stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מגילות משה
הערות שוליים

↑  WikiZero - Scrolls of Moses, www.wikizero.com
↑  Scrolls of Moses - Infogalactic: the planetary knowledge core, infogalactic.com
↑  The Scrolls of Moses by chancil on DeviantArt, www.deviantart.com (באנגלית)
↑  Loyola University-Maryland M. Ed., Child Development B. S., What Islam Teaches About the Gospel, Torah, Psalms, and More, Learn Religions (באנגלית)
↑  Anonymous, Three Translations of the Koran (Al-Qur'an) Side by Side, Library of Alexandria, ISBN 978-1-61310-181-0. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb119458332 (data)  LCCN: sh2019001689  SUDOC: 027410749  TDVİA: suhuf 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טכנופוביה

טכנופוביה (מילולית, מיוונית: בעת מפני טכנולוגיה) היא הימנעות קיצונית משימוש מיומן בטכנולוגיה ומפני רכישת מיומנויות טכניות. מיוחסת לרוב לחרדה מפני עולם ההיי-טק בכלל, ומפני עולם המחשבים והמחשוב בפרט. טכנופוביה היא תופעה פסיכולוגית הגורמת לתגובת הימנעות מוגזמת שאינה הולמת את המצב, לאובייקטים ומצבים המערבים טכנולוגיה.
כל חרדה עלולה להוביל לתגובה של הימנעות ממצבים יומיומיים מקובלים ושכיחים. במקרה של טכנופוביה, הסובלים מהתופעה יעדיפו לעיתים קרובות להימנע ממגע עם המחשב או עם גאדג'טים ומכשירים אחרים (דוגמת די.וי.די, טלפון סלולרי וכדומה), גם במחיר של השקעת זמן רב, מאמצים, או אי-נוחות. לדוגמה, טכנופובים יעדיפו לעמוד בתור לבנק או לדואר על-מנת להימנע משיחה עם מענה קולי ממוחשב. הטכנופוב מנהל יומנים עבי-כרס ומסורבלים ונושא עמו ספרי טלפונים כבדים, שהחיפוש בהם אורך זמן ממושך, רק כדי שלא יאלץ להתמודד עם הטלפון הסלולרי והיומן הממוחשב. כיום, כאשר התקשורת מבוססת-המחשב הופכת מקובלת יותר ויותר, עלולה חרדה זו להרחיק את הסובלים ממנה מקשר עם בני משפחה וחברים שאינם טכנופובים.
החרדות הבולטות יותר שיכולות להסתתר מאחורי התסמונת הכוללת טכנופוביה:
חרדת הזר והבלתי צפוי: הלא-מוכר, הבלתי-ניתן לתפיסה מעורר תחושות מעורבות בבני-אדם. חרדת הזר עומדת בבסיס המכלול העוין של הדעות הקדומות, של הסטריאוטיפים.
חרדת אובדן השליטה: המקרה שבו תוצאות הישג טכנולוגי עוררו חרדה וגיוס המוני של התנגדות היה ביצירת פצצת האטום.
החרדה מתלות, למשל החשש מ"באג 2000".
חרדת היריבות: קיימת ישות שכישוריה עולים על אלו שלנו, ובכך יש איום על הזהות ועל הביטחון העצמי.
החרדה מהתנוונות והתיישנות: העבודה היא ערך עליון בתפיסת העולם של רוב האנשים, הפקדת המטלות בידי מכונות לא "תשחרר את האדם לעשייה אנושית נאורה" אלא תוביל אותו לבטלה ולניוון.
הפחד לדעת יותר מדי: כבר במיתולוגיה היוונית, פרומתאוס נענש על שהביא את האש.
כיוון שהתגובה הטכנופובית נתפסת כלא-הגיונית גם בעיני הסובל ממנה, מרבית הטכנופובים מאמצים לעצמם תירוצים: מבוגרים רבים טוענים שהם "לא שייכים לדור הזה" או "מבוגרים מכדי ללמוד", וצעירים רבים אומרים כי "מחשבים הם דבר מנוכר", "תמיד הייתי גרוע במחשבים" וכדומה.
ואולם, בניגוד לסברה המקובלת, תופעת הטכנופוביה אינה קשורה לגיל, מעמד, או השכלה.
לארי ד. רוזן, ומישל מ. וויל, זוג חוקרים אמריקניים, פרסמו מאמר בנושא בשנת 1995, במגזין הפסיכולוגי-מדעי Computers in Human Behavior. המאמר, שכותרתו "תחכום טכנולוגי וטכנופוביה אצל תלמידי אוניברסיטה מ-23 מדינות", הציג ממצאי מחקר בן כשלוש שנים, בהשתתפות 3,392 סטודנטים מ-38 אוניברסיטאות ברחבי העולם.
מהמחקר עולה שאף על פי שהגיל הממוצע של הנחקרים היה 21, מידת ההצלחה של כל אחד מהם להשתמש במחשב הייתה שונה במידה רבה, והייתה קשורה יותר מכל לאופן שבו תפסו הם את הטכנולוגיה. אלו שחשו מאוימים הצליחו פחות. מי שהשיג את התוצאות הטובות ביותר היו, הסטודנטים הישראליים.
ראו גם

לודיטים
טכנופיליה
קשר הדבש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 בימוי:  יעוד לבנון
 הופק בידי:  רון פרנקל
 תסריט:  אריה קרישק יעוד לבנון
 עריכה:  ענת לוברסקי
 שחקנים ראשיים:  גדליה בסר, עידית צור, חנה לסלאו, אילן תורן, מוני מושונוב, יצחק חזקיה, הלל נאמן
 מוזיקה:  אלכס כגן
 צילום:  יעקב אייזנמן
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  1977 
 משך הקרנה:  51 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 
קשר הדבש הוא סרט מתח פוליטי ישראלי שהופק ב-1977 ועורר סערה ציבורית, לאחר שנפסל להקרנה בטלוויזיה הישראלית, בעקבות מחאות של ארגוני ימין. הסרט הגיע למקום הראשון בתחרות הסרט הישראלי הקצר 1977, בקטגוריית סרט עלילתי באורך העולה על 25 דקות, וייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים של סידני ב-1978.
עלילה

קברט סאטירי מועלה על בימת מועדון לילה ביפו. הקברט זוכה להצלחה מסחרית למרות היותו שנוי במחלוקת, אך בעל המועדון מאיים להפסיק את הצגתו מחשש להתפרעות הקהל, אשר חלקו מתנגד לתוכן הקברט.
המחזאי השמאלני שכתב את הקברט נרצח בידי ארגון ימני. ידידו העיתונאי חוקר את הרצח ומגלה שקצין משטרה בכיר מנסה להשתיק את הפרשה.
הפקה והקרנה

את הסרט ביים יעוד לבנון על פי תסריט שחיבר עם הסופר והמחזאי אריה קרישק (כאשר משולבים בו קטעי קברט סאטירי בסגנון ברכט-ווייל). המוזיקה לסרט נכתבה על ידי אלכס כגן והוא נערך על ידי ענת לוברסקי. צילם יעקב אייזנמן. כל שחקני הסרט הופיעו בהתנדבות. לשחקנים מוני מושונוב, סנדרה שדה וגדליה בסר הייתה זו הופעתם הראשונה בסרט קולנוע.
הקרנת בכורה חגיגית של הסרט נערכה באמפיתיאטרון גן אברהם, ברמת גן, בערב יום שישי, 15 ביולי 1977. ההקרנה נערכה במסגרת ערב ראיונות שהנחה העיתונאי אריה אבנרי, שכלל גם שיחה עם הבמאי יעוד לבנון.
כפי שכתב המבקר הנודע זאב רב-נוף -"..הישגיו הקולנועיים של הסרט צנועים אך לעצם הפקתו -חשיבות היסטורית" .
בקיץ 1984 הוקרן הסרט במועדון צוותא, במסגרת "בימת הסרט הישראלי".
בסוף 1989 הוקרן שוב בסינמטק תל אביב במשך מספר שבועות, וזכה לחשיפה בתקשורת בעקבות אירועי המחתרת היהודית, שאותם ניבא הסרט.
בשנת 1995 יצר לבנון את הסרט התיעודי "119 כדורים + שלושה", שעסק בימין הקיצוני בישראל. הסרט צולם ברובו לפני רצח רבין, אך נערך אחריו, ועוקב אחר תנועות ימין קיצוני מהטבח במערת המכפלה ועד הרצח. בסרט שולבו קטעים מ"קשר הדבש".
ראו גם

"ההסדר" – סרט קולנוע ישראלי משנת 2000 העוסק בהתארגנות לפיצוץ כיפת הסלע
הערות שוליים

↑  דב"ש – ראשי תיבות של "דור בית שלישי".
1 2  צבי גילת, דברים שרואים משם, חדשות, 22 בדצמבר 1989
↑  "קשר הדבש" - ראשון בתחרות הסרט הקצר, דבר, 14 בדצמבר 1977
↑  גידי אורשר, הסרט הישראלי - כשגריר נודד, מעריב, 15 במרץ 1978
↑  הקרנת בכורה - קשר הדבש, מעריב, 15 ביולי 1977
↑  צוותא - בימת הסרט הישראלי, מעריב, 8 ביוני 1984
↑  אורלי לובין, "קשר הדבש", סרטו של יעוד לבנון שיוקרן בשבוע הבא בסינמטק תל־אביב, חזה את המחתרת היהודית וספיחיה לפני 13 שנה, חדשות, 21 בדצמבר 1989
↑  מיכל קפרא, אפוקליפסה עכשיו. ואז, מעריב, 29 בדצמבר 1989
↑  תמרה שרייבר, ‏ישראל עדיין מחכה, באתר גלובס, 13 בנובמבר 2005
 נירית אנדרמן, אחרי 20 שנה, הקולנוע הישראלי מתחיל לעסוק ברצח רבין, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2015
שאדיה (שחקנית)

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1931 קהיר, מצרים 
 פטירה:  28 בנובמבר 2017 (בגיל 86) קהיר, מצרים 
 שם לידה:  פאטמה אחמד כמאל שאכר
 מוקד פעילות:  מצרים מצרים
 תקופת הפעילות:  מ-1948 
 שפה מועדפת:  ערבית מצרית 
 בן או בת זוג:  סלאח ד'ו אל-פיקאר (?–1969) עמאד חמדי 
 פרופיל ב-IMDb
 
פאטמה אחמד כמאל שאכר, הידועה בשם הבמה שאדיה (בערבית: شادية, בערבית מצרית: شاديه; 8 בפברואר 1931 – 28 בנובמבר 2017) הייתה שחקנית וזמרת מצרייה, אשר ידועה בזכות תפקידים רבים אשר שיחקה בשנות ה-50 וה-60. היא אחת השחקניות והזמרות האיקוניות במצרים ובאזור המזרח התיכון, היא סמל לתור הזהב של הקולנוע המצרי וידועה בשירים הפטריוטים שלה, היא שיחקה ב-80 סרטים באותה העת. המבקרים רואים בה את האומנית המצרית והערבית המצליחה ביותר. ההופעה הראשונה שלה בסרט הייתה בסרט "פרחים וקוצים" ("Azhar wa Ashwak") והסרט האחרון בו השתתפה היה "אל תשאל אותי מי אני" ("La Tas'alni Man Ana"). היא גם מפורסמת בשיר הפטריוטי שלה "מצריים אהובתי" ("Ya Habibti Ya Masr") ובפריצת הדרך שלה בתפקיד ראשי כחלק מהסרט המצרי "האישה הלא ידועה" ("Al Maraa Al Maghoula"). שישה מהסרטים בהם כיכבה מופיעים ברשימת 100 הסרטים של המאה ה-20. באפריל 2015 הפכה לשחקנית הראשונה הנושאת תואר דוקטורט מהאקדמיה המצרית לאומנויות. היא קיבלה את השם "אלילת ההמונים" בעקבות הצלחת הסרט שלה – "אלילת ההמונים" ("Maaboudat El Gamaheer"). עוד כינויים בולטים שלה היו: "הגיטרה של השירה המצרית" ו-"הגיטרה הזהובה".
ראשית חייה

שאדיה נולדה בשם פאטמה אחמד כמאל ב-8 בפברואר 1931 בקהיר, כבת השלישית לאביה אחמד קמל סאנקל מהעיר שארקיה שעבד כמהנדס חקלאות בעיר אנשאס (أنشاص), ולאמא ממוצא טורקי. בשנת 1947 התאהבה בקצין מצרי ולבה נשבר עקב מותו במלחמה ב-1948. יש לה חמישה אחים ואחיות והיא הצעירה מבין הבנות. בגלל ילדותה, אהבה לשיר ועודדו אותה להמשיך במוזיקה בבית הספר היסודי. בנוסף, התחילה לשחק בגיל חמש עשרה. שאדיה הייתה הקול של מצרים בתקופות מלחמה וקושי וידועה בשניים משיריה הפטריוטים. היא השתתפה באופרטות רבות יחד עם שחקנים מצריים וערביים בולטים אחרים. דוגמאות לאופרטות: "Al Watan Al Akbar" (האומה הגדולה) ו-"El Geel El Sa'ed" (הדור העולה). ב-1953 התחתנה שאדיה עם השחקן עמאד חמדי. הם היו נשואים שלוש שנים ובשנת 1956 התגרשו. לאחר יותר מעשור, בשנת 1967 נישאה בשנית לשחקן סלאח ד'ו-אל-פיקאר. גם נישואים אלו הסתיימו במהרה והם התגרשו בשנת 1969.
קריירה

פאטמה נתנה לעצמה את שם הבמה "שאדיה" בעקבות התינוק החדש שנולד לאחד מחברי משפחתה. בתקופת הזוהר שלה, בשנות ה-50 וה-60 שיחקה במספר רב של מלודרמות, רומנטיקה וסרטי קומדיה. עם זאת, היה זאת כשרונה המוזיקלי כזמרת שהפך אותה לאחת מכוכבות הקולנוע המצריות החשובות ביותר בתקופתה. בסך הכל היא הופיעה כ"שאדיה" ביותר מ-100 סרטים. היא כיכבה ביותר מ-30 סרטים עם השחקן קאמל אי-שאנווי (Kamal El Shennawy) ושרה מול פאריד אל אטרש ועבד אלד חלים חאפז, כמו בסרט "אליל האלים" (The People's Idol) ב-1967.היא גם הופיעה עם פאתן חממה בסרט "פגישה עם החיים" ("Mawe'd Ma'a El Hayah") ב-1954 ובסרט "האישה הלא מוכרת" ("El Mar'a El Maghola"), היא שיחקה את התפקיד של פאטמה במלודרמה הכבדה. עוד סרטים ראויים לציון בה שיחקה הם "השף והכלבים" ("El les we El Kelab") (אנ'), תפקידה הקומי בסרט "אישה מספר 13" ("El Zouga raqam 13") ו"אישתי המנהלת הכללית" ("My Wife the General Manager"). שאדיה אכן לוהקה לתפקידים חצופים וערמומיים, עם זאת לוהקה לתפקידים בסרטים רציניים כמו בסרט "הדרך" ("El Tareeq") והגרסה הבימתית של "ראיה ושקירה" אשר מבוסס על סיפור אמיתי של שני רוצחים סדרתיים באלכסנדריה. את הסרט ביים חוסין קאמל בשנת 1953.
כמו כן, שאדיה ביימה שני סרטים והופיעה במספר סרטים ביפן.
על החזרה של פרמיירת "ראיה ושקירה" פאטמה הצהירה שהיא השקיעה מחשבה על לחזור בתשובה. למחרת הבוקר היא הודיעה למפיקים שלה שהיא לא רוצה שום חלק בסרט, אך לבסוף הבטיחה לסיים את עבודתה מאחר שהם התעקשו על כך. לאחר מכן שאדיה פרשה מהסרט ומכל תעשיית הקולנוע והמוזיקה, ועלתה למכה. שם היא הכירה את המלומד הפופולרי האזרי מצרי שיח' א-שעראוי. הפגישה איתו השפיעה עליה להחליט ללבוש חג'אב.
הלהיט שלה "מצריים אהובתי" נחשב לשיר הפטריוטי הטוב ביותר בכל הזמנים. במהלך ראיון בטלוויזיה שאדיה אמרה לגבי השיר כך: "כשאני שרה את השיר בבית הוא אפילו עוד יותר רומנטי ויותר כנה מאשר כל שיר רומנטי אחר. והנה אני שרה לביתי, לארצי. הייתה תקופה ששמות מצריים נמחקו, אבל שם מצריים לעולם לא ימחק מליבנו." אחרי כמעט 25 שנים של יציאתה לגמלאות, השיר של שאדיה הפך להמנון המהפכה המצרית בשנת 2011.
מחלתה ומותה

ב-4 בנובמבר 2017 שאדיה אושפזה בטיפול נמרץ לאחר שסבלה משבץ מוחי בקהיר. האחיין שלה חאלד שאקר אמר במהלך שיחת טלפון בטלוויזיה שהיא החלימה מהשבץ ויכולה לזהות את קרוביה ואת סביבתה. עם זאת, הוא הוסיף שמחלתה הייתה מסובכת בגלל דלקת ריאות למרות החלמתה. מצבה הבריאותי של שאדיה התייצב ב-9 בנובמבר ונשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי ביקר אותה באותו יום בבית החולים אל-גלעא. מאוחר יותר אחיינה הוסיף שהדבר הראשון שאמרה אחרי התאוששותה היה "אני רוצה לחזור הביתה", אך באופן כללי היו לה קשיי דיבור.
ב-28 בנובמבר 2017 נפטרה שאדיה מכשל נשימתי שנגרם על ידי דלקת הריאות.
הוקרה

ב-8 בפברואר 2021 חגגה גוגל את יום הולדתה ה-90 עם ציור של גוגל (גוגל דודל) הציור הוצג במצרים, ישראל ושוודיה.
הערות שוליים

↑  היא ביצעה מצווה דתית מוסלמית בעיר מכה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14163098d (data)  GND: 1176667203  ISNI: 0000 0004 4718 6914  LCCN: no2004110581  MusicBrainz: 8d53ca2f-9b24-4682-a215-bc7e5a3f3e8c  NLA: 40115310  SUDOC: 242644171  VIAF: 78500245   WorldCat (עם VIAF): 78500245
קבוצת ביבר הול

קבוצת ביבר הול (באנגלית: Beaver Hall Group) היא קבוצה של ציירים קנדים ממונטריאול, שנפגשו בשנות העשרים של המאה העשרים בזמן שלמדו אמנות בבית ספר שהופעל על ידי התאחדות האמנות במונטריאול. הקבוצה בולטת במספר שווה של אמנים נשים וגברים, כמוכן באימוץ המודרניזם. הם ציירו מגוון נושאים, כולל דיוקנאות, נופים, סצנות אורבניות וטבע דומם, בשילוב של סגנונות מודרניסטיים ומסורתיים.
חברים

עשר האומניות הידועות מקבוצת ביבר הול היו:
נורה קולייר, אמילי קונאן, פרודנס היוארד, מייבל לוקרבי, מייבל מאי, קתלין מוריס, ליליאס טורנס ניוטון, שרה רוברטסון, אן סאבאג', אתל סאת'.
כל עשרת משתתפי הקבוצה למדו אצל ויליאם ברימנר (1855–1925), אמן קנדי בולט שעודד אותם לחקור גישות מודרניות חדשות לציור. בעידן בו נשים אמניות נתפסו יותר כתחביבות ונותרו מחוץ לזרם המרכזי של האמנות המקצועית, קבוצת ביבר הול הייתה ארגון האמנים הקנדי הראשון בו נשים מילאו תפקיד מרכזי.
היסטוריה

הקבוצה הוקמה רשמית במאי 1920, ונחנכה באמצעות מאמציהם של רנדולף סטנלי יוטון, אדווין הולגייט, מייבל מאי וליליאס טורנס ניוטון. שמה של הקבוצה נובע מ Beaver Hall Hill, מיקום של הסטודיו במרכז העיר מונטריאול בו חבריו חלקו שטח עבודה. בין החברים המייסדים היו אחד עשר גברים ושמונה נשים. נשיא הקבוצה, אלכסנדר יאנג ג'קסון.
התערוכה הראשונה של ביבר הול התקיימה ב־17 בינואר 1921. בנאום הפתיחה שלו הדגיש ג'קסון את זכותו של האמן לצייר את מה שהוא מרגיש "תוך התעלמות מוחלטת ממה שנחשב עד כה הנדרש לקבלת עבודה באמנות המוכרת...הביטוי האישי הוא הדאגה העיקרית שלנו ". הוא זיהה את מטרותיה כאלה כמו של קבוצת השבעה. במהלך השנים ג'קסון שמר על הקשר בין טורונטו ומונטריאול, ותמך והמריץ את אמני מונטריאול באמצעות ביקורים ותכתובות קבועות. הוא הודיע להם על האירועים בטורונטו ודאג שהעבודות שלהם ייכללו בתערוכות קבוצת השבעה. גם העיתון "מונטריאול גאזט" וגם "לה פרס" סיפקו פרסום לקבוצה.
האגודה שרדה רק שנתיים, ובמהלכה הם קיימו רק ארבע תערוכות עם אמנים רבים ושונים שהציגו ביניהם. בשנת 1924 ויתרה קבוצת ביבר הול על הסטודיו המושכר, אך שמרה על אולפני העבודה בבית. רבות מהנשים מקבוצת ביבר הול הציגו יחד עם קבוצת שבעה הגברים הבינלאומית. כשקבוצת השבעה התפרקה רשמית בשנת 1932, נשות קבוצת ביבר הול סייעו בהקמת קבוצת הציירים הקנדית בשנת 1933 כדי לספק הזדמנויות לתערוכה.
את ההבנה הנוכחית של קבוצת ביבר הול כקבוצה של ציירות נשים במונטריאול ניתן לייחס לתערוכה הנודדת משנת 1966 "קבוצת ביבר הול". עד לאותה תקופה, לעשר הנשים שהמשיכו את הקשר הבלתי פורמלי שלהן אחרי פירוק קבוצת הביבר הול הרשמית לא היה שם לאגודה שלהן. מטרתה של התערוכה הייתה לחשוף את כישרון האמניות של קוויבק למערב קנדה. אן סאבאג' ואלכסנדר ג'קסון סיפרו לה על קבוצת ביבר הול המקורית ושמה של הקבוצה התבלבל עם שם הרחוב, וכך קיבלה התערוכה את שמה.
אוצרים גילו מימד חדש של המודרניזם הקנדי בקבוצת ביבר הול. בניגוד לאייקונים המודרניסטים המוכרים של קבוצת השבעה שבטורונטו, ציירי ביבר הול עסקו בנושאים אורבניים מובהקים: תעשייה, אופנה וחיי עיר. בפתיחת התערוכה "המודרניזם של שנות העשרים במונטריאול – קבוצת ביבר הול" במוזיאון לאמנויות יפות במונטריאול, אמר האוצר בריאן פוס, "עד כמה שקבוצת השבעה הייתה מרתקת וחשובה, זו לא הייתה המילה היחידה במודרניזם הקנדי. אני מקווה שמבקרים יכירו את התסיסה יוצאת הדופן, הגיוון והאיכות העצומה של האמנות... של אמני מונטריאול לאמנות המודרניסטית במדינה זו."
הערות שוליים

↑  Meadowcroft, Barbara (1999). Painting friends: the Beaver Hall women painters. Montreal, Quebec, Canada: Véhicule Press. p. 175
↑  Evelyn Walters, The Women of Beaver Hall: Canadian Modernist Painters, Dundurn, 2005-11-12, ISBN 978-1-55002-588-0. (באנגלית)
↑  Walters, Evelyn (2005). The women of Beaver Hall: Canadian modernist painters. Toronto, Ontario, Canada: Dundurn Press. pp. 12–13.
↑  "Jazz Age Montreal and the Beaver Hall Group: Canada's Other Modernist Art Movement"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4655410-5  LCCN: no2016124402  SUDOC: 122792106  VIAF: 134824980   WorldCat (עם VIAF): 134824980 
מייבל מאי, נשים מכינות פגזים
פלימות' פרוולר

| --- | --- |

Plymouth Prowler
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  קרייזלר פרוולר (בין השנים 2001-2002)
 יצרן:  חטיבת פלימות' בקרייזלר (1997)  דיימלר-קרייזלר (1999-2002)
 שנות ייצור:  1997–2002
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת אם:  קרייזלר
 סיווג:  מכונית ספורט בסגנון רטרו
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 פלטפורמה:  Chrysler PR platform
 אורך:  4,199 מ"מ
 רוחב:  1,943 מ"מ
 גובה:  1,293 מ"מ
 משקל:  1,270 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,878 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  V6 צילינדרים 3,518 סמ"ק המפיק 217 כ"ס ב-5,850 סל"ד, מנוע "קרייזלר" (אנ') מסוג "EGG" (יוצר בשנת 1997)  V6 צילינדרים 3,518 סמ"ק המפיק 257 כ"ס ב-6,400 סל"ד (יוצר משנת 1999)
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות מסוג "42LE"
 מהירות מרבית:  180 קמ"ש (מנוע 3,518 סמ"ק המפיק 217 כ"ס)  190 קמ"ש (מנוע 3,518 סמ"ק המפיק 257 כ"ס)
 מעצב:  Tom Gale (אנ')
פלימות' פרוולר (באנגלית: Plymouth Prowler) היא מכונית רודסטר בסגנון רטרו, אשר יוצרה על ידי חטיבת "פלימות'" בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בשנת 1997, ובין השנים 1999–2002 יוצרה על ידי דיימלר-קרייזלר). בין השנים 2001-2002 הדגם היה קרוי קרייזלר פרוולר.
סך הכול יוצרו 11,702 יחידות (8,532 יחידות בגרסת "פלימות' פרוולר", ו-3,170 יחידות בגרסת "קרייזלר פרוולר").
תצורות

רודסטר - קבריולה
רודסטר - גג סגור (יוצר בין השנים 2001-2002)
"פלימות' פרוולר"

2 דלתות
2 נוסעים
מנוע קדמי 3.5 ליטר
מנוע הנעה אחורית
גלגלים קדמיים: 17x7 אינץ'
גלגלים אחוריים: 20x10 אינץ'
צמיגים קדמיים: 225/45 HR17
צמיגים אחוריים: 295/40 HR20
תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 8.0 שניות (דגמי שנת 1997)
תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 5.9 שניות (דגמי 1999-2002)
פירוש Prowler = משוטט
צבעים

(12 צבעים)
סגול מתכתי
צהוב בהיר
שחור
אדום
כסף מתכתי
שחור - אדום
שחור - כסף
כתום
כחול
צבע נחושת
צבע זהוב
אדום עמוק (בורדו)
מכירות דגמי "פלימות' פרוולר" ו-"קרייזלר פרוולר"

457 יחידות - שנת 1997
3,921 יחידות - שנת 1999
2,746 יחידות - שנת 2000
3,142 יחידות - שנת 2001
1,436 יחידות - שנת 2002
מחיר "פלימות' פרוולר" בארצות הברית

38,300 דולר (שנת 1997)
39,300 דולר (שנת 1999)
43,000 דולר (שנת 2000)
44,225 דולר (שנת 2001)
44,625 דולר (שנת 2002)
תמונות

"פלימות' פרוולר"
"פלימות' פרוולר"
"פלימות' פרוולר"
"פלימות' פרוולר"
"פלימות' פרוולר"
"פלימות' פרוולר"
"פלימות' פרוולר"
"פלימות' פרוולר" (קרייזלר פרווולר)
"פלימות' פרוולר" (קרייזלר פרווולר)
"פלימות' פרוולר", שנת 2002 (קרייזלר פרווולר)
"פלימות' פרוולר", שנת 2002 (קרייזלר פרווולר) - מבט למנוע
ראו גם

קרייזלר
דיימלר-קרייזלר
הערות שוליים

↑  "פלימות' פרוולר" roadandtrack.com/car-culture/car-design/a27637/the-secret-history-of-the-plymouth-prowler
↑  "פלימות' פרוולר" caranddriver.com/archives/1997-plymouth-prowler-archived-test-review
↑  James Flammang, Ron Kowalke, Standard Catalog of American Cars 1976-1999, Krause Publications, 1999, ISBN 0-87341-755-0
↑  "פלימות' פרוולר" kbb.com/plymouth/prowler
קאוואיי

ערך זה עוסק בסגנון יפני בתחום התרבות והאמנות. אם התכוונתם למחוז ואי במדינת הוואי, ראו .
מטוסים בעיצוב פוקימון בנמל התעופה הבין-לאומי של טוקיו
דוגמה לאופנה בסגנון קאוואי
קאוואיי (בהיראגאנה: かわいい, ברומאג'י: Kawaii, הגייה: [kaɰaiꜜi]) היא מילה ביפנית שמשמעותה "חמידות" מסוג מסוים מאוד. קאוואי יכול להתייחס לחפצים, לבני אדם, ואפילו לבעלי חיים וצמחים, שמפגינים קסם, פגיעות, ביישנות וילדותיות. דוגמאות לסוג זה של חמידות ניתן למצוא בכתיבה חמודה, בז'אנרים מסוימים של מנגה, ובדמויות כדוגמת "הלו קיטי" ופיקאצ'ו מ"פוקימון".
תרבות הקאוואי, כמו גם אסתטיקת הקוואי, הפכה לאלמנט מרכזי בתרבות הפופולרית היפנית, כמו גם בבידור, בלבוש, באוכל, בצעצועים, בדרכי הצגת העצמי בציבור ואפילו בדרכי התנהגות מסוימות. תרבות הקאוואי נוכחת גם במישורים "רציניים" כמו פרסומי ממשלה, אזהרות ציבוריות, מודעות צבאיות ופרסומות לחברות תעופה.
בין אסתטיקת הקאוואי לבין תרבות השוג'ו של בין מלחמות העולם ביפן ישנו קשר מרכזי.
אופנה > אופנת לוליטה

אופנת הלוליטה היא אופנת רחוב שמזוהה מאוד עם שכונת האראג'וקו ומתאפיינת בלבוש בובתי, המושפע בעיקר מסגנונות לבוש היסטוריים של המעמד הגבוה בתקופות כמו הרוקוקו, התקופה הוויקטוריאנית והבארוק כפי שאלו התגלמו בחברות הצרפתית והבריטית. להשפעות אלו מצטרפות השפעות מערביות מהשנים שבין שנות הארבעים והשישים. כל אלה מותאמים גם לטרנדים עדכניים ביפן עצמה. האופנה נלבשת בעיקר על ידי נשים, אולם ישנם גברים רבים ששותפים לסגנון הלבוש. כך, למשל, אחד מדמויות המפתח בסצנת האופנה המקומית הוא מאנה, גבר קרוס דרסר שהתפרסם גם כמנהיגה של להקת visual Key מובילה מסוף שנות התשעים (Malice Mizer). אופנת לוליטה שואפת לתמימות, עדינות, צניעות, אלגנטיות וחמידות, תוך התרחקות ממין ומיניות. היא מוצאת לא מעט השראה, מבחינה זו, בתרבות השוג'ו היפנית שצמחה בבתי הספר לבנות בשנים שבין מלחמות העולם. לא ברור האם יש קשר בין האופנה לבין רומנו של נבוקוב בעל השם הזהה, וסביר שאם יש קשר הוא טמון בשם בלבד, כיוון שהוא נחשב לבעל מצלול חמוד כשלעצמו. מה שלא יהיה, בשל המקור הברור של האופנה בתרבות השוג'ו האמורה, תרבות שקדמה בעשורים מספר לרומן.
כהמשך להשפעות אלו, האופנה התחילה את דרכה בסוף שנות השמונים ביפן, כהמשך ישיר של הנטורל קיי, אופנה גותית וויקטוריאנית שנלבשה על ידי צעירים וצעירות רבות בסצנות הפופ והרוק המקומיות. בשנות האלפיים המוקדמות האופנה פרצה לתודעה בעקבות להקות כגון Malice Mizer, שהגיטריסט שלה מנה התווה את המוטו שמלווה את האופנה מאז: "אלגנטיות - גותיות - לוליטה", מה שמתבטא יותר מכל בסגנון ה"לוליטה הגותי". כתוצאה מהכניסה לתודעה וההתמצבות, אופנת הלוליטה התקבעה סביב שלושה סגנונות עיקריים: הגותי, המתוק והקלאסי.
המשותף לכל הסגנונות, עם זאת, הוא הסילואט המאוד מוגדר שלה: שרוולים תפוחים, מותן צר, וחצאית מלאה ונפוחה. תלבושת לוליטה ממוצעת מורכבת מהפריטים הבאים: שמלה עד אורך הברכיים או מעבר להן; חולצה בעלת צווארון עגול וגדול ושרוולים תפוחים; חצאית תחתית (petticoat) המעניקה לשמלה את הצורה והנפח; בלומרס שנלבשים מתחת לשמלה ושומרים על צניעות; גרביים עד הברך או מעל הברך; נעליי בובה עם עקב קטן, או פלטפורמה גבוהה; וקישוט שיער חמוד על הראש (הנפוץ בניהם הוא הפפיון). כל הפריטים כולם לרוב מעוטרים בתחרה, ולנים, פפיונים, סרטים, ושאר פרטים נשיים ועדינים אחרים, ועשויים מחומרים איכותיים ביותר – שכן בלוליטה יש דגש חזק מאוד על איכות הבדים, הסרטים, התחרה, והעיצוב.
אופנה > Yami-Kawaii

סגנון זה, שמיתרגם ל"חמידות חולנית", צמח באמצע העשור הקודם כדי להדגיש נושאים של בריאות נפשית, פגיעות ותהומות של דיכאון באמצעות האופנה. הצבעים המזוהים איתו הם, על פי רוב, שחור, סגול כהה ואפור, כשאלה מאפיינים דמעות, לבבות שבורים, שורות של כדורים, מזרקים ורטיות עיניים.
מוצרים

הרעיון של קאוואי השפיע על מנעד רחב של מוצרים, כולל ממתקים. בנוסף, עסקים רבים, כמו גם גופים במדינה, הציבו דמויות מאסקוט רבות לאורך השנים. פעמים רבות, מוצרים הופכים למאסקוטים בעזרת הוספת אלמנטים חמודים כדוגמת לבבות, פרחים, כוכבים וקשתות בעננים. כך, למשל, על שלושה מטוסים של חברת התעופה אול ניפון איירווייז מצוירת דמותו של פיקאצ'ו, דמות מסדרת המאנגה פוקימון, והקמע של הדואר היפני "יו-פאק" היה תיבת דואר מעוצבת.
מוצרים לקישוט ולשעשוע (מרצ'נדייז) בסגנון "קאוואיי" פופולריים מאוד ביפן. שני היצרנים הגדולים של מרצ'נדייז כאלה הם סאנריו (שיצרו את הלו קיטי) ו-San-X.הקאוואיי נפוץ בעיקר בטוקיו, עיר מולדתו.
ישנה גם טענה שמוצרים מערביים רבים שניסו להיכנס לשוק היפני נכשלו כתוצאה מאי התאמה לתרבות הקאוואי. כך, למשל, בובת ברבי שמציגה אישה מבוגרת, הצליחה ביפן הרבה פחות מבובת "ליקה" שהמודל שלה הוא נערה בת 11.
תפוצה בעולם

תרבות הקאוואי זוכה לביטויים רבים גם בשאר העולם, כתוצאה מההשפעה היפנית. בין אם זו טיוואן, שם ההשפעה היפנית ישירה, ובין אם אלו קהילות לוליטה או yami-kawaii ובין אם אלה מותגים כדוגמת Hello Kitty או הדמויות החמודות מפוקימון.
לקריאה נוספת

שפרה הורן. חוויה יפנית. ספרית מעריב, 1992. ISBN 9780340640463.
הערות שוליים

↑  עינב זק, מה זה לוליטה, באתר לוליטה ישראל
↑  Shamoon, Deborah M, . Passionate friendship: The aesthetics of girl’s culture in Japan, University of Hawaii Press, University of Hawaii Press, 2012.
↑  Japan Post
↑  Shiokawa. "Cute But Deadly: Women and Violence in Japanese Comics". Themes and Issues in Asian Cartooning: Cute, Cheap, Mad and Sexy. Ed. John A. Lent. Bowling Green, Kentucky: Bowling Green State University Popular Press, 1999. 93–125. ISBN 0-87972-779-9.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph1098013
דוד עטר

רבי דוד עטר
הרב דוד בן עטר (ה'תרנ"א, 1891 - י"ח כסלו ה'תש"ז, 1946) היה פוסק הלכה וראש ישיבה נודע בערי מרוקו במאה העשרים. עמד בראשות ישיבת 'עץ חיים' במוגאדור, ר"מ בישיבת קזבלנקה וראש ישיבת 'אם הבנים' בצפרו.
קורות חייו

נולד במרקש לאביו שמעון, ולמד אצל ראשי הישיבה בעיר. בצעירותו נדד למוגאדור, ופגש ברבי אברהם בן סוסאן, ונעשה לתלמידו המובהק. התחתן עם לאה ולזוג שנים בנים ובת. עם חתונתו נסע לבקר את רבי רפאל אנקווה, לאחר שרבי רפאל תהה על קנקנו, הפציר בו שילבש את לבוש ה'זוכה' המיוחד לחכמי מרוקו. לאחר חתונתו התיישב בקזבלנקה. בתחילה עבד לפרנסתו כסוחר, וכשהגיע לעסקיו בעיר מוגאדור, הפצירו בו שיכהן כראש הישיבה תמורת שכר הגון. רבי דוד קיבל את ההצעה. לאחר מכן כיהן כר"מ בישיבת קזבלנקה, וכראש ישיבה בצפרו. בשנת תרצ"ט חזר למוגאדור, שם סמך מספר תלמידים לדיינות ושחיטה, כדוגמת הרב יצחק דלויה. לטענת משרתת המשפחה, רבי דוד זכה לגילוי אליהו. כמו כן רבנים רבים מערי מרוקו התייעצו עם רבי דוד בענייני הלכה.
קורות חייו > פטירתו

לפני פטירתו חלה יום אחד, ולמחרת נפטר בי"ח כסלו ה'תש"ז (1946) ונקבר במוגאדור. בפקידת השנה, הספידו תלמידו רבי יהושע מאמאן.
ראש הישיבה > תקופת ישיבת עץ חיים במוגאדור

החל מתרפ"א (1921) כיהן כראש ישיבת 'עץ חיים' במוגאדור. בישיבה, בימות החורף היו התלמידים ישנים אצל רבי דוד בבית, והיה מעיר אותם בשעה שתים בלילה. והיו קוראים תיקון חצות. לאחר תיקון חצות היה לומד אתם עד אור הבוקר שהיו הולכים להתפלל. לאחר התפילה המשיכו ללמוד עד סוף היום, מלבד הפסקת צהריים קצרה. כך עשו במשך שלש שנים. מישיבה זו יצאו ארבעה רבנים נודעים: רבי משה ויזגאן, רבי שמעון ואענונו (רב ודיין העיר סטאט ואחר כך במרקש), רבי חיים אלפרסי (דיין באוזדא). והרב שמעון ברוך אוחיון (רבה של יפו). ושאר התלמידים כיהנו כרבנים סופרי בתי דין שוחטים וחזנים, וכשנפתח התלמוד תורה החדש בעיר, שאר התלמידים היו המורים בתלמוד תורה.