stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסנדר גוצ'קוב
ביוגרפיה > פוליטיקאי

בסוף 1905 גוצ'קוב חזר לרוסיה והחל בפעילות פוליטית. הוא היה בין התומכים במנשר הצאר מ-17 באוקטובר 1905. באוקטובר 1905 סרגיי ויטה הציע לגוצ'קוב להצטרף לממשלה בתור שר המסחר ותעשייה, אך גוצ'קוב סירב. הוא היה בין המייסדים של ברית 17 באוקטובר והחל מסתיו 1906 היה יושב ראש המפלגה. אומנם בבחירות לדומה הוא הפסיד ולא היה חבר הדומה.
ביוני 1907 הוא תמך בפיזור הדומה שבוצע על ידי פיוטר סטוליפין אך סירב להצעה להיכנס לממשלה.
בבחירות לדומה שנערכו בשנת 1907 הוא הצליח להיכנס לדומה ומפלגתו זכתה ב-154 מושבים. הוא פעל נמרצות לתמיכת הדומה לרפורמה בתחום האיכרים שיזם פיוטר סטוליפין. לאחר שהתמנה ליו"ר ועדת הביטחון גוצ'קוב יצר קשרים עם מפקדי צבא בכירים. בשנת 1908 הוא מתח ביקורת על חברי משפחת הצאר שהיו מפקדים בצבא וקרא להם להתפטר. על רקע זה יחסיו עם הצאר התקררו. בשנים 1910-1911 הוא היה יושב ראש הדומה, אך התפטר מתפקיד לאור אי-הסכמה עם מדיניות הממשלה בנושא הממשל המקומי.
החל משנת 1912 הוא הופיע במספר הזדמנויות בגנות גריגורי רספוטין. בעקבות כך, אלכסנדרה, נסיכת הסה ראתה בו אויב אישי.
בבחירות שנערכו בשנת 1912 הוא הצליח להיבחר לדומה.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה גוצ'קוב היה נציג הצלב האדום בחזית וגם פעל בוועדות שטיפלו בהעברת אספקה ותוצרת שונה של התעשייה הרוסית לצבא הלוחם. בתחילת 1917 גוצ'קוב פעל להדחת הצאר ומינוי בנו במקומו. לצורך כך הוא ניצל את קשריו עם מפקדי צבא.
ביוגרפיה > לאחר מהפכת פברואר

ב-28 בפברואר 1917 אלכסנדר גוצ'קוב מונה לשר הביטחון בממשלה החדשה. הוא היה בדעה שיש להשאיר את מונרכיה, אך לעמדה זו לא היה רוב בממשלה. בהיותו שר הביטחון הוא היה בעד המשך השתתפות המדינה במלחמת העולם הראשונה. הוא יזם מספר רפורמות בצבא, אך כבר באפריל 1917 ראה שלא יכול להתמודד עם האנרכיה בצבא והתפטר מהתפקיד.
ביוגרפיה > לאחר מהפכת אוקטובר

לאחר מהפכת אוקטובר גוצ'קוב התגורר בקיסלובודסק שבצפון קווקז. הוא הסתתר מכוחות הסובייטיות ובסופו של דבר הצליח להגיע לשטח שהיה בשליטת הצבא הלבן. בשנת 1919 גוצ'קוב נשלח מטעם אנטון דניקין לאירופה. פעל רבות לקבלת תמיכת מדינות אירופה למאבק נגד השלטון הסובייטי. גם לאחר סיום הקרבות דגל בהמשך המאבק. יחד עם זאת בקרב הפלג הימני של האמיגרציה הרוסית היה ביקרות קשה על גוצ'קוב כאחד האשמים בפירוק הצבא והשלטון.
סוכני ג.פ.או עקבו אחרי פעילותו ואף גייסו את בתו לצורך כך. הדבר נודע לגוצ'קוב בשנת 1932 כאשר בתו הפכה לחבר מפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
גוצ'קוב חלה בסרטן בשנת 1935 והלך לעולמו בשנת 1936. הוא הוטמן בפריז.
מוחמד גדיר

מוחמד גדיר (בערבית: محمد غدير; נולד ב-21 בינואר 1991) הוא כדורגלן עבר בדואי-ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה בינלאומית

שיחק בכל נבחרות הנערים והנוער של ישראל (למעט בנבחרת נערים ב', בה לא-שותף). שיחק גם בנבחרת הצעירה עד גיל 21 בה הבקיע לראשונה במשחק הבכורה שלו בנובמבר 2008 מול הנבחרת הצעירה עד גיל 21 של סרביה. עד שנת 2012 הספיק לצבור ארבע-עשרה הופעות בנוסף לשער, במדי הנבחרת הצעירה בכל המסגרות.
חיים אישיים

לומד בקריה האקדמית אונו לתואר ראשון בחינוך וחברה, עם התמחות בספורט.[דרוש מקור]
תארים

אליפות: 2008/2009, 2010/2011
אליפות: 2015/2016, 2016/2017, 2017/2018
אלוף האלופים: 2016, 2017
גביע הטוטו: 2016/2017
הערות שוליים

↑  דורון בן-דור, מוחמד גדיר: הוכחנו את עצמנו בר"ג, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 14 באוגוסט 2011
↑  תומר לוי, ‏רשמית: מוחמד גאדיר חתם בלוקרן ל-4 שנים, באתר ערוץ הספורט, 11 ביוני 2015
↑  מחשמלת: הפועל באר שבע זכתה ב"אלוף האלופים", באתר ספורט5, ‏11 באוגוסט 2016
↑  הפועל באר שבע זכתה בגביע הטוטו אחרי 1:4 על עירוני קרית שמונה, באתר וואלה, 28 בדצמבר 2016
↑  מיקי שורץ, "מוחמד גדיר חתם בבני סכנין", באתר ynet, 8 בספטמבר 2018
↑  תומר לוי, ‏גאדיר חתם בבני יהודה: מחכה לפגוש את הקהל, באתר ערוץ הספורט, 4 ביולי 2019
↑  "ישראל הצעירה הפסידה 3:2 לסרביה", באתר וואלה, 19 בנובמבר 2009
עידו וולף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בדצמבר 1966 (בן 58) 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 תפקידים:  רופא 
 
עידו וולף (נולד ב-12 בדצמבר 1966) הוא רופא אונקולוג, פרופסור לאונקולוגיה, מנהל המערך האונקולוגי בבית החולים איכילוב וראש בית הספר לרפואה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, עוסק וחוקר בנושא גידולי מערכת העיכול וגידולים נוירו-אנדוקריניים, וחקר אספקטים אנדוקריניים של מחלת הסרטן.
ביוגרפיה

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה .
וולף התקבל בשנת 1984 במסגרת העתודה האקדמית לפקולטה למדעי הבריאות - אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. הוא בוגר בית הספר לרפואה שם (1990).
בין השנים 1992–1997 שירת בצה״ל כרופא צבאי.
בהמשך סיים תואר שני במסגרת החוג ללימודי המשך, הפקולטה לרפואה על שם סאקלר, באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1997–2001 התמחה ברפואה פנימית, במחלקה פנימית ה' בבית החולים שיבא.
בין השנים 2002–2008 התמחה באונקולוגיה בבית החולים שיבא.
בין השנים 2003–2006 השתלם בארצות הברית באוניברסיטת UCLA, בחקר מנגנונים חדישים בהתפתחות הסרטן.
בין השנים 1999–2000 השתלם במכון ויצמן בחקר מסלול התמרת אותות.
בין השנים 2008–2012 ניהל את המחלקה האונקולוגית בבית החולים שיבא.
בין השנים 2012–2016 ניהל את המחלקה האונקולוגית בבית החולים איכילוב.
בשנת 2016 מונה למנהל המערך האונקולוגי בבית החולים איכילוב, במקומו של פרופ' משה ענבר שפרש לגמלאות.
במילואים שירת וולף כמפקד גדוד רפואה, בדרגת סא"ל.
אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לרפואה

משנת 2006 - וולף מנחה תלמידי מחקר לתואר שני ושלישי, הפקולטה לרפואה, אוניברסיטת ת"א
משנת 2008- וולף מרכז תוכנית לימודי ההמשך באונקולוגיה
משנת 2011 - מרצה בכיר
משנת 2012 - חבר ועדת הוראה, בית הספר ללימודי המשך
משנת 2012 - חבר ועדת קרנות המחקר, הפקולטה לרפואה
משנת 2012 - מ"מ יו"ר ועדת בחינות ההתמחות באונקולוגיה, המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית
חבר ועדות קרנות מחקר, BSF, משרד הבריאות
משנת 2016 - פרופסור חבר בחוג לאונקולוגיה
ממחקריו: זיהוי חלבון המונע גידולים סרטניים בלבלב (בעכברים) (13 ביולי 2011, דן אבן, הארץ)
וולף חבר באיגוד האמריקאי לאונקולוגיה קלינית ASCO, ובאיגוד האמריקאי לחקר הסרטן AACR
משנת 2023 מונה להיות ראש בית הספר לרפואה שבפקולטה לרפואה על שם סאקלר באוניברסיטת תל אביב
לקריאה נוספת

פרופ' עידו וולף מונה למנהל המערך האונקולוגי באיכילוב (לוקל בריאות 6 ביוני 2016)
הערות שוליים

↑  פרופ' יהודה וולף - מנהל המערך האונקולוגי במרכז הרפואי סוראסקי
↑  דן אבן, מחקר: זוהה חלבון המונע גידולים סרטניים בלבלב, באתר הארץ, 13 ביולי 2011
יעקב רובין (עורך דין)

יעקב רובין (1 בספטמבר 1936 – 29 באפריל 2012) היה מבכירי עורכי הדין בישראל, ראש לשכת עורכי הדין בין השנים 1987–1991.
ביוגרפיה > לימודים

רובין היה בוגר תיכון בית הכרם (ליד"ה). לאחר סיום התיכון ב-1954 התגייס לצה"ל. הוא השתחרר בדרגת סרן, ובהמשך כיהן כסגן-אלוף במילואים.
רובין למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים כמוסמך למשפטים בהצטיינות. החל בעבודת דוקטורט אצל פרופסור שלו גנוסר, אך בשל מלחמת יום הכיפורים לא סיים אותה, והחל לעסוק בפרקטיקה פרטית.
ממייסדי חוג התלמוד למשפטנים הירושלמים.
ביוגרפיה > הוראה אקדמית

יעקב רובין שימש החל משנת 1961 בתפקידי הוראה שונים - באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן, במסלול האקדמי המכללה למינהל ובמכללת שערי משפט.
ביוגרפיה > עיסוק בעריכת דין

רובין עשה את שנת ההתמחות הראשונה אצל שופט בית המשפט העליון יואל זוסמן, ואת שנת ההתמחות השנייה אצל עו"ד ארנולד שפאר. ב-1969 הצטרף למשרדו של דוד ארד וב-1972 פתח משרד עו"ד עצמאי. הוא נחשב למוביל בתקדימים משפטיים בדיני הראיות. בשנים האחרונות צירף למשרדו את שני בניו.
פעילות ציבורית

יעקב רובין כיהן משך עשרות שנים במגוון תפקידים ציבוריים:
ראש לשכת עורכי הדין בישראל בין השנים 1987–1991
חבר ולאחר מכן יו"ר אגודת שוחרי האוניברסיטה העברית בירושלים.
יו"ר אגודת ידידי הרשות למלחמה בסמים.
יו"ר סניף ארץ ישראל יפה בירושלים.
חבר הנהלה באגודת מלר"ז (המועצה הציבורית למניעת רעש וזיהום אוויר בישראל (מלר"ז (ע"ר)).
חבר הוועד המנהל של המכללה למנהל.
יו"ר ועדת הביקורת של מוזיאון המדע בירושלים.
חבר הוועדה לבחירת שופטים.
חבר הוועדה למילון משפטי של האקדמיה ללשון העברית.
חבר ההסתדרות הציונית העולמית.
חבר בצוות המייעץ של כנס הרצליה.
חיים אישיים

רובין, התגורר בירושלים, היה נשוי לשלומית רובין (מבקרת עיריית ירושלים לשעבר), אב לארבעה, בהם חנן רובין שכיהן כחבר מועצת עיריית ירושלים, וסב ל-15 נכדים ונכדות.
הערות שוליים

↑  עורך הדין יעקב רובין הלך הבוקר לעולמו, 29 באפריל 2012, באתר וואלה!
האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע

| --- | --- |

 מדינה:   חיפה
 מטה הארגון:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1950–הווה (כ־75 שנים) 
 www.archives.org.il
כנס האיגוד בבית חנה סנש בקיבוץ שדות ים, 2021
האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע הוא עמותה מקצועית ישראלית בה חברים מנהלי ארכיונים, ארכיונאים, מנהלי רשומות, עובדי מגנזות וכן עובדים בתחום השימור והשיקום של חומר ארכיוני. באיגוד כ-450 חברים ועמיתים העובדים בארכיונים בישראל. האיגוד חבר במועצה הבינלאומית לארכיונאות.
האיגוד פועל באמצעות הנהלה נבחרת יחד עם ועדות ממונות. חברות באיגוד מאפשרת לחברים לקדם את רמתם המקצועית באמצעות ימי עיון, קורסים, סמינרים וסדנאות בתחומי הארכיונאות על מרכיביה השונים. בנוסף, מוציא האיגוד לאור פרסום מקצועי ששמו "ארכיון".
תולדות האיגוד

האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע נוסד ב-1950 כ"איגוד הארכיוני בישראל". חברי האיגוד היו המוסדות הארכיוניים המרכזיים במדינה באותה עת. מסיבות שונות הפסיק האיגוד פעילותו לאחר זמן קצר וחידש אותה באותה מתכונת רק ב-1956. ב-1965 התקבל החבר האישי הראשון כחבר שלא מן המניין באיגוד. בוועידת האיגוד שהתקיימה מראשית פעילותו דאג האיגוד להכשרה המקצועית של עובדי הארכיונים. אחד הדברים החשובים שעשה האיגוד היא ייסוד מגמת לימודי ארכיונאות באוניברסיטה העברית בירושלים. מגמה זו פעלה עד אמצע שנות התשעים במסגרת בית הספר לספרנות, לארכיונאות ולמידע באוניברסיטה העברית בירושלים. עם סגירת בית הספר נסגרה גם המגמה. כמו כן היה האיגוד מעורב בקיום קורס לארכיונאי הקיבוצים. קורס שהתקיים כל שנה. קורסים לעובדי ארכיונים ברשויות מקומיות. גם עתה מקיים האיגוד פעילויות שונות להכשרה ולהשתלמות מקצועית. בין השאר קיים האיגוד קורסים דו-שנתיים ל"ארכיונאי מורשה" במכללת עמק-יזרעאל, במכללת דוד ילין בירושלים ובמכללת בית-ברל.
במשך 43 שנים המוסד המרכזי של האיגוד הייתה ועידה שהתקיימה אחת לארבע שנים. בין ועידה לוועידה מועצת האיגוד שימשה כמוסד המרכזי.
בוועידה שהתקיימה ב-1993 החליטו החברים לבטל את החברות המוסדית ולהפוך את האיגוד לארגון של חברים אישיים בלבד. בוועידה זו גם שונה שם האיגוד ל-"איגוד הארכיונאים בישראל".
במקביל לאיגוד הארכיוני בישראל הוקמה עמותה בשם "האגודה למען פיתוח הארכיונים" שמטרתה הייתה בעיקרה כלכלית והיא זו שמימנה את רוב פעילויות האיגוד. חברי העמותה היו החברים המוסדיים של האיגוד.
ב-1998 התאחדו "האגודה למען פיתוח הארכיונים" ו"איגוד הארכיונאים בישראל" ובכך הפך האיגוד לעמותה רשמית במדינת ישראל הפועלת בהתאם לחוק העמותות. לכן, במקום ועידה המתכנסת פעם בארבע שנים מתקיימת כל שנה אספה כללית.
באספה הכללית שהתקיימה בספטמבר 2007 בוטלה המועצה, ושם העמותה הוחלף ל-"האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע". תקנון האיגוד שונה בהתאם.
לאיגוד ביטאון מקצועי בשם "ארכיון". האיגוד גם מוציא לאור פרסומים מקצועיים אותם אפשר למצוא באתר שלו.
חברות באיגוד

מהקמתו ועד 1965 החברות באיגוד הייתה נתונה רק למוסדות. ב-14 בפברואר 1966 שונה תקנון האיגוד וחברים אישיים הוכרו כחברים מן המניין. משנה זו ועד 1993 היו באיגוד שני סוגי חברים: חברים מוסדיים וחברים אישיים. עם זאת הכלל היה שאם מוסד חבר באיגוד כל עובדיו יכולים להשתתף בפעילות האיגוד. מוסדות האיגוד היו מורכבים בעיקר מנציגי החברים המוסדיים.
לפי תקנון האיגוד, הוא כולל "חברים" ו"עמיתים". "חברי האיגוד" הם:
כל מי שעובד בארכיון או במגנזה או בתיקיון, או מלמד ארכיונאות
כל אדם שתומך במטרות ובפעולות של האיגוד
גמלאי שעבד בארכיון או במגנזה או בתיקיון, או לימד ארכיונאות.
"עמיתים" הם מוסדות וארגונים שיש להם עניין בארכיונאות ואשר תומכים במטרות האיגוד ובפעולותיו.
כמו כן, יש באיגוד "חברי כבוד".
מטרות האיגוד

טיפוח יחסי גומלין בין חברי האיגוד ותיאום פעולותיהם
חיזוק התודעה הארכיונית בציבור
חיזוק מעמדו של הארכיונאי
עידוד דיון בסוגיות מקצועיות
קידום ההכשרה המקצועית, המחקר הארכיוני, ניהול הרשומות והמידע
קיום יחסים מקצועיים עם ארגונים, עם איגודים ועם מוסדות בישראל ומחוצה לה; וכן עם ארגונים בינלאומיים
יצירה והקנייה של מונחים אחידים בארכיונאות בשיתוף פעולה עם האקדמיה ללשון העברית.
האיגוד יממש את מטרותיו תוך שיתוף פעולה הדוק עם גנז המדינה.
מוסדות האיגוד

האגוד פועל באמצעות מוסדות נבחרים וממונים.
האספה הכללית:
האספה הכללית היא המוסד העליון של האיגוד. היא מורכבת מכל חברי האיגוד ומתכנסת לפחות פעם בשנה.
יושב/ת ראש: יו"ר האיגוד נבחר לתקופת כהונה של ארבע שנים על ידי האספה הכללית.
הנהלת האיגוד:
ההנהלה נבחרת על ידי האספה הכללית בבחירות אישיות וחשאיות. הבחירות נערכות אחת ארבע שנים.
ועדות האיגוד:
באיגוד פועלות ועדות קבועות וועדות אד-הוק.
הוועדות הקבועות של האיגוד הן: ועדת חברות, ועדת כספים, ועדת ביקורת, מערכת "ארכיון", הוועדה להשתלמות מקצועית, הוועדה למִחשוב, הוועדה לציוד, למבנים, לשימור ולשיקום של חומר ארכיוני.
ועדת אד-הוק: הוועדה לחוק הארכיונים.
יושבי ראש האיגוד מראשיתו

סופיה יודין - 1950 - 1956
אלכס ביין - 1957 - 1966; 1971 - 1974
אברהם פאול אלסברג - 1966 - 1971; 1982 - 1985
מיכאל היימן - 1974 - 1982
פסח גני - 1985 - 1989
משה מוסק - 1989 - 1994
בנימין (בני) הספל - 1994 - 1998
אורי אלגום - 1999 - 2006
זהר אלופי - 2006 - 2008
מיכל הנקין - 2008 - 2016
דודו אמיתי - 2016 -
הערות שוליים

↑  אלופי, זהר, מוועידה לוועידה, האיגוד הארכיוני בישראל, יוני 1950 - פברואר 1993, ארכיון, מקראות לארכיונאות ולמידע 10 11, איגוד הארכיונאים בישראל, תשנ"ט, 1999, עמ' 131 - 169
↑  האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע, תקנון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 241926093   WorldCat (עם VIAF): 241926093 
כנס האיגוד השנתי, מלון דן פנורמה בחיפה, 2019
אשרת עיני

אֹשְׁרָת עיני (נולדה ב-15 בספטמבר 1984) היא כדורגלנית עבר ישראלית. כיום המנהלת המקצועית של הפועל תל אביב מהליגה הלאומית. שימשה בעבר כקפטנית נבחרת הנשים של ישראל. במהלך הקריירה ככדורגלנית זכתה ב-9 אליפויות ו-10 גביעי המדינה.
עיני משמשת כיום גם כפרשנית כדורגל בערוצי הטלוויזיה.
פעילה במאבק לשוויון מגדרי בכלל וקידום כדורגל נשים בפרט.
קריירת מועדונים

עיני גדלה בשכונת ויצמן בהרצליה. החלה את דרכה בקבוצת הנשים של הפועל תל אביב בשנת 1999, כבשה שער ראשון בליגה בנובמבר 1999 וכעבור שנה חגגה תואר כפול עם האדומות, אליפות וגביע המדינה. אחרי שלוש שנים עברה למכבי חולון וגם בה שיחקה שלוש עונות ברציפות. בכל שלוש העונות סיימה עם הקבוצה במקום הראשון וגם זכתה בגביע, אולם עונת 2003/2004 הופסקה טרם סיומה ולכן לא הוכרזה אלופה בעונה זו.
בעונת 2005/2006 עברה לשחק בבנות הדר יוסף ועזרה לקבוצה להעפיל לפלייאוף העליון, אולם כבר במהלך העונה שבה לחולון ולקחה חלק משמעותי בזכיית הקבוצה בדאבל. בסך הכל שיחקה עיני שבע עונות במכבי חולון ובכל שנה חגגה אליפות וגביע.
באמצע עונת 2009/2010 החליטה לעזוב את הקבוצה ועברה למכבי באר שבע. עיני, שעד אז כבר חגגה שמונה אליפויות ומספר זהה של גביעים, נענתה לאתגר שהוצע לה בדרום שם הוחלט למנף את ספורט הנשים. למרות התקציב הקטן הובילה את הקבוצה בפעם הראשונה בהיסטוריה של המועדון לגמר גביע המדינה באותה עונה שם פגשה את קבוצתה הקודמת מחולון, אך הקבוצה מבאר שבע נוצחה.
בשנת 2012 עזבה את הדרום והצטרפה למכבי כישרונות חדרה ושנה מאוחר יותר הצטרפה לפרויקט הכדורגל של רמת השרון.
במקביל למשחקה בקבוצה הבוגרת הייתה עיני גם עוזרת מאמן נבחרת הנערות של ישראל.
בספטמבר 2014 חתמה על חוזה לשנה בקבוצת הנשים של מועדון אנדרלכט הבלגי. לאחר כחודשיים שבה לישראל וחתמה במ.כ. רמת השרון, איתה היא זכתה באליפות ראשונה והיסטורית למועדון הנשים בעונת 2015/2016.
בסיום אותה העונה, עברה לאס"א תל אביב ובכך סגרה מעגל כאשר שבה לשחק תחת מאמנה הראשון בהפועל תל אביב, עמי נמני. בעונה הראשונה במועדון זכתה עם הקבוצה בגביע המדינה ובעונת 2018/2019 בדאבל. בעקבות עונה זו ובמהלך ההכנות להשתתפות במוקדמות ליגת האלופות נפצעה פציעה קשה וחזרה רק בעונת 2020/2021. בעונה זו הבקיעה שער ובכך הפכה לאחת הכדורגלניות הבודדות שכבשו שערי ליגה בארבעה עשורים שונים. בתום העונה ולאחר חמש שנים במועדון הודיעה על עזיבתו.
ב-12 ביולי 2022 חתמה עיני לעונה אחת בהפועל תל אביב.
ב- 14 ביולי 2024 הודיעה על פרישה ממשחק פעיל ומונתה למנהלת המקצועית של הפועל תל אביב.
נבחרות ישראל

כבר בעונתה הראשונה בכדורגל המקצועני זומנה עיני, כשהיא בת 15 בלבד, לנבחרת הנערות שהייתה אז תחת הדרכתו של אלון שרייר. בינואר 2003 עלתה לנבחרת ישראל הבוגרת, אך נפצעה ואת הופעת הבכורה שלה בנבחרת ערכה באוגוסט של אותה השנה בניצחון 1:4 מול אסטוניה.
בשנת 2005 הובילה את ישראל לזכייה במדליית הזהב במשחקי המכביה השבע-עשרה.
בשנת 2011 ובעקבות הצלחתה ואישיותה החליט המאמן הלאומי, מאיר נחמיאס, למנות את עיני לקפטנית נבחרת ישראל.
מחוץ למגרש

בוגרת המגמה לניהול ספורט של מכללת זינמן, בעלת תעודת מנכ"ל בכיר בספורט של ההתאחדות לכדורגל ומכללת זינמן.
שימשה כפרשנית ספורט מהאולפן, בשידור של מונדיאל 2018 במסגרת כאן 11, וזכתה לשבחים רבים. בהמשך פירשנה גם במוקדמות משחקי הנבחרת למשחקי יורו 2020 ואת משחקי התחרות עצמם כחלק מפאנל פרשני ספורט 1. במסגרת שלב המוקדמות למונדיאל 2022 הייתה לאשה הראשונה שפירשנה משחק של הנבחרת.
בקיץ 2021 הצטרפה עיני לצוות המגישים בפודקאסט הפופולרי "ציון 3", העוסק בכדורגל ישראלי והומור ספורט. כמו כן, יצרה והגישה את הפודקאסט "אחת על אחת" במסגרתו אירחה כדורגלניות ואנשי ספורט אחרים, בעברית ובאנגלית, במטרה לתת חשיפה ולקדם את כדורגל הנשים.
לקחה חלק משמעותי בייסוד תנועת "כדורגלניות עושות שינוי" שכללה שחקניות מובילות בכדורגל הישראלי. הקבוצה פועלת לקידום כדורגל נשים ישראלי דרך פעולות שונות הכוללות מחאות ותביעות בבית משפט עד פנייה לבג"ץ כדי לקבל את הזכויות המגיעות לנשים בספורט בכלל ובכדורגל בפרט. במסגרת פעילות זו לקחה עיני חלק משמעותי בדיון שהתקיים בוועדת החינוך, התרבות והספורט שבכנסת ובו טענה כי קיימת אפליה ממוסדת של כדורגל הנשים בישראל.
עיני היא גם "שגרירת אתנה" לקידום ספורט נשים בארץ וכן לוקחת חלק ב"נבחרת לאחריות חברתית" שיזמה ההתאחדות לכדורגל לקידום ערכי השוויון ולהרחקת האלימות והגזענות מהמגרשים. כמו כן היא חברת ועדת הפרס של "מגן הכבוד - תקווה ישראלית בספורט" בהובלת נשיא המדינה, שבא לעולם מתוך תפיסה של אחריות חברתית משותפת במטרה למנף את כוחם של מועדוני הכדורגל כבית חינוכי וערכי וכמנוף לקידום שותפות בין מגזרית ומוביליות חברתית.
ב-2019 לקחה חלק בתוכנית IVLP האמריקאית לקידום מנהיגות נשית בעולם דרך הספורט. בתוכנית השתתפו נציגות ממדינות שונות ברחבי העולם, בעיקר נשות ספורט ותקשורת, כדי ליצור קשרים וללמוד על דרכים לקידום ספורט נשי במדינתן.
ב-2020, במהלך התפרצות נגיף הקורונה בעולם, הגישה את "מדברים על המצב" - תוכנית וידאו יומית בת כ-25 פרקים, שהועברה בשידור חי דרך הפייסבוק והתארחו בה בעיקר אנשי ספורט שונים כדי לדבר על נושאי ספורט שונים וכן על ההתמודדות עם הסגר והקשיים בתקופה זו.
בתחילת שנת 2023, לקראת יום האישה הבין-לאומי, העניק מרכז פרס לשלום ולחדשנות לעיני את אות האבירוֹת לנשים פורצות דרך בתחום הספורט.
באותה השנה הייתה פרשנית במשחקי נבחרת ישראל במסגרת אליפות העולם עד גיל 20, המונדיאליטו, ששודר בערוץ כאן 11 לצד השדר יהונתן כהן.
תארים > הפועל תל אביב

אליפות המדינה: 2000/2001
גביע המדינה: 2000/2001
תארים > מכבי חולון

אליפות המדינה: 2002/2003, 2004/2005, 2005/2006, 2006/2007, 2007/2008, 2008/2009
גביע המדינה: 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005, 2005/2006, 2006/2007, 2007/2008, 2008/2009
תארים > מ.כ. רמת השרון

אליפות המדינה: 2015/2016
תארים > אס"א תל אביב

אליפות המדינה: 2018/2019
גביע המדינה: 2016/2017, 2018/2019
הערות שוליים

↑  כתבה עם אשרת עיני ומכבי חולון מאתר YouTube
↑  מיקי שורץ, כדורגל נשים: אושרת עיני חתמה באנדרלכט, באתר ynet, 15 בספטמבר 2014
↑  ליאור ברטל, ‏אשרת עיני הודיעה על סיום דרכה באס"א תל אביב: "הגיע הזמן לרענון", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 14 ביולי 2021
↑  רן בוקר, היסטוריה: לראשונה אישה בתפקיד הפרשנית במונדיאל, באתר ynet, 14 ביולי 2018
↑  טליה לוין, ‏‏הכדור במגרש שלהם: שדרי ופרשני ספורט1 מוכנים ליורו 2020, באתר ספורט1, 11 ביוני 2021
↑  אביחי דלאל, זו האישה הראשונה שתפרשן את משחק הנבחרת בכדורגל, באתר אייס, 5 ביוני 2021
↑  "הקורונה חשפה מה שידענו: ישנה אפליה ממוסדת של כדורגל הנשים בישראל", באתר וואלה, 26 באוקטובר 2020
↑  הנבחרת הלאומית לאחריות חברתית יוצאת לדרך
↑  מגן הכבוד - תקווה ישראלית בספורט
↑  Women Sports Journalists Visit The University Of Georgia בעת ביקור באוניברסיטת ג'ורג'יה במסגרת התכנית (באנגלית)
↑  אשרת עיני תקבל אות אבירות לנשים פורצות דרך, באתר ONE‏, 8 במרץ 2023
אור-לי ניב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 ביוני 1967 (בת 57) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
אור-לי ניב (נולדה ב-2 ביוני 1967) היא פעילת להט"ב ישראלית, סגנית ראש עיריית גבעתיים וממלאת מקומו. שירתה כסגן אלוף בצה"ל. מעוטרת ב"עיטור הגאווה הישראלית" מטעם "האגודה למען הלהט"ב".
ביוגרפיה

אור-לי ניב נולדה ביפו לפנינה, שעלתה מטורקיה ולויקטור שעלה ממרוקו. אחות בכורה מבין שלושה אחים. בילדותה המשפחה עברה לתל אביב, ובהמשך חייה עברה לגבעתיים.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

במשך 25 שנה שירתה בצה"ל בתפקידי הדרכה, פיקוד, וכוח אדם והגיעה לדרגת סגן-אלוף. לאורך השנים שימשה כמפקדת קורס קצינות, ראש מנהל הקצינים וראש תחום משאבי האנוש של אגף התקשוב. במקביל לשירותה הצבאי, למדה לתואר ראשון בלימודי ארץ ישראל וגאוגרפיה באוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני בניהול מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 2008 השתחררה מצה"ל, ועם פרישתה עבדה במיזם "סיסמה לכל תלמיד".
ביוגרפיה > נבחרת ציבור

בשנת 2013 נבחרה למועצת עיריית גבעתיים מטעם רשימת "גבעתיים שלנו" בראשות רן קוניק. לאחר הבחירות מונתה לסגנית ראש העירייה, וקיבלה את תיק הקהילה של העיר. במסגרת זו הקימה את עמותת קהילתיים, שתקציבה השנתי מוערך ביותר מ-50 מיליון ש"ח. לצד זאת שימשה לאורך השנים כאחראית על נושאי הנשים, בריאות, נוער, ביטחון, תרבות ופנאי.
אור-לי ניב היא השנייה ברשימת המפלגה, אחרי ראש העירייה. מכהנת כסגנית ראש העירייה וממלאת מקומו. מחזיקה בתיקים: תרבות קהילה ופנאי, אירועים, בריאות, חירום וביטחון, הקהילה הגאה, מוגנות בחירום, יו"ר מועצת הנשים העירונית, יו"ר עמותת קהילתיים, יו"ר ועדות מל"ח, יו"ר ועדת ביטחון וחברה בוועדת כח אדם בכיר.
כמחזיקת תיק הלהט"ב בעיריית גבעתיים, הובילה את גבעתיים למקום הראשון בדירוג הערים הידידותיות ביותר ללהט"ב בישראל. על פועלה מול משרד הביטחון, ועל הישגיה בתחום הלהט"ב בעיריית גבעתיים, קיבלה בשנת 2024 את "עיטור הגאווה הישראלית" מטעם האגודה למען הלהט"ב.
חיים אישיים

מתגוררת בגבעתיים ביחד עם זוגתה מיכל. שלושה ילדים בהורות משותפת. עומרי ניב פיירשטיין, בנן הבכור, מבין שלושה ילדים שהביאו בהורות משותפת, היה לוחם חילוץ והצלה שנפל ב-7 באוקטובר 2023 במתקפת הפתע על ישראל בקרב זיקים. לאחר נפילתו הכיר משרד הביטחון בניב ובזוגתה כאימהות שכולות, ועל קברו של עומרי רשומים שמות שלושת ההורים: אור-לי ניב, מיכל אדלשטיין-ניב וקובי פיירשטין. שתי החלטות אלו נחשבות לתקדימיות. גם בדף "יזכור" הרשמי של חללי צה"ל כתובים שלושת הוריו, שתי אימהות ואבא.
הערות שוליים

1 2  אור-לי ניב – EverybodyWiki Bios & Wiki, באתר he.everybodywiki.com
↑  גבעתיים פלוס, אור-לי ניב, סגנית ראש העיריה לשעבר, הממוקמת במקום ה-3 ברשימת “גבעתיים שלנו” -, באתר האתר Gplus. אתר הבית 'גבעתיים פלוס' 'רמת גן פלוס', ‏2018-10-11
↑  עמותת קהילתיים, אודות העמותה
↑  משה כהן, ‏"אם לא נדע להתאים את השירותים לתושבים – לא נהיה רלוונטיים", באתר מעריב אונליין, 5 ביוני 2023
↑  חברי המועצה, באתר הבית של עיריית גבעתיים
↑  קורות החיים של עומרי ניב פיירשטין, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  אור לי ניב, מ"מ וסגנית ראש עיריית גבעתיים זכתה בעיטור הגאווה מטעם האגודה למען הלהט"ב
↑  מיכל ברונר, ‏"יש פעילויות להט"ב גם בבתי ספר ממלכתיים דתיים", באתר ‏מאקו‏, 30 ביוני 2023
↑  טליה פלד קינן, "אין אופציה אחרת": עומרי נפל בקרב, שמות 3 ההורים נכתבו על המצבה, באתר חדשות 13, 18 בנובמבר 2023
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אור-לי ניב".
כבוד האדם

כבוד האדם הוא ערך המתייחס אל תכונתו הייחודית של האדם כאדם; הוא משווה משמעות מוסרית לעצם היות האדם אנושי.
למושג כבוד האדם ישנם מספר גדול של שימושים ומשמעויות אשר מקבלים את ביטוים בתחומים שונים כגון פילוסופיה, פוליטיקה, משפטים, ביואתיקה, פסיכולוגיה ועוד. באופן כללי, ניתן להתייחס לכבוד האדם כתיאור של תכונה הקיימת בבני אדם או כאל יחס נורמטיבי שיש לנהוג כלפי בני אדם, כאשר לעיתים ישנו עירוב ובלבול בין שני ההיבטים הללו. אין הגדרה אחידה של כבוד האדם, אך המושג הפך לשגור בשיח המשפטי והפילוסופי לאחר מלחמת העולם השנייה כאשר הוכנס לשימוש במסמך המכונן של ארגון האומות המאוחדות (1945) ובהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם (1948). המושג נמצא בשימוש גובר בפסיקות בתי משפט ברחבי העולם. בישראל "כבוד האדם" הוא מושג מפתח בשיח המשפטי והחוקתי מאז חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו בשנת 1992.
מקור המושג בהגות

מקורו ההיסטורי של ערך כבוד האדם בתפיסה שהאדם נברא בצלם אלוהים, ולכן הוא בעל ערך מיוחד: כבודו של האל מצוי גם בו. לפי גישה זו, מה שמייחד את האדם ומעניק לו את ערכו המוסרי הוא צלם אלוהים שבו. כל בני האדם נבראו בצלם אלוהים, ולכן כולם חולקים את כבוד האל באותה מידה.
אחד ההוגים שהשפיעו באופן העמוק ביותר על התפתחות תפיסת כבוד האדם הוא הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט. קאנט קבע כי תמיד יש לראות בכל אדם לא רק אמצעי לקידום צרכיו של אדם אחר, אלא גם מטרה עצמאית בעלת ערך מוחלט העומדת בפני עצמה. כלומר: לעולם אין להתייחס לאדם כאילו היה חפץ, אלא תמיד יש לזכור גם את המתחייב מאנושיותו. ציווי זה נתפס עד היום כמבטא באופן הבהיר ביותר את משמעות כבוד האדם.