stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טירת דינס בראן
היסטוריה

באתר בו ניצבות כיום הריסות הטירה, נבנה תחילה מבצר גבעה בסביבות 600 לפנה"ס. המצודה כללה סוללת אדמה שבראשה נבנו חומות עץ, בנוסף נחפר חפיר בדופן הדרומית של המבצר, היכן שהמדרון פחות תלול. בין כותלי החומות הוקמו מספר בתים ומבני עץ, השם דינאס ככל הנראה שימש גם את תושבי המקום הקדומים.
ישנן עדויות לכך שהאתר שימש כמבצר מעץ אשר שירת מלכים שונים בממלכת פוויס בהם; אליסד' אפ גווילוג במאה ה-8 ומאוחר יותר מאדוג אפ גריפיד' מיילור שהיה המלך הראשון של פוויס פאדוג (הצפונית). ייתכן שדינס בראן אף שימשה כמושב כסאו של המלך (אשר מלך בין 1197-1236), ככל הנראה בתקופה זו הטירה נבנתה מעץ וישנם עדויות לכך שהיא הושמדה בשריפה.
בשנות ה-60 של המאה ה-13, ככל הנראה לקראת 1270, הוקמה טירת האבן במקום על ידי מלך ממלכת פוויס פאדוג גריפיד' השני, בנו של מאדוג. בתקופה זו גריפיד' השני היה בעל ברית של ל'ואלין אפ גריפיד' ("מלך ויילס") שמלך בממלכת גוויניד'. תפקידו של גריפיד' השני בתקופה זו היה לשמש אזור חיץ הניצב בין אנגליה וממלכות צפון ויילס, ככל הנראה מתוך תפיסה זו שוקמו ביצורי הטירה והיא נבנתה מאבן. עם זאת, מספר שנים לאחר מכן ב-1276, צבא אנגלי-ולשי של המלך אדוארד הראשון פלש לוויילס וכבש את הטירה יחד עם ממלכת פוויס פאדוג. לאחר הכיבוש הושאר חיל מצב אנגלי בטירה עד ששנה מאוחר יותר נחתם הסכם שלום בין אנגליה לוויילס, הסכם שהחזיק מעמד רק עד הכיבוש של ויילס בשנת 1282.
ככל הנראה חיל המצב הוולשי העלה את הטירה באש לפני כיבושה בשנת 1276, אך היא המשיכה להתקיים מספר שנים לאחר מכן. לא ברור לגמרי מתי נהרסה הטירה והפסיקה להיות בשימוש כל שהוא, ככל הנראה עם הכיבוש הסופי של ויילס ב-1282 הטירה הושמדה והוצאה מפעילות. לאחר שנה זו בכל מקרה אין עדויות לשימוש צבאי או פוליטי בטירה.
תיאור

הטירה נבנתה בצורה מלבנית והתפרסה על שטח של בסביבות 90 על 40 מטרים, כאשר סביבה נחפר חפיר אשר הקיף את חומותיה. חלק מהחפיר שניתן לראות היום מיוחס למצודת תקופת הברזל העתיקה יותר, אך זה הורחב בבניית הטירה החדשה וכיום חלק מהחפיר אשר נחצב באבן (בעומק של כ-6 מטרים) השתמר באופן ברור.
בצד המזרחי של המתחם נבנה מגדל העוז של הטירה, אשר הריסותיו קיימות גם כיום. הכניסה לחומות הטירה הייתה על ידי בית שער שנבנה בפינה הצפון-מזרחית של המתחם, שער זה הוא פחות אופייני לבנייה הוולשית והורכב משני צריחים בעיצוב אופייני יותר לטירות אנגליות של התקופה. בחומה החיצונית הדרומית ישנן הריסות של צריח בצורת האות 'D' (חצי עיגול). סך הכל הטירה הייתה חזקה ובמיקום אסטרטגי טוב, אך הגודל הקטן שלה ביחס לטירות אחרות בתקופה הפך אותה יותר למבנה של יוקרה וסמל שלטון עם חשיבות צבאית פחותה.
הטירה כיום

כיום הריסות דינס בראן הן יעד תיירותי בעל ערך רב באזור, הן שוכנות מעל לעיירה ל'אנגול'ן שגם היא בעלת ערך תיירותי רב. במהלך שנות ה-50 פעלה אף חנות בין ההריסות אשר שירתה את המטיילים, כאשר האספקה הייתה מגיעה כל בוקר על גבי חמור במעלה הגבעה, אך זו הפסיקה במהלך השנים לפעול. ממעלה הגבעה מטיילים יכולים לתצפת לאורך עמק הדי, 'רכס הפנורמה' מצפון-מזרח, אזור העיירה ל'אנגול'ן מתחת ואף אמת פונטקיסילטה הנמצאת כ-5 קילומטרים ממזרח במורד העמק.
ראו גם

קר דרווין - מבצר גבעה סמוך ממערב
טירת דינס
לקריאה נוספת

Roger Thomas, Castles in Wales, Wales Tourist Board & Automobile Association, 1988.
הערות שוליים

↑  Thomas, 1988, עמ' 71.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599812005171  LCCN: sh2011002605  VIAF: 290144782722094471564   WorldCat (עם VIAF): 290144782722094471564 
הריסות החומה החיצונית הדרומית והחפיר למרגלותיה. ברקע ניתן לראות את נוף עמק הדי לכיוון מזרח.
שבי ציון

ערך זה עוסק במושב בישראל. אם התכוונתם ליהודים ששבו מגלות בבל לארץ ישראל, ראו .
| --- | --- |
הבניין הראשון בשבי ציון, נבנה ב-1940
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: מטה אשר
גובה ממוצע: ‎7 מטר
תאריך ייסוד: 1938
תנועה מיישבת: האיחוד החקלאי
סוג יישוב: מושב שיתופי
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,324 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 1,311 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הגליל המערבי מוגדלת) שבי ציון(למפת הגליל המערבי רגילה) שבי ציון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שבי ציון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שבי ציון32°58′52″N 35°05′00″E﻿ / ﻿32.9811156296042°N 35.0834462708881°E﻿ / 32.9811156296042; 35.0834462708881  heמפת היישובים של מועצה אזורית מטה אשר באדום - שבי ציון בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 9 מתוך 10

שָׁבֵי צִיּוֹן הוא כפר שיתופי השייך למועצה אזורית מטה אשר.
שטח השיפוט שלו הוא 2,000 דונם. כ-17% מתושבי היישוב חברים באגודה חקלאית שיתופית, שמחזיקה ברפת (בשותפות), גידולי שלחין, מטעי אבוקדו ובמלון "ניאה". כמו כן קיים אזור של עסקים קטנים, השייך גם הוא לאגודה השיתופית. שאר התושבים אינם שותפים לעסקים אלו והם מוגדרים כתושבי הכפר (שכונת החוף).
בקצה היישוב בית קברות, ובו טמונים שבעה (מתוך תשעה) לוחמי האצ"ל שנפלו בפריצה לכלא עכו, מאחר שמקומות יישוב אחרים בארץ סירבו לקבלם לקבורה. כמו כן הוקמה בחוף היישוב אנדרטה לחללי אסון השייטת שאירע ב-1997.
תולדות היישוב > העת העתיקה

בתקופה הפרסית התקיים בשבי ציון יישוב חוף פיניקי. בתוך היישוב נמצאו שני ציוני דרך (אבני מיל) רומיים, על דרך הים מעכו לצור. בשנת 1955 נמצאו ליד היישוב שרידי כנסייה מהתקופה הביזנטית. במקום נערכו חפירות ארכאולוגיות בראשות משה פראוסניץ. הממצאים כללו רצפת פסיפס וקירות. נמצא גם שרידי מעיין ארטזי. הכנסייה תוארכה למאה ה-4 לספירה, והיא הייתה חלק מיישוב ביזנטי גדול בשם ניאה קומה (Nea Come).
תולדות היישוב > היישוב המודרני

היישוב נוסד במסגרת מבצע חומה ומגדל באפריל 1938, על ידי עולי העלייה החמישית מגרמניה (בעיקר מהקהילה היהודית ברקסינגן שבדרום גרמניה). היישוב הוקם כמושב חקלאי שיתופי, המתבסס על חקלאות גידולי שדה ומשק בעלי חיים. שטח היישוב היה 670 דונם והוא יועד על פי התוכנית ל-50 משפחות. בעלייה על הקרקע הוקמה חומה מסביב לשטח של 40 על 40 מטרים, בתוכו נבנו 5 צריפים למגורים, צריף למטבח וחדר אוכל וצריף לגנרטור. כן הוקם מגדל אשר שימש תחנת נוטרים ומפקדת ההגנה וארבעה מכלי מים.
ביישוב בית כנסת שנבנה ב-1940, על פי מתכונת מדויקת של בית הכנסת בעיר המקורית בגרמניה, ובעבר נהגו בו על פי מנהג יהודי גרמניה. סמוך לבית הכנסת נמצא הצריף הראשון, אשר שוחזר. בקרבת בית הכנסת והצריף שרידים רבים מראשית התקופה הבריטית, וביניהם מתגי חשמל ישנים, גדרות מתכת ולוחות בטון.
בעת מאורעות תרצ"ח (1938), ירו ערבים מהכפר הסמוך, סמריה, אל היישוב המבודד, אחד הכדורים חדר לבית והרג את נעמי לינבר (22). במלחמת העצמאות נהרג בלחימה בגוש עציון בן דודה של ההרוגה, ובית הכנסת קרוי כיום על שם שני נספים אלו.
בבית עלמין של שבי ציון קבורים שבעה לוחמים של אצ"ל שנפלו 4 במאי 1947 בפריצה לכלא עכו ביניהם דב כהן "שמשון" מפקד הפעולה. הבריטים ניסו להעביר את השבעה לקבורה ביישובים בסביבת עכו, אך נתקלו בסירוב עיקש. היישוב היחיד שהסכים לקבור את חללי האצ"ל היה שבי ציון.
בפברואר 1949 הוקמה במקום מועצה מקומית. ב־2003 שויכה שבי ציון למועצה אזורית מטה אשר. היישוב מנוהל על ידי ועד מקומי, הכפוף למועצה האזורית.
בסמוך לחוף הרחצה קיימים מספר מבנים גדולים של מלון נטוש, "דולפין". המלון היה אחד הידועים בצפון ובשטחו נמצא בית קטן, שאליו הגיעו כמה מנשיאי ישראל להתארח, משנות ה-50 ועד ה-70. בעבר היה המלון בבעלות קופת-חולים כללית וכיום השטח בבעלות פרטית, אך נטוש כמעט לחלוטין, פרט למספר מבנים קטנים, ששופצו והפכו למלון "דולפין וילאג'".
מתחם נוסף בסמוך לחוף הוא "גן אוטו הירש". אוטו הירש היה מנהל הנציגות הארצית של יהודי גרמניה בתקופת המשטר הנאצי. הירש היה עורך דין בשירות הציבורי בעיר שטוטגרט שגרמניה. הוא היה בין מנהיגי האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית, והיה בין הציונים שבאגודה זו. בחייו סייע אוטו הירש בהצלת יהודים רבים, עד אשר נרדף ונשלח לאושוויץ שם נרצח על ידי הנאצים. בשנות השישים הוקמה אנדרטה לזכרו של אוטו הירש ולציון תרומתו להצלת חיי יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה .
באמצע העשור השני של המאה ה-21, פעילות הנוער במושב נעשית כחלק מ"בני המושבים" לאחר שבעבר הייתה שייכת לתנועת הנוער של האיחוד החקלאי.
בצידו הדרומי של חוף הרחצה נמצאת אנדרטה לחללי אסון השייטת לזכר חללי אסון השייטת שהתרחש באנסרייה שבלבנון במסגרת מבצע "שירת הצפצפה" (ספטמבר 1997). בקרב זה נהרגו 11 מלוחמי השייטת ועוד לוחם מכוח החילוץ, ביניהם סרן רם לוינס בן שבי ציון שנהרג בקרב זה.
בית העם אולם לוינגרט – נמצא בכניסה ליישוב. אומנות הקיר המעטרת את קירות האולם, נעשתה על ידי האומן רולף (רודא) ריילינגר שעלה מגרמניה לקיבוץ הזורע ומראה את יופיו של החקלאי החדש והשמש הארץ ישראלית. אותו אומן עיצב בתוך אולם לוינגרט את חדר רקסינגן להנצחת בני המשפחות המייסדות שלא הצליחו להגיע ארצה ונרצחו על ידי הנאצים. שמותיהם חקוקים בקיר, ניתן אף לראות את ספר התורה שניצל מבית הכנסת בליל הבדולח ובו סימני חדירת הסכין.
גלריית תמונות

עמדת ביטחון נטושה בקצה הדרומי של היישוב
רצפת פסיפס של הכנסייה הביזנטית
שדירת העמודים של הכנסייה הביזנטית
הכנסייה הביזנטית ומבט אל החוף
בית הכנסת בשבי ציון
שרידי בית המלון הנטוש בית דולפין
אתר ההנצחה ל-12 חללי השייטת
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  לפי "טיול נוסטלגי בשבי ציון", באתר האינטרנט של מיזם "אוצרות הגליל"
↑  נטלי מסיקה, קברים מן התקופה הפרסית בקרבת תל אל־סמרייה (לוחמי הגטאות), עתיקות 29, 1996, עמ' 38*; Natalie Messika, Persian Period Tombs and Graves near Tell Es-Sumeiriya (Loḥamé Hageta'ot), עתיקות 29, 1996, עמ' 109
↑  העבר שב לשבי ציון, דבר, 13 בדצמבר 1957
↑  מינהל השימור - שבי ציון כנסייה ושרידי יישוב ביזנטי
↑  עובדי אדמה, הצופה, 25 במאי 1939
↑  מרקסינגן עד שבי ציון, הצופה, 16 ביולי 1944
↑  נקודה חקלאית חדשה בצפון, דבר, 14 באפריל 1938
↑  ב"שבי ציון" בונים ומתקדמים, דבר, 14 באפריל 1938
↑  (אורכב 03.01.2019 בארכיון Wayback Machine)
↑  קובץ:שבי ציון (8).jpg – עמוד ענן, באתר amudanan.co.il
↑  עמוס גלבוע, ‏על האיבה: השנאה הפכה מרכיב מרכזי בהוויה החברתית כיום, באתר מעריב אונליין, 16 במאי 2019
↑  פקודת המועצות המקומיות, 1941: צו בדבר מועצות מקומיות, קובץ התקנות 345, עמ' 791–794, כ"ה באדר התשי"ג, 12 במרץ 1953
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467840005171  LCCN: nb2010003157  MusicBrainz: 8a77ed83-e1b6-4464-a575-edc543af831a  VIAF: 146844872   WorldCat (עם VIAF): 146844872
ננסי וילסון (מוזיקאית ג'אז)

| --- | --- |

 לידה:  20 בפברואר 1937 צ'יליקותי, ארצות הברית 
 פטירה:  13 בדצמבר 2018 (בגיל 81) פיונירטאון, ארצות הברית 
 שם לידה:  Nancy Sue Wilson 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1956 
 מקום לימודים:  תיכון וסט 
 סוגה:  ג'אז, בלדה, רית'ם אנד בלוז, מוזיקת פופ 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  קפיטול רקורדס 
 בן או בת זוג:  קני דייוויזס (1960–1970) 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי פרס אמי היכל התהילה של נשות אוהיו
 missnancywilson.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ננסי סו וילסון (באנגלית: Nancy Sue Wilson; ‏20 בפברואר 1937 – ‏13 בדצמבר 2018) הייתה זמרת אמריקאית, בעלת קריירה שארכה יותר מחמישה עשורים, מאז אמצע שנות ה-50 ועד פרישתה בתחילת שנות ה-2010.
וילסון הקליטה יותר מ-70 אלבומים, וזכתה בשלושה פרסי גראמי. במהלך הקריירה שלה, וילסון נחשבה לזמרת בלוז, ג'אז, R&B, פופ, נשמה, ל"שחקנית מושלמת", ובתור "הבדרנית האולטימטיבית". היא עצמה העדיפה את התואר "מעצבת שירה". בין הכינויים בהם זכתה,"Sweet Nancy", "The Baby", "Fancy Miss Nancy" ו-"The Girl With the Honey-Coated Voice".
תחילת דרכה

וילסון נולדה ב-20 בפברואר 1937 בצ'יליקות, אוהיו, הבוגרת מבין ששת הילדים של אולדן וילסון, עובד ביציקת ברזל, וליליאן ריאן, משרתת. אולדן היה משמיע תקליטי מוזיקה בבית, וננסי זכתה מגיל ציע לשמוע הקלטות של בילי אקשטיין,, נט קינג קול, וג'ימי סקוט עם התזמורת של ליונל המפטון. בבר השכונתי במורד הרחוב הייתה מכונת תקליטים, ושם היא למדה להכיר את דיינה וושינגטון, רות בראון, לוורן בייקר, וליטל אסתר". את כשרונה גילתה וילסון כשהשתתפה במקהלות בכנסייה, וכשהייתה מופיעה בפני המשפחה ומחקה את הזמרות הגדולות ששמעה. בגיל ארבע כבר החליטה להיות זמרת.
בגיל 15, זכתה וילסון בתחרות כישרונות בחסות תחנת הטלוויזיה המקומית של רשת ABC,‏ WTVN. הפרס היה הופעה בתוכנית הטלוויזיה, Skyline Melodies, אשר לימים היה הייתה למארחתו. היא גם עבדה במועדונים במזרח וצפון קולומבוס, אוהיו, עד שסיימה את לימודי התיכון בגיל 17. מכיוון שלא הייתה בטוחה בעתידה כזמרת, היא נרשמה ללימודי הוראה. אחרי שנה באוהיו סטייט קולג' היא נשרה מהלימודים כדי לפתח קריירת זמרה. היא נבחנה וזכתה במקום בתזמורתו של ראסטי בראיינט ב-1956. היא תיירה עם התזמורת ברחבי קנדה והמערב התיכון של ארצות הברית בין 1956 ל-1958. במהלך תקופה זו, הקליטה את האלבום הראשון שלה עם חברת דוט רקורדס.
פרסים והכרה

ב-1964, וילסון זכתה בפרס גראמי הראשון שלה להקלטת רית'ם אנד בלוז הטובה ביותר, עבור האלבום שלה How Glad I Am. היא הופיעה במגזין הנשים השחורות Essence בכתבת שער, בתור "הדיווה של הג'אז" ב-1992. באותה שנה, היא גם זכתה בפרס ויטני יאנג ג'וניור מטעם הליגה העירונית. בשנת 1998, היא זכתה בפרס הקוראים של פלייבוי לסולנית הג'אז הטובה ביותר.
ב-1986, היא מונתה כבדרנית הגלובלית של השנה על ידי הכנס העולמי של ראשי ערים. היא זכתה בפרס מרטין לותר קינג מטעם המרכז לשינוי חברתי בלתי אלים בשנת 1993; ובפרס היכל התהילה של NAACP ב-1998, והוכנסה להיכל התהילה של הביג בנד ב-1999. היא זכתה בפרס החצוצרה מטעם קרן UNCF להישג יוצא דופן ב-1994, ושוב ב-2005. וילסון קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד ב-1990. היא קיבלה תוארי דוקטור לשם כבוד מאת מכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון, ומאוהיו סטייט. לווילסון יש רחוב על שמה בעיר הולדתה, צ'יליקות, אוהיו. והיא ממייסדי קרן ננסי וילסון, אשר חושף ילדים משכונות עוני לטבע. וילסון הייתה עמיתת מאסטר של הקרן הלאומית לאמנויות לשנת 2004, הכבוד הגבוה ביותר שממשלת ארצות הברית מעניקה למוזיקאי ג'אז. בשנת 2005 היא קיבלה את פרס NAACP Image לאמן הקלטות הג'אז הטוב ביותר, ומאוחר יותר לפרס מפעל חיים מ-NAACP בשיקגו, ואת פרס "האגדות" של אופרה וינפרי.
בספטמבר 2005, הוכנסה וילסון לדרך התהילה הבינלאומי לזכויות האזרח הליכה באתר מרטין לותר קינג ג'וניור ההיסטורי. וילסון הייתה דמות מרכזית בתנועה לזכויות האזרח, ואמרה "הפרס הזה חשוב לי יותר מכל דבר אחר שאי פעם קיבלתי." את יום הולדתה ה-70 חגגה בהוליווד בול, ב-29 באוגוסט 2007, באירוע שאירח ארסיניו הול, ובה נכחו והופיע מיטב האמנים מעולם הג'אז, רית'ם אנד בלוז, פופ ועוד.
חיים אישיים

וילסון נישאה לבעלה הראשון, המתופף קני דניס, ב-1960. בשנת 1963 נולד בנם, קנת (קייסי) דניס ג'וניור, וב-1970, הם התגרשו. ב-22 במאי 1973, היא נישאה לאיש דת פרסביטריאני, ויילי ברטון. היא ילדה את סמנתה. ברטון ב-1975, והזוג אימץ את שריל ברטון ב-1976.
באוגוסט 2006, אושפזה וילסון בבית חולים עם אנמיה ומחסור באשלגן. היא נאלצה לבטל מספר הופעות חשובות בזמן שעבר סדרת בדיקות.
במרץ 2008, היא שוב אושפזה, הפעם מסיבוכים של דלקת ריאות. היא החלימה, אך באותה שנה, בעלה, ויילי ברטון, נפטר מסרטן הכליות.
ב-13 בדצמבר 2018, וילסון מתה בביתה בקליפורניה, לאחר מחלה ארוכה. היא הייתה בת 81.
פרסי גראמי

וילסון זכתה בשלושה פרסי גראמי, והייתה מועמדת שבע פעמים.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
זכיות בפרס גראמי
| שנה | קטגוריה | ז'אנר | כותרת | חב' תקליטים | תוצאה |
| 2007 | אלבום הג'אז הווקאלי הטוב ביותר | Jazz | Turned to Blue | MCG Jazz | זכייה |
| 2005 | אלבום הג'אז הווקאלי הטוב ביותר | Jazz | R.S.V.P. (Rare Songs, Very Personal) | MCG Jazz | זכייה |
| 1965 | הקלטת הרית'ם אנד בלוז הטובה ביותר | R&B | "How Glad I Am" | Capitol | זכייה |
דיסקוגרפיה נבחרת

Like in Love ‏(‏1959)
Something Wonderful ‏(‏1960)
The Swingin's Mutual! (‏with George Shearing) ‏(‏1961)
Nancy Wilson/Cannonball Adderley  ‏(‏1962)
Broadway – My Way (‏1963)
Hollywood – My Way (‏1963)
Yesterday's Love Songs/Today's Blues (‏1964)
Today, Tomorrow, Forever (‏1964)
The Nancy Wilson Show! (‏1965)
Tender Loving Care (‏1966)
Lush Life (‏1967)
Welcome to My Love  (‏1967)
Hurt So Bad (‏1969)
But Beautiful (‏1969)
Life, Love and Harmony (‏Sunshine) (‏1978)
Love, Nancy (‏1994)
A Nancy Wilson Christmas  (‏2001)
R.S.V.P. (‏Rare Songs, Very Personal) (‏2004)
Turned to Blue (‏2006)
אינדיגו 3000

| --- | --- |

Indigo 3000
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  "Jösse Car" (אנ')
 שנות ייצור:  1996–1998
 הרכבה:  שוודיה שוודיה
 סיווג:  רודסטר
 אורך:  4,300 מ"מ
 רוחב:  1,760 מ"מ
 גובה:  1,140 מ"מ
 משקל:  1,250 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,520 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, 24 שסתומים,  3.0 ליטר המפיק 240 כ"ס ב-6,000 סל"ד (מנוע וולוו)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות
 מהירות מרבית:  250 קמ"ש (הגבלה אלקטרונית)
 מעצב:  Hans Philip Zackau
אינדיגו 3000 (בשוודית: Indigo 3000) היא מכונית ספורט, קבריולה בתצורת רודסטר מתוצרת יצרנית הרכב השוודית Jösse Car (אנ') אשר יוצרה בין השנים 1996–1998 במפעל שהוקם בארוויקה.
יוצרו 44 יחידות. בשנת 1998 החברה הודיע על פשיטת רגל.
המפרט הטכני

2 דלתות.
2 מושבים.
מנוע מתוצרת וולוו.
מנוע הנעה אחורית.
תאוצה בין 0–97 קמ"ש היא 6.5 שניות.
מכל הדלק נלקח ברישיון מדגם סאאב 900.
בסיס המושבים נלקחו ברישיון מדגם "וולוו S40" (אנ').
עמוד ההיגוי נלקח ברישיון מדגם "וולוו 850" (אנ').
מתלים - סרן אחורי נלקח ברישיון מדגם "וולוו 960" (אנ').
מכל דלק - 72 ליטר.
תמונות

"אינדיגו 3000"
"אינדיגו 3000", שנת 1998 - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
"אינדיגו 3000", שנת 1998
"אינדיגו 3000", שנת 1998
"אינדיגו 3000"
"אינדיגו 3000" - מבט למנוע מתוצרת וולוו, 24 שסתומים
"אינדיגו 3000" - מבט למנוע
הערות שוליים

↑  " אינדיגו 3000" - מפרט טכני jossecar.com/specifications
↑  "אינדיגו 3000"  אתר היצרן jossecar.com
↑  "אינדיגו 3000" complexmania.com/indigo-3000-josse-cars-specifications
↑  "אינדיגו 3000" car.info/en-se/josse-car/indigo-3000
↑  "אינדיגו 3000" indigosportscars.se
המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית

לוגו המרכז
המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית (מא"א, aic) הוא ארגון פוליטי דו-לאומי ישראלי-פלסטיני שמטרתו להפיץ מידע בנושאים הקשורים לסכסוך הישראלי-פלסטיני והסכסוך הישראלי-ערבי. הארגון דוגל במאבק פוליטי לסיום הכיבוש של שטחים שנכבשו על ידי ישראל במלחמת ששת הימים, כולל ארגון ותמיכה בסנקציות בינלאומיות כנגד ישראל, וכן בהכרה בזכות השיבה הלאומית והפרטית של הפליטים הפלסטינים לשטחי מדינת ישראל.
צוות

בוועד המנהל של המרכז חברים מיכאל ורשבסקי, ד"ר שמשון ביכלר, ד"ר יוסף שורץ, ד"ר הנרייט דהאן כלב, ד"ר מחמוד מחארב, ד"ר נעים אבו תור, מהא נסאר, אליאס רישמאווי.
תקציב

תקציב העמותה מבוסס על תרומות המגיעות בעיקר מקרנות ומדינות אירופאיות שונות. בין השנים 2010-2006 תרמה לעמותה ממשלת שוודיה 723,941 שקלים. תרומות נוספות התקבלו מממשלות ספרד ואירלנד.
הכנסות העמותה לשנת 2007 עמדו על 2,080,098 שקלים, ב-2008 על 1,708,841 שקלים וב-2009 על 2,215,889 שקלים. בין התורמים המרכזיים בשנים 2009-2008 היו: קרן הצדקה ההולנדית ICCO (קרוב למיליון שקלים), קרן MUNDUBAT (קרוב למיליון שקלים), קרן SODEPAU‏ (מעל חצי מיליון שקלים) וקרן Christian Aid‏ (מעל 400,000 שקלים).
לקריאה נוספת

מיכאל ורשבסקי, המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית: 20 שנות מאבק משותף, המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית, 2006.
הערות שוליים

↑  מימון ממשלתי זר לארגונים לא ממשלתיים ישראלים, באתר NGO Monitor
↑  דוח כספי לשנת 2008, דוח כספי לשנת 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297584105171  ISNI: 0000 0001 2157 5450  LCCN: nr91019077  VIAF: 130620975   WorldCat (עם VIAF): 130620975
ארנסט יפת

| --- | --- |

יפת, 1986. אוסף דן הדני, הספרייה הלאומית
 לידה:  8 במאי 1921 רפובליקת ויימאר
 פטירה:  22 במאי 1997 (בגיל 76) ניו יורק, ארצות הברית
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תאריך עלייה:  1933
 
ארנסט יפת (במרכז השורה הראשונה, עם הבלורית הלבנה) עם מנהלים בבנק לאומי, 1977
ארנסט ישראל יפת (8 במאי 1921 – 22 במאי 1997) היה מנכ"ל בנק לאומי לישראל בשנים 1970–1977, ויושב ראש מועצת המנהלים של הבנק בשנים 1977–1986. מראשי האחראים למשבר מניות הבנקים והורשע בשורה של עבירות הקשורות בכך. בפסק הדין שהרשיע אותו נאמר כי "נחשב בעיני הרשויות וגורמים מרכזיים בכלכלה הישראלית ובבנקאות הבינלאומית כמומחה מהמעלה הראשונה, כבעל קשרים ענפים וחשובים ביותר לכלכלת המדינה וכמי שעשה רבות לגיוס הון ומטבע חוץ למדינת ישראל."
בתקופתו הפכה הבורסה לניירות ערך בתל אביב לגורם משמעותי בשוק ההון ופעילות משקי הבית בבורסה גברה. משבר מניות הבנקים הביא את הפעילות האינטנסיבית לקצה. בשנת 1986 סיים יפת את פעילותו בבנק. כעבור שנה, עם פרסום תנאי השכר והפרישה שלו, הפסיק יפת את שאר פעילותו הבנקאית ועבר להתגורר בחו"ל.
חייו

יפת נולד בגרמניה ב-1921 ליעקב יפת, בן למשפחת בנקאים ובעליו של בנק יפת, ולאילזה בת למשפחת הבנקאים פויכטוונגר. כשהיה בגיל 12 עלתה המשפחה לישראל מגרמניה, והאב יסד בירושלים ובחיפה את בנק יפת ושות' בשותפות עם אלפרד פויכטוונגר ורוברט לוי. ארנסט יפת למד בגימנסיה העברית ברחביה, ירושלים, אך לא סיים את לימודיו שם והחל לעבוד בבנק שיסד אביו כשוליה, עד שהאב נפטר. ב-1941 התגייס לצבא הבריטי שירת חמש שנים בחיל המודדים והגיע לדרגת סמל. ב-1946 השתחרר וניהל את הסניף הירושלמי של בנק יפת ולאחר מכן את הסניף החיפאי. בעקבות חילוקי דעות עם פויכטוונגר, שהיה עתה השותף הבכיר בבנק, על רקע התנגדותו של יפת למיזוג הבנק עם בנק אגוד לישראל, פוטר יפת מהבנק. בשנים 1952–1963 עבד בבנק אגוד לישראל, והגיע לדרגת מנכ"ל משותף. ב-1961 עברה השליטה בבנק אגוד לידי בנק לאומי ובשנת 1963 עבר יפת לבנק לאומי בתפקיד המשנה למנכ"ל. בשנת 1965 היה למנכ"ל משותף לצדם של ד"ר ארנסט להמן והיינריך גרינבאום. בשנת 1970 התמנה למנכ"ל הבנק. בשנת 1977 נבחר על ידי בעלי המניות ליושב ראש מועצת המנהלים של הבנק, במקביל להיותו מנכ"ל ראשי של הבנק.
חייו > פעילותו הבינלאומית

עד לכניסת יפת להנהלת הבנק, הייתה לבנק לאומי פעילות בנקאית מצומצמת בחו"ל: בנק בשווייץ, בנק בלונדון ושלוחה בניו יורק. נציגויות היו לו בגרמניה, שעסקה בשילומים, ובדרום אמריקה, שיצרה קשר בין יהודים בעלי הון לבין הבנק. יפת הגביר את הקשרים עם ראשי המערכת הבנקאית בחו"ל. בכך איפשר לפתח את פעילות הסחר הבינלאומית של ישראל ואת פעילות הבנק בחו"ל. בין השאר, מילא תפקיד מרכזי בהשגת אשראי למדינת ישראל מגופים שהוקירו את בנק לאומי. גולת הכותרת של פעילותו הבינלאומית הייתה רכישת עשרות סניפי בנק בניו יורק וצירופם לבנק לאומי ניו יורק. כמו כן בתקופתו התבסס הבנק בלונדון והיו לו סניפים אחדים, ובנק חדש נוסד בפריז. פעילות הבנקים לא התרכזה בלקוחות יהודים. יפת ניסה לפתח מערכת בנקאות המבוססת על לקוחות מקומיים. בבנקים שנוסדו בחו"ל לא היה לבנק אותו מעמד כמו בישראל. הוא לא היה יכול להחליט לתת אשראי רק ללקוחות נבחרים, כמו שנהג בישראל. בחו"ל הלקוחות הנבחרים היו של הבנקים המקומיים. התוצאה הייתה, שבמקרים רבים, רשת הבנקים של לאומי בחו"ל נתנו מתן אשראי ללקוחות פחות טובים ובענפים בעלי סיכון גבוה מהממוצע. כך נקלעו לקשיים הבנקים בצרפת ובארצות הברית.
חייו > מומחה לאשראי

יפת היה הממונה על תחום האשראי בהנהלת הבנק. בתקופה בה הדוחות הכספיים של החברה היו בעלי ערכים היסטוריים ולא שיקפו את הונן של החברות, נאלצו הבנקים לסמוך על המומחיות והידע של הבנקאים בשיקולים למתן אשראי ולהעניק אשראי על בסיס הכרת תפקודם של בכירי החברה הלווה בעבר. יפת קבע את היקף האשראי שרצוי לתת ללקוחות, מבחינת הבנק. הוא נהג לגלות עניין במצבם של לקוחותיו ולהיפגש איתם באופן אישי.
חייו > משבר מניות הבנקים

לאחר משבר מניות הבנקים בשנת 1983, התברר לציבור שבנק לאומי לישראל, כמו שאר הבנקים הגדולים, הונחה בפעולותיו על ידי המנכ"ל בלבד. מועצת המנהלים, הנבחרת על ידי בעלי המניות ועל ידי ה"גוברנורים", אשר מונו מטעם בעלי השליטה בבנק אוצר התיישבות היהודים, לא מילאו את תפקידם. בפועל ההחלטות שקבלו על מדיניות הפעולה של הבנק היו בהתאם להמלצות מנכ"ל הבנק, אשר נחשב בעיניהם למומחה בבנקאות המודרנית. חברי הדירקטוריון של האוצר ושל הבנק היו בדרך כלל בעלי תפקידים במוסדות הסתדרות הציונית העולמית והיכרותם עם מערכות הבנקאות המודרנית של המאה ה-20 הייתה מועטה.
הנהלת הבנק דאז, בראשותו של יפת, נהגה לווסת את המסחר במניות הבנק. ויסות המניות גרם לכך שמחירן יעלה בהדרגה והציבור יתייחס למניות כהשקעה בטוחה. מגמת העלייה במחירי המניות עודדה את הציבור לקנות את המניות בשוק. כמקובל בשוק בכלל ובשוק המניות בפרט, כאשר השוק למוצר הקיים (השוק המשני) חזק אפשר למכור ניירות ערך חדשים בשוק הנפקות חדשות. התוצאה הייתה שהבנקים הצליחו בשנים אלה לגייס הון עצמי מהציבור בסכומים ניכרים. ההון העצמי המוגדל נתן לבנקים מנוף פיננסי. גיוס המשאבים הכספיים איפשר לבנקים להרחיב את עסקיהם. התוצאה הייתה פריחה בבנקאות: יותר סניפים ויותר רווחים. מגמה זו באה לקיצה בסוף שנת 1983. עקב תנועת מכירות חריגה במיוחד של המניות בכלל ומניות הבנקים בפרט, לא עלה בידי הבנקים לייצב את מחירי המניות. תחילה הבנקים פנו לבנק ישראל לקבלת אשראי למימון רכישת המניות מהציבור. כאשר נבצר מבנק ישראל לסייע התערבה ממשלת ישראל. תחילה הופסק המסחר במניות הבנקים ורק לאחר שנקבע הסדר מניות הבנקים חודש בבורסה המסחר במניות. בעקבות ההסדר, הובטח אינטרס בעלי המניות מהציבור.