stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריה קנטורוביץ
חיים אישיים

קנטורוביץ נשוי לחופית ולהם שישה ילדים. הוא אחיו של יוג'ין קונטורוביץ' - פרופסור למשפט המתמחה במשפט חוקתי ומשפט בינלאומי ושל אלכסנדר קונטורוביץ' - פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת ראטגרס.
הערות שוליים

↑  דף המרצה של אריה קנטורוביץ באתר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
↑  נושא התזה: “Variational Inference and Learning for a Unified Model of Syntax, Semantics and Morphology”
↑  נושא הדוקטורט: “Measure Concentration of Strongly Mixing Processes with Applications”
↑  אוניברסיטת בן גוריון, המחלקה למדעי המחשב - תארים מתקדמים (עמ' 14), באתר bgu.ac.il, ‏2015
↑  "בא מהטבע" - גיליון מספר 4 - מידעון הפקולטה למדעי הטבע של אוניברסיטת בן-גוריון
↑  ברכות לפרופ' אריה קנטורוביץ על זכייתו בפרס Amazon Research לשנת 2019! באתר אוניברסיטת בן-גוריון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007409134705171  ACM DL: 81100546066  dblp: 20/10289  MGP: 175995  ORCID: 0000-0001-8038-8671  ResearcherID: F-2375-2012  VIAF: 17154074460611742231   WorldCat (עם VIAF): 17154074460611742231
אריה קטנגה

| אריה קטנגה |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: לא הוגדר
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי חתול
משפחה:: חתוליים
סוג:: פנתר
מין:: אריה
תת־מין:: אריה קטנגה
שם מדעי
 Panthera leo bleyenberghi ‏לנברג, 1914

אריה בפארק הלאומי אטושה נמיביה
אריה קטנגה (שם מדעי: Panthera leo bleyenberghi; קרוי גם אריה דרום-מערב אפריקני), הוא אחד מתת-המינים של האריה החי במערב-מרכז אפריקה. זהו בין תת-המינים של האריה הגדולים ביותר ותפוצתו בעבר חפפה לאריה טרנסוואל, אריה מסאי ואריה הכף. שמו ניתן לו עקב הדגימה הראשונה שתוארה בשנת 1914 ממחוז קטנגה שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו (זאיר) על ידי הזואולוג השוודי אינר לונברג (Einar Lönnberg). נכון להיום אריה קטנגה מאכלס את האזורים הצחיחים ביותר מכלל תת-המינים, אך עם זאת הוא מצוי גם בסוואנות טרופיות ובאגני ניקוז של נהרות.
מאפיינים פיזיים

לאריה קטנגה פרווה חלקה ודלילה בשערות, בעלת צבע בהיר יחסית של זהוב-חולי עם גוון אפרפר לעיתים. הפרווה תהיה כהה מעט באזור הגב והכתפיים. הגחון, החזה והרגליים הקדמיות בצבע לבן קרמי או צהבהב בהיר-חיוור. הפס הדהוי בגב ובקודקוד נעדר אצלם לעיתים קרובות. כפות הרגליים עשויות להיות בצבע לבן. הפנים בצבע בהיר בדומה לגוף, עם כתם לבן סביב הסנטר והשפתיים; הסנטר מתאפיין בשערות צפופות וארוכות במעט שנראות לעיתים כזקן קצרצר. הלוע והאף בצבע שחור, וסמוך לעין יש חריץ שחרחר המוקף ברצועה לבנה-קרמית מתחתיו. בצידי האף יש זיפים לבנים או זהובים ארוכים, ולעיתים יש גם ריסים לבנים ארוכים מעל העיניים. האוזניים בצבע זהה לגוף עם כתמים שחורים בקצוות. מעל העיניים יש כתמים כהים קטנים דמויי-שריטה.
לזכרי אריה הקטנגה יש רעמה עבה, ארוכה וסבוכה בצבע צהבהב קרמי-זהוב הבהירה יותר מתת-מינים אחרים, והיא מקיפה את העורף, הצוואר, הגרון, החזה, האוזניים והלחיים. בגיל מבוגר החלק האחורי של הרעמה משתנה לצבע שחור פחם - אך שאר הרעמה תישאר בהירה. רעמתו של אריה זה אינה מתפשטת בדרך כלל מעבר לבית השחי.
מבנה הגוף של אריה זה ארוך, רחב ומאסיבי, ויש לו כתפיים שריריות ורחבות וראש קצר ועבה. האוזניים עגלגלות וקצרו, והזנב ארוך ובעל ציצה שעירה כהה בקצהו. הרגליים עבות וקצרות ביחס לגופו, והוא בעל כפות רגליים גדולות עם טפרים גדולים וחדים. אריה קטנגה כאמור הוא בין תת-המינים הגדולים: אורך הראש והגוף - מהחוטם עד לזנב - הוא 3.10-2.5 מטר אצל הזכרים, ובסביבות 2.65-2.3 מטר אצל הנקבות. משקל הזכרים בדרך כלל הוא 140–242 ק"ג, ושל הנקבות 105–170 ק"ג. גובה הכתפיים הממוצע של תת-המין הוא 90 ס"מ עד 1.20 מטר.
האריה בעל אורך הגוף הגדול ביותר שתועד היה זכר מתת-מין זה שניצוד בדרום אנגולה ב-1973; אורך גופו הגיע כמעט ל-3.6 מטר.
תפוצה ואקולוגיה

התפוצה ההיסטורית הוודאית של אריה קטנגה השתרעה על פני צפון בוצוואנה ונמיביה (כולל רצועת קפריבי), מרבית חלקי אנגולה, מערב זימבבואה וזמביה ודרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו; התפוצה בעבר של האריות במרכז הרפובליקה של קונגו, שייכת כנראה לתת-מין זה ולא לאריה סנגלי, בהתחשב בכך שיערות הגשם של קונגו, קמרון וגבון היוו מחסום טבעי בין האוכלוסייה המרכזית של האריה הסנגלי לאוכלוסייה במרכז קונגו. אפשרי שהטווח ההיסטורי כלל את מרבית נמיביה ואולי גם את צפון פרובינציית הכף הצפוני בדרום אפריקה. התפוצה כיום נמצאת בעיקר בדרום מזרח אנגולה, צפון מערב בוצוואנה, צפון נמיביה עם אוכלוסיות קטנות בזמביה וזימבבואה; ככל הנראה האריה נכחד בקונגו הדמוקרטית.
בית הגידול של האריה קטנגה הוא בעיקר סוואנות צחיחות, אזורים מדבריים למחצה או מדבריים לגמרי כמדבר קלהרי וצפון מדבר נמיב. עם זאת, אריה קטנגה מאכלס גם סוואנות גשומות ולחות בקנגו וצפון אנגולה, כמו גם אזורי נהרות וביצות כדוגמת דלתת האוקבנגו בבוצוואנה. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 50–800 מילימטר לשנה.
האריות הם בעלי חיים חברתיים, עם מספר נקבות בעלות קשר חזק החיות יחדיו בלהקה, וזכר שליט אחד או שניים השומרים על הלהקה והטריטוריה מפני אויבים או אריות מתחרים. להקה ממוצעת מורכבת מ-4–8 פרטים, אך נצפו גם להקות עם עד 30 פרטים. הלביאות הן אלו שמנהלות בעיקר את הציד, והן נוהגות להתחלק לשתי קבוצות: אחת שמבריחה את הטרף ואחת שמחכה במארב. הריון נמשך כ-3 חודשים ובסופו נולדים 4–6 גורים. הזכרים ולעיתים גם הנקבות מגורשים כאשר הם מגיעים לבגרות, והם עלולים לשוטט ביחד עד אשר יצטרפו ללהקה אחרת. האריות זקוקים לשתיית מים באופן קבוע, אך הם מסוגלים לשרוד בסביבה צחיחה מאוד על ידי השגת הלחות הנדרשת מטרפם או מצמחים בשרניים כדוגמת מלון טסאמה במדבר קלאהרי.
בין פריטי הטרף הפוטנציאלים של אריה קטנגה ניתן למנות את בעלי החיים הבאים: קובוס המשקפיים, בובאל הכף, גנו כחול, זברה מצויה, זברת הרים, דלגן, קודו גמלוני, אילנד מצוי, קודו מסורטט, פוקו, אנטילופת סוס שחורה, אימפלה, ראם הצבי, חזיר יבלות, אוריבי, דוקרן הסטינבוק, תאו אפריקני, ועוד.
שימור

מצבו של אריה קטנגה לא הוגדר על ידי IUCN, אך סביר להניח שמצבו טוב יחסית לעומת תת-מינים, בהתחשב בכך שמגמת אוכלוסייתו בעלייה בבוצוואנה, נמיביה וזימבבואה בשל צפיפות אנושית נמוכה. אריה קטנגה מצוי במספר אזורים מוגנים; להלן הבולטים שבהם: הפארק הלאומי אטושה, הפארק הלאומי הונגוואה, הפארק הלאומי בואבבואטה, הפארק הלאומי מודומו, שמורת קאוקולנד ושמורת מאנגו.
ישנם בשבי 29 אריות רשומים תחת השם של אריה קטנגה על ידי המערכת הבינלאומית למידע על מיני בעלי חיים. אף על פי שהפרטים שבשבי מקורם באנגולה וזימבבואה, מניתוח גנטי עולה, כי חלק מהם בעלי גנים מעורבים של אריה קונגו או אריה סנגלי.
ראו גם

מידע מפורט יותר על אקולוגיה ואנטומיה ניתן לראות בערך אריה.
אריה קטנגה באזור סבך.
ססיל האריה, אריה קטנגה ובין האריות המפורסמים בעולם
בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  ש"י עגנון 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  סיפור קצר 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1909 
 
בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, אחד מסיפוריו המוקדמים, שפורסם בשנת 1909 בעיתון "הפועל הצעיר". הסיפור לא נכלל בקובץ כל סיפוריו של עגנון, אך פורסם שנית בספר "קובץ עגנון" שבעריכת אמונה ירון, רפאל וייזר, דן לאור וראובן מירקין. קטעים מהסיפור שולבו ברומן "תמול שלשום" ומתוך סיפור זה נולד הסיפור "אגדת הסופר", אשר נכלל בכרך "אלו ואלו".
שם הסיפור נלקח מבארה של מרים שהיא, על פי המסורת, באר מים נסית שלוותה את בני ישראל בנדודיהם במדבר סיני, בזכותה של מרים הנביאה.
לקריאה נוספת

גרשון שקד, אמנות הסיפור של עגנון, ספרית פועלים, 1973, הפרק "במאבק עם שלל הסנטימנטאליות", עמ' 30–42.
יהודית הלוי-צוויק, תקופת גרמניה ביצירתו של ש"י עגנון, דוקטורט, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1968, עמ' 55–56
חיים באר, "עגנון וברנר ו'בארה של מרים'", הארץ, 7 באוגוסט 1992.
חיים באר, "רשימתו הגנוזה של ברנר על 'בארה של מרים' מאת עגנון", בספרו גם אהבתם גם שנאתם - ביאליק, ברנר, עגנון מערכות-יחסים, הוצאת עם עובד, 1994, עמ' 363–365.
דן לאור, "ש"י עגנון", מרכז זלמן שזר, עמ' 29-28.
Arnold Band, Nostalgia and Nightmare: The Fiction of S.J. Agnon, University of California Press, 1968, pp. 63–67
אריה קילמניק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 במרץ 1935 (בן 89) רחובות, פלשתינה (א"י)
 תחום יצירה:  הדפס
 בן או בת זוג:  טלילה קילמניק 
 
אריה (אריק) קילמניק (נולד ב-1 במרץ 1935) הוא אמן ישראלי, מייסד סדנת ההדפס ירושלים.
ביוגרפיה

אריה קילמניק נולד ברחובות בשנת 1935 להורים ילידי האימפריה הרוסית. הוא למד בבית חינוך לילדי עובדים ברחובות ועל מוריו נמנתה נעמי סמילנסקי. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החל ללמוד אמנות ב"בצלאל". שם, למד הדפס אצל אמנים כיעקב אייזנשר, איזידור אשהיים, יעקב שטיינהרט, משה טמיר, יעקב פינס ויוסי שטרן. בין השנים 1963–1970 שהה בניו יורק, ארצות הברית. שם, למד אמנות והתמחה בטכניקות ההדפס. לאחר סיום לימודיו לימד בבית הספר "קופר יוניון והקים שם סדנה להדפס רשת. בשנת 1974 הקים את סדנת ההדפס ירושלים. הסדנה משרתת אמנים ישראלים ובינלאומיים רבים המוזמנים ליצור בטכניקות ההדפס השונות. במסגרת פעילות הסדנה פיתח קילמניק מספר טכניקות הדפסה ייחודיות, כשהידועה מכולן היא "בסיס לבן אלבה טינטה" (או "אלבה טינטה ירושלים").
יצירתו המוקדמת של קילמניק, משנות ה-60 של המאה ה-20, מאופיינת בהשפעת אמנות הפופ האמריקאית. בהדפסיו מאותה עת ועד לשנות ה-80 הופיעו דימויים הקשורים למלחמת וייטנאם לצד דימויים אנטי-מלחמתיים אחרים. בשנת 2015 הציג את תערוכת היחיד "איתקה" הדפסים, ציורים ורישומים של סירות ומסעות ימיים, לצד שפיריות.
השכלה

1961-1958 - בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1964 - מכון פראט, ניו-יורק, ארצות הברית
1967-1964 - בית הספר לאמנות של מוזיאון ברוקלין, ניו-יורק, ארצות הברית.
הוראה

1963-1961 - רישום, בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1970-1968 - אוניברסיטת קופר יוניון לאמנות, ניו-יורק, ארצות הברית
1985-1971 - בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
פרסים

1961 - פרס הרמן שטרוק להדפס, בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים
1997 - פרס מפעל חיים ע”ש מרדכי איש-שלום, בית האמנים, ירושלים
2001 - פרס הקרן לירושלים לכבוד טדי קולק
2016 - פרס מפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית, משרד התרבות והספורט
הערות שוליים

↑  ראו: עפרת, גדעון, 100 שנות אמנות הדפס בישראל, סדנת ההדפס, ירושלים, 2015, עמ' 177
↑  ראו: קריגר, דן, גרפיקה אמנותית, ידיעות אחרונות, תל אביב, 2000, עמ' 161-160
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 276933  NLI: 987007263697805171  LCCN: nr2006029682  ULAN: 500483036  VIAF: 97958436   WorldCat (עם VIAF): 97958436
אסתר עילם

| --- | --- |

 לידה:  12 ביולי 1939 תל אביב פלסטינה תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  1 באוגוסט 2023
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב (1972) 
 תקופת הפעילות:  1972–2023 (כ־51 שנים)
 מפלגה:  מרץ/"רץ"
 
אסתר עילם (1939 – 1 באוגוסט 2023) הייתה דמות מרכזית בפמיניזם הישראלי מראשית דרכו. פעילותה של עילם וכתיבתה בנושאים הקשורים בפמיניזם וצדק חברתי זיכו אותה בפרסים והכרה, ביניהם תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית.
עילם הייתה יוזמת ומקימת התנועה הפמיניסטית בתל אביב (1971), ואחת ממייסדות מרכז הסיוע לנפגעות תקיפה מינית, וכן ממקימות ארגון הפמיניזם המזרחי, אחותי - למען נשים בישראל. הייתה פעילה במגוון תחומים בפמיניזם הישראלי, כולל בתחומי הפוליטיקה, התרבות, והחינוך. הייתה היוזמת של אירועים ראשוניים בישראל נגד אלימות מינית ומגדרית, ופעילה למען שלום.
ביוגרפיה

עילם נולדה כאסתר ספורטה בשנת 1939, בתל אביב, למרים (לבית דה-מאיו), ולאון שעלו מסלוניקי. ולה בנוסף שתי אחיות ואח.
בשנת 1964, היא נישאה לזוהר עילם: פסיכולוג, סופר, ומארגן קהילתי, אותו הכירה במהלך התואר הראשון שלה. היא סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב ב-1972.
עילם למדה לתואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב. כשהשלימה את עבודת התזה שלה בנושא סטראוטיפים מיניים. במהלך לימודיה היא עבדה כעוזרת מחקר של דפנה יזרעאלי, בנושא "נשים מנהיגות בתקופת היישוב". היא גם עבדה כחוקרת בפרויקט האקדמי "עיירות פיתוח בפריפריה הישראלית" (1978)[דרושה הבהרה]. בשנת 2002 סיימה תואר שני בפילוסופיה, בו בחנה עילם את האפשרות "ליצור מדע פמיניסטי: פילוסופיה פמיניסטית של מדע לנוכח בקורות על ההבחנה 'פרטי-ציבורי'".
לדבריה של עילם, היא הייתה כבר אם לשני ילדים כשהבינה, בשנת 1970, עד כמה כל צעד ושעל בחייה מושפעים מהיותה אישה בחברה פטריארכלית. מכך, החליטה לפעול לשינוי היחס המגדרי בחברה ובמוסדותיה, והיא מקדמת מטרה זו הן כפעילת שטח ובמסגרת ארגונים ותנועות שונות, והן באקדמיה.
עילם נפטרה ב-1 באוגוסט 2023 נקברה בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא..
פוליטיקה

בשנים 2008–2014 הייתה עילם חברה בסיעה המורחבת של "עיר לכולנו".
בספטמבר 2018 הצטרפה עילם לרשימתו של אסף הראל - "אנחנו העיר", לבחירות לעיריית תל אביב.
מחקר וכתיבה

במהלך שנות פעילותיה, במסגרת ומחוץ ללימודי התואר שלה, עסקה עילם במחקר ובכתיבה פמיניסטית. בין הנושאים שכתבה עליהם עילם הם פוליטיקה, שיטות מחקר, ניתוח טקסטים מכל דיסציפלינה מעמדה פמיניסטית, אלימות מינית, תרבות, ועוד. עילם ביקרה את השיח הפמיניסטי ההגמוני, אשר יובא בעיקרו מארצות הברית בתור אימפריאליזם תרבותי, וטענה שהוא מנציח את הריבוד המעמדי בין נשים. עקרון פמיניסטי חשוב של עילם, וכך בפמיניזם המזרחי, הוא ההכרה בכך שלא רק הפטריארכיה ממצבת בחברה ובמוסדותיה גברים כבעלי הכוח היחסי, אלא שגם בין נשים יש הבדלים ביחסי הכוח ונגישות למשאבים בשל מוצאן, מעמדן וגורמים מצטלבים נוספים.
במשך זמנה באקדמיה, פעלה עילם רבות להכנסת הפמיניזם אל בין כותלי המוסדות, ועריכת הכרות לסטודנטיות ולמרצות כאחד עם התחום. עם זאת, היא בין המבקרות של האקדמזציה של השיח, אשר לפי הניתוח שלה מנכס את הפמיניזם מהשטח, ותורם להשתקת הנשים שהן מלכתחילה חברות בקבוצות מודרות לשוליים, ואשר קולן פחות נשמע.
מחקר וכתיבה > פרסומים > ספרים

נאנסות, אונס והרשויות בישראל, הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל, 1994
מחקר וכתיבה > פרסומים > פרקים בספרים

"פורנוגרפיזציה של השואה: תופעה ולקחיה" בספר בשר ודמים: זנות, סחר בנשים ופורנוגרפיה בישראל, בעריכת אראלה שדמי ואסתר הרצוג, הוצאת פרדס 2014
"רצפה בת איה: הרהורים על גיבורה - אישה" בספר א-מיתיות: צדק חברתי, מגדר ומדרש, בעריכת הנרייט דהאן כלב, דפנה חורב-בצלאל, אלי ברקת, אביגדור שינן, הוצאת משכל - ספרי ידיעות אחרונות וחמד 2011
"שימוש הגמוני בשפה בקרב נשים והשלכותיו הפוליטיות" בספר לאחותי, פוליטיקה פמיניסטית מזרחית, בעריכת שלומית ליר, הוצאת בבל 2007
"אספרנצה" בספר עזות מצח - פמיניזם מזרחי, אוסף סיפורים קצרים בעריכת ורדית דמרי מדר, הוצאת צ"ח - תא סטודנטיות/ים לצדק חברתי 2002
"" בספר עבריינות ועבודה סוציאלית: ידע והתערבות, בעריכת י. ווזנר, י. גולן, מ. חובב, הוצאת רמות 1994
"Rape and Rape Survivors in Israel", translated by Sharon Ne'eman, In: Eds: Bara Swirksi and Marilyn P. Safir Calling the Equality Bluff: Women in Israel New York: Pergamon Press, pp. 312–318
"Preliminary Report on Israel". In: Gail Pheterson (editor), Margo St. James (Foreword) A Vindication of the Rights of Whores Seatle, Washington, The Seal Press, 1989, pp. 277–280
מחקר וכתיבה > פרסומים > דו"חות ומאמרים

"פורנוגרפיה ודיכוי מרובה של נשים" בתוך: לאחותי גזענות סקסיזם והדרה מרובה של נשים בראי האמנות החזותית בישראל, 2018. עורכת: שולה קשת, עמ' 105–110. (גם בתרגום לערבית ולאנגלית)
"בשירות הממסד", נגה, גיליון 30, 1996, עמ' 16–19
"סטראוטיפים מיניים בספרי הלימוד בבית הספר היסודי", עם מיכל בלר, פרק בדו"ח הסופי לוועדת הממשלה למעמד האישה בישראל, 1978
פרסים והכרה

1995: פרס מטעם שדולת הנשים בישראל על פעילות פמיניסטית
2000: פרס האזרח המצטיין מטעם עיתון "העיר"
2001: פרס מטעם "דור שלום" עבור פעילות התנדבותית במרכז הסיוע בת"א
2002: דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים
2004: פרס זוסמן-ג'וינט - הפרס השנתי מטעם הג'וינט ומשפחת זוסמן על פעילות התנדבותית במרכז הסיוע בת"א
2006: הוצבה כמועמדת לנשיאות המדינה, כחלק מקמפיין לבחירת אישה כנשיאת ישראל
2010: יקירת העיר תל אביב, בשל מפעל חייה הפמיניסטי
2011: פרס כבוד על תרומה לתרבות המזרחית מטעם קואליציית "לבי במזרח"
2014: פרס רפפורט לאישה מחוללת שינוי בחברה הישראלית
2018: אחת משבע נשים שנקרא על שמה חדר במזא"ה 9 - בית הצעירים בתל אביב
2023 - כלת אות המאבק באלימות מינית לשנת 2023 מטעם איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית.
הערות שוליים

↑  "פמיניסטית באקדמיה בשנות השבעים", אסתר עילם, מגדר - כתב עת למגדר ופמיניזם, גיליון 1, דצמבר 2012, עמ' 118
↑  הודעה על פטירתה של ד״ר אסתר עילם, באתר איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית, ברשת החברתית פייסבוק, ‏1 באוגוסט 2023
↑  Dr. Seema Ahuja, Changing Status of Jewish Women in Israel, 1948-2000, Himalaya Publishing House, 2016
↑  ד"ר (כבוד) אסתר עילם – מייצגת המאבק הפמיניסטי בישראל מאז ראשית שנות ה-70, שולה קשת, פרלמנט נשים, 16 באפריל 2017
↑  מבט אישי על ארבעים שנה של מרכז הסיוע, אסתר עילם, איגוד ומרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית, 2018
↑  עושות סדר - נשים בארגוני שלום, הטלוויזיה החברתית, 3 במרץ 2015
↑  תמר - הנשמה מתחת לבגדים (ע"ר), באתר משרד המשפטים
↑  Nomi Levenkron, THE LEGALIZATION OF PROSTITUTION: MYTH AND REALITY, Hotline for Migrant Workers
↑  פרוטוקול מס' 442 מישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט, הכנסת העשרים, באתר Nevo Law, ‏4 ביולי 2017
↑  מיה איידן, 500 משתתפות בצעדת נשים נגד גירוש מבקשי המקלט, באתר TV.10, ‏9 במרץ 2018
↑  בת"א-יפו הוקמה הרשימה היהודית-ערבית 'אנחנו העיר' בשותפות עם חד"ש, חד"ש, 29 בספטמבר 2018
↑  העידן שמעבר ל'שיטת הרבעים' – השלב הבא בהתמודדות של פמיניסטיות בישראל עם אי השוויון בין נשים, אסתר עילם, הקשת הדמוקרטית המזרחית, אוקטובר 2003
↑  פרסי לאונור ולארי זוסמן-ג'וינט למצוינות בתחום השירותים החברתיים בישראל, ג'וינט ישראל, 2005
↑  יקירי תל אביב-יפו, באתר עיריית תל אביב-יפו, ‏2010
↑  עמוד הפייסבוק של איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית, 29 בינואר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007453467305171  VIAF: 233148874638149622212   WorldCat (עם VIAF): 233148874638149622212
אקספוננט של חבורה

בתורת החבורות, האקספוננט של חבורה אבלית  A, הוא המספר החיובי  e הקטן ביותר המקיים  x^{e}=1 לכל  x\in A (אם קיים כזה, ואינסוף אחרת). לחבורה מפותלת נוצרת סופית יש אקספוננט סופי.
משפטים רלוונטיים

האקספוננט שווה לכפולה המשותפת המינימלית של כל סדרי אברי  A.
לפי משפט קושי הראשוניים המחלקים את סדר החבורה הם אותם ראשוניים המחלקים את האקספוננט שלה.
בכל חבורה אבלית יש איבר מסדר השווה לאקספוננט שלה (בתנאי שהאקספוננט סופי, או שהחבורה נוצרת סופית).
ארווין לוץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בינואר 1908 בולצנו, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  22 בנובמבר 1972 (בגיל 64) 
 מדינה:  אוסטריה 
 מקצוע:  שוטר 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (6 במאי 1980) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ארווין לוץ
 
ארווין לוץ (בגרמנית: Erwin Lutz ‏ 5 בינואר 1908 - 22 בנובמבר 1972) הוא חסיד אומות העולם אוסטרי .
בשנת 1944 עבד השוטר ארווין לוץ כשף בכלא באינסברוק. יחד עם מפקח המשטרה רודי מוזר החליט להציל חמש נערות פולניות יהודיות מגירוש למחנה ריכוז. הוא שכנע את הבוסים שלו בהנהלת הכלא להסיר את המסמכים של הבנות מהתיקים ולתת להן עבודה במטבח הכלא שלו. יחד עם וולפגנג נוישמידט דאג לוץ למחסורן.
מפקח המשטרה קרל דיקבאואר העלים את מסמכי הזהות של הבנות ולכן הן לא נכללו ברשימות הגירוש לאושוויץ, נשארו בכלא והועסקו במטבח. כשהגיעה פקודת הגירוש, סייע מוסר גם להעלמת ניירות הבנות, מה שהציל אותן מהטרנספורט.
ב־18. בינואר 1945 התקבלה ההוראה להעביר את כל אסירי הכלא למחנה הריכוז ברגן-בלזן, ודיקבאואר התבקש לעזור לבנות לברוח. דיקבאואר לא היסס. החוקר הפלילי רודי מוסר גם הציע את עזרתו להצלת הבנות. לוריין ג'וסטמן-ויסניצקי ומרים פוקס הצליחו להימלט מהכלא במהלך הלילה בעזרת אנטון דייץ ודיקבאואר. לוץ הציע להם את דירתו כמקום המסתור הראשון שלהן.
לפני שנמלטו הנשים היהודיות, פנה החוקר הפלילי רודי מוסר למריה שטוקר בבקשה לקחת את שתי הנערות לדירתה ולהסתיר אותן. מריה הייתה מודעת לסכנה הטמונה בלהסתיר שני פליטים יהודים בדירתה. עם זאת, היא הסכימה מיד.
שלוש הבנות היהודיות האחרות שהיו בכלא אינסברוק ניצלו באופן דומה.
אלפא רומיאו באט

| --- | --- |

אלפא רומיאו באט 5
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  אלפא רומיאו
 שנות ייצור:  סדרה 5 (1953)  סדרה 7 (1954)  סדרה 9 (1955)  סדרה 11 (2008)
 הרכבה:  איטליה איטליה
 משקל:  1,100 ק"ג (סדרה 5)
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור, 1,975 סמ"ק המפתח 100 כ"ס (סדרה 5)  4 צילינדרים, בטור, 1,975 סמ"ק המפתח 115 כ"ס ב-5,500 סל"ד, יחס דחיסה 8.0:1, (סדרה 7, סדרה 9)
 הילוכים:  תמסורת ידנית  - 5 מהירויות
 מהירות מרבית:  200 קמ"ש (סדרה 5), 180 קמ"ש (סדרה 7, סדרה 9)
 מעצב:  Franco Scaglione (סדרות 5, 7, 9)
אלפא רומיאו באט (באיטלקית: Alfa Romeo BAT) היא סדרת מכוניות קונספט, 2 מושבים, (בתצורת ספורט -קופה) אשר יוצרו על ידי חברת אלפא רומיאו האיטלקית בשנת 1953, (סדרה 5), בשנת 1954, (סדרה 7), בשנת 1955, (סדרה 9) ובשנת 2008 (סדרה 11).
דגמי סדרות "אלפא רומיאו באט" 5, 7, 9, ו-11 יוצרו בשותפות עם יצרן מכוניות הפאר האיטלקי "ברטונה" (באיטלקית "Gruppo Bertone").
פירוש המושג "BAT" הוא "Berlinetta Aerodinamica Tecnica" (טכניקת אווירודינמיקה ברלינאית).
סדרות אלפא רומיאו באט

סדרה 5 (1953), חלונות הצד היו בנויים בזווית של 45 מעלות כלפי גוף הרכב, מקדם הגרר של הדגם - 0.23
סדרה 7 (1954), מקדם הגרר של הדגם -  0.19
סדרה 9 (1955), מקדם הגרר של הדגם - 0.19
סדרה 11 (2008), מבוסס על דגם "Alfa Romeo 8C Competizione", עשוי מ- סיבי פחם
תמונות > סדרה 5

אלפא רומיאו באט, סדרה 5
אלפא רומיאו באט, סדרה 5
אלפא רומיאו באט, סדרה 5
תמונות > סדרה 7

אלפא רומיאו באט, סדרה 7
אלפא רומיאו באט, סדרה 7
תמונות > סדרה 9

אלפא רומיאו באט, סדרה 9
אלפא רומיאו באט, סדרה 9
אלפא רומיאו באט, סדרה 9
תמונות > סדרה 11

אלפא רומיאו באט סדרה 11 (שנת 2008)
אלפא רומיאו באט סדרה 11 (שנת 2008)
אלפא רומיאו באט סדרה 11 (שנת 2008)
אלפא רומיאו באט סדרה 11 (שנת 2008)
אלפא רומיאו באט סדרה 11 (שנת 2008) - מבט לחלון הצד
ראו גם

אלפא רומיאו 1000 אבארט ברטונה קופה
הערות שוליים

↑  אלפא רומיאו באט קונספט
↑  אלפא רומיאו באט, סדרה 11, ברטונה
↑  אלפא רומיאו באט 5, 7, 9, ברטונה
↑  אלפא רומיאו סדרה 7
↑  אלפא רומיאו סדרה 9
↑  אלפא רומיאו ברטונה 11
בובי דריסקול

| --- | --- |
בובי דריסקול (1950)
בובי דריסקול (1950)
 לידה:  3 במרץ 1937 סידר רפידס, איווה, ארצות הברית
 פטירה:  30 במרץ 1968 (בגיל 31) איסט וילג', ניו יורק, ארצות הברית
 מקום קבורה:  City Cemetery 
 שם לידה:  Robert Cletus Driscoll 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1943–1965 (כ־22 שנים)
 מקום לימודים:  בית הספר התיכון יוניברסיטי  בית הספר המקצועי של הוליווד 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לנוער (1950)  פרס אוסקר לשם כבוד  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
בובי דריסקול (באנגלית: Bobby Driscoll‏; 3 במרץ 1937 – 30 במרץ 1968) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, שהתפרסם כילד פלא בשנות ה-40. הקריירה שלו נסקה במהירות כשהיה ילד והתרסקה כשהתבגר, עד למותו כאלמוני בגיל 31.
קורות חיים

בובי נולד בעיר סידר רפידס באיווה ובגיל ארבע עבר עם משפחתו ללוס אנג'לס. שם עבר מבחן בד וקיבל תפקיד ראשון בקולנוע בסרט "המלאך האבוד" (1943). ב-1946 שיחק בסרט "So Goes My Love".
וולט דיסני החתים אותו על חוזה וב-1946 שיחק דריסקול בסרט "שירת הדרום", ששילב משחק ואנימציה, והקריירה שלו נסקה. באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסרט "כה יקר ללבי" עליו היה מועמד לפרס אוסקר לנוער שלא חולק באותה שנה.
הוא הושאל לחברת RKO להשתתף בסרט האפל "החלון" בתפקיד טומי, נער בעל דמיון מפותח שצופה ברצח ואף אחד לא מאמין לו. הסרט נחל הצלחה גדולה ודריסקול זכה בפרס אוסקר לנוער על "כה יקר ללבי" ו"החלון". פרס זה חולק בשנים 1934–1960 וזכו בו שנים עשר שחקנים. את הפרס העניק לו דונלד או'קונור.
ב-1950 גילם את ג'ים הוקינס בסרט "אי המטמון" של אולפני דיסני והקריירה שלו הגיעה לשיא בתפקיד ראשי זה.
תפקידו האחרון באולפני דיסני היה דיבוב של פיטר פן בסרט האנימציה "פיטר פן" ב-1953.
לאחר מכן פוטר והקריירה שלו החלה לדעוך. הוא הופיע בסרטים זניחים ובתוכניות רדיו טלוויזיה. הוא החל להשתמש בסמים והשתתף במספר מקרי שוד, עליהם נשא עונש מאסר של ששה חודשים.
ב-1956 נישא למרילין ג'ין ראש ונולדו להם שתי בנות ובן. הם התגרשו ב-1960.
ב-1965 עבר לניו יורק והיה חבר בסדנת "בית החרושת" של אנדי וורהול. מצבו הכללי הידרדר בשל הסמים.
מותו

ב-30 במרץ 1968 נמצא דריסקול מת בבניין נטוש באיסט וילג'. נתיחה לאחר המוות הראה שמת מאי ספיקת לב שנגרם כתוצאה מטרשת עורקים בשל השימוש בסמים. הוא לא זוהה ונקבר בבית קברות לאלמונים ב-Hart Island ליד הברונקס. איש לא התעניין לאן נעלם.
רק לאחר 19 חודשים החלה אימו לחקור היכן הוא נמצא כי רצתה שייפגש עם אביו הגוסס. בעזרת טביעות אצבעות שהיו בידי המשטרה מתקופת מאסרו ומגופתו, זוהה האלמוני כבובי דריסקול והונחה מצבה על קברו.
לבובי דריסקול יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
אמיל שופאני

| --- | --- |

 לידה:  24 במאי 1947 נצרת, ישראל 
 פטירה:  18 בפברואר 2024 (בגיל 76) נצרת, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 פרסים והוקרה:  פרס האגודה לידידות יהודית-נוצרית בצרפת (2014)  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים (2004)  פרס אונסק"ו לחינוך לשלום (2003)  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הקתולית של לוון (2004) 
 
האב אמיל שופאני (בערבית: أميل شوفاني; 24 במאי 1947 – 18 בפברואר 2024) היה איש ציבור, מחנך, פעיל שלום ואיש דת ערבי-נוצרי בדרגת ארכימנדריט בכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית שפעל למען סובלנות, דו-קיום ושיח יהודי-נוצרי-מוסלמי. עסק בהנחלת מורשת השואה לערביי ישראל כאמצעי להבנה ופיוס בין העמים, ובמסגרת זו הוביל מסע משותף של ערבים ויהודים למחנות ההשמדה בפולין.
ביוגרפיה

אמיל שופאני נולד בנצרת בשנת 1947. עם סיום לימודיו התיכוניים בסמינר סנט ג'וזף בנצרת, עשה שנים אחדות כפרח כמורה בפריז, שם למד פילוסופיה ותאולוגיה. בפריז גיבש את ההכרה כי הכנסייה הקתולית היא אוניברסלית ותפקידה לגשר בין מערב למזרח, ובין מסורת למודרניות. שם גם התוודע לראשונה לנושא השואה ומקומה המרכזי בחיי העם היהודי, והחל לעסוק בדיאלוג נוצרי-יהודי.
בשנת 1971 חזר שופאני לישראל ושימש ככומר בכפרי הגליל. ב-1976 מונה למנהל קולג' סנט ג'וזף בנצרת, השייך לכנסייה היוונית-קתולית. בית הספר, הידוע גם כתיכון אל מוטראן, מחנך בני נוער ערבים בערכים של סובלנות ודו-קיום. בשנת 1988 השיק את תוכנית "חינוך לשלום, דמוקרטיה ודו-קיום", במסגרתה ארגן חילופי משלחות בין תלמידי בית ספרו לבין תלמידים יהודים מבית ספר התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
אירועי אוקטובר 2000 חיזקו בלב האב שופאני את התחושה כי ביסוד העוינות בין יהודים לערבים בישראל עומדת בורות הדדית של שני הצדדים באשר להיסטוריה של הסבל ושל המצוקה בצד השני. לשיטתו, האמצעי להפחתת העוינות וקרוב הלבבות טמון בהתוודעות הדדית של שני הצדדים אל מוקדי הכאב של כל אחד מהם.