stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליעזר יהודה פינקל (השני)
הערות שוליים

↑  משה ויסברג, אחרי עשור: אלו תשעת חברי ה'מועצת' החדשים של 'דגל התורה', 4 בדצמבר 2020, באתר בחדרי חרדים
| רבני ישיבת מיר |
| --- | --- | --- |
| ראשי הישיבה בירושלים | רבי אליעזר יהודה פינקל • רבי יצחק אזרחי • רבי יעקב שמואלביץ |  |
| ראשי ישיבת מיר מודיעין עילית | רבי נועם אלון • רבי צבי פרצוביץ |  |
| ראשי הישיבה בארצות הברית | רבי אברהם יעקב נלקנבאום • רבי צבי יעקב ז'ולטי • רבי אשר דב בירנבוים • רבי אשר אליהו קלמנוביץ' • רבי אליה ברודני |  |
| משגיחים בהווה | רבי בנימין פינקל  • רבי אפרים חדש |  |
| ראשי ישיבה שנפטרו | רבי שמואל טיקטינסקי • רבי אברהם טיקטינסקי  • רבי יוסף דוד אייזנשטט • רבי משה אברהם אייזנשטט • רבי חיים יהודה לייב טיקטינסקי • רבי אברהם (השני) טיקטינסקי • רבי אליהו ברוך קמאי • רבי אברהם צבי קמאי • רבי אליעזר יהודה פינקל • רבי חיים שמואלביץ • רבי בנימין ביינוש פינקל • רבי נחום פרצוביץ • רבי אברהם קלמנוביץ • רבי שמואל ברנבוים • רבי שרגא משה קלמנוביץ • רבי דוד קוויאט • רבי נתן צבי פינקל • רבי אריה פינקל • רבי אברהם יצחק ברזל |  |
| משגיחים שנפטרו | רבי זלמן דולינסקי • רבי ירוחם ליבוביץ • רבי יחזקאל לוינשטיין •  רבי חיים זאב פינקל • רבי אהרן חדש |  |
| מועצת גדולי התורה של דגל התורה |
| --- | --- | --- |
מנהיג: 
| מנהיגים בעבר | הרב אלעזר מנחם מן שך • הרב יוסף שלום אלישיב (דה פקטו) • הרב אהרן יהודה ליב שטינמן • הרב חיים קניבסקי (דה פקטו) • הרב גרשון אדלשטיין |  |
| חברים בעבר | הרב ישכר דב רוקח • הרב נסים קרליץ • הרב אברהם יעקב זלזניק • הרב מיכל יהודה ליפקוביץ • הרב מרדכי מן • הרב צבי מרקוביץ • הרב חיים פינחס שיינברג • הרב זלמן רוטברג • הרב בנימין ביינוש פינקל • הרב אברהם פרבשטין • הרב נתן צבי פינקל • הרב נסים טולדנו • הרב ברוך רוזנברג • הרב יצחק שיינר • הרב דב יפה • הרב אריה פינקל • הרב ברוך מרדכי אזרחי • הרב ברוך ויסבקר |  |
| חברים בהווה | הרב מאיר צבי ברגמן • הרב ברוך דב פוברסקי • הרב יצחק זילברשטיין • הרב משה יהודה שלזינגר •  הרב משה הלל הירש • הרב דוד כהן • הרב אברהם יצחק קוק • הרב אביעזר פילץ • הרב צבי דרבקין • הרב יצחק הקר • הרב אריה לוי • הרב שרגא שטינמן • הרב אליעזר יהודה פינקל |  |
| חברים שפרשו מהמועצה | הרב שמואל אוירבך • הרב יהודה עדס • הרב משה שמואל שפירא |  |
| מזכירים | אפרים צמל • אברהם רובינשטיין |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007401271105171  VIAF: 22157222888984972300   WorldCat (עם VIAF): 22157222888984972300 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קינשאסה

מרכז העיר
קינשאסה (בצרפתית: Kinshasa) היא עיר הבירה והגדולה בעריה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הנמצאת במרכז אפריקה. אוכלוסייתה מונה כ-14,970,460 איש (נכון לשנת 2021), והיא העיר השנייה בגודלה באפריקה שמדרום לסהרה, והשלישית בגודלה ביבשת כולה אחרי לאגוס וקהיר. היא קיבלת את שמה הנוכחי בשנת 1966 ועד אז נקראה ליאופולדוויל (Leopoldville).
רקע

קינשאסה שוכנת במערב המדינה, לאורך הגדה הדרומית של נהר קונגו, כ-500 קילומטר מחופי האוקיינוס האטלנטי, ישירות מול העיר ברזוויל – בירת המדינה השכנה: הרפובליקה של קונגו. קינשאסה וברזוויל הן שתי ערי הבירה היחידות בעולם הצופות ישירות אחת על השנייה בקרבה כה רבה.
קינשאסה משמשת כעיר נמל, אך היא מנותקת מן האוקיינוס האטלנטי בשל האשדות הרבים בנהר.
קינשאסה היא עיר בעלת ניגודים חדים, אזורי מגורים ומסחר יוקרתיים מתקיימים לצד שכונות עוני. העיר היא מרכז אדמיניסטרטיבי, תקשורתי ומסחרי. התעשיות הגדולות בעיר הן עיבוד מזון ומשקאות, עיבוד עורות, בנייה, תיקון ספינות וייצור כימיקלים, שמני מינרלים, טקסטיל ובטון.
שתי השפות העיקריות בקינשאסה הן צרפתית (רשמית) ולינגאלה.
היסטוריה

קינשאסה נוסדה בשנת 1881 כתחנת מסחר, על ידי הנרי מורטון סטנלי, שהעניק לה את השם "ליאופולדוויל" על שם פטרונו מלך בלגיה – ליאופולד השני. סטנלי בחר את המקום בזכות קרבתו לנהר, דבר שאיפשר תעבורה ושיט אליו וממנו. בנוסף האזור היה נוח מכיוון שהיה רחב וקל להגן עליו (city of Kinshasa website). תחנת המסחר שגשגה, מאחר שהייתה הנמל הראשון הניתן לשיט בנהר קונגו מעל מפלי ליווינגסטון (סדרה של אשדות לאורך כ-350 ק"מ מתחת לליאופולדוויל המונעים גישה מהאוקיינוס).
בשנים 1884–1885 כונסה ועידת ברלין, ועידה שכונסה במטרה להסדיר את הקולוניאליזם האירופאי והמסחר ביבשת אפריקה במהלך תקופת האימפריאליזם החדש. ועידה זו החליטה על העברת שטח נרחב במרכז אפריקה לרשותו של לאופולד השני מלך הבלגים, שהפך אותה לרכושו הפרטי ונתן לה את השם "מדינת קונגו החופשית".
באותה מדינה "חופשית" הייתה האוכלוסייה המקומית נתונה להתעללות קשה מצד הלבנים במטעי גומי. בתקופה שבין 1885 ל-1908 נהרגו בין 5 ל-15 מיליון שחורים על ידי הבלגים (המספר המקובל הוא כ-10 מיליון). אירועים אלו נחשבים בעיני היסטוריונים לרצח עם.
עיר הבירה של המדינה, "ליאופולדוויל" (לימים "קינשאסה"), הייתה ללא מוצא לאוקיינוס, שכן בנהר היו הרבה אשדות שלא אפשרו שיט. לכן החליט ליאופולד השני על בניית מסילת רכבת- "מסילת הדמים", אשר בנייתה הושלמה בשנת 1898. אורכה של המסילה הוא כ-300 ק"מ, היא מתחילה ממפלי ליווינגסטון שליד קינשאסה ומסתיימת בחוף האוקיינוס האטלנטי. לשם בניית המסילה היה צורך לכרות עצים, ולשאת משאות כבדים לאורך 300 ק"מ. על מנת לעמוד בפרויקט שאפתני זה, קבע ממשלו של ליאופולד השני כי כל כפר ומשפחה יעמידו לרשותו את הגברים החזקים שלהם, אותם הוא ריכז בכפייה במחנות עבודה. על גבם של אנשים אלה העביר את המשאות הכבדים ובתמורה סיפק להם תנאי מחיה מינימליים. ההנחה הרווחת כיום היא, שבעקבות תנאי העבדות הקשים בזמן הקמת המסילה נהרגו כ-3 מיליון אנשים, על כל קילומטר מתו כעשרת אלפים איש, לכן היא נקראת כיום "מסילת הדמים".
חלוקת העיר

קינשאסה היא עיר, אך יש לה מעמד של מחוז פדרלי. הפרובינציה של קינשאסה בעלת שטח של 9,965 ק"מ, כאשר אזור זה גדול יותר מהעיר. קינשאסה מחולקת לארבעה מחוזות, ו-24 רשויות מוניציפליות.
קינשאסה מחולקת לשתי יחידות עיקריות: המודרנית (לשעבר האירופית) והמסורתית.
החלק המודרני מתוכנן היטב ונחלק למספר רבעים בהתאם לתפקודם:
רובע התעשייה – בקצה המערבי של העיר. שוכן בתחום הגרעין העתיק של קינשאסה, ובשוליו רובע המגורים קינטמבו (Kintambo).
רובע קאלינה – משמש מרכז מינהלי ומגורים לבעלי המעמד הגבוה.
רובע נדולו – אזור הנמל ומוקד התעשייה.
את החלק המסורתי מאפיין ריכוז של אוכלוסייה ענייה, בתיו בנויים בצפיפות ובצורה בלתי מתוכננת, הוא משתרע מדרום לרובע קינשאסה. שדרת "ה-30 ביוני" היא העורק הראשי של קינשאסה, היא מקשרת בין קינטמבו, ההתיישבות האירופאית הראשונה בעיר, לבין החלק המנהלי של העיר – מחוז העסקים הממוקם חמישה ק"מ מזרחה.
תחבורה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
התשתית בקינשאסה זקוקה לעבודה רבה. מלבד מסילת הברזל, הבנויה לאורך קינשאסה עד לנהר קונגו, אשר מובילה מסחר רב לרחבי אפריקה, אין מסילות המקשרות לתוך המדינה, ודרכים המקשרות לשאר המדינה נדירות או נמצאות במצב רע. שדה התעופה N'Djili מקשר את העיר לערים מעטות.
כלכלה

קינשאסה היא מרכז הצרכנות החשוב ביותר במדינת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ולמעשה מהווה את מרכז הליבה של פעילות התעשייה והמסחר שלה. העיר משמשת כמטה של תאגידים ציבוריים גדולים ושל חברות תעשייה ומסחר בבעלות פרטית. תאגידים אלו שולטים למעשה על החיים הפיננסיים והמסחריים של קונגו, ובעיקר שמים ידם על משרדי רשויות ובנקים.
הענפים העיקריים של קינשאסה הם עיבוד מזון, וייצור טקסטיל, הלבשה, נעליים ושתייה, בדרך כלל עבור שוק מקומי. הבינוי וענפי השירותים השונים תרמו להתפתחות כלכלת העיר, אך המשבר הפוליטי - מאז נפילתו של מחוז זאיר, הדחתו מהשלטון של הדיקטאטור מובוטו ססה סקו ב-1997, ומלחמות האזרחים הנמשכות עד היום (נכון לפברואר 2025) - החליש את פעילותה הכלכלית של העיר.
ההגירה המהירה של האוכלוסייה, הבורחת מהמלחמות לכיוון של קינשאסה, יצרה בעיות קשות באספקת העיר. קיים איום מתמיד של מחסור במזון. המצב החריף עקב בעיות כלכליות של המדינה מאז סוף 1990. השווקים התקיימו בקושי ורוכלים רבים נאלצו להיפטר מסחורות. קינשאסה, שהייתה ספקית מזון ראשית לכל חלקי המדינה הפכה לצרכנית:  מצרכי המזון מגיעים אליה  מאזורים אחרים במדינה או שהם מיובאים.
אקלים

קינשאסה מסווגת כבעלת אקלים טרופי בעל שתי עונות: עונה גשומה ועונה יבשה. העונה הגשומה בקינשאסה היא ממושכת ומשתרעת מאוקטובר עד למאי. היא מאופיינת בסופות טורנדו גשומות שנמשכות מספר שעות, כאשר לאחרהן השמיים מתבהרים והשמש מחממת. הטמפרטורות הגבוהות בעונה זו, ביחד עם הלחות, יוצרות אוויר כבד שלעיתים מחניק. לעומת זאת, העונה היבשה אשר בין החודשים יוני לספטמבר, מאופיינת בחוסר גשם, טמפרטורות קרירות יותר ושמים מעוננים. הטמפרטורות בקינשאסה נשארות יחסית קבועות לאורך כל השנה.
תרבות

קינשאסה היא מרכז תרבותי ואינטלקטואלי מרכזי במרכז אפריקה, עם קהילה משגשגת של מוזיקאים ואומנים. פעמים רבות מתייחסים לקינשאסה כבירתה של המוזיקה האפריקאית בשל המוזיקה הפופולרית שבה הנקראת "נדומבולו" (Ndombolo).
Papa Wemba ו-Kofi Olomide הן שתי הלהקות (הקינשאסיות) הבולטות.
אטרקציות בקינשאסה (ibid):
• The Grand Marché - השוק הגדול
• קברו של הנשיא לשעבר לורן קבילה (Laurent Kabila)
• Académie des Beaux-Arts
• אזור קינסוקה (Kinsuka) – לאוהבי אמנות אפריקאית
• גן החיות
• השוק של תחנת הרכבת
• מרכז בובוטו
• התזמורת הסימפונית של האמנות.
ספורט

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אירוע תרבותי היסטורי רב משמעות בחיי העיר אירע ב-30 באוקטובר 1974, כאשר קינשאסה אירחה את קרב האיגרוף "rumble in the jungle": מוחמד עלי נגד ג'ורג' פורמן. באותו זמן לא איפשרה ארצות הברית לעלי להתחרות בתחומה, לאחר שסירב לגיוס לצבא ועקב עמדותיו. שליט זאיר (כיום "הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו") מובוטו ססה סקו, שהיה מעוניין לתת פרסום לארצו, הזמין את מוחמד עלי וג'ורג' פורמן לקיים את הקרב בקינשאסה. הקרב עצמו החל בשעה 4:00 לפנות בוקר, על מנת שהאמריקאים יוכלו לצפות בו בטלוויזיה בשעות הפריים טיים. אף על פי שההימורים היו באופן חד משמעי לטובת פורמן, עלה מוחמד עלי לזירה ולאחר מהלך טקטי מזהיר, ניצח והחזיר לעצמו את תואר אלוף העולם.
בטיחות ופשע

קינשאסה אינה נחשבת מקום בטוח. הזרים המטיילים והמתגוררים בקינשאסה מתבקשים באורח קבע לנהוג בזהירות ולשמור על מודעות ביטחון בכל עת. למרות חתימת הסכמי השלום באפריל 2003 בין קבוצות מורדים לבין השלטון בקונגו, אשר הביא לירידת הסכסוך ברחבי המדינה, נותרה קינשאסה בלתי יציבה.
האו"ם אישר עד 16,700 אנשי צבא "כוחות השלום" שיתפרסו בקונגו, ואת פעילותם המתמשכת במזרח. לפני התפרצות האלימות במאי ויוני 2004, הביטחון השתפר ברוב האזורים בהם שהו כוחות האו"ם, בשאר המקומות הוא נותר קלוש.
בעבר נהגה הממשלה הקודמת להטיל עוצר עם אזהרה מינימלית. בעוד שמנהג זה שכך במידה רבה, מטיילים צריכים בכל זאת לוודא באופן מקומי את סטטוס העוצר.
טיול בדאונטאון קינשאסה, וערים נוספות, לרוב בטוח בשעות היום.
אזורי הפריפריה פחות בטוחים בשל היעדר הכשרה מתאימה/פיקוח של כוחות הביטחון, ואחוזים גבוהים של פשיעה. על מטיילים להימנע מהפרעות אזרחיות שעלולות להתרחש ללא אזהרה מוקדמת בכל האזורים, שכן יש להן פוטנציאל להפוך לאירוע אלים.
מחוץ ובתוך קינשאסה יכולים להיות מחסומים צבאיים, במיוחד לאחר רדת החשכה. לעיתים קרובות מחפשים ברכבים כלי נשק, ולמטיילים נבדקות תעודות זהות.
חיילים מחפשים שוחד באופן תדיר. אם נתקלים במצב שכזה, כדאי להישאר אדיבים ורגועים.
בקינשאסה, תנאים כלכליים קשים ממשיכים לטפח פשע, במיוחד באזורים עירוניים. גנבות רכב, פריצות ושוד מזוין מתרחשים ברחבי המדינה.
הערות שוליים

↑  https://worldpopulationreview.com/world-cities/kinshasa-population
↑  http://kinshasa-congo.com
↑  האנציקלופדיה העברית, תשל"ז: עמ' 648
↑  The African Executive
↑  King Leopold's Ghost, Adam Hochschild (1999) ISBN 0-618-00190-5 Houghton Mifflin Books
↑  (Travel.State.Gov, 2010)
↑  (Kinshasa-Congo.com)
| בירות מדינות אפריקה |
| --- | --- | --- |
| מדינות ריבוניות | אוגנדה: קמפלה • אלג'יריה: אלג'יר • אנגולה: לואנדה • אסוואטיני: מבבנה, לובמבה • אריתריאה: אסמרה • אתיופיה: אדיס אבבה • בורונדי: גיטגה • בורקינה פאסו: ואגאדוגו • בוטסואנה: גאבורונה • בנין: פורטו נובו • גבון: ליברוויל • גאנה: אקרה • ג'יבוטי: ג'יבוטי • גינאה: קונאקרי • גינאה ביסאו: ביסאו • גינאה המשוונית: מלאבו • גמביה: בנג'ול • דרום אפריקה: קייפטאון, פרטוריה, בלומפונטיין  • דרום סודאן: ג'ובה • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: קינשאסה • הרפובליקה המרכז אפריקאית: בנגי • הרפובליקה של קונגו: ברזוויל • זימבבואה: הארארה • זמביה: לוסקה • חוף השנהב: יאמוסוקרו, אביג'אן • טוגו: לומה • טנזניה: דודומה, דאר א-סלאם • כף ורדה: פראיה • לוב: טריפולי • ליבריה: מונרוביה • לסוטו: מסרו • מאוריטניה: נואקשוט • מאוריציוס: פור לואי • מאלי: במקו • מדגסקר: אנטננריבו • מוזמביק: מפוטו • מלאווי: לילונגווה • מצרים: קהיר • מרוקו: רבאט • ניז'ר: ניאמיי • ניגריה: אבוג'ה • נמיביה: וינדהוק • סאו טומה ופרינסיפה: סאו טומה • סודאן: ח'רטום • סומליה: מוגדישו • סיישל: ויקטוריה • סיירה לאון: פריטאון • סנגל: דקר • צ'אד: נג'מנה • קומורו: מורוני • קמרון: יאונדה • קניה: ניירובי • רואנדה: קיגאלי • תוניסיה: תוניס |  |
| שטחי חסות | הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי: דייגו גרסיה • מיוט: מאמודזו • סהרה המערבית: לעיון • סנט הלנה: ג'יימסטאון • ראוניון: סן-דני |  |
| הערים הגדולות בעולם: ערים המונות לפחות חמישה מיליון תושבים |
| --- | --- | --- |
| 20,000,000+ | שאנגחאי • בייג'ינג • סאו פאולו • דלהי |  |
| 10,000,000+ | קראצ'י • לאגוס • איסטנבול • טוקיו • מומבאי • מוסקבה • גואנגג'ואו • פריז • שנג'ן • צ'נגדו • קינשאסה • קהיר • ג'קרטה • לאהור • סוג'ואו |  |
| 5,000,000+ | סיאול • מקסיקו סיטי • לונדון • לימה • דאקה • ניו יורק • בנגלור • בנגקוק • דונגגוואן • צ'ונגצ'ינג • נאנג'ינג • טהראן • שניאנג • בוגוטה • הו צ'י מין סיטי • הונג קונג • בגדאד • צ'נאי • צ'אנגשה • ווהאן • טיינג'ין • היידראבאד • האנוי • ריו דה ז'ניירו • פושאן • סנטיאגו דה צ'ילה • ריאד • אחמדאבאד • שאנטואו • סנקט פטרבורג • ח'רטום  • אנקרה • ג'ינאן • האנגג'ואו • סינגפור • יאנגון • לואנדה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547818005171  BNE: XX458115  BnF: cb179948926 (data)  GND: 4030682-3  LCCN: n78073109  MusicBrainz: e9d90440-aadd-4b52-86cd-2764c7595ef4  NARA: 10044506  NDL: 00628427  NKC: ge615923  SUDOC: 027406237  VIAF: 138356270   WorldCat (עם VIAF): 138356270
מנחם מנדל טייטלבוים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 במרץ 1967 (בן 57) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השתייכות:  חסידות סאטמר 
 אב:  אהרן טייטלבוים 
 
הרב מנחם מנדל טייטלבוים (נולד י"ט באדר ב' תשכ"ז, 31 במרץ 1967) הוא בנו הבכור של רבי אהרן טייטלבוים, אחד משני אדמו"רי חסידות סאטמר. הרב מנחם מנדל הוא הרב של הריכוז הגדול של חסידי אביו בשכונת וויליאמסבורג ברובע ברוקלין שבניו יורק.
ביוגרפיה

נולד לסאשא, בת רבי משה יהושע הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ, ולרב אהרן טייטלבוים. נקרא על שם סב אמו, רבי מנחם מנדל מדעעש שנספה בשואה.
בחודש כסלו תשמ"ד נישא לברכה סימא, בת הרב דוב בעריש מייזליש, רב סאטמר בורו פארק, חתן סבו רבי משה טייטלבוים. החתונה נערכה בהשתתפות רבבות בקומפלקס ״נסי קולוסיאום״ בניו יורק. לפני חתונתו נסע לישראל והוסמך שם לרבנות על ידי הרב יצחק יעקב וייס והרב משה אריה פריינד. לאחר חתונתו מונה לרב בית הכנסת "עצי חיים סיגעט" בשכונת ויליאמסבורג ומאוחר יותר היה רב קהילת סאטמר באנטוורפן שבבלגיה. בשנת תשס"ו (2006), לאחר עלות אביו לכס האדמו"רות, חזר לארצות הברית ומונה לרב חסידי אביו בוויליאמסבורג. הוא נוסע לשבתות לחסידי אביו בעולם ועורך באטע׳ס. בשנים האחרונות כאשר נוסע אביו אל חסידיו בוויליאמסבורג לראש השנה, הוא שולח את רבי מנדל לקריית יואל. רבי מנדל הוא גם ראש הישיבה לצעירים של סאטמאר בוויליאמסבורג. תיקן תקנות לקהילתו, כגון שאסור להזמין יותר מ-30 אורחים לסעודת בר מצווה ויש לקיימה באולמות זולים.
מילדיו

בתו, רויזא בלומא, נשואה להרב יואל גלאנץ, מו"ץ בקהילת סאטמר וויליאמסבורג, בן הרב יעקב יחזקאל שרגא הכהן גלאנץ, מ'בארדיוב ומלמד במוסדות סאטמר.
בנו, הרב חיים צבי, רב ביהמ"ד ראצפערט ברוקלין, נשוי לחיה אסתר, בת הרב אשר מרדכי רוזנבוים, האדמו"ר ממאשלוי בורו פארק.
בנו, הרב יקותיאל יהודה, נשוי לקיילא רויזא, בת הרב מנחם צבי כהנא דומו"צ קארלסבורג.
בנו, הרב אלעזר, נשוי לחוה רבקה בת הרב חיים יהודה באב"ד, ראש ישיבת תורת חסד בלונדון
בנו, הרב יואל, נשוי למרים יוכבד, בן רבי מאיר יצחק הורוביץ אב"ד לינסק
נעמי לבארי

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1978 (בת 46) ארצות הברית
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  מפיקה, עורכת תסריט, מרצה
 מקום לימודים:  בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה 
 יצירות בולטות:  המפקדת, עיניים שלי, שבוע ויום, עץ תאנה, המורה אירנה, היה שלום פטר שווארץ, מלאך של אמא
 פרסים והוקרה:  פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לסדרה הדרמה קומית הטובה ביותר (2021), פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לסדרה הדרמה קומית הטובה ביותר (2022), פרס המפיקים של פסטיבל המבורג (2022)
 פרופיל ב-IMDb
 
נעמי לבארי (נולדה ב-10 באוקטובר 1978) היא מפיקה, עורכת תסריט ומרצה ישראלית, זוכה פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בשנת 2021 ובשנת 2022 ופרס המפיקים של פסטיבל המבורג.
ביוגרפיה

נעמי לבארי נולדה בארצות הברית ב-1978. בשנת 1983 עברה להתגורר עם משפחתה בירושלים. בשנים 1992–1996 למדה בתיכון לאמנויות ע"ש סמית' במגמת קולנוע. בשנים אלה הייתה פעילה פוליטית וחברתית דומיננטית בירושלים והדריכה קבוצות נוער. בשנת 1996 סירבה להתגייס לצה"ל מטעמי מצפון.
בשנת 2004 סיימה את לימודיה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סם שפיגל בהצטיינות יתרה.
במהלך לימודיה הייתה שותפה להפקתם של שני הסרטים המצליחים עונג שבת (בימוי: מיכל ברזיס ועודד בן - נון) וצווארון כחול לבן (בימוי: נעם קפלן). ליל גיוס, סרט הגמר אותו כתבה וביימה הוקרן בלמעלה מ-40 פסטיבלים בינ"ל, זכה בארבעה פרסים ושני צל"שים, נמכר לתחנות שידור בעולם, עמד בלב מערכי שיעור בבתי ספר בעולם ונבחר לאחד מ-20 הסרטים הטובים בכל הזמנים של בית הספר סם שפיגל על ידי ועדת מומחים בינ"ל.
במהלך לימודיה זכתה לבארי לשלל מלגות ופרסים בהם מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל, פרס החברה הכלכלית ירושלים, פרס ראש העיר, פרס תרומה לרוח הכיתה ומענקי הפקה מטעם הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו וקרן יהושע רבינוביץ'.
לאחר סיום לימודיה, השתלבה לבארי בתעשיית הקולנוע הישראלית ובשנת 2010 הקימה יחד עם סער יוגב את חברת ההפקות בלאק שיפ הפקות סרטים בע"מ שתוך שנים מעטות זכתה להכרה בינ"ל.
בשנת 2013 התמודדה על מקום בכנסת ישראל מטעם מפלגת דעם בראשות אסמא אגבארייה זחאלקה.
בשנת 2014 במהלך מלחמת צוק איתן ובתגובה להפצצות הישראליות ברצועת עזה, שלחה מסר מצולם לתושבי עזה A Message to Gaza שהפך ויראלי וסוקר בתקשורת הבינ"ל אך למרות פניות מעשרות עיתונים, סירבה להתראיין בנושא למעט לשני בלוגים מחתרתיים באיראן ובטורקיה.
לבארי נשואה למפיק סער יוגב ולזוג שני בנים.
קריירה

בתום לימודי הקולנוע, עבדה במקצועות סט הן כעוזרת במאי והן כעוזרת צלם ולאחר מכן פנתה לבימוי קליפים והופעות מולטימדיה ועריכת תוכן בתוכניות פריים טיים.
בשנת 2005 התחיל שיתוף הפעולה המקצועי בינה לבין המפיק סער יוגב במהלך פסטיבל הקולנוע ירושלים ובשנת 2008 השניים התחילו להפיק יחד.
בשנת 2010 הקימה יחד עם סער יוגב את חברת ההפקות בלאק שיפ הפקות סרטים בע"מ. לבלאק שיפ יצאו מוניטין ישראלי ובינ"ל של חברת איכות סלקטיבית שאחראית להפקות שאפתניות שהוקרנו בפסטיבלים הטובים בעולם ובהם פסטיבל קאן, פסטיבל ברלין, פסטיבל ונציה, סיריס מאניה, טורונטו ועוד, נמכרו לעשרות טריטוריות וזכו לאהדת הביקורת והצופים.ות כאחד.
במקביל לעבודה כמפיקה, נעמי היא מרצה ועורכת תסריט מבוקשת ועובדת עם מסגרות לימודיות, גופי שידור וקרנות קולנוע שם היא משמשת מנטורית לתסריטאים שנמצאים בשלב פיתוח הפרויקט שלהם. בין הגופים עימם עבדה ניתן למצוא את קאנאל פלוס פולין, Berlinale Taelnts Scrip Station, נטפליקס טורקיה, נטפליקס איטליה, נטפליקס הולנד, Full Circle Lab בפיליפינים, TFL, FCL, בית הספר לקולנוע בלודג', פורום הקו-פרודוקציות של פסטיבל ברלין, בית הספר לקולנוע ע"ש סם שפיגל, החוג לקולנוע באוניברסיטת ארהאוס דנמרק ועוד
בשנת 2018 הקימה את חברת ההפקה הגרמנית Electric Sheep GmbH יחד עם סער יוגב ומיכאל רויטר  בשנה זו נקראה נעמי להצטרף לצוות המנטוריות של תוכנית EWA שמטרתה לתת ליווי למפיקות עולות מכל העולם. כמו כן הוזמנה כלקטורית ויועצת בפלטפורמות המקצועיות של פסטיבל ברלין. עוד בשנה זו, חברת ההפקה בלאק שיפ הפקות סרטים בע"מ זכתה בפרס מיוחד מטעם פסטיבל חיפה שהוענקה לחברת ההפקות הטובה ביותר בישראל.
לבארי מכהנת כחברה בוועדה האמנותית של פסטיבל ברלין היהודי משנת 2021 . בנוסף, לקחה חלק בחבר השיפוט של פסטיבל ירושלים, פסטיבל הסטודנטים הבינ"ל ת"א, פסטיבל אוטופיה ופסטיבל טורונטו היהודי.
מעבודותיה הבולטות כבמאית

ליל גיוס 2004, סרט קצר המתאר 24 שעות בחייו של אב המנסה למנוע מבנו להתגייס לצבא. הבכורה האירופאית של הסרט התקיימה בתחרות היוקרתית של פסטיבל קלרמונט פראנד. הסרט זכה בארבעה פרסים ובשני צל"שים הכוללים זכייה בפסטיבל טרייבקה בניהולו של רוברט דה נירו. הסרט זכה להופיע במרכזו של מגזין הקולנוע Short Film Studies בגיליון אוקטובר 2016 שהושק בפסטיבל מינימאלן בנורווגיה, 12 שנים אחרי הקרנת הסרט לראשונה. ליל גיוס נכלל במארז 20 הסרטים הטובים של בית הספר לקולנוע ע"ש סם שפיגל אשר נבחרו על ידי מנהלי תוכניות של פסטיבלי קולנוע מובילים. בסרט שיחקו אבי פניני הוותיק וידידיה ויטל שפרץ לתודעה והפך ברבות הימים לכוכב ילדים ושחקן תיאטרון מוערך. הסרט זכה לתמיכת קרן יהושוע רבינוביץ' לאמנויות וקרן סנונית.
כל הצבעים"2007, מופע מולטימדיה. מופע מולטימדיה שכלל 5 נגנים ו-60 זמרים וכוריאוגרפיה של אור ותמונה אשר פתח את פסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 2007 בפני קהל של 6000 צופים בבריכת הסולטן. על העיבוד המוזיקלי של הערב שהתבסס על השיר כתונת פסים של מאיר אריאל הופקד המלחין יונתן בר גיורא.
בני דודים לנשק 2011, סרט תיעודי העוקב אחרי גיוסו לצבא של אמיר אבו ריא, נער מסח'נין שבחר להתנדב לשירות מתוך אמונה שיוביל לשוויון אזרחי. הסרט ערך את בכורתו הבינ"ל בפטסיבל FIPA בביאריץ, שם זכה במקום הראשון. הסרט זכה בפסטיבלים נוספים בארצות הברית ובאירופה ועומד בליבם של קורסים אקדמיים העוסקים במזרח התיכון ובישראל. הסרט היה מועמד לפרס אופיר בשנת 2012. הבמאית אף צילמה חלקים מהסרט, בעיקר במחנות צבאיים ובסיורי לילה בשטחים הכבושים, לשם לא יכולה הייתה להיכנס עם צוותי צילום. את עיקר הסרט צילמו יורם מילוא ויואב קוש, ערכה טלי הלטר שנקר ואת הפסקול הלחין אופיר לייבוביץ'. הסרט השתתף בגרינהאוס בשלב פיתוחו ובהפקה השקיעו קרן מקור, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, הזכיינית רשת וקרן המלגות של Other Israel.
מעבודותיה כעורכת תסריטים ותסריטאית

השיבה מהפלנטה האחרת, דוקומנטרי 2023
גבול הכאב, דוקומנטרי 2018
The King, סדרת טלוויזיה של Canal+ פולין
עץ תאנה, סרט עלילתי באורך מלא 2018
שבוע ויום, סרט עלילתי באורך מלא 2016
מלאך של אמא, סדרת דרמה 2016
המורה אירנה, דוקומנטרי 2010
הערות שוליים

↑  אתר "אישים"
↑  Michal Blasko’s ‘Victim’ and Alex Schaad’s ‘Skin Deep’ among industry winners at Filmfest Hamburg
↑  An interview with Naomi Levari on Draft, pov.imv.au.dk
↑  בוגרי סם שפיגל
↑  First Cut Lab - Staff
↑  Felix007, בפעם הבאה שאשתך מאחרת – מפגש על כתיבה קומית עם התסריטאי סטיב סקרובן, באתר איגוד התסריטאים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007349069605171  VIAF: 76149841958402841947   WorldCat (עם VIAF): 76149841958402841947
עליזה רוזן

| --- | --- |

עליזה רוזן, 2014
 לידה:  3 בדצמבר 1939 (בת 85) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1957
 עיסוק:  שחקנית, זמרת
 מספר צאצאים:  1
 פרופיל ב-IMDb
 
עליזה רוזן בשורה שנייה מימין עם להקת הנח"ל, 1959
עליזה רוזן במרכז עם חברי להקת "התרנגולים", 1963
עליזה רוזן (רוזנטל; נולדה ב-3 בדצמבר 1939) היא שחקנית, קומיקאית וזמרת ישראלית.
ביוגרפיה

רוזן נולדה, גדלה והתחנכה בירושלים. החלה את דרכה בעת שירותה הצבאי בלהקת הנח"ל בשנת 1957 והופיעה בה עם יהורם גאון ועם תובל פטר בהופעות "העצובים מירושלים".
לאחר שירותה נרשמה בתחילה לבית ספר לאחיות, והשתתפה בהופעות מועדון החמאם שביפו.
קריירה

בשנת 1963 השתתפה בתוכנית השנייה והמצליחה של להקת "התרנגולים", וב-1966 השתתפה בהרכב "החמציצים" של נעמי פולני.
קריירה > קריירה בתיאטרון

בתיאטרון הקאמרי שיחקה בהצגות "הבכחאי", "אורזי מזוודות", "אילוף הסוררת", "נשים בצמרת", "יאקיש ופופצ'ה" ו"חבלי משיח".
בשנת 1973 הצטרפה רוזן ללהקת תיאטרון החאן ושיחקה לאורך השנים בהצגות "האידיוט", "צ'ארלי קצ'ארלי", "הרפתקות החייל איבן צ'ונקין", "אוכלים", "רשומון", "האשה הגדולה מן החלומות", "מלחמת היהודים", "מרפסת", "לילה במאי", "נולדו אשמים", "רציחות קטנות", "חבר'ה", "אהבה שגעון - תמונות שיקספיריות", "אתה קולט אותי?", "הספסל", "עלילות עקביה", "האזור החופשי", "דון קישוט", "הלילה וההר", "האם הטובה", "טוני היפה", "רומיאו ויוליה", "מוכרח להיות עוד משהו", "החתונה", "יש מלחמה בחוץ", "צוואתו של כלב", "הא-הא", "הנסיכה איבון", "אנטיגונה", "שיחות אחרי לוויה", "הבתולה מלודמיר", "שש דמויות מחפשות מחבר", "השיבה למדבר" ו"מילה של אהבה".
בשנת 2006 הופיעה במחזה "קפה ערבה" בתיאטרון בית ליסין.
במקביל שידרה לאורך השנים ברדיו, בתוכניות כגון "חתול בשק" לצד דויד גרוסמן, ושיחקה בתסכיתי רדיו רבים.
קריירה > קריירה בקולנוע ובטלוויזיה

במשך השנים שיחקה רוזן בסרטי קולנוע רבים, בהם: "האם תל אביב בוערת?" (1967), "לאן נעלם דניאל וקס?" (1972), "אני אוהב אותך רוזה" (1972) של משה מזרחי, "יופי של צרות" (1976) של אסי דיין, "רומן בהמשכים" (1985), "חימו מלך ירושלים" (1987) של עמוס גוטמן, "הינשוף" (1988), "מרק עוף" (1992), "שחקנים (1995)", "הערת שוליים" (2011), "מיתה טובה" (2014), "מבצע חמניה" (2014), "ציפורי חול" (2015) ו"הד" (2018).
בטלוויזיה שיחקה רוזן בשנות ה-70 בסדרה "הצריף של תמרי" (1974), ובתוכנית הטלוויזיה הסאטירית זוכת פרס ישראל "ניקוי ראש" בין השנים 1974- 1976. בשנות השמונים השתתפה בתפקיד אורח בסדרה הקומית "קרובים קרובים". ב-1994 חזרה לטלוויזיה עם "איצ'ה", ולאחר מכן בשנת 1996 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "הפוך". בשנת 2002 שיחקה ב"בנות בראון" של עירית לינור ובשנים 2004–2005 שיחקה בסדרה "השיר שלנו". כן שיחקה בסדרת ההמשך "תיכון השיר שלנו". בשנים 2008 ו-2009 שיחקה בסדרה "דני הוליווד". בשנת 2009. בשנים 2010–2012 שיחקה בסדרה "כאן גרים בכיף". ב-2016 הופיעה בסדרה "נשואים פלוס". בשנת 2017 הופיעה בסדרה "נופלות על הרגליים".
בשנת 2014 יצר הבמאי תומר היימן סרט תיעודי על רוזן בשם "עליזה", ששודר בערוץ הראשון.
חיים אישיים

רוזן נולדה בירושלים לזוג הורים שעלו מגרמניה ולה אחות גדולה. רוזן אמא לבן יחיד, אבנר מצליח, מנישואיה למשה מצליח.