stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלט האופרה של פריז
היסטוריה > סרז' ליפר כמנהל להקת הבלט

בשנת 1929 הזמין ז'אק רושה את סרז' ליפר, רקדן בן 24, לקבל עליו את הנהלת בלט האופרה של פריז, שהידרדר בשלהי המאה ה-19.
כמנהל בלט מ-1930 עד 1944, ומ-1947 עד 1958, שם לו ליפר למטרה את שיקום הרמה הטכנית של בלט האופרה, בהשבת הלהקה למקום הכבוד שתפסה כאחת הלהקות הטובות ביותר בעולם.
ליפר העניק ללהקה חוזק ומטרה חדשים, להשיב לקדמותו את הבלט בצרפת, והחל ליצור את הראשון בבלטים רבים ללהקה שבניהולו. במהלך שלושים שנותיו כמנהל בלט האופרה של פריז, הנהיג ליפר את הלהקה בימים הסוערים של מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני של צרפת. ליפר הביא את בלט האופרה של פריז לאמריקה והופיע מול אולמות מלאים בניו יורק סיטי סנטר. הקהל היה נלהב וגילה התפעלות והערכה כלפי להקת הרקדנים.
היסטוריה > התקופה של רודולף נורייב

בעולם הבלט, נחשב רודולף נורייב לגדול הרקדנים הקלאסיים מאז ומעולם ולאחד הכוריאוגרפים הבולטים ביותר. בשנת 1983 התמנה רודולף נורייב למנהל בלט האופרה של פריז, שם המשיך, לצד פעילותו כמנהל, גם לרקוד ולקדם רקדנים צעירים.
הבלרינה הראשונה במעלה אותו זמן הייתה סילבי גיים, שרודולף נורייב מינה לרקדנית ראשית בשנת 1984, בהיותה בת 19. הם היו צמד רקדנים אגדי. שנות ניהולו של נורייב ציינו תור זהב בבלט האופרה של פריז.
היסטוריה > בריז'יט לפבר

בריז'יט לפבר הייתה מנהלת הבלט משנת 1995 עד 2014, עם פטריס בארט כמנהל בלט מ-1990 עד 2011, הצליחה לקיים את הרמה הגבוהה שהציב נורייב.
לֶפֶבְר הזמינה כמה מחשובי הכוריאוגרפים, כגון ויליאם פורסיית, אנג'לין פרליוקאיי, סאבורו טשינאווארה וג'ון נימאייר.
היסטוריה > מעבר

זמנים קשים עברו על הלהקה עם בנז'מין מילפייה, שניהל את בלט האופרה של פריז מנובמבר 2014 עד לפרישתו ב-15 ביולי 2016. שתי אבני נגף עמדו בדרכו של מילפייה, רקדן וכוריאוגרף צרפתי, שעזב את צרפת בגיל 16, בשנת 1993, רכש את עיקר הכשרתו המקצועית כרקדן וכוריאוגרף בארצות הברית וחזר לצרפת ב-2014 כמנהל החדש של בלט האופרה של פריז. המכשלה הראשונה התגלתה כש מילפייה דרש, שרקדני בלט האופרה של פריז יפרשו את "הבייאדרה", בלט קלאסי בכוריאוגרפיה שיצר רודולף נורייב ב-1992, כבלט מודרני. להשגת מטרה זו, שכר רקדנים ראשיים אורחים להציג את "הבייאדרה".
סטפן ליסנר, מנהל האופרה של פריז, ששכר את בנז'מין מילפייה בינואר 2013 - ושבידו הייתה הסמכות העליונה בכל הנוגע להחלטות בנושאי תקציב, קבלת עובדים וקידום - אמר במסיבת עיתונאים בארמון גרנייה ביום חמישי, 4 בפברואר 2016, שאיננו מתחרט על בחירה זו. "הוא פורש מוקדם מדי, אבל אחרים פורשים מאוחר מדי." עוד אמר ליסנר, "אני חושב ששני התפקידים, מנהל מחול וכוריאוגרף, שהביקוש לו עולה יותר ויותר, לא רק באופרה, העלו לא מעט בעיות."
היסטוריה > אורלי דופון

אורלי דופון נכנסה לתפקידה כמנהלת להקת הבלט ב-1 באוגוסט 2016. היא הייתה "רקדנית כוכבת" מ-1994 עד 2016.
דופון הייתה ההשראה לסרטו של סדריק קלאפיש על הכוכבת, שנחשבה ל"גברת הראשונה" של בלט האופרה של פריז.
היררכיה

ההיררכיה בבלט האופרה של פריז מחמירה מאוד. לרקדן או רקדנית, הכרחי למעשה להתקבל תחילה לבית הספר לבלט של האופרה. כפי שניסחה זאת מתילד פרוסטי בריאיון בינואר 2014: "אינך יכולה להתקבל ללהקה אם לא עברת קודם את בית הספר". התחרות על הקבלה לשני המוסדות אכזרית ביותר, וכמוה גם התחרות על הדרגות הגבוהות ביותר בלהקת הבלט.
יותר מ-90 אחוז מן המועמדים אינם עומדין בבחינת הכניסה לבית הספר לבלט, ו-20 אחוז מתלמידיו נאלצים לעזוב בסוף השנה אחרי שנכשלו בבחינות השנתיות התחרותיות ("les concours annuels") בחודש מאי. רק בין 5 ל-20 אחוזים מבוגרי ובוגרות בית הספר לבלט מתקבלים לבלט האופרה של פריז, תחילה כרקדנים בניסיון (ה"stagiaires").
כדי להיעשות לחברה מן המניין בבלט האופרה של פריז כ"קדריל" (הדרגה החמישית והנמוכה ביותר בהיררכיה), עלייך לעבור את הבחינה השנתית התחרותית בנובמבר. קיחדום לדרגה הבאה תלוי אך ורק בהצלחה בבחינות השנתיות הבאות ( ("les concours internes de promotion") לפני חבר שופטים. כדי להשיג את הדרגה הגבוהה ביותר כ"כוכב/ת" (רק במינוי), נדרשים הרקדן או הרקדנית לבצע תפקידים ראשיים כ"רקדנים ראשיים" לאורך שנים רבות, לפני שיזכו למינוי הנכסף הודות למצוינות ולכישרון יוצאי-דופן.
שערוריות קטנות ו"הדור האבוד"

המספר הרב מאוד של רקדנים ורקדניות צרפתים מן המעלה הראשונה בבלט האופרה של פריז מקשה על חייהם של אותם רקדנים ורקדניות, שאינם זוכים לקידום לדרגות העליונות בייעודם או למינוי בהמשך הקריירה למשרות, שלהן היו ראויים ביותר בהתאם לכישוריהם המקצועיים.
מתילד פרוסטי, סולנית בלהקה מ-2005 עד 2013, עזבה את בלט האופרה של פריז ביולי 2013 והצטרפה לבלט סן פרנסיסקו כרקדנית ראשית, משום שלא היה לה שום סיכוי להגיע במשך הזמן לתואר רקדנית כוכבת בלהקה זו. בנובמבר 2014 התמנה בנז'מין מילפייה, צרפתי, לשעבר רקדן ראשי בניו יורק סיטי בלט, למנהל הלהקה והבטיח שינוי: "הם ביקשו שינוי והם יקבלו שינוי." כשמילפייה מינה בפעם הראשונה (והיחידה) "רקדנית כוכבת", הייתה זו לורה הקט שנבחרה. לורה הקט ומתילד פרוסטי תוארו בעיתונות כ"דור האבוד" של רקדניות בסולם הדרגות, שהיו לסולניות (Sujet) אך מזלן לא שיחק להן במשך שנים בטיפוס אל השלב האחרון בסולם הקריירה.
בית הספר של בלט האופרה של פריז הוציא משורותיו כמה מן הרקדניות המפורסמות ביותר בכל הזמנים, כגון סילבי גיים ולורן הילר. עם זאת, סילבי גיים, שהייתה רקדנית ראשית מאז 1984, עזבה את הלהקה ב-1989 בגיל 24 משום ששאפה ליתר חופש בחירה בזכות להופיע עם להקות אחרות, אפשרות שהנהלת בלט האופרה של פריז שללה.
בית הספר של בלט האופרה של פריז

בית הספר של בלט האופרה של פריז (École de danse de l'Opéra national de Paris) הוא מבתי הספר למחול החשובים ביותר בעולם. יש בו שש כיתות לבנים ולבנות בנפרד, החל ב"sixième division" עד "première division".
בשנת 1987 עקר בית הספר של בלט האופרה מארמון גרנייה (שם מעלה האופרה של פריז את רוב הבלטים שלה) אל בניין חדש, במרחק כ-10 ק"מ מערבית למרכז פריז, בננטר. את הבניין החדש תכנן כריסטיאן דה פורצמפארק. מאז 1995, בית הספר לבלט מתנהל כפנימייה, ומאז 1995, כל התלמידים חייבים בלימודים כלליים להשגת תעודת בגרות צרפתית, ההסמכה הכללית לקבלה לאוניברסיטה בצרפת.
95 אחוז מרקדני בלט האופרה של פריז למדו בבית הספר לבלט של האופרה.
כוריאוגרפים

כוריאוגרפים הקשורים בבלט האופרה של פריז ויצירות שנוצרו ללהקת בלט זו:
ז'אן דוברבאל: הנערה הסוררת 1789.
פייר גארדל: "טלמאכוס" (1790), "פסיכה" (1793), "משפט פאריס" (1793), "שגעון הריקוד" (1800)
לואי מילון: "נישואי גאמאש" (1801, בשיתוף גרדל)
פיליפו טליוני: הסילפידה (1832)
ז'יל פרו: ז'יזל (1842)
ז'אן קוראלי: ז'יזל (1842)
ז'ורז' בלנשין: "סימפוניה בדו|ארמון הבדולח" (1847)
ארתור סנט-לאון: קופליה (1870)
לואי מראנטה: סילביה (1876)
סרז' ליפר: "יצירי פרומתאוס" (1929), "איקרוס" (1935), "אישתר" (1941), "סוויטה בלבן" (1943).
קנת מקמילן: "מטבולים" (1978), "ארבע העונות" (1978).
רודולף נורייב: "רומיאו ויוליה" (1984), אגם הברבורים (1983), "ריימונדה" (1992), "הבייאדרה" (1985), מפצח האגוזים (1984) "רומיאו ויוליה" (פרוקופייב) (1984)
מוריס בז'אר: "אָרֶפּוֹ" (1986)
ויליאם פורסיית: "באמצע, מוגבה במקצת" (1987), "Woundwork I", Pas./Parts ‏ (1999), "יצירות בלייק I" ‏ (2016)
אנג'לין פרליוקאיי, "הפארק" (1994), "Annonciation" ‏ (1996), "MC/14-22 (Ceci est mon corps)" ‏ (2004), "Le Songe' de Médée'" ‏ (2004)
רולאן פטי: "נוטר-דאם דה פרי" (1965) "קלאוויגו" (1999)
פינה באוש: פולחן האביב, (1997), "אורפיאוס ואורידיקה" (2005)
ויין מקרגור: "Genus" ‏ (2007), "האנטומיה של התחושה" (2011)
סאשה וולץ: "רומיאו יוליה" (2007)
סאבורו טשיגאווארה: "Air" ‏ (2003), "החושך מסתיר סוסים שחורים" (2013)
ג'ון נימאייר: "האישה עם הקמליות" (2006), "השיר על הארץ" (2015)
רקדנים/רקדניות

בבלט האופרה של פריז קיימות חמש דרגות של רקדנים, ואלה הן, מגבוהה ביותר אל הנמוכה ביותר:
"רקדן כוכב/רקדנית כוכבת", "רקדן ראשי/רקדנית ראשית", "סולנית", "קורפה" ו"קדריל". קידום לדרגה גבוהה יותר תלוי בהצלחה בבחינות התחרות השנתיות, מלבד ל"רקדנים כוכבים", שממנה מנהל האופרה, לפי המלצה ממנהל הבלט.
כוכבים

אמנדין אלביסון
לאונור בולאק
סטפאן בוליון
ולנטין קולאסנט
אמילי קוזט
מאתיה גאניו
דורותי ז'ילבר
לורה הקט
ז'רמן לובט
הוגו מרשאן
פול מארק
מרים אולד-ברהאם
לודמילה פאליירו
סֶה ווּן פארק (פארק סה-וון בצורה הקוריאנית)
אליס רנאוואן
המספר המקסימלי של "רקדנים כוכבים" פעילים בלהקה, שהוגבל תחילה לארבעה, עלה בהדרגה במשך הזמן וכיום הוא עומד על שמונה-עשר כוכבים וכוכבות. התואר ניתן לכל החיים ונשמר גם לאחר פרישה, הקבועה לגיל 42 לכל המאוחר, כמו לכל שאר הרקדנים והרקדניות בבלט האופרה של פריז.
בית טורי

בתים טוריים בטורונטו, קנדה.
בית טוּרי (באנגלית: Terraced house או Row house) או לחלופין בנייה טוּרית, הוא סגנון בנייה וצורה של תכנון עירוני בו נבנים מספר בתי מגורים באותו עיצוב (או בתמונת מראה), הצמודים זה לזה כאשר בכל בית מגורים יחידת דיור רב אחת אשר בנויה במפלסים או לחלופין מספר יחידות דיור שהכניסה אליהן מחדר מדרגות משותף. באופן היסטורי, בתים אלו מאופיינים לרוב בבנייה לגובה עם רוחב צר ומספר קומות. צורת בנייה זו ניתן למצוא בעיקר בחלקים הוותיקים של ערים רבות באירופה וצפון אמריקה. כיום ניתן למצוא בתים טוריים גם רחבים ונמוכים יותר ואף קוטג'ים טוריים.
סגנון בנייה זה התפתח באירופה במאה ה-16. אחת הדוגמאות הראשונות לבנייה זו היא הפלאס דה ווז' בפריז שנבנה בתחילת המאה ה-17. בהמשך הבנייה הטורית הופיעה ברחבי אירופה והיום ניתן למצוא אותה בערים רבות בעיקר באירופה, צפון אמריקה ואוקיאניה.
בניה טורית בישראל

בערי ישראל שכונות רבות שבהן הבניה השכיחה היא בניה טורית למגורים. זו, נבנתה בעיקר בשנות החמישים והשישים ביוזמת חברות ממשלתיות. בניה זו, שכונתה גם "בנייני רכבת", נועדה לספק פתרון דיור מהיר וזול לגלי העלייה הגדולים ולשם פינוי המעברות. בניה זו הייתה מודולרית בשתי קומות ולעיתים שלוש או ארבע קומות, בחלוקה אופיינית של שתי דירות קטנות בכל קומה. לשם הוזלת עלויות הבניה בדרך כלל לא נוצקה תקרת בטון מעל הדירות בקומה העליונה אלא תקרת רביץ שמעליה אגד עץ ורעפים. בניה טורית רוויה זו התאפיינה במגרשים גדולים שמותירים חצר עורפית משותפת נרחבת לשימוש הדיירים.
לנוכח העלייה ברמת החיים ובאיכות הבניה אושרו בחלק משכונות אלה במרוצת השנים תוכניות בניין עיר שמאפשרות הרחבת הדירות באמצעות הוספת בניה בעורף המבנה. מימוש זכויות הבניה במבנים הטוריים קשה בשל הצורך בהסכמה ותאום בין בעלי דירות רבים.
תמונות

שורת בתים טוריים, אורגון, ארצות הברית.
שדרת רולאנד, בולטימור, ארצות הברית.
רחוב לארק, אלבני, ניו יורק.
שדרות לנוקס, הרלם, ניו יורק.
רחוב הבן, רדינג, מסצ'וסטס.
רחוב ברוקלין, באת', בריטניה.
בתים טוריים בקורנוול, בריטניה.
בתים טוריים לאורך הסהר המלכותי, באת', בריטניה.
בתים טוריים בבלפסט.
בתים טוריים בפלאס דה ווז', פריז.
בית מדורג

בית מדורג הוא בית טורי, הבנוי על צלע הר, כך שקיים הבדל מפלס משמעותי בין קומות הכניסה של היחידות, המרכיבות את כלל הבניין. במבט כולל, בית מדורג נראה שונה מבית טורי אחר, בכך שהמראה הכללי שלו הוא מדורג.
לדירי בית מדורג יש יותר פרטיות מאשר לדיירי בית טורי רגיל. זאת משום, שבשל הבדלי המפלסים בין יחידות הדיור שבו, יש בכול יחידת דיור פחות שטח של קירות משותפים עם השכנים ויותר שטח קיר, הפונה אל צלע ההר עצמו. לבנייה מדורגת יש גם יתרון על פני בנייה רגילה, כשזו נעשית על צלע הר - הבנייה המדורגת דורשת פחות עבודות עפר.
בישראל, ניתן למצוא בתים מדורגים בחלק מהשכונות של הערים הרריות. בירושלים, שכונת צמרת הבירה בנויה מבתים מדורגים בלבד וכך גם רחוב אל סלוודור, שבשכונת גבעת משואה.
בית מדורג > בניינים עם אלמנטים מדורגים

בחלק מהמקרים, בבנייה המדורגת, גגה של כל יחידת דיור משמש כמרפסת עבור יחידת הדיור הבאה אחריה. במקרה כזה, הבית המדורג קצת פחות דומה לבית טורי. דוגמה אחרת לבניין, שיש בו אלמנטים מדורגים הוא בניין שבו על היחידה המדורגת הקרובה ביותר לראש ההר נבנה מגדל מגורים. בניינים מטיפוס "מדורג למחצה" זה, ניתן למצוא ברחוב פראן שבשכונת רמת אשכול, בירושלים, ובמיזם הולילנד, באותה עיר.
ראו גם

דיור האמצע החסר
בית מדורג בשכונת גבעת משואה בירושלים
מיזם הולילנד מכיל אלמנטים של בנייה מדורגת. לרגלי כל מגדל מגורים בו, ישנם מספר מפלסים של בנייה מדורגת.
בית טימא

| --- | --- |
 מדינה / טריטוריה:  פלשתינה (א"י) פלשתינה
 נפה:  נפת עזה
 קואורדינטות:  31°37′24″N 34°38′21″E﻿ / ﻿31.62333333°N 34.63916667°E﻿ / 31.62333333; 34.63916667 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת השפלה מוגדלת) בית טימא(למפת השפלה רגילה) בית טימא(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית טימא(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית טימא  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית טימא תשמ"ה 1:20,000
בית טִ֫ימָא (בערבית: بيت طيما) היה כפר ערבי פלסטיני בנפת עזה, ששכן 21 קילומטרים מצפון-מזרח לעיר עזה וכ-12 קילומטרים מקו החוף. הוא היה ממוקם בשטח שטוח במישור החוף הדרומי של ארץ ישראל. הכפר התרוקן מאוכלוסייתו במהלך מלחמת העצמאות. טרם המלחמה אוכלוסיית הכפר מנתה 1,060 תושבים.
היסטוריה

בתקופת המנדט נבדק הכפר על ידי מחלקת העתיקות הבריטית, וצוינו מספר שרידים עתיקים. בבית הקברות הממוקם דרומית לכפר שכנה מדרכה פסיפס בלויה, המעידה על נוכחות רומית עתיקה או ביזנטית במקום.
במקום התגלה מסגד מתקופת הממלוכים מהמאה ה-14 שהוקדש לנביא או קדוש מקומי מסוים בשם "נבי טימא". בחצר המסגד ולידו חיקויים של כותרות קורינתיות ועמודי אבן אפורה. שאר המבנה נבנה באבן כורכר מקומית. אין אזכור של בית טימא במקורות ערביים מוקדמים והכתובת על המסגד היא ההקשר הממלוכי היחיד לאומה הערבית.
בית טימא עברה לשלטון עות'מאני בתחילת המאה ה-16, וברישומי המס של 1596 היא נכללה בתת-מחוז (נאחייה) עזה, שהיה חלק ממחוז (סנג'ק) עזה, עם אוכלוסייה של 126 משקי בית מוסלמים, כ-693 נפשות. התושבים שילמו מס קבוע של 33.3% על מספר גידולים, בהם חיטה, שעורה, פירות, שקדים, שומשום, כוורות ועיזים; סך של 21,200 akçe.
במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18, לחצים כלכליים וביטחוניים נוודים הובילו לנטישת התנחלויות סביב מג'דל עסקלאן, ומישור החוף הדרומי בכלל. אוכלוסיית הכפרים הנטושים עברה ליישובים ששרדו, בעוד שאדמות היישובים הנטושים המשיכו להיות מעובדות על ידי כפרים שכנים. כך קלטה בית טימא את אדמות סמא, בית סמאן ואירזא, המוזכרות בנפרד ככפרים מיושבים בפנקסי המיסים העות'מאניים של המאה ה-16.
בשנת 1838 צוין בית טימא ככפר מוסלמי באזור עזה.
העות'מאנים בנו תוספות למסגד, והמצרים בפיקודו של מוחמד עלי שיחזרו אותו בשנות ה-30 של המאה ה-19. בשנת 1863 ביקר החוקר הצרפתי ויקטור גרן בכפר, וציין כי יש בו 400 תושבים והזכיר את המסגד הממלוכי.
בשנת 1883, מפת הקרן לחקר ארץ ישראל תיארה את הכפר ככפר בגודל בינוני, עם שתי בריכות ומקדשים, ושני חלקי גן קטנים בקרבת מקום.
היסטוריה > עידן המנדט הבריטי

במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל ב-1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, אוכלוסיית בית טימא מנתה 606 מוסלמים, שגדלה במפקד של 1931 ל-762, עדיין כולם מוסלמים, ב-157 בתים.
בסקר הכפרים משנת 1945 מנתה אוכלוסיית בית טימא 1060 תושבים, ושטח האדמה היה 11,032 דונם, על פי סקר קרקע ואוכלוסייה רשמי. מתוכם, 197 דונם יועדו למטעים ולקרקעות להשקיה, 10,444 לדגנים, ואילו 60 דונם היו שטחים בנויים.
בתקופת המנדט הבריטי היו לכפר חנויות משלה, מסגד מהמאה ה-14 ובית ספר יסודי שנבנה ב-1946. תושבי הכפרים הסמוכים חולייקאת וכאוכבה למדו גם הם באותו בית הספר. בכפר היו 157 בתים שקובצו יחד בבלוקים, מופרדים על ידי רחובות או שטחים פתוחים; הבלוק הגדול ביותר היה במרכז הכפר. רוב התושבים עבדו בחקלאות, בגידול דגנים, ירקות ופירות, במיוחד תאנים, משמשים ושקדים.
היסטוריה > במלחמת העצמאות ואחריה

ב-30 או ב-31 במאי דיווחה חטיבת הנגב כי כבשה את בית טימא. בני מוריס מציין כי מאוחר יותר הוא נכבש מחדש על ידי הצבא המצרי, עד שנפל לבסוף בידי הישראלים באוקטובר.
מקורות ישראליים אמרו ל־Associated Press כי הם כבשו את בית טימא בתחילת יוני. אבל הכיבוש היה קצר מועד, שכן כוחות ישראליים איימו לכבוש את הכפר חודש לאחר מכן, לפי הסופר המצרי מוחמד עבד אל-מונְעֶם. הוא כותב כי בתום ההפוגה הראשונה, בתחילת יולי, הוחזק הכפר על ידי אנשי מיליציה פלסטינית, וכוחות ישראליים התקדמו לעבר הכפר וכבשו את הגבעות המשקיפות עליו. הפלסטינים תוגברו על ידי פלוגה סעודית שנלחמה בחזית הדרומית ובית טימא נשארה כביכול בידיים ערביות לאורך ההפוגה השנייה.
הפצצה אווירית וארטילרית על הכפר באמצע אוקטובר 1948 הביאה לבריחתם של מספר רב של פליטים מבית טימא. היא נכבשה ב-18–19 באוקטובר בשלבים הראשונים של מבצע יואב על ידי חטיבת גבעתי . ה"ניו יורק טיימס" ציטט הודעה ישראלית ב-20 באוקטובר, שבה נכתב כי בית טימא נפלה, יחד עם חולייקאת וכאוכבה.
לאחר המלחמה הכפר נכלל בשטח מדינת ישראל, אך אדמות הכפר נותרו לא מפותחות. לדברי ההיסטוריון הפלסטיני וליד ח'אלדי, "עצי שקמים וחרובים צומחים סביב ההריסות באתר. האדמה משמשת לחקלאות".
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Khalidi, 1992, p.89.
↑  Petersen, 2001, p. 126, with illustrations of the inscriptions.
1 2  Sharon, 1999, p.157-p.158.
↑  Hütteroth and Abdulfattah, 1977, p. 142. Quoted in Khalidi, 1992, p. 89
↑  Marom, Roy; Taxel, Itamar (2023-10-01). "Ḥamāma: The historical geography of settlement continuity and change in Majdal 'Asqalan's hinterland, 1270–1750 CE". Journal of Historical Geography. 82: 49–65. doi:10.1016/j.jhg.2023.08.003. ISSN 0305-7488.
↑  Robinson and Smith, 1841, vol 3, Appendix 2, p. 118
↑  Guérin, 1869, pp. 127 -128
↑  Conder and Kitchener, 1883, SWP III, p. 259. Cited in Khalidi, 1992, p. 89
↑  Barron, 1923, Table V, Sub-district of Gaza, p. 8
↑  Mills, 1932, p. 2
↑  Government of Palestine, Department of Statistics. Village Statistics, April, 1945. Quoted in Hadawi, 1970, p. 86
↑  Government of Palestine, Department of Statistics. Village Statistics, April, 1945. Quoted in Hadawi, 1970, p. 136
↑  Morris, 2004, p. 258, note #784
↑  Morris, 2004, p. 306, note #784
↑  Morris, 2004, pp. 462, 466
בית טימא 1931 1:20,000
בית אברהם קריניצי

| --- | --- |

צריף הראשונים בכניסה לחצר
 מידע כללי
 סוג:  היסטוריה
 על שם:  אברהם קריניצי 
 כתובת:  רחוב קריניצי 64
 מיקום:   רמת גן
 מדינה:  ישראל ישראל
 מייסדים:  עמותת בית הראשונים על שם אברהם קריניצי
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1925
 תאריך פתיחה רשמי:  1925
 קואורדינטות:  32°05′00″N 34°49′10″E﻿ / ﻿32.083222222222°N 34.819555555556°E﻿ / 32.083222222222; 34.819555555556
 http://beit-krinitzi.org.il
 he
 
בית אברהם קריניצי, ביתו של ראש העיר הראשון של רמת גן, מאכלס את המוזיאון לתולדות העיר רמת גן ואת הארכיון ההיסטורי של העיר רמת גן.
תולדות הבית

בשנת 1922, בעודה מתגוררת ברחוב נחלת בנימין בתל אביב, השתתפה משפחת קריניצי בהגרלת המגרשים במושב "עיר גנים" (לימים רמת גן). הם רכשו את החלקות 217, 218 ו-219 בנות 5 דונם כל אחת במזרח המושב. בניית הבית התחילה בשנת 1924 והסתיימה בשנת 1925. האחראי על עבודות הבנייה היה הקבלן שלמה גולדשטיין. היה זה בית אבן צנוע בן שתי קומות וגג רעפים. תכנון הבית עשה שימוש יעיל במבנה המשופע של החלקה. הקומה הראשונה ובה רוב חדרי הבית, המטבח והשירותים הייתה במפלס הרחוב. במורד החלקה נבנה אגף קטן ששימש למגורים וגם לאחסון. משני צדי שביל הכניסה ניטעו עצי דקל מסוג וושינגטוניה שהפכו עם הזמן לסימן ההיכר ולסמל של הבית. הבית היה מוקף כרי דשא, שיחים ועצי נוי. בחלק המזרחי של הבית ניטע פרדס גדול של עצי תפוזים וקלמנטינות, ומצפון בוסתן עצי פרי נשירים.
בשנת 1926 העניק השלטון הבריטי לרמת גן מעמד של מועצה מקומית ואברהם קריניצי, שהיה אז כבן 40, התמנה לתפקיד נשיא המועצה המקומית. מאז ובמשך 43 שנים הוא ניצח ב־12 מערכות בחירות רצופות והיה לראש העיר שהחזיק כנראה בשיא עולמי של שנות כהונה.
במסגרת תפקידו, אירח אברהם קריניצי בביתו דיפלומטים, ונציגי צבא וממשלה. בגינה הגדולה נערכו חגיגות מוצאי יום העצמאות בהשתתפות נכבדי העיר רמת-גן, התקיימו אירועים לכבוד ותיקי רמת-גן, נשפי התרמה ומפגשים ואירועים חברתיים וציבוריים רבים.
במרוצת השנים הקרקע הופשרה לבנייה וסביב ביתו של אברהם קריניצי נבנו בתי מגורים ובית הספר יהל"ם.
בשנת 1948 נפגעה חזיתו המערבית של הבית והגג קרס בחלקו כתוצאה מהפצצת חיל האוויר המצרי. בנוסף לתיקון הנזקים, עבודות הבנייה כללו גם הכשרת חנייה תחתיה נבנה מקלט.
בשנת 1966 כתב אברהם קריניצי בצוואתו כי בכוונתו להוריש את הבית לעירייה ל"מטרה ציבורית תרבותית" וביקש שהבית יקרא תמיד "בית אברהם קריניצי".
אברהם קריניצי נהרג בתאונת דרכים בשנת 1969. אלמנתו, שרה, המשיכה להתגורר בבית עד לפטירתה בשנת 1981.
הבית עבר לבעלות עיריית רמת גן בשנת 1983. על מנת לממש את הצוואה הוקמה בחודש פברואר 1986 עמותה בשם "עמותת בית הראשונים ע"ש אברהם קריניצי" ששמה לה למטרה להפוך את בית קריניצי ל: "מוזיאון ומרכז תצוגה של תולדות העיר, אישיה, אוכלוסייתה ומיקומה במפה הלאומית ולשמש מרכז ציבורי לפעילות תרבותית - חברתית ברמת-גן". העמותה מנהלת את כל פעילויות הבית כולל פעילותם של המוזיאון והארכיון ההיסטוריים לתולדות רמת גן.
הבית נפתח לציבור בשנת 1988. כדי להסב את הבית מבית משפחה לבית בו מתקיימות פעילויות חינוכיות ותרבותיות לטובת הציבור הרחב, בוצעו בו שינויים והרחבות בשנים 1988, 1993, 2001 ו-2004 שכללו בין היתר הגדלת שטח המפלס התחתון והפיכתו לאודיטוריום ובו 80 מקומות, הוספת שירותים, הוספת כיתות לימוד, הקמת פרגולה על שביל הכניסה והקמת צריף הראשונים בכניסה לחצר, הוספת אגף הארכיון ועוד.
המוזיאון

המוזיאון לתולדות רמת גן נחנך ב-13.12.1988 בבית שנותר במתכונתו המקורית. בשלב זה המוזיאון כלל חדר הנצחה בו מתועדים שמונה עשורים של פעילות למען העיר והמדינה, חזיון אור קולי קצר אודות לידתה של עיר גנים ומסך פנורמי שהציג תמונות של רמת גן מאז ועד היום. תוכן התצוגות השתנה במרוצת הזמן ופעילות המוזיאון הורחבה. כיום מתקיימים במוזיאון הרצאות וסיורים לקהל הרחב, הדרכות לילדי בתי הספר ברמת גן, הדרכת קבוצות, מפגשים, אירועי תרבות והקרנת סרטים.
הארכיון

הארכיון ההיסטורי של העיר רמת-גן על כל תקופותיה נפתח רשמית בסוף שנת 2003 לאחר איסוף, שימור וקיטלוג המסמכים על פי כל כללי הארכיונאות המקובלים. החומר השמור בו מתעד את צמיחתה של רמת-גן מראשיתה בשנות העשרים של המאה הקודמת, דרך התפתחותה ממושב שיתופי למועצה ולעיר ואת חלקה בבניין המדינה. בארכיון אפשר למצוא חומרים מסוגים שונים - מסמכים, פרוטוקולים, תכתובות, תצלומים, כרזות, עיתונות, עדויות, מפות, ספרים, קלטות וארכיונים אישיים של אנשים בעלי חשיבות בבניינה ובביסוסה של רמת-גן. ניתן להיעזר בארכיון לצורך הכנת עבודות חקר ברמות שונות של חוקרים המבקשים לחקור את העיר, את מוסדותיה ואת תולדותיה. הארכיון משמש מקור מרכזי להפקת פרסומים בנושאים שונים על ידי העירייה וגופים אחרים.
כדי להקל על הנגשת החומר לקהל הרחב מתקיימת בארכיון פעילות שוטפת של סריקת, תקצור ומפתוח המסמכים והזנתם למערכת הארכיון הממוחשב.
גלריית תמונות

שדרת הדקלים בכניסה לבית קריניצי
חזית בית קריניצי הפונה לרחוב קריניצי
שני מפלסי בית קריניצי
ארכיון היסטורי של רמת גן המצוי בבית
ראו גם

אברהם קריניצי
היסטוריה של רמת גן
הערות שוליים

↑  בית אברהם קריניצי - מוזיאון וארכיון לתולדות רמת-גן, באתר beit-krinitzi.org.il
↑  ⁨התקפת טרור מן האוויר על תושבי תל-אביב 41 נספו 2. מטוסים אוייב הופלו אתמול בארץ ⁩ - ⁨⁨הצפה⁩ 19 מאי 1948⁩ - הספרייה הלאומית של ישראל │ עיתונים, באתר www.nli.org.il
↑  צוואתו של אברהם קריניצי, באתר www.infocenters.co.il
↑  תעודת רישום העמותה, באתר http://beit-krinitzi.org.il
↑  אתר עיריית רמת גן - עיריית רמת גן - בית אברהם קריניצי, באתר www.ramat-gan.muni.il
↑  בית אברהם קריניצי - מוזיאון וארכיון לתולדות רמת-גן - ארכיון, באתר beit-krinitzi.org.il
↑  IDEA - ALM - חיפוש מהיר, באתר www.infocenters.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310483105171
בני וורונין (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |
 מבוסס על:  כולם אוהבים את ריימונד 
 סוגה:  קומדיית מצבים 
 בימוי:  Alexandr Zhigalkin, Artyom Loginov, Georgy Dronov, אולכסיי קריושצ'נקו 
 שחקנים:  Georgy Dronov  בוריס קליויב  Yuliya Kuvarzina  Anna Frolovtseva  Yekaterina Volkova  סטניסלב דוז'ניקוב  Maria Ilyukhina 
 ארץ מקור:  רוסיה 
 שפות:  רוסית 
 מספר עונות:  24 
 מספר פרקים:  552 
 הפקה
 מפיק:  ויאצ'סלב מורוגוב, Anton Shchukin, Artyom Loginov, Konstantin Naumochkin, Alexandr Zhigalkin 
 חברת הפקה:  Good Story Media, Sony Pictures Television, Lean-M 
 מוזיקה:  Dmitry Lanskoy 
 אורך פרק:  25 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  CTC 
 תקופת שידור מקורית:  16 בנובמבר 2009 – 3 באוקטובר 2019 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
בני וורונין (ברוסית: Воронины) הוא עיבוד רוסי לתוכנית הטלוויזיה האמריקאית "כולם אוהבים את ריימונד", ששודר מאז 2009. אחרי מספר עונות, הסדרה הפכה להפקה עצמאית.
הסדרה שודרה לראשונה ברשת STS ב-16 בנובמבר 2009, ובאוקטובר 2019 סיים הערוץ את שידורי העונה ה-24. בשנת 2010 הסדרה זכתה בפרס TEFI בקטגוריית הסיטקום הטוב ביותר. בשנת 2017 נכנסה לספר השיאים של גינס כפרויקט עיבוד הטלוויזיה הארוך בעולם.
הכוכבים המרכזיים של הסדרה היו גאורגי דרונוב, יקטרינה וולקובה, בוריס קלוייב, סטניסלב דוז'ניקוב, אנה פרולובצבה. דוז'ניקוב נדרש להשיל 20 ק"ג ממשקלו לצורך התפקיד.
במהלך צילומי הפרק ה-455 של התוכנית היא נכללה בספר השיאים של גינס כעיבוד הטלוויזיה הארוך ביותר בעולם. בשנת 2015 התוכנית הייתה אחת מחמש התוכניות הטובות ביותר שנצפו ברוסיה שלא היו בכורות.
ביקורת

אתר "Vokrug TV" ציין את בני וורונין כ"אולי המשפחה הכי אהובה ברוסיה".
הערות שוליים

1 2  "Сериал  попал в Книгу рекордов Гиннесса". Argumenty i fakty. 2017-10-02. נבדק ב-2019-02-24.
1 2  "У сериала юбилей: в эфир выходит 400-я серия". Вокруг ТВ (באנגלית). נבדק ב-2019-02-24.
↑  "Съёмки нового сезона  с участием Клюева начнутся летом". RIA Novosti (ברוסית). 2018-05-14. נבדק ב-2019-02-24.
↑  "Любовь за кадром". starhit.ru (ברוסית). נבדק ב-2019-02-24.
↑  "Воронины возвращаются на экраны". Вокруг ТВ.