stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחנה הריכוז מלכוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מדינה:  גרמניה 
 נתונים
 קואורדינטות:  53°28′00″N 12°25′00″E﻿ / ﻿53.46666667°N 12.41666667°E﻿ / 53.46666667; 12.41666667
 he
 
מחנה הריכוז מלכוב היה אחד ממחנות המשנה הרבים של מחנה הריכוז הנאצי ראוונסבריק, ששכן בגרמניה, ונפתח לראשונה בחורף 1943. הוא שכן במלכוב שבמקלנבורג.
גודל מחנה מלכוב

מערכת המחנה כללה עשרה צריפים בשטח מחנה הריכוז ראוונסבריק, שכל אחד מהם היה יכול לאכלס כמאה נשים. משמעות הדבר היא שמחנה מלכוב הצליח לאכלס 1,000 אסירות, אבל עד 1945 אוכלוסיית המחנה גדלה לכ-5,000 נשים. בקיץ 1943 שטח המחנה היה מוקף בגדר גבוהה. עשרת הצריפים שהיו חלק מהמחנה, ששימש במקור לעובדי הבנייה של ראוונסבריק, היו מוקפים בגדר זו.
תנאים וחיים במחנה

התנאים היומיומיים במחנה היו בלתי נסבלים. האסירות נאלצו לעמוד במסדר באפלפלאץ פעמיים ביום, כפי שרוב אסירי מחנות הריכוז צוו לעשות. האסירות נשמרו תחת עיניהן המשגיחות של שומרות אס אס וכלבי הרועים הגרמנים שלהן. שומרות האס אס היו אכזריות מאוד, אך ככל הנראה אחת השומרות האכזריות ביותר במלכוב הייתה לואיז דנץ. היא הועברה מהמחנה הראשי של רוונסבריק למלכוב והפכה למפקדת המחנה. היא נלכדה בשנת 1945 והועמדה לדין בגין פשעים נגד האנושות במשפט אושוויץ הראשון בקרקוב שבפולין. היא נידונה למאסר עולם בשנת 1947, אך שוחררה בחנינה כללית ב־20 באוגוסט 1957.
במלכוב האסירות בקושי קיבלו דבר מה לאכול, ונאלצו לכרוע על ברכיהן על אבני חצץ חדות. חיפושי גוף ומכות היו שגרתיים במלכוב. אף על פי שתושבי העיירה מלכוב לא הורשו ליצור קשר עם אסירות המחנה, מעטים מתושבי העיר שכן סיפקו לאסירות מזון. כשהאס אס גילו זאת, נכלאו אותם תושבים במלכוב. מלבד רעב ותשישות, אסירות רבות מתו ממגפות רבות, בהן שחפת וטיפוס. סוגים מסוימים של עבודות כפייה, שהאסירות נאלצו לעשות, היו ייצור מוקשים, איסוף סרפד ממתקני שעשועים לילדים, ניקיון המפעל והעיירה, בניית תעלות לבית החולים של מלכוב ועבודות גננות.
מלכוב כמחנה מעבר

במהלך שנת 1944, כשרוב צעדות המוות התרחשו ברחבי אירופה, שימש מלכוב כמחנה מעבר לאסירים שהגיעו ממחנות ריכוז אחרים. דיווחי עדי ראייה של רבים מניצולי מלכוב מספרים כי משלוח של כ -1,000 אסירים במחנה ריכוז הגיע למחנה ב־24 בנובמבר 1944. הם צעדו בצעדת מוות במשך מספר שבועות. שם, במלכוב, הם הובאו לויסמר והושמו על דוברות שהוטבעו בים הבלטי או בנהר סמוך.
שחרור המחנה

ב־2 במאי 1945, כמה ימים לפני כניעת גרמניה הנאצית, שוחררו מלכוב ושאר מחנות המשנה של רוונסבריק על ידי הצבא האדום.
ניצולים בולטים

חנה זמר, עיתונאית ישראלית ילידת סלובקיה.
ליליאנה סגרא, חברת הפרלמנט האיטלקי.
ראו גם

ראוונסבריק
הערות שוליים

↑  JewishGen (2015). "Ravensbrück (Germany)". Forgotten Camps. JewishGen. נבדק ב-24 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Holocaust Encyclopedia (20 ביוני 2014). "RAVENSBRÜCK SUBCAMPS". Ravensbrück concentration camp. United States Holocaust Memorial Museum, Washington DC. נבדק ב-24 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Center for Holocaust & Genocide Studies (2009). "Ravensbrück Satellite Camps". Memories From My Home. University of Minnesota. נבדק ב-24 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Chuck Ferree (2015). "Ravensbruck". Concentration Camps: Full Listing of Camps. Jewish Virtual Library. נבדק ב-24 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
| מחנות ריכוז, עבודה והשמדה במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| גרמניה | אוהרדרוף • אורניינבורג • ארבייטסדורף • באד זאולגאו • בוכנוואלד • בורגאו • גרמרינג • דורה-מיטלבאו • דכאו • הינצרט • וובלין • זקסנבורג • זקסנהאוזן • טירקהיים • כלא שפנדאו • ליכטנבורג • מלכוב • קאופרינג • קולדיץ • מילדורף • ברלין-מרצאן • נוינגמה • נידרהאגן • פלוסנבירג • קולומביה האוס • ראוונסבריק • ריימסדורף • מחנות המשנה של זקסנהאוזן • מחנות המשנה של דכאו • אלאך • פורטה וסטפליקה • טאוכה |  |
| פולין | אושוויץ • בלז'ץ • חלמנו • טרבלינקה • מיידנק • סוביבור • אושוויץ מונוביץ • בודזין • בלכהמר • גנשובקה • גרוס-רוזן • זאסלאב • טרווניקי • יאבוז'נו • ינובסקה • אלטהאמר • ורשה • פוסטקוב • סקרז'יסקו-קמיינה • פירסטנגרובה • פלאשוב • קונסקובולה• קיטליץ טרייבן • שבנייה • שטוטהוף |  |
| קרואטיה | ג'קובו • גוספיץ' • דניצה • וילה לובוריץ' • טניה • יאסטרברסקו • יאסנובאץ • ידובנו • לובורגראד • גורניה רייקה • קרסטינץ • מטאינה • סטארה גראדישקה • סלאנה • קרושצ'יצה |  |
| צרפת | בון לה רולנד • גירס • דראנסי • ויטל • מבצר רומנוויל • סטפו • נאצוויילר-שטרוטהוף • סן סיפריאן • ריווזאלט • ורנה • מיל • רסבדו • פיטיבייה • קומפיין |  |
| איטליה | פוסולי • פרמונטי די טרזיה • ריזיירה די סן סאבה • ראב • בולצאנו |  |
| אוסטריה | אבנזה • גוזן • מאוטהאוזן • שטרסהוף • גונסקירכן |  |
| בולגריה | גונדה וודה • סומוביט • צ'כלרה |  |
| הולנד | התיאטרון ההולנדי • וסטרבורק • אמרספורט • פוכט |  |
| סרביה | בור • באנייצה • דולאג 183 • טופובסקה שופה • צרווני קרסט • סיימישטה |  |
| ליטא, לטביה ואסטוניה | יונגפרנהוף • סלספילס • קייזרוואלד • ואיווארה • קלוגה • קובנה • קייליס • HPK |  |
| בלארוס, אוקראינה ורוסיה | אקמצ'טקה • סירץ • מאלי טרוסטינץ |  |
| מחוץ לאירופה | ג'אדו • גריאן (ער') • יפרן (ער') • בוקבוק • סידי עזאז • ספקס) • ביזרטה |  |
| אחר | Ostindustrie • אולדרני • טרזיינשטט • מחנה המשפחות (טרזיינשטט) • טרגו ז'יו • חיידרי • סרד • ג'אדו • מכלן • מונופול • מחנות הריכוז הפיניים במזרח קרליה • קישטרצ'ה  |  |
פורטל השואה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009620580605171  LCCN: no2003008774  VIAF: 123495777   WorldCat (עם VIAF): 123495777
אנטישמיות בספורט

אנטישמיות בספורט היא תופעה של הדרה ופגיעה בספורטאים יהודים, מאמנים ועסקני ספורט יהודים או במוסדות יהודים על רקע היותם יהודים או מזוהים עם היהדות.
אנטישמיות בספורט יכולה להיות ממלכתית-חקיקתית, מוסדית או עממית.
האימפריה העות'מאנית של סוף המאה ה-19 התנגדה עקרונית להתאגדויות ספורט למיניהן מחשש שיאפשרו להסוות מאחוריהן הכנות צבאיות למרד נגד השלטון. עם זאת, האירופאים יכלו להקים מועדונים שכאלה בקלות רבה יחסית ובייחוד אזרחי האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הגרמנית, בנות בריתה של טורקיה. בעייתם של היהודים שבקרב אותם אירופאים, בעיקר אזרחי גרמניה הייתה האנטישמיות, שהגבילה מאוד את זכותם להשתתף במועדוני הספורט האירופאים שהוקמו בטורקיה. תופעה זו הובילה להקמת המועדון היהודי להתעמלות, קונסטנטינופול, מועדון הספורט היהודי הראשון.
חקיקה אנטישמית בתחום הספורט

בגרמניה הנאצית החקיקה מנעה השתתפותם של יהודים בתחרויות ספורט ומנעה מהם חברות באגודות ספורט גרמניות. תחילה התאפשרה פעילות ספורטיבית יהודית במסגרות יהודיות בלבד, אך בהמשך גם זה נאסר. מדינות אירופאיות נוספות, דוגמת רומניה והונגריה חיקו את המודל של גרמניה הנאצית וחוקקו חוקי אנטישמיות בספורט. חוקים דומים הוכתבו גם במדינות, שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית.
ספורטאים יהודים השתתפו באולימפיאדת ברלין, אך המשטר הנאצי יצר השפלות עבורם - ליד הכניסה לכפר האולימפי באולימפיאדת גרמיש-פרטנקירכן (1936) הוצג שלט עם הכיתוב "הכניסה אסורה על כלבים ויהודים" ורק מפגש בין אנרי דה באיה - לאטור, נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי ובין הפיהרר, אדולף היטלר הביא להסרת השלט. ארגוני הספורט היהודים התקיימו בגרמניה הנאצית עד ליל הבדולח ולאחר מכן חוסל כל הספורט היהודי בגרמניה.
פגיעה במועדונים יהודים

כדי שמועדון יפגע מאנטישמיות בספורט, הוא לא חייב להיות מועדון יהודי, די בכך שיהיה לו דימוי יהודי. על הדשא של מועדון גולף בבעלות יהודית, אך פתוח לכל דורש, בעיר מלבורן, באוסטרליה, רוססו צלבי קרס.
מועדון הכדורגל האמסטרדמי אייאקס נחשב למועדון "יהודי". היסטורית זה התפתח, כנראה, בגלל קרבת האצטדיון המקורי לשכונה היהודית באמסטרדם, ומשום שחלק משחקניה והנהלתה, כמו גם כמות יחסית גדולה של אוהדים, היו יהודים. עם הזמן אוהדיה הקנאים אימצו לעצמם "זהות" זו - הם מכנים עצמם יהודים, גם אם אינם יהודים, ומתעטרים בסמלי מגן דוד ודגלי ישראל. מסיבה זו, שירי נאצה רבים וקריאות גנאי של אוהדי הקבוצות היריבות, ובייחוד פיינורד, קשורים באנטישמיות ובהתייחסות שלילית לקורבנות השואה.
פגיעה בספורטאים יהודים

לקהל האוהדים במגרשי הספורט יש דין ודברים עם השחקנים, לעיתים משבחים ולעיתים מגנים. כשהקהל רוצה לגנות שחקן יהודים, מתדרדרים לעיתים לשיח אנטישמי. הכדורגלן היהודי יליד ישראל, ליאור רפאלוב עבר ממועדון בלגי אחד למועדון בלגי אחר. במשחק בין שני המועדונים, אוהדי המועדון הראשון הביעו את מורת רוחם למעברו של רפאלוב בהתקפות עליו. כדי לפגוע ברפאלוב שרו "כל היהודים הומוסקסואלים" ו"הייתי מעדיף למות מאשר להיות יהודי".
המאבק נגד אנטישמיות בספורט

ממשלות מסוימות, גופים ממסדיים ומוסדות יהודים פועלים נגד האנטישמיות בספורט.
במשחק כדורגל בין מכבי חיפה ובין אוניון ברלין, שנערך בברלין, השמיעו כמה אוהדים גרמנים אמירות אנטישמיות. אוהד גרמני כזה, שזוהה בתמונות, הורחק לצמיתות ממגרש הקבוצה הגרמנית.
ארגונים שונים נוקטים עמדה כלפי אנטישמיות בספורט. מאמן פוטבול פוטר כי קבוצתו נתנה למהלכים שמות אנטישמיים. כדורסלן שהשתמש בקללה אנטישמית ("כלב יהודון") כלפי יריב ששיחק מולו במשחק "קול אוף דיוטי" הושעה מהקבוצה וספג קנס של 50 אלף דולר מהליגה.
גם שופטים יהודים זוכים להטרדות אנטישמיות - במשחק בין איינטרכט פרנקפורט ובין שטרסבורג שפט היהודי אוראל גרינפלד. ארבעה אוהדי פרנקפורט, ששרו שירים אנטישמיים זוהו במצלמות, המנוי שלהם בוטל והם הורחקו לצמיתות ממשחקי קבוצתם.
הערות שוליים

↑  יצחק רם, תולדות התפתחות הרעיונות בתרבות הגוף בעם ישראל בעת החדשה
↑  הספורט היהודי בגרמניה הנאצית: שואה בשלבים
↑  אוסטרליה: מועדון גולף בבעלות יהודית הושחת במלבורן
↑  על הקשר היהודי של המועדון מראשית ימיו עבודת מחקר
↑  ליאור רפאלוב ספג קריאות אנטישמיות בברוז', באתר ערוץ הספורט, 20 בדצמבר 2021
↑  אוהד אוניון ברלין שהשמיע קריאות אנטישמיות הורחק לכל החיים, באתר ynet, 6 באוקטובר 2021
↑  יאיר קטן, הליגה נגד השמצה: לספורט האמריקאי נמאס מהאנטישמיות, באתר ynet, 31 במרץ 2021
↑  ‏ארבעה אוהדי פרנקפורט שרו שירים אנטישמיים והורחקו, באתר ספורט1, 3 בספטמבר 2019
ליאור רפאלוב במדי קבוצת ברוז'
דוד נובודבורסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1916 ורשה, האימפריה הרוסית ארץ הוויסלה
 פטירה:  1 ביולי 1943 (בגיל 27 בערך) לומינאקי, גרמניה הנאצית (1935–1945) הממשל הכללי של השטחים הכבושים בפולין 
 מדינה:  פולין פולין
 תפקיד:  מארגני תנועת "השומר הצעיר", מפקד פלוגה לוחמת במחתרת אי"ל, מנהיג היחידה הפרטיזנית על שם מרדכי אנילביץ'
 
דוד נובודבורסקי (בפולנית: David Nowodworski;‏ 1916 – 1 ביולי 1943) היה פעיל במסגרת המחתרות נגד הצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, והיה מהיחידים שהצליחו להימלט ממחנה ההשמדה טרבלינקה.
ביוגרפיה > תחילת חייו

דוד נובודבורסקי נולד בוורשה בשנת 1916, למשפחה של עובדים. אביו נפטר כאשר דוד היה ילד, ואמו מתה בשנת 1941 ממחלת הטיפוס. במהלך נערותו עבד בחנות ברחוב גאנשא. בשנת 1929, בהיותו 13 הצטרף לתנועת הנוער "השומר הצעיר", והתבלט כחניך בעל מרץ רב וכישרונות ארגון, והדריך את הקבוצות של תלמידים מהתנועה.
נובודבורסקי היה חבר בגדוד "גלעד" בשומר הצעיר ולימים הפך לגזבר הקן, והיה אחראי על פעילות קרן קיימת לישראל.
ביוגרפיה > פעילותו במלחמה > פעילותו בגטו

לאחר שהצבא הגרמני כבש את וורשה בשנת 1939, דוד ברח לשטח פולין שהיה בשליטת הצבא הסובייטי. כעבור זמן קצר חזר לוורשה ונהיה אחד ממארגני תנועת "השומר הצעיר" במחתרת בגטו ורשה. בקיץ 1942 נתפס באקציה הראשונה בגטו ורשה, ונשלח למחנה ההשמדה טרבלינקה, אך כעבור שבוע הצליח לברוח משם וכאשר חזר לגטו ורשה סיפר על הזוועות המתבצעות במחנה טרבלינקה.
הצטרף למחתרת הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בגטו ונהיה למפקד פלוגה לוחמת.
במרד גטו ורשה של אפריל 1943, נלחם עם פלוגתו ברחובות הגטו. היה על פלוגתו למקש את הרחוב נובוליפיה, הרחוב בו הם ילחמו, אך במקשים שלהם לא היה זרם חשמלי ולכן הם נלחמו ללא עזרתם.
ב-29 באפריל 1943, לאחר שמפקדת האזור בו נלחם דוד הגיעה למסקנה כי אין שום אפשרות להמשיך להילחם בין הבתים, הוחלט לחפש דרך מפלט להצלה ולהמשיך את המאבק מחוץ לגטו. הדרך היחידה שנותרה לדוד ופלוגתו הייתה יציאה דרך תעלות הביוב. דוד הוביל את פלוגתו דרך תעלות הביוב לחלק הארי של וורשה ובסיוע קשרי ארגונים למאבק נוספים, לחורשה בלומיאנקי במרחק של כ-7 ק"מ מהעיר וורשה.
ביוגרפיה > פעילותו במלחמה > היחידה הפרטיזנית על שם מרדכי אנילביץ'

ב-11 במאי, התמקמה בחורשה לא רחוק מהם קבוצה נוספת בת שלושים ושמונה מלוחמי המרד היהודיים. מטרתם הייתה לצאת משם ולהתחבר אל תנועת הפרטיזנים האחרים שהיו ביערות, כדי לחבר את כוחם ולהעלות את הסיכויים שלהם לשרוד.
ב-20 במאי הועבר דוד עם אנשיו ליער וישקוב, על גדות נהר "בוג", במרחק של כ-60 ק"מ מוורשה, על-ידי המחתרת הפולנית "ארמייה לודובה". הנהגת המחתרת הפולנית היססה לסייע ללוחמי הגטו. למרות ההיסוס של המחתרת, ניתן להם סיוע בעקבות ההקרבה לורשה ומשום שאנשי המחתרת הפולנית רצו השפעה באזור הזה, בו לא הייתה להם השפעה, אך הלוחמים היהודים לא הכירו את האזור, האוכלוסייה המקומית לא שיתפה פעולה עם הפרטיזנים, וזה גרם לסכסוך עם התאים המקומיים של מחתרת אחרת. הלוחמים היהודים לא ידעו כל זאת ושמחו על העובדה שנתנו להם להילחם במסגרת פרטיזנית.
דוד ולוחמיו קראו לעצמם היחידה הפרטיזנית על שם מרדכי אנילביץ', והתארגנו בארבע פלוגות בנות כ־15-20 לוחמים פרטיזנים. שתי פלוגות פעלו בצדו המערבי של הבוג ושתיים בצדו המזרחי כשהמרחק בין פלוגה לפלוגה כ־15 ק"מ.
הפלוגות בצעו פעולות רבות; חבלה במסילות הברזל והורדת רכבות גרמניות מן המסילה, החרמות וחבלות ברכוש גרמני, מבצעים להשגת מזון, הפצת כרוזי תעמולה, פעולות נגד משתפי פעולה עם הגרמנים ועוד. הפעולות הודרכו
על ידי הפרטיזנים הסובייטים מהצבא האדום, שהיו בעלי מסורת לחימה ביערות, והכירו היטב את הדרכים בתוכם. בתחילה היה יחסם של המקומיים אל הפרטיזנים היהודים נייטרלי ולפעמים הם סיפקו להם מזון ולבוש אך המצב הלך והחמיר.
בתחילת יולי 1943, לאחר רציחת פלוגת מרדכי גרובאס על ידי חברי הארמייה קריובה, והתדרדרות במצב רוחם של הלוחמים שנותרו, דוד החליט לרכז את שרידי הלוחמים ולארגן אותם מחדש. לשם כך, חלק מן הלוחמים שהיו מעברו המזרחי של הבוג, נאלצו לחזור לצדו המערבי. אך זה היה כרוך בקשיים גדולים מאוד, מכיוון שבכל האזור התיישב הצבא הגרמני, במטרה לחסל את יחידות הפרטיזנים. הגרמנים שמו מצור על הדרכים ועל הכפרים ושמו משמרות במעברי הבוג. דוד העמיד תצפיתנים על הגבעות כדי לעקוב אחרי תנועות הצבא ויום אחד הודיעו התצפיתנים שהצבא הגרמני יצא מן האזור. לאחר קבלת הדו"ח החליט דוד להתפטר, משום שלא ניתן יותר לפעול באזור כפרטיזנים. חברי המחתרת שכנעו אותו לחזור לתפקידו, אך לאחר זמן קצר הוא ומספר מהלוחמים החליטו לנסות ולהבקיע להם דרך להונגריה, על מנת להגיע משם לארץ ישראל. הוא חזר לחורשה בלומיאנקי וניסה להגיע לכתובתו של האיש אשר הוביל את שתי קבוצות הלוחמים לחורשת לומיאנקי עם צאתם מהגטו, אולם הם טעו בדרך ושאלו אדם שזיהה כי זו הייתה קבוצת פרטיזנים יהודים, והזעיק את הגרמנים אשר היו בסביבה. כאשר הצבא הגרמני הגיע לאזור, הם מצאו את דוד ולוחמיו, ופרץ קרב בו דוד וכל הלוחמים שהיו עמו נספו.
לקריאה נוספת

איתמר לוין, הקרב האחרון: מרד גטו ורשה: הסיפור האמיתי, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2009.
מלך ניישטט, חורבן ומרד של יהודי ורשה: ספר עדויות ואזכרות, תל אביב: הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל, 1947.
יעקב פוטרמילך, באש ובשלג: זכרונות של לוחם, תל אביב: בית לוחמי הגטאות, 1981.
הערות שוליים

↑  משה נובודבורסקי, דוד נובודבורסקי, באתר ארכיון בית לוחמי הגטאות
↑  המרד בגטו וארשה : מרד ה 19 באפריל - מהלך הקרבות וחורבן הגטו, באתר lib.cet.ac.il
גן פעמון הדרור

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך הקמה:  1976 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  ירושלים 
 קואורדינטות:  31°46′13″N 35°13′22″E﻿ / ﻿31.77027778°N 35.22283056°E﻿ / 31.77027778; 35.22283056
 he
 
גן הפעמון או בשמו המלא גן פעמון הדרור הוא גן עירוני גדול בירושלים. הגן ממוקם בסמוך למרכז העיר, בין השכונות טלביה, המושבה הגרמנית וימין משה. מבחינה טופוגרפית, שטח הגן הוא פתחו הצפוני של עמק רפאים. ממזרח נתחם הגן בידי רחוב המלך דוד, כשמעברו השני גן בלומפילד.
היסטוריה

הגן הוקם בשנת 1976 על חלק ניכר משטח "מתחם עומריה", לאחר שתוכנית רחבת היקף להקמת מגדלי מגורים יוקרתיים ובתי מלון במקום בוטלה עקב מחאה ציבורית, והוחלפה בתוכנית צנועה יותר שכללה גם פארקים ושטחים פתוחים לפי הצעת צוות בראשותו של האדריכל דוד קרויאנקר. עם זאת צפונית לגן הוקם ב-1983 מלון לרום (המלון שינה את שמו למלון ענבל) ומדרומו תוכנן לקום מלון של רשת ארבע העונות. בקרבת הגן קיימים מלונות נוספים, שהבולט ביניהם הוא מלון אוריינט מרשת ישרוטל.
הגן נחנך במלאת 200 שנה לעצמאות ארצות הברית. במרכזו הוצב פעמון העתק של 'פעמון הדרור' המפורסם בפילדלפיה. הפעמון ניתן במקור לכנסת בשנת 1955 על ידי מושל פילדלפיה והועבר לגן עם הקמתו באישור הכנסת ולבקשת טדי קולק, ראש עיריית ירושלים. מונומנט אחר הוקם ברחבה בחלקו הצפוני של הגן. שם "בוקעת" מתוך הקרקע דמות של דרקון העשויה בטון. על-פי השילוט בגן, הדרקון מכונה ג'רי.
ברחבי הגן ניתן למצוא אמפיתיאטרון קטן מאבן לכ-500 צופים ומתקנים שונים כגון מרכז החלקה על גלגיליות, גני שעשועים לילדים, וכן מגרשי כדורסל, קטרגל, פינג פונג, ומשנת 2010 גם מגרשי כדורגל חופים בהם מוקמים יציעים זמניים המכילים מאות מקומות בעת טורנירים. בנוסף פועל בשטח הגן גם תיאטרון הקרון שבשנת 2016 נחנך עבורו מבנה חדש וגדול יותר (מאשר המתקן הישן), בעלות של כ-5 מיליון ש"ח. בחודש מאי 2014 נפתח בגן סקייטפארק מהגדולים בארץ שעלות הקמתו מעל 10 מיליון ש"ח ושטחו כ-2,500 מ"ר. בסקייטפארק הוקם גם יציע מוצלל לשבעים צופים ותאורת לילה שיאפשרו לו לארח תחרויות סקייטבורדינג.
מאז שנת 2004 משמש הגן כנקודת ההתחלה למצעד הגאווה השנתי של העיר ירושלים.
בשנת 2016 אושרה תוכנית להקים בצידו הדרומי של הגן טיילת המכונה "טיילת דובנוב", על שם הרחוב הסמוך, שתכלול שבילים לאופניים והולכי רגל, ספסלים ותאורת רחוב ותקשר בין רחוב דובנוב המגיע סמוך למתחם תיאטרון ירושלים ולידו גם לאתרים כגון וילה שרובר, בית הנסן, חורשת הירח ובין מתחם התחנה. עלות פיתוח הטיילת הצפוי הוא כשני מיליון ש"ח. בין האתרים שתקשר הטיילת ניתן למנות את גן השושנים, תיאטרון הקרון, הסקייטפארק, חזיתו של מלון הארבע העונות המתוכנן וכאמור מתחם התחנה ופארק המסילה.
הערות שוליים

↑  יקותיאל צפרי, המגדל הלא חוקי של מתחם עומריה, באתר mynet‏ ירושלים, 30 במאי 2010
↑  סיון חילאי, התעלומה נפתרה: כך הועבר פעמון החירות מהכנסת לגן בירושלים, באתר ynet, 6 בפברואר 2023
↑  התורם הנדיב לפארק בירושלים: הנשיא שנטען ששלח עשרות הומוסקסואלים למחנות ריכוז – חדשות 13, באתר 13news.co.il
↑  סקייטפארק, באתר מוריה, ‏2018-06-11
↑   קשת רוזנבלום, איך הצליח נער בן 16 לגרום להקמת סקייטפארק בירושלים, באתר הארץ, 22 ביולי 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270838305171  VIAF: 57148268221705112460   WorldCat (עם VIAF): 57148268221705112460 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
העתק פעמון הדרור, המוצב בגן הפעמון בירושלים
הסקייטפארק בגן פעמון הדרור
הציור הצבעוני בסקייטפארק בגן פעמון הדרור
פסל "ג'רי הדרקון" בעיצוב אולריק פלסנר
תיאטרון קטן בגן הפעמון
השמינייה (מפלגת העבודה)

השמינייה היו שמונה חברי מפלגת העבודה נחשבו כממשיכי חוג הכפר הירוק, פעלו בשיתוף פעולה וסימנו את הדור הבא במפלגת העבודה אחרי שמעון פרס ויצחק רבין. הצפי היה שחיים רמון יתפוס את ראשות המפלגה כאשר האחרים יעמדו מאחוריו, אך הוא לא התממש. החברים הנוספים היו אברהם בורג, עמיר פרץ, יעל דיין, יוסי ביילין, נוואף מסאלחה, חגי מרום וניסים זווילי.
תחילת השימוש במושג לקראת הבחירות לכנסת ה-12, בה שימשו כח"כים מטעם העבודה. באותה תקופה השמינייה היוותה את הסמן השמאלי של המפלגה ודעותיהם היו מקובלות ודומיננטיות במיוחד לקראת הבחירות לכנסת ה-12, ב-1988, ולקראת הבחירות לכנסת ה-13, בשנת 1992. אחת הסיבות העיקריות להתפתחותה של השמינייה הייתה המעבר של בחירת הנציגים לכנסת במפלגת העבודה מוועדה מסדרת לבחירות פנימיות במרכז המפלגה. שיטה זו גיבשה את השמינייה לעבוד יחדיו ולנסות לייצג את הדור הצעיר במפלגה. על אף שההערכות היו שחיים רמון יתפוס את ראשות המפלגה, היו גם שטענו כי דווקא בורג הוא שיעמוד בראשות העבודה, אך ככל הנראה רמון ובורג החליטו שלא להתמודד זה נגד זה, במקרה שיאלצו לכך. ברבות הימים היה זה דווקא עמיר פרץ שכיהן כיו"ר המפלגה, בין השנים 2006-2007 ושוב בין השנים 2019-2021.
הערות שוליים

↑  אילן מרסיאנו, חיים רמון: פורש מהעבודה, עובר לשרון, באתר ynet, 23 בנובמבר 2005
↑  חיים רמון מונה לתפקיד שר המשפטים, באתר ynet, 1 במאי 2006
↑  אבירם זינו, חיים רמון הגיש את התפטרותו, באתר ynet, 20 באוגוסט 2006
↑  מזל מועלם, מליאת הכנסת אישרה: רמון - המשנה לראש הממשלה, בר-און - שר האוצר ושטרית - שר הפנים, באתר TheMarker‏, 4 ביולי 2007
↑  אטילה שומפלבי, חיים רמון פרש מקדימה: "חזרנו להיות הליכוד", באתר ynet, 9 במאי 2012
↑  אטילה שומפלבי, מהפך בעבודה: עמיר פרץ נבחר לראשות המפלגה, באתר ynet, 10 בנובמבר 2005
↑  אטילה שומפלבי, סיכום: הביטחון והחינוך לעבודה, האוצר לקדימה, באתר ynet, 22 באפריל 2006
↑  אטילה שומפלבי ורוני סופר, עמיר פרץ התפטר: "מה החיפזון במינוי ברק?", באתר ynet, 15 ביוני 2007
↑  יובל קרני וגלעד מורג, כתבי ynet ו"ידיעות אחרונות", מפץ פוליטי: פרץ עוזב את יחימוביץ' ועובר ללבני, באתר ynet, 6 בדצמבר 2012
↑  טל שלו, יקי אדמקר, יניר יגנה, אבי אשכנזי‏, דרך חדשה: גבאי ניצח את פרץ בפריימריז של מפלגת העבודה, באתר וואלה, 10 ביולי 2017
↑  nrg מעריב, יעל דיין משיבה אש: נעלבתי מרון חולדאי, באתר nrg‏, 16 בספטמבר 2013
↑  אטילה שומפלבי, יוסי ביילין פורש: לא אתמודד לכנסת, באתר ynet, 28 באוקטובר 2008
↑  דיאנה בחור, מסאלחה: אני עוזב את העבודה, באתר ynet, 6 ביוני 2002
↑  ניסים זווילי מונה לנשיא ענקית התשתיות אלסטום בישראל, באתר גלובס, 17 ביולי 2009
זארנן

זַארְנֵן (בגרמנית Sarnen) היא עיר בת למעלה מעשרת אלפים תושבים, ובירת קנטון אובוולדן בשווייץ.
בניינים בולטים בעיר כוללים את כנסיית הקהילה (מהשנים 1739–1742), את שוצנהאוס (משנת 1752), מנזרי בנדיקטיין וקפוצ'ין ומכללה.
האוכלוסייה היא קתולית ודוברת גרמנית.
גאוגרפיה

העיר ממוקמת בקצהו הצפוני של אגם זארנן (Sarner See) בגובה של 473 מטר מעל פני הים, ומרוחקת כ- 20 קילומטרים מהעיר לוצרן.
העיר נמצאת באזור כפרי ומוקפת בהרים מהרי האלפים, שהמפורסמים בהם הם הרי הפילאטוס והטיטליס. ענפי הכלכלה העיקריים הם תיירות, הנדסת חשמל, עיבוד עץ, עיבוד מזון, ייצור משקאות ומוצרי גומי.
תחבורה

הדרך הראשית לעיר היא דרך כביש ראשי מס' A8.
בעיר ישנה תחנה של הרכבת השווייצרית בקו ברוניג המחבר בין הערים לוצרן ואינטרלאקן.
העיר מרוחקת כשעה נסיעה משלושת שדות התעופה הגדולים של שווייץ (ציריך, בזל, ז'נבה) ובנוסף ישנו בעיר שדה תעופה קטן למטוסים קלים.
הערות שוליים

↑  Editors of Encyclopaedia Britannica, Sarnen, Switzerland, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4379842-1  HDS: 000746  MusicBrainz: 9683d691-7a5f-473d-aa3f-7657fb1f17ed  VIAF: 238102887   WorldCat (עם VIAF): 238102887
סנאד מאשוביץ'

| --- | --- |

סנאד מאסוביץ'
 לידה:  19 ביולי 1969 (בן 55) יוגוסלביה יוגוסלביה
 השתייכות:   צבא בוסניה והרצגובינה
 דרגה:   גנרל פולקובניק
 תפקידים בשירות
 ראש המטה המשותף של הכוחות המזוינים
 פעולות ומבצעים
 מלחמת בוסניה
סנאד מאשוביץ' (בבוסנית: Senad Mašović;‏ נולד ב-19 ביולי 1969) הוא גנרל פולקובניק בוסני המשמש כראש המטה המשותף של הכוחות המזוינים (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של בוסניה והרצגובינה.
ביוגרפיה

מאשוביץ' נולד ב-19 ביולי 1969. הוא למד בתיכון צבאי ולאחר מכן באקדמיה של הצבא העממי היוגוסלבי. לאחר התפרקות יוגוסלביה הצטרף לצבא הפדרציה של בוסניה והרצגובינה. ב-1997 הוא נשלח להשלים את לימודיו במכללת המלחמה של צבא טורקיה. לאחר מכן השלים קורסים צבאיים נוספים בבוסניה והרצגובינה, הונגריה, קרואטיה וארצות הברית. ב-2004 מונה לראש מחלקת האימונים של הצבא ולראש מטה הבריגדה הממוכנת ה-2. ב-2009 מונה למפקד בריגדת הרגלים ה-5. ב-2013 מונה לסגן ראש המטה המשותף של הכוחות המזוינים (מקביל לרמטכ"ל), וב-28 בפברואר 2018 מונה לראש המטה המשותף.
קפיטליזם

אדם סמית היה אחד הראשונים שניסח את תפיסות השוק החופשי
קפיטליזם (בעברית נקראת גם הוֹנְתָנוּת או רכושנות) היא מערכת כלכלית שבה כל או רוב אמצעי הייצור נמצאים ומופעלים בבעלות פרטית או בבעלות של חברות מסחריות. השקעת ההון והייצור, ההפצה והמחירים של המוצרים (סחורות ושירותים) נקבעים בעיקר על ידי תחרות בשוק חופשי ולא על ידי המדינה. אמצעי הייצור בדרך כלל מופעלים לצורך הפקת רווח.
מושג הקפיטליזם קיבל לאורך ההיסטוריה מספר הגדרות שונות, השמות דגש על נדבכים שונים. במקור, תואר כ"מצב של בעלות על הון", כאשר משמעות המילה "הון" היא "עושר שמייצר יותר עושר". החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19, התחזקה התפיסה של הקפיטליזם כמערכת המודרנית העולמית של ארגון הייצור והמסחר בידי מיזמים פרטיים חופשיים שחותרים להגדלת רווחים והון באמצעות העסקה של עובדים תמורת תשלום משכורת.
לאורך ההיסטוריה המודרנית, ובמיוחד בימינו, ישנו מגוון רחב של משטרים חברתיים כלכליים המכנים את עצמם "קפיטליסטים", הנבדלים זה מזה בעוצמת חשיבות עקרון זכות הקניין, ובמקומה של הממשלה כפעילה בשוק ואחראית ליחידים. ישנן גישות בולטות הרואות במשטר הקפיטליסטי מימוש של רעיונות מתחום ההגות הליברלית.
אטימולוגיה

המונח קפיטליזם מבוסס על שם-התואר הלטיני capitalis ("ראשי, עיקרי"), שנגזר משם העצם caput, שפירושו "ראש", שכן הונו של אדם בתקופה העתיקה נמנה במונחים של צאן, בקר ועבדים.
השימוש הראשון המוכר במונח "קפיטליזם" מופיע אצל תאקרי בשנת 1854, במשמעות בעלות על הון. השימוש המודרני הרחב הראשון במונח בא בספר "הקפיטל" של קרל מרקס ופרידריך אנגלס, המתייחס למערכת הייצור הקפיטליסטית ול"קפיטליסט" במובן של בעלים של אמצעי הייצור. שימושם המקורי של מרקס ואנגלס במונח היה ככינוי גנאי. מאקס ובר השתמש בו בחיבורו הידוע "האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם" אך רק לאחר פרסום ספרו של הכלכלן ורנר זומברט "קפיטליזם מודרני" משנת 1906 המונח הפך לתיאור תפיסה המנוגדת לסוציאליזם. אף שאדם סמית לא השתמש מעולם במונח קפיטליזם, ותיאר את המערכת הכלכלית המועדפת עליו כ"מערכת החירות הטבעית", יש הרואים בו "אבי הקפיטליזם".