stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביגין היל (בסיס חיל האוויר המלכותי)
מלחמת העולם הראשונה ואחריה

שדה התעופה הוקם על ידי חיל התעופה המלכותי (Royal Flying Corps) – החיל שקדם לחיל האוויר המלכותי - במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא נמצא כ-22 קילומטר מדרום מזרח למרכז לונדון (כיום הוא מצוי בתחומו של רובע ברומלי בלונדון רבתי). הוא הוקם בראשה של גבעה, כקילומטר מצפון לכפר ביגין היל, בגובה של כ-180 מטר מעל פני הים.
בתחילה נערכו בבסיס ניסויים בתקשורת אלחוטית, וב-1917 הוא היה לחלק מאזור ההגנה האווירית של לונדון, שהיה מופקד על הגנתה מפני התקפות של צפלינים (Zeppelin) ומפציצי גותה (Gotha bomber) גרמנים. במסגרת זאת הוצבה בו טייסת 141 של החיל, שהייתה מצוידת במטוסי קרב מדגם בריסטול F.2.
במהלך השנים שבין שתי מלחמות העולם פעלו בבסיס יחידות שעסקו בפיתוח מתקני הגנה נגד מטוסים ותחום טיסות הלילה. בשנים 1929 עד 1932 נעשו בבסיס עבודות בינוי, כולל בנייה של מוסכי מטוסים חדשים.
במהלך שנות השלושים נבנו בבסיס שני המסלולים הקיימים בו היום. לא ידוע מה היו אורכיהם המקוריים (אורכו של המסלול הראשון כיום הוא 1,800 מטר ואורכו של השני הוא 790 מטר). כיוונו של האחד הוא לערך צפון-דרום (כיווני מצפן 03/21), וכיוונו של השני הוא לערך מזרח-מערב (כיווני מצפן 11/29). המסלולים מחוברים בקצותיהם הדרומי והמערבי בהתאמה.
מלחמת העולם השנייה

בימי הקרב על בריטניה במלחמת העולם השנייה שימש ביגין היל כאחד הבסיסים העיקריים של מטוסי הקרב אשר הגנו על לונדון ודרום מזרח אנגליה מפני התקפות המפציצים הגרמנים. במהלך המלחמה כולה השמידו מטוסים שהיו מוצבים בבסיס 1,400 מטוסי אויב, במחיר חייהם של 453 אנשי צוות אוויר.
טייסות רבות הוצבו בבסיס, והפעילו ממנו מטוסי ספיטפייר והוריקן. אחת הטייסות שהוצבו בו ב-1943 הייתה טייסת 341 של חיל האוויר המלכותי (טייסת אלזס), שאוישה על ידי טייסי צבא צרפת החופשית.
בשל חשיבותו של הבסיס להגנת לונדון הוא היה בעצמו למטרה להפצצות גרמניות. הבסיס הותקף שתים-עשרה פעמים בתקופה שבין אוגוסט 1940 לבין ינואר 1941. בהתקפה החמורה ביותר, ב-30 באוגוסט 1940, נהרסו בבסיס מוסך מטוסים, סדנאות, מחסנים, בנייני מטה ומגורים, ונהרגו 39 מחייליו. ההפצצות על הבסיס גם גרמו נזקים למסלולים בו. למרות הנזקים נמשכה הפעילות המבצעית מהבסיס, אם כי לעיתים פחת היקפה.
לאחר שהצטמצמו ההתקפות האוויריות על בריטניה, במיוחד לאחר תחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות, החל פיקוד הקרב של חיל האוויר המלכותי ליזום פעולות התקפיות מעל שמי מערב אירופה, ומטוסי בסיס ביגין היל השתתפו בהן.
ביוני 1944 החלו הפצצות המעופפות הגרמניות – V-1 – לנחות בבריטניה. בשל מיקומו נמצא בסיס ביגין היל בנתיבן של הפצצות שכוונו אל לונדון. כמה מהן פגעו בתחומיו ואחרות נחתו בקרבתו.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה שימש הבסיס למשך זמן קצר את פיקוד התובלה של חיל האוויר המלכותי, ולאחר מכן פעלו ממנו טייסות סדירות וטייסות מילואים, שהפעילו מטוסי ספיטפייר, גלוסטר מטאור והוקר האנטר.
ב-18 ביוני 1951 אירעו בבסיס שתי תאונות חמורות, שבהן התרסקו שלושה מטוסי מטאור ונספו שלושת טייסיהם. המטוס הראשון התרסק לתוך מבנה על הקרקע זמן קצר לאחר שהמריא, ומיד לאחר מכן התנגשו שני המטוסים האחרים, שעמדו לנחות, בגובה של כ-600 מטר.
בין השנים 1980 ל-2009 אירעו בתחומי שדה התעופה שש תאונות אוויריות נוספות – רובן של מטוסים מדגמים צבאיים שהתרסקו במהלך תצוגות אוויריות – שבהן נספו 18 אנשים ואחד נפצע.
ב-1958 חדל שדה התעופה לשמש כבסיס מבצעי של חיל האוויר המלכותי והפך למרכז מיון לאנשי צוות אוויר של החיל. לאור סגירתו המתוכננת של נמל התעופה קרוידון הסמוך הועבר חלק גדול מהתעבורה האווירית האזרחית של נמל זה אל ביגין היל החל מ-1956. כאשר נסגר השדה בקרוידון סופית ב-1959 כבר היה ביגין היל בעיקרו לשדה תעופה אזרחי, ורק טיסות צבאיות מעטות נערכו בו.
ב-1974 רכשה מועצת רובע ברומלי את השדה מידי חיל האוויר המלכותי. ב-1992 הועבר בסיס המיון של חיל האוויר המלכותי מן השדה, אך הוא לא פינה את השדה לגמרי.
בשנים 1963 עד 2010 נערך בשדה יריד תעופה אזרחי בינלאומי שנתי.
שדה התעופה כיום

כיום משמש שדה התעופה כמתקן אזרחי. למרות שלא פועל במסגרתו קו תעופה סדיר, נערך בו מספר רב של טיסות (69,000 תנועות מטוסים ב-2007) - בעיקר טיסות עסקים במטוסים קטנים, טיסות מסוקים ושיעורי טיסה. כמו כן נערך בו מדי שנה מופע אווירי (Biggin Hill International Air Fair).
בסיס חיל האוויר המלכותי בשדה הוא כיום מובלעת קטנה בצידו המערבי, ושוכנת בו מפקדה של טייסת מלהק האימונים של החיל. בסמוך אליה נמצאת קפלת הזיכרון סנט ג'ורג' (St. George’s Chapel of Remembrance). זהו מבנה לבנים, משובץ בחלונות ויטראז', שנבנה ב-1951 במקומה של קפלה אחרת שנהרסה בשריפה ב-1946. הקפלה משמשת כאנדרטה לאנשי צוות האוויר שנספו במהלך גיחות מבסיס ביגין היל. סביב הקפלה נמצא גן זיכרון, ובשעריו מוצבים שני דגמי מטוסים (במקום מטוסים אמיתיים שהיו מוצבים שם בעבר) – של מטוס ספיטפייר ושל מטוס הוריקן.
מספר בניינים נוספים של חיל האוויר המלכותי עדיין ניצבים על תילם בשדה. חלקם עומדים ריקים מאז פונה בסיס ההדרכה של חיל האוויר המלכותי מן השדה, ובהם בניין מפקדת הבסיס וחדר האוכל של הסמלים, שנבנו בשנות השלושים. בניינים אלו בנויים מלבנים אדומות בסגנון הנאו-ג'ורג'יאני שהיה טיפוסי למבנים צבאיים שנבנו בבריטניה בין שתי מלחמות העולם. הם כלולים ברשימת המבנים שבסיכון של הרשות לשימור אתרים בבריטניה (English Heritage). בניינים ומוסכים אחרים של חיל האוויר המלכותי שעדיין קיימים בשדה משמשים כיום את שדה התעופה האזרחי.
ב-2010 אמור להיפתח בשדה התעופה מרכז מבקרים שיציע בין השאר ספרים ומזכרות אודות ההיסטוריה של בסיס חיל האוויר המלכותי בביגין היל.
ראו גם

בסיס חיל האוויר המלכותי נורתהולט
בסיס חיל האוויר המלכותי קנלי
אריק הולץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בדצמבר 1965 (בן 58) וייט פליינס, ארצות הברית 
 השכלה:  קולג' דין 
 
אריק הולץ (באנגלית: Eric Holtz; נולד בניו יורק ב-5 בדצמבר 1965) הוא מנג'ר בייסבול אמריקאי-יהודי, שאימן את נבחרת ישראל בבייסבול.
הולץ היה עוזר המנג'ר של נבחרת ארצות הברית שזכתה במדליית זהב באירועי המכביה התשע-עשרה ב-2013, והמאמן הראשי של נבחרת ארצות הברית עד גיל 18 שזכתה במדליית זהב באירועי המכביה העשרים.
ביוגרפיה

הולץ נולד בניו יורק, וגדל במשפחה יהודית ברובע ברונקס. את אירוע בר המצווה שלו הוא חגג עם משפחתו בכותל המערבי. אביו לחם במלחמת העולם השנייה.
קריירת משחק

הולץ למד במכללת דין שבמסצ'וסטס, ושיחק במשך שנתיים בנבחרת הבייסבול של המכללה.
לאחר מכן הגיע לישראל ושימש כמאמן-שחקן בבית שמש בלו סוקס מליגת הבייסבול הישראלית. הוא שיחק בעמדת המגיש ובעמדת הבסיס השלישי.
קריירת אימון

בשנים 2004–2007 שימש הולץ כעוזר המנג'ר במכללת מנהטנוויל.
בין השנים 2008–2015 שימש כמאמן החבטות במכללה הקהילתית וסטצ'סטר.
הולץ היה עוזר המנג'ר של נבחרת ארצות הברית שזכתה במדליית זהב באירועי המכביה התשע-עשרה ב-2013, והמאמן הראשי של נבחרת ארצות הברית עד גיל 18 שזכתה במדליית זהב באירועי המכביה העשרים.
קריירת אימון > נבחרת ישראל

הולץ נבחרת על ידי איגוד הבייסבול הישראלי לשמש כמאמן נבחרת ישראל בבייסבול לקראת משחקי מוקדמות אולימפיאדת טוקיו - 2020.
בשנת 2019 העפילה הנבחרת לראשונה לאליפות אירופה בבייסבול שנערכה בגרמניה וסיימה במקום הרביעי. בשלב הבתים ישראל שובצה בבית א' (הראשון משני הבתים) וסיימה במקום השני מתוך שש לאחר שניצחה את צ'כיה, שוודיה, גרמניה, בריטניה ונכנעה רק להולנד. הנבחרת העפילה לשלב רבע הגמר בו ניצחה 8–2 את צרפת ועלתה לחצי הגמר בו הפסידה 6–7 לאיטליה. הנבחרת ירדה לקרב על מדליית הארד בו התמודדה מול ספרד והפסידה 11–16.
בספטמבר 2019, נבחרת ישראל העפילה לראשונה למשחקים האולימפיים. הנבחרת השתתפה בבית האירופי/אפריקאי בטורניר הקדם-אולימפי שנערך באיטליה בו התחרו שש נבחרות. במשחק הראשון ישראל ניצחה 0–3 את ספרד, במשחק השני היא ניצחה 1–8 את הולנד, במשחק השלישי היא ניצחה 2–8 את איטליה ולאחר הפסד מפתיע לצ'כיה, ניצחה הנבחרת במשחקה האחרון את דרום אפריקה בתוצאה 1–11 וזכתה בכרטיס לאולימפיאדת טוקיו 2020. זו הייתה הפעם השלישית שנבחרת כדור ישראלית מעפילה למשחקים האולימפיים והפעם הראשונה מאז מונטריאול 1976, אז השתתפה נבחרת ישראל בכדורגל.
באולימפיאדת טוקיו סיימה הנבחרת במקום החמישי, והולץ הודיע על סיום תפקידו.
חיים אישיים

הולץ נשוי לטראסי, ולזוג שלושה ילדים.
הולץ הוא הבעלים והמייסד של מרכז הבייסבול והסופטבול באלמספורד שבמחוז וסטצ'סטר.
הערות שוליים

1 2  "Meet the Senior National Team Coach: Eric Holtz," IAB - Israel Association of Baseball.
↑  "Eric Holtz Career Stats Leagues Statistics & History," Baseball-Reference.com.
↑  "Rosenthal: A stunning, tear-filled conclusion for Team Israel, with inspiration and history – The Athletic". Theathletic.com. 2019-09-23. נבדק ב-2019-09-28.
↑  "Eric Holtz, Owner," Game On 13.
↑  "Eric Holtz," Northeast Pride.
↑  "Maccabi USA Baseball with Eric Holtz," Maccabi USA, April 17, 2016.
↑  Jeremy Fine (May 2, 2012). "Interview: Catching Up with Inaugural Israel Baseball League Champion Eric Holtz," The Great Rabbino: Jewish Sports Everything.
↑  Aaron Pribble (2011). Pitching in the Promised Land: A Story of the First and Only Season in the Israel Baseball League, University of Nebraska Press.
↑  Eddie Cockrell (June 17, 2008). "Holy Land Hardball," Variety.
↑  "Beit Shemesh are the champions; Beit Shemesh wins inaugural IBL Championship, shutting out Modi'in 3-0", ynet, August 20, 2007.
↑  "Four U.S. baseball players immigrating to Israel to join Olympics bid; Team Israel will begin its bid to reach the Olympic Games by playing in the European Championships in July," Haaretz, April 7, 2019.
↑  היסטוריה כחול-לבן: נבחרת הבייסבול העפילה לטוקיו, באתר ערוץ הספורט, 23 בספטמבר 2019
↑  אריק הולץ סיים את תפקידו כמאמן נבחרת הבייסבול של ישראל, באתר וואלה, 10 באוגוסט 2021
↑  "Jordan Holtz," Bucknell Bison.
↑  "Who We Are," Game on 13.
↑  Mark Ferris (May 29, 2019). "Israel's Olympic Baseball Team Swings for a Win With Hudson Valley Talent" Hudson Valley Magazine.
בארצי הזרה לי

| --- | --- |
עטיפת הספר בארצי הזרה לי
עטיפת הספר בארצי הזרה לי
 מידע כללי
 מאת:  הנס פאלאדה
 שפת המקור:  גרמנית
 הוצאה
 הוצאה:  ידיעות אחרונות
 תאריך הוצאה:  2009
 מספר עמודים:  327
 הוצאה בעברית
 תרגום:  2012
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003432996
בארצי הזרה לי (בגרמנית: In Meinem Fremden Land) הוא השם שנתן הסופר הגרמני האנס פאלאדה ליומן שכתב בשבתו בבית סוהר בגרמניה בשנת 1944.
הרקע לכתיבת היומן

פאלאדה נכלא מספר פעמים: בשנת 1923 נידון לחצי שנה מאסר בעוון מעילה, וב-1926 נידון לשנתיים וחצי שנות מאסר בגלל סיבה דומה. ב-1933 נכלא במאסר מנהלי בהאשמה של ניסיון לרצוח את היטלר - פרשה שמתוארת בפרטות ביומן זה. יחסיו עם אשתו התערערו וב-5 ביולי 1944 אושרו הגירושין. הוא המשיך להתגורר בחדרו של הגן באסם. ב-28 באוגוסט 1944, תוך כדי מריבה עם אשתו, ירה פאלאדה השיכור כדור לעברה, לא ברור אם בכוונה תחילה או בשוגג.
הוא הועבר למעצר באשמה של ניסיון לרצח.
ב-4 בספטמבר 1944 הוכנס פאלאדה לאשפוז כפוי לתקופה בלתי מוגבלת במוסד הממלכתי לפושעים חולי נפש נוישטרליץ-שטרליץ ביחד עם פושעים שלא אחראים למעשיהם. נראה היה שפאלאדה, אלכוהוליסט שבר כלי מבחינה פיזית ונפשית, הגיע לסוף דרכו.
דווקא שם התחיל פאלאדה בניסיון לשקם את עצמו בעזרת כתיבה. הוא ביקש וקבל 92 דפי קווארטו כדי לכתוב את ספרו "השתיין" (Der Trinker). הוא כתב בכתב זעיר-מיקרוגרפי ובין השורות התחיל לכתוב בכתב זעיר, יומן, לעיתים בצורה הפוכה ובקיצורים וקודים הידועים רק לו כדי להקשות על הקריאה ולחסוך בנייר.
הוא החל בכתיבת היומן ב-23 בספטמבר 1944 וסיים ב-7 באוקטובר 1944, מוקף בסוהרים, רוצחים, גנבים ועברייני מין. למחרת, ב-8 באוקטובר 1944 הוא קיבל חופשה של יום אחד מבית הסוהר והצליח להבריח את כתב היד כשהוא מוסתר תחת בגדיו. הוא שוחרר מהמוסד ב-13 בדצמבר 1944.
היומן פורסם לראשונה בגרמניה ב-2009 והופיע בתרגום לעברית ב-2012 עם הקדמה מאת פרופ' משה צימרמן.
היומן

אין זה יומן לפי הגדרה. פאלאדה לא מתאר את חוויותיו במוסד לפי תאריך אלא נותן דין וחשבון על חייו בגרמניה לפני ואחרי עליית הנאצים לשלטון. הוא מתרכז בשלושה תחומים:
ניסיון להסביר מדוע נשאר בגרמניה הנאצית.
תיאור חייו כאדם פשוט תחת משטר הטרור הנאצי.
תיאור הישרדותו כסופר תחת המשטר הנאצי.
פאלאדה כתב כי למרות שמאז 1933 נתקל באיבה מתמדת וזכה ליחס של אזרח מסוג ב', העדיף להפקיר את עצמו ומשפחתו ונשאר בגרמניה כי הוא גרמני, אוהב את גרמניה, ולא יכול היה לחיות ולעבוד בשום מקום בעולם חוץ מגרמניה. הוא מתגונן מהאשמות של הסופרים והאמנים שברחו מגרמניה וכותב כי לא נשאר בגלל פחד לרכושו ולמשפחתו וכי בחו"ל יכול היה לחיות חיים קלים יותר ולהרוויח יותר אך הוא העדיף להיכחד עם בני עמו הגרמנים במקום ליהנות מאושר כוזב בניכר.
הוא מתאר איך היה לחיות כאדם פשוט במדינת משטרה מוצפת מלשינים. ב-אפריל 1933 נעצר לשלושה שבועות לאחר ששכניו עמם היה לו סכסוך כספי, העלילו עליו כי שמעו שהתבטא ש"יש לרצוח את הפיהרר". רק לאחר שאשתו הצליחה להימלט מביתו שהיה שמור על ידי אנשי האס אה, הצליחה להגיע לבית הכלא, להפעיל קשרים ועורך דין, הוא שוחרר לאחר שלושה שבועות. לאחר מכן התיישב בכפר שבו שלט מורה הכפר שלאחר שהצטרף למפלגה, הדיח את ראש הכפר והתנהג כשליט מקומי ללא עוררין. הוא התעמר בתושבים בכלל ובפאלאדה בפרט. כל ניסיון התנגדות נתקל במעצר. פאלאדה כותב על מספר מקרים של חבריו שנעצרו בעקבות הלשנה וסיימו את חייהם בבית כלא.
יחסיו של פאלאדה עם ממסד התרבות הנאצי היו מורכבים. הוא הגיש מספר פעמים בקשה להתקבל ל"לשכת הספרות של הרייך" אך לא קיבל תשובה, כנראה בגלל נטיותיו השמאלניות בתקופה לפני עלות הנאצים לשלטון. העובדה שלא קיבל תשובה שלילית אפשרה לו להמשיך לכתוב תחת עינו הפקוחה של יוזף גבלס. ספריו לא נשרפו בגרמניה הנאצית.
גבלס רצה להפיק סרט לפי ספרו של פאלאדה "גוסטב רכב הברזל" והקצה לכך מיליון רייכסמארק בתנאי שפאלאדה ישנה את העלילה וייתן לה סיום נאצי. פאלאדה הסכים לכך אולם אידאולוג המפלגה, אלפרד רוזנברג הטיל וטו על הפרויקט בטענה שיש להתייחס אל פאלאדה כאל בולשביק של תרבות ועקירתו מהשורש היא מטרה רצויה ביותר.
ביומן מופיעות גם הערות אנטישמיות, בעיקר על משיכתם של היהודים לכסף. פאלאדה כתב, באישור גבלס, ספר אנטישמי על פרשת מעילה בבנק יהודי בשנות ה-30. נשרף כתב היד בהפצצת דרזדן ב-פברואר 1945.
אריה אלואיל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 במרץ 1901 בוברקה, אוקראינה 
 פטירה:  7 במאי 1967 (בגיל 66) צפָת, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי העתיק בצפת 
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול (1938)  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול (1955) 
 
אריה אַלוַאִיל (לעיתים נכתב אלוייל, אלויל; Arieh Allweil;‏ 11 במרץ 1901 – 7 במאי 1967) היה צייר ומאייר ישראלי. חתן פרס דיזנגוף לציור (1937).
ביוגרפיה

אלואיל נולד בעיירה בוברקה (בויבריק) שליד לבוב, בגליציה (אוסטריה; לאחר המלחמה בפולין; כיום באוקראינה). בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1914–1918, עקר עם משפחתו לבירה וינה, שם למד בבית הספר התיכון. כשחזר לבוברקה, הקים שם את קבוצת השומר הצעיר בעיירה, ובשנת 1920 עלה לארץ ישראל בראשה כחלוץ. אלואיל היה ממקימי ביתניה עילית, שהייתה ניסיון ההתיישבות הראשון בארץ של השומר הצעיר.
בשנת 1921 נסע ללמוד ציור באקדמיה לאמנויות בווינה. בזמן שהותו בווינה הציג מספר ציורים בתערוכה של קבוצת ה-Kunstschau מיסודו של גוסטב קלימט.
בשנת 1926 חזר אלואיל דרך פריז ואיטליה לארץ ישראל. הוא התיישב בתל אביב, אך שהה תקופות ארוכות במקומות שונים בארץ ישראל על מנת לצייר, בעיקר בשפיה, ירושלים, וגבעת המורה. משנת 1952 בילה תקופות ארוכות במעונו בצפת, במקביל לביתו בתל אביב.
אלואיל היה נשוי 4 שנים למשוררת והסופרת אסתר ראב (1894–1981). בשנת 1938 נישא לרחל בוגרשוב (1908–1996), ציירת ומורה לילדים בכיתה א', בתו של ד"ר חיים בוגרשוב (מחנך עברי, ממקימי גימנסיה הרצליה, פעיל ציוני וחבר הכנסת השנייה), והיה נשוי לה עד מותו.
אלואיל נפטר בצפת ב-7 במאי 1967. נקבר בבית העלמין בצפת.
אלואיל היה אב לשתי בנות ובן מאשתו השנייה, רחל:
רות שפרלינג (נולדה ב-1939), פרופסור אמריטה לגנטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, אלמנתו ושותפתו המדעית של יוסי שפרלינג (1939–2013), פרופסור לכימיה אורגנית במכון ויצמן; נאוה (נולדה ב-1943); והלל (1947–2002). אלואיל היה אחיו של המהנדס אשר אלואיל, מבכירי המהנדסים בישראל, ודודו של האדריכל אברהם אלואיל.
בשנת 1970 נקרא על שמו רחוב בצפת.
תקופות אמנותיות > עבודות מוקדמות, שנות העשרים

עבודות האמנות הראשונות של אלואיל הן מן התקופה בה היה חלוץ בביתניה עילית. בציור שמן משנת 1920, התמונה, בה נראה הצריף הקטן של הקומונה על רקע הרי הגליל והשמים, משקפת את תחושת הבראשיתיות שהרגישו החלוצים אך גם את הבדידות הקשה שאפיינה את חייהם.
אלואיל עיצב שתי מצבות קבר לשני אנשי השומר הצעיר שמתו בנסיבות שונות: דב אופר, שנרצח בידי ערבים, ונתן איכר, עולה מאוסטריה שהתאבד. למצבתו של נתן איכר בבית הקברות בכנרת חרט אלואיל בשיש ציור המכיל דימויים קשים וביניהם תרנגול כפרות שחוט, יתוש ענק והדימוי המרכזי, פנים מפלצתיות/שטניות.
בשנות לימודיו בווינה, חזר אלואיל לדימויים ולחוויות מתקופת ביתניה בסדרה של שמונה תחריטי אבן בשם "טורא אפורא" (Graues Band). התחריטים, בעלי סגנון אקספרסיוניסטי גרמני מובהק, מציגים דימויים סיוטיים של עינוי וסבל נפשי. יש הטוענים כי בציורים אלו מבטא אלואיל את החוויות הטראומטיות של חיי הקומונה בביתניה עילית.
בשנות לימודיו צייר את נופיה העירוניים של וינה וצייר גם בדרזדן. בזמן שהותו בווינה היה חבר בקבוצת הקונסטשאו (Kunstschau), אשר הציגו בה בין השאר גוסטב קלימט ואגון שילה. הוא הציג מציורי בתערוכות הקונסטשאו בשנת 1925.
בתקופה זו אלואיל נפגש עם הצייר והסופר אוסקר קוקושקה. על המפגש כותב אלואיל בהערות אוטוביוגרפיות שכתב בשנת 1956:
תקופות אמנותיות > שנות השלושים והארבעים

אריה אלואיל היה ממייסדי אגודת הציירים והפסלים בארץ ישראל וממקימי מוזיאון תל אביב. עם פתיחת מוזיאון תל אביב, ב-2 באפריל 1932, נערכה תערוכה לציירים הארצישראלים הבולטים באותה תקופה, וביניהם אלואיל.
בשנות הארבעים של המאה העשרים, הציג בתערוכה בגלריה של אגודת האמנים בבית הבימה ובמוזיאון תל אביב.
בשנים אלה התעצב סגנון הציור של אלואיל. המעבר מאירופה לארץ ישראל השפיע בצורה עמוקה על סגנון ציורו. במילותיו של אלואיל: "לצייר מיער וינה התכחש הנוף הארצישראלי. הצבע הסמיך הכחול והאפור הפך קלוש צהבהב. השמש הלוהטת קרע את תמונותיי הכהות... נוף ארץ ישראל דחה מציורי כל עקבות קוביזם, גם פוביזם."
בשנות השלושים בילה אלואיל במשך שנתיים בירושלים וצייר את בתי הכנסת ברובע היהודי, את העיר העתיקה וההרים סביבה. לאחר מכן נטה אלואיל לצייר באזור שפיה, זכרון יעקב וצפת. הוא פיתח את אהבתו הגדולה לציורי טבע ונוף, שמהם צייר מאות. ציורי הנוף מאופיינים בקווי מתאר מרוככים ובצבעוניות פסטורלית לרוב. בציורים ניכרת החיבה העמוקה של אלואיל לנוף הארצישראלי והעניין הבלתי נלאה בפרטיו: גבעות, שדות מעובדים, עצי זית ועוד. על תהליך הציור כותב אלואיל:
"את תמונות הנוף אני עושה מול הטבע בלבד. תחילה באופן אבסטרקטי בשטחים מלאים בעיקר של צבע נייטרלי ובסוף בצלילי צבע מרובים וברשום פרטים. ייתכן ורק עתה התקדמתי בתפיסת הציור והנוף הארצישראלי מזמן שפסקתי ללכת לפאריס."
במקביל לציורי השמן פיתח אלואיל סדרה של עבודות בהדפס לינול שיצאו כספרים. בספרים עיצב אלואיל את אותיות הטקסט בקליגרפיה אישית וצירף להם איורים, גם הם בטכניקת חיתוך הלינול. בין הספרים שיצאו בין השנים 1939–1949 נכללים כמה מספרי התנ"ך כמו מגילת רות, מגילת אסתר, מגילת איכה וספר עמוס. כמו כן הכין אלואיל הגדה של פסח לחיילי צה"ל. בספרים אלה חיבר אלואיל בין הסיפורים והנבואות המקראיות לבין אירועי אותה התקופה - מלחמת העולם השנייה, השואה, והקמת מדינת ישראל. בכך היה אלואיל מן האמנים הישראליים הבודדים שהתייחסו ביצירתם לשואה במהלך התרחשותה.
גרפיקה וטיפוגרפיה

אלואיל אייר כמה ספרים, ביניהם "סיפורי ח.נ. ביאליק לילדים", שיצא לאור בשנת 1953, וכן הגדה של פסח, ובה 40 ציורים שיצאה לאור ב-1956.
הוראת אמנות

אלואיל היה מורה בגימנסיה הרצליה וכן בבית הספר התיכון העירוני א' בתל אביב. בין תלמידיו היה אברהם אילת, שהתגורר אצלו בצפת במשך חופשת קיץ אחת וצייר את נופי העיר.
תערוכות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. רשימה חלקית.
תערוכות > תערוכות יחיד (רשימה חלקית)

1942 - "תערוכת אלואיל", גלריית בית הבימה, תל אביב
1949 - תערוכת יחיד, מוזיאון תל אביב לאמנות
1950 - "נוף השומרון", גלריה כ"ץ, תל אביב
1956 - "מנופי השומרון וצפת", מוזיאון תל אביב לאמנות
1968 - "תערוכת אלואיל", בית דיזנגוף, תל אביב
1969 - "תערוכת זיכרון", מוזיאון יד לבנים, פתח-תקווה
2011 - "מביתניה לוינה ובחזרה", מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, קיבוץ אשדות יעקב מאוחד
תערוכות > תערוכות קבוצתיות מרכזיות

1927 - "תערוכת אמנים מודרניים", צריף "אהל", תל אביב
1928 - "התערוכה השביעית של אגודת אמנים עברית", מגדל דוד, ירושלים
1929 - "אגד אמני ארץ ישראל", דירה ברחוב אלנבי, תל אביב
1932 - "תערוכת אמני ירושלים", מגדל דוד, ירושלים
1957 - "ראשית המודרניזם בישראל", מוזיאון תל אביב
1958 - "עשר שנות ציור ישראלי", מוזיאון תל אביב
1962 - "ציירים ישראליים", תערוכת נשות ויצו לכבוד יום העצמאות, רומא
פרסומיו > ספרים

עיון באמנות: (הציור, הפסול, הבניה): 140 תמונות, רישומים וסכימות; הערות לתמונות מאת א. אלואיל, תל אביב: סיני, 1962.
פרסומיו > אלבומים

אריה אלוייל, טורא אפורה, חמו"ל, 1924
אריה אלוייל, מתור הארץ: 32 פתוחים; עם הקדמה מאת מכס ברוד, תל אביב: אילה על ידי דביר, ת"ש.
אריה אלוייל, היהודי האלמוני: 32 ציורים; עם הקדמה של מכס ברוד, תל אביב: אילה על ידי דביר, ת"ש.
אל החוף: ל"ב ציורים מאת אריה אלואיל; עם דברי-לואי מאת מכס ברוד; ופרקי ספרות ערוכים בידי א. רוזנצויג, תל אביב: יבנה, תש"ד.
מ[קס] ברוד, י[שראל] מ[איר] לסק, אלואיל, תל אביב: סיני, 1956. (70 רפרודוקציות, מהן 17 בצבע; עם רשימות אוטוביוגרפיות מאת אלואיל) (עברית ואנגלית) (הספר סרוק, להלן)
פרסומיו > איורים

חיים הררי (עורך), ספר החנֻכה; עורך הנגינות: מנשה רבינא, עורך הציורים אריה אלויל, כרך א של מועדים: סדר ספרים לחגי העם, תל אביב: הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל וחברת אמנות, תרצ"ח.
יד אל יד: שירי ילדים; החרוזים: שרה לוי, הנעימות: עמנואל פוגצוב, הציורים: אריה אלויל, תל אביב: למען הילד, 1941. (תווים)
אפרים צורף, חיי ביאליק; מצֻיר בידי אריה אלואיל, תל אביב: יזרעאל, תש"ב. (הדפסה נוספת: תש"י 1950; 1958)
אפרים צורף, חיי שאול טשרניחובסקי; מצֻיר בידי אריה אלואיל, תל אביב: יזרעאל, 1945. (הדפסה נוספת: תשכ"ד 1964; תשי"א; תשכ"ד 1964)
שרגא פייבל קלעי (עורך), לזכר קהילת בוברקא ובנותיה; ציורים: אריה אלואיל, ירושלים; ארצות הברית: הוצאת ארגון יוצאי בוברקא והסביבה, תשכ"ד. (ספר יזכור (עברית ויידיש, עם מדור באנגלית)
יהדות:
איכה; ציורים: אריה אלואיל, תל אביב: הלל – אגודה גרפית להוצאת דפוסי אלואיל, תש"ג.
הגדה של פסח; עִטר: אריה אלואיל, תל אביב: א’ מוזס, [תש-].
מגילת רות; כתובה ומצוירת על ידי אריה אלוייל, תל אביב: הוצאת אילה על ידי דביר, ת"ש.
ספר עמוס: הכתב העטור שלשים וארבעה הציורים מאת אריה אלוייל, תל אביב: חברה גרפית הלל, תש"א.
מגלת אסתר; ציֵּר אריה אלואיל, תל אביב: הלל, אגודה גרפית להוצאת דפוסי אלואיל), תש"ב.
לחג החרות תש"ח: פרקים למסיבות פסח; עִטר אריה אלואיל, (תל אביב: דפוס י’ שלומי), תש"ח. (הדפס אבן)
הגדה של פסח לחיילי צבא הגנה לישראל: דיני פסח לחייל, תפילת טל; כתב וציֵּר א’ אלואיל, תל אביב: הרבנות הצבאית הראשית, תשי"א.
הגדה של פסח; התמונות מאת אריה אלואיל / La Haggadah de Pessach; commentée par Joseph Güns et traduite par Loeb Blum, תל אביב: סיני, תשי"ד. (עברית וצרפתית, עמודה מול עמודה) (הדפסה נוספת: 1967; 1970)
הגדה של פסח / Service for the first nights of Passover: 17 illustrations in colour by A. Allweil, an essay by Max Brod and an accompanying text by I. M. Lask; with a revised English translation and copious explanatory notes by Joseph Loewy and Joseph Guen, תל אביב: סיני, תשי"ד 1954. (עברית ואנגלית) (הדפסה נוספת: 1955; תשכ"ב-1961; תשכ"ג; 1967; 1970; 1971)
הגדה של פסח / Die Pessach-Haggadah; übersetzt von Philipp Schlesinger; Illustrationen von A. Allweil; mit einer Einleitung von Max Brod, תל אביב: סיני, תש"ל. (עברית וגרמנית, עמודה מול עמודה)
פרסומיו > קטלוגים

ציורים מאת אריה אלויל חיתוכי לינול וקליגרפיה: ספרים 1939–1949; אוצרת: גליה גביש; עיצוב גרפי: ערן צירמן; צילום: רן ארדה ; תרגום: ג'סיקה בון, ירושלים: מוזיאון חצר היישוב הישן ע"ש יצחק קפלן; הקרן לירושלים, משרד התרבות המדע והספורט, 2008. (תערוכה, מוזיאון חצר היישוב הישן, מרץ 2008) (מתוך: היהודי האלמוני, 1939; מתור הארץ, 1939; מגילת רות, 1939; ספר עמוס, 1940; מגילת אסתר, 1942; מגילת איכה, 1943; הגדות ראשונות של צה"ל, 1948/49)
מביתניה לוינה ובחזרה – אריה אלואיל; אוצרת: גליה גביש; עיצוב גרפי: ערן צירמן; צילום: רן ארדה; תרגום: יהודית אפלטון, אשדות יעקב מאוחד: מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, 2011.
שם מלחמה משתוללת, כאן שותלים ורוקדים: הדפסים; אריה אלואיל, פאול הניך, אורי כוכבא; אוצר ומעצב התערוכה: אליק מישורי; קטלוג: עורכת: רוני אמיר; תרגום לאנגלית: אליק מישורי; עריכת הטקסט באנגלית: גילה חיימוביץ, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2012. (תערוכה, אוקטובר–דצמבר 2012)
גליה בר אור, אריה אלואיל - אות, דמות, נוף, המשכן לאמנות עין חרוד, 2015
Shalom -- from Jerusalem to Kyoto: Hebrew calligraphy and paintings; Arieh Allweil, Kyoto: Kampo Cultural Center, 2011. (תערוכה, מוזיאון קמפו, קיוטו, 5 במרץ–29 במאי 2011)
לקריאה נוספת

'אלויל, אריה', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 45. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  אייזיק רמבה, המדענים הצעירים של ישראל: היחוסים של חוקרת החלבונים, מעריב, 26 ביולי 1968; רות שפרלינג באתר המכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן, האוניברסיטה העברית בירושלים; סוזן גודמן, רות שפרלינג, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית).
↑  רחובות, דבר, טור אחרון, 4 בספטמבר 1970.
↑  "טוב אם מוכרחים לעבוד מהר", דבר, 6 בדצמבר 1957. ביקורת: א. לרנר, אלבום הצייר אריה אלואיל, דבר, 27 בדצמבר 1957.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 270699  NLI: 987007257496205171  BnF: cb171375360 (data)  CiNii: DA14635725  GND: 1077743483  ISNI: 0000 0000 8332 4609  LCCN: nr91027592  ULAN: 500481332  VIAF: 118531080   WorldCat (עם VIAF): 118531080 
לוחית זיכרון לאריה אלואיל ברח' מלצ'ט 59 בתל אביב