stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שארל רנייה

| --- | --- |

 לידה:  22 ביולי 1914 פרייבורג, הרייך הגרמני 
 פטירה:  13 בספטמבר 2001 (בגיל 87) באד וייסי, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום קבורה:  באדן-וירטמברג 
 מדינה:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1949 
 בן או בת זוג:  פמלה ודקינד (1941–1986)  Sonja Ziemann (1989–2001) 
 צאצאים:  קרולה רגנייר, אנטול רנייה 
 פרסים והוקרה:  צלב מסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פרופיל ב-IMDb
 
שארל פרידריך אנטוניו רנייה (בגרמנית: Charles Friedrich Antonio Regnier, ‏22 ביולי 1914 פריבור, שווייץ - 13 בספטמבר 2001 באד ויסזה) היה שחקן תיאטרון וקולנוע, רדיו וטלוויזיה, במאי, תסריטאי, מדבב ומתרגם גרמני יליד שווייץ.
ילדותו וצעירותו

נכד לסב צרפתי, בן לאב רופא יליד ארצות הברית ולאם גרמנייה, נולד בעיר פריבור (פרייבורג אים יכטלנד Freiburg im Üechtland ) בשווייץ
ב 22 יולי 1914, ימים ספורים לפני פריצת מלחמת העולם הראשונה. אחרי לימודי תיאטרון בברלין, השתתף בגיל 17 בסרט חובבים "La Lettre" (המכתב) בפראג. ב-1933, שנת עליית היטלר לשלטון, עזב את ארצו ונסע לאיטליה. משם חזר כעבור 5 שנים בשנת 1938 והתקבל כשחקן בתיאטרון העירוני בגרייפסואלד.
אולם בשנת 1939 נאסר במחנה ריכוז ליכטנבורג ביישוב פרטין באזור סכסן-אנהלט בגלל הומוסקסואליות. שוחרר אחרי 9 חדשים, לאחר שהתחייב, כמו אסירים משוחררים אחרים, שלא לספר לאיש על מה שראה במחנה.
פעילותו כשחקן קולנוע וכאיש תיאטרון

בשנת 1941 התחתן עם השחקנית פמלה ודקינד, בת של המחזאי פרנק ודקינד. קשר נישואין זה סייע בידיו לשפר את מעמדו ולהתקבל על ידי אוטו פאלקנברג (1873 - 1947) לשחק ולביים על במת התיאטרון הקאמרי של מינכן Münchner Kammerspiele.
אחרי מלחמת העולם השנייה עבד בתיאטראות שונים במערב גרמניה ובשווייץ - בדיסלדורף, בוכום, ציריך, ברלין ומינכן.
כבמאי הייתה לו פעילות פורחת בשנים 1961–1962 בתיאטרון "וינר אנסמבל" בווינה.
עיסוק נוסף שהביא לו פרסום היה השתתפותו בתוכניות תיאטרון ברדיו שבהן ביצע תפקידים רבים, ביניהם דרקולה.
כדובר צרפתית רהוטה כמו אשתו פמלה, עסק רנייה גם בתרגום ספרים, במיוחד ספרי בלשים, ותסריטים מצרפתית לגרמנית.
שארל רנייה השתתף במעל מאה סרטי קולנוע וטלוויזיה.
הופעת הבכורה שלו על המסכים הייתה בתפקיד ברטרם בסרט "האשליה האחרונה" (The Last Illusion, בגרמנית Der Ruf) משנת 1949 בבימויו של יוזף פון באקי ולפי תסריט של פריץ קורטנר. הסרט, שהשתתף בפסטיבל קאן, דן בחזרתו של פרופסור יהודי מגלות ארצות הברית לגרמניה אחרי נפילת הנאציזם. רנייה שיחק בין השאר גם את תפקיד הרוזן לריסה בסרט "ילדי המלך" (Königskinder) בשנת 1950 ובשנת 1953 גילם דמותו של המפקח מורו ב" הכומר מסאן לורנצו" ("Der Kaplan von San Lorenzo").
שיחק תפקידים מגוונים עד גיל מתקדם, לעיתים קרובות של דמויות שליליות.
על יד אוטו אדוארד האסה (O.E.Hasse), הופיע כברון טרנטי בסרט קנריס משנת 1954, ויחד עם גרט פרבה ( Gert Förbe), ביצע את התפקיד מורטימר בגרסה חדשה של "צוואתו של ד"ר מבוז" (1962). לקח חלק פעיל גם בסרטי הבלשים הגרמניים לפי ספריו של אדגר ואלאס. ב-1958 השתתף בסרטו של דאגלס סירק "עת לאהוב ועת למות".
ב-1963 שיחק בתור בריגדיר באס אס בסרט "נס הסוסים הלבנים".
בין תפקידיו האחרונים היו הפרופסור ולדהיים בהכפיל (או הקסקדור) (Der Cascadeur") (1998"), והאב ב"הבלתי משוחדים"
(Die Unberührbare") (2000").
זכתה בערכה רבה הופעתו בסרט הטלוויזיה "מארה/סאד"
("Die Verfolgung und Ermordung Jean Paul Marats" לפי המחזה של
פטר וייס בשנת 1967.
אחרי מות אשתו, פמלה, בשנת 1986, שארל רנייה
התחתן שנית בשנת 1989 עם השחקנית הוותיקה סוניה צימן וחי את שנותיו האחרונות באמבך על חוף האגם שטארנברגזה.
נפטר בבאד ויסזה בגיל 87 עקב שבץ.
בנו הוא נגן הגיטרה, הזמר והסופר אנטול רנייה, בעלה של הזמרת הישראלית נחמה הנדל. בתו היא השחקנית
קרולה רנייה.
לשארל רנייה היו שלשה אחים: אנרי רנייה ניהל את מחלקת הבידור של רשות שידור הצפון- גרמני, אח אחר, אקסל רנייה היה שחקן ומפיק ברשות השידור של בוואריה, כמו כן גאורג רנייה.
ריצ'רד סרה

| --- | --- |

 לידה:  2 בנובמבר 1938 סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 פטירה:  26 במרץ 2024 (בגיל 85) אוריינט, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל (1964)  אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה (1961)  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 זרם באמנות:  process art, מינימליזם 
 יצירות ידועות:  Philibert and Margaret, The Hedgehog and the Fox, Slat, Fulcrum 
 פרסים והוקרה:  פרס וילהלם-למברוק (1991)  פרס נסיך אסטוריאס לאמנות (2010)  פרימיום אימפריאל (1994)  טבעת הקיסר של גוסלאר (1981)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  מלגת גוגנהיים  מפקד מסדר האמנויות והספרות 
 בן או בת זוג:  ננסי גרייבס (1965–1970) 
 
"עיקולים", אנדרטה לזכר קורבנות תוכנית האותנסיה הנאצית, רחוב טירגארטן, ברלין, 1986
"מפלס הים", פסל סמוך לעיר ההולנדית זיווֹלדֶה (Zeewolde) המשתרעת בתוך אזור שנכבש מהים, 1996
ציוריו מסדרת "מידות ומשקלות", 1994; תצוגה במוזיאון לאמנות של ברגנץ, אוסטריה, 2008
ריצ'רד סֶרָה (באנגלית: Richard Serra;‏ 2 בנובמבר 1938 – 26 במרץ 2024) היה אמן יהודי-אמריקאי שנודע בפסליו המינימליסטיים והמונומנטליים, שחלקם היו עשויים מפלדה.
ביוגרפיה

סרה נולד ב-1938 בסן פרנסיסקו, שני מבין שלושה בנים. אביו, טוני, היה יליד מיורקה, ספרד, שהועסק במפעלי פלדה. סרה ציין את המספנה בסן פרנסיסקו שבה עבד אביו כמתקין צנרות (אנ') כגורם שהשפיע על עבודתו. אמו של סרה, גלדיס פיינברג, נולדה בלוס אנג'לס למהגרים יהודים מאודסה, והיא שעודדה אותו לצייר מגיל צעיר.
ביוגרפיה > לימודים

סרה למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1957, לפני שעבר לאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה שבה סיים ב-1961 תואר ראשון בספרות אנגלית. ב-UCSB למד אמנות אצל הווארד ורשה וריקו לברון. בעת לימודיו עבד לפרנסתו במפעלי פלדה, והייתה לכך השפעה רבה על יצירותיו. בשנת 1961 החל לימודים בתולדות האמנות באוניברסיטת ייל וב-1964 זוּכה בתואר מוסמך. בוגרי ייל עמיתים משנות ה-60 היו, בין היתר, הציירים, הצלמים והפסלים בריס מרדן, צ'אק קלוז, ננסי גרייבס, ג'נט פיש וסילביה ורוברט מנגולד. בייל פגש באמנים מאסכולת ניו יורק, בהם פיליפ גוסטון, רוברט ראושנברג, פרנק סטלה והמלחין מורטון פלדמן, שבאו ללמד בייל. סרה אף לימד בשנת לימודיו האחרונה, ובסיומה התבקש להוכיח את התאוריה בספרו מ-1963 של מורהו, הצייר יוזף אלברס, "Interaction of Color". בשנת 1964 נסע לפריז בסיוע מלגה נודדת מאוניברסיטת ייל. שנה לאחר מכן עבר לפירנצה הודות למלגת פולברייט. בשובו השתקע בניו יורק. חוג חבריו שם כלל את קרל אנדרה, וולטר דה מריה, אווה הסה, סול לוויט ורוברט סמיתסון.
עבודותיו > פסליו המוקדמים

בשנת 1966 ייצר סרה את הפסלים הראשונים שלו מחומרים שונים דוגמת פיברגלס וגומי. עבודתו המוקדמת ביותר של סרה הייתה מופשטת והתבססה על תהליכים שבהם הוטחה עופרת מותכת בהתזות גדולות על קיר סטודיו או חלל תצוגה. סרה שילב ניאון עם רצועות גומי מתמשכות ביצירה "חגורות" (1966) המתייחסת להפשטה הסדרתית ב"ציור הקיר" של ג'קסון פולוק.
ב-1967 כתב סרה את "רשימת הפְּעלים", רשימה של פעלים יוצאים (כגון להטיל את, לגלגל את, לקפל את, להרים את ולקרוע את), בהם השתמש כהנחיות לעבודת הפיסול שלו. סרה הרבה להשתמש בעופרת, משום שהיא ניתנת לעיבוד ומאפשרת להמיס אותה וליצור בה מגוון צורות. בשנת 1968 נכללו יצירות של סרה בתערוכה הקבוצתית "Nine at Castelli" במחסן Castelli בניו יורק. ב-1969 נכללה היצירה שלו "לצקת" בתערוכה "Anti-illusion: Procedures/Materials" במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בניו יורק. "לתמוך", פועל יוצא נוסף ב"רשימת הפעלים" של סרה, שימש במכלול עבודות בהן העמדת לוחות ומוטות עופרת הייתה תלויה בהישענות הדדית ובכוח הכבידה.
עבודותיו > עבודות גדולות ממדים

סרה זיהה את הפוטנציאל של עבודה בקנה מידה גדול בסדרת "מפצחי הגולגולות" שלו שנעשתה במהלך התערוכה "אמנות וטכנולוגיה" במוזיאון לאמנות של מחוז לוס אנג'לס בשנת 1969. הוא בילה עשרה שבועות בבניית מספר חלקי פלדה כבדים שהוערמו באמצעות מנוף כדי לחקור את העקרונות של איזון נגד וכוח הכבידה. הערימות, שגובהן עלה על 10 מטרים ומשקלן היה בין 60 ל-70 טונות, הופלו והוערמו מחדש מדי יום. קנה המידה של הערימות אִפשר לסרה להתחיל לחשוב על עבודה מחוץ לחללי גלריות ומוזיאונים. ביצירה "מכשיר חיתוך: מדידת בסיס הבסיס" (1969) הורכבו, כביכול באקראי, חתיכות עופרת, עץ, אבן ופלדה שבהן ביצע סרה חיתוכים מקבילים. ביצירה "גליל מאלמו" (1984) נתמך לוח פלדה מרובע, באורך של מטר וחצי ובעובי של סנטימטר וחצי, על ידי אבזר גלילי קצר שהושען על קיר.
מיצירותיו הידועות

Sea Level ("מפלס הים") הולנד
1972, "מעגל"
1981, Tilted Arc (קשת מוטה) עבודת פלדה בגובה 36 מטר מנהטן, שהוסרה מהצגתה עקב ביקורת קשה של הקהל
1986, "עיקולים"
אנדרטה לזכר קורבנות הנאצים בברלין
Fulcrum ברחוב ליברפול בלונדון
"מעגל חיצוני" הגרסה המאוחרת ל"מעגל", המוצגת בגן האמנות במוזיאון ישראל
הוקרה

בשנת 1969 נכלל ברשימת "תשעה אמנים צעירים", של פרסי Theodoron מטעם מוזיאון גוגנהיים בניו יורק.
1992, תערוכת רטרוספקטיבה במוזיאון ריינה סופיה
תערוכה שהוקדשה בלעדית לעבודותיו במוזיאון גוגנהיים בבילבאו.
2002 פרסם "הניו יורקר" כתבת מגזין מקיפה אודותיו בשם "איש הפלדה".
חיים אישיים

היה נשוי לחוקרת האמנות קלרה ווירגראף. נפטר ב-26 במרץ 2024.
הערות שוליים

↑  "Richard Serra: California Birth Index, 1905–1995". FamilySearch. נבדק ב-20 באפריל 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sean O'Hagan (October 5, 2008), Man of steel The Guardian.
↑  Kelly Crow (November 4, 2015), The Reinvented Visions of Richard Serra The Wall Street Journal.
↑  David Seidner, "Richard Serra", BOMB Magazine Winter, 1993.
↑  Deborah Solomon (October 8, 1989), Our most notorious sculptor New York Times.
↑  "Richard Serra logra el "Príncipe" por su "audacia" en la creación de espacios". La Nueva España (בספרדית).
↑  Senie, Harriet F. (2002). The tilted arc controversy: dangerous precedent?. Minneapolis: University of Minnesota Press. ISBN 9781452905273.
↑  Deborah Solomon (August 28, 2019), Richard Serra Is Carrying the Weight of the World The New York Times.
↑  "Encyclopædia Britannica Biography". נבדק ב-13 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "About Richard Serra". נבדק ב-13 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Richard Serra's First Retrospective Exhibition of Drawings Opens at Metropolitan Museum on April 13". Metmuseum.org. 8 באפריל 2014. נבדק ב-1 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Richard Serra". Guggenheim Collection. אורכב מ-המקור ב-5 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Drawings – Work Comes Out of Work: Show at Kunsthaus Bregenz in 2008". Kunsthaus-bregenz.at. נבדק ב-27 בנובמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Richard Serra - Biography". Guggenheim Collection. אורכב מ-המקור ב-14 באוקטובר 2008. נבדק ב-11 בינואר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Richard Serra, Right Angle Prop (1969) Guggenheim Collection.
↑  Richard Serra: Biography, מוזיאון טייט בריטניה.
↑  John Russell (February 28, 1986), Startling Sculpture from Richard Serra, New York Times
↑  Ken Johnson (May 17, 2002), Richard Serra – 'Prop Sculptures: 1969–87', New York Times.
1 2 3 4  האמן והפסל היהודי-אמריקאי ריצ'רד סרה הלך לעולמו בגיל 85, באתר ynet, 27 במרץ 2024
↑   נעמה ריבה, ריצ'רד סרה, מגדולי הפסלים במאה ה–20, מת בגיל 85, באתר הארץ, 27 במרץ 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268074605171  PLWABN: 9810621166805606  AAG: 1810  BIBSYS: 90270245  BNE: XX1142950  BnF: cb12162281q (data)  CANTIC: a10662522  CiNii: DA05159297  GND: 118796267  ICCU: NAPV049153  ISNI: 0000 0001 0920 6732  KulturNav: c7509a0d-ab12-4bb9-8918-96822cf36b2b  LCCN: n78026204  LNB: 000020537  NDL: 00474859  NGV: 9849  NKC: mzk2005295170  NLA: 35868144  NLK: KAC202294364  NSK: 000114306  NTA: 068814577  PIC: 433  RERO: 02-A003822945  RKD: 72035  SELIBR: 295798  SNAC: w6m04f1r  SUDOC: 030148863  Trove: 1123311  ULAN: 500029327  VIAF: 84633265   WorldCat (עם VIAF): 84633265
שאול לאך

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 במאי 1957 (בן 67) ארגנטינה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת ייל  אוניברסיטת קולומביה 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת ג'ורג'טאון 
 
שאול לאך (נולד ב-16 במאי 1957) הוא פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית. מחקריו מתמקדים במבנה שווקים.
ביוגרפיה

לאך נולד בארגנטינה, סיים ב-1980 תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית ועד שנת 1985 סיים שני תארים שניים בכלכלה באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת קולומביה. בשנת 1988 סיים דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת קולומביה, והחל לשמש כמרצה באוניברסיטה העברית. ב-1994 היה מרצה אורח באוניברסיטת ג'ורג'טאון וב-1995 שימש ככלכלן במועצת הפדרל ריזרב.
שימש כראש החוג לכלכלה האוניברסיטה העברית בשנים 2011-2015. במהלך השנים 2008-2013 שימש כעורך וכעורך שותף במספר כתבי עת כלכליים ובהם The Journal of Industrial Economics.בשנים 2005-2007 שימש פרופ' לאך כיו"ר המכון למחקר כלכלי בישראל ע"ש פאלק.
פרופ' לאך נשוי לד"ר קרנית פלוג, לשעבר נגידת בנק ישראל, ולהם שני ילדים.
בשנת 2011, כשעלה שמה של אשתו לכהונת המשנָה לנגיד בנק ישראל, פורסם שמבקר בנק ישראל קבע ב-1998 כי לאך הועסק באופן חריג בבנק בחטיבת המחקר, בניגוד לנהלים לכאורה, בין היתר על רקע עבודתה של אשתו כמשנָה לראש החטיבה בחטיבה שבה הועסק, חטיבת המחקר של בנק ישראל.. כשעלתה שאלת מינוייה של קרנית פלוג לא מצאה ועדת טירקל כי יש בכך לפגום במינוי.
מחקריו האקדמיים

Government Financing of R&D: A Mechanism Design Approach (version August 2017), with Zvika Neeman and Mark Schankerman.
Retail Prices in a City (version April 2018), with Alon Eizenberg and Merav Yiftach.
Consumers' Activism: The Cottage Cheese Boycott, with Igal Hendel and Yossi Spiegel, Rand Journal of Economics 48, Winter 2017, pp. 972-1003.
Asymmetric Price Effects of Competition, with Jose Luis Gonzalez Moraga, The Journal of Industrial Economics 65 (4), December 2017, pp. 767-803.
Technolocial Change and the Make-or-Buy Decision, with Ann Bartel and Nachum Sicherman, The Journal of Law, Economics & Organization, 30(1), April 2014, pp. 165-192.
Using Elicited Cohice Probabilities to Estimate Random Ultility Models: Preferences for Electricity Reliablity, with Asher Blass and Charle Manski, International Economic Review, May 2010.
Incentives and Invetnion in Universities, with Mark Schankerman, Rand Journal of Economics, 39(2), Summer 2008, pp. 403-433.
Small Price Changes and Menu Costs, with Daniel Tsiddon, Managerinal and Decision Economics, October 2007, pp. 649-656.
Immigration and Prices, Journal of Political Economy, August 2007, 115(4), pp. 548-587.
Royalty Sharing and Technology Licensing in Universitiesm, with Mark Schankerman, Journal of the European Economic Association, April-May 2004, pp. 252-264.
Do R&D Subsidies Simulate or Displace Private R&D? Evidence from Israel, Journal of Industrial Economics, December 2002, pp. 369-390.
הערות שוליים

↑  בעלה של פלוג הועסק בבנק ישראל באופן חריג, באתר גלובס, 19 במאי 2011
↑  טירקל קבע: ניתן למנות את ד"ר קרנית פלוג לתפקיד המשנה לנגיד בנק ישראל, באתר כלכליסט, 23 ביוני 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263991005171  GND: 128413026  ISNI: 0000 0000 6297 7416  LCCN: no93012159  NTA: 085829102  VIAF: 89861621   WorldCat (עם VIAF): 89861621
שגר ועדכן

שגר ועדכן הוא מושג מתחום כלי נשק מונחים המתייחס ליכולת לעדכן את הנשק במידע אודות המטרה ומסלול מעופו אליה. העדכון מאפשר שינוי כיוון של האמצעי ואף מתן הוראה להשמדה עצמית.
כלי נשק מונחים כמו טיל התמוז או מל"ט הפוטרוס הם דוגמאות לכלי נשק בשיטת שגר ועדכן.
העברת העדכונים יכולה להתבצע בדרכים הבאות:
כבל המקשר בין המשגר לטיל הנמצא בתעופה
קרינה אלקטרומגנטית בשתי שיטות:
קשר רדיו
אותות מכ"ם
ראו גם

שגר ושכח
ריבניק

ריבניק (בפולנית: ‏Rybnikקובץ:Pl-Rybnik.ogg‏Ⓘ‏, נהגה: [ˈrɨbɲik]) היא עיר עתיקה בשלזיה שבדרום־מערב פולין.
היסטוריה

בעת הקמתה הייתה העיר למרכז דיג ומכאן שמה ("ריבניק" הוא אגם או בריכת דגים בכמה שפות סלאביות). כבר בימי הביניים הייתה עיר מרכזית באזורה ושימשה בירתה של ישות מדינית בשם זה. בהמשך התפתחה כמרכז לכריית פחם בשל המכרות הגדולים הפזורים באזור. בשל מכרות אלו ותחנות הכוח הממוקמות בסביבת העיר מהווה סביבת ריבניק אזור כלכלי חשוב בפולין.
נכון לשנת 2021 חיו בריבניק כ־134,000 תושבים.
ערים תאומות

יוון לאריסה, יוון
רקמת אסיזי

תרשים למוטיב ציפור ברקמת אסיזי
רקמת אסיזי (באנגלית: Assisi embroidery) היא צורה של רקמת צלבים המבוססת על מסורת רקמה איטלקית עתיקה שבה הרקע מלא בתפרי רקמה והמוטיבים העיקריים מתוארים אך לא תפורים. השם נגזר מהעיירה האיטלקית אסיזי שבה נוצרה הצורה המודרנית של המלאכה.
תיאור הטכניקה

ברקמת אסיזי משתמשים בשיטה הידועה בשם voiding שבה תך צולב ממלא את הרקע בעוד המוטיב עצמו נותר ריק. תפר הולביין, מויטב של עבודה שחורה קווית, משמש כדי לשרטט ולהדגיש את המוטיב.
באופן מסורתי, ברקמת אסיזי לא משתמשים בדרך כלל בתך צולב, אלא בתך צולב בעל זרועות ארוכות. ידועות גם דוגמאות לשימוש בתכים אחרים, כגון תך צלב איטלקי ותך צמה אלג'יראי. צבעי החוט בהם השתמשו היו אדום, כחול, ירוק או זהב עבור הרקע ושחור או חום עבור קווי המתאר. מוטיבים מסורתיים היו ברובם הרלדיים, במיוחד חיות הרלדיות, ובדרך כלל הציגו זוגות מסודרים באופן סימטרי של בעלי חיים וציפורים המוקפים בגבולות מעוטרים.
ברקמות העתיקות ביותר, הדמויות צוירו ביד חופשית על הבד והוקפו בתפר הולביין. הרקע, לעיתים קרובות פשתן בצבע שמנת,  היה מלא ככל האפשר. עבור יצירות מודרניות יותר, התבנית נרשמה בדייקנות על נייר, בדומה ליצירת דפוסי תפרים צולבים שנספרו. כיום רקמת אסיזי נעשית כמעט תמיד כך.
היסטוריה

מבחינה היסטורית, לאיטליה הייתה מסורת ארוכה של רקמה בהירה וצבעונית. במאות השלוש עשרה והארבע עשרה נזירות שרקמו פיתחו סגנון פשוט יותר שבו עיצובים ומוטיבים לא נרקמו על בד פשתן עדין אך קווי המתאר והרקע נרקמו במשי צבעוני. המוטיבים הושפעו מאוד מעיצובים מסורתיים של זוגות ציפורים או בעלי חיים המוקפים בעבודת גלילה משוכללת. פריטים מוקדמים אלה שימשו לרוב למטרות דתיות, למשל, בדי מזבח וגלימות כהונה.
עד המאה השש-עשרה הפכה רקמת אסיזי לפופולרית יותר ושילבה מגוון רחב יותר של מוטיבים, ביניהם כאלה המבוססים על דימויים של סאטירים, שדים ויצורים מיתיים עתיקים מתקופת הרנסאנס.
במאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה, הפופולריות של צורת רקמה זו דעכה ורבים מהעיצובים והמוטיבים אבדו. רק בתחילת המאה העשרים התחדש המנהג בעיירה האיטלקית אסיזי. באוקטובר 1902 מנזר סנט אן ייסד את Laboratorio Ricreativo Festivo Femminile San Francesco di Assisi.  מטרת סדנת מלאכת יד זו הייתה להחיות את מלאכת היד המקומית המסורתית ולספק תעסוקה לנשים עניות כדי להשלים את הכנסתן. התעשייה הכפרית הזו פרחה ועיצובים אלה התפשטו במהירות ברחבי איטליה, אירופה ומחוצה לה.
רקמת אסיזי מודרנית

גרסה מודרנית של רקמת אסיזי התפתחה במאה העשרים ואחת. צבעים ודוגמאות רבים ושונים משמשים לרקע, והמוטיבים מגוונים ביותר. עם זאת, הגרסה המסורתית המתחדשת עדיין נהוגה בעיירה אסיזי שבה אפשר לראות את הנשים המקומיות יושבות מול בתיהן ורוקמות פריטים עבור חנות הרקמה השיתופית המקומית.
הערות שוליים

↑  Catherine Amoroso Leslie, Needlework Through History (London and Westport, CT: Greenwood Publishing Group, 2007), pp. 19-22. מסת"ב 9780313335488
↑  Mildred Graves Ryan, The Complete Encyclopedia of Stitchery (New York: Nelson Doubleday, 1979), p. 328. מסת"ב 0452252644
↑  Eva Maria Leszner, Assisi Embroidery: Old Italian Cross-stitch Designs (London: B.T. Batsford Ltd.,1988), p. 12. מסת"ב 0713455950
שארל רפפורט

| --- | --- |

 לידה:  14 ביוני 1865 ליטא 
 פטירה:  17 בנובמבר 1941 (בגיל 76) קאור, צרפת 
 שם לידה:  Хоне (Хонон Липманович) Рапопорт 
 מדינה:  צרפת, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מפלגה:  הפלג הצרפתי של אינטרנציונל העובדים, המפלגה הקומוניסטית של צרפת 
 
רפופורט בקונגרס הראשון של ה-PCF במרסיי בשנת 1921. משמאל, רפופורט, דניאל רנו, לודוביק-אוסקר פרוסאר ומרסל קאשן.
שׁארְל רַפַּפּוֹרְט (קרי, רַפּוֹפּוֹר, בצרפתית: Charles Rappoport; 14 ביוני 1865 –  17 בנובמבר 1941) היה פוליטיקאי קומוניסטי מיליטנטי ליטאי-רוסי וצרפתי, עיתונאי וסופר. אינטלקטואל יהודי וחוקר רב לשוני, הוא כונה "האדם הדגול של הרדיקליזם הצרפתי".
קורות חיים

רפופורט נולד בשטעטל של דוקשטי בפלך קובנה של האימפריה הרוסית (ליטא של ימינו), גדל באזור יהודי מסורתי. הוא למד בגימנסיה בווילנה, והיה עיתונאי בכתבי עת בעברית. הוא נכנס לפוליטיקה במסגרת נרודניה ווליה (מפלגת "רצון העם") הרוסית, לימים מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. הוא היה חבר באיגוד המהפכנים הסוציאליסטים הרוסים, יחד עם חיים ז'יטלובסקי (מייסד), מ' מ' רוזנבאום וש. אנ-סקי. הוא נאלץ להימלט מרוסיה לאחר שהשתתף בניסיון ההתנקשות הכושל של נרודניה ווליה בצאר אלכסנדר השלישי ב-1887. הוא למד באוניברסיטה בשווייץ, ולאחר מכן היגר לצרפת.
הוא התמקם בפריז בסוף המאה ה-19, והפך לאזרח צרפתי ב-1899. רפופורט היה גורם מרכזי בגיוס יהודי פריז דוברי יידיש לתנועת הסוציאליזם; בשנת 1901, הוא הקים את Groupe des ouvriers israelites, מועדון ומקום מפגש לסוציאליסטים יהודים ברחוב וייל-די-טמפל של הפלעצל.
כמרקסיסט, רפופורט הצטרף לאגף הצרפתי של אינטרנציונל הפועלים (אנ') (Section Française de l'Internationale Ouvrière, SFIO). ב-1914 הוא גינה את הסכמת ה-SFIO לכניסה למלחמת העולם הראשונה. כצימרוואלדיאן מוקדם הוא לא היה רפורמיסט ולא מודרניסט באידאולוגיה שלו. ב-1917 נידון לשלושה חודשי מאסר בשל נאומיו התבוסתניים נגד המלחמה. בעקבות המשפט כתב את המסה Devant les juges militaires ("לפני שופטים צבאיים"). עם פול וייאן-קוטוריה (אנ') ואלבר טרה, רפופורט היה נציג של הקומינטרן ("האינטרנציונל השלישי"; 1919–1943). בקונגרס טור (אנ') של ה-SFIO בדצמבר 1920, הוא היה חלק מהרוב שייסד את המפלגה הקומוניסטית של צרפת (Parti communiste français, PCF), ונבחר לוועדת ההיגוי. הוא השתתף בעריכת הביטאונים של המפלגה הקומוניסטית ל'הומניטה ו-"revue communiste". ואף על פי שבשנים 1922–1923 תמך בקבוצה של פרוסאר, בעקבות הסטליניזציה של ה-PCF בסוף שנות ה-30, הוא התנגד מאוד לקו שהמפלגה נקטה בו ולתמיכה בברית המועצות, והוא עזב את ה-PCF ב-1938.
ב-18 בספטמבר 1923 הגיע לביתו של רפופורט מנקה בן 32 וקצין רוסי לבן לשעבר, בכוונה להתנקש בחייו. עם זאת, רפופורט היה אז בשטרסבורג, ובתו פאני פתחה את הדלת במקומו. כאשר נודע לקצין שהיא בתו של רפופורט, הוא ירה בה מטווח אפס. לאחר מכן הוא הסגיר את עצמו למשטרה. דיווח מאותו זמן מצביע על כך שפאני כנראה שרדה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, הוא פרש לסן-סירק-לאפופי (אנ'), שם מת ב-1941. אפשר לקרוא על קברו בבית הקברות מונפרנאס בפריז את הכתובת הבאה: Le socialisme sans la liberté n'est pas le socialisme, la liberté sans le socialisme n'est pas la liberté ("סוציאליזם ללא חופש אינו סוציאליזם, חופש ללא סוציאליזם אינו חופש").
כתביו

רפופורט היה מחברם של יצירות רבות כגון La Philosophie de l'histoire comme science de l'evolution ("הפילוסופיה של ההיסטוריה כמדע האבולוציה", 1903)‏, Un peu d'histoire: origines, doctrines et méthodes socialistes (קצת היסטוריה: מקורות, דוקטרינות ושיטות סוציאליסטיות, 1912)‏, La Révolution sociale ("המהפכה החברתית", 1912), ו-Pourquoi nous sommes socialistes? ("למה אנחנו סוציאליסטים?", 1919). ב-La Crise socialiste et sa solution, par Charles Rappoport ("המשבר הסוציאליסטי ופתרונו, מאת שארל רפופורט", 1918), רפופורט דן בהתפתחותו האינטלקטואלית והאידאולוגית. הביוגרפיה של ז'אן ז'ורס, Jean Jaurès: l'homme, le penseur, le socialiste ("ז'אן ז'ורס: האיש, ההוגה, הסוציאליסט", 1915), שנכתבה לאחר הירצחו, נחשבת לביוגרפיה הטובה ביותר של ז'ורס. האוטוביוגרפיה של רפופורט, Une vie révolutionnaire: 1883-1940: les mémoires de Charles Rappoport ("חיים מהפכניים: 1883-1940: זיכרונותיו של שארל רפופורט"), פורסמה ב-1991.
הערות שוליים

↑  Wohl, Robert (1 ביוני 1966). French Communism in the Making, 1914-1924. Stanford University Press. pp. 214–. ISBN 978-0-8047-0177-8. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  Wasserstein, Bernard (1 במאי 2012). On the Eve: The Jews of Europe Before the Second World War. Simon and Schuster. pp. 65–. ISBN 978-1-4165-9427-7. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  "רַפַּפּוֹרְט, (רַפּוֹפּוֹר) שׁרְל (חָנָא, חָנָן)", האנציקלופדיה העברית (כרך לא, עמ' 301), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשל"ט.
↑  "Communist not home, so foe shoots daughter instead". The St. Louis Post-Dispatch. St. Louis. 18 בספטמבר 1923. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Communist Rappaport's Daughter Shot by a Wrangel Officer". The Jewish Telegraphic Agency. New York City. 24 בספטמבר 1923. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Besier, Gerhard; Piombo, Francesca; Stokłosa, Katarzyna (2006). Fascism, Communism and the Consolidation of Democracy: A Comparison of European Dictatorships. LIT Verlag Münster. p. 93. ISBN 978-3-8258-9657-7.
↑  Rappoport, Charles; Lagana, Marc (1 בינואר 1991). Une vie révolutionnaire, 1883-1940: Les mémoires de Charles Rappoport. Editions MSH. ISBN 978-2-7351-0423-9. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271100805171  PLWABN: 9810544550605606  BnF: cb120146666 (data)  GND: 101924003  ISNI: 0000 0001 2101 0820  LCCN: n84187834  LNB: 000284554  NKC: skuk0004729  NLA: 50974519  NLG: 159746  NTA: 06757131X  SNAC: w6tz71m2  SUDOC: 02827752X  Trove: 1508532  VIAF: 46772124   WorldCat (עם VIAF): 46772124
שוק הזהב

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  פסאז', שוק 
 מיקום:  עזה 
 מדינה:  השטחים הפלסטיניים 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1476
 תאריך פתיחה רשמי:  1476 
 תאריך פירוק:  7 בדצמבר 2023 
 קואורדינטות:  31°30′11″N 34°27′50″E﻿ / ﻿31.503055555556°N 34.463888888889°E﻿ / 31.503055555556; 34.463888888889
  (למפת עזה מוגדלת) שוק הזהב(למפת עזה רגילה) שוק הזהב
 
נשים מטיילות בשוק הזהב, 2006
שוק הזהב הוא שוק בעיר עזה שבו נמכרים מוצרי זהב. השוק נמצא בסמוך למסגד הגדול של עזה, מוגדר עם גג, ומכיל חנויות בהן מוכרים זהב, תכשיטי זהב ומוצרי זהב נוספים.
היסטוריה

השופט העזתי שייח שמס א-דין אל-חימסי הורה לבנות את שוק הזהב בשנת 1476, תחת השלטון הממלוכי בארץ ישראל. השוק היווה במקור חלק משוק מקורה גדול בהרבה מהשוק שקיים כיום, אך מרבית האזור נהרס על ידי הצבא הבריטי במהלכה של מלחמת העולם הראשונה.
כמו עסקים נוספים ברצועת עזה גם שוק הזהב תלוי במנהרות ההברחה ממצרים כדי לחדש את הסחורה שלו. כמו כן, הזהב מוכנס לרצועה על ידי פלסטינים שעוברים במעבר ארז, על פי נתונים הברחת משלוח זהב במנהרות ההברחה לעזה עולה בין 700 ל-1,200 דולרים, תלוי בכמות המוברחת.
גם במאה ה-20 ולאחריה גם במאה ה-21 היה השוק מוקד ביקור פופולרי לגברים ונשים שעמדו להתחתן וחיפשו תכשיטים מזהב.