אסטרטגיה צבאית
רמות האסטרטגיה > טקטיקה, אופרטיבה ואסטרטגיה-רבתי

בחברות ואומות עד המאה ה-19 לערך, המלך או המנהיג הפוליטי היה גם המפקד העליון של הכוחות הצבאיים, או שמרחק ההתקשרות בין שני האישים שמילאו את התפקידים הללו היה קצר ביותר עד כדי אי-הבחנה. עם היווצרותם של צבאות ההמונים, והתגברות הצורך בפיקוד צבאי מקצועי יותר, הגבולות בין העוסקים בתחום הפוליטי ואלו העוסקים בתחום הצבאי התחדדו, ולרוב הוחלט על הפרדתם (תהליך כזה התרחש בצרפת ובפרוסיה בתחילת המאה ה-19, עם תחילת היווצרותם של מטות כלליים בצבאותיהן).
המלחמה היא עניין חשוב מכדי להשאירו ביד הצבא
תהליכים כנ"ל ואחרים הביאו להיווצרות מערכת סדורה של רמות תכנון, ובראשה האסטרטגיה-רבתי (Grand Strategy) – תורת הניהול של המשאבים העומדים לרשות האומה, לצורך השגת היעדים הצבאיים הנגזרים מהמטרות המדיניות. תחתיה הוגדרו שתי הרמות העוסקות בתכנון צבאי גרידא: הטקטיקה והאסטרטגיה.
הטקטיקה והאסטרטגיה הם שני מושגים קשורים, נבדלים אולי רק בסדר-גודל. במובנה המקורי האסטרטגיה שלטה בהכנה לקרב (ולעוד קרבות אחרים, מקבילים לו), בעוד שהטקטיקה עסקה באופן הניהול של אותו קרב מסוים. במובן זה, האסטרטגיה עוסקת בעניינים צבאיים ותו לא.
לפי ההיסטוריון ד"ר צבי לניר, ההבחנה בין טקטיקה לאסטרטגיה נוצרה בהדרגה, בעקבות הגידול בצבאות ובעקבות הקמת מדינת הלאום והמהפכה התעשייתית. תהליכים אלו אפשרו לראשונה להקים, לצייד ולקיים צבאות גדולים לאורך זמן. לפי לניר, נפוליאון בונפרטה היה המצביא הראשון שהפעיל צבא המוני כזה, ובתקופתו התפתחה ההבחנה בין טקטיקה לאסטרטגיה. נוכח הגידול בצבאות והגידול בהיקף הקרבות ועומקם, ניהול הקרב בפיקוד ישיר טקטי הפך דבר בלתי ישים. במשך 17 שבין השנים קרב ריבולי לקרב לייפציג גדל מערך צבא השדה של נפוליאון פי 20. נפולאין נהג לנהל את הקרב מגבעה גבוהה בעורף הצבא, והשתמש ברצים כדי להעביר פקודות למפקדי המשנה שלו. שינוי נוסף בעקבות הקמת מדינות הלאום והמהפכה התעשייתיתה היה שהמלחמה חדלה להיות עניין שמוכרע בקרב יחיד, שכן גורמים אלה אפשרו את היכולת לנהל מסעות מלחמה גדולים וממושכים. הגדלת המרחב והזמן של המלחמות והגדלות הצבאות עצמם עודדו יצירת מבנה היררכי יותר והבחנה בין פיקוד ישיר על הכוחות בקרב לבין מצביא שניהל את המלחמה הכוללת יותר באמצעות אסטרטגיה, והחל גם להיווצר מתח בין שיקוילים טקטיים לבין שיקולים וחשיבה אסטרטגית.
במהלך המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 העולם המשיך ונעשה מורכב יותר. התפתחויות צבאיות, חברתיות, פוליטיות ומדיניות, כפי שבאו לידי ביטוי במלחמת האזרחים האמריקנית ובמלחמת העולם הראשונה, גרמו לכך שאומות וקואליציות נאלצו לנהל מלחמות מורכבות, בשדות-קרב רווים בגייסות, ולעיתים ביותר מחזית אחת. המחשבה והתכנון האסטרטגיים נעשו מסובכים מדי, וכתוצאה מכך נוצר מושג חדש: אופרטיבה (במובן Operation, כלומר "מבצע"). מהותה של האופרטיבה: ניהול ושליטה בכוחות צבא מסוגם של קורפוסים ודיוויזיות, המשתתפים בקרבות ומבצעים טקטיים במהותם, במטרה למנף את התוצאות של קרבות אלו לצורך השגת יעדיה הצבאיים של האסטרטגיה-רבתי. מכאן שהאופרטיבה היא התחום המקשר בין האסטרטגיה לטקטיקה. בימינו, השימוש במונח "אסטרטגיה" הוא משוחרר למדי, ובשפה פשוטה הוא מתייחס בדרך-כלל לרמות הגבוהות של התכנון הצבאי עד כדי השקה להחלטות מדיניות (סוגיות כמו אופן ההקצאה של כוחות צבא בין שתי חזיתות, אופן חלוקת התקציב בין זרועות הצבא העיקריות, קבלת החלטות לגבי דוקטרינות צבאיות, תכנון אופרטיבי בזמן מלחמה וכיוצא בזה), כלומר סתם "אסטרטגיה" מכילה בתוכה את האופרטיבה ואת האסטרטגיה-רבתי.
הן האסטרטגיה והן הטקטיקה הצבאיות חייבות להתפתח במקביל להתפתחויות הטכנולוגיות. אסטרטגיות תקופתיות מוצלחות נוטות להיות מונצחות גם זמן רב לאחר שהתפתחויות טכנולוגיות באמצעי לחימה ובתורות לחימה (תו"ל – תורת לחימה) הפכו אותן למיושנות. כך למשל טקטיקות נפוליאוניות (ראה המלחמות הנפוליאוניות) מסוגה של "להסתער בכל מחיר" שלטו במלחמת האזרחים האמריקנית ובמלחמת העולם הראשונה, וגרמו לקטילת הגייסות המסתערים באש מקלעים מתוך חפירות מוגנות בגדרות תיל. כתוצאה מניסיונה העגום של צרפת במלחמה זו, היא הגיעה למלחמת העולם השנייה עם דוקטרינה הגנתית לחלוטין, תוך הסתמכות עיוורת על קו מאז'ינו הבלתי-חדיר, רק כדי להימצא חשופה וחסרת יכולת-תגובה אל מול הבליצקריג הגרמנית.