stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דליה מרקס
פרסומים נוספים > באנגלית

"The Morning Ritual (Birkhot Hashachar) in the Talmud: The Reconstructing of Body and Mind through the Blessings", Hebrew Union College Annual, 77 (2008), pp. 103-129
"Influences of the Feminist Movement on Jewish Liturgy: The case of Israeli Reform Prayer", Sociological Papers, 14 (2009), pp. 67-79
"Women and Priests: Encounters and Dangers, as reflected in I Sam 2:22", Lectio Dificilior, 1, 2011
"Tractate Qinnim: Marginality or horizons: Introduction to Seder Qodashim: A Feminist Commentary of the Babylonian Talmud", V, Tal Ilan, Monika Brockhaus and Tanja Hidde, Tübingen 2012, 253-272.
Dan Levene, Dalia Marx, Siam Bhayro, "'Gabriel is on their Right': Angelic Protection in Jewish Magic and Babylonian Lore"' Studia Mesopotamica 1 (2014) 185-198
"The Prayer of Susanna (Daniel 13)", Stefan Reif, Renate Egger-Wenzel (eds.), Ancient Jewish Prayers and Emotions, Berlin 2015, 221-238.
"‘Where was Sarah?’ – Depictions of Mothers and Motherhood in Modern Israeli Poetry on the Binding of Isaac”, Marjorie Lehman, Jane L. Kanarek, and Simon J. Bronner (eds.), Mothers in the Jewish Cultural Imagination, Liverpool: Littman Library of Jewish Civilisation, 2017, 255-281.
"Participation of Non-Jewish Family Members in Bar/Bat-Mitzvah Ceremonies in the American Reform Movement: Boundaries or Inclusion“, Tudor Parfitt and Nethanel Fisher (eds.), Becoming Jewish: New Jews And Emerging Jewish Communities in Globalized Jewish World, Cambridge Scholars Publishing 2016, 353-368.
"Use of the Discarded Past to Create the Future: Renewal and Incorporation of the Old Eretz-Israel Rite in Contemporary Prayer Books“, Jewish Studies Quarterly 23 (2016), 345-373.
"Reform Liturgy: Then and Now“, Dana Even Kaplan (ed.), Life of Meaning, New York: CCAR Press, 2017, 349-368,
"The Mixed Marriage Crisis (Ezra 9–10, Nehemiah 13): and Its Resonance in Jewish Law and Lore"  What Makes a People?: Early Jewish Ideas of Peoplehood and Their Evolving Impact ( eds. Dionisio Candido   Renate Egger-Wenzel and Stefan C. Reif),  De Gruyter 2024
הערות שוליים

↑  Top Reform Seminary Names Professorships for Late President, ג'רוזלם פוסט, 17 בינואר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302223605171  BnF: cb166026187 (data)  GND: 1031587578  ISNI: 0000 0000 9978 2399  LCCN: no2010146103  SUDOC: 240272048  VIAF: 148175022   WorldCat (עם VIAF): 148175022
דורה ברגי

דורה ברגי-דווני (בהונגרית: Beregi Dóra נולדה בשם דורותיה ברגר, באנגלית:  Dora (Dorothea Berger) Beregi Devenney;‏ 8 באוגוסט 1915 - 8 בפברואר 2011) הייתה שחקנית טניס שולחן יהודיה-הונגריה ובריטית, בעלת 6 מדליות באליפויות עולם בטניס שולחן, מהן 2 זהב, 1 בזוגות ו-1 קבוצתית. היא זכתה ב-6 תארים מאליפות אנגליה הפתוחה (אנ'), 2 ביחידות (1938 ו-1946), 2 בזוגות נשים ו-2 בזוגות מעורבים.
קורות חיים

ברגי נולדה וגדלה בבודפשט במשפחה יהודית.
באליפות העולם שנערכה בומבלי (אנ'), לונדון בשנת 1938 זכתה ברגי במדליית כסף בזוגות נשים ביחד עם אידה פרנצזי. (אנ')
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה היא עזבה את הונגריה ועברה להתגורר בבריטניה ושם נישאה לדווניאן דווני.
באליפות העולם שנערכה בלונדון בשנת 1948 זכתה ברגי ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב, בתחרות הקבוצתית לנשים, מדליית כסף, בתחרות לזוגות נשים עם הלן אליוט (אנ') ומדליית ארד, בזוגות מעורבים עם ריצ'רד ברגמן.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 1950 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, בתחרות לזוגות נשים עם הלן אליוט ומדליית ארד, בתחרות הקבוצתית לנשים.
לברגי ולבעלה נולד בן אחד, ג'ון, בערב חג המולד ב-24 בדצמבר 1948. בשנת 1950 היא היגרה לאוסטרליה.
נפטרה ב-8 בפברואר 2011.
הערות שוליים

↑  Dora Beregi, TABLE TENNIS AUSTRALIA HALL OF FAME INDUCTEE ATHLETES - OPEN (באנגלית)
↑  Table Tennis England, January 1949 (באנגלית)
דב כרמי

| --- | --- |

 לידה:  1905 אודסה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  14 במאי 1962 (בגיל 57 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גנט  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  ראו בהמשך
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל לאדריכלות לשנת ה'תשי"ז
 צאצאים:  רם כרמי, עדה כרמי-מלמד 
 
היכל התרבות, תל אביב
בניין מגורים ברחוב גורדון 9, תל אביב
רחוב דיזנגוף 10, מקום משרדו של כרמי, אפריל 2008
בית מגורים משותף בכיכר צרפת
דב כרמי (1905 – 14 במאי 1962) היה אדריכל ישראלי, חתן פרס ישראל לאדריכלות לשנת ה'תשי"ז.
ביוגרפיה

כרמי נולד באודסה שבדרום-מערב רוסיה (כיום באוקראינה), ועלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1921. הוא החל בלימודי אמנות בבצלאל ועסק רבות בציור אך משיכתו לתחום האדריכלות הביאה אותו ללמוד את המקצוע. הוא השלים את השכלתו בשנת 1930 באוניברסיטת גנט שבבלגיה.
נשא לאישה את חיה, בת חיים מקלב, בנו של מרדכי מקלב, איש העלייה הראשונה ומראשי אנשי הציבור בפתח תקווה.
עד שנת 1932 עבד בירושלים עם מאיר רובין, ולאחר מכן עבר לתל אביב ופעל בשותפות עם אליהו פיטלסון עד 1936 ועד 1940 עם צבי ברק. הוא עבד בשותפות עם מספר אדריכלים נוספים, בעיקר בתל אביב, ותכנן במהלך הקריירה המקצועית שלו יותר ממאתיים מבנים. בשנות השלושים והארבעים תכנן בעיקר בתי מגורים בתל אביב, אך גם כאלה ברמת גן ובירושלים. בהמשך תכנן מבני משרדים ומבני ציבור כשהבולטים שבהם היו היכל התרבות (בשיתוף האדריכל זאב רכטר) ובית הוועד הפועל של ההסתדרות.
סגנונו העיקרי של כרמי היה מודרניסטי, והוא השפיע רבות על דור של אדריכלים ישראלים. התמחותו הייתה ביצירת פרופורציות הרמוניות, מתוחכמות ועדינות ששילבו בין צורת הבניין ובין פרטיו (פתחי חלונות, מרפסות, כניסות).
כרמי זכה בפרס ישראל לאדריכלות בשנת 1957, והיה הראשון שקיבל את הפרס בתחום זה. מאוחר יותר קיבלו את הפרס גם שני ילדיו, האדריכלים רם כרמי (ה'תשס"ב) ועדה כרמי-מלמד (ה'תשס"ז). נכדתו, יעל מלמד, בתה של עדה כרמי-מלמד, היא מפיקה ישראלית-אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר לשנת 2012.
נפטר מהתקף לב ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
בשנת 2010 נערכה בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו תערוכה רטרוספקטיבית לכרמי. ב-2018 פרסמה בתו, עדה כרמי-מלמד את הספר "אבא שלי, דב כרמי" המציג עבודות נבחרות שיצר בלוויית טקסטים קצרים ואישיים.
על שמו נקרא רחוב בתל אביב.
מבנים בולטים בתכנונו

בית מקס ליבלינג, רחוב אידלסון 29, 1936
בית הספר הארמני, רחוב יפת 44, יפו, 1937
בית הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית, תל אביב (בשיתוף חבר אדריכלים), 1956, על תכנון זה זכה בפרס רוקח
בית הדר-דפנה (רחוב שאול המלך), תל אביב (בשיתוף רם כרמי)
היכל התרבות, תל אביב (בשיתוף זאב רכטר ויעקב רכטר), 1953
בניין המינהלה ואודיטוריום וייז, האוניברסיטה העברית קמפוס גבעת רם, ירושלים (בשיתוף צבי מלצר ורם כרמי), 1957
ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, תל אביב (בשיתוף זאב רכטר ויעקב רכטר), 1955
בית ישראל בר-שירה (בניין מגורים בשדרות בן-גוריון 33), תל אביב (בשיתוף צבי מלצר ורם כרמי), 1959
בית ספר אורט סינגלובסקי (שכונת יד אליהו), תל אביב, 1958
בניין הפרלמנט בפריטאון, סיירה לאון (בשיתוף צבי מלצר ורם כרמי), 1956
בית הסופר (רחוב קפלן 6), תל אביב, 1957
בית קליר (בתי מגורים פרטיים), סביון ורמת גן (בשיתוף צבי מלצר, יצחק דנציגר ורם כרמי), 1958
בית אל על (רחוב בן-יהודה), תל אביב, 1958
משכן הכנסת, ירושלים (בשיתוף יוסף קלרוויין, שמעון פובזנר ורם כרמי), 1959
בניין מגורים (רחוב זלוציסטי), תל אביב (בשיתוף צבי מלצר ורם כרמי), 1959
בלוק מגורים, שיכון לדוגמה, באר שבע (בשיתוף צבי מלצר ורם כרמי), 1959
מכון התקנים הישראלי, תל אביב (בשיתוף צבי מלצר ורם כרמי), שנות ה-60
בית בת שבע רוטשילד (נהרס), תל אביב (בשיתוף צבי מלצר, רם כרמי ויצחק דנציגר), 1962
ראו גם

ערכים על מבנים ואתרים שתכנן דב כרמי
לקריאה נוספת

ניצה מצגר-סמוק, בתים מן החול, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1994. ISBN 965-05-0724-8 (הספר בקטלוג ULI)
עדה כרמי-מלמד, אבא שלי, דב כרמי, הוצאת ידיעות ספרים והוצאת בבל, 2018. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  האדריכל דב כרמי, דבר, 15 במאי 1962
↑  מדריך הרחובות באתר עיריית תל אביב-יפו
| זוכי פרס ישראל בתחומי האמנות החזותית |
| --- | --- | --- |
| פיסול | זאב בן-צבי (1953) • יצחק דנציגר (1968) • אריה ארוך (1971) • ראובן רובין (1973) • דני קרוון (1977) • בתיה לישנסקי, יחיאל שמי (1986) • מנשה קדישמן (1995) • יגאל תומרקין (2004) • מיכה אולמן (2008) |  |
| ציור | יוסף זריצקי (1959) • מרדכי ארדון (1963) • מרסל ינקו (1967) • יוסל ברגנר, אנה טיכו, פנחס ליטבינובסקי (1980) • יחזקאל שטרייכמן (1990) • לאה ניקל (1995) • משה קופפרמן (2000) • פנחס כהן גן (2008) |  |
| ציור ופיסול | זהרה שץ • (1955) בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1958) • מיכאל גרוס (2000) |  |
| אדריכלות | דב כרמי (1957) • אריה שרון (1962) • דורה גד, אלפרד מנספלד (1966) • בנימין אידלסון (1968) • יעקב רכטר (1972) • אריה אלחנני (1973) • אברהם יסקי (1982) • דוד רזניק (1995) • ליפא יהלום, דן צור (1998) • רם כרמי (2002) • יעקב יער, עדה כרמי-מלמד (2007) • אדם מזור (אדריכלות ועיצוב; 2013) |  |
| עיצוב | יונה פישר, אלישבע כהן (1977) • דן ריזינגר (1998) • דוד טרטקובר (2001) • ירום ורדימון (2007) |  |
| תולדות האמנות | בצלאל נרקיס (1999) • זיוה עמישי-מייזלש (2004) |  |
| צילום | דוד רובינגר (תקשורת; 1997) • מיכה בר-עם (2000) • אלכס ליבק (2005) • פטר מירום (2010) |  |
| אמנות פלסטית | יעקב דורצ'ין (2011) • מיכל נאמן (2014) • שרה ברייטברג-סמל (2020) • מיכל רובנר (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313776205171  GND: 1016368143  ISNI: 0000 0001 1953 2048  LCCN: no2011076577  SUDOC: 169383652  ULAN: 500108418  VIAF: 96492428   WorldCat (עם VIAF): 96492428
דברי ימי בארצ'סטר (מיני-סדרה)

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD של הסדרה
 מבוסס על:  שני הרומנים הראשונים בסדרת "דברי ימי בארצ'סטר" מאת אנתוני טרולופ
 סוגה:  דרמה
 כותבים:  אלן פלייטר
 בימוי:  דייוויד ג'יילס
 שחקנים:  דונלד פלזנס נייג'ל הות'ורן דייוויד גווילים ג'ון רינגהאם אלן ריקמן אנג'לה פלזנס ג'רלדין מקיואן ג'נט מאו סוזן המפשייר ברברה פלין
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  7
 הפקה
 מפיק:  ג'ונתן פאוול
 אורך פרק:  55 דקות
 שידור
 רשת שידור:  BBC2
 תקופת שידור מקורית:  10 בנובמבר 1982 – 22 בדצמבר 1982
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
דברי ימי בארצ'סטר (באנגלית: The Barchester Chronicles) היא מיני-סדרה בריטית משנת 1982, בהפקת ג'ונתן פאוול עבור ה-BBC. את התסריט כתב אלן פלייטר, והיא מבוססת על שני הרומנים הראשונים מתוך סדרת ספרי בארצ'סטר מאת אנתוני טרולופ, "מנהל בית המחסה" ו"מגדלי בארצ'סטר". הבמאי היה דייוויד ג'יילס. הצילומים נערכו בסביבות קתדרלת פיטרבורו.
תקציר עלילה

אחרי שהסתיים "מסע צלב" כושל נגד ההתעשרות העצמית של הכנסייה האנגליקנית, הקהילה המנומנת של בארצ'סטר תוססת בעקבות פרסום דוח של חקירה שנערכה בכנסייה המקומית.
צוות השחקנים

דונלד פלזנס – מר הרדינג
נייג'ל הות'ורן – סגן הבישוף גרנטלי
אנג'לה פלזנס – גברת גרנטלי
סיריל לוקהאם – הבישוף גרנטל
דייוויד גווילים – ג'ון בולד
ג'ורג' קוסטיגן – טום טאוורס
ג'ון רינגהאם – פיני
ברברה פלין – מרי בולד
ג'נט מאו – אלינור הרדינג
קלייב סוויפט – הבישוף פראודי
ג'רלדין מקיואן – גברת פראודי
אלן ריקמן – עובדיה סלופ
סוזן המפשייר – סיניורה מדלן נרוני
אורסולה האוולס – מיס ת'ורן
ג'וזף או'קונור – מר באנס
קליפורד פאריש – אייבל הנדי
פיטר בליית' – ברטי סטנהופ
סוזן אדמונסטון – שארלוט סטנהופ
פילידה לאו – גברת סטנהופ
פרסים

ב-1982 זכתה הסדרה בפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה על העיצוב (כריס פמסל). עוד הייתה הסדרה מועמדת לפרסי סדרת הדרמה (ג'ונתן פאוול, דייוויד ג'יילס), עיצוב התלבושות (חואניטה ווטרסון), גרפיקה (סטיוארט אוסטין), איפור (אליזבת ראוול), סאונד (כריס אנתוני), צילום וידאו (ג'ף פלד), ותאורת וידאו (הווארד קינג).
הערות שוליים

↑  "The Barchester Chronicles Part 7 (1982)". BFI.
↑  "BFI Screenonline: Barchester Chronicles, The (1982)". www.screenonline.org.uk.
↑    Rachel Ward, ‏Anthony Trollope: best TV adaptations, The Telegraph, 25 April 2015
↑  "Filming Locations - Peterborough Cathedral". www.peterborough-cathedral.org.uk.
↑  "Television Nominations 1982". BAFTA. נבדק ב-21 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
דובר (דלאוור)

דובר (באנגלית: Dover) היא בירת מדינת דלאוור שבארצות הברית, וכן בירת מחוז קנט.
נכון לשנת 2020 מתגוררים בעיר 39,403 תושבים.
היסטוריה

דובר נוסדה בשנת 1683 על ידי ויליאם פן, אשר קיבל מהמלך צ'ארלס השני, מלך בריטניה את הזיכיון לאדמות דלאוור ופנסילבניה.
בשנת 1717 תוכננה העיר על ידי מועצה מיוחדת.
במהלך המהפכה האמריקאית ומלחמת האזרחים האמריקנית שימשה העיר כנקודת הכינוס של המיליציות של דלאוור.
עד לאחר תום מלחמת האזרחים הייתה דלאוור מדינה בה הותרה העבדות, אף שלא היה בה מספר רב של עבדים. במהלך מלחמת האזרחים הייתה המדינה מדינת גבול- מדינה אשר נשארה חברה באיחוד אך עדיין הותרה בה העבדות.
כלכלה

עיקר כלכלת דובר מתבססת על שירות המדינה. רוב האדמיניסטרציה של דלאוור נמצאת בדובר (אשר אינה העיר הגדולה במדינה, היא וילמינגטון).
בקרבת העיר נמצא בסיס חיל האוויר דובר, המעסיק רבים מתושבי העיר.
השכלה

בדובר נמצאת אוניברסיטת מדינת דלאוור, ומכללת ווסלי. כמו כן נמצא בעיר קמפוס של המכללה הטכנית והקהילתית דלאוור.
תרבות

בית האופרה של דובר נבנה בשנת 1904. הבניין נקרא כיום מרכז שוורץ לאומנות ומשמש את התזמורת הסימפונית של דובר.
בעיר מצוי מוזיאון מדינת דלאוור, מוזיאון סוול ס. ביגס לאומנות אמריקאית (Sewell C. Biggs Museum of American Art) וכן הספרייה המדינתית של דלאוור.
גאוגרפיה

דובר ממוקמת ב- "43 '9 39° צפון, "36 '31 75° מערב.
שטחה של העיר 58.8 קמ"ר מתוכם 58 קמ"ר שטחי יבשה, ו- 0.8 קמ"ר שטחי מים (1.32%).
הערות שוליים

↑  "Christiansen elected mayor of Dover", delawareonline.com.
| דגל דלאוור מדינת דלאוור |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | דובר |  |
| היישובים הגדולים ביותר | וילמינגטון • דובר • ניוארק • מידלטאון • סמירנה • מילפורד • סיפורד • ג'ורג'טאון • אלסמיר • ניו קאסל • מילסבורו • לורל • הארינגטון • קמדן • קלייטון • לואיס • מילטון • סלביוויל • ברידג'וויל • טאונסנד |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות דלאוור |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531959005171  BNE: XX5543417  BnF: cb12035954p (data)  GND: 7661842-0  LCCN: n81084390  MusicBrainz: 04f7aa6d-9f59-4d7a-91ad-717ffecf793f  NARA: 10045434  SUDOC: 196218055  VIAF: 236604486   WorldCat (עם VIAF): 236604486
האוניברסיטאות שלי

| --- | --- |

 מידע כללי
 שפת המקור:  רוסית
 סוגה:  רומן
 מקום התרחשות:  רוסיה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1920
 מספר עמודים:  166
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת עם עובד
 תאריך:  1989
 תרגום:  פסח בן עמרם
 סדרה
 ספר קודם:  Gorky 2: My Apprenticeship 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001117680, 001845102, 001845101
 
האוניברסיטאות שלי (ברוסית: Мои университеты), הוא רומן זכרונות אוטוביוגרפי מאת הסופר הרוסי מקסים גורקי, אשר נכתב בשנת 1920.
ברומן מתאר הסופר את קורותיו, משלחי היד בהם עבד, ובעיקר את הדמויות אשר פגש בחייו, מאז עזב  את בית סבתו בהיותו נער במטרה ללמוד באוניברסיטה. השאיפה להיכנס למוסד לימודים מתבדה עד מהרה בשל העדר אמצעי תשלום והגיבור נודד ממקום למקום, עובד בעבודות מזדמנות ורוכש השכלה בעצמו מספרים ומהחיים - שהם-הם מהווים את "האוניברסיטאות שלו". בלשונו של גורקי "לעיתים נדירות מאד מצאתי בספרים רעיונות שלא שמעתים לפני כן בחיים".
תוך כדי עבודותיו המזדמנות הרבות - שוליית אופה, סבל ועוד - מתוודע הגיבור לטיפוסים שונים ומגוונים, איכרים, שוטרים, מהפכנים, זונות ועוד, היוצרים נגד עינו של הקורא פסיפס צבעוני ועשיר, לעיתים אלים, גס ואווילי, לעיתים נאצל ומלא טוב-לב ועדנה. על עצמו הוא ממעט לספר ועל הקורא להשלים את דמותו בעיקר דרך היחסים בין הגיבור לשאר הדמויות. גם על אירועים טראגים כמו ניסיונו להתאבד, מות סבתו האהובה ורצח חברו הוא מדווח בלקוניות ואגב אורחא. אולם דווקא אובייקטיביות רטורית לקונית זו מטלטלת את הקורא ומותירה בו רושם כביר.
הספר מאופיין בסגנון ייחודי, בהומור השזור בו, בכנות, ביכולת תיאור מופלאה ומדויקת ובתובנות על טבע האדם. כך למשל: "פעמים רבות נתקלתי בפחד זה מפני הצדיק, בעובדה זו של רדיפת האדם הטוב עד מוות. שני מיני יחסים קיימים לגבי אנשים מעין אלה: או שרודפים אותם...או שמתרפסים לפניהם...לעיתים רחוקות יותר. ואולם ללמוד מהם כיצד לחיות, לחקות אותם, את זה אין יודעים...ואולי גם אינם רוצים?"
הספר תורגם לעברית על ידי פסח בן-עמרם בשנת 1936 ויצא לאור בהוצאת קריית ספר ובהוצאות מחודשות ב-1956 וב-1989 בהוצאת עם עובד.
ב-1941 יצא לאור סרט קולנוע סובייטי שהתבסס על הספר ונשא את שמו, כחלק השלישי בטרילוגיה אודות כתביו האוטוביוגרפיים של גורקי, שביים הבמאי מרק דונסקוי.
הערות שוליים

↑  בספרות ובאמנות, דבר, 13 במרץ 1936
דובסרי

דובסרי (ברומנית: Dubăsari, ברוסית: Дубоссары, דוּבּוֹסָארי, ביידיש: דובאסאר) היא עיר במולדובה, בחבל טרנסניסטריה, על הגדה השמאלית של הדניסטר, בירת מחוז דובסרי, כ-25 קילומטרים צפונית לקישינב.
שם המקום הוא שיבוש של המילה הטאטארית Tembosary, שפירושה "גבעות צהובות".
לפי מפקד שנערך בשנת 1989 חיו במקום 35,800 תושבים, 43% מתוכם מולדובים (רומנים), אך לאחר פרישת החבל ממולדובה הצטמצמה האוכלוסייה, ובשנת 2004 נפקדו במקום 23,650 תושבים.
במקום פועלת תחנת כוח הידרואלקטרית, הגדולה ביותר במולדובה.
תולדות היישוב

היישוב נכלל בתחומי האימפריה הרוסית החל משנת 1791. בשנת 1795 קיבל היישוב זכויות עיר. לאחר פירוק האימפריה הרוסית, העיר נכללה בתחומי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
בשנת 1924 העיר וסביבותיה הועברו לתחום הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית המולדבית שהוקמה מעבר לדניסטר, והחל מאוגוסט 1940 נכללו ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובית. עם התפרקות ברית המועצות העיר נכללה בשטח הישות המדינית הקרויה טרנסניסטריה, בחסות רוסיה.
יהודי דובסרי

בראשית המאה ה-20 נמנו בדובסרי כ-8,000 יהודים, כ-80% מתושביה. בתקופה הסובייטית עזבו את העיר יהודים רבים.
באמצע יולי 1941 נכבשה דובסרי בידי הגרמנים והרומנים. כ-400 פליטים יהודים שניסו להגיע אליה, נורו בכניסה אליה. בסוף אוגוסט 1941 רוכזו כ-6,000 יהודי העיר בגטו סגור שהוקם במרכזה, אשר הוקף בגדרות חשמליות. מעת לעת נערכו בגטו הוצאות להורג של יהודים.
ב-1 בספטמבר הועברה העיר לשלטון רומניה, במחוז טרנסניסטריה. יום למחרת עוד הספיקו הגרמנים, בסיוע אוקראינים, לשרוף בחיים כ-600 יהודים מהעיר שריכזו במספר בתי כנסת בה.
ב-11 בספטמבר נערכה בגטו בעיר אקציה, בה הובלו יהודי הגטו לבית חרושת מקומי, וממנו נלקחו ליישוב הסמוך בולשיה פונטני (Bolshie Fontany), ונרצחו בו. באוקטובר 1941 הושלם רצח כל יהודי גטו דובסרי.
עד סוף שנת 1943 שימש הגטו בעיר כמקום ריכוז ליהודי בסרביה ובוקובינה טרם לקיחתם לאתרי ההרג, ומספר הנרצחים בעיר ובסביבתה הגיע לכ-18,500 יהודים.
כיום קיימת בעיר קהילה יהודית קטנה. בהנהגת השליח הרב זלמן אבלסקי, הרב הראשי למולדובה, הוקם מרכז גמילות חסדים לרווחת הקהילה.
לקריאה נוספת

אובידיו קראנגה ואלכסנדר קרוגלוב (רו'), דובסרי, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 675–676), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
האוניברסיטה האירואסיאתית הלאומית על שם ל. נ. גומיליוב

| --- | --- |


הבניין המרכזי
 אוניברסיטה
 על שם:  לב גומיליוב 
 תקופת הפעילות:  1996–הווה (כ־28 שנים)
 בעלי תפקידים
 סגל:  1,678 
 סטודנטים
 :  11,300 
 מיקום
 מדינה:  קזחסטן קזחסטן
 קואורדינטות:  51°09′37″N 71°27′53″E﻿ / ﻿51.1602°N 71.4648°E﻿ / 51.1602; 71.4648
 enu.kz
 he
 
האוניברסיטה האירואסיאתית הלאומית על שם ל. נ. גומיליוב (בקזאחית: (Л.Н. Гумилёв атындағы Еуразия ұлттық университеті (ЕҰУ, ברוסית: (Евразийский национальный университет имени Л.Н. Гумилёва (ЕНУ) היא האוניברסיטה הלאומית של קזחסטן והאוניברסיטה החשובה ביותר במדינה מבחינת הוראה ומחקר. הקמפוס המרכזי שלה נמצא מול בניין הנשיאות בבירה אסטנה. היא קרויה של שמו של ההיסטוריון והאתנולוג הרוסי לב גומיליוב, שחקר את ההיסטוריה של שבטי הקזחים והביע תמיכה בתנועה הלאומית הקזחית. בשנת 2018 דורגה האוניברסיטה במקום ה-394 בדירוג QS של אוניברסיטאות בעולם ובמקום ה-30 בדירוג חמישים האוניברסיטאות הצעירות מחמישים שנה של הדירוג (50 under 50).‏ האוניברסיטה נוסדה ב-1996 בצו נשיאותי של נורסולטן נזרבייב, כאיחוד של בית הספר אקמולה להנדסה אזרחית ובית הספר אקמולה לחינוך. בשנת 2000 אוחד לאוניברסיטה גם המוסד ללימודי דיפלומטיה של משרד החוץ הקזחי ושלוחת אוניברסיטת מוסקבה שפעלה בקזחסטן הולאמה ושולבה לתוכה. בשנת 2001, במלאת עשר שנים לעצמאות קזחסטן, נקבעה כאוניברסיטה הלאומית.
האוניברסיטה מציעה תוכניות לימוד עד תואר דוקטור במדעי הרוח, מדעי החברה, מדעי הטבע, הנדסה וכן כוללת אקדמיה צבאית. תחומי הלימוד המובילים הם יחסים בינלאומיים, הנדסה אזרחית, בלשנות, חינוך, פסיכולוגיה ופיזיקה בדגש על אסטרופיזיקה.
הערות שוליים

↑  האוניברסיטה בדירוג QS
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1075599989  ISNI: 0000 0004 0398 5415  LCCN: n99262002  NKC: ko2015873462  SUDOC: 156895099  VIAF: 133879830   WorldCat (עם VIAF): 133879830
האוניברסיטה האמריקאית בפריז

| --- | --- |

 אוניברסיטה
 תקופת הפעילות:  1962–הווה (כ־62 שנים)
 בעלי תפקידים
 יו"ר:  Sonya Stephens 
 תלמידים
 סטודנטים לתואר ראשון:  1,000
 מיקום
 מיקום:  הרובע השביעי של פריז, פריז, צרפת
 מדינה:  צרפת צרפת
 קואורדינטות:  48°51′32″N 2°18′13″E﻿ / ﻿48.859°N 2.3037°E﻿ / 48.859; 2.3037
 www.aup.fr
  (למפת פריז מוגדלת) האוניברסיטה האמריקאית בפריז(למפת פריז רגילה) האוניברסיטה האמריקאית בפריז
 
האוניברסיטה האמריקאית בפריז (באנגלית: The American University of Paris, ובראשי תיבות: AUP) היא מוסד אקדמי פרטי (ללא כוונות רווח) ועצמאי הממוקם בפריז, בירת צרפת.
היסטוריה

האוניברסיטה הוקמה ב-1962 והיא נחשבת למוסד האקדמי האמריקאי הוותיק ביותר באירופה. האוניברסיטה חולשת על שמונה בניינים הנמצאים ברובע השביעי, ב"גדה השמאלית" של הסן, ליד מגדל אייפל, האינווליד. האוניברסיטה מתמחה במדעי החברה ובתקשורת ולומדים בה כ-1,000 סטודנטים. לימודי התואר באוניברסיטה מוכרים על ידי משרד החינוך האמריקאי.
תוכניות לתארים מתקדמים באוניברסיטה האמריקאית בפריז הן בין תרבותיות, השוואתיות ועכשוויות. הם משלבים תוכניות לימודים דינמיות, קורסים עיוניים ויישומים מעשיים של ידע. קשרים הדוקים בין סגל לסטודנטים, מאפשרים לסטודנטים ליהנות מחילופי אינטלקטואלים קפדניים ורשת קשר מקצועית עולמית. AUP, הממוקם בפריז משנת 1962, הוא המוסד האמריקני הוותיק ביותר להשכלה גבוהה באירופה והוא מוכר במלואו בארצות הברית, ומציע 14 מגמות לתואר ראשון ו -9 תואר שני. המאסטר הדו-לשוני לאמנויות בעניינים בינלאומיים, יישוב סכסוכים ופיתוח חברה אזרחית מושך סטודנטים לאוניברסיטה כתוצאה מהפקולטה המצטיינת שלה, הצעות דו-לשוניות ייחודיות ושותפות עם אוניברסיטת סורבון, אחד המוסדות החינוכיים המובילים בצרפת. תואר שני בתקשורת גלובלית מייצר בוגרים שהם אנליסטים וגם שחקנים בשינוי גלובלי. התואר מבוסס על עבודה תאורטית ופדגוגיה חוצה תרבויות. הסטודנטים עוברים קורסי ליבה בפוליטיקה של מיתוג וזהות, במגוון תרבותי ובכלכלה הפוליטית של התקשורת הגלובלית כבסיס לקורסים אקדמיים מיוחדים ושיעורים מבוססי סדנאות.
שפת ההוראה באוניברסיטה היא אנגלית, אם כי הסטודנטים נדרשים להפגין ידע בצרפתית על מנת לקבל את התואר.
האוניברסיטה מופיעה בספר "צופן דה וינצ'י" של דן בראון, כמקום שבו מעניק רוברט לנגדון את ההרצאה שלו בנושא סמליות.
בין בוגרי האוניברסיטה: המעצב טום פורד, השחקן מייקל ות'רלי.
הערות שוליים

↑  American University of Paris (AUP), TOPUNIVERSITIES
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011265103805171  GND: 2122315-4  ISNI: 0000 0004 0475 3747  LCCN: no95008334  NKC: ko20181006113  VIAF: 151565025   WorldCat (עם VIAF): 151565025 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אוניברסיטאות ומכללות ובנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דורה גאבה

| --- | --- |
דורה גאבה בתמונה מ-1939
דורה גאבה בתמונה מ-1939
 לידה:  28 באוגוסט 1888 Metodievo, בולגריה 
 פטירה:  16 בנובמבר 1983  (בגיל 95) סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה 
 שם לידה:  Изидора Пейсах Габе 
 מדינה:  בולגריה 
 מקום קבורה:  סופיה
 מקום מגורים:  סופיה
 ידועה בשל:  היותה משוררת
 השכלה:  אוניברסיטת סופיה 
 בן או בת זוג:  Boyan Penev 
 פרסים והוקרה:  אות הצטיינות של העם הבולגרי (21 במאי 1966)  פרס דימיטרוב (16 ביוני 1978)  פרס ואזוב (9 ביולי 1975)  פרס סלאבייקוב (אפריל 1979)  מסדר 9 בספטמבר 1944 (30 בדצמבר 1946)  גיבור העמל הסוציאליסטי של בולגריה (25 באוגוסט 1978)  מסדר גאורגי דימיטרוב (28 באוגוסט 1968)  מסדר החיוך 
 חתימה:   
 
איזידורה פטרובה גאבה (בבולגרית: Изидора Петрова Габе;‏ 28 באוגוסט 1888, דאבובניק, מחוז דובריץ', נסיכות בולגריה – 16 בנובמבר 1983, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית) הייתה משוררת, סופרת ומתרגמת יהודיה נודעת שפעלה בבולגריה.
קורות חיים

דורה גאבה נולדה בכפר דאבובניק הסמוך לעיר דובריץ' לפטר גאבה שהיגר מרוסיה לבולגריה. ב-1894 נבחר פטר גאבה לאספה הלאומית הבולגרית ונשבע אמונים. ב-15 בדצמבר 1894, באחד הגילויים הבולטים הראשונים של אנטישמיות ממוסדת בנסיכות הצעירה, סולק גאבה בהצבעה מהאסיפה הלאומית על רקע היותו יהודי ובמקומו נבחר חבר פרלמנט נוצרי.
דורה גאבה רכשה השכלה יסודית בווארנה, בהמשך למדה מדעים באוניברסיטת סופיה והשלימה לימודי צרפתית בז'נבה וגרנובל. ב-1907 לימדה צרפתית בדובריץ'. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה והעברת חבל דרום דוברוג'ה לחזקת ממלכת רומניה מתוקף חוזה ניי, הייתה דורה גאבה פעילה בולטת במאבק לשמירת זכויות התושבים הבולגרים והיהודים בחבל. גאבה ערכה את עיתון הילדים "החלון". במהלך מלחמת העולם השנייה נתונה הייתה גאבה להתקפות אנטישמיות. 
במאי 1943, לאחר גירוש יהודי סופיה לערי השדה וכישלון גירושם מחוץ לגבולות בולגריה, פרסם ארגון ראטניק כרוז שטנה בבולגריה בו נכתב בין השאר, כי "קיימת השפעת יהודונים גם על התרבות הבולגרית, כאשר דורה גאבה כותבת ללא הפרעה וכתיבתה נקראת על ידי ילדי בולגריה". לאחר מלחמת העולם השנייה, בין 1947 ל-1950, כיהנה גאבה כנספחת התרבות של שגרירות בולגריה בפולין. ב-1968 היא זכתה לאזרחות כבוד של העיר דובריץ'. עוד זכתה גאבה בעיטור על תרומתה הייחודית לתרבות הפולנית (פולנית: Order Odrodzenia Polski). דורה גאבה הלכה לעולמה ב-1983 בסופיה והיא בת 95 שנים.