stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צב קרינתי
מאפיינים

צב קרינתי מגיע לאורך 41 ס"מ ולמשקל של עד 16 ק"ג. צב זה הוא בעל שריון יפה ומוקשת כלפי מעלה והגבשושיות בו צהובות על רקע חום-אפור מבריק. הגוף עצמו כתום. לצידי השריון משורטטים קווקווים דקים בצבע צהוב היוצרים צורת משולשים והראש עצמו קטן ושחור ובעל צוואר קצר. לצבים הזכרים הזנבות גדולים יותר, אך מלבד זאת אין הרבה הבדלים בין המינים.
זהו צב החי באזורים מיוערים טרופיים במדגסקר והוא ניזון בעיקר מעלי קקטוסים, בייחוד מהסוג Opuntia. כמעט 90% מתזונתם מבוסס על עשבים קרקעיים ונוסף הם יאכלו פירות, עלים וצמחים סוקולנטיים. הם רועים את סביבתם ומעדיפים צמחייה צעירה ועשירת חלבונים על צמחייה מבוגרת.
הצבים הללו כמעט נכחדו עקב פגיעה ביערות הקקטוס המדגסקריים וכן עקב ציד לא חוקי וגידול כחיות מחמד. נחשב למין מוגן במדגסקר, אך הממשל אינו מצליח לעצור את המסחר הלא חוקי בשריונותיהם ובצבים למטרת מחמד.
הערות שוליים

↑  צב קרינתי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
צבי הנינג'ה 3

| --- | --- |

 מבוסס על:  צבי הנינג'ה 
 בימוי:  סטיוארט גילארד 
 הופק בידי:  קים דוסון 
 תסריט:  קווין איסטמן, פטר לאירד 
 שחקנים ראשיים:  פייג' טורקו (אפריל או'ניל) ג'יימס מארי (ספלינטר) סב שימונו (Norinaga) מארק קאסו (לאונרדו) ג'ון איילוורד (Niles) סטיוארט וילסון (Walker) ויוויאן וו (Mitsu) אליאס קוטיז (Casey Jones, וויט) מט היל (רפאל) 
 מדבבים:  קורי פלדמן (דונטלו) טים קלהר (רפאל) רובי ריסט (מיכאלאנג'לו) בריאן טוצ'י (לאונרדו) ג'יימס מארי (ספלינטר) 
 מוזיקה:  ג'ון דו פרז 
 צילום:  דוד גורפינקל 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  ניו ליין סינמה, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 19 במרץ 1993
 משך הקרנה:  96 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט אמנויות לחימה, סרט פנטזיה, סרט מסע בזמן, סרט קומדיה, סרט מדע בדיוני, סרט פעולה, סרט נינג'ות 
 הכנסות באתר מוג'ו:   tmnt3
 סרט קודם:  צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר
 דף הסרט ב־IMDb
 
צבי הנינג'ה 3 (אנגלית: Teenage Mutant Ninja Turtles III) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 1993, בבימויו של סטויארט גילארד. הסרט הוא הסרט השלישי בזיכיון צבי הנינג'ה המבוסס על סדרת קומיקס בשם זה.
תקציר העלילה

בעקבות שרביט מסתורי שקנתה אפריל לספלינטר, ארבעת הצבים משוגרים אחורה בזמן ליפן הפיאודלית של שנת 1593 ומסייעים לכפריים להילחם מול שליט מרושע. לצד השליט עומד סוחר אמריקני המצייד את חייליו ברובים ותותחים. על הצבים להציל את אפריל שנחטפה, לסייע לכפריים המורדים ולאתר את השרביט שאבד להם בזמן המלחמה, כדי לחזור להווה. אך ארבעת הצבים מסתגלים מהר מאוד ליפן העתיקה: לאונרדו מתאחד עם מורשת הנינג'יטסו וקרבות הסמוראים, דונטלו מתקשה ללא טכנולוגיה, רפאל העצבני מוצא שלווה ואילו מיכלאנג'לו מתאהב בנערה כפרית המנהיגה את המרד.
צוות השחקנים הראשי

פייג' טורקו - אפריל או'ניל
אליאס קוטיז - קייסי ג'ונס / וויט
סטיוארט וילסון - ווקר
ג'ון איילוורד - ניילס
סאב שימונו - לורד נורינאגה
ויויאן וו - מיצו
הנרי האיאשי - קנשין
טראוויס איי מוון - יושי
צוות השחקנים הראשי > מדבבים

בריאן טוצ'י - לאונרדו
רובי ריסט - מיכלאנג'לו
קורי פלדמן - דונטלו
טים קלהר - רפאל
ג'יימס מורי - ספלינטר
צוות השחקנים הראשי > בובנאים

| דמות | בובנאי |
| --- | --- |
מייק: גורד רוברטסון (ראש) דייוויד פרייזר (גוף)
דון: רוב מילס (ראש) ג'ים פארוסה (גוף)
ראף: נואל מקניל (ראש) מאט היל (גוף)
לאו: ג'ים מרטין (ראש) מארק קאסו (גוף)
ספלינטר: ריקי בויד (ראש) קווין קלאש (גוף) סו דאקרה (בובנאי משנה)
ראזאר: גורד רוברטסון (ראש) מארק גינת'ר (גוף)
טוקה: רוק ליון (ראש) קורט בריינארט (גוף)
ביקורות והכנסות

הסרט היה לכישלון קופתי גדול כשגרף רק $42,273,609, הסרט נחשב לכושל ביותר בזיכיון צבי הנינג'ה.
קאחה הישיר

| --- | --- |

 בימוי:  Viktor Shamirov 
 הופק בידי:  אלכסיי טרוציוק, אדוארד אילויאן, ויטאלי שליאפו, דניס ז'לינסקי 
 שחקנים ראשיים:  ליודמילה ארטמייבה Michael Poghosyan Artyom Kalaydzyan 
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 חברת הפקה:  KTV
 חברה מפיצה:  Start.ru
 משך הקרנה:  110 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 הכנסות:  540 מיליון רובל
 דף הסרט ב־IMDb
 
קאחה הישיר (ברוסית: Непосредственно Каха) הוא סרט קומדיה רוסי שביים ויקטור שמירוב. הקרנת הבכורה התקיימה ב-12 בנובמבר 2020 בכל בתי הקולנוע הפתוחים ברוסיה, קזחסטן ובלארוס. הקרנת הבכורה של הסרט נקבעה תחילה ל-1 באפריל 2020, אך עקב מגפת הקורונה ברוסיה היא נדחתה ל-12 בנובמבר 2020. הסרט הפך לשובר הקופות הרוסי הראשון לאחר פרוץ המגפה, כשהרוויח למעלה מ-500 מיליון רובל.
עלילה

קאחה מתאהב בסופיה היפה, אך על מנת להתקרב לליבה, הוא צריך לעקוף את רכב ה-BMW החדיש של רוסלן באמצעות הגרוטאה שלו ולשכוח מידידותו עם סרגו.
שחקנים ודמויות

ארטיום קרקוזיאן – קאחה
ארטיום קליידז'יאן – סרגו
מרינה קאלצקיה – מילנה
לודמילה ארטמייבה – אמה של מילנה
פוגוסיאן מיקאל מובסוביץ' – סבא סרגו
ננה מושטקובה – סופיה
מילנה צוברחבה-אגרנוביץ' – אמא של קאחה
תמרה טוראבה – מוזיקה
ורטן דניאליאן – ירוואן
ארתור הובניסיאן – רוסלן
יוליה גרבצובה – טרנקה
דניל איוואנוב – אפיראטור, פושקין
הערות שוליים

↑  Комедия «Непосредственно Каха» завлекла зрителей в кинотеатры
↑  Непосредственно Каха
↑  "Комедия "Непосредственно Каха" возглавила российский кинопрокат в выходные". ТАСС. נבדק ב-2020-11-15.
↑  Local Title Kakha Breaks Post-Quarantine Box Office Record in Russia
קאזיס גריניוס

קאזיס גריניוס (בליטאית: Kazys Grinius;‏ 17 בדצמבר 1866 – 4 ביוני 1950) היה הנשיא השלישי של ליטא, וכיהן בתפקיד זה מ-7 ביוני 1926 עד 17 בדצמבר 1926. הוא כיהן גם כראש הממשלה החמישי של ליטא, מ-19 ביוני 1920 ועד להתפטרותו ב-18 בינואר 1922. הוא זכה לאחר מותו בצלב הצלת החיים הליטאי (לי') על הצלת יהודים במהלך השואה והוכר כחסיד אומות העולם בשנת 2016.
ביוגרפיה

גריניוס נולד ליד מריאמפולה, במחוז אוגוסטוב (אנ') בפולין הקונגרסית, שהייתה חלק מהאימפריה הרוסית.
הוא למד רפואה באוניברסיטת מוסקבה הקיסרית (אנ') ועבד כרופא. לאחר מכן הוא השתלב בפעילות פוליטית, ונרדף על ידי השלטונות הצארים. בשנת 1896, הוא היה ממייסדי המפלגה הדמוקרטית הליטאית (אנ') ואיגוד האיכרים העממיים של ליטא (אנ').
באותה שנה התחתן עם ג'ואנה פבלקיטה. במשך זמן מה הם חיו בוירבליס. ב-1899 נולד בנם קאז'יס (לימים ראש המועצה הלאומית הליטאית) ובשנת 1902 נולדה בתם גרז'ינה. במלחמת העולם הראשונה הם גרו בקיסלובודסק. בשנת 1918, במהלך התקפת הצבא האדום, נרצחו אשתו ובתו. הם נקברו בבית הקברות של קיסלובודסק.
קריירה

כאשר ליטא קיבלה עצמאות ב-1918, הפך גריניוס לחבר באספה המכוננת (אנ') כחבר במפלגת איגוד האיכרים. הוא כיהן כראש ממשלה מ-1920 עד 1922, וחתם על הסכם עם ברית המועצות.
הוא נבחר לנשיא על ידי הסיימאס השלישי, אך כיהן רק שישה חודשים, כיוון שהודח בהפיכה (אנ') של אנטאנס סמטונה בתואנה של מזימה קומוניסטית קרובה להשתלט על ליטא. גריניוס עסק אז ברפואה בקובנה.
כאשר פלשה גרמניה הנאצית לליטא ב-1941, גריניוס סירב לשתף פעולה עם הגרמנים בגלל התנגדותו לכיבוש ליטא על ידי כל מעצמה זרה. הוא ברח למערב כאשר הצבא הסובייטי כבש מחדש את ליטא ב-1944, והיגר לארצות הברית ב-1947.
הוא מת בשיקגו בשנת 1950. לאחר שליטא קיבלה עצמאות ב-1990, שרידיו הוחזרו ונקברו שם.
הערות שוליים

1 2 3  "Kazys Grinius". Encyclopædia Britannica. נבדק ב-2009-10-17.
↑  "Apdovanoti pasaulio tautų teisuoliai". www.jmuseum.lt (בליטאית). 21 באוקטובר 2016. נבדק ב-4 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  
"Paminėtas prezidento Kazio Griniaus perlaidojimo 20-metis". marijampole.lt (בליטאית). 9 באוקטובר 2014. נבדק ב-18 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007427919405171  PLWABN: 9810646629805606  BnF: cb108240703 (data)  GND: 123449952  ISNI: 0000 0000 6132 7761  LCCN: n95036845  LNB: 000241117  NTA: 156363704  SUDOC: 123588901  VcBA: 495/175789  VIAF: 51681276   WorldCat (עם VIAF): 51681276 
גריניוס עם חברי האספה המכוננת ב-1920
קוני-קוני

| --- | --- |

 ארץ מוצא:  ניו זילנד ניו זילנד
 מיון
 מין:  חזיר בר
 שם מדעי:  Sus scrofa domesticus
קוּנִי-קוּנִי (באנגלית: Kunekune) הוא גזע קטן ושעיר במין חזיר בר שבסוג חזיר, שמוצאו בניו זילנד.
צבעיו של הקוני-קוני נעים בטווח רחב משחור-לבן, לבן, זהבהב, חום בהיר ועד חום. מבנה גופו גוצי עגלגל, ורגליו קצרות, ומכאן שמו במאורית (שפירושו "שמן ועגלגל"). למרבית חזירי הקוני-קוני צומחים תחת הלסת התחתונה שני גדילים. לקוני-קוני מזג שלו וידידותי, ובעקבות כך מרבים לגדל אותו כחיית מחמד.
המדענים נוטים להאמין כי במקור מוצאו מאסיה, וכי הוא הגיע לניו זילנד בתחילת המאה ה-19 על ידי סוחרים או ציידי לווייתנים. הקוני-קוני אומץ על ידי המאורים, שגידלו אותו ואף נתנו לו את שמו. בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, עמד חזיר זה בפני סכנת הכחדה, וההערכה היא שנותרו כ-50 פרטים בלבד.
המין ניצל בזכות מייקל ויליס וג'ון סימיסטר, בעלי פארק ספארי, שהצליחו לאסוף 18 פרטים, אשר היוו בסיס לתוכנית הצלה למין. בשנת 2015 הקוני-קוני מסווג במצב שימור "פגיע".
כיום מגדלים את הקוני-קוני בניו זילנד, באנגליה ובארצות הברית, והמגדלים מאורגנים באגודות רשומות.
ציקלון נארגיס

| --- | --- |
תצלום לוויין של נארגיס ב-1 במאי 2008
תצלום לוויין של נארגיס ב-1 במאי 2008
 סוג:  ציקלון
 תאריך התחלה:  27 באפריל 2008
 תאריך סיום:  3 במאי 2008
 משך האסון:  27 באפריל 2008 – 3 במאי 2008 (7 ימים)
 עוצמה:  4 בסולם ספיר-סימפסון
 במדינות או באזורים:  מיאנמר (פגיעה קשה). בנגלדש, הודו, סרי-לנקה
 מהירות הרוח:  165 קמ"ש
 לחץ נמוך:  962 מיליבר
 הרוגים:  146,000 (הערכה)
 נזק:  10 מיליארד דולר ארצות הברית (2008)
 קואורדינטות:  16°03′01″N 94°48′32″E﻿ / ﻿16.05027778°N 94.80888889°E﻿ / 16.05027778; 94.80888889
 מסלול הסופה
 
ציקלון "נארגיס" (Cyclone Nargis) הוא שמה של סופת ציקלון בדרגה 4 בסולם ספיר-סימפסון שפגעה במיאנמר בראשית מאי 2008. הייתה זו הסופה הראשונה בעונת הציקלונים של שנת 2008 בצפון האוקיינוס ההודי שניתן לה שם.
נארגיס החלה להתפתח ב-27 באפריל במפרץ בנגל והחלה להתקדם צפונה ולהתחזק. אוויר יבש החליש את הציקלון ב-29 באפריל אולם לאחר שהחלה לנוע מזרחה התחזק הציקלון בשנית והגיע למהירויות של לפחות 165 קמ"ש ולחץ ברומטרי של 962 מיליבר ב-2 במאי.
נארגיס פגעה בחוף באזור מחוז אייארוודי (Ayeyarwady) שבמיאנמר בעודה בשיא עוצמתה, חלפה בסמוך ליאנגון, העיר הגדולה במדינה, ואזי נחלשה בהדרגה עד שהתפוגגה בסמוך לגבול מיאנמר-תאילנד. נארגיס פגעה קשות במיאנמר והותירה אחריה, לפי המניין הרשמי הנוכחי, כ-78,000 הרוגים וכ-56,000 נעדרים. מקורות האו"ם והצלב האדום העריכו כי מספר ההרוגים עולה על 100,000 בני-אדם. ארגוני סיוע הביעו את חששם לחייהם של כמיליון וחצי בני אדם בשל מחלות אם לא יסופקו מים ומוצרי והיגיינה בסיסיים בהקדם.
על הקשיים האופייניים לאסונות טבע גדולים היתווספו המכשולים שהעמידה החונטה השלטת במיאנמר בפני משלחות סיוע מרחבי העולם. כניסתם של אנשי משלחות סיוע מטעם מדינות זרות לא אושרה, וגם אנשי ארגוני סיוע ואנשי האו"ם התקשו לקבל היתרי כניסה ופעילותם בתוך המדינה נתונה למגבלות קשות.
צב רך בוסטמי

| צב רך בוסטמי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: צבים
תת־סדרה:: צבים חבויי-צוואר
משפחה:: צבים רכים
סוג:: Nilssonia
מין:: צב רך בוסטמי
שם מדעי
 Nilssonia nigricans ‏אנדרסון

צב רך בוסטמי (שם מדעי: Nilssonia nigricans) הוא מין של צב מהמשפחה צבים רכים, החי בנהרות גדולים בהודו באסאם וטריפורה ובעיר צ'יטגונג בבנגלדש (בעבר התקיים גם באיראן). צב זה למעשה נכחד בטבע (או מצוי בסכנת הכחדה חמורה) והוא מצוי כיום רק במספר בריכות של מקדשים. הצב נחשב לעיתים לתת-מין של צב רך הגנגס או של המין Nilssonia hurum, הקטן ממנו בהרבה. המין תואר ב-1875.
צב זה גדול מאוד ויכול להגיע לאורך של 94 ס"מ ולמשקל 54 ק"ג בקירוב, מה שהופך אותו לבין הגדולים שבצבים הרכים בהודו וככל הנראה הם עוברים את גיל 100 בשביל להגיע לגודלם. כמו מרבית הצבים הרכים הנקבות גדולות יותר מהזכרים. הוא בעל שריון נמוך וכהה המכוסה ב"עיניים" והגוף עצמו חום כהה עם לסתות צהובות בהירות וצוואר ורדרד. הוא בעל גפיים ארוכות בעלות קרומי שחייה ובעל עיניים וחוטם המצויים בחלק העליון של הראש, מה שמאפשר לצב לנשום ביעילות.
שימור

עד 2002 החליטה הרשימה האדומה של IUCN להגדיר מין זה כנכחד, אך התברר להם שהוא שרד במספר מקדשים מרוחקים בהודו. עם זאת המין עדיין קרוב להיכחדות. מאחר שהצב קדוש לפי הדת ההינדית הצבים מגודלים במקדשים ומואכלים בהם, מה שעוזר להאכלתם ולמנוע את טריפתם בטבע ואולם אינו מתאים לשיקום האוכלוסייה והחזרתה לטבע. לעיתים הצבים גם מקבלים טיפול כושל כמו זריקת ביסקוויטים לצבים בידי תיירים, מה שפוגע בהם ומוביל אותם לתת-תזונה. בכמה מקדשים הצבים אף הורעלו בטעות. במספר אזורים החזירו צבים לטבע אך מספרם קטן ביותר והם בסכנת הכחדה גדולה.
הערות שוליים

↑  צב רך בוסטמי באתר הרשימה האדומה של IUCN
פיטיגרילי

| --- | --- |

 לידה:  9 במאי 1893 טורינו, איטליה 
 פטירה:  8 במאי 1975 (בגיל 81) טורינו, איטליה 
 שם לידה:  Dino Segre
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 שם עט:  Pitigrilli 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טורינו 
 שפות היצירה:  איטלקית 
 בן או בת זוג:  אמליה גוליילמטי 
 
פיטיגרילי (באיטלקית: Pitigrilli, הוא שם העט שבו נודע דינו סגרה; Dino Segre;‏ 9 במאי 1893 – 8 במאי 1975) היה סופר, עיתונאי ותסריטאי יהודי-איטלקי.
ביוגרפיה

דינו סגרה נולד בשנת 1893 בטורינו שבאיטליה, בן לאב יהודי, דוד, ואם קתולית, לוצ'יה אלנה. הוא חונך כקתולי, ובגיל שבע הוטבל. בשנת 1916 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת טורינו. תקופה מסוימת קיים קשר רומנטי עם המשוררת עמליה גוליילמינטי. באותה תקופה החל לפעול כסופר וכעיתונאי. בשנת 1920 יצא לאור הרומן הראשון שלו, Mammiferi di lusso ("יונקים דה לוקס"). בשנת 1924 יסד את כתב העת הספרותי Grandi Firme, שזכה לקהל קוראים ניכר. כתב העת פעל עד שנת 1938, שבה הוחרם על ידי ממשלת איטליה הפשיסטית בהתאם לחוקי הגזע.
בשנת 1930 החל לסייר באירופה. הוא שהה בעיקר בפריז, עם גיחות לאיטליה. לפי מסמכים ועדויות של חברי המחתרת Giustizia e Liberta ("צדק וחירות"), פיטיגרילי שימש מודיע של המשטרה החשאית הפאשיסטית, OVRA, החל מיולי 1930. כיוון שבאיטליה שררו חוקי גזע אנטישמיים, פיטיגרילי זכה לאמונם של מתנגדי הפאשיזם, בזכות מוצאו היהודי.
בשנת 1940 חזר לטורינו, חרף הסכנה שיועבר למחנה ריכוז, עקב מוצאו היהודי. ב-10 ביוני 1940 אכן הוצא נגדו צו גירוש לעיר ל'אקווילה שבמרכז איטליה, אך זה הומר, בהשתדלות ידידיו, להגליה לכפר אושו (Uscio) שבצפון איטליה, לא הרחק מטורינו. כעבור שלושה חודשים נענתה בקשתו להשתחרר, והוא חזר לטורינו, בסוף 1940 עבר לרומא, ועסק בכתיבת תסריטים. ב-13 בספטמבר 1943 נמלט לשווייץ, שם התגורר עד 1947. בשנת 1948 היגר לארגנטינה, והתגורר בה עשר שנים. לאחר מכן חזר לפריז, תוך שהוא מבקר לעיתים בביתו שבטורינו. בשנת 1949 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי, Pitigrilli parla di ("פיטיגרילי מדבר").
פיטיגרילי נודע באמרות כנף שיצר, ובהן: "דקדוק: מבנה מורכב שמלמד שפה אך מעכב דיבור" וכן "אין להתבייש אם משנים דעה בכל יום; אולם כדי לשנות דעה, צריך שיהיו דעות להחלפה".
משפחתו

בשנת 1931 נישא לדבורה סינגליה. בשנת 1940 נישא לעורכת הדין לינה פורלן, בעודו נשוי לאשתו הראשונה, ממנה התגרש פורמלית רק ב-1973.
ספריו

פיטיגרילי כתב 47 ספרים. מרביתם יצאו לאור בהוצאת Sonzogno במילאנו. ספריו זכו לפופולריות רבה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, ותורגמו לשפות רבות. עקב תוכנם הארוטי אסר הוותיקן על קריאתם. גם בגרמניה המערבית נאסרו פרסום מודעות לספריו והצגתם בחלונות הראווה.
אחדים מספריו תורגמו לעברית:
La cintura di castità, מילאנו, 1921. עברית: "חגורת הצניעות", תרגם א' רבותא, 1938
Cocaina, מילאנו, 1921. עברית: "קוקאין", תרגם א' רבותא, הוצאת שביט, 1947; "קוקאין", תרגם אליעזר כרמי, הוצאת תמוז, 1986.
La Vergine a 18 carati, מילאנו, 1924. עברית: "18 קאראט בתולים", תרגם עזריאל מכיר, הוצאה עממית.
L'esperimento di Pott, מילאנו, 1929. עברית: "הניסוי של השופט פוט", תרגם ארנו בר, הוצאת שוקן, 2003.
"האדם המבקש את האהבה", תרגמה אביגיל ויטורינו, הוצאת פלס, תש"ט.
"עלבון המוסריות (וסיפורים אחרים)", תרגם א’ מאריו, הוצאת כרמי את נאור, 1954.
"הנרקומנית", 1963
"להט האהבה", תרגם א’ מאריו, הוצאת מסדה.
הערות שוליים

↑  אל. זבורבסקי, מכאן ומכאן, דבר, 10 ביוני 1949
↑  פיטיגרילי מוחרם במערב גרמניה, דבר, 24 ביולי 1956
↑  עופר דרורי,  משפט בלא נחת: על אהבה, שיפוט ושדים אחרים ב"הניסוי של השופט פוט" מאת פיטיגרילי, בתוך: ארנה בן-נפתלי וחנה נוה (עורכות), משפטים על אהבה, הוצאת הפקולטה למשפטים על שם בוכמן, אוניברסיטת תל אביב, 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266657305171  PLWABN: 9810697352005606  BIBSYS: 97021937  BNE: XX1121682  BnF: cb12865073g (data)  CANTIC: a10210295  CiNii: DA07439057  GND: 119493888  ICCU: RAVV039211  ISNI: 0000 0001 0914 2361  LCCN: n86803996  LNB: 000240705  NDL: 00525187  NKC: jn19981001983  NLA: 35690189  NLG: 169922  NSK: 000069202  NTA: 068827512  RERO: 02-A000131126  RSL: 000030229  SELIBR: 174177  SUDOC: 060406348  Trove: 1044041  VcBA: 495/322863  VIAF: 71520099   WorldCat (עם VIAF): 71520099 
האדם המבקש את האהבה, פיטיגרילי, הוצאת שי, 1975
ציקלון (משגר)

ציקלון (ברוסית: Циклон) היה משגר לוויינים וחלליות רב־שלבי בעל שלוש שלבים, אשר שימש את ברית המועצות ורוסיה לשיגור חלליות. המשגר יוצר באוקראינה.
תכנון המשגר החל במהלך בשנות ה-60 במשרד תכנון של מיכאיל יאנגל שהיה ממקום בעיר דניפרו שבאוקראינה הסובייטית. התכנון היה מבוסס על טיל בליסטי R-36. באוגוסט 1967 בוצעו 8 שיגורים וכולם היו מוצלחים. למרות זאת הוחלט לעבור לדגם מתקדם "ציקלון 2".
השיגור הראשון של "ציקלון 2" בוצע בשנת 1969. עד לשנת 2006 בוצעו 106 שיגורים ולמעט שיגור בודד כולם היו מוצלחים.
בשנות ה-70 החל פיתוח דגם משופר "ציקלון 3". השיגור הראשון בוצע בשנת 1977. עד לשנת 2009 בוצעו 112 שיגורים, 115 היו מוצלחים.
לאחר התפרקות ברית המועצות ייצור המשגרים נמשך במפעל המקורי בשטח אוקראינה.
בתחילת המאה ה-21 סוכם עם ברזיל על פיתוח דגם חדש "ציקלון 4". לאחר מספר דחיות הפרויקט בוטל.
בשנת 2017 החל בתכנון משגר דו-שלבי "ציקלון 4M" תוך שיתוף פעולה עם חברה קנדית Maritime Launch Services. השיגור הראשון תוכנן לשנת 2023 עם קצב של 8 שיגורים שנתיים.
צ'יהירין

צ'יהירין (באוקראינית: Чигирин; ביידיש: טשערין) היא עיירה במחוז צ'רקאסי שבאוקראינה, בעלת חשיבות היסטורית. העיר הייתה בירת המדינה הקוזקית העצמאית במאה ה17. מקור השם כנראה מגיע מהמילה הטטרית "צ'יגיר" שפירושה הוא הגלגל שמשמש להרמת הדלי בבאר. במאה ה-19 הייתה בעיר זו קהילה גדולה של חסידות ברסלב.
גאוגרפיה

הטירה נבנתה על גבעה חולית בולטת, שמונה קילומטרים מדרום לדנייפר בצומת בין נחל טיאסמין ונחל איראקליי, כאשר שני הנחלים מקיפים אותה, כמעט לחלוטין. הגישה היחידה אל הטירה דרך היבשה, היא שטח צר וביצתי, מוקף בגבעות מיוערות. בשל התנאים הטופוגרפיים הייחודיים, נבחר המקום כדי לבנות בו מצודה על מנת להגן על השטחים הפולניים מפני התקפות של הטטרים.
העיר המודרנית משתרעת על שתי גדות הטיאסמין.
גאולוגיה

צ'יהירין נמצאת באזור חבורת נובאוקראינסקי, במרכז מגן אוקראינה, באזור שמתאפיין בסלעים מאפיים מתקופת הפרקמבריון, כמו גרנודיוריט וקוורץ-מונוזוניט. בעיר עצמה ניתן לראות הרבה דוגמאות של אבן חול צהבהבה, שנוצרה כתוצאה משיקוע באפיק הנהר.
היסטוריה

במקום היה מאחז קוזקי מבוצר מאז המאה ה-16. בשנת 1589 הוקמה במקום טירה באישור המלך הפולני זיגמונט השלישי.
צ'יהירין הייתה מקום מגוריו של בוגדן חמלניצקי ובה פרץ בשנת 1648 "מרד חמלניצקי". לאחר המרד הפכה העיר לבירת ההטמן, ולמעשה הפכה לבירתה של המדינה הקוזקית. בתקופה זו צ'יהרין הייתה אחת מהערים הגדולות באוקראינה עם אוכלוסייה של כחמישים אלף איש.
בשנת 1676, לאחר כשנתיים של קרבות, כבשה נסיכות מוסקבה את העיר, ובכך הסתיימה למעשה עצמאות הקוזקים.
שנה לאחר מכן, צבא עות'מאני אדיר בן למעלה ממאה אלף חיילים ניסה לכבוש את העיר מידי הרוסים. הצבא שהגן על העיר מנה כעשרים ושבעה אלף פרשים. למרות היתרון המספרי הגדול של העות'מאנים, ההתקפה נכשלה והם נאלצו לסגת באבדות כבדות.
לרוסים לא היה זמן רב להתענג על ניצחונם. בשנת 1678 שלח הסולטן מהמט הרביעי את הווזיר הגדול קרא-מוסטפא בראש צבא של מאתיים אלף חיילים להתקיף את העיר. לאחר מצור של חודש ימים העיר נכבשה ונחרבה.
העות'מאנים עזבו את העיר בשנת 1681 לאחר הסכם השלום עם האימפריה הרוסית.
בשנת 1797 הוכרזה צ'יהירין כעיירה במחוז קייב.
בשנות החמישים של המאה העשרים עברה העיר פיתוח תעשייתי ונפתחו בה מספר מפעלים, מה שגרם לעלייה במספר התושבים.
העיר במאה ה-21

צ'יהירין המודרנית היא עיירה תיירותית נעימה, שבה מוזיאונים ואתרים היסטוריים המציינים את מורשת הקוזקים ואת ההיסטוריה של אוקראינה העצמאית. הטירה  שעל הגבעה שוחזרה והיא מהווה אטרקציה לתיירים. בקצה הדרומי של הגבעה, נבנתה בשנת 1967 אנדרטת אבן ענקית לזכר המרד הקוזקי בשנת 1648.
כמו כן שוחזרה כנסייה עתיקה והוקמה "השמורה ההיסטורית והתרבותית של צ'יהירין", שכוללת את העיר וחמישה כפרים מסביבה. השמורה היא למעשה ארגון העוסק בשמירה על אתרים היסטוריים, מחקר היסטורי והנגשת האתרים והמידע לציבור הרחב. בשטח השמורה נמצאים חמישה מוזיאונים ושלושים וחמישה אתרים בעלי חשיבות היסטורית. השמורה הוקמה בשנת 1989, בהוראה של ממשלת ברית המועצות ועיקר עניינה, שימור ההיסטוריה הקוזקית וחקר התפתחות הלאומיות האוקראינית.
יהודים

היהודים ישבו בעיר, שנקראה ביידיש "טשערין" מאז ייסוד הטירה על ידי הפולנים. היהודים נמלטו מהעיר עם תחילת המרד הקוזקי ושבו להתיישב בה רק בסוף המאה ה-18. באמצע המאה ה-19, היהודים מנו יותר משליש מאוכלוסיית העיר. תקופה זו הייתה שיא הנוכחות היהודית בעיר. בעיר היו ארבעה בתי כנסת, שני בתי קברות, ושני תלמודי תורה. סוחרים יהודים היו הרוב במועצת המסחר של העיר, ושתי מחצבות בעיר היו בבעלות יהודית. הקהילה היהודית החזיקה ארגון של עזרה לנזקקים, שתמך במאות משפחות יהודיות.
קהילת טשערין הייתה המרכז הראשון לחסידות ברסלב. הזיקה בין רבי נחמן לעיר נוצרה כבר בזמן נעוריו כשהתגורר בכפר בנפה, וגם לאחר מכן הוסיף לבקר באזור.
לאחר מותו של רבי נחמן, החליפה צ׳יהירין את ברסלב, בתור המעוז המרכזי של החסידות. מי שעמד אז בראש החסידים בעיר היה אברהם בער, נכדו של רבי נחמן עצמו.
גם נתן מנמירוב עבר לעיר כשנאלץ להימלט מחרם ב-1834. בשנות ה-1840 התמנה נחמן גולדשטיין, גדול תלמידיו של רבי נתן, לרב העיר ושימש עד 1895. בתקופתו, הייתה צ'יהירין המרכז הגדול ביותר של חסידות ברסלב. גם יורשיו אברהם שטרנהרץ והרב האחרון נחמן בר אפריים, נכדו של רבי נחמן, היו קשורים בברסלב.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, היו שני פוגרומים בעיר ומרבית היהודים בחרו לעזוב. בשנת 1919 נותר רק בית כנסת אחד פעיל.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה נותרו בעיר קצת למעלה ממאה יהודים, רובם נהרגו על ידי הנאצים בשנת 1943. בשנת 1989 דווח על חמישה יהודים שחיו בצ'יהירין בסך הכל, כיום לא ידוע על יהודים שחיים שם. באחד מהמוזיאונים המקומיים ישנה תצוגה של מצבות מבתי הקברות היהודים ועליהם סמלי מגן דוד ואותיות עבריות.
בית העלמין היהודי בעיר, בו קבורים הרב גולדשטיין ורבים מתלמידיו וכן שלושה נכדים של רבי נחמן מברסלב, עדיין קיים אבל אינו משופץ או משוקם ורק שרידי מצבה מנופצת מעידים על מקומו.
צ'יהירין בספרות ובאמנות

בסרט "באש ובחרב" משנת 1999 שמתבסס על הרומן מאת הנריק סנקביץ' מוקדש חלק ניכר לעיר. הסרט פותח בסצנה המתרחשת בעיר, שמוגדרת שם כגבול המזרחי של האיחוד הפולני-ליטאי. חלק גדול מעלילת הסרט מתרחשת בעיר או בסביבתה.
לקריאה נוספת

אובידיו קראנגה, צ'יחרין, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 641–642), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

↑  נתן נטע הנובר, יוון מצולה, 1653
↑  אברהם וייצהנדלר, שיח שרפי קודש חלק ב, ירושלים: אגודת משך הנחל, 1994
↑  הנכד הזה היה סוחר עצים אמיד והוא מפורסם בעיקר בגלל ״הסיפור על שמשון״
↑  אברהם חזן, ימי התלאות, נ נח נחמ נחמן מאומן, 2003
↑  אחד היה אברהם, באתר https://breslevtsfat.com/, ‏24/08/2016
↑  יוג'ין שניידר, Чигирин Черкасская область, ‏2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4230360-6  NKC: ge1182367  VIAF: 242175906   WorldCat (עם VIAF): 242175906 
צ'יהירין על מפה משנת 1663
המרכז לחקר המורשת הקוזקית בצ'יהירין
שרידי מצבה מנופצת, הם הסימן היחיד המעיד על מיקום בית העלמין היהודי בצ'יגירין
כנסיית "אם האלוהים" בצ'יהירין
צבי לוקר

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  29 ביולי 1915 נובי סאד, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  24 במאי 2014 (בגיל 98) ירושלים, ישראל 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  משרד החוץ (26 ביוני 1948–1 באוקטובר 1980)  משכן הנשיא (1971–1974) 
 תרומות עיקריות
 חקר יהדות יוגוסלביה ויהדות הקריביים
 
צבי לוקר (בסרבו-קרואטית: Cvi Loker;‏ 29 ביולי 1915, נובי סאד, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 24 במאי 2014, ירושלים, ישראל) היה דיפלומט, היסטוריון ואיש ציבור ישראלי בן יהדות יוגוסלביה. כיהן במספר תפקידי שגריר וכמנכ"ל בית הנשיא.
ראשית חייו

נולד בנובי סאד בשם טיבור לוקר במשפחה דוברת גרמנית ויידיש, שהיגרה לעיר בראשית המאה ה-20 מאזור צ'רנוביץ'. אביו, וילים (וילהלם) לוקר היה אופטיקאי ואיש התנועה הציונית. טיבור נולד בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה כאשר אביו שירת במדי הצבא האוסטרו-הונגרי. הוא רכש השכלה יסודית בבית הספר של הקהילה היהודית, והשכלה תיכונית במערכת החינוך העירונית, ובה גם למד סרבית. בהמשך למד צרפתית באמצעות מורה פרטי.
ב-1927 נבחר אביו וילים למועצת עיריית נובי סאד. בגיל 16 נמנה צבי לוקר עם מקימי תא השומר הצעיר בנובי סאד, בהמשך ב-1933 עבר להכשרה בזאגרב וב-1937 שב לעירו ושירת בשירות חובה בצבא ממלכת יוגוסלביה. לאחר שחרורו, מונה למזכיר ההסתדרות הציונית בוויבודינה, ובמקביל הפך לכתב ובהמשך עורך העיתון היהודי "Juedische Zeitung". באוגוסט 1939 הגיע לארץ ישראל במטרה לבחון עלייה. הוא שב לנובי סאד וב-24 בדצמבר 1939 עלה לישראל עם בת זוגו רחל, לה נישא שלוש שנים מאוחר יותר. לאחר הגיעו, רכש השכלה אקדמית בספרות צרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1942 נפטר אביו, אימו עברה לגור עם קרובי משפחתה בבודפשט ובהמשך גורשה לברגן-בלזן, אך שרדה את השואה. בין השנים 1942–1944 שירת לוקר בצבא הבריטי והוצב באלכסנדריה.
הקריירה הדיפלומטית

במקביל ללימודיו האקדמיים עבד בלשכה המדינית של הסוכנות היהודית. במרץ 1948 נפצע בפיצוץ בניין הסוכנות היהודית בירושלים. לאחר הקמת מדינת ישראל, ביוני 1948 הצטרף לוקר לשירות הדיפלומטי במשרד החוץ, ומילא שורה ארוכה של תפקידים. בין השנים 1951–1952 כיהן כקונסול דיפלומטי של ישראל בבוקרשט ועסק בסוגיית פדיון יהודי רומניה ובין השאר נפגש עם אנה פאוקר. בין 1952–1957 כיהן כקונסול ישראל בבלגרד. בין השנים 1962–1967 כיהן כקונסול ישראל בפריז, ובין 1967–1970 כיהן כשגריר ישראל במדגסקר וקונסול לא תושב במאוריציוס. בין השנים 1971–1974 הושאל ללשכת נשיא המדינה וכיהן כמנכ"ל בית הנשיא, תחת הנשיאים זלמן שזר ואפרים קציר. בין השנים 1975–1980 כיהן כשגריר ישראל בהאיטי.