stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'יזלהרסט
היסטוריה

במקום התקיים יישוב סקסוני, השם מקורו בסקסונית והוא מורכב מהמילים cisel (חצץ) ו-hyrst (גבעה מיוערת).
במרכז הפרבר מצוי ארמון קמדן, על שם ההיסטוריון, האנטיקווריאט ואיש חצרה של אליזבת הראשונה ויליאם קמדן, שחי במקום במאה ה-17, הארמון הקיים הוקם ב-1717. במקום התגוררו מאז פקידי חצר המלוכה. ב-1873 השתכנו במקום קיסר צרפת הגולה נפוליאון השלישי, אשתו אז'ני דה מונטיז'ו ובנם נפוליאון אז'ן לואי. נפוליאון השלישי ובנו אף נקברו בכנסיית סנט מרי הקתולית שבצ'יזלהרסט לפני שהועברו למאוזוליאום המשפחתי בכנסיית סנט מייקל בפארנבורו.
ב-1865 נפתחה תחנת רכבת צ'יזלהרסט על קו לונדון-דובר. כיום ניתן לנסוע מן התחנה למרכז לונדון (תחנת צ'רינג קרוס).
ב-1903 התגלתה מערכת מערות באורך כולל של 35 ק"מ, ככל הנראה שימשו המערות כמכרה אבן גיר עבור הרומאים ואולי אף לפני כן. בימי מלחמת העולם הראשונה שימשו המערות לאחסון תחמושת של רויאל ארסנל ובתקופת הבליץ במלחמת העולם השנייה שימשו כמקלט. בין מעצבי המערות לביקורים תיירותיים בשנת 1955 היה גם אדריכל הנוף הישראלי יצחק דנציגר.
תושבים מפורסמים

פרנסיס וולסינגהם
נפוליאון השלישי
אז'ני דה מונטיז'ו
נפוליאון אז'ן לואי
ויליאם הייד וולאסטון
אלן ווטס
סוזי סו, מנהיגת להקת סוזי והבאנשיז
הערות שוליים

↑  מתוך התקנות של שנת 1888: "shall do nothing that may otherwise vary or alter the natural features or aspect of the Commons"
↑  אתר המערות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007471609405171  LCCN: nb2004302649  VIAF: 147998252   WorldCat (עם VIAF): 147998252
צ'יזקייק פקטורי

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 בורסה:  נאסד"ק (CAKE) 
 מייסדים:  דייוויד מ. אוברטון 
 תקופת הפעילות:  1978–הווה (כ־46 שנים) 
 מיקום המטה:  קלבסס 
 ענפי תעשייה:  גסטרונומיה 
 מוצרים עיקריים:  עוגת גבינה 
 שווי שוק:  1.97 מיליארד דולר (10 באוקטובר 2024)
 מנכ"ל:  דייוויד מ. אוברטון 
 עובדים:  46,250 (2019)
  
 אתר רשמי
 
סניף צ'יזקייק פקטורי בניו יורק
צ'יזקייק פקטורי (באנגלית: The Cheesecake Factory) היא רשת מסעדות אמריקאית.
הרשת מפעילה כ-220 סניפים בארצות הברית, כאשר 206 מהם תחת המותג "The Cheesecake Factory", ו-13 תחת השם "Grand Lux Cafe" ומסעדה אחת תחת השם "RockSugar Pan Asian Kitchen" נכון ל-2018. הרשת נסחרת בבורסת הנאסד"ק.
הרשת הוקמה בשנת 1978 על ידי דייוויד אוברטון בבוורלי הילס שבקליפורניה.
צ'יזקייק פקטורי מגישה אוכל מגוון כמו בשרים, דגים, פסטות, כריכים, פיצות, המבורגרים, והיא ידועה בזכות עוגות הגבינה שלה.
בתחילת חודש דצמבר 2017, נפתח סניף ראשון בישראל, בהוד השרון. בהמשך נפתחו סניפים נוספים בדיזנגוף סנטר, שרונה מרקט תל אביב, קניון עזריאלי בתל אביב, קניון שרונים בהוד השרון, ובסינמה סיטי בראשון לציון.
בינואר 2020 פורסם כי סניפי החברה בישראל צפויים להיסגר בפברואר 2020.
בשנת 2020, מגזין פורצ'ן דירג את הרשת במקום ה-12 ברשימת 100 החברות הטובות לעבוד בהן לשנת 2020 בהתבסס על סקר שביעות רצון העובדים.
בתרבות

בסדרת הטלוויזיה "המפץ הגדול" אחת מהדמויות הראשיות, פני, עובדת בתור מלצרית בצ'יזקייק פקטורי.
הצ'יזקייק פקטורי מוזכר כקטע פארודי בסדרת הטלוויזיה של ניקלודיאון "ICarly" בפרק "iWin a Date", כמחסן לעוגות גבינה.
הצ'יזקייק פקטורי מוזכר בסרט האמריקאי "אחים חורגים" משנת 2008.
בסרט "המרגל שזרק אותי" משנת 2018, אודרי אומרת למורגן שהיא ודרו הלכו לצ'יזקייק פקטורי, עליו משיבה מורגן: "אלוהים, התפריט הזה. יותר מדי אפשרויות."
בשיר "Child's Play" של דרייק משנת 2016, מילות השיר "למה אתה צריך להילחם איתי בעוגת גבינה? אתה יודע שאני אוהב ללכת לשם", מתייחסת לאהבתו של דרייק לצ'יזקייק פקטורי.
בפרק מתוך משפחת סימפסון "Bart Sells His Soul", אחת מאפשרויות האוכל בספרינגפילד הייתה "המחסן לעוגת גבינה בטקסס".
בעיות משפטיות

ב-4 בדצמבר 2020, הוועדה לניירות ערך ולבורסות של ארצות הברית החליטה להגיש כתב אישום נגד החברה בגין הונאת משקיעים במהלך מגפת הקורונה, החברה שילמה קנס בסך 125,000 דולר מבלי להודות במעשה.
הערות שוליים

↑  טעמנו את עוגת האוראו והסניקרס החדשות שנחתו בצ'יזקייק פקטורי, באתר ערוץ עשר
↑  "יש חגיגה: צ'יזקייק פקטורי הגיעה לראשון לציון". השקמה ראשון לציון. 2018-03-08. נבדק ב-2018-08-22.
↑  נווית זומר, צ'יזקייק פקטורי יוצאת מהארץ אחרי שנתיים, באתר ynet, 23 בינואר 2020
קוביות (צעצוע)

בנייה בקוביות
"תינוק במשחק", ציור משנת 1876. התינוק משחק בקוביות שעל חלקן אותיות
קוביות צעצוע הן צורות גאומטריות תלת-ממדיות העשויות עץ, פלסטיק, קצף מוקשח או ספוג ומשמשות כצעצוע לילדים. על פי רוב ניתן להרכיב אותן ליצירת מבנים שונים. הקוביות יכולות להיות בצבע אחד (לרוב צבע עץ טבעי) או צבעוניות ולעיתים מוטבעות על גביהן אותיות או ספרות. הצורות הנפוצות הן קובייה, תיבה, גליל, פירמידה, חצי כדור (כיפה), קשת ועוד.
היסטוריה

הפילוסוף ג'ון לוק הזכיר ב-1693 קוביות משחק עם אותיות על-גביהן כדרך ללימוד תוך-כדי משחק מהנה.
ב-1798 ראה אור הספר "חינוך מעשי" ובו מוזכרות קוביות הצעצוע כ"צעצוע רציונלי" המלמד את הילד על כוח המשיכה ועל יצירת שלם מחלקים.
ב-1837 הנהיג אבי גן הילדים המודרני, פרידריך פרבל את "קוביות פרבל", מערכת סטנדרטית של קוביות מעשר צורות שונות.
ב-2003 נכנסו קוביות האלף-בית להיכל התהילה הלאומי של הצעצועים.
חשיבות חינוכית והתפתחותית

מבחינה התפתחותית למשחק בקוביות יש תרומה חשובה להתפתחות הילד.
במהלך משחק בקוביות הילד יכול להכיר מגוון של חומרים, מרקמים ושימושים. תוך כדי המשחק הילד יכול ללמוד להבחין במשותף ובשונה בין החפצים שאתם הוא בא במגע, למיין ולשיים אותם. המשחק מפתח יצירתיות ומתרגל את הוצאת פרי הדמיון אל הפועל כמבנה ממשי, תוך התחשבות בחוקי הטבע. הקוביות יכולות לשמש למטפל כעזר זמין לפיתוח ותרגול שלל יכולות כגון שיום (מתן שם) צורות וצבעים, ספירה, מיון ועוד.
לעיסוק בקוביות חשיבות בפיתוח המוטוריקה העדינה, השימוש באצבעות והפעלת הכוח המדויק הנדרש לשם הנחת הקוביה במקומה הרצוי וייצוב המבנה.
המשחק השיתופי בקוביות מחנך ליצירה קולקטיבית, לחלוקת משאבים צודקת ולמשא-ומתן בקבוצה בגיל צעיר. כן משמש המשחק בקוביות מוקד הנאה מעצם תהליך הבניה ולאו דווקא מתוצאתו (למשל ילד הבונה מגדל קוביות ונהנה להרוס אותו מיד).
ראו גם

לגו
קפלה (משחק)
הערות שוליים

1 2  קבלסון, א. (2005). התפתחות, למידה ומשחק בגיל הרך. מאתר פסיכולוגיה עברית
↑  המשחק בגיל הרך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531907805171  LCCN: sh87006008
קהילת יהודי טושין

הקהילה היהודית של טושין הייתה קהילה קטנה שהתקיימה בעיירה טושין (אנ') במחוז לודז' שבפולין. הקהילה בעיירה התפרנסה בעיקר ממסחר ומתעשייה. האוכלוסייה היהודית של העיירה מנתה כמה אלפים ורוב רובה נספה בשואה.
היסטוריה

לא ידוע מתי הוקמה בדיוק העיירה טושין, אך האזכור הראשון של העיירה בכתב מופיע בתחילת המאה ה-13. על פי האגדה, העיירה קיבלה את שמה ממעשה שאירע למלך ולדיסלב השני יגיילו, המלך הראשון של האיחוד הפולני-ליטאי ומייסד השושלת היגלונית. המלך ואנשיו הגיעו לאזור כדי לערוך מסע ציד והתארחו בפונדק מקומי. במהלך שהותם בפונדק, אבד בן המלך, ויצאו משרתיו בחיפושים בניסיון למצוא אותו. בסופו של דבר, מצא אותו אחד ממשרתי המלך וקרא: "!Tu syn" (טו סין, "כאן הבן" בפולנית). על שם כך נקראה העיירה "טוסין", שעם הזמן התפתח לשם הנוכחי של הכפר: "טושין".
ב-1655 העיירה נבזזה ונשרפה כליל על ידי הצבא השוודי, במסגרת המבול השוודי (אנ'), פלישה של כוחותיה של ממלכת שוודיה אל ממלכת פולין-ליטא, זאת במסגרת המלחמה הצפונית הקטנה שנערכה בין הממלכות השונות של סקנדינביה ומזרח אירופה באמצע מאה ה-17.
תיעוד ראשון של אוכלוסייה יהודית בעיירה מופיע רק מאמצע המאה ה-17. לאחר הריסת העיירה במהלך הפלישה השוודית, מתועדת התיישבות ראשונה של יהודים בעיירה בשנת 1660 כחלק מבנייתה מחדש. התיישבות זו תרמה לשיקום הכלכלי של העיירה בעקבות המלחמה ההרסנית עם שוודיה[דרוש מקור]. מאוחר יותר, במהלך חלוקת פולין בסוף המאה ה-18, היהודים בעיירה חוו אלימות והיו עדים לאירועים של שריפת רכושם בשנים 1768 ו-1788. כמו כן, הם סבלו מאפליה חוקית וניסיונות להגביל את מגוריהם ופרנסתם באותה תקופה. בעקבות כך, הנוכחות היהודית בעיירה הצטמצמה ולא הצליחה להתאושש עד אמצע המאה ה-19.
החיים היהודיים בטושין לפני השואה

טושין הייתה ונותרה עיירה קטנה, וגם כיום מספר תושביה עומד על כ-7,280 תושבים בלבד. לאורך המאה ה-19, יהודים היוו כשליש מאוכלוסיית טושין, והם המשיכו להוות חלק משמעותי מאוכלוסיית העיירה עד השואה. היהודים בטושין עסקו במקצועות שונים, ביניהם: מסחר זעיר, חייטות וייצור טקסטילים, פרוונות וייצור ושיווק יי"ש ובירה. בנוגע לתעשיית האלכוהול, היהודים בטושין השיגו רישיון מהשלטונות לייצרו ולמוכרו, אך במהלך השנים המקומיים לחצו על השלטונות לשלול רישיונות אלו מהיהודים, לחצים שנגמרו בהצלחה ורישיונות הכנת האלכוהול נשללו מיהודי העיירה על ידי הממשל הפולני. למרות זאת, יהודים בטושין המשיכו לעסוק בייצור ומכירת אלכוהול ללא רישיון מסוד בין שאר עיסוקם.
בשנות ה-30, היו חיים יהודיים מגוונים בטושין, על אף גודלה הקטן. בעיירה פעלו סניפים של מפלגות דתיות כמו אגודת ישראל, אך גם חילוניות וציוניות, כמו בית"ר, מכבי ועוד. בעיירה היה גם בית כנסת, בית מדרש ובית ספר יהודי. על פי עדותו של ניצול השואה יליד טושין, חיים פוקס, בשנות ה-30 בית הכנסת היה פעיל בעיקר בשבתות בבוקר, אך היה סגור במהלך השבוע.
חינוך יהודי בטושין נעשה בהתחלה בבתים פרטיים של מלמדים, אך לאחר זמן נפתח בית ספר יהודי בעיירה. בתחילת המאה ה-20, יזמו היהודים המקומיים פתיחה של בית ספר של "בית יעקב" בעיירה, אך בשל רמת הלימודים והרמה הכללית הנמוכה בבית הספר, השלטונות הפולניים הורו על סגירתו בשנת 1923. עם זאת, כמה שנים לאחר מכן הצליחו בני העיירה לפתוח את בית הספר מחדש והוא פעל עד מלחמת העולם השנייה. חלק מהיהודים בעיירה אף שלחו את ילדיהם ללמוד בבית הספר הכללי בעיירה. יהודים שלמדו בבית הספר הכללי בטושין בתור ילדים תיארו כיצד סבלו מאנטישמיות במסגרת בית הספר. חבריהם הפולנים לכיתה התנכלו להם קשות בשל יהדותם והמורים התעלמו מהתופעה ולא פעלו כדי למנוע אותה.
היהודים היו מעורבים גם בפוליטיקה המקומית של העיירה. במועצת העירייה של טושין, המושבים חולקו באופן פרופורציונלי על פי הקבוצות האתניות שהתגוררו בעיירה: מתוך 18 המקומות במועצת העירייה, אחת עשרה מושבים יועדו לפולנים, שישה ליהודים והיה אף מושב אחד שיועד למיעוט הגרמני שהתגורר שם.
בתקופת השואה

על פי התיעוד והעדויות, גרמניה כבשה את העיירה ב-15 בדצמבר 1939. אחד הניצולים תיאר שבבואם לעיירה הם "נכנסו רכובים על אופנועים וחילקו ממתקים לילדים." אך היחס הזה השתנה מהר. טושין ישבה בדיוק על הגבול בין החלק של פולין שיועד לסיפוח לגרמניה הנאצית - הוורתגאו - ובין החלק המרכזי של המדינה, בו הוקם הגנרל גוברנמן, אזור כיבוש בלתי-מסופח שנוהל כאזור אדמיניסטרטיבי נפרד. המטרה הראשונית של הרייך השלישי הייתה לטהר את השטח המסופח מיהודים, ובסופו של דבר גם מפולנים. לכן הוחלט שכל תושבי טושין, שנפלה לבסוף בתוך האזור המסופח, יגורשו לפיוטרקוב-טריבונלסקי הסמוכה, שהייתה עיר בתוך אזור הגנרל גוברנמן שהוקם בה גטו כיצד לרכז בו את יהודי האזור. כך בלילה אחד הובלו היהודים של טושין, חלק על עגלות וחלק ברגל, אל גטו פיוטרקוב טריבונלסקי. השורדים מתקופה זו בגטו הועברו, בשנת 1942, אל מחנה ההשמדה טרבלינקה, שם מצאו את מותם. המעטים שלא נשלחו לטרבלינקה אז, נשלחו לבוכנוולד בשנת 1944.
לאחר השואה, נותרו בטושין רק כ-350 יהודים. לא ידוע כיום על יהודים החיים בעיירה, ואין בה קהילה יהודית פעילה.
הקהילה ובית הקברות היהודי בטושין כיום

אין כיום קהילה יהודית פעילה בטושין ולא ידוע על יהודים החיים בעיירה.
בית הקברות היהודי של טושין הוקם בשנות ה-30, ברח' 3 במאי (ul. 3 Maja) בחלק הצפוני של העיירה המכונה "טושין-יער" או "טושין-לאס" (Tuszyn-Las). כיום אין זכר לבית הקברות והוא אינו מסומן בשום צורה. על פי "פורום יהודי פולין בישראל", לאחר השואה מקומיים הקימו חומה משברי מצבות מבית הקברות היהודי בטושין. נכון ל-2015, החומה מוצבת ברח' פופז'צ'נה (Poprzeczna) בעיירה ומשמש כגדר עבור אחוזה שנמצאת במקום.
ישנה אנדרטה לזכר קהילת טושין בבית הקברות "הקוממיות", בדרום חולון-בת ים.
אישים בולטים

יענקל אדלר - צייר סוריאליסטי יליד טושין, הושפע בסגנונו מפיקאסו ומלז'ה. עבר לאנגליה לפני השואה, שם חי עד מותו. כל משפחתו נספתה בשואה.
רומן ציצובסקי - זמר יליד טושין, היה אחד מחברי אנסמבל הא-קפלה קומדיאן הרמוניסטס (Comedian Harmonists), שזכה לפופולריות באירופה בשנות ה-20 וה-30; היגר לארצות הברית ב-1940.
הערות שוליים

↑  https://tuszyn.org.pl/historia-tuszyna/rys-historyczny/
↑  קהילת יהודי טושין, באתר [dbs.bh.org.il בית התפוצות]. 1996.
↑  http://dir.icm.edu.pl/pl/Slownik_geograficzny/Tom_XII/676
↑  http://www.children-holocaust2.co.il/אריה-פוקס-ילד-יתום-בן-5-לבדו-במחנה-ברגן-ב
↑  https://web.archive.org/web/20170322172858/https://web.archive.org/web/20180513201600/http://moreshet.pl/he/node/846
↑  https://hitachdutpolin.blogspot.com/2015/12/blog-post_14.html
↑  -	http://www.holocaust-s.org/אנדרטת-מצבה/טושין/
קולנוע ביתי

קולנוע ביתי הוא שם נפוץ למכלול מכשירי האלקטרוניקה הביתיים המשמשים ליצירת "חוויה של קולנוע" בבית הפרטי. בפרט, שימוש מקובל בשם זה הוא לתיאור מערכת האודיו מרובת הערוצים, בניגוד למערכת סטריאו ביתית רגילה.
חדר קולנוע ביתי
שמע - רמקולים

מערכת האודיו מכילה בדרך כלל מערך רמקולים הקפי. מבנה נפוץ הוא 5.1 - חמישה רמקולים (מרכז-קדמי, ימין-קדמי, שמאל-קדמי, ימין-אחורי ושמאל-אחורי) ורמקול נוסף עבור תדרי שמע נמוכים (באסים). מבנה מקובל נוסף הוא 7.1 - דומה ל-5.1 בתוספת שני רמקולים צדדיים.
חוזי (וידאו)

בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 נגני DVD היו מקור החוזי המקובל למערכות ביתיות, אולם כיום משתמשים בנגני וידאו בהבחנה גבוהה עקב איכות החוזי העדיפה שהם מאפשרים.
שמע-מגברים

מערכות קולנוע ביתי כוללות בדרך כלל מגבר עם חיבורי כניסה ויציאה דיגיטליים SPDIF או אנלוגיים (6 כאלה בדרך כלל). במערכות פשוטות יותר מוחלף המגבר במגבר הנמצא על רמקול אקטיבי מרכזי.
הסרט מוצג בדרך כלל על מסכים גדולים במיוחד, להשגת התחושה ה"קולנועית". המסך משמש בדרך כלל גם לצפייה בטלוויזיה, ותקציב הרוכש קובע בדרך כלל את הטכנולוגיה - מסך טלוויזיה (CRT), מסך שטוח (פלזמה או LCD) או מקרן.
המערכות החדשות משלבות מחשב HTPC או נגני מדיית רשת שמאפשרים השמעה וגם הקלטה לרשת המחשבים. במערכת HTPC ניתן להשתמש לא רק להשמעת מוזיקה וסרטים אלא גם להצגת תמונות כתחליף לאלבומי תמונות מסורתיים.
צ'יבה

צ'יבה (ביפנית: 千葉市, באנגלית: Chiba) היא עיר הבירה של מחוז צ'יבה באי הונשו שביפן. העיר ממוקמת כ-40 ק"מ מזרחית לטוקיו, לחופי מפרץ טוקיו.
היסטוריה

צ'יבה נוסדה ב-1 בינואר 1921, וב-1 באפריל 1992 ניתן לה מעמד רשמי של עיר (מעמד המוקנה ביפן לערים בעלות אוכלוסייה מעל חצי מיליון תושבים).
דמוגרפיה

ב-1 ביולי 2021 היו בעיר 977,693 תושבים, המתגוררים בצפיפות של 3,598 נפשות לקמ"ר. במרץ 2007 היו בעיר 19,135 תושבים זרים, כ-2% מכלל האוכלוסייה. צ'יבה מדורגת במקום ה-13 מבין הערים המאוכלסות ביותר ביפן.
תחבורה

נמלי התעופה המשרתים את העיר הם: נמל התעופה טוקיו נריטה ונמל התעופה האנדה.
המונורייל העירוני של צ'יבה שאורכו 15.2 ק"מ עובר במרכז העיר. בתחנת הרכבת בעיר עוברים הקווים: קו סובו-מיין, קו סובו-צ'ו, קו סובו (ראפיד), קו נריטה, קו סוטובו, וקו יוצ'יבו.
רובעי צ'יבה

| רובעי צ'יבה |
| --- | --- |
צ'יבה מחולקת ל-6 רבעים ("קוּ"): צ'ו-קו (Chūō-ku)  האנמיגווה-קו (Hanamigawa-ku)  אינאגה-קו (Inage-ku)  מידורי-קו (Midori-ku)  מיהאמה-קו (Mihama-ku)  ווקאדה-קו (Wakaba-ku):   צ'ו-קו האנמיגווה-קו אינאגה-קו מידורי-קו מיהאמה-קו ווקאדה-קו
ערים תאומות

קנדה צפון ונקובר, קנדה (מ־1970)
פרגוואי אסונסיון, פרגוואי (מ־1970)
טקסס יוסטון, טקסס (מ־1972)
הפיליפינים קזון סיטי, הפיליפינים (מ־1972)
הרפובליקה העממית של סין טיינג'ין, הרפובליקה העממית של סין (מ־1986)
שווייץ מונטרה, שווייץ (מ־1996)
הרפובליקה העממית של סין ג'ניואן, הרפובליקה העממית של סין (מ־1996)
צ'יבי

ערך זה עוסק בספר ילדים. אם התכוונתם לסגנון ציור, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  בלה סנש
 שפת המקור:  הונגרית
 סוגה:  ספרות ילדים
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1919
 מספר עמודים:  103
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת הקיבוץ המאוחד
 תרגום:  אביגדור המאירי
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002027641, 002150436, 003155499
צ'יבי (Csibi) הוא ספר ילדים מאת הסופר היהודי-הונגרי בלה סנש. 
הספר נחשב לקלאסיקה, והיה פופולרי מאוד בשנות החמישים בישראל.
הספר המספר על מאבקו של בן-עניים ישר ואמיץ, שילדי הכיתה בני-העשירים הטילו עליו חרם, עד שרכש את אהדת הכיתה והביא לה תהילה.
הספר אויר בגרסאותיו המוקדמות על ידי פולה טיבור (Pólya Tibor) ובגרסאותיו המאוחרות על ידי המאייר הצ'כי אונדז'יי סקורא (אנ').
עלילה

סיפורו של ילד עני יתום מאביו, אישטוואן הורבץ', שמכורח הנסיבות נאלץ לעזוב את בית הספר שלו ואת חבריו, ולעבור לבית ספר בשכונת פאר, שם עובדת אמו במשק בית.
בבית הספר החדש הגימנסיה ברחוב הזיכרון, בכיתה החמישית, מתקבל צ'יבי בשנאה ובלעג על ידי התלמידים והמורים. 
חברו היחיד בבית ספרו החדש הוא טיבור לוי ("שפנפן"), ילד קטן וחלוש שסופג גם הוא התעללויות מילדים אחרים.
הילד מכונה על ידי חבריו "צ'יבי" ככינוי גנאי לפרחח (בהונגרית):
"צ'יבי כינוי לטף, אך גם כינוי זילזול של המילה "צ'בס" שפרושה פרחח, גונב תרנגולות, קונדס" (הסבר בגוף הספר).
אולם הילד הדחוי פילס את דרכו בחברה באמצעות יושר, חריצות, כוח רצון ומנהיגות הבאים לידי ביטוי סביב משחק הכדורגל.
המספר מזכיר בסיפורו ספרי ילדים אחרים וביניהם את הספר הנערים מרחוב פאל המתרחש גם הוא בבודפשט.
השראה

הכדורגלן היהודי הונגרי יוז'ף בראון, שכונה צ'יבי, היווה ההשראה לספר..
הספר ראה אור בשנת 1919 – השנה שבה היה בראון בן ה-18 לכוכב החדש של הכדורגל בהונגריה וגיבור לאומי בהונגריה. 
צ'יבי בראון שיחק כמו הדמות הספרותית במ.ט.ק. הונגריה וזכה בה לתהילה.
למרות שנות התהילה, הוא מת בעבודות כפייה בגדודי העבודה ההונגריים בחזית הרוסית במלחמת העולם השנייה.
הקשר היהודי

בספר לא מוזכר כל קשר יהודי אך הסופר, מקור ההשראה, וחברו היחיד של הגיבור בסיפור הם יהודים.
גם משמו של הגיבור נרמז שהוא יהודי.
שם משפחתו, הורבץ', הוא שם שאימצו היהודים במקום השם יהודי הגלוי הורוביץ (המורה הקשוח מתבלבל בין שמות אלו).
המחבר בלה סנש, האמין מאוד בהשתלבות היהודים בחברה בהונגריה, והספר מקרין אופטימיות לאפשרות זו.
אולם גורלם של בתו של המחבר חנה סנש, של מקור ההשראה לספר יוזף (צ'יבי) בראון ושל שאר יהדות הונגריה היה אכזר מאוד.
תרגומים לעברית

הספר ראה אור בתרגום עברי מאת אביגדור המאירי בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת תש"י (1950), מלווה באיוריו של אונדז'יי סקורא (Ondřej Sekora). בשנת תשמ"ג-1983 הופיעה מהדורה ה' מחודשת של הספר.
הערות שוליים

↑  רונן דורפן, צ'יבי, באתר ספורט 5, 2008
כריכת הספר המקורי בהונגרית
קולנוע חוף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בית קולנוע, מבנה לשעבר 
 מיקום:  חדרה 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1932
 תאריך פתיחה רשמי:  1932 
 קואורדינטות:  32°26′19″N 34°55′32″E﻿ / ﻿32.4385°N 34.925666666667°E﻿ / 32.4385; 34.925666666667
  (למפת הכרמל מוגדלת) קולנוע חוף(למפת הכרמל רגילה) קולנוע חוף(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קולנוע חוף(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קולנוע חוף
 
קולנוע חוף הוא בית קולנוע שפעל משנת 1932 עד ראשית שנות ה-90, והיה בית הקולנוע הראשון בחדרה.
היסטוריה

בית הקולנוע הוקם בשנת 1932 על ידי חיים פליישמן. שמו המקורי היה "קולנוע חף", על שם מייסדו, ואולם ברבות השנים נודע הקולנוע בשם "קולנוע חוף". את בית הקולנוע תכנן האדריכל חיים סוקולינסקי.
קולנוע חוף היה הראשון שנפתח במושבה, והוקם ברחובה הראשי של חדרה (כיום רחוב הנשיא). בשל ממדיו הרחבים, מלבד הקרנות של סרטי קולנוע הועלו בו גם הצגות, קונצרטים ומופעי תרבות אחרים, לרבות בשבתות. כבר מפתיחתו שימש המקום להתכנסויות פוליטיות ארציות.
בפברואר 1941 נערך בקולנוע נשף גדול בהשתתפות אמנים מתיאטרון הבימה והאוהל לרגל יובל ליסודה של חדרה.
ברבות השנים נבנו בחדרה בתי קולנוע נוספים:"קולנוע חדרה" ו"גן זוהר" במרכז העיר וכן בתי קולנוע בשכונות בית אליעזר, גבעת אולגה ונווה חיים. קולנוע חוף נסגר בראשית שנות ה-90, בתקופה בה נפתחו ארבעה אולמות קולנוע בקניון לב חדרה שהופעלו על ידי רשת לב ונסגרו בעשור הראשון של המאה ה-21.
לאחר סגירת קולנוע חוף הוסב מבנהו לאולם אירועים בשם "ארמון דוד". בפיגוע באולם האירועים שבוצע בשנת 2002 פרץ למקום מחבל ורצח שישה אזרחים.
בתרבות

קולנוע חוף הונצח בשיר שכתב אהוד מנור וביצע שלמה גרוניך בתחילת שנות ה-90. מנור, בן בנימינה הסמוכה למושבה חדרה, נהג לבקר במקום בילדותו. גרוניך שגדל בחדרה נהג אף הוא לבלות במקום.
קולנוע ארמון (רמת גן)

| --- | --- |

מרכז מסחרי שהוקם במקום בו פעל קולנוע ארמון
 מידע כללי
 סוג:  בית קולנוע
 כתובת:  הרצל 42 
 מיקום:   רמת גן
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  קלמן גרדינגר
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1965
 תאריך פתיחה רשמי:  1965
 תאריך פירוק:  1990
 קואורדינטות:  32°05′00″N 34°48′55″E﻿ / ﻿32.083333333333°N 34.815277777778°E﻿ / 32.083333333333; 34.815277777778
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) קולנוע ארמון(למפת גוש דן רגילה) קולנוע ארמון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קולנוע ארמון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קולנוע ארמון  he קולנוע ארמוןhe קולנוע ארמוןמפת  __ רמת גן (in English: Ramat Gan)  __ גבעתיים (in English: Givatayim) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון ומערב: __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv) ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ גבעת שמואל (in English: Giv'at Shmuel), __ קריית אונו (in English: Kiryat Ono), __ מחנה דורי (in English: Tel HaShomer Base) מדרום: __ אור יהודה (in English: Or Yehuda), __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קולנוע ארמון היה בית קולנוע שפעל ברמת גן בשנים 1965–1990.
היסטוריה

קולנוע ארמון עמד ברחוב הרצל 42 פינת רחוב הרא"ה 2, מול בית הכנסת הגדול ובסמוך לכיכר רמב"ם ולקולנוע אורדע.
הקולנוע היה בבעלותו של קלמן גרדינגר, יושב ראש מועצת המנהלים של תיאטראות ישראל, ומי שהניח את הבסיס לרשת בתי הקולנוע רב חן. בבעלותו היו גם קולנוע ארמון בחיפה וקולנוע דיזנגוף בתל אביב.
קולנוע ארמון ברמת גן תוכנן על ידי האדריכל הישראלי אהרן דורון ונבנה בהשקעה של מעל מיליון לירות ישראליות. הוא הכיל 900 מקומות ישיבה והותאם לקיום מופעי תרבות והצגות תיאטרון. קלמן גרדינגר ניהל משא ומתן עם הנהלת התיאטרון העירוני חיפה כדי שזה יציג בקולנוע ארמון ברמת גן הצגות תיאטרון לרווחת תושבי גוש דן.
בפתיחה החגיגית שהתקיימה ב־15 באפריל 1965 הוקרן הסרט מלך הוואלס בהקרנה בכורה בארץ. בטקס הפתיחה בירכו ראש עיריית רמת גן אברהם קריניצי, נציג משרד המסחר והתעשייה ונציג התאחדות בעלי בתי קולנוע בישראל.
הקרנות הסרטים התקיימו בשעות הערב בכל ימות השבוע פרט לערב שבת.
בשנת 1968 קיימה הקהילה הרפורמית בעיר, לראשונה בתולדותיה, תפילה פומבית באולם קולנוע ארמון בראש השנה וביום הכיפורים וזאת למרות התנגדותם של החוגים החרדים בעיר. הקהילה התחילה לפעול חמש שנים קודם לכן ונהגה להתפלל בבית פרטי בשיכון ותיקים ברמת גן.
בשנת 1969, הופיע השר מנחם בגין באולם קולנוע ארמון לפני תלמידי כיתות י"ב של בתי הספר התיכוניים בעיר.
בשנת 1971, ד"ר ישראל פלד, ראש עיריית רמת גן, קיים באולם הקולנוע עצרת לכבוד יום ההסתדרות.
בשעות אחר הצהריים התקיימו הקרנות של סרטי ילדים. בשנת 1978, בעקבות מחאה של תושב רמת גן, פנה ראש העיר, ד"ר ישראל פלד, להנהלת הקולנוע בבקשה להימנע מהקרנת פרסומות בעלות תוכן לא הולם לפני הקרנת סרטי הילדים.
הקולנוע נסגר בתחילת שנות ה-90 של המאה העשרים בשל חוסר כדאיות כלכלית. במקומו נבנה מרכז מסחרי.
הערות שוליים

↑  דוד שליט, רק קומנדו ארמון לא סרו למרותו
↑  פתיחת קולנוע 'ארמון' ברחוב הרצל פינת רחוב הרא"ה, 1965
↑  פתיחת קולנוע ארמון ברמת גן
↑  ד"ר ישראל פלד מודיע על איסור הקרנת סרטים בערב שבת
↑  הקהילה הרפורמית התפללה באולם הקולנוע
↑  השר בגין מנחם - הופעה בפני תלמידי י"ב בעיר - בקולנוע ארמון, 1969
↑  פלד מזמין את אולם קולנוע ארמון לעצרת במסגרת חגיגת היובל
↑  פניית ד"ר ישראל פלד להנהלות בתי הקולנוע ברמת גן
קומיוס

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־1 לפנה״ס 
 פטירה:  המאה ה־1 לפנה״ס 
 
קומיוס (בלטינית: Commius) היה שליט שבט האטרבאטים (Atrebates) הבלגי בעת מלחמת גאליה (58 - 50 לפנה"ס). בהתחלה צידד ביוליוס קיסר ובסוף בגד בו והצטרף למרד של ורקינגטוריקס והיה אחד מסגניו הנאמנים. לאחר תבוסת המרד, בתום המלחמה ברח לאי הבריטי כדי לשלוט שם על חלק משבט האטרבאטים אשר היגרו לאי הבריטי בתקופה קדומה יותר.
בעל ברית של יוליוס קיסר

קיסר הגיע לאזור גאליה בלגיקה בשנת 57 לאחר שהביס את ההלווטים ואת הסואבים בשנה הקודמת. כעת ביקש להכריע את השבטים הבלגים. לאחר מאבק קצר, הצליח במשימתו וקומיוס החל לשתף עמו פעולה. כאות הוקרה על נאמנותו, מינה אותו קיסר למלך האטרבאטים.
שיתוף הפעולה ביניהם היה פורה וקומיוס אף נשלח למשימת ריגול באי הבריטי כהכנה לפלישתו של קיסר לאי הבריטי. קיסר קיווה שקומיוס יצליח ליצור קשרים עם חלק מהבריטונים וכך יסייע לו במלאכת כיבוש האי. לרוע מזלו של קומיוס, הבריטונים לא רצו לנהל עמו משא ומתן וכלאו אותו. הוא השתחרר ממאסר רק כחלק מהסכם הפסקת האש בין הבריטונים לקיסר לאחר פלישתו הראשונה לאי. קומיוס המשיך לשרת נאמנה את קיסר והשתתף בפלישתו השנייה של קיסר לאי הבריטי. קומיוס היה מעורב במגעים שהביאו לכניעתו של קסיוולאונוס (Cassivellaunus), מנהיג קואליציית השבטים הבריטונים אשר התנגדו לקיסר. כאות הוקרה על מעשיו, פטר קיסר את שבטו מתשלומי מס.