stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איש הנמלה (אריק אוגריידי)

| --- | --- |

אריק אוגריידי כאיש הנמלה, כפי שהופיע על עטיפת החוברת Irredeemable Ant-Man #2 מינואר 2007. אמנות מאת פיל הסטר.
 סוג:  גיבור-על
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  Civil War: Choosing Sides #1 (דצמבר 2006)
 הופעה אחרונה:  Secret Avengers #23 (פברואר 2012)
 יוצרים:  רוברט קירקמן ופיל הסטר
 מידע
 שם אמיתי:  אריק אוגריידי
 כינויים:  דריק סוליבן, מנטיס הקוטל, איש הנמלה חסר התקנה
 סטטוס:  לא פעיל
 כוחות:  ללא כוחות-על מצויד בחליפה המעניקה יכולות שינוי גודל, טיסה, זרועות רובוטיות, ירי להבות מידיו. קסדה המסוגלת לשלוט בנמלים.
 חבר לשעבר בקבוצה:  האוונג'רס הסודיים, ת'נדרבולטס, S.H.I.E.L.D, בקרת נזקים, יוזמת 50-המדינות
 דמויות קשורות
 אויבים:  Mitchell Carson 
 
איש הנמלה (באנגלית: Ant-Man) הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיע בחוברות הקומיקס האוונג'רס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Civil War: Choosing Sides #1 מדצמבר 2006 ונוצרה על ידי הכותב רוברט קירקמן והמאייר פיל הסטר.
איש הנמלה הוא האלטר-אגו של אריק אוגריידי, סוכן S.H.I.E.L.D זוטר בעל מוסר ירוד שלקח את חליפת איש הנמלה מגופתו של חברו והשתמש בה בתחילה למטרותיו האישיות והאנוכיות. חליפתו שודרגה והוספו לה מגוון כלי נשק שונים, ביניהם זרועות רובוטיות ותרמיל ריחוף. הוא נעשה חבר בקבוצות ת'נדרבולטס והאוונג'רס הסודיים, והקריב את חייו כגיבור.
אריק אוגריידי הופיע בהופעת קמע בסדרת האנימציה על האוונג'רס כסוכן S.H.I.E.L.D. דמותו של אריק אוגריידי כאיש הנמלה מדורגת במקום ה-82 ברשימת מאה גיבורי-העל הגדולים, לפי אתר IGN.
ביוגרפיה בדיונית > תחילת דרכו כאיש הנמלה

אריק אוגריידי עבד במחלקת הפטרול בנושאת המטוסים המרחפת של S.H.I.E.L.D, והיה נוכח כאשר וולברין הובא למעצר. אריק וחברו כריס מקארתי נשלחו בידי סוכן בדירוג גבוה מהם, מיטשל "מיץ'" קרסון, לשמור על מעבדתו של האנק פים. כאשר פים יצא מהמעבדה, אריק וכריס נכנסו לפאניקה ואריק עילף את פים. בתוך המעבדה הם מצאו את חליפת איש הנמלה המשודרגת, אותה כריס לבש מיד והקטין בטעות את שניהם לגובה אינץ'. אריק ברח וכריס הלך לאיבוד בנושאת המטוסים, כשלפתע נושאת המטוסים הותקפה בידי סוכני הידרה בעלי כוחות-על. אריק מצא את כריס, שנהרג כשחיפש מקום מסתור, ואריק לקח את חליפתו מגופתו. הוא שרד את התרסקות נושאת המטוסים המרחפת והמשיך לעבוד כסוכן S.H.I.E.L.D ובו זמנית חקר את חליפתו בלילות. הוא גילה כי החליפה מעצימה את כוחו, וכי ביכולתו לתקשר עם נמלים.
בינתיים, הסוכן קרסון אשר היה מועמד לקבלת חליפת איש הנמלה החל לרדוף אחר הגנב, והשתמש באב-טיפוס מתקדם פחות. קרסון מצא את אריק, ונלחם נגדו. כמה ימים לאחר מכן, קרסון הבין כי אריק גנב את החליפה והתעמת איתו. בקרב שהתפתח, קרסון תפס את רגלו של אריק, שהשתמש במנועי הסילון שבחליפה כדי לשרוף ולצלק את פניו של קרסון. הוא הוביל את קרסון למרפאה, וברח מנושאת המטוסים המרחפת עם החליפה. אריק השתמש בחליפתו לצרכיו האישיים והאנוכיים, ביניהם הצצה לנשים מתקלחות, הכניס את סוכנת S.H.I.E.L.D ורוניקה קינג להריון ופגש את האוונג'רס העוצמתים ואת ארגון בקרת נזקים. לאחר שגנב את רכושו של הגנב "שועל שחור" ונאלץ לעבוד איתו כדי להשיג את הסכום שגנב בחזרה, הוא הצטרף לבקרת נזקים. הוא קיבל שם מזויף בשם "דריק סוליבן", ואלטר-אגו כחדש כ"מנטיס הקוטל". הוא החל לצאת לדייטים עם אשה בשם אביגיל, השכיר דירה בשמו החדש והחל להסתיר את זהותו מ-S.H.I.E.L.D באמצעות בקרת נזקים.
במהלך ריב עם אביגיל, היא גילתה לאריק כי היא מסוגלת לראות את רגשותיהם של אחרים באופן טלפתי, ואמרה כי הוא אוהב אותה. לפני שהגיב, הוא יצא להילחם בפלישתו של הענק הירוק והוורבאונד למנהטן. הוא הצטרף לקרב, התכווץ וניסה לתקוף את הענק באיבריו הפנימיים, והוצא דרך הנחיריים. כשהתעורר במרפאת S.H.I.E.L.D, קרסון עמד ליד מיטתו ועצר אותו. קרסון לקח את אריק לחדר סודי בנושאת המטוסים המרחפת, שם עינה אותו עם שיפורי חליפת איש הנמלה. כאשר עמד לשרוף את פניו, איירון מן הגיע והכניע אותו. אריק החליט לטפל בקרסון אישית, ואיירון מן לא האמין לו. לפתע שועל שחור הגיע, דרש מאיירון מן לשחרר את אריק וטען כי הציב חומרי נפץ ברחבי נושאת המטוסים המרחפת. למרות שניסה להגן עליו בכך שביטל את דבריו, שועל שחור נלקח למעצר.
ביוגרפיה בדיונית > יוזמת 50-המדינות

אריק האשם הוציא את שועל שחור ממעצרו, וצורף באי-רצון ליוזמת 50-המדינות בידי איירון מן והאנק פים. אריק שסירב לבקשתה של ורוניקה לעבוד כדי שיוכל לגדל את בנם, בין היתר מחשש שיהיה אב נוראי בגלל חוסר המוסר והאתיקה שלו. הוא נפרד מאביגיל, נדר לה כי ינסה להיות אדם טוב יותר וגילה לה את שמו האמיתי. הוא הפר את נדרו במעשיו ביוזמה, ביניהם קרב נגד סטאטור לאחר שלגלג על אביה וקודמו בתפקיד סקוט לאנג. הוא ניסה להדוף את שיבוטו המטורף של מייקל ואן פטריק ללא הצלחה, ביצע את רוב משימותיו עם צוות יוזמת הצללים של טאסקמאסטר אך לא כחלק מהצוות, וטופל בידי טראומה כדי לטפל בזיכרון מודחק של "סנטה עירום".
כאשר פלישת גזע הסקרול החלה, אריק התכווץ וברח. הוא גילה כי הסקרול השתלטו על מחנה האמונד, ועזר ליוזמת הצללים בניסיון כושל להתנקשות בחייה של מלכת הסקרול ורנקה. כאשר ברח והתכווץ שוב, הוא גילה כי הסקרול מתכננים לפתוח שער לאזור השלילי, אליו יעבירו את כל ארצות הברית. הוא הבין כי הם תכננו תוכנית נגד עבור כל אחד מגיבורי-העל, אך לא נגד "פחדן בגובה אינץ'". הוא ברח על גבו של אחד מחיילי הסקרול, מצא את שאר חברי היוזמה ויידע אותם בדבר התוכנית כדי שיוכלו למנוע אותה.
ביוגרפיה בדיונית > ת'נדרבולטס

לאחר הבסת הסקרול ומותה של ורנקה בידי נורמן אוסבורן ותחילת שלטונו, אריק צורף לקבוצת ת'נדרבולטס לאחר תרומתו. במשימתו הראשונה, אריק והאלמנה השחורה התגנבו ואריק הסתתר במחשוף של האלמנה כדי להשתלט על המטוס בו טסו אובורן, דוק סמסון ונשיא ארצות הברית ברק אובמה. הוא שחרר קרינת גמא במטוס, שהגדילה את סמסון וגרמה לו לתקוף את הנשיא. הוא החל להתחרט על פעילויותיו בקבוצה, אך לא יכל להתנגד כי אוסבורן יהרוג אותו. הוא התיידד עם פאלאדין, שאמר לו לחכות לזמן המתאים. הוא היה עד כאשר פאלאדין, הרוח והדסמן נלחמו במיסטר אקס והשוט, שקיבלו הוראה מאוסבורן לחסל את האלמנה השחורה וסונגבירד, אך זכרונו נמחק.
אריק עזר לצוות בלכידתו של לוק קייג' ועזר לו לברוח מאוחר יותר. הוא נעשה יותר ויותר ממורמר בנוגע לחברותו בת'נדרבולטס, והחל לדאוג לעתידו. הוא שחרר את קפטן אמריקה ממעצר, וביקש ממנו לזכור זאת בעתיד. במהלך אירועי "מצור", אריק והת'נדרבולטס נשלחו לעזור במתקפה על אסגרד ולגנוב את החנית גונגניר של אודין, והוא נלחם שוב בסטאטור. כאשר השוט מצא את גונגניר, הוא ניסה לקחת אותה לאוסבורן אך נעצר בידי פאלאדין שלבסוף בגד בצוותו. חבר הצוות גריזלי תקף את פאלאדין באשמת בגידה, ואריק בגד בת'נדרבולטס גם הוא ועזר לפאלאדין כשהתכווץ, שיתק את גריזלי דרך תעלת האוזן והציל את חייו של פאלאדין. לאחר שהאוונג'רס העוצמתיים מביסים את שאר הת'נדרבולטס, אריק נותן את גונגניר לפאלאדין, שמסתיר אותה במקום בטוח. לאחר מפלתו של אוסבורן, אריק מחליט לשקול מחדש את בחירותיו.
ביוגרפיה בדיונית > האוונג'רס הסודיים, איש הנמלה והצרעה, מוות

אריק הצטרף לאוונג'רס הסודיים כדי לתקן את דרכיו, והשתמש בחליפת איש הנמלה המקורית. הוא שובץ כטירון והודרך בידי וור משין, שהאמין כי הוא לא ראוי לשאת את השם. הוא עזר בקרב נגד מועצת הצללים והציל את קבוצתו מסוכניהם שתכננו לפוצץ אותם. כחלק מצוותו הוא עזר למון נייט נגד קפטן ברקודה ואנשיו, צוותו לענקים המדהימים, נלחמו בפו-מנצ'ו ובמועצת הצללים לצד שאנג-צ'י, שתפו פעולה עם טאסקמאסטר ועזרו במציאת כפפת ויהלומי האינסוף.
אריק החל להשתמש במעמדו כחבר האוונג'רס הסודיים לצורך חייו האישיים-רומנטיים, ושועל שחור העביר לו מידע על ארגון A.I.M, וזאת כדי שייפגש עם האנק פים, כעת הצרעה. הוא נפגש עם אביגיל והראה געגועים למערכת היחסים שלהם, והיא קבעה שהוא השתפר כגיבור אך נכשל כאדם. הוא חיכה לסיום שיחתם של פים וריד ריצ'רדס וחיכה עם טיגרה, שידעה על שימושו בכוחותיו למציצנות והזהירה אותו. הוא פגש את תלמידי אקדמיית האוונג'רס סטרייקר, פינס ווייל, הזמין אותם למשקה, והם שמו על פניו קצף גילוח כאשר התעלף. הוא התעורר והאשים את סטרייקר, והם החלו בקרב. טיגרה הגיעה והצילה את אריק מכוחותיו של סטרייקר, ונחשף כי שועל שחור השתמש באריק כהסחת דעת כדי שיוכל לגנוב חפץ מהמעבדה של פים. אריק לקח אחריות על הגנבה, ויצא להחזיר את החפץ יחד עם פים.
אריק כחלק מהאוונג'רס הסודיים נלחם באונסלוט ונאבקו בראויים באירועי "הפחד עצמו, ובקבוצת הרוונג'רס בהנהגת וונדר מן. בקרב של קבוצתו נגד קבוצת "הצאצאים" שהוקמו בידי "האב" מתוכנית נשק פלוס, אריק ניסה להציל ילד ואמו, והצליח להציל רק את הילד בעוד האוונג'רס הסודיים הצילו את האם. האדפטוידים מצאו את אריק וביקשו ממנו למסור להם את הילד, אך הוא סירב והקריב את חייו כדי לאפשר לילד לברוח כגיבור אמיתי. הוא נחשב לחי לזמן מה ועזר להוקאיי וחיה לברוח, אך התגלה כי זהו מודל חיקוי אנושי בשליטת האב.
הערות שוליים

↑  Top 100 Comic Book Heroes: #82 - Eric O'Grady (Ant-Man)
↑  Irredeemable Ant-Man #1-2
↑  Irredeemable Ant-Man #2-5
↑  Irredeemable Ant-Man #6
↑  Irredeemable Ant-Man #7
↑  Irredeemable Ant-Man #8
↑  Irredeemable Ant-Man #9
↑  Irredeemable Ant-Man #10
↑  Irredeemable Ant-Man #11-12
↑  Avengers: The Initiative #8
↑  Avengers: The Initiative #9
↑  Avengers: The Initiative #10
↑  Avengers: The Initiative #14
↑  Avengers: The Initiative #15
↑  Avengers: The Initiative #16
↑  Avengers: the Initiative #17
↑  Avengers: The Initiative #18
↑  Avengers: The Initiative #20
↑  Thunderbolts #128
↑  Thunderbolts #133
↑  Thunderbolts #136
↑  Thunderbolts #137
↑  Captain America: Reborn #3
↑  Thunderbolts #142
↑  Thunderbolts #143
↑  Secret Avengers #1
↑  Secret Avengers #2
↑  Secret Avengers #3-4
↑  Vengeance of the Moon Knight #10
↑  Incredible Hulks #614
↑  Secret Avengers #6-13
↑  Taskmaster Vol.2 #4
↑  Avengers Vol.4 #10
↑  Ant-Man & The Wasp #1-3
↑  Onslaught Unleashed #1-4
↑  Iron Man 2.0 #5
↑  Avengers Vol.4 #18
↑  Fear Itself: The Fearless #2-3
↑  Avengers Annual Vol.4 #1
↑  Secret Avengers #23
↑  Secret Avengers #24
↑  Secret Avengers #32
אלי רוה

| --- | --- |

 לידה:  12 בספטמבר 1945 (בן 79) לגניצה, רפובליקת פולין 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר יק"א פיק"א, כפר הנוער ניצנים 
 שפות היצירה:  עברית 
 מספר צאצאים:  3 
 eliraveh.blogspot.com
 
אלי רוה (נולד ב-1945) הוא סופר ומשורר ישראלי.
ביוגרפיה

אביו ברח מגטו ורשה לרוסיה בראשית שנת 1940, אמו גרה בויזנה במחוז ביאליסטוק, פולין; במלחמת העולם השנייה הגיעו שני הוריו בנפרד להרי אורל, רוסיה, שם אלי נולד. כשאלי היה בן שישה חודשים חזרו לעיר לגניצה בפולין, שם גדל.
הוא עלה לישראל בגיל 11, בשנת 1957 והתיישב עם משפחתו בפתח תקווה,
בה הוא מתגורר עד היום. אלי הוא הבן הבכור, לו אח ושתי אחיות. אלי למד בבית הספר פיק"א ואחר כך בפנימיית כפר הנוער ניצנים, אביו עבד כחייט וכל המשפחה התגוררה בחנות, שגם שימש את האב לעבודתו כחייט. סיים כתה ט' ובהיותו בן 15 הלך לעבוד כדי לעזור לפרנסת המשפחה. עד הצבא עבד כשוליית צבע ומשנת 1974 ועד היום עובד כצבע באופן פרטי.
הוא מספר:
"צביעת הקירות הייתה משעממת וחד גונית ובשביל להעביר את הזמן הייתי מביא לעבודה רדיו ומקשיב לשירים תוך כדי עבודה. שמתי לב שאני מחבר מילים משלי לפי המנגינות שתופסות אותי. מאז חיידק הכתיבה לא מרפה ממני."
בצבא שירת כחבלן בהנדסה קרבית ובכך המשיך בשירות המילואים שלו.
במלחמת יום הכיפורים לחם בחזית המצרית ושירת שישה חודשים בראס סודר. ב-1979, כשהיה בן 34, התפרסמו שיריו הראשונים, הוא מספר:
"כתבתי שני שירים: 'פרת משה רבנו' ו'גמל שלמה' והחלטתי לשלוח אותם למדור ילדים ב'ידיעות אחרונות'. להפתעתי פירסמו את השירים. פתאום קבלתי הצעות נוספות מעיתונים לכתוב גם להם שירים וכך זה התפתח והשאר היסטוריה".
הוא התחיל לקרוא בערבים ספרי ילדים רבים והשתתף בסדנה לספרות ילדים.
בינה אופק, עורכת המוסף לילדים צילצלה אליו והזמינה אותו לכתוב סיפורים. במשך השנים פרסם למעלה מארבע מאות סיפורים בכל עיתוני הילדים.
הוא כתב שירים על חגים, שלח אותם להוצאות, כולן החזירו לו את כתבי היד, פרט להוצאת מסדה שהחליטה לפרסמם כספר בשם "חג בלב", אשר הופץ בכ-17,000 עותקים.
הספר ראה אור ב-1984, כשהיה בן 39 ורוה זכה עליו בפרס משרד החינוך.
שיריו מפורסמים בעשרות אנתולוגיות ומקראות לימוד לבתי הספר.
עד לשנת 2014 פרסם רוה 42 ספרים, 40 לילדים ונוער ושניים – ספר שירה מצולם ורומן.
הוא הוציא לאור דיסק-קלטת, בו רוחמה רז שרה 14 שירים מתוך ספרו "ספינה משוקולד", בהלחנת רוברט ניסנסון.
רוה כתב ביקורות על ספרי ילדים ב"מאזנים". הוא פעיל באגודת הסופרים העבריים ובסומליו"ן – ארגון סופרי ילדים ונוער.
משנת 2010 יושב בוועד של פרס היצירה לסופרים ומשוררים.
הנחה סדנאות לכתיבה יוצרת והיה סופר אורח.
שנתיים הדריך בפרויקט של המחלקה הפדגוגית במפעל "סיפור נולד". ובמשך שלוש שנים השתתף בפרויקט סופר אורח.
במשך כחמש עשרה שנה הדריך בספריית רמלה וביחד הוציאו עשרות חוברות ושלושה ספרים. הוא לקח חלק בפרויקטים "סיפור נולד" ו"סופר אורח" של משרד החינוך והופיע ב"מפגש עם סופר" במסגרת סל תרבות ארצי.
אלי רוה נשוי מאז שנת 1969 לחיה, ולהם שלושה ילדים.
ספריו

חג בלב, מסדה, 1984.
גן החלומות, כתר, 1984.
שתי ידיים שמאליות, מודן, 1989.
תחרות גביע הזהב, כתר, 1989.
החלפות, ספריית פועלים, 1990.
מחשב השעשועים שלי, מודן, 1990.
בטנא אחד, מסדה (היום מודן), 1990.
המלך מארץ דום, שרברק, 1990.
ספינה משוקולד, מודן, 1992.
בעקבות המשאית הכחולה, שרברק, 1992.
הטלוויזיה ואני, מסדה (היום מודן), 1992.
חבילה של נשיקות, עמיחי, 1992.
אבא של שבת, נוגה קט (מזרחי), 1993.
חבורת "כוח 10", מעריב, 1993.
הרפתקה בחלום, דני ספרים, 1993.
שתיל השוקולד של אלעד, דני ספרים, 1994.
חיות מחייכות 1, דני ספרים, 1994.
חיות מחייכות 2, דני ספרים, 1995.
שלוש מכשפות פחדניות, דני ספרים, 1995.
סיפורי חברות, דני ספרים, 1995.
חבורת אסף 1, דני ספרים, 1995.
חבורת אסף 2, דני ספרים, 1996.
פורים זה שם של כלב, דני ספרים, 1997.
המלה הראשונה של אסף, דני ספרים, 1997.
אמא ללא הפסקה, ספריית פועלים, 1998.
סיפורי השכונה, דני ספרים, 1998.
הגור של אלירן, דני ספרים, 1999.
מטמון בירושלים, שרברק, 1999.
פסטיבל במטבח, ספר לכל (זימזון), 1999.
להיות כמו כולם, דני ספרים, 1999.
שעיה המשוגע, ספריית פועלים, 1999.
בנות אוהבות, הוצאת קוראים, 2000.
ים של אהבה, הוצאת משרד הביטחון, 2000.
כביסה מלוכלכת, דני ספרים, 2000.
כמו יהלום נדיר, דני ספרים, 2004.
מפלצת מתרחצת, דני ספרים, 2004.
הכל נשאר במשפחה, דני ספרים, 2009.
מסע לקצוות ישראל - לקהל מבוגר, הוצאת עכשיו, 2012.
הערות שוליים

1 2 3  "רוה, אלי; סופר ילדים ונוער, משורר", בתוך לקסיקון הסופרים העברים בהווה, בהוצאת אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, סיון תשס"ו – יוני 2006, עמ' 376.
1 2  יהודה אטלס, ילד גדול - " ממתקים וחלומות", במוסף 7 ימים של "ידיעות אחרונות", 1 במאי 1992, עמ' 73.
1 2  צופיה פרידגוט-הירשפלד, "סופר, למרות הכל", מה בפתח, 16 ביולי 1999, עמ' 80.
1 2 3 4  מזל טלבי לוי, "ספרים בכל הצבעים", בעיתון מלאבס, 7 בדצמבר 2012.
↑  אלי רוה, "קופסת הממתקים שלי", בתוך סודות משולחן הכתיבה – סופרים מספרים על עצמם, מירי ברוך (עורכת), הוצאת דומינו, עמ' 110, 111.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305827705171  GND: 1127250434  ISNI: 0000 0003 7415 462X  LCCN: n96119134  VIAF: 28804222   WorldCat (עם VIAF): 28804222
אלי אוזן

אליהו אוזן (21 במרץ 1963—23 בנובמבר 2009) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת הבלם. במרבית הקריירה שלו שיחק בהפועל באר שבע.
קריירה

אוזן נולד בשכונה א' שבבאר שבע. התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל באר שבע ובגיל 17 הצטרף לקבוצה הבוגרת. בקיץ 1984 חתם בהפועל תל אביב וכעבור שנה חזר לבאר שבע.
בנובמבר 1992 חתם בצפרירים חולון. ב-21 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–4 נגד מכבי תל אביב. בסיום עונת 1993/1994 פרש מכדורגל בגיל 32.
ב-15 בפברואר 1983 ערך את הופעתו היחידה במדים הלאומיים בניצחון 2–3 נגד בלגיה.
ב-23 בנובמבר 2009 נדקר למוות על ידי רוצח שכיר.
הערות שוליים

↑  שמעון איפרגן, ‏"הסתבך עם עבריינים": פרטים חדשים על רצח הכדורגלן אלי אוזן, באתר ‏מאקו‏, 10 ביוני 2022
אלי אברבנל

ערך זה עוסק בכדורגלן. אם התכוונתם לשופט, ראו .
אלי אברבנל (נולד ב-22 בפברואר 1976) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
ביוגרפיה

אברבנל נולד בפתח תקווה ללאון ולמרי אברבנל, יוצאי טורקיה, והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה, שם נחשב לכישרון בולט כבר מגיל צעיר. הוא הופיע 13 פעמים במדי נבחרת הנוער ו-21 פעמים במדי הנבחרת הצעירה. בקבוצה הבוגרת של הפועל פתח תקווה החל אברבנל לשחק לקראת סיום עונת 1993/1994, ובעונה זו גם כבש שער ראשון, שסייע לקבוצה לנצח את מכבי תל אביב.
בעונה הבאה כבר השתלב בהרכב הקבוצה, ובעונת 1996/1997, בה סיימה הפועל פתח תקווה במקום השני בטבלה, כבש שמונה שערים. בשנת 1998 זומן אברבנל לנבחרת ישראל, במדיה הופיע בשני משחקים. בעונת 1999/2000 כבש אברבנל 14 שערים, כאשר הקבוצה סיימה במקום השלישי. חמישה מחזורים לסיום העונה, כשהפער מהמוליכה הפועל תל אביב היה שתי נקודות בלבד, נפצע אברבנל והקבוצה לא הצליחה לנצח באף משחק בלעדיו עד לסיום העונה.
בעונת 2000/2001 הורחק אברבנל בדרבי מול מכבי פתח תקווה ואיבד את מקומו בהרכב. בהמשך העונה רשמה הפועל פתח תקווה רצף של תבוסות, ועם סיום העונה הוחלט לשחרר את אברבנל מהקבוצה, לאחר שמונה עונות במועדון.
בעונת 2001/2002 שיחק אברבנל בהפועל חיפה. הוא כבש שבעה שערים, אך הקבוצה ירדה לליגה השנייה. משם המשיך לבני יהודה תל אביב, שם עבר הסבה מהקישור לתפקיד המגן, והשתלב היטב. הוא שיחק שם שבע עונות, עד שבעונת 2009/2010 חזר להפועל פתח תקווה. לאחר מספר חודשים הודיע אברבנל על פרישה ממשחק פעיל בשל פציעה.
הערות שוליים

↑  שי ארצי, אברבנל רוצה להחזיר עטרה ליושנה בהפועל פ"ת, באתר ynet, 4 ביולי 2009
↑  דרור רוזנפלד, ‏אברבנל: קיבלתי החלטה קשה אך לא היו לי ברירות, באתר ONE‏, 24 בנובמבר 2009
אמנות נאו-מושגית

אלן מקולום, The Shapes" "Project, שנת 2006
ג'ון לקאי "ללא שם", 1991, סולם וכיסא גלגלים
אמנות נאו-מושגית או נאו-קונספטואלית הוא מונח בתולדות האמנות, המתאר גישה אמנותית משנות השמונים ובעיקר משנות התשעים, שנפוצה עד היום. זרם האמנות הנאו-מושגית נובע מתוך האמנות המושגית, תנועה משנות השישים ומשנות השבעים. האמנות הנאו-מושגית כוללת, למשל, את תנועת ה-Moscow Conceptualists (אנ'), אמנים נאו-מושגיים אמריקאיים כגון שרי לוין ואת הקבוצה האנגלית המכונה אמנים בריטים צעירים, וביניהם במיוחד דמיאן הירסט וטרייסי אמין. בבריטניה מתקיימת גם תנועת נגד בשם Stuckism (אנ') שמעודדת חזרה לציור פיגורטיבי, וכן מושמעת ביקורת כלפי האמנות הנאו-מושגית מפי קבוצת האמנות הקונספטואלית של שנות ה-70, אמנות ושפה.
היסטוריה

מאז הגל הראשון של האמנות המושגית, אמנים עכשוויים המשיכו לעסוק ברעיונות שעניינו את התנועה החלוצית בימי פעילותה. על אף שרבים מהאמנים העכשוויים הללו לא יכנו את עצמם "ניאו מושגיים", הם ממשיכים לעסוק ביצירתם ברעיונות שהעסיקו את האמנות המושגית, עם דגש מיוחד על נושאים כגון התנגדות למסחריות של האמנות, ביקורת חברתית ופוליטית, אמנות דיגיטלית ושימוש ברעיונות או מידע כמדיום; זאת במיוחד בקרב אמנים העובדים באמצעות אמנות דיגיטלית, אמנות מיצב, אמנות מיצג (פרפורמנס), נט. ארט ואמנות אלקטרונית. מבקרים ואמנים רבים העוסקים בזרם זה עשויים להתמקד דרך כך בהיבטים מושגיים המתבטאים אצל אמן או ביצירה מסוימים, המשקפים את ההשפעה המתמשכת שיש לאמני האמנות המושגית המקוריים על עולם האמנות שהתפתח לאחר מכן.
ניו יורק

מי שניסחו את הרעיון העומד מאחורי האמנות הנאו-מושגית (שלעיתים מכונה גם אמנות פוסט-מושגית) הם טרישיה קולינס וריצ'רד מילאצו. השניים עברו כחלק מצוות בשם קולינס&מילאצו בתחילת שנות השמונים בניו יורק. באמצעות כתביהם ופעילותם האוצרותית, הם הביאו למרכז הבמה דור חדש לגמרי של אמנים ועיצבו במקור את ההקשר התאורטי של האמנות המושגית החדשה. בהקשרים אלה גם כונסו יחד לראשונה יצירותיהם של רבים מהאמנים השייכים לתנועת האמנות הנאו-מושגית (או כפי שחלק מהמבקרים כינו אותה: סימולאציוניזם או נאו-גיאו), כמו: רוס בלקנר, ג'יימס וולינג, סטיבן פארינו, ריצ'רד פרינס, פיטר נגי, ג'וזף נצ'ווטל, שרה צ'ארלסוורת', מארק אינרסט, אלן מקולום,, פיטר האלי, ג'ונתן לסקר, חיים שטיינבך, פיליפ טאפה, רוברט גובר וסנט קלייר צ'מין.
מוסקבה

במהלך שנות השבעים והשמונים במוסקבה פעלה תנועה בשם ה-Moscow Conceptualists, שביקשה לערער על האידאולוגיה הסוציאליסטית תוך שימוש באסטרטגיות מתוך האמנות המושגית או מתוך אמנות הניכוס (אנ'). הדמויות המרכזיות בתנועה זו היו איליה קבקוב והצמד ויטאלי קומר ואלכסנדר מלאמיד. הקבוצה כללה גם את אריק בולאטוב ואת ויקטור פיבוברוב.
לונדון

הקבוצה האנגלית המכונה אמנים בריטים צעירים (YBAs), ובראשה דמיאן הירסט, התפרסמו בשנות התשעים ויצירתם תוארה בעת ההיא כנאו-קונספטואלית, למרות הסתמכותה המשמעותית על האובייקט האמנותי. השימוש במינוח של אמנות נאו-מושגית ביחס אליהם נסמך על כך שהאובייקט אינו יצירת האמנות עצמה, או שלעיתים קרובות מדובר באובייקט המשמש כרדי מייד, קרי, אובייקט מן המוכן שהאמן לא נזקק למיומנות אמנותית בייצורו. טרייסי אמין נתפסת כאמנית מובילה נוספת במסגרת הקבוצה האנגלית וכאמנית נאו-מושגית, אף על פי שהכחישה את שייכותה לזרם והדגישה את הביטוי הרגשי והאישי שבעבודתה. צ'ארלס האריסון, חבר בקבוצת אמנות ושפה בשנות השבעים, ביקר את האמנות הנאו-מושגית של שנות התשעים וכינה אותה אמנות מושגית "ללא תחושת איום או אי נוחות" וכ"ריקה". אמנים בולטים נוספים הקשורים לאמנות הנאו-מושגית בבריטניה הם מרטין קריד, ליאם ג'ילק, בת'אן הווס, סיימון פטרסון, סיימון סטארלינג ודאגלס גורדון.
אירועים משמעותיים

1991: צ'ארלס סאצ'י מממן את האמן הבריטי דמיאן הירסט ומציג בשנה שלאחר מכן בגלריה סאצ'י את יצירתו "חוסר היתכנותו הגשמית של המוות במוחו של אדם חי", המציגה כריש טיגריסי מת בוויטרינת זכוכית.
1993: ונסה ביקרופט, אמנית אמריקאית ילידת איטליה, מקיימת את הפרופרמנס הראשון שלה בעיר מילאנו שבאיטליה, תחת השם "יומן האוכל". הפרפוסמנס מציג את יומן האוכל שלה, בו מתועד כל מה שאכלה משנת 1985 עד 1993 ודרך כך מובאים גם הרגלי האכילה הבולמיים של ביקרופט.
1999: האמנית הבריטית טרייסי אמין מועמדת לפרס טרנר. היא לא זוכה, אך מקבלת תשומת לב תקשורתית על רקע המיצג שלה, "המיטה שלי", במסגרתו מוצגת מיטה זוגית לא פרועה, עם סדינים מוכתמים מוקפת אשפה וחפצים שונים, וביניהם גם קונדומים, תחתונים מוכתמים בדם, בקבוקים ונעלי הבית שלה.
2001: מרטין קריד זוכה בפרס טרנר עבור יצירתו "עבודה מס 227: האורות דולקים ונכבים". מדובר במיצב של חדר ריק שבו האורות נדלקים ונכבים.
2005: סיימון סטארלינג זוכה בפרס טרנר על יצירתו "Shedboatshed". המדובר במחסן עץ שהופך בידי האמן לסירה ומושט בנהר הריין, ולאחר מכן הופך שוב למחסן עץ.
מחלוקות בבריטניה

בבריטניה העלייה לגדולה של האמנים הבריטים הצעירים לאחר תערוכת האמנות "הקפאה" משנת 1988, שאצר דמיאן הירסט, והקידום לו זכתה הקבוצה לאחר מכן על ידי גלריית סאצ'י במהלך שנות התשעים, גרמו לתגובות תקשורתיות שבהן המונחים "אמנות מושגית" ו"נאו מושגית" נאמרו אגב גיחוך ולעג וביחס לאגפים שונים בתוך האמנות העכשווית. גישה זו התעצמה לאור רשימת המועמדים לפרס טרנר שבה האמנים ה"רדיקליים" יותר, ובעיקר הסרט ואמין, עוררו מחלוקת שנתית.
קבוצת האמנים Stuckist, שנוסדה בשנת 1999, הכריזה על עצמה כ"בעד ציור פיגורטיבי עכשווי עם רעיונות ונגד אמנות מושגית, בעיקר לאור היעדר המושגים שבה". הם גם כינו את האמנות המושגית יומרנית ו"חסרת חשיבות ומשעממת"; ב-25 ביולי 2002 הניחו ארון קבורה מחוץ לגלריית הקוביה הלבנה בלונדון, כסמל ל"מות האמנות המושגית".  כמו כן, חברי הקבוצה ערכו הפגנות שנתיות כגד פרס טרנר.
בשנת 2002, איבן מאסו, יו"ר המכון לאמנויות עכשוויות בלונדון, מיתג את האמנות המושגית כ"יומרנית, מפונקת, נטולת מלאכה" וכאמנות ש"מובלת על ידי צארים תרבותיים כמו אדון הטייט, ניקולס סרוטה". בעקבות זאת נאלץ מאסו להתפטר. בסוף אותה שנה שרת התרבות הבריטית, קים האוולס (בוגרת בית ספר לאמנות), גינתה את פרס טרנר במילים "בולשיט קר, מכני וקונספטואלי".
באוקטובר 2004 שחררה גלריית סאצ'י הצהרה לתקשורת לפיה "הציור ממשיך להיות הדרך הרלוונטית והחיונית ביותר בה בוחרים אמנים לתקשר". בעקבות זאת, אספן האמנות צ'ארלס סאצ'י החל למכור יצירות בולטות מאוסף האמנים הבריטיים הצעירים שברשותו.
הערות שוליים

↑  Alexander, Max (19 בפברואר 1989). "ART; Now on View, New Work by Freelance Curators". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pagliasso, Giancarlo (2012). La retorica dell'arte contemporanea: Collins & Milazzo e la svolta post-neo-concettuale dell'arte negli anni '80 (באיטלקית). Pasian di Prato (UD): Campanotto. ISBN 978-88-456-1206-0. OCLC 898566763.
↑  "Effects : Magazine for New Art Theory, Neutral Trends I". Specific Object.
↑  "Effects : Magazine for New Art Theory, Semblance and Mediation". Specific Object.
↑  Scott Lash and Celia Lury, Global Culture Industries: The Mediation of Things, Polity, 2007, p211. ISBN 0-7456-2483-9
↑  Charles Harrison, Essays on Art & Language, MIT Press, 2001, p29. ISBN 0-262-58241-4
↑  Charles Harrison, Essays on Art & Language, MIT Press, 2001, p241. ISBN 0-262-58241-4
↑  "Creed lights up Turner prize". 10 בדצמבר 2001. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Times & The Sunday Times". www.thetimes.co.uk.
↑  "White Cube Demo 2002", stuckism.com. Retrieved 19 April 2008.
↑  Cripps, Charlotte. "Visual arts: Saying knickers to Sir Nicholas, The Independent, 7 September 2004. Retrieved from findarticles.com, 7 April 2008.
↑  "Concept art is pretentious tat, says ICA chief". the Guardian. 17 בינואר 2002. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Telegraph | News". web.archive.org. 2 באוקטובר 2003. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Reynolds, Nigel 2004 "Saatchi's latest shock for the art world is – painting" The Daily Telegraph 10 February 2004. Accessed April 15, 2006
ארון הקבורה המחאתי שהונח מחוץ לגלריית הקוביה הלבנה על ידי אמני ה-Stuckist
אליוט פורבס

| --- | --- |

 לידה:  30 באוגוסט 1917 קיימברידג', ארצות הברית 
 פטירה:  10 בינואר 2006 (בגיל 88) קיימברידג', ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 צאצאים:  דיאנה פורבס 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת הרווארד (2003) 
 
אליוט פורבס (באנגלית:
Elliot Forbes ‏ 20 באוגוסט 1917 - 9 בינואר 2006) היה מנצח ומוזיקולוג אמריקאי, שנודע במחקריו בנושא בטהובן.