הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה
סגל הגימנסיה > מורים

| הרב ישראל רוֹזֶנסון | עברית | היה מראשוני המורים בגימנסיה, בתקופת קרליבך. ישראל שלמה (זלמן) רוזנסון (תרמ"ח–ת"ש, 1888–1940) היה רב ומחנך. אביו, הרב ניסן עובדיה, היה רב העיירה הקטנה ונדזיגולה שבפלך קובנה (כ-30 ק"מ מצפון לקובנה). למד בישיבת וולוז'ין. לאחר מלחמת העולם הראשונה כיהן כאביו כרב בוונדזיגולה. מהמחצית השנייה של שנות ה-20 כיהן כדיין ופוסק בקובנה. היה פעיל בתנועה הציונית: היה ציר בקונגרסים ציוניים, ותקופה מסוימת שימש כמנהל הלשכה הראשית של הקק"ל בליטא. היה חבר המזרחי, ובהשפעתו הוקם בעיר סניף של "צעירי מזרחי". בשנת תרצ"ב-1932 ביקר בארץ. בשנות ה-30 היה מראשי ברית הציונים הרוויזיוניסטים. פרסם מאמרים על בעיות דת, חברה, חינוך וציונות ביומון היידי הציוני "די אידישע שטימע". היה נשוי למרים, בתו של הרב ישראל ניסן קרק, ראש תנועת "המזרחי" בליטא, ואב לילדים. נספה בשואה עם אשתו. נכדו, פרופ' ישראל רוזנסון, הוא מחנך וחוקר תנ"ך, ראש מכללת אפרתה.  אחיו הגדול, אברהם מרדכי רזיאל (רוזנסון), היה מחנך עברי בארץ ישראל, ממורי בית הספר תחכמוני, בית הספר הדתי הראשון בתל אביב, ואביהם של דוד רזיאל, מפקד האצ"ל הרביעי וממייסדיו ונציב בית"ר, ואסתר רזיאל-נאור, פעילה באצ"ל וחברת הכנסות הראשונה עד השביעית מטעם תנועת החרות וגח"ל. |  |
| צבי רזיאל-רוזנסון | עברית | היה מראשוני המורים בגימנסיה, בתקופת קרליבך. אחיו של ישראל רוזנסון. עלה לארץ ישראל. |  |
| אלכסנדר רוזנפלד | היסטוריה, גרמנית ופסיכולוגיה | הורה גם בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה. |  |
| צבי רוזנצווייג (רוזנצויג) | עברית וספרות עברית | (1943-1903), מחנך עברי ופעיל ציוני. צבי הירש רוזנצווייג נולד ב-15 בספטמבר 1903 בעיירה סרהיי (אנ'). סיים גימנסיה עברית בשאוולי, וכבר במהלך לימודיו לימד בכיתות הנמוכות. סיים לימודי סמיטולוגיה באוניברסיטת קובנה. היה מורה בעיירה שְקוּד, אחר-כך היה במשך שנים רבות מורה לעברית בגימנסיה העברית בווילקובישק, ולבסוף עבר לגימנסיה הריאלית בקובנה. היה חבר מרכז הסתדרות המורים העבריים בליטא "המורה", חבר מרכז התאחדות ברית הפועלים העברית הסוציאליסטית פועלי ציון – צ"ס, פעיל בקרן היסוד וממייסדי "גורדוניה" בליטא. חיבר עם יונה סְטְרֶליץ ומאיר קנטורוביץ (אליועיני) את "ניצנים: ספר למוד ומקרא לשנות הלמודים החמישית והששית" (קובנה ת"ש). כמה שנים לפני המלחמה נישא לצפורה קליין. עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 נסע עם אשתו מזרחה לבירת ברית המועצות מוסקבה, שם ישב אחיה, שהיה קצין בכיר בצבא האדום. רוזנצווייג התגייס לדיוויזיית חיל רגלים ה-16 של ברית המועצות ("הדיוויזיה הליטאית"). מפאת גילו שירת בתפקיד משרדי, אך לבסוף נשלח לחזית, נפצע קשה, רגלו נקטעה וב-20 בדצמבר 1943 הוא מת מפצעיו. אחיו הצעיר תנחום רוזנצווייג היה מורה עברי בווילקומיר, ונספה בשואה. אשתו נותרה בברית המועצות; לזוג לא היו ילדים. בידיעה על מותו ב"על המשמר" נכתב כי רוזנצווייג היה "אנציקלופדיה חיה של יהדות ליטא... עסקן ציבורי מסור... מורה, שחיבב את הספרות העברית על תלמידיו". אחיו, אליעזר רוזן (רוזנצווייג), היה פעיל ציוני בליטא ובישראל. |  |
| הלן רחמילביץ | גרמנית | עלתה לארץ ישראל. |  |
| שלום צבי רַצ'קובסקי (לעיתים מופיע כ-י' רצ'קובסקי) | תנ"ך ולימודי יהדות | שלום צבי (שלמה הירש) רצ'קובסקי נולד ב-1905 בכפר קָמוֹרוּנאי (Kamorūnai) שליד העיירה לֶייפּוּן (אנ'), בנם של פֶשֶה פריידה לבית פַּרגַמֶנט ואריה לייב רצ'קובסקי. למד בגימנסיה העברית במריאמפולה ולאחר מכן למד באוניברסיטת קובנה, וקיבל ממנה תואר במדעי הרוקחות. בעת לימודיו באוניברסיטה היה ממייסדי ארגון הסטודנטים היהודים האורתודוקסיים "מוריה". בשנת 1932 נישא לפרוּמה אֶנָה (תמימה) לבית מוּריק ממירוסלב (ליט'), ובני הזוג היו הורים לבת, חיה פייגה (לימים פֶיי ברגר). עם פרוץ המלחמה נמצאו אשתו ובתו בשיקגו, לשם נסעו בקיץ 1939 לבקר את הוריה. רצ'קובסקי נסע לעיירה לייפון, להוריו, ונספה באתר ההריגה שם ב-11 בספטמבר 1941 עם הוריו ואחותו, חנה מינה רצ'קובסקי. |  |
| יהודה לייב שוחטמן |  | (1943-1886), מורה ותיק בגימנסיה ומפעילי התנועה העברית והציונית בליטא. עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 גורשו הוא ואשתו לגטו קובנה. הוא גורש לאסטוניה באקציה ב-26 באוקטובר 1943 ונספה במחנות. אשתו נספתה גם היא. |  |
| יצחק שמואלוביץ (לעיתים נכתב: שמואלביץ, שמולביץ) |  | לימד בגימנסיה מ-1918. הרב יצחק שמואלוביץ (1893–1941) היה עסקן, מחנך, הוגה דעות וסופר. התחנך בישיבות, במיוחד בישיבת לידא. בשנת 1916 ייסד בווילנה את אגודת "צעירי מזרח", שמתוכה התגבש בהנהגתו ארגון "צעירי ישראל". ממייסדי רשת החינוך הציונית-דתית "יבנה" בליטא. כיהן כסגן מנהל בקורסים למורים של "צעירי ישראל". לימד בסמינר למורים של "יבנה" בטלז, בשנת 1928 ייסד את הגימנסיה ההחרדית ("האוניברסלית") "יבנה" בקובנה וניהל אותה עד הכיבוש הסובייטי ב-1940. ייסד וערך את הירחון החרדי "הנאמן" (תרפ"ח-תרצ"א). היה ממייסדי "אידישער לעבן", ביטאון היהדות החרדית בליטא. אשתו אלה (אלקה) לבית שוורץ הייתה אף היא מחנכת ועסקנית בשדה החינוך החרדי, עמדה בראש "בית יעקב" בקובנה. בתקופת השואה גורשו בני הזוג וילדיהם לגטו קובנה. הם נלקחו באקציה של 26 בספטמבר 1941, ונספו. |  |
| פרופ' חיים נחמן שפירא | ספרות עברית | (1943-1895), מראשוני המורים בגימנסיה בתקופת קרליבך, מחנך, מרצה באוניברסיטת קובנה, חוקר הספרות והפילוסופיה העברית, חוקר מדעי המזרח, מחבר ספרי עיון, מתרגם יהודי ופעיל ציוני. שימש כחבר הוועד המרכזי של רשת "תרבות" בליטא. נספה בשואה. |  |
| ד"ר נח שפירא |  | (1964-1900), כימאי ומחנך. אחיו הצעיר של חיים נחמן שפירא. כיהן כמרצה לכימיה באוניברסיטת קובנה, והיה מנהל הגימנסיה העברית במריאמפולה. ב-1935 עלה לארץ ישראל ובה המשיך בעבודה החינוכית בהוראת כימיה בבתי ספר גבוהים וניהול בתי ספר תיכוניים. |  |
| פרידה שפירא | מחנכת ומורה לעברית | לימדה בכיתות הנמוכות. פרידה שלומית שפירא לבית רבינוביץ נולדה ב-1883 בסלובודקה. הייתה מורה ותיקה בגימנסיה, ופעילה בתנועה הציונית הרוויזיוניסטית. עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 גורשה לגטו קובנה. אחרי חיסול הגטו הועברה למחנה הריכוז שטוטהוף, שם נספתה. בעלה, יצחק נחום שפירא, היה מורה וסופר, מראשוני המורים העבריים בקובנה, פרסם סיפורים ושירים בעברית. נרצח על ידי ליטאים בעת המאסרים ההמוניים בימים הראשונים למלחמה. בתם, נעמי ונד, עלתה לארץ ישראל. |  |
| מירה לאה שפירא-אוֹקוּן |  | עלתה לארץ ישראל. |  |