stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תירס חם
תוכן

הספר עוסק בילד בשם אופיר אשר יוצא לרחוב ושר ומתופף ”בִּים-בָּם-בָּם – תִּירָס חַם”. אליו מצטרפים בשיירה עוד חמישה ילדים, שכל אחד מהם משמיע צליל אחר: לירון עם פעמון; יהב, שחף והדובון שרים; צור מחצצר; ואֵלִית מתופפת. אבל כאשר מגיעים אל ביתו של אופיר, ושאר הילדים מגלים כי אין תירס חם, מתרחש עימות – הילדים הלכו אחרי אופיר במחשבה שבסוף המצעד הם יוכלו ליהנות מאכילת תירס חם.
אופיר מסביר כי יצא אל הרחוב מכיוון שהוא אוהב את השירה בין אם יש תירס או לא, על אף שהוא אוהב תירס גם ביום קיץ חם. השמחה וההנאה מהתיפוף והשירה הם הסיבה לפעילות ולא אכילת התירס.
לפתע, אחת ממשתתפות המצעד נזכרת כי אצל סבהּ יש המון תירס וכל החבורה, כשעכשיו אופיר בסופה, הולכים אל ביתו. כשהם מגיעים אל הבית כל ילד מקבל צלחת עם קלח תירס עטוף בעלה. אולם במקום להתחיל לאכול, הם מתחילים לשיר ביחד ”תִּירָס חַם! – בִּים-בָּם-בָּם!”, עד שהתירס מתקרר.
בסיום הסיפור, ההנאה שבשירה והשמחה של אופיר משפיעים על החבורה יותר מהרצון לאכול תירס.
משמעות

הסיפור מציג רובד של משמעויות על ידי העמדת ילד השר על תירס במרכזו ועולמו מלא שמחה ותום, ואחריו נגררים הילדים לשיר. בעקבות ציפייה לא מבוססת, הם תובעים ממנו את התירס עליו הוא שר וכועסים כאשר אינו מספק אותו. הוא אינו מבין את מקור כעסם, אך הנושא נפתר על ידי תירס שסבהּ של אחת המשתתפות נותן לכולם. המסרים בספר מתייחסים לקצר בתקשורת בין בני אדם, ובעיקר בין עולמו התמים של הילד שאוהב בעיקר את הצליל והחריזה של שירו, אל מול הציפיות השונות שאותה השירה יוצרת, זאת בשל אמירה רבת משמעויות הנתפסת באופן שונה על ידי שומעיה.
לדברי הסופרת, מרים רות:
חיבור הספר

הספר נכתב כשהייתה מרים רות הגננת בקיבוצה, שער הגולן. לימים סיפרה רות כי הרעיון לספר מקורו בשירה ספונטנית:
דמויות הילדים בסיפור מבוססות על ילדים אמיתיים – נכדתה של הסופרת, שחף, וילדי הגנון שלה – המופיעים בשמותיהם. "הייתי מספרת להם, מטיילת איתם. ידעתי מה מאפיין כל אחד מהם ומה כל אחד אוהב", סיפרה רות. הסבא המבשל בסיפור הוא בן דמותו של בעלה של הסופרת, פסח עברי, שהיה ידוע בבישוליו.
רוב חרוזי הסיפור נכתבו במהלך נסיעה של בני הזוג לירושלים, כשישבה ליד הנהג. "כתבתי בטוש על היד", סיפרה. "זה ממש קלח".
לדברי רות, היא ביקשה מאורה איל שתאייר כל ילד עם אישיות משלו, ולשם כך הזמינה את המאיירת לקיבוץ על מנת שתראה אותם.
עיבודים

בשנת 1992 יצאה קלטת עם סיפוריה של מרים רות ובה "מעשה בחמישה בלונים", "הבית של יעל" ו"תירס חם" בהשתתפות ירון לונדון ונורית גלרון.
הספר זכה למספר עיבודים תיאטרוניים. בשנת 2002 הספר עובד להצגת ילדים בבימויו של עזריאל אשרוב ובכיכובו של דודו זר בתפקיד הסבא. 
בשנת 2018 תיאטרון הילדים הישראלי יצר את ההצגה תירס חם מיוצרי מיומנה/אילון נופר שגרף הצלחה אדירה ברחבי ישראל ומשך אליו מעל מאה אלף הורים וילדים. את ההצגה הפיקה קארין סתיו.
באוקטובר 2022 העלתה הסינפונייטה הישראלית באר שבע קונצרט תיאטרלי המבוסס על הספר.
לקריאה נוספת

מירי ברוך, "פירורים של עצב בעוגת החיים", הד הגן, 65,‏1 (2000), עמ' 26–31. (עיון פואטי בספריה של מרים רות "מעשה בחמישה בלונים", "תירס חם" ו"הבית של יעל")
הערות שוליים

↑  דליה קרפל, אלילת הילדים, באתר הארץ, 8 בדצמבר 2003.
1 2 3 4 5  הדברים התפרסמו בתוך עדנה קרמר (עורכת), שי למרים: על ספרי הילדים של מרים רות, אורנים: מכללת אורנים – המרכזיה הפדגוגית – המוקד לספרות ילדים, תש"ס 2000; מובא מתוך פוסט של הספרייה הלאומית: איך נולד "תירס חם"? מרים רות מספרת, בעמוד הפייסבוק של הספרייה הלאומית, 13 בנובמבר 2017.
↑  אלית היא נכדת אחיה של הסופרת, יהודה רות; ראו דן (דני) רות (בנו של יהודה ואביה של אלית) באתר "קהילת צאצאי הגאון בז"ך לבונה"; חגית ריטרמן, מרים רות, סופרת הילדים הפופולארית שהלכה לעולמה בשבוע שעבר בגיל 95, היתה אשת חינוך שכתבה לילדים בגובה העיניים, באתר ערוץ 7, 13 בנובמבר 2005.
↑  פסח עברי (דויטש) נפטר זמן קצר לאחר הופעת הספר, באמצע חודש ספטמבר 1978. ראו פסח עברי באתר קיבוץ שער הגולן; הקבר של פסח עברי בבית הקברות שער הגולן, באתר BillionGraves.
תנ"ך כתר ירושלים

הדף הראשון של ספר בראשית ב"כתר ירושלים".
כתר ירושלים הוא שמה של מהדורת תנ"ך, שהאוניברסיטה העברית בירושלים פרסה עליה את חסותה, ושמנסה ללכת בעקבות כתר ארם צובא בנוסחה הפנימי ובצורת הגופן והכתיבה שלה. המהדורה יצאה לאור בשנת 2001, וצורף לה כרך "הארות" על עניינים שונים הקשורים אליה.
עיצוב הגופן

בשנת 1976, לאחר שהושלמה עבודת המחקר על כתר ארם צובא, פנתה האוניברסיטה העברית לנחום בן צבי, בעל בית דפוס ותיק בירושלים, בבקשה להדפיס צילום של הכתר. ב-1989, בעקבות פיתוח תוכנת מחשב מתאימה, הצליח בן צבי בשיתוף המעצב הגרפי צבי נרקיס, ליצור גופן הדומה לגופן היפה והאמנותי של הכתר, אך קרוב לגופנים המודרניים. וכך יצא לדרך פרויקט התנ"ך "כתר ירושלים" - עיצוב ספר תנ"ך זהה כמה שאפשר ל"כתר ארם צובא". הפרויקט התעכב כמה שנים בשל קשיים טכנולוגיים, ורק בשנת 1996 הצליח בן צבי להתגבר על הקשיים:
"הייתי מאושר. הקשיים הרבים שעמדו בפניי לא הרתיעו אותי כלל, והייתי נחוש להדפיס את 'כתר ארם צובא' בירושלים. רציתי שהתנ"ך היהודי המקורי ביותר בעולם ייהפך לנחלת הכלל ויהפוך לספר התנ"ך המקובל ביותר בישראל"[דרוש מקור]
.
הנוסח

האוניברסיטה העברית מינתה את פרופסור יוסף עופר לפיקוח מדעי על הנוסח.
השתמשו בעקרונות מהדורתו של המומחה למסורה הרב מרדכי ברויאר, שהוציא שתי מהדורות תנ"ך המבוססות על כתר ארם צובא וכתבי יד הקרובים לו. המהדורה השנייה, שיצאה לאור בהוצאת חורב בשנת תשנ"ח (1998), מבוססת גם על כתב יד נוסף שנמצא, כתב יד למ מעטו של סופר כתב יד לנינגרד, ועל התנ"ך של ר' שלום שכנא ילין, חוקר מסורה מירושלים, שהגיה את נוסח התנ"ך מתוך הכתר עצמו כשביקר לשם כך בארם צובא (חַלַבּ). במהדורה זו שינו מנוסחתו של הרב ברויאר בכמה מקומות, בעיקר בתחום הגעיות, אך גם בענייני נוסח אחרים; נוסח האותיות עצמן שונה בארבעה מקומות (בנוסח זה השתמשה גם הוצאת חורב בהדפסה השנייה של התנ"ך בהוצאתה).
למהדורה נלווה גם ספר "הארות", המתעד את נוסח המקרא בכתר ירושלים ומקורותיו.
העימוד

כאמור, הושם דגש במהדורה זו לחקות גם את העימוד שבכתר וכתבי היד הקרובים לו, אך לא נצמדו אל הכתר לגמרי ושינו בכמה מקומות. אחד השינויים המרכזיים היה צורת הספרים השיריים (איוב, משלי, תהילים - ספרי אמ"ת), שבכתבי היד נהוג לכותבם בשני טורים. דבר זה יצר בעיות גרפיות נכבדות, ובמהדורת חורב ויתר הרב ברויאר בכלל על צורת כתיבה זו מפאת הקשיים הללו. במהדורת כתר ירושלים ננקטו כמה צעדים חדשניים ולא מקובלים (ביניהם הקטנת גודל הגופן בחלק מהשירות, וכן החלטה על שוליים רחבים בספרי אמ"ת), כדי שאפשר יהיה לחזור למנהג העתיק של כתיבה בשני טורים, בלי לחרוג מפיסוק הטעמים, נושא שהיה חשוב ביותר לרב ברויאר (אף כי בכתבי היד החלוקה לטורים איננה קשורה לפיסוק ואין היא אלא לנוי). משראה הרב ברויאר את התוצאה בעניין זה, שמח מאוד ואמר שאילו לא באה מהדורה זו אלא כדי לתקן דבר זה - דייה.
לקריאה נוספת

יוסף עופר, הגהת נוסח המקרא במהדורת כתר ירושלים, לשוננו סד (תשס"ב), עמ' 206-181.
תימין

ערך זה עוסק בתרכובת כימית. אם התכוונתם לצמח "טימין", ראו .
| --- | --- |
 
 כתיב כימי:  C₅H₆N₂O₂ 
 מספר CAS:  65-71-4
 
המבנה הכימי של תימין
תימין (באנגלית: Thymine) הוא בסיס חנקני, נגזרת של פירימידין, המהווה מרכיב מרכזי בחומצות הגרעין. תימין מסומן בגנטיקה באות T. הוא בודד לראשונה מתימוס ומכאן שמו.
כשתימין נקשר לפחמימה דאוקסיריבוז בקשר גליקוזידי מתקבל הנוקלאוזיד דאוקסיתימידין (Deoxythymidine). כשהלה נקשר לקבוצת זרחה מתקבל הנוקלאוטיד דאוקסיתימידין מונופוספט (dTMP); הלה משתתף באופן ישיר בבניין ה-DNA.  תימין נקשר בזיווג בסיסים לאדנין באמצעות שני קשרי מימן.
תימין הוא הבסיס היחידי אשר מופיע רק ב-DNA ולא ב-RNA (תימין לא מסוגל להיקשר לריבוז, הפחמימה המופיעה בנוקלאוטידים שב-RNA). במקום תימין מופיע ב-RNA הבסיס אורציל. הלה נבדל מתימין בקבוצת מתיל בודדת הקיימת בתימין ונעדרת מאורציל.
תהילים ב'

תהילים ב' הוא המזמור השני בספר תהילים. עיקר המזמור הוא דברי תוכחה לגויים והבטחה למלך. עם זאת, הדברים מנוסחים באופן מעורפל ולא מפורש מיהם הגויים המדוברים ומיהו המלך האמור.
המזמור מורכב מארבעה חלקים וכולל 12 פסוקים. קטעים מתוך המזמור משמשים בליטורגיה היהודית.
תוכן המזמור ומבנהו

את המזמור נהוג לחלק לארבעה חלקים סימטריים, בני שלושה פסוקים כל אחד:
| פסוקים | נושא |
| --- | --- |
א-ג: דברי הגוים כנגד ה' ומשיחו.
ד-ו: דברי ה' אל הגוים.
ז-ט: דברי המלך על אודות דבר ה' אליו.
י-יב: דברי המלך אל הגוים.
חלוקה אפשרית נוספת של המזמור מבוססת על המבנה הכיאסטי של המזמור. חלקי המזמור בחלוקה זו הם פסוקים א-ה כחלק הראשון ופסוקים ח-יב כחלק המסיים. בחלוקה זו ניתן להתרשם הן מדמיון לשוני-צורני החוזר בשני החלקים העוטפים. בנוסף, שני מרכיבי המסגרת דומים מבחינה רעיונית ושניהם עוסקים במרידת הגוים בה' ובתגובתו ואילו שני פסוקי הליבה, פסוקים ו-ז, מדגישים את הרעיון המרכזי - היחס שבין האל לבין המלך.
המזמור פותח בתמיהה על כך שהגויים מתאספים למלחמה נגד ה' ונגד משיחו, באומרם "נְנַתְּקָה אֶת מוֹסְרוֹתֵימוֹ וְנַשְׁלִיכָה מִמֶּנּוּ עֲבֹתֵימוֹ". (א-ג)
המשורר תמה על התאספותם משום שהוא יודע שה', היושב בשמים, צוחק על תוכניותיהם, ו (כביכול) אומר להם "וַאֲנִי נָסַכְתִּי מַלְכִּי עַל צִיּוֹן הַר קָדְשִׁי." ולכן אין לכם יכולת לפגוע בו. (ד–ו)
אחרי תיאור מעשיו של ה' ביחס לגויים, עובר המשורר (שהוא ככל הנראה אותו משיח המוזכר במזמור) לתאר מדוע הוא כל כך בטוח שה' יציל אותו מידי הגויים. הוא מספר לגויים את החוק שה' קבע לו "יְהוָה אָמַר אֵלַי בְּנִי אַתָּה אֲנִי הַיּוֹם יְלִדְתִּיךָ. שְׁאַל מִמֶּנִּי וְאֶתְּנָה גוֹיִם נַחֲלָתֶךָ וַאֲחֻזָּתְךָ אַפְסֵי אָרֶץ. תְּרֹעֵם בְּשֵׁבֶט בַּרְזֶל כִּכְלִי יוֹצֵר תְּנַפְּצֵם" (ז-ט)
אחרי התיאור של הבטחתו של ה' למשיחו, פונה המשיח אל הגויים, ומשדל אותם לבטל את תוכניותיהם "וְעַתָּה מְלָכִים הַשְׂכִּילוּ הִוָּסְרוּ שֹׁפְטֵי אָרֶץ. עִבְדוּ אֶת יְהוָה בְּיִרְאָה וְגִילוּ בִּרְעָדָה. נַשְּׁקוּ בַר פֶּן יֶאֱנַף וְתֹאבְדוּ דֶרֶךְ כִּי יִבְעַר כִּמְעַט אַפּוֹ אַשְׁרֵי כָּל חוֹסֵי בוֹ.
רקע היסטורי לחיבור המזמור

חוקרים שונים הציעו מספר פרקי זמן אפשריים העשויים לשמש כרקע היסטורי לחיבור המזמור: ימי שלמה, ימי יהואחז, ואף ימי החשמונאים. אחד החיזוקים לטענה שהמזמור קדום ומתאים במיוחד לראשית ימי ממלכת שלמה הוא בדיווח על שתי התמרדויות שאירעו בימים ההם המתוארות בספר מלכים א', פרק י"א על ידי הדד האדומי ורזון בן אלידע

את המזמור ניתן לראותו כמעין המנון שחיבר משורר החצר לכבודו של מלכו. המנונים כאלה הושרו לכבוד המלכים הגדולים במזרח הקדום.
בליטורגיה

הפסוק הפותח של המזמור ”לָמָּה רָגְשׁוּ גוֹיִם וּלְאֻמִּים יֶהְגּוּ רִיק” משמש באמירת הסליחות וכן בתפילת יום כיפור ויש לו לחנים שונים בקרב בני עדות המזרח, יוצאי הודו ואחרים.
הפרק (ביחד עם תהילים א', ג' וד') נאמר בקצת קהילות לאחר תפילת ערבית של ליל יום כיפור, והוא נחשב כסגולה להנצל מטומאת קרי ביום הקדוש.
בספרות חז"ל

בתלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ט', עמוד ב' אומרת הגמרא ששני המזמורים הראשונים של ספר תהילים הם במקורם מזמור אחד: ”אשרי האיש ולמה רגשו גוים חדא פרשה היא”. בעמוד הבא מובא הציטוט הבא בשם רבי שמואל בר נחמני: ”כל פרשה שהיתה חביבה על דוד פתח בה באשרי וסיים בה באשרי פתח באשרי דכתיב 'אשרי האיש' (ספר תהילים, פרק א', פסוק א') וסיים באשרי דכתיב 'אשרי כל חוסי בו' (ספר תהילים, פרק ב', פסוק י"ב).”.
בעמוד הבא מפרשת הגמרא שהמזמור מכוון לסיפור גוג ומגוג.
בתרבות

הפסוק הפותח של המזמור ”לָמָּה רָגְשׁוּ גוֹיִם וּלְאֻמִּים יֶהְגּוּ רִיק” נתפס בתרבות המודרנית כמליצה שתכליתה היא התעלמות מדברי העמים הסובבים והתייחסות לפעולות של היהודים עצמם. שימוש בפסוק זה ניתן לראות גם על גבי פשקווילים שזו תכליתם.
הזמר ישעיה לברון שר את שירו בני אתה על המילים "ה' אמר אלי בני אתה אני היום ילדתיך", "שאל ממני ואתנה", הזמר מוסיף למילים גם תרגום ביידיש, את השיר הלחין הזמר והמלחין יודי בילוסטוצקי ושר אותו יחד עם מקהלת הילדים שיר ושבח.
הזמר בערי וועבער שר את השיר א ביסל על מילות הפרק בלחן של הרשי ויינברגר וליפא שמלצר באלבום קרבן.
בסדרת האנימה הלסינג אולטימט מצטט אלכסנדר אנדרסון את פסוקים ח'-י"ב באחת מהופעותיו.
לקריאה נוספת

יצחק אבישור, עולם התנ"ך - תהילים א', עמ' 30. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
עמוס חכם, דעת מקרא - תהילים א', באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
הערות שוליים

↑  עמוס חכם, דעת מקרא - תהילים א', עמ' 113
↑  כך למשל: גוים/לאומים - גוים/אפסי ארץ; מלכי ארץ/רוזנים - מלכים/שופטי ארץ; אף - אפו; ועוד.
1 2  יצחק אבישור, עולם התנ"ך - תהלים א', דברי הימים, 2002, עמ' 30
↑   הפיוט למה רגשו גוים, באתר הפיוט והתפילה
↑  הרב אליעזר מלמד, הלכות תשמיש המיטה ומנהג אמירת תהילים בערב יום כיפור, באתר פניני הלכה
↑  בדומה לדבריו של בן-גוריון ב-1955: "עתידנו אינו תלוי במה יאמרו הגויים, אלא במה יעשו היהודים!"
↑  רשימת הפרסומים של תהילים ב', בקטלוג הספרייה הלאומית
↑  בני אתה, ישי לברון באתר יוטיוב
תירינגן (אוניית מערכה, 1909)

| --- | --- |
אוניית הצי הגרמני הקיסרי "תירינגן"
אוניית הצי הגרמני הקיסרי "תירינגן"
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני
 דגל הצי:  הצי הגרמני הקיסרי
 סדרה:  הלגולנד
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  אה.גה. וזר 
 תחילת הבנייה:  2 בנובמבר 1908
 הושקה:  27 בנובמבר 1909
 תקופת הפעילות:  1 ביולי 1911 – 5 בנובמבר 1919 (8 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה כספינת מטרה ונגרטה בשנים 1923–1933
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  22,808 טון (סטנדרט), 24,700 טון (בתפוסה מלאה)
 אורך:  167.2 מטר
 רוחב:  28.5 מטר
 שוקע:  8.94 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  20.5 קשרים
 גודל הצוות:  1,113 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  10,200 ק"מ במהירות 12 קשר
 הנעה:  15 דוודים המזינים מנועי קיטור בהספק 28,000 כוחות סוס (20.6 מגה-וואט)
 צורת הנעה:  מנועי קיטור
 כמות הדלק:  3,200 טון פחם, 200 טון דלק
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון 300 מ"מ   צריחי תותחים 300 מ"מ   סיפונים 63 מ"מ   ברבטות 300 מ"מ
 חימוש:  12 תותחים בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ)   14 תותחים בקוטר 5.9 אינץ' (150 מ"מ)   14 תותחים 3.5 אינץ' (88 מ"מ)   6 צינורות טורפדו 20 אינץ' (500 מ"מ)
 
"תירינגן" (בגרמנית: SMS Thüringen) הייתה האונייה השלישית בסדרת הלגולנד של הצי הקיסרי הגרמני. השדרית של תירינגן הונחה בנובמבר 1908 במספנת AG Weser בברמן. היא הושקה ב-27 בנובמבר 1909 והוכנסה לשירות בצי ב-1 ביולי 1911. האונייה צוידה ב-12 תותחי 30.5 ס"מ (12 אינץ') בשישה צריחים תאומים, ומהירות מרבית של 21.2 קשרים (39.3 קמ"ש). האונייה שובצה בשייטת אוניות המערכה הראשונה של צי הים הפתוח במשך רוב הקריירה שלה, כולל מלחמת העולם הראשונה.
יחד עם שלוש האוניות האחיות שלה, הלגולנד, אוסטפריזלנד ואולדנבורג, תירינגן השתתפה בכל מבצעי הצי הגדולים של מלחמת העולם הראשונה בים הצפוני נגד הצי הגדול הבריטי. זה כלל את קרב יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916, הקרב הימי הגדול ביותר במלחמה, לרבות השמדת הסיירת המשוריינת הבריטית בלאק פרינס. האונייה גם לחמה בים הבלטי נגד הצי הרוסי. היא נכחה במהלך הפלישה הראשונה שלא צלחה למפרץ ריגה באוגוסט 1915.
לאחר קריסת הקיסרות הגרמנית בנובמבר 1918, רוב צי הים הפתוח נכלא בסקפה פלו במהלך משא ומתן לשלום. אולם, ארבעת אוניות המערכה מסדרת הלגולנד הורשו להישאר בגרמניה, ולכן לא היו חלק מהשמדת הצי בסקפה פלו. תירינגן ואחיותיה נמסרו בסופו של דבר למדינות ההסכמה המנצחות כפיצויי מלחמה; תירינגן הועברה לצרפת באפריל 1920 ושימשה כספינת מטרה של הצי הצרפתי. היא הוטבעה מחוץ לגברס ונגרטה בשנים 1923–1933, אם כי נותרו חלקים מהאונייה.
תכנון

האונייה הייתה באורך 167.2 מטרים (548 רגל 7 אינץ'), רוחב של 28.5 מטרים (93 רגל 6 אינץ') ושוקע של 8.94 מטרים (29 רגל 4 אינץ'), והיה לה הדחק של 24,700 טונה מטרית (24,310 טונות ארוכות) במעמס מלא. היא הונעה על ידי שלושה מנועי קיטור 4 צילינדרים תלת דרגתיים עם 15 דוודים; כל מנוע הניע מדחף בעל ארבעה להבים. מנועי האונייה דורגו ב-27,617 כוחות סוס (20,594 קילוואט) והפיקו מהירות מרבית של 21.2 קשרים (39.3 קמ"ש). תירינגן נשאה עד 3,200 טונות של פחם, מה שאפשר לה להפליג לטווח של 5,500 מיילים ימיים (10,200 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). לאחר 1915 שונו הדוודים להתיז מזוט על הפחם; האונייה יכלה לשאת עד 197 טונות (194 טונות ארוכות) של מזוט. היה לה צוות של 42 קצינים ו-1,071 מלחים.
תירינגן הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 30.5 ס"מ (12 אינץ') SK L/50 בשישה צריחים תאומים, עם צריח אחד מקדימה, אחד מאחור ושניים בכל צד של האונייה. הסוללה המשנית של האונייה הייתה מורכבת מ-14 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45, שכולם היו מותקנים בקזמטים בצד הסיפון העליון. להגנה מפני סירות טורפדו, היא נשאה 14 תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45. לאחר 1914, שניים מהתותחים בקוטר 8.8 ס"מ הוסרו והוחלפו בתותחי נ"מ בקוטר 8.8 ס"מ. תירינגן הייתה חמושה גם בשישה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 50 סנטימטרים (19.7 אינץ'); אחד היה בחרטום, אחד בירכתיים ושניים בכל צד רוחב.
חגורת השריון העיקרית שלה הייתה בעובי 300 מ"מ (11.8 אינץ') במצודה המרכזית, והייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KCA). צריחי תותחי הסוללה העיקריים שלה היו מוגנים באותו עובי של KCA בצדדים ובפנים, כמו גם הברבטות שתמכו בצריחים. הסיפון של תירינגן היה בעובי 63.5 מילימטרים (2.5 אינץ').
היסטוריית שירות

תירינגן הוזמנה על ידי הצי הקיסרי הגרמני תחת השם הזמני ארזאץ ביוולף, כתחליף לספינת הגנת החוף הישנה ביוולף. החוזה עבור האונייה הוענק למספנת AG Weser בברמן בבנייה מספר 166. העבודה החלה ב-2 בנובמבר 1908 עם הנחת השדרית שלה, והאונייה הושקה שנה לאחר מכן ב-27 בנובמבר 1909. היא הוטבלה על ידי הדוכסית אדלהייד מסקסוניה-אלטנבורג, והדוכס הגדול וילהלם ארנסט נשאו את הנאום. ההצטיידות, לרבות השלמת מבנה העילי והתקנת החימוש, נמשכה עד יוני 1911. לאחר השלמתה הוצמדו לאוניית המערכה החדשה שש דוברות פונטונים כדי לצמצם את השוקע שלה כדי לאפשר לה להיגרר במורד נהר וזר צפונה לעבר הים. תירינגן, שנקראה על שם תורינגיה, מדינה במרכז גרמניה, הוכנסה לצי הים הפתוח ב-1 ביוני 1911, פחות משלוש שנים לאחר תחילת העבודה.
לאחר כניסתה לשירות ב-1 ביולי 1911, תירינגן ערכה ניסויים ימיים, שהסתיימו עד 10 בספטמבר. ב-19 בספטמבר הוקצתה האונייה רשמית לשייטת אוניות המערכה I של צי הים הפתוח. לאחר מכן היא ערכה תרגילי אימון אונייה בודדים, ואחריהם אימוני שייטת, ולאחר מכן תמרוני צי בנובמבר. הפלגת הקיץ השנתית ביולי-אוגוסט, שבדרך כלל יצאה לנורווגיה, הופרעה על ידי משבר אגאדיר. כתוצאה מכך, השיט עבר רק לאזור הבלטי. תירינגן ושאר הצי פעלו בדפוס של אימוני ספינה בודדים, שייטת וצי מלא במהלך השנתיים הבאות של ימי שלום. באוקטובר 1913 הפך וילהלם מיכאליס למפקד האונייה; הוא החזיק בתפקיד עד פברואר 1915.
ב-14 ביולי 1914 החל שייט הקיץ השנתי לנורווגיה. במהלך השייט האחרון בזמן שלום של הצי הקיסרי, הצי ערך תרגילים מול סקיין לפני שהמשיך לפיורדים הנורווגיים ב-25 ביולי. למחרת החל הצי לחזור לגרמניה, כתוצאה מהאולטימטום של אוסטרו-הונגריה לסרביה. ב-27, כל הצי התאסף מול כף סקדנס לפני שחזר לנמל, שם הוא נשאר במצב מוכנות מוגברת. מלחמה בין אוסטרו-הונגריה וסרביה פרצה ב-28, ובתוך שבוע הצטרפו כל המעצמות האירופיות הגדולות לסכסוך. עד 29 ביולי תירינגן וכל שאר השייטת הראשונה היו חזרה בווילהלמסהאפן. במהלך השנה הראשונה למלחמה שירת על סיפון האונייה הכומר הלותרני האנטי-נאצי העתידי מרטין נימולר כקצין.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > הפעולות הבאות

ב-18 באוגוסט, ניסה אדמירל שר לחזור על המבצע מ-31 במאי; שתי סיירות המערכה הגרמניות הפעילות - מולטקה ופון דר טאן - הנתמכות בשלוש דרדנוטים, היו אמורים להפגיז את עיירת החוף סנדרלנד בניסיון למשוך ולהשמיד את סיירות המערכה של ביטי. שאר הצי, כולל תירינגן, היו אמורים להפליג מאחוריהם ולספק חיפוי. הבריטים היו מודעים לתוכניות הגרמניות והוציאו את הצי הגדול לפגוש אותן, מה שהוביל לפעולה של 19 באוגוסט 1916. עד השעה 14:35, אדמירל שר הוזהר מפני התקרבותו של הצי הגדול, ומאחר שלא היה מוכן להיכנס לקרב מול כל הצי הגדול רק אחד-עשר שבועות לאחר הקרב ביוטלנד, הפך את כוחותיו ונסוג לנמלים גרמניים.
ב-25–26 בספטמבר, תירינגן וכל שאר השייטת הראשונה סיפקו תמיכה בסריקה בשרטון טרשלינג שערך פיקוד סירות הטורפדו (גר') II. שר ערך מבצע צי נוסף ב-18–20 באוקטובר לכיוון שרטון דוגר. במשך רוב 1917, תירינגן הוצבה לשמירה במפרץ הגרמני. במהלך מבצע אלביון, ההתקפה האמפיבית על האיים שבשליטת רוסיה במפרץ ריגה, תירינגן ושלוש אחיותיה הועברו למצרי דנמרק כדי לחסום כל ניסיון בריטי אפשרי להתערב. ב-28 באוקטובר הגיעו ארבע הספינות לפוטציג ויק ומשם יצאו לארנסבורג ב-29. ב-2 בנובמבר הושלם המבצע תירינגן ואחיותיה החלו את המסע חזרה לים הצפוני. גיחה אחרונה של הצי התקיימה ב-23–24 באפריל 1918. אוסטפריזלנד, תירינגן ונסאו אוחדו ליחידה מיוחדת למבצע שלוסשטיין, כיבוש מתוכנן של סנקט פטרבורג. שלוש האוניות הגיעו לאזור הבלטי ב-10 באוגוסט, אך המבצע נדחה ולבסוף בוטל. היחידה המיוחדת פורקה ב-21 באוגוסט ואוניות המערכה חזרו לווילהלמסהאפן ב-23.
היסטוריית שירות > גורל

תירינגן ושלוש אחיותיה היו אמורות להשתתף במבצע הצי האחרון של המלחמה, שתוכנן ל-30 באוקטובר. המבצע נועד להסב נזק רב ככל האפשר לצי הבריטי, על מנת לשמור על עמדת מיקוח טובה יותר לגרמניה, תהיה העלות של הצי אשר תהיה. בבוקר 29 באוקטובר 1918, ניתנה ההוראה להפליג מווילהלמשאוון למחרת. החל מהלילה של 29 באוקטובר, מלחים בתירינגן ולאחר מכן בכמה אוניות מערכה אחרות ערכו מרד. מסיקים כיבו את הדוודים וסירבו לעבוד. למחרת, ספינות הטורפדו B110 ו-B112 הגיעו לצד האונייה והצוללת U-135 כיוונה את התותחים שלה לעבר האונייה. חלק ניכר מהצוות, 314 מלחים ו-124 מסיקים, נעצרו והורדו מהאונייה. זה לא הספיק כדי לעצור את המרד, שהתפשט במהירות בכל הצי.
לאחר קריסת הקיסרות הגרמנית בנובמבר 1918, חלק ניכר מצי הים הפתוח נכלא בסקפה פלו. נסאו ושלוש אחיותיה לא היו בין האוניות שנרשמו למעצר, ולכן הן נשארו בנמלים גרמניים. בתקופה זו, מנובמבר עד דצמבר, שימש הרמן באואר כמפקד האונייה. ב-21 ביוני 1919, קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר, בהתרשמות מוטעית כי שביתת הנשק תפוג בצהריים באותו יום, הורה להטביע את ספינותיו כדי למנוע את תפיסתן על ידי הבריטים. תירינגן הוצאה משירות ב-16 בדצמבר 1918 ושימשה כספינת מגורים בזמן ששהתה בגרמניה. היא נמחקה מרשימות הצי ב-5 בנובמבר 1919 והוצאה מכלל שירות. גורלן של שמונה אוניות המערכה הגרמניות הנותרות נקבע בחוזה ורסאי, שקבע כי יש לפרק את האוניות מנשקן ולהימסר לממשלות של המעצמות העיקריות של מדינות ההסכמה. תירינגן נמסרה לצי הצרפתי ב-29 באפריל 1920 תחת השם "L". צוות שלדי לקח את הספינה לשרבור לצורך ההעברה הרשמית. תירינגן שימשה לזמן קצר כספינת מטרה על ידי הצי הצרפתי לפני שטבעה מול Gavres. האונייה נגרטה חלקית במקומה בשנים 1923–1933, אם כי חלקים משמעותיים מהאונייה נותרו מול חופי צרפת.
תרשים האוניות מסדרת הלגולנד
מסלולו של צי הים הפתוח בבוקר 16 בדצמבר 1914, במהלך הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי
תרשים זיהוי של אוניות המערכה מסדרת הלגולנד
מפות המציגות את התמרונים של הצי הבריטי (כחול) והגרמני (אדום) ב-31 במאי – 1 ביוני 1916
תפילת הדרך (בצלאל)

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מידע כללי
 מעצב:  מאיר גור אריה
 תאריך יצירה:  1925 בקירוב
 טכניקה וחומרים:  אריחי קרמיקה מזוגגים
 ממדים בס"מ
 רוחב:  87
 גובה:  87
 נתונים על היצירה
 מפעל מייצר:  יעקב איזנברג; קרמיקה בצלאל, בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות
 מיקום:  מוזיאון תל אביב לאמנות
"תפילת הדרך" היא תמונת אריחי קרמיקה, שנוצרה בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות, בשנת 1925 בקירוב. העבודה נמצאת כיום באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות.
תיאור

העבודה "תפילת הדרך" נוצרה בבית המלאכה של יעקב איזנברג במחצית שנות ה-20 של המאה ה-20. היא מבוססת על מתווה של מאיר גור אריה, המתאר צללית של יהודי תימני רכוב על חמור ובידו ספר פתוח. מאחורי הדמות מתואר עץ עיטורי. איזנברג חילק את המתווה ל-25 אריחים קרמיים, המרכיבים את הדימוי, והוסיף לו רקע של נוף צבעוני ומסגרת עיטורית.
הדימוי של הרוכב הופיע לראשונה ב-8 ביוני 1922 על שער כתב העת "החיים". ב"בצלאל" נעשו מספר שימושים בדגם זה. בין היתר הוא הופיע על גבי גלויות ובפורטפוליו "בראשית: מחזור צליות גזורות" בהוצאת "בני בצלאל", כציור שנעשה בשבלונה (סטנסיל) על בד, כציור קיר שנמצא ב"בית שיף" בתל אביב (כיום מוזיאון הרצלילינבלום).
העבודה נמצאת כיום באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות. היא הוצגה במסגרת התערוכה "מסעות" (2014), שהתקיימה במוזיאון ישראל, ירושלים.
גלריה

תפילת הדרך, ציור קיר בבית שיף
תפילת הדרך (1925 בקירוב), סטנסיל על בד
הערות שוליים

↑  ראו: מאיר גור אריה: תפילת הדרך, באתר מורשת מכירות פומביות, מכירה מס' 29 - 25.03.2020, פריט מס' 520; וגם מאיר גור אריה: תפילת הדרך, אישתר, 18.12.19, פריט מס' 29
תחנת אווטובו

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  15 בנובמבר 1955 
 אדריכל:  Evgeny Levinson 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  59°52′02″N 30°15′41″E﻿ / ﻿59.867325°N 30.261352777778°E﻿ / 59.867325; 30.261352777778
 תחנות סמוכות:  Leninsky Prospekt, Kirovsky Zavod 
 מידע על התחנה
 רציפים:  2 
 קווים העוברים בתחנה:  Line 1 
 קוד התחנה:  АВ 
  (למפת סנקט פטרבורג מוגדלת) תחנת אווטובו(למפת סנקט פטרבורג רגילה) תחנת אווטובו
 
חזית תחנת אווטובו סנקט פטרבורג
אווטובו (ברוסית: А́втово) היא תחנה ברכבת התחתית שנמצאת בדרום-מערב סנקט פטרבורג ברובע קירוב בשדרות סטצ'ק.
על פי דעת ההיסטוריונים מקורו של השם הוא בשמו של האזור שהיה פרוור עתיק של סנקט פטרבורג.