תור הזהב של יהודי ספרד
היסטוריוגרפיה

במאה וחמישים השנים האחרונות היסטוריונים אירופאים ואמריקאים החוקרים את ספרד של ימי הביניים, מתייחסים ליחסים בין מוסלמים, יהודים, ונוצרים באותה תקופה, באמצעות המונחים "סובלנות" ו"חוסר סובלנות". בד בבד היסטוריונים יהודים טבעו את המונח "תור הזהב" כמתאר את התקופה.
בספר היסטוריה אודות אל-אנדלוס, שחובר על ידי המזרחן ההולנדי ריינהרט דוזי, ויצא לאור בשנת 1861, מופיע המונח "סובלנות" כדי לתאר את יחסם של השליטים המוסלמים, המוצגים כעריצים נאורים, כלפי נוצרים ויהודים. ההקשר בין "סובלנות" לבין אל-אנדלוס הופיע כבר קודם לכן אצל פילוסופים צרפתים במאה ה-18 כדי להשמיץ את המונרכיה הקתולית הספרדית.
באותה עת, יצא לאור ספרו של ההיסטוריון צבי גרץ "תולדות היהודים", בו הוצגה החברה האנדלוסית כדוגמה להשתלבותם של היהודים, שהצליחו לשמור על תרבותם ודתם תוך אימוץ יסודות מסוימים של החברה המארחת. גרץ כתב: "בימים ההם, הח'ליפים של ספרד אכן היו חופשיים מדעות קדומות, והגנו על כל בני האדם הכישרונות מבלי לשאול על דתם... בעקבות המופת של המוסלמים, התלהבו היהודים משירה וממדעים. גם עבורם ספרד הפכה לגן עדן שבו פרחה שירה יפה ושמחה, ארץ הלימוד והמחקר".
כך נטבע במאה ה-19 המונח "תור הזהב" על ידי היסטוריונים יהודים אנשי "חכמת ישראל" בגרמניה, כחלק מהניסיון לאמץ את יהדות ספרד שלפני הגירוש כדוגמה ומופת להשתלבות בסביבה. האינטלקטואלים היהודים–גרמנים מימי תנועת ההשכלה, חוכמת ישראל והמאבק לאמנציפציה הנגידו בין הספרדים, שיצרו בלשון ארצם והיו מעורים בתרבותה ולכן נועדו לשמש מודל ליהודי גרמניה, לבין המסורת האשכנזית המסתגרת שבימיהם זיהו אותה עם יהודי פולין האדוקים והנחשלים. יחס זה היה בגדר התנערות מהגישה השלילית המקובלת של יהודי אשכנז[דרוש מקור] כלפי ספרד שטרם הגירוש, שצמחה בהשפעת החסיד יעבץ וכותבים אחרים ותפשה אותה כתקופה של שקיעה והתפוררות האמונה בשל עיסוק מוגזם בפילוסופיה וחוכמות חיצוניות. במסגרת יצירת ההיסטוריוגרפיה שלהם, האדירו יצחק מרדכי יוסט וכותבים אחרים דמויות שנויות-במחלוקת שכמעט נעלמו מהמורשת היהודית והשתדלו להעלים אספקטים שהתנגדו להם, כמו העיסוק במיסטיקה בקרב יהודי איבריה.
ההיסטוריון יצחק בער, סבר שיהדות מיסטית במהותה, ולפיכך הסיק שהתאווה הפוליטית, החשקנות הארוטית והתשוקה להכרה שכלתנית באל-אנדלוס חדרו אל שכונת היהודים וגרמו התפוררות וכפירה. לדבריו, תרבות ישראל בספרד רחוקה הייתה מהלך רוחם של חכמי המשנה ושונה ממהלך חייהם של חסידי אשכנז; ותיאר את גדולת היהודים בתור הזהב כגדולתם של גולים ועבדים.
בשנת 1948 פרסם ההיסטוריון הספרדי אמריקו קסטרו את ספרו "תולדות ספרד: נוצרים, מורים, ויהודים", בו טען שהמוסלמים הביאו לספרד "אופק של סובלנות", כך שסובלנות הייתה למרכז ההתנסות הדתית הסופית, על יסוד אהבת האלוהים והתלהבות נפש; סובלנות שיצרה את ההוויה הספרדית (בת שלוש התרבויות). בשנת 2002 המלומדת הקובנית-אמריקאית מריה רוזה מנוקל, על סמך יצירות ספרות מימי הביניים, חיברה את הספר "קישוט העולם: איך מוסלמים, נוצרים, ויהודים, יצרו תרבות של סובלנות בימי הביניים", ובעקבות ספרה פורסמו ספרים דומים על ידי סופרים אחרים. מנגד, ההיסטוריון המזרחן הספרדי סראפין פנג'ול הוציא לאור בשנת 2004 את הספר "הכימרה של אל-אנדלוס", שם טען שהחזון של ספרד סובלנית הוא הזיה מ'הרומנטיקה הצרפתית של המאה התשע עשרה', יורשת הנאורות.
כיום השאלה האם הייתה סובלנות באל-אנדלוס נחשבת לאנכרוניזם, כי אל-אנדלוס הייתה חברה של ימי-הביניים, וסובלנות הוא מושג מודרני. עמנואל טיקסייה דו מסניל ציין: "אם תחפשו בימי הביניים שמץ של סובלנות, כפי שהיא נתפסה מאז המאה השמונה-עשרה, לא תמצאו אותה. אין זה אומר, עם זאת, שלא התקיים דו-קיום, לרוב בדרכי שלום". ההיסטוריון ז'וזף פרז כתב בספרו על היהודים בספרד (2005): "דו הקיום הדתי באל-אנדלוס עבר הרבה אידיאליזציה ועיוות. המציאות רחוקה מאותו חזון אידילי. כיום, הרוב המכריע של ההיסטוריונים ספקנים מאוד לגבי מיתוסים אלה. אל-אנדלוס הייתה ארץ מוסלמית והמוסלמים היו בעיותיה, גישותיה ואורחות חייה. התיעוד חושף את המוזערבים והיהודים כנתינים סוג ב', כמו כן מדגיש את הרדיפות המזדמנות נגד קבוצות מחוץ לאסלאם. המוסלמים מעולם לא ניסו להבין את היהדות או את הנצרות, אפילו לא בחוגים הנאורים של אבן רושד". הוא הוסיף וציין, שבימי הביניים, נוצרים, מורים ויהודים היו משוכנעים כשדתם היא הדת האמיתית היחידה, עד כדי הדרת האחרים, שנחשבו לפיכך שקריים; ואם אנשי דתות מונותואיסטיות אחרות לא נרדפו או גורשו, הרי זה משום שחשבו שנוכחותם עשויה להועיל.
ההיסטוריון הספרדי חוזה אמדור דה לוס ריוס כתב, שהאהבה המתמדת של יהודים את היגיעה והתלהבותם ממדע, היקנו להם במשך תקופה ארוכה סובלנות, ואולי אף כבוד, משליטיהם הערבים; אולם לאחר הכיבוש הנוצרי הם נרדפו בעידן של שנאה וחוסר סובלנות. ומרק ר. כהן סיכם: "האוטופיה הבין-דתית היא במידה מסוימת מיתוס, המתעלם מהנחיתות המשפטית של יהודים (תחת השלטון המוסלמי) ומהתפרצויות של אלימות תקופתית. למרות זאת, בהשוואה להיסטוריה הקודרת יותר של היהודים בעולם האשכנזי של ימי הביניים ובספרד בימי הביניים המאוחרים, וברדיפות החמורות יותר והנפוצות יותר שם, הרי שברעיון של "תור הזהב" יש גרעין גדול של אמת".