stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צרעה מזרחית
ניסוי הצרעות בחלל

קן הצרעות כולל מספר תופעות פיזיקליות יוצאות דופן: בנייתו החלה בכיוון כוח המשיכה של כדור הארץ, תופעות אקוסטיות וחשמליות הקשורות לחלה, תקשורת אקוסטית, שמירת החום ומיזוג האוויר בקן ועוד. תופעות אלה הובילו לניסוי החלל הישראלי הראשון שנערך מטעם אוניברסיטת תל אביב בעזרת התעשייה האווירית לישראל ונאס"א ובחן בניית קן צרעות בחלל, בתנאי חוסר כבידה. יוזמי הניסוי קיוו כי ניתן יהיה למצוא קשר בין התנהגות הצרעות וסימפטומים של מחלת הנסיעה שרוב האסטרונאוטים סובלים ממנה בימים הראשונים לאחר שיגור המעבורת, כתוצאה מתנאי מיקרו כבידה.
במסגרת הניסוי הוטסו במשימה STS-47 של מעבורת החלל אנדוור, 230 צרעות בוגרות ו-120 גלמים של צרעות. קבוצה נוספת של צרעות וגלמים נבדקה במקביל על הקרקע, כקבוצת ביקורת. עקב תקלה במערכת המים לאחר השיגור, חוו הצרעות עליה חדה בלחות, ומים התחילו להצטבר במתקן הניסוי. הטמפרטורה הגבוהה גרמה לעובש ומזון הצרעות נרקב. כיוון שהאסטרונאוטים חששו לפתוח את המתקן ולשחרר את הלחות (תוך סכנה לשחרור צרעות במעבורת), הוצע לשחרר מעט את הברגים, דבר שבוצע רק ביום השלישי לטיסה. אולם, רוב האוכל כבר היה לא אכיל. כתוצאה מכך מתו 202 צרעות ו-103 גלמים. הצרעות הנותרות איבדו את חוש הכיוון ועמדו חסרות תנועה ללא אינטראקציה בינן. רק 3–4 ימים לאחר החזרה לכדור הארץ, התאוששו הצרעות ששרדו והתחילו לבנות קן. משך החיים של הצרעות המוטסות היה קצר יותר, והן שרדו רק 23 ימים בממוצע לעומת הצרעות בקבוצת הביקורת, ששרדו 43 ימים. כמו כן, הגלמים ששהו בחלל לא השלימו את התפתחותם לצרעות בוגרות.
לקריאה נוספת

יעקב ישי, עולמה של הצרעה המזרחית, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, האוניברסיטה המשודרת
צרעות ישראליות בחלל - תוכנית "תצפית" הערוץ הראשון, סרטון  באתר יוטיוב
הערות שוליים

↑  ניסוי הצרעות בטיסת אנדוור
↑  יהודה בלו, צרעה מזרחית על מעבורת חלל, באתר ynet, 19 בפברואר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007501304205171 
ראש של צרעה מזרחית
פועלות בפתח הקן בצהרי יום חם, מקררות את הקן על ידי נפנוף מהיר של הכנפיים.
שמאל ישראלי חדש

.
שמאל ישראלי חדש (שי"ח) היא תנועת מחאה שנוסדה ב-1968 ופעלה עד שנת 1973. ראובן קמינר תיאר את הקבוצה "ככוח הסטודנטיאלי המרכזי של השמאל בין השנים 1968 ל-1973". שי"ח היוותה שילוב של שתי קבוצות בתל אביב וירושלים שהוקמו כל אחת באופן עצמאי. הקבוצה בתל אביב הוקמה על ידי סטודנטים מאוניברסיטת תל אביב, רובם יוצאי השומר הצעיר, וקבוצת סטודנטים מהאוניברסיטה העברית - חלקם יוצאי תנועת ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי וחלקם עולים חדשים מרחבי העולם אשר הגיעו לישראל להתנדב ללחימה במסגרת מלחמת ששת הימים. התנועה התפרקה בשנת 1973.
הרקע

הרקע להקמתה של קבוצת שי"ח היה מחאות 1968 באירופה ובעיקר אירועי מאי 1968 בצרפת, שכללו הפגנות בעד חירות האדם וזכויות האדם, וכן המחאה בארצות הברית שכללה התנגדות למלחמת וייטנאם והפגנות בעד חופש הביטוי. סערה זו שלחה משב רוח גם לישראל שלאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר כיבוש יהודה ושומרון, רצועת עזה, סיני והגולן - ועם שוך האופוריה הראשונה - צעירים רבים, בעלי השקפה שמאלית, ראו בכיבוש מתמשך סכנות מוסריות רבות, בעיקר עבור העם הכובש. רבים מהם הושפעו מנאומיו והרצאותיו החריפים של פרופסור ישעיהו ליבוביץ נגד השליטה של ישראל בשטחים, בהם ציין את אי המוסריות שבו והדגשת סכנותיו עבור החברה הישראלית.
אידאולוגיה

שתי הקבוצות המייסדות של שי"ח היו שונות ברקען ובהשקפותיהן הפוליטיות הבסיסיות. הקבוצה התל אביבית הייתה מורכבת מיוצאי קיבוצים שהיו מנוסים בפוליטיקה, ולעומתם איגדה הקבוצה הירושלמית סטודנטים ללא שייכות פוליטית ישירה. עם זאת ההתנגדות לכיבוש, רעיונות של חופש ודמוקרטיה ישירה - כפי שהיה מקובל באותם הימים בתנועות הסטודנטים באירופה, וכן תפיסות של שמאל חברתי וכלכלי, היוו דבק מספיק חזק, על מנת להמשיך בפעילות משותפת של שתי הקבוצות במשך כ-5 שנים. שי"ח לא הגדירה את עצמה כתנועה ציונית, אנטי-ציונית או א-ציוניות, אך קו המרכזי בתנועה היה רעיון הדמסטיפיקציה של הרעיון הציוני כפי שהוצג על ידי קבוצות פוליטיות בחברה הישראלית.
פעילות

שתי הקבוצות שתפו פעולה במבצעי מחאה, אולם לכל אחת מהן הייתה גם פעילות נפרדת. פעולות המחאה הבולטות ביותר היו: הפגנה סוערת ליד ביתה של גולדה מאיר, ראש הממשלה באותם הימים, נגד הקמת ההתנחלות קריית ארבע ליד חברון. הפגנה משותפת בירושלים עם "הפנתרים השחורים" שאף הם הופיעו בזירה הפוליטית באותם הימים. הפגנה נגד השמדת שדות תבואה של הכפר הפלסטיני עקרבה, ליד שכם, על ידי צה"ל. הפגנה נגד התנחלות "גוש אמונים" בסבסטיה. הפגנה בתל אביב נגד דיכוי "האביב של פראג" על ידי הצבא הסובייטי. בנוסף לפעולות מחאה רבות, התקיימו מפגשים שבועיים של כל קבוצה בפני עצמה, בה נדונו נושאים רעיוניים ופוליטיים כלליים ואקטואליים. פעם בשנה התקיים כנס כללי של כל התנועה. פעם בחודש יצא ביטאון "שי"ח" שהיה מוקדש אף הוא לדיונים וויכוחים אידאולוגיים.
מבנה ארגוני

התנועה באופן עקרוני לא הקימה מוסדות. כל ההחלטות התקבלו ברוב קולות, על ידי כלל הנוכחים באספה השבועית או בכנס השנתי. פעולות אורגנו על ידי מתנדבים, הוצאות כספיות כוסו מכיסי הנוכחים באסיפות. באופן רשמי, אפילו רשימה מסודרת של חברים לא הייתה. יחד עם זאת לכל פעולת מחאה אפשר היה להזעיק בהתרעה של 24 שעות 100 - 150 משתתפים. כלל חברי התנועה הגיע ככל הנראה לסביבות 400. אישים בולטים: רן כהן, דני פתר, ראובן קמינר, יוסי אמיתי, ניבה לניר, בנימין כהן, צביקה דויטש.
התפרקות התנועה

התנועה התפרקה סביב אמצע 1973. נושא המחלוקת היה, האם להשתתף בבחירות לכנסת שהתקיימו באותה שנה, או להמשיך לפעול כתנועה חוץ-פרלמנטרית בלבד. רוב הקבוצה התל אביבית תמכה בהליכה לבחירות תוך הקמת רשימה עם קבוצות שמאל קטנות נוספות וכן עם גורמים שפרשו מהמפלגה הקומוניסטית הישראלית, בה בשעה רוב חברי הקבוצה הירושלמית דגלו בהמשך אופיו החוץ-פרלמנטרי, מחאתי של התנועה. בסופו של דבר "שי"ח תל אביב", וקבוצת סטודנטים ומרצים מן האוניברסיטה שהקימו מסגרת משותפת תחת השם "תכלת-אדום", רצו לבחירות לכנסת השמינית ברשימה משותפת עם מק"י, תחת השם "מוקד" והכניסה נציג אחד לכנסת - מאיר פעיל. קבוצת "שי"ח ירושלים" שמרה תחילה על אופייה החוץ-פרלמנטרי כאשר הקימה תנועה בשם "שמאל סוציאליסטי ישראלי" (שס"י), אך במערכת הבחירות הבאה גם קבוצה זו הצטרפה לגוף פרלמנטרי, כאשר בבחירות לכנסת התשיעית הייתה שותפה לחוגים נוספים שהקימו יחדיו את חד"ש.
הערות שוליים

↑  Kaminer, Reuven (1996). The politics of protest: the Israeli peace movement and the Palestinian Intifada. Sussex Academic Press. p. xix.
↑  Sprinzak, Ehud (1999). Brother Against Brother: Violence and Extremism in Israeli Politics from Altalena to the Rabin Assassination. Simon & Schuster. pp. 124–125.
↑  Siach Activist - Marcel Szatan (Special Edition in English of Siach Newsletter) http://israeli-left-archive.org/greenstone/collect/znews/index/assoc/HASH01c9.dir/doc.pdf
↑  חברי שי"ח שנשפטו על עצרת מחאה בעקרבה - בוחרים במאסר, מעריב, 15 במרץ 1973
↑   עופר אדרת, המחנך שלבו פעם בצד שמאל, באתר הארץ, 9 ביולי 2015
מחוזות תימן

מחוזות תימן הם המחוזות (محافظات מוחאפזאת) האדמיניסטרטיביים המרכיבים את תימן. נכון לשנת 2018 תימן כוללת 21 מחוזות ומועצה אחת של עיר הבירה צנעא (أمانة العاصمة).

| מחוז> עד לשנת 1990 היו חלק של תימן הצפונית | שם בשפת המקור> עד לשנת 1990 היו חלק של תימן הצפונית | עיר בירה> עד לשנת 1990 היו חלק של תימן הצפונית | שטח בקמ"ר> עד לשנת 1990 היו חלק של תימן הצפונית | אוכלוסייה (2013)> עד לשנת 1990 היו חלק של תימן הצפונית | מס' במפה> עד לשנת 1990 היו חלק של תימן הצפונית |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| עמראן | عمران | עמראן | 9,587 | 1,123,651 | 2 |
| א-דאלע | الضالع | א-דאלע | 4,786 | 602,613 | 4 |
| אל-ביידא | البيضاء | אל-ביידא | 11,193 | 835,683 | 5 |
| אל-חודיידה | الحديدة | אל-חודיידה | 17,509 | 3,774,914 | 6 |
| אל-ג'וף | الجوف | אל-לחם | 30,620 | 663,147 | 7 |
| אל-מחוית | المحويت | אל-מחוית | 2,858 | 732,360 | 9 |
| צנעא | أمانة العاصمة | צנעא | 126 | 1,174,767 | 10 |
| ד'מאר | ذمار | ד'מאר | 10,495 | 1,697,067 | 11 |
| חג'ה | حجة | חג'ה | 10,141 | 1,887,213 | 13 |
| איב | إب | איב | 6,484 | 3,911,070 | 14 |
| מאריב | مأرب | מאריב | 20,023 | 504,696 | 16 |
| רימה | ريمة | אל ג'אבין | 3,442 | 502,505 | 17 |
| סעדה | صعدة | סעדה | 15,022 | 987,663 | 18 |
| צנעא | صنعاء | צנעא | 15,052 | 2,279,665 | 19 |
| תעז | تعز | תעז | 12,605 | 4,554,443 | 21 |
עד לשנת 1990 היו חלק של תימן הדרומית
| עדן | عدن | עדן | 1,114 | 1,087,653 | 1 |
| אביאן | أبين | זינג'יבאר | 21,939 | 658,824 | 3 |
| אל-מהרה | المهرة | אל-ע'יט'ה | 122,500 | 400,000 | 8 |
| חצרמוות | حضرموت | אל-מוכלא | 191,737 | 1,329,085 | 12 |
| סוקוטרה | محافظة أرخبيل سقطرى | חאדיבו | 3,796 | 60,000 | 22 |
| לחג' | لحج | לחג' | 15,210 | 926,291 | 15 |
| שַׁבְּוָוה | شبوة | עתק | 47,728 | 651,509 | 20 |
ועדת שו

ועדת שו מתארחת בארמון הנציב בירושלים
ועדת שו מסיירת.
ועדת שׁוֹ (באנגלית: Shaw Commission) שכינויה הרשמי היה "הוועדה למהומות של אוגוסט 1929 בארץ ישראל" (Commission on the Palestine Disturbances of August, 1929) הייתה ועדת חקירה בראשות השופט סר וולטר שו, שמונתה ב-13 בספטמבר 1929 על ידי משרד המושבות הבריטי על מנת לחקור את "הסיבות הישירות" שהובילו למאורעות תרפ"ט "ולהביא המלצות בנוגע לצעדים הדרושים למנוע את הישנותן". הוועדה הגיעה לארץ ישראל ב-24 באוקטובר 1929 ושהתה בה עד 28 בדצמבר 1929. עבודתה כללה שמיעת עדויות מעשרות בריטים, יהודים וערבים המלווים בעורכי דין. ב-31 במרץ 1930 פורסמו מסקנות הוועדה.
ישיבות הוועדה

הוועדה מנתה ארבעה חברים: יושב ראש הוועדה שו, ושלושה חברי הפרלמנט הבריטי, אחד מכל מפלגה: השמרנית, הלייבור והליברלית. ארבעת חברי הוועדה הגיעו לירושלים ברכבת מקנטרה והשתכנו במלון פאסט. אסירים יהודים וערבים הכשירו למענם את הדרכים המובילות אל משרדו של שופט השלום בירושלים, מוחמד יוסוף אל-ח'אלידי. על הבמה בבית המשפט ישבו ארבעת חברי הוועדה ומזכירה. כעבור זמן מה, הועברו הישיבות לחדר קטן בבניין המכס בירושלים, אולם במהלך אוקטובר חברי הוועדה סיירו בארץ, וקירות החדר נהרסו והוא הפך לאולם. את שני הצדדים, היהודי והערבי, ייצגו עורכי דין בריטיים ידועים.
זאב ז'בוטינסקי העיד בפני הוועדה ב-24 בינואר 1930 בישיבה סגורה בלונדון, בשל האיסור שהוטל ב-1929 על כניסתו לארץ ישראל.
ישיבות הוועדה > עדותו של אמין אל-חוסייני

המופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני, דרש מרוב חברי המועצה המוסלמית העליונה להיות נוכחים בישיבות. המופתי עצמו הוזמן לתת את עדותו בישיבה ה-46. עדותו נשמעה במשך חמש ישיבות. אולם בשל מעמדו כ"מופתי הגדול", הוא לא נדרש להופיע בפני ועדת החקירה. הוועדה באה אליו למשרדו.
לצורך עדותו, החליף אל-חוסייני את המתורגמן הנוצרי שלו, ח'ליל א-סכאכיני, במתורגמן מוסלמי, מוסא אל-עלמי, וזאת כדי להדגיש כי הנושא המרכזי הוא מוסלמי, עתיד החרם א-שריף (הר הבית). הוא ערך סקירה היסטורית של העוול שעשתה לדבריו המדיניות הבריטית לפלסטינים. הוא טען שהבריטים מפרים הבטחות לערבים, החל בהבטחה במכתבי חוסיין-מקמהון, וציין לדוגמה שהממשלה שסללה כבישים ליישובים יהודיים אולם לא נענתה לבקשתו לסלול כביש באורך שני קילומטרים לנבי מוסא. עורך הדין הבריטי שלו, הנרי סטוקר, הביא איתו לוועדה עותק של הספר "הפרוטוקולים של זקני ציון" בערבית ובצרפתית, ואל-חוסייני נראה כשהוא קורא בו בזמן הדיונים. עורכי הדין של היהודים שאלו את המופתי על ההוכחות שפרסם למזימת ההשתלטות היהודית כביכול על הר הבית והצביעו על הקשר בין הספר ובין הטענות הפלסטיניות לגבי רצון היהודים להשתלט על ההר.
כאשר נשאל על חלקו באירועים של 1920 ו-1929, הכריז המופתי כי הוא חף מפשע. כשאר נשאל מדוע תבעו אותו למשפט, הקביל את עצמו לישו הנוצרי שנידון לצליבה, ואמר: "גם אז נקבע פסק הדין לפי דרישת היהודים".
קו הטיעון הערבי בוועדה היה שבמאורעות הייתה התנפלות יהודית על ערבים.
מסקנות והמלצות של הוועדה > מסקנותיה

וולטר שו כתב בדו"ח: "הסיבה העיקרית לעוינות ולאלימות של שנת 1929, היא האכזבה של הערבים מכך שתביעותיהם הלאומיות והפוליטיות לא מומשו וחששם מפני עתידם הכלכלי".
הערבים אמנם התחילו את המאורעות, אך זאת בשל חששם מהשתלטות יהודית על שטחי ארץ ישראל ובשל המתיחות הקיימת. כמו כן עשויה להתהוות סכנה לנישול הערבים מאדמותיהם. בנוסף פטורה הממשלה מאשמה לפרעות.
הוועדה לא הטילה את האשמה להתפרצות האלימה על אמין אל-חוסייני, וניקתה אותו מאחריות למאורעות.
מסקנות והמלצות של הוועדה > המלצותיה

הצבת הגבלות ליהודים בענייני עליה והתיישבות והפסקת רכישת הקרקעות. מומלץ להקים מוסד מחוקק בארץ בו יהוו הערבים רוב. כמו כן יש להרחיב את היקף כוחות הביטחון המנדטורים, ולבטל את סמכויות ההסתדרות הציונית.
ניתן לומר כי הוועדה התעלמה בסיכומיה מאחריות הבריטים והערבים לפרוץ מהומות הרצחניות. האחריות הושלכה על עליית היהודים ולאור כך גובשו המלצותיה.
חלק מדו"ח ועדת שו עסק במשטרת המנדט וכללה ביקורת חריפה עליה, במיוחד על איכות וכמות המודיעין שנאסף על ידי מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט. בעקבות דו"ח זה מינה משרד המושבות את הרברט דאוביגין לבחון את פעילות משטרת המנדט ולהמליץ המלצות לגבי ארגונה מחדש.
מסקנות והמלצות של הוועדה > דעת מיעוט

דוח הוועדה התקבל ברוב קולות חבריה. הארי סנל (אנ'), נציג מפלגת הלייבור, הסתייג מרוב מסקנותיה והמלצותיה. הוא סבר שלמופתי היה חלק גדול באחריות למאורעות, ומתח ביקורת על הימנעות הממשלה ממתן נשק ליהודים לצורך התגוננות. הוא דרש להגשים את מדיניות המנדט ושיבח את הישגי היהודים בארץ ישראל בעשור שקדם למאורעות.
דו"ח הופ-סימפסון

ממשלת המנדט אימצה באופן עקרוני את המלצות ועדת שו, וב-1930 שלחה מומחה להתיישבות, ג'ון הופ סימפסון(אנ'), על מנת שיבדוק סוגיות בנושאי התיישבות, הסדר קרקעות, הגירה ופיתוח. הוועדה באשותו של סימפסון סיירה בארץ ישראל כחודשיים והגישה את מסקנותיה (דו"ח הופ-סימפסון) ב-22 באוגוסט 1930, קביעתו הייתה כי בשל התנאים קיימת הגבלה על כושר הקליטה הכלכלי של הארץ.
בעקבות ועדת שו ודו"ח הופ-סימפסון, ומסקנותיהם המשותפות על ההכרח לבלום את ההתיישבות היהודית, פורסם הספר הלבן של פאספילד.
ראו גם

ועדות חקירה לארץ ישראל
הערות שוליים

1 2  אביבה חלמיש, מבית לאומי למדינה בדרך, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב, יחידה 6, עמ' 103.
1 2 3 4 5  אילן פפה, אצולת הארץ, עמ' 274-273.
↑  זאב ז'בוטינסקי, כתבים: זכרונות בן־דורי, תאריכים חשובים, עמ' 309–310.
↑  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 273, הערה.
↑  אילן פפה, אצולת הארץ, עמ' 311-309.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 220.
↑  אילן פפה, אצולת הארץ: משפחת אל-חוסייני, עמ' 271.
↑  David Anderson,David Killingray, Policing and decolonisation: politics, nationalism, and the police, 1917-65, page 65
↑  אביבה חלמיש, מבית לאומי למדינה בדרך, עמ' 105, הערה 6.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261914905171 
[[קטגוריה:מאורעות תרפ"ט]
דו"ח שו, מרץ 1930
מינדה יובאנוביץ'

מיודראג (מינדה) יובאנוביץ' (בסרבית:  Mиoдpaг Јовановић – Минда ‏; 17 בינואר 1922 – 14 בדצמבר 2009) היה כדורגלן ומאמן כדורגל יוגוסלבי, ששיחק בקבוצות סרביות ובעיקר בפרטיזן בלגרד ברוב הקריירה. לאחר מכן אימן בין היתר את הפועל פתח תקווה עמה זכה בשתי אליפויות בין השנים 1961–1963, ולאחר מכן את הפועל חיפה עמה זכה בגביע המדינה לעונת 1965/1966.
קריירת משחק

יובאנוביץ' נולד בבלגרד ושיחק בצעירותו בקבוצת הנוער של OFK בלגרד לאחר מכן החל את הקריירה המקצוענית דווקא בנבחרת האולימפית של ארצות הברית בשנת 1945. לאחר מכן שיחק בקבוצת הכוכב האדום בלגרד, וחזר לקבוצת האם שלו עונה לאחר מכן. ב-1947 עבר לשחק בפרטיזן בלגרד שם הפך לשחקן מפתח בקבוצתו.
בשנות השיא 1947–1950 ייצג את נבחרת יוגוסלביה באולימפיאדת לונדון ב-1948 ובמונדיאל 1950 בה סיימה הנבחרת במקום השני בבית אחרי נבחרת ברזיל.
יובאנוביץ' סיים את הקריירה בשנת 1956, אחרי 148 הופעות ושער בודד במדי פרטיזן.
קריירת אימון

לאחר פרישתו ב-1961 הגיע לישראל להפועל פתח תקווה והחליף את חברו ההונגרי איגנץ' מולנר שזכה באליפות שנה קודם לכן.
הקבוצה המשיכה ביכולתה הטובה ולקחה 2 אליפויות רצופות בעונות 1961/1962 ו1962/1963 והשלימה שיא של 5 אליפויות ברציפות בסה"כ – שיא שלא נשבר עד היום. לאחר מכן עבר להפועל חיפה שם אימן 114 משחקים (כ-4 עונות רצופות) מה שהיווה את הקדנציה הארוכה ביותר למאמן במועדון ואחד הקדנציות הארוכות ביותר בכדורגל הישראלי, עם אחוז הצלחה של 55%, כמו כן הגיע הקבוצה לגמר גביע המדינה לעונת 1963/1964, וזכתה בגביע לעונת 1965/1966.
לאחר מכן חזר לאירופה למועדון אולימפיה לובליאנה (סלובניה) שם אימן כ-2 עונות ולמועדונים אירופיים קטנים בקוסובו וסרביה, לאחר מכן חזר לארץ לקדנציה נוספת בהפועל חיפה ב-1970–1971, לאחריה פרש מעולם הכדורגל.
ב-14 בדצמבר 2009 נפטר יובאנוביץ'.
תארים כמאמן

אליפות (2):1961/1962, 1962/1963
גביע המדינה:
זכייה (1) : 1965/1966
סגנות (1): 1963/1964
יחסי סוריה–צרפת

| יחסי סוריה–צרפת |
| --- | --- |
סוריה: צרפת


סוריה: צרפת
שטח (בקילומטר רבוע)
187,437: 643,801
אוכלוסייה
25,065,658: 66,591,382
תמ"ג (במיליוני דולרים)
8,980: 3,030,904
תמ"ג לנפש (בדולרים)
358: 45,515
משטר
רפובליקה: רפובליקה נשיאותית למחצה דמוקרטיה פרלמנטרית למחצה

לקשרים בין צרפת לסוריה רקע היסטורי ארוך ועשיר. סוריה הייתה מנדט חבר הלאומים של צרפת במשך שני עשורים לאחר התמוטטות האימפריה העות'מאנית לאחר מלחמת העולם הראשונה, לפני שפונו החיילים הצרפתים האחרונים מסוריה והכרה רשמית עצמאות סוריה ויחסים דיפלומטיים בין צרפת למדינה הסורית שזה עתה נוצרו.
לצרפת יש שגרירות בדמשק. לסוריה יש שגרירות בפריז וקונסוליות במרסיי ובפואנט-א-פיטר.
למרות הקשרים ההיסטוריים בין סוריה לצרפת, היחסים מתוחים לעיתים קרובות כתוצאה מהמצב הבלתי יציב של הפוליטיקה של המזרח התיכון ומדיניות החוץ של צרפת.
היסטוריה > מלחמת סוריה–צרפת

בעקבות המרד הערבי שהביא להבסתם של העות'מאנים בסוריה, נכנסו כוחות בריטים בראשות הגנרל אדמונד אלנבי לדמשק בשנת 1918 בליווי כוחות המרד הערבי בראשות פייסל, בנו של שריף חוסיין ממכה, וממשלה ערבית הוקמה בדמשק באוקטובר 1918. אף על פי שהערבים קיוו, תוך אמון בהבטחות בריטיות קודמות, כי המדינה שהוקמה תכלול את כל האדמות הערביות המשתרעות מצפון סוריה לתימן, בהתאם להסכם סייקס–פיקו הסודי בין בריטניה לצרפת, ניתנו רק אזורי הפנים בסוריה לממלכה הערבית. ב-8 באוקטובר ירדו כוחות צרפתיים בביירות וכבשו את אזור החוף הלבנוני. הצרפתים פיזרו מיד את הממשלות הערביות המקומיות באזור, כשצרפת דרשה יישום מלא של הסכם סייקס-פיקו, כשסוריה בשליטתה.
ב-14 ביולי 1920 נתן הגנרל אנרי גורו למלך פייסל את הבחירה בין כניעה או התפטרות. פייסל נמלט. עם זאת, שר המלחמה, יוסף אל-עזמה, סירב להיעכנע. עם מעט כוחות שנותרו לצבא הערבי, חיילים בדואים ומתנדבים אזרחיים, הרכיב עזמה צבא ופגש את 12,000 החיילים של הכוחות הצרפתים החזקים תחת הגנרל מריאנו גויבת בקרב מייסלון. הצרפתים ניצחו בקרב ועזמה מת בשדה הקרב יחד עם רבים מהכוחות הסורים, כשהניצולים ערקו. דמשק נלכדה עם מעט התנגדות מקומית ב-24 ביולי 1920.
היסטוריה > המנדט הצרפתי לסוריה ולבנון

ב-1923, לאחר [כיבוש סוריה, הוקצתה לצרפת מנדט חבר הלאומים על סוריה ולבנון, החל מה-29 בספטמבר.
אזור המנדט חולק לשש מדינות. מדינות דמשק, חלב, העלווים, ג'בל א-דרוז, הסנג'אק האוטונומי של אלכסנדרטה ומדינת לבנון הגדולה. רישום המדינות התבסס על הדמוגרפיה העדתית בשטח בסוריה ונועד למנוע כל מהפכות לאומניות מאוחדות. עם זאת, כמעט כל הכתות הסוריות היו עוינות למנדט הצרפתי ולחלוקה שיצרה.
היסטוריה > המנדט הצרפתי לסוריה ולבנון > המרד הסורי הגדול

ב-23 באוגוסט 1925 הכריז מנהיג הדרוזים סולטאן פאשה אל-אטרש רשמית על מהפכה נגד השלטון הצרפתי בסוריה. בקריאה לאיחוד כל הכתות הסוריות, הקהילות האתניות והדתות נגד השלטון הצרפתי, הוא הצליח לגייס את הסיוע של חלקים גדולים מהאוכלוסייה למרד הארצי שהובל על ידי אישים בולטים רבים מכל רחבי סוריה כמו חסן אל-חראט, נאסיב אל-בכרי, פאוזי קאוקג'י ועבד אל-רחמן שחנדר.
אף על פי שהמרד הוכרז בתחילה ב-23 באוגוסט, החלו קרבות בקרב אל-כפר ב-22 ביולי 1925, חודש לפני כן. קרבות רבים באו בעקבותיהם, וכתוצאה מכך הניצחונות על המורדים. בכל מקרה, צרפת שלחה אלפי חיילים לסוריה ולבנון ממושבותיה האפריקאיות, מצוידים בכלי נשק מודרניים, לעומת אספקתם הדלה של המורדים. הצרפתים החזירו ערים רבות, אם כי התנגדות עזה נגד שלטונם נמשכה עד אביב 1927, אז דוכאה המהפכה עם הפגזת דמשק. הצרפתים גזרו את מותם של אל-אטרש ומנהיגים לאומיים אחרים, אך אל-אטרש נמלט עם המורדים לאמירות עבר הירדן ובסופו של דבר זכו לחנינה, כשחזרו לאחר חתימת חוזה העצמאות הצרפתי-סורי, התקבלו בקבלת פנים ציבורית ענקית.
היסטוריה > המנדט הצרפתי לסוריה ולבנון > עצמאות

אף על פי שסוריה וצרפת ניהלו בעבר משא ומתן על הסכם עצמאות בספטמבר 1936, האמנה מעולם לא נכנסה לתוקפה בגלל סירוב המחוקקים הצרפתים לאשרר אותה. בעקבות נפילת צרפת בשנת 1940 במהלך מלחמת העולם השנייה, סוריה הייתה בשליטת צרפת של וישי עד שהבריטים וכוחות צרפת החופשית כבשו את המדינה במהלך המערכה על סוריה ולבנון. בלחץ של לאומנים סורים ומהכוחות הבריטיים, פינתה צרפת את כוחותיה ב-17 באפריל 1946, שסימנה את יצירת הרפובליקה הסורית החדשה והעצמאית.
היסטוריה > לאחר העצמאות

היחסים בין צרפת לסוריה נותרו חזקים בעקבות העצמאות, מסומנים ברקע היסטורי ויחסי תרבות משותפים.
ביוני 2000, לאחר מותו של נשיא סוריה חאפז אל-אסד, נכח נשיא צרפת ז'אק שיראק בהלווייתו, בהיותו ראש המדינה המערבי היחיד שעשה זאת. אולם, בעקבות מותו של רפיק אל-חרירי, שיראק האשים בכך את סוריה, וסוריה נותרה מבודדת דיפלומטית על ידי צרפת.
אולם למרות זאת, נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי, עבד על משיכת סוריה מבידוד. הוא הציע לסוריה להצטרף לאיחוד מדינות הים התיכון, כאשר מרבית מדינות האיחוד תואמות וסוריה תצטרף לאיחוד, עם סרקוזי שביקר אחר כך בדמשק ונפגש עם נשיא סוריה בשאר אל-אסד, מה שהפך אותו לראש המערבי היחיד. מדינה שתבקר בסוריה בעקבות ההתנקשות ברפיק חרירי, שהאשימו את מדינות המערב בסוריה.
ב־13 ביולי 2008 ביקר נשיא סוריה בשאר אל-אסד בפריז, ונפגש עם הנשיא סרקוזי והשתתף במצעד ה-14 ביולי כאורח כבוד.
היסטוריה > לאחר העצמאות > מלחמת האזרחים הסורית

לאחר פרוץ מלחמת האזרחים הסורית, צרפת קראה לנשיא בשאר אל-אסד לפרוש מהשלטון, וסיפקה לכוחות האופוזיציה סיוע צבאי לא קטלני, כולל ציוד תקשורת וציוד רפואי בעקבות הסלמתו של הסכסוך המזוין בשנת 2012. צרפת הכירה בקואליציה הלאומית הסורית של האופוזיציה והכוחות המהפכניים ב-13 בנובמבר 2012, והייתה המדינה המערבית הראשונה להכיר בה.
באוגוסט 2013, כאשר הואשמה ממשלת סוריה בשימוש בכלי נשק כימיים באזור Ghouta הסמוך לדמשק, פריז קראה להתערבות צבאית אך הייתה מבודדת לאחר שנשיא ארצות הברית, ברק אובמה, סירב לפעול. אף על פי שצרפת לא הייתה מעורבת צבאית בשלבים הראשונים של הסכסוך, באוגוסט 2014 אישר נשיא צרפת פרנסואה הולנד כי צרפת מסרה נשק למורדים סורים.
לאחר הופעתה של המדינה האסלאמית, צרפת החלה לבצע התקפות אוויריות נגדה בסוריה, ובאמצע נובמבר 2015, בעקבות פיגועי נובמבר 2015 בפריז, תוך שהיא מציינת הגנה עצמית על פי סעיף 51 של אמנת האו"ם, החריפה משמעותית את תקיפותיה האוויריות בסוריה, תוך תיאום הדוק עם צבא ארצות הברית.
באמצע נובמבר, ניסחה צרפת החלטה של מועצת הביטחון הקוראת לחברי האו"ם "לנקוט בכל האמצעים הדרושים" במאבק נגד המדינה האסלאמית וחזית אל-נוסרה. למחרת הממלכה המאוחדת קיבלה חסות משותפת להחלטה שנוסחה על ידי צרפת. ב-20 בנובמבר 2015, מועצת הביטחון של האו"ם קיבלה פה אחד את ההחלטה הצרפתית-בריטית שנערכה בחסות. בנוסף, ב-20 בנובמבר, ביטלה צרפת את הצעותיה של רוסיה לפיהן התקפות האוויר הצרפתיות נגד מתקני נפט בסוריה אינן חוקיות, ואמרו שהן "ריפוסט ראוי והכרחי" להתקפות המדינה האסלאמית.
ב-14 באפריל 2018 אמר נשיא צרפת עמנואל מקרון בהצהרה כי "הקו האדום של צרפת נחצה", בהתייחס למתקפות הקודמות על דאמה. החל משעה 04:00 שעון סוריה (UTC + 3), צרפת, ארצות הברית ובריטניה ביצעו סדרה של תקיפות צבאיות בהן היו מעורבים מטוסים וטילים מבוססי ספינות נגד אתרי ממשל מרובים בסוריה. הם אמרו שזה בתגובה לתקיפה הכימית של דומא נגד אזרחים ב־7 באפריל, אותה ייחסו לממשלת סוריה. ממשלת סוריה הכחישה את המעורבות בפיגועי דומא וכינתה את התקפות האוויר הפרה של החוק הבינלאומי. ב-20 באפריל השיבה ממשלת סוריה את עיטור לגיון הכבוד שהוענק לנשיא בשאר אל-אסד על ידי צרפת בשנת 2001, וקבעה כי הוא לא ילבש את הפרס של "מדינת עבדים" לארצות הברית. בעקבות השתתפותם של הצרפתים בהתקפות האוויריות האמריקניות על דמשק וחומס ועקב פתיחת "הליך משמעתי" על ידי צרפת בגין משיכת העיטור.
לאחר נפילת משטר אל-אסד בדצמבר 2024 חידשה צרפת את יחסיה עם סוריה, ושגרירות צרפת בדמשק נפתחה מחדש לראשונה מ־2012.
חאדיבו

| --- | --- |

 מדינה:  תימן תימן
 מחוז:  סוקוטרה
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  8,545 (2004)
  (למפת תימן מוגדלת)<div style="position:absolute; left:שגיאה בביטוי: אופרנד < בלתי צפוי%; top:240.74074074074%;"> צנעא עדן איב סעדה סיאון אל-מוכלא תעז אל-חודיידה אל-ע'יט'ה סוקוטרה ערב הסעודית עומאן סומליה ג'יבוטי אר. א. מפרץ עדן ים סוף (למפת תימן רגילה)<div style="position:absolute; left:שגיאה בביטוי: אופרנד < בלתי צפוי%; top:240.74074074074%;"> צנעא עדן איב סעדה סיאון אל-מוכלא תעז אל-חודיידה אל-ע'יט'ה סוקוטרה ערב הסעודית עומאן סומליה ג'יבוטי אר. א. מפרץ עדן ים סוף 
חאדיבו (בערבית: حديبو; בעבר הייתה ידועה בשם תמרידה) היא עיר בחופו הצפוני של האי סוקוטרה השייך לתימן. נכון לשנת 2004, אוכלוסיית העיר מונה 8,545 נפשות. היא משמשת כבירת מחוז סוקוטרה והיא הגדולה ביותר מבין יישובי הארכיפלג.
נמל התעופה סוקוטרה (אנ') ממוקם כ־11 קילומטרים מערבית לעיר.
רוזפשה

| --- | --- |
סמל רוזפשהסמל רוזפשה

 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  לודז' (פרובינציה) לודז'
 מחוז:  פיוטרקוב טריבונלסקי
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,680 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  51°18′05″N 19°38′39″E﻿ / ﻿51.301388888889°N 19.644166666667°E﻿ / 51.301388888889; 19.644166666667 
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטירוזפשה(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטירוזפשה(למפת פרובינציית לודז' רגילה) לודז' פיוטרקוב טריבונלסקי  פביאניצה טומשוב מזובייצקי  אופולה שוויינטוקז'יסקיה פולין גדול קוי.-פומ. שלזיה מזוביהרוזפשה(למפת פרובינציית לודז' מוגדלת) לודז' פיוטרקוב טריבונלסקי  פביאניצה טומשוב מזובייצקי  אופולה שוויינטוקז'יסקיה פולין גדול קויאוויה-פומרניה שלזיה מזוביהרוזפשה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רוזפשה (בפולנית: Rozprza; ביידיש: ראספשע או ראספשא) הוא כפר במחוז פיוטרקוב טריבונלסקי שבפרובינציית לודז' בפולין, כ-12 ק"מ דרומית לפיוטרקוב טריבונלסקי, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.