stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריכרד ליכטהיים
ראשית דרכו

ריכרד ליכטהיים נולד בברלין בשנת 1885 למשפחה יהודית עשירה ומתבוללת זה חמישה דורות שמוצאה ממזרח פרוסיה, צאצאיו של יוהאן יעקובי, מדינאי מן המאה התשע עשרה שנלחם למען הדמוקרטיה בפרוסיה. ליכטהיים למד כלכלה באוניברסיטת פרייבורג. בהיותו סטודנט הצטרף בשנת 1905 לתנועה הציונית, ובשנת 1909 הפסיק את לימודיו והתרכז בפעילות בתנועה הציונית. היה מראשי הפעילים הציוניים בגרמניה בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1910 ביקר לראשונה בארץ ישראל, ובשנת 1911 יצא בשליחות לאיסטנבול, שם הכיר את אירנה, שלה נישא בהמשך אותה שנה ובני הזוג התיישבו בברלין. בשנת 1912 נולד בנם ג'ורג' ליכטהיים, לימים עיתונאי, היסטוריון ומומחה למרקסיזם. החל משנת 1913 שימש עורך השבועון Die Welt' ("די ולט" - 'העולם'), הביטאון המרכזי של ההסתדרות הציונית, אך בהמשך אותה שנה חזר לאיסטנבול, ששימשה מרכז לפעילות ציונית, ונתמנה עוזרו של הנציג המדיני של ההסתדרות הציונית בבירת טורקיה, ד"ר אביגדור יעקובסון. ב-1914 נולדה באיסטנבול בתם מרים ליכטהיים, לימים אגיפטולוגית ומתרגמת. כאשר בתחילת מלחמת העולם הראשונה נאלץ יעקובסון, כנתין רוסי, לעזוב את תפקידו, קיבל ליכטהיים את התפקיד.
בתפקידו כנציג המדיני של התנועה הציונית פעל למען היהודים בארץ ישראל שסבלו מנגישׂוֹת השלטון העות'מאני. כן פעל למען עלייתם של יהודי רוסיה לארץ ישראל ונפגש לשם כך ב-29 ביוני 1914 עם השגריר הגרמני בטורקיה. על תקופה זו בחייו של ליכטהיים כתב דוד תדהר:
באיסטנבול שהה ליכטהיים ארבע שנים, במשך כל תקופת מלחמת העולם הראשונה, ושב לברלין רק בשנת 1917.
בשנים שלאחר המלחמה הגיע ליכטהיים ללונדון שבה שימש ראש מחלקת הארגון בהנהלה הציונית. ליכטהיים, שהתנגד למדיניותו המתונה של נשיא ההסתדרות הציונית, חיים ויצמן, הצטרף בשנת 1925 לתנועה הרוויזיוניסטית. לאחר שהתאכזב מהקיצוניות של תנועה זו ושל ראשה זאב ז'בוטינסקי, ולאחר שהתנגד לדרישתו של ז'בוטינסקי כי ההסתדרות הציונית החדשה תפרוש מההסתדרות הציונית, פרש מן התנועה בשנת 1933, יחד עם אחרים ובראשם מאיר גרוסמן. יחדיו הקימו את מפלגת המדינה העברית. עם חבריו למפלגה זו חזר להסתדרות הציונית, אך לא שב לתפקידים בכירים.
בשנים 1925–1930 עסק בניהול חברות ביטוח בגרמניה. בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה ליכטהיים לארץ ישראל. הוא לא הסתגל לשפה העברית ולא השתלב בהנהגת היישוב שהייתה מורכבת מיוצאי מזרח אירופה בעלי רקע חברתי ותרבותי שונה משלו. ליכטהיים שימש דירקטור בחברת הביטוח "מגדל" שנוסדה בשנת 1934, והיה אחד משני מייסדיה, וכן פעיל במפלגת המדינה העברית.
בפעילותו הפוליטית בארץ ביטא ליכטהיים את הדאגה לאינטרס של המעמד הבינוני שרוב עולי העלייה החמישית מגרמניה נמנו עמו. במושב הוועד הפועל הציוני שנערך במאי 1937 הביע את עמדתו במילים הבאות:
בשנת 1937 דחתה מפלגת המדינה העברית את הצעת החלוקה של ועדת פיל, שלפיה תחולק ארץ ישראל שממערב לירדן לשתי מדינות; למדינה יהודית שתכלול את הגליל, את עמק יזרעאל, את עמק בית שאן ואת מישור החוף ולמדינה ערבית שתכלול את יהודה, את השומרון, את מישור החוף הדרומי, את רצועת עזה ואת הנגב כולו וכן מסדרון בריבונות בינלאומית שראשיתו ביפו ויכלול את ירושלים, את לוד ואת נמל התעופה הסמוך לה, בנוסף תהיינה בינלאומיות ערים מעורבות כצפת, טבריה וחיפה. בעקבות דחיית הצעת החלוקה החליטו ליכטהיים וזליג סוסקין, פעיל ציוני שעסק כאיש מקצוע בפיתוח ההתיישבות החקלאית, לפרוש מן המפלגה.
ערוב ימיו

לאחר סיום מלחמת העולם השנייה שב ליכטהיים לארץ ישראל, התיישב בשכונת רחביה בירושלים והמשיך בתפקידו כדירקטור בחברת הביטוח "מגדל". בשנות ה-50 פרסם את ספריו "תולדות הציונות בגרמניה" ו"שאר ישוב: זכרונות ציוני מגרמניה". ליכטהיים נפטר בשנת 1963 והוא בן 78 שנים. הוא נקבר בהר המנוחות.
ספריו

תולדות הציונות בגרמניה. הוצאת הספרייה הציונית, 1951.
שאר ישוב: זכרונות ציוני מגרמניה, הוצאת מ' ניומן, 1954.
לקריאה נוספת

זאב לקויר, הסוד הנורא, הוצאת שוקן, 1981.
מרטין גילברט, אושוויץ ובעלות הברית, הוצאת עם עובד, 1981.
דינה פורת, הנהגה במילכוד - היישוב נוכח השואה, הוצאת עם עובד, 1986.
רעיה כהן, בין 'שם' ל'כאן': סיפורם של עדים לחורבן, שווייץ, 1942-1939, הוצאת עם עובד, 1999.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "ריכרד ליכטהיים", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יא (1961), עמ' 3786
↑  במושב הועד הפועל הציוני, דבר, 10 במאי 1937
↑  ידיעות לעתונאים ואורחים, דבר, 2 באוגוסט 1939
↑  משרד ציוני בזנוה, דבר, 20 בנובמבר 1939
↑  מודעת אבל על פטירת ריכרד ליכטהיים, דבר, 2 במאי 1963
↑  ריכרד ליכטהיים באתר GRAVEZ
↑  ש. בן-ברוך, כל זה כבר שייך להיסטוריה..., מעריב, 14 באוקטובר 1951
נ. מ. גלבר, הציונות בגרמניה, דבר, 23 בנובמבר 1951, המשך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264689605171  PLWABN: 9810594678405606  BnF: cb12817327k (data)  GND: 11698628X  ISNI: 0000 0000 8081 3028  LCCN: n88145245  NKC: zmp2016927530  NTA: 068299346  SUDOC: 146818776  VIAF: 1564398   WorldCat (עם VIAF): 1564398 
ריכרד ליכטהיים, 1886
בעת ביקורו של ליכטהיים בארץ ישראל בשנת 1910, צילם תמונות מנופי האזור. בתמונה: רחוב בעיר בירות. מתוך אוסף הארכיון הציוני
ריכרד ליכטהיים ולייב יפה. 1938
רמין

| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  טולכרם
 שטח:  8.479 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  2,100 (2006)
 קואורדינטות:  32°17′03″N 35°08′57″E﻿ / ﻿32.284208333333°N 35.149244444444°E﻿ / 32.284208333333; 35.149244444444 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון השומרון מוגדלת) רמין(למפת צפון השומרון רגילה) רמין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רמין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רמין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רמין (בערבית: رامين, בתעתיק מדויק: ראמין) הוא כפר פלסטיני, בגובה 334 מטר מעל פני הים, במערב הרי השומרון, 15 ק"מ דרומית-מזרחית מטולכרם, על כביש 57 בקטע שכם–טולכרם. לפי רישומי הרשות הפלסטינית מספר התושבים נאמד בשנת 2006 ב-2,100.
היסטוריה

רמין שוכן בראש כיפה גבוהה, על שרידיה של חורבה עתיקה. בסקר ארכאולוגי שנערך לאחר מלחמת ששת הימים, נמצאו במקום חרסים מתקופת הברזל II, התקופה הפרסית, הרומית-ביזנטית, ימי הביניים והתקופה העות'מאנית.
ליד הכפר עבר תוואי מסילת הברזל הטורקית מג'נין לטולכרם. והמנהרה המצויה צפונית לכפר (ממוקמת צפונית מזרחית ל'כפר רמאן' וסמוכה אליו) נקראת בשם מנהרת רמין.
הכפר רשום במפת הסקר הבריטי בתור Ramin. הוא מוגדר בתור "כפר כיפה": התושבים גרים בראש הרכס – מסיבות ביטחוניות – אך גם כלכליות, שכן השטח המישורי נשאר פנוי לגידולי מטע וחקלאות. הכיפה מחוברת אל שלוחה מצפון. מדרגותיה התלולות יורדות דרומה אל עמק נחל שכם, שהוא גם מקור המים הקרוב. סקר הר מנשה שנערך על ידי אדם זרטל מנה בכפר 70 בורות מים.
במרכז הכפר גרעין של מבנים קדומים, כולל מבנה עם חרכי-ירי. שרידי הקדרות שנמצאו בכפר הם מהקיסרות הרומית – 30%, הביזנטית – 20%, ימי הביניים – 20% ומהתקופה הערבית, העות'מאנית והעת החדשה – 10% כל אחת.
הכפר מופיע ברישומי המס העות'מאניים של שנת 1596 כחלק מנפת ג'בל סאמי בסנג'ק שכם. בכפר נמנו 9 בתי אב, כולם מוסלמים, ששילמו מס קבוע של 33.3% על תוצרת חקלאית, כולל חיטה, שעורה, גידולי קיץ, עצי זית, עיזים וכוורות, בנוסף להכנסות מזדמנות, סה"כ 4,930 אקצ'ה.
הערות שוליים

↑  הרשות הפלסטינית
↑  משה כוכבי (ע), יהודה, שומרון וגולן: סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח, ירושלים: כרטא, 1972, עמ' 221
↑  מפת האזור עם ציון הכפר וצפונית מזרחית לו סימון תחנת רכבת (באנגלית), 1918. המפה הוכנה על  ידי הצבא הבריטי, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  מפה עליה מסומנת המנהרה צפונית מזרחית ל'כפר רמאן' - ועליה גם מצוין הכפר רמין מרוחק יותר מדרום למנהרה. הוכנה על ידי צבא בריטניה, 1918, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  Hütteroth  and Abdulfattah, 1977, p. 127
| Flag of Senegalיישובי נפת טולכרם |
| --- | --- | --- |
| ערים | טולכרם (מכילה את השכונות: שוויכה, אירתח) |  |
| מועצות מקומיות | ענבתא • עתיל • בלעא • באקה א-שרקייה • בית ליד • דיר אל-ע'וסון • קפין |  |
| כפרים | פרעון • איכתאבא • עילאר • עזבת שופה • אל-ג'ארושיה • כפר עבוש • כפר ג'מאל • כפר א-לבד • כפר רמאן • כפר סור • כפר זיבאד • ח'ירבת חורייש • כור • א-נזלה אל-ע'רביה • א-נזלה א-שרקיה • נזלה אל-ווסטא • נזלת אבו נאר • נזלת עיסא • רמל זיתא • רמין  • א-ראס • ספארין • סידא • שופא • סיר • זיתא |  |
| מחנות פליטים | נור שמס |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007584236105171
שביתת הנשק של אלוהים

שביתת הנשק של אלוהים או ההפוגה של אלוהים (בלטינית: Treuga Dei) הייתה פעילות שאורגנה על ידי הכנסייה הקתולית בימי הביניים במטרה להפחית את האלימות ולהגביר את הביטחון האישי.
אחרי שהוכח שהרעיון של פאקס דאי הצליח והאלימות כלפי חסרי הישע אכן נבלמה, שאפו אנשי הכנסייה לצמצם עוד יותר את האלימות ולקבוע ימים בהם יהיו כל בני האדם פטורים מאלימות ויוכלו להקדיש עצמם לפעילות דתית, רעיון שזכה לכינוי "שביתת הנשק של אלוהים". ב-1027 התכנס הקונסוליום של אלנה (Elna) שקבע אי-לוחמה בסופי השבוע, כלומר הימים שבין שבת לשני וכן בחג הפסחא, חג המולד וחגיהם של קדושים מסוימים. בשנים 1030–1040 ערכה הכנסייה מסע שכנוע במטרה להגביל את הלחימה לימות החול ולהשיג הפוגה בלחימה מיום חמישי ועד יום שני וכן בחגים כולל כל ימי החג של הקדושים השונים.
רקע

ההתחלה כנראה הייתה עממית. תנועת מחאה של הכמרים הכפריים שניסו לארגן את קהילותיהם למנוע מלחמות פרטיות. כשהתנועה התחזקה הם הצליחו להשביע אבירים לא לפגוע באנשי כנסייה הנעים בדרכים ולא לפגוע בעבודת האיכרים.
הבישופים הצטרפו מהר כי הבינו שהתנועה מסייעת למעמדם הדתי ושהיא מאפשרת להם להטיל קנסות על מפרי השלום, קנסות שיכנסו לכיסם.
כאשר התמסדה התנועה היא הפכה לתנועת שלום בשם האלוהים ובאמצעות השליטים והבישופים. מלכי צרפת הבטיחו בהכתרתם הבטחה להשכנת השלום. אולם לא היה שלום מלא כפי שרצו העם והכמורה, כלומר ביטחון אישי וביטחון רכוש מלאים, ובמקום זאת הושגה פשרה של שביתת נשק בשם האלוהים, treuga dei, שהוציאה ימים מסוימים ותקופות שנה מסוימות מחוץ לזכות המלחמה של האצולה, במקביל להכרזה על חסינות מתמדת לנזירים ועולי רגל. הסדרי השלום היו תלויים בשליט ובכוחו ובאיזון שאר הכוחות הפוליטיים בטריטוריה ומומשו במערכת המשפט של השלטון המרכזי במקום בקרבות ובנקמת דם או מלחמה על כבוד.
תיעוד התופעה

רדולפוס גלאבר (המוכר גם כראול גלאבר, 985–1046) שהיה נזיר במנזר קלוני, כתב בכרוניקה Historiarum libri quinque ab anno incarnationis DCCCC usque ad annum MXLIV כי:
בשנת האלף לסבלות האדון (ישו, כלומר שנת 1033 שהיא בדיוק אלף שנים אחרי צליבתו של ישו בשנת 33), אחרי מכת הרעב עליו סיפרתי ... הפירות גדלו בשפע והמחסור נסתלק. אז החלו הבישופים ואבות המנזר, בהתחלה באקוויטן, לכנס אסיפות קונצילים. אליהם הביאו שרידי קדושים (רליקוויות) משם התפשט המנהג דרך ארל וליון, לכל בורגונדיה ומשם התפשט בכל רחבי ארץ הפרנקים. הבישופים קבעו שצריך לקיים במקומות מסוימים קונצילים בהשתתפות גדולי הכנסייה והמגנאטים לשם דיון בהסדר השלום ובתיקון הדת. העם, כולל כל שכבותיו, התכנס בשמחה והיה מוכן להקשיב לדברי אנשי הכנסייה. בין היתר בגלל החשש שהאסונות שהתרחשו לא מזמן יחזרו וששפע המזון יעלם.
הייתה שם רשימה, מסודרת לפי פרקים, שבה הוטלו איסורים על עשיית דברים מסוימים והוטלה חובה לעשות דברים אחרים. הנושא המרכזי היה החובה לקיים שלום שלא יופר, כך שאלו שאינם נושאי נשק (אנשי העם ואנשי הדת) יוכלו ללכת בבטחה. שודדים ייענשו בלי רחמים. מקומות קדושים של כנסיות יזכו למעמד "עיר מקלט" כך שאדם שימלט לשם, בלי חשיבות מהי אשמתו, לא ייפגע. החסינות היא לכולם חוץ ממי שהפר הסכם שלום זה, שאותו אפשר לקחת גם מאצל המזבח ולהענישו.
השלכות ההסכמה

גם אחרי הסכמות שביתת הנשק של אלוהים נותרו לאבירים כ-90 ימי לחימה בשנה. אבל לוחמים מקצועיים לא מצאו לעצמם תעסוקה בכל הזמן שבו אסור להילחם. אחת הדרכים שהוצעו על ידי שליטים ואנשי כנסייה היא המאבק בכופרים. הצורה המקובלת של מאבק בכופרים באותן שנים היו מסעי הצלב ועל פי היסטוריונים רבים, אחת הסיבות להתעוררות מסעי הצלב ולקריאתו של האפיפיור אורבנוס השני בוועידת קלרמון לגאולת המקומות הקדושים מידי הכופרים היא ההסכמות של אי לוחמה שהושגו והצורך לפרוק את האלימות.
החל בסוף המאה ה-11 המושגים פאקס דאי ושביתת הנשק של אלוהים התמזגו למושג אחד והגבולות בין שתי התנועות נעלמו.
תופעת לוואי חשובה של הסדרי השלום הייתה נטילת העצמאות הצבאית מהדרג הנמוך של הפיאודלים וכתוצאה מכך נטילת העצמאות הפוליטית מהם ופגיעה כלכלית מאבדן היכולת לנצל את הכנסיות.
תופעה נוספת הייתה יציאת הכנסיות והמנזרים מחסות הסניורות המקומיות והכפפתם לשלטון המרכזי. מכאן גם ירידה בהכנסות של אדוני הסניורות ומעורבות השליט במינויים כנסייתיים. הכנסייה הצליחה לגרום לכך שלמשרות שהתפנו ימונו רק אנשים משכילים והשליט הרוויח מזה אנשי מנגנון ראויים.
אריסטוקרטים שאיבדו מכוחם והכנסתם פנו לשליט בבקשה להסתפח למנגנון השלטון וקיבלו פיאודום בתמורה.
לקריאה נוספת

יצחק חן, סוף האלף הראשון, דת חברה ותרבות במאה העשירית, האוניברסיטה המשודרת, ת"א, תשמ"ו, 1985
שלמה נאמן, לידתה של ציוויליזציה: אלף שנות אירופה לאטינית. תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ה, עמ' 238-242
Rodulfi Glabri Historiarum Libri Quinque; Rodulfus Glaber, The Five Books of the Histories (cover title: Rodulfus Glaber, Opera) ed. J. France ,Oxford, 1989
הערות שוליים

↑  היסטוריונים שמשווים את הטקסט הזה לטקסטים קיימים אחרים טוענים שגלאבר נטל לעצמו חרות בשינוי שנת הכינוס כך שתתאים למלאת 1000 שנה לצליבת ישו, ולדעתם הכינוס התקיים כנראה ב-1027
| --- | --- |
בקרת זהויות :  HDS: 008952
רועי מייקל שפי

| --- | --- |

 לידה:  23 בינואר 1989 (בן 35) י"ז בשבט ה'תשמ"ט 
 מדינה:  ישראל 
 
רוֹעִי מַיִּיקל שֵׁפִי (נולד 23 בינואר 1989, י"ז בשבט ה'תשמ"ט) הוא סופר, כתב, קופירייטר ויוצר תוכן ישראלי. שפי הוציא שלושה ספרים, שניים מהם "הדרך של יובל ואמא ש'ך" ו"הוקי" הפכו לרבי מכר. החל משנת 2017 הוא בעל טור במגזין TimeOut וכתב במספר מגזינים גדולים.
שני ספריו הראשונים נחשבים לגסים במיוחד מבחינת שפה, סגנון כתיבה, הומור ותוכן "טאבו" הכולל שימוש בסמים, קללות ומין.
ביוגרפיה > רקע

רועי שפי נולד וגדל ברמת אביב ג'. בגיל 10 עבר עם משפחתו להוד השרון. כתלמיד, הוא היה בעל הפרעות קשב חמורות, שפגעו בציוניו. בשל כך, אמו הוסיפה לו את השם "מייקל" מטעמים נומרולוגיים. בגיל 14 הוריו התגרשו, מה שגרם לו למשבר רגשי שהוביל לצריכת סמים קשים. למרות כל אלה הוא סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר "אורט שפירא" בכפר סבא במגמת מדעי המחשב. בצעירותו, השתתף בפרויקט מיכא"ל, לנדמרק, והדריך בתנועת הנוער העובד והלומד. בנובמבר 2007 הוא התגייס לחיל התותחנים ומשם עבר למחנה 80 לתפקיד בשלישות. לאחר שירותו הצבאי, טס לאוסטרליה לשנה.
ביוגרפיה > קריירה

בשנת 2014 לאחר חזרתו לישראל, החל שפי בכתיבת ספרו הראשון, "הדרך של יובל ואמא ש'ך", אשר יצר לאור בהוצאת "גוונים". הספר זכה להצלחה מיידית והפך לרב-מכר. היה זה הספר הנמכר ביותר של הוצאה זו עד 2018 (אז נסגרה) ומכר עשרות אלפי עותקים.
בשנת 2016, סיים לימודי קופירייטינג ב"הבצפר", מוסד הלימודים של איגוד חברות הפרסום והדיגיטל.
בשנת 2017, הוציא את ספרו השני "אפשר הכל" ספר פנטזיה המיועד לקהל צעיר. עלילת הספר מתרחשת ביקום דמיוני ובו חומה החוצה בין עיר עתידנית לבין נוף פנטזיה מעברה האחר. במהלך הסיפור נשלח צעיר מהעיר האנושית אל הצד הקסום כדי למלא משימה קריטית. העלילה עוקבת אחר מסעו של הצעיר אשר במהלך דרכיו מפתח חברות עם דרקון המתלווה אליו במסעו. הספר הוצא במימון המונים וזכה למימון תוך 72 שעות. הוא נמכר בהצלחה אך עם פשיטת הרגל של ההוצאה נעצרו מכירותיו. בחודשים הספורים בהם הופץ לחנויות, מכר אלפי עותקים (שתי מהדורות, של 4,000 כל אחת) במבצעים ברשתות הספרים.[דרוש מקור]
בשנת 2017 התחיל שפי לכתוב את הטור "אנשים מתוקים" במגזין TimeOut.
בראשית שנת 2020, הוציא את ספרו השלישי "הוקי", שזכה להצלחה מיידית בחנויות הספרים ומכר שתי מהדורות באלפי עותקים בחודשו הראשון[דרוש מקור]. לדברי הסופר, מבוסס הספר על סיפור אמיתי ומגולל את סיפורם של הוקי, רועה בלגי, והחייל דוד וטין, שירתו ביחידת "עוקץ", יחידת הכלבנים הצה"לית. במהלך פעילות מבצעית הציל הוקי את דוד מדקירת סכין ונדקר במקומו. יחד, דוד והוקי זכו בשני צל"שים על הצלחותיהם המבצעיות. בסיום השירות נאלץ דוד בצערו להעביר את הוקי לחייל אחר. לאחר מכן דוד מגלה כי הוא מצוי בדכדוך עמוק, ונתון בפוסט-טראומה בעקבות החוויות הקשות מאירועי לכידת מחבלים בהן השתתף. הספר שונה מהותית מספריו הקודמים של שפי ואינו עוסק כלל בסמים, מין או גסויות.
ספריו הראשונים פונים ל"קהל שאינו קורא ספרים". כדי להגיע אל קהל זה, בתחילת דרכו שפי פרסם את ספריו בדרכים בלתי שגרתיות. הוא פנה לחוגגים במסיבות טבע, בחוף הים, במועדונים תל אביבים ואפילו ברחובות. כתיבתו היא בשפה ברורה וישירה וספריו גדושים בסלנג, ניבולי פה, והומור גס ויש בהם התייחסות נרחבת לשימוש בסמים וליחסי מין. בעקבות השימוש בשפה הגסה ובנושאים הנחשבים לטאבו. בספריו הוא משתדל להעביר מוסר השכל. בספרו הראשון ("הדרך של יובל ואמא ש'ך") הנושא המרכזי היה העצמה וקבלה עצמית. בספרו השני ("אפשר הכל"), היה אומץ לב וקבלת החלטות. בשלישי ("הוקי"), הנושא היה חברות אמת והשראה להגשמת מטרות. בראיונות שונים, שפי מבקר את הצנזורה, המהווה לדידו חוצץ בין אישי ומבדילה בין תרבויות לאנשים. בכך, היא פוגעת במציאת המכנה המשותף בין אנשים שונים. הוא גורס כי דווקא לשימוש בשפה גסה יש חשיבות ביצירת אינטימיות בין בני אדם. בכך השפה הופכת לחופשית ונטולת מחסומים ולכן אינטימית ומקרבת יותר. דרך כתיבתו הוא שואף למגר את תופעת הריחוק והפחד מהשונה, וכך הפחד של כל אדם מעצמו. שפי מנסה לקדם את הרעיון שקיומו הבסיסי של האדם מחייב עשיית טוב לסביבתו הרחבה.
חיים אישיים

משנת 2015 שפי מתגורר בשכונת כרם התימנים בתל אביב.
ספריו

הדרך של יובל ואמא ש'ך (גוונים, 2014)
אפשר הכל (גוונים, 2017)
הוֹקִי (ספרי ניב, 2020)
הערות שוליים

↑   זיו רייס, מבט עם יעקב אילון - כיצד "ילד ריטלין" שלא מימש את הפוטנציאל הפך לסופר מוערך, מבט לחדשות, 4 במרץ 2015
↑  איתי טטרו, ספר חדש לאב הטרי מאור עקיבא, המספר על כלבו "הוקי" ביחידת עוקץ בצה"ל שהציל את חייו, באתר מגדלור, 8 בינואר 2020
↑  יובל בגנו, ‏בלעדי ל"מעריב": זן הכלבים של יחידת "עוקץ" ננטש על ידי הציבור, באתר מעריב אונליין, 4 בפברואר 2020
↑  אשר אטדגי, רוי מייקל שפי מוציא ספר שני לאנשים שלא קוראים ספרים - "אפשר הכול", באתר mynet‏ הוד השרון, 1 בדצמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007514926505171  GND: 116472102X  LCCN: n2015014558  VIAF: 310742166   WorldCat (עם VIAF): 310742166 
ספריו של שפי
רכס המלכה אליזבת (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק ברכס הרים באנטארקטיקה. אם התכוונתם לרכסי הרים בהרי הרוקי הקנדיים, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  אליזבת השנייה 
 גובה:  4,351 מ' 
 שטח:  17,800 קמ"ר 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי המלכה אלכסנדרה 
 אורך הרכס:  160 ק"מ 
 קואורדינטות:  83°20′00″S 161°30′00″E﻿ / ﻿83.3333°S 161.5°E﻿ / -83.3333; 161.5
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומירכס המלכה אליזבת(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומירכס המלכה אליזבת
 
מפת רכס המלכה אליזבת.
רכס המלכה אליזבת (באנגלית: Queen Elizabeth Range) הוא רכס הרים, חלק מההרים הטראנס-אנטארקטיים, הממוקם באזור חוף שקלטון, של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
גאוגרפיה

הרכס מקביל לגדתו המזרחית של קרחון מארש, לאורך 160 קילומטרים - החל מקרחון נמרוד שבצפון, ועד קרחון לוא שבדרום.
שיא גובהו של הרכס (בהר מרקהאם) - 4,350 מטרים מעל פני הים.
שטחו של הרכס 17,823 קילומטרים רבועים.
אורכו של הרכס 209 קילומטרים (בכיוון צפון –דרום); רוחבו של הרכס 295 קילומטרים (בכיוון מזרח – מערב).
גאוגרפיה > הרי הרכס העיקריים

| שם ההר | שם ההר בשפת המקור | גובה ההר (מטרים מעל פני הים) |
| --- | --- | --- |
| הר מרקהאם | Mount Markham‏ | 4,351 |
| הר מילר | Mount Miller‏ | 4,160 |
| הר קורש | Mount Korsch‏ | 4,000 |
| הר לייסאט | Mount Lysaght‏ | 3,757 |
| הר לקוונט | Mount Lecointe‏ | 3,620 |
| הר בונפרטה | Mount Bonaparte‏ | 3,430 |
| הר לויד | Mount Lloyd‏ | 3,210 |
| הר קרה | Mount Cara‏ | 3,145 |
| הר האווי | Mount Hawea‏ | 3,080 |
| הר דוהרטי | Mount Dougherty‏ | 2,790 |
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי ג'יי. ה. מילר (J.H. Miller), חבר בקבוצה הניו זילנדית של המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1956–1958. מילר, יחד עם ג'י. וו. מארש (G.W. Marsh) חקר את אזור ההרים.
מילר קרא לרכס על שמה של המלכה אליזבת השנייה, פטרונית המשלחת.
לקריאה נוספת

• Bernard M. Gunn & Richard I. Walcott (1962), , New Zealand Journal of Geology and Geophysics, 5:3, 407-426, DOI: 10.1080/00288306.1962.10420097
• JOHN W. GOODGE, C. MARK FANNING, MARC D. NORMAN AND VICKIE C. BENNETT, , JOURNAL OF PETROLOGY VOLUME 53 NUMBER 10 PAGES 2027-2065 2012 doi:10.1093/petrology/egs043
• Obu, Jaroslav & Westermann, Sebastian & Vieira, Gonçalo & Abramov, Andrey & Balks, Megan & Bartsch, Annett & Hrbacek, Filip & Kääb, Andreas & Ramos, Miguel. (2019), , The Cryosphere Discussions. 1-38. 10.5194/tc-2019-148
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  מידע גאוגרפי והיסטורי באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
1 2 3 4 5  מידע גאוגרפי
↑  לפי מקור אחר שיא גובהו של הרכס 4,600 מטרים מעל פני הים
↑  ראו הערה לעיל לגבי גובה הר זה
| רכס המלכה אליזבת |
| --- | --- | --- |
| הרים | בולזאיי • בונפרטה • דיץ' • לקוונט • מרקהאם • פרדוהל • צ'יוורס • רבוט |  |
| פסגות | שרווין |  |
| רמות | הנסיך אנדרו • מרקהאם • פלטייר |  |
| מצוקים | אינאקססיבל • קאנופי |  |
| קרחונים | אוטאגו • לוא • לורי • מארש • נמרוד • פאבלאק • קנט |  |
רציחות פשוטות

| --- | --- |

 בימוי:  ג'ואל כהן, אית'ן כהן 
 הופק בידי:  אית'ן כהן
 תסריט:  ג'ואל כהן, אית'ן כהן 
 עריכה:  האחים כהן 
 שחקנים ראשיים:  דן הדייה, ג'ון גטץ, פרנסס מקדורמנד, מ' אמט וולש
 מוזיקה:  קרטר בורוול
 צילום:  בארי זוננפלד 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  SF Studios, נטפליקס, וודו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 באוקטובר 1984
 משך הקרנה:  99 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פשע, פילם נואר, נאו-נואר, סרט דרמה 
 תקציב:  1,500,000‏$
 הכנסות:  4,218,701‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   bloodsimple
 פרסים:  פרס השופטים בפסטיבל סאנדנס
 דף הסרט ב־IMDb
 
רציחות פשוטות (באנגלית: Blood Simple) הוא סרט הבכורה של האחים כהן. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1984.
תקציר העלילה

עלילת הסרט מתרחשת בטקסס, כשבעל מסבאה מקומית, ג'וליאן מרטי (דן הדייה), חושד שאשתו, אבי (פרנסס מקדורמנד), מנהלת רומן עם אחד מהעובדים במסבאה.
הוא שוכר בלש פרטי (מ' אמט וולש) שיעקוב אחרי השניים. מרטי מגלה כי חשדותיו התאמתו, וכשהוא מושפל ונבגד הוא מחליט לשכור את הבלש שוב, הפעם כדי לרצוח אותם.
הבלש מעוניין בשכר, אך לא מעוניין לרצוח. הוא מזייף תמונות של הגופות שלהם, ומקבל 10,000 דולר ממרטי על מעשה הרצח שהוא כביכול ביצע. לאחר שקיבל את הכסף, הבלש הורג את מרטי באמצעות האקדח של אבי, ובכך מנקה את עצמו כביכול מהפרשה ומפליל את אבי.
רג'ינלד רוז

| --- | --- |

צילום דיוקן מ-1950 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  10 בדצמבר 1920 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  19 באפריל 2002 (בגיל 81) נורווק, קונטיקט, קונטיקט, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 תקופת הפעילות:  מ-1950 
 פרסים והוקרה:  פרס אדגר (1958)  מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה 
 
רג'ינלד רוז (באנגלית: Reginald Rose,‏ 10 בדצמבר 1920, ניו יורק - 19 באפריל 2002, נורווק, קונטיקט) היה תסריטאי ומחזאי אמריקאי, שנודע כאחד מחלוצי הדרמה הטלוויזיונית, לצידם של פאדי צ'ייבסקי ורוד סרלינג, כאשר יצירותיו דנות בסוגיות חברתיות ופוליטיות שנויות במחלוקת.
רוז הצטיין בגישתו הריאליסטית, האופיינית לאסכולת "קטעי החיים" (slice of life) בדרמה הטלוויזיונית האמריקאית, שזכתה לעדנה בשנות ה-50.
קורות חייו

רוג'ינלד רוז נולד ב-1920 במנהטן, ניו יורק כבנם של העורך דין ויליאם רוז ושל אליס, בת לבית אובנדורפר. הוא למד בבית הספר התיכון טאוזנד ואחר כך לזמן קצר (1938-1937) בסיטי קולג' בעירו. בצעירותו עבד בפקיד קבלה, מנקה שמשות, מדריך במחנות נוער. בשנים 1946-1942 שירת בצבא ארצות הברית וסיים את שרותו בדרגת לטננט ראשון.
רג'ינלד רוז נפטר בשנת 2002 בגיל 81 מסיבוכים של אי ספיקת לב. היה נשוי פעמיים: לברברה לנגבארט (ב-1943) איתה היו לו 4 ילדים, וב-1963 לאלן מקלאפלין, איתה נולדו לו שניים
פעילותו בטלוויזיה

אחרי שכתב פרסומות ללא הצלחה גדולה, החל משנת 1948 כתב רוז דרמות לתוכניות לדרמה בטלוויזיה "סטודיו וואן" (Studio One).
הוא התחיל בשנת 1951 לכתוב תסריטים לרשת הטלוויזיה CBS, כשהתסריט הראשון היה The Bus to Nowhere - "אוטובוס לשום מקום". הוא התפרסם במחזהו בשתי מערכות Twelve Angry Men ("שנים עשר המושבעים") שנכתב גם כן ל-"Studio One" והוצג לראשונה בשנת 1953. כעבור עשור הוצג בלונדון, בשנת 1964. דרמה זו, המתרחשת כולה בחדר אחד שבו חבר מושבעים דן בגורלו של נער שנאשם ברצח אביו, נכתבה בהשראת השתתפות המחבר עצמו בחבר מושבעים כזה. המחזה שימש תסריט לשני סרטי קולנוע עלילתיים - אחד בשחור-לבן ב-1957 והשני בשנת 1997. בשנת 1994 פאדל ג'עאיבי כתב מחזה בערבית בהשרעת מחזה של רג'ינלד רוז.
רג'ינלד רוז זכה בפרס אמי על המחזה הטלוויזיוני הזה ולמועמדות ל"פרס אוסקר" על תסריט הסרט ב-1957.
מאוחר יותר בשנות ה-1950–1980 רוז כתב תסריטים לשלוש רשתות הטלוויזיה הגדולות.
הוא נודע כמחבר תסריטיהם של שלושה עשר הפרקים של סדרת דרמה טלוויזיונית שבועית מעולם המשפט "The Defenders" ("הסנגורים") (1965-1961) על צוות עורכי דין, אב ובן, המגולמים על ידי אי.ג'. מרשל ורוברט ריד,. סדרה זו הביאה לו עוד שני פרסי אמי על כתיבת דרמה.
המחזה הטלוויזיוני שלו "The Incredible World of Horace Ford" (עולמו הבלתי ייאמן של הורס פורד) שימש לבסיס לפרק בתוך סדרת The Twilight Zone ("אזור הדמדומים") בשנת 1963 עם השחקנים פט הינגל, נאן מרטין ורות וייט. הפרק שודר לראשונה ב-18 באפריל 1963, פרק 15 בעונה הרביעית. נושא הסרט הוא האדרת העבר תוך כדי הדקתם והצנזור העצמי של היבטיו השליליים, עד כמה נזכרים בטוב בעוד שוכחים את הרע. במקור המחזה הוצג כפרק של Studio One בשנת 1955.