stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הוצאתו להורג של אדולף אייכמן
הערות שוליים

↑  הבוקר מתחילה קריאת פסה"ד במשפט אייכמן, דבר, 11 בדצמבר 1961
↑  אורה הרמן, הכבשן והכור: מאחורי הקלעים של משפט אייכמן, עמ' 181.
↑  אלי ניסן, אדולף אייכמן הורשע בדין – קריאת פסה"ד תסתיים היום בצהרים, דבר, 12 בדצמבר 1961
↑  היועץ המשפטי לממשלה נגד אדולף אייכמן: פסק הדין וגזר הדין, באתר פרויקט בן יהודה
↑  אורה הרמן, הכבשן והכור: מאחורי הקלעים של משפט אייכמן, עמ' 193.
↑  יוסי גולדשטיין, בן-גוריון: ביוגרפיה, כרך ב', הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2019, עמ' 1134
↑  היועץ המשפטי לממשלה נגד אדולף אייכמן: פסק הדין וגזר הדין, פסק־הדין, באתר פרויקט בן יהודה
↑  היועץ המשפטי לממשלה נגד אדולף אייכמן: פסק הדין וגזר הדין, דבר היועץ המשפטי, באתר פרויקט בן יהודה
↑  היועץ המשפטי לממשלה נגד אדולף אייכמן: פסק הדין וגזר הדין, דבר הסנגור, באתר פרויקט בן יהודה
↑  היועץ המשפטי לממשלה נגד אדולף אייכמן: פסק הדין וגזר הדין, דבר הנאשם, באתר פרויקט בן יהודה
↑  היועץ המשפטי לממשלה נגד אדולף אייכמן: פסק הדין וגזר הדין, גזר־הדין, באתר פרויקט בן יהודה
↑  ערעור אייכמן מתחיל הבוקר, הַבֹּקֶר, 22 במרץ 1962
↑  אייכמן הובא לירושלים לדיון בעירעורו הנפתח היום, דבר, 22 במרץ 1962
↑  צבי צמרת, כשאנשי הרוח ביקשו לחון את אדולף אייכמן, באתר מידה, 28 בינואר 2016.
↑  עמית נאור, משפט אייכמן - האנשים שהתנגדו לעונש מוות לאדולף אייכמן | הספרנים, באתר הספרנים, ‏2 במרץ 2021
↑  אלי ניסן, סרוואציוס מערער באורח טוטאלי על סמכות־השיפוט ופסק־הדין, דבר, 23 במרץ 1962
↑  היום פס"ד סופי במשפט אייכמן, דבר, 29 במאי 1962
↑  אלי ניסן, גזר־דין המוות נגד אייכמן אושר סופית – בית־המשפט העליון דחה כל טענות העירעור, דבר, 30 במאי 1962
↑  נדחה ערעור אייכמן, הארץ, 30 במאי 1962; המשך
↑  בקשת החנינה הוגשה הבוקר, מעריב, 30 במאי 1962
1 2 3  עופר אדרת, בקשת החנינה של אייכמן מהנשיא: "הושפעתי מרגשות אנושיים, ביקשתי לעבור תפקיד", באתר הארץ, 27 בינואר 2016
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, ו, 2, עמ' 341.
1 2  יצחק בן-צבי הנשיא השני - מבחר תעודות מפרקי חייו, (1963-1884), עמ' 518
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, ו, 2, עמ' 342.
↑  התליין של אייכמן, שלום נגר, הלך לעולמו בגיל 86, באתר ישראל היום, 27 בנובמבר 2024
↑  דן לביא, היום לפני 60 שנה: משפט אייכמן בישראל, באתר ישראל היום, 11 באפריל 2021
↑  רפי איתן, איש הסוד, עמ' 226.
↑   "כאן נפגוש רוצח מסוג חדש": משפט אייכמן נפתח בירושלים | היום לפני, סרטון בערוץ "כאן | חדשות - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 12:38)
↑  ציון נאנוס, ‏50 שנה אחרי: התליין של אייכמן נחשף, באתר ‏מאקו‏, 1 במאי 2011
↑  שהרה בלאו‏, שחיטת הארכיון: אחרי "התליין", סרטי שואה לא ייראו אותו דבר, באתר וואלה, 11 באפריל 2011
↑  מתן שירם, ‏לפניו המבול, באתר גלובס, 30 באוקטובר 2010
↑   היהודים באים - אדולף אייכמן ותלייניו | כאן 11 לשעבר רשות השידור, סרטון בערוץ "כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 04:05)
↑  שמוליק דובדבני, "יוני אפס" מציג בצורה מרתקת את הצד המזרחי של משפט אייכמן, באתר ynet, 5 במאי 2024
יומן המשטרה בנמל יפו, 01-06-1962 שעה 04:00. המלל באדום:
רישום מיוחד: בשעה הנ"ל הופיעו לנמל יפו ליד הרציף 2 מכוניות. מהמכוניות יצאו 3 קציני משטרת ישראל, 3 קציני שירות בתי הסוהר, וכן הכומר האל וקצין במחוז. ובידי אחד מקציני שירות בתי הסוהר כד אשר הכיל אפר של הצורר אדולף אייכמן. וכל הנוכחים עלו לסירה מוטור אשר הפליגה לעבר סירת משטרת ישראל אשר הפליגה רחוק.
ריצ'רד סנדר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 במאי 1956 (בן 68) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  בית הספר למשפט אוניברסיטת נורת'ווסטרן 
 
ריצ'רד הנרי סנדר (באנגלית: Richard Henry Sander; נולד ב-26 במאי 1956) הוא חוקר משפטי אמריקאי ופרופסור למשפטים באוניברסיטת קליפורניה ומבקר בולט של תופעת האפליה המתקנת סנדר ידוע עקב תאוריית חוסר ההתאמה.
ראשית חייו

ריצ'רד סנדר נולד ב-26 במאי 1956 בוושינגטון הבירה הוא גדל בצפון אינדיאנה.
סנדרס סיים לימודי תואר ראשון במדעי החברה מאוניברסיטת הרווארד ב-1978, לימודי תואר שני בכלכלה מאוניברסיטת נורת'ווסטרן ב-1985,וגם דוקטורט בכלכלה מאותה האוניברסיטה.
קריירה

לאחר התואר הראשון שלו בלימודים חברתיים, סנדר נכנס לתוכנית הפדרלית של ויסטה בעבודה עם קבוצת דיור בצד הדרומי של שיקגו.
במהלך לימודיו לתואר שני בנורת'ווסטרן, כיהן סנדר במועצת המנהלים של ועדת הדיירים של רוג'רס פארק והיה מעורב בקמפיין הבחירות של הרולד וושינגטון, ראש העיר האפרו-אמריקאי הראשון של שיקגו.
סנדר הצטרף לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה ב-1989, והפך שם לפרופסור מן המניין חמש שנים מאוחר יותר. כמו בשיקגו, גם שם היה סנדר מעורב במאבק לתנאי דיור הוגנים. הוא היה נשיא קונגרס הדיור ההוגן של דרום קליפורניה, ובשנת 1996 ייסד את מכון הדיור ההוגן, וסייע לעיריית לוס אנג'לס לעצב וליישם את "חוק המחייה" שלה.
עבודה על אפליה מתקנת > לימודים

סנדר ידוע במחקר שלו על אפליה מתקנת. לפי מחקריו עולה כי אפליה מתקנת מובילה לתוצאות אף יותר שליליות מאשר ההטבות להן זוכים סטודנטים למשפטים אפרו-אמריקאים, הדבר פוגע בהם עקב הסביבות התחרותיות מדי בבתי הספר היוקרתיים להם הם מתקבלים בזכות האפליה המתקנת. באמצעות מה שסנדר מכנה "אפקט אי ההתאמה". מחקר זה פורסם במאמר מ-2004 ב־Stanford Law Review, שם טען סנדר שאם תלמידים בני מיעוטים היו מתקבלים לבתי ספר פחות תחרותיים להם הם היו זכאים ללא אפליה מתקנת, הם היו מצליחים יותר.
סנדר פרסם גם מחקרים המצביעים על כך שהמאמצים של משרדי עורכי דין לקדם "גיוון" הובילו לפעמים להעסקת עורכי דין שחורים שאינם מוכשרים מספיק, מה שהוביל לכך שעורכי דין אלה נוטים יותר מאשר עמיתיהם הלבנים בעלי הסמכה הטובה יותר לעזוב את המשרדים אליהם התקבלו
מחקר של סנדר שנוי במחלוקת וזוכה לביקורת רבה, כולל ביקורתיהם של איאן איירס ושל ריצ'רד ברוקס. איירס וברוקס פרסמו מחקר ב-2005  שמצא שביטול אפליה מתקנת לא יגדיל את מספר עורכי הדין השחורים ב-7.9 אחוזים, כפי שטען המחקר של סנדר, אלא שבמקום זאת יקטין את מספר עורכי הדין בכ-12.7 אחוזים.
מחקר משנת 2008 של ג'סי רוטשטיין ואלברט ה' יון אישר את ממצאי חוסר ההתאמה של סנדר, אך גם מצא שביטול ההעדפה המתקנת "תוביל לירידה של 63 אחוזים בזכאות לתואר של שחורים בכל בתי הספר למשפטים ולירידה של 90 אחוז בבתי ספר עילית למשפטים".
תחזיות המספרים הגבוהות הללו הוטלו בספק במאמר של הלשכה הלאומית למחקר כלכלי מאת פיטר ארקידיאקונו ומייקל לוונהיים; ירידה נמוכה יותר של 32.5 אחוזים הייתה ירידה נוספת שצוטטה ונחשבת במאמר. המאמר שלהם משנת 2016 מצא אינדיקציה חזקה לכך שהעדפה גזעית גורמת לאפקט של אי התאמה. הם טענו שהנוכחות של כמה סטודנטים אפרו-אמריקאים בבתי ספר פחות סלקטיביים תשפר משמעותית את שיעור הנמוך בניסיון הראשון לעבור את רף הלשכה הממלכתי, אך הם הזהירו ששיפורים כאלה עלולים להתגבר על ירידה בשיעור הנוכחות בבתי ספר למשפטים.
בשנת 2006, וכדי להשיג מידע מחקרי נוסף בנוגע לתאוריית חוסר ההתאמה שלו, למעט מידע פרטיות של יחידים, סנדר ביקש מלשכת עורכי הדין בקליפורניה לשחרר את הנתונים המאוחסנים שלו של ציוני בחינות לשכת עורכי הדין, ממוצעי ציונים וציוני LSAT, כולל מידע על גזע ומגדר של כולם. שפנו ללשכת עורכי הדין. הלשכה דחה בקשה זו על רקע שיקולי פרטיות. בשנת 2008, ויחד עם קואליציית התיקון הראשון, הגיש סנדר תביעה לבית המשפט העליון בקליפורניה בדרישה לשחרר את המידע הזה.
ב-12 באפריל 2016 קבע בית המשפט כי לשכת עורכי הדין בקליפורניה נדרשת להיענות לבקשתו של סנדר.
בשנת 2018, לעומת זאת, בית המשפט לערעורים בקליפורניה אישר כי ללשכת עורכי הדין אין חובה לפרסם את הרשומות.
בשנת 2022, עודד סנדר את בית המשפט העליון של ארצות הברית להרחיב את החלת חוק זכויות האזרח משנת 1964, ולא התיקון הארבעה עשר לחוקת ארצות הברית, לאוניברסיטאות כדי להגביל את השימוש שלהן בהעדפות גזעיות, תוך השארת הנושא בתחום החוקי. החוק כדי שהקונגרס של ארצות הברית יוכל לטפל בנושא כראות עיניו.
עבודה על אפליה מתקנת > ספרו

בספר שכתב סנדר, יחד עם סטיוארט טיילור ג'וניור, שכותרתו "חוסר התאמה: כיצד אפליה מתקנת פוגעת בסטודנטים שהיא נועדה לעזור, ומדוע אוניברסיטאות לא יודו בכך." המביע דעות דומות לגבי אפליה מתקנת כמו שהוצגו במחקר שלו.
הספר זכה לביקורת חיובית בניו-ריפבליק על ידי ריצ'רד קהלנברג, שכינה אותו "תפיסתי" ואמר כי הוא "מציג התייחסות ניואנסית לנושא".
הערות שוליים

1 2  "Richard Sander Biography". SEAPHE. נבדק ב-26 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Richard Sander". Library of Congress. נבדק ב-27 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Richard H. Sander". UCLA School of Law. נבדק ב-26 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Richard H. Sander Biography Page". law.ucla.edu. אורכב מ-המקור ב-2016-05-06. נבדק ב-2016-05-21.
↑  Sander, Richard (בנובמבר 2004). "A Systemic Analysis of Affirmative Action in American Law Schools". Stanford Law Review. 57 (2): 367–483. JSTOR 40040209. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "A legitimate reason for disputes over mismatch". Washington Post. נבדק ב-2016-05-24.
1 2  Bazelon, Emily (29 באפריל 2005). "Sanding Down Sander". Slate. נבדק ב-26 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Williams, Carol J. (8 בספטמבר 2008). "Does affirmative action help or hurt lawyers?". Los Angeles Times. נבדק ב-26 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ayres, Ian (בינואר 2005). "Does Affirmative Action Reduce the Number of Black Lawyers?". Stanford Law Review. 57. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Jaschik, Scott (3 בספטמבר 2008). "Attacking the 'Mismatch' Critique of Affirmative Action". Inside Higher Education. נבדק ב-27 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Arcidiacono, Peter; Lovenheim, Michael (במרץ 2016). "Affirmative Action and the Quality-Fit Tradeoff". Journal of Economic Literature. 54: 30, 31 and 69. doi:10.1257/jel.54.1.3. נבדק ב-25 במאי 2016. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Gershman, Jacob. "Long Legal Fight Over Access to California Bar Admissions Data Headed for Trial". WSJ. אורכב מ-המקור ב-2016-05-26. נבדק ב-2016-05-26.
↑  "STATE BAR ISSUES STATEMENT ON SANDER RULING". www.calbar.ca.gov. אורכב מ-המקור ב-2016-05-26. נבדק ב-2016-05-26.
↑  "Sander v. State Bar of California". Justia Law (באנגלית). נבדק ב-2023-02-04.
↑  S, Richard; er. "Opinion | The Supreme Court Has a Chance to Show Strategic Restraint". POLITICO (באנגלית). נבדק ב-2022-11-05.
↑  Heriot, Gail (Winter 2013). "The Sad Irony of Affirmative Action". National Affairs. נבדק ב-27 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kahlenberg, Richard (10 באוקטובר 2012). "Race to the Flop—The Problem with Affirmative Action". New Republic. נבדק ב-27 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007443942105171  GND: 1036525791  ISNI: 0000 0000 5130 7425  LCCN: nr2005002773  NTA: 358198143  SUDOC: 166271063  VIAF: 36873927   WorldCat (עם VIAF): 36873927
לון צ'ייני

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1883 קולורדו ספרינגס, ארצות הברית 
 פטירה:  26 באוגוסט 1930 (בגיל 47) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פורסט לאון ממוריאל פארק 
 שם במה:  Alonzo Chaney 
 סוגה מועדפת:  סרט אימה, gothic horror film, סרט אימה גותי, סרט עצמאי, סרט קומדיה, סרט פעולה, סרט הרפתקאות, מותחן פסיכולוגי, סרט פנטזיה, סרט אימה פסיכולוגי, סרט אימה מדע בדיוני, סרט מתח, סרט רומנטי, סרט מוזיקלי, סרט אילם, סרט מדע בדיוני, פילם נואר, סרט דרמה, סרט בלשי, סרט פשע, סרט קומדיית אימה 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1902–1930 (כ־28 שנים) 
 צאצאים:  לון צ'ייני ג'ונ 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 https://lonchaney.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
לאונידס פרנק "לון" צ'ייני (באנגלית: Lon Chaney, 1 באפריל 1883 – 26 באוגוסט 1930) היה שחקן ומאפר אמריקאי. הוא נחשב לאחד מהשחקנים המגוונים והעוצמתיים ביותר בקולנוע, וזכה להערכה רבה בזכות גילום דמויות מעונות, מכוערות ולעיתים מעוותות, ובזכות אמנותו החלוצית בתחום האיפור. צ'ייני נודע בתפקידיו המרכזיים בסרטי האימה האילמים, כמו "הגיבן מנוטרדאם" (1923) ו"פנטום האופרה" (1925). יכולתו לשנות את מראהו באמצעות טכניקות איפור שפיתח זיכתה אותו בכינוי "האיש בעל אלף הפרצופים".
ראשית חייו

לאונידס פרנק צ'ייני נולד בקולורדו ספרינגס, קולורדו, לפרנק ה. צ'ייני (ספר) ולאמה אליס קנדי. אביו היה ממוצא אנגלי וצרפתי, ואמו ממוצא סקוטי, אנגלי ואירי. סבו מצד אמו, ג'ונתן רלסטון קנדי, ייסד את "בית הספר לקולורדו לחינוך אילמים" (כיום בית הספר לקולורדו לחרשים ועיוורים) בשנת 1874, והוריו של צ'ייני נפגשו שם. סבא רבא שלו היה חבר הקונגרס ג'ון צ'ייני מאוהיו.
שני הוריו של צ'ייני היו חרשים, וכילד להורים חרשים, צ'ייני הפך למיומן בשפת הסימנים האמריקאית. הוא התחיל בקריירת הבמה בשנת 1902. בשנת 1905, בגיל 22, פגש והתחתן עם הזמרת בת ה-16 קלבה קרייטון (פרנסס קליבלנד קרייטון), ובשנת 1906 נולד בנם היחיד, קרייטון טול צ'ייני (שנודע מאוחר יותר כלון צ'ייני הבן). בני הזוג המשיכו בסיורים, והתיישבו בקליפורניה בשנת 1910.
קריירה

הזמן שבו היה צ'ייני בהוליווד אינו ברור במלואו, אך בין השנים 1912 ל-1917 עבד בחוזה באולפני יוניברסל בתפקידים קטנים או תפקידי אופי. כישוריו באיפור זיכו אותו בתפקידים רבים על אף סביבת הליהוק התחרותית. בתקופה זו, התיידד עם צוות הבמאים ג'ו דה גראס ואשתו אידה מיי פארק, אשר ליהקו אותו לתפקידים משמעותיים בסרטיהם ועודדו אותו לשחק דמויות אפלות.
עד שנת 1917, היה צ'ייני שחקן בולט באולפן, אך שכרו לא שיקף את מעמדו. כשצ'ייני ביקש העלאה, השיב מנהל האולפן ויליאם סיסטום: "לעולם לא תהיה שווה יותר ממאה דולר לשבוע". לאחר שעזב את האולפן, נאבק צ'ייני במשך שנה עד שמצא תפקיד ראשון. רק לאחר ששיחק תפקיד משמעותי בסרטו של ויליאם ס. הארט, "Riddle Gawne"‏ (1918), כישרונו של צ'ייני כשחקן אופי זכה להכרה אמיתית בתעשייה.
יוניברסל הציגו את צ'ייני, את דורותי פיליפס ואת ויליאם סטוול כצוות בסרט "The Piper's Price"‏ (1917). הצלחתם של הסרטים בכיכובם הייתה כה רבה שיוניברסל הפיקו ארבעה עשר סרטים בין השנים 1917 ל-1919 עם צ'ייני, סטוול ופיליפס. לעיתים הצטרפה גם קלייר דובריי וכמעט והפכו את השלישייה לרביעיית שחקנים החוזרים מסרט לסרט.
לרוב ביים את הסרטים ג'ו דה גראס או אשתו אידה מיי פארק, חברים טובים של צ'ייני מיוניברסל. כשצ'ייני היה מחוץ להפקות כמו "Riddle Gawne" ו-"The Kaiser, the Beast of Berlin" (שניהם מ-1918), המשיכו סטוול ופיליפס כצמד עד חזרתו של צ'ייני. סטוול ופיליפס יצרו את "The Heart of Humanity" (גם כן מ-1918), והביאו את אריך פון שטרוהיים לתפקיד הנבל.
"Paid in Advance"‏ (1919) היה הסרט האחרון של הקבוצה יחד, מכיוון שיוניברסל שלחו את סטוול לאפריקה כדי למצוא מיקומים לסרט. בדרכו מעיר אחת לאחרת, שהה סטוול בקרון בילום כאשר פגעה בו הקטר של רכבת אחרת; הוא נהרג במקום. רוב הסרטים הללו אבדו, אך כמה מהם, כולל "Triumph" ו-"Paid in Advance", שמורים באוספים פרטיים או בארכיונים באירופה או רוסיה.
פריצת דרך והצלחות

צ'ייני זכה להצלחה משמעותית עם הופעתו כ-"The Frog" בסרטו של ג'ורג' לואן טאקר, "The Miracle Man"‏ (1919). הסרט הציג לא רק את כישורי המשחק של צ'ייני, אלא גם את כישרונו כאמן איפור. הביקורות החיוביות והרווח של יותר משני מיליון דולר הביאו את צ'ייני למרכז הבמה כשחקן דמויות מוביל בארצות הברית.
צ'ייני הראה גמישות רבה עם האיפור בסרטי פשע והרפתקאות רגילים יותר, כמו "The Penalty"‏ (1920), שבו שיחק גנגסטר עם שתי רגליים קטועות. צ'ייני הופיע בעשרה סרטים בבימויו של טוד בראונינג, לעיתים קרובות מגלם דמויות מוסוות או מעוותות, כולל להטוטן הסכינים ללא ידיים "אלונזו" בסרט "The Unknown"‏ (1927) לצד ג'ואן קרופורד. באותה תקופה, שיחק גם לצד קונרד נייגל, מרסלין דיי, הנרי ב. וולתהול ופולי מורן בסרט האימה של בראונינג "London After Midnight"‏ (1927), אחד הסרטים המבוקשים ביותר שאבדו.
כישורי איפור ויכולות גופניות

בסרט "The Unholy Three"‏ (1930), גילם צ'ייני את תפקידו האחרון בסרט קולנוע, שהיה גם סרטו הקולי היחיד. בגרסה זו של הסרט, צ'ייני השתמש בקולו העוצמתי והגמיש. צ'ייני חתם על הצהרה מושבעת שבה הוא טען כי חמישה מהקולות המרכזיים בסרט (הבובה, האישה הזקנה, התוכי, הבובה והנערה) הם קולו.
בסרט "הגיבן מנוטרדאם" (1923) ו"פנטום האופרה" (1925), יצר צ'ייני שתי דמויות מעוותות בצורה מכוערת ביותר בתולדות הקולנוע. "פנטום הפך לאגדה כמעט מיידית," כתב ה-Los Angeles Times בשנת 1990. "העיתונים של אותה תקופה דיווחו כי נשים התעלפו, ילדים בכו וגברים מבוגרים יצאו החוצה לאוויר צח לאחר סצנת ההסרה המפורסמת של המסכה."
חיים פרטיים ומורשת

צ'ייני ואשתו השנייה הייזל חיו חיים פרטיים וצנועים, רחוקים מזירת החברה ההוליוודית. צ'ייני עשה מינימום עבודה קידומית עבור סרטיו ועבור Metro-Goldwyn-Mayer, וטיפח בכוונה דימוי מסתורי. בתקופה האחרונה של הקריירה שלו (1925–1930), עבד צ'ייני בלעדית תחת חוזה עם MGM, ונתן כמה מההופעות הזכורות ביותר שלו.
הוא זכה לכבוד ולהערכה מצבא הנחתים, שעשו אותו לחבר כבוד ראשון מתעשיית הקולנוע. הוא גם הרוויח את הכבוד וההערצה של שחקנים שאפתנים רבים, להם הציע סיוע מנטורינג, ותוך כדי צילומים הוא תמיד היה מוכן לשתף את תובנותיו המקצועיות עם הצוות והשחקנים. בזמן צילום הסרט "The Unknown"‏ (1927), אמרה ג'ואן קרופורד שלמדה יותר על משחק מצפייה בעבודתו של צ'ייני מאשר מכל אדם אחר בקריירה שלה.
חיים פרטיים ומורשת > מותו

במהלך צילומי הסרט "Thunder" בחורף של שנת 1929, פיתח צ'ייני דלקת ריאות. בסוף 1929, אובחן עם סרטן הריאה. המצב הוחמר כאשר שלג מלאכותי נתקע בגרונו במהלך הצילומים וגרם לזיהום חמור. למרות טיפול אגרסיבי מצבו החמיר בהדרגה והוא נפטר מדימום בגרון ב-26 באוגוסט 1930, בבית חולים בלוס אנג'לס, קליפורניה.
צ'ייני נקבר בבית הקברות פורסט לון ממוריאל פארק בגלנדייל, ליד הקריפטה של אביו. אשתו הייזל נקברה שם לאחר מותה בשנת 1933.
הערות שוליים

↑  Blackmar 1912, pp. 496–498.
1 2 3 4  Internet Movie Database, IMDb.com ; film listings on Lon Chaney, William Stowell, Dorothy Phillips & Claire Dubrey
↑  Schickel and Hurlburt 1962, p. 133,
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007446922405171  BIBSYS: 11081847  BNE: XX4722820  BnF: cb144081625 (data)  CANTIC: a11722915  GND: 119451778  ISNI: 0000 0001 2133 6898  LCCN: n89639682  NKC: av2009541082  NLA: 35251541  NLK: KAC2020M4230  NTA: 072235829  SNAC: w6nk49nb  SUDOC: 059708026  Trove: 882600  VIAF: 54361336   WorldCat (עם VIAF): 54361336 
אתל גריי טרי וצ'ייני ב"עונשין" (1920)
הקרב ביבנאל

שבתאי דרוקר (ציון)
טבלת זיכרון בבית לונץ ביבנאל
בית לונץ ביבנאל
ב-6 באפריל 1944 נערך במושבה יבנאל, קרב בין חיילים בריטים ובין שני לוחמי לח"י (שנחשב ארגון טרור בעיני ממשלת המנדט), שהתבצרו באחד הבתים במושבה וסירבו להיכנע. הקרב נגמר במותם של שני הלוחמים.
מנחם לונץ (אליעזר), יליד יבנאל, חזר למושבה לעבוד במשק המשפחתי לאחר שמשפחתו עזבה את המושבה. במאי 1939 הוא הצטרף ללח"י. בביתו נערכו אימונים בנשק וכן שימש הבית לאכסן לוחמי לח"י שנפצעו ונזקקו להחלמה.
שבתאי דרוקר (ציון), נפצע ב-1 באפריל 1944 ברגלו בהיתקלות עם שוטרים בריטים בחיפה. הוא הועבר לביתו של מנחם לונץ ביבנאל להחלמה במחשבה שהמושבה מרוחקת מעיני הבריטים.
ב-6 באפריל 1944, בעקבות הלשנה, נכנס כוח בריטי גדול ליבנאל. המושבה הוקפה ונסגרה. חלק מהכוח פנה מיד לבית לונץ. הבריטים קראו לשני הלוחמים להיכנע. כאשר לא קבלו תשובה, פתחו באש על הבית. הלוחמים השיבו באש רפה כי רק אקדחים ורימונים היו בידם.
בהפסקה בין ירי לירי התנדבו בני המושבה לקרוא למנחם לונץ להיכנע ולהציל אותו ואת חברו אבל לא קיבלו תשובה. הבריטים חידשו את האש וחוררו את הבניין. לבסוף, לאחר שעה ארוכה שלא בא סימן חיים מהבית הנצור פרצו הבריטים לבית ומצאו את השניים הרוגים כשאקדחו של לונץ נתון בימינו ואצבעו על ההדק. הדעה המקובלת היא ששניהם התאבדו כשראו שאפסה כל תקווה.
לונץ נקבר ביבנאל ודרוקר בטבריה.
בשנת 2004 נחנכה טבלת זיכרון לזכר שני הלוחמים בחזית בית לונץ. הבית הוכרז כ"מבנה ראוי לשימור".
לקריאה נוספת

נתן ילין-מור: לוחמי חירות ישראל, הוצאת שקמונה, 1974, עמ' 160-155
נחום אריאלי (לוחם פלמ"ח)

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1927 גבעת עדה, פלשתינה (א"י)
 נהרג:  8 באפריל 1948 (בגיל 21) הקסטל, פלשתינה (א"י)
 כינוי:  "ג'וני"
 השתייכות:   פלמ"ח
 דרגה:   סרן
 תפקידים בשירות
 לוחם  מ"מ  מ"פ
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   * הקרב על יאזור   * קרב הקסטל
נחום (ג'וני) אריאלי (1 באפריל 1927 – 8 באפריל 1948) היה לוחם ומפקד בפלמ"ח, שנהרג בקרב הקסטל. מהראשונים לטבוע את הביטוי והתפישה המנהיגותית - צבאית "אחרי".
נעורים ושירות בפלמ"ח

נחום נולד בגבעת עדה, בן יחיד ללאה ומתתיהו אריאלי. למד בגימנסיה הרצליה ותכנן ללמוד לימודי וטרינריה או אגרונומיה. התקבל ללימודים בארצות הברית אולם ויתר עליהם כאשר נקרא להמשיך את שירותו בפלמ"ח במלחמת העצמאות. לחם בקרבות הנגב, בקרבות על יאזור ובהרי ירושלים.
נודע בצדדיו האומנותיים ובין היתר כתב והלחין שירים, הפיק ערבי תרבות בפלמ"ח והיה שותף להקמת הצ'יזבטרון. למען "המדינה שבדרך", סירב נחום להזדמנות להיות שחקן תיאטרון ולהימנות על שחקני "הבימה". חבריו בפלמ"ח סיפרו כי היה מכניס אווירה של הומור לכל מצב גם בעת סכנה. היה בעל מחשבה אנליטית ושילב מגוון של תכונות והייתה בו ידיעת הארץ, צבאיות, תרבות, חתירה ללא לאות למען הזולת ואהבת הארץ.
חבריו בפלמ"ח סיפרו כי אריאלי שנא את המלחמה אך לא התרחק ממנה. הוא ראה אתגר בשירותו בפלמ"ח וחש גאווה עצומה בלאומיותו. אריאלי הגדיר בין פקודיו וחבריו המפקדים כי "לתת פקודה זה לא מספיק, צריך להתנדב אליה".
נחום אריאלי מונה למחרת החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר למפקד "פלוגת הקו", הכוח אשר היה אחראי על אבטחת הדרך לירושלים. רובו של כוח זה הורכב מחברי "הרזרבה של תל אביב וסביבותיה".
בהתקפה על טנדר נוטרים ליד יאזור נהרגו 7 נוטרים, אנשי הגנה ופלמ"ח. אריאלי תכנן פעולת נקם נגד הכפר יאזור. מטרת פעולה זו הייתה לפגוע בבית החרושת לקרח בו היו מחסני נשק. לאחר שניתן "אור ירוק" לפעולה על ידי שאול יפה המג"ד, נחום אריאלי עצר את הפעולה וטען כי אין מספיק מודיעין על המתחם והאזור הסובב אותו. אריאלי שלח סיור מקדים ובו שני לוחמים אשר הסתוו לערבים ומצאו כי המקום מוקף בגדר תיל ומאובטח על ידי כוחות רבים וביניהם משוריין בריטי. השהיית משימה זו הצילה חייהם של לוחמים רבים. בית חרושת זה פוצץ ב-20 בפברואר 1948 בפעולת קומנדו נועזת תחת פיקודו של אריאלי. בקרב זה הופעל לראשונה מקלע הבראונינג לחיפוי על ידי ישראל טל.
בסוף מרץ 1948 נישא לאורה ספקטור באולם ויצו בת"א. מיד לאחר החתונה הוזעק אריאלי לפקד על הכוח אשר נשלח לסייע בחילוץ הלוחמים מהקסטל. פחות משבועיים לאחר חתונתו נהרג נחום אריאלי בלחימה על הדרך לירושלים.
מתוך מה שכתב ההיסטוריון ניר מן על נחום אריאלי:
הסופר משה שמיר תיאר את חברותם של נחום אריאלי ואחיו אליק שמיר ('הוא הלך בשדות') וחתם את דבריו במילים: "ביום השנה לנפילת אליק - נחום כבר לא היה, כבר נפל בקרבות הקסטל, אבל אנו זכרנו את החבר של אליק, הזכרנו אותו, קראנו על קברו של אליק את דבריו של נחום, הזדהינו עם החברוּת בין שני הבחורים הנהדרים האלה. חבר לכל הדרך, עד הסוף, היה לנו נחום אריאלי".
הקרב האחרון

לאחר כיבושו של מוצב הקסטל ערכו הערבים מספר התקפות למען החזרת הקסטל לידיהם. בלילה שבין 7 – 8 באפריל נהרג מפקד הכוחות הערבים עבד אל קאדר אל חוסייני. בכ"ח באדר ב' התש"ח, 8 באפריל 1948 ערכו הערבים "פזעה", על מוצב הקסטל למען השבת מפקדם.
מחלקה מהגדוד החמישי של חטיבת הראל יצאה אל הקסטל על מנת לחפות ולסייע בנסיגת מגיני הקסטל. נחום אריאלי עמד בראש כוח החילוץ אשר לצידו הסתער המ"מ שמעון אלפסי. עם הפגיעות המרובות בכוח נתן אריאלי לאלפסי את הפקודה "טוראים לסגת – מפקדים נשארים לחפות!". אלפסי צעק את הפקודה לכוחות הפרוסים בקסטל. הערבים תקפו את הקסטל בכוחות רבים ואילו אריאלי והכוח המועט שנותר במקום ניהלו קרב ארוך וממושך במשך שעות רבות על מנת לסייע בנסיגת הכוחות.
נחום אריאלי ושמעון אלפסי נהרגו עם רבים אחרים בקרב זה. גופתו של אריאלי נמצאה רק שבועות לאחר מכן והוא נקבר בבית הקברות הצבאי בקריית ענבים ב- 25 באפריל 1948.
לאחר מותו נמצאו בעזבונו כתבים ושירים רבים אשר מביעים את עומק דמותו של אריאלי.

במסגרת הפרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר" לשנת 2011, ביצע הזמר ערן צור את שירו של אריאלי "עד אחרית ימים".
לקריאה נוספת

ספר תולדות ההגנה, הוצאת עם עובד חלק ג' ספר שני, 1973.
ממאורעות למלחמה, הוצאת מפקדת ההגנה בתל אביב, 1949.
נחום אריאלי 1927–1948, עריכה: אורה ובני כהן, הוצאת 'מערכת' (בסיוע משרד הביטחון), 2002 (מהדורה שנייה: 2004)
הערות שוליים

↑  שבעה נוטרים נרצחו בכפר יאזור, דבר, 23 בינואר 1948
↑  ההגנה חדרה לאבו כביר יאזור וג'בליה, דבר, 15 בפברואר 1948
↑  אל"ם (במיל') שאול נגר, ‏שנה ללא טליק, שריון 39, אוקטובר 2011, עמ' 91, באתר "יד לשריון"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008916489905171  ISNI: 0000 0000 5295 8596  LCCN: nr2007012057  VIAF: 31963512   WorldCat (עם VIAF): 31963512 
פלוגה ח' של הפלמ"ח: נחום אריאלי יושב שני מימין. ניתן לראות בתמונה בין היתר את גדעון "ג'וני" פלאי, ברכה פולד ושלמה גזית.[דרושה הבהרה]
נחום אריאלי (1945)
יזהר ערמוני

| --- | --- |

 לידה:  3 באוגוסט 1929 כ"ו בתמוז תרפ"ט ירושלים
 נהרג:  20 באפריל 1948 (בגיל 18) י"א בניסן תש"ח
 השתייכות:   ההגנה    פלמ"ח
 תקופת הפעילות:  1944–1948 (כ־4 שנים)
 דרגה:  טוראי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 עיטורים
  אות גיבור ישראל
יזהר ערמוני (כ"ו בתמוז תרפ"ט, 3 באוגוסט 1929 – י"א בניסן תש"ח, 20 באפריל 1948) הוא חלל צה"ל שקיבל את עיטור הגבורה על לחימתו בהתקפה על משטרת נבי יושע במלחמת העצמאות.
שלט רחוב בירושלים על שם יזהר ערמוני
ביוגרפיה

יזהר ערמוני נולד בירושלים ליהודית ולגדליה, חלוצים מהעיר קובל שבפולין, ולמד במגמה הריאלית בגימנסיה רחביה. בצעירותו, כתב שירים והלחין אותם, ובחגיגות בר המצווה חיבר מנגינה להפטרה. בנוסף היה פעיל ומדריך בתנועת הצופים בשבט "מצדה", ועסק בעבודות יד לבניית דגמי מטוסים והרכבת מכשור, דוגמת טלסקופ וטורבינת קיטור. באחד מחיבוריו לבית הספר כתב: "לא תהיה לנו מדינה אם העם לא יידע להקריב את מבחר בניו".
בגיל 15 הצטרף ערמוני לארגון ההגנה, ובסיום לימודיו יצא להכשרת הפלמ"ח בקיבוץ דפנה, ועבד בבריכות הדגים ובסלילת הכביש ללהבות הבשן. עם פרוץ מלחמת העצמאות, יצא לחופשה לבית הוריו, אך הדרך לירושלים נחסמה, והוא חזר לצפון ישראל והצטרף ללוחמי חטיבת יפתח כמפעיל מרגמה. ב-20 באפריל 1948 השתתף בהתקפה השנייה על נבי יושע, ולאחר שספגו הלוחמים אבדות גדולות והחלו בנסיגה, המשיך לעמוד על המשמר ולחפות על יציאתם ועל איסוף הנפגעים. בשלב זה נפצע ונהרג.