stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוספירון
היסטוריה

התרופה בוספירון הוצגה ב-1986 כתרופה הלא-סדטיבית הראשונה שניתנה באינדיקציה לטיפול בהפרעת חרדה מוכללת (GAD). באותם הזמנים, שיווק של תרופה אשר אינה גורמת לישנוניות או לתופעות של התמכרות נחשבה כהישג, מאחר שתרופות נוגדות החרדה שהיו קיימות עד אז, כגון: בנזודיאזפינים וברביטורטים, טמנו בחובן תופעות לוואי אלו וכן סכנה להתמכרות ושימוש לרעה או התפתחות של תסמונת גמילה.
תרופה זו הייתה שונה מהתרופות האחרות גם בכך שלא גרמה להרפיית שרירים או לפעילות נוגדת פרכוסים.
למרות היתרונות הנ"ל, Buspirone אף פעם לא זכתה לשימוש נרחב. מייחסים זאת הן לציפייה הבלתי-מציאותית, שחולים אשר טופלו בבנזודיאזפינים יוכלו לעבור בקלות לשימוש ב־Buspirone, והן להופעה של התרופה הראשונה ממשפחת ה־SSRI (פרוזאק) ב-1988. תרופות ממשפחת ה־SSRI התגלו כיעילות בטיפול בספקטרום רחב יותר של הפרעות מצב רוח וחרדה מאשר Buspirone, ולכן משפחת ה־SSRI הפכה לתרופת הבחירה מבין התרופות נוגדות החרדה.
מבחינה כימית, Buspirone מסווגת כ־azaperone ונפרדת מבחינה כימית מתרופות פסיכוטרופיות אחרות.
פעילות פרמקולוגית

Buspirone נספגת היטב ממערכת העיכול, אולם ספיגתה מושהית על ידי עיכול מזון. שיא הרמה בפלסמה מופיע 40–90 דקות לאחר נטילתה.
לאור זמן מחצית חיים קצר (11-2 שעות), Buspirone ניתנת שלוש פעמים ביום.
Buspirone מתנהגת כאגוניסט, אגוניסט חלקי, או אנטגוניסט על רצפטורים 5-HT1A של סרוטונין. פעילותה העיקרית, כאגוניסט פרה-סינפטי ברצפטורים אלה, מעכבת שחרור של סרוטונין, ובכך מובילה לאפקטים נוגדי-חרדה. פעילותה כאגוניסט פוסט-סינפטי ברצפטורים אלה אחראית לפעילות האנטי-דיכאונית של התרופה.
ל-Buspirone אין כל אפקט על תעלות כלור הקשורות ל־GABA, או על serotonin reuptake transporter, שמהווים מטרות לתרופות אחרות היעילות בטיפול בהפרעת חרדה כוללנית. ל-Buspirone יש גם פעילות על הרצפטורים 5-HT2 ועל הרצפטורים D2 לדופמין, אולם משמעות הפעילות על רצפטורים אלה אינה ידועה. על הרצפטורים D2 יש ל-Buspirone תכונות הן של אגוניסט, והן של אנטגוניסט. העובדה שלוקח ל־Buspirone בין שבועיים-שלושה שבועות להגיע לאפקטים התרפויטיים, מצביעה על כך שהאפקט ההתחלתי של התרופה מערב מודולציה של מספר נוירוטרנסמיטורים ומכניזמים אינטרה-נוירלים.
התוויות רפואיות

הפרעת חרדה מוכללת או GAD: בוספירון היא תרופה נוגדת חרדה קצרת-טווח, עם יעילות מוכחת רק בטיפול בהפרעת חרדה מוכללת. בניגוד ל־SSRI או ל־Effexor, בוספירון אינה יעילה בטיפול בהפרעת אימה, הפרעה אובססיבית קומפולסיבית או פוביה חברתית. אולם ל־Buspirone יש יתרון על התרופות הנ"ל בכך שאינה גורמת לפגיעה בתפקוד המיני או לעלייה במשקל. היתרון המלא של Buspirone נצפה רק במינונים הגבוהים מ-30 מ"ג ליום. בהשוואה לבנזודיאזפינים, Buspirone מתחילה לפעול מאוחר יותר, ואינה גורמת לאפקט של אופוריה. בניגוד לבנזודיאזפינים, ל-Buspirone אין אפקטים מיידיים, ויש להסביר למטופל שתגובה קלינית מלאה תופיע רק לאחר 2–4 שבועות. אם יש צורך בתגובה מיידית, אפשר להתחיל טיפול בבנזודיאזפינים במקביל, ואז לגמול את המטופל מבנזודיאזפינים לאחר ש-Buspirone תתחיל להשפיע.
הפרעות אחרות: ישנם דיווחים על שימושים קליניים רבים ב-Buspirone, אך רובם לא אושרו במחקרים מבוקרים. ישנן עדויות מעורבות לגבי היעילות של Buspirone במינון גבוה (30–90 מ"ג ליום) לטיפול בהפרעות דיכאון. נראה של- Buspirone יש פעילות אנטי-דיכאונית קלה, אשר הובילה לשימוש בו כאוגמנטציה (תוספת) בחולים שבהם נכשל הטיפול האנטי-דיכאוני הסטנדרטי. לעיתים משתמשים ב־Buspirone כאוגמנטציה ל־SSRI בטיפול בהפרעה אובססיבית קומפולסיבית. מספר מחקרים מראים ש- Buspirone יכול להיות יעיל כנגד עוררות-יתר ופלשבקים הקשורים בהפרעת דחק פוסט טראומתית. מכיוון ש- Buspirone אינו פועל על קומפלקס תעלות הכלוריד של GABA, התרופה אינה מומלצת לטיפול בגמילה מבנזודיאזפינים, אלכוהול, או תרופות סדטיביות-היפנוטיות, למעט כטיפול בסימפטומי חרדה נלווים. מספר מחקרים טוענים ש- Buspirone מפחית אגרסיה וחרדה באנשים עם מחלת מוח אורגאנית או פגיעת מוח טראומטית, בעיה בתפקוד המיני, התמכרות לניקוטין והפרעת קשב וריכוז.
תופעות לוואי ואזהרות

Buspirone אינו גורם לעלייה במשקל, פגיעה בתפקוד המיני, סימפטומים הקשורים להפסקת השימוש או להפרעות שינה משמעותיות. תרופה זו אינה גורמת לסדציה או לפגיעה קוגניטיבית או פסיכומוטורית. תופעות הלוואי הנפוצות ביותר של Buspirone, הן: כאבי ראש, בחילה, סחרחורת ולעיתים נדירות אינסומניה. ישנם אנשים שיחוו תחושה קלה של אי-שקט, אולם סימפטום זה יכול לשקף הפרעת חרדה שלא טופלה באופן מלא. אין דיווחים על תמותה ממנת-יתר של Buspirone. יש להיזהר במתן Buspirone לאנשים עם פגיעה כבדית וכליתית, נשים בהריון ונשים מניקות. Buspirone בטוח לשימוש בקרב האוכלוסייה המבוגרת.
אינטראקציות בין-תרופתיות

מתן של Buspirone והלופרידול (הלדול) במקביל גורמת לעלייה בריכוז של הלופרידול. אין להשתמש ב־Buspirone במקביל לשימוש ב-MAOIs על מנת להימנע מאפיזודות של יתר ל"ד, ויש להמתין שבועיים בין הפסקת השימוש ב-MAOIs לבין התחלת שימוש ב-Buspirone.
שינויים בערכי מעבדה - מנות בודדות של Buspirone יכולות לגרום לעליות חולפות בריכוזים של הורמון הגדילה, פרולקטין וקורטיזול, אף על פי שאין לכך משמעות קלינית.
מינון והנחיות קליניות

Buspirone קיימת בטבליות של 5 ו-10 מ"ג (single scored) וטבליות של 10 ו-15 מ"ג (triple-scored). בדרך כלל מתחילים טיפול פומי בטבליות של 5 מ"ג, שלוש פעמים ביום, או בטבליות של 7.5 מ"ג פעמיים ביום. ניתן להעלות את המינון ב-5 מ"ג כל 2–4 ימים עד לטווח המינון הרגיל של 15–60 מ"ג ביום.
לקריאה נוספת

Kaplan & Sadock's Synopsis of Psychiatry, 10th edition
בית הכנסת הגרמני הגדול

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 כתובת:  Campo di Ghetto Nuovo, 2902/b - 30121 Venezia (VE) 
 מיקום:  ונציה 
 מדינה:  איטליה 
 נוסח תפילה:  נוסח אשכנז
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1528
 תאריך פתיחה רשמי:  1528 
 קואורדינטות:  45°26′42″N 12°19′38″E﻿ / ﻿45.4450594°N 12.3271217°E﻿ / 45.4450594; 12.3271217
 he
 
בית הכנסת הגרמני הגדול (באיטלקית: Scuola Grande Tedesca) הוא אחד מחמישה בתי כנסת בגטו היהודי בוונציה, איטליה. הוא הוקם בשנת 1528, זהו בית הכנסת הוונציאני העתיק ביותר.
בית הכנסת שוחזר בין השנים 2016 ל-2017 על ידי הקרן העולמית לאנדרטאות. הוא פתוח לקהל הרחב דרך המוזיאון היהודי בוונציה.
היסטוריה

בית הכנסת הגרמני הגדול הוקם בשנת 1528 על ידי חברי הקהילה האשכנזית המקומית. לוח אבן על הקיר המערבי של הבניין מתעד את בנייתו במימון שני תורמים. כמו ארבעת בתי הכנסת האחרים בוונציה, בית הכנסת כונה "סקולה" ("בית ספר"), ולא "סינגוגה" ("בית כנסת"), באותו אופן שבו יהודים אשכנזים מכנים את בית הכנסת ביידיש "שול".
ארכיטקטורה

אולם התפילה נבנה על גבי מבנה קיים מראש. במקור הונחה הבימה באמצע האולם בהתאם לתצורת "הבימה המרכזית" המסורתית, ורק מאוחר יותר הועברה לקצה הצפוני של האולם.
גלריה

ארון הקודש
הבימה
עזרת נשים
בית הכנסת ממבט חיצוני (מיקום הארון) מעל התעלה האחורית
ביבליוגרפיה נבחרת

Concina, Ennio; Camerino, Ugo; Calabi, Donatella (1991). La Città degli Ebrei. Il Ghetto di Venezia: Architettura e Urbanistica (באיטלקית). Venice: Albrizzi Editore. ISBN 8831754890.
Davis, Robert C.; Ravid, Benjamin, eds. (2001). The Jews of Early Modern Venice. Baltimore–London: Johns Hopkins University Press. ISBN 0-8018-6512-3.
Krinsky, Carol H. (1996). Synagogues of Europe: Architecture, History, Meaning. Mineola, NY: Dover Publications. ISBN 9780486290782.
Stiefel, Barry L. (2016). Jews and the Renaissance of Synagogue Architecture, 1450–1730. London–New York: Routledge. ISBN 978-1317320326.
Tigay, Alan M., ed. (1994). The Jewish Traveler: Hadassah Magazine's Guide to the World's Jewish Communities and Sights. Northvale, N.J.–Jerusalem: Jason Aronson. ISBN 978-1-56821-078-0.
Turner, Harold W. (1979). From Temple to Meeting House: The Phenomenology and Theology of Places of Worship. The Hague–Paris–New York: Walter de Gruyter. ISBN 1850432368.
הערות שוליים

↑  Davis & Ravid 2001, p. 43.
↑  Tigay 1994, p. 542.
↑  Venice Synagogues Window Restoration. World Monument Fund. Retrieved March 16, 2020.
↑  Stiefel 2016, pp. 47–48.
↑  The synagogues. Jewish Museum of Venice. Retrieved July 14, 2016.
1 2  Krinsky 1996, p. 379.
↑  Turner 1979, p. 293.
↑  Concina, Camerino & Calabi 1991, pp. 102, 107.
ג'ון מקייב

| --- | --- |

 לידה:  21 באפריל 1939 הוייטאון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  13 בפברואר 2015 (בגיל 75) רוצ'סטר, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  ליברפול 
 מקום לימודים:  תיכון מכון ליברפול לבנים 
 סוגה:  סימפוניה 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר האימפריה הבריטית 
 www.johnmccabe.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ון מקייב (באנגלית: John McCabe, ‏ 21 באפריל 1939 - 13 בפברואר 2015) היה מלחין ופסנתרן בריטי. הוא הלחין יצירות בצורות רבות ושונות, בהן סימפוניות, בלטים ויצירות סולו לפסנתר. הוא כיהן כמנהל הקולג' למוזיקה של לונדון בשנים 1983–1990. גאי ריקארדס הילל אותו כ"אחד מטובי המלחינים של בריטניה ביובל השנים האחרון" ו"פסנתרן מחונן בכישרונות מדהימים ובהיקף מרשים של תחומי עניין."
ביוגרפיה > ילדות, נעורים ולימודים

מקייב נולד בליברפול ב-21 באפריל 1939. אביו היה פיזיקאי אירי ואמו, אליזבת הרליציוס, גרמניה-פינית במוצאה, הייתה כנרת חובבת. מקייב נכווה קשות בתאונה בילדותו ובמשך שמונה שנים למד בחינוך ביתי. במהלך תקופה זו היה, לדברי מקייב, "שפע של מוזיקה בבית", שהשפיע על הקריירה העתידית שלו. הוא הסביר, "אמי הייתה כנרת חובבת טובה מאוד ובכל מקום בבית היו תקליטים וספרי תווים. חשבתי שאם כל הבחורים האלה - בטהובן, ברהמס, שוברט - יכולים לעשות את זה, גם אני יכול!" עד גיל 11 הלחין מקייב 13 סימפוניות, אבל בהמשך גנז אותן, משום שפסק שאינן טובות דיין. בשנים הבאות למד במכון ליברפול לבנים.
חיים אישיים

ב-1974 נשא מקייב לאישה את מוניקה סמית', לשעבר ראש האגודה המוזיקלית של סיטינגבורן.
בדצמבר 2012 אובחן מקייב בגידול סרטני במוח. הוא המשיך להלחין תוך כדי הטיפול שעבר.
ג'ון מקייב מת, לאחר טיפול ממושך בסרטן שלא צלח, ב-13 בפברואר 2015.
קריירה > כמלחין

מקייב החל ללמוד הלחנה אצל המלחינים הבריטיים המפרי פרוקטר-גרג באוניברסיטת מנצ'סטר ותומאס פיטפילד בקולג' המלכותי למוזיקה של מנצ'סטר (כיום רויאל נורת'רן קולג' למוזיקה), ובהמשך, ב-1964, באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של מינכן, המשיך ללמוד הלחנה אצל המלחין הגרמני האראלד גנצמר ואחרים. הוא פתח בקריירה הן כמלחין והן כפסנתרן וירטואוז. גאי ריקרדס סבור, שיצירותיו המוקדמות של מקייב לא זכו לתשומת-לב משום שהוא נתפס יותר כפסנתרן מאשר כמלחין. אחת מהצלחותיו המוקדמות הייתה מחזור השירים התזמורתי "Notturni ed Alba", לסופרן ותזמורת (1970), המבוסס על קובץ פואמות בלטינית של ימי הביניים בנושא הלילה, שתואר כ"יצירה משכרת, גדושה באווירה מרטיטה ובתשוקה מנומנמת". ה"קונצ'רטו לתזמורת" שלו (1982) הנחיל לו הכרה בינלאומית. אבל רק בשנות ה-90' החלו לראות בו קודם כל מלחין, הודות להצלחות של "Tenebrae" לפסנתר |(1993-1992), שציינה את מותם ב-1992 של המוזיקאים צ'ארלס גרוב וסטיבן אוליבר, ונכתבה בשביל בארי דאגלס; הסימפוניה הרביעית שלו, "על הזמן והנהר"
(1994-1993); והבלט השלישי שלו "אדוארד השני" (1995), שזיכה את הכוריאוגרף שלו, דייוויד בינטולי, בפרס ברקליס לתיאטרון לשנת 1998 על הישג יוצא דופן במחול.
מקייב יצר כמעט בכל סוגה, אם כי צורות גדולות עומדות בלב קטלוג יצירותיו, עם שבע סימפוניות, עשרים וארבע יצירות קונצרטנטיות ושמונה בלטים. הקונצ'רטי הרבים שלו כוללים ארבעה לכלי שלו, הפסנתר (|1976-1966), שלושה לכינור או לשני כינורות (1959, 1980, 2003) וכן לויולה (1962), "מטמורפוזות", צ'מבלו ותזמורת (1968), אבוב ד'אמורה (1972), קלרינט (1977), תזמורת (1982), חצוצרה (1987) וחליל |(1990), וקונצ'רטי כפולים לוויולה וצ'לו (1965) ולקלרינט ואבוב (1988). המוזיקה הקאמרית שלו כוללת שבע רביעיות מיתרים, השלישית (1979) בהשראת נוף אזור האגמים. יצירותיו לכלי סולו נכתבו בעיקר לפסנתר; הוא הלחין 13 אטיודים לכלי זה, בהם "גאודי" (1970), בהשראת הארכיטקט הקאטאלני אנטוניו גאודי; "מוזאיקה" (1980) בהשראת אמנות איסלמית; וסדרה של שבעה (2009-2000, שכל אחד מהם נכתב בפירוש בהשראת מלחין שונה. בין שאר יצירותיו החשובות לפסנתר "וריאציות היידן" (1983), שנכתבו לכבוד יובל ה-250 להולדת יוזף היידן.
סגנונו של מקייב התפתח בהדרגה מקונסטרוקטיביזם, דרך תקופה סריאלית, של הליכה שבי אחר תבניות חוזרות, המוליכות לתשלובת מורכבת יותר של תהליכים, להשגת צורות חמקמקות יותר של רציפות. ריקארדס קובע, שמקורות ההשפעה שלו כוללים את ווהן ויליאמס, בריטן, טיפט וקרל אמדאוס הרטמן, וכן הושפע ממוזיקה שאינה קלאסית, ובכלל זה מוזיקת רוק וג'אז.
מקייב עמד בקשר רב-שנים עם פסטיבל פרסטיין, אירוע שנתי של מוזיקה קלאסית במחוז פוויס בויילס. האגודה למוזיקה קאמרית של לינקולן סנטר הזמינה אצלו את "יער גשם I" ב-1984.
הערות שוליים

1 2 3  Wisemusicclassical, ביוגרפיה קצרה של ג'ון מקייב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282839105171  PLWABN: 9810675434405606  BNE: XX4877131  BnF: cb123699287 (data)  GND: 119322412  ICCU: DDSV037350  ISNI: 0000 0001 1675 186X  LCCN: n81010551  MusicBrainz: 96df4f19-232c-4215-9a9c-aeacc2378655  NKC: xx0147519  NTA: 073348716  SELIBR: 291148  SUDOC: 11115314X  VIAF: 3584149068532365730005   WorldCat (עם VIAF): 3584149068532365730005
בת הקפיטן

| --- | --- |

עטיפת המהדורה השנייה של הספר
 The Sergeant of the Guards  The Captain's Daughter/Chapter X  The Captain's Daughter/Chapter IX  The Captain's Daughter/Chapter XI  The Captain's Daughter/Chapter XIII  The Captain's Daughter/Chapter XII  The Captain's Daughter/Chapter XIV  The Captain's Daughter/Chapter VIII  The Captain's Daughter/Chapter VI  The Captain's Daughter/Chapter II  The Captain's Daughter/Chapter VII  The Captain's Daughter/Chapter III  The Captain's Daughter/Chapter V  The Captain's Daughter/Chapter IV  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מידע כללי
 מאת:  אלכסנדר סרגייביץ' פושקין
 שפת המקור:  רוסית
 סוגה:  רומן הרפתקאות היסטורי
 נושא:  Pugachev's Rebellion 
 מקום התרחשות:  האימפריה הרוסית, פלך אורנבורג 
 תקופת התרחשות:  המאה ה־18 (1773–1775) 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1836
 מספר עמודים:  מהדורה שנייה - 220
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מהדורה ראשונה - הוצאת מצפה מהדורה שנייה - מודן, אוקיינוס
 תאריך:  מהדורה ראשונה - 1936 מהדורה שנייה - 2010
 תרגום:  מהדורה ראשונה - מנחם זלמן וולפובסקי מהדורה שנייה - בוריס זיידמן
 מהדורות נוספות
 מספר כרכים:  מהדורה ראשונה - 2
 
בת הקפיטן (ברוסית: Капитанская дочка) הוא רומן הרפתקאות היסטורי, שכתב הסופר והמשורר אלכסנדר סרגייביץ' פושקין, בשנת 1836. הספר מתאר עלילה בדיונית המתרחשת על רקע מרד הקוזאק ימליאן פוגאצ'וב, שהכתיר עצמו בתואר 'צאר', וניסה להשתלט על כס המלוכה בתקופת הצאריצה יקטרינה השנייה, בשנים 1774–1775.
עלילה

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה .
גיבור הרומן הוא בן-אצולה צעיר בשם פיוטר אנדרייביץ' גרינב, המתגייס לצבא הצאר ונשלח לשרת במצודה קטנה בסיביר. בדרך הוא פוגש איכר משונה שעוזר לו להגיע לפונדק בזמן סופת שלגים. בתמורה לעזרתו נותן לו גרינב אדרת מפרוות ארנבות.
במוצב פוגש גרינב את בתו של המפקד, מאשה, ומתאהב בה. הוא מסתכסך עם חייל אחר במוצב, שווברין, המאוהב גם הוא במאשה, והשניים מתייצבים לדו-קרב בסיף וגרינב נפצע. אל המוצב מגיעות שמועות בקשר לתקיפתו הקרובה של פוגאצ'וב, ועד מהרה הוא מתקיף את המוצב הקטן ומשתלט עליו, תוך שהוא הורג את אביה ואמה של מאשה, ומתנגדים נוספים. פוגאצ'וב עומד לתלות גם את גרינב, אך הוא ניצל ברגע האחרון, כאשר מתברר שפוגאצ'וב הוא לא אחר מאשר האיכר שגרינב נתן לו את האדרת בתחילת הרומן.
גרינב חושש לגורלה של אהובתו, במיוחד לאחר שהוא מגלה ששווברין ערק לצבאו של פוגאצ'וב ועומד להתמנות למפקד המוצב החדש. הוא מתיידד עם פוגאצ'וב ומבקש ממנו שישחרר אותו לעיר הקרובה - אורנבורג. באורנבורג גרינב מגלה ששווברין עומד להכריח את מאשה להתחתן איתו, והוא חוזר למוצב כדי להציל אותה. הוא מספר לפוגאצ'וב ששווברין עומד לחלל את כבודה של יתומה מסכנה, וזה מתרגז עליו ומשחרר את מאשה.
לאחר שנדמה כי בני הזוג יצאו לחופשי, עוצרים את גרינב בחשד לשיתוף פעולה עם פוגאצ'וב. מאשה, שנסעה בינתיים לבית הוריו של גרינב, מבקשת את עזרת הצארינה יקטרינה השנייה, והיא משחררת את גרינב ממאסרו.
מהדורות בעברית

בת הקפיטן, תרגם מנחם זלמן וולפובסקי, הוצאת מצפה תל אביב, 2 כריכות, תרצ"ו-1936.
בת הקפיטן, תרגם בוריס זיידמן, סדרת הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה, הוצאות מודן ואוקיינוס, 220 עמודים, 2010
בלו נוט (מועדוני ג'אז)

בלו נוט ניו יורק 2006
בלו נוט (באנגלית Blue Note) היא רשת מפורסמת של מועדוני ג'אז עם מסעדות. המועדון הראשון נפתח על ידי הישראלי האמריקאי דני בן שושן (באנגלית: Danny Bensusan) בגריניץ' וילג' בעיר ניו יורק בשנת 1981, בשעה שהג'אז נחשב לסגנון מוזיקלי אזוטרי. הרעיון היה לאפשר לאמני ג'אז גדולים להופיע במועדון עם אווירה אינטימית, ולייצר קשר בלתי אמצעי עם הקהל. המועדון הראשון נחשב כיום לאחת מבמות הג'אז המובילות בעולם, אם לא החשובה שבהן. הופיעו בו, בין היתר, אוסקר פיטרסון, ריי צ'ארלס, שרה ווהן, דיזי גילספי, ג'וני הארטמן, בילי אקסטיין, טיטו פואנטה, ליונל המפטון, ריי בראון, ג'ורג' בנסון, שלישיית ביל פריזל-רון קרטר-פול מושן ורבים אחרים.
מועדונים נוספים ברשת מצויים בטוקיו ונאגויה, יפן ובמילאנו, איטליה.
רשת המועדונים שואבת את שמה מהמושג בלו נוט, שפירושו הרווח הוא "התו העצוב" אך בטרמינולוגיית הג'אז משמעותו "התו הנוסף" או "התו הנסתר". אין להתבלבל בין רשת מועדוני הג'אז לבין חברת התקליטים בעלת אותו השם.
הערות שוליים

↑  רשימת מועדוני ג'אז בניו יורק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: eb4de9d4-0b68-43d9-ac91-d9e1d6668063  VIAF: 148544654   WorldCat (עם VIAF): 148544654 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית רוטשילד (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 בימוי:  אלפרד ורקר, סידני לנפילד 
 הופק בידי:  דריל זאנוק, ויליאם גץ, ריימונד גריפית 
 תסריט:  ננלי ג'ונסון, ג'ורג' ארליס 
 עריכה:  ברברה מקליין 
 שחקנים ראשיים:  ג'ורג' ארליס Brandon Hurst ארתור בירון איוון סימפסון אלן מובריי הולמס הרברט Matthew Betz Lumsden Hare Murray Kinnell Noel Madison הלן ווסטלי גילברט אמרי רוברט יאנג לורטה יאנג בוריס קרלוף לאונרד מודי סי אוברי סמית' Georges Renavent רג'ינלד אוון אוסקר אפפל פול הארווי 
 מוזיקה:  אלפרד ניומן 
 צילום:  ג'ון פברל מרלי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס 
 הקרנת בכורה:  1934 
 משך הקרנה:  88 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
בית רוטשילד (באנגלית: The House of Rothschild) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1934. אורך הסרט 88 דקות והוא בוים על ידי אלפרד ורקר ונכתב בידי נונלי ג'ונסון, על פי מחזה מאת ג'ורג' וסטלי. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
הסרט, בכיכובם של ג'ורג' ארליס, לורטה יאנג ובוריס קרלוף, תיאר את חייהם של משפחת רוטשילד מאז שחיו בגטו היהודי בפרנקפורט ועד שהגיעו לעמדות שליטה בצרפת, גרמניה, אוסטריה ובריטניה. הסרט נוצל על ידי המפלגה הנאצית ליצירת שני סרטי תעמולה אנטישמים: האחד "בשם הרוטשילדים" והשני "היהודי הנצחי" בו הוצגו קטעים רבים מהסרט ששיקפו את הרעיון שהיהודים השחיתו את הכלכלה והמסחר.
בית יוסף

ערך זה עוסק בספרו של רבי יוסף קארו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  רבי יוסף קארו
 סוגה:  הלכה
 נושא:  הלכה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  ש"י–שי"ט (1550–1559)
 מספר עמודים:  או"ח: 888, יו"ד: 850, אה"ע: 463 חו"מ: 665, סה"כ: 2,866
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורה ראשונה:  או"ח: ויניציאה ש"י–שי"א (1550)  יו"ד: ויניציאה שי"א (1550–1551)  אה"ע: סביוניטה שי"ג (1553)  חו"מ: סביוניטה שי"ט (1559)
 מספר כרכים:  4
 סדרה
 הספר הבא:  שולחן ערוך 
 קישורים חיצוניים
 ויקיטקסט:  בית יוסף על ארבעה הטורים
 היברובוקס:  אורח חיים מהדורת ויניציאה: ש"י–שי"א (1550)  יורה דעה מהדורת ויניציאה: שכ"ד (1564)  אבן העזר מהדורת סביוניטה: שי"ג (1553)  חושן משפט מהדורת סביוניטה: שי"ט (1559)
 
בית יוסף הוא ספרו של רבי יוסף קארו, העוסק בבירור הלכות שמקורן בתלמוד ובראשונים, ופסק ההלכה. הספר נכתב על גבי ספרו של רבי יעקב בן אשר, ארבעה טורים (המכונה "טור"). חלק נוסף של הספר הוא בדק הבית – תיקונים והשלמות לבית יוסף מאת המחבר. הספר נכתב במשך 20 שנה והוגה במשך 12 שנים נוספות לאחר מכן.
רבי יוסף קארו התחיל בכתיבת הספר באדריאנופול שבגבול טורקיה/יוון בשנת 1522 והשלימו בצפת בשנת 1555. עד מהרה הפך הספר למורה הלכה למעשה ברוב ארצות אירופה, במאת השנים הראשונות מהמצאת הדפוס נדפס בעשרות מהדורות, והיה לספר יסוד בכל בית יהודי.
מטרת הספר

בהקדמה לספרו מתאר רבי יוסף קארו כי בעקבות הגלות ו"אזלת יד התורה ולומדיה" נכתבו ספרים רבים מאוד ונוצר מצב בו ספרים חוזרים זה על דברי זה או חולקים זה על זה מבלי לציין זאת, יש קושי במציאת מקור הדינים, ולימוד סוגיה מתחילתה ועד סופה על מנת להכריע את ההלכה נעשה מלאכה ארוכה ומייגעת.
מטרת ה"בית יוסף", לפי רבי יוסף קארו, לתקן מצב זה על ידי שיביא את כלל הדעות השונות ומקורותיהן, להוות ביאור לספר "הטור", ולהגיע לפסיקת הלכה בכל אחד מהדינים.
לטענת מנחם אלון, צרות הגלות אותן מתאר רבי יוסף קארו מתייחסות לגירוש ספרד ולתהליך המתמשך של פרעות ביהודי אשכנז, שהגיעו לשיאן בפרעות ת"ח ות"ט, שיצרו מצב של תנועה המונית בין קהילות. תנועה זו גרמה לכמיהה לגאולה ולסמכות הלכתית עליונה, וכן לעליית שאלות הלכתיות רבות בעקבות עקירתן של קהילות שלימות ממקומן. השאלות הרבות שנוצרו הצריכו מענה, וכך גדלה ספרות השו"ת בצורה דרמטית, הרבתה את המחלוקות והקשתה על ההתמצאות בספרות ההלכתית. דבר זה הביא בסופו של דבר למצב שמתאר רבי יוסף קארו ושאותו בא לפתור.
מבנה הספר

בהקדמתו לספרו, מתאר רבי יוסף קארו כיצד החליט שלא לכתוב ספר עצמאי, אלא לכתוב את ספרו כפירוש על ספר אחר; זאת על מנת להקל על עצמו את סיכום דעות הפוסקים, כך שלא יצטרך לסכמן בעצמו מתחילה ועד סוף. בתחילה חשב לכתוב את ספרו כפירוש ל"יד החזקה" לרמב"ם, אך לבסוף החליט להימנע מכך, מכיוון שהרמב"ם מביא דעה אחת בלבד, ולכן עדיין תיוותר לו עבודה רבה בסיכום הדעות. בסופו של דבר, בחר רבי יוסף קארו בספר "ארבעה טורים" להיות הספר עליו יכתוב את פירושו, מאחר שהוא מביא דעות רבות.
הספר נכתב כמעין פירוש לספר "ארבעה טורים". רבי יוסף קארו סיכם בהרחבה את כל סוגיותיו של הטור. בתחילת כל סוגיה מביא ה"בית יוסף" את המקור הקדום ביותר לסוגיה (בדרך כלל הגמרא), ולאחר מכן עובר לדון בדעות הראשונים. כאשר מספר ראשונים אוחזים באותה דעה, בדרך כלל הספר מציין זאת, אך לעיתים הוא סומך על כך שהקורא יודע שמדובר בפוסקים מאותו בית מדרש. לסיכום הסוגיה רבי יוסף קארו פוסק הלכה כאחת הדעות, או כפשרה מתאימה על פי דעתו[דרוש מקור], כל זה על פי שיטת הפסיקה המיוחדת שלו.
לאחר מספר שנים מההוצאה הראשונה של הספר, רבי יוסף קארו הוסיף לספרו את "בדק הבית" – הגהות, הערות ותיקונים על המהדורה הקודמת. במקור, בדק הבית נכתב כקונטרס נפרד, שיועד על ידי המחבר להיכנס כהערות ותיקונים בגוף ספר ה"בית יוסף" במהדורה השנייה. הסיבה לכתיבת בדק הבית הייתה שהגיעו לפניו ספרים נוספים של הראשונים, וכן שהיו דברים שראה צורך לשנות ולהעיר עליהם לאחר עיון נוסף בסוגיות. לרוב אין שינוי מהותי בחיבור "בדק הבית", אלא רק תוספות ותיקונים קלים[דרוש מקור].
שיטת הפסיקה של ה"בית יוסף"

בהקדמת ה"בית יוסף" מעלה רבי יוסף קארו כי הדרך ההגיונית להכריע את ההלכה היא באמצעות הבאת ראיות מן המקורות, ואף על פי כן החליט לוותר עליה משתי סיבות –
1. חיבורי הראשונים מלאים בנימוקים וראיות תלמודיות ואין בידיו היכולת להכריע טענתו של מי מהם חזקה או מסתברת יותר.
2. דרך זו תיקח זמן רב, ואי אפשר יהיה להגיע כך להלכה סופית ומוכרעת בכל דין ודין.
מסיבה זו, בוחר רבי יוסף קארו בדרך אחרת – בחירת מספר פוסקים והכרעה על פי הרוב מביניהם. בהקדמתו, הוא מביא שלושה כללים מרכזיים שעל פיהם הוא מכריע את ההלכה בספרו:
בנוסף לכך, מציין ה"בית יוסף" מקרה חריג שבו אין ללכת אחר פסיקתו – כאשר יש במקום מסוים מנהג לאסור דבר מה בניגוד לפסיקתו.
על אף הכרזתו בהקדמה לפיה בכוונתו להכריע את ההלכה, במקומות רבים ב"בית יוסף" לא מופיעה הכרעה מפורשת. לטענת תרצה קלמן, הסיבה לכך היא שסמך על הכללים שכתב בהקדמה, ורק במקומות בהם הכרעת ההלכה איננה ברורה לפי הכללים נדרש לכתוב במפורש את הפסק.
ביקורת

על בחירת ר' יוסף קארו לחבר את ה"בית יוסף" ועל דרכי פסיקתו בספר קמו מספר חולקים. ביהדות אשכנז בעיקר קבלו על כך שהפסיקה כשלושת עמודי ההוראה יוצרת הכרעה בדרך כלל כשיטת הרי"ף והרמב"ם שהולכים על פי רוב באותה שיטה, בעוד הרא"ש בדרך כלל בעמדת מיעוט ונדחה מהלכה, למרות שבקהילות אשכנז נוהגים בדרך כלל כשיטתו, המבוססת בעיקרה על בעלי התוספות וחכמים נוספים[דרוש מקור].
מחשובי הפוסקים של יהדות אשכנז שהתנגדו לדרך פסיקה זו היה ר' משה איסרליש (הרמ"א). הרמ"א בהקדמתו ל"דרכי משה" כותב שאחת הסיבות לכך שבחר להוציא לאור את ספרו כפירוש לטור על אף דמיונו הרב לבית יוסף, היא שה"בית יוסף" בבחירתו לפסוק כעמודי ההוראה מתעלם מהכלל התלמודי המנחה את הפסיקה האשכנזית הנקרא "הלכה כבתראי", לפיו יש להעדיף את פסיקתם של הפוסקים המאוחרים על פני הקודמים להם. גם המהרש"ל, בן דורו, קבל על העדפתו של רבי יוסף קארו את עמודי ההוראה על פני המסורת האשכנזית.
פוסק נוסף שהתנגד לגישתו של רבי יוסף קארו היה ר' חיים בן רבי בצלאל, אחיו של המהר"ל מפראג. בהקדמה לספר "ויכוח מים חיים", ספר השגות על ה"תורת חטאת", הוא כותב שהבחירה של ר' יוסף קארו להכריע את ההלכה, ויומרתו ליצור ספר הלכה שיאחד את התורה המפוצלת לספרים הרבה לכדי תורה אחת, יש בה כדי להפחית מכבודם של קודמיו, כאילו תורתם לא הייתה שלימה. כמו כן, הוא מציין שהספר גורם לאנשים לחשוב שאין צורך ללמוד ספרים נוספים, גישה אותה הוא דוחה מכל וכל. טענה נוספת אותה הוא מעלה היא, שהבחירה של רבי יוסף קארו להכריע לפי הרוב איננה נכונה, כיוון שחישוב הרוב לא כולל את כל הפוסקים, וייתכן שישנם ספרים נוספים שאבדו ואינם נכללים במניין.
ביקורת נוספת הושמעה כלפיו, בטענה שהוא ממעט בעמל התורה. כך למשל, החיד"א ב"שם הגדולים", מספר שריב"ל (ר' יוסף אבן לב 1505–1580, מגדולי המורים והפוסקים במרכזי התורה בסלוניקי וקושטא) נעל מסיבה זו בפני הספר את דלתי ישיבתו, אך לאחר מכן חזר בו.