stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוזה סנקט פטרבורג (1875)

שינויי הגבול באזור בעקבות הסכמים שונים
חוזה סנקט פטרבורג היה חוזה שנחתם בין האימפריה הרוסית לאימפריה היפנית בעיר סנקט פטרבורג ב-7 במאי 1875, ולפיו יפן תוותר על כל תביעותיה בנוגע לאי סחלין בתמורה לריבונות בלתי מעורערת על כל האיים הקוריליים עד לחצי האי קמצ'טקה. החוזה אושרר ביום 22 באוגוסט של אותה שנה.
חוזה שימודה משנת 1855 הגדיר את הגבול בין יפן לרוסיה במצר פריס, אשר מפריד בין האיים אורופ ואיטורופ, המשתייכים לקבוצת האיים הקוריליים, אולם הוא לא דן במצבו של האי סחלין. בהיעדר גבולות מוגדרים היטב, התעוררו תקריות בין מתיישבים רוסים למתיישבים יפנים באי. במטרה לפתור את המצב הזה ולהגדיר בבירור את הגבול, שלחה הממשלה היפנית את טקאקי אנומוטו, ממקימי הצי הקיסרי היפני, כשגריר לסנקט פטרבורג. לאחר שנה של משא ומתן הסכימו היפנים לוותר על תביעותיהם בסחלין בתמורה לפיצוי התושבים היפנים באי, גישה של צי הדיג לים אוחוצק, שימוש חופשי לעשר שנים בנמלים הרוסיים באזור ובעלות על כל האיים הקוריליים.
זאב נוימן

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  3 ביולי 1938 תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  פברואר 2023 (בגיל 84) תל אביב-יפו, ישראל 
 ענף מדעי:  ניהול 
 עיסוק:  נשיא המסלול האקדמי המכללה למנהל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס  תיכון א' לאמנויות תל אביב 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב (1 בינואר 1988)  המסלול האקדמי המכללה למינהל  אוניברסיטת תל אביב 
 
זאב נוימן (3 ביולי 1938 – פברואר 2023) היה פרופסור בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, שכיהן כנשיא הראשון של המסלול האקדמי המכללה למנהל.
ביוגרפיה

זאב נוימן נולד וגדל בתל אביב. למד בבית הספר היסודי אחד העם ובתיכון עירוני א'. את שירותו הצבאי עשה בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים. הוא היה בוגר תואר ראשון בכלכלה ובסטטיסטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני ושלישי במערכות מידע מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בשנת 1968 הצטרף נוימן כחבר סגל בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, והיה מראשוני וממקימי תחום מערכות מידע באקדמיה בישראל. בשנת 1969 מונה לראש החוג לחשבונאות, ובשנת 1974 מונה דיקן הפקולטה לניהול. בשנת 1985 מונה לכהונה נוספת כדיקן. במקביל, כיהן כחבר סגל באוניברסיטת קלרמונט בארצות הברית, ואף כיהן שם כדיקאן בית הספר למדעי המידע. בשנת 2006, פרש מאונברסיטת תל אביב ונבחר לנשיא הראשון של המסלול האקדמי החדש של המכללה למנהל, תפקיד אותו מילא במשך שמונה שנים.
נוימן נפטר בפברואר 2023. הותיר אחריו אישה, פנינה, ששימשה כמנהלת האדמיניסטרטיבית של רשות ההוראה והלמידה במכללה למינהל, וארבעה ילדים. התגורר בתל אביב.
מחקר וכתיבה

פרופסור נוימן כתב במהלך השנים עשרות ספרים שונים על היבטים שונים של ניהול מערכות מידע. בין הספרים שכתב:
נוימן זאב, בורוביץ ישראל, מחשבים ומערכות מידע, תל אביב: צ'ריקובר, 1976
בורוביץ ישראל, נוימן זאב, מלמד משה, מערכות מידע ממוחשבות, תל אביב: צ'ריקובר, 1984
אחיטוב ניב, נוימן זאב, צבירן משה, מערכות מידע בניהול, תל אביב: דיונון, 1996
נוימן זאב, צבירן משה, מערכות מידע הלכה למעשה, תל אביב: דיונון, 2001
נוימן זאב, תחרות באמצעות טכנולוגיות מידע, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2004
Neumann, Zeev, & Ahituv Niv., Principles of Information Systems for Manegement. Dubuque, Iowa: W.C. Brown Co, 1982
חיים גרניט

| --- | --- |

תא"ל חיים גרניט, 1982
 לידה:  12 במרץ 1933 (בן 91) ויז'אן, רפובליקת פולין 
 מדינה:  ישראל 
 בן או בת זוג:  פסיה גרניט 
 מספר צאצאים:  4 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1952–1986 (כ־34 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 55  מפקד אגד 215  מת"פ פיקוד הדרום  ראש מטה פיקוד הדרום  סגן קצין תותחנים ראשי  קצין המשטרה הצבאית הראשי
 פעולות ומבצעים
   מבצע קדש   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 תפקידים אזרחיים
 סמנכ"ל UJA
 
חיים גרניט (בשמו המקורי: חיים גרינברג; נולד ב-12 במרץ 1933, ויז'אן, פולין) הוא איש צבא ישראלי - קצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר), מפקד אגד ארטילרי 215 בחיל התותחנים במלחמת יום הכיפורים, ומקים גדוד 55 של חיל התותחנים.
ראשית דרכו

חיים גרניט (גרינברג), בן לחנה ויצחק גרינברג ואח לזאב, נולד בשנת 1933 בעיירה ויז'אן שבחבל סובאלק שבפולין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכבש האזור על ידי ברית המועצות אך נמסר לגרמניה הנאצית במסגרת הסכם ריבנטרופ מולוטוב. זמן קצר לאחר מסירת החבל לגרמנים גורש לליטא ביחד עם משפחתו, שם מצא מקלט בבית יהודים מקומיים, בסיוע ארגון הג'וינט. עם פלישת גרמניה לליטא בשנת 1941 ברח מליטא לפנים רוסיה, שם נשלח עם אמו ואחיו לקולחוז, בעוד אביו מגויס לצבא האדום. את שנות המלחמה עבר בעבודה חקלאית בקולחוז - רק לאחר תום המלחמה זכה ללמוד מספר חודשים בבית ספר. באביב 1946 התאפשר למשפחתו לעזוב את ברית המועצות, ולאחר מסע שנמשך מספר חודשים הגיע עם משפחתו לפולין. בין השנים 1946-1947 שהה במחנה לינדנפלס שבגרמניה בהמתנה לעלות לארץ ישראל בחסות תנועת הבריחה. בניסיון העלייה הראשון הפליג באוניית המעפילים אקסודוס ולאחר שזו נתפסה וגורשה על כל נוסעיה, הצליח לעלות ארצה בניסיונו השני, בחודש מרץ 1948, עם אוניית המעפילים קדמה.
לאחר שהעפיל ארצה, למד כשנה בישיבת כפר הרא"ה ועד גיוסו, עבד כנגר, פרנס את משפחתו ביום ובערבים השלים את הלימודים שהחמיץ עקב המלחמה.
חיים אישיים

תושב אלקנה מאז שנות השמונים של המאה העשרים.
לקריאה נוספת

"גרניט, דרך חיים", נכתב על ידי נירה תובל, בשיתוף הוצאת ספרים ע. נרקיס הרצליה
אנציקלופדיית צה"ל, כרך 16, המשטרה הצבאית
חוזה מור

חוזה מור נחתם ב-30 באוגוסט 1525 בין הנרי השמיני, מלך אנגליה והממשלה הצרפתית הזמנית בראשות לואיז, נסיכת סבויה. חתימת ההסכם נחגגה על ידי הנרי והשגרירים הצרפתים במור, הרטפורדשייר, טירה שהייתה בבעלות ראש השרים של הנרי, הקרדינל וולזי.
אנגליה, שניהלה משא ומתן באמצעות וולזי, הסכימה לוותר על חלק מדרישותיה הטריטוריאליות בצרפת, בתמורה למענק שנתי בסך 20,000 פאונד מהצרפתים. כמו כן, צרפת הסדירה את חובותיה לאחותו של הנרי השמיני, מרי טיודור, מלכת צרפת.
אנגליה גם הסכימה לפעול להבטחת שחרורו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת, שהיה אז שבוי בידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך ספרד.
אנגליה הייתה מוטרדת מחידוש האולד אליאנס (Auld Alliance) בין צרפת וסקוטלנד, וצרפת הסכימה למנוע מג'ון סטיוארט, דוכס אולבני והעוצר הסקוטי לחזור לסקוטלנד.
הערות שוליים

↑  Historic England, The Manor of the More, Three Rivers - 1015595 | Historic England, historicengland.org.uk
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חיימה חיל דה ביידמה

| --- | --- |

 לידה:  13 בנובמבר 1929 ברצלונה, ספרד 
 פטירה:  8 בינואר 1990 (בגיל 60) ברצלונה, ספרד 
 מדינה:  ספרד 
 מקום קבורה:  Nava de la Asunción 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ברצלונה, אוניברסיטת סלמנקה 
 שפות היצירה:  ספרדית, קטלאנית 
 סוגה:  שירה 
 זרם ספרותי:  Generation of '50 
 
חיימה חיל דה ביידמה (בספרדית: Jaime Gil de Biedma‏; 13 בנובמבר 1929 – 8 בינואר 1990) היה משורר ספרדי.
ביוגרפיה

חיימה חיל דה ביידמה נולד ב-1929 בברצלונה, למשפחה בורגנית אמידה. הוא למד משפטים באוניברסיטאות ברצלונה וסלמנקה, ומ-1959 ואילך עבד בעסק משפחתי. 
היקף יצירתו הספרותית אינו רחב, אך שירתו נחשבת לאחת המייצגות והמעניינות ביותר של בני דורו. חיל דה ביידמה לא הסתפק בהבעת מחאה פוליטית בשירתו, אלא התעמק בשימוש במילה כבחומר אסתטי וביסוד החווייתי שבשיר. בין ספריו: "לפי הרשעת הזמן", "חברים למסע" ו"לקחים". אחרי מותו בברצלונה מאיידס ב-1990 התפרסם יומנו, "ציור האומן בשנת 1956".
הערות שוליים

↑  חיימה חיל דה ביידמה באתר www.diariodejerez.es. (בספרדית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007347001505171  PLWABN: 9810588130705606  BNE: XX922494  BnF: cb11998064w (data)  CANTIC: a10605307  GND: 118876422  ISNI: 0000 0001 1471 9049  LCCN: n80086743  MusicBrainz: 1caf1a42-2995-4a02-8cc3-beaf1400ee16  NKC: jn20000601805  NTA: 072264004  SNAC: w6hg1png  SUDOC: 028072537  VIAF: 46770462   WorldCat (עם VIAF): 46770462 
ערך זה הוא קצרמרבנושא משוררים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ויליאם קונגריב, הברונט השני

| --- | --- |

דיוקן של ויליאם קונגריב, סביב 1812
 לידה:  20 במאי 1772 קנט באנגליה
 פטירה:  16 במאי 1828 (בגיל 55) טולוז בצרפת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת
 פעילות בולטת:  ממציא ארטילריה רקטית
 השכלה:  טריניטי קולג'  בית הספר ניוקמס  Wolverhampton Grammar School 
 תפקיד:  חבר הפרלמנט ה-6 של הממלכה המאוחדת (17 ביוני 1818–29 בפברואר 1820)  חבר הפרלמנט החמישי של הממלכה המאוחדת (5 באוקטובר 1812–29 במאי 1816)  חבר הפרלמנט ה־8 של הממלכה המאוחדת (7 ביוני 1826–15 במאי 1828)  חבר הפרלמנט ה-7 של הממלכה המאוחדת (6 במרץ 1820–2 ביוני 1826)  חבר הפרלמנט החמישי של הממלכה המאוחדת (14 בפברואר 1818–10 ביוני 1818) 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הבנילאומי של החלל (1979)  עמית החברה המלכותית 
 
סֶר וִילְיֶאם קוֹנְגְרִיב, הברונט השני (באנגלית: Sir William Congreve, 2nd Baronet‏; 20 במאי 1772 – 16 במאי 1828) היה חייל, מוציא לאור וממציא אנגלי. הוא היה חלוץ ארטילריה רקטית והיה ידוע בפיתוח ופריסה של רקטות קונגריב. הוא גם היה חבר פרלמנט מטעם המפלגה הטורית (MP).
ביוגרפיה

הוא היה בנם הבכור של רבקה אלמסטון ולוטנט גנרל סר ויליאם קונגריב, הברונט הראשון (אנ'), שהיה חשב המעבדות המלכותיות ברויאל ארסנל, וגדל בקנט באנגליה. הוא התחנך בבית הספר ניוקם (Newcome's School) בהאקני, בבית הספר התיכון וולברהמפטון ובבית הספר סינגלוול (Singlewell) בקנט. לאחר מכן למד משפטים בטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג', סיים תואר ראשון ב-1793 ותואר שני ב-1796. בשנת 1814 הוא ירש את אביו כברונט קונגריב השני.
בשנת 1803 הוא היה מתנדב ביחידת הפרשים "London and Westminster Light Horse", והיה איש עסקים לונדוני שהוציא לאור עיתון פולמוסי, "Royal Standard and Political Register", שהיה טורי, פרו-ממשלתי ואנטי-קובט. בעקבות הפסד בתביעת דיבה נגדו ב-1804, פרש קונגריב מהוצאה לאור והחל לעסוק בהמצאות. שנים רבות קודם לכן, נעשו כמה ניסויים לא מוצלחים במעבדה המלכותית בוולוויץ' על ידי לוטננט גנרל תומאס דסאגלירס (Thomas Desaguliers). ב-1804 החל להתנסות על חשבונו, ברקטות במעבדות בית הנשק המלכותי בווּלִיץ'. קונגריב מונה כחשב הראשי של המעבדה המלכותית בווליץ' מ-1814 ועד מותו (גם אביו של קונגריב כיהן באותו תפקיד).
קונגריב קיבל דרגת כבוד של לוטננט קולונל בחיל התותחנים של צבא ממלכת הנובר ב-1811, ולעיתים קרובות כונה "קולונל קונגריב", מאוחר יותר מונה למייג'ור גנרל באותו צבא. הוא נבחר לעמית של החברה המלכותית במרץ אותה שנה. הוא זכה גם באות מסדר גאורגי הקדוש (אנ') של האימפריה הרוסית בעקבות קרב לייפציג ב-1813, וב-1816 הוא מונה לאביר מפקד המסדר הגואלפי המלכותי (KCH) של ממלכת הנובר. בשנת 1821 הוענק לו אות מסדר החרב (אנ') על ידי מלך שוודיה.
הוא היה ידיד של הנסיך העוצר, שבמשק ביתו שימש כקצין המשרת את המלך משנת 1811, כשהוא ממשיך בשירות כאשר הנסיך, שתמך במיזמי הרקטות שלו, הפך למלך ג'ורג' הרביעי ב-1820.
מוקדם יותר בשנת 1812 הוצע לו להתמודד לפרלמנט בליברפול אך פרש לפני הבחירות בגלל חוסר תמיכה. הוא נכנס לפרלמנט מאוחר יותר באותה שנה כשהיה מועמד לפרלמנט מחוז הבחירה הרקוב גאטון (Gatton) ב-1812, אך פרש בבחירות הבאות ב-1814 לטובת בנו של בעל הרובע סר מארק ווד. ב-1818 הוא שב להיות חבר פרלמנט מטעם מחוז הבחירה פלימות', מושב בו החזיק עד מותו.
לאחר שחי עם פילגש והוליד שני בנים בלתי חוקיים, הוא התחתן בדצמבר 1824, בווסל (Wessel) בפרוסיה, עם איזבלה קרוואלו (או שרלוט), אישה צעירה ממוצא פורטוגלי ואלמנתו של הנרי ניסבט מקאווי. נולדו להם שני בנים ובת.
בשנת 1824 הוא הפך למנהל כללי של האגודה האנגלית לתאורת גז ביבשת (אנ'), חברה גדולה שיסד משה מונטיפיורי, שספקה גז עבור מספר ערים ביבשת אירופה, כולל ברלין.
בשנים שלאחר מכן הפך לאיש עסקים והיה יו"ר בנק הלוואות שוויוניות (Equitable Loan Bank), מנהל חברת אריגנה לברזל ופחם (Arigna Iron and Coal Company), חברת הביטוח פלדיום (Palladium Insurance Company) וחברת הכרייה הפרואנית (Peruvian Mining Company). לאחר שהתחיל נגדו תיק הונאה גדול ב-1826 בקשר עם חברת "אריגנה", הוא נמלט לצרפת, שם חלה במחלה קשה. הוא הועמד לדין בהיעדרו, והלורד צ'נסלור קבע בסופו של דבר, רגע לפני מותו של קונגריב, שהעסקה הייתה "בבירור הונאה" ונועדה להועיל לקונגריב ואחרים.
הוא נפטר בטולוז, צרפת, במאי 1828, בן 55, ונקבר שם בבית הקברות הפרוטסטנטי והיהודי "שמן דו ביארנה" (Chemin du Béarnais).
שמו של קונגרב נקשר למעין גפרור שכונו "קונגרייבס", אף על פי שהוא לא היה מעורב בהמצאתם או בייצורם.
הרקטות של קונגריב

רקטות מייסור (אנ') היו הרקטות הראשונות עם מעטפת ברזל ששימשו בהצלחה כארטילריה רקטית. חיידר עלי, שליט ממלכת מייסור מהמאה ה-18 ובנו ויורשו טיפו סולטאן השתמשו בהם נגד כוחות (אנ') חברת הודו המזרחית הבריטית במהלך מלחמות אנגלו-מייסור, החל ב-1780 עם קרב פולילור (אנ'). בקרבות בסרירנגפטנם (אנ') בשנים 1792 ו-1799 נעשה שימוש ברקטות אלו בהצלחה נגד הבריטים.
חוויותיהם של הבריטים מהמפגש עם רקטות מייסוריות, המוזכרות בספרו של מונרו משנת 1789, הביאו בסופו של דבר לכך שהרויאל ארסנל החל תוכנית מחקר ופיתוח של רקטות בשנת 1801. מספר ארגזי רקטות נאספו ממייסור ונשלחו לבריטניה לניתוח. הפיתוח היה בעיקר עבודתו של ויליאם קונגריב, שהקים תוכנית מחקר ופיתוח במעבדות בית הנשק המלכותי בווּלִיץ'. לאחר סיום עבודת הפיתוח הרקטות יוצרו בכמויות במפעלי אבק השרפה המלכותיים מנזר ואלתהאם (אנ') באסקס, צפונה משם. נאמר לו ש"הבריטים בסרירנגפטנם סבלו יותר מהרקטות מאשר מהפגזים או מכל נשק אחר ששימש את האויב". "במקרה אחד לפחות", אמר עד ראייה לקונגריב, "רקטה בודדת הרגה שלושה אנשים ופצעה אחרים באורח קשה".
הועלתה השערה כי ייתכן שקונגריב אימץ רקטות אבק שרפה במעטפת ברזל לשימוש הצבא הבריטי מאבות טיפוס שנוצרו על ידי הלאומן האירי רוברט אמט (אנ') במהלך מרד אמט ב-1803. אבל זה נראה הרבה פחות סביר בהתחשב בעובדה שהבריטים נחשפו לרקטות הודיות לכל המאוחר מאז 1780, ושכמות עצומה של רקטות חיות וציוד הבנייה שלהן נפלו לידיים הבריטיות בתום מלחמות אנגלו-מייסור ב-1799, 4 שנים לפני הרקטות של אמט.
קונגריב הדגים לראשונה רקטות דלק מוצק ברויאל ארסנל בשנת 1805. הוא חשב שהמצאתו מתקדמת מספיק כדי להשתמש בה בשתי התקפות של הצי המלכותי הבריטי על הצי הצרפתי בבולון בצרפת, אחת באותה שנה ואחת בשנה הבאה. בשנת 1807 נכחו קונגריב ושישה עשר עובדים אזרחיים של מחלקת החימוש בהפגזה על קופנהגן, במהלכה תרמו 300 רקטות לשרפה גדולה בעיר.
רקטות קונגריב שימשו בהצלחה במשך שארית המלחמות הנפוליאוניות, כשהשימוש החשוב ביותר של הנשק היה בקרב לייפציג בשנת 1813. "הבזקן האדום של הרקטות" ("rockets' red glare") בהמנון ארצות הברית מתאר את הירי שלהם לעבר פורט מק'הנרי במהלך מלחמת 1812. בינואר 1814 קלט חיל התותחנים המלכותיים את הפלוגות השונות החמושות ברקטות לשתי כוחות רקטות בתוך ארטילרית הפרשים המלכותית (אנ'). הם נשארו בארסנל של הממלכה המאוחדת עד שנות ה-50 של המאה ה-19. קונגריב ארגן את מופעי הזיקוקים המרשימים בלונדון בהכרזת השלום של 1814 ובהכתרת ג'ורג' הרביעי ב-1821.
המצאות אחרות

מלבד הרקטות שלו, קונגריב היה ממציא פורה (אם כי במעט הצלחות) למשך שארית חייו. הוא רשם 18 פטנטים, מתוכם 2 על רקטות. קונגריב המציא תושבת לרתע של תותח, פתיל השהיה לפצצת זמן, חיבור מצנח לרקטה ומתקן פנאומטי להפעלת הסכרים של תא שיט (הותקן זמנית בהמפסטד רואד לוק בצפון לונדון)(1813), מכונת תנועה נצחית, תהליך של הדפסת צבע (1821) שהיה בשימוש נרחב בגרמניה, צורה חדשה של מנוע קיטור, ושיטה לשאיבת עשן (שיושמה במעבדה המלכותית). הוא גם הוציא פטנטים על שעון שבו הזמן נמדד על ידי כדור שמתגלגל לאורך מסלול זיגזג על מישור משופע; להגנה על מבנים מפני שרפה; שיבוץ ושילוב מתכות; שטרי כסף מנייר שלא ניתן לזיף אותם; שיטה להרג לווייתנים באמצעות רקטות; שיפורים בייצור אבק שרפה; זיקוקין די-נור; ומדי גז.
הערות שוליים

↑  Walker, William (1864). Memoirs of the distinguished men of science of Great Britain living in the years 1807-8, and appendix (2d ed. -- ed.). London: E. & F.N. Spon, 1864. doi:10.5962/bhl.title.28396.
↑  Congreve; Sir; William (1772 - 1828)
↑  Romane-Musculus, Paul (1969). "II. Les anciens cimetières protestants toulousains". Annales du Midi. 81 (94): 454–463. doi:10.3406/anami.1969.4628.
↑  "President's Address" (PDF). Transactions of the Norfolk and Norwich Naturalists' Society. X (5): 407. 1919.
↑  Frederick C. Durant III; Stephen Oliver Fought; John F. Guilmartin, Jr. Rocket and missile system. Encyclopædia Britannica.
↑  Frank H. Winter, 1ST GOLDEN AGE ROCKETRY
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310405405171  PLWABN: 9810616164705606  BnF: cb10545308n (data)  GND: 119033720  ISNI: 0000 0000 7360 4850  LCCN: n88058094  NTA: 073190632  SNAC: w6z96r1f  SUDOC: 166589519  Trove: 1525302  VIAF: 73843688   WorldCat (עם VIAF): 73843688 
קופסת גפרורי קונגריב מבדיל
החוד של רקטת קונגריב, המוצג במוזיאון הצי של פריז
רקטות קונגריב מהספר המקורי של קונגריב
חטרא

חייל מארינס בהריסות חטרא בשנת 2008
חטרא (ערבית الحضر; כיום אלחאדר) היא עיר עתיקה אשר חורבותיה שוכנות בלב נווה מדבר במחוז נינוה בצפון-מערב עיראק, כ-290 ק"מ צפונית-מערבית לבגדאד וכ-110 ק"מ דרומית-מזרחית למוסול. העיר נוסדה בתקופת הממלכה הסלאוקית והתקיימה משך כ-500 שנה עד שחרבה בידי הסאסאנים. בשנת 1985 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית.
בתחילת מרץ 2015 נמסר על ידי הממשלה העיראקית כי כוחות של המדינה האסלאמית החלו בהריסת שרידיה הארכאולוגיים של העיר העתיקה.
היסטוריה

העיר נוסדה בתקופה הסלאוקית במהלך המאה ה-3 לפנה"ס, ובמאה ה-2 לפנה"ס הייתה לחלק מהאימפריה הפרתית. היא הייתה לבירתה של ממלכת ערבה, אחת הממלכות הערביות המוקדמות, אשר התקיימה תחת חסותה של האימפריה הפרתית. בשל מיקומה האסטרטגי בגבולה המערבי של האימפריה הפרתית, הפכה חטרא לאזור חזית במאבקם של הפרתים עם הרומאים, ובמהלך המאה ה-2 הדפה העיר בהצלחה את התקפותיו של טראיאנוס בשנת 116, ומאוחר יותר של ספטימיוס סוורוס ב-195 וב-198. עם זאת, המצור הרומאי האחרון על העיר הסתיים בכריתת הסכם בין חטרא לבין הרומאים ומאז שכן בעיר חיל מצב רומאי. בשנת 238 הצליחה העיר לעמוד בפני התקפותיו של ארדשיר הראשון מלך הסאסאנים, אך שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 241 כבש את העיר שאפור הראשון, בנו של ארדשיר, והחריב אותה עד היסוד. ההיסטוריון הפרסי בן המאה ה-10 מוחמד אבן ג'ריר א-טברי איזכר בכתביו את האגדה הערבית לפיה נפלה העיר בשל בגידתה של בתו של מלך חטרא, אשר מסרה את העיר לידיו של שאפור הראשון. זה הרג את מלך חטרא ונשא את הנסיכה לאישה, אך לבסוף הרג גם אותה.
העיר

העיר נבנתה בצורת מעגל בדומה לערים פרתיות אחרות כמו ארביל וקטסיפון. במרכזה ניצב מתחם גדול לאל השמש שהשתרע על שטח של 12,000 מ"ר והיה המבנה היחיד בעיר שנבנה מאבן. יתר המבנים בחטרא נבנו מלבנים שהוכנו מתערובת של אדמה וקש ויובשו בשמש. מתחם אל השמש כלל מספר מקדשים והיה מקום עלייה לרגל, והעיר התפתחה סביבו בכל הכיוונים. סביב העיר היו שתי חומות - החיצונית באורך של 8 ק"מ ובקוטר של 2 ק"מ הייתה עשויה לבנים והפנימית נבנתה מאבן ולאורכה נבנו 163 מגדלי הגנה שהמרחק ביניהם לא עלה על 35 מטר.
העיר נחקרה במהלך המאה ה-20, בעיקר על ידי משלחות איטלקיות, והמקדש שוחזר בתקופת שלטונו של סאדם חוסיין. רוב הממצאים שנמצאו בעיר שוכנו במוזיאונים במוסול ובבגדאד, אך חלקם נגנב מהאחרון בשנת 2003.
במרץ 2015 דווח כי אנשי המדינה האסלאמית השחיתו את שרידי העיר. ב-26 באפריל 2017 הודיעו כוחות ממשלת עיראק כי כבשו חזרה את חטרא מידי המדינה האסלאמית.
תרבות

תושבי חטרא דיברו, או לפחות כתבו, ארמית בכתב ייחודי לעיר. הם סגדו לאלים רבים ואימצו את אליהם של מספר תרבויות, בין היתר מהמיתולוגיה המסופוטמית והיוונית וכן אלים סורים וערבים פרה-איסלמיים. הפנתאון של חטרא כונה בארמית "בית אלהא" ("בית האלוהים"), שם שהתייחס לעיתים לעיר עצמה, ובראשו עמד אל השמש. עוד היו בעיר מקדשים לנגאל, הרמס והרקולס היווניים, אתרתה הסורי, אלאת ושמייה הערביים ואלים רבים אחרים.
כלכלת העיר נשענה על נווה המדבר בו שכנה ועל חקלאות. העיר שכנה לאורך דרכי המסחר של מסופוטמיה, אם כי לא נמצאו בעיר תעודות בעניין זה כפי שנמצאו בתדמור ששוכנת על אותו ציר. כוחה הצבאי של חטרא היה בעיקר בחומותיה שסיפקו לה הגנה טובה משך מאות שנים, ותושביה ייצרו תערובת נפיצה על בסיס נפט אשר זכתה לכינויי "אש חטרא", ואותה השליכו באמצעות חיצים או קטפולטות לעבר הצרים על העיר (ראו לדוגמה אש יוונית).
הערות שוליים

↑  Islamic State 'demolishes' ancient Hatra site in Iraq, באתר BBC, ‏7 במרץ 2015 (באנגלית)
↑  IS conflict: Iraqi force 'retakes ancient city of Hatra'' באתר BBC, ‏26 באפריל 2017 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555115905171  BnF: cb11973724z (data)  LCCN: n83066090  SUDOC: 027764583  VcBA: 497/6173  VIAF: 146617027   WorldCat (עם VIAF): 146617027
חוזה ניי

| --- | --- |

 מקום יצירה:  ניי-סיר-סן 
 תאריך יצירה:  27 בנובמבר 1919 
 שפות:  צרפתית 
 
מפת בולגריה לפי חוזה ניי
חוזה ניי (בבולגרית: Ньойски договор; בצרפתית: Traité de Neuilly; בצרפתית מבטאים בערך  נֶאִי  ביוונית: Συνθήκη του Νεϊγύ; ברומנית: Tratatul de la Neuilly) היה הסכם שלום שנחתם בניי-סיר-סן שליד פריז, והסדיר את תנאי כניעתה של בולגריה בתום מלחמת העולם הראשונה.
ההסכם נחתם בין ממלכת בולגריה למדינות ההסכמה ב-27 בנובמבר 1919, במסגרת ועידת השלום בפריז. לפי ההסכם צמצמה בולגריה את צבאה ל-20,000 איש בלבד, ואולצה לוותר על המוצא לים האגאי ועל שטח שעבר לידי יוון. בולגריה מסרה את דרום דוברוג'ה לרומניה, ואולצה לשלם פיצויי מלחמה בסך 400 מיליון דולר (100 מיליון ליש"ט) לרומניה, לממלכת יוגוסלביה וליוון.
ההסכם התקבל בזעם רב על ידי הציבור והשלטון בבולגריה. זעם זה והרצון לקבל חזרה נחלות שנגזלו הביא לכך שבשנת 1940 הצטרפה בולגריה לגרמניה הנאצית לאחר שזו הכריחה את רומניה למסור לרשותה את דרום דוברוג'ה.
ראו גם

בולגריה במלחמת העולם הראשונה
חיימה לסקאנו

חיימה לסקאנו אסקולה (בספרדית: Jaime Lazcano Escolá‏; 30 בדצמבר 1909 - 1 ביוני 1983) היה כדורגלן ספרדי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה

לסקאנו היה מזוהה בעיקר עם קבוצת ריאל מדריד, במדיה שיחק 7 שנים מעונת 1928/29 עד לעונת 1934/35. ב-10 בפברואר 1929 הוא כבש את שער הליגה הראשון בתולדות המועדון. הוא זכה עם הקבוצה באליפות ספרד בעונות 1931/32 ו-1932/33, ובגביע המלך הספרדי בעונת 1993/34. במשך שנותיו במועדון הוא כבש 31 שערים. בעונת 1935/36 הוא עבר ליריבה העירונית אתלטיקו מדריד, ובשנת 1936 פרש מכדורגל.
לסקאנו היה חבר גם בנבחרת ספרד, אך שיחק בה במשך שנתיים בלבד וערך 5 הופעות במדיה.
הערות שוליים

↑  RealMadrid.co.il, שיאי המועדון
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים ספרדים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חיים גרינברג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בינואר 1889 Todirești, מולדובה 
 פטירה:  14 במרץ 1953 (בגיל 64) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ארצות הברית 
 מעסיק:  אוניברסיטת חרקוב 
 מפלגה:  פועלי ציון 
 
חיים גרינברג (1889 – 1953 ניו יורק) היה פעיל ציוני אמריקאי. חבר הנהלת הסוכנות היהודית, מנהיגה האידאולוגי של תנועת פועלי ציון, נואם, סופר, עיתונאי ופובליציסט.
לפני הגירתו לאמריקה

בתחילת ימי המהפכה ברוסיה ב-1917 היה מראשי "תרבות", ערך את כתב-העת "ספרות" וב-1917–1918 היה מרצה ומדריך במכון המדעי-סוציאלי בקייב. בראשית שנות ה-1920 היה אחד מעורכיו של את המגזין הספרותי 'קדימה'.
כציוני פעיל ועסקן "תרבות" נרדף על ידי השלטונות הסובייטיים, וב-1921 ברח מרוסיה ובא לברלין, שם היה מעורכי ביטאונה של התנועה הציונית "העולם" ונעשה מראשי "הפועל הצעיר".
ציונות באמריקה

בשנת -1924 היגר לארצות הברית והיה עורך ביטאונה של תנועת העבודה הציונית באמריקה - Jewish Frontier.
בשנות ה-1920 וה-1930 ניסח את האידאולוגיה הציונית בניסוחים אמריקאיים, בהם הוצגה החלוציות בפלשתינה בדומה לאתוס האמריקאי של כיבוש-השממה במערב ארצות הברית ודמותו ההירואית של ה-Cowboy במערב הפרוע, או בדומה לחלוציותם של האבות המייסדים של ארצות הברית.
מ-1946 עד מותו היה גרינברג חבר הנהלת הסוכנות היהודית. כמנהל המחלקה לתרבות ולחינוך השקיע מאמצים בייסוד תאי תרבות עברית בתפוצות. בהשפעתו הנהיגו את לימוד השפה והתרבות העברית באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק ובמוסדות אקדמיים נוספים בארצות הברית.
בשנות ה-1950 וה1960 עיצב את המסר הציוני ליהדות אמריקה, ולפיו צריכה ההזדהות עם הציונות והפעילות למענה, לשמש גורם המאחד את כלל הזרמים הדתיים והאחרים ביהדות האמריקאית. במסתו על 'פטריוטיות ונאמנות-כפולה' במסגרתו של פולמוס הנאמנות הכפולה, הדף את האשמתם של הציונים האמריקאיים בחוסר נאמנות אזרחית, והציג טיעונים בזכותה ובתרומתה של רב-תרבותיות.
לטענתו, על הציונות האמריקאית להיות פעילה בפתרון מכלול בעיותיהם של היהודים, לא רק בישראל אלא גם בתפוצות. בשנת 1942 היה גרינברג מעורב בהפצת הידיעות המקוטעות של היקפה וחומרתה של השואה באירופה לידיעתו של הציבור היהודי והכללי באמריקה. בשנת 1947 היה פעיל בהשגת תמיכתן של כמה ממדינות אמריקה הלטינית בהצבעת האומות המאוחדות על הקמתה של מדינת ישראל. אותה תקופה שימש גרינברג ראש המועצה האמריקנית הציונית לשעת חירום.
תרבות יהודית

במסותיו של גרינברג, אי אפשר לנתק בין ציונות ליהדות. הציונות מציגה פתרון למכלול בעיותיו של העם היהודי, לרבות טיב זיקתו המודרנית אל עברו המסורתי. בהתאם לכך הדגיש את חשיבותה הציונית של מערכת חינוך יהודית רצינית, פורמלית ובלתי-פורמלית כאחת. גרינברג הצביע על נחיצות חיבורה של הציונות אל מקורות המוסר היהודי וההומניסטי, כתריס בפני סכנת התדרדרותה ללאומנות שוביניסטית.
בשמו של עקרון הרצף בין היהדות והציונות, חלק גרינברג על ניסוחים קיצוניים של הציונות כשלילת הגלות, וטען כי רק אם תשמר המדינה היהודית את זיקתה העמוקה למקורות היהדות, תוכל לשמש מוקד השראה ליצירתיות יהודית גם בתפוצות. תמיכתו ביידיש הייתה מוקד בולט לסירובו ל'שלילת הגולה' בנוסח קיצוני. חרף שייכותו לציונות, תמך גרינברג בהמשך פיתוחה של היידיש כשפה חיה וכמכלול של תרבות. הוא עצמו כתב גם ביידיש (לצד רוסית, אנגלית ועברית), ערך את ביטאונה היידי של תנועת פועלי-ציון 'אידישער קעמפער', ואף ניסה לקדם את לימודי היידיש באוניברסיטה העברית בירושלים. כעסקן פוליטי ניסה גרינברג לחלץ מאירופה משוררים יידיים נרדפים.
על שמו נקראו בית הספר התיכון ע"ש חיים גרינברג בקריית טבעון ובית המדרש למורים לתפוצות על שם גרינברג בירושלים, שפעל בין השנים 1955 - 2000.
חיבוריו

איד און וועלט (קובץ מאמרים ביידיש), 1935
THE INNER EYE ("העין הפנימית"), 1953 - תורגם גם לעברית.
עין רואי: ספר מסות והגיונות, בהוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"ח.
חנוך ותרבות בגולה, הוצאת ההסתדרות הציונית העולמית, 1950.
הערות שוליים

↑  באתר הספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261890805171  GND: 17210615X  ISNI: 0000 0000 6667 1959  LCCN: n83121378  NKC: jx20050628004  VIAF: 44720883   WorldCat (עם VIAF): 44720883