הסכסוך האוקראיני–רוסי
רקע

למרות היותה מדינה עצמאית מאז 1991, כיוון שהרפובליקה הסובייטית לשעבר של אוקראינה נתפסה על ידי רוסיה כחלק מתחום ההשפעה שלה, פרשנים רבים טוענים כי ביחס לאוקראינה, רוסיה מנסה להשיג יישום של גרסה מודרנית לדוקטרינת ברז'נייב בענייני "ריבונות מוגבלת", דוקטרינה המכתיבה כי הריבונות האוקראינית אינה יכולה להיות גדולה מזו של ברית ורשה. טענה זו מבוססת על הצהרות של מנהיגים רוסים כי שילוב אפשרי של אוקראינה במסגרת נאט"ו יסכנו את ביטחון רוסיה. לאחר פירוק ברית המועצות בשנת 1991, גם אוקראינה וגם רוסיה המשיכו לשמור על קשרים הדוקים מאוד במשך עשרות שנים. בעיקר בתחום הנשק הגרעיני, כאשר אוקראינה הסכימה במסגרת מזכר בודפשט (מדצמבר 1994) לוותר על הארסנל הגרעיני בתנאי שרוסיה (ושאר החותמים האחרים על המזכר) יעניקו ביטחון נגד איומים או שימוש בכוח כנגד שלמותה הטריטוריאלית או העצמאות הפוליטית של אוקראינה. בשנת 1999 רוסיה הייתה אחת החותמות על אמנת הביטחון האירופי, שם היא "אישרה מחדש את זכותה של כל מדינה ומדינה בחופש לבחור או לשנות את הסדרי הביטחון שלה, כולל אמנות ברית. שני ההסכמים התבררו כחסרי ערך בשנת 2014.
נקודה שנייה שהיוותה נושא למחלוקת הייתה החלוקה של צי הים השחור. אוקראינה הסכימה להשכיר מספר מתקנים ימיים כולל אלה בסבסטופול כדי שצי הים השחור הרוסי ימשיך להתבסס שם יחד עם כוחות הצי האוקראיני במסגרת אמנת החלוקה על מעמדו ותנאיו של צי הים השחור. החל משנת 1993, עד שנות התשעים והאלפיים, אוקראינה ורוסיה היו מעורבות בכמה סכסוכי גז. בשנת 2001 הקימו אוקראינה, גאורגיה, אזרבייג'ן ומולדובה קבוצה בשם "ארגון GUAM לדמוקרטיה ופיתוח כלכלי", שנראה תחילה על ידי רוסיה כאתגר ישיר לחבר המדינות העצמאיות, קבוצת סחר הנשלטת על ידי רוסיה שהוקמה לאחר קריסת ברית המועצות. שלטונות רוסיה התרגזו עוד יותר מהמהפכה הכתומה בשנת 2004, שהעלתה לשלטון באוקראינה את המועמד הפרו-מערבי ויקטור יושצ'נקו שנבחר לנשיא אחרי שגבר על המועמד הפרו-רוסי ויקטור ינוקוביץ'. יתר על כן, אוקראינה המשיכה להגביר את שיתוף הפעולה שלה עם נאט"ו, והציבה את הכוח השלישי בגודלו בעיראק בשנת 2004, וכן שלחה חיילים למשימות שמירת שלום של נאט"ו כמו כוח ISAF באפגניסטן וכוח קוסובו (KFOR) בקוסובו.
הנשיא הפרו-רוסי, ויקטור ינוקוביץ', נבחר בשנת 2010 הרגיש שניתן לתקן את היחסים בין רוסיה לאוקראינה. לפני כן אוקראינה לא חידשה את החכירה של מתקני חיל הים בחצי האי קרים, כלומר הכוחות הרוסים נדרשו לעזוב את קרים עד שנת 2017. עם זאת, ינוקוביץ' חתם על חוזה החכרה חדש והרחיב את נוכחות הכוחות המותרת, כמו גם איפשר לכוחות להתאמן במיצר קרץ'. רבים באוקראינה ראו את סעיף ההרחבה כלא חוקתי מכיוון שחוקת אוקראינה קובעת כי אסור להציב כוחות זרים קבועים באוקראינה לאחר תום אמנת סבסטופול. יוליה טימושנקו, דמות האופוזיציה העיקרית לינוקוביץ', נכלאה במה שכונה "רדיפה פוליטית" על ידי משקיפים בינלאומיים, מה שהוביל לאי שביעות רצון מהממשלה.
מאז חזרתו של ולדימיר פוטין לכהונה שלישית כנשיא רוסיה ב-2012, ניכרה גישה תקיפה לקידום האינטרסים והיעדים של רוסיה בזירה הבין-לאומית אשר השתקפה הן במדיניות החוץ והן בדוקטרינה הצבאית שלה. בין היתר על ידי קידום של האיחוד הכלכלי האירואסייתי אליו ניסה לצרף את אוקראינה (, מולדובה, וגרוזיה) אך היא בחרה לקדם הסכמי התאגדות עם האיחוד האירופי. בתגובה רוסיה הפעילה ללחץ כלכלי על אוקראינה בנושאי סחר וגז, היו מספר תקריות בים אזוב עם משמר החופים של רוסיה, ובספטמבר הזהירה רוסיה את אוקראינה כי אם תמשיך בהסכם מתוכנן עם האיחוד האירופי, היא תעמוד בפני אסון כלכלי ואולי קריסת המדינה. סרגיי גלזייב, יועצו של הנשיא פוטין, אמר כי, "הרשויות באוקראינה עושות טעות ענקית אם הן חושבות שהתגובה הרוסית תהפוך לנייטרלית בעוד כמה שנים מהיום. זה לא יקרה." רוסיה כבר הטילה מגבלות ייבוא על מוצרים אוקראינים מסוימים וגלזייב לא שלל סנקציות נוספות אם ההסכם ייחתם. גלזייב איפשר לתנועות בדלניות לצמוח במזרח ובדרום אוקראינה באזורים דוברי הרוסית. הוא עמד על כך שבניגוד לחוק הבינלאומי, אם אוקראינה תחתום על ההסכם, מבחינה משפטית, ממשלת אוקראינה תפר את האמנה הדו-צדדית בנושא שותפות אסטרטגית וידידות עם רוסיה התוחמת את גבולות המדינות. רוסיה כבר לא תבטיח את מעמדה של אוקראינה כמדינה והיא עשויה להתערב אם אזורים פרו-רוסיים במדינה יפנו ישירות לרוסיה. בנובמבר 2013, השעה ויקטור ינוקוביץ' את ההכנות לחתימת הסכם מול האיחוד האירופי, אמנה שהייתה בפיתוח כבר כמה שנים וינוקוביץ' אישר עקרונית קודם לכן. ינוקוביץ' במקום זאת בחר לקדם קשרים כלכלים הדוקים יותר עם רוסיה, דבר שגרר גל הפגנות ברחבי אוקראינה.