stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נשק מוט
נשק מוט אירופאי של סוף ימי הביניים > גרזן-חנית

גרזן-חנית הוא שם כללי לנשק מוט שבקצהו מותקן להב גרזן ולעיתים גם כלי נשק נוספים (כגון ראש חנית, מקור אחורי או פטיש אחורי). מוט הגרזן באו במגוון רב של סוגים, אורכים וצורות שונות.
מוט-גרזן שהיה נפוץ בשדה הקרב הוא בעצם גרזן דו-ידני בעל ידית הנפה ארוכה. סוג נשק זה נקרא pollaxe באנגלית, אך בעברית הוא נקרא פשוט "גרזן דו-ידני". ראשי הקרב האופייניים לנשק זה הם גרזן דו-ראשי, גרזן ראשי-משני, גרזן-פטיש וגרזן-מקור, כאשר לחלק מהם גם הוסיפו חוד דקירה בראש המוט. הקת הכבדה של ידית ההנפה יכלה לשמש כנשק חבטה.
לעיתים קרובות, המונח Pollaxe משמש לציין גם מוט-פטיש קרב, הדומה למוט-הגרזן במבנהו, למעט העובדה שבפטיש-הקרב להב הגרזן החד מוחלף בלהב קטן יותר או בראש פטיש קטן.
נשק מוט אירופאי של סוף ימי הביניים > מוט-פטיש קרב (War Hammer)

זהו פטיש קרב בעל ידית הנפה ארוכה במיוחד, ההופכת אותו לנשק מוט. מוט-הפטיש דמה מאוד בצורתו לבק דה קורבין, אך ראש הפטיש שונה במקצת ומוט ההנפה קצר יותר.
נשק מוט אירופאי של סוף ימי הביניים > האלבֵרד (Halberd)

ההַלְבֵרְד הוא נשק מוט אשר היה בשימוש החל מהמאה ה-14 עד היום והוא גם הסמל של המשמר השווייצרי. פירוש אפשרי למילה הוא שהיא מורכבת משתי מילים: Halm, המילה הגרמנית למוט, ו-Barte המילה הגרמנית לגרזן. מקצהו של ההאלברד בולט חוד חנית היכול להיות באורכים שונים; קרוב לקצה זה מחובר להב של גרזן, ומולו (באותו קצה של המקל) בולט לרוב להב קצר או מקור, שהיה ישר או מעוקל. ראש קרב אימתני זה היה מחובר למוט באורך של 2 עד 3 מטר.
ההאלברד הוא נשק השומרים הקלאסי - בהרבה ספרים וסרטים המתרחשים בימי הביניים, זהו הנשק שמחזיקים השומרים האישיים של המלך או אנשים חשובים אחרים. ההאלברד היה בשימוש החל מהמאה ה-14, בעיקר בקרב השווייצרים שהשתמשו בו להדוף התקפות של פרשים כבדים ולהפלת אבירים מסוסם. נשק זה זכה להצלחה רבה בשדה הקרב וקנה לעצמו מוניטין מאיים. במאה ה-15 הוא קיבל את צורתו המוכרת והפופולרית ונהפך לנשק מוט נפוץ בכל רחבי אירופה.
בימינו, ההאלברד עדיין נמצא בשימוש טקסי אצל המשמר השווייצרי של הותיקן.
נשק מוט אירופאי של סוף ימי הביניים > בק דה קורבין (Bec de Corbin)

בק דה קורבין הוא נשק מוט, שפירוש שמו הוא "מקור העורב". הנשק מורכב ממוט ארוך, שבקצהו יש חוד-חנית. המבנה העיקרי, בנוסף לחוד, הוא פטיש שבצידו השני מעין קרס או "מקור" (fluke) עם חוד. בקצהו התחתון היה חוד נוסף. נשק זה, שדמה לפטיש קרב מוארך, נועד כנגד פרשים בשריון. באמצעות מכה חזקה, המקור של הבק-דה-קורבין יכול היה אף לחדור שריון לוחות.
נשק מוט אירופאי של סוף ימי הביניים > בארדיש (Bardiche)

הבארדיש הוא מוט-גרזן ארוך בעל להב גרזן מוארך. הוא היה נפוץ בתקופת ימי הביניים והרנסאנס באירופה, בעיקר במזרח אירופה ורוסיה.
הבארדיש מורכב ממוט ארוך ועליו להב גרזן מוארך שמעוצב כך שבקצהו העליון יש חוד המשמש לדקירה. הלהב היה מחובר למוט באמצעות שני מסמרים: אחד בראש הלהב ואחד בתחתית הלהב. הלהב היה די מוארך לגרזן (למעלה מ-2 רגל - כ-60 ס"מ) ואילו המוט היה קצר יחסית לנשק מוט אחר: רק כ-5 רגל, שהם 153 ס"מ (מטר וחצי). כתוצאה מכך, עיקר הנזק נגרם עקב משקלו של הלהב הכבד ופחות מהתנופה הסיבובית של המוט. יש המתייחסים לבארדיש כאל גרזן דו-ידני ולא כאל נשק מוט אמיתי. הבארדיש הוא במידה רבה גרסה מחודשת לגרזן הדני, שפותח עוד במאה ה-11 והיה בשימוש בידי הסקסונים, הויקינגים והנורדים.
נשק מוט אירופאי של סוף ימי הביניים > וולג (Voulge)

הוולג הוא נשק מוט המורכב מלהב הדומה לקופיץ. הוולג דומה לבארדיש, אך להב הגרזן שלו קצר יותר, והמוט שלו ארוך יותר. בניגוד לבארדיש, הלהב כלל בליטות וזיזים שונים להגברת הנזק ולאפשר דקירה או תפיסה של אדם בשריון. הלהב חובר למוט לרוב על ידי השחלתו באמצעות 2 טבעות, אך לעיתים חובר כמקשה אחת, כפי שמחברים ראש חנית. וולגים מסוימים כללו וו אחורי על מנת לתפוס פרשים בעת דהירתם ולהפילם על הקרקע.
הוולג היה נפוץ באירופה של ימי הביניים לצד נשק מוט אחר ושימש בעיקר כנגד יריבים משוריינים. בגלל הלהב המשונן ומלא הזיזים שלו, הוא היה קטלני גם נגד יריבים לא משוריינים.
נשק מוט אירופאי של סוף ימי הביניים > פושארד (Fauchard)

הפושארד הוא מוט ארוך שבקצהו להב מעוקל, דומה לשל חרמש אך בו הלהב בצד החיצוני של העיקול, והלהב מורכב כהמשך של המוט, ולא בניצב לו כמו בחרמש חקלאי. נשק זה היה נפוץ בשילובים שונים עם מוטות-קרס וגיזארם (ראו בהמשך).
נשק מוט אירופאי של סוף ימי הביניים > מוט-קרס (Bill Hook)

מוט-הקרס, שנקרא באנגלית Bill Hook, התפתח מכלי חקלאי שמיועד לכרות ענפים גבוהים ולחתוך גבעולים. הלהב של הכלי החקלאי ניצב בקצהו של מוט ובקצהו הותקן להב ארוך שמעוקל פנימה. באמצעות הלהב היה אפשר לתפוס אביר בשריון ולהפיל אותו מסוסו.
בהתבסס על הכלי החקלאי פותח נשק דומה המכיל בנוסף לקרס (הלהב נהיה מעוקל יותר מזה החקלאי) "מקור" בצד השני, ומראש המוט בלט חוד ארוך ששימש לדקירה. בנוסף, הכת הייתה כבדה ויכלה לשמש כנשק חובט.
כלי נשק נועד לטיפול בפרשים משוריינים אך אפשר היה להילחם בו גם נגד אבירים רגליים, אם כי הסיכויים לנצח בעזרתו סייף מאומן היו קלושים.
נשק מוט אירופאי של סוף ימי הביניים > גיזארם (Guisarm)

לגיזארם להב אחד בצורת וו. היתרון שלו הוא שכך ניתן להשתמש בו כדי לתפוס או למשוך דברים, וגם כדי להפיל את היריב (על ידי תפיסת רגלו בעזרת הוו). הרוקון (ראו להלן) לפעמים נחשב גם לגיזארם.
נשק מוט אירופאי של סוף ימי הביניים > רוקון (Rocone)

לנשק זה ישנם שני להבים: חוד חנית הבולט קדימה, וממנו בולט הצידה חוד מעוקל קצר. שני החודים מחוברים אחד לשני ובולטים כחתיכה אחת מקצה המקל. הרוקונים לעיתים נקראים גם בשם גיזארם, אף שהגיזארם לרוב מתכוון לסוג שונה של נשק-מקל (ראו למעלה).
נשק מוט אירופאי של סוף ימי הביניים > פארטיזאן (Partisan)

הפארטיזאן הוא למעשה חנית בעלת להב גדול ורחב במיוחד. הלהב חד בקצהו ומשונן בצדדיו, כך שניתן להשתמש בו גם לשיסוף וגם לדקירה. לפי מקורות אחרים, הפארטיזאן היה במקור להב חנית שבבסיסו הותקנו שני להבי גרזן, כך שמה שנוצר היה חנית עם גרזן דו-ידני. בפועל, להבי הגרזן היו קטנים מאוד ונראו יותר כשינון בצד ראש החנית, מאשר כלהב גרזן עצמאי. נשק זה התגלה כלא יעיל וכתוצאה מכך עיקר השימוש בו היה טקסי.
נשק מוט אירופאי של סוף ימי הביניים > קלשונות

משפחה שלמה של נשק מוט מבוססת על הקלשון. הם בנויים כחנית שראשה מוחלף במעין ראש-מזלג עם שניים או שלושה חודים. ידועים במשפחה זו הם:
הטריידנט, הדומה לקלשון של פוסידון
קלשון דו-ראשי
ספטום - נשק רומאי שבו שני החודים הצדדיים פונים באלכסון החוצה. בדרך כלל, החודים הצדדיים קצרים יותר מהחוד המרכזי.
ה-Ranseur - נשק מוט שבו החודים פונים פנימה בעיקול כחלק מחרמש של ירח. במקומות אחרים הרנסר מתואר כנשק שבו שני החודים הצדדיים יוצרים מעין ניצב, דבר השימושי לחסימת התקפות ונעילת כלי נשק. עיצוב נכון של החודים יכול היה לגרום להם לתפקד כמו חוד-מכוש חודר או קרס להפלת פרש.
ה-Corseque - החודים החיצוניים פונים הצידה בזווית רחבה.
נשק מוט אירופאי של סוף ימי הביניים > אלשפיס (Ahlspiess)

זהו נשק נעיצה הבנוי מלהב מתכת ארוך (כ-1.5-2.5 מטר), שאליו מחוברת ידית ארוכה באורך 90 ס"מ בערך. הידית הארוכה נועדה לתת איזון לנשק וכן לאפשר לחייל לנעוץ חזק באמצעות שתי ידיו.
האלשפיס הומצא בגרמניה במאה ה-15 והיה יעיל למדי כנגד פרשים. כנשק נעיצה, האלשפיס היה מסוגל לחדור שריון ולשפד פרש בשריון לוחות המסתער לעברך. כנגד אביר משוריין רגלי, האלשפיס היה יכול לשמש כנשק נעיצה רגיל ואף כחרב דקה, זאת הודות ללהב הארוך ולמגן היד שהיה בין הלהב לידית.
כתוצאה מכך, חיילים רבים נשאו אלשפיס. בנוסף אליו הם גם נשאו חרב שכן היה קשה לתמרן עם האלשפיס בקרב פנים אל פנים עמוס בלוחמים.
נשקי מוט אסייתים > יארי

היארי (יפנית: "槍") היא נשק יפני הדומה לחנית המערבית. את היארי מפיין להב ישר שאורכו נע בין מספר ס"מ בודדים, עד לאורך של כמעט מטר. הלהב היארי היסטורית יוצר מאותה הפלדה האיכותית ממנה היו עשויים שאר ארסנל כלי הנשק של הסמוראי (כמו הקטאנה) והיה עמידים ביותר. במהלך ההיסטוריה הופיעו סוגים שונים של להבי יארי ישרים שהותקנו על מוטות באורכים, צורות ועוביים שונים. כלי נשק זה שימש בעיקר את הפרשים היפנים. הלהב של היארי בא במגוון צורות וגדלים, כשהיארי הפשוט (בעל הלהב היחיד והישר) נקרא "סוּ יארי". טכניקת הלחימה ביארי נקראת "סוֹג'וטסו" ואמנות הלחימה היחידה שעדיין עושה בו שימוש קבוע, אם כי מצומצם, היא בוג'ינקאן, ארגון הנינג'יטסו הגדול ביותר.
נשקי מוט אסייתים > נאגינאטה

הנאגינאטָה (יפנית: "薙刀") היא נשק מוט שמקורו ביפן המזוהה עם נשות הלוחמים. הכלי עשוי ממוט עץ ארוך שבקצהו להב מעוקל צר, הדומה לגואן דאו הסיני או לפכארד האירופאי, אם כי צר מהם על פי רוב, בדומה לחרב היפנית. בגלל צורתו המעוקלת, ניתן להשתמש בנשק זה ביעילות גם בלי לרכב על גב סוס במיוחד כנגד פרשים, זאת בניגוד ליארי. לכן התקבע מעמדו כנשק הגנה עצמית של נשים ונזירים בזמני מלחמה.
כבר במאה ה-10 היו עדויות לשימוש נרחב בנאגינאטה בשדות הקרב. במהלך מלחמת גאמפיי (1180 לספירה) בין שבט טאירה ושבט מינאמוטו שימשה הנאגינאטה כנשק עיקרי. יעילותה כנגד פרשים הייתה גבוהה, ואף הובילה לצירוף הסוּנֵה אטֵה (sune ate), פריט שריון לרגליים, לשריון הסמוראים הסטנדרטי. בניגוד לתרבות האירופית, הנשים היפניות ממעמד הלוחמים נלחמו לעיתים קרובות לצד הגברים, והנאגינאטה שימשה כנשק מועדף על ידיהן. בנוסף ללחימה בקרב, נשים ונזירים נדרשו להגן על עצמן ועל בית המשפחה או המנזר כשהגברים יצאו לקרב, והנאגינטה היא הכלי היעיל ביותר כאשר היא משמשת לוחם רגלי נגד יריב רכוב, כפי שלרוב נראו סיטואציות של הגנה על בית ורכוש נגד כוח פושט.
במאה ה-17 החלה לגבור המודעות לכלי ירי שהגיעו במקור מהספרדים וטקטיקות שדה הקרב החלו להשתנות בהתאם. הנאגינאטה חזרה למעמדה כנשק להגנה עצמית אשר היה מיועד לנשים ולנזירים. במהלך תקופת האדו נשות יפן ממעמד הלוחמים היו מחויבות להתאמן בנאגינאטה ועד היום מרבית המורים הגדולים ביפן בתחום הן נשים.
שיטת הלחימה העתיקה בנאגינאטה נקראת ביפנית נאגינאטג'וטסו, אך בניגוד לשיטות לחימה אחרות, זו כמעט אינה מתורגלת היום. ב-1950 הוקם ארגון הספורט "אטרשי נאגינאטה" (נאגינאטה חדשה). הארגון פיתח ענף ספורט לחימה כחלק מתופעת הגנדאי בודו, התרגום של שיטות לחימה יפניות מסורתיות לספורט מודרני, בדומה לג'ודו. בעזרת שריון אימונים (בוגו) הדומה לזה שמשתמשים בו בקנדו ונאגינאטות שהלהב שלהן הוחלף במקלות במבוק גמישים, ניתן לנהל כיום קרב מלא ללא סכנת חיים או פגיעה פיזית משמעותית. בדומה לקנדו, הנאגינאטה תופסת תאוצה גם במערב [דרוש מקור]. כיום מתקיימות אליפויות מקומיות באסיה, אירופה ואמריקה, ומדי כמה שנים מתקיימת גם אליפות עולם.
ישנן מספר שיטות מוכרות של נאגינאטה:
Atarashii Naginata - אטאראשי נאגינאטה
Jikishin-Kage Ryu -ג'יקישין קאגה ריו
Tendo Ryu - טנדו ריו
Toda Ha Buko Ryu - טודה הבוקו ריו
נשקי מוט אסייתים > נאגַמאקי

הנאגמאקי הוא חרב יפנית מסורתית (קטאנה) המולבשת על ניצב ארוך במיוחד. ישנם שני הבדלים בין הנאגמאקי לנגינאטה- הראשון הוא שלהב הנאגמאקי זהה באורכו ובצורתו ללהב הקטאנה, ולכן הוא ארוך וצר יותר מלהב הנאגינטה, והשני הוא שהוא אינו מולבש על מוט פשוט כמו הנאגינאטה אלא על ניצב חרב מוארך. אורך הניצב שווה בדרך כלל לאורך הלהב, ולכן האורך הכולל של הנשק הוא בין 120 ס"מ ל-160 ס"מ, קצר יותר ממרבית נשקי המוט.
נשקי מוט אסייתים > גואן דאו

גואן דאו או יאן יוּאֵה דאו (סינית: "偃月刀"; "להב הירח הנח" או "להבו של גואן יו", על שם גנרל בצבאו של ליו ביי) הוא נשק סיני המקביל לפכארד האירופי. נשק זה מורכב מלהב מעוקל כבד ורחב בעל חוד בגבו. להב זה הוא מעוקל ביותר וכתוצאה מכך משמש לשיסוף, בדומה לנשקים מעוקלים אחרים.
נשק מוט דמוי חנית

המונח "נשק מוט" משמש לציין גם במשמעות רחבה יותר את כל כלי הנשק דמויי החנית.
חנית Spear - נשק מוט באורך בינוני הנועד בעיקר לדקירה. לעיתים שימש גם להטלה.
כידון Javelin - שם כללי למשפחת כלי הנשק המורכבת ממוט נושא חוד המשמש בעיקר להטלה.
רומח Pike - נשק מוט ארוך במיוחד (7-3 מטר) הנישא על ידי מערכים צפופים של חיילים רגלים. רומח מסוג זה היה בשימוש אצל הפלנקס המקדוני וההלניסטי וכן על ידי יחידות רגלים שווייצריות שנלחמו בתוואי הררי כנגד רגלים ופרשים כבדים.
רומח פרשים Lance - רומח הפרשים, נשק מוט ארוך המשמש לדקירה, לרוב מעל גבי מרכבות או סוסים. בימי הביניים היו נפוצים רמחים כבדים (בקרב חיל הפרשים) ורמחים קהים לטורנירים.
מוט לחימה – נשק מוט שלא כולל להבים
ראו גם

נושא רומח
חיל רגלים החמוש בחרבות ורמחים בקרב רוקרואה, 1643.
פלנקס מקדוני בן 16 שורות, לוחמיו חמושים בסריסה ומגנים.
גילוף רומאי המראה לוחמים דאקים אוחזים בפאלקס ארוך
נושאי רומח שווייצרים. הרוב חמושים ברומח פשוט אך חלק מהם חמושים בהאלברד ונשקי מוט מורכבים יותר. רוב החיילים חמושים גם בחרבות כנשק גיבוי.
גרזן-חנית
האלברד (שוודיה, המאה ה-16)
בארדיש
שני סוגים של פושארד
פוסידון אוחז בטרידנט - קלשון בעל שלושה חודים.
להב של סו יארי
סמוראי אוחז נגינטה.
נאגמאקי
ציור של גואן-יו אוחז בנשקו, ממציא הגואן דאו לפי המסורת.
יוסף פרדקין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1928 תל עדשים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  2011 (בגיל 83 בערך)
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:  
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד הסיור 28 שבחטיבה 55
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות פעולות התגמול   מבצע קדש   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
   עיטור העוז
 
יוסף פרדקין (1928 – 2011) היה מפקד גדוד הסיור 28 שבחטיבה 55 בקרבות לשחרור ירושלים, ובעל עיטור העוז על גבורתו במבצע אבירי לב במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה

פרדקין נולד וגדל בתל עדשים. במלחמת העצמאות פיקד על יחידה של תושבי עמק יזרעאל שלחמה בקרבות לכיבוש עמק הירדן, מגדל העמק ובית לחם הגלילית. בהמשך עבר לחטיבת גולני והשתתף במבצע עובדה. לאחר שחרורו שב למושב ועסק בחקלאות. בשירות המילואים התנדב לחטיבת הצנחנים ובמלחמת סיני שימש כמפקד גדוד 28, גדוד המילואים של החטיבה. במלחמת ששת הימים פיקד על גדודו, עתה תחת חטיבת הצנחנים "חוד החנית", במהלך הקרבות לשחרור ירושלים. פרדקין הוסיף לפקד על הגדוד במלחמת ההתשה, במרדפים אחר מחבלים בבקעה, ולאחר מכן שוחרר משירות מילואים. עם פרוץ הקרבות במלחמת יום הכיפורים התנדב לפקד על מרחב ה"חצר", המתחם ממזרח לתעלת סואץ ששימש כבסיס לכוחות שצלחו את התעלה, אשר ספג הפגזות קשות מצד הצבא המצרי. על פועלו הוענק לו עיטור העוז.
לקריאה נוספת

עמירם אזוב, צליחה: 60 שעות באוקטובר 1973, הוצאת דביר, תשע"א 2011.
הערות שוליים

↑  אלי אלון, סיפורו של מקום: בית העלמין תל עדשים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 15 באוקטובר 2015
↑  עיטור העוז שהוענק לסא"ל יוסף פרדקין, "אתר הגבורה"
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דייב פרוידנטל

דייוויד דואן פרוידנטל (באנגלית: David Duane Freudenthal;‏ ‏נולד ב־12 באוקטובר 1950) הוא עורך דין, כלכלן ופוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ויומינג ה-31 בשנים 2003–2011, קודם לכן הוא כיהן כתובע הפדרלי של המחוז השיפוטי של ויומינג בשנים 1994–2001.
ראשית חייו

דייב פרוידנטל נולד בתרמופוליס, מקום מושב מחוז הוט ספרינגס שבצפון-מרכז ויומינג, כשביעי במשפחה של שמונה ילדים, וגדל בחווה מצפון לעיר. במלחמת וייטנאם הוא התחמק משירות צבאי. ב-1973 הוא סיים את לימודיו באמהרסט קולג' במסצ'וסטס עם תואר בוגר אוניברסיטה בכלכלה. לאחר סיום לימודיו הוא החל לעבוד במחלקת התכנון והפיתוח הכלכלי של ויומינג ככלכלן, ובהמשך היה למנהל התכנון תחת המושל אדגר הרשלר.
ב-1980 סיים פרוידנטל לימודי תואר במשפטים באוניברסיטת ויומינג, והחל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי. לאחר סיום כהונתו כמושל הוא עבד לזמן קצר במשרד עורכי הדין "קרוול ומורינג" (Crowell & Moring) כיועץ בכיר במשרד החברה בשאיין לפני שהוא נסגר.
קריירה פוליטית

ב-1994, בהמלצת המושל מייק סאליבן, מונה פרוידנטל כתובע הפדרלי של המחוז השיפוטי של ויומינג. הוא סיים את כהונתו בתפקיד זה במאי 2001, והוחלף במאט מיד, גם הוא לימים מושל המדינה.
ב-2002 התמודד פרוידנטל בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית על משרת מושל ויומינג, וניצח בהן לאחר שזכה ביותר מ-50 אחוזים מהקולות מול כמה יריבים. ב-5 בנובמבר אותה שנה נערכו הבחירות הכלליות, וגם בהן הוא ניצח עם 50 אחוזים מהקולות. בנובמבר 2006 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה ושיפר את הישגו כאשר זכה ב-70 אחוזים מהקולות והשיג רוב בכל אחד ממחוזות המדינה. ב-4 במרץ 2010 הודיע פרוידנטל שהוא לא ינסה להתמודד על תקופת כהונה שלישית, לאחר שעלו השערות שהוא יקדם ביטול של חוק המדינה בנוגע להגבלת הכהונה. חוק זה הגביל את המושלים לכהונה של שמונה שנים בתקופה של 16 שנים.
במשך כל תקופת כהונתו נותר פרוידנטל פופולרי בקרב ציבור בוחריו, גם כאשר הוא היה דמוקרט במדינה שהצביעה כמעט באופן מלא עבור הרפובליקנים. כמושל, הוא נקט לעיתים קרובות בעמדות שמרניות, שהובילו לעימותים עם פקידי ממשל פדרליים ועם קבוצות איכות הסביבה. למעשה, פרוידנטל, ויורשו בתפקיד, הרפובליקני מאט מיד, בלטו בכך שהם החזיקו במגוון של דעות משותפות. רוב הזמן בשתי תקופות כהונתו עמד בסימן של שגשוג בתחום האנרגיה ובעודף הכנסות של הממשלה, אם כי בהמשך נהפך מצב זה על פניו לאחר המיתון הגדול. פרוינדטל קרא אז לקיצוצים בהוצאות סוכנויות הממשל כאשר הגידול החל בהאטה. ביוני 2007, בעקבות מותו של הסנאטור הרפובליקני קרייג תומאס, מינה פרוידנטל במקומו את הרפובליקני ג'ון באראסו. חוקי המדינה מתירים לו לבחור מחליף במקרה כזה מתוך רשימה שמורכבת על ידי המפלגה שמטעמה מכהן בעל התפקיד הקודם.
חיים אישיים

פרוידנטל נשוי לננסי ד. פרוידנטל (אנ'), ילידת העיר קודי, שמכהנת כשופטת בבית המשפט הפדרלי של מחוז ויומינג. לשניים ארבעה ילדים. אחיו, סטיב פרוידנטל, כיהן כתובע הכללי של ויומינג תחת המושל אדגר הרשלר, והיה חבר בית הנבחרים המדינתי. ב-2008, בעת שכיהן כמושל, עבר פרוידנטל ניתוח בכתפו, שבמהלכו שימש מזכיר המדינה, מקס מקספילד, כמושל בפועל לזמן קצר.
הערות שוליים

↑  "Dave Freudenthal". Crowell & Moring. Archived from the original on August 24, 2012.
↑  "Wyoming Gov. Freudenthal won't seek third term". KUSA.com. March 4, 2010.
↑  Chris Cillizza And Ben Pershing, "Will Wyoming's Governor Buck Term Limits?". The Washington Post, February 16, 2009
1 2  "US News - Mar 04, 2010 - Wyoming Gov. Freudenthal won't seek third term". RealClearPolitics. March 4, 2010.
↑  "State Senator Appointed to Fill Thomas Vacancy". Roll Call. June 22, 2007.
↑  "Gov. taps brother's law partner for next Wy. attorney general". Legal News Line.
↑  "Wyo. governor's shoulder surgery a success". KUSA.com. November 25, 2008.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1185545174  ISNI: 0000 0000 4152 1030  LCCN: no2003018154  VIAF: 53832217   WorldCat (עם VIAF): 53832217
המערכה על כובאני

המערכה על כובאני הייתה אחד הקרבות המשמעותיים במלחמת האזרחים בסוריה, הן מבחינת השפעתו על התפתחות המלחמה העולמית נגד ארגון המדינה האסלאמית (דאעש) והן מבחינת השפעתו על התבססות האוטונומיה הכורדית בצפון סוריה - רוג'בה. הקרב החל כמצור שהטיל ארגון דאעש ב-13 בספטמבר 2014, במטרה לכבוש את מחוז קובאני והעיר המרכזית בו, כובאני (הידועה גם כקובאני או עין אל-ערב) בצפון סוריה, באזור האוטונומי הכורדי של רוג'בה.
עד 2 באוקטובר 2014, הצליחה המדינה האסלאמית לכבוש כ-350 כפרים כורדים בסביבת כובאני, ובכך נוצר גל של כ-300,000 פליטים כורדים, שנמלטו אל מעבר לגבול עם טורקיה. עד לינואר 2015, מספר זה עלה ל-400,000. המחתרת הכורדית בצפון סוריה, היחידות להגנת העם (YPG) ביחד עם כוחות אזוריים נוספים ובסיוע אווירי של צבא ארצות הברית ובעלות ברית נוספות הלוחמות בדאעש, הדפו את המצור המתהדק והחלו לכבוש מחדש את קובנה.
ב-26 בינואר 2015, הכוחות הכורדים, בגיבוי התקיפות האוויריות של חיל האוויר האמריקאי, החלו להשתלט מחדש על העיר, ובסופו של דבר הסיגו לחלוטין את דאעש מהעיר. עד ל-2 בפברואר 2015, הסיגו הכוחות הכורדים את דאעש מהכפרים הנוספים מסביב לעיר, ועד למרחק של 25 קילומטרים מהעיר. בסוף יוני 2015 פתח דאעש במתקפה חדשה נגד כובאני, והרג לפחות 233 אזרחים, אך הכוחות הכורדים הדפו את המתקפה ומנעו מהארגון לכבוש טריטוריה כלשהי בעיר.
הקרב על קובאני נחשב לנקודת מפנה במלחמה נגד ארגון המדינה האסלאמית, שכן מדובר על הפסד משמעותי של הארגון, שעד אליו נהנה מרצף ניצחונות כנגד מספר צבאות וארגונים בעיראק ובסוריה.
רקע

כחלק מאובדן הריבונות בסוריה של משטר אסד במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה, ארגון היחידות להגנת העם (המחתרת הכורדית בסוריה) השתלט על ערים כורדיות בצפון סוריה, ביניהם - העיר כובאני, ב-19 ביולי 2012. מאז, העיר נהנתה משליטה של האוטונומיה הכורדית בסוריה, רוג'בה.
באוגוסט 2013 הודיע ארגון דאעש, יחד עם ארגוני טרור נוספים בסוריה: ג׳בהת א-נוסרה, ואחראר אל-שאם, כי בקרוב הללו יפתחו במצור על כובאני. בתחילת 2014 פרץ ארגון דאעש לתודעה העולמית במסגרת בליץ כיבושים שערך בסוריה ובעיראק, במסגרתו נכבשו ערים גדולות במדינות אלו, ושטחי ענק, ביניהם שטחים בהם מתגוררת אוכלוסייה כורדית, ושקודם לכן היו בשליטת המחתרת הכורדית בסוריה.
ב-15 בספטמבר 2014, דאעש פתח במתקפה מסיבית על הכפרים מסביב לעיר ב-17 בספטמבר 2014, לאחר כיבוש גשר אסטרטגי מעל נהר הפרת, הנמצא מספר קילומטרים מערבית לעיר, פתח דאעש במתקפה גדולה נוספת באמצעות טנקים, רקטות וארטילריה לכיוון כובאני, ותוך 24 שעות כבש 21 כפרים. בכך, הצליח דאעש לכתר את העיר כובאני. עוד בטרם נכנס דאעש אל העיר, כ-45,000 פליטים כורדים חצו את הגבול לטורקיה, מחשש להשתלטות דאעש על האזור, בעוד מספר פליטים נעצרו בגבול ונצטוו לחזור לכובאני על ידי השלטונות הטורקיים. כוחות המחתרת הכורדית שהגנו על העיר ספגו עשרות הרוגים ככל שהתקדמות דאעש לכיוון העיר נמשכה.
עם ההבנה שכובאני עומדת בפני קרב משמעותי, לוחמים כורדים החלו לזרום אליה מטורקיה כתגבורת. בכיר במפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK) מוראט קריילאן, קרא לצעירים הכורדים בטורקיה להצטרף לכוחות הכורדים בסוריה. דאעש, מצידם, גייסו תגבורת לקראת כיבוש העיר.
רקע > תקיפות אוויריות של הקואליציה והמצור על העיר

ב-27 בספטמבר הפציצו לראשונה מטוסי קואליציה בראשות ארצות הברית את האזור סביב כובאני, ובין היתר פגעו בעמדות בכפר אלישר, 4 קילומטרים מהעיר, ששימש כמרכז פיקוד ובקרה של דאעש. ההתקפות האוויריות לא מנעו את הפגזת העיר על ידי דאעש. על אף מוכנותה של ארצות הברית לספק סיוע אווירי לכורדים על מנת להגן על העיר, סיוע זה היה מתון בשל רצונה של ארצות הברית להימנע מחיכוך עם טורקיה, שהייתה מצויה באותה עת בסכסוך פנים עם המחתרת הכורדית בטורקיה והתנגדה לתמיכה האמריקאית בכורדים.
ב-1 באוקטובר התקדמו כוחות המדינה האסלאמית מדרום מזרח לקובאני ובחזית המערבית, משם נסוגו הכוחות הכורדים. הדבר הביא לכך שחיילי דאעש כבשו את אחד הכפרים האחרונים בפאתי קובאני, והתקרבו למרחק של קילומטר אחד מהכניסה לעיר. בשלב זה, לוחמים כורדים בכובאני התבצרו בעמדותיהם וחיזקו אותם בשקי חול כדי להתכונן ללחימת שטח בנוי. עד הערב, על רקע מחסור חד בנשק, נסוגו הכוחות הכורדים מפרברי העיר לתוך העיר, כאשר כוחות דאעש המשיכו בהתקדמותם. כאשר כוחות דאעש נכנסו לפרברי כובאני, חלק מהפליטים דיווחו על עינויים, אונס ורצח מצד פעילי דאעש. על פי הדיווחים, פעילי דאעש ערפו את ראשיהם של לוחמים כורדים, כולל נשים.
ב-2 באוקטובר פרצות קרבות עזים בסמוך לעיר, והביאו ל-57 הרוגים מצד דאעש במזרח העיר. למחרת, חמושים של דאעש השתלטו על הכניסות והיציאות הדרומיות והמזרחיות של העיר, ופתחו בניסיונות לפרוץ לתוך העיר. בשלב זה, העיר הייתה ריקה למעשה, שכן כמעט כל התושבים, מלבד הכוחות הכורדים שהגנו על העיר, ברחו לטורקיה. העיתונאי הזר האחרון עזב גם הוא ב-4 באוקטובר.
הקרב על העיר כובאני

ב-5 באוקטובר, דאעש הצליח לכבוש את גבעת מיסטנור, גבעה אסטרטגית מחוץ לעיר המאפשרת גישה נוחה לכניסה לעיר. באותו יום, לוחמת כורדית פוצצה את עצמה בפיגוע התאבדות על עמדת דאעש, והרגה 10 פעילי דאעש. מאוחר יותר, לאחר שתפסו את השליטה המלאה בגבעת מיסטנור, חמושים של דאעש נכנסו לראשונה לרחובות העיר דרך הקצה הדרום מזרחי של כובאני, והחלה לחימה מרחוב לרחוב.
ב-6 באוקטובר חדרו הג'יהאדיסטים כ-100 מטרים לתוך העיר, ודגל דאעש הונף על גבי בניין בן ארבע קומות בדרום מזרח כובאני. בשלב זה, מספר החמושים של דאעש שגויסו לקרב על כובאני גדל ל-9,000. לאורך היום השתוללה לחימה על השליטה במחוזות מקטלה אל-ג'דידה וקאני ערב, שהסתיימה בכך שכוחות דאעש כבשו את שתי השכונות, כמו גם את אזור התעשייה של כובאני. הלחימה העזה המשיכה מרחוב לרחוב לאורך השבועות שלאחר מכן, כאשר דאעש התקדמו אל תוך מרכז העיר תוך קרבות עזים.
ב-27 באוקטובר פרסם דאעש סרטון עם בן הערובה הבריטי ג'ון קנטלי, בו הוא טוען שהעיר כבר ברובה בשליטת דאעש, כשנותרו רק כיסים בודדים של התנגדות כורדית, ושהקרב על כובאני "הסתיים ברובו". דברים אלה ייצגו יפה את מפת הלחימה כפי שנראתה באותו יום, והכוחות הכורדים שנותרו להגן על העיר התרכזו ברחובות הבודדים שטרם נכבשו על ידי דאעש.
הקרב על העיר כובאני > התקדמות הכורדים ופריצת המצור

ב-11 בנובמבר, לאחר שהגיעה לעיר תגבורת של כוחות כורדים מכורדיסטן העיראקית, ולאחר שההבנה כי העיר צפויה ליפול הובילה את ארצות הברית להגביר את התקיפות האוויריות, פתחו הכורדים במתקפת נגד וכבשו מספר רחובות ומבנים בעיר. כמו כן, בכיר בארגון דאעש, על פי דיווח של המרכז הסורי לזכויות אדם, אמר כי פעילי דאעש היו המומים מ"ההתנגדות העזה" שהפעילו לוחמי המחתרת הכורדית במהלך הלחימה על העיר ובמסגרת מתקפת הנגד. כבר למחרת, כוחות כורדים ניתקו כביש המשמש כנתיב אספקה של דאעש.
בימים ובשבועות שלאחר מכן החלה התמונה להשתנות והכורדים התקדמו אל פאתי העיר, תוך קרבות עזים נגד כוחות דאעש שהתפרסו בה. כחלק ממתקפת נגד זו תפסו הכורדים "כמות גדולה של משגרי רימונים, רובים ותחמושת מקלעים". ב-17 בנובמבר דווח כי אבו חטאב, בכיר בדאעש, נהרג במארב שהציבו לוחמים כורדים בכפר תל בכר. עד ל-25 בנובמבר, כבשו לוחמי המחתרת הכורדית את מרכז העיר, והגיעו לפאתיה ממזרח.
ב-1 בינואר 2015 כבשו הכורדים מחדש את אזור בוטאן מדרום לקובאני, ובכך נכבש מחדש החלק המזרחי של העיר, והכורדים שלטו ב-70% ממנה. למחרת, על פי הדיווחים, נהרג בכיר בדאעש, שייח' עותמאן אל-נזה, בהתקפה אווירית בעיר.
ב-5 בינואר פתח ארגון דאעש במתקפת ענק באזור בוטאן, אך מתקפה זו נהדפה על ידי הכורדים, שפתחו במתקפת נגד שנחשבת לגדולה ביותר בעיר, והסתכמה בעשרות הרוגים מקרב פעילי דאעש.
ב-19 בינואר 2015 כבשו לוחמי המחתרת הכורדית מחדש את גבעת מיסטנור מדרום לכובאני, והרגו 11 חמושים של דאעש. כיבוש הגבעה אפשר לכורדים שליטה גם על נתיבי האספקה של דאעש ללחלב ולרקה (שהייתה באותו זמן בירת המדינה האסלאמית). עם התגברות המתקפה הכורדית, ואובדן פעילים רב בקרב על העיר, החל דאעש לשגר לעיר לוחמים נוספים, רובם מתחת לגיל 18.
ב-26 בינואר, הכוחות הכורדים הסיגו את דאעש לחלוטין מהעיר ונכנסו לאזורי הפריפריה המזרחיים, ובכך שוחררה העיר במלואה. ארצות הברית אישרה כי העיר נוקתה מכוחות דאעש ב-27 בינואר, ודאעש הודה בתבוסה בעיר כובאני שלושה ימים לאחר מכן. בשלב זה, דאעש פרס מחדש חלק גדול מכוח הפלישה הראשוני שלו ב"חזיתות חשובות יותר".
הפסד דאעש בכובאני היה הראשון לאחר רצף של ניצחונות משמעותיים ומהירים בכלל הגזרות בהן נלחם הארגון. לאחר מכן, הארגון נחל תבוסות בגזרות נוספות, והכורדים הרחיבו את שטח האוטונומיה שלהם בצפון סוריה במסגרת קרבות נוספים נגד דאעש, שבסופו של דבר איבד את מרבית השטחים שבשליטתו בסוריה ובעיראק, וחדל מלהתקיים כישות בעלת טריטוריה.