מתי פלד
קורות חיים > פעילות פוליטית > מלחמת יום הכיפורים ו"בכל זאת מערך"

לאחר מלחמת יום הכיפורים ביקר פלד קשות את הדרג הצבאי והמדיני על המדיניות ארוכת הטווח, ועל הפעולות המיידיות (או היעדרן) אל מול סכנת המלחמה. הוא ציטט את דבריו של שר המשפטים המתפטר, יעקב שמשון שפירא, היחיד שהתפטר בעקבות המלחמה, שטען כי ההנהגה המדינית לא התכוונה להוליך את העם לשלום, וכי אמנם היא "מעולם לא אמרה 'אף שעל', אבל פעלה, או ניסתה לפעול, כאילו אמרה כך", וכי למרות מס-שפתיים שהעלתה לשלום "רבץ פער בין האמירה לבין המעשה", כשהיא קיוותה "שבמשך הזמן נפתור את בעיית השטחים...באופן שהשטחים יישארו מסופחים, או משולבים, או מאוחדים, עם מדינת ישראל". פלד טען שבעבור רבים לא הייתה נחוצה עדותו של חה"כ שפירא, אך כי "ייתכן שהיו כאלה בין שוחרי השלום שבתוכנו, שחשו כל הזמן את אשר סיפר לנו מר שפירא...אך לבם לא האמין למה שאוזניהם שמעו ועיניהם ראו". הוא הוסיף כי "בלי החזרת שטחים לא יהיה ולא יכול להיות שלום" וכי "אם ראש הממשלה מתכוונת "לדחות" את ועידת השלום, מוטב שתדע כי לכך אין לה, ולא יכול להיות לה מנדט. הממשלה הנוכחית לא נבחרה על-מנת לדחות את השלום, אלא על-מנת להביאו. כל מעשיה עד כה, שבאו כדברי שפירא, שהיה חבר בה עד לפני חודש, על-מנת לדחות את השלום או להתחמק ממנו, נעשו ללא מנדט מן העם. ועתה, לאחר שמדיניותה הרת-האסונות של הממשלה הביאה אותנו עד למלחמת יום-הכיפורים, אין לה כל רשות להוסיף ולהתחמק מחובתה, ועליה ללכת לוועידת השלום ברגע שזו תיפתח, ללא כל תירוצים נוספים".
כמו כן טען פלד כי כל הנימוקים הביטחוניים הכוזבים לדבריו להם הטיפו רבים בצמרת המדינית והצבאית בדבר הצורך הביטחוני בהחזקת השטחים, ומיתוס "הגבולות הבטוחים", קרסו להם במהלך המלחמה. בין היתר ציין את דבריו של הרמטכ"ל דוד אלעזר, שבניסיון לחפות על הכישלון המודיעיני של צה"ל אל מול תזוזת הכוחות המצריים, הסביר בריאיון לטלוויזיה כי המצב החדש, בו חצי האי סיני הוא שטח המוחזק על ידי ישראל, גרם לצה"ל לאבד יסוד חשוב במערכת ההתראה שלו, בשל איבוד שטח מדבר סיני כאזור החוצץ בין מצרים לישראל.
עוד הוסיף פלד, כי גם שארם א-שייח', שנאמר לציבור הישראלי כי היא חיונית כל כך עד שבלעדיה לא כדאי שלום, בשל חיוניותו של נתיב המים של ים סוף, התגלתה כחסרת חשיבות במהלך המלחמה, בעקבות חסימת באב אל-מנדב על ידי המצרים. כמו כן, טען פלד כי גם תרומתן השקרית לכאורה של ההתנחלויות לביטחון ישראל קרסה תוך 24 שעות של מלחמה, כשהיישובים בגולן ואופירה, שנועדו כביכול להגביר את ביטחונה של ישראל בשטחים, פונו, ובמקום להיות תרומה ביטחונית הפכו לנטל ביטחוני בזמן בו כל נטל שכזה היה מיותר עוד יותר. דברים אלה, טען פלד, מחייבים הפקת לקחים והפסקת שימוש של פוליטיקאים ואנשי צבא בנימוקים ביטחוניים כוזבים בבואם לתת תוקף למאוויים אידאולוגיים-מיסטיים של התרחבות טריטוריאלית שאין להם קשר עם ביטחון, גישה אותה כינה בשם "ביטחוניזם".
הוא הוסיף וטען כי "הלקח הצבאי של מלחמת ששת הימים הוא שעניינה של ישראל אינו בהרחבת גבולה אלא ביצירת שטחים מפורזים רחבים לאורך גבולותיה, שהאויב חייב לחצות אותם בגלוי ולשבש תוך כדי כך את מערכותיו. במצב זה תמיד יוכלו כוחותיו המונעים והזריזים של צה"ל להתגייס, להתארגן ולהכות בו בעוד מועד. אין לקח בולט וברור מזה העולה מאותה מלחמה מפוארת, אך ה'ביטחוניסטים' לעולם לא יבינו זאת, כי לא ביטחונה של ישראל לנגד עיניהם, אלא ממדיה הטריטוריאליים".
לקראת הבחירות לכנסת השמינית היה פלד, לצד אישים כגון פרופ' שמואל אטינגר ופרופ' ירמיהו יובל, לאחד מאנשי "בכל זאת-מערך" – חוג יוני חוץ-מפלגתי שתמך בהצבעה לרשימת המערך בבחירות לכנסת השמינית, למרות ביקורתו הנוקבת על מחדלי המלחמה.
פלד הסביר עמדה זו בכך, שעל אף שלדידו הייתה המלחמה תוצר של "שש שנות מדיניות מוטעית והרת אסון" שעוצבה על ידי המערך מאז הניצחון במלחמת ששת הימים, הוא מאמין כי בעקבות המלחמה עברו רוב אנשי "המערך" תהליך של "התפכחות" משיכרון מדיניות הקיפאון המדיני, וכי חיזוק כוחו של המערך יקטין את "כוחם של שואפי הסיפוחים והסטטוס-קוו המדומה הן בתוך המערך והן מחוצה לו". בנוסף לכך, ציין כי בעוד המערך מנסה "להתפכח" ממדיניותו המוטעית בעבר, הליכוד, האלטרנטיבה השלטונית היחידה, דווקא קוראת לשמר את אותה מדיניות הרסנית, וכי אי הצבעה למערך והחלשתו בבחירות, כולל בהצבעה למפלגות שלום קטנות, אותן פסל בשל קוטנן, שהפך אותן לדעתו לבלתי משמעותיות בעיצוב המדיניות הממלכתית, עלולה להביא להקמת ממשלה בראשות "הליכוד", שתוביל להחמרת הבידוד המדיני של ישראל, להעמקת הפער החברתי, להמשכה של מדיניות הסיפוח, שיהפוך מזוחל לדוהר, ולהגדלת סיכוייה של ישראל להיכנס למלחמה נוספת.
פלד, שציפה כי מחדלי המלחמה יובילו, עם הקמת הממשלה החדשה, לשינויים אישיים, שיכללו את סילוקם מן השלטון של אותם אלה שאחראים ל"מדיניות הכישלון" שהובילה למלחמה, למשל סילוקו של משה דיין ממשרד הביטחון, ולשינוי אותה מדיניות כושלת של המערך, כפי שהבטיחה המפלגה במהלך הבחירות, התאכזב לגלות שדבר לא השתנה, וכי מבחינת הנהגת המפלגה עולם כמנהגו נוהג.
הוא קבע כי כדי להיווכח בהתמוטטותה של התפיסה הביטחונית השלטת אין כל צורך בעדותה של ועדת החקירה למחדלי המלחמה, ועדת אגרנט שהחלה את עבודתה באותה שעה, אלא "על כך מעידים שדות הקרב של מלחמת יום הכיפורים, על כך מעידות תוצאות המלחמה", וכי הניסיון של מנהיגות מפלגת העבודה "להסתתר בעניין זה מאחורי גבה של ועדת החקירה הוא רק אחת העדויות הנחרצות לפשיטת הרגל המוסרית של אותה הנהגה. הניסיון להעמיד פנים כאילו לא נהיר להנהגה זו ההבדל שבין אשמה במעשה שעליו יש להישפט לבין אחריות לכישלון שאחריו יש להתפטר, רק מעיד עד כמה נשתבשו עליה המושגים הבסיסיים ביותר של סדרי ממשל תקינים".
עוד הוסיף כי "מרחב השיקולים המנחים את המפלגה אינו חורג מעבר למה שיכול להשביע מאוויים של אישים ומנגנונים בקרבה" כאשר "טובתם האישית של מספר אנשים שנכשלו בתפקידם שקולה יותר מכל האינטרס הלאומי כולו", דבר הממאיס את המפלגה על הציבור, וכי נראה כי "אלה הם ימיה האחרונים של מפלגת העבודה כמפלגת שלטון".
עם הכרזתה של ראש הממשלה על כך שרמת הגולן היא חלק בלתי נפרד מישראל, והודעתה על הקמת עיר בגולן (קצרין), כמו גם חידוש הבנייה בימית, הוא ביקר את הממשלה על כך שיצרי הסיפוח וההתנחלות בה איתנים כבעבר. כמו כן, ביקר את שר החוץ אבא אבן על יציאתו נגד מבקרי הממשלה על מחדלי המלחמה. פלד המשיך לקרוא להחלפת ההנהגה הכושלת של המערך, כמו גם ליציאה לבחירות כלליות חדשות.
בטורו התפלמס עם ראש הממשלה גולדה מאיר, ששללה את דבריו באשר לאי החשיבות הביטחונית של החזקת רמת הגולן. הוא טען כי חוסר הביטחון של היישובים מתחת לרמה, יישובי העמקים הצפוניים, עמק החולה ובקעת הירדן שמצפון לכנרת, אינו נובע מהימצאותם בעמק, אלא מהסכסוך המתמשך עם סוריה והיעדר הסדרי שלום עמה. הוא הצביע על גורלם של היישובים שהוקמו על רמת הגולן במהלך המלחמה, שמצבם לא היה טוב מזה של היישובים בעמק כשהסורים החליטו להפגיז את הרמה. כמו כן, הביא כדוגמה את יישובי עמק הירדן ועמק בית שאן שנמצאים מתחת לרמת הגלעד בשליטת ירדן, רמה שניחנה בכל התכונות הטופוגרפיות של רמת הגולן, שנהנו ונהנים משקט וביטחון, למעט שנתיים בין 1968 ל-1970 כשירדן אפשרה לארגונים פלסטינים מזוינים לפעול באזור, אך עם התחממות היחסים עם ירדן ואירועי ספטמבר השחור, חייהם של תושבי היישובים הללו חזרו למסלולם.
פלד טען כי כפי שביטחונם של יישובי עמק בית שאן לא הובטח ולא יובטח על ידי כיבוש חלק מרמת הגלעד שמעליהם, אלא על ידי "הקמת יחסים יציבים עם ירדן, שיבטיחו קיום יחדיו בשלום הן ליישובי עמק בית שאן והן ליישובי רמת הגלעד", כך לא יובטח ביטחונם של יישובי עמק החולה על ידי החזקת שטחי רמת הגולן, אלא על ידי הקמת "משטר של דו-קיום בשלום משני צידי הגבול", כי "לא יחסי הגבהים הם הקובעים את גורלם של היישובים, אלא יחסי שכנים", וכי "אם יוקם הסדר יציב בינינו לבין סוריה ישרור השקט באזור, ואז יישובינו שבעמק יהנו משקט ומביטחון, אם לא יוקם הסדר יציב, יסבלו ישובינו מאש האויב, בין אם יוקמו בעמק או ברמה".
עם פרסום דו"ח הביניים של ועדת אגרנט באפריל 1974, הביע פלד ביקורת על כך שבעוד שהוועדה ביקרה בחריפות את הרמטכ"ל דוד אלעזר על אחריותו האישית למחדלי המלחמה, היא נהגה באיפה ואיפה והשתמשה באמות מידה שונות ומקלות כלפי שר הביטחון משה דיין. ראשית, הוא ציין כי בעוד הוועדה ביקרה את הרמטכ"ל על כך שלא עשה לעצמו "הערכת מפקד", שתפקידה היה לבוא במקום הערכת אמ"ן שקיבל, היא לא דרשה משר הביטחון "הערכת שר" דומה שתחלץ אותו גם כן מהערכת אמ"ן. שנית, הוא שלל את קביעת הוועדה כי שר הביטחון אינו מהווה "רמטכ"ל-על", וכי אין עליו אחריות מבצעית למעשיו של צה"ל. פלד טען כי "קביעה זו נוגדת את העובדות הידועות יפה למי שהיה מצוי זמן כל שהוא סמוך לנוהלי עבודת המטה הכללי ושר הביטחון". שלישית, הוא טען כי הוועדה התעלמה מכך שמשה דיין נכנס לתפקיד, ערב מלחמת ששת הימים, והחליף את ראש הממשלה לשעבר לוי אשכול בתור שר הביטחון, דווקא בשל סגולותיו, ניסיונו הצבאי העשיר וכישוריו כרמטכ"ל לשעבר, מתוך הערכה כי כישורים אלה יבטיחו בצמרת מערכת הביטחון את מידת הניסיון הדרושה, וכי בשל אותו ניסיון אישי היה נדרש ממנו ביתר שאת לבחון באורח עצמאי את הנתונים שהוגשו לו על ידי המטה הכללי ערב מלחמת יום הכיפורים. מכאן, לדעתו, על הוועדה היה לקבוע כי לשר הביטחון הייתה גם כן אחריות אישית על המחדל.
פלד תמך בהקמת ממשלה בראשות יו"ר מפלגת העבודה הנבחר יצחק רבין, תוך דרישה שתהיה בהרכב אישיותי ואידאולוגי שונה מזו היוצאת, וכך תשמש ממשלה ש"תגאל את העם ממשלת המעבר של גולדה-דיין, תציל את העם מסכנת חידוש המלחמה" ו"תשחרר את מפלגת העבודה מציפורני הגוש והמנגנון של מפלגת העבודה". בו בזמן דרש שהממשלה החדשה שתכריז, עם הקמתה, על יציאה לבחירות כלליות חדשות בהקדם האפשרי, שכן, לדידו, זהו "צורך לאומי דחוף".
עם הקמת ממשלת ישראל השבע עשרה בראשותו של רבין, שיבח פלד באופן כללי את הרכבה, וטען כי הוא "מעיד על רוח חדשה, על התאמתה לסוג חדש של תפישה מדינית שנעשה הכרחי בתקופתנו". הוא הסביר כי הסיבות לאופטימיות נעוצות הן בראש הממשלה החדש, יצחק רבין, ש"רווחת סברה בציבור...כי [הוא] תופס את בעיות ביטחונה של ישראל באופן מפוכח יותר. רווחת הנחה, כי רבין מבין, שאין לבסס לאורך ימים את יחסינו עם מדינות ערב על הנוסחה, כי עוצמתנו הצבאית היא המפתח לכל בעיות קיומנו באזור", הן בשר החוץ החדש, יגאל אלון ש"הוא היחיד מכל חברי הממשלה היוצאת שדגל בגמישות מדינית, שהאמין בפיתוח יוזמה מדינית על ידי ישראל, שתפס כי לא ניתן להתעלם מן הפלסטינים, או למנוע מהם מתן ביטוי מדיני לשאיפותיהם הלאומיות, הוא גם העז לקשור את שמו עם רעיונות מדיניים מוגדרים, דבר שאיש מכל חברי הממשלה היוצאת לא העז לעשות", וכי בתפקידו כשר חוץ הוא יעניק "תנופה ודמיון למדיניות החוץ שלנו, שהיו נעדרים ממנה כל כך הרבה שנים", והן בשר הביטחון החדש, שמעון פרס, שהוא "אינו אישיות צבאית, והוא נעדר ניסיון ורקע צבאיים לחלוטין", וזהו דבר חיובי בעיני פלד כי "נוכחותו במשרד הביטחון תבליט את הנוכחות האזרחית במערכת הצבאית...לאחר תקופה של הגמוניה צבאית בכל דרכי הפעולה והמחשבה של שר הביטחון הקודם".
מצד שני, הוא ביקר את נוכחותו של השר ישראל גלילי בממשלה החדשה, שכן מבחינתו הוא "היה הרוח הרעה של הממשלה היוצאת. בתפקידיו הבלתי מוגדרים, בניסוחיו המוליכים שולל, באידאולוגיה שפיתח ביחס לפלסטינים...בכל אלה התבלט כדמות שלילית...מפליא, כי לא תפס הוא עצמו כי אם דיין, אבן וספיר אינם ממשיכים להיות שרים, חייב אף הוא להצטרף אליהם ולפנות את מקומו" והוסיף כי "יש לקוות כי לאחר שרבין יצבור יותר ביטחון עצמי יסלק את גלילי מן הממשלה".
עוד הוסיף כי עתידה של הממשלה "יבנה לא על נסיגה אל העבר, אלא על יצירת ציפייה שקולה ומציאותית לעתיד מבטיח יותר", שכן כך תוכל הממשלה "לפנות שנית אל הציבור, תוך שנה אחת, בבקשה לקבל את אמונו הגדול יותר, מתוך ביטחון כי אמון זה יינתן לה".