stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שניאור זלמן שכטר
פעילותו האקדמית

בשנת 1881 נענה שכטר להזמנתו של קלוד מונטיפיורי ללונדון, והיה לחונכו בלימודיו לרבנות. הוא עצמו המשיך לימודיו באוניברסיטת אוקספורד. כמו כן, בגיל 35 חקר כתבים יהודים שנמצאו באוסף המוזיאון הבריטי. בשנת 1885 פרסם מאמר ראשון: "The Study of the Talmud", אשר ראה אור בכתב העת Westminster Review. כעבור 5 שנים, בשנת 1887, פרסם את מהדורת המופת שלו לספר הרבני החשוב "אבות דרבי נתן", שלא יצא עד אז במהדורה מדעית. הוא שחזר את הטקסט בעזרת עיון בכתבי יד רבים ולאחר השוואות קפדניות לתרגומים יווניים ולטקסטים אחרים אשר ציטטו אותו.
בהגיעו לאנגליה עוד לא שלט בשפה האנגלית, אך הוא למד אותה במהירות ותוך זמן קצר התקדם במסלול האקדמי שם. בשנת 1890 נבחר שכטר כחבר סגל באוניברסיטת קיימברידג' כמרצה (לקטור) לספרות תלמודית, במקום הרב שלמה שילר-סינשי (Schiller-Szinessy), שנפטר באותה השנה. משנת 1892 כיהן כדוֹצֵנְט (מרצה) לספרות רבנית.
באותה תקופה נסע שכטר לאיטליה על-מנת לבדוק בספריות הגדולות שם את אוספי כתבי היד בעברית. פרי אותם המחקרים היה "אגדת שיר השירים", וכן עבודות נוספות אשר הופיעו בכתב העת Jewish Quarterly Review.
באנגליה היה שכטר מעורה בחוג של מלומדים יהודים דוגמת משה גסטר, ישראל אברהמס, לוסיין וולף, ישראל זנגויל, אשר מאיירס ואחרים, והיה בעל השפעה רבה על חיי הקהילה היהודית המקומית.
פעילותו האקדמית > תגלית הגניזה הקהירית

תהילתו האקדמית הגדולה נודעה לחקירתו (בשנת 1896) את מסמכי גניזת קהיר: אוסף יחיד במינו של למעלה מ-100,000 דפים של כתבי יד עבריים שנגנזו בבית הכנסת "אבן עזרא" בשכונת פוסטאט שבקהיר העתיקה. החקירה והגילויים המרעישים חוללו מהפכה של ממש בהיקף ידיעותינו ומקורותינו על יהדות ימי הביניים ואף על היהדות בתקופות עתיקות יותר.
בתחילה שלח שכטר אוסף כתבי יד סגורים ובלתי-ממוינים אל הספרייה הבודליאנית באוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה, אולם ב-13 במאי 1896 הראו לו שתי אחיות סקוטיות שחזרו מארץ ישראל, אגנס לואיס ומרגרט גיבסון, כמה דפים מהגניזה בקהיר, שכללו את הנוסח העברי של ספר בן סירא, שבמשך מאות שנים היה ידוע רק בתרגומו הלטיני והיווני. שכטר, נלהב ממה שראה, הזדרז, וביוני 1896 השיג תמיכה למסע למצרים אל המקום שבו התגלתה הגניזה.
שכטר זכה לעזרה מיוחדת מצד חוקר מדעי היהדות צ'ארלס טיילור (1840–1908), תלמידו של קודמו של שכטר, הרב שילר סינשי. כן התגייסו לעזרתו גורמים נוספים, יהודים ונוצרים, ודיפלומטים בריטים במצרים. שכטר קיבל בין היתר מכתב המלצות מהרב הראשי של אנגליה אל הרב הראשי של קהיר. ואכן, בהגיעו לקהיר זכה שכטר לשיתוף פעולה מצד ראשי הקהילה היהודית ומצד ראשי בית הכנסת אבן עזרא. (מטבע הדברים, נאלץ שכטר לעשות שימוש בבקשיש המסורתי כדי לפתוח דלתות נחוצות).
העבודה בגניזה עצמה התנהלה בתנאים קשים: שכטר נאלץ לזחול לתוכה דרך חור בקיר עזרת הנשים שבבית הכנסת, וחלל הגניזה נעדר היה דלתות וחלונות והיה מלא אבק מחניק. הוא הצליח למיין בקפידה עבור ספריית האוניברסיטה רכישה של אין ספור כתבי יד ודפים מן הגניזה – אוסף הגדול פי שלושה מכל אוסף אחר מסוגו בעולם כולו (אוספים גדולים למדי של מסמכים מהגניזה הגיעו בעבר בדרכים עקיפות אל הספרייה הלאומית הרוסית בסנקט פטרבורג וכן למקומות נוספים, אך מבלי שייחשף מקורם). שכטר וטיילור תרמו את האוסף, הנקרא על שמם, לאוניברסיטת קיימברידג'.
במשך 6 שנים עסק שכטר בכתיבת ממצאיו ופרסומם. הוא פרסם בין היתר גם את ספר ברית דמשק המפורסם, שהתגלה אחר כך גם בין מגילות מדבר יהודה. תגלית נוספת באוסף אשר עוררה עניין רב הייתה "מכתב שכטר" (הידוע גם בשמו "מסמך קיימברידג'") – איגרת שמורה חלקית שנכתבה על ידי כוזרים מקונסטנטינופול אל נכבד יהודי, אולי חסדאי אבן שפרוט, ובה מסופר על הגיור של אותו כוזרי ובכלל על קיום היהדות אצל הכוזרים ואצל האלאנים, וכן על סכסוכיהם עם המעצמות השכנות – הרוסים והביזנטים.
בשנת 1899 התמנה שכטר לפרופסור לתחומי העברית באוניברסיטה-קולג' שבלונדון.
תרומה חשובה אחרת שלו הייתה ה"סעדיאנה" (Saadyana,‏ 1903), שקידמה את הידע על רב סעדיה גאון ועל תקופתו.
תרומתו לקהילה היהודית הקונסרבטיבית בארצות הברית

עוד בשנת 1886 הקימה קבוצת רבנים אמריקאים בעלי שאיפות למודרניזציה מוסד כדוגמת בית המדרש לרבנים של הרב פרופ' זכריה פרנקל בברסלאו. המוסד הוקם בתוך בית הכנסת הספרדי-פורטוגלי הוותיק "שארית ישראל" (Congregation Shearith Israel) שבניו יורק.
בשנת 1902 שכנעה קבוצת רבנים את שכטר לקבל עליו את תפקיד נגיד מוסד זה, שהפך לבית המדרש לרבנים באמריקה (Jewish Theological Seminary,‏ JTS), בניו יורק. שכטר הגיע לניו יורק ב-17 באפריל 1902 והיה לנשיאו השני של המוסד, ושימש בתפקיד זה עד למותו בשנת 1915. תחת ניהולו ידע בית המדרש תנופה והתפתחות, אשר הוסיפו לו יוקרה רבה בקרב יהודי ארצות הברית, תוך כדי קבלת תמיכה כלכלית מנדבנים יהודים מקרב משפחות יוצאות גרמניה כגון יעקב שיף, המשפחות מרשל, גוגנהיים, לויזון, וארבורג ועוד. המוסד קלט מורים חדשים מגרמניה וממזרח אירופה. הסמיטולוג והאיש רב-הפעלים סיירוס אדלר (Cyrus Adler) שיחק תפקיד חשוב בגיוס תמיכה זו במהלך הבאתו של שכטר לשם.
במסגרת בית המדרש לרבנים בהנהגתו של שכטר הוקם בשנת 1909 ה"מכון למורים" (Teachers Institute), אשר היווה בית גידול לא רק למורים שפעלו בבתי הכנסת ובתי הספר היהודים-קונסרבטיביים, אלא גם למחנכים המשתיכים ליהדות האורתודוקסית המודרנית. כל הקורסים במכון ניתנו בעברית.
בשנת 1913 הקים שכטר את איחוד בתי הכנסת "United Synagogue of America", אשר שינה בשנת 1991 את שמו לאיחוד בתי הכנסת הקונסרבטיביים של אמריקה (United Synagogue of Conservative Judaism), הכולל כיום כ-800 קהילות ברחבי ארצות הברית.
שכטר נפטר באופן פתאומי בניו יורק מהתקף לב ב-19 בנובמבר 1915, בגיל 68.
את מקומו כמנהל ה-JTS נטל כורש אדלר.
תרומתו לקהילה היהודית הקונסרבטיבית בארצות הברית > אמונותיו והשקפותיו

בנאומו הראשון כנגיד בית המדרש לרבנים באמריקה בשנת 1902 הדגיש שכטר את מרכזיות ההלכה בחיי היהודים:
היהדות איננה דת שאין לה התנגדות לדבַר.

היהדות מתנגדת במיוחד לדברים מסוימים ומצווה במפורש "אל תעשה".

היא חודרת אל כל תחומי חייך. היא דורשת שתשלוט על כל מעשיך ומתערבת אפילו בתפריט ארוחתך. היא מקדשת זמנים בשנה ומנהיגה סדר במהלך קיומך, בעבר ובעתיד כאחד. מעל לכל היא מלמדת כי כח החטא הוא באי הציות. היא מקפידה על שמירת המצוות ככתובן וכרוחן: רוח ללא הקפדה על הכתוב אופיינית לאותן נשמתין ערטילאין הידועים למיסטיקנים, הנעים ונדים בעולם ללא איזון וללא מהות... בקיצור, היהדות אינה מתיישבת באופן מוחלט עם נטישת התורה.
שכטר שימש כיו"ר הוועד שערך את הגרסה האמריקנית של "התנ"ך העברי" (Hebrew Bible) של החברה היהודית להוצאה לאור (Jewish Publication Society).
10 שנים לאחר מותו נוסדה בניו יורק ישיבה יוניברסיטי – מוסד אקדמי ותאולוגי יהודי אורתודוקסי מודרני שקיבל השראה בין השאר גם מאמונתו של שכטר במסרים האוניברסליים של היהדות.
שכטר לא ניסח בצורה שיטתית את עקרונות היהדות הקונסרבטיבית, אך התווה אותם דרך אישיותו ודרך פעילותו. הוא ראה ביהדות אורגניזם חי המשתנה מתקופה אחת לאחרת, למרות התבססותו על תורות נצחיות. על כל שינוי אשר עוברת היהדות להיות מושרש חזק במסורת, מבלי לסכן את מבנה המכלול.
בנוסף לתורה, נתן שכטר משקל רב למסורת ולהיסטוריה של בני ישראל בכל תקופותיה – "המצפון הקיבוצי של ישראל הקתולית", כלשונו; הווה אומר "כלל ישראל", או ישראל האוניברסלית – כמקור להתגלות האלוהית. זאת על אף שראה בתורה כתר ופסגה של היהדות.
לפי השקפתו, עם ישראל, יחיד במינו וקדוש, הוא המקיים את המסורת, ולא להפך.
שכטר ראה בלאומיות היהודית חלק מהותי מהיהדות, ולכן היה בין התומכים הראשונים בציונות. הוא הזדהה במיוחד עם הציונות הרוחנית של אחד העם, אשר קיבלה את הרעיון שלעם ישראל יהיה עתיד גם בארץ הקודש וגם בגולה, אך היה מושכנע בהכרח שבשיבה לציון שבה תקום, לטובת כלל האנושות, מלכותו של אלוהים.
שכטר שמר על קשרים טובים עם ראשי התנועה הרפורמית למרות ביקורתו הנוקבת על דרכם, ואירח בבית ספרו את נשיא ההיברו יוניון קולג', קאופמן קוהלר (Kaufmann Kohler). השניים אף העניקו זה לזה תוארי דוקטור לשם כבוד.
יחסיו עם היהדות האורתודוקסית התערערו במיוחד לאחר שבשנת 1904 גינתה אגודת הרבנים האורתודוקסיים (Union of Orthodox Rabbis) בחריפות כ"כפירה" את שיטות המחקר הביקורתי המודרני בתחום לימודי התנ"ך והתלמוד אשר אומצו על ידי שכטר ב-JTS. שכטר לא הופיע באירועים של האורתודוקסים, ועמדתו כלפי השימוש בשפת היידיש הייתה מסויגת; הוא הגדיר אותה כ"הכרח מצער".
מוסדות הקרויים על שמו

רשת בתי הספר היהודיים של התנועה הקונסרבטיבית ביהדות צפון אמריקה (Solomon Schechter Jewish Day Schools) קרויה על שמו של שכטר. עשרות סניפי בית הספר פרוסים לאורכה ולרוחבה של ארצות הברית, ואף קיים סניף בקנדה. קיים גם מחנה קיץ על שמו באולימפיה, וושינגטון (camp solomon schechter). בירושלים קיים מוסד אקדמי על שמו: מכון שכטר למדעי היהדות. מכון זה מפעיל בשכונת נווה צדק את נווה שכטר המהווה מרכז לתרבות יהדות ברוח היהדות המסורתית (הקונסרבטיבית).
ספריו

Studies in Judaism, 3 volumes, Philadelphia: The Jewish Publication Society of America, 1896, 1908, 1924.
Some Aspects of Rabbinic Theology, 1909.
Seminary addresses and other papers by Solomon Schechter, with an introduction by Louis Finkelstein, The Burning Bush Press, 1959.
אגדת שיר השירים, ההדיר והוסיף הערות סולומון שכטר מכתב יד מפארמה, קיימברידג', 1896.
ראו גם

גניזת קהיר
יהדות קונסרבטיבית
לקריאה נוספת

שלמה קלמן רייף, הגניזה מקהיר: תולדות אוסף הגניזה באוניברסיטת קיימברידג', ספריית הילל בן חיים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשפ"א–2021;גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
משה גרינברג, ש. ז. שכטר – מכונן הגישה הקונסרבטיבית לאמונת ישראל, בהוצאת מכון שכטר ללימודי היהדות, תשנ"ח.
ד"ר עזריאל איזנברג, סלומון שכטר, בהוצאת ועדת החנוך על יד בתי הכנסת המאחדים, ניו-יורק.
יעקב זוסמן, שכטר החוקר, מדעי היהדות 38, האיגוד העולמי למדעי היהדות, תשנ"ח, עמ' 213–230‏, JSTOR 23382172
N. Bentwich, Solomon Schechter, 1948.
B. Mandelbaum, The Wisdom of Solomon Schechter, 1963.
Neil Gillman, Conservative Judaism: The New Century, Behrman House.
H. Parzen, Architects of Conservative Judaism, 1964.
David J. Fine, 'Solomon Schechter and the Ambivalence of Jewish Wissenschaft', Judaism 1997, pp. 4–24.
הערות שוליים

↑  התאריכים העבריים – ע"פ הכיתוב על מצבתו
↑  עד היום מקיימת שם אגודת הסטודנטים היהודים הרצאה שנתית לזכרו ועל שמו.
↑  ניו יורק, המגיד, 8 במאי 1902
↑  במקור: "Judaism is not a religion which does not oppose itself to anything in particular. Judaism is opposed to any number of things and says distinctly "thou shalt not". It permeates the whole of your life. It demands control over all of your actions, and interferes even with your menu. It sanctifies the seasons, and regulates your history, both in the past and in the future. Above all, it teaches that disobedience is the strength of sin. It insists upon the observance of both the spirit and of the letter; spirit without letter belongs to the species known to the mystics as "nude souls" nishmatin artilain, wandering about in the universe without balance and without consistency... In a word, Judaism is absolutely incompatible with the abandonment of the Torah."
↑  ג' ויגודר, היהודים בעולם – לקסיקון ביוגרפי, מהדורה רומנית (תרגום מאנגלית), בוקרשט: הוצאת הספר, 2001.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267521105171  PLWABN: 9810662235305606  BIBSYS: 1026287  BnF: cb12808020c (data)  CiNii: DA07394764  GND: 118907603  ISNI: 0000 0001 0773 5120  LCCN: n85209449  NKC: uk2011669697  NLA: 35479309  NTA: 090008707  RERO: 02-A000144895  SELIBR: 90087  SNAC: w6p953qp  SUDOC: 073335940  Trove: 967820  VcBA: 495/5995  VIAF: 32795172   WorldCat (עם VIAF): 32795172
תרצה ספיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 במרץ 1941 קיבוץ גת
 פטירה:  26 באוקטובר 2018 (בגיל 77)
 
תרצה ספיר (18 במרץ 1941 – 26 באוקטובר 2018) הייתה כוריאוגרפית וחוקרת תנועה ישראלית, מתלמידותיה הבכירות של נועה אשכול בתחום כתב התנועה אשכול-וכמן ומחברת יצירות רבות בכתב תנועה זה, ממציאת שיטת ספיר לשיפור יכולות למידה וקוגניציה באמצעות תנועה וכתב תנועה אשכול-וכמן; כיהנה כראש בית הספר לאומנויות המחול במכללת סמינר הקיבוצים בשנים 2000–2007.
ביוגרפיה

ספיר נולדה בשנת 1941 למרים ויעקב מאיוס בקיבוץ גת של תנועת השומר הצעיר, ובו גדלה. בשנת 1964 נישאה לבן קיבוצה דן ספיר, ולזוג נולדו שני בנים. בשנת 1968 הכירה את נועה אשכול שלימדה באותה עת בסמינר הקיבוצים, והייתה לתלמידתה בתחום כתב התנועה אשכול-וכמן, ובהמשך קולגה של אשכול עד יום מותה של האחרונה בשנת 2007. ספיר הייתה חברה באגודה לכתב תנועה מאז הקמתה, והשתתפה בכתיבת רבים מפרסומיה. בעלה דן ספיר, בעל עיטור המופת ממלחמת ששת הימים, התקדם לדרגת סגן אלוף; במלחמת יום הכיפורים פיקד על גדוד שריון בקרבות הבלימה נגד המצרים בסיני ונפל ביומה השלישי של המלחמה, 15 שעות לאחר שאחיו יוסי נפל בקרב.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים החלה מורתה נועה אשכול ליצור שטיחי קיר, ותרצה ספיר, שזה עתה התאלמנה, סייעה ביצירה זו לצד עוד מספר תלמידות של אשכול. ספיר גם המשיכה בעבודתה התנועתית עם נועה אשכול, אשר בשנת 1978 הפקידה אותה על הוראת כתב התנועה בסמינר הקיבוצים, במסלול למחול שהוקם באותה עת; במסגרת זו המשיכה ספיר לפתח את לימודי כתב התנועה. במקביל חיברה ספיר את אסופת הריקודים הראשונה שלה בכתב תנועה, ריקודי חנוכה, שאותה פרסמה עם מבוא מאת נועה אשכול. בשנת 1986 הקימה את קבוצת המחול ריקודנטו, העוסקת במחקר, כתיבה, ביצוע ופרסום של יצירות ומחקרים בתחום כתב התנועה אשכול וכמן. במסגרת קבוצה זו פרסמה ספיר תוך שימוש בכתב התנועה עוד חמש אסופות מחול. הקבוצה החלה להופיע עם היצירות משנת 1987 ואילך, ולפרסמן החל משנת 2006. בשנת 2000 מונתה ספיר לעמוד בראש בית הספר לאומנויות המחול במכללת סמינר הקיבוצים, תפקיד אותו מילאה עד שנת 2007. במסגרת זו הקימה ספיר מסלול לימודים לתיאטרון מחול, ומסלול נוסף המיועד למורים ומורות בפועל. היא הקימה את “המרכז לחקר כתבי תנועה ושפות מחול” במכללת סמינר הקיבוצים, ועמדה בראשו. מתוך ההוראה והמחקר של כתב התנועה היא פיתחה את "שיטת ספיר" להוראה, המיועדת להעצמת יכולות תפקודי למידה וקשב באמצעות כתב תנועה אשכול-וכמן וטיפול קוגניטיבי-תנועתי.
ספיר חיה בזוגיות ארוכת שנים עם אמנון ורנר מקיבוץ כרמיה שהתאלמן גם הוא, וגידלה עימו את ילדיו, שאחד מהם נהרג לאחר מכן בעת שירותו הצבאי. בשנת 2018 נפטרה בפתאומיות בביתה, ולא הספיקה לפרסם את הספרים שעסקה בהכנתם. תלמידותיה, חברות קבוצת ריקודנטו, פרסמו לאחר מותה עוד אסופת מחול שלה, ומכינות לפרסום גם את ספרה על שיטת ספיר.
תפקידים שמילאה

1973 - 1977 חברה במרכז לחקר כתב-תנועה EW בפקולטה לאמנות ותקשורת – אוניברסיטת תל אביב.
1975 - 2008 חברת הנהלה באגודה לקידום ולפיתוח כתב-תנועה אשכול-וכמן.
1998 - 2006 ריכוז הוועדה לתוכניות לימודים בכתב-תנועה EW – משרד החינוך, התרבות והספורט, הפיקוח על המחול.
2000 - 2005 חברה בוועדת המקצוע העליונה להוראת מחול מטעם משרד החינוך והתרבות.
2000 - 2007 ראש בית הספר לאומנויות המחול במכללת סמינר הקיבוצים.
2003 - 2010 חברה בוועדה למחול בקרן למצוינות בתרבות מיסודה של רחל מראני.
2008 חברה בקרן ע"ש נועה אשכול.
יצירותיה המוקדמות

1963 - 1967 חיבור והדרכת מופעים ברחבי הארץ של להקת חברות הנוער של התנועה הקיבוצית, בשילוב מקהלת חברות הנוער של התנועה.
1963 - 1972 – עריכה מוזיקלית, חיבור והדרכה למחזות בתנועה המבוססים על אגדות ילדים, המועצה אזורית יואב:
1963 פטר והזאב
1964 שלגיה שבעת הגמדים
1965 היפהפייה הנמה
1967 סינדרלה
1972 פיטר פן
1967 כוריאוגרפיה לאופרה "קונטינואה" מאת תאודור הולדהיים ואריה אהרוני, במסגרת אירועי יובל החמישים של התנועה הקיבוצית.
1969 חיבור והדרכת מופע המחול המרכזי בעצרת יום השואה בקיבוץ יד מרדכי.
יצירותיה העיקריות > הבסיס לעבודתה החיבורית

על פי החוקרת ומבקרת המחול רות אשל, הבסיס לעבודתה החיבורית של ספיר הוא בדרך כלל סדרות ספרתיות הנתמכות במבנה הגאומטרי של כתב התנועה אשכול-וכמן מחד, ומאידך, מוכלות על אפשרויות התנועה והקואורדינציה של גוף האדם הרוקד. כמו הסולמות המוזיקליים הנותנים את המסגרת הצלילית לאירוע האקוסטי, כאן מארגנת הסדרה הספרתית הכתב תנועתית את המוטיבים התנועתיים של הריקוד לפי מסלולי תנועה נבחרים, כמויות תנועה בגדלים שונים, אברי גוף מתאימים, ואורכי זמן במקצבים מגוונים. יחד עם האפשרויות הרבות שכתב התנועה מזמן, נשארים החיבורים, אותם מכנה אשל בשם 'סוויטות', נאמנים לסדרה הספרתית, בונים בעזרתה וריאציות רבות פנים, ונותנים ביטוי פיזי-תיאורי לנושא של אותה סוויטת המחול.
חלק מהריקודים שחיברה ספיר תורגמו לכתב תנועה לאבאן על ידי ד”ר הנר דריווס, חבר קבוצת ‘ריקודנטו’. הם בוצעו בגרמניה כחלק מתוכנית הלימודים בבית הספר ‘Folkwang School‘ של פינה באוש באסן בו הוא מלמד.
יצירותיה העיקריות > יצירות המחול שחוברו בכתב תנועה

שש אסופות מחול עיקריות חוברו על ידי ספיר במשך השנים, וכולן יצאו לאור כספרים בכתב תנועה אשכול-וכמן.
מחברות חנוכה (12 ריקודים בנושא חג החנוכה בהם שישה לביצוע ע”י מבוגרים ושש וריאציות לביצוע ע”י ילדים).
ציפורים (9 ריקודים)
נופים (12 ריקודים)
מועדים למחול (19 ריקודים).
בעקבות ציירים (13 ריקודים)
מראות ים (12 ריקודים)
הריקודים משמשים תשתית לרפרטואר של קבוצת ריקודנטו אשר ליוותה את יצירתם (החל מהאסופה ציפורים), והעלתה אותם בהופעות החל משנת 1987, על במות ומסגרות שונות בישראל ובעולם (אנגליה, הולנד, אוסטריה, רומניה).
יצירותיה העיקריות > יצירות המחול שחוברו בכתב תנועה > מחברות חנוכה

אסופת הריקודים הראשונה של ספיר שחוברה בכתב תנועה אשכול-וכמן, מחברות חנוכה, פורסמה בשנת 1987 עם מבוא מאת נועה אשכול. כל אחד מריקודי האסופה מבוסס על אחד מסמלי חג החנוכה, כלומר מוטיב חוץ-תנועתי, הבא לביטוי בכמה רכיבים תנועתיים המהווים בסיס לריקוד. לריקודים גם מטרה לימודית, ולכן לכל אחד מהם שתי גרסאות: האחת פשוטה וקלה יותר והשנייה בדרגת מורכבות גבוהה. הריקודים באסופה: סביבון, חנוכייה, כד, נר, מכבי, אור ואש.
לצד יצירה זו נוסף מאוחר יותר ריקוד נוסף, אש קטנה, ופורסם לצד מחקר השוואתי בספר רישומי אש – מחקר השוואתי בין הריקודים "אור ואש" ו"אש קטנה" (וריאציה) הכולל וריאציות לימודיות (2014).
יצירותיה העיקריות > יצירות המחול שחוברו בכתב תנועה > ציפורים

האסופה ציפורים פורסמה בשנת 2005 יחד עם שרון רשף-ארמוני, והיא "מחזור של תשעה ריקודים (וריאציות) המבוססים כולם על הרצף הספרתי. יש כאן סדרה מספרית המקבלת ביטוי במרכיבים תנועתיים שונים, לדוגמה משך הזמן של תנועה, כיווני ההתקדמות, גודל התנועה. במהלך החיפוש היצירתי עלה הדימוי לציפורים שונות, שגם נתן לאסופה את שמה, והוא מצידו השפיע על המשך פיתוח הריקודים באסופה וחידוד מאפייני הציפורים השונות.
לפי רות אשל, הסדרה הספרתית היא ביסודה מוזיקלית, ומשכיה הם המשכים השונים של ציוץ ציפורים. הציפורים המתוארות הן, בסדר הופעתן: תור, יען, דוכיפת, סנוניות, אנפה, שחפים, תנשמת, תור, פלמינגו, זרזירים. בכל ריקוד חומר ייחודי בתיאור התנועתי של הציפור, אך בחינה מדוקדקת חושפת את הסדרה הספרתית המוזיקלית בת חמישה המשפטים המלווה את ריקודי כל הציפורים במסלולי תנועתן הגופניים והמרחביים.
יצירותיה העיקריות > יצירות המחול שחוברו בכתב תנועה > נופים

האסופה נופים (2007) שפורסמה בשיתוף נירה על-דור, כוללת שנים עשר ריקודים, שהם וריאציות על נושא משותף. שמות הריקודים: הלוך ושוב, עקבות, לאור ירח, משעולים, תהום, מדרונות, שקיעה, במישור, שלכת, זריחה, למרחק, זמר נודד.
רות אשל מקבלת את שם האסופה ואת שמות הריקודים כפשוטם ורואה בנופי הארץ את נושאי אסופת המחול: אוסף דימויים של תופעות טבע המתבססים על מוטיב החוזר על עצמו ומוטיב של הגדלה השזורים זה בזה כשרשרת 1,4,2,4,3,4,5,4,6,4,7,4,8,4. מבנה הסדרה הספרתית הזו מאפשר ריבוי כיוונים בכל קשת מסלולי המישורים הפוזיציות וההתקדמויות.
לספר זה יש ספר המשך מחקרי בשם קולות של נופים (2011) עם נירה על-דור. הספר מציג את המכנים המשותפים בין הריקודים ואת ההבדלים ביניהם, ומטרתו להציג בפני הקורא את ה"קולות" הנפרדים של כל ריקוד וריקוד; המושג "קולות" מושאל מן המוזיקה, ומציין את התפקידים של האיברים השונים או של קבוצות האיברים השונות.
יצירותיה העיקריות > יצירות המחול שחוברו בכתב תנועה > מועדים למחול

הספר מועדים למחול: אסופת ריקודים במעגל השנה, הוכן ופורסם בשנת 2013 ביחד עם שלומית עופר. ספר זה אוצר בתוכו אסופה של ריקודי חגים אשר חוברו על ידי תרצה ספיר בין השנים 1961 ו-2011, ולצידם מאמרים מאת מוקי צור אודות חילוניות עברית וחגים קיבוציים, ונעמי בהט-רצון על מחול בתנועה הקיבוצית. רוב הריקודים הללו בוצעו במסגרת טקסי חג בקיבוצים גת וכרמיה על ידי ילדי וחברי קהילות אלו. לימים היוו אותם הריקודים חומר לימודי בקהילות לומדים ורוקדים נוספות – סטודנטים במסלולים להוראת מחול ותיאטרון-מחול בבית הספר לאומנויות המחול שבמכללת סמינר הקיבוצים ובמסלול למחול שבמכללת אורות ישראל, תלמידיהם של סטודנטים אלה, ילדים ובני נוער. גם היום מורים ותלמידים אשר מלמדים במגוון מסגרות לימודיות ממשיכים לעשות שימוש בריקודים אלה לצורכי למידה, הוראה, מחקר, יצירה והפקה של טקסי חג בקהילותיהם.
לריקודים שבספר זה יש כמה מכנים משותפים, הדומים לאלו של הספר מחברות חנוכה ושונים משאר אסופות הריקודים שפרסמו תרצה ספיר ותלמידותיה. לכל הריקודים מטרה לימודית, שורשיהם הנטועים בתרבות היהודית המתחדשת במסגרת הקהילה הקיבוצית, וההיבט האמנותי-אסתטי: בחלק גדול מן הריקודים עוצבו התנועות באופן אשר מבטא בצורה איקונית כמעט את הנאמר במילות השיר, עליו מבוסס הריקוד.
לכל אחד מן הריקודים הוּספה גרסה אחת או יותר של "כתיבה קלה" – סימול איורי בדרכים שונות המבטא באופן גרפי חלקים מִרכיבי התנועה או כתב התנועה המופיעים בריקוד. הבחירה באופן סימול זה נובעת מעקרונות האוריינות התנועתית, הקושרת בין המשגה של תנועה, הפעולה התנועתית וייצוגה הגרפי האפשרי בדרכים מגוונות. צורת סימול זו נועדה להוות עזר לימודי לקריאת הריקודים, או לאפשר לאלה אשר אינם בקיאים בכתב התנועה אשכול-וכמן – ילדים או בוגרים – להתוודע אל חלק מהרכיבים שלפיהם נבנה הריקוד.
רות אשל מדגישה את העובדה כי בספר משולבים תווי המוזיקה עם תוויי כתב התנועה, וכל ריקוד מלבד היותו עיטור לתכני החג פותח הזדמנויות לימודיות בהיבט תנועתי - קואורדינטיבי וכתב תנועתי, ורישומו מלווה במילון ובהסברים המקרבים את הקורא הרוקד אל מבנהו ואל תוכני החג העכשוויים והמסורתיים.
רות אשל מדגישה את העובדה כי בספר משולבים תווי המוזיקה עם תוויי כתב התנועה, וכל ריקוד מלבד היותו עיטור לתכני החג פותח הזדמנויות לימודיות בהיבט תנועתי - קואורדינטיבי וכתב תנועתי, ורישומו מלווה במילון ובהסברים המקרבים את הקורא הרוקד אל מבנהו ואל תוכני החג העכשוויים והמסורתיים.
יצירותיה העיקריות > יצירות המחול שחוברו בכתב תנועה > בעקבות ציירים

האסופה בעקבות ציירים התפרסמה בשנת 2016 בשיתוף עם אורלי יעקב. הסוויטה כוללת שלושה עשר ריקודים שהם וריאציות על נושא תנועתי אחד, המופיע כמשפט בסיסי של שמונה תנועות בגֵו. "כל ציור מתכתב עם תמונה של צייר אחר ויוצר זרימה בין הצורות הציוריות המופיעות בתמונה לבין התפתחות המוטיבים המופיעים בריקוד. המוטיבים נותנים לתמונה פירוש פיזי, מרחבי וחזותי, ומנהלים דיאלוג בין המדיום הדו־ממדי של התמונה, לבין המדיום התלת־ממדי, המחולי". הריקודים בעקבות הציירים הם: ריקוד החתונה – פיטר ברויגל (1566); שלוש הרקדניות – פבלו פיקאסו (1925); לדה והברבור – לאונרדו דה וינצ'י (1506-8); הג'ירף הבוער – סלבדור דאלי (1937); פרח שמשון, שטיח קיר – נועה אשכול (1973-4~); ליל כוכבים – וינסנט ואן גוך (1889); הצעקה – אדוורד מונק (1893); איב – אוגוסט רודן (1881); מפגש – מאוריץ קורנליס אשר (1944); השיער הגולש – אנרי מאטיס (1952); פארק ליד לו – פאול קליי (1938); קומפוזיציה 8 – וסילי קנדינסקי (1923); חוגות ודרכים, ציור בתמונה – ג'ון הריז (2015).
רות אשל מתארת כדוגמה את ריקוד "הצעקה", לפי תמונתו של אדוורד מונק. הריקוד משתף תנועות גו וגפיים עם תנועות של פתיחה וסגירת הפה כאיבר שווה זכויות בתוך החומר הריקודי, ומאז בוצע כמה פעמים באירועי יום השואה במקומות שונים בארץ. סדרה ספרתית הנבנית בהדרגה לאורך הריקוד משתפת בזה אחר זה את כל אברי קבוצות האיברים: הידיים, הרגליים והגו. המגלים את יכולתם התנועתית עם התרחבות הסדרה. ובו בזמן מקיימים דיאלוג עם תמונת הצייר שלאורה נבנו צורותיו של הריקוד.
יצירותיה העיקריות > יצירות המחול שחוברו בכתב תנועה > מראות ים

האסופה מראות ים היא סוויטת הריקודים הראשונה שחיברה תרצה ספיר, אולם היא המשיכה לעבוד על חיבור ושכלול הריקודים במשך למעלה מ-30 שנה, עד יום מותה. שנה לאחר מותה יצאה האסופה לאור (2019), על ידי אורלי יעקב עימה עבדה ספיר על הספר בשנים האחרונות לחייה. בנוסח האחרון של היצירה אותו הותירה אחריה ספיר נכללו שנים עשר ריקודים: משברים, גאות ושפל, מצולות, מערבולות, מחרוזת צדפים, עשבי ים, מפרשית, קונכיות, גלים, אדווה, כוכבי ים, משחקי חוף.
במבוא לפרסום הספר כותבות המחברות כי ריקודי האסופה הם וריאציות על מספר נושאים תנועתיים, ומציגות את תבניות התנועה המקוריות (הנושאים), את האופן בו הן משתלבות זו בזו, ואת הווריאציות השונות היוצרות את נופי הים אותם ניתן לראות בתנועות.
על ביצוע נוסח מוקדם של היצירה, שכללה אז (2009) רק חלק מהריקודים שבנוסח הסופי, כתבה רות אשל: "כל ריקוד בנוי על סולם תנועות מוגדר, כצייר שבוחר את בסיס הצבעים לעבודתו, או כמלחין שבחר את הסולם ליצירתו. אלא שספיר איננה מבקשת ליצור ואריאציות על המשפטים הבסיסיים ואיננה מוהלת את התנועות. היא שומרת על המשפטים הבסיסיים במקורם ומעצימה את הניואנסים של השינוי והגיוון המעודנים באמצעות שינויי כיוונים מזעריים ושרטוט אותם קווי המשפט תנועתיים באמצעות מספר גדול או קטן של רקדניות המבצעות את אותם החומרים. הקטעים קצרים, מיניאטוריים, תמציתיים, עם מינון נכון של אורכי הזמן המוקדש לכל ריקוד כך שהמחרוזת הנוצרת היא לא רק של חומרים תנועתיים אלא גם של משחק של אורכי זמן".
בשנת 2011 הועלה ביצוע נוסף של היצירה, שבשלב זה עדיין כללה רק עשרה ריקודים. רות אשל פרסמה עליה ביקורת מחול וציינה את דרך התייחסותה של ספיר לנושא, המאירה את האופן שבו היא מתרגמת את הנושא הקונקרטי לריקוד. בניגוד לחיבוריה של נועה אשכול וחיבוריה המוקדמים של ספיר עצמה, שאין בהן תלבושות ותאורה מקצועיים, בביצוע משנת 2011 של “מראות ים” הרקדניות רוקדות בתלבושות של שכבות בגווני כחול ולא בבגד גוף. רות אשל תיארה כיצד התאורה המקצועית היפה של יעקב ברסי מעצבת את חלל הבמה, מפסלת את התנועה ותומכת בנושא של “מראות ים”. במאמר הביקורת כתבה אשל כי התבוננות ביצירה מגלה כי "איברי הגוף פועלים ככלים, או קולות בתזמורת. לכל איבר יש המוטיב התנועתי וכל אחד מהם נע עצמאי באורכי משפטים שונים. המבנה הוא מעגלי, משפטי התנועה חוזרים על עצמם. ומאחר שהאורכים שלהם שונים, יחסי המפגשים בין איבר אחד לאחר משתנים כל פעם. ונוצרים צירופים קואורדינטיביים הדורשים מן המבצע יכולת תנועתית פוליפונית. במילים אחרות, זה חיבור שנע בשכבות, והעומק והעניין נוצרים דרך מעקב אחר המפגשים המשתנים. זה דורש התבוננות מרוכזת, שכמו תרה אחר מוצא ועוד מוצא במבוך. לעיתים הדבר דומה לשימוש באקורדים של המוזיקאי סטיב רייך".