stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יריעה חלקה
הגדרה נוספת

ניתן להגדיר יריעות חלקות בתור מרחבים מחויגים בעזרת אלומת הפונקציות החלקות, שאיזומורפיים למרחב האוקלידי עם אלומת הפונקציות החלקות הרגילה.
ביתר פרוט, נגדיר יריעה חלקה כזוג סדור של יריעה טופולוגית עם אלומה, שמתאימה לכל קבוצה פתוחה ביריעה תת-אלגברה של אלגברת הפונקציות הרציפות מן היריעה לממשיים. מכריזים על פונקציות ששייכות לאלגברה הזו כפונקציונלים חלקים. כמתחייב מתפקידה כאלומה, ההתאמה מקיימת שצמצום פונקציונל חלק לתת קבוצה פתוחה שוב פונקציונל חלק, וכן פונקציה רציפה שהיא פונקציונל חלק מקומית היא פונקציונל חלק. מבנה זה נקרא לעיתים מבנה פונקציונלי.
כעת ניתן להגדיר מורפיזמים של מבנים פונקציונליים: אלו הם פונקציות רציפות בין היריעות הטופולוגיות כך שהרכבת פונקציונל חלק איתן נותנת פונקציונל חלק. באופן דומה ניתן להגדיר איזומורפיזם של מבנים פונקציונליים.
מבנה פונקציונלי חשוב ובסיסי ניתן על ידי המרחב האוקלידי, המצויד באלגברת הפונקציות החלקות (גזירות אינסוף פעמים) בתור מבנה פונקציונלי. מבנה פונקציונלי שהוא איזומורפי למרחב האוקלידי (האיזומורפיזם כאן הוא של מבנים פונקציונליים) ייקרא יריעה.
הגדרה זו שקולה להגדרה הראשונה שניתנה כאן, כלומר ניתן לצייד באופן טבעי כל מבנה פונקציונלי שאיזומורפי למבנה האוקלידי באטלס מתאים ולהפך, יריעה טופולוגית עם אטלס משרה אלומת פונקציות חלקות (באמצעות הרכבה עם פונקציות חלקות מהממשיים לעצמם).
דוגמאות

\mathbb {R} ^{n} הוא יריעה חלקה מממד n, על ידי מפה יחידה שפורשת את כל המרחב, יחד עם העתקת הזהות. כמו כן גם כל קבוצה פתוחה בתוך המרחב האוקלידי היא יריעה חלקה, על ידי אותה העתקה.
הספירה ה-n ממדית,  \mathbb {S} ^{n}- שפת כדור היחידה ה-n+1 ממדי, היא יריעה מממד n שמשוכנת במרחב האוקלידי ה-n+1 ממדי. ניתן לראות שזו יריעה על ידי ההטלה הסטיראוגרפית הבאה: נבחר נקודה אחת להיות "הקוטב הצפוני", N, לדוגמה-  N=\left(0,0,\dots ,1\right). נסמן את הנקודה האנטיפודית ל-N ב-S, (במקרה הזה  S=\left(0,0,\dots ,-1\right)) ואת המישור (ה-n ממדי) המאונך לקוטר NS נסמן ב-P.
לכל נקודה חוץ מ-N נגדיר את  \varphi _{1}(X) להיות הנקודה (היחידה) הנוצרת מהחיתוך של הקו הישר XN עם המישור P. כדי "למפות" גם את N נבנה מפה שנייה באותה צורה רק שנחליף את התפקידים של N ו-S כלומר הפעם הקו הישר שנחתך עם P יהיה XS. מהבניה נובע שקיים הומאומורפיזם בין Rn לבין הספירה ה-n ממדית לאחר הוצאת הנקודה N. כיוון שהספירה כולה היא מרחב קומפקטי, בנייה זאת יוצרת קומפקטיפיקציה של Rn .
ניתן לבנות מפות יותר אינטואיטיביות לספירות ה-n ממדיות. לדוגמה את  \mathbb {S} ^{1}, הספירה החד-ממדית (שמשוכנת במישור), ניתן לפרק למפות כמו שמתואר בציור. המפה הירוקה לדוגמה ניתנת לביטוי על ידי הזוג:
\left(\{\ ({\sqrt {1-y^{2}}},y):y\in (-1,1)\}\ ,(x,y)\mapsto y\right)
כאשר האיבר הימני בזוג הוא הקבוצה שאותה הפונקציה ממפה- הצד הימני של המעגל, והאיבר השמאלי הוא הפונקציה, שהיא פשוט הטלה של הנקודה על ציר ה-Y.
על ידי זיהוי  \mathbb {S} ^{1}, עם מעגל היחידה במרוכבים ניתן לראות של- \mathbb {S} ^{1} יש גם מבנה של חבורה, שנובע מהכפל במרוכבים.
המרחב המשיק

המרחב המשיק הוא מרחב וקטורי שנבנה על יריעה חלקה ומתפקד כ"קירוב ליניארי" של אותה יריעה באופן מקומי, במובן שהוא מתאר את הכיוונים השונים שבהם ניתן להתקדם על היריעה כווקטורים (שאותם ניתן לחבר ולהכפיל בסקלר). למושג כיוון אין מובן טבעי ביריעות אבל לנגזרת כיוונית יש, ולכן מגדיר את הווקטורים במרחב המשיק כהכללה של הנגזרות הכיווניות.
לכל נקודה p, המרחב המשיק בנקודה שמסומן  T_{p}M, הוא מרחב וקטורי שאיבריו הם פונקציונלים שפועלים על הפונקציות החלקות כמו הנגזרת הכיוונית הרגילה כלומר הם ליניאריים ומקיימים את כלל הגזירה ("כלל לייבניץ'"):
הווקטורים של המרחב המשיק נקראים וקטורים משיקים.
באופן פורמלי: ביריעה M המרחב המשיק בנקודה p, שמסומן TpM, הוא האוסף הבא:
כאשר   C^{\infty }(M) הוא אוסף הפונקציות החלקות על היריעה M. זהו מרחב וקטורי בעל ממד ששווה לממד היריעה. אם 
 \left(U,\varphi \right)=(x_{1},x_{2},\dots ,x_{n}) מערכת קואורדינטות מקומיות בנקודה p אז הווקטורים המשיקים  {\frac {\partial }{\partial x_{i}}}|_{p} שמוגדרים על ידי 
 {\frac {\partial }{\partial x_{i}}}|_{p}(f)={\frac {\partial (f\circ \varphi ^{-1})}{\partial t_{i}}}|_{\varphi (p)} הם בסיס למרחב המשיק בנקודה (כאשר ti הוא הציר ה-i-י במערכת הצירים ב-  \mathbb {R} ^{n}). מכלל הגזירה נובע שלכל וקטור משיק v ולכל קבוע c,   \ v(c)=0.
דוגמאות נוספות

כל מרחב וקטורי מממד סופי n, הוא יריעה חלקה מממד n על ידי מפה יחידה שמכסה את כל המרחב, והקואורדינטות שמוגדרות על ידי בסיס כלשהו. באופן מפתיע, המבנה הדיפרנציאלי של המרחב לא תלוי בבחירת הבסיס כלומר לכל שני בסיסים, האטלסים הנוצרים מהם הם שקולים. כדי להראות זאת מספיק להראות שפונקציית המעבר מבסיס לבסיס היא חלקה- וזה נכון כי פונקציה זו היא אופרטור ליניארי על  \mathbb {R} ^{n} וכל פונקציה ליניארית היא חלקה.
הקבוצה  \ \mathbf {GL} (n,\mathbb {R} )=\left\{\ A\in M_{n\times n}(\mathbb {R} )\ |\ det(A)\neq 0\right\} שהיא קבוצת כל המטריצות ההפיכות במרחב  \mathbb {R} ^{n\times n}. זוהי קבוצה פתוחה ולכן יריעה שממדה הוא ממד המרחב המקורי כלומר  \ n^{2}. זוהי גם חבורה ביחס לפעולת הכפל (כפל מטריצות). חבורה זו נקראת החבורה הליניארית הכללית.
המרחב הפרויקטיבי ה-n ממדי. מבנה זה נוצר על ידי "הדבקת" כל שתי נקודות אנטיפודיות בספירה ה-n ממדית.
ראו גם

יריעה
יריעה טופולוגית
דיפאומורפיזם
חבורת לי
יריעה רימנית
פירוק מעגל לארבע מפות
מייגן ראפינו

מייגן ראפינו (באנגלית: Megan Rapinoe; נולדה ב-5 ביולי 1985) היא כדורגלנית אמריקאית מקצוענית, המשחקת בתפקיד קשרית/קיצונית וקפטנית הקבוצה "OL Reign" ב-NWSL (הליגה הלאומית בכדורגל נשים). כחברה בנבחרת הכדורגל של ארצות הברית, זכתה פעמיים בגביע העולם (קנדה 2015 וצרפת 2019), במדליית זהב אולימפית (לונדון 2012) ובמקום שני בגביע העולם (גרמניה 2011). מאז 2018, היא חולקת את תפקיד קפטן נבחרת ארצות הברית עם קרלי לויד ואלכס מורגן. בשנת 2019 זכתה בכדור הזהב לנשים והייתה לכדורגלנית השנייה בעולם שזוכה בתואר נחשב זה.
בשנת 2020 הופיעה ברשימה 100 האנשים המשפיעים השנתית של מגזין טיים, טיים 100.
בעלת עיטור מדליית החירות הנשיאותית (2022).
ביוגרפיה

ראפינו גדלה ברדינג, קליפורניה(אנ'), עם הוריה, ג'ים ודניז, וחמישה אחים, ביניהן אחות תאומה, רייצ'ל. היא החלה לשחק כדורגל בגיל שלוש, בעקבות אחיה בריאן ששיחק קודם בקבוצה שבה אימנה אמם. ברוב שנות נעוריה שיחקה בקבוצות כדורגל שאביה אימן. בתיכון החלו ראפינו ואחותה לשחק באלק גרוב פרייד (אנ') אשר בדרום סקרמנטו ושיחקו בקבוצה בין השנים 2002-2005.
ראפינו ואחותה התאומה זכו ללמוד באוניברסיטת פורטלנד שבפורטלנד, אורגון במלגה מלאה לספורטאים ושיחקו בקבוצה Portland Pilots. ראפינו שיחקה בגביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 20 של פיפ"א ב-2004 בו סיימה ארצות הברית במקום השלישי ולכן בשנה זו לא שיחקה בקבוצה של האוניברסיטה. הקריירה של ראפינו בקבוצה Portland Pilots כוללת 30 שערים ו-28 בישולים והיא מדורגת במקום העשירי בהיסטוריה של אוניברסיטת פורטלנד, אף על פי ששיחקה רק 60 משחקים.
חיים אישיים

חודש לפני תחילת אולימפיאדת לונדון בריאיון למגזין אאוט יצאה מהארון כלסבית. בריאיון ליו.אס.איי טודיי אמרה שהיה לה חשוב לצאת מהארון לפני האולימפיאדה, על מנת לחזק ספורטאים אחרים שנמצאים בארון ולעודד אותם ללכת בעקבותיה. ראפינו דוברת ופעילה בארגוני ספורט להט"בים ביניהם GLSEN, ומ-2013 כשגרירה של Athlete Ally (אנ'), ארגון ללא מטרות רווח המתמקד בהפסקת הומופוביה וטרנספוביה בספורט. היא גם האישה הלסבית הראשונה שכיכבה בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד ועל הופעה זו אמרה שהיא מקווה כי הופעת הבכורה שלה במגזין תפתח דלתות לייצוג להט"בי נוסף, ותסייע למגר דעות קדומות על ספורטאיות לסביות. בשנת 2016 התחילה ראפינו לצאת עם שחקנית הכדורסל של ליגת ה-WNBA סו בירד. ב-2018 הופיעה יחד איתה ב"גיליון הגוף" של מגזין ESPN. השתיים היו הזוג הלהט"בי הראשון שכיכבו במגזין.
חיים אישיים > פעילות ציבורית

ראפינו ידועה כפעילה חברתית בנושאים שונים אשר תמכה במחאת ההמנון האמריקאי של שחקני הפוטבול האפרו-אמריקנים שכרעו ברך בזמן ההמנון ואף עשתה זאת בעצמה זמן קצר לאחר שקולין קאפרניק החל במחאה ובכך הייתה הספורטאית הלבנה הראשונה שכרעה ברך בעת ההמנון לאות מחאה. מאז שהתאחדות הכדורגל האמריקאית דרשה ממנה לעמוד, היא הפסיקה עם כריעת הברך, אך נמנעה מלהניח יד על ליבה כנהוג ולא שרה את ההמנון. ב-2016 עמדה יחד עם 4 שחקניות כדורגל אמריקאיות בראש תביעה משותפת לוועדה לשוויון הזדמנויות בעבודה נגד התאחדות הכדורגל האמריקאית על אפליית שכר על בסיס מגדרי. השחקניות טענו שכבר שנים רבות הן מופלות לרעה לעומת נבחרת הגברים המקבילה, וזאת אף על פי שהן אלופות העולם המכהנות. ב-2019 כאשר העפילה עם הנבחרת הלאומית לרבע הגמר בגביע העולם בכדורגל נשים 2019, עוררה סערה כאשר אמרה בתקשורת: "אני לא הולכת לפא*ינג הבית הלבן", כתשובה לשאלה אם תתרגש לפגוש את הנשיא. בתגובה לסערה שהתחוללה, אמרה ראפינו שהיא לא חוזרת בה מדבריה, אולי רק מהשימוש בשפה בוטה, ושהיא לא ממליצה לספורטאים לאפשר שיעשו להם ולענף הספורט שלהם קואופטציה על ידי ממשל שפועל נגד להט"ב, נשים, מהגרים ואזרחים פגיעים.
פרסים והוקרה

2019, פרס "נעל הזהב" (אנ') של פיפ"א, פרס הניתן למבקיעת השערים הרבים ביותר בגביע העולם והייתה האמריקאית השנייה שזכתה בפרס הזה אחרי מישל אקרס שזכתה בפרס ב-1999, ובפרס "כדור הזהב" (אנ') של פיפ"א הניתן לשחקנית הטובה ביותר בגמר גביע העולם בבחירה של ועדת שופטים. באותה שנה נבחרה לשחקנית הנשים הטובה ביותר של פיפ"א בעולם לשנת 2019.
המגזין גלמור (אנ') העניק לראפינו את אות אשת השנה של 2019.
לקראת סוף השנה זכתה גם בכדור הזהב לנשים שנחשב לתואר היוקרתי ביותר לכדורגלנים.
ראפינו הוכתרה לספורטאי השנה של ספורטס אילוסטרייטד לשנת 2019, על הישגיה על המגרש ומחוצה לו.
בשנת 2022 נכללה ברשימת טיים 100 לצד בקי סאוורברון ואלכס מורגן.
2022 מדליית החירות הנשיאותית
חיים אישיים

בת זוגה של ראפינו היא הכדורסלנית סו בירד.
טגואן

ערך זה עוסק במין של עוף. אם התכוונתם ליונק, ראו .
| טגואן |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: שקנאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: טגואניים
סוג:: Scopus 
מין:: טגואן
שם מדעי
 Scopus umbretta ‏גמלין, 1789
תחום תפוצה


טֶגוּאָן (שם מדעי: Scopus umbretta ; ידוע גם כפטישן) הוא מין יחיד בסוגו ובמשפחתו בסדרת השקנאים.
מאפיינים

הטגואן הוא עוף קטן החי בקרבת ביצות ומקווי מים בחצי האי ערב, באפריקה ובאי מדגסקר. לעיתים מצוי גם בחופים סלעיים. הוא קרוב רחוק של השקנאים ושל האנפות. המין הקרוב אליו ביותר הוא המנעלן.
אורכו של הטגואן עד 56 ס"מ ומשקלו עד 470 גרם. ראשו גדול בעל מקור עבה וארוך ובעל ציצה אחורית דמוית פטיש, שהקנתה לו את שמו השני.
הטגואן הוא צייד האוכל דגים, צפרדעים וחיות קטנות אחרות הנפוצות בקרבת המים.
קינו של הטגואן הוא אחד הקנים הגדולים בעולם העופות, ומתנשא לגובה של 1.5 מטר לפעמים, אשר כולל 10,000 מקלות וזרדים ומשקלו מספיק חזק כדי לתמוך במשקל של אדם.
מצב השימור של הטגואן הוא ללא חשש.
תת-מינים

S. u. umbretta - חי בכל אפריקה המשוונית, בחצי האי ערב ובמדגסקר.
S. u. minor - חי בחגורת החוף בין סיירה לאון למזרח ניגריה.
הערות שוליים

↑  טגואן באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  "סִדְרַת הַחֲסִידָאִים" באנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 6 – "עופות", בעריכת עזי פז, הוצאת משרד הביטחון , עמ' 56
| שקנאים |
| --- | --- | --- |
| מנעלניים | מנעלניים |  |
| מנעלן (סוג ומין יחיד) | מנעלן |   |
| טגואניים | טגואניים |   |
| טגואן (סוג ומין יחיד) | טגואן |   |
| שקנאיים | שקנאיים |   |
| שקנאי | שקנאי מצוי • שקנאי מסולסל • שקנאי קטן • שקנאי פיליפיני • שקנאי אוסטרלי • שקנאי אמריקני • שקנאי פרואני • שקנאי חום |   |
| כפניים (כפנים ומגלנים) | כפניים (כפנים ומגלנים) |   |
| כפן | כפן מלכותי • כפן שחור-פנים • כפן אפריקאי • כפן אירופאי • כפן צהוב-מקור • כפן ורוד |   |
| מגלן | מגלן לבן • מגלן שני |   |
| מגלן אתיופי | מגלן זיתי • מגלן זיתי גמד • מגלן מנוקד-חזה • מגלן הסוואנה • מגלן מדולדל |   |
| מגלן חד-זנב (סוג ומין יחיד) | מגלן חד-זנב |   |
| מגלן מצויץ | מגלן מצויץ צפוני • מגלן מצויץ דרומי |   |
| מגלן מדגסקרי (סוג ומין יחיד) | מגלן מדגסקרי |   |
| מגלן ירוק (סוג ומין יחיד) | מגלן ירוק |   |
| מגלן יפני (סוג ומין יחיד) | מגלן יפני |   |
| מגלן לוחש (סוג ומין יחיד) | מגלן לוחש |  |
| מגלן בוהק | מגלן חום • מגלן לבן-פנים • מגלן הפונה |  |
| מגלן אסייתי | מגלן אדום-ציצה • מגלן לבן-כתף |  |
| מגלן ענק (סוג ומין יחיד) | מגלן ענק |  |
| מגלן ארגנטיני | מגלן אפור • מגלן חום-צוואר • מגלן שחור-פנים • מגלן האנדים |  |
| מגלן קדוש | מגלן קדוש אפריקני • מגלן קדוש מדגסקרי • מגלן שחור-ראש • מגלן קדוש אוסטרלי • מגלן לבן-צוואר |  |
| אנפתיים | אנפתיים |  |
פסטיבל הקולנוע בקאן

| --- | --- |


 סוג:  annual film festival, אירוע 
 מדינה:  צרפת צרפת
 מיקום:  קאן 
 מייסדים:  ז'אן זה 
 מועדים
 תאריכי פעילות:  1946–הווה (כ־78 שנים) 
 קואורדינטות:  43°33′03″N 7°01′05″E﻿ / ﻿43.550833333333°N 7.0180555555556°E﻿ / 43.550833333333; 7.0180555555556
 www.festival-cannes.com
 he
 
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בקאן (בצרפתית: le Festival international du film de Cannes) או פסטיבל קאן (le Festival de Cannes) הוא פסטיבל קולנוע יוקרתי שנערך בעיר הנופש קאן שבדרום צרפת. הפסטיבל, הסגור לקהל הרחב, מקבל תשומת לב גדולה מהתקשורת, ועקב כך פוקדים אותו כוכבי קולנוע רבים. מפיקים רבים משיקים בו את סרטיהם החדשים, ומנסים למכור אותם למפיצים מכל העולם.
היסטוריה

הפסטיבל היה יוזמה של שר החינוך והתרבות הצרפתי ז'אן זאי (Jean Zay), על פי הצעתם של ההיסטוריון פיליפ ארלנגר ועיתונאי הקולנוע רוברט פאבר לה ברט. ניתן לייחס את הקמתו בעיקר לרצון הצרפתי להתחרות בפסטיבל הסרטים של ונציה, שהיה אז פסטיבל הקולנוע הבינלאומי היחיד והפגין חוסר משוא פנים עם ההטיה הפשיסטית שלו באותן שנים.
בפסטיבל ונציה 1937 היו טענות על כך שהמשטר הנאצי הפעיל לחץ על מנת למנוע מהסרט הפציפיסטי הצרפתי "האשליה הגדולה" את הזכייה בפרס הגדול (הסרט, שמוסוליני התלהב ממנו, זכה בפרס 'הסרט האמנותי' החשוב פחות). ב-1938 מוסוליני ואדולף היטלר ביטלו את החלטת השופטים[דרוש מקור], על מנת להעניק את פרס "הקופה מוסוליני" (גביע מוסוליני) לסרט שהופק בהשגחת בנו של מוסוליני, ויטוריו, ואת פרס גביע מוסוליני לסרט הזר הטוב ביותר ל"אולימפיה" סרט דוקומנטרי גרמני של לני ריפנטנשטאל אודות אולימפיאדת הקיץ בברלין 1936, שהופק בשיתוף עם המשרד הנאצי לתעמולה ציבורית, למרות העובדה שהתקנות אסרו באותה תקופה להעניק פרס לסרט תיעודי[דרוש מקור]. במחאה החליטו חברי צוות השופטים הצרפתים, הבריטים והאמריקאים לפרוש מהפסטיבל.
ב-31 במאי 1939 נבחרה העיר קאן כמיקום לפסטיבל, בגלל היותה עיר נופש פופולרית בריביירה הצרפתית וגם משום שעיריית קאן סיפקה מימון לאירוע, כולל ההתחייבות להקמת אולם ייעודי לפסטיבל.
הפסטיבל החדש, פרי שיתוף פעולה בין-לאומי בתמיכה רחבה של תעשיית הקולנוע האמריקנית. כוכבי הוליווד דוגמת: גארי קופר, קארי גרנט, טיירון פאוור, דגלאס פיירבנקס ג'וניור, מיי וסט, נורמה שירר, פול מוני, ג'יימס קאגני, ספנסר טרייסי וג'ורג' רפט הגיעו לעיר באוניית נוסעים ששכרו אולפני מטרו גולדווין מאייר. ב-31 באוגוסט התקיים ערב הפתיחה, עם הקרנה פרטית של הסרט האמריקני הגיבן מנוטרדאם. הפסטיבל עצמו היה אמור להיפתח יום אחר כך, ב-1 בספטמבר 1939. פלישת גרמניה הנאצית לפולין בדיוק בתאריך זה, הביאה לביטול הפסטיבל. הרעיון נדחה אך התקיים אחרי מלחמת העולם השנייה, בין ה-20 בספטמבר ל-5 באוקטובר 1946 ומאז הוא נערך מדי שנה בחודש מאי, מלבד במספר מקרים יוצאי דופן.
בראשית שנות החמישים החל הפסטיבל למשוך תיירות רבה ותשומת לב עיתונאית. במקביל, גם הצד האמנותי של הפסטיבל החל להתפתח. בגלל המחלוקות בנוגע לבחירת הסרטים, נוצר "פרס המבקרים" לסרטים מקוריים ויוצרי קולנוע נועזים. בשנת 1954 הוענק לראשונה פרס חבר השופטים המיוחד. בשנת 1955 נוצר פרס דקל הזהב (Palme d'Or) לסרט הטוב ביותר, שהחליף את פרס גרנד פרי, שהיה לפרס השני בחשיבותו.
בשנת 1959 נוסד "מארש דו פילם" (שוק הסרטים), המעניק לפסטיבל אופי מסחרי ומשמש כזירת מסחר בין מוכרים לקונים בתעשיית הקולנוע. שוק הסרטים בפסטיבל הוא האירוע הבינלאומי החשוב בעולם למסחר בסרטים.
בשנת 2020, בעקבות התפרצות מגפת הקורונה, הפסטיבל לא התקיים ובהמשך לכך הוכרזה רשימת 56 הסרטים שהיו מיועדים לאקרנה במהלכו; זהו הביטול הראשון מאז שנת 1968.
היסטוריה > צוות הפסטיבל

הצוות הקבוע המונה כ-30 אנשים, ומתרחב לכמה מאות לקראת קיום האירועים השונים.
ז'יל ג'אקוב כיהן כנשיא הפסטיבל משנת 2001.
החל מ-2015, מכהן כנשיא, העיתונאי, פייר לסקור.
פרסים

הפרס היוקרתי ביותר שמוענק בפסטיבל הוא פרס דקל הזהב לסרט הטוב ביותר. לעיתים מספר סרטים חולקים פרס זה בשנה אחת. חבר השופטים של הפסטיבל, אשר מורכב ממומחים בינלאומיים לקולנוע, בוחר את הזוכים בפרס דקל הזהב ובעוד מספר פרסים. הפרס השני בחשיבותו המוענק לסרטים הוא פרס גרנד פרי והשלישי בחשיבותו הוא פרס חבר השופטים.
פרסים > פרסי התחרות הרשמית

פרס דקל הזהב (Palme d'Or)
פרס גרנד פרי (Grand Prix)
פרס חבר השופטים (Prix du Jury)
פרס הסרט הקצר (Palme d'Or du court métrage)
פרס השחקנית (Prix d'interprétation féminine)
פרס השחקן (Prix d'interprétation masculine)
פרס לבימוי (Prix de la mise en scène)
פרס לתסריט (Prix du scénario)
פרסים > פרסים נוספים

פרס לכישרון צעיר (Prix Un Certain Regard)
פרס מצלמת הזהב (Caméra d'Or) מוענק לסרטי ביכורים
"סינפונדסיון" - פרס לסרט סטודנטים (Cinéfondation), בשנת 2022 שונה שם המסגרת ל-La Cinef.
פרס דקל הזהב על מפעל חיים
פרסים > פרסים הניתנים על ידי גופים עצמאיים

פרסי ״שבוע המבקרים״ (Semaine de la Critique)
פרסי "שבועיים של במאים" (Quinzaine des Réalisateurs)
הישגים ופרסים ישראליים בפסטיבל קאן

עד 2021, מספר סרטים ישראליים הועמדו לזכייה בפרס דקל הזהב, מתוכם ארבעה מסרטיו של עמוס גיתאי. גיתאי גם שימש כנשיא פאנל שופטי הפרס ב-2019.
ב-יולי 2021, זכה ״הברך״ סרטו של הבמאי נדב לפיד בפרס חבר השופטים. את הפרס הוא חלק עם הבמאי התאילנדי אפיצ'טפונג ווירסתקול וסרטו "ממוריה", בכיכובה של טילדה סווינטון.
שני סרטים ישראליים זכו בפרס מצלמת הזהב המוענק לסרטי ביכורים: "אור" של קרן ידעיה (2004), ו"מדוזות" של אתגר קרת ושירה גפן (2007), והסרט "עג'מי" של ירון שני וסכנדר קובטי (2009) זכה בציון לשבח במסגרת התחרות על פרס מצלמת הזהב.
הסרט "ביקור התזמורת" (2007) זכה ב-3 פרסים בפסטיבל. פרס חביב השופטים, פרס השופטים הצעירים ופרס פיפרסקי (המוענק על ידי איגוד מבקרי הקולנוע הבינלאומי).
הסרט "לילה לבן" של ארנון צדוק, זכה ב-1996 בפרס השופטים הצעירים.
עודד קוטלר זכה ב-1967, בפרס השחקן הטוב ביותר על משחקו ב"שלושה ימים וילד".
חנה לסלאו זכתה ב-2005, בפרס השחקנית הטובה ביותר על משחקה ב"אזור חופשי".
הסרט "הערת שוליים" של יוסף סידר זכה ב-2011 בפרס התסריט.
מני יעיש זכה ב-2012 בפרס איגוד הבמאים והתסריטאים על סרטו "המשגיחים".
סרטי סטודנטים ישראליים רבים התמודדו בתחרות ה״סינפונדסיון״ המתקיימת משנת 1998 ואף זכו בפרסים בה: בשנת 1999 זכה ״עם חוקים״ של דובר קוסאשווילי בפרס השני. בשנת 2000 זכה "קינוח", סרטו של עמית סקומסקי בפרס השני. בשנת 2002 זכה "שאלות של פועל מת" של איה סומך בפרס השלישי. בשנת 2005 זכה "ביקור חולים" של מיה דרייפוס בפרס השני. בשנת 2008 זכה ״המנון״ של אלעד קידן בפרס הראשון. בשנת 2016 זכה ״אנה״ של אור סיני בפרס הראשון.
הערות שוליים

1 2   איתמר זהר, כך נהפך פסטיבל קאן לאירוע הקולנוע הבולט בעולם, באתר הארץ, 13 במאי 2015
↑  תעשיית הסרטים באירופה עדיין מקרטעת, באתר גלובס, 2 במרץ 1998
↑  Justin Chang (June 3, 2020). The Cannes Film Festival was canceled. But now we know the films that would have screened. Los Angeles Times. Retrieved May 18, 2022
↑  Festival de Cannes 2021, Festival de Cannes 2021 (באנגלית)
↑  Pierre Lescure בוויקיפדיה באנגלית
↑  איתי שטרן, עמוס גיתאי יוביל את שופטי פסטיבל קאן בקטגוריית "אזרחות", באתר הארץ, 22 באפריל 2019
↑  הישג נוסף לנדב לפיד: זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל קאן, באתר ynet, 17 ביולי 2021
↑  שירות גלובס, ‏קרן אור, באתר גלובס, 23 במאי 2004
↑  נירית אנדרמן, אורי קליין, הסרט "מדוזות" זכה ב"מצלמת הזהב" בקאן, באתר הארץ, 28 במאי 2007
↑  אורי קליין, הוכרזו הזוכים בפסטיבל קאן, באתר הארץ, 25 במאי 2009
↑  נירית אנדרמן, אורי קליין ו, הסרט הישראלי "ביקור התזמורת" זכה ב-3 פרסים בקאן, באתר הארץ, 26 במאי 2007
↑  עודד קוטלר נבחר כשחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן, למרחב, 14 במאי 1967
↑  פבלו אוטין, ‏אמנות, כיבוש וחנה לסלאו, באתר גלובס, 16 ביוני 2005
↑  עמית קלינג, עכבר העיר, "הערת שוליים" זכה בפרס התסריט בפסטיבל קאן, באתר הארץ, 22 במאי 2011
↑  אורון שמיר, עכבר העיר, המשגיחים: בואו, יש מכות, באתר הארץ, 9 ביולי 2012
↑  נירית אנדרמן, שני סרטים ישראלים זכו בפרסים בפסטיבל קאן, באתר הארץ, 21 במאי 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519053705171  GND: 4196849-9  LCCN: n82052860  NDL: 01024765  NKC: ko2006341747  SUDOC: 028867378  VIAF: 149760515   WorldCat (עם VIAF): 149760515
תמר אלעד-אפלבום
חיים אישיים

נשואה ליוסי ואם להלל זיו ובארי.
הערות שוליים

1 2 3 4  Simon Rocker, The Israeli woman rabbi who is ‘redreaming Jerusalem’, ‏31 בדצמבר 2019
↑  יאיר שלג, אחותי, לקחת לי את הכיפה, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2008
1 2  Gabrielle Birkner, The Sisterhood 50 – The Forward, The Forward, ‏22 ביולי 2010
↑  ניצן צבי כהן, ‏זיכרון ומחאה: עשרות פעילים קיימו טקס באתר הבנייה בו נהרג יוסף מרעי טרדה בירושלים, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 18 בינואר 2023
↑  תמר אלעד-אפלבום באתר מכון הרטמן
↑  צפור האש באתר סימניה
↑  פירוש לב שלם לפרקי אבות באתר Rabbinical Assembly
קפה עם לימון

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  לאוניד גורביץ' 
 הופק בידי:  צבי שפירא, גדי קסטל
 תסריט:  לאוניד גורביץ'
 עריכה:  אלן יעקובוביץ
 שחקנים ראשיים:  אלכסנדר אבדולוב טטיאנה ואסילייבה גיא גורביץ'
 מוזיקה:  חיים פרק אילפמן
 צילום:  ולנטין בלונוגוב
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  1994
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  רוסית, עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
קפה עם לימון הוא סרט קולנוע ישראלי דובר ברובו רוסית משנת 1994 בבימויו של לאוניד גורביץ', עם אלכסנדר אבדולוב, טטיאנה ואסילייבה וגיא גורביץ' בתפקידים הראשיים.
התסריט, שנכתב על ידי לאוניד גורביץ' וסמיון וינוקור, הוא על שחקן יהודי מפורסם בברית המועצות שעולה עם משפחתו לישראל, ולא מצליח לגשר על פערים התרבותיים ומוצא את עצמו מנותק מהמציאות במדינת ישראל. שם הסרט נובע מההרגל שלו בברית המועצות לשתות קפה עם לימון.
בתפקיד הראשי משחק אלכסנדר אבדולוב שבאותה תקופה היה שחקן תיאטרון וקולנוע סובייטי, וכמו כן זכה בתואר אמן העם, וקיבל מספר עיטורים רוסים ופרסים בתחום התיאטרון.
הסרט צולם בישראל וברוסיה, והוקרן בפסטיבלים רבים בארץ וברחבי העולם, בהם פסטיבל קאן (במסגרת “פנורמה”)[דרושה הבהרה], פסטיבל מונטריאול ופסטיבל ירושלים.
תקציר העלילה

ואלרי אוסטרובסקי (אלכסנדר אבדולוב) הוא שחקן יהודי בעל שם בתיאטרון במוסקבה. הסרט מתחיל כשהוא משחק בסצנת דו-קרב ויורה למוות ביריבו לקול תשואות הקהל באולם תיאטרון ענק.
לאחר ההצגה הוא מודיע לעמיתיו כי אינו יכול לשאת ברדיפת השלטונות ומחליט להגר למדינת ישראל עם אשתו ז'אנה (טטיאנה ואסילייבה) ובנם ז'אניה (גיא גורביץ). ידידו פימה (יפים אברמוב) מסדר להם מגורים באתר קראוונים בפאתי מדבר יהודה.
העיתונאית אורנה (אודיה קורן) מגיעה לקראוון עם צלם (צחי נוי) והם מודיעים לואלרי כי זכה בפרס ראשון בפסטיבל הסרטים בברלין. גם עובדה זו לא מוציאה את ואלרי מההלם התרבותי והמקצועי אותו הוא חווה בישראל.
לפימה יש קבוצת תיאטרון עם שחקנים עולים מברית המועצות והוא לוחץ על ואלרי ללמוד עברית כדי להופיע. ואלרי מתקשה ללמוד את השפה ולמצוא עבודה כשחקן. הבן ז'אניה מתאקלם טוב יותר ומביא לקראוון את מורתו מיכל (ברוריה אלבק) שמוכנה ללמד את ואלרי עברית.
יחסיה של מיכל עם בעלה עומרי (אבי פניני) מעורערים והיא מתקרבת לואלרי ומתחיל ביניהם רומן אינטימי. ואלרי הוא גבר גבוה, נאה ומושך. ז'אנה שמה לב לקשר הזה והם מתחילים לריב עד כדי רצון שלה להתגרש. באחת ההופעות הבודדות שלו מתחיל ואלרי במונולוג ברוסית וכשהאור עולה מתברר לו שהקהל הוא של אתיופים. אז הוא נשבר וגם מנתק את יחסיו עם מיכל לאחר שהעירה לו שהוא מדבר בפאתוס.
הוא מחליט לחזור לרוסיה שם מתחוללות מהומות ברחובות מוסקבה. הוא נורה ברחוב, נפצע קשה ובגסיסתו הוא מדמה שהוא נמצא שוב בסצנת דו-קרב מול קהל.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| אלכסנדר אבדולוב | ואלרי אוסטרובסקי |  |
| טטיאנה ואסילייבה | ז'אנה אוסטרובסקי |  |
| גיא גורביץ | ז'אניה אוסטרובסקי | בן |
| ברוריה אלבק | מיכל | מורה |
| אבי פניני | עומרי | בעלה של מיכל |
| אודיה קורן | אורנה | עיתונאית |
| צחי נוי |  | צלם עיתונות |
| יפים אברמוב | פימה | אמרגן |
נסטור ראטש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 באפריל 1933 מוינשט, רומניה 
 פטירה:  31 באוקטובר 2024 (בגיל 91) רוקוויל, מרילנד, ארצות הברית 
 שם לידה:  Nathan Stessel 
 מדינה:  רומניה רומניה
 השכלה:  אוניברסיטת בוקרשט 
 מעסיק:  רדיו אירופה החופשית 
 
נסטור ראטש (ברומנית: Nestor Rateș, באנגלית: Nestor Ratesh; שמו בלידה: נתן שטסל, Nathan Stessel;‏ 7 באפריל 1933 – 31 באוקטובר 2024) היה עיתונאי יהודי-רומני שהתיישב ב-1973 בארצות הברית, נודע בעיקר בפעילותו ככתב, עורך ומנהל המחלקה הרומנית בתחנה "רדיו אירופה החופשית".
ביוגרפיה

נסטור ראטש נולד ב-1933 בשם נתן שטסל במשפחה יהודית בעיירה מוינשט בחבל מולדובה שברומניה. אביו נקרא אנטון שטסל ואמו-בלינה (לימים בלינה צ'אושו). הוא למד בתיכון בערים בקאו ופיאטרה ניאמץ וסיים בחינות הבגרות בשנת 1948. בשנים 1948–1951 הוא למד בבית הספר לבנייה הידרוטכנית בפיאטרה ניאמץ ובהמשך התיישב בבוקרשט, בה עבד כטכנאי בתחום זה בחברה הממשלתית "אנרגו-קונסטרוקציה". בשנים 1953–1958 הוא למד בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט.
הוא עבד בהמשך בשנים 1958–1972 כעורך בסוכנות הידיעות הממלכתית הרומנית "אג'רפרס". בינואר 1972–ינואר 1973 עבד כעורך במסגרת פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה. בשנת 1973 יחד עם המשפחה עלה לישראל באופן בלתי חוקי (ללא רשות השלטונות הרומנים) וכעבור שבועיים היגר לאיטליה ומשם לארצות הברית בעזרתם של הזוג מרטין וקוני קמרו. התיישב באזור וושינגטון די.סי.באותה שנה, 1973, התקבל לעבודה במחלקה הרומנית של תחנת הרדיו אירופה החופשית במערכת בוושינגטון די. סי. ובמינכן. הוא שימש במשך שנים כתב של רדיו אירופה החופשית בוושינגטון.
פעמיים הוא מילא את התפקיד של מנהל המחלקה הרומנית בתחנה ששידרה ממינכן ואחר כך מפראג: בשנת 1989 (אחרי מותו של ולאד ג'ורג'סקו) ואחר כך בשנים 1994–2002. בשנת 2003 הוא כיהן כיועץ למדיניות העריכה של מנכ"ל התחנה. אחרי פרישתו לגמלאות כיהן ראטש למשך שנה כיועץ ראשי של יו"ר התחנות "אירופה החופשית" ו"סבובודה".
ראטש נפטר ב-31 באוקטובר 2024 בגיל 91 ברוקוויל, מרילנד, בגיל 91 אחרי שסבל בסוף חייו ממחלת אלצהיימר טקס הלווייה התקיים קודם בקהילת תקוות ישראל ברוקוויל ואחר כך הובא לקבורה בבית העלמין פארקלון ברוקוויל.