stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תומאס קינקייד
תחילת הקריירה הימית

את שירותו הימי החל קינקייד על אוניית המערכה "נברסקה", שעל סיפונה הפליג מסביב לעולם בשנת 1909, ועם שובו עבר לשרת על סיפון אוניית המערכה "מינסוטה", שם החל לגלות עניין בתותחנות ימית. בפברואר 1911 קיבל דרגת סגן-משנה. בעת שרותו באנאפוליס, הכיר קינקייד את הלן שרבורן רוס, והשניים נישאו ב-24 באפריל 1911.
ב-1913 התחיל קינקייד ללמוד תותחנות ימית באקדמיה הימית, אך לימודיו הופסקו עקב כיבוש וראקרוס על ידי ארצות הברית ב-1914. קינקייד נשלח לשירות על ספינת תותחים שנשלחה לים הקריבי, והיה מעורב לראשונה בחילופי אש, כשספינתו נורתה מכיוון החוף. לאחר מכן, שב קינקייד ללימודיו, אותם סיים ב-1916, ואז הוצב באוניית המערכה "פנסילבניה".
בינואר 1917 קיבל קינקייד דרגת לוטננט, ובאותה שנה נשלח לבריטניה כדי לפקח על פיתוח מערכת אופטית למדידת מרחקים עבור הצי האמריקני, והמשיך לעשות זאת לאחר שחזר לארצות הברית בראשית 1918. בפברואר 1918 קיבל קינקייד דרגת לוטננט קומנדר, והוצב באוניית המערכה "אריזונה".
בין שתי מלחמות העולם

בהתאם למסורת של ביצוע תפקיד ימי ולאחריו תפקיד חוף, לסירוגין, קיבל קינקייד את הפיקוד על מחלקת הלוגיסטיקה של משרד התותחנות של הצי בוושינגטון די. סי., ובקופה זו פרסם מספר מאמרים בנושא תותחנות. ב-1922 מונה קינקייד לראש מטה מפקד הכוחות הימיים האמריקניים באזור טורקיה, ששהו באזור בעקבות מלחמת יוון–טורקיה. בעקבות הסכם לוזאן, הצטמצמה הנוכחות האמריקנית באזור, וב-1924 שב קינקייד לארצות הברית.
ב-11 בנובמבר 1924 קיבל קינקייד את הפיקוד הראשון שלו, על המשחתת "אישרווד". ביוני 1926 קיבל דרגת קומנדר ומונה לקצין תותחנות ראשי של הצי, ולעוזרו של מפקד הצי האמריקני, אדמירל הנרי ויילי. בשנים שלאחר מכן למד קינקייד במכללת הלוחמת הימית, ישב בוועדת המטה של הצי, וצורף למחלקת המדינה של ארצות הברית כיועץ לעניינים ימיים.
בפברואר 1933 מונה קינקייד לקצין המבצעים על אוניית המערכה החדישה "קולורדו", ושנה לאחר מכן שב לוושינגטון די. סי. והצטרף ללשכת הניווט של ארצות הברית. ב-11 בינואר 1937 קיבל דרגת קפטן, וביוני קיבל את הפיקוד השני שלו, על הסיירת כבדה "אינדיאנפוליס".
מלחמת העולם השנייה > נספח ימי

בנובמבר 1938 התמנה קינקייד לנספח ימי ברומא. בהיותו שם, דיווח לממשלת ארצות הברית שאיטליה אינה ערוכה למלחמה, ורק במאי 1940 דיווח שהחל גיוס. זמן קצר לאחר מכן, סיפר לו הרוזן גליאצו צ'אנו שאיטליה מתכננת להכריז מלחמה על צרפת ועל בריטניה בין ה-10 ל-15 ביוני.
עם שובו לארצות הברית במרץ 1941, עמד קינקייד בפני קידום לדרגת אדמירל משנה, אך מכיוון ששירותו על אינדיאנפוליס התקצר בשל נסיעתו לרומא, היה חסר לו הניסיון הימי הדרוש לקבלת הקידום. לפיכך הוא מונה למפקד פלגת משחתות בבסיס הצי בפילדלפיה, ותוך זמן קצר צבר את הניסיון הנדרש, וקיבל דרגת אדמירל משנה ב-11 באוגוסט 1941.
מלחמת העולם השנייה > קרב ים האלמוגים ומידוויי

עם תחילת מלחמת העולם השנייה, נשלח קינקייד להחליף את אדמירל משנה פרנק ג'ק פלטצ'ר בפיקוד על שייטת הסיירות השישית שבפרל הארבור, שכללה את "אסטוריה", את "מיניאפוליס" ואת "סן פרנסיסקו". אולם, לפני שהספיק להגיע להוואי, ערכו היפנים את ההתקפה על פרל הארבור, שלאחריה הכריזה ארצות הברית מלחמה על האימפריה היפנית, ולבסוף הפיקוד נמסר לו ב-24 בדצמבר 1941.
תפקידן המסורתי של הסיירות היה סיור והגנה על האוניות הגדולות, אך בשל אובדן רבות מאוניות המערכה האמריקניות בהתקפה על פרל הארבור, השתנה תפקידן, והן שימשו בעיקר ככוח ההגנה של נושאות המטוסים, שהפכו להיות כלי הלחימה העיקרי. בקרב ים האלמוגים, פיקד קינקייד על כוח משימה 17.2, שכלל את סיירותיו שלו ומשחתות, ושימש כוח ההגנה של נושאת המטוסים של כוח משימה 17, לקסינגטון ויורקטאון. קרב ים האלמוגים היה הקרב הראשון בו נלחמו נושאות מטוסים זו בזו, ושני הצדדים לא היו מנוסים בשיטת לחימה זו. לפיכך נפל נטל ההגנה על נושאות המטוסים על כתפיו של קינקייד. למרות זאת, שתי נושאות המטוסים האמריקניות נפגעו, ולקסינגטון שקעה מאוחר יותר. על חלקו בקרב ים האלמוגים קיבל קינקייד את מדליית השירות המצוין של הצי.
לאחר קרב ים האלמוגים הצטרפו סיירותיו של קינקייד לכוח משימה 16, בפיקודו של אדמירל משנה ויליאם הלסי, ומילאו בו תפקיד דומה. במסגרת זו, לקחו כוחותיו חלק גם בקרב מידוויי, אך כוח משימה 16 לא הותקף בעת הקרב, וקינקייד לא מילא בו תפקיד בעל חשיבות.
מלחמת העולם השנייה > איי שלמה

לאחר קרב מידוויי, ובשל היעדרותו של הלסי עקב מחלה, קיבל קינקייד את הפיקוד על כוח משימה 16, שבמרכזו פעלה נושאת המטוסים אנטרפרייז, וזאת למרות שהיה חסר כל ניסיון בפיקוד על כלי שיט מסוג זה. המשימה הבאה של הצי האמריקני באוקיינוס השקט הייתה כיבוש האי גוודלקנל שבדרום איי שלמה, כדי שישמש בסיס אווירי עבור בעלות הברית באזור. בשל חשיבותו האסטרטגית של גוודלקנל, שלחו היפנים כוחות רבים כדי להגן עליו ולנסות לכבוש אותו בחזרה. בקרב איי שלמה המזרחיים התנגשו כוחות נושאות המטוסים של שני הצדדים. במהלך הקרב נפרדו הסיירות מנושאת המטוסים והשאירו אותה חשופה להתקפות. אנטרפרייז ספגה שלוש פגיעות פצצה, ונאלצה לשוב לפרל הארבור לתיקונים. על חלקו בקרב איי שלמה המזרחיים קיבל קינקייד את מדליית השירות המצוין פעם נוספת.
באוקטובר 1942 שבו קינקייד וכוח משימה 16 לדרום מערב האוקיינוס השקט, ונקלעו לקרב איי סנטה קרוז, שהיה חלק ממאמץ יפני גדול ממדים לכבוש מחדש את גוודלקנל. קינקייד קיבל את הפיקוד על כוח משימה 61, שכלל את כוח משימה 16 ואת כוח משימה 17, שכלל את נושאת המטוסים הורנט. בסוף הקרב איבדו האמריקנים את הורנט, ואנטרפרייז, ואוניית מערכה וסיירת ספגו נזקים כבדים. הקרב נחשב ניצחון טקטי עבור היפנים, אך למעשה הקרב מנע מהצי הקיסרי היפני להמשיך לתקוף את גוודלקנל, וכך יכלו האמריקנים להעביר לאי עוד כוחות ואספקה. אולם, ההפסד הטקטי היה כתם שחור בקריירה הצבאית של קינקייד, וקצינים אחרים האשימו תלו את ההפסד בחוסר הניסיון שלו בתעופה ימית.
מלחמת העולם השנייה > האיים האלאוטיים

ב-4 בינואר 1943 קיבל קינקייד את הפיקוד על כוח צפון האוקיינוס השקט, והוטלה עליו משימת הכיבוש-מחדש של האיים האלאוטיים מידי היפנים. תחת שיתקוף את ריכוז הכוח היפני באי קיסקה, הוא החליט לתקוף את האי הפגיע יותר, אטו. בשל התנאים הקשים השוררים באזור זה, ובשל העובדה שבעת ההיא חסרו הכוחות האמריקנים ניסיון רב בלוחמה אמפיבית, הלחימה הייתה קשה, וקינקייד אף החליף את המפקד 
הצבאי של הכוח, ובסופו של דבר הצליחו האמריקנים לכבוש מחדש את האי. ביוני 1943 קיבל קינקייד דרגת תת-אדמירל, והפך למפקד הבכיר באזור, ומיד התפנה לכיבוש האי קיסקה. אך עם נחיתת הכוחות בו התברר שהיפנים, שידעו על ההתקפה האמריקנית, פינו את כל אנשיהם מהאי. על חלקו בקרב על האיים האלאוטיים קיבל קינקייד בפעם השלישית את מדליית השירות המצוין.
מלחמת העולם השנייה > דרום מערב האוקיינוס השקט

בנובמבר 1943 מונה קינקייד למפקד הכוחות הימיים של בעלות הברית באזור דרום מערב האוקיינוסה השקט, בו היה כפוף למפקד העליון של האזור, גנרל דאגלס מקארתור, ולמפקד הצי השביעי, בו היה כפוף למפקד העליון של הצי האמריקני, אדמירל ארנסט קינג. תפקידו של הצי השביעי היה לסייע למקארתור במערכה בגינאה החדשה, וסיוע זה כלל מספר נחיתות אמפיביות שאיפשרו את כיבוש האי.
כהכנה לפלישה לפיליפינים באוקטובר 1944, שלח אדמירל צ'סטר נימיץ, מפקד הצי האמריקני באוקיינוס השקט, תגבור לצי השביעי, שכלל חלקים מצי האוקיינוס השקט, בפיקודו של הלסי. על הצי השביעי של קינקייד הוטלה האחריות לנחיתות ולהגנת חופי הנחיתה, ואילו על הלסי הוטלה משימת השמדת הכוחות הימיים של היפנים. הקרב שהתפתח סביב נקודת הנחיתה במפרץ לייטה היה הקרב הימי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה, ואחד הגדולים בהיסטוריה. בקרב מצר סוריגאו הצליחו הכוחות האמריקנים לחצות את ה-T של הכוח היפני, והביסו אותם.
לאחר הניצחון בקרב מפרץ לייטה המשיך הצי השביעי לסייע לכוחותיו של מקארתור בכיבוש הפיליפינים, ולאחר מכן גם בבורנאו. קינקייד קיבל דרגת אדמירל מלא ב-3 באפריל 1945, והמשיך לפקד על הצי השביעי גם לאחר סיום המלחמה. כוחותיו סייעו לנחיתות בקוריאה ובצפון סין, שנועדו לתפוס את האזורים הללו ולשחרר את שבויי בעלות הברית שהוחזקו שם, ועל חלקו במבצעים אלה הוענק לו עיטור לגיון ההצטיינות.
אחרית ימיו

לאחר המלחמה שב קינקייד לארצות הברית, וקיבל את הפיקוד על הצי ה-16, צי העתודה באוקיינוס האטלנטי. הוא המשיך למלא תפקידי מטה, וב-30 באפריל 1950 פרש קינקייד באופן רשמי מהצי האמריקני. לאחר מכן, ישב במספר ועדות ציבוריות, בהן הוועדה האמריקנית למצבות קרב.
קינקייד נפטר ב-17 בנובמבר 1972 במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ראו גם

צ'סטר נימיץ
פרנק ג'ק פלטצ'ר
ריימונד ספרואנס
לקריאה נוספת

Reynolds, Clark G. Famous American Admirals. Naval Institute Press, 1979. ISBN 1557500061
Wheeler, Gerald E. Kinkaid of the Seventh Fleet: A Biography of Admiral Thomas C. Kinkaid. Naval Historical Center, 1994. ISBN 0945274262
קינקייד על סיפון אנטרפרייז, יולי 1942
קינקייד, מפקד כוח צפון האוקיינוס השקט, בחדרו באיים האלאוטיים
ארקדי וייספאפיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בדצמבר 1921 בוברובי-קוט, אוקראינה 
 פטירה:  11 בינואר 2018 (בגיל 96) קייב, אוקראינה 
 מדינה:  ברית המועצות, אוקראינה 
 ידוע בשל:  השתתפותו במרד בסוביבור
 השכלה:  Engineering Institute of Zaporizhzhia National University 
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות האוקראיני, דרגה 3  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליה לפרטיזן במלחמה הפטריוטית הגדולה  מדליית העוז  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945 
 
ארקדי מויסייביץ' וייספאפיר (ברוסית: Арка́дий Моисе́евич Вайспапи́р; ‏ (23 בדצמבר 1921 – 11 בינואר 2018) היה ממשתתפי המרד בסוביבור, ומאחרוני הניצולים ממנו שנותרו בחיים.
קורות חיים

נולד במושבה חקלאית יהודית בוברובי קוט בדרום אוקראינה (כיום נמצאת המושבה בתחומי מחוז חרסון של אוקראינה), ילדם האמצעי של מויסיי (משה) וראיסה וייספאפיר. למד בבית ספר יהודי ביידיש. בשנת 1938 נאסר אביו ונידון למוות באשמת פעילות אנטי סובייטית. בשנת 1939 סיים את לימודיו בבית הספר והחל לעבוד כטרקטוריסט. ב-1940 התגייס לצבא האדום.
מהיום הראשון של הפלישה הנאצית לברית המועצות לחם בחזית. במהלך הקרב להגנת קייב נפצע ונפל בשבי הגרמני. בהתחלה הצליח להסתיר את יהדותו. שהה במחנות שבויים בצ'רניהיב ולאחר מכן בעיר הומל תחת שם בדוי. במרץ 1942 "התגלתה" יהדותו. הוא הופרד מהחיילים שאינם יהודים, ונשלח למחנה עבודה בגטו מינסק, שם שהה כשנתיים. בספטמבר 1943 נשלח עם עוד יהודים ממינסק למחנה הריכוז וההשמדה סוביבור שבפולין. במחנה הוא התקשר עם אלכסנדר פצ'רסקי, ולקח חלק בתכנון התקוממות האסירים שהתרחשה במחנה ב-14 באוקטובר אותה שנה. בתחילת המרד הוא ביחד עם הנער יהודה לרנר חיסלו בעזרת גרזן את מפקד השומרים, איש SS זיגפריד גרייטשוס ואת השומר האוקראיני בשם קריאט. וייספאפיר הצליח להימלט מהמחנה אל היערות שבסביבה. הוא נע דרך היערות מזרחה, עת פגש יחידת פרטיזנים סובייטים באזור ברסט, בלארוס. הוא הצטרף אליהם ולחם בשורות הפרטיזנים כמקלען עד לשחרור האזור על ידי הצבא האדום.
עם הגעת הצבא האדום, התגייס וייספאפיר מחדש לצבא. הוא צורף ליחידת הסיור ולחם בשורותיה עד לסוף המלחמה. הגיע עם יחידתו עד לאזור פומרניה שבצפון-מזרח גרמניה.  לאחר המלחמה שב לעיירת הולדתו ושם גילה כי הוא היחיד ששרד את המלחמה מכל משפחתו - אחיו הבכור נפל בקרבות עם הגרמנים ב-1941 ואימו ואחותו הקטנה נרצחו על ידי הנאצים יחד עם כל תושבי המושבה היהודים.
ארקדי למד הנדסה בעיר זפורוז'יה. שם גם התחתן ונולדו לו שני בנים. לאחר סיום הלימודים עבד במפעלים שונים בערים : לוהנסק, באחמוט ודונייצק. בשנת 1953 פגש בלוהנסק באקראי את אלכסנדר פצ'רסקי. בשנת 1963 ביחד עם אלכסיי וייצן וניצולים נוספים השתתף בפגישה הראשונה של משתתפי המרד, אשר נערכה בדירתו של אלכסנדר פצ'רסקי בעיר רוסטוב על הדון. מאז נערך המפגש של הניצולים כל 5 שנים, עד למותו של פצ'רסקי ב-1990.
ארקדי פרש לגמלאות בסוף שנות ה-80. בשנת 1994 עבר להתגורר בקייב.
ב-1 בדצמבר 2016 העניק לו נשיא אוקראינה את אות מסדר ההצטיינות (אנ') מהדרגה השלישית.
ב-11 בינואר 2018 נפטר בביתו בקייב.
דוד חכמי

דוד חכמי, תחילת שנות ה-50
דוד חכמי (2 בספטמבר 1919 – 1991) היה איש עסקים ישראלי, מייסדה של חברת הביטוח הפניקס.
קורות חיים

אביו, יוסף חכמי (חכמישוילי), היה מדמויות המפתח בעולם הבנקאות בארץ ישראל בתקופת היישוב. נצר למשפחת חכמישוילי, מגואלי אדמת ירושלים, שהגיעו לישראל מגאורגיה במחצית המאה ה-19. אמו, ונציה בת שמואל בכר, בת למשפחה ממגורשי ספרד שהתגוררה בירושלים מספר דורות. חכמי היה הצעיר בין ארבעה ילדים ולו שני אחים ואחות. אחותו עליזה נישאה למשה מזרחי ואחיו מנשה היה נשוי ללאה מוגרבי, שאביה הקים, בין היתר, את קולנוע מוגרבי בתל אביב.
דוד חכמי נולד בשכונת זיכרון משה שבירושלים ולמד בגימנסיה העברית רחביה. את לימודיו התיכוניים סיים באנגליה ב-Harrogate Panel Ash college. בשנת 1940 נשא לאישה את בלה קרסו בת משה ופלומבה קרסו, שהייתה אחותה של מרים קרסו אשת אחיו אפרים. את לימודיו המשפטים סיים בשנת 1944 בבית הספר הירושלמי שהיה בזמנו במגרש הרוסים. שירת כחבר ההגנה בשנות הארבעים.
בשנת 1943 ייסד סוכנות ביטוח ומונה לסוכן בארץ ישראל, ירדן וקפריסין של חברת הביטוח הבריטית פניקס (לונדון), "יוניון מארין אנד ג'נראל" ו"לונדון גאראנטי ואקסידענט". בשנת 1945 יסד ביחד עם אחיו מנשה את חברת "חכמי בע"מ", ששמשה כסוכנות ליבוא תרופות ויצגה בישראל מספר יצרניות תרופות מהגדולות בעולם.
בשנת 1949 ייסד את הפניקס הישראלי חברה לביטוח, בשותפות עם חברת הפניקס מלונדון ובנק דיסקונט לישראל, בהון רשום של מאה אלף לירות ישראליות. חברת הפניקס מלונדון היא חברת הביטוח הבריטית הראשונה שקיבלה אישור מהאוצר הבריטי ובנק אנגליה להשקיע בישראל.
חכמי שימש כיו"ר הפניקס הישראלי חברה לביטוח בע"מ, אבנר – תאגיד חברות הביטוח לביטוח חובה של רכב והדר חברה לביטוח בע"מ. הוא קיבל את הזיכיון לפתוח בארץ את חברת כרטיסי האשראי דיינרס קלאב, כרטיס האשראי הראשון בארץ, בה היה שותף בנק דיסקונט לישראל. הוא ישב במועצות המנהלים של תריסר חברות: הפניקס, הדר, מהדרין, פז חיפושי נפט, סוכנויות ארץ-ישראליות לבטוח, סוכנות ישראלית למסחר, נדיב חברה להשקעות, שקל חברה להשקעות, חפץ חברה לפתוח ולבנין, סורדם, דיינרס קלוב (ישראל) ודיינרס וורלד טרבל. נמנה עם חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים ואוניברסיטת תל אביב, להן הרבתה משפחתו לתרום. חכמי היה ממייסדי תעשיית הביטוח בישראל ונבחר לתפקיד יושב האיגוד שש פעמים. הוא ייצג את ענף הביטוח בוועדת ברנזון שהנהיגה את ביטוח החובה על הרכב, במטרה להפחית את העומס המוטל על בתי המשפט. כמו כן, היה חבר פעיל במשך השנים במועצה למניעת תאונות דרכים.
חכמי ייסד ב-1977 את חברת אבנר – איגוד לביטוח נפגעי רכב, וכיהן כיושב ראש החברה עד מותו בשנת 1991. רכש את החברות לה נסיונל והדר, והקים את דולב. כיהן כיו"ר המכללה לביטוח. יזם ותרם להקמת בית הביטוח בשדרות רוטשילד הנקרא על שמו. ב-1997 נקרא על שמו רחוב דוד חכמי (לשעבר החרושת), בשכונת הרכבת בתל אביב.
לדוד חכמי בן ובת, יוסי וניצה. אשתו בלה לבית קרסו נפטרה בשנת 1981.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  דוד תדהר (עורך), "דוד חכמי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2933
↑  חכמי דוד – קורות חיים, מעוף הציפור ידיעון לסוכן, אוקטובר 1991, עמ' 2
1 2 3  עדה כהן, הקשר המשפחתי (3) – שבט הס"ט חכמי, מוגרבי, קרסו, רקנטי: שורשים בארץ – ענפים בצמרת הכלכלה, מעריב, יום רביעי, 1 בנובמבר 1978 עמ' 33
↑  פניקס ישראל" – חברת ביטוח ישראלית חדשה, הבקר, יום שלישי, 13 בספטמבר 1949, עמ' 4
1 2 3  מעריב, יום שישי, 15 בספטמבר 1989, SA עמ' 1
1 2  מעוף הצפור ידיעון לסוכן, אוקטובר 1991, עמ' 4
↑  הדר חורש, נפטר דוד חכמי, יו"ר "הפניקס", ידיעות אחרונות, יום שלישי, 8 באוקטובר 1991, עמ' 7
↑  מעריב, יום שלשי, 16 בספטמבר 1980, עמ' 8
↑  משה פרג, לזכרו של דוד חכמי, ביטוח – ביטאון הביטוח בישראל, גיליון 78, דצמבר 1991, עמ' 8
↑  קשה להיות מנכ"ל לשעבר, ידיעות אחרונות, מוסף 24 שעות, יום חמישי, 29 בספטמבר 1988, עמ' 7
↑  קווים לדמותו, מעוף הציפור ידיעון לסוכן, אוקטובר 1991, עמ' 2
↑  אלעזר לוין, ‏רחוב על שם דוד חכמי, באתר גלובס, 31 במרץ 1997
סמיון רוזנפלד

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1922 טרנובקה, אוקראינה 
 פטירה:  3 ביוני 2019 (בגיל 96) רחובות, ישראל 
 מדינה:  ישראל, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בני עי״ש 
 ידוע בשל:  השתתפותו במרד בסוביבור
 פרסים והוקרה:  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית  מדליית ותיק העמל  מדליה להנצחת 60 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  אות הלוחם בנאצים  מדליה להנצחת 50 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מסדר ההצטיינות האוקראיני, דרגה 3 
 
סמיון רוזנפלד (10 באוקטובר 1922 – 3 ביוני 2019) היה ממשתתפי המרד בסוביבור, ומאחרוני הניצולים ממנו שנותר בחיים.
קורות חיים

רוזנפלד נולד בטרנובקה שבאוקראינה. בילדותו למד בבית ספר יהודי ביידיש. ב-1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, גויס לצבא האדום, ליחידת ארטילריה. ב-27 במאי 1942, בזמן שירותו, נרצחה משפחתו לצד כ-2,300 יהודים נוספים, ונקברה בקבר אחים סמוך לכפר בו גדל.
כשנה לאחר גיוסו נפצע ונפל בשבי הגרמני. הוא הופרד מהחיילים שאינם יהודים, ונשלח עם עוד 230 חיילים שבויים יהודים למחנה עבודה במינסק, שם שהה כשנתיים. בספטמבר 1943 נשלח עם עוד 80 יהודים ממינסק למחנה הריכוז וההשמדה סוביבור שבפולין. עם הגעתו למחנה טען כי הוא בעל מקצוע - נגר, וחייו ניצלו. כששאל היכן חבריו, השיב לו אחד השומרים במחנה כי עלו בעשן בארובה. הוא התקשר עם אלכסנדר פצ'רסקי, אותו הכיר עוד מהמאסר במינסק, ולקח חלק בהתקוממות האסירים במחנה ב-14 באוקטובר אותה שנה. על פי התוכנית אמור היה להרוג בגרזן את קצין ה-SS קרל פרנצל, שהיה אחד ממפקדי המחנות הפנימיים בסוביבור. הנגרייה בה עבד תוכננה להיות נקודה אסטרטגית לתחילת המרד, כיוון שצפתה לשער מחנה מספר 1. אולם פרנצל, שאמור היה להגיע לאסוף הזמנה מהנגרייה, לא הגיע לבסוף על פי התוכנית, ורוזנפלד לא הרג אותו. עם זאת, הצליחו המורדים לחסל כ-11 אנשי SS, וכ-300 אסירים הצליחו להימלט. במהלך המנוסה נפגע רוזנפלד ברגלו. ביער התפצלו הבורחים לקבוצות קטנות. לצד דב פרייברג, ברח רוזנפלד כשהוא נע ביערות לכיוון העיירה חלם, שם הצטרפו ליחידת הפרטיזנים של יוסף סרצ'וק. בשלב מסוים הסתתרה הקבוצה בסיוען של שתי נשים פולניות, עד לשחרור העיר על ידי הצבא האדום.
עם הגעת הצבא האדום, ביקש רוזנפלד להתגייס מחדש, והוצב בחטיבה 315. בינואר 1944 נפצע בקרב, אך בפברואר 1945 חזר לשירות והשתתף בקרב על ברלין. באוקטובר 1945 שב רוזנפלד לאוקראינה. רק כ-50 מבורחי המרד בסוביבור שרדו את המלחמה ורוזנפלד ביניהם. המפגש הראשון של שורדי המרד התקיים בביתו של רוזנפלד בהייבורון ב-1973, ובו פגש שוב בפצ'רסקי איתו לא התראה מאז 1943.
ב-24 במרץ 1990 עלה עם משפחתו לישראל והתיישב בתל אביב. באוקטובר 2012 הוקמה ביוזמתו אנדרטה לזכרו של פצ'רסקי סמוך לבית עמיגור לגמלאים, בדרך השלום בתל אביב, בו התגורר רוזנפלד. בטקס חנוכת האנדרטה השתתף שר העלייה והקליטה, יולי אדלשטיין.
ב-16 במאי קיבל משגריר אוקראינה בישראל, גנדי נדולנקו, אות מסדר ההצטיינות (אנ') מהדרגה השלישית.
לאורך השנים מסר מספר עדויות, ושוחח עם תלמידים על אירועי המרד.
בשנת 2013 הדליק משואה בטקס הנעילה של אירועי יום הזיכרון לשואה ולגבורה בקיבוץ לוחמי הגטאות.
אחרי מותה של סלמה אנגל-וינברג בשנת 2018 הוא היה ניצול סוביבור אחרון שנותר בחיים. ב-3 ביוני 2019 נפטר בבית החולים קפלן, ונטמן בבית העלמין בבני עי"ש.
רוזנפלד עם לזר לוברסקי וחניכי הנוער העובד והלומד לצד האנדרטה לזכר מנהיג מרד סוביבור אלכסנדר פצ'רסקי
אסאלה נסרי

| --- | --- |

 לידה:  15 במאי 1969 (בת 55) דמשק, סוריה 
 שם לידה:  أصالة مصطفى حاتم نصري 
 מוקד פעילות:  סוריה 
 תקופת הפעילות:  מ-1991
 סוגה:  פופ ערבי, מוזיקה ערבית
 שפה מועדפת:  ערבית, אנגלית 
 חברת תקליטים:  רותאנה
 בן או בת זוג:  Tarek Alarian (27 במרץ 2006–12 בדצמבר 2020) 
 מספר צאצאים:  4 
 האתר הרשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
אסאלה נסרי (בערבית: أصالة نصري ; תעתיק מדויק: אצאלה נצרי; נולדה ב-15 במאי 1969) היא זמרת סורית.
ביוגרפיה

נסרי נולדה בשם אסאלה מוסטפא נסרי בשנת 1969 בדמשק, בירת סוריה, למשפחה מוסלמית סונית בת מעמד הביניים. לנסרי שני אחים ושתי אחיות ואביה, מוסטפא נסרי, היה מלחין וזמר נודע בארצו והוא שגילה את כשרונה המוזיקלי של בתו. בעידוד הוריה, החלה נסרי לשיר בגיל ארבע, ובתקופת ילדותה ביצעה שירים לאומיים סוריים, דתיים אסלאמים ושירי ילדים. בין השאר, הקליטה פתיח לסדרת הילדים "חִכָּאיֵאת עָאלֵמיה" (בערבית: حكايات عالمية, "סיפורי עולם").
בשנת 1986, בהיותה בת 17, נהרג אביה של נסרי בתאונת דרכים והיא נאלצה להפסיק לשיר ולעזור לאמה בפרנסת המשפחה. את הקריירה המוזיקלית המקצועית שלה החלה נסרי בשנת 1991, בהיותה בת 22. בשנה זו הוציאה את אלבומה הראשון, "לו תערפו" (בערבית: لو تعرفو), אלבום עם שירים ערביים קלאסיים. אלבום זה זכה להצלחה רבה והיווה את פריצתה הגדולה של נסרי לעולם המוזיקה הערבי. באותה התקופה החלו דרכם אמנים נוספים אשר התפרסמו רבות מאוחר יותר, ביניהם: נג'ווא כרם הלבנונית, אע'נם המצרית וסאבר אל-רבאעי התוניסאי.
מתחילת הקריירה המוזיקלית שלה, הוציאה נסרי אלבומים אשר זכו להצלחה כבירה בארצות ערביות רבות. היא הוזמנה להופיע במדינות רבות וזכתה בלמעלה מ-20 פרסים, והיא נחשבת כיום לאחת הזמרות הפופולריות בעולם הערבי. שיריה של נסרי נחלקים לשירי פופ עכשוויים ולשירים מהמוזיקה הערבית הקלאסית. יש לה שירים מקוריים רבים אך היא מבצעת גם גרסאות כיסוי לשירים של גדולי הזמר הערבי, דוגמת אום כולתום ופיירוז, וגרסת הכיסוי שביצעה לשיר "חלווה יא בלדי" של דלידה זכה לשבחים רבים. כמו כן, היא שרה בניבים רבים של השפה הערבית, ביניהם הניב הסורי, הניב הלבנוני, הניב המצרי, הניבים המגרבים וניבים נוספים.
לנסרי שני ילדים מבעלה הראשון, איימן אל-דהבי, ממנו התגרשה בשנת 2006. כיום היא נשואה למפיק הפלסטיני טארק אל-עריאן. לנסרי שלוש אזרחויות: סורית, מצרית ובחריינית, אותה קיבלה לאחר הופעה מוצלחת ביום העצמאות של הנסיכות. יש לה שלושה בתים: בדמשק שבסוריה, בקהיר שבמצרים ובאיי התמרים בנסיכות דובאי. את רוב זמנה היא מבלה באיחוד האמירויות הערביות.
בשנת 2007, באחד מראיונותיה, מתחה נסרי ביקורת על אגודת האמנים הסורית ובתגובה הוחלט בסוריה להכניסה לרשימת הזמרות המוחרמות במדינה והיא מנועה מלהופיע בסוריה. נסרי היא הזמרת הסורית הראשונה אשר הוחרמה במדינתה, לפניה הוחרמו רק זמרות לבנוניות אשר לטענת השלטון נאסר עליהן להופיע בתחומי סוריה מפאת אי-צניעות, אם כי רבים מסבירים כי הזמרות הוחרמו משיקולים פוליטיים בשל המשבר הפוליטי בלבנון.
על אף שנסרי אינה נחשבת לזמרת פרובוקטיבית, יש גורמים קיצוניים המחשיבים אותה לליברלית מדי. בפברואר 2008 אוימה הזמרת על ידי ארגון הטרור האסלאמי אל-קאעידה, אשר איים על חייה במידה ולא תבטל את הופעתה לקראת יום האהבה בנמל העיר עדן שבתימן. הארגון הגדיר את הזמרת כ"פרוצה" וקרא למנוע את הפצת ה"פריצות" בקרב העם התימני. ממשלת תימן אמנם הביעה זלזול בהודעה המפורשת, אך מושל העיר עדן ביקש מהרשויות לסייע באבטחת האירוע.
أغاني اصالة (משירי אסאלה)

عود (עוד)
المشتكى
בחזרה אליה - إرجع لها
סלח לי - أعذرني
קנאה רבה - غيار اوي
מחכה - يا صابرة يانا (1993)
כעס - اغضب (1994)
נשמתי התאומה - توأم الروم (1994)
אל תאמין לזה - و لا تصدق (1995)
הוא עזב - رحل (1996)
ליבי רגוע איתך - قلبي بيرتحلك (1998)
משוגע - يا مجنون (1999)
תשאל עליי - ياخي إسأل (2001)
נשבעת / המציאות שלי - يمين الله - حقيقة واقعي (2001)
מתגעגעת אלייך - مشتاقة (2002)
כמספר האותיות - قد الحروف (2003)
תקופות - أوقات (2004)
בין תקווה לפחד - بين الامل والخوف (2005)
כרגיל - عادي (2005)
חיי - حياتي (2006)
ליבי עשה זאת - سواها قلبي (2007)
חצי מצב - نص حالة (2008)
אישיות חזקה - شخصيّة عنيدة (2012)
אברהם אדרוטיל

| --- | --- |
 לידה:  1482 ה'רמ"ב קסטיליה
 פטירה:  (לא לפני) 1566 (לא לפני) ה'שכ"ו מרוקו
 מדינה:  מרוקו
 מקום מגורים:  קסטליה, פאס
 מקום פעילות:  פאס
 תקופת הפעילות:  המאה ה-16
 השתייכות:  אחרונים, מגורשים
 תחומי עיסוק:  תלמוד, קבלה, היסטוריה
 רבותיו:  יעקב לואל 
 בני דורו:  רבי חיים גאגין, רבי יהושע קורקוס, רבי יהודה עוזיאל
 חיבוריו:  תשלום סדר הקבלה לראב"ד, אבני זיכרון (כתב יד)
 שם השושלת:  אדרוטיל
 אב:  שלמה
 
רבי אברהם בן רבי שלמה אדרוטיל (אדרוטיאל או אברהם מטרוטיאל; ה'רמ"ב, 1482 – לא לפני ה'שכ"ו, 1566) היה רב, מקובל וכרוניקן, מראשי קהילת המגורשים בעיר פאס שבמרוקו.
ביוגרפיה

רבי אברהם נולד בקסטיליה שבספרד, בשנת ה'רמ"ב (1482), לאביו רבי שלמה. בהיותו כבן עשר משפחתו גורשה מספרד והיגרה לעיר פאס שבמרוקו. אביו היה מתלמידיו המובהקים של רבי יצחק קנפנטון, אצלו למד למעלה מעשרים שנה, לאחר מכן לימד תלמידים שנים רבות ונפטר זקן בפאס, בשנת ה'רנ"ג (1493). רבי אברהם עצמו למד אצל רבי יעקב לואל לאחר שזה היגר למרוקו יחד עם רבי אברהם סבע, עם גירוש פורטוגל (1497). עם השנים מונה רבי אברהם לרב בקהילת המגורשים בפאס, כאשר במקביל יצא שמו כאחד מגדולי המקובלים במקום. בשנת ה'רפ"ו (1526) אנו מוצאים אותו חותם יחד עם הדיינים וראשי הישיבות של הקהילה על תקנת המגורשים, בעניין היתר הנפיחה. בשנת ה'רצ"ה (1535) חתם עמם שוב על אותו עניין. בשנת ה'שכ"ו (1566) חתם על פסק הלכה אודות גט שבוצע על ידי יהודי שהמיר את דתו והיגר לפורטוגל.
חיבוריו > תשלום ספר הקבלה

בשנת ה'ר"ע (1510), כתב כרוניקה המשלימה את ספר הקבלה של רבי אברהם אבן דאוד. הוא חילק את חיבורו לשלושה שערים:
1. רשימת החכמים שחיו עד לזמנו של הראב"ד ולא נזכרו על ידו.
2. השלמה של דורות החכמים שהופיעו מעת שנכתב ספר הקבלה (משנת ד'תתק"כ-1160 עד לשנת ה'ר"ע-1510).
3. סקירה על מלכי ספרד בזמן הסמוך לגירוש, תיאור תלאות הגירוש וקשיי קליטתם של המגורשים במרוקו.
חיבוריו > אבני זיכרון

בחיבור זה עוסק רבי אברהם בצורה עיונית במושגי הקבלה, לשם כך ליקט הרבה מדברי קודמיו. בהקדמה לחיבור כתב כי בשל הערפול במושגי הקבלה רבים הסתייגו ממנה וכמעט שהיא נשכחה. לדבריו, לולי רבי יצחק קנפנטון ותלמידיו, הייתה הקבלה נשכחת. חיבורו זה השפיע רבות על המקובל רבי יעקב איפרגן (המאה ה-16), שיצטט ממנו הרבה.
החיבור מצוי בכתב יד ונדפס בשנת ה'תשפ"א על ידי מכון חכמי ירושלים והמערב.
ראו גם

יהדות פאס
פולמוס הנפיחה
לקריאה נוספת

גרשום שלום קריית ספר כרך ו, עמודים 259–276, תרפ"ט-תר"ץ
גרשום שלום קריית ספר כרך ז, עמודים 457–465, תר"ץ-תרצ"א
הרב פרופסור משה עמאר "מבוא" ל-עץ חיים: פולמוס הלכתי בין מגורשי ספרד לתושבים, תשמ"ז
תטיס (מיתולוגיה)

ערך זה עוסק בנראידה במיתולוגיה היוונית. אם התכוונתם לטתיס הטיטאנית, ראו .
| --- | --- |

"תטיס ויופיטר" ציור מאת אנגר, 1811
 תרבות:  דת יוון העתיקה 
 אב:  נראוס 
 אם:  דוריס 
 בן או בת זוג:  פלאוס, נפטון 
 צאצאים:  אכילס 
 
תטיס (ביוונית עתיקה: Θέτις) הייתה אחת מחמישים הנראידות במיתולוגיה היוונית – נימפות הים, והייתה ידועה בזכות בנה אכילס.