stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אה"מ אנסון (1940)
בנייה

לאחר מלחמת העולם הראשונה, הסכם הצי של וושינגטון נערך ב-1922 במטרה לעצור מרוץ חימוש שהתפתח בין בריטניה, יפן, צרפת, איטליה וארצות הברית. הסכם זה הגביל את מספר האוניות שכל אומה הורשתה לבנות והגביל את ההדחק של כל אוניות הראשה ב-35,000 טון ארוך. הגבלות אלו הורחבו ב-1930 באמצעות הסכם הצי של לונדון, אולם ב-1935 יפן ואיטליה לא הסכימו להסכם הצי השני של לונדון להמשך הפיקוח על החימוש.
בדאגה ממחסור באוניות מערכה מודרניות בצי שלהם, האדמירליות הורתה אפוא על בניית סדרת אוניות מערכה חדשה: קינג ג'ורג' החמישי. בשל הוראות האמנה הימית של וושינגטון ואמנת לונדון, ששניהם עדיין היו בתוקף כאשר תוכננו אוניות הסדרה, החימוש העיקרי של הסדרה הוגבל לתותחי 14 אינץ' (356 מ"מ). הן היו אוניות המערכה היחידות שנבנו באותה תקופה כדי לדבוק באמנה ולמרות שעד מהרה התברר לבריטים ששאר החותמים על האמנה מתעלמים מהדרישות שלו, היה מאוחר מדי לשנות את תכנון הסדרה לפני שהם הונחו בשנת 1937.
השדרית של האונייה הרביעית של הסדרה הונחה במספנת Swan Hunter ו-Wigham Richardson על נהר טיין ב-20 ביולי 1937. במקור היא הייתה אמורה להיקרא ג'ליקו, על שם האדמירל סר ג'ון ג'ליקו, מפקד הצי הגדול בקרב יוטלנד ב-1916, אך שמה שונה לאנסון בפברואר 1940. אנסון הושקה ב-24 בפברואר 1940 והושלמה ב-22 ביוני 1942. ההשלמה התעכבה בעיקר בגלל הכללת מכ"ם בקרת אש ותותחי נ"מ נוספים.
תיאור

ההדחק של אנסון היה 43,300 טון בתפוסה סטנדרטית ו-45,360 טון במעמס מלא. האונייה הייתה באורך כולל של 745 רגל (227.1 מטר), רוחב 103 רגל (31.4 מטר) ושוקע של 31 רגל 3 אינץ' (9.5 מטר). הגובה המטצנטרי המעוצב שלה היה 6 רגל 1 אינץ' (1.85 מטר) בתפוסה סטנדרטית ו-8 רגל 1 אינץ' (2.46 מטר) במעמס מלא.
היא הונעה על ידי טורבינות קיטור של פארסונס, שהניעו ארבעה צירי מדחף. קיטור סופק על ידי שמונה דודי אדמירליות אשר בדרך כלל סיפקו 100,000 כוחות סוס (75,000 קילוואט), אך יכלו לספק 110,000 כוחות סוס (82,000 קילוואט) במעמס חירום. זה העניק לאנסון מהירות מרבית של 27.62 קשרים (51.15 קמ"ש). האונייה נשאה 4,300 טון מזוט והיה לה טווח של 3,150 מיילים ימיים (5,830 ק"מ) במהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש).
תיאור > חימוש

אנסון הרכיבה 10 תותחי BL 14 אינץ' (356 מ"מ) Mk VII. תותחי ה-14 אינץ' הותקנו בצריח כפול אחד של Mark II קדימה ושני צריחים מרובעים של Mark III, אחד מקדימה ואחד מאחורה. ניתן היה להגביה את התותחים ל-40 מעלות ולהנמיך את התותחים ל-3 מעלות. קשתות הסיבוב היו: צריח "A", 286 מעלות; צריח "B", 270 מעלות וצריח "Y", 270 מעלות. הסיבוב וההגבהה נעשו על ידי הנעה הידראולית, בקצבים של 2 ו-8 מעלות לשנייה, בהתאמה. משקל תותח מלא שקל 15,950 פאונד (7,230 ק"ג), וניתן היה לירות מטח כל 40 שניות. החימוש המשני כלל 16 תותחי QF 5.25 אינץ' (133 מ"מ) Mk I אשר הורכבו בשמונה צריחים תאומים, במשקל 81 טון כל אחד. הטווח המרבי של תותחי Mk I היה 24,070 יארד (22,009.6 מטר) בגובה של 45 מעלות, התקרה נגד מטוסים הייתה 49,000 רגל (14,935.2 מטר). ניתן היה להגביה את התותחים ל-70 מעלות ולהנמיך אותם ל-5 מעלות. קצב האש הרגיל היה 10 עד 12 פגזים לדקה, אך בפועל, התותחים יכלו לירות רק 7 עד 8 פגזים בדקה.
יחד עם הסוללות הראשיות והמשניות שלה, נשאה אנסון 48 תותחי QF 2 פאונד (1.575 אינץ', 40 מ"מ) Mk.VIII "פום-פום" נגד מטוסים בשישה צריחים מתומנים. לאלה נוספו שישה תותחי אורליקון 20 מ"מ (0.8 אינץ') קלים נ"מ בצריחים בודדים.
היסטוריית שירות

לאחר הפעלתה ב-1942, נשלחה אנסון לים הארקטי עם רוב צי הבית כספינת ליווי לשיירות לרוסיה. ב-12 בספטמבר 1942 הייתה אנסון חלק מכוח החיפוי המרוחק של שיירת QP 14, יחד עם אוניית האחות שלה אה"מ דיוק אוף יורק, הסיירת הקלה אה"מ ג'מייקה והמשחתות קפל, מקאיי, מונטרוז ובראמהאם. ב-29 בדצמבר אנסון סיפקה חיפוי מרוחק לשיירת JW 51B יחד עם הסיירת אה"מ קמברלנד והמשחתות פורסטר, איקארוס ואימפולסיב. ב-23 וב-24 בינואר 1943 סיפקה אנסון חיפוי מרוחק לשיירת JW 52 יחד עם הסיירת אה"מ שפילד והמשחתות אקו, אקליפס, פאולקנור, אינגלפילד, מונטרוז, קווינבורו, ריידר והמשחתת הפולנית אורקאן. ב-29 בינואר יצאה שיירה RA 52 ממפרצון קולה, עם חיפוי מרוחק שסופקו על ידי אנסון, הסיירת שפילד והמשחתות אינגלפילד, אוריבי, אודיינט והמשחתת הפולנית אורקאן מ-30 בינואר.
ביוני 1942, אוניית המערכה מלפני מלחמת העולם הראשונה אה"מ סנטוריון התחפשה לאנסון בים התיכון, ופעלה כפתיון במהלך מבצע נמרץ. ביולי 1943 אנסון נטלה חלק במהלכי ההסחה שנועדו למשוך את תשומת הלב מההכנות למבצע האסקי, ובאוקטובר אותה שנה, יחד עם דיוק אוף יורק והסיירת האמריקאית טוסקלוזה, סיפקה כיסוי למבצע לידר, שבו נושאת המטוסים האמריקאית. ריינג'ר ביצעה תקיפות אוויריות נגד הספנות הגרמנית מול נורווגיה. בפברואר 1944, ביחד עם אוניית המערכה הצרפתית רישלייה וכוח של סיירות ומשחתות, אנסון מילאה את אותו תפקיד בעוד מטוסים של נושאת המטוסים אה"מ פיוריוס ביצעו תקיפות אוויריות נגד מטרות גרמניות בנורווגיה במהלך מבצע בייליף, וב-3 באפריל היא סיפקה כיסוי למבצע טונגסטן, תקיפה אווירית מוצלחת נגד אוניית המערכה הגרמנית טירפיץ, במהלכו שימשה כאוניית הדגל של תת-אדמירל סר הנרי מור.
אנסון הוצאה מהשירות לשיפוץ ביוני 1944 ולא חזרה לצי עד מרץ 1945, אז הפליגה עם דיוק אוף יורק כדי להצטרף לצי האוקיינוס השקט הבריטי. כשהיא הגיעה לזירה, פעולות האיבה כמעט הסתיימו. היא עזבה את סידני ב-15 באוגוסט להונג קונג עם דיוק אוף יורק, ויחד עם כוח משימה של ספינות אחרות מבריטניה ומחבר העמים, קיבלה את כניעת הכוחות היפנים שכבשו את הונג קונג. היא גם נכחה במפרץ טוקיו במהלך הכניעה היפנית הרשמית על סיפון USS מיזורי.
מדווח כי אנסון מעולם לא ירתה עם החימוש העיקרי שלה במהלך קרב.
היסטוריית שירות > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה אנסון הייתה אוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה הראשונה של צי האוקיינוס השקט הבריטי ועזרה לשחרר את הונג קונג. לאחר שיפוץ קצר, הפליגה אנסון מסידני להובארט בפברואר 1946 כדי לאסוף את הדוכס והדוכסית מגלוסטר (הדוכס היה אז המושל הכללי של אוסטרליה) ולהחזיר אותם לסידני.
אנסון הגיעה חזרה למים הבריטים ב-29 ביולי 1946 ולאחר שיפוץ קצר הוחזרה לתפקידים בזמן שלום. בנובמבר 1949, אנסון הוכנסה לעתודה ובשנת 1951 היא נגררה לגאר לוך. ב-17 בדצמבר 1957 היא נרכשה לגרוטאות על ידי ספינות תעשיות, פאסלנה. בחלק מהעצים שלה נעשה שימוש חוזר להכנת מזכרות מסוגים שונים.
אנסון יורה בתותחיה במהלך אימון מטרה בים הצפוני.
אנסון בעת שירות ליווי השיירות לרוסיה
אה"מ הוג (1900)

| --- | --- |
אה"מ הוג
אה"מ הוג
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת משוריינת
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  קרסי
 חלק מסדרה:  Royal Navy cruiser fleet 
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ויקרס 
 תחילת הבנייה:  14 ביולי 1898
 הושקה:  13 באוגוסט 1900
 תקופת הפעילות:  19 בנובמבר 1902 – 22 בספטמבר 1914 (11 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה בתקרית 22 בספטמבר 1914
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה תקרית 22 בספטמבר 1914 
 מידות
 הֶדְחֶק:  12,000 טון
 אורך:  143.9 מטר
 רוחב:  21.2 מטר
 שוקע:  8.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  725–760 איש
 הנעה:  30 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 21,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 51–152 מ"מ   שריון סיפון – 25–76 מ"מ   צריחי תותחים – 150 מ"מ   ברבטות – 152 מ"מ   מגדל הניווט – 305 מ"מ   מחיצות – 127 מ"מ
 חימוש:  2 תותחי 9.2 אינץ' (234 מ"מ)   12 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)   12 תותחי 12 פאונד (76 מ"מ (3 אינץ'))   3 תותחי 3 פאונד (47 מ"מ (1.9 אינץ'))   2 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ הוג הייתה סיירת משוריינת מסדרת קרסי שנבנתה עבור הצי המלכותי בסביבות שנת 1900. בסיום היא שובצה לצי התעלה ולתחנת סין. ב-1906 היא הפכה לספינת אימונים של תחנת צפון אמריקה ומערב הודו לפני שהושמה במילואים ב-1908. היא הוכנסה לשירות מחדש בתחילת מלחמת העולם הראשונה, היא מילאה תפקיד קטן בקרב מפרץ הלגולנד כמה שבועות לאחר תחילת המלחמה. הוג הוטבעה על ידי הצוללת הגרמנית U-9, יחד עם שתיים מאחיותיה, ב-22 בספטמבר 1914.
תכנון ותיאור

ההדחק של הוג תוכנן להיות 12,000 טונות ארוכות (12,190 טונות). אורך הספינה היה 472 רגל (143.9 מטרים), רוחב של 69 רגל 9 אינץ' (21.3 מטרים) ושוקע של 26 רגל 9 אינץ' (8.2 מטרים). היא הונעה על ידי שני מנועי קיטור 4 צילינדרים עם הרחבה משולשת, שכל אחד מהם הניע גל הנע אחד, שהפיק סך של 21,000 כוחות סוס (15,660 קילוואט) והעניקו לה מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). המנועים הונעו על ידי 30 דוודי בלוויל. בניסויי הים שלה, למרות שהוג הגיעה ל-22.06 קשרים (40.86 קמ"ש), עם 21,432 כוחות סוס (15,982 קילוואט). היא נשאה מקסימום 1,600 טון של פחם והצוות שלה נע בין 725 ל-760 קצינים ומלחים.
החימוש העיקרי שלה היה מורכב משני תותחי טעינת עכוז (BL) 9.2 אינץ' (234 מ"מ) Mk X בצריחים בודדים, אחד לפני ואחד מאחורי המבנה העילי. הם ירו פגזים במשקל 380 ליברות (170 קילוגרם) פגזים לטווח של 15,500 יארד (14,200 מטרים). החימוש המשני שלה, של 12 תותחי BL 6 אינץ' Mk VII, היה מסודר בקזמטים באמצע הספינה. שמונה מהם הורכבו על הסיפון הראשי והיו לשימוש רק במזג אוויר רגוע. היה להם טווח מרבי של כ-12,200 יארד (11,200 מטרים) והם ירו פגזים במשקל 100 ליברות (45 קילוגרם). 12 תותחי ירי מהיר (QF) 12 פאונד 12 cwt הותקנו להגנה מפני סירות טורפדו, שמונה על קזמטים בסיפון העליון וארבעה במבנה העילי. הספינה נשאה גם שלושה תותחי הוצ'קיס במשקל 3 פאונד ושני צינורות טורפדו שקועים.
לחגורת השריון בקו המים של הספינה היה עובי מרבי של 6 אינץ' (152 מילימטרים) והיא הצטמצמה ל-5 אינץ' (127 מילימטרים) מחיצות רוחביות. השריון של צריחי התותחים והברבטות שלהם היה בעובי 6 סנטימטרים בעוד שריון הקזמטים היה בעובי 5 סנטימטרים. שריון הסיפון המגן נע בעובי של 1–3 אינץ' (25–76 מילימטרים) ומגדל הניווט היה מוגן בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים) של שריון.
בנייה ושירות

הוג, שנקרא על שם קרב לה הוג ב-1692, הונחה ב-14 ביולי 1898 על ידי Vickers‏, Sons &amp Maxim במספנת Barrow-in-Furness שלהם והושקה ב-13 באוגוסט 1900. היא הגיעה לפלימות' כדי להתחיל להתאבזר בספטמבר 1901, והחלה בניסויי הים שלה בתחילת דצמבר. הוג הושלמה בסוף הסתיו בשנה שלאחר מכן, והופעלה בדבונפורט ב-19 בנובמבר 1902. היא שובצה בשייטת התעלה. ב-11 במרץ 1904 היא התנגשה באוניית הסוחר SS Meurthe מחוץ לכף אירופה. מאוחר יותר באותה שנה היא הועברה לתחנת סין לאחר שיפוץ.
שנתיים לאחר מכן הפכה הוג לספינת האימונים של המלחים לשייטת הסיירת הרביעית בתחנת צפון אמריקה והודו המערבית. היא צומצמה למילואים בדבונפורט ב-1908 ולאחר מכן שובצה לשייטת המילואים השלישית בנור בשנה שלאחר מכן. ב-26 בנובמבר 1909 בפיצוץ בונקר פחם נהרגו שני אנשי צוות. הספינה זכתה לשיפוץ ממושך במספנת צ'טהם בשנים 1912–1913 והוצבה בשייטת הסיירות ה-7 זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914.
על השייטת הוטלה המשימה לפטרל באזור שנקרא "הארבעה-עשר הרחבים" (The Broad Fourteens) בים הצפוני לתמיכה בכוח משחתות וצוללות שבסיסו בהארוויץ' שהגן על הקצה המזרחי של תעלת למאנש מפני ספינות מלחמה גרמניות המנסות לתקוף את נתיב האספקה בין אנגליה לצרפת. במהלך קרב מפרץ הלגולנד ב-28 באוגוסט, הספינה הייתה חלק מ-Cruiser Force 'C', במילואים מול חופי הולנד, ולא ראתה שום פעולה. עם זאת, הוג גררה את הסיירת הקלה הפגועה בכבדות ארת'וזה, ספינת הדגל של מפקד כוח הארוויץ', קומודור רג'ינלד טירוויט, חזרה לנמל לאחר שהקרב הסתיים.
אה"מ בארפלור (1892)

| --- | --- |

אה"מ בארפלור, 1895
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת סנטוריון
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת צ'טהאם 
 תחילת הבנייה:  12 באוקטובר 1890
 הושקה:  10 באוגוסט 1892
 תקופת הפעילות:  22 ביוני 1894 – יוני 1909 (כ־15 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-12 ביולי 1910
 מידות
 הֶדְחֶק:  10,805 טון
 אורך:  119.1 מטר
 רוחב:  21.3 מטר
 שוקע:  7.82 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  17 קשרים
 גודל הצוות:  606–620 איש
 טווח שיוט:  9,690 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  8 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 9,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 229–305 מ"מ, שריון סיפון – 51–64 מ"מ, מחיצות – 203 מ"מ, ברבטות – 127–229 מ"מ, צריחי תותחים – 152 מ"מ, קזמטים – 51–102 מ"מ, מגדל הניווט – 305 מ"מ
 חימוש:  4 תותחים 10 אינץ' (254 מ"מ), 10 תותחים 4.7 אינץ' (120 מ"מ), 8 תותחים 6 ליטראות (2.2 אינץ', 57 מ"מ), 12 תותחים 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ)), 7 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ בארפלור (באנגלית: HMS Barfleur) הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט, האונייה השנייה בסדרת סנטוריון, שכללה שתי אוניות מערכה שנבנו עבור הצי המלכותי בשנות ה-90 של המאה ה-19. האוניות נועדו לשירות בחו"ל, והחליפו שריון כבד וחימוש רב עוצמה במהירות גבוהה וטווח ארוך כדי להתמודד עם הסיירות המשוריינות הזרות שנבנו אז כפושטות סחר ודורגו כאוניות מערכה מדרג ב'.
בארפלור שובצה לצי הים התיכון בשנת 1895 והשתתפה במצור על כרתים שהטילו המעצמות הגדולות לאחר שהחל מרד יווני בכרתים נגד השליטים העות'מאנים שלהם בפברואר 1897. היא הצטרפה לאוניית האחות שלה סנטוריון בתחנת סין בשנה שלאחר מכן. הפכה לאוניית הדגל של סגן מפקד התחנה. במהלך מרד הבוקסרים בשנת 1900, שתי האוניות תרמו פלוגות נחיתה כדי להשתתף בקרבות מבצרי טאקו ושל טיינטסין.
היא הייתה כבר מיושנת בגלל המהירויות הגוברות של הסיירות שהאונייה תוכננה להתגונן מפניהן, והיא הוצבה במילואים ב-1904, אם כי בארפלור השתתפה לעיתים קרובות בתמרוני הצי השנתיים. היא גם שימשה כאוניית דגל בצי העתודה במשך מספר שנים לפני שהאונייה נרשמה לפירוק ב-1909. לאחר שנמכרה לגרוטאות בשנה שלאחר מכן, בארפלור נתקעה מתחת לרציפים של גשר נדנדה בדרכה למגרש הגריטה, והכריחה אותו להישאר פתוח ולחסום את התנועה בזמן שהיא הייתה צריכה להשתחרר.
תכנון ותיאור

סדרת סנטוריון תוכננה לעמוד בדרישת האדמירליות עבור אוניות המתאימות לשימוש כאוניות דגל בתחנות סין והפסיפיק, המסוגלות להביס את האוניות הזרות החזקות ביותר שצפויות להיתקל בהן. היה להן אורך כולל של 390 רגל 9 אינץ' (119.1 מטר) ואורך בין הניצבים של 360 רגל (109.7 מטר), ורוחב של 70 רגל (21.3 מטר). השוקע שלהן בתפוסה סטנדרטית היה 25 רגל 8 אינץ' (7.82 מטר) ו-26 רגל 9 אינץ' (8.2 מטר) במעמס מלא. הדחק האוניות היה 10,634 טונות ארוכות (10,805 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-11,200 טונות ארוכות (11,400 טונות) במעמס מלא. גופי הפלדה שלהם נעטפו בעץ ובנחושת כדי להפחית את הזיהום הביולוגי. הצוותים שלהם מנו 620 קצינים ומלחים ב-1895 ו-600 לאחר שנבנו מחדש בשנים הראשונות של המאה ה-20.
אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים בעלי שלושה צילינדרים, שכל אחד מהם הניע מדחף בודד, תוך שימוש בקיטור שסופק על ידי שמונה דוודים גליליים פחמיים. המנועים תוכננו להפיק סך של 9,000 כוחות סוס (6,700 קילוואט) שנועדו להעניק לאוניות מהירות של 17 קשרים (31 קמ"ש) בעת הפלגה עם שוקע סטנדרטי. המנועים התגלו כחזקים מעט מהצפוי ובארפלור הגיעה ל-17.1 קשרים (31.7 קמ"ש) מ-9,934 כוחות סוס (7,407 קילוואט) במהלך ניסויי הים שלה. בעת הפלגה עם שוקע מאולץ, היא הגיעה ל-18.51 קשרים (34.3 קמ"ש) מ-13,163 כוחות סוס (9,816 קילוואט) אם כי זה גרם לעיתים קרובות נזק לדוודים ונאסר רשמית. לאוניות הסדרה היה טווח של 5,230 מיילים ימיים (9,690 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
תכנון ותיאור > חימוש ושריון

אוניות הסדרה נשאו ארבעה תותחי 10 אינץ' (254 מ"מ)/32 קליבר Mk III של הסוללה הראשית שהורכבו בשני צריחים תאומים על גבי ברבטות עגולות, אחד מקדימה ואחד מאחור. החימוש המשני שלהם כלל עשרה תותחי ירי מהיר (QF‏) 4.7 אינץ' (120 מ"מ)/ 40 קליבר בצריחים בודדים. חצי תריסר מתותחים אלו היו מותקנים על הסיפון העליון, מוגנים במגני תותחים, ושאר התותחים הותקנו בקזמטים בצידי גוף האונייה. הגנה מפני סירות טורפדו ניתנה על ידי שמונה תותחי QF‏ 6 פאונד (57 מילימטרים (2.2 אינץ')) ותריסר תותחי הוצ'קיס QF‏ 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ)). האוניות היו חמושות גם בשבעה צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (450 מ"מ), שניים בכל צד רוחב ואחד בירכתיים מעל המים ואחד בכל צד רוחב מתחת למים.
אוניות הסדרה היו מצוידות ברובן בשריון מורכב אם כי חלקים מסוימים יוצרו משריון הארווי משופר. חגורת השריון בקו המים הראשית שלהם נעה בעובי בין 9 ל-12 אינץ' (229 עד 305 מ"מ). הסיפון המשוריין מונח על החלק העליון של חגורת קו המים והורכב מ-2 אינץ' (51 מ"מ) של פלדה עדינה. מתחת לקו המים, הסיפון התחתון בגודל 2.5 אינץ' (64 מ"מ) השתרע מבסיסי ה-5 אינץ' (127 מ"מ) של הברבטים אל החרטום והירכתיים. עובי הברבטים היה 8 או 9 אינץ' (203 או 229 מ"מ) וצוותי התותחים היו מוגנים על ידי מכסה מנוע משוריין או בית תותח שהורכב מ-6 אינץ' מפלדת ניקל.
שינויים

צמרות לחימה נוספו לסנטוריון בשנים 1896–1897 ומגני תותחים הוסרו מאותם תותחים שהותקנו בצמרות הלחימה בין 1897 ל-1899. בינואר 1902 החלה האונייה בשיפוץ שהחליף את תותחי ה-4.7 אינץ' שלה בתותחי 6 אינץ' ושדרג את ההגנה שלהם. כדי לסייע בפיצוי על המשקל הנוסף, כל צינורות הטורפדו מעל המים שלה הוסרו וכך גם הגשר האחורי. שלושת תותחי ה-3 פאונד הנותרים בצמרות הלחימה הוצבו מחדש במבנה העילי ומעל הברבטות והתורן הקדמי הוחלף בתורן איתותים. למרות האמצעים הללו חלה עלייה קלה במשקל שהפחיתה את מהירות האונייה בכ-0.25 קשר (0.5 קמ"ש). בשנת 1906 הוסרו כל שלושת תותחי ה-3 הפאונד הנותרים שלה והחלק העליון של התורן המרכזי שונה כעמדת בקרת אש.
פירוק

ביוני 1909, ברפלר נרשמה למכירה ונגררה לשרטון האם, שם עגנה בהמתנה לפירוק. היא נמכרה ב-12 ביולי 1910 תמורת 26,550 ליש"ט ל-C. Ewen, גלאזגו ונמכרה מחדש במהירות ל-Bolckow, Vaughan & Co. לגריטה במספנתם בדנסטון-און-טיין. לבארפלור היה מסע רב אירועים למגרש הגרוטאות, והיא עלתה על שרטון ב-3 באוגוסט 1910 בניוקאסל על הטיין בין גשר הסווינג וגשר הרמה הגבוה בזמן שנגררה במעלה נהר טיין. מכיוון שהיא לא התפנתה מהגשר המתנדנד, הוא לא יכול היה להיסגר והתנועה נחסמה עד שניתן היה לחתוך חלק מאביזרי הסיפון שלה. כמו כן דווח שהיא נגרטה בבלית'.
בארפלור לפני 1898
בארפלור במעגן, אחרי 1904
אה"מ הניבאל (1896)

| --- | --- |

אה"מ הניבאל
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  מג'סטיק
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Pembroke Dockyard 
 תחילת הבנייה:  1 במאי 1895
 הושקה:  28 באפריל 1896
 תקופת הפעילות:  אפריל 1898 – ינואר 1920 (כ־21 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-28 בינואר 1920
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  16,320 טון
 אורך:  128 מטר
 רוחב:  23 מטר
 שוקע:  8.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  16 קשרים
 גודל הצוות:  672 איש
 טווח שיוט:  13,000 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  8 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 10,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 229 מ"מ, שריון סיפון – 64–114 מ"מ, ברבטות – 356 מ"מ, מגדל הניווט – 356 מ"מ
 חימוש:  4 תותחים 12 אינץ' (305 מ"מ), 12 תותחים 6 אינץ' (152 מ"מ), 16 תותחים 12 ליטראות (3 אינץ', 76 מ"מ), 12 תותחים 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ)), 5 צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ)
 
אה"מ הניבאל הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי מסדרת מג'סטיק, והספינה השישית הנושאת את השם הזה. האונייה הונחה במספנת פמברוק במאי 1894, היא הושקה באפריל 1896 והוכנסה לשירות בצי באפריל 1898. היא הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) וסוללה משנית של 12 תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים), ויכלה להגיע למהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש).
הניבאל שירתה בצי התעלה (מאוחר יותר אורגן מחדש לצי האטלנטי) לאחר כניסתה לשירות ב-1898. בשנת 1906 היא עברה שיפוץ, שכלל הסבה לדוודים מבוססי נפט במקום פחם. היא הוצבה במילואים משנת 1907, אולם גויסה ביולי 1914 כאמצעי זהירות לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה. מאוגוסט 1914 עד פברואר 1915 הניבאל הייתה ספינת שמירה בסקפה פלו. מאוחר יותר באותה שנה הוסר החימוש העיקרי שלה והיא הוסבה לספינת תוספת כוחות, ושירתה בתפקיד זה במהלך מערכת הדרדנלים. מנובמבר 1915 ועד סוף המלחמה, היא שירתה כספינת אם שבסיסה באלכסנדריה, מצרים. היא הושבתה ב-1920 ונגרטה מאוחר יותר באותה שנה.
תכנון

הניבאל הייתה באורך כולל של 421 רגל (128 מטרים), רוחב של 75 רגל (23 מטרים) ושוקע של 27 רגל (8.2 מטרים). הדחק האונייה היה עד 16,060 טונות ארוכות (16,320 טונות) במעמס מלא. מערכת ההנעה שלה כללה שני מנועי קיטור תלת דרגתיים של 3 צילינדרים, המונעים על ידי שמונה דוודי צינורות אש גליליים על בסיס פחם. עד 1907–1908, היא הונעה מחדש עם דגמים המופעלים על ידי נפט. המנועים שלה סיפקו מהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש) במהירות של 10,000 כוחות סוס (7,500 קילוואט). האונייה נחשבה לאוניית ים טובה עם גלגול קל ויכולת הפלגה טובה, למרות שסבלה מצריכת דלק גבוהה. היה לה צוות של 672 קצינים ומלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי BL 12 אינץ' (305 מ"מ) Mk VIII בצריחים עם תותחים, אחד מקדימה ואחד מאחורה. הצריחים הונחו על ברבטות בצורת אגס; לשש מאחיותיה היה אותו סידור, אבל לאחיותיה סיזאר ואילוסטריוס ולכל סדרות אוניות המערכה הבריטיות העתידיות היו ברבטות עגולות. מארס גם נשאה סוללה משנית של 12 תותחים QF 6 אינץ' (152 מ"מ)/40 קליבר. הם היו רכובים בקזמטים בשני סיפוני תותחים באמצע האונייה. היא גם נשאה 16 תותחי QF 12 פאונד ו-12 תותחי QF 2 פאונד להגנה מפני סירות טורפדו. היא הייתה מצוידת גם בחמישה צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ), שארבעה מהם היו שקועים בגוף האונייה, כשהאחרון היה במשגר מותקן על הסיפון.
להניבאל ולשאר האוניות בסדרה שלה הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ) מפלדת הארווי, שאיפשר הגנה שווה עם עלות נמוכה יותר במשקל בהשוואה לסוגי שריון קודמים. זה איפשר להניבאל ולאחיותיה חגורת שריון עמוקה וקלה יותר מאשר אוניות מערכה קודמות ללא אובדן הגנה. הברבטים לסוללה הראשית היו מוגנים עם שריון בעובי 14 אינץ' (356 מילימטרים), ולמגדל הניווט היה אותו עובי פלדה בצדדים. הסיפון המשוריין של האונייה היה בעובי 2.5–4.5 אינץ' (64–114 מילימטרים).
היסטוריית שירות

השדרית של הניבאל הונחה במספנת פמברוק ב-1 במאי 1894. היא הושקה ב-28 באפריל 1896. היא נכנסה למילואים עם השלמתה באפריל 1898. ב-10 במאי 1898 היא נכנסה לתפקיד מלא לשרת בפלגת פורטסמות' של צי התעלה, תחת פיקודו של קפטן סר בולדווין ווייק ווקר. היא הייתה חלק מצי ענק של ספינות שנכחו בסולנט למעבר גופתה של המלכה ויקטוריה מקווס לפורטסמות' ב-2 בפברואר 1901. קפטן ג'ורג' אוגוסטוס גיפארד מונה למפקד האונייה ב-10 במאי 1902, והיא נכחה בסקירת צי ההכתרה עבור המלך אדוארד השביעי ב-16 באוגוסט 1902.
מוקדם יותר באותו חודש טבעו למוות שני קצינים ואיש צוות מהניבאל בעת טיול דייג מחוץ לברהבן. בספטמבר 1902 היא הייתה חלק משייטת שביקרה בנאפפליו ובמפרץ סודה בכרתים בים התיכון. ב-17 באוקטובר 1903 היא התנגשה באוניית האחות שלה פרינס ג'ורג' וגרמה לה נזק רב מחוץ לפרול, ספרד. כאשר ארגון מחדש של הצי הוביל לכך שצי התעלה קיבל את ייעודו מחדש של הצי האטלנטי ב-1 בינואר 1905, הניבאל הפכה ליחידה של הצי האטלנטי. הניבאל עברה לצי התעלה החדש (לשעבר צי הבית) ב-28 בפברואר 1905. שירות זה הסתיים ב-3 באוגוסט 1905, כאשר היא הושבתה למילואים בדבונפורט.
הניבאל עברה שיפוץ בשנת 1906 בו הוסבה לשריפת דלק נפט וקיבלה ציוד בקרת אש עבור הסוללה הראשית שלה. לאחר מכן היא הוצבה מחדש במילואים ב-20 באוקטובר 1906. בינואר 1907, הניבאל נכנסה לשירות מלא כתחליף זמני לאוניית המערכה אושן בצי התעלה בזמן שאושן הייתה בשיפוץ. כשאושן חזרה לשירות, הניבאל נשארה בשירות צי התעלה כתחליף זמני לאוניית המערכה דומיניון בזמן שדומיניון עברה שיפוץ. כשדומיניון חזרה לשירות במאי 1907, הניבאל חזרה למילואים, והפכה לחלק מפלגת פורטסמות' של צי הבית החדש ביולי 1907. בזמן שהותה במילואים בפורטסמות', הניבאל סבלה משתי תקלות משמעותיות. ב-19 באוגוסט 1909 היא פגעה בשונית במפרץ בבקומבה, ונפגעה בקרקעיתה. ב-29 באוקטובר 1909 היא התנגשה בסירת הטורפדו TB 105, ולמרות שלא סבלה נזק בעצמה פגעה קשות בסירת הטורפדו. היא עברה שיפוץ בדבונפורט מנובמבר 1911 עד מרץ 1912.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

ביולי 1914 החל הצי המלכותי בגיוס זהירות כשהמלחמה החלה להיראות קרובה. כחלק מכך, הניבאל ואחיותיה האוניות מארס, ויקטוריוס ומגניפיסנט, הקימו את שייטת אוניות המערכה התשיעית ב-27 ביולי 1914, שהוצבה בהאמבר כדי להגן על החוף הבריטי; הניבאל נשארה שם כספינת שמירה לאחר ששייטת אוניות המערכה התשיעית פורקה ב-7 באוגוסט 1914, והניבאל הועברה לסקפה פלו, שם שימשה כספינת שמירה עד שהוחלפה על ידי הסיירת הממוגנת מדרג א' רויאל ארתור ב-20 בפברואר 1915. לאחר מכן הניבאל הושבתה בדלמויר.
אוניות הסדרה מג'סטיק היו עד אז אוניות המערכה הוותיקות והפחות יעילות בשירות בצי המלכותי. בעודה לא פעילה בדלמויר, הניבאל פורקה מנשקה בין מרץ לאפריל 1915 למעט ארבעה תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) וכמה תותחים קלים יותר. תותחי ה-12 אינץ' (305 מ"מ) שלה נלקחו כדי לחמש את המוניטורים החדשים מסדרת לורד קלייב; פרינס יוג'ין וסר ג'ון מור. לאחר שפורקה מנשקה, היא הוצבה בסקפה פלו ובלוך גויל עד ספטמבר 1915. הניבאל הופעלה מחדש בגרינוק ב-9 בספטמבר 1915 כדי לשרת כספינת תובלת כוחות במערכת הדרדנלים. היא הגיעה למודרוס בתפקיד זה ב-7 באוקטובר 1915. בנובמבר 1915, הניבאל הפכה לאוניית אם לספינות סיור מסייעות באלכסנדריה, מצרים, ותמכה בכוחות הפועלים ממצרים ובים האדום עד יוני 1919, ועזבה את מצרים למלטה ב-9 בספטמבר. הניבאל הושבתה במלטה ב-25 באוקטובר 1919, היא נמכרה לגריטה ב-28 בינואר 1920, ופורקה באיטליה.
תרשים של אה"מ הניבאל
הניבאל בשנת 1898
מבט על צריח 'Y' (תותחי Mk VIII 12 אינץ') ואחורי המבנה העילי מכיוון הסיפון.
אה"מ ברוק (1914)

| --- | --- |

אה"מ ברוק
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  מובילות שייטת 
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי  צ'ילה הצי הצ'יליאני
 סדרה:  פאקנור
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  J. Samuel White 
 הושקה:  25 במאי 1914
 תקופת הפעילות:  אוגוסט 1914 – 1933 (כ־18 שנים)
 אחריתה:  נגרטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 אורך:  101 מטר
 רוחב:  9.91 מטר
 שוקע:  3.4 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  32 קשרים
 גודל הצוות:  197–205 קצינים ומלחים
 צורת הנעה:  טורבינות קיטור
 אמצעי לחימה
 חימוש:  6 תותחי 4 אינץ' (102 מ"מ)  2 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אה"מ ברוק הייתה משחתת מסדרת פאקנור של הצי המלכותי, שנבנתה בתחילה עבור הצי הצ'יליאני בתור משחתת מסדרת אלמירנטה לינץ', אלמירנטה גוניי. פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוביל לכך שהיא נרכשה על ידי האדמירליות באוגוסט 1914 זמן קצר לאחר השקתה, ושמה שונה לאה"מ ברוק. כל אוניות הסדרה נכחו בקרב יוטלנד ב-31 במאי עד 1 ביוני 1916, שם ברוק, שיצאה משליטה לאחר פגיעות של אוניות גרמניות, התנגשה עם המשחתת מסדרת אקוסטה אה"מ ספארוהוק, שאבדה כתוצאה מההתנגשות. ברוק השתתפה בכמה קרבות, ונמכרה מחדש לצ'ילה לאחר סיום המלחמה.
בנייה

המשחתת נבנתה כאלמירנטה גוניי על ידי J. Samuel White, East Cowes, היא הושקה ב-25 במאי 1914, והושלמה באוגוסט 1914.