stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איגנצי קרשיצקי

| --- | --- |

דיוקן מאת פר קראפט האב (אנ'), בערך 1768
 לידה:  3 בפברואר 1735 דובצק, האיחוד הפולני-ליטאי 
 פטירה:  14 במרץ 1801 (בגיל 66) ברלין, ממלכת פרוסיה, האימפריה הרומית הקדושה 
 מדינה:  האיחוד הפולני-ליטאי 
 מקום קבורה:  קתדרלת גנייזנו 
 מקום לימודים:  Lviv Jesuit College 
 שפות היצירה:  פולנית, צרפתית 
 יצירות בולטות:  הרפתקאותיו של מיקולאי דושוויאדצ'ינסקי, O Sacred Love of the Beloved Country, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  עיטור מסדר העיט הלבן (1774)  מסדר סטניסלב הקדוש (1767)  מסדר העיט האדום (1798)  מסדר העיט השחור (1798) 
 חתימה:   
 
אִיגְנַצִי קְרַשִׁיצְקִי (בפולנית: Ignacy Błażej Franciszek Krasicki‏; 3 בפברואר 1735 – 14 במרץ 1801) משנת 1766 נסיך-בישוף של ורמיה (בגרמנית, ארמלנד) ומשנת 1795 הארכיבישוף של גנייזנו (לפיכך, הפרימוס של פולין, כלומר ראש הכנסייה הקתולית הפולנית), היה משורר עידן הנאורות המוביל של פולין (כונה "נסיך המשוררים"), מבקר הכמורה, לה פונטן הפולני, מחבר הרומן הפולני הראשון, מחזאי, עיתונאי, אנציקלופדיסט ומתרגם מצרפתית ומיוונית.
יצירותיו הספרותיות הבולטות ביותר היו "אגדות ומשלים" (1779), "סאטירות" (1779), ומכתבים פיוטיים ומזמורים דתיים, שבהם הגיעה אמנות השפה הפואטית שלו לפסגה.
יצירות

איגנצי קרשיצקי היה הנציג הספרותי המוביל של הנאורות הפולנית (אנ') - סופר פרוזה ומשורר מוערך מאוד על ידי בני דורו, שהעריצו את יצירותיו בשל שנינותן, דמיונן וסגנונן הקולח.
כתביו הספרותיים של קרשיצקי פארו את שלטונו של מלך פולין סטניסלב אוגוסט פוניאטובסקי, אף שהם לא דגלו ישירות בתוכנית הפוליטית של המלך.
קרשיצקי, הנציג המוביל של הקלאסיציזם הפולני, הופיע לראשונה כמשורר עם המזמור, "Święta miłości kochanej ojczyzny" ("הו אהבת הארץ האהובה"), שפורסם ב-1774. הוא היה אז קרוב לארבעים. לפיכך הייתה זו הופעת בכורה מאוחרת שהביאה את ההצלחה יוצאת הדופן של מזמור זה, שאותו ישלב קרשיצקי כחלק מהשיר התשיעי בפואמה מסוגת האפוס ההיתולי (אנ'), "Myszeida" ("עכבריה", 1775). ב"הו אהבת הארץ האהובה" גיבש קרשיצקי רעיון אוניברסלי של פטריוטיות, המתבטא בסגנון גבוה ובטון מרומם. המזמור ישמש מאוחר יותר, במשך שנים רבות, כהמנון לאומי ויתורגם לשפות רבות, כולל שלושה תרגומים לצרפתית.
הנסיך הבישוף מוורמיה העניק צורה פולנית מצוינת לכל הסוגות של הקלאסיציזם האירופי. הוא גם סלל נתיבים לסוגות חדשות. הבולט בהן היה הרומן הפולני המודרני הראשון, "Mikołaja Doświadczyńskiego przypadki" (הרפתקאותיו של מיקולאי דושוויאדצ'ינסקי (אנ'), 1776), סינתזה של כל הזנים של רומן ההשכלה: החברתי-סאטירי, ההרפתקני (בסגנון רובינזון קרוזו), אוטופי ודידקטי.
המסורת מספרת שפואמת האפוס ההיתולי של קרשיצקי, "Monachomachia" (מלחמת הנזירים, 1778), נוצרה בהשראת שיחה עם פרידריך השני בארמון סנסוסי, שם שהה קרשיצקי בדירה ששימשה בעבר את וולטר. פרסום הפואמה עורר בזמנו שערורייה ציבורית.
האנדרטה הספרותית המתמשכת ביותר של הנאורות הפולנית היא המשלים של קרשיצקי "Bajki i Przypowieści" (אגדות ומשלים (אנ'), 1779) ו-"Bajki nowe" ("אגדות חדשות", שפורסמו לאחר מותו ב-1802). המשורר גם רשם את תצפיותיו הנוקבות על העולם ועל הטבע האנושי (אנ') ב-"Satyry" (סאטירות, 1779)
.
יצירות אחרות מאת קרשיצקי כוללות את הרומנים, "Pan Podstoli" (פאן פודסטולי, שפורסם בשלושה חלקים, 1778, 1784 ואחרי מותו ב-1803), אשר יסייעו להוות השראה ליצירות של אדם מיצקביץ', ו-"Historia" (היסטוריה, 1779); האפוס, "Wojna chocimska" (מלחמת צ'וצ'ים, 1780, על מלחמת חוטין); ועוד רבים אחרים, באומנות ההטפה (אנ'), בתאולוגיה ובהרלדיקה.
בשנים 1781–83 פרסם קרשיצקי אנציקלופדיה בת שני כרכים, "Zbiór potrzebniejszych wiadomości" (אוסף של מידע חיוני), האנציקלופדיה הכללית השנייה בשפה הפולנית אחרי "Nowe Ateny" (אתונה החדשה, 1745–46) של בנדיקט חמיילובסקי (אנ').
קרשיצקי כתב את"Listy o ogrodach" (מכתבים על גנים) ומאמרים במוניטור (אנ') שהיה שותף להקמתו, ובעיתון שלו "Co Tydzień" (כל שבוע).
קרשיצקי תרגם לפולנית, את פלוטרכוס, אוסיאן, קטעים מהקומדיה האלוהית של דנטה אליגיירי, ויצירות מאת אנאקראון, ניקולא בואלו, הסיודוס ותאוקריטוס. הוא כתב מ-1772 חיבור "על התרגום של ספרים" ("O przekładaniu ksiąg") ואחר, שפורסם לאחר מותו ב-1803, "על תרגום ספרים" ("O tłumaczeniu ksiąg").
תהילה

יצירותיו העיקריות של קרשיצקי זכו לתהילה אירופאית ותורגמו ללטינית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, רוסית, צ'כית, קרואטית, סלובנית והונגרית. העניין הרחב ביצירותיו נמשך לאורך המאה ה-19.
קרשיצקי היה הנושא של יצירות של משוררי תקופת הנאורות הפולנית – סטניסלב טרמבצקי (אנ'), פרנצישק זבלוצקי (אנ'), וויצ'ך מייר (Wojciech Mier) - ובמאה ה-20, מאת קונסטנטי אילדפונס גלצ'ינסקי (אנ'). הוא היה גיבור יצירות הפרוזה של וינצ'נטי פול (אנ'), אדולף נובצ'ינסקי (Adolf Nowaczyński) והנריק סנקביץ'.
הגות ספרותית

חוקרים ראו את האגדות והסאטירות של קרשיצקי כמתאימים לתרבות שלשמה הם נכתבו, וכטעונים פוליטית. המאפיינים לא התבססו על שחזורים של פרטים מתוך התבוננות ישירה, אלא היו מבנים בדיוניים ששיקפו את הערכים הממשיים של החברה. קרשיצקי קבע שהפולנים, והאנושות בכלל, נשלטו על ידי חמדנות, איוולת ומידות רעות.
קהל יעד

עדות לכך מצויה בהקדמה, "לילדים", של "אגדות ומשלים" המיועדת לא לילדים אלא לכפריים, לקהילות ולציבור. האגדות נועדו להפנות את תשומת הלב לשאלות מרכזיות של היום, ולקדם רפורמות חברתיות. אף על פי שהאגדות החדשות, ההמשך לאגדות והמשלים, פורסמו לאחר מותו ב-1803, האגדות והמשלים הידועים יותר מצאו קהל בין 1735 למותו של קרשיצקי ב-1801, רובם פורסמו לאחר החלוקה הראשונה של פולין, ב-1772. האגדות בדרך כלל מציגות את משמעותן בשורה האחרונה, דרך הסמליות של האגדה ולא דרך הצגה מורכבת של אידאולוגיה, ובכך מעבירות בקלות אפילו לאנאלפביתים את האידיאל המוסרי ואידיאל הנאורות שמאחוריה.
תרומות לעידן הנאורות

קטז'ינה זכנטר (Katarzyna Zechenter) טוענת ברבעון The Polish Review (אנ') שהיסטוריונים מערביים התעלמו בדרך כלל מיצירותיו של קרשיצקי, וכי המוציא לאור של "אגדות פולניות" התעלם מחשיבותו של "ההקשר הפוליטי והחברתי התורם למקור [האגדה]". עם זאת, קל לראות את השפעתו של קרשיצקי על בני דורו ועל תחילת המאה ה-19, כמו במקרה של גבריאלה פוזינינה (פו'), נסיכה, משוררת וכותבת יומן פולנייה. ב-1846 היא הקימה עיתון לאינטליגנציה של וילנה וורשה, וקידמה את ביסוסם של אגדות קרשיצקי בחיים הפוליטיים המדוכאים של פולין. ביומן השנים 1815–1843 מתמקדת פוזינינה באגדה, "ציפורים בכלוב", כפרשנות על חלוקות פולין.
לקריאה נוספת

Edward Balcerzan, ed., Pisarze polscy o sztuce przekładu, 1440–1974: Antologia (Polish Writers on the Art of Translation, 1440–1974: an Anthology), Poznań, Wydawnictwo Poznańskie, 1977.
Jan Zygmunt Jakubowski, ed., Literatura polska od śreniowiecza do pozytywizmu (Polish Literature from the Middle Ages to Positivism), Warsaw, Państwowe Wydawnictwo Naukowe, 1979, ISBN 83-01-00201-8, pp. 245–54.
Encyklopedia Polski (Encyclopedia of Poland), Kraków, Wydawnictwo Ryszard Kluszczyński, 1996, ISBN 83-86328-60-6.
Julian Krzyżanowski, Historia literatury polskiej: Alegoryzm preromantyzm (A History of Polish Literature: Allegorism Preromanticism), Warsaw, Państwowy Instytut Wydawniczy, 1974, pp. 435–54.
Zbigniew Landowski, Krystyna Woś, Słownik cytatów łacińskich: wyrażenia, sentencje, przysłowia (A Dictionary of Latin Citations: Expressions, Maxims, Proverbs), Kraków, Wydawnictwo Literackie, 2002, ISBN 83-08-02866-7.
Czesław Miłosz, The History of Polish Literature, 2nd ed., Berkeley, University of California Press, 1983, ISBN 0-520-04477-0, pp. 176–81.
הערות שוליים

↑  Czesław Miłosz, The History of Polish Literature
↑  Kapolka, Gerard T. (1 בינואר 1987). "Krasicki's Fables". The Polish Review. 32 (3): 271–279. JSTOR 25778281. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Zechenter, Katarzyna (1 בינואר 1999). "Review of Polish Fables. Bilingual Edition". The Polish Review. 44 (2): 239–241. JSTOR 25779127. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264179605171  PLWABN: 9810613495005606  BIBSYS: 90760844  BNE: XX1006935  BnF: cb12096761w (data)  CiNii: DA09791426  GND: 119193310  ICCU: MILV111269  ISNI: 0000 0001 0911 9858  LCCN: n50074060  LNB: 000227600  NKC: jn20020423008  NLA: 35040762  NSK: 000048708  NTA: 070236895  RERO: 02-A003472460  RSL: 000134213  SUDOC: 029315328  Trove: 809268  VcBA: 495/115763  VIAF: 68957463   WorldCat (עם VIAF): 68957463 
הטירה של הבישופים של ורמיה (אנ') בלידזברק ורמינסקי (אנ')
ארמון הקיץ של הבישופים של ורמיה (אנ') בסמולאיני (אנ')
איגנצי קרשיצקי
"אוסף מידע חיוני" (כרך א', 1781), האנציקלופדיה הכללית השנייה של פולין בשפה הפולנית
תגובה כימית

כמה מהתגובות הכימיות הבסיסיות ביותר (מלמעלה למטה): סינתזה, דקומפוזיציה, התמרה, מטתזה.
תגובה כימית (או ריאקציה כימית) היא תהליך שבו משתנה מבנה המולקולות המרכיבות את החומר. תרכובות המוצָא נקראות מגיבים, ואלה הנוצרות בסופה של התגובה קרויות תוצרים. מספר האטומים, מספר סוגי היסודות ומספר האלקטרונים אינו משתנה במהלך התגובה, וזאת בהתאם לחוק שימור המסה. בדרך כלל משתתף בתגובה יותר ממגיב אחד ולעיתים קיימים גם חומרי ביניים.
שינוי במבנה המרחבי בלבד, כמו בהרתחת מים לאדים, איננו תגובה כימית מאחר שלא חל שינוי בקשרים הכימיים בתוך המולקולות אלא בקשרים שבין המולקולות בלבד. בתגובה כימית מולקולות עשויות להתרכב וליצור תרכובת של מולקולות גדולות יותר, להתפרק וליצור מולקולות קטנות יותר או ליצור סידור מחדש של האטומים בתוך המולקולה. תגובה כימית כרוכה, בדרך כלל, ביצירה או בשבירה (או בשניהם יחד) של קשרים כימיים, ובצריכה או בפליטה של אנרגיה.
את מערך החומרים והמרחב בתגובות כימיות מחלקים לשני דברים עיקריים:
מערכת – החומרים אותם אנו בוחנים: המגיבים, חומרי הביניים (אם יש) והתוצרים.
סביבה – כל הדברים שאינם המערכת, אליה יכולה להיפלט אנרגיה וממנה יכולה גם להיקלט.
לרישום הפעילות המתרחשת בעת תגובה כימית משמש הכתיב הכימי.
תרמודינמיקה

האטומים בתגובות הכימיות אינם משנים את מקומם ואת קשריהם באופן שרירותי, אלא לפי חוקים פיזיקליים נוקשים. ה"שאיפה" היא תמיד ליצירת קשרים כימיים יציבים, בעלי אנרגיה נמוכה (האוצרים בתוכם פחות אנרגיה).
תגובה כימית יכולה להיות תגובה פולטת אנרגיה (Exergonic reaction) (בדרך-כלל בצורת חום, אז היא מכונה תגובה אקסותרמית, ולעיתים גם בצורת אור, אז מתרחשת זהירה), כלומר: אנרגיית התוצרים קטנה מזו של המגיבים; או תגובה צורכת אנרגיה (Endergonic reaction) – בה נצרכת אנרגיה מהסביבה בדומה לתגובה אנדותרמית, אז אנרגיית התוצרים גדולה מזו של המגיבים.
לעיתים, לשם הפעלתה של תגובה כימית נדרשת השקעה של אנרגיה ראשונית, המכונה אנרגיית שפעול, או אנרגיית הפעלה. ישנם חומרים, המכונים זרזים, המסוגלים להאיץ באופן ניכר את מהירותן של תגובות כימיות, על ידי הפחתת אנרגיית השפעול של התגובה.
סוגי תגובות

ישנם שלושה סוגי תגובות כימיות עיקריים:
תגובות חומצה-בסיס בהן מועברים +H בין תרכובות שונות.
תגובות חמצון-חיזור בהן יש מעבר אלקטרונים או משתנות דרגות החמצון של היסודות.
תגובות שיקוע בהן נוצר חומר יוני קשה-תמס בעת מפגש יונים מתאימים המומסים באותה תמיסה.
בנוסף לשלושה סוגים אלו, קיימים גם:
תגובת דחיסה או קונדנסציה: תגובה בין שני חומרים, כשבמהלכה נפלטת מולקולה קטנה, בדרך-כלל של מים או אמוניה.
תגובת התמרה: תגובה בה אטום או קבוצת אטומים מחליפים אטום או קבוצת אטומים במולקולה מסוימת.
תגובת החסרה או אלימינציה: תגובה בה אטום או קבוצת אטומים נפלטים ממולקולה.
תגובת הוספה: תגובה בה אטום או קבוצת אטומים מתווספים למולקולה, מבלי שהמולקולה תאבד אף אטום.
תגובת סתירה: תגובה בין בסיס וחומצה ליצירת מלח. רוב תגובות הסתירה הן תגובות דחיסה, שכן מולקולת מים נפלטת מהבסיס והחומצה. בדרך כלל אקסותרמיות.
תגובות רבות מתארות תהליך ספציפי יותר ונושאות שם תואם. לדוגמה:
איסטור או אסטריפיקציה: תגובת דחיסה בין כוהל וחומצה קרבוקסילית ליצירת אסטר ומים.
אלקילציה: תגובה בה שייר פחמימני (קבוצת אלקיל) מתווספת לתרכובת אורגנית כלשהי.
הלוגנציה: תגובה בה אטום הלוגן מתווסף לתרכובת אורגנית.
הידרוליזה: תגובה בה מולקולת מים מגיבה עם מולקולה גדולה, וגורמת תוך כדי כך לפירוק המולקולה הגדולה. גם מולקולת המים מתפרקת: אטום מימן אחד מתווסף לאחת המולקולות הקטנות שנוצרו, וקבוצת הידרוקסיל (אטום חמצן הקשור לאטום מימן) מתווספת למולקולה השנייה.
תגובות רבות המתארות תהליך ספציפי נקראות על שמם של אנשים שונים, בדרך-כלל הכימאים שגילו או פיתחו את התגובה. לדוגמה:
תגובת קוֹלבּה-שמיט (אנ'): תגובה בין פנול ופחמן דו-חמצני ליצירת חומצה סליצילית, החומר ממנו מופק האספירין; נקראת על-שם שני כימאים גרמנים.
חיזור וולף-קישנר: תגובה בין הידרזון ובסיס כלשהו ליצירת פחמימן ומולקולת חנקן; נקראת על-שם כימאים גרמני ורוסי, בהתאמה.
בתגובות מסוימות הסטריאוכימיה של המגיבים משפיעה על התוצרים. כך ניתן להגדיר:
תגובה סטריאוסלקטיבית : תגובה שבמהלכה נוצר עודף משמעותי של אחד הסטריאואיזומרים.
תגובה אננטיוסלקטיבית: תגובה שבמהלכה נוצר אחד האננטיומרים של חומר כיראלי בעודף משמעותי.
תגובה דיאסטריאוסלקטיבית: תגובה שבמהלכה נוצר עודף משמעותי של אחד הדיאסטריאומרים.
ראו גם

תגובות הומוגניות והטרוגניות
ברדלס מלכותי

ברדלס מלכותי.
ברדלס מלכותי (באנגלית: King cheetah; קרוי גם ברדלס דה וילט) הוא מוטציה גנטית נדירה של ברדלס שנראתה פעמים בודדות בטבע בדרום ומרכז אפריקה ואשר נחשבה בתחילה כתת-מין נפרד. המוטציה נובעת מנוכחות של גן רציסיבי בדומה לטיגריס לבן. אם לשני ההורים יש את הגן הזה, רבע מהגורים צפויים להיות מלכותיים.
היסטוריה

בשנת 1926 כתב סרן אנגלי על ציד חיה ליד העיר הארארה של ימינו. בתארו את החיה הוא ציין את הדמיון המדהים שלה לברדלס, אך גופה היה מכוסה בפרווה עבה כמו זו של נמר השלג עם כתמים גדולים שהתמזגו ויצרו פסים. הוא הציע כי חיה זאת מהווה הכלאה בין נמר לברדלס. לאחר שהתגלו פרטים נוספים כאלו אשר כולם התאפיינו בדמיון גדול לברדלס ובטפרים נשלפים, היה ברור שאין מדובר בהכלאה. הזואולוג האנגלי רג'ינלד אינס פוקוק תיאר אותו כמין חדש תחת השם המדעי Acinonyx rex  ("רקס" פירושו בלטינית "המלך"); עם זאת, הוא חזר בו מסיווג זה בשנת 1939. הצייד וחוקר הטבע האנגלי אבל צ'פמן טען כי צבעו של ברדלס זה מהווה בסך הכול וריאציה לפרוות הברדלס הרגיל. מאז שנת 1927 הברדלס המלכותי תועד עוד 5 פעמים בלבד בטבע; התמונה הראשונה של ברדלס זה בטבע צולמה בשנת 1975 בפארק הלאומי קרוגר בדרום אפריקה.
מאפיינים

הפרווה של הברדלס המלכותי נוטה להיות עבה יותר משל הברדלס הרגיל, ויש לו רעמה שחורה בולטת על העורף. במקום נקודות גדולות לאורך הגוף והצלעות, לברדלס המלכותי ישנם כתמים גדולים ורחבים בצורות שונות ולא סדירות שמצמצמים את שיעור הפרווה הצהבהבה שביניהם (מזכיר במקצת את הכתמים של ג'ירף רוטשילד). ההבדל הבולט ביותר נמצא בגב: בעוד שלברדלס הרגיל יש נקודות גדולות שעשויות להתחבר במקצת בעוקץ הזנב, אצל הברדלס המלכותי ישנם שלושה פסים ארוכים ועבים מהעורף עד לזנב שביניהם מפרידה רצועת שיער דקיקה צהבהבה. אצל הברדלס המלכותי יש כתמים גדולים על הזנב בניגוד לנקודות פשוטות אצל הברדלס הרגיל. הצבע של הכתמים והפסים אצל הברדלס המלכותי נע בין שחור לחום שוקולד כהה. באזור החזה והראש אין הבדל בין הברדלס המלכותי לברדלס הרגיל.
שימור

מוטציית הברדלס המלכותי נדירה ביותר, והאוכלוסייה העולמית מונה מתחת ל-60 פרטים; מתוך מספר נמוך זה רק 10 פרטים בלבד חיים בטבע – כנראה באזורים מרוחקים של זימבבואה, בוטסואנה ודרום אפריקה. מרכז הברדלס דה וילט בפרטוריה שבדרום אפריקה אחראי במידה רבה לשימור של מוטציה זאת. מרכז דה וילט החל בתוכנית רבייה מסודרת של המוטציה ב-1980 כאשר נולדו לזוג אחיות ברדלסיות רגילות במרכז גורים מלכותיים לאחר שלברדלס האב שהגיע מאזור טרנסוואל היו גנים מלכותיים. מאז המרכז החל בפרויקט לגידול ברדלסים מלכותיים ושימורם ונחל הצלחה גדולה בתחום. בגלל מאמצי השימור של המרכז וכן בשל העובדה שכל הברדלסים המלכותיים בגני החיות ברחבי העולם מקורם במרכז – המוטציה מכונה גם "ברדלס דה וילט" כמחווה למאמצי השימור של המרכז.
מראה מקרוב של פרוות הברדלס המלכותי.
יוסף אביב"י

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1951 (בן 74 בערך) ירושלים
 ענף מדעי:  מדעי היהדות, תורת הסוד היהודית
 מקום מגורים:  ישראל
 עיסוק:  ביבליוגרף וחוקר קבלה
 מוסדות:  יד יצחק בן-צבי
 תרומות עיקריות
 חקר קבלת האר"י
 
יוסף אביב"י (נולד בשנת 1951) הוא ביבליוגרף וחוקר קבלה ביד יצחק בן-צבי בירושלים.
תולדותיו ומשנתו

נולד בירושלים לסופר והעיתונאי אריה אביב"י (ראשי התיבות: אריה בן יוסף ובתיה יוזוק). למד בצעירותו בישיבת נתיב מאיר ובישיבת הר עציון, ולאחר נישואיו החל לעסוק בספרות הקבלה. ספרו הראשון (שפורסם במהדורה מצומצמת בשנת 1977) היה "על סגנונות הקדש בתורה", ובו הוא מציג הסבר שיטתי לשינויי הסגנונות הספרותיים במקרא על פי תורת הקבלה. עבודתו מבוססת על ההנחה של הרב מרדכי ברויאר, וגורסת כי כל "מקור" במקרא הוא ספירה מסוימת בעולם האצילות.
בשנים הבאות פרסם אביב"י מספר מאמרים קצרים בנושאי קבלה וביבליוגרפיה של כתבי קבלת האר"י. בספרו "בנין אריאל" פרש אביב"י את סדר ההשתלשלות של כתיבת חיבורי האר"י והעתקתם, ומתוך כך עמד על סדרם וטיבם. הוא חלק על הנחת היסוד המקובלת בין לומדי הקבלה בדרכה של קבלת הרש"ש התופסת את דברי האר"י באופן אחדותי. לדעת אביב"י סדר הלימוד בכתבי האר"י צריך לפתוח בפירוש ספרא דצניעותא, שאותו כתב האר"י בעצמו, ולסיים בדרוש אדם קדמון, שאותו השמיע האר"י לתלמידיו סמוך לפטירתו. כך לומדים תחילה על עולם האצילות ורק לבסוף על הצמצום.
בשנת תשס"ח (2008) יצא לאור במכון בן צבי ספרו "קבלת האר"י". בספר זה מתוארים כל החיבורים שכתבו האר"י ותלמידיו, עריכותיהם והעתקותיהם במשך מאתיים שנה. מסקנתו של אביב"י היא כי האר"י לימד את מהלך ההאצלה בשתי בחינות שונות: המשכת שפע החיוּת וגילוי אור העצמוּת. כל אחת משתי הבחינות מתארת את מהלך ההאצלה כולו מראשו לסופו. בנוסף לשתי בחינות אלו, טוען אביב"י כי יש עוד בחינה נוספת, נסתרת, אולם הוא לא מפרט אותה בספרו.
אביב"י עסק גם בכתבי רמח"ל. במאמרים ובחיבור "המסבות המתהפכות" (נדפס בסוף ספר זהר רמח"ל שהוציא) טען אביב"י שכתבים אלו מחולקים לשתי קבוצות: בראשונה פירש רמח"ל את קבלת האר"י על פי דרך הגמול, ובשנייה פירשה על פי דרך הייחוד. שתי הדרכים האמורות מבוארות באריכות בכתבי הרמח"ל. אביב"י פרסם מכתבי-יד מספר חיבורים. הבולט שבהם הוא שריד מ"זוהר תניינא" של רמח"ל שהתגלה בספריית שוקן של בית המדרש לרבנים.
אביב"י איננו מעביר שיעורים. אף על פי שאיננו בעל תואר אקדמי כלשהו, זוכים ספריו להערכה גם באקדמיה. במאמרו "היסטוריה צורך גבוה", שפורסם ב"ספר היובל" לרב מרדכי ברויאר, מאמר העוסק בקבלת הראי"ה קוק, הוא חולק על מספר חוקרי קבלה.
ספריו ומאמריו של אביב"י עוררו ביקורת בחוגים חרדיים ליטאיים אשר ראו בהם ערעור על דרך הלימוד המסורתית. בשנת 1985 פרסם הרב חיים פרידלנדר, חוקר הרמח"ל והמנהל הרוחני של ישיבת פוניבז', מאמר החולק על החלוקה של אביב"י את כתבי הרמח"ל לשתי קבוצות. בשנת 1995 כתב הרב ישראל אליהו וינטרוב ביומון הליטאי "יתד נאמן" כי בספריו מתגלה נימה מזלזלת בחכמים כמו ברבי חיים ויטל. הופצו נגדו פשקווילים בריכוזים חרדיים. בתגובה קצרה שפרסם אביב"י ב"יתד נאמן" הוא ענה למבקריו.
המקובל הרב יעקב משה הלל, ראש חברת אהבת שלום, הוציא לאור בשנת 1992 את ספרו "כתבוני לדורות" המפרט את השתלשלות כתיבות חיבורי האר"י. באחד ממאמריו פרסם אביב"י הערת שוליים שבה טען כי ספר זה התבסס לאורך עשרות עמודים על דבריו בספר "בנין אריאל" מבלי לציינו.
בשנת תש"פ פרסם מאמר בכתב העת "מכילתא" בו ערער על ייחוסו של ספר "קול התור" לאחד מתלמידי הגר"א.
אחותו בתיה נשואה לרב אליהו בזק. מתגורר בשכונת שערי חסד בירושלים.
בתו נשואה לרב יצחק שטסמן מחבר הספרים 'כל נדרי', 'עץ השדה', 'נפש כל חי', 'עומקה של הלכה' ועוד.
ספריו

בנין אריאל, על קבלת האר"י, בהוצאת 'משגב ירושלים' של האוניברסיטה העברית, ירושלים תשמ"ז
קבלת הגר"א, בהוצאת מכון 'כרם אליהו', ירושלים תשנ"ג
מסילת ישרים, על פי כתב ידו של רמח"ל, הכולל את כל הספר בשני סדרים, "סדר הפרקים" המקובל, ומולו "סדר ויכוח" המציג את הספר כולו בצורה של דו-שיח, בהוצאת 'מכון אופק', ירושלים תשנ"ד
מחזור רמח"ל, מהדורה פקסימילית של המחזור שבו התפלל רמח"ל בימים נוראים עם הערות קבליות בשוליו, ירושלים תשנ"ה
זוהר רמח"ל, שריד מספר "זוהר תניינא" של רמח"ל וניתוח של קבלת רמח"ל, בהוצאה פרטית, ירושלים תשנ"ז
קבלת האר"י, כרך ראשון: כתיבות האר"י ותלמידיו, עריכות עד שנת ש"פ; כרך שני: עריכות משנת ש"פ ואילך, החיבורים היסודיים; כרך שלישי: חטיבות, סוגות, בחינות, האצלות, משמעויות; מכון בן-צבי, ירושלים תשס"ח
קיצור סדר האצילות, מהדורא בתרא בדרוש אדם קדמאה, כתיבת ר' חיים ויטל, העתקת ר' מנחם די לונזאנו, מכון בן-צבי, ירושלים תש"ע
קבלת הראי"ה, כרך ראשון: שפת הכינויים, מהלך האצילות, האידיאלים האלוהיים, החיים האלוהיים; כרך שני: המרחבים האלוהיים, בין בויסק ליפו, כנסת ישראל, מהלך האידיאות; כרך שלישי: הריסה ושכלול, החיים הכמוסים, התיקון הכללי, שלמות והשתלמות, תנועת ההוויה; כרך רביעי: האחדות האלוהית, השיטה האצילותית, אילן הראי"ה, מילון הראי"ה. יד בן-צבי, ירושלים תשע"ח. בספר מפוענחות כ-400 פסקאות של הרב קוק על פי 'שפת הכינויים' - הכינויים והמונחים של המקובלים לספירות ולפרטיו של סדר האצילות. לדברי אביב"י הגותו של הראי"ה בנויה כולה על עיקריה של חכמת הקבלה. בסוף הספר נמצא 'מילון הראי"ה' - מילון על פי סדר אל"ף-בי"ת לאלפי הכינויים של המקובלים הנמצאים בכתבי הרב קוק.
כמו כן פרסם מאמרים רבים וכן חיבורים ביבליוגרפיים-קטלוגיים עבור ספריית מוסיוף שבמרכז שלמה מוסיוף לחקר הקבלה, ספריית גוטסמן של ה"ישיבה יוניברסיטי" בניו יורק, ספריית מכון בן-צבי ועוד.
הערות שוליים

↑  חיים פרידלנדר, תורת הנסתר, כל ישראל, 12 במאי 2017, עמ' 38 (מובא כם כאן)
↑  צפונות קובץ יז עמ' פה הע' 5.
↑  קול התור - דור אחר דור, מסקנות מאמר בשם זה שפורסם במכילתא א (תש"פ), עמ' 159–336
↑  על הספר, בבלוג של אביב"י
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258179005171  GND: 1060562073  ISNI: 0000 0000 7106 1426  LCCN: n87907958  VIAF: 97364946   WorldCat (עם VIAF): 97364946
ג'וזף טיילור רובינסון

ג'וזף טיילור רובינסון (באנגלית: Joseph Taylor Robinson;‏ 26 באוגוסט 1872 –  14 ביולי 1937) היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור מטעמה מ-1913 ועד מותו, שימש במשך ארבע שנים כמנהיג סיעת הרוב בסנאט ועשר שנים כמנהיג סיעת המיעוט. קודם לכן הוא כיהן לזמן קצר טרם בחירתו לסנאט כמושל ארקנסו ה-23. בבבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1928 הוא היה מועמד לתפקיד סגן הנשיא.
לאחר שלמד משפטים באוניברסיטת וירג'יניה, שב רובינסון לארקנסו, שם הוא נבחר לבית הנבחרים של ארקנסו. בשנים 1903–1913 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. ב-1912 הוא נבחר כמושל ארקנסו, אך התפטר ממשרתו כחודשיים לאחר השבעתו כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית. בסנאט, יצר רובינסון לעצמו תדמית של פרוגרסיבי וכתומך נלהב בנשיא וודרו וילסון. ב-1920 שימש רובינסון כיושב ראש הוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית, וב-1923 נבחר כמנהיג סיעת הרוב בסנאט. בבחירות לנשיאות של 1924 הוא שאף לזכות במועמדות המפלגה לנשיאות, ובבחירות של 1928 נבחר כמועמד המפלגה לסגנות הנשיא. הטיקט המשותף שלו ושל אל סמית' נוצח על ידי הטיקט הרפובליקני של הרברט הובר וצ'ארלס קרטיס.
לאחר הבחירות של 1932 השיגו הדמוקרטים רוב בסנאט, ורובינסון נבחר כמנהיג הרוב. הוא העביר את חוקי הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. כמה מעמיתיו התנכרו אליו בשל סגנונו האוטוקרטי. ב-1937, בעיצומו של הדיון על הצעת החוק לרפורמה בבית המשפט העליון, נפטר רובינסון כתוצאה מאי-ספיקת לב.
ראשית חייו

ג'וזף טיילור רובינסון נולד בעיר לונוק שבארקנסו כבנם של מטילדה ג'יין (לבית סווים) וג'יימס מדיסון רובינסון. הוא למד באוניברסיטת ארקנסו וקיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה.
ראשית הקריירה הפוליטית

ב-1894 נבחר רובינסון לבית הנבחרים של ארקנסו וכיהן בו תקופת כהונה אחת. ב-1902 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השישי של ארקנסו. הוא נבחר מחדש לארבע תקופות כהונה רצופות וכיהן בו עד 1913. ב-בחירות לנשיאות של 1900 היה רובינסון חבר בחבר האלקטורים.
מושל ארקנסו

ב-1912 נבחר רובינסון למשרת מושל ארקנסו. ב-14 בינואר 1913 הוא התפטר ממושבו בבית הנבחרים, והושבע כמושל ב-16 בינואר. ב-3 בינואר נפטר הסנאטור ג'ף דייוויס, לשעבר מושל ארקנסו, לאחר שבית המחוקקים של ארקנסו בחר אותו לתקופת כהונה נוספת שהייתה אמורה להתחיל ב-4 במרץ, וכעת היה מושבו בסנאט פנוי. ב-27 בינואר, 12 ימים בלבד לאחר השבעתו של רובינסון כמושל, בחר בו בית המחוקקים כמחליפו של דייוויס בסנאט.
רובינסון היה לסנאטור האחרון שנבחר על ידי בית המחוקקים של מדינתו ולא בבחירות ישירות. התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, שקבע שהסנאטורים ייבחרו בבחירות ישירות, נכנס לתוקף ב-8 באפריל אותה שנה. כל שאר הסנאטורים שנבחרו לתקופת הכהונה שהחלה אז, נבחרו קודם לכן.
ב-8 במרץ התפטר רובינסון מכהונתו כמושל. אף על פי שהוא כיהן בתפקיד 55 ימים בלבד, הוא פעל למען מימון להשלמת בניין הקפיטול המדינתי החדש, הקים את מועצת העבודה הסטטיסטית, דאג לאימוץ דגל ארקנסו באופן רשמי, והקים את נציבות הכבישים המדינתית של ארקנסו.
סנאטור

רובינסון תמך בתוקף במדיניותו של הנשיא וודרו וילסון, אף על פי ששאר הדמוקרטים היססו בקשר לכך. הוא קידם את חוק קיטינג-אוון (Keating–Owen Act) להעסקת ילדים, ופעל להעברת חוקים לפיקוח על ענף הרכבות ותעשיות מפתח אחרות. הוא הוביל את הסנאט לקבלת החלטה על חימוש ספינות סוחר והצביע בעד הכרזת המלחמה על גרמניה. הוא גם הוביל מאמצים בלתי מוצלחים בסנאט לאישור חוזה ורסאי.
רובינסון השיג השפעה בסנאט ובהמשך שימש כיושב ראש הוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית ב-1920. הוא נבחר לכהונות נוספות בסנאט ב-1918, 1924, 1930 ו-1936. ב-1923 התפטר מתפקידו כמנהיג סיעת המיעוט בסנאט, אוסקר אנדרווד, בשל בעיות בריאות. הציפייה הייתה שהסנאטור הדמוקרטי הבכיר, פרניפולד סיימונס, יחליף את אנדרווד בתפקידו, אך הוא ויתר על מועמדותו לתפקיד לאחר שרובינסון החליט להתמודד על התפקיד. בהחלטה פה אחד, נבחר רובינסון כמנהיג הסיעה, תפקיד שבו הוא ישמש עד מותו ב-1937.
כמנהיג סיעת המיעוט, היה רובינסון אחראי על המינויים הפוליטיים וביצע רפורמה בתהליכי המינוי לוועדות הסנאט, בהחלטה ששום סנאטור לא יחזיק ביותר מתפקיד בכיר אחד בוועדות החשובות. הוא מעולם לא התרחק מאולם הסנאט, ודאג למעקב צמוד על דיוני הבית כדי להפיק תועלת מכל מחלוקת עם הרפובליקנים. הוא נודע בכינוי "סוחר הסוסים" בשל העובדה שהוא הסדיר עסקאות בשתי הסיעות ודאג לקיומם של תהליכי משא ומתן עם הנשיאים הרפובליקנים של התקופה.
לרובינסון היו שאיפות משל עצמו לנשיאות. ב-1924 הוא היה מועמד שולי למועמדות המפלגה לנשיאות. כ"בן המועדף" הוא זכה בתמיכת ציבור הבוחרים בארקנסו ושל הציבור השמרן מקרב תומכי הדמוקרטים במדינות הדרום. על כל פנים, באותה שנה מעשיו במסלול הגולף משכו אליו יותר תשומת לב מאשר המרוץ הקצר שלו לנשיאות. במועדון הגולף של צ'בי צ'ייס, שהיה פופולרי בקרב הפוליטיקאים של וושינגטון, הוא נקלע לקטטה אלימה שבעקבותיה הוא הורחק על ידי המועדון והעיתונות הדביקה לו כינוי חדש, "הסנאטור המתאגרף".