stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף שלמון
ספר יובל לכבודו

יוסף גולדשטיין (עורך), יוסף דעת: מחקרים בהיסטוריה יהודית מודרנית מוגשים לפרופ' יוסף שלמון לחג יובלו, באר-שבע, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תש"ע 2010.
הערות שוליים

↑  יוסף דעת, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תש"ע 2010, עמ' 13.
↑  הספרים של יוסף שלמון, באתר "סימניה"
↑  יעל ויילר ישראל, חומר ורוח למחשבה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 בספטמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267392305171  GND: 1025610148  ISNI: 0000 0000 6656 2656  LCCN: n81087198  VIAF: 5161215   WorldCat (עם VIAF): 5161215
יעקב ארז (עיתונאי)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1939 (בן 86 בערך) תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 מעסיק:  מעריב 
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב 
 
יעקב ארז (נולד ב-17 במרץ 1939) הוא עיתונאי ישראלי. כיהן ככתב הצבאי, כראש אגפי המוספים והחדשות של עיתון "מעריב" וכעורך העיתון בשנים 1992–2002. חתן פרס סוקולוב (1984) על תחקיר עיתונאי בנושא מלחמת לבנון הראשונה.
קורות חייו

ארז נולד בתל אביב, בנם של משה ורחל אייכנבלט. הוא גדל בנתניה, למד בתיכון ע"ש שאול טשרניחובסקי, ובכיתה י' עבר לפנימייה הצבאית לפיקוד ובמסגרתה למד בבית הספר הריאלי בחיפה. בצה"ל שירת ארז כלוחם וכקצין בחטיבת גולני עד 1960 ועבר בין היתר קורס מפקדי פלוגות.
לאחר שחרורו החל לעבוד ככתב ספורט בעיתון "חדשות הספורט" ולאחר מכן ככתב ספורט ב"מעריב" ובמהדורת אזור השרון של העיתון. ב-1963 מונה לכתב "מעריב" באזור הערבה ואילת. ב-1966 מונה לכתב אזור הצפון של "מעריב" וסיקר עבורו את חזית הצפון במלחמת ששת הימים. ב-1971 מונה לכתב לענייני השטחים ולאחר מכן לכתב הצבאי של העיתון. בסדרת ידיעות התריע על הכנות המצרים למלחמה, אך ידיעותיו נפסלו על ידי הצנזורה הצבאית ולמכשיר הטלפון שלו אף הושמה האזנת סתר בהוראת ראש אמ"ן אלי זעירא.הוא סיקר עבור העיתון את מלחמת יום הכיפורים, את שיקום צה"ל לאחר המלחמה, מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, הסכם השלום בין ישראל למצרים מנקודת המבט הצבאית ומלחמת לבנון הראשונה.

ביולי 1976 יצא לארצות הברית וליווה את מבצע פעמון החירות - ספינות חיל הים שהגיעו למפגן חגיגות 200 שנה לארצות הברית. הוא היה בעל מדור בשם "שולחן החול" במגזין "סופשבוע" של "מעריב" ביום שישי. על מנת לעקוף את מגבלות הצנזורה פרסם במדור זה פינה בשם "אגדה לילדים" (ולעיתים "אגדה לילידים"), ובה בדרך של משל רמז על אירועים אקטואליים ביטחוניים (כגון פרשת קו 300) ועל התדרדרות המצב הביטחוני לקראת מלחמת לבנון ואחריה. בפרט מתח ביקורת על שר הביטחון אריאל שרון אותו כינה "צחור השיער". את הטור היה חותם באמירה "כל מי שמאמין כי יש דמיון בין סיפור זה לבין מאורעות אמיתיים בסביבתנו - עושה זאת על אחריותו האישית". ב-1984 זכה בפרס סוקולוב יחד עם אברהם תירוש ואבי בטלהיים על תחקיר בנושא המלחמה.
ביולי 1984 מונה לכתב "מעריב" בארצות הברית. בשובו שימש ראש מערכת המוספים של "מעריב", תקופה בה יזם את המוספים "גבר לעניין", "קריירה" ו"בית וגן". ב-1988 מונה לראש אגף החדשות. בתקופתו עבר העיתון לפורמט טבלואיד ושימוש בצבע. ב-1992 מונה לסגן עורך "מעריב", ובהמשך השנה מונה לעורך הראשי, תפקיד בו כיהן עד מרץ 2002. בהמשך שימש פרשן צבאי בעיתון.
בשיתוף עם אילן כפיר ומוטה גור היה העורך של "צה"ל בחילו: אנציקלופדיה לענייני צבא ולביטחון", שיצאה משנת 1981 בהוצאת רביבים. הוא מחבר הספר "שיחות עם משה דיין", שיצא לאור בהוצאת מסדה ב-1981.
ב-2004 סייע ליאיר לפיד בכתיבת סדרת הטלוויזיה "חדר מלחמה".
ארז נשוי ואב לשלוש. אחיו הצעיר, עודד, היה סגן מפקד חטיבה בחיל השריון ונהרג ב-1976.
הערות שוליים

↑  פירוש השם ביידיש הוא "עלה אלון".
↑  יעקב ארז, באתר "בהשקט ובבטחה".
↑  מרדכי חיימוביץ, ‏שטח פרטי: אלה הדברים של יעקב ארז שהובילו אותי להיות עורך בדסק החדשות, באתר מעריב אונליין, 16 באפריל 2018.
↑  יעקב ארז, ביוגרפיה באתר "חדשות מחלקה ראשונה"
.
↑  גל פרל פינקל, המלחמה נגמרה מזמן, המחקר ההיסטורי (והקרב על האמת) עודנו בעיצומו, באתר זמן ישראל, 7 באוקטובר 2019
↑  אוקטובר 1973: הסיפור שמאחורי הידיעה שנפסלה, הבלוג של רפי מן
↑  "כוחות צה"ל עוקבים בערנות אחרי הנעשה": כך צונזרה הידיעה על מלחמת יום הכיפורים הקרבה, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 29.09.2020
↑  רפי מן, בלי חיבוקים, באתר העין השביעית, 2 בספטמבר 2013
↑  אביב לביא, 1. בעקבות צחור השיער, באתר הארץ, 5 במרץ 2002
↑  הארץ, אמנון דנקנר יערוך את "מעריב" במקום יעקב ארז, באתר TheMarker‏, 4 בדצמבר 2001
↑  יניב זך, יעקב ארז מייעץ ל"חדר מלחמה", באתר nrg‏, 12 בדצמבר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012938376705171
לא דובים ולא יער (אלבום)

לא דובים ולא יער הוא אלבום הסולו הראשון במספר של הראפר הישראלי לוקץ'. האלבום יצא לאור ב-2008 דרך היי פייבר הפקות.
הפקה

האלבום הוא אלבומו הראשון של לוקץ' לאחר פירוק "פי.אר. טרופרז", הלהקה שבה היה חבר, שעמה הוציא את אלבומה היחיד, "מתוך הזוהמה".
האלבום כולל 15 רצועות שהופקו על ידי מקדדי ג'י ואורי שוחט.
באלבום מתארחים פישי הגדול, אורי שוחט, גבי בן משה, מקדדי ג'י, תמיר בר, אורטגה, צ'ולו, פלד, אלפרבר ונועה פארן.
את עטיפת האלבום אייר גבי בן משה.
לשיר "שיר נפלאפי" מתוך האלבום, הופק קליפ אנימציה על ידי אסף בילט.
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | שעת סיפור עם דוד לוקץ' (סקיט)   | 0:51 |
| 2. | דובים  | 3:59 |
| 3. | איש המערות (עם פישי הגדול)   | 4:15 |
| 4. | שיר הסאחי (אורי שוחט רמיקס)   | 3:30 |
| 5. | איש הפנס (עם גבי בן משה ומקדדי ג'י)   | 4:12 |
| 6. | פלה אוהב לאכול שועית (עם תמיר בר)   | 1:28 |
| 7. | סירנות (עם אורטגה)   | 3:56 |
| 8. | המסע (עם אורטגה)   | 5:11 |
| 9. | בית הפנקייק (עם צ'ולו)   | 4:02 |
| 10. | העתיד (עם מקדדי ג'י)   | 3:27 |
| 11. | גיי ופופי  | 3:32 |
| 12. | שרשראות מזהב (עם פלד ואלפרבר)   | 3:14 |
| 13. | הבה נגילה  | 3:01 |
| 14. | זמן לשינויים (עם אורטגה ונועה פארן)   | 5:01 |
| 15. | שיר נפלאפי (גיי ופופי רמיקס)   | 3:19 |
ינעם ליף

| --- | --- |

 לידה:  21 בדצמבר 1953 (בן 71) ירושלים, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, אוניברסיטת פנסילבניה 
 עיסוק:  מלחין, מרצה, נשיא האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים לשעבר
 שפה מועדפת:  עברית 
 שיתופי פעולה בולטים:  האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים
 צאצאים:  דפני ליף 
 
ינעם (נמי) לִיף (נולד ב-21 בדצמבר 1953) הוא מלחין ומרצה למוזיקה ישראלי, שכיהן עד 2021 כנשיא האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
קורות חייו

ינעם ליף נולד ב-21 בדצמבר 1953 בירושלים לנמרוד ליף (1924 - 2001), מנהל המכון לפוטוגרמטריה בירושלים ובנו של המהנדס זלמן ליפשיץ. בנערותו התגורר בשכונת רחביה, ולמד בגימנסיה העברית רחביה (סיים בשנת 1971). לאחר שירותו הצבאי, למד באקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים, כתלמיד של מרק קופיטמן להלחנה. אחרי קבלת תואר ראשון ותעודת אמן, זכה במלגה מקרן התרבות אמריקה-ישראל לשנת 1977–1978. בטלוויזיה הוא הנחה את התוכנית "מועדון כיסאות מוזיקליים". בשנת 1979 יצא לארצות הברית, שם המשיך בלימודי ההלחנה באוניברסיטת פנסילבניה, אצל ריצ'רד ורניק, ג'ורג' רוכברג וג'ורג' קראמב.
ינעם ליף זכה במלגות שונות, בין השאר לטנגלווד, שם למד בקיץ 1982 אצל לוצ'אנו בריו ושם גם סיים את מחזור השירים "הכרמל האי-נראה" למילים של המשוררת זלדה. הוא לימד באוניברסיטת פנסילבניה ובמכללות שונות בארצות הברית. בשנת 1985 חזר לישראל ותפס את מקומו בסגל ההוראה של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ומאז הוא מלמד שם קומפוזיציה ותאוריה מוזיקלית. בין שאר תפקידיו הוא מרכז גם את פעולות הסדנה למוזיקה בת זמננו. באקדמיה כיהן בתפקיד מנהל הסדנה למוזיקה בת זמננו, דקאן הסטודנטים של האקדמיה, ראש החוג לקומפוזיציה, ניצוח ותורת המוזיקה ודקאן הפקולטה לקומפוזיציה, ניצוח וחינוך מוזיקלי. עד אוקטובר 2021 כיהן כנשיא האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בתו, דפני ליף, היא מיוזמי מחאת האוהלים של שנת 2011.
יצירותיו

"גלגולים" לאבוב, קלרינט ובסון (1976); שוכתבה ב-1978; ביצוע ראשון באקדמיה בירושלים, 1977.
"שלושה קטעים לפסנתר" (1977); בוצעה לראשונה באקדמיה בירושלים.
רביעיית מיתרים (1978); בהזמנת סדנת המחול הירושלמית לטקס אזכרה לחללי השואה בקיבוץ יד מרדכי.
K.O. לאבוב סולו (1978); בוצעה לראשונה בידי נגן האבוב ג'ורג' האס באקדמיה בירושלים.
"הבור" לבסון ושני נגני כלי הקשה (1978); נכתבה לנגן הבסון טים וורד ולנגנית כלי ההקשה פמלה ג'ונס, שניגנו אותה בירושלים יחד עם נגן כלי ההקשה מייקל סירוטה.
"קינות" לתזמורת קאמרית (1979); נכתבה לתזמורת הסינפונייטה הישראלית באר שבע ובוצעה שם לראשונה ב-1979 בניצוח אלי יפה.
"פרחים וחרקים וקו דק מאוד" לחליל, אבוב, כינור, צ'לו ופסנתר (1979); נכתבה בהזמנת סדנת הכוריאוגרפים באקדמיה של ירושלים ובהשראת השיר "אורחת נפשי בעידן הבדידות" של זלדה. ביצוע ראשון במרכז למוזיקה בירושלים.
"גלגולים" בגרסה לשלישיית מיתרים (1980) וכן "ארבעה קטעים לפסנתר לילדים".
סימפוניה מס' 1" לתזמורת גדולה (1981).
"פנטזיה כנענית לפסנתר" (1981); ביצוע ראשון בפילדלפיה על ידי ג'יימס פרימוש.
"הכרמל האי-נראה" (1982); מחזור שירים לסופרן, אבוב או קרן אנגלית, קלרינט או קלרינט בס, כינור, קונטרבס וכלי הקשה, למילים של זלדה ("הכרמל האי-נראה", "ציפור אחוזת קסם", "אתה שותק אלי", "גירשתי מלבי"). ביצוע ראשון בפסטיבל טנגלווד, 1982.
קונצ'רטו לכינור ותזמורת (1983); בן שלושה פרקים - פרלוד, פנטזיה ווריאציות.
"אוקטט - שמונה מיניאטורות לשמונה כלים לפי ציורים של וסילי קנדינסקי (1984);
"מקום של אש" לפי שיר של זלדה באותו שם, למצו-סופרן ואחד-עשר נגנים (1985).
"תרועות ולחישות" לחצוצרה סולו ותזמורת כלי מיתר (1986).
"צלילים, צללים..." למקהלה א-קאפלה (!1987); לטקסטים באספרנטו מאת אליעזר לודוויג זמנהוף.
"כמה למזרח ועד כמה למזרח" לפסנתר (1988); ליום הולדתו ה-70 של המלחין ג'ורג' רוכברג.
"שלישייה" לקרן יער, אבוב וכינור (1988) נכתבה בהזמנת התיכון שליד האקדמיה למוזיקה בירושלים כמוזיקה למחול לכוריאוגרפיה של מירי חרובי. ביצוע ראשון של תלמידי התיכון ב-1988.
"סקרצות וסרנדות" לתזמורת (1989) נכתבה בהזמנת הסנפונייטה הישראלית באר שבע ומנצחה מנדי רודן.
"יזכור" לחליל יחיד, חוברה בדצמבר 1995 בעקבות הירצחו של יצחק רבין והיא מוקדשת לזכרו.
"ממראות עיר האבן" סימפוניה מס' 2 (1995) נכתבה בהזמנת התזמורת הסימפונית ירושלים לרגל חגיגות 3000 לירושלים.
"אור לילה", נוקטורן לתזמורת בעקבות ציורי אסף בן צבי (1996).
"טריפטיך - מחווה לעדן פרטוש" לקלרינט, כינור, ויולה, צ'לו ופסנתר (1997) בהזמנת מרכז המוזיקה ירושלים משכנות שאננים.
קונצ'רטו לויולה ולתזמורת (1998) נכתבה עבור הויולנית טביאה צימרמן בהזמנת התזמורת הסימפונית ירושלים.
רביעיית מיתרים מס' 2 (2001) נכתבה בהזמנת האגודה למוזיקה קאמרית של פילדלפיה עבור רביעיית קולורדו.
"שלווה אבודה" - דיפטיך לכינור ואנסמבל של 10 נגנים (2004).
רביעיית מיתרים מס' 3 "תמונות רומזות" (2005) נכתבה בהזמנת רביעיית מנדלרינג.
"פנטזיה כנענית מס' 5" שלישייה לקלרינט, כינור ופסנתר (2006) נכתבה בהזמנת שלישיית ורדר.
"וצללים כיסו את כל המשעולים", לרביעיית מיתרים ופסנתר בארבע ידיים (2007).
"מתוך סיבי השקט" (2007) בהזמנת "אנסמבל מיתר"
פרסים ומלגות

מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל (1977-78)
מלגה לסמינר מלחינים בורמונט, ארצות הברית (1980)
מלגה לסמינר מלחינים, אוניברסיטת ייל (1981)
מלגת מרגרט קרופטס לטנגלווד (1982)
פרס ההלחנה על שם האלסטד על מחזור השירים "הכרמל האי-נראה"
פרס ניטשה על סימפוניה מס' 1
מלגת CBS מאוניברסיטת פנסילבניה
פרס ראש הממשלה לשנת 1993 ולשנת 2006
פרס אקו"ם על מפעל חיים למלחין בתחום המוזיקה הקונצרטית לשנת 2009
לקריאה נוספת

יהודה כהן, "נעימי זמירות ישראל", עם עובד, 1990.
הערות שוליים

↑  מתוך עמוד הפייסבוק של ינעם ליף
↑  נמרוד ליף, באתר הפלמ"ח
↑  שמרית יוסף-דמתי, ינעם ליף מונה לדיקן באקדמיה למוזיקה ומחול, באתר News1 מחלקה ראשונה, 7 באוקטובר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264194205171  GND: 136306810  ISNI: 0000 0000 8206 8009  LCCN: n84040515  MusicBrainz: c80282cb-cfec-4412-94ec-e821b0d59532  NKC: xx0164977  NTA: 297581457  VIAF: 25023432   WorldCat (עם VIAF): 25023432
יחזקאל הרמלך

יחזקאל הַרְמֶלֶך (נולד ב-12 בספטמבר 1932) הוא איש ציבור ישראלי, שכיהן כראש עיריית רחובות בין השנים 1978–1989 ועמד בראש מספר רב של ועדות ציבוריות בישראל.
ביוגרפיה

נולד בפולין למשה ודבורה קניגסברג. בשנת 1935, בהיותו בן שלוש, עלה עם משפחתו לישראל.
היה מדריך ומפקד מכבי צעיר, ספורטאי אתלטיקה קלה, הוקי, כדור-יד, כדורסל וכדורגל. במלחמת העצמאות היה מפקד הנוער ברחובות. הרמלך היה חניך מצטיין בקורס בחיל התותחנים.
בראשית 1950 הוא צורף לקבוצת הכדורגל הבוגרת של מכבי רחובות, בה שיחק כבלם, חלוץ מרכזי ומגן. ב-1954 שיחק בנבחרת הכדור-יד במשחקיה בהולנד ובאותה שנה שיחק גם בנבחרת הכדורגל של מכבי ישראל במשחקיה באנגליה. בסוף 1954 הוא נפצע בברכו בהתנגשות עם שחקן אחר ונמנע ממנו מאז לשחק כדורגל.
מתחילת שנות ה-60 היה הרמלך מנהל קופת חולים עממית ברחובות. בשנת 1967 מונה הרמלך למנהל הכללי של קופת חולים עממית. בין השנים 1974–1978 כיהן כמנכ"ל קופת חולים מאוחדת, שנוצרה על ידו כתוצאה מאיחוד קופת חולים עממית עם קופת חולים של הציונים הכלליים.
ביוגרפיה > ראשות עיריית רחובות

ביולי 1978 בעקבות הכוונה להעמיד את ראש עיריית רחובות, שמואל רכטמן לדין, עלה שמו של הרמלך כמועמד לראשות עיריית רחובות. בסוף אוגוסט 1978 נפגש הרמלך עם שמחה ארליך ומשה ניסים והסכים להיות מועמד הליכוד לראשות עיריית רחובות אם יורשה לו להרכיב את הרשימה למועצה. חברי תנועת החרות בחרו בהרמלך פה אחד להיות מועמדם והוא הוביל את רשימת הליכוד, למרות שהליברלים בקשו למנות את שוקי פורר לתפקיד.
בבחירות זכה הרמלך לרוב של 63%. עם כניסתו לתפקיד הוא הורה על הקפאת תוספות השכר על אחזקת רכב ושעות נוספות לצורך בדיקה ומניעת תשלומים פקיטיביים, ולמרות חששות העובדים זכה לתמיכתם. לאחר מספר חודשים הוא פיטר את מהנדס העיר. הרמלך הוביל לביטול חוק העזר שדרש רישוי אופניים במטרה לעודד רכיבה על אופניים בעיר.
בבחירות בשנת 1983 זכה הרמלך ל-39% מהקולות בסיבוב הראשון ובסיבוב השני קיבל 55% מהקולות.
ביוגרפיה > שנים מאוחרות

בסוף 1980 הציע מודעי להרמלך לשמש כמנכ"ל חברת החשמל, אך הוא דחה את ההצעה. בהמשך הוא מונה ליו"ר דירקטוריון חברת החשמל לישראל, אך פרש מהתפקיד בתחילת 1982 בנימוק שהוא צריך להקדיש יותר זמן לתפקידו כראש עיריית רחובות. עם זאת, המשיך הרמלך לכהן בדירקטוריון החברה. הוא נמנע בהצבעה על מינוי יצחק חופי למנכ"ל בנימוק שהמינוי נעשה ללא התייעצות עם הדירקטוריון ששמע עליו בכלי התקשורת.
בין השנים 1989–1992 היה הרמלך מנכ"ל משרד הכלכלה והתכנון, ובין השנים 1992–1995 היה ראש המינהלה לפרויקטים לאומיים במשרד ראש הממשלה יצחק רבין, במסגרת זו קידם הקמתם של מחלפים רבים בכבישי ישראל והיה ראש מינהלת פרויקט הביוב הארצי.
היה חבר מועצות המנהלים של מכון ויצמן למדע, בנק לאומי לישראל, מנרב אחזקות, בנק דיסקונט לישראל ואפריקה ישראל להשקעות.
הרמלך היה יו"ר על"ה העמותה למען המבוגר רחובות (2009-2018), מקים בית על"ה. נשיא כבוד של עמותת על"ה (2019).
הרמלך נודע במיוחד בשל הוועדות הציבוריות והוועדות הבין-משרדיות שבראשן עמד (שרבות מהן נקראות "ועדת הרמלך", בהקשרים שונים), בהן: הוועדה לקביעת אזורי עדיפות לאומית, הוועדה לקביעת תקנות חוק הביקורת הפנימית (1992), הוועדה הבין-משרדית להגדרת רמת השירותים והתקציבים בנושאי חינוך ורווחה ברשויות המקומיות (1992), הוועדה הבין-משרדית להגדרת קריטריונים לתקציבי מחקר ופיתוח ממשלתי, ועדה לאיחוד רשויות בקעת אונו (1995), הוועדה להסדר הפיקוח ושינוי שיטת מינוי הדירקטורים בחברות הממשלתיות ובתאגידים ציבוריים (2003) והוועדה הציבורית לאיחוד רשות שמורות הטבע ורשות הגנים הלאומיים במשרד להגנת הסביבה (1996).
בנוסף היה הרמלך חבר הוועדה לבדיקת מס רכוש וחבר ועדת טנה שפניץ (הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות). כן עמד הרמלך בראש הפרויקט להעברת מפעלי התעשייה הצבאית מאזורים צפופי אוכלוסין, פרויקט הטיפול הנקודתי "מפנה 97" לטיפול ביישובי הנגב והגליל והרחבתם ותוכנית "עידוד 99" לטיפול נקודתי של משרד התעשייה והמסחר ב-21 יישובים באזורי עדיפות לאומית.
ביוגרפיה > בעסקנות ספורט

הרמלך היה פעיל בהנהלת מכבי ובשנת 1972 היה מחזיק תיק הנכסים ומונה מטעם מכבי ליו"ר ועדת טניס שולחן. בשנת 1973 הוא נבחר לנשיאות איגוד הכדורסל. הרמלך היה חבר בוועד האולימפי ובשנת 1980 היה הנציג היחיד של מכבי שהצביע בעד השתתפות באולימפיאדת מוסקבה. הרמלך היה יו"ר מרכז מכבי ישראל (בין השנים 1983–1997‏) ויו"ר ההתאחדות לספורט בישראל. היה חבר בוועד האולימפי בישראל וחבר המועצה להסדר ההימורים בספורט.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית במישור הארצי

הרמלך היה חבר הציונים הכלליים ובשנת 1961 היה ממקימי המפלגה הליברלית הישראלית. בראשית שנות ה-80 הוא השתייך לסיעתו של יצחק מודעי והיה מועמדה ליו"ר מרכז המפלגה. בשנות ה-2000 היה פעיל במפלגת קדימה. בבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום ה-120 ברשימת קדימה.
משפחתו

בשנת 1955 התחתן הרמלך עם שולמית לבית זינגר, שהייתה חניכה שלו במכבי הצעיר. נולדו להם שלושה בנים.
יונתן גורל

יונתן גורל (2003 בערך)
יונתן חיים גורל (נולד ב-18 באוקטובר 1933) הוא משורר, חוקר ספרות, עורך ומבקר ספרות ירושלמי.
ביוגרפיה

גורל נולד בירושלים לרחל וגבריאל גורל, שניהם בנים למשפחות ירושלמיות ותיקות, שמתגוררות בירושלים מאז המאה ה-19. היה לו אח אחד, אהרון גורל, שהיה בבגרותו עורך דין.
גדל והתחנך בשכונת רחביה. בילדותו למד בגימנסיה רחביה, ואת בחינות הבגרות עשה במסגרת בית ספר אליאנס (ירושלים).
החל מתקופת לימודיו בתיכון החל לכתוב שירה, ואת ספר שיריו הראשון פרסם בשנת 1962. המשיך לכתוב שירים ולפרסם ספרים במשך למעלה מחמישים שנה.
למד ספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. סיים תואר ראשון בשנת 1977 ותואר שני בשנת 1983. עבודת המ.א. שלו, שנכתבה בהדרכת פרופ' דב נוי, עסקה בספרות העממית של יהודי גרוזיה.
במקביל ללימודיו ואחרי סיומם, עבד כמורה וכמרצה במוסדות שונים וביניהם: המכינה הקדם-אקדמית באוניברסיטה העברית, המכון לבחינות בגרות מטעם עיריית ירושלים (בית ספר ע"ש מיטשל), האוניברסיטה הפתוחה ובית עגנון. כמו כן הרצה בנושאי ספרות ומקרא במסגרות שונות נוספות באזור ירושלים.
היה חבר מזכירות המשמרת הצעירה של מפא"י, חבר הנהלת פרלמנט צעירי ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל ומרכז ועדת ההסברה של התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל.
היה מעורכי הקבצים "אוגדן", "הדור הצעיר" ו"ידיעות הסטודנט". חבר בארגון הסופרים הבין-לאומי (פא"ן).
בשנים 1993–1995 שימש כיו"ר ועדת הביקורת של אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל, ובהמשך היה במשך כ-12 שנים, יו"ר סניף ירושלים של האגודה.
בשנים 1998–2007 היה עורך (בשיתוף עם בן-ציון יהושע-רז ועם בלפור חקק) של כרכים ט"ז-כ"ד של כתב העת "ירושלים - מאסף לדברי ספרות" בהוצאת סניף ירושלים של אגודת הסופרות והסופרים בישראל.
במהלך חייו זכה בכמה פרסים ספרותיים, וביניהם: פרס יצחק למדן, פרס הרי הרשון, פרס עמנואל אולסבנגר, פרס קרן דוד בן-גוריון, קרן בית הנשיא והיה "חתן האור" (זוכה "פרס האור").
ספריו > ספרי שירה

משירי התקוה הטובה, ירושלים, אוגדן, 1962.
עלים רוטטים בצל, ירושלים, אוגדן, 1965.
קינת ירושלים האחרת: 60 שירים, ירושלים, הוצאה עצמית, 1979.
פתאם נפתח צהר: שירים, ירושלים, טל, 1989.
מרחק וגעגוע: שירים, ירושלים, אור שלום - צור-אות, 2004.
רועדים ימים ותלויים: שירים, ירושלים, צור-אות, 2018.
ברוב ספריו התלוו לטקסטים ציורים של הצייר יהודה בקון.
ספריו > ספרי לימוד

אנטיגונה לסופוקלס: תדריך לתלמידי בתי הספר ולנבחנים הניגשים לבחינות הבגרות, תל אביב, מהו"ת, 1980.
דעותיו הקדומות של הנוער מאת מ' בובר: תדריך לתלמידי בתי הספר התיכוניים ולנבחנים הניגשים לבחינות הבגרות, תל אביב, מהו"ת, 1979.
הזקן והים מאת א' המינגוויי: תדריך לתלמידי בתי-הספר ולנבחנים הניגשים לבחינות בגרות, תל אביב, מהו"ת, 1979.
שירת א' שלונסקי: תדריך לתלמידי בתי-הספר ולנבחנים הניגשים לבחינות בגרות תל אביב, מהו"ת, 1980 (על 12 שירים של שלונסקי).
כתבות ביקורת על יצירתו > על ספרו "משירי התקוה הטובה"

הרצל ובלפור חקק, "שירה ירושלמית כאובה וסולחת (ראיון עם יונתן גורל)", אפיקים, אוגוסט 1991, עמ' 61, 72.
בן עמי פיינגולד, ביקורת ספרים, הבוקר, 22 בפברואר 1962.
בן עמי פיינגולד, ביקורת ספרים, הבוקר, 28 בספטמבר 1962.
נ' נסיה, ביקורת ספרים, קול העם, 26 באוקטובר 1962.
יצחק וקסלר, ביקורת ספרים, הפועל הצעיר, 19 ביוני 1962.
כתבות ביקורת על יצירתו > על ספרו "עלים רוטטים בצל"

יפה ברלוביץ [יפה בר-לב], "עלים רוטטים בצל", חרות, 3 בספטמבר 1965, עמ' 5.
כתבות ביקורת על יצירתו > על ספרו "קינת ירושלים האחרת"

יצחק בן-מרדכי, "תדמיות ומציאות", מאזנים, כרך מ"ט, גל' 6, נובמבר 1979, עמ' 363.
בן-ציון יהושע, "קינת ירושלים האחרת", במערכה, כרך י"ט, גל' 229, 1980, עמ' 21.
כתבות ביקורת על יצירתו > על ספרו "פתאם נפתח צהר"

יעקב אדן, "שירת יונתן גורל", מבוע, קובץ כ"ג, תשנ"א, עמ' 174–177. נדפס גם בגלים, גל' 7, 1995, עמ' 55–57.
הרצל ובלפור חקק, "פתאם נפתח צהר", האומה, כרך כ"ז, חוב' 99–100, 1990, עמ' 419.
הרצל חקק, "יונתן גורל, פתאום נפתח צוהר", מהות, כרך י"א, 1994, עמ' 126–128.
הרצל חקק, "הצוהר ייפתח - והערב יביא תקווה", אפיריון, גל' 35, ,1994, עמ' 43.
כתבות ביקורת על יצירתו > על ספרו "מרחק וגעגוע"

מרים גודאל, "מרחק, געגוע, ומה שביניהם", אפיריון, גל' 92, 2005, עמ' 21–22.
יצחק גנוז, "אצילות יחפה: על ספר שיריו של יונתן חיים גורל", הצופה, המוסף, 6 באוגוסט 2004, עמ' 12.
משה גרנות, "כפוי אל המילה", מאזנים, כרך ע"ח, גל' 4, יוני 2004, עמ' 38–39.
הרצל חקק, "התעלות והתגלות מתוך הבדידות", אפיריון, גל' 87, 2004, עמ' 17.
נפתלי טוקר, "תפלתי מתקמטת כעפיפון", ירושלים, כרך 20–21, 2004, עמ' 291–295.
בן-ציון יהושע, "יגע מתוגות החיים - על ספרו של יונתן גורל, מרחק וגעגוע", אפיריון, גל' 87, 2004, עמ' 29–30.
כתבות ביקורת על יצירתו > על ספרו "רועדים ימים ותלויים"

אדלינה קליין, רועדים ימים ותלויים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 13 ביוני 2017
משה גרנות, מתכתב עם ימים, בכיוון הרוח: במה מקוונת, 2019
משפחתו

נשוי לטובה לבית פינקלשטיין, שהייתה סטטיסטיקאית במחלקת המחקר של בנק ישראל ואחר כך עורכת לשונית במקומון כל העיר. אב לשניים: מינה גורל (מורה לערבית ומשוררת) וגבריאל גורל (עורך דין).
גר בשכונת גילה בירושלים.
הערות שוליים

↑  בית ספר אליאנס היה ידוע גם בשם בית ספר כרמייה, ושינה את שמו מאוחר יותר לבית הספר רנה קסין.
↑  יונתן גורל, משירי התקוה הטובה, ירושלים: אוגדן, 1962
↑  יונתן גורל, החכם הגרוזי באגדת הקדושים הגרוזית (עבודת מ.א. בהדרכת פרופ' דב נוי), ירושלים: האוניברסיטה העברית, 1982
↑  "פרס האור" הוא פרס שמעניקה אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל, בחג חנוכה, למשוררים או סופרים עבריים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309478405171  GND: 1089703481  ISNI: 0000 0000 6695 0325  LCCN: nr90016131  VIAF: 61393969   WorldCat (עם VIAF): 61393969
יעל לוטן

| --- | --- |

 לידה:  11 בספטמבר 1935 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  2 בנובמבר 2009 (בגיל 74) גבעתיים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קיימברידג' 
 שפות היצירה:  אנגלית, עברית 
 ylotan.net
 
יעל לוטן (11 בספטמבר 1935 - 2 בנובמבר 2009) הייתה סופרת, עורכת ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה

לוטן נולדה בארץ ישראל בשנת 1935, בת לד"ר בנימין אליאב (בנו לובוצקי; 1909–1974), עיתונאי ודיפלומט ישראלי, איש התנועה הרוויזיוניסטית ועורך העיתון "המשקיף", שזמן קצר לפני קום המדינה הצטרף למפא"י. בתיכון למדה בבית הספר אהל שם ברמת גן. בשנת 1953 נסעה עם הוריה לארגנטינה בשליחות משרד החוץ. כעבור שנה יצאה ללימודים בלונדון, שם נישאה למוריס סטופי (Maurice Stoppi), מהנדס יהודי-אנגלי.
בשנת 1958 עברה עם בעלה לג'מייקה. בשנת 1960 פרסמה את סיפרה הראשון, "The Other Eye", רומן שנכתב באנגלית.
בשנת 1965 עברה לארצות הברית, שם נישאה ללויל הרסטון (Loyle Hairston), סופר אפרו-אמריקאי, חבר-מייסד בגילדת הסופרים של הארלם (Harlem Writers Guild) ואקטיביסט חברתי.
בשנת 1970 חזרה לישראל עם שני ילדיה. יעל הייתה בוגרת תואר ראשון בלימודי חינוך, למדה באקדמיה לאומנות בצלאל ולימודי תקשורת בניו-יורק. בשנות ה-70 כתבה מאמרים בכתב עת "עמדה", והחל מ-1974 ערכה את הרבעון לאמנות, ספרות ומדע "אריאל", רבעון הסברה של משרד החוץ. בסוף 1979 הוחלט לא לחדש את חוזה ההעסקה שלה. והיא עברה לערוך את New Outlook, שהיה מגזין פוליטי ישראלי באנגלית.
בשנות ה-80 ערכה את המוסף הספרותי של העיתון "על המשמר" ואת עמודי הספרות בשבועון "כותרת ראשית". בשלהי שנות ה-80 פרסמה במוסף ליום העצמאות, יחד עם סגנה אילן שיינפלד, ראיון חגיגי עם סופר הודי בשם אנדד צ'טרג'י, אך הראיון היה רק פרי דמיונם.
בשנת 1981 פרסמה את סיפור חייו של עמוס אוריון, עבריין ישראלי שפעל בשנות ה-60 ונרצח, ונסיבות הירצחו זכו לפרסום רב. היא החלה בכתיבת הספר עוד כשהיה בחיים, לפני שנרצח ביולי 1980.
ב-6 בנובמבר 1986 נפגשה ברומניה, במסגרת משלחת שמנתה כ-20 אנשים, עם אנשי אש"ף, ועקב כך הועמדה לדין, כשנה אחר כך, יחד עם ראובן קמינר, לטיף דורי ואליעזר פיילר, באשמת הפרה של "חוק המפגשים", שאסר על מגע בין ישראלים לנציגים של ארגון טרור. בית משפט השלום ברמלה גזר עליהם 18 חודשי מאסר, מהם שישה חודשים בפועל. על גזר הדין אמרו: ”לא ציפינו לעונש כזה, זהו פסק דין דרקוני. מעולם לא פגענו בביטחון המדינה. ניסינו לקדם את השלום ומתנהגים אלינו כאל פושעים. לא ניהלנו מאבק נגד החוק, אלא ניהלנו שיחות לקידום השלום”. ערעורם לבית המשפט המחוזי על ההרשעה ועל גזר הדין נדחה, אך בערעורם לבית המשפט העליון הוקל עונשם, והועמד על קנס בסך אלף ש"ח לכל אחד.
בשנים 1989–1993 שהתה באנגליה, ועסקה בכתיבה ובתרגום בעברית ובאנגלית.
לוטן הייתה פעילה ב"וועד לשחרור ואנונו ולמען פירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני", וסייעה למרדכי ואנונו לאחר שחרורו מהכלא. ב-22 במאי 2004, ערכה ריאיון עם ואנונו עבור ה"סאנדיי טיימס" וה-BBC, כדי לעקוף בצורה חוקית את המגבלות שהוטלו על ואנונו, שאסרו עליו לדבר עם עיתונאים זרים. אולם השב"כ עצר כמה ימים אחר כך את העיתונאי הבריטי, פיטר הונאם, כתב "סאנדיי טיימס" ועיכב בנמל התעופה בן-גוריון כתב של רשת בי-בי-סי, כריס מיטשל, שהכין את הסרט על ואנונו והחרים לו את הקלטות. בנובמבר 1991 חשפה כי שמעון פרס סיפר, בוועדת עורכי העיתונים, כי רוברט מקסוול ועיתונו "סנדיי מירור" עשו כמיטב יכולתם בניסיון לעצור את פרסום סיפורו של מרדכי ואנונו. כשפרסם ב"סאנדיי מירור" כתבה בה נאמר כי ואנונו ואיש הקשר שלו ל"סנדיי טיימס" הם רמאים ונוכלים.
לוטן תרגמה מעברית לאנגלית סיפורת וספרי עיון, ובכלל זה ספריהם של חיים לפיד, של אלונה קמחי, של סמי מיכאל, של שולמית שחר, של יאירה אמית ושל גרשון שקד. עם תרגומיה מאנגלית לעברית נמנים ספריהם של פטרישה קורנוול ושל אלדוס האקסלי.
נפטרה מסרטן הכבד ב-2 בנובמבר 2009.
ספריה

חייו ומותו של עמוס אוריון, מאנגלית: יעל חן ופזית פיין, הוצאת אדם, 1982
The Other Eye, London: Peter Davies publishing, 1960
Phaedra, New York: Bantam, 1962
Mangrove town, Garden City, N.Y.: Doubleday, 1964
No Peace Yet, London: Halban, 1991
Avishag, Toby Press ‏ 2002