stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זיו אריה
ביוגרפיה

אריה, יליד קריית אונו, שיחק בצעירותו במחלקת הנוער של מכבי תל אביב. את רוב הקריירה ככדורגלן הוא העביר בליגות הנמוכות, בין השאר בקבוצות שמשון תל אביב, מכבי רמת עמידר והפועל יהוד. לאחר הפרישה, עבד מספר שנים בחברת "בזק". את משרת האימון הראשונה שלו קיבל במחלקת הילדים של מכבי תל אביב, ועם השנים עבר לאמן גם במחלקות הנוער. בתקופה שלו במכבי תל אביב, אימן אריה שורה של שחקני עתיד מובילים ובהם עומר אצילי, דור מיכה, יונתן כהן ודן גלזר. בנוסף שימש כסקאוט של קבוצת הבוגרים במועדון התל אביבי.
ביוני 2016 מונה לעוזרו של רן בן שמעון בבית"ר ירושלים, ולאחר מכן היה במשך תקופה קצרה מאמנה הראשי של דילה גורי מליגת העל הגאורגית. באוקטובר 2017 קיבל אריה את משרת האימון בקבוצת הליגה הלאומית, בית"ר תל אביב רמלה. בשתי עונותיו בקבוצה, הוביל אריה את בית"ר לפלייאוף העליון, אך הקבוצה כשלה בהעפלה לליגת העל.
ב-24 במאי 2019, מונה למאמן הפועל קטמון ירושלים, לאחר שזו נפרדה מהמאמן יוסי מזרחי. בשנתו הראשונה בקבוצה, סיימה קטמון במקום הרביעי בליגה הלאומית ולא הצליחה להעפיל לליגת העל.
לקראת עונת 2020/2021 שונה שמה של "הפועל קטמון ירושלים" ל"הפועל ירושלים" ואריה הוביל את הקבוצה למקום השני בתום העונה הסדירה של הליגה הלאומית. ב-30 באפריל 2021, ניצחה הפועל ירושלים את סקציה נס ציונה בתוצאה 0–2, והבטיחה את חזרתה לליגה הבכירה, אחרי היעדרות של 21 שנים.
מספר שבועות לאחר העלייה, חודש חוזהו של אריה בקבוצה. ב-23 במאי 2022 האריך את חוזהו במועדון. בעונת 2021\2022, לאחר ניצחון בית 1-0 נגד מכבי פתח תקווה, נשארה הפועל ירושלים בליגת העל וניצלה מירידה. ב־4 למרץ 2023 אריה והפועל ירושלים ניצחו את מכבי תל אביב, והבטיחו את ההשתתפות בפלייאוף העליון. את העונה סיימו במקום הרביעי. ב-23 במרץ 2023 האריך את חוזהו, והפך למאמן בעל רצף האימון הארוך ביותר בתולדות הפועל ירושלים. בעונת 2023/2024 הוביל את הקבוצה למקום השביעי.
חיים אישיים

נשוי ואב לשלושה. מתגורר בגני תקווה.
הערות שוליים

↑  ינון בוטביה, ‏‏העוזר כבר נפרד: זיו אריה עובר לאמן את דילה גורי, באתר ספורט1, 13 בינואר 2017
↑  ספורט הארץ, חוזרת הביתה: הפועל קטמון תחליף את שמה להפועל ירושלים, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2020
↑  עמית קרקו, ‏אחרי 21 שנים: הפועל ירושלים עלתה לליגת העל, באתר ONE‏, 30 באפריל 2021
↑  מערכת One, ‏זיו אריה חתם לעונה נוספת בהפועל ירושלים, באתר ONE‏, 18 במאי 2021
| מאמני הפועל ירושלים |
| --- | --- | --- |
| הפועל ירושלים (1926—2019) | פוליאקוב (1957-58) • קיש (1958-60) • גיבונס (1960-63) • חרניצ'ק (1963) • שפר (1963) • פוקס (1963-65) • וולב (1965-67) • שמילוביץ' (1967-69) • ליטבק (1969-70) • מנצ'ל (1970-72) • לבקוביץ' (1972-74) • שמילוביץ' (1974-75) • רזניק (1975) • חליבנר (1975-76) • לבקוביץ' (1976-77) • סטלמך (1977-78) • סינגל (1978-79) • שפיגל (1979-81) • לבקוביץ' (1981-82) • רדלר (1982) • סינגל (1982-83) • ברגיג (1983-84) • עופר (1984-85) • ברגיג (1985-86) • רוזן (1986) • יוסי כהן (1986-87) • פייגנבוים (1987-88) • שווייצר (1988-89) • בן דוד (1989-1990) • פייגנבוים (1990-91) • מזרחי (1991-92) • בן דוד (1992) • נמני (1992-93) • עופר (1993-94) • אבוטבול (1994-95) • מלמיליאן (1995-96) • מזרחי (1996-99) • עופר (1999) • דיין (1999-2000) • א. לוי (2000-01) • דיין (2001-03) • אסייג (2003-04) • דיין (2004-05) • פייגנבוים (2005) • אסייג (2005-06) • דיין (2006-07) • קדוש (2007-09) • עמר (2009-10) • זגורי (2010) • קדוש (2010-12) • עמר (2012-13) • טל (2013) • עמר (2013-14) • בן דוד (2014-15) • שי כהן(ז) (2015-16) • מחפוד (2016) • מזרחי (2016) • בוזגלו (2016-17) • מרטן (2017) • עזו (2017-19) |  |
| הפועל קטמון ירושלים (2007—2020) | בן שמעון (2007-08) • מ. כהן (2008-09) • זדה (2009-12) • טסלפפה (2012-14) • נימני (2014-15) • דוד (2015-16) • בן זקן (2016-17) • זדה (2017-19) • מזרחי (2019) • אריה (2019-20) |  |
| הפועל ירושלים (2020—) | זיו אריה (2020–) |  |
A Holly Dolly Christmas

A Holly Dolly Christmas (בעברית: המתנה שלי) הוא אלבום האולפן ה-47 של הזמרת-יוצרת האמריקאית דולי פרטון. האלבום יצא לאור ב-2 באוקטובר 2020, על ידי חברות התקליטים בטרפליי רקורדס ו-12טון מיוזיק גרופ. זהו אלבום חג המולד הראשון של פרטן מאז Once Upon a Christmas, שיצא בשנת 1984.
הסינגל הראשון מתוך האלבום "Mary, Did You Know?", יצא לאור כבר באוגוסט 2020, על מנת לעזור בקידום הראשוני שלו.
האלבום קיבל מועמדות בטקס פרסי גראמי ה-64 בקטגוריה אלבום הפופ הווקאלי העממי הטוב ביותר.
רקע

פרטון הוציאה את "Comin 'Home for Christmas" כסינגל בדצמבר 2009, אך לא הוציאה דברים נוספים הקשורים לחג המולד בשש השנים שלאחר מכן. פרטון הזכירה לראשונה שהיא עבדה על אלבום חג מולד חדש במהלך שידור חי שעשתה בפייסבוק באוגוסט 2016. היא אמרה שהאלבום יופץ בשנת 2017 ויכלול שירים שכתבה לסרט הטלוויזיה "Dolly Parton's Christmas of Many Colors: Circle of Love". שיר הנושא של הסרט, "Circle of Love", הוקלט על ידי ג'ניפר נטלס, שגילמה את אמה של פרטון בסרט, תוך שכללה אותו באלבום חג המולד שלה, To Celebrate Christmas. השיר הוקלט גם על ידי אחייניתה של פרטון, היידי פרטון עבור אלבומה משנת 2017, This Kind of Love.
יציאת האלבום התעכבה בגלל צאת אלבום הילדים הראשון של פרטון, I Believe in You, משנת 2017 והפסקול Dumplin', משנת 2018. יציאת האלבום הוזכרה שוב באפריל 2020 על ידי המנהל של פרטון, סטיב סאמרס, שציין בשידור חי ביוטיוב עם לינדה פרי כי צוותו עובד על צילומי ויצירת האלבום וכי הוא עתיד לצאת בשנת 2020. בהמשך, פרטון הכריזה על שם האלבום ובנוסף לכך פרסמה שני שמות של שירים מתוכו, במהלך ראיון עם אדי סטאבס ב-WSM ביולי 2020. הראיון פורסם בעמוד ה-SoundCloud של WSM, אך נמחק למחרת.
הוצאה וקידום

האלבום הוכרז רשמית ב-12 באוגוסט 2020 והועמד לרכישה מוקדמת ברשתות הסטרימינג השונות. הוא הופץ ב-2 באוקטובר בפורמטים של תקליטור, תקליט והורדה דיגיטלית. האלבום הופץ גם בפורמטים של קלטת שמע וקלטת 8 רצועות ב-30 באוקטובר, תוך שהתווספה לו רצועת בונוס.
הוצאה וקידום > סינגלים

הסינגל הראשון מהאלבום, "Mary, Did You Know?", הוצג לראשונה באתר Good Housekeeping ב-20 באוגוסט והופץ לרשתות הזרמות המדיה השונות למחרת. "I Saw Mommy Kissing Santa Claus" הופץ כסינגל השני מתוך האלבום ב-15 בספטמבר. הסינגל השלישי, "Christmas on the Square", הופץ ב-29 בספטמבר.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020)> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 16 |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי האינדי | 2 |
|  ארצות הברית | מצעד האלבומים המסחריים | 4 |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הקאנטרי | 1 |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי החג | 1 |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד האלבומים הבריטי | 16 |
|  סקוטלנד | מצעד האלבומים הסקוטי | 13 |
|  קנדה | מצעד האלבומים הקנדי | 57 |
היסטוריית יציאות לאור

| מדינה | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים |
| --- | --- | --- | --- |
| עולם | 2 באוקטובר 2020 | תקליטור • תקליט • הורדה דיגיטלית | בטרפליי • 12טון מיוזיק גרופ |
| עולם | 6 באוקטובר 2020 | הזרמת מוזיקה (מהדורה בלעדית של אמזון) | בטרפליי • 12טון מיוזיק גרופ |
| עולם | 13 בנובמבר 2020 | קלטת שמע • קלטת 8 רצועות • תקליט | בטרפליי • 12טון מיוזיק גרופ |
הערות שוליים

1 2  A Holly Dolly Christmas by Dolly Parton, Apple Music (באנגלית)
↑  Kenny* & Dolly* - Once Upon A Christmas, Discogs (באנגלית)
↑  Cillea HoughtonPublished: August 21, 2020, Dolly Parton Offers Angelic Cover of 'Mary, Did You Know?', Taste of Country (באנגלית)
1 2  Dollymania: The Online Dolly Parton Newsmagazine. Your premier resource for Dolly Parton news and information, www.dollymania.net
↑  This Kind of Love by Heidi Parton on iTunes, Apple Music (באנגלית)
↑  Dolly Parton set to release much-anticipated new Christmas album in 2020, Smooth (באנגלית)
↑  Deck the Halls With Dolly Parton's First Holiday Album in 30 Years, 'A Holly Dolly Christmas', Billboard (באנגלית)
↑  Dolly Parton releases 'Mary Did You Know', The Music Universe, ‏2020-08-21 (באנגלית)
↑  TV News Desk, Christmas Comes Early With Dolly Parton Single 'Mary Did You Know?', BroadwayWorld.com (באנגלית)
↑  Kayla Keegan, A Teaser for Dolly Parton's New Christmas Album Was Just Released and It's Pure Magic, Good Housekeeping, ‏2020-08-20 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: f38880ec-e8ac-4b2e-8293-f289e4be31fd
Art Pictures Studio

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  פיודור בונדרצ'וק   סרגיי קוז'בניקוב   סטפן מיכאלקוב
 תקופת הפעילות:  1992–הווה (כ־33 שנים)
 חברת אם:  National Media Group 
 מיקום המטה:  מוסקבה 
 משרד ראשי:  מוסקבה, רוסיה
 ענפי תעשייה:  קולנוע
 מוצרים עיקריים:  טלוויזיה וסרטי קולנוע
 מנכ"ל:  דמיטרי רודובסקי
  
 www.art-pictures.ru
 
Art Pictures Studio (ברוסית: Арт Пикчерс Студио) הוא שמה של חברת הפקות קולנוע רוסית הפועלת הן בשוק המקומי והן בשוק הבינלאומי. החברה נוסדה בשנת 1992 על ידי פיודור בונדרצ'וק ודמיטרי רודובסקי.
היסטוריה

קבוצת אמנות ההפקה (Art Pictures Group, באנגלית) הוקם על ידי פיודור בונדרצ'וק, סרגיי קוז'בניקוב וסטפן מיכאלקוב בשנת 1992 בתור החברה הפרטית הראשונה ברוסיה להפקת וידאו קליפים.
בשנת 1993 החברה הפיקה גם פרסומות שונות. בשנת 2002 החברה החלה בהפקת סרטי קולנוע באורך מלא. הסרט הראשון היה הסרט "בתנועה" בבימויו של פיליפ יאנקובסקי, בשיתוף פעולה עם חברת Non-stop Production.
בשנת 2006 פיודור בונדרצ'וק והמפיק דמיטרי רודובסקי ארגנו מחדש את החברה והיא שינתה את שמה ל-Art Pictures Studio והתמקדה בהפקה ובהפצת סרטי קולנוע, הפקת סדרות טלוויזיה וסרטוני מוזיקה. בשנת 2009 בונדרצ'וק הקים את חברת ההפצה Art Pictures Media, שגם אחראית להפצת סרטים עצמאיים מערביים בשטחי רוסיה.
בשנת 2019 החברה חתמה על הסכם שיתוף פעולה עם אולפני הקולנוע Vodorod Film והפכה לחלק מקונגלומרט המדיה ‏NMG.
פילמוגרפיה

| שנה | סרט | הערה |
| --- | --- | --- |
| 2002 | בתנועה |  |
| 2005 | הפלוגה התשיעית |  |
| 2006 | חמסין |  |
| 2008 - 2009 | האי המיושב |  |
| 2010 | פובוס. מועדון האימה |  |
| 2011 | יומיים |  |
| 2012 | אוגוסט. השמיני |  |
| 2012 | עבודת כלב |  |
| 2012 | נטול נשמה |  |
| 2013 | אהבה ראשונה | סדרת טלוויזיה |
| 2013 | אחת, שתיים, אני אוהב אותך! |  |
| 2013 | קבוצת הנוער | סדרת טלוויזיה |
| 2013 | לשרוד אחרי |  |
| 2013 | להימלט, להשיג, להתאהב |  |
| 2013 | כן וכן |  |
| 2013 | לילית הלבנה |  |
| 2013 | יבגני אונגין |  |
| 2014 | החשב |  |
| 2015 | הגדוד |  |
| 2015 | נטול נשמה 2 |  |
| 2015 | סאבה. לב הלוחם |  |
| 2015 | חייבת להתחתן |  |
| 2015 | מיליונים ברשת |  |
| 2015 | הברמן |  |
| 2015 | הלוחם |  |
| 2015 | קור נצחי |  |
| 2015 | ארבע עונות |  |
| 2016 | Kikoriki. אגדת דרקון הזהב |  |
| 2016 | קרובים מבוקשים |  |
| 2016 | לא מענייני |  |
| 2016 | רק לא הם |  |
| 2016 | ילד טוב |  |
| 2016 | מלכת העלה |  |
| 2016 | אהבה עם מוגבלות |  |
| 2016 | הפסקת לחימה |  |
| 2017 - 2018 | רדומים | סדרת טלוויזיה |
| 2017 | משיכה |  |
| 2017 | הפסיכולוגים | סדרת טלוויזיה |
| 2018 | סלפי |  |
| 2018 | על הקרח |  |
| 2019 | המטבח: המלחמה על המלון | סדרת טלוויזיה |
| 2020 | פלישה |  |
| 2020 | על הקרח 2 |  |
| 2020 | ספוטניק |  |
תש"ח (ספר)

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  יורם קניוק
 שפת המקור:  עברית
 תורגם לשפות:  אנגלית, ערבית, צרפתית, איטלקית, אזרית ועוד
 הוצאה
 הוצאה:  ידיעות ספרים
 תאריך הוצאה:  2010
 מספר עמודים:  190
 עורך:  רנה ורבין
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002718946
תש"ח הוא ספר מאת הסופר יורם קניוק אשר יצא לאור ב-2010. הספר העניק לקניוק את הזכייה בפרס ספיר לשנת 2010. הספר עובד למחזה ולהצגה במסגרת תיאטרון חיפה בבימוי נויה לנצט.
זיכרון

הספר מגולל את זיכרונותיו של יורם קניוק מתקופת מלחמת העצמאות. המשפט הראשון בספר עוסק בעניין הזיכרון: "היה או לא היה, כך או אחרת... אני יכול לזכור או להמציא זיכרון". בהמשך הספר הוא נדרש לבעיה: "בדברים האלה שאני כותב שוב ושוב, קיימת הלוא...בעיית הזיכרון. את מה שסיפרתי עד כאן אפשר להכניס לתוך פרק זמן של שבועיים... שבועיים ברצף. אבל הלוא אני כותב על חמישה חודשים". בהמשך הוא מוסיף: "אני זוכר למשל שני דברים שונים. שניהם נמצאים בירכתי המוח בבהירות. אחד מהם כנראה שגוי אבל אין לי מושג מה הוא היה באמת".
הוא מתייחס גם לזמן הרב שעבר בין האירועים לכתיבת הספר: "שעה שאני כותב את הדברים האלה אני זקן מאד ומוחי ריק...אינני זוכר יותר ממה שאני כותב פה, ואולי חלק מהזיכרונות המצאתי עם השנים... אני יכול לראות בתוך עיני העצומות את הקרבות...אבל את עצמי איני רואה בהם ואין לי מושג מי הייתי זה שהיה שם. האם מה שראיתי אכן ראיתי?...ואולי חלמתי את הכול".
לפני תיאור חוויותיו מקרב נבי סמואל, קניוק מזהיר: "כל מה שאכתוב עכשיו אינו נהיר לי לחלוטין. את הקרב שכחתי. יותר משלושים שנה הוא כבה בי". כעבור 30 שנה "צף זיכרון, כמו חדש, שהיה סמוי בי ועד אז סירב לצאת החוצה. הבטתי בו כמו שצופים בסרט...כתבתי את מה שזכרתי. אבל מה שכתבתי אינו בהכרח מה שהיה".
תוכן הספר > נעוריו

יורם קניוק נזכר בתקופת ילדותו בשכונת קריית מאיר. הם היו קונים חמאה ושמנת בשרונה, שכמה מתושביה "נהיו נאצים". ערביי סומייל היו באים לאזור קריית מאיר "מחופשים לגרמנים" ו"היו עורכים מצעדים נאציים עם אדוניהם הגרמנים".
קניוק מספר על האיש המסתורי, ניצול השואה הזועם, שבא לבקר את אביו בדירתם ברחוב בן-יהודה בתל אביב כשהיה בן 16.
הוא מספר על ירי מכיוון חסן בק על כיכר הרברט סמואל באוקטובר 1947 וערבי שרץ לשם מכיוון מנשייה. הוא מספר שניסה להגן עליו מלינץ', אך לראשונה בחייו ראה "איך מישהו מת". בעקבות האירוע ובהשפעת בת כתתו, עזב את מחנות העולים והצטרף לשומר הצעיר, "בגלל רעיון המדינה הדו-לאומית שדגלו בו".
קניוק פרש מלימודיו ב"תיכון חדש", ובנובמבר 1947, בגיל 17 וחצי, מעט לפני הכרזת האו"ם על חלוקת ארץ ישראל, התגייס לפלי"ם במטרה להביא ניצולי שואה אל ישראל.
תוכן הספר > הגיוס לפלי"ם

קניוק מספר על התהליך הסודי של גיוסו להגנה (אחד ממגייסיו היה חיים חפר) ועל אימוניו בפלי"ם בקיבוץ שדות ים. בפלי"ם הכיר את ידידו הטוב "ארי־שם־בדוי".
הוא מספר על אירוע מסתורי שהוא וחברו היו עדים לו: ערב אחד ראו בחולות בחור שפניו חרוכים, ככל הנראה חירש ואילם, ובידו סלסילה שבתוכה מונח ראש של בן אדם. האיש, שנראה מבועת, ניסה לדבר ואז נפל ומפיו זלג דם. ארי־שם־בדוי הזעיק עזרה וחזר עם מפקד לא מוכר בשם "קותי", ש"עשה רושם שהוא יודע מי האיש ומה לעשות". הוא בדק אותו, קבע שהוא מת וגילה שאיברי המין שלו מרוטשים. הוא הלך וחזר כעבור שעה ואחריו הגיעו גם שוטרים ורופא, שחיפשו משהו ונראו מודאגים. הם הוציאו אתי חפירה וכולם חפרו בור, קברו את האיש עם הראש שבסלסילה וקותי השביע אותם שלא ראו שום דבר. כעבור יומיים שמעו שקותי נפצע וכששאלו עליו הבינו שעליהם לשתוק.
בזמן שהיה בשדות ים, נשלח עם חבריו בסירות לכבוש את קיסריה, "שהייתה שקועה בחול ורק צריח המסגד והמזח בלטו החוצה". קניוק צפה בתושבי הכפר הבוסנים מגורשים וזיהה ביניהם את ידידו של אביו, מנהל מוזאון העתיקות, ואיתו ילדה. המחזה העציב אותו אך הוא לא עשה דבר: "למה שראיתי לא היה לי עדיין שם ולא היה תואר". כחמישים שנים לאחר מכן, פגש בארצות הברית את מי שהייתה אותה ילדה.
תוכן הספר > השיירה לירושלים

מיד לאחר אימוניו בפלוגת הים של הפלמ"ח, הועבר קניוק ללחום בהרי ירושלים ובהרי יהודה. הוא צורף לאחת השיירות לירושלים, שעצרה בקיבוץ חולדה להתארגנות. בזמן חנייתם בקיבוץ, הוזעקו כתגבורת לגבעה סמוכה בה התחולל קרב: "שכבו שם גוויות...לא היה איתנו שום מפקד...ראינו מאות ערבים זורמים לקראתנו, רצים ויורים וצועקים". קניוק מתאר את ההתקפה הערבית על השיירה: "משאיות עם מזון לירושלים התפרקו...ממשוריין אחד נשמעו צעקות...לא היה לי שום ניסיון, לא ידעתי איך שורקים קליעים, לא הספקתי לפחד כי הכול נראה כמו סרט...מפקד המשוריין שכל החיילים שבו נפצעו, צעק שהוא לא יכול עוד...והוא לא ייפול בשבי בגלל ההתעללויות". הוא הודיע "שלום חברים, סוף" ופוצץ את המשוריין. כעבור יומיים השיירה יצאה שוב. בשל יכולתו לראות בחושך, הוטל על קניוק ללכת ברגל בראש השיירה, כדי לחפש בכביש חוטים מתוחים המחוברים למוקשים. בצומת כלשהו בדרך, עלה לאחד המשוריינים. בדרך היו חילופי יריות ובמשאבה התחתונה בבאב אל ואד עצרו לנוח. שוב ירו עליהם והפעם רדפו אחרי היורים במעלה ההרים. כשחזרו, עלה קניוק על משאית מזון כמלווה. נהג המשאית נהרג מיריית צלף ואחד הנוסעים רץ לקבינה, עצר את המשאית, השכיב את הנהג על שקי הקמח ונהרג בעצמו. לא היה על המשאית אף אחד שיודע לנהוג, וקניוק, שמעולם לא נהג קודם לכן, נכנס לקבינה ונהג את המשאית על הג'נטים במשך למעלה משעה, תחת אש בלתי פוסקת עד לירושלים. כשהגיעו לירושלים הרעבה, התקבלו במחיאות כפיים, אבל בשכונות החרדיות קבלת הפנים הייתה שונה: "הניפו דגלים לבנים לכניעה ויידו בנו אבנים... הם קיללו אותנו ביידיש וצעקו 'שאבעס' 'שאבעס'". מאוחר יותר בזמן המלחמה, הגיעו קניוק וחברו בטעות למאה שערים. העיר הייתה תחת הפגזות ובכניסה לשכונה היו גוויות שאף אחד לא ניגש אליהן. התגובה למבקרים האקראיים לא הייתה נעימה: "אנשים ראו אותנו וצעקו שאנחנו מחרפי השם ובונים מולדת לכופרים". מישהו אף צעק: "הם באו להחריבנו". קניוק מתייחס לתהום הפעורה בין המגזרים: "את הבוז שלהם כלפינו לא תפסתי. הם לא שנאו את הערבים, הם שנאו אותנו... הלעג שנשמע מפיהם, מול חיילים יהודים צעירים וכופרים, היה מר וזר. היינו שני עמים שונים".
קניוק מספר על הסבל בירושלים הנצורה, שהייתה נתונה תחת הפגזות ירדניות. שני אנשים ברחביה נהרגו כאשר עמדו בתור למים מאחורי עגלה עם סוס: "המים נזלו על המדרכה מהמכלים שעל העגלה...ואנשים ניסו לספוג את המים מן המדרכה בעזרת המטפחות שלהם ולסחוט אותן לפיותיהם, וילד אחד ליקק את המרצפות".
קניוק מציין כי בעצמו שתה "בקושי כוס מים ליום" ומספר על סדר הפסח שעשה בירושלים. החיילים חולקו לבתים שונים וקניוק הוגרל למשפחה ייקית בבית המעלות. הוא הביא עמו כמה דברים שמצא: חצי כיכר לחם יבש, מעט ח'וביזה, עלי גפן ופרח. הסדר נערך ללא מים, אך עם בקבוק יין, עם לחם במקום מצות, ומוזיקה של ברהמס מתנגנת בגרמופון על רקע הפגזים. בהיותו צעיר יותר מהזוג המארח, קרא קניוק את הקושיות בחושך. צער שרר באוויר: "ישבנו מסובין ובכינו... זה היה הרגע הכי יפה שהיה לי במלחמה".
תוכן הספר > קרב הקסטל

קניוק מספר על הקרבות הקשים בקסטל. בהתקפה הערבית הוא נפצע מפגיעה של כדור ליד העין, שיצאה ממקומה והוחזרה על ידו. הוא מתאר את התקפת הפתע: "אחרי כן נשמע משהו דומה לים זוחל...המון רב כארבה הלוחך את האדמה טיפס במהירות. הכאפיות השחורות והאדומות עלו בסערה...היו שם מאות אנשים...לא ידענו מנין צמח הצבא הגדול הזה...היה מבהיל לראות אותו זורם כמו עדר קופים המטפסים על עצים ויורה". ההסתערות הערבית הייתה מלווה בצעקות "עליהום", "אללה אכבר" ו"אל-יהוד בסורמייה" (היהודי בסוליה). בין הכאפיות בלטה "כאפייה מהודרת מהודקת בעקאל מוזהב סביב לה", אותה לבש "איש מעוטר בחרב" שצעק אליהם באנגלית "Hello Boys" וממש כשהבין ששגה בזהות הנמענים ושלף את אקדחו, נפגע מירייה ונהרג. כעבור זמן-מה הגיעה תגבורת של 23 בחורים, "מפקדים מהטובים שבחיילי החטיבה" בפיקודו של נחום אריאלי, וסגנו שמעון אלפסי צעק "הטוראים לסגת. המפקדים יחפו על הנסיגה"! המפקדים "עמדו כמו שדרת אנשים משני צדי השביל" ונורו ונפלו, כשהם מסוככים על הטוראים העוברים ביניהם. עוד לפני שסיימו לכבוש את ההר, החלו התוקפים להתעלל בגוויות ולשחוט את הפצועים בסכינים. הטוראים הגיעו למטה, לקבר השייח' שליד הדרך לירושלים ופתאום ראו שהערבים נעצרים "ובמקום לכבוש את ההר שכבר היה בשליטתם, שמו פתאום על עצמם צער איום". הם התחילו "ליילל" ולצעוק ולהתנועע "כמו רקדנים שיכורים" ונמלטו בין הגוויות. כשהגיעו הטוראים לקריית ענבים, הביט אחד המפקדים בניירות שהוצאו מכיסו של בעל הכאפייה המהודרת וגילה שמדובר במפקד הכוחות הערביים באזור, עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
קניוק מהרהר על הסיסמה "אחרי", שבאה לידי ביטוי בהקרבתם העצמית של המפקדים לטובת הטוראים, ותוהה האם זה בכלל כדאי וחכם. הוא חושב שה'אחרי' היה "נפלא ונאצל, אבל שגוי...הטובים תמיד שווים יותר. הם היו יכולים לתרום את מה שאני לא אוכל לתרום".
תוכן הספר > האירוע בכפר

קניוק מספר על אירוע חמור שקרה באחד הכפרים שנכבשו בסביבת ירושלים. הוא לא חושף את שמו של הכפר, בו נתגלה לעיניהם מחזה מזוויע: "אחד משלנו...היה תלוי על עץ, חתוך לחתיכות קשורות בחבלים, והזין שלו תקוע בפיו". חייל שקניוק קורא לו "נ'" נתמלא זעם למראה "רפי", חברו הטוב התלוי, ונכנס לבית הסמוך, בו הייתה אשה כבת 40. הוא שלף סכין חבלנים והחל לדקור את האשה. חבריהם נותרו במקומם ועצרו בכח את קניוק, שרצה לעזור לאשה. נ' החל לגדף אותו והאשים אותו בצביעות: "לך לנגן להם באך עם האבא האינטליגנט שלך...אתה חתיכת אפס של השומר הצעיר, איך אתה ישן בלילה המזורגג שלך עם כל הערבים שאתה בעצמך הרגת? מה, הערבים שירית בהם הם לא אחוות עמים? הם לא האחים שלך...? הם לא דו־לאומי?". הוא הכה את האישה וילד כבן 8 נכנס בריצה. נ' תפס את הילד וקירב את הסכין אל צווארו. קניוק כיוון אליו את הנשק ואמר: "אתה עוזב את הילד או שאני יורה בך". נ' איים שאם לא יירה בילד, ישחט אותו וגם את אמו הגוססת. קניוק כיוון את הנשק אל נ', שעמד עם הילד במרחק של מעט יותר משני מטרים: "כולם עמדו וחיכו... כיוונתי היטב...ידעתי שאני צודק... כיוונתי לעבר נ' ונשמעה ירייה... נ' עמד בריא ושלם ואילו הילד נפל...הכדור היה מכוון אל נ', אני יודע שכיוונתי אליו, אבל מי שנהרג הוא הילד". קניוק מציין שאף אחד מהמחלקה לא סיפר אי-פעם מי מהם הרג את הילד ושגם הוא בעצמו לא רצה לזכור: "מה שידעו, שתקו. אני ידעתי. וגם אני שתקתי".
תוכן הספר > הפוגה של באך

קניוק מזכיר כמה פעמים בספר את התקליטים שלקחו שלל מכפרים ערביים: טנגואים בערבית, עבד אל-והאב, לילה מורד. אחרי שהקשיבו להם, היו מנפצים אותם אל הסלעים. כשנמאס לו מ"עבד אל-והאב עם הסלסולים שלו", ביקש מהחבר'ה לשמוע תקליט שקיבל במתנה, פוגה של באך שהזכירה לו את תקופת ילדותו. כשסירב להפצרת חבריו להחליף את התקליט, לאחר שניגן אותו שוב ושוב, העלה את חמתם והרגיש שהם עומדים לפגוע בו. הוא כיוון אליהם את הנשק ואיים לירות: "אתם כבר יודעים שהרגתי ילד אז בטח אני יכול להרוג גם אתכם". תוך שהוא מכוון את הנשק, המשיך להשמיע את הפוגה של באך כמה פעמים נוספות עד שהתנפלו עליו, חטפו את התקליט וזרקו אותו על הסלעים. באותו ערב התכנסו לשמיעת דרישות שלום מהבית ברדיו. דדו, "המפקד האהוב ביותר", ציווה לשתוק בפקודה. בשקט המתוח אמר פתאום הקריין: "ליורם קניוק אי־שם בארץ, במלאת לך שמונה־עשרה שנים מבקשים הוריך לברך אותך ולהשמיע לך את התקליט האהוב של ילדותך". בשקט מוחלט ישבו כולם ונאלצו לשמוע שוב את הפוגה של באך: "הייתה זאת נקמה מתוקה. חיבוק של הורי ושל אחותי. זה היה הדבר הנפלא ביותר שקרה לי במלחמה".
תוכן הספר > נבי סמואל

בקרב נבי סמואל נשלח קניוק במשוריין עם דוידקה לפעולת הסחה שכללה 4 משוריינים באזור בית איכסא, סמוך לרדאר הבריטי. בדרך עלו על מארב מוקשים ושלושה מתוך 4 המשוריינים התהפכו. החל ירי מן המארב וחיילים נפצעו. נהג המשוריין של המפקד, שלא נפגע, הצליח לסובב אותו והמפקד אמר שהוא חוזר למעלה החמישה להזעיק עזרה. החיילים התחננו לפניו שלא ייסע וטענו שאין שם אף אחד שיכול לעזור כי כולם משתתפים בהסתערות הגדולה על ההר. הם ביקשו שיגיד להם מה הם צריכים לעשות ושייקח איתו כמה פצועים. המפקד מיהר לעזוב ולא חזר עם עזרה. קניוק זוכר שהם שכבו פצועים ועשו עצמם מתים, כשהאויב צופה בהם ממקום גבוה יותר. הם שמעו את הערבים צוחקים, שרים ומבשלים קפה. מתוך שעמום, הם ירו על הגופות ובהן גם הפצועים שהתחזו למתים, תוך שהם צועקים בעברית "אנחנו הורגים את היהוד המתים". רק כעבור 3–4 שעות העז לקום ויחד עם שניים נוספים רצו במעלה ההר לעבר מעלה החמישה, כשהערבים לא מבינים מה קורה ומתחילים לירות מאוחר מדי. כשהגיעו תשושים למפקדה, קיבלו טיפול ומיד יצאו לחפש את המפקד שברח, אלא שהוא כבר הוטס לקרבות בנגב. לצדו של קניוק המתחזה למת, שכב גם מנחם, ידיד נעוריו, שנהרג. כעבור חצי שנה הלך קניוק החבוש בגבס לבית חברו כדי לנחם את הוריו. הוא סיפר לאימו של מנחם איך בנה מת והוא ניצל והיא אמרה שחבל שזה לא היה להפך.
תוכן הספר > מנזר סן סימון

יורם קניוק מכנה את הקרב במנזר סן סימון "טבח". הוא השתתף בהתקפה השנייה, בה הצליחו כוחות הפלמ"ח לכבוש את המנזר. הוא מספר שלאחר שהפכו הכוחות נצורים במנזר, עזר לרפול הפצוע לשבת על כיסא. הוא יצא עם דדו אל מחוץ למנזר עצמו ולקול "הצעקות הפראיות של התוקפים" ראה נזירה צעירה נפגעת מירי. הבגד שלה היה קרוע ומשוך כלפי מעלה. זאת הייתה הפעם הראשונה שראה עירום נשי. בשלב מסוים שמע את דדו מדבר עם רפול על כך "שאין עוד סיכוי לשרוד אבל אין ברירה ונילחם עד הסוף". קניוק מספר שנודע לו שהניחו חומר נפץ כדי לפוצץ את הפצועים אם יאלצו לסגת, מאחר שלא יוכלו לפנות אותם: "הפצועים שכבו שם עצובים, אילמים, הביטו סביבם ונראו כאילו הם מבינים מה יקרה להם... הם החזיקו כל אחד את הרימון צמוד בחוזקה כדי שלא ליפול בשבי". הוא טוען שאליהו סלע (רעננה) היה "המפקד הכי אמיץ והכי חכם" שפגש מימיו. ממש לפני הכניעה, נסוגו פתאום הערבים ודדו צעק "הם נסוגים, תירו בהם בכל האש שיש לכם". דדו הביט בהם נסוגים ואמר: "זה היה אישון מול אישון, הם מצמצו ראשונים". ארי־שם־בדוי ניגש לומר משהו לקניוק ונהרג מירייה. קניוק נפרד ממנו ונישק אותו על פיו. הוא היה הגבר היחיד שנישק בחייו.
מיד לאחר שנגמר הקרב במנזר, כבשו הלוחמים את קטמון. תושבי השכונה נמלטו מבתיהם ההדורים כשהם משאירים "אוכל על השולחנות ומיטות לא מוצעות". קניוק טוען שמעולם לא ראה פאר כזה: זהב, מראות ענקיות, נברשות בדולח, כלי כסף. הבתים היו של עשירים והלוחמים רצו מבית לבית וכעבור זמן מה נרדמו בבתים. כשיצאו משם, לקחו איתם בקבוקי משקה מהבתים וחזרו לבסיסם, שם התפשטו ושפכו זה על זה שמפניה וקוניאק צרפתי מהבקבוקים שלקחו.
בדרכם חזרה ראו תושבים שממהרים לבזוז את הבתים. הלוחמים הלכו ברחובות ירושלים ושרו, ותושבי העיר מחאו להם כפיים.
קניוק מספר שכעבור שנים סיפר לו דדו שהוא זוכר אותו מסן סימון, שם היה רגע שבו קניוק ירה והציל את חייו.
תוכן הספר > הפציעה מול שער ציון

קניוק השתתף בכיבוש הר ציון וזוכר שנורה ברגלו בפריצה לשער ציון. הוא נפל על הגב מול החומה בלי יכולת לזוז, וחבריו, שלא ראו אותו נופל, המשיכו לרוץ קדימה. הוא פקח את עיניו מול אור השמש המסנוור וראה חייל עטוי כאפייה אדומה של הלגיון הערבי על החומה, ככל הנראה מפקד בריטי, מכוון את נשקו אליו ממרחק של כ-20 מטרים. החייל ירה והחטיא. קניוק עצם את עיניו בציפייה לירייה נוספת ולמוות. כעבור זמן מה פקח את עיניו וחייל הלגיון נעלם. חוויה זו חזרה אליו במשך עשרות שנים, כשהתעורר שוב ושוב מחלומות בעתה על הלוע המכוון אליו. חייל הלגיון המסתורי יצר קשר טלפוני עם קניוק כשהיה בפריז בשנת 1950 ומאוחר יותר כשהיה בלוס אנג'לס בשנות ה-70, אבל לא הסכים להיפגש איתו או לספר לו מי הוא בדיוק, רק הסביר שירה בו ברגליים ונמנע מלירות בו שוב, כי נראה לו "כמו מלאך אלוהים יפה...כמו ישו בידיים פשוטות לצדדים".