stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרסל אליקים
ביוגרפיה

אליקים נולד בפלובדיב שבבולגריה. אמו נפטרה כשהיה בן שבע, ואביו גורש בשנת 1939 אל צרפת ונפטר בה כעבור שנתיים. אליקים נתמך על ידי משפחת אביו, וסיים את לימודיו בבית הספר הצרפתי בעיר הולדתו ובקולג' האמריקני בסופיה. הוא החל בלימודי רפואה באוניברסיטת סופיה (1944–1949), עלה בשנת 1949 למדינת ישראל ובשנת 1952 השלים את לימודיו במחזור הראשון של בוגרי בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך שנות לימודיו בישראל, הוא עסק ברפואה כמתנדב במעברת ראש העין. בשנים 1952–1954 שירת בצה"ל במסגרת חיל המדע ובמכון הביולוגי בנס ציונה. במקביל החל לעבוד כרופא במחלקה הפנימית של בית החולים האוניברסיטאי "הדסה", תחת משה רחמילביץ'.
בשנים 1960–1962 קיים אליקים עבודת פוסט-דוקטורט במחלקה לפרמקולוגיה של אוניברסיטת פנסילבניה. בשנת 1960 הוא הצטרף גם לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים, תחילה כמרצה בכיר, משנת 1963 כפרופסור חבר ומשנת 1969 כפרופסור מן המניין. בשנים 1960–1969 הוא הועסק גם כרופא הראשי של בית החולים האוניברסיטאי "הדסה", תוך שהוא מסיים את פוסט הדוקטורט ומתמנה ב-1963 למומחה ברפואה פנימית ובקרדיולוגיה. בשנת 1964 נוסד על ידו בית הספר הראשון בישראל ללימודי המשך ברפואה, שפעל בשיתוף האוניברסיטה העברית, בית החולים "הדסה", וקופת חולים כללית. בשנים 1970–1976 ניהל אליקים את המכון ללימודי המשך. במהלך השנים, שימש כחבר מועצת המנהלים של בית החולים "הדסה", חבר בוועדות ובסנאט האוניברסיטה ובשנים 1976–1979 חבר המועצה להשכלה גבוהה.
אליקים עמד במשך עשרים שנים (1969–1989) בראש מחלקה פנימית א' של בית החולים האוניברסיטאי "הדסה". הוא נודע בכושר האבחון שלו, ובמהלך שנות עבודתו הוכשרו על ידו מאות תלמידים מישראל ומארצות מתפתחות. משנת 1985 הוא כיהן במקביל כדיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית. לאחר פרישתו לגמלאות מהאוניברסיטה, היה אליקים למנהל המחלקה הפנימית של בית החולים "ביקור חולים" (1989–1997). במהלך תקופה זו, היה שותף להקמת יחידת הדיאליזה בבית החולים. לאחר מכן הוא מונה לנציב קבילות הציבור במשרד הבריאות.
בתחום המחקר תרם אליקים לחקר מחלות לב ומחלות כבד והיה בין הראשונים למציאת טיפול במחלת הקדחת הים התיכונית. בשנים 1974–1980 הוא כיהן כיו"ר הראשון של המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית, יו"ר ועדת המחקר של האיגוד האסיאתי לקרדיולוגיה (1968–1972), וכן יו"ר מייסד של האיגוד הישראלי לחקר הכבד (1972–1976). במהלך שנות עבודתו פורסמו על ידו למעלה מ-200 מאמרים, כמו גם הספר "Recurrent Polyserositis" ושלושה ספרים נוספים שערך.
עבודתו ארוכת השנים בתחום הרפואה זיכתה אותו בפרסים רבים: פרס בן ארי לרפואה פנימית (1950), פרס פרדגרין למחקר שטח הקרדיו-וסקולרי (1952), פרס צוילינג לתרומה מצטיינת לעיתון "רפואה" (1952), תואר התלמיד המצטיין בכל הזמנים מטעם בית החולים האוניברסיטאי "הדסה" (1987), פרס על תרומתו להפחתת התמותה של נשים הרות (1997), פרס על תרומתו לחקר הקדחת הים התיכונית (1997), אות יקיר ירושלים (1998) ופרס ישראל לרפואה (2001).
בין תלמידיו : פרופ' ראובן ויסקופר.
אליקים נפטר ב-2013, נטמן בהר המנוחות והותיר אחריו שני בנים רופאים, רמי ואלון אליקים, שניהם מנהלי מחלקות.
הערות שוליים

↑  הועלו לדרגת פרופסור, הַבֹּקֶר, 25 בדצמבר 1963
↑  3 בוגרי בית־הספר לרפואה נתמנו לראשי מחלקות, הצופה, 5 בנובמבר 1969
מנדרין (פקיד)

דיוקן מהמאה ה-15 של פקיד שושלת מינג ג'יאנג שונפו (אנ'). העגורים על כתם המנדרין שלו מעידים שהוא היה פקיד אזרחי בדרגה שישית.
תצלום מתקופת שושלת צ'ינג של פקיד ממשלתי עם כתם מנדרין בחזית
מבט אירופאי: מנדרין הנוסע בסירה, Baptista van Doetechum, 1604
Nguyễn Văn Tường (1824–1886) היה מנדרין משושלת Nguyễn בווייטנאם.
מנדרין (בסינית: 官; בפין-יין: guān) היה פקיד מלומד (ביורוקרט) בהיסטוריה של סין, קוריאה ווייטנאם.
המונח חל בדרך כלל על הפקידים שמונו באמצעות מערכת הבחינות האימפריאלית; הוא כלל לפעמים גם את הסריסים שהיו מעורבים בממשל של התחומים הנ"ל.
ההיסטוריה והשימוש במונח

המונח האנגלי מנדרין מגיע מהמילה "מנדרים" הפורטוגזיים (מאות בפורטוגזית עתיקה כ"מנדרין"). המילה הפורטוגזית שימשה באחד הדיווחים הפורטוגזים המוקדמים ביותר על סין: מכתבים מהניצולים הכלואים משגרירות טומה פירס, שנכתבו ככל הנראה ב-1524, ובכתבי ההיסטוריון הפורטוגזי פרנאו לופז דה קסטאנהדה (אנ'). (בערך 1559). מטאו ריצ'י, שנכנס ליבשת סין ממקאו הפורטוגזית ב-1583, אמר גם הוא שהפורטוגזים השתמשו במילה.
המילה הפורטוגזית נחשבה בעיני רבים כקשורה למנדדור ("מי שפוקד") ולמנדר ("לצוות"), מהלטינית mandare. מילונים מודרניים, לעומת זאת, מסכימים שהוא למעשה הושאל על ידי הפורטוגזית מהמילה המלאית menteri שמשמעותו יועץ או שר – שקשור אטימולוגית למנטרה). לפי החוקר המלזי אונגקו עבדול עזיז, מקורו של המונח מהתקופה שהפורטוגלים שחיו במלאקה בתקופת סולטנות מלאקה ורצו להיפגש עם הפקידים הגבוהים בסין השתמשו במונח "מנטרי", אך בתוספת האות "n" בשל הבנה לקויה שלהם של השפה, בהתייחס לפקידים גבוהים יותר.
תקן הדיבור של אימפריות מינג וצ'ינג כונה על ידי מיסיונרים אירופאים "מנדרינית", ותרגמו את השם הסיני Guanhua (שפת הפקידים) לתקן דיבור זה, שהיה קיים כבר בשושלת מינג. המונח "מנדרינית" משמש גם להתייחס לסינית מנדרינית תקנית מודרנית, שהתפתחה מהתקן הקודם, ולקבוצה הרחבה יותר של ניבים מנדריניים המדוברים ברחבי צפון ודרום-מערב סין.
היסטוריה

בין השנים 605 לבין 1905, נבחרו המנדרינים בסין על פי הכישרון באמצעות הבחינה האימפריאלית הקפדנית ביותר. בסין היו עובדי מדינה לפחות מאז שושלת ג'ואו. עם זאת, רוב המשרות הגבוהות מולאו על ידי קרובי המשפחה של הריבון ועל ידי האצולה. רק בשושלת טאנג החליפה הבחינה האימפריאלית את שיטת תשע הדרגות (אנ') והושלמה הצורה הסופית של המנדרין. המנדרינים היו המייסדים והגרעין של הלורד הסיני (אנ') ("הלורד", או "הלורד בעל האדמה" בסין היו האליטה שהחזיקה במעמד מיוחס באמצעות עמידה בבחינות האימפריאליות, מה שהפך אותם לזכאים לכהן בתפקיד). משרד ממשלתי (לדוגמה, מחלקה ממשלתית מרכזית או מחוז אזרחי) בראשות מנדרין נקרא "יאמן" (פירושו: משרדי המנדרין). המנדרינוּת הוחלפו בשירות אזרחי מודרני לאחר נפילת שושלת צ'ינג. בתקופת שושלת צ'ינג, מושל מחוז סיני סומן בחבישת סיכת כובע מנדרין מאבן אודם. הדרגות הנמוכות של המנדרינות סומנו על ידי סיכות כובע עשויות אלמוג, ספיר, לפיס לזולי, נפריט, זהב וכסף.
לאחר שהשתחררה מהשלטון הסיני והקימה מונרכיה עצמאית משלה, חיקתה וייטנאם את שיטת המנדרינות הסינית בשירות המדינה. המנדרינות האחרונות בהיסטוריה היו בשירות מדינת וייטנאם (1949–1955).
קוריאה אימצה את בחינות השירותים האזרחיים שנקראו "קוואגו" תחת שושלת קוריו ושושלת ג'וסון. בהתבסס על בחינות שירות המדינה של סין האימפריאלית, הקוואגו צמח לראשונה בסילה המאוחדת, קיבל חשיבות בקוריו, והיוו את מרכז החינוך בשושלת ג'וסון.
מדרג תחת שושלת צ'ינג

שושלת צ'ינג (1644–1912) חילקה את הבירוקרטיה לתפקידים אזרחיים וצבאיים, לשניהם היו תשע רמות או דרגות, כל אחת הייתה מחולקת לקטגוריות ראשוניות ומשניות. מינויים אזרחיים נעו בין "מלווה לקיסר" או "מזכיר גדול" בעיר האסורה (הגבוהה ביותר) ועד להיות שופט מחוזי, גובה מס מחוזי, סגן סוהר הכלא, סגן נציב המשטרה או בוחן מס. מינויים צבאיים נעו בין פילדמרשל או גנרל דרך שומר ראש קיסרי עד לסמל שלישי, רב"ט, טוראי ראשון או טוראי.
ראו גם

יאנגבאן – המעמד השליט המסורתי או האדון של קוריאה השושלת בתקופת שושלת ג'וסאון
Kapitan Cina – הקצונה הסינית או המנדרינט של אינדונזיה הקולוניאלית
Cabang Atas – הלורד הסיני של אינדונזיה הקולוניאלי
הערות שוליים

↑  Letters from Portuguese captives in Canton, written in 1534 & 1536: with an introduction on Portuguese intercourse with China in the first half of the sixteenth century. Educ. Steam Press, Byculla. 1902.. The letters were not published at the time, but apparently distributed in manuscript form; Ferguson published the copy found in a Paris library. While Ferguson accepted the 1534 and 1536 dates given in the Paris manuscripts, later researchers concluded that in reality the letters were sent in 1524 (Boxer et al. 1953, p. xxi). In the letters the word occurs numerous times in its plural form, both with a final n/m: mandarĩs, manderĩs, manderỹs and without it: mandaris, manderys, mandarys. (Note that in the 16th-century Portuguese orthography, one would often put a tilde over a final vowel instead of writing an n or m after the vowel; thus ĩ or ỹ would be transcribed as in/im or yn/ym in most modern reprints.)
↑  Fernão Lopes de Castanheda, História do descobrimento e conquista da Índia pelos portugueses, Vol. VI, cap II, 26. Castanheda's spelling (in plural) is still mandarins.
↑  Matteo Ricci, De Christiana expeditione apud Sinas. Page 45 in the English translation, "China in the Sixteenth Century: The Journals of Matteo Ricci", Random House, New York, 1953. In the original Latin, vol. 1, p. 51: "Lusitani Magistratus illos, à mandando fortasse, Mandarinos vocant, quo nomine iam etiam apud Europæos Sinici Magistratus intelliguntur".
↑  Johnson, Samuel (1827). Dictionnary of the English Language. Longman.
↑  Mandarin, Online Etymology Dictionary
↑  Mandarin Merriam-Webster
↑  "mandarin", Shorter Oxford English Dictionary. Vol. 1 (6th ed.). Oxford University Press. 2007. ISBN 978-0-19-920687-2.
↑  Ku Seman Ku Hussain; Hafizahril Abdul Hamid (19 ביולי 2009). "PPSMI satu kesilapan" [PPSMI a mistake]. Mingguan Malaysia (במלאית). Kuala Lumpur: Utusan Melayu (M) Berhad. p. 7. Jadi perkataan menteri itu disebut kepada "menterin" dan apabila mereka pergi ke negeri China untuk berjumpa dengan pegawai tinggi akhirnya perkataan "menterin" tadi bertukar kepada "Mandarin". {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Guanhua is transcribed by Matteo Ricci and other early European writers as Quonhua, in accordance with Ricci's transcription system that remained in use by Jesuits for a long time after his death. See pages 28–29 in the English translation, China in the Sixteenth Century: The Journals of Matteo Ricci, Random House, New York, 1953. In the original Latin, De Christiana expeditione apud Sinas suscepta ab Societate Jesu (1617), vol. 1, p. 31: "Præter hunc tamen cuique Provinciæ vernaculum sermonem, alius est universo regno communis, quem ipsi Quonhua vocant, quod curialem vel forensem sonat."
↑  Norman, Jerry (1988). Chinese. Cambridge University Press. p. 136. ISBN 978-0-521-29653-3.
↑  Bonavia, David Peking New York:1978 Time-Life Books Great Cities of the World series Page 157
1 2  Beverly Jackson and David Hugus Ladder to the Clouds: Intrigue and Tradition in Chinese Rank (Ten Speed Press, 1999) pp. 134–135.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4302684-9
מרסל אביב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 פטירה:  31 במאי 2022
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 603  מפקד חטיבת עציון  נספח צה"ל בטורקיה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת לבנון הראשונה  האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן
 תפקידים אזרחיים
 יו"ר הרשות לפינוי מוקשים במשרד הביטחון
 
מרדכי (מרסל) אביב (? – 31 במאי 2022) היה קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, בעברו שימש כמפקד חטיבת עציון.
ביוגרפיה

עם גיוסו לצה"ל בשנת 1978, שובץ בחיל ההנדסה הקרבית, עבר הכשרה כלוחם וקורס קצינים, ושירת במגוון תפקידי לוחמה ופיקוד, ובהם מפקד גדוד 603. בשנים 1999–2001 שימש אביב כמפקד חטיבת עציון והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. בזמן מבצע חומת מגן הוא היה בחופשת לימודים והגיע לבית לחם לנהל את המשא ומתן עם הלוחמים הפלסטינים שהיו במצור על כנסיית המולד.
לאחר מכן שימש כנספח צה"ל בטורקיה.
לאחר שחרורו היה ממקימי הרשות לפינוי מוקשים שהוקמה בשנת 2011, והיה סגן מנהל הרשות. בהמשך היה ראש הרשות.
הערות שוליים

↑  אמיר אורן, האש הפסיקה את הפסקת האש, באתר הארץ, 24 במאי 2001.
↑  אמיר אורן, הרעיון ביסוד המבצע: גם לפלשתינאים יש מה להפסיד, באתר הארץ, 12 באוגוסט 2001
אמיר אורן, רשות הדיבור למר פצמ"ר, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2001
עמוס הראל, צה"ל נכנס מארבעה כיוונים לעומק שטחי הרשות בבית לחם, באתר הארץ, 21 באוקטובר 2001.
1 2  פליקס פריש וסוכנויות הידיעות, ההתבצרות בבית לחם: בין פריצה להתשה, באתר ynet, 6 באפריל 2002
↑  עומר ברק, הסוכנויות, מסתמנת הסכמה לשחרור 30 נצורים מכנסיית המולד, באתר הארץ, 30 באפריל 2002
↑  יואב זיתון, צפו: מכונות "הזאב" החלו לכתוש מוקשים, באתר ynet, 23 במאי 2012
אחיקם משה דוד, שובה של הסיירת לפינוי מוקשים, באתר nrg‏, 25 בינואר 2013
שי לוי, ‏אדמה בוערת: ברמת הגולן יותר ממיליון מוקשים, באתר ‏מאקו‏, 22 במאי 2013
↑  אורלי הררי, יפונו המוקשים באתר "קאסר אל יהוד", באתר ערוץ 7, 20 במרץ 2018
אחרי 50 שנה: רלפ"ם מנקה את "ארץ המנזרים", משרד הביטחון, 9 בדצמבר 2018
אבישי גרינצייג, ‏מתחת לפני השטח: חוסר היעילות של הרשות לפינוי מוקשים, באתר גלובס, 7 בנובמבר 2019
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מעושר לעוני (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  תבונה ורגישות 
 בימוי:  אנג'ל גרסיה 
 הופק בידי:  גארי גילברט 
 תסריט:  לואיס אלפרו, פינה טורס 
 שחקנים ראשיים:  קמילה בל קונו בקר אדריאנה בראסה אפריל באולבי ניקולס ד'אגוסטו אלקסה וגה וילמר ולדראמה קרלה סוזה 
 מוזיקה:  הטיור פררה 
 מדינה:  ארצות הברית, מקסיקו 
 חברת הפקה:  טלוויסה, MWM Studios 
 חברה מפיצה:  ליונס גייט אנטרטיינמנט, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2011 
 משך הקרנה:  107 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, ספרדית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 הכנסות באתר מוג'ו:   frompradatonada
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
מעושר לעוני (באנגלית: From Prada to Nada; בתרגום חופשי: מפראדה לכלום) הוא סרט דרמה משנת 2011, הגרסה הלטינית-אמריקאית של הרומן מאת ג'יין אוסטן, "תבונה ורגישות". הסרט, חלקו בספרדית וחלקו באנגלית, כמו הכותרת שלו באנגלית.
עלילה

הסרט מדבר על שתי אחיות עשירות ומפונקות, אשר אביהן נפטר ורכושו הולך, והן נאלצות לעבור לגור עם הדודה שלהן, בלוס אנג'לס.
שחקנים

קמילה בל - נורה.
אלקסה וגה - מרי[
וילמר ולדראמה - ברונו
ניקולאס דאגוסטו - אדוארד
קואנו באקר - רודריגו פונטז
אדריאנה בראסה - אורליה דומינגז
אפריל באולבי - אוליביה
קרלה סוזה - לוסי
ברחבי העולם

הסרט יצא לאור לראשונה בארצות הברית בתאריך ה-28 בינואר 2011, בסה"כ ל-256 בתי קולנוע בכל העולם. בשבוע הראשון של ההקרנה, הוא היה ממוקם במקום ה-17 בטבלה השבועית, וגרף באותו שבוע כ-1.1 מיליון דולר. לאחר השבוע הראשון, דורג הסרט במיקום נמוך ותואר כסרט לא איכותי.
מלחמת בושין

חיילי השוגון במדים מערביים
מלחמת בושין (ביפנית: Boshin Sensō 戊辰戦争, "מלחמת שנת הדרקון") הייתה מלחמת אזרחים ביפן, שהתנהלה מ-1868 עד 1869 בין כוחות שוגונות טוקוגאווה ואלה שביקשו להשיב את השליטה במדינה לידי הקיסר.
מקורות המלחמה נובעים מחוסר שביעות הרצון של דאימיו וסמוראים צעירים מהתנהלות השוגונות אל מול הזרים שהגיעו למדינה לאחר פתיחת יפן בעשור שקדם למלחמה. השוגון המכהן, טוקוגאווה יושינובו, הכיר במצבו והעביר את הכוח הפוליטי לידי הקיסר מייג'י. בעשותו כך קיווה טוקוגאווה שביתו ימשיך להתקיים ואף להשתתף בממשל.
אך תנועות צבאיות בחצר הקיסר, אלימות באדו (כיום טוקיו) וצו קיסרי שנחתם בעקבות לחץ מצד סצומה וצ'ושו הביא לחיסול בית טוקוגאווה, וגרם לטוקוגאווה לפתוח במערכה לכיבוש החצר הקיסרית בקיוטו. מאזן הכוחות נטה במהירות לצדו של הצבא הקיסרי, שעל אף שהיה קטן יותר, היה מתקדם יותר, ולאחר סדרה של קרבות נכנע טוקוגאווה אישית. הכוחות הנאמנים לטוקוגאווה נסוגו לצפון הונשו ולאחר מכן להוקאידו, שם הקימו את רפובליקת אזו. בקרב הקודאטה נחלו כוחות השוגון תבוסה סופית, ולאחריו נותר הקיסר שליט יחיד ביפן.
מלחמת בושין הדגישה את רמת המודרניות אליה הגיעה יפן ארבע עשרה שנים בלבד לאחר שנפתחה לעולם המערבי, ואת רמת המעורבות הגבוהה של מדינות מערביות (בעיקר בריטניה וצרפת) בענייני הפנים של יפן.
רקע פוליטי > חוסר שביעות רצון מהשוגון

בשתי המאות שקדמו ל-1854, הייתה יפן מסוגרת בפני שאר העולם, מלבד קשרים עם קוריאה דרך האי צושימה, עם סין של שושלת צ'ינג דרך איי ריוקיו ועם ההולנדים דרך תחנת המסחר שלהם בדג'ימה. ב-1853 פתח קומודור מת'יו פרי את יפן לסחר בינלאומי בעזרת איומים לשימוש בכוח ובכך התחיל תקופה של פיתוח מהיר והתמערבות. בשל ההסכמים הבלתי-שוויוניים עליהם נאלצה יפן לחתום, נתקלה השוגונות בעוינות מצד גורמים פנימיים במדינה, שמהרה הפכה לתנועה קיצונית וקסנופובית בשם סונו ג'וי (尊皇攘夷), שפירושו "כבד את הקיסר, גרש את הברברים."
הקיסר קומיי צידד ברגשות אלה, ובשוברו מסורת בת מאות שנים, החל למלא תפקיד פעיל בענייני המדינה: הוא יצא כנגד ההסכמים וניסה לקטוע את שושלת השוגונים. שיא הפעילות שלו הגיע ב-1863, אז פרסם צו קיסרי שקרא לסילוק כל הזרים מיפן. אף על פי שלשוגונות לא הייתה כל כוונה לאכוף אותו, עודד הצו אלימות כלפי השוגון וכלפי הזרים.
ב-1864 פתחו כוחות צ'ושו, בשיתוף רונין, במרד במטרה להשתלט על קיוטו - מקום מושבו של הקיסר - אך נהדפו על ידי כוחות השוגון דאז איימוצ'י טוקוגאווה, שבתגובה שלח כוחות לצ'ושו, שנכנעו ללא קרב. בשלב זה התמתנה ההתנגדות בקרב הנהגת האן צ'ושו ובחצר הקיסרית, אך במהלך השנה שלאחר מכן התברר שטוקוגאווה איבד שליטה על המדינה, ושהדאימיו החלו להתעלם מפקודותיו.
רקע פוליטי > סיוע צבאי מערבי

על אף ההתנגדות לזרים החל שבט סצומה לפתח יחסים קרובים עם הבריטים, ושאף לחזק את צבאו ואת ציו בעזרתם. סוחרים בריטים מכרו נשק וספינות מלחמה לסצומה, והשגריר הבריטי ביפן, הארי סמית' פארקס, תמך בגורמי אנטי-שוגונות ששאפו להקים שלטון לגיטימי תחת הקיסר ביפן, וגם על מנת להוות משקל-נגד לצרפתים שתמכו וסייעו לשוגון.
גם השוגון דאג לחזק את צבאו על ידי מודרניזציה. משנתקל בסירוב הבריטי לסייע לו בכך, פנה טוקוגאווה למומחים צרפתים, שנהנו מיוקרתו של נפוליאון השלישי בה זכה בזכות ניצחונו במלחמת קרים.
השוגונות נקטה צעדים משמעותיים בדרך לבניית צבא מודרני וחזק: הוקם צי של שמונה ספינות המונעות בקיטור, שהיה לצי החזק באסיה. ב-1865 נבנה ביוקוסוקה בית החרושת לנשק הראשון ביפן; ב-1867 הגיעה ליפן משלחת צבאית צרפתית במטרה לארגן מחדש את צבא השוגון ולהקים יחידת עילית, והוזמנה מארצות הברית אונייה מחופת שריון, שריד למלחמת האזרחים האמריקאית. בשל הכרזת האומות המערביות על נייטרליות סירבה ארצות הברית לשחרר את האונייה ליפן, אך לאחר שהוסרה הנייטרליות רכשה את האונייה הסיעה הקיסרית, קראה לה "קוֹקֶטסוּ" (甲鉄 מחופת שריון) ואף השתמשה בה מאוחר יותר כנגד כוחות השוגון בקרב הקודאטה.
רקע פוליטי > הפיכה

בעקבות הפיכה בשבט צ'ושו שהשיבה לשלטון את הסיעה שהתנגדה לשוגון, הכריז השוגון על כוונתו להנהיג משלחת עונשין שנייה להאן. הכרזה זו הביאה את צ'ושו לכרות ברית סודית עם שבט סצומה. בקיץ 1866 הביסו כוחות צ'ושו את כוחות השוגון, וכרסמו עוד יותר בסמכותו. בסוף השנה נפטרו השוגון איימוצ'י והקיסר קומיי, ואת מקומותיהם תפסו השוגון טוקוגאווה יושינובו והקיסר מוצוהיטו. זמן קצר לאחר מכן העביר יושינובו את סמכויותיו אל הקיסר בתנאי שיותר לו לשמור על מעמדו. כך הגיעה לסיומה תקופת אדו.
בעוד שפרישתו של ישונובו יצרה חלל גדול בעמדה הגבוהה ביותר בממשלה, נותר המנגנון על כנו. יותר מכך, משפחת טוקוגאווה שמרה על בכורה במערכת השלטון והייתה אחראית לשינויים הפוליטיים שנעשו לאחר פרישתו של יושינובו, מצב לו התנגדו צ'ושו וסצומה. המתיחות בין הצדדים התפרצה ב-3 בינואר 1868, כשכוחות צ'ושו וסצומה השתלטו על הארמון הקיסרי בקיוטו, והקיסר מייג'י בן החמש עשרה הכריז על חזרתו לשלטון. למרות שרוב יועצי הקיסר היו מרוצים מההצהרה הם תמכו בהמשך שיתוף פעולה עם השוגונות. טקמורי סאיגו מסצומה איים על המועצה והכריח אותם לבטל את התואר "שוגון" על מנת שיוכלו להחרים את אדמותיו של יושינובו.
אף על פי שתחילה הסכים לדרישות אלה, טען יושינובו ב-17 בינואר שהוא לא יהיה כבול להצהרת חזרתו של הקיסר לשלטון, וקרא לקיסר לבטל את ההצהרה. ב-24 בינואר החליט יושינובו לתקוף את קיוטו ולסלק משם את כוחות סצומה וצ'ושו. החלטתו זו נבעה מהגילוי לפיו סדרת שריפות בעיר אדו, בהן שריפת טירת אדו - מגורי טוקוגאווה בעיר - הוצתו על ידי רונין מסצומה ומצ'ושו. ביום שלאחר מכן תקפו כוחות השוגון את ארמון בו התגורר הדאימיו של סצומה באדו, בו שהו באותה עת מתנגדי שוגון רבים שנשלחו לשם בפקודת סאיגו על מנת לעורר בעיות. הארמון נשרף ומתנגדי שוגון רבים נהרגו או שהוצאו להורג מאוחר יותר.
עימותים ראשונים

ב-27 בינואר 1868 תקפו כוחות השוגון את כוחות צ'ושו וסצומה סמוך לפושימי, בכניסה הדרומית לקיוטו. חלק מצבא השוגון, שמנה כ-15,000 חיילים, עבר הכשרה תחת יועצים צבאיים צרפתים, אך רובם נותרו סמוראים, מהם היו רבים חברים בשינסנגומי. צבאות צ'ושו וסצומה, על אף שהיו בנחיתות מספרית של 3:1, היו מצוידים בהוביצרים, רובים ומספר מקלעים חדישים מדגם גאטלינג. ביום השני לעימותים מונה קרוב משפחה של הקיסר למפקד כוחות ההגנה, ובכך בעצם הפכו הצבאות לצבאות קיסריים. בעקבות זאת החלו דאימיו שלחמו לצד השוגון לערוק לצד הקיסר.
ב-7 בפברואר נסוג יושינובו מאדו בשל החסות הקיסרית שניתנה לכוחות בהם לחם. בעקבות הנסיגה של מנהיגם ועריקתם של מספר דאימיו נסוגו כוחות השוגון, והכוחות הקיסריים ניצחו בקרב הראשון.
באותה עת, ב-28 בינואר, התנהל קרב אווה בין כוחות השוגונות לבין הצי של שבט סצומה. היה זה הקרב הימי המודרני הראשון בתולדות יפן. בקרב זה, על אף היקפו הקטן, ניצח ציו של השוגון.
בחזית הדיפלומטית, הצהירו נציגי המעצמות הזרות בקובה שהשוגון עודנו השליט של יפן, ובכך הציתו תקווה ביושינובו לגבי התערבות המעצמות לטובתו. אך מספר ימים לאחר מכן ביקרה את הנציגים משלחת קיסרית שהבהירה שהשוגונות בוטלה, שהנמלים ייפתחו בהתאם לאמנות הבינלאומיות, ושהזרים יזכו להגנה. בעקבות זאת החליטו הנציגים הזרים להכיר בממשלה החדשה.
כניעת אדו

בראשית פברואר, בסיוע השגריר הצרפתי, לאון רושה, נוסחה תוכנית לעצירת הצבא הקיסרי באודווארה, נקודת כניסה אסטרטגית לאדו, אך יושינובו החליט לוותר עליה. בתגובה, התפטר רושה מתפקידו. בראשית מרץ, בהשפעת השגריר האמריקאי פארקס, חתמו המעצמות הזרות על אמנת נייטרליות מוחלטת, לפיה לא תוכלנה להתערב או לספק ציוד צבאי לאף צד עד פתרון הסכסוך.
טקמורי סאיגו הנהיג את הצבא הקיסרי צפונה מקיוטו ומזרחה לכיוון אדו, אותה כבש במאי. גורמים אחרים המשיכו להתנגד לכניעת העיר, אך הם הוכנעו סופית בקרב אואנו ב-4 ביולי.
מפקד צי השוגון, טקֶאָקי אנומוטו, סירב למסור את כל ספינותיו. במקום הוא מסר לצבא הקיסרי רק ארבע ספינות ונמלט עם שמונה הספינות הנותרות ו-2,000 אנשי צי נוספים, בתקווה לערוך התקפת-נגד בסיוע דאימיו מצפון המדינה. ליוו אותו מספר יועצים צרפתים, שחלקם נאלץ לעזוב את הצבא הצרפתי על מנת לחבור לכוחות השוגון.
התנגדות הקואליציה הצפונית

לאחר כניעת יושינובו קיבלה רובה של יפן את שלטון הקיסר, אך קומץ האן בצפון המדינה המשיכו בהתנגדות. במאי כרתו מספר דאימיו צפוניים ברית להילחם בצבא הקיסר. הברית איחדה כוחות מסנדאי, מיונזאווה, מאייזו, משונאי ומנגאוקה, ומנתה 50,000 חיילים. אחד מנסיכי החצר הקיסרית נמלט צפונה עם כוחות השוגון ומונה לראש הקואליציה הצפונית, מתוך כוונה להכתירו ל"קיסר טובו."
למרות גודלו של צבא הקואליציה הצפונית, ציודו היה מיושן והוא נשען על שיטות לחימה מסורתיות. לפיכך נעשו ניסיונות לייצר כלי-נשק מודרניים, למשל בניית תותחים מעץ שירו פגזים עשויים אבן. תותחים אלה יכלו לירות רק ארבעה או חמישה פגזים בטרם התפרקו. מזלם שפר עליהם כשהצליח הדאימיו של נגאוקה להשיג שניים מתוך שלושת מקלעי הגאטלינג שהיו ביפן באותה עת, וכן כ-2,000 רובים מודרניים מסוחר הנשק הגרמני הנרי שנל.
במאי הסבו כוחותיו של הדאימיו של נגאוקה אבדות רבות לצבא הקיסרי בקרב הוקואטסו, אך טירתו נפלה ב-19 במאי 1868. התקדמותם של חיילי הקיסר לא נעצרה ובאוקטובר נסוגו הכוחות הנאמנים לשוגון מסנדאי להוקאידו: הצי הפליג צפונה לאחר שרכש שתי ספינות נוספות, עם כ-1,000 חיילים על סיפוניו, ומספר יועצים צרפתים נוספים.
ב-26 באוקטובר שונה שמה של אדו לטוקיו ותקופת מייג'י החלה באופן רשמי.
המערכה בהוקאידו > יסוד רפובליקת אזו

לאחר תבוסתו בהונשו נמלט אנומוטו להוקאידו עם שאריות ציו ומספר יועצים צרפתים. יחד הם הקימו ממשלה שמטרתה לייסד מדינת אי עצמאית במטרה לפתח את הוקאידו. רפובליקת אזו נוסדה באופן רשמי ב-25 בדצמבר, ואנומוטו נבחר לנשיא. הרפובליקה פנתה לנציגים הזרים ששהו בהקודאטה, אך לא הצליחו להשיג הכרה בינלאומית. הצעתו להפוך את האי לשטח של טוקוגאווה תחת שליטת הקיסר התקבל בסירוב במועצה הקיסרית.
במהלך החורף חיזקו כוחותיו של אנומוטו את הגנותיהם מסביב לחצי האי הקודאטה, שבמרכזו שכן מבצר גוריוקאקו. הפיקוד על הכוחות היה יפני-צרפתי, כאשר המפקד העליון היה קייסוקה אוטורי וסגנו היה הצרפתי ז'יל ברונה.
המערכה בהוקאידו > תבוסה וכניעה

ציו של אנומוטו עגן בנמל מיאקו ב-20 במרץ. מכיוון שציפו להגעת הצי הקיסרי תכננו חיילי אזו להשתלט על האונייה החדשה קוקטסו. שלוש ספינות נשלחו לארוב לצי הקיסרי, אך הקרב הסתיים בהפסד לטוקוגאווה בשל בעיות במנועי הספינות, מזג אוויר גרוע והשימוש במקלע גאטלינג שעשו חיילי הקיסר.
באפריל נשלח הצי הקיסרי בליווי 7,000 חיילים לאזו. הצבא הקיסרי התקדם במהירות והקיף את מבצר גוריוקאקו. היועצים הצרפתים איבדו תקווה בשלב זה ונמלטו על סיפון ספינה צרפתית, תחילה ליוקוהמה ולאחר מכן לצרפת.
אנומוטו החליט להילחם עד המוות אך השתכנע לבסוף להיכנע, וב-18 במאי 1869 קיבל את שלטון הקיסר. רפובליקת אזו חדלה מלהתקיים ב-27 ביוני 1869.