stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קתדרלת ויטוס הקדוש

| --- | --- |

קתדרלת ויטוס הקדוש: מבט כללי מגבעת פטז'ין
 מידע כללי
 סוג:  קתדרלה
 על שם:  ויטוס הקדוש 
 מיקום:  פראג
 מדינה:  צ'כיה צ'כיה
 מייסדים:  ארנוסט מפארדוביצה, קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה 
 זרם:  נצרות קתולית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1344–1929 (כ־585 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1344 
 אדריכל:  מאתיאס מאראס, פטר פארלר 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית
 מידות
 גובה:  102.8 מטר - צריח מגדל הפעמונים הראשי   2 הצריחים בחזית - 82 מטר
 גובה פנימי:  33.2 מטר
 
 קואורדינטות:  50°05′27″N 14°24′02″E﻿ / ﻿50.090833333333°N 14.400555555556°E﻿ / 50.090833333333; 14.400555555556
 https://katedralasvatehovita.cz/cs/
  (למפת פראג מוגדלת) קתדרלת ויטוס הקדוש(למפת פראג רגילה) קתדרלת ויטוס הקדוש
 
קתדרלת ויטוס הקדוש (בצ'כית: Katedrála svatého Víta) היא קתדרלה גותית בפראג שבצ'כיה, ומושב הארכיבישוף של פראג. שמה המלא הוא קתדרלת ויטוס הקדוש, וצלאב הקדוש ואדאלברט הקדוש. היא נמצאת במרכז מצודת פראג ומכילה קברים רבים של מלכי בוהמיה. זוהי הקתדרלה הגותית העתיקה ביותר במרכז אירופה והכנסייה הגדולה ביותר בפראג.
מראה חזית הקתדרלה עם חלון הרוזטה
בית המקהלה של הקתדרלה, בתכנונם של מאתיאס מאראס ופטר פרלר.
מבט מדרום: המגדל הראשי ושער הזהב.
מראה הקתדרלה והמצודה מהנהר ולטאבה.
קמרונות הרשת של המעבר אל עבר בית המקהלה
חלונות ויטראז' בקצה המזרחי של הקתדרלה
תמיכות דואות עם צריחונים (pinnacles) התומכות בבמת המקהלה (מבט מהמגדל הראשי).
חלון ויטראז' בתוך הקתדרלה
בצד הימני מתחת לחלון הרוזטה בחזית הנאו-גותית ניתן לראות פסלים של האדריכלים לצד אלמנטים נאו-גותיים אחרים.
חלון ויטראז' יום הדין בקתדרלה
נתונים

אורך: 124 מטרים (407 רגל).
רוחב: 60 מטרים (200 רגל).
גובה הספינה הראשית: 33 מטרים (108 רגל).
גובה הצריחים המחודדים: 82 מטרים (269 רגל).
גובה המגדל הראשי (מגדל הפעמונים הדרומי): 99 מטרים (325 רגל) ובו 287 מדרגות.
סגנון: גותי/נאו-גותי.
שנות בנייה: 1344–1929.
אדריכלים בולטים: מתיאס מאראס, פטר פארלר, יוזף קראנר, יוזף מוצקר, קמיל הילברט.
היסטוריה > ההתחלה

הכנסייה הראשונה – שגם היא הוקדשה לוויטוס הקדוש ועמדה במיקומה הנוכחי של הקתדרלה – הייתה רוטונדה רומאנסקית שנוסדה בידי ואצלב הראשון דוכס בוהמיה ב-925. הפטרון ויטוס הקדוש נבחר מכיוון שוואצלב השיג שריד קדוש - זרוע של ויטוס הקדוש, מהקיסר היינריך הראשון. ייתכן גם שוואצלב, שרצה להמיר את נתיניו לנצרות בקלות רבה יותר, בחר בשם של קדוש ששמו דומה לשמו של אל השמש הסלאבי סוואנטוויט (Svantevit). שתי אוכלוסיות, האוכלוסייה הנוצרית הגדולה והפגאנית הקטנה, חיו בו-זמנית במצודת פראג עד המאה ה-11.
בשנת 1060 נוסדה הבישופות של פראג, והנסיך ספיטיהנייב (Spytihněv) השני החל בבניית כנסייה מרווחת יותר כאשר התברר שהרוטונדה הקיימת הייתה קטנה מדי מלהכיל את המאמינים הרבים. מעל הכנסייה החדשה נבנתה בזיליקה רומאנסקית. רוב המומחים מסכימים שזו הייתה בזיליקה עם שלוש ספינות ושתי במות למקהלה, וזוג מגדלים המחוברים לטרנספט המערבי (מסדרון הניצב למעברים ויוצר אתם צורת צלב). תכנון הקתדרלה הושפע מהאדריכלות הרומאנסקית של הקיסרות הרומית הקדושה (שפראג הייתה בירתה בתקופה מסוימת), ובפרט מכנסיית מיכאל הקדוש בהילדסהיים וכנסיית שפאייר (Speyer). האפסיס המערבי של הרוטונדה שולב אל הטרנספט המזרחי מכיוון שזה הכיל את הקבר של ואצלב הקדוש, שנהפך לפטרון הקדוש של הנסיכות הצ'כית. אחוזת בישוף נבנתה מדרום לכנסייה החדשה, והוגדלה באופן ניכר במאה ה-12.
היסטוריה > קפלת ואצלב הקדוש

הקפלה של ואצלב הקדוש היא אולי המקום המרהיב ביותר בקתדרלה. בקפלה זו נשמרים שרידיו של ואצלב הקדוש. הקפלה נבנתה בידי פטר פארלר בשנים 1344–1364 והייתה בעלת קשתות עם צלעות. החלק התחתון של הקרות מקושט באבנים חצי-יקרות וציורים של הפסיון של ישו מ-1372 ו-1373. החלק העליון של הקירות מכיל ציורים של חייו של ואצלב הקדוש מ-1506–1509. באמצע הקיר ישנו פסל גותי של ואצלב הקדוש, שפוסל על ידי יינדז'יך פארלר (אחיינו של פטר) ב-1373.
היסטוריה > הרנסאנס והבארוק

במשך רוב המאות שלאחר מכן עמדה הקתדרלה כשהיא חצי-שלמה בלבד. היא הייתה בנויה עד למגדל הגדול ולטרנספט, שנסגר בקיר זמני. במקום שבו היה אמור להיבנות שלושת המעברים הראשיים עמד גג מעץ ותפילות נערכו שם בנפרד מפנים בית המקהלה. מספר ניסיונות שנעשו להמשיך את הבניה לא צלחו ברובם. בחצי השנה של המאה ה-15 המלך ולאדיסלב יגיילון (Vladislav Jagiellon) הפקיד בידי אדריכל הרנסאנס והגותיקה בנדיקט רייד (Benedict Ried) להמשיך את העבודה על הקתדרלה, אך ברגע שהעבודה החלה היא גם נפסקה בגלל חוסר במימון כספי. ניסיונות אחרים להשלים את הקתדרלה הכניסו מספר אלמנטים של הרנסאנס ובארוק אל המבנה הגותי, הבולטים שביניהם היו הצריח הבארוקי של המגדל הראשי והעוגב הגדול באגף הצפוני של הטרנספט.
היסטוריה > השלמה במאות ה-19 וה-20

ב-1844 ואצלב פסינה (Vaclav Pesina), כומר אנרגטי, והאדריכל הנאו-גותי יוזף קראנר (Josef Kranner) הציגו ביחד תוכנית להשלמת הקתדרלה הגדולה בכינוס האדריכלים הגרמניים בפראג. באותה שונה נוסד "האיגוד להשלמת הקתדרלה של ויטוס הקדוש בפראג" שמטרתה הייתה לתקן, להשלים ולהיפטר מהפגמים בבנייה. יוזף קראנר עמד בראש העבודה, שהייתה בעיקר תיקונים, בשנים 1861–1866, ונפטר מקישוטים של הבארוק ושחזר את הפנים. ב-1870 סוף סוף הונחו היסודות עבור הספינה הראשית (Nave) ואחרי מותו של קראנר האדריכל יוזף מוצקר (Josef Mocker) נטל פיקוד על הבניה. מוצקר תכנן ב-1873 את החזית המערבית (facade) בסגנון גותי אופייני עם שני מגדלים בעלי צריחים מחודדים ותכנון זה אומץ אחרי מותו, בידי האדריכל השלישי והאחרון של השחזור וההשלמה, קמיל הילברט (Kamil Hilbert). הצייר הצ'כי המפורסם אלפונס מוכה (Alfons Mucha) קישט את החלונות החדשים בחלק הצפוני של המעבר. חלון הרוזטה תוכנן בידי פרנטישק קיסלה (Frantisek Kysela) בשנים 1925–1927. ב-1929, בזמן חגיגות היובל של ואצלב הקדוש, בנייתה של קתדרלת ויטוס הקדוש נשלמה ותמה. זה לקח כמעט 600 שנים להשלימה. למרות העובדה שכל החלק המערבי של הקתדרלה הוא נאו-גותי, חלק רב מהתוכניות והעיצובים של פטר פארלר שימשו בשחזור ובהשלמת הבניה, דבר שהקנה לקתדרלה מראה הרמוני ומאוחד.
היסטוריה > הקתדרלה כיום

כיום הקתדרלה פתוחה לציבור הרחב ומשמשת כאחת האטרקציות התיירותיות הבולטות של פראג. הכניסה לקתדרלה עד הנרתקס היא חינם. כניסה מעבר לזה עולה כסף וכוללת גם ביקור בקריפטה המלכותית ועלייה למגדל הפעמונים הדרומי, ממנו נשקפת תצפית של פראג.
השפעה

לקתדרלת ויטוס הקדוש הייתה השפעה רבה על פיתוח הסגנון הגותי המאוחר, האופייני למרכז אירופה. חברי הסדנה של פארלר ובני משפחתו - שהיו מעורבים בבניית הקתדרלה - תכננו מספר כנסיות ומבנים ברחבי מרכז אירופה. הדוגמאות כוללת את קתדרלת שטפנסדום בווינה, קתדרלת שטרסבורג (בשטראסבורג), כנסיית מרקו הקדוש בזאגרב וכנסיית ברברה הקדושה בקוטנה הורה (אף היא בצ'כיה). הסגנונות הגותיים האזוריים של סלובניה, צפון קרואטיה, אוסטריה, צ'כיה, פולין ודרום גרמניה הושפעו מאוד מתכנוניו של פארלר.
מוקד עניין עיקרי הם קשתות הרשת (net vaults) של פארלר. הסגנון הגותי המאוחר של מרכז אירופה מאופיין בקשתות מקושטות, מצועצעות וייחודיות, מנהג שהחל בו פארלר עצמו כאשר פיתח מערכת קשתות לבית המקהלה של קתדרלת ויטוס הקדוש. סגנון גותי אזורי נוסף שמציג גאונות וקישוט בתכנון הקשתות הוא הסגנון הניצב (Perpendicular style) של הגותיקה האנגלית. עולה השאלה מי הושפע ממה, פארלר מן הסגנון האנגלי או להפך. מספר היסטוריונים של אדריכלות סוברים שפטר פארלר טייל לאנגליה במהלך חייו ולמד את הקתדרלות הגדולות של אנגליה שהיו בסגנון גותי אנגלי, דבר שנתן לו השראה בעבודתו על קתדרלת ויטוס הקדוש. ברם, כאשר מביאים בחשבון שהסגנון הניצב והשימוש בקשתות מורכבות, ראוותניות ופזרניות בסגנון הגותי פותחו רק בסוף המאה ה-14, אפשרי גם שקתדרלת ויטוס הקדוש בפראג השפיעה על התפתחות הסגנון הגותי האנגלי.
גלריית תמונות > חוץ הקתדרלה

הקתדרלה בתוך מצודת פראג
חלון רוזטה
החזית הצפונית
הקתדרלה בשקיעה, מבט מדרום מערב
צריח מחודד נאו-גותי
החזית הצפונית
מבט כללי ממגדל פטרין
החזית המערבית
צריחונים על תמיכות דואות
החזית הדרומית
מבט מדרום על החלק המערבי של הקתדרלה
החזית הדרומית
המגדל הדרומי ושער הזהב
המגדל הדרומי ושער הזהב
החזית הצפונית בלילה
המגדל הדרומי ושער הזהב
השווה (אפסיס)
תמיכות דואות וצריחונים
מבט מצפון-מזרח
הספינה הראשית וקמרונות הרשת שתכנן פטר פרלר
בלילה
גלריית תמונות > פנים הקתדרלה

בית המקהלה
הספינה הראשית
חלון רוזטה - מבט מבפנים
מבט על בית המקהלה מהטריפוריום
חלונות הויטראז' של קומת התאורה של האפסיס
בית המקהלה
חלון רוזטה מבפנים
חלון ויטראז'
לקריאה נוספת

K. Benesovska, P. Chotebor, T. Durdik, M. Placek, D. Prix, V. Razim, "Architecture of the Gothic", vol. 2 of "Ten centuries of architecture" series, Prague Castle Administration & DaDa, a.s., Prague 2001, ISBN 80-86161-41-2 (English version)
P. Zatloukal, "Architecture of the 19th Century", vol. 5 of "Ten centuries of architecture" series, Prague Castle Administration & DaDa, a.s., Prague 2001, ISBN 80-86161-41-2 (English version)
ארתור רובינשטיין

| --- | --- |
ארתור רובינשטיין, 13 בפברואר 1962, קונצרטחבאו, אמסטרדם, הולנד.
ארתור רובינשטיין, 13 בפברואר 1962, קונצרטחבאו, אמסטרדם, הולנד.
 לידה:  28 בינואר 1887 רוסיה רומנוב לודז', פולין, האימפריה הרוסית
 פטירה:  20 בדצמבר 1982 (בגיל 95) שווייץ ז'נבה, שווייץ
 מקום קבורה:  ישראל מצפה ארתור רובינשטיין, הרי ירושלים, ישראל
 מוקד פעילות:  אירופה וארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1894–1976 (כ־82 שנים)
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אנגלית, פולנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  נלה רובינשטיין  אנבל וויטסטון 
 צאצאים:  ג'ון רובינשטיין, אווה רובינשטיין ופול רובינשטיין
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב של החברה הפילהרמונית המלכותית (1961)  פרס לאוני סונינג למוזיקה (1971)  פרס מרכז קנדי (1978)  פרס גראמי למפעל חיים (1994)  הצלב הגדול של מסדר אלפונסו העשירי החכם (1963)  קצין במסדר החרב של יעקב הקדוש  אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית  פרס גראמי  קצין גבוה במסדר החרב של יעקב הקדוש  מפקד במסדר פולוניה רסטיטוטה  קצין במסדר לאופולד  מדליית החירות הנשיאותית  קצין בכיר בלגיון הכבוד  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה 
 פרופיל ב-IMDb
 
ארתור רובינשטיין (בפולנית: Artur Rubinstein;‏ 28 בינואר 1887 – 20 בדצמבר 1982) היה פסנתרן יהודי-פולני שהתאזרח בארצות הברית, מגדולי הווירטואוזים בדורו. זכה לתהילה בינלאומית, במיוחד על ביצוע יצירותיו של פרדריק שופן ועל עידוד מוזיקה ספרדית.
רובינשטיין זכה עוד בחייו להכרה, יוקרה ופרסום ברחבי העולם, ונחשב לאחד מהפסנתרנים הגדולים של המאה ה-20. מוריו בצעירותו היו קרל היינריך בארת ויוזף יואכים.
מוכר בעיקר סביב ביצוע יצירותיו של שופן, אך גם יצירות מאת מלחינים רבים אחרים.
במהלכה של מלחמת העולם הראשונה התגורר במערב אירופה ומאז מהפכת אוקטובר לא שב לנגן ברוסיה עד ל-1932. בעקבות מלחמת העולם השנייה עבר לארצות הברית והתאזרח ב-1946. בשנותיו האחרונות התגורר בז'נבה, שווייץ.
רובינשטיין היה אוהד ישראל והופיע מספר פעמים עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ללא תמורה. הוא היה חבר אישי של ראש עיריית ירושלים טדי קולק ובמותו, לפי בקשתו, נטמן אפרו ב"יער רובינשטיין", המשקיף על יער ירושלים.
קורות חיים > תחילת דרכו

רובינשטיין נולד בלודז', פולין (באותם ימים ארץ הוויסלה, תחת ריבונות האימפריה הרוסית) למשפחת אורגים יהודית והתחנך בוורשה. אמו, פליסיה (Felicja), נולדה בלודז' ב-1852 היכן שהכירה את בעלה לימים ואביו של רובינשטיין. אביו, יצחק, חזה בהרג הוריו בידי הצבא הרוסי במהלך דיכוי המרד הפולני ב-1863. לאחר מכן הוא נדד ברחבי פולין הרוסית עד שהתיישב בלודז' בשנות ה-60 של המאה ה-19, שהתפתחה וגדלה במהירות באותן השנים. בני הזוג, שלא היה להם כל קשר למוזיקה, נישאו ב-1870 ונולדו להם שבעה ילדים - שלוש בנות וארבעה בנים - כאשר ארתור נולד בן זקונים ב-1887. בילדותו של רובינשטיין, העיר לודז' הייתה בעיקרה עיר תעשייתית חסרת תשתיות מפותחות כגון צנרת ביוב שהייתה עילה לתסיסה אזרחית.
אחותו הגדולה של ארתור לקחה בלחץ הוריה שיעורי פסנתר, ובעודו בן 4 בלבד, ארתור התנסה לראשונה בפסנתר של אחותו. כבר אז, הוא הצליח לחזור בקלות רבה יותר מאחותו על היצירות שביצעה, על אף העובדה שהיא למדה מזה מספר שנים לנגן. הוא ניגן לפי שמיעה וזיכרון עם חוש קצב מפותח. אביו רצה שיגדל וילמד כינור, כלי נגינה שמעמדו באותה העת נחשב גבוה מזה של פסנתר. כישרונו של ארתור בכלי הוא שהוביל את הוריו להסכים לתמוך בו בלימודי פסנתר ורשמו אותו ללימודי פסנתר אצל הפסנתרן אלכסנדר רוז'יסקי (Aleksander Różycki;‏ 1845–1914), שבאופן קבוע היה נרדם באמצע שיעוריו של ארתור.
הוריו של ארתור המשיכו לקדמו ולתמוך בו ללמוד נגינה ובגיל 7, ב-1894, ביצע לראשונה יצירה בפני קהל מקומי. ב-1898, בעת ביצע את הרונדו השלישי ב-A מינור מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט, הבחין בכישרונו יוזף יואכים ולקח אותו תחת חסותו. יואכים שלח את רובינשטיין אל האוניברסיטה לאמנויות בברלין, הקיסרות הגרמנית, והמליץ עליו למורה לפסנתר קרל היינריך בארת (שהיה מצידו תלמיד של פרנץ ליסט). רובינשטיין למד בברלין שבע שנים את התאוריה והפרקטיקה הנדרשת במטרה להיות וירטואוז בפסנתר. הוא החל את הקריירה שלו במספר הופעות בבירה הגרמנית, ובתוך זמן קצר ביצע הופעות גם במדינות שכנות, בראש ובראשונה במולדתו הפולנית. עקב מסלול ההתחנכות שלו, רובינשטיין לא למד בבית ספר תיכון אבל דרך מורה פרטי מדוקדק שגר בפיו כבר בגיל 14 פולנית (שפת אם), רוסית, צרפתית, אנגלית וגרמנית והתעמק בעיקר בספרות בשפות אלו.
קורות חיים > נקודת מפנה בשנות השלושים

בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 נהנה רובינשטיין לראשונה מפרסום בינלאומי רחב, וכבר לא עמד בצילם של סרגיי רחמנינוב ויוזף הופמן. רובינשטיין ביסס את עצמו כיורש לווירטואוזים של הדור הפוסט-רומנטי ונציג של "הדור החדש" גם כן, זאת לנוכח ירידת קרנם של רחמנינוב והופמן. בסתיו 1931 ערך רובינשטיין סבב הופעות ברפובליקה הפולנית השנייה, שכלל ביצועים בעיר הולדתו לודז' ובבירה ורשה. במהלך מסעו זה נפגש מחדש עם ידידו משכבר הימים, הצ'לן היהודי-רוסי גרגור פיאטיגורסקי. בשנת 1932 פרש רובינשטיין למשך מספר חודשים מחיי הבמה, במטרה לשפר טכניקת נגינה ולרענן את הרפרטואר.
עוד ב-1932 נשא רובינשטיין לאישה את אניאלה (נלה) מלינארסקה, בתו של המנצח אמיל מלינארסקי ואשתו לשעבר של מייצ'יסלב מונץ. היא הייתה בת 24 והוא - בן 45. לזוג נולדו חמישה ילדים ואחד מהם נפטר בצעירותו. רובינשטיין בגד באשתו פעמים רבות ואחת ממאהבותיו אף ילדה לו בת. לימים העיד רובינשטיין על עצמו: ”נאמר עלי כי בצעירותי חילקתי את זמני בין יין, מוזיקה ונשים. אני מכחיש זאת נמרצות.90% מהתעניינותי היה בנשים.”. בקיץ 1934 התבודד בחופשה בהרי האלפים הצרפתים, ביחד עם אשתו, בתם בת השנה ואחות מטפלת. בתקופה זאת שיפר ורענן את יכולותיו ולימים הגדיר אותה כ"נקודת מפנה". בעקבות זאת, ב-1937 יצא למסע הופעות נוסף בארצות הברית וב-1943 עיתון בסן פרנסיסקו העניק לו את התואר "מאסטרו בפסנתר".
קורות חיים > שנות הביניים (שנות ה-40 וה-50) > מלחמת העולם השנייה

מבקר התרבות האמריקאי האריס גולדסמית' הגדיר במהלך שנות הארבעים את רובינשטיין במצב של "שנות ביניים", מינוח שבהמשך הבדיל בין תקופת פעילותו המוקדמת וצעירותו לבין תקופת פעילותו המאוחרת שלאחר מלחמת העולם השנייה. בין שתי תקופות אלו ניכר השינוי בסגנון ובהתנהגות של רובינשטיין, שכן מיומנותו הקנתה לו סגולה לעבוד בצורה יותר רגועה ומחושבת.
בפלישת גרמניה הנאצית לפולין שהובילה לפרוץ מלחמת העולם השנייה רובינשטיין שהה בפריז וראה פליטים פולנים מגיעים לצרפת במהלכה של המלחמה המדומה. טרם עזיבתו לארצות הברית היה עליו לבצע יצירה באמסטרדם. הוא מצידו חישב מסלול מחדש, ביטל תוכניות מוקדמות ובסתיו 1939, ביחד עם משפחתו, עלה על אונייה מבורדו לניו יורק. רובינשטיין עבר להתגורר בברנטווד, קליפורניה. ב-1941 הוצע לו והוא נענה בחיוב לכתוב ספר אוטוביוגרפיה. על אף הסכם עם מוציא לאור מקצועי, רובינשטיין זמן רב לא התפנה לכתיבת הספר ובסופו של יום הוא כתב ופרסם אוטוביוגרפיה רק עשרות שנים מאוחר יותר, ב-1975.
ב-1942 הסתכסך והתכוון לפרוש מהסכם עם חברת ההקלטות RCA לאחר שהתאכזב מיכולת המסחור של החברה ביצירותיו ולאחר שהיה עד לכך שפעם נוספת הוא עומד בתודעה הציבורית בצילם של פסנתרנים אחרים, בהם ולדימיר הורוביץ. בנוסף, רובינשטיין הביע אכזבה מאיכות ההקלטות, וטען שאינן מתקרבות לקרסוליים של צפייה בקונצרט אמיתי. הוגשה לו הצעה להסכם הקלטות עם חברת קולומביה רקורדס אך לאחר תהייה ארוכה החליט להישאר עם ההסכם הקיים עם RCA. רובינשטיין פרץ מחדש לתודעה הציבורית ב-1944, כאשר העניק ביצוע לקונצ'רטו השלישי של בטהובן בניו יורק בניצוחו של ארטורו טוסקניני.
בתחילת 1945, זמן קצר לפני סיומה של המלחמה, רובינשטיין הוזמן לבית האופרה - יד זיכרון לנופלים בסן פרנסיסקו, להופיע בפני דיפלומטים מרחבי העולם לקראת ועידת ההקמה של האומות המאוחדות. באוטוביוגרפיה שלו כתב רובינשטיין שקודם החל הקונצרט חיפש ללא תוצאה לראות את דגל פולין בין דגלי מדינות האו"ם, אך פולין הצטרפה לארגון רק מספר חודשים לאחר מכן. בתחילת הקונצרט היה על רובינשטיין, לפי החיוב בממסד, לנגן את המנון ארצות הברית - "הדגל זרוע הכוכבים". מיד בסיום הנגינה של ההמנון פנה לקהל המאזינים, שהורכב מדיפלומטים מטעם האו"ם, וביקר אותם חריפות על כך שדגל מולדתו, שזה שנים נלחמת נגד כוחות הכיבוש של מדינות הציר, לא נמצא. לאחר מכן שב לפסנתר וניגן באיטיות את מזורקת דוֹמבּרוֹבסקי - היא המנון פולין.
קורות חיים > שנות הביניים (שנות ה-40 וה-50) > השנים שלאחר המלחמה

בשנת 1946 ניתנה לרובינשטיין אזרחות אמריקאית. הוא חידש את קביעתו ממלחמת העולם הראשונה וסירב לנגן בגרמניה שלאחר המלחמה משום שכמה ממקורביו נספו בשואה. בנוסף הרחיב את קביעתו והצהיר כי לעולם לא ינגן גם לא באוסטריה, וזאת על אף הערכתו התרבותית כלפי שתי הארצות האלו (הערכה שכללה הערצה עבור מוצרט). בתשובה לשאלה ב-1975 מדוע אינו מנגן בגרמניה ענה רובינשטיין: ”זו שאלה עצובה שאני צריך לענות עליה לעתים קרובות מדי. אני לא מנגן בגרמניה כי יש לי כבוד ענק לזכרם של 100 בני משפחתי שנהרגו על ידי נאצים.”
ב-1949 רובינשטיין הצהיר, ביחד עם פסנתרים כגון ולדימיר הורוביץ ויאשה חפץ, כי הם לעולם לא יעבדו ביחד עם התזמורת הסימפונית של שיקגו אם זאת תעסיק את המנצח והמלחין הגרמני וילהלם פורטוונגלר, שהיה מקורב לאדולף היטלר והמפלגה הנאצית. רובינשטיין טען שאם פורטוונגלר היה אוהב ומאמין אמיתי בדמוקרטיה, הוא היה מפנה עורף לגרמניה הנאצית כפי שעשה תומאס מאן. ב-1954 שב רובינשטיין לפריז אותה אהב והתמקם בשדרות פוש. בתו אווה מתגוררת עד היום בפריז. בעונת ההופעות בין 1955 ל-1956 ערך חמש הופעות גדולות בהן ניגן 17 מהיצירות האהובות עליו, שעליהן טען כי "לעולם אינן מזדקנות". הסיבוב החל בלונדון, המשיך בפריז והסתכם בקונצרט בניו יורק.
ב-1956, בעקבות מות סטלין ואוקטובר הפולני שהוביל לשחרור מתון של שליטת ברית המועצות על הרפובליקה העממית הפולנית, רובינשטיין חשב על האפשרות לבקר מחדש בארץ מולדתו, שמאז מלחמת העולם השנייה הייתה חלק מהגוש המזרחי במלחמה הקרה. כעבור שנתיים הוא אכן ביקר בפולין, ובביקור מלא רגש במולדתו שלאחר המלחמה הוא ביקר בקברו של שימנובסקי בבזיליקת סקאווקה. בהמשך הופיע בקונצרט שנכחו בו מאזינים עד אפס מקום וההתרגשות והקריאות שהשמיעו לעבר רובינשטיין לאורך ניגונו התבטאו בדברי עוזרו בסיום הקונצרט ש"זה נס שכולם נשארו בחיים אחרי הקונצרט הזה."
קורות חיים > שנות השישים: "תור הזהב"

שנות ה-60 של המאה ה-20 נחשבות לשנות השיא של רובינשטיין ולתור הזהב של פעילותו והקריירה שלו בכלל. במהלך אותה העת ניתנו לו תוארי דוקטור לשם כבוד משמונה אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת ייל האמריקאית. ב-1961, בטווח של 40 יום, ביצע 10 קונצרטים באולם קרנגי הול בניו יורק. באותה העת גם הוקלטו מנגינותיו על יצירות הנוקטורנים של שופן. רובינשטיין תמך בתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח באמריקה וביצע שני קונצרטים שכל הרווחים מהם הועברו לידי האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים - NAACP.
בשנת 1960 עורר רובינשטיין שערורייה בעולם המוזיקה כאשר שימש כאחד השופטים בתחרות שופן בוורשה. חבר השופטים החליט לתת את הפרס למאוריציו פוליני, אך רובינשטיין, שחלק על מסקנה זו, יצר בו במקום פרס על שם עצמו, "פרס ארתור רובינשטיין", ואותו העניק לפסנתרן שאותו העדיף באותה תחרות - מישל בלוק. לימים חזר בו רובינשטיין משיפוטו וקשריו עם פוליני היו טובים. מאז מהפכת אוקטובר ועליית ברית המועצות, אנשי אומנות מערביים לא הוזמנו לרוסיה. מ-1917 עד 1964 רובינשטיין ביצע רק קונצרט אחד ברוסיה, שנערך כאמור ב-1932 במוסקבה. ההרגעה ביחסי הגושים במלחמה הקרה לקראת אמצע שנות השישים ומדיניות ההפשרה של חרושצ'וב, אפשרו לרובינשטיין לשוב ולבצע קונצרט ברוסיה. רובינשטיין העריך את הטעם התרבותי של העם הרוסי והתרגש מהאפשרות לנגן שוב בפני קל מאזינים רוסי. בספטמבר 1964 הגיע לרוסיה וביצע סדרת קונצרטים במוסקבה ובהמשך עוד שני קונצרטים בלנינגרד. בעת ביצוע סונאטה מס' 2 של שופן בקונסרבטוריון של מוסקבה שכח קטע והתגבר על כך בעזרת אלתור תחלופה. מהלך זה תאם לאמרתו המפורסמת: ”על הבמה, אני אעז. חייב להיות האלמנט של נועזות ביצירת מוזיקה גדולה.”
אף כי התפרסם בעיקר כסולן, גם במוזיקה קאמרית היה רובינשטיין משכמו ומעלה, וניגן עם מוזיקאים גדולים כמו הנריק שרינג, יאשה חפץ וגרגור פיאטיגורסקי. פרט ליצירותיו של שופן, אשר על ביצועיהן עיקר תהילתו, הקליט רובינשטיין גם יצירות משל בטהובן, ברהמס, שוברט, שומאן ודבוז'אק. ב-1969 התפרסם ספר דוקומנטרי צרפתי על חייו של רובינשטיין בשם "אהבת החיים - ארתור רובינשטיין" (L'Amour de la vie – Artur Rubinstein).
קורות חיים > פעילות מאוחרת, פרישה ויחסו לישראל

התדרדרות במצב הראייה והשמיעה אילצו אותו לפרוש מן הבמה בשנת 1976. בשנת 1977, בגיל 90, זנח רובינשטיין את אשתו בת ה-69 לטובת אשה צעירה בשם אנבל ווייטסטון (לימים ליידי אנבל וויידנפלד), אז בת 33, ועבר להתגורר אתה בז'נבה, שווייץ, עד מותו ב-1982. אנבל עזרה לו לכתוב את החלק השני של האוטוביוגרפיה שלו - "שנותי הרבות" (1980) שאותה הקדיש לה.
באמונתו האישית היה רובינשטיין אגנוסטי והתגאה במורשתו היהודית. רובינשטיין היה ידיד גדול ונאמן לישראל. הוא נודע בעולם כפסנתרן יקרן, אך את כל הופעותיו עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית תרם ללא תמורה. הוא בנוסף גם העביר שיעורי מאסטר במרכז למוזיקה ירושלים. רובינשטיין הזדעזע מאירועי השואה ואובדן בני משפחתו למכונת ההרג של גרמניה הנאצית. השואה הותירה בו רושם עז עד לסוף חייו והוא מעולם לא הפר את החלטתו שלא להופיע בגרמניה או באוסטריה. במלחמת ששת הימים, כשהיה בן 81, שלח להיכל התרבות מברק:
ידידי היקרים, כל האנשים ההגונים אתכם בשעה זאת. אם תזדקקו לי אשמח לעשות כל אשר ביכולתי כדי להתחלק אתכם בעול.
חיים אישיים > נישואים ומשפחה

על נעוריו אמר פעם רובינשטיין: "אומרים עלי שכשהייתי צעיר חילקתי את זמני ללא משוא פנים בין יין, נשים ושירה. אני מכחיש זאת מכל וכל. תשעים אחוז מתחומי העניין שלי היו נשים". בגיל 45, בשנת 1932, נישא רובינשטיין לנלה מלינרסקה, בלרינה פולנית בת 24 (שלמדה אצל מרי ויגמן). נלה הייתה בתם של המנצח הפולני אמיל מלינרסקי ורעייתו אנה טלקו-הרינצ'ביץ', שהייתה בת למשפחה הרלדית אריסטוקרטית פולנית. נלה התאהבה לראשונה ברובינשטיין כשהייתה בת 18, אבל נישאה למיאצ'יסלב מונץ, פסנתרן פולני-אמריקאי אחר, לאחר שרובינשטיין החל רומן עם נסיכה איטלקית. לאחר מכן התגרשה נלה ממונץ ושלוש שנים לאחר מכן נישאה לרובינשטיין. נולדו להם חמישה ילדים (אחד מת בינקותו), כולל הצלמת אווה רובינשטיין, שנישאה לוויליאם סלואן קופין, והבן ג'ון רובינשטיין, שחקן זוכה פרס טוני ואביו של השחקן מייקל וסטון.
גם לפני נישואיו וגם במהלך נישואיו ניהל רובינשטיין שורה של רומנים עם נשים, כולל לסלי ג'ווויט, אשתו של הפוליטיקאי הבריטי וויליאם ג'ווויט ואיירין קורזון.
רובינשטיין היה אביה של הפסנתרנית הברזילאית לולי אוסוולד (גר') מרומן שניהל עם פאולה מדיצ'י דל ואסלו, נסיכה איטלקייה. אוסוולד מעולם לא הוכרה על ידי הוריה הביולוגיים, היא הוסתרה מהציבור וניתנה מיד לאחר לידתה לידידו של רובינשטיין, המנצח והמלחין הברזילאי הנריק אוסוולד (1852-1931). בתו של הנריק אוסוולד מריה ובעלה אודוארדו מרצ'סיני גידלו אותה ואימצו אותה. ההורים המאמצים חתמו ב-1967 על תצהיר לפיו לולי אוסוולד הופקדה בידיהם על ידי הוריה הביולוגיים פאולה מדיצ'י וארתור רובינשטיין משום שהיא "פרי אהבה אסורה". לאחר האימוץ, שמה היה מרגרידה הנריקטה מרצ'סיני. מאוחר יותר הופיעה אוסוולד תחת שם הבמה לולי אוסוולד.
ייתכן שהיה אביו של המעצב האמריקאי ובנה של האמנית מיוריאל דרייפר, סנדרס דרייפר, שמת במלחמת העולם השנייה.
למרות שהוא ונלה מעולם לא התגרשו, בשנת 1977, בגיל 90, הוא עזב אותה עבור אנאבל וייטסטון, אז בת 33.
חיים אישיים > ערוב ימיו ופטירתו

רובינשטיין מת בז'נבה, שווייץ, ב-1982, בן 95. גופתו נשרפה, ועל פי בקשתו הובא אפרו לקבורה בישראל. ידידו הטוב ראש עיריית ירושלים טדי קולק דאג להטמנת האפר בכד באדמה ובמקום הוצבה מצבה עליה חרותים שמו ותאריכי הולדתו (1887) ומותו (1982) של רובינשטיין. הקבר שוכן בחלקת יער שנקראת על שמו של רובינשטיין, סמוך למושב עמינדב. מקברו נשקפת תצפית על יערות האזור, ובמקום הקרוי על שמו "מצפה רובינשטיין" הוקמה אנדרטה צנועה לזכרו, המתארת מקלדת פסנתר קמורה בצורת גלים.
מורשת

באוקטובר 2007 תרמה משפחתו לבית הספר ג'וליארד אוסף נרחב של כתבי יד מקוריים, עותקי כתב יד ומהדורות שפורסמו שנתפסו על ידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה ממעונו בפריז. 71 פריטים הוחזרו לארבעת ילדיו, המציינים את הפעם הראשונה שרכוש יהודי השמור בספרייה הממלכתית של ברלין הוחזר ליורשים החוקיים.
בשנת 1974 הקים יאן יעקב ביסטריצקי את התחרות הבינלאומית לפסנתר ע"ש ארתור רובינשטיין, המתקיימת מדי שלוש שנים בישראל, שנועדה לקדם את הקריירה של פסנתרנים צעירים ומצטיינים. פרס ארתור רובינשטיין ופרסים נוספים מוענקים לזוכים. בתחרות רובינשטיין מזמינים גם יצירות של מלחינים ישראלים.
יש רחוב ארתור רובינשטיין בתל אביב ובביאלוגרד, פולין ומעבר ארתור רובינשטיין בלודז', פולין.
זכרו של רובינשטיין הונצח בבול דאר ישראלי. ב-4 במרץ 1986, הנפיק השירות הבולאי בול דאר לזכרו של רובינשטיין  שעליו מופיעים  3 ציורים של דיוקנו שצייר האמן הנודע פבלו פיקאסו. האמן  יצחק גרנות  עיצב את הבול. דאר ישראל מכר 1,694,000 בולים של הבול הזה.
פרסים > פרסי גראמי

פרס גראמי על הביצוע הטוב ביותר של מוזיקה קאמרית
פייר פורנייה, ארתור רובינשטיין והנריק שרינג על שוברט: טריו מס' 1 במי במול, אופ. 99 ומס' 2 במי במול, אופ. 100 (טריו פסנתר) (1976)
פייר פורנייה, ארתור רובינשטיין והנריק שרינג על ברהמס: טריו (קומפלט)/שומאן: טריו מס' 1 ברה מינור (1975)
ארתור רובינשטיין על בטהובן: סונטות מס' 21 בדו מז'ור (ולדשטיין) ומס' 18 במי במול (1960)
פרס גראמי על ביצוע סולו אינסטרומנטלי הטוב ביותר
ארתור רובינשטיין על בטהובן: סונטה לפסנתר מס' 18 במי במול/שומאן:קטעי פנטסיה, אופוס 12 (1978).
פרסים > פרס מרכז קנדי

פרס מרכז קנדי לשנת 1978
לקריאה נוספת

ארתור רובינשטיין, שנותי היפות, תרגם: חיים גליקשטיין, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשל"ה (1975). (הספר בקטלוג ULI)
חסידות וישניצא

ערך זה עוסק בחסידות וישניצא. אם התכוונתם למשפחת רובין צאצאי רבי נפתלי צבי הורביץ רבני וישניצא, ראו .
חסידות וישניצא היא חסידות גאליצינית. אבי השושלת היה רבי אריה לייב ליפשיץ, ה'אריה דבי עילאי', ששימש בין היתר ברבנות וישניצא (פולנית: Nowy Wiśnicz).