stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברוקלין בקהאם
ביוגרפיה > קריירה > צילום

בשנת 2017, בקהאם הודיע כי ימשיך לתואר בצילום בבית הספר לעיצוב Parsons בניו סקול בניו יורק. הוא לא הצליח להשלים את השנה הראשונה של הקורס שאורכו ארבע שנים ולאחר מכן נטש את התואר שלו. ספר הצילום הראשון של בקהאם, בשם "What I See", יצא לאור ביוני 2017. התגובות הביקורתיות היו שליליות. קומץ תצלומים שדלפו הפכו למוקד לעג בטוויטר, כשהמשתמשים התלוננו על "התצלומים הנוראים והכיתובים הגרועים עוד יותר". עם זאת, רנדום האוס, המוציא לאור של בקהאם, הגן על הספר כמשקף את האינטרסים של קהל מעריציו המתבגרים. בקהאם חזר לבריטניה וב-2019 התמחה אצל הצלם הבריטי רנקין.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בקהאם יצא בעבר עם השחקנית האמריקאית קלואי גרייס מורץ, זמרת-דוגמנית צרפתית-תוניסאית, סוניה בן עמאר, הדוגמנית הקנדית לקסי ווד, הזמרת האמריקאית יהודייה מדיסון ביר, הרקדנית לקסי פנטרה, לוטי מוס (אחותה של הדוגמנית האנגלייה קייט מוס), הדוגמנית פיבי טורנס, הזמרת הבריטית-קוסוברית ריטה אורה, והדוגמנית האנגלייה האנה קרוס. הוא השתתף בוועידה הלאומית הדמוקרטית 2016 עם מורץ בתמיכה בהילרי קלינטון. לאחר שנפרדו והתפייסו כמה פעמים, מורץ אישרה שהיא ובקהאם נפרדו סופית ב-2018
לאחר שאישר את מערכת היחסים שלהם באינסטגרם בינואר 2020, בקהאם הכריז על אירוסיו לשחקנית האמריקאית ניקולה פלץ ב-11 ביולי 2020. בני הזוג נישאו ב-9 באפריל 2022 בפאלם ביץ', פלורידה בטקס יהודי (סבא רבא שלו היה יהודי ואביה של פלץ יהודי).
יש לו קעקוע בעברית של שורה מתוך שיר השירים על זרועו השמאלית: "אני של אהובי ואהובי הוא שלי".
ג'יימס אפאטוראי

| --- | --- |

 לידה:  7 באוגוסט 1968 (בן 56) טורונטו, קנדה 
 מדינה:  קנדה קנדה
 השכלה:  אוניברסיטת אמסטרדם  אוניברסיטת טורונטו 
 פרסים והוקרה:  מסדר גיזת הזהב הגאורגי 
 
ג'יימס אפאטוראי (באנגלית: James Appathurai; נולד ב-7 באוגוסט 1968) הוא עיתונאי קנדי וסגן המזכיר הכללי של נאט"ו לעניינים פוליטיים והנציג המיוחד למדינות הקווקז ומרכז אסיה.
ביוגרפיה

ג'יימס אפאטוראי בטורונטו, קנדה למשפחה ממוצא טמילי מסרי לנקה. הוא למד באוניברסיטת טורונטו ואוניברסיטת אמסטרדם.
לאחר סיום הלימודים ג'יימס אפרוטאי היה עיתונאי בשרות השידור הקנדי ולאחר מספר שנים עבר לעבוד במשרד ההגנה. בשנת 1998 הוא עבר לעבוד בנאט"ו ובשנת 2004 התמנה לדובר הארגון. ג'יימס אפרוטאי כיהן בתפקיד זה עד לשנת 2010 כאשר הוחלף על ידי אואנה לונג'סקו.
בג"ץ לוי נגד מפקד המחוז הדרומי של משטרת ישראל

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט הגבוה לצדק
 תאריך החלטה:  13 במאי 1984
 חברי המותב
 חברי המותב:  אהרן ברק, דב לוין ושושנה נתניהו
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  ברק: מפקד משטרה סביר לא יכול היה להגיע למסקנה לפי התשתית העובדתית הידועה לו, שקיימת ודאות קרובה לפגיעה בביטחון הציבור כתוצאה מקיומה של תהלוכת "הוועד נגד המלחמה בלבנון" ברחובות ירושלים
 
פסק הדין בבג"ץ 153/83 אלן לוי נגד מפקד המחוז הדרומי של משטרת ישראל (מוכר גם בשם בג"ץ לוי נגד מפקד המחוז הדרומי של משטרת ישראל) ניתן על ידי בית המשפט הגבוה לצדק בשנת 1983 ועסק באיזון בין חופש התהלוכה וההפגנה לבין שלמות הסדר הציבורי וביטחון הציבור. "הוועד נגד המלחמה בלבנון" ביקש לקיים הפגנה ותהלוכה בירושלים במסלול ההפגנה שצעדה חודש קודם לכן ובסיומה נרצח אמיל גרינצווייג בידי יונה אברושמי. המשטרה לא אישרה את ההפגנה בטענה שאיננה יכולה להבטיח את שלום המפגינים. בפסיקה קבע בית המשפט כי המשטרה אינה יכולה להגביל את חופש הביטוי ולאסור את קיומה של הפגנה עקב סכנה לשלום הציבור לפני שמיצתה את המשאבים למנוע את ההפרעה להפגנה ובדקה כי הסיכון וההסתברות לפגיעה במפגינים גבוהים. על המשטרה לצמצם את הסכנה במקום להסתמך עליה ולהגביל את ההפגנה. הפסיקה שימשה את בית המשפט בפסקי דין מהותיים נוספים בתחום איזוני זכויות.
רקע

בתחילת המלחמה גיבה הציבור בארץ את ממשלתו ואת הליכוד, מפלגת השלטון. בראשית אוגוסט, העניקו הסקרים לליכוד בין 57–61 מנדטים, אך ככל שהתקדמה המלחמה, עלתה ביקורת ציבורית מחוגים שונים, אשר טענו כי המלחמה היא "מלחמת ברירה", וממשלת ישראל הייתה צריכה להסתפק במבצע צבאי מוגבל בשטח דרום לבנון. בהמשך, כאשר צה"ל הסתבך אט-אט בבעיות הפוליטיות הפנים-לבנוניות, גברה ההתנגדות בציבור למלחמה, והגיעה לשיאה לאחר טבח סברה ושתילה.
הביקורת הציבורית הביאה למחאה ציבורית, להתלהטות יצרים וקיטוב.
כחלק מביטויי המחאה קיימה תנועת "שלום עכשיו" הפגנה ותהלוכה בירושלים ב-10 בפברואר 1983. במהלך התהלוכה התנכלו למפגינים ואף הושלך לעברם רימון. אחד המפגינים, אמיל גרינצווייג, נהרג מרסיסי הרימון ואחרים נפצעו.
העובדות בבסיס פסק הדין

במלאת שלושים יום לרציחתו של אמיל גרינצוויג ביקש "הוועד נגד המלחמה בלבנון" לקיים תהלוכה באותו מסלול בו התקיימה ההפגנה והתהלוכה חודש קודם לכן, שבסיומה נרצח אמיל גרינצוייג.
מטרת התהלוכה הייתה למחות "נגד האלימות והעדר חופש הביטוי". המארגנים הגישו בקשה לקיים את ההפגנה והתהלוכה אולם נתקלו בסירוב של משטרת ירושלים. המשטרה חששה מפגיעה בסדר הציבורי וביטחון הציבור עקב הסמיכות ההפגנה להפגנת "שלום עכשיו".
טענות מפקד המחוז הדרומי של המשטרה

קיים חשש לפגיעה אלימה במפגינים מקהל הצופים. החשש מבוסס על הסברה כי עלולים להתרחש אירועים אלימים בדומה להפגנה הקודמת וייתכן שאף חמורים מאלה וכן כי אין למשטרה יכולת להבטיח את שלום המפגינים "באופן הרמטי".
הכרעת בית המשפט

בית המשפט החליט לאשר את קיום התהלוכה וההפגנה כמבוקש על ידי "הוועד נגד המלחמה בלבנון".
הכרעת בית המשפט > זכות ההפגנה והתהלוכה

היא מזכויות היסוד של האדם בישראל כפי שעלה בבג"ץ זכרוני נגד הוועד המנהל של רשות השידור. לזכות זאת בסיס אידאולוגי רחב כשבמרכזו הכרה בחופש הביטוי, הכרה בערך האדם וכבוד האדם. זכות זאת מעצבת את אופי המשטר בישראל כמשטר דמוקרטי. בפסק הדין, נכתב על ידי השופט אהרן ברק כי חופש התהלוכה כולל גם צעידה של אנשים שדעתם אינה מקובלת ואף מרגיזה.
הכרעת בית המשפט > הסדר הציבורי

ערך יסוד של המשטר, ערך זה מבטיח את הנצחיות והאופי הדמוקרטי של המדינה. הסדר הציבורי הוא מושג רחב שלדברי השופט ברק כולל פגיעה בדמוקרטיה, בשלום הציבור, במוסר, בקיום המדינה ועוד.
הכרעת בית המשפט > איזון זכויות

למרות היותה של זכות ההפגנה והתהלוכה זכות יסוד אין זו זכות בלתי מוגבלת. מכיוון שהזכויות יחסיות יש ליצור איזון בין זכות ההפגנה והתהלוכה לבין זכויות יסוד אחרות או אינטרסים כגון הצורך לשמור על הסדר הציבורי וביטחון הציבור. על פי פקודת המשטרה ניתן לשלול או להגביל את חופש ההפגנה מנימוקים של חשש לפגיעה בביטחון הציבור או הסדר הציבורי.
הכרעת בית המשפט > נוסחת האיזון

האיזון בין הזכויות נתון לסמכותו של מפקד המחוז מכוח פקודת המשטרה ומאפשרת לו לשמור על ביטחון הציבור ולמנוע את ההפרעה. השופט אהרון ברק על פסק כי יש לאזן על בסיס שתי רמות איזון.
רמה איזון ראשונה
פעולה משטרתית למניעת ההפרעה. עניינה הפעולות הפיזיות, אשר על המשטרה לנקוט אותן, כדי למנוע מקהל העוין לפגוע במשתתפי התהלוכה וההפגנה. מחד, המשטרה מחויבת להפעיל את כל האמצעים הסבירים שברשותה כדי להגן על משתתפי ההפגנה מפני איומים והפרעות. "קיום הסדר אין פירושו כניעה למאיימים בהפרתו, כי אם להפך: מתן חסות והגנה לקורבנות"
מנגד, בבדיקת סבירות המשאבים שברשותה על המשטרה להתחשב במשימותיה האחרות, בציוד ובמיומנות הכוח שעומד לרשותה וכן בגודל קהל המפגינים. ביטול ההפגנה כתוצאה מחוסר יכולת לאבטח אותה חייב להיעשות כצעד אחרון ורק לאחר שמוצו האמצעים הפיזיים העומדים לרשות המשטרה.
רמת איזון שנייה
פעולה משטרתית למניעת ההפגנה. רק אם הסיכון הנובע מהמפריעים למפגינים לא חלף יש להפעיל את רמת האיזון השנייה. רמה זאת מאזנת בין חופש ההפגנה והתהלוכה לבין ביטחון הציבור. בית המשפט אימץ על פי בג"ץ קול העם את נוסחת האיזון של "הודאות הקרובה". על פי מבחן זה יש לבחון את האפשרות הממשית לפגיעה בציבור אל מול ההסתברות שהדבר יקרה. רק אם הפגיעה עלולה להיות חמורה וההסתברות להתרחשות גבוהה אזי יש למנוע את ההפגנה. איסור לביצוע ההפגנה ראוי שיעשה בו שימוש האחרון ורק לאחר שנעשה ניסיון לשימוש באמצעים פחות קיצוניים כשינוי זמן, מקום והיקף התהלוכה וההפגנה.
הכרעת בית המשפט > ההחלטה בעניין קיום התהלוכה נוכח המבחנים לעיל

לדעת בית המשפט טעה מפקד המחוז בהערכה העובדתית של הסכנה כשמצא לנכון כי גם לאחר שיוקצו כל הכוחות הדרושים לאבטחת התהלוכה וההפגנה, קרי התקיים האיזון הראשון, עדיין קיים חשש שתהיה לפגיעה חמורה בסדר הציבורי וביטחון הציבור. חשש זה התבסס על אירועי ההפגנה מחודש קודם אך לא על בסיס עובדות עדכניות. חששות והערכות חייבות להתבסס על עובדות ולהצביע על "ודאות קרובה", על פי נוסחת האיזון השנייה, התבססות על אירועי העבר יוצרים "חשש" אך לא "ודאות קרובה". לאור המסקנה כי קיום התהלוכה לא יהווה סיכון המצדיק איסור, לא מצא בית המשפט סיבה לחפש מסלולים חלופיים. בית המשפט אישר לוועד נגד המלחמה בלבנון לקיים את התהלוכה וההפגנה.
בעקבות פסק הדין

בפסק דין זה נקבע כי המשטרה אינה יכולה להגביל את חופש הביטוי לפני שמיצתה את המשאבים למנוע את הסכנה עצמה. בפסק הדין חודד נושא חופש הביטוי כנשמת אפה של הדמוקרטיה, ושזכות ההפגנה היא חלק בלתי נפרד ממנו אך גם קבע כי זאת אינה זכות אבסולוטית וכי ניתן להגביל אותה על ידי זכויות אדם יסודיות אחרות. כמו כן קבע בית המשפט כי זכות ההפגנה היא "מזכויות היסוד של האדם בישראל. היא מוכרת, בצד חופש הביטוי או מכוחו, כשייכת לאותן חירויות המעצבות את אופיו של המשטר בישראל כמשטר דמוקרטי." הפגנה על רקע פוליטי או חברתי מוגנת גם כזכות חוקתית, כחלק בלתי נפרד מחוק יסוד כבוד האדם וחירותו, (זכות "שלילית" על פי סעיף 2 לחוק יסוד כבוד האדם וחירותו "אין פוגעים בחייו, בגופו או בכבודו של אדם באשר הוא אדם") וכן כזכות "חיובית" (המטילה חובה על השלטון להקצות את המשאבים ואת האמצעים הנדרשים כדי לאפשר את מימושה, על פי סעיף 4 לחוק היסוד, "כל אדם זכאי להגנה על חייו, על גופו ועל כבודו").
בעקבות פסק הדין > שימוש בפס"ד לוי בפסיקה מאוחרת

בפסק דין אלן לוי חידד השופט אהרון ברק את המבחנים והאיזונים לקיומה של הפגנה ותהלוכה. פסקי דין אחרים שדנו בזכות ההפגנה והתהלוכה התבססו על שני האיזונים שנקבעו בפסק דין זה. אציין את ארבעה פסקי הדין שאימצו את האיזונים שנקבעו בפסק הדין. בבג"ץ דיין נגד מחוז ירושלים אישר בית המשפט להפגין בסמוך לביתו של הרב עובדיה יוסף במיקום וזמן פחות פוגעניים תוך הפעלת מבחן "הודאות הקרובה" וביצוע איזונים בין זכות ההפגנה והתהלוכה לזכות התנועה והקניין. בבג"ץ סיעת מרץ נגד מפקד מחוז ירושלים אישר בית המשפט לקיים תהלוכה ברחוב בר-אילן בשבת לאחר שהציבור החרדי רצה לסגור את הכביש בשבת. בית המשפט הפעיל את נוסחת האיזון הראשונה לפי פסק דין אלן לוי וכן את מבחן הודאות הקרובה. גם בפס"ד משי זהב נגד מפקד מחוז ירושלים הדן בקיום מצעד הגאוה בירושלים עלה נושא האיזון בין חופש הביטוי והתהלוכה לשמירה על שלום הציבור ללא כניעה לאלימות מצד קהל עוין על בסיס המבחנים שנקבעו בפסק דין אלן ונפסק כי על המשטרה לאבטח את האירוע אולם התהלוכה תישא אופי צנוע ותופעל במתכונת מצומצמת. בפסק דין "מטה הרוב" נגד משטרת ישראל שבו ביקשה המשטרה סכום גבוה לצורך אבטחת ההפגנה, נפסק על פי האיזון הראשן לפסק דין אלן לוי כי על המשטרה להקצות את משאביה, במידת האפשר, כדי לממש את זכות ההפגנה.
ראו גם

זכות ההפגנה והמחאה
האגודה לזכויות האזרח בישראל
אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג
כתב הזכויות והחירויות הקנדי
לקריאה נוספת

נעמה ישובי, זכויות האדם, זה כל הסיפור (האגודה לזכויות האזרח - סכום ביניים), הוצאת האגודה לזכויות האזרח, 2002.
הלל סומר, עידו ארליך, ערן שמואלי, הזכות לאספה ולהפגנה, המרכז הבינתחומי הרצליה, 8 במרץ 2005
מרדכי קרמניצר, עורך, הגנה על חופש הביטוי במשטר דמוקרטי, ירושלים, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2003
הערות שוליים

↑  אילו נערכו הבחירות היום..., מעריב, 6 באוגוסט 1982
↑  ] בג"ץ 243/82 זכרוני נ' הוועד המנהל של רשות השידור ואח’, פ"ד לז(1) .757
↑  בג"ץ 14/86 יצחק לאור נ' המועצה לבקורת סרטים ומחזות, פ"ד מא(1), 421 – סעיף 11-12
↑  פקודת המשטרה [נוסח חדש], תשל"א–1971
↑  בג"ץ 166/71 הלון נ' ראש המועצה המקומית עוספיה ואח’, פ"ד כה (2) .591
↑  בג"ץ 73/53, חברת קול העם בע"מ נ' שר הפנים פ"ד ז (2), 871
↑  בג"ץ 2557/05 מטה הרוב נגד משטרת ישראל, סב (1) 200, סעיף 14
↑  בג"ץ 2481/93 דיין נ' מפקד מחוז ירושלים ואח’, פ"ד מח (2) 456
↑  בג"ץ 4712/96 סיעת מר"צ נ' מפקד מחוז ירושלים, פ"ד נ(2) 822, 826
↑  בג"ץ 8988/06 יהודה משי זהב נ' אילן פרנקו-מפקד מחוז ירושלים
↑  בג"ץ 2557/05 מטה הרוב נגד משטרת ישראל, סב (1) 200
ג'יימס אנסור

| --- | --- |

דיוקן של אנסור. מאת אנרי דה גרו, 1907
 לידה:  13 באפריל 1860 אוסטנדה, בלגיה 
 פטירה:  19 בנובמבר 1949 (בגיל 89) אוסטנדה, בלגיה 
 שם לידה:  James Sidney Edouard Ensor 
 לאום:  בלגים 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות היפות בבריסל 
 תקופת הפעילות:  1878–1949 (כ־71 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם, סימבוליזם 
 יצירות ידועות:  Au conservatoire, Christ's Entry Into Brussels in 1889, The Lady in Distress, The Intrigue (Ensor) 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר לאופולד 
 
ג'יימס סידני אדואר, הבארון אנסור (באנגלית: James Sidney Edouard, Baron Ensor‏, 13 באפריל 1860 – 19 בנובמבר 1949) היה צייר בלגי סימבוליסטי, שחי רוב חייו באוסטנדה. הוא היה חלק מקבוצת "העשרים" (אנ').
ביוגרפיה

אביו של אנסור, שנולד בבריסל להורים אנגלים, למד הנדסה באנגליה וגרמניה, ואמו של אנסור הייתה בלגית. אנסור עצמו, שנולד באוסטנדה, לא גילה עניין בלימודים אקדמיים; הוא עזב את בית הספר בגיל חמש-עשרה והחל לעבוד כמתלמד אצל שני ציירים מקומיים. בין 1877 ו-1880 הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנויות היפות בבריסל, שם הכיר את פרנאן קנופף, שלמד לצידו. עבודותיו של אנסור הוצגו לראשונה בתערוכה בשנת 1881. מ-1880 עד 1917 הסטודיו שלו היה בעליית הגג בבית הוריו, והמסעות היחידים שערך היו שלוש נסיעות קצרות לפריז, לונדון והולנד.
בתחילת דרכו רבות מעבודותיו ספגו ביקורות קשות ונחשבו שערורייתיות - במיוחד הציור "בואו של ישו לבריסל" (1888-1889), אבל הוא הצליח תמיד למצוא מקומות שיציגו את עבודותיו, ובהדרגה זכה להכרה ולתהילה. ב-1895 נקנה ציורו "נער המנורה" על ידי המוזיאון המלכותי לאמנויות יפות בבריסל, והוא העלה את תערוכת היחיד הראשונה שלו. עד 1920 הוא כבר הספיק להיות במרכזן של תערוכות חשובות רבות, וב-1929 הוא קיבל תואר ברון מן המלך אלברט הראשון. ב-1933 הוא קיבל את אות לגיון הכבוד. ככל שהזדקן ירדה מאוד תפוקתו האמנותית, והוא התמקד יותר ויותר במוזיקה. אף כי לא הייתה לו כל הכשרה פורמלית, הוא היה ידוע כמאלתר ואף פרסם יצירות מפרי עטו.
בעת מלחמת העולם השנייה הוא בחר להישאר באוסטנדה, למרות ההפצצות הכבדות. הוא מת אחרי מחלה קצרה, בשנת 1949.
ג'ון הילרמן

| --- | --- |

ג'ון הילרמן לצידה של בטי וייט, 1977
 לידה:  20 בדצמבר 1932 דניסון, טקסס, ארצות הברית
 פטירה:  9 בנובמבר 2017 (בגיל 84) יוסטון, טקסס, ארצות הברית
 שם לידה:  John Benedict Hillerman 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1970–2009 (כ־39 שנים)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טקסס באוסטין 
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב   פרס אמי
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ון בנדיקט הילרמן (באנגלית: John Benedict Hillerman;‏ 20 בדצמבר 1932 – 9 בנובמבר 2017) היה שחקן אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב ופרס אמי על תפקידו בתור ג'ונתן היגינס בסדרת הפשע "מגנום, בלש פרטי". הילרמן הוא כוכב הסרטים ,"צ'יינהטאון" ו"ירח של נייר".
ביוגרפיה

הילרמן נולד בעיר דניסון שבטקסס. בן למהגרים גרמנים לאונורה יואהן וכריסטופר בנדיקט הילרמן. הילרמן למד עיתונות במשך כ־3 שנים ב"אוניברסיטת טקסס באוסטין" ושירת במשך כ־4 שנים בחיל האוויר של ארצות הברית, משם הוא השתחרר בדרגת סמל.
לאחר שירותו הצבאי למד משחק ב"תיאטרון הכנף האמריקאי" שבניו יורק.
קריירת משחק

הילרמן החל לשחק באופן מקצועני בתחילת שנות ה־70 והתגלה בסרטים בולטים של אותו עשור "צ'יינהטאון" של רומן פולנסקי בתפקיד ראס ילבורטון סגן מפקד המשטרה ו"ירח של נייר" של פיטר בוגדנוביץ' בתפקיד השוטר הארדין. הוא שיחק כמו כן גם בקומדיות "אוכפים לוהטים" של מל ברוקס, "גברת בת מזל" של סטנלי דונן ובסרט האימה של רוברט וייס "סיפורה של אודרי רוז".
הילרמן הפך לכוכב טלוויזיה בשנות ה־80 בזכות משחקו בסדרת הפשע "מגנום, בלש פרטי" בתפקיד הקצין הצבאי הבריטי ג'ונתן היגינס. הילרמן זכה על הופעתו בסדרה לאורך 8 עונות בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה ובפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 1990 הצטרף הילרמן לעונה השישית של קומדיית המצבים "משפחת הוגאן".
הוא פרש ממשחק באופן רשמי בשנת 2009.
הילרמן נפטר ביוסטון שבטקסס ב־9 בנובמבר 2017.
פילמוגרפיה

מה נשמע דוק? (1972)
הטיפול של קארי (1972)
איש החוץ (1972)
הגנב שהגיע לארוחת ערב (1973)
ירח של נייר (1973)
אוכפים לוהטים (1974)
צ'יינהטאון (1974)
אהבה ארוכה שנמשכת (1975)
יומו של הארבה (1975)
גברת בת מזל (1975)
סיפורה של אודרי רוז (1977)
גלוריה הקטנה ... סוף סוף מאושרת (1982) – סרט טלוויזיה
טלוויזיה

כל יום מחדש (1980-1976)
המופע של בטי וייט (1977-1978)
מגנום, בלש פרטי (1980-1988)
משפחת הוגאן (1990-1991)
ג'יימס אלרוי

| --- | --- |

 לידה:  4 במרץ 1948 (בן 76) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Lee Earle Ellroy 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  תיכון פיירפקס 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  ספרות פשע, מסתורין, היסטוריה בדיונית, סיפורת אפלה 
 יצירות בולטות:  טרילוגיית לויד הופקינס, רביעיית אל-איי, Underworld USA Trilogy 
 תקופת הפעילות:  מ-1981 
 פרסים והוקרה:  פרס אדגר (29 באפריל 2015) 
 www.jamesellroy.net
 
ג'יימס אלרוי (באנגלית: James Ellroy; נולד ב-4 במרץ 1948) הוא סופר אמריקאי. מהבולטים שבין סופרי הספרות הבלשית כיום.
קורות חיים

ג'יימס אלרוי נולד בשנת 1948 בלוס אנג'לס קליפורניה. חווה ילדות קשה. הוריו התגרשו בילדותו המוקדמת והוא נשאר בחזקת אמו שהייתה שתיינית ורודפת גברים. בגיל עשר בחר לחיות אצל אביו. בבואו יום אחד ביוני 1958 לבקר את אמו מצא אותה מונחת עירומה ומתה כתוצאה מחניקה. תעלומת רצח האם לא נפתרה והיא מלווה את אלרוי כל חייו ומוצאת את ביטויה ביצירתו.
אלרוי מצא הקבלה בין רצח אמו לתעלומת הדליה השחורה, תעלומת רצח משנות הארבעים בה נמצאה גופה עירומה של אשה.
אלרוי סולק מבית הספר התיכון ובגיל שבע עשרה התגייס לצבא, שגם ממנו סולק. הוא החל לחיות חיים של עבריין זוטר העוסק בגנבה מחנויות ובפריצות, נעצר פעמים רבות, הורשע ואף נכלא למספר חודשים. לאחר שמצא עבודה כנושא כלים במגרש גולף, החל לשקם את עצמו, עבר תהליך גמילה מסמים והרבה בקריאה, בעיקר של ספרים בלשיים, שמהם קרא לדבריו מאות אחדות, והחל בכתיבה. ספרו הראשון יצא לאור בשנת 1981 וזכה להכרה ולפרסום.
אלרוי הצליח לשקף בספריו את האווירה, סגנון החיים וסגנון הדיבור שרווחו בלוס אנג'לס בשנות הארבעים והחמישים. אלרוי כתב ארבעה ספרים המכונים "רביעיית אל-איי" שעסקה בתקופה זאת. הראשון שבהם הוא "הדליה השחורה" משנת 1987, שבו העלה פתרון בדיוני לתעלומה זו.
בשנות התשעים החל לכתוב על תקופה אחרת בארצות הברית והיא תקופת שנות השישים. בספריו על תקופה זו שילב נושאים הנוגעים לרצח קנדי.
מספריו תורגם לעברית עד כה ספר אחד בלבד והוא "סודות אל-איי", שהופיע בשנת 2004 בהוצאת "עם עובד". ההקדשה לספר היא: "למארי דוהרטי אלרוי" - לזכר אמו.
ספר זה עובד לסרט קולנוע עטור פרסים משנת 1997 (שלושים פרסי אוסקר לשנת 1997 בקטגוריות השונות) בהשתתפותם של קווין ספייסי, קים בייסינגר, ראסל קרואו ודני דה-ויטו.
ג'יימס אלרוי חי כיום במדינת קנזס עם אשתו השנייה.
בוריס סוברין

| --- | --- |

 לידה:  20 באוקטובר 1895 קייב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1 בנובמבר 1984 (בגיל 89) הרובע החמישה-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Борис Константинович Лифшиц 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הצרפתית הרביעית, הרפובליקה הצרפתית השלישית, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות העתיק בניי-סיר-סן 
 מפלגה:  הפלג הצרפתי של אינטרנציונל העובדים, המפלגה הקומוניסטית של צרפת, החוג הקומוניסטי הדמוקרטי 
 בן או בת זוג:  Colette Peignot (1930–1934) 
 
בוריס סוברין (בצרפתית: Boris Souvarine, ברוסית: Бори́с Суварин; 5 בנובמבר 1895 - 1 בנובמבר 1984) הידוע גם בשם בַֿרין, היה פוליטיקאי ופעיל מרכסיסט ממוצא יהודי צרפתי, היסטוריון של התנועה הקומוניסטית, סופר, מוציא לאור ועיתונאי.
סוברין היה ממייסדי המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, ובתפקידו כציר צרפת באינטרנציונל הקומוניסטי היה הלא רוסי היחיד שהיה חבר בקומינטרן במשך שלוש שנים ברציפות. הוא חיבר את הביוגרפיה הראשונה של יוסיף סטלין, שפורסמה ב-1935 בשם Staline, Aperçu Historique du Bolchévisme (סטלין, סקירה היסטורית של הבולשביזם) וניהל התכתבויות הדוקות עם לנין ולאון טרוצקי עד מותם.
חריגתו מהקו המקובל והביקורת המוקדמת שלו על סטלין גרמו לו להתנתק מהמפלגה ב-1924. בעשורים שלאחר מכן, סוברין המשיך לפרסם כסובייטילוג מוביל ואנטי-סטליניסט.
חיים מוקדמים

סוברין נולד בשם בוריס קונסטנטינוביץ' ליפשיץ בקייב למשפחה יהודית . משפחתו של סוורין עברה לפריז ב-1897, שם הפך לפעיל סוציאליסט מגיל צעיר. הוא למד כמעצב תכשיטים.
בוריס סוברין נולד ב-1895 בקייב, באימפריה הרוסית, למשפחה יהודית, בשם בוריס קונסטנטינוביץ' ליפשיץ. כשהיה בן שנתיים, עברה משפחתו לפריז וב-1906 זכתה המשפחה לאזרחות צרפתית. סוברין הוכשר כמעצב תכשיטים, והיה פעיל סוציאליסט מגיל צעיר.
בגיל 14 נוצר קשר בינו לבין התנועה הסוציאליסטית הצרפתית. הוא החל להשתתף באסיפות שערך ז'אן ז'ורס.
סוברין חווה את הטראומה הראשונה שלו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. הוא גויס לצבא צרפת ב-1914, ובמהרה נחשף לזוועות מלחמת החפירות. במרץ 1915 הוא שכל את אחיו הגדול שנהרג בלחימה בחזית.
המלחמה דחפה את סוברין לפוליטיקה ולתנועה האנטי-מיליטריסטית (אנ'). הוא הצטרף למפלגת הפלג הצרפתי של אינטרנציונל הפועלים (אנ'). ב-1916 החל לכתוב בביטאונים של המיעוט הסוציאליסטי האנטי-מלחמתי כמו Le Populaire (אנ'), עליהם חתם בשם העט Souvarine (סוברין) בו החזיק עד סוף חייו. את שם העט לקח בוריס ליפשיץ משמה של אחת הדמויות בספר ז'רמינל, מאת אמיל זולא.
מהפכת אוקטובר

המוניטין העיתונאי של סוברין גדל במהירות במהלך שנות המלחמה כסופר מוכשר ומעודן וכווכחן מיומן. הוא קיבל בהתלהבות את המהפכה הרוסית ב-1917 וידיעתו ברוסית עזרה לו לדווח על האירועים לחוגי השמאל בצרפת ולהתקבל לעיתון Новая Жизнь (חיים חדשים) של מקסים גורקי ככתב חוץ. בעקבות מהפכת אוקטובר כתב סוברין:
יש לחשוש מכך שלדעת לנין וחבריו, 'דיקטטורת הפרולטריון' חייבת להיות דיקטטורה של הבולשביקים ומנהיגיהם. הדבר עלול להיהפך לטרור עבור מעמד הפועלים הרוסי, ולבסוף, לפרולטריון העולמי. [...] מה שאנומייחלים לראות הוא הסכמה בקרב הסוציאליסטים לארגון כוח יציב, שיהפוך באמת לכוח של האנשים ולא לכוח של אדם יחיד.
הקמת המפלגה הקומוניסטית

ב-1919, הצטרף סוברין לוועדת הקומינטרן והפך לאחד מחבריו הפעילים ביותר, ועזר להפיץ כמות גדולה של ספרות פוליטית ותועמלנית ברחבי אירופה. באחד מעלוני התעמולה האלה כתב:
המפלגות הסוציאליסטיות-קומוניסטיות חייבת לנסות ליצור דמוקרטיה פרולטריונית שתמחק את המעמדות באמצעות ביטול פריבילגיות כלכליות, ושחבריה הם סובייטים, כלומר, מועצות איכרים ופועלים - סוג חדש של ארגון המושל בעצמו.
בשנת 1920, הוא נבחר כציר לקונגרס של הפלג הצרפתי של אינטרנציונל הפועלים, שם הוא תמך בחברות חוצת מפלגות באינטרנציונל הקומוניסטי. במרץ 1920, הוא ייסד את ה-Bulletin Communiste (הידיעון הקומוניסטי) רב השפעה, שפורסם פעמיים בחודש כשופר של האינטרנציונל השלישי.
הקמת המפלגה הקומוניסטית > קונגרס טור

ב-17 במאי 1920 נעצר במסגרת דיכוי ממשלתי, והואשם יחד עם מספר מנהיגים קומוניסטים ופעילים מהפכניים בקשירת קשר אנרכיסטי נגד המשטר. הוא זוכה מחוסר ראיות במרץ 1921 יחד עם פרנאן לוריוט ופייר מונאט.
בכלא, סוברין עסק בקדחתנות בכתיבה העיתונאית והפוליטית שלו ובמאמריו, וכתב כמעט ללא הפסקה עבור Bulletin communiste, l'Humanité, La Vague ו-La Vie Ouvrière . בתקופה זאת כתב הצע לקונגרס טור שהביאה בסופו של דבר לפיצול הפלג הצרפתי של אינטרנציונל הפועלים והקמת המפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
בדצמבר 1920, פרנאן לוריוט וסוברין נבחרים לנשיאי הכבוד של קונגרס טור. למעלה מ-75% מצירי הקונגרס מאמצים את הצעת סוברין שיצרה את הפלג הצרפתי של האינטרנציונל הקומוניסטי. שנים מאוחר יותר, לאחר שתעבור המפלגה סטליניזציה, היא נודעה כמפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
שבר עם המפלגה הקומוניסטית

כחבר בקומינטרן, סוברין שמר על קשר קבוע עם ליאון טרוצקי. כשהגיע לכינוס של הקומינטרן בברית המועצות הוא ביקר אסירים אנרכיסטים בכלאם ושוחח עם קומוניסטים אופוזיציונרים. כאשר טרוצקי הפך למטרה להשמצה במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, סוברין עודד תמיכה בטרוצקי לקונגרס ה-13 של הבולשביקים ב-1924 בקרב חברי המפלגה הקומוניסטית הצרפתית. בכך הוא נקשר בתודעה לאופוזיציה הקומוניסטית נגד סטלין. סוברין הודח מתפקידיו הרשמיים במפלגה הקומוניסטית הצרפתית בתחילת 1924, והורחק מהקומינטרן ביולי באותה שנה.
הוא התקרב לדמויות קומוניסטיות אנטי-סטליניסטיות בפריז כמו מרסל בודי, כריסטיאן רקובסקי והסופר פאנאיט איסטרטי, וכתב בעילום שם שליש מהטרילוגיה אל להבה אחרת שפרסם איסטרטי. באוקטובר 1925, סוברין השיק מחדש את ה-Bulletin communiste ובפברואר 1926, הוא ארגן את תומכיו בחוג מרקס-לנין הקומוניסטי. בסוף שנות ה-20, הוא נשאר פעיל באופוזיציה הקומוניסטית, היה מקורב לפייר מונה ואלפרד רוזמר וכתב ב-La Révolution Prolétarienne. הוא חלק כמה מעמדותיו עם האופוזיציה השמאלית וגם עם האופוזיציה הימנית (אנ'), אך הוא סירב לקחת חלק בוועידה הבינלאומית שלה, שכונסה על-ידי היינריך ברנדלר ואוגוסט טהלהיימר בברלין ב-1930. שמו של חוג מרקס-לנין הקומוניסטי שונה ל"המעגל הקומוניסטי הדמוקרטי" (אנ').
ה-Bulletin communiste המשיך להתפרסם, וסוברין ייסד גם את La critique sociale. הניתוק ההולך וגובר שלו עם טרוצקי בא לידי ביטוי בניתוחו של ברית המועצות כמיישמת קפיטליזם מדיני, בניגוד להגדרתו של טרוצקי כ'מדינת פועלים מנוונת' (אנ').
ב-1934 הפגיש סוברין בין ג'רוג' בלומברג, מהגר יהודי-רומני לצרפת, ועדיה גורביץ', ממייסדי תנועת הכנענים, וסביב היכרות זאת נרקם החוג הרעיוני "שֵם" שהיה מהביטויים המוקדמים ביותר לתנועה הכנענית.
בשנת 1936, עודד סוברין את הסופר הגולה ויקטור סרז' להמשיך בפעילותו הפוליטית. בשלב זה, טרוצקי מתח ביקורת קשה על מאפייניו האישיים של סוברין וטען שסוברין הוא עיתונאי ולא מהפכן. ההגנה של סרז' על סוברין ועל אנטי-סטליניסטים אחרים שחרגו מעמדותיו של טרוצקי הייתה בין הגורמים שהובילו לחשדנות וחוסר אמון בין סרז' לטרוצקי.
בשנת 1935 ייסד סוברין את המכון להיסטוריה חברתית, שלוחה צרפתית של המכון הבינלאומי להיסטוריה חברתית באמסטרדם (אנ'), אשר נוצר במקור כדי לשמר את ארכיון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
בנובמבר 1936 גנבו פורצים את הארכיון של טרוצקי שהופקד במכון. ב-1940 נבזז המכון על ידי הנאצים, שהביאו חלק מאוספיו לגרמניה. לאחר מלחמת העולם השנייה ובמהלך המלחמה הקרה, סוברין אימץ יותר ויותר עמדות אנטי-סובייטיות. לאחר שובו לצרפת ב-1948 ובעזרתו של ז'אק שבאלייה, הוא ייסד מחדש את המכון להיסטוריה חברתית. המכון הוציא לאור את כתב העת Le Contrat Social.