stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיאופיל תורה

| --- | --- |

תיאופיל תורֶה, צולם על ידי נדאר
 לידה:  23 ביוני 1807 לה פלש, צרפת
 פטירה:  30 באפריל 1869 (בגיל 61) פריז, צרפת
 שם לידה:  Étienne Joseph Théophile Thoré 
 מדינה:  צרפת
 מקום קבורה:  פר לשז 
 אירועים משמעותיים:  גילוי מחדש של יאן ורמיר
 שם עט:  William Bürger, Jacques Van Damme 
 עיסוק:  היסטוריון אמנות, מבקר אמנות, אספן אמנות
 מקום לימודים:  Prytanée National Militaire 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 יצירות בולטות:  Collection de feu Thoré-Bürger, dont la vente aura lieu Hotel Drouot, 1892 
 תקופת הפעילות:  1822–1869 (כ־47 שנים) 
 
תיאופיל תורֶה (בצרפתית: Étienne-Joseph-Théophile Thoré; 23 ביוני 1807 – 30 באפריל 1869) היה היסטוריון אמנות, מבקר אמנות ואספן אמנות צרפתי. הוא נודע בעיקר בשל גילויו מחדש של הצייר ההולנדי יאן ורמיר, שהיה נשכח במשך תקופה ארוכה. תורֶה פרסם מחקרים על אמנות הולנדית מהמאה ה-17, תוך שהוא משבח את הנטורליזם של אסכולה זו ומבקר את השפעת האמנות האיטלקית על הבארוק הצרפתי. הוא גם היה מתומכיהם של אמני הריאליזם והאימפרסיוניזם, בהם גוסטב קורבה, ז'אן-פרנסואה מילה, קלוד מונה ופייר-אוגוסט רנואר. בנוסף, פעל ככותב בעיתונים צרפתיים והיה פעיל פוליטית, מה שהוביל לגלותו מחוץ לצרפת בשנים 1848–1859.
ביוגרפיה

תיאופיל תורֶה החל את דרכו כמבקר אמנות בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19. בשנות ה-40 של המאה ה-19 עסקו ביקורותיו גם בהיבטים אסתטיים וגם בהיבטים פוליטיים. הוא מתח ביקורת על אמנים שמרנים כמו ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, פול דלארוש והוראס ורנה, בעוד שהעריך את יצירותיהם של אז'ן דלקרואה, תיאודור רוסו ואמנים נוספים מהאסכולה של ברביזון.
בשנת 1842 ייסד יחד עם פול לקרואה (1806–1884) את ה-Alliance des Arts במטרה לקדם ולמכור אמנות. הוא עבד ככותב בעיתון "Le Constitutionnel" בין השנים 1844–1848. תורֶה היה תומך ברעיונותיו של אנרי דה סן-סימון ובשל מעורבותו הפוליטית במהלך מהפכת פברואר 1848 נאלץ לצאת לגלות. תחילה התגורר בלונדון, לאחר מכן בבריסל ובשווייץ, ורק בשנת 1859 הורשה לחזור לצרפת.
תרומתו לתולדות האמנות

משנת 1855 השתמש תורֶה בשם העט וילם בורגר (Willem Bürger) והחל למקד את מחקריו באמנות הצפון-אירופית. במהלך מחקריו עיין בארכיונים רבים והיה אחראי לגילוי מחדש של יאן ורמיר, שאז היה אמן נשכח יחסית. בנוסף, תרם להעמקת הידע על ציירים הולנדים נוספים מהמאה ה-17, כגון פרנס האלס.
תורֶה פרסם קטלוגים של מוזיאונים וכתב על אמנות אנגלית וספרדית. הוא מתח ביקורת על אמנות הבארוק הצרפתית וטען כי היא מושפעת יתר על המידה מהאמנות האיטלקית, ולכן אינה מבטאת את הזהות הלאומית הצרפתית. מנגד, שיבח את הנטורליזם של האמנות ההולנדית מהמאה ה-17 ותמך באמנים ריאליסטיים כגון גוסטב קורבה, ז'אן-פרנסואה מילה וכן באימפרסיוניסטים כמו קלוד מונה ואוגוסט רנואר. הוא היה בין הראשונים שהכירו בחשיבות יצירתו של אדואר מאנה בסלון פריז של 1868.
אוסף האמנות שלו

בשנות ה-60 של המאה ה-19 רכש תורֶה כמה מיצירותיו של ורמיר, בהן נגנית הצ'מבלו העומדת, אישה צעירה עם מחרוזת פנינים ונגנית הצ'מבלו היושבת. בשנת 1863, לאחר מותו של ניקולאוס הדטוולקר, רכש ציור של טבחית ישנה, שהיה מיוחס בטעות לורמיר.
בשנת 1892, לאחר מותו, נמכר אוסף האמנות שלו, כולל הציורים שיוחסו לורמיר, בבית המכירות הפומביות Hôtel Drouot, ונרכש על ידי מוזיאונים ואוספים חשובים ברחבי העולם.
כתביו

Frans Hals. In: Gazette des Beaux-Arts, Bd. 24 1868, S. 219–232, 431–448.
Jan Vermeer van Delft. Julius Zeitler, Leipzig, 1906.
W. Bürger's Kunstkritik. Band 1, Klickhard & Biemann, 1908.
W. Bürger's Kunstkritik. Band 2, Klickhard & Biemann, 1909.
W. Bürger's Kunstkritik. Band 3, Klickhard & Biemann, 1911.
רפאל אורדנטה

רפאל חוסה אורדנטה אי פריאס (בספרדית: Rafael José Urdaneta y Farías) (24 באוקטובר 1788 – 23 באוגוסט 1845) היה גנרל ונצולאני וגיבור מלחמות העצמאות של אמריקה הספרדית. כיהן כנשיא רפובליקת קולומביה הגדולה מ-1830 עד 1831. אורדנטה היה תומך נלהב של סימון בוליבר ואחד מבעלי בריתו הנאמנים ביותר.
חיים אישיים

רפאל אורדנטה נולד במרקאיבו, הקפטן הכללי של ונצואלה למשפחה בולטת ממוצא ספרדי ב-24 באוקטובר 1788. הוא היה בן לנישואים בין מיגל ז'רונימו דה אורדנטה אי טרקוניס ומריה אלחנדרינה דה פאריאס. הוא החל את לימודיו היסודיים במרקאיבו, ואת השכלתו התיכונית בקראקס. לפני מלחמת העצמאות היה סטודנט ללטינית ופילוסופיה
אורדנטה התחתן עם דולורס וארגס פאריס, גיבורה צעירה ונודעת של העיר סנטה פה דה בוגוטה. היא נולדה בסנטה פה, קולומביה הגדולה, ב-31 באוגוסט 1822. לפני פירוק רפובליקת קולומביה הגדולה ב-1831, והנישואים נהנו מפופולריות רבה. אולם בעקבות הפירוק והקמתה של דיקטטורה ברפובליקת גרנדה החדשה, הם נאלצו לברוח מהמדינה. כשהגיעו למרקאיבו, ונצואלה (עיר הולדתו של אורדנטה), הם סבלו מרדיפות מצד הגנרל פאז, שהפך לאחד היריבים האידאולוגיים של סימון בוליבר לאחר תום מלחמת העצמאות של ונצואלה. אורדנטה ודולורס היו תומכי מטרתו של בוליבר; אז הם נאלצו לברוח שוב, הפעם לקוראסאו.
ב-1832 הם יכלו לחזור לקראקס באמצעות רישיון שניתן למשפחה על ידי ממשלת ונצואלה, אך הוא קבע שאורדנטה לא יתערב בפוליטיקה של המדינה. המשפחה עברה לסנטה אנה דה קורו, שם פרץ מרד נגד הממשלה. זה פתח את הדלתות לאורדאנטה להיכנס שוב לפוליטיקה. בסופו של דבר הוא הצליח לשמור על תפקיד כסנאטור עד 1845.
ב-1845 הוא מונה לשליח ונצואלה לספרד, אך הוא מת בפריז, צרפת, ב-23 באוגוסט של אותה שנה מסיבוכים של אבנים בכליות, ולפני שהגיע אי פעם לספרד.
אורדנטה קבור בפנתיאון הלאומי בוונצואלה מאז 16 במאי 1876.
בשנת 2015, ה-24 באוקטובר נקבע כחג לאומי בוונצואלה להנצחתו.
שירות צבאי

בעידוד דודו, מרטין דה אורדנטה אי טרקוניס, שהועסק בסנטה פה, בממלכת המשנה של גרנדה החדשה כמנהל חשבונות הראשי של בית המשפט לחשבונות של האודינסיה האמיתית של סנטה פה. אורדאנטה נסע לעיר זו ב-1804 במטרה לפתח את לימודיו. הוא חי מספר שנים בסנטה פה, רכש ניסיון בניהול ענייני צבא.
ב-20 ביולי 1810 הוקמה חונטה בסנטה פה: אחת מתנועות העצמאות הרבות שהחלו להתגבש ברחבי היבשת כולה, בעקבות הקמת חונטת קראקס באפריל אותה שנה; אורדנטה הצטרף לתנועה. הוא שולב בגדוד הראשון של הצבא הפטריוטי של גרנדה החדשה ב-1 בנובמבר 1810 כלויטננט, ובשנה שלאחר מכן לחם בקמפניה דל סור של גרנדה החדשה. לאחר קרב סנטה פה ב-1813, הוא נתפס על ידי המלוכה ונכלא לכמה חודשים לפני ששוחרר.
שירות צבאי > קמפיין ראוי להערצה

סימון בוליבר הוגלה משטח ונצואלה לאחר התמוטטות הרפובליקה הראשונה שהקים ב-1811, אך עד 1813 הוא נאבק במלוכנים באזור גרנדה החדשה. בתקופה זו יכל אורדנטה להצטרף לצבא המהפכני של בוליבר. הקמפיין המעורר הערצה של בוליבר להשבת ונצואלה הוכיח את עצמו כשלב עבור אורדנטה. הוא התבלט בפיקודו של קולונל חוסה פליקס ריבאס ב-2 ביולי 1813, בקרב ניקיטאו, והיה מכריע לניצחון הפטריוטי בקרב טאגאנס נגד כוחות המלוכה של קולונל ג'וליאן איזקווירדו.
בעקבות הניצחון הפטריוטי והקמת הרפובליקה השנייה של ונצואלה, בדו"ח לפני קונגרס גרנדה החדש בטוניה, תיאר בוליבר את אורדאנטה כ: "ראוי להמלצה וראוי לכל הערכה מהממשלה על הגבורה והאינטליגנציה שבה הבחין בפעולה".
מאותו רגע הוא הוביל פעולות צבאיות רבות, ביניהן בולטות קרב ברבולה, יציאת קראקס ב-1814, המצור על סנטה פה (שאחריו הועלה לדרגת לוטננט גנרל בגיל 26 בלבד), לכידת מרקאיבו, והצעדה לסן קרלוס ב-1821 ששחרר את מחוז קארבו וקבע את הבמה לשלב הקרב של קרבובו. הוא לא השתתף בקרב קרבובו מאחר שבוליבר חשב שהתשישות שספגו חייליו במהלך הצעדה הייתה גדולה מדי. לאור שירותו של אורדנטה, ביקש בוליבר ברגע זה לקדם אותו לגנרל. בעקבות קרב קרבובו ב-1821, יחד עם ונצואלה כעצמאית ואחרי שנים של שירות למען המטרה הפטריוטית, אורדנטה הפך לאחד מחבריו הקרובים ומשתפי הפעולה של בוליבר.
שירות צבאי > קונספירציית ספטמבר

בשנת 1828 אורדנטה, אז שר ההגנה וראש הקבינט, היה אחראי לשפוט את הבוגדים לכאורה מאחורי קונספירציית ספטמבר שבאמצעותה נעשה ניסיון התנקשות בחיי בוליבר, נשיא קולומביה הגדולה דאז. אורדנטה היה משוכנע ללא כל ספק כי פרנסיסקו דה פאולה סנטנדר עמד מאחורי ההתנקשות. אורדנטה, יחד עם רוב השרים בקבינט, גזר עליו עונש מוות. בוליבר חשש ליציבות האיחוד בין גרנדה החדשה לוונצואלה, ולכן אילץ את סנטנדר לגלות לכל החיים במקום זאת. עם זאת, סכסוכים כמו זה, בנוסף לרצח אנטוניו חוסה דה סוקרה ב-1830, הובילו בסופו של דבר להתמוטטות קולומביה הגדולה, והאיחוד שלמענו בוליבר הקריב כל כך הרבה לשמור עליו מאז הושגה העצמאות, התפרק.
לאורך חייו שירת אורדנטה גם כראש מטה הצבא וכשר המלחמה והצי.
בוליבר כינה אותו "אל ברילאנטה" ("המבריק"), בשל תחושת האסטרטגיה המדהימה שלו בקרב; שם המשמש כיום להתייחס אליו בהיסטוריוגרפיה של ונצואלה.
הוא נחשב ל"הנאמן ביותר מבין הנאמנים לבוליבר". נאמנותו לעניין הפטריוטי ולאידיאלים של בוליבר הונצחה במילים שאמר לו פעם:
"...אם יספיקו שני אנשים כדי לשחרר את מולדתנו, מוכן אני ללכת אחריך." ("General, si dos hombres bastan para libertar la patria, presto estoy yo para acompañarlo a usted").
נשיאות

בשנת 1830, האיבה הגואה בין הגרנדים חדשים לוונצואלה הגיעה לנקודת רתיחה. באותה תקופה הוצב בבוגוטה גדוד ונצולאני קאלאו, נאמן לגנרל בוליבר. גדוד אחר, ששמו ניאוגרנאדין, נאמן לגנרל פרנסיסקו דה פאולה סנטנדר, ומוצב אף הוא באותה עיר, שכנע את הממשלה להעביר את הגדוד קאלאו לעיר טונג'ה. פעולה זו עוררה סערה באוכלוסייה האזרחית מוונצואלה שהתגוררה בבוגוטה, וגררה עימות בין שני הגדודים.
גדוד קאלאו הביס את גדוד ניאוגרנאדין והנשיא חואקין מוסקרה אי ארבולדה וסגן הנשיא דומינגו קאיסדו אי צאנז דה סנטמריה ברחו מהבירה. ב-5 בספטמבר 1830 השתלט הגנרל אורדנטה על הנשיאות תחת התואר "הראש הזמני של ממשלת הרפובליקה של קולומביה". הייתה זו תקוותם של הגנרל אורדנטה ובעלי בריתו לשכנע את בוליבר, שהתפטר במאי אותה שנה, לחזור לבירה ולהשתלט שוב עליה כנשיא.
כשהתברר כי בוליבר לא יחזור לבירה, ובמאמץ להחזיר את השקט והסדר, הורה אורדנטה לקונגרס להתכנס ב-15 ביוני 1831 בעיר וילה דה לייבה.
הערות שוליים

1 2  Sergio A Martínez-Millán, Correlación entre el proceso migratorio de médicos especialistas venezolanos (2000-2020) y las teorías de migración humana, Gaceta Médica de Caracas 130, 2022-03-20, עמ' 35–52 doi: 10.47307/gmc.2022.130.1.6
↑  Luiz Eduardo Abreu, Casos, Jurisprudência e monografias: As possibilidades do estudo de caso nas monografias em direito, Universitas Jus 24, 2013-09-03 doi: 10.5102/unijus.v24i2.2421
1 2  Sebastián López Escarcena, El asunto de la obligación de negociar un acceso al Océano Pacífico. Comentario de la sentencia de la Corte Internacional de Justicia, de fecha 1 de octubre de 2018, Revista Chilena de Derecho 47, 2021-01, עמ' 925–951 doi: 10.7764/r.473.17
↑  Lluís Casado Esquius, Erase una vez… Una revista, Revista de Psicoterapia 32, 2021-07-01, עמ' 5–13 doi: 10.33898/rdp.v32i119.854
↑  Alejandro Próspero Reverend, Autopsia del cadáver del excelentísimo señor Libertador General Simón Bolívar., Biomédica 24, 2004-06-01, עמ' 11 doi: 10.7705/biomedica.v24isupp1.1296
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280512805171  BnF: cb12393013w (data)  GND: 105743244X  ISNI: 0000 0000 6122 1238  LCCN: n80161737  NTA: 133444821  SUDOC: 033020744  VcBA: 495/123895  VIAF: 1324016   WorldCat (עם VIAF): 1324016
פילוסופיה של הטבע

פילוסופיה טבעית או פילוסופיה של הטבע (מלטינית: philosophia naturalis) היא המחקר הפילוסופי של הפיזיקה, כלומר של הטבע ושל היקום הפיזי, תוך התעלמות מכל השפעה על טבעית. סוג המחקר המכונה כן, היה דומיננטי לפני התפתחותו של המדע המודרני.
כבר בעולם העתיק (לפחות מאז אריסטו) ועד המאה ה-19, פילוסופיית הטבע הייתה המונח המקובל לחקר הפיזיקה (טבע), מונח רחב שכלל סדרה של תחומים כמו בוטניקה, זואולוגיה, אנתרופולוגיה וכימיה וכן את מה שאנו מכנים כיום פיזיקה. רק במאה ה-19 המושג מדע קיבל את צורתו המודרנית, עם חלוקה לנושאים שונים בתוך המדע, כמו אסטרונומיה, ביולוגיה ופיזיקה ונוסדו מוסדות וקהילות המוקדשים למדע.
ספרו של אייזק ניוטון עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע משקף את השימוש במונח פילוסופיה טבעית במאה ה-17. אפילו במאה ה-19, העבודה שעזרה להגדיר חלק ניכר מהפיזיקה המודרנית נשאה את הכותרת מסה על פילוסופיה טבעית (אנ'). במסורת הגרמנית, נטורפילוסופיה (פילוסופיית הטבע) נמשכה עד המאות ה-18 וה-19 כניסיון להשיג אחדות ספקולטיבית של טבע ורוח, לאחר שדחתה את המסורת הלימודית והחליפה את המטאפיזיקה האריסטוטלית ברציונליזם קנטיאני. כמה מהשמות הגדולים בפילוסופיה הגרמנית קשורים לתנועה זו, כולל גתה, הגל ושלינג. הנטורפילוסופיה הייתה קשורה לרומנטיקה ולתפיסה שראתה את עולם הטבע כסוג של אורגניזם ענק, בניגוד לגישה הפילוסופית של דמויות כמו ג'ון לוק ואחרות, הדוגלות בפילוסופיה מכנית יותר של העולם ומתייחסת אליו כאל מכונה.
מקור והתפתחות המונח

המונח פילוסופיה טבעית קדם לשימוש הנוכחי במדעי הטבע (כלומר מדע אמפירי). המדע האמפירי התפתח מתוך הפילוסופיה הטבעית, ואילו הפילוסופיה הטבעית עצמה נוצרה מהמבשר האחר של המדע המודרני, תולדות הטבע. ההבדל העיקרי הוא שהפילוסופיה הטבעית כללה חשיבה והסברים על הטבע (ואחרי גלילאו גליליי, גם חשיבה כמותית), בעוד שההיסטוריה הטבעית הייתה בעיקרה איכותית ותיאורית, ללא ניסיון לחשוב ולהסביר אותו.
בפילוסופיה היוונית הגדירו את המונח פילוסופיה טבעית כעיסוק ביצורים החיים ביקום, תוך התעלמות מדברים שנעשו על ידי בני אדם. הגדרה אחרת של המונח מתייחסת לטבע האדם.
במאות ה-14 וה-15, הפילוסופיה הטבעית הייתה אחד מענפי פילוסופיה רבים, אך לא הייתה תחום לימוד מיוחד. האדם הראשון שמונה כמומחה לפילוסופיה טבעית כשלעצמה היה ג'אקופו סבארלה (אנ'), באוניברסיטת פדובה ב-1577.
המשמעויות המודרניות של המונחים מדע ומדענים מתוארכים רק למאה ה-19. לפני כן, מדע היה מילה נרדפת לידע או מחקר, בהתאם למקור הלטיני. המונח קיבל את משמעותו המודרנית כאשר המדע הניסיוני והשיטה המדעית הפכו לענף מחקר מיוחד מלבד הפילוסופיה הטבעית, במיוחד מאז שויליאם יואל, פילוסוף טבע מאוניברסיטת קיימברידג', הציע את המונח "מדען" ב-1834 כדי להחליף מונחים כמו "מטפח מדע" ו"פילוסוף טבעי".
מאמצע המאה ה-19, כאשר מצב בו מדען מתמחה גם בפיזיקה וגם בכימיה הפך ליותר ויותר חריג, בעקבות התרחבות הידע בשני התחומים, "פילוסופיה טבעית" הפכה להיות רק פיזיקה, והמילה עדיין משמשת במובן זה בתארים באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת אברדין. באופן כללי, הקתדרות לפילוסופיה טבעית שהוקמו לפני זמן רב באוניברסיטאות הוותיקות ביותר, מאוישות כיום בעיקר על ידי פרופסורים לפיזיקה.
תחום וענפים

במקור, הפילוסופיה הטבעית סווגה כענף תאורטי ולא מעשי של הפילוסופיה (כמו אתיקה). ענפי מדע שהסתמכו על הידע הפילוסופי של הטבע ויצרו מקצועות שדרשו תוצאות מעשיות, כמו אדריכלות או רפואה, נחשבו חריגה מהפילוסופיה הטבעית. חקר הפילוסופיה הטבעית ביקש לחקור את הקוסמוס בכל אמצעי הדרוש להבנת היקום, כמו דיון על האם שינויים מתחוללים במציאות.
המערכת המטפיזית של רנה דקארט של דואליזם נפש-גוף מתארת חומר ונפש. לפי שיטה זו, כל מה שהוא "חומר" הוא דטרמיניסטי וטבעי, ולכן שייך לפילוסופיה הטבעית, וכל מה שהוא "נפש" הוא רצוני ולא טבעי, ונופל מחוץ לתחום הפילוסופיה של הטבע.
ענפים עיקריים של הפילוסופיה הטבעית כוללים אסטרונומיה וקוסמולוגיה, חקר הטבע בקנה מידה גדול, אטיולוגיה, חקר הסיבות (פנימיות ולעיתים חיצוניות), אינדטרמיניזם, הסתברות ואקראיות, חקר היסודות, חקר האינסוף והבלתי מוגבל (וירטואלי או ממשי), חקר החומר, מכניקה, חקר התנועה והשינוי, חקר הטבע או מקורות הפעולות השונות, חקר תכונות הטבע, חקר הכמויות הפיזיקליות, חקר היחסים בין ישויות פיזיות ופילוסופיה של מרחב וזמן (אנ').
היסטוריה > ביוון העתיקה

העיסוק המחשבתי של המין האנושי בטבע קדם לציוויליזציה המתועדת. מחשבה פילוסופית לא דתית על עולם הטבע, חוזרת עד ליוון העתיקה. עוד קודם לסוקרטס, שעבר להתמקד מנושאים של הטבע לדיון על האדם (פילוסופיה פוליטית), עסקו הפילוסופים המוקדמים כמו פרמנידס, הרקליטוס ודמוקריטוס בעולם הטבע. בנוסף, שלושה פילוסופים קדם-סוקרטיים שחיו בעיירה מילטוס - תאלס, אנקסימנדר ואנכסימנס, ניסו להסביר תופעות טבע מבלי להיעזר במיתוסים של הבריאה המעורבים באלים האולימפיים. הם כונו 'פילוסופים טבעיים'. אפלטון הלך בעקבות סוקרטס והתרכז באדם. אבל תלמידו, אריסטו, ביסס את הגותו על עולם הטבע והחזיר את האמפיריציזם למקומו העיקרי, תוך שהוא משאיר מקום גם לאדם.
פילוסופים יוונים מוקדמים חקרו את התנועה ואת הקוסמוס. דמויות כמו הסיודוס ראו בעולם הטבע צאצאים של האלים, בעוד שאחרים כמו לוקיפוס ודמוקריטוס ראו בעולם אטומים חסרי חיים במערבולת. אנקסימנדר הסיק כי ליקויי מאורות מתרחשים בגלל פתחים בטבעות של אש שמימית. הרקליטוס האמין שהגופים השמימיים עשויים מאש הנתונה בקערה, וכי ליקוי מתרחש כשהקערה מתרחקת מהאדמה. אנכסימנס קבע שהיסוד הבסיסי הוא אוויר, ועל ידי מניפולציה של אוויר חומר יכול לשנות את עוביו כדי ליצור אש, מים, עפר ואבנים. אמפדוקלס זיהה את היסודות המרכיבים את העולם, אותם כינה שורשי כל הדברים, כמו אש, אוויר, אדמה ומים. פרמנידס טען שכל שינוי הוא בלתי אפשרי מבחינה לוגית, והתבסס על הדוגמה ששום דבר לא יכול לעבור ממצב של אי-קיום לקיום. אפלטון טוען שהעולם הוא העתק לא מושלם של רעיון שאמן אלוהי החזיק פעם. הוא גם האמין שהדרך היחידה לדעת משהו באמת היא באמצעות הגיון ולא על ידי חקר האובייקט עצמו.
היסטוריה > פילוסופיית הטבע של אריסטו

ראה בהרחבה הפיזיקה של אריסטו
אריסטו ביסס ארבע סיבות המייצרות הסבר שלם בפילוסופיה של הטבע, כחלק מהמטאפיסיקה שלו.
חומר - כך, למשל, הטריטוריה והעם הם חומר המדינה;
צורה - החוקה היא צורת המדינה;
סיבה פועלת - המחוקק, מייסד המדינה, הוא סיבתה הפועלת;
סיבה תכליתית - אפשרות החיים הטובים היא תכליתה של המדינה;
אריסטו פיתח רעיונות שהתחילו לייצר התכנסות של מחשבות לכדי פילוסופיה טבעית. הוא האמין שתכונות של אובייקטים שייכות לאובייקטים עצמם, וכי הם חולקים תכונות עם אובייקטים אחרים שמתאימות אותם לקטגוריה. הוא משתמש בדוגמה של כלבים: לכלב בודד עשויות להיות תכונות ספציפיות (לדוגמה, כלב אחד יכול להיות שחור ואחר חום) אך גם כלליות מאוד המסווגות אותו ככלב (למשל, היותו בעל ארבע רגליים). ניתן ליישם פילוסופיה זו גם על אובייקטים רבים אחרים. אריסטו טען שלאובייקטים יש תכונות של "צורה" ודבר נוסף בשם "חומר" שמגדיר את האובייקט, ולא ניתן להפריד ביניהם.
אריסטו האמין ששינוי הוא התרחשות טבעית. הוא השתמש בפילוסופיית הצורה והחומר שלו כדי לטעון שכאשר משהו משתנה, אתה משנה את תכונותיו מבלי לשנות את החומר שלו. שינוי זה מתרחש על ידי החלפת מאפיינים מסוימים במאפיינים אחרים. מכיוון ששינוי זה הוא תמיד מכוון, בין אם באמצעים מאולצים ובין אם באמצעים טבעיים, שינוי הוא סדר של תכונות שניתן לשליטה. לטענתו, זה קורה דרך שלוש קטגוריות של הוויה: אי-הוויה, הוויה פוטנציאלית והוויה ממשית. באמצעות שלושת המצבים הללו, תהליך השינוי לעולם אינו הורס באמת את צורות האובייקט במהלך מצב המעבר, אלא רק מטשטש את המציאות בין המצבים. דוגמה לכך יכולה להיות שינוי אובייקט מאדום לכחול עם שלב סגול מעברי.
היסטוריה > פילוסופיה טבעית בתקופה המודרנית המוקדמת

גלילאו גליליי התקדם עוד צעד בהבנה מתמטית של הטבע, שהיא סימן ההיכר של מדעני הטבע המודרניים. הוא טען שעצמים נופלים, ללא קשר למסה שלהם, יפלו באותו קצב. למעשה, ההבחנה שנוצרה במאה ה-19 בבנייתו של מפעל מדעי מלבד פילוסופיית הטבע המסורתית, מקורה במאות קודמות. הצעה לגישה "סקרנית" ומעשית יותר לחקר הטבע מזו שהייתה מקובלת, בולטת אצל פרנסיס בייקון, שאמונותיו הנלהבות עשו רבות לפופולריות של המתודה הבייקוניאנית (אנ') רבת התובנה שלו. המתודה הבייקוניאנית (אנ') מופעלת בכל האנציקלופדיה Pseudodoxia Epidemica (אנ') של תומאס בראון (אנ'), המפריכה מגוון רחב של כשלים נפוצים, באמצעות חקירה אמפירית של הטבע. בייקון נהג לומר שיש "להציק לטבע כדי לחשוף את הסודות שלו". כלומר, ביצוע ניסויים מדעיים, במקום הסתמכות גרידא על תצפיות היסטוריות, יחשב כמאפיין מכריע של המדע המודרני, אם לא המפתח להצלחתו.
פילוסוף הטבע של סוף המאה ה-17, רוברט בויל, כתב עבודה מכוננת על ההבחנה בין פיזיקה למטאפיזיקה וכן את The Sceptical Chymist (אנ'), הוא זכה לכינוי 'אבי הכימיה'. יצירות אלה של הפילוסופיה הטבעית מייצגות סטייה מהסכולסטיות של ימי הביניים הנלמדת באוניברסיטאות האירופיות, וצופות במובנים רבים פני עתיד, להתפתחויות שיובילו למדע כפי שהוא במובן המודרני. בויל נהג לרשום בקפדנות פרטי תצפית על מחקר מעשי, ולאחר מכן דגל בפרסום המחקר, הן עבור שחזור של ניסויים מוצלחים והן עבור ניסויים לא מוצלחים, כדי לאמת טענות על ידי בדיקה חוזרת.
פילוסופים טבעיים של סוף המאה ה-17 או תחילת המאה ה-18 תוארו לעיתים בצורה מעליבה כאנשים שלא ניתן לסמוך על הפיתוחים וההמצאות שלהם, משום שאין להם ערך מעשי. ג'ונתן סוויפט פרסם סאטירה על פילוסופים טבעיים של החברה המלכותית ברומן שלו מסעות גוליבר.
עבודה נוכחית בפילוסופיה של המדע והטבע

באמצע המאה ה-20, הדיונים של ארנסט מאייר על הטלאולוגיה של הטבע, העלו נושאים שבהם עסקו בעבר אריסטו (ביחס לסיבה הסופית) וקאנט (לגבי ביקורת כוח השיפוט).
מאז המשבר האירופי של אמצע המאה ה-20, כמה הוגים הצביעו על החשיבות של התבוננות בטבע מנקודת מבט פילוסופית רחבה, ולא מה שהם ראו כגישה פוזיטיביסטית צרה המסתמכת באופן מרומז על פילוסופיה נסתרת. קו מחשבה אחד צמח מהמסורת האריסטוטלית, במיוחד כפי שפותחה על ידי תומאס אקווינס. גישה נוספת נובעת מאדמונד הוסרל, במיוחד כפי שבא לידי ביטוי בספרו משבר המדעים האירופיים. תלמידיו, כמו ג'ייקוב קליין (אנ') והנס יונאס, פיתחו יותר את הנושאים הללו. בנוסף, ישנה פילוסופיית התהליך (אנ') בהשראת יצירותיו של אלפרד נורת' וייטהד.
בין החוקרים החיים, בראיין דייויד אליס (אנ'), ננסי קרטרייט (פילוסופית), דייויד אודרברג (אנ') וג'ון דופרה (אנ') הם כמה מההוגים הבולטים יותר שניתן לטעון כי הם מאמצים בדרך כלל גישה פתוחה יותר לעולם הטבע.
ראו גם

היסטוריה של הפיזיקה
היסטוריה של הכימיה
היסטוריה של האסטרונומיה
תולדות המדע
הפיזיקה של אריסטו
הפילוסופיה היוונית
תאולוגיה טבעית
חשיבה סביבתית
הערות שוליים

1 2  Hª Fª - Tema 1 (Prof.: Miguel Moreno, Agüimes, Las Palmas, España), web.archive.org, ‏2010-09-23
↑  Heikki Mikkeli, Tawrin Baker, Giacomo Zabarella, Summer 2024, Metaphysics Research Lab, Stanford University, 2024
↑  Sydney Ross, Scientist: The story of a word, Annals of Science 18, 1962-06-01, עמ' 65–85 doi: 10.1080/00033796200202722
↑  בעיית גוף-נפש או הבעיה הפסיכופיזית, באתר www.ernarubin.org
↑  טקסטולוגיה, מבוא לתרבות: ראשית החשיבה הפילוסופית והפילוסופים של הטבע, באתר טקסטולוגיה, ‏2012-07-18
↑  טקסטולוגיה, הפילוסופים האטומיסטים, באתר טקסטולוגיה, ‏2010-11-24
↑  טקסטולוגיה, פילוסופיה יוונית - מדריך: אנאקסימנס, באתר טקסטולוגיה, ‏2011-11-05
↑  טקסטולוגיה, פילוסופיה יוונית - מדריך: אמפדוקלס, באתר טקסטולוגיה, ‏2011-11-06
↑  טקסטולוגיה, פילוסופיה יוונית- מדריך: פרמנידס, באתר טקסטולוגיה, ‏2011-11-05
↑  טקסטולוגיה, מבוא לפילוסופיה של אפלטון, באתר טקסטולוגיה, ‏2015-07-18
1 2 3  Istvan Bodnar, Aristotle’s Natural Philosophy, Spring 2025, Metaphysics Research Lab, Stanford University, 2025
↑  גלילאו גלילאי (1564- 1642), באתר www.lib.cet.ac.il
↑  בשיטות של פרנסיס בייקון, באתר גלובס, 20 בפברואר 2001
↑  בייקון פרנסיס, באתר www.lib.cet.ac.il
↑  Robert Boyle | Biography, Contributions, Works, & Facts | Britannica, www.britannica.com, ‏2025-01-21 (באנגלית)
↑  Robert Boyle, Selected Philosophical Papers of Robert Boyle, Hackett Publishing, 1991-01-01, ISBN 978-0-87220-122-4. (באנגלית)
↑  בויל, (Boyle) - כימיה במנהרת הזמןכימיה במנהרת הזמן, ‏2017-05-24
↑  The Age of the Projectors | History Today, web.archive.org, ‏2016-10-20
↑  Koji Yamamoto, Medicine, metals and empire: the survival of a chymical projector in early eighteenth-century London, 2015-09-03 doi: 10.1017/s000708741500059x
↑  Teleology and Randomness in The Development of Natural Science Research: Systems, Ontology and Evolution | PDF | Evolution | Causality, Scribd (באנגלית)
↑  Articles - Institute for the Study of Nature, www.isnature.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543510505171  GND: 4041408-5  LCCN: sh85101004  LNB: 000048632  NDL: 00571336  NKC: ph131774
אולמות האבירים

| --- | --- |

 היסטוריה
 תקופות:  ממלכת ירושלים 
 אתר ארכאולוגי
 אתר אינטרנט:  https://www.akko.org.il/attraction/the-knights-halls/ 
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°55′25″N 35°04′10″E﻿ / ﻿32.92367778°N 35.06946111°E﻿ / 32.92367778; 35.06946111
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) אולמות האבירים(למפת הגליל המערבי רגילה) אולמות האבירים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אולמות האבירים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אולמות האבירים
 
החצר המרכזית
מראה באולמות האבירים
אולמות האבירים הם אולמות ששימשו בעבר ללינה ואכילה עבור מסדרי הצלבנים שהתקיימו בעכו, ואשר שוכנים במצודת עכו. האולמות התגלו בשנות השישים של המאה העשרים במהלך חפירה להנחת צנרת ביוב, והמחקר באתר החל ב-1992‏. נכון ל-2012 טרם הושלמה מלאכת השימור והחפירה.
היסטוריה

עכו הייתה עיר דייגים קטנה עד לתקופת ממלכת ירושלים, ובתקופה זו החלה לגדול, בייחוד לאחר שהחלה לשמש כבירת הממלכה ב-1191, לאחר מסע הצלב השלישי. האולמות נבנו על ידי אבירי מסדר יוחנן הקדוש של בית החולים בירושלים, ושימשו גם את הצליינים הרבים שהגיעו לעיר, ואשר שהו בה כתחנת ביניים בדרכם לירושלים. בתקופה העות'מאנית הקים מושל הגליל, דאהר אל עומר, מצודה מעל שרידי המצודה הצלבנית. במצודה זו שכן מושבו של השליט ובית סוהר. יורשו של דאהר אל עומר, אחמד אל ג'זאר, הרחיב ושיפץ את מבנה המצודה, וחלקה הדרומי שימש למגורי חיל המצב, במרכזה ניצב ארמונו האישי, ובמזרחה שכנו מחסני הנשק שנקראו בטורקית "ג'בהאנה". בתקופת המנדט הבריטי שימש המבצר כבית המאסר המרכזי בארץ ישראל. כיום נמצאת המצודה בתחום ניהולה של החברה לפיתוח עכו העתיקה.