stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תומאס מאן
ביוגרפיה > 1875 עד 1913 > ילדות ונעורים

פאול תומאס מאן נולד ב-6 ביוני 1875 בליבק שבצפון הקיסרות הגרמנית (היום בגרמניה). אביו, תומאס יוהאן היינריך מאן, סוחר תבואה, נבחר לסנאט של עיר הרפובליקה ליבק וכיהן כסגן ראש העיר. אמו, יוליה דה סילווה ברוהנס, נולדה בריו דה ז'ניירו לאב גרמני בעל מטעים בברזיל ולאם בת תערובת (מסטיסה). יוליה ניגנה בפסנתר ובמנדולינה. בנה תומאס נחשף למוזיקה בזכותה וירש ממנה את האהבה למוזיקה.
מאן היה נער שקט שהעדיף להתעסק בחנות המסחר של אביו על פני משחקים צבאיים שהיו רווחים בתקופה שבה הזיכרון הקולקטיבי עדיין היה נתון לניצחון במלחמת צרפת–פרוסיה. מאן למד במגמה הריאלית בבית ספרו, אך תיעב את לימודיו והישגיו היו נמוכים. הוא לא היה תלמיד שקדן, ואת רוב השכלתו רכש בעצמו. בעיקר הושפע מכתביהם של גתה, ניטשה ושופנהאואר.
עם התעוררותה של הספרות האופוזיציונית הגרמנית החדשה התחיל מאן לברר, בסיועו של הסופר לעתיד אוטו גראוטוף (גר'), את בעיות הנטורליזם והאימפרסיוניזם. מפגש זה, שהתקיים לפני תום לימודיו, עיצב בהמשך את כתיבתו כמודרנית וכריאליסטית.
לאחר מות אביו בשנת 1888, ולאחר סגירת בית המסחר ומכירת בית האצילים בליבק, העתיקה המשפחה את מושבה למינכן בשנת 1893. מאן נשאר עוד זמן-מה בליבק כדי לסיים את לימודיו בבית הספר, והתרחק ממשפחתו. הוא נותר לבדו בעיר, שכן מאז מות האב התרופפו היחסים בין משפחתו לשאר בני העיר. חוויה זו הטביעה את חותמה על מאן הצעיר, שגם בהמשך נאלץ לנדוד פעמים רבות ולהתנתק מסביבתו הטבעית. עם סיום שנת הלימודים עזב את ליבק והצטרף למשפחתו במינכן. מעברי מקום אלו באו לידי ביטוי בספרו "בית בודנברוק", שבו נע הציר המרכזי בין ליבק למינכן.
בהשפעת אחד ממקורבי אמו התקבל מאן כפקיד בחברת ביטוח, ובו בזמן נרשם לאוניברסיטת מינכן כהכנה לקריירה עיתונאית. כפקיד פרסם את הנובלה הראשונה שלו "נפילה" בכתב העת "החברה" (Die Gesellschaft). נובלה זו, שהיו בה מסימני הנטורליזם המאוחר, מגלה את סגנונו של מאן, את צורת הכתיבה המיוחדת שלו, ואת פעולת הסיום שיש בה אכזבה ברוח הסופר הצרפתי גי דה מופסאן. נובלה זו, שמאוחר יותר לא מצא אותה מאן ראויה להיכלל בכל כתביו, הקסימה את המשורר ריכארד דהמל (Richard Dehmel) עד כדי כך שהביע את התפעלותו והתרגשותו במכתב למאן: "כה מעטים כיום המשוררים היודעים לעצב חוויה בפרוזה פשוטה ומלאת נפש".
דהמל הזמין את מאן לשלוח לו מיצירותיו לפרסום בכתב העת האמנותי "פאן" (Pan) שעמד לצאת בעריכתו, אלא שמאן החליט ללמוד תחילה את מלאכת הכתיבה לפני שייעשה לסופר של ממש.
ביוגרפיה > 1875 עד 1913 > קריירה ספרותית מוקדמת

בתחילת דרכו התמקד מאן בכתיבת סיפורים קצרים, במקביל ללימודיו באוניברסיטת מינכן ולעבודתו בחברת הביטוח. קובץ הנובלות הראשון שלו "אדון פרידמן הקטן" כלל בין היתר את הסיפורים "התשוקה לאושר" ו"לואיזכן". הסיפורים הליריים נבנו על פי המסורת הסקנדינבית. כבר כאן הורגשה השפעתו של ניטשה על מאן ועל כתיבתו. הסיפורים עסקו בעיקר באנשים שאינם יודעים לחיות כהלכה ושנולדו עם ליקוי כלשהו המחבל ביכולותיהם. סיפורים אלו שיקפו במידה רבה את הלך רוחו של מאן באותה תקופה.
בשנת 1897 ערך מאן מסע לאיטליה. הוא הצטרף אל אחיו, הסופר היינריך מאן, ששהה כבר ברומא, ולבסוף השתכן בוונציה. מאיטליה הביא עמו חזרה לגרמניה כתב יד עבה של רומן, שהתחיל בכתיבתו ברומא וסיים את כתיבתו במינכן כעבור שלוש שנים. בשנת 1901 פורסם הרומן בית בודנברוק המגולל את קורותיהם של ארבעה דורות לבית בודנברוק – משפחה של סוחרים עשירים ורמי יחס בגרמניה של המאה ה-19. פרשת שקיעתה האיטית של המשפחה נהפכת בידיו של מאן לפרשת שקיעתו של עולם שלם – גסיסתה של הנפש האירופית, שדווקא משעה שהגיעה אל פסגת העידון הרוחני איבדה את רצון החיים. הרומן מכיל רמזים אוטוביוגרפיים רבים, ורבים מבני משפחתו של מאן ומאנשי ליבק קראו אותו כרומן מפתח.
רומן גדול זה, בן שבע-מאות עמודים, ביסס את מעמדו של מאן הצעיר (הוא היה בן 26 בעת פרסום הספר) כאחד הסופרים החשובים של המאה ה-20. "בית בודנברוק" הוא רומן ריאליסטי שזכה להערכה רבה, ויש המחשיבים אותו ל"אחרון הספרים הקלאסיים". מכירותיו חסרות התקדים הציבו אותו בראש רשימת רבי המכר הגרמניים.
כעבור שנתיים, בשנת 1903, פרסם את קובץ הסיפורים "טריסטאן", ואת הסיפור "טוניו קרגר" שזכה להצלחה רבה. בסיפור מציג מאן את דמותו של טוניו קרגר, אמן מיוסר שנאלץ לצפות בחיים מרחוק במקום לקחת בהם חלק. הסיפור נכתב בהשפעת הרומן "נילס לינה" מאת ינס פטר יעקבסן. הסיפור "טריסטאן" הוא נוסח סיפורי חדש של מאן לאגדת טריסטן ואיזולדה. בקובץ נכלל גם הסיפור "ארון הבגדים", שנכתב ברוחו של הסופר הנס כריסטיאן אנדרסן. ב-1904 פרסם מאן מחזה בשם "פיורנזה" (Fiorenza) שזכה להצלחה מסוימת. זהו המחזה היחיד שכתב מאן מימיו.
ביוגרפיה > 1875 עד 1913 > חייו הפרטיים

בשנת 1905 נישא מאן לקטיה פרינגסהיים, בתם של הדוויג דוהם (אנ') ואלפרד פרינגסהיים (אנ'), שניהם יהודים מתבוללים. האב אלפרד פרינגסהיים נמנה עם המתמטיקאים החשובים בזמנו בגרמניה. האם הדוויג דוהם הייתה סופרת ולוחמת לזכויות האישה, ואחת התאורטיקאיות הפמיניסטיות הראשונות שיחסה התנהגויות מגדריות לא לדטרמיניזם ביולוגי אלא לסוציאליזציה.
בשנה הראשונה לנישואיהם של תומאס מאן וקטיה פרינגסהיים נולדה בתם אריקה (1905–1969), ואחריה באו קלאוס (1906–1949, התאבד), גולו (1909–1994), מוניקה (1910–1992), אליזבת (1918–2002) ומיכאל (1919–1977, התאבד).
בשנת 1911 נסעו בני הזוג לנופש בוונציה. באותו הזמן התרחשו כמה מקרים של מגפת כולרה בעיר, והדבר הוסתר על ידי השלטונות. במהלך החופשה פגשו משפחה פולנית ששבתה את לבו של מאן. כל פרטי המקרה, לרבות סיפורה של המשפחה הפולנית, הובאו על ידי מאן בנובלה "מוות בוונציה" שראתה אור ב-1912. "מוות בוונציה" נחשבת למעולה שבנובלות של מאן ולאחת מפסגות הסיפורת של המאה ה-20. דמותו של גיבור העלילה, אשנבאך, נבנתה על פי דמותו של המלחין גוסטב מאהלר, שהיה נערץ על מאן ונטה למות בעת כתיבת הנובלה.
ב-1912 חלתה קטיה, ובשל החשש שלקתה בשחפת אושפזה למשך כמה חודשים בסנטוריום בדאבוס שבשווייץ. מאן התאכסן במשך כשלושה שבועות בפנסיון קטן ליד הסנטוריום. ושם, בשנת 1913, החל בכתיבת הרומן "הר הקסמים", שאותו סיים בשנת 1924.
ביוגרפיה > 1914 עד 1929 > מלחמת העולם הראשונה

בתקופת מלחמת העולם הראשונה התרכז מאן בכתיבת מסות. מסתו הארוכה, "פרידריך והקואליציה הגדולה" (Friedrich und die große Koalition), והכרך "הרהורים של אדם לא פוליטי" (Betrachtungen eines Unpolitischen) מכילים את תמצית השקפותיו הפוליטיות השמרניות. מאן סבר שמוטב לגרמנים להניח למאורעות לחלוף על פניהם מבלי לשאוף לשנות אותם כל הזמן. הוא לא נסחף אחרי ההתלהבות העממית לקראת המלחמה, אף שתמך במלחמה דה פקטו. עם זה הוא חשב שעל גרמניה לשמור על מסורתה ההומניסטית גם במלחמה.
ב-26 באוגוסט 1914 כתב מאן למו"ל שלו שזמן רב הוא חש "צורך מוסרי ופסיכולוגי" במלחמה כזו, ובתחילת 1915 כתב במאמר שפרסם, שהמלחמה היא הזדמנות לטהר את הנפש מה"חומרנות" ומה"רקק האינטלקטואלי" של "עולם השלום הנורא". ב-1916 טען שהמלחמה מבשרת "סינתזה מיסטית בין כוח לרוח".
מאן גיבש את דעתו כדמוקרט רפובליקאי. הוא סבר שהרפובליקה היא האחדות העממית של מדינה ותרבות, והדמוקרטיה אינה מעלה ואינה מורידה כל עוד היא פועלת בהתאם לעקרונות הומניסטיים. לעיתים טען שהדמוקרטיה היא עניין "לא-גרמני". מאן מתח ביקורת קשה על התעמולה של מדינות ההסכמה, שסיווגו את הגרמנים כעם ברברי. הוא התייחס למלחמה כאל קונפליקט רוחני יותר מאשר שדה קטל מדמם. בשל תמיכתו במלחמתה של גרמניה נותקו יחסיו עם אחיו, הסופר היינריך מאן, שהיה בעל דעות פציפיסטיות.
ביוגרפיה > 1914 עד 1929 > רפובליקת ויימאר

לאחר המלחמה שב מאן לעיסוקיו הספרותיים. בשנת 1918 פרסם את הנובלה "אדם וכלבו" ואת "השיר על הילד הקטן". במהלך זמן זה עבד על הרומן "הר הקסמים" (1924), שכתיבתו ארכה שבע שנים. ב"הר הקסמים" תופס מאן את דמותה הרוחנית של תרבות אירופה בתחילת המאה ה-20 ומעבירה אל תוך האווירה של סנטוריום שווייצרי. הרומן נכתב בהשראת רומן החניכה המפורסם של גתה "וילהלם מייסטר", וברוח מפנה המאה העשרים.
בשנת 1918 קיבל מאן תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בון.
המסות הביקורתיות שכתב באותה תקופה לא נסבו עוד על מלחמת העולם הראשונה או על אופן גיבושה של המדינה החדשה, אלא על סופרים שאליהם הרגיש קרבה רוחנית כדוגמת נובאליס, היינה, וולט ויטמן, תיאודור פונטאנה, הנריק איבסן, טולסטוי, ג'וזף קונראד, אנדרה ז'יד ועוד. בסיפור "טירוף מערכות וסבל מוקדם" (1925) מתאר מאן באירוניה מלנכולית את המבוכה המוסרית שבאה בעקבות הכאוס של שינוי הערכים באירופה. הנובלה "מאריו והקוסם" (1929) נכתבה כניסיון מודע ומכוון להתחקות על טבעו של הפשיזם ולחשוף את המנגנונים הפסיכולוגיים ואת יסודות היפנוזת ההמונים העומדים ביסודו. הנובלה, שנכתבה לפני עליית הפשיזם, התגלתה כנבואית שכן מאן רמז בה שאין להיאבק בפשיזם אלא באמצעות מאבק אלים.
ביוגרפיה > 1914 עד 1929 > פרס נובל לספרות

בשנת 1929, 29 שנים לאחר סיום כתיבת הרומן הראשון שלו "בית בודנברוק", זכה תומאס מאן בפרס נובל לספרות:
בעיקר עבור הספר האדיר, "בית בודנברוק" שזכה בהתמדה להכרה מוגברת כאחת היצירות הקלאסיות של הספרות המודרנית
לדעת אשתו של מאן, הזכייה בפרס נובל לא הייתה מתרחשת אילולא פורסם "הר הקסמים", וכך כתבה בספרה:
אכן, פרס נובל לא בא כהפתעה גמורה, לאיש לא. זה זמן רב דיברו על כך: כבר שנה קודם לכן נקבו בשמו של תומאס מאן כמועמד לפרס. הקול שהכריע לטובת הענקת פרס נובל היה קולו של גרמניסטן, בֶק שמו, פרופסור בק. פרופסור בק לא חיבב את "הר הקסמים". כשראה הספר אור בשנת 1924 כתב, כי הספר הוא גרמני כה מובהק, גרמני באורח בלעדי שלא יתרגמו אותו לשום שפה אחרת [...] אולם "הר הקסמים" ביסס את תהילתו [של מאן] בתבל כולה. בזכותו אף זכה בפרס. אולם האדון בק הצדקני לא אבה להודות באמת הזאת, ובתעודה [של פרס נובל] אמנם כתוב, כי הפרס הוענק לתומאס מאן בראש ובראשונה בזכות "בית בודנברוק". הייתה זו כסילות מצד בק ומלבד זאת גם דבר שאין הדעת סובלתו, שהרי ככלות הכל ראה "בית בודנברוק" אור ב-1901. נמצא אפוא כי מן הדין היה להקדים את הענקת הפרס ב-25 שנה; בשנת 1929 לא היה עוד טעם לכך.
בנאום הזכייה שלו הקדיש מאן את הפרס "לבני עמי ולארצי הפגועה." הדברים נאמרו לפני עליית הנאציזם, ובזמן שמצבה של גרמניה היה בשפל חסר תקדים. בכך חזר מאן על המוטיבים שהדריכו אותו בזמן מלחמת העולם הראשונה והוצגו בפני הקהל הרחב כבר אז במסותיו.
ביוגרפיה > 1930 עד 1937 > בארץ ישראל

במהלך עבודתו על הרומן "יוסף ואחיו", ביקר מאן במצרים ובארץ ישראל במרץ 1930, שנה לאחר קבלת פרס נובל לספרות שהקנה לו מוניטין בינלאומיים. במסע הפליגו מאן וקטיה לאורך הנילוס עד אסואן, שם ראה כל שביקש לראות לצורך המשך כתיבת הרומן. ממצרים נסעו מאן ואשתו לארץ ישראל, אולם עוד בקהיר חלתה קטיה בדיזנטריה ונשארה זמן מה בבית חולים במצרים. מאן נסע לבדו לארץ ישראל, שכן התחייב להרצות בירושלים. כעבור זמן מה חלה גם הוא וסבל בעיקר משלשול חמור ומכאבי בטן עזים. כאשר הצטרפה קטיה למסע נאלצה לשהות בבית החולים הגרמני בירושלים בשל מחלתה. לאחר זמן מה הצטרף אליה גם מאן עקב מחלתו.
בבית החולים ביקר אותו הסופר ר' בנימין כנציג אגודת הסופרים העברים. ממיטת חוליו סיפר מאן, שהיה תשוש לגמרי, שהתרשם עמוקות מן המעט שהספיק לראות. בירושלים שמע על האוניברסיטה העברית הצעירה מפי יהודה לייב מאגנס, ובסוד הספרייה הנבנית הביא אותו שמואל הוגו ברגמן. הוא ביקר גם בקיבוץ קריית ענבים ובתל אביב, שאותה תיאר כ"עיר ובה רחובות יפים וטכניקה אירופית", ונפעם למראה "שוטר, נהג וראש עיר, גם סופר ומנקה רחובות שיהודים הם, יהודים הדוברים וכותבים עברית, עוסקים בספורט והולכים לאופרה עברית". ובכל זאת נותרה בבני הזוג תחושה של החמצה. גם המפגש המיועד עם ביאליק לא יצא אל הפועל.
ביוגרפיה > 1930 עד 1937 > התנגדות לנאצים

בבחירות לרייכסטאג של שנת 1930 הגדילו הנאצים משמעותית את כוחם. מאן, שהביע דאגה מעליית המפלגה הנאצית, נשא ב-17 באוקטובר 1930 נאום באולם בטהובן בברלין, שהוכר בהיסטוריה בשם "הפנייה הגרמנית" (Deutsche Ansprache. Ein Appell an die Vernunft). מאן כינה את הנציונל-סוציאליזם "גל ענק של ברבריות אקסצנטרית וגסות-רוח פרימיטיבית של דמוקרטיית ההמונים". במהלך ההרצאה הסתננו לתוך הקהל מספר פעילים נאצים שניסו להפריע למהלך הנאום, ומאן נאלץ לחמוק מהמקום דרך יציאה אחורית בעזרת ידידו, המנצח היהודי ברונו ולטר. תומאס מאן נמנה עם המתנגדים הבולטים והחשובים ביותר של הנאציזם, אך קריאותיו המהדהדות בנושא זה לא השפיעו על ההמונים.
ביוגרפיה > 1930 עד 1937 > עזיבת גרמניה

בתחילת 1933, בעת תפיסת השלטון על ידי הנאצים, שהה מאן עם משפחתו בטיול בדרום צרפת. לאחר התלבטויות, העדיף מאן להישאר עם משפחתו מחוץ לגרמניה. הוא הודיע בפומבי שלא יוכל לחזור לגרמניה כל עוד שלטון הצדק לא שב אליה. כאשר נדרשו כל חברי אגף השירה באקדמיה הפרוסית לאמנויות להצהיר אמונים למשטר הנאצי, שלח מאן מכתב התפטרות לנשיא האקדמיה מקס פון שילינגס (von Schillings). ספריו הועלו באש בשריפת הספרים ב-10 במאי 1933 ביחד עם אלו של אחיו היינריך ובנו קלאוס, בטענה שהם שייכים ל"אמנות המנוונת" כפי שהגדיר אותה היטלר, שבה היו כלולות גם "האמנות היהודית", "האמנות הבולשביקית" ו"האמנות הבינלאומית". עם זאת, הנאצים לא החרימו את ספריו שהמשיכו להיות מופצים בגרמניה. בשל השתתפותו בירחון "די זאמלונג" (Die Sammlung), שפרסמו אחיו ובנו, איימו הנאצים לאסור את הפצת ספריו. בעקבות זאת פרסמו (בנובמבר 1933) אלפרד דבלין, רנה שיקלה (Schickele) ומאן הצהרה כי הם מסתלקים מהשתתפותם ב"די זאמלונג" האנטי פאשיסטי. לאחר הצהרה זאת קיבלו השלושה ריהביליטציה מהמשרד הממלכתי לקידום הספרות הגרמנית. מאן הצדיק את צעדו זה ברצונו לא להתנתק מקוראיו.
אריקה, בתו הבכורה של מאן הצליחה לנסוע לביתו של מאן במינכן, שהוחרם על ידי הרשויות, ולהציל משם את כתב היד של "יוסף ואחיו" ועוד כמה כתבי יד. שאר כתבי היד, בהם כתב היד של "בית בודנברוק" וכתבי היד של הנובלות הראשונות, וכן מכתבים רבים אבדו בשל ההגירה הכפויה.
בשנת 1936 גברה ביקורתו של מאן על המשטר הנאצי, ובראשית דצמבר 1936 נשללה אזרחותו הגרמנית. מאן הגיב על כך בטענה שהוא מייצג את התרבות הגרמנית יותר מהשלטון הנוכחי בגרמניה. עוד קודם לכן נשללה האזרחות הגרמנית מבני משפחתו של מאן. בעקבות שלילת אזרחותו נשלל ממנו גם התואר דוקטור לשם כבוד מאת אוניברסיטת בון. הנאצים החרימו את רכושו שנותר בגרמניה, וכן את כספי הזכייה בפרס נובל לספרות.
תחנתו הראשונה של מאן כגולה הייתה סאנארי-סיר-מר (Sanary-sur-Mer) שבסביבות טולון שבדרום צרפת, שם התקבץ חוג גדול של מהגרים גרמנים ובהם היינריך מאן אחיו, יוליוס מאיר-גרפה, רנה שיקלה וליון פויכטוונגר. לאחר זמן קצר התיישבה משפחת מאן בשווייץ. אחת הסיבות לעקירה מצרפת לשווייץ הייתה רצונם של מאן וקטיה כי שלושת ילדיהם הקטנים, שעדיין היו בגיל בית הספר, יתחנכו במחוז דובר גרמנית. המשפחה התגוררה בעיר קיסנאכט (Küsnacht) שליד ציריך. מאן קיבל אזרחות צ'כוסלובקית והשתמש בה עד התאזרחותו בארצות הברית.
בימי שהותו בקיסנאכט המשיך מאן בכתיבת הרומן "יוסף ואחיו", שחלקו הראשון (מתוך ארבעה) התפרסם כבר ב-1933. דמותו של יוסף המקראי נראתה בעיניו כ"אבטיפוס" של האמן ובעצם של דמותו שלו. מאן ראה ברומן זה את יצירתו הטובה, המהותית והחשובה ביותר. להבדיל משאר הרומנים של מאן, אין ביצירה זו קשר ממשי לאדם כלשהו ממציאות חייו. במהלך שהותו בקיסנאכט סיים מאן את הכרך השני של הרומן ("יוסף בימי עלומיו") ואת השלישי ("יוסף במצרים").
ביוגרפיה > 1938 עד 1955 > מעבר לארצות הברית

בשנת 1938 התחילה שווייץ הידידותית להיראות מסוכנת בעיני בני הזוג מאן[דרוש מקור], ולפיכך הם עקרו ב-21 בפברואר 1938 לארצות הברית, שם קיבלו השלטונות את פניו של מאן עם כל גינוני הכבוד השמורים לסופר במעמדו. בציבור האמריקאי נחשב מאן לאחד מגדולי הסופרים של אירופה, בעיקר בשל ספרו "הר הקסמים" שתרגומו לאנגלית זכה לתפוצה גדולה ונחשב לקלאסיקה באמריקה עוד בחייו של מאן. ביקורו הראשון של מאן בארצות הברית, בשנת 1934, סוקר בעיתונות בהרחבה, ואף נערכו לכבודו ארוחות חגיגיות וקבלות פנים מיוחדות. האקדמיה האמריקאית, שהעריכה מאוד את הישגיו של מאן ואת עמידתו העיקשת נגד הנאציזם, קידמה את פניו במגוון רחב של כיבודים. אוניברסיטת הרווארד העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד לצדו של אלברט איינשטיין, ואוניברסיטת פרינסטון הציעה לו משרת פרופסור במחלקה לספרות. מאן קיבל את ההצעה והשתקע תחילה כפרופסור בפרינסטון. הממשל האמריקאי חפץ ביקרו של מאן, וכחלק מכך הזמין הנשיא רוזוולט את מאן ואשתו לארוחת ערב חגיגית בבית הלבן. בהמשך שמר הנשיא על קשר אישי עמם.
ביוגרפיה > 1938 עד 1955 > ניסיון ההתנקשות

בקיץ 1939 ביקר מאן באירופה לרגל ועידה של ארגון הסופרים הבינלאומי פא"ן (International PEN), שהייתה אמורה להתקיים בסטוקהולם שבשוודיה. לאחר שהתברר כי הוועידה לא תתקיים נסעו מאן ואשתו ממאלמה דרך אמסטרדם ללונדון בדרכם חזרה לארצות הברית. הטיסה, שהייתה בגובה נמוך ביותר, הרגיזה את אשתו של מאן והיא שאלה את הדיילת לפשר הדבר. היא נענתה כי שלטונות גרמניה הנאצית הרשו למטוס לטוס מעל שטחם בתנאי שיטוס קרוב לפני השטח ובמהירות מינימלית. הדרישה המוזרה הובנה למחרת, כאשר התברר כי מטוס אחר שטס באותו מסלול נפגע מצליפות של מטוס חיל האוויר הגרמני ואחד מנוסעיו נהרג. המטוס הפוגע טעה בזמנים וחשב כי מדובר במטוס שבו טס מאן. הנאצים, שידעו על ביקורו של מאן באירופה, לא הסתירו את רצונם להרוג את מי שלא נענה לדרישותיהם, וכעת שימש בארצות הברית כדוברה הראשי של "גרמניה האחרת". בשובם של מאן ואשתו לניו יורק קיבל אותם נציג בית ההוצאה לאור של מאן בהכרזה: "And now you are here for good" (ועכשיו אתם כאן לתמיד).
ביוגרפיה > בארצות הברית > תקופת פרינסטון

המעבר לארצות הברית היה נוח לבני הזוג מאן בעיקר בשל פרסומו של תומאס מאן כמחברו של "הר הקסמים". מאן ומשפחתו מצאו בית ליד אוניברסיטת פרינסטון שבניו ג'רזי שהיה לשביעות רצונו של מאן בעיקר בגלל הדמיון הרב בינו לבין ביתו שבמינכן. המקום נעם למאן גם בשל משרת הפרופסור שקיבל באוניברסיטה, ובשל חוג מכריו מגרמניה שהיגרו אף הם לארצות הברית. בקרבת ביתו של מאן התגוררו אנשי רוח רבים שגלו מגרמניה הנאצית והיו לבאי ביתו ולידידיו הקרובים, ביניהם ברונו ולטר, פרנץ ורפל, מקס ריינהרדט, הרמן ברוך ואריך קאלר. מאן התיידד גם עם אלברט איינשטיין, שהיה שכנו בפרינסטון.
הקושי המרכזי שעמד בפני מאן היה השפה האנגלית, שלא הייתה בין השפות שלמד בצעירותו (לטינית וצרפתית), והוא התקשה להשתמש בה כראוי. לכן נמנע בתחילה מלנאום או לכתוב בה. אך במשך הזמן רכש את השפה האנגלית, בעיקר בשל היותו דוברה הראשי של "גרמניה האחרת" במהלך מלחמת העולם השנייה. ביצירתו "דוקטור פאוסטוס", שנכתבה בימי שהותו המאוחרים בארצות הברית, כבר השתמש מאן בציטוטים מהשפה האנגלית.
במקביל לכתיבת הכרכים של "יוסף ואחיו" כתב מאן את הרומן הביוגרפי "לוטה בוויימאר" (1939) המציג את חייו של יוהאן וולפגנג פון גתה בעת זקנתו. מאן מיזג בכתיבתו את צורת הכתיבה של גתה, כאמצעי לשמירת רוח הזמן. מאן מציג בספר זה את ביקורה האמיתי (ב-1816) של שרלוטה, אהובתו של גתה בצעירותו, אצל גתה לעת זקנתם. מתוך השיחות והמונולוגים המסוגננים מצטיירת דמותו של האמן בימי זקנתו, כשדרך חייו קרבה לקצה. ב-1940 פרסם מאן את הנובלה "הראשים המוחלפים" שעיקר עיסוקה בסימבוליזם מיסטי על רקע סיפור עם הודי.
בשנת 1940 עברו מאן ורעייתו לקליפורניה והשתקעו בה. בשנת 1944 קיבלו מאן ורעייתו אזרחות אמריקאית.
ביוגרפיה > בארצות הברית > "מאזינים גרמנים!"

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החל מאן בכתיבת קובץ המכתבים "מאזינים גרמנים!", שיועד לתושבי גרמניה הנאצית שאותה נאלץ לעזוב ב-1932. במקור ראה הקובץ אור בבית ההוצאה אלפרד א. קנופף (Alfred A. Knopf) בשנת 1943. באותו זמן שודרו מן הקובץ עשרים וחמישה מכתבים בגלי רדיו ארוכים ובינוניים בידי ה-BBC לגרמניה הנאצית כחלק ממאמצי התעמולה של בנות הברית מאוקטובר 1940 עד אוגוסט 1943. שם המקבץ נקרא בגרמנית, "!Deutsche Hörer" ("מאזינים גרמנים!"), שכן במילים אלו נפתחו המכתבים והתסכיתים. על אף שהקובץ פורסם לראשונה בשנת 1943 בניו יורק והיה מיועד לתושבי גרמניה הנאצית, הוא לא הגיע לשם בשל החרם שהוטל על כתבי מאן. לעומת זאת התסכיתים המשודרים זכו לתהודה רבה בשל מעמדו הרם של מאן בגרמניה כדמות מוסרית ראשונה במעלה. האזרחים הגרמנים נקראו להתמרד ולמגר את העריצות, שהושתתה לפי מאן על "פרוורסיה של רעיונות הרומנטיציזם וסילוף העומק הגרמני." באחד מהשידורים, שהיה יוצא דופן מבחינת עזות הדברים שהוטחו נגד הנאצים, כמו השוואת החיילים הגרמנים לרוצחים שפלים אשר טובחים כל דבר הנקרה בדרכם כולל שבויי מלחמה, כתב:
היודע העם הגרמני מה נעשה בשמו? ואם הוא יודע זאת, אל יתפלא על אשר לאור עובדות כאלה הופכת הקריאה להשמיד את הנאצים לקריאה להשמיד את הגרמנים בכלל. כל עוד העם הגרמני לא יגיע לידי הכרה, כי הוא עם ככל העמים עם יתרונות מסוימים וחסרונות מסוימים, לא ימצא לעצמו מקום בין העמים ולא יוכל לקחת חלק בבניין עולם חדש ובפיתוח התרבות.
לשידורים אלו הייתה גם חשיבות עליונה לגבי הדיווח על מצב היהודים תחת שלטון גרמניה הנאצית. מאן היה לסופר הגרמני הראשון, ולאחד מראשוני הדוברים, אשר התריעו עוד במהלך המלחמה על השואה המתבצעת ביהודים באושוויץ.
מלבד קובץ זה פרסם מאן מספר קבצים נוספים ומאמרים רבים המנתחים את המצב של גרמניה ושל הגרמנים בזמן המלחמה ולפניה, תוך אזהרה ברורה מפני ההשלכות העתידיות ההרסניות. בקובץ המאמרים "זאת המלחמה" משנת 1940 כתב:
כיצד יכולים הגרמנים לשאת את שפלותם הלא-אנושית של שליטיהם הנוכחיים? כיצד יכולים הם לסבול את זעפנותם המושחתת ואת רוגזם, את חוסר כל זיק של רוחב-לב בישותם, את הנאתם הפחדנית מרמיסת חלשים, מהשפלת עמיתיהם, מגרימת כל מיני ייסורים גופניים ונפשיים? עם גרמניה האומלל, כיצד מוצא חן בעיניך התפקיד המשיחי שנועד לך לא על ידי אלוהים ולא על ידי הגורל, אלא על ידי קומץ בני אדם מופקרים ושיכורים מדם? מרה ואפלה היא הדרך אל המטרה שהם הציגו לך, ואיום יהיה מצבך משתשיג את המטרה. בידוד, שנאת העולם כולו, שלילת זכויותיך האזרחיות והרוחניות ואבדן דברים רבים אחרים - כל אלה מונו לך לעולמים.
ביוגרפיה > בארצות הברית > בקליפורניה

בדומה לפרינסטון, גם בקליפורניה התרכזה מושבה גדולה של פליטים גרמנים, בהם סופרים, מוזיקאים, אנשי קולנוע ותיאטרון. חלקם הגיעו לשם בעקבות הזוג מאן ובעיקר בעזרתם, שכן מאן היה אדם מבוסס וידוע בארצות הברית (בניגוד לשאר הגולים, שכמעט ולא מצאו עבודה). היחסים בין חברי קהילת הגולים היו טובים ושררה ביניהם הרגשת השתייכות, לאחר שנים רבות של נתק מגרמניה וממורשתה.
למרות תמיכתו של מאן בחבריו לקהילה, היו סופרים שחשו מקופחים ביחס למאן ונלחמו בו עד חורמה. המקרה הקיצוני ביותר היה הסכסוך עם הסופר היהודי-הגרמני אלפרד דבלין. יצירתו של דבלין לא התקבלה בהצלחה בארצות הברית ומצבו הכלכלי הלך והידרדר. מאן, שהכיר בחשיבותו של דבלין כסופר, פעל להארכת חוזה העבודה הפיקטיבי של דבלין עם חברות הסרטים MGM והאחים וורנר, ובכל הזדמנות הבליט את כישרונו של דבלין ואף הזרים אל קופתו של דבלין כסף פרטי מפעם לפעם. אף על פי כן חש דבלין כי מאן גוזל ממנו את ההצלחה ותקף אותו בסדרת מאמרי שטנה חסרי בסיס, שהראו כי אין הוא בקיא כלל ביצירתו של מאן. גם במישור המשפחתי לא רווה מאן נחת. יחסיו עם אחיו היינריך הורעו, והם לא דיברו זה עם זה במשך שנים בימי שהותם בארצות הברית. מאן תמך באחיו העני, שספריו כמעט שלא נמכרו בארצות הברית.
בשנת 1945, כשהיה בן 70, התגלתה אצל מאן מחלת סרטן הריאה. הוא נאלץ לעבור ניתוח מורכב בשיקגו, שבו הוצאו מגופו חלקי ריאה ממאירים. הניתוח הצליח אולם מאן סבל מבעיות רפואיות נלוות במשך תשע שנים נוספות. מאז הניתוח חזר והתהדק הקשר בין תומאס מאן לאחיו היינריך, ובא לקצו הסכסוך ארוך השנים בין האחים.
ביוגרפיה > בארצות הברית > קומוניזם

עם מותו של הנשיא רוזוולט בשנת 1945, ובעיקר בתקופת המקארתיזם, חש מאן שלא בנוח בארצות הברית. השלטונות החלו להתנכל לו מחשש שהוא קומוניסט, וזאת בשל הצהרותיו בעד הסוציאליזם. מיקיר הממשל הפך מאן לנרדף למרות התנגדותו הרעיונית לקומוניזם, והבולשת הפדרלית האמריקנית (FBI) אף ערכה אחריו מעקבים טורדניים במישור הפרטי ובמישור הציבורי.
בשנים שבהן ישב מאן בשווייץ, אמר מאן בנוגע לסוגיה זו כי:
[...] אמריקה היא כיום אזור של לחץ-יתר. אך למזלם של האמריקאים עוד קיימת ההפרדה בין חיי הספרות וחיי הפוליטיקה. [...] ובכל זאת, אף שאיני יכול לומר, כי שרוי אנוכי באירופה באווירה חופשית יותר, הריני מרגיש עצמי כאן חופשי יותר. אף אם ייראה הדבר כפרדוקס לגבי הדמוקרטיה הגדולה בעולם נדמה לי, כי אווירת-לחץ זו היא שלב בהתפתחותה של לאומיות השרויה עדיין בתהליך של התבגרות. [...] כשאני לעצמי אחזיק תמיד טובה לארצות הברית על המקלט שניתן לי שם בימי היטלר.
בראיון שנערך עם קטיה מאן חמש שנים לאחר מותו, היא סיפרה על שיקוליו המוסריים של בעלה בעניין זה:
תמיד ביקש [מאן] להבדיל בין קומוניזם לנאציזם! [...] בקומוניזם הרי יש גם איזו בשורה לעתיד. על אף כל העוולות [...] ואולם בנאציזם? (בזעם גובר והולך) היכול הנאציזם לעמוד בביקורת ההגיון האנושי? ההיה משהו דומה לו בהיסטוריה האנושית? ששה מיליונים! זה אינו בקטגוריה של השוואה בכלל לתנועה או אידאה אנושית.
על הבחנה מוחלטת זו בין הנאציזם לקומוניזם, תוך ראייה מפוכחת הן בחסרונותיו של הקומוניזם הסובייטי והן באכזריותו הברוטלית של הנאציזם הגרמני, כתב מאן בנחרצות בספרו "דוקטור פאוסטוס":
בתור אדם מתון ובן ההשכלה מקננת בי אמנם אימה טבעית מפני המהפכה הרדיקלית והדיקטטורה של המעמד הנמוך, שלאור הרקע שלי אני מתקשה לצייר לי בדמיוני את תמונתה אלא כאנרכיה וכשלטון האספסוף, בקצרה - כהרס התרבות. אבל כשאני נזכר באנקדוטה הגרוטסקית, כיצד שני מושיעי האתוס האירופי היטלר ומוסוליני, נתמכי ההון הגדול, הגרמני והאיטלקי, פסעו יחדיו דרך אולמות גלריית אופיצי בפירנצה, לשם לא היו שייכים לכל הדעות, והאחד אמר לרעהו שכל "אוצרות האמנות הנפלאים" האלה היו נופלים בידי הבולשביזם ומושמדים, לולא הקדימו השמיים תרופה למכה ורוממו את שניהם - אזי מתהפכות היוצרות במושגים שלי על שלטון-האספסוף, ושלטון המעמד הנמוך מתחיל להיראות בעיני, עיני אזרח גרמני, כמצב אידאלי בהשוואה שנתאפשרה עכשיו עם שלטון החלאה. ככל שידיעתי מגעת, הבולשביזם מעולם לא השמיד יצירות אמנות. דבר זה היה שייך הרבה יותר לתחום-פעולתם של הללו שטענו שהם מגינים עלינו מפניו
אף על פי כן מאן לא היה קומוניסט ולא ראה בעצמו קומוניסט. כחלק מראיית עולמו ההומניסטית הוא דגל כל חייו בסוציאליזם, וקרבתו לקומוניזם לא הייתה במישור המדיני אלא במישור הרעיוני. כבר במסתו "גתה וטולסטוי" (Goethe und Tolstoi) משנת 1921 כתב על הקונפליקט בין הבחירה בסוציאליזם ההומני ובין הבחירה בקומוניזם המרקסיסטי. לדעתו דיכאה הנהגת המפלגה הקומוניסטית את המגמות ההומניסטיות הרוויזיוניסטיות, דבר שהוביל את הקומוניזם לאכזריות שלא עלתה בקנה אחד עם תפיסתו ההומנית.
ביוגרפיה > בארצות הברית > "דוקטור פאוסטוס"

לקראת סוף שנת 1947 פרסם מאן את הרומן דוקטור פאוסטוס. רומן תקופה זה, ששני נושאיו הראשיים הם העם הגרמני והמוזיקה, נחשב ליוצא דופן בין ספריו של מאן, שכן הוא נבנה בטכניקת המונטאז' ששילבה בסיפור פרשות חיים של אנשים אמיתיים כניטשה וארנולד שנברג. מוטיב האדם שמוכר את נשמתו לשטן, בגרסה הגרמנית של אגדת פאוסט, מהווה מרכיב מרכזי בהבנת הרומן.