך באמצע המאה ה-17 היא הושבה לכנסייה האורתודוקסית. הקתדרלה נבנתה שוב ב-1633 אך נשרפה ב-1697. עבודות השיקום החלו בשנת 1699 ונמשכו עד לשנת 1740, ובמהלכן נבנה המבנה מאבן ומראהו החיצוני הותאם לסגנון הבארוק אוקראיני.
במהלך המאה ה-18 נבנו לצידה של הקתדרלה מגדל פעמונים (1699-1706), בניין המיטרופוליט, חדר-אוכל (1722-1730), השער המערבי, המגדל בכניסה הדרומית ובניין המכללה. כל המתחם הוקף בחומת אבן טיפוסית לסגנון הבארוק האוקראיני. החל ב-1882 המשיכו עבודות הבנייה באתר שכללו תוספת בצידו המערבי של הנארתקס וחידוש ציורי הקיר והפסיפסים.
בשנת 1934 הוכרז מכלול המבנים הכולל את הקתדרלה כשמורה האדריכלית-ההיסטורית "מוזיאון סופיה", וניצל מההרס הרב שפקד את העיר במלחמת העולם השנייה, בין סוף 1941 לסוף 1943. עם פירוק ברית המועצות ב-1991 הוסכם כי ראוי להשיב את הקתדרלה לרשותה של הכנסייה, אך הדבר טרם יצא לפועל בשל אי-הסכמה בין הכנסייה האורתודוקסית הרוסית לבין הכנסייה האוקראינית האוטוקופלית, שביקשה להתנתק ממוסקבה, על השליטה במתחם. עם איחודה של הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית ב-2018 וניתוקה ממוסקבה, הפכה הקתדרלה לאחד משני מושבי הפטריארך של קייב ואוקראינה, לצד קתדרלת ולדימיר הקדוש.
תיאור המבנה

המבנה מחולק לחמש ספינות המסתיימות בחמישה אפסיסים בצידן המזרחי. בין הספינות מבדילים 12 עמודים. מעליו 13 כיפות המייצגות את ישו ואת 12 השליחים. משלושת צדדיו הוא מוקף בגלריות כפולות ובקצה הדרום-מערבי והצפון-מערבי ניצבים שני מגדלים לא סימטריים. אורך הקתדרלה ללא הגלריות הוא 29.5 מטר ורוחבה 29.3 מטר. עם הגלריות מגיע אורך המבנה ל-54.6 מטר ו-41.7 מטר. גובה הקתדרלה עומד על 28.6 מטר. בפנים הקתדרלה פרסקות ומוזאיקות בשטח של 3,000 מ"ר ו-260 מ"ר מהתאמה. חלק מהפסיפסים לא נשמרו וצוירו מחדש במאה ה-19 על ידי הצייר ולרי וורובל. מבין הפרסקות של תלמידי ישו שרדו רק אלה של פאולוס הקדוש ומרקוס המבשר. בקתדרלה ובקרבתה נטמנו כמאה איש, ובהם הנסיך ירוסלב הנבון שנטמן בסרקופג עשוי שיש, וכן ולדימיר מונומך.
הערות שוליים

1 2  Ukraine: UNESCO sites of Kyiv and L’viv are inscribed on the List of World Heritage in Danger
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4276605-9  LNB: 000158168  VIAF: 305092061   WorldCat (עם VIAF): 305092061