stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Clostridium acetobutylicum
הערות שוליים

↑  Clare M. Cooksley, Ying Zhang, Hengzheng Wang, Stephanie Redl, Klaus Winzer, Nigel P. Minton, Targeted mutagenesis of the Clostridium acetobutylicum acetone–butanol–ethanol fermentation pathway, Metabolic Engineering 14, 2012-11-01, עמ' 630–641 doi: 10.1016/j.ymben.2012.09.001
↑  Peter Dürre, Physiology and Sporulation in Clostridium, Microbiology Spectrum 2, 2014-08-15 doi: 10.1128/microbiolspec.TBS-0010-2012
↑  Petra Patakova, Michaela Linhova, Mojmir Rychtera, Leona Paulova, Karel Melzoch, Novel and neglected issues of acetone–butanol–ethanol (ABE) fermentation by clostridia: Clostridium metabolic diversity, tools for process mapping and continuous fermentation systems, Biotechnology Advances, Prague Symposium 2011 31, 2013-01-01, עמ' 58–67 doi: 10.1016/j.biotechadv.2012.01.010
↑  Atsumi S, Hanai T, Liao JC. (2008). Non-fermentative pathways for synthesis of branched-chain higher alcohols as biofuels. Nature. Jan 3;451(7174):86-9. PMID 18172501.
↑  Choi YJ, Lee SY. (2013). Microbial production of short-chain alkanes. Nature. Oct 24;502(7472):571-4. PMID 2407709.
| חיים ויצמן |
| --- | --- | --- |
| משפחתו | משה ויצמן (אח) • אנה ויצמן (אחות) • חיה ויצמן-ליכטנשטיין • טוביה דוניה (גיס) • יחיאל ויצמן (אח) • מינה ויצמן (אחות) • אשר זליג ויצמן (גיס) • גיטה דוניה-ויצמן (אחות) • ורה ויצמן (רעיה) • עזר ויצמן (אחיין) • סופיה גצובה (ארוסה) |  |
| הנצחה | מכון ויצמן למדע • יד חיים ויצמן • גן חיים • כפר הנשיא • אשל הנשיא • פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים • רחוב ויצמן (כפר סבא) • כיכר ויצמן |  |
| שונות | Clostridium acetobutylicum • בית חיים ויצמן • הסכם ויצמן-פייסל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534427005171
מלחמת העצמאות של אינדונזיה

מלחמת העצמאות של אינדונזיה (באינדונזית: Perang Kemerdekaan Indonesia) היה סכסוך מזוין ומאבק דיפלומטי בין הרפובליקה של אינדונזיה לממלכה ההולנדית כמו גם מאבק סוציאלי פנימי בתקופת אידונזיה הפוסט-קולוניאליסטית של אחרי המלחמה. המלחמה החלה עקב הכרזת העצמאות של אינדונזיה ב-1945 ונמשכה עד הכרתה של הולנד באינדונזיה בסוף 1949. המאבק בן ארבע השנים כלל לחימה ספורדית אך עקובה מדם ושינויים בחברה האינדונזית ושתי התערבויות דיפלומטיות בינלאומיות משמעותיות. כוחות צבא הולנדיים הצליחו לשלוט בערים הגדולות ובמרכזי תעשייה חשובים אך נכשלו מלעשות כן באזור הכפרי. עד 1949, הלחץ הבינלאומי על הולנד כמו גם הקיפאון הצבאי הוביל להכרה בעצמאות אינדונזיה. מלחמת העצמאות סימנה את סוף השלטון הקולוניאלי באיי הודו המזרחיים ההולנדיים חוץ מגינאה החדשה ההולנדית. המלחמה גם שינתה את המבנה החברתי באינדונזיה והובילה להפחתה בכוח של חלק מהשליטים המקומיים, הראג'ה.
הערות שוליים

↑  Geography and history of Indonesian Independence | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548365605171  LCCN: sh85065749 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יגואר Mark IV

| --- | --- |
Jaguar Mark IV, שנת 1948
Jaguar Mark IV, שנת 1948
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  SS Jaguar 1½ Litre (Jaguar 1½ litre)  SS Jaguar 2½ Litre (Jaguar 2½ litre)  SS Jaguar 3½ Litre (Jaguar 3½ litre)
 יצרן:  SS Cars (אנ') (שם מלא: "S. S. Cars Limited") (בין השנים 1935–1945)  יגואר (בין השנים 1945–1949)
 שנות ייצור:  1949–1935
 הרכבה:  בריטניה בריטניה
 מודל קודם:  סוואלו סידקאר SS 1
 מודל אחריו:  יגואר Mark V
 סיווג:  מכונית סלון
 מרכב:  מנוע קדמי, הנעה אחורית
 אורך:  4,390 מ"מ (Jaguar 1½ litre)  4,521 מ"מ (Jaguar 2½ litre, דגם 2 דלתות סלון שנת 1937)  4,724 מ"מ (Jaguar 3½ litre, דגם 4 דלתות סלון שנת 1937)  4,720 מ"מ (Jaguar 3½ litre)
 רוחב:  1,660 מ"מ (Jaguar 1½ litre)  1,702 מ"מ (Jaguar 3½ litre, דגם 4 דלתות סלון שנת 1937)
 גובה:  1,520 מ"מ (Jaguar 1½ litre)  1,700 מ"מ (Jaguar 2½ litre, דגם 2 דלתות סלון, שנת 1937)  1,680 מ"מ (Jaguar 3½ litre)
 משקל:  1,625-1,524 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,860 מ"מ (Jaguar 1½ litre)  3,020 מ"מ (Jaguar 2½ litre, בין השנים 1935–1937)  3,050 מ"מ (Jaguar 2½ litre, בין השנים 1938–1949), (Jaguar 3½ litre)
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 1,608 סמ"ק (Jaguar 1½ litre)  4 צילינדרים, 1,776 סמ"ק (Jaguar 1½ litre)  6 צילינדרים, 2 שסתומים לצילינדר, 2,663 סמ"ק המפיק 105 כ"ס ב-4,500 סל"ד, יחס דחיסה 7.3:1 (Jaguar 2½ litre)  4 צילינדרים, 3,486 סמ"ק המפיק 127 כ"ס ב-4,250 סל"ד, יחס דחיסה 7.8:1  (Jaguar 3½ litre)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  145 קמ"ש (מנוע 2,663 סמ"ק)  148 קמ"ש (מנוע 3,486 סמ"ק)
יגואר Mark IV (באנגלית: Jaguar Mark IV) הם 3 סדרות של מכוניות סלון מתוצרת יצרנית הרכב "SS Cars" (אנ') (שם מלא: "S. S. Cars Limited") אשר יוצרו בין השנים 1935–1949.
בשנת 1945 הפכה ליגואר ובין השנים 1945–1949 יוצרו על ידי יצרנית רכבי היוקרה הבריטית יגואר.
סדרות "יגואר Mark IV" יוצרו בין השנים 1949 – 1935 בבריטניה.
סדרות

"Jaguar 1½ litre" (קרוי גם: SS Jaguar 1½ Litre) - יוצרו 10,980 יחידות.
"Jaguar 2½ litre" (קרוי גם: SS Jaguar 2½ Litre) - יוצרו 6,281 יחידות.
"Jaguar 3½ litre" (קרוי גם: SS Jaguar 3½ Litre) - יוצרו 3,162 יחידות.
יגואר Mark IV

4-5 מושבים (דגמי 4 דלתות סדאן).
מנוע קדמי-אורכי, מנוע קירור מים
מנוע בנזין.
סוג הנעה: הנעה אחורית 4x2.
יחס כוח / משקל: 69.19 כ"ס ל-1,000 ק"ג (דגם Jaguar 2½ litre, דגם 2 דלתות סלון, שנת 1937).
יחס כוח / משקל: 77.99 כ"ס ל-1,000 ק"ג (דגם Jaguar 3½ litre, דגם 4 דלתות סלון, שנת 1937).
תאוצה בין 0–80 קמ"ש היא 12.0 שניות (מנוע 2,663 סמ"ק).
תאוצה בין 0–80 קמ"ש היא 9.0 שניות (מנוע 3,468 סמ"ק).
יגואר Mark IV > תצורות

4 דלתות סלון.
2 דלתות קבריולה.
גלריה

"יגואר Mark IV"
"יגואר Mark IV" דגם "Jaguar 1½ litre"
"יגואר Mark IV" דגם "Jaguar 2½ litre"
"יגואר Mark IV" דגם "Jaguar 2½ litre", שנת 1947
"יגואר Mark IV" דגם "Jaguar 3½ litre", שנת 1948
"יגואר Mark IV" דגם "Jaguar 3½ litre", שנת 1948
"יגואר Mark IV" דגם "Jaguar 3½ litre", שנת 1948 - קבריולה
"יגואר Mark IV" דגם "Jaguar 3½ litre", שנת 1949 - קבריולה
"יגואר Mark IV", שנת 1942 - קבריולה
"יגואר Mark IV" - קבריולה
"יגואר Mark IV", שנת 1947
ראו גם

יגואר
יגואר Mark X
יגואר XKSS
יגואר Mark 1
הערות שוליים

↑  "יגואר Mark IV" מנוע 1.5 ליטר, שנת 1947 bonhams.com/auctions/20322/lot/464
↑  Culshaw, David; Horrobin, Peter (2013) [1974]. "Jaguar". The complete catalogue of British Cars 1895 - 1975 (paperback ed.)ISBN 978-1-874105-93-0.
↑  "יגואר Mark IV" בין השנים 1945-1949 supercars.net/blog
↑  יגואר 2.5 ליטר, 2 דלתות סלון, שנת 1937 - מפרט carfolio.com/jaguar-ss-2%C2%BD-litre
↑  יגואר 3.5 ליטר, 2 דלתות סלון, שנת 1937 - מפרט carfolio.com/jaguar-ss-3
↑  "יגואר Mark IV", שנת 1947 web.archive.org/web/20140717190840
↑  "יגואר Mark IV",  מנוע 3.5 ליטר, שנת 1948 קבריולה classicdriver.com/en/car/jaguar/mk-iv/1948
הירו אונודה

| --- | --- |

הירו אונודה כקצין צעיר, 1944–1945
 לידה:  19 במרץ 1922 קיינן (אנ'), מחוז וקאיאמה
 פטירה:  16 בינואר 2014 (בגיל 91)  טוקיו
 מדינה:  האימפריה היפנית האימפריה היפנית יפן יפן
 בן או בת זוג:  Onoda Machie 
 השתייכות:  הצבא הקיסרי היפני הצבא הקיסרי היפני
 תקופת הפעילות:  1941 – 9 במרץ 1974 (כ־33 שנים)
 דרגה:  סגן משנה
 תפקידים בשירות
 קצין מודיעין צבאי
 פעולות ומבצעים
 המערכה בפיליפינים (1944–1945)
 עיטורים
 Medal with Blue Ribbon 
 תפקידים אזרחיים
 מגדל בקר לבשר
 
סגן משנה הִירוֹ אוֹנוֹדַה (ביפנית: 小野田 寛郎; ‏19 במרץ 1922 - ‏16 בינואר 2014) היה קצין מודיעין בצבא הקיסרי היפני שנלחם במלחמת העולם השנייה ולא נכנע עד 1974, 29 שנה לאחר תום המלחמה.
שרותו הצבאי

אונודה הוסמך כקצין מודיעין צבאי בבית הספר נאקאנו (אנ'). ב-26 בדצמבר 1944 נשלח סגן משנה אונודה לאי לובאנג (אנ') בפיליפינים, למערכה בפיליפינים. לפני צאתו פקדו עליו לעשות כל שביכולתו לסכל פלישת אויב לאי, כולל הריסת מסלול ההמראה והנחיתה והמזח במפרץ. כמו כן נאמר לו שאסור לו להיכנע בשום תנאי או לשים קץ לחייו.
עם הגיעו לאי, חבר אונודה לחיילים יפניים שכבר שהו שם. הקצינים באי היו בכירים ממנו ולא נתנו לו לבצע את ההוראות שקיבל, מה שהקל על הכוחות של צבא ארצות הברית והפיליפינים את הפלישה לאי וכיבושו ב-28 בפברואר 1945. תוך זמן קצר נהרגו או נכנעו כל החיילים היפנים שבאי, למעט אונודה ושלושה אחרים. אונודה הורה לקבוצה לברוח לגבעות הסמוכות. מלבדו היו בקבוצה יואיצ'י אקאצו, שואיצ׳י שימאדה וקינשיצ'י קוזוקה.
שהותו במחבוא

אונודה המשיך לחיות באי בחושבו שהמלחמה עדיין נמשכת. תחילה חי בהרים יחד עם שלושת חבריו שנותרו. הפעם הראשונה שראו כרזה שהוטלה מהאוויר המבשרת שהמלחמה נגמרה הייתה באוקטובר 1945. קבוצת חיילים אחרת הבחינה בכרזה נוספת בעת שהרגו פרה כדי לאכול את בשרה. הכרזה, שהושארה על ידי המקומיים, בישרה כי המלחמה הסתיימה ב-15 באוגוסט 1945 ועליהם לרדת מההרים. ואולם החיילים לא האמינו לכרזות מכיוון שקבוצה אחרת נורתה על ידי מקומיים כמה ימים קודם לכן. הם הסיקו כי הכרזות הן תעמולה שנועדה להוציא אותם מהמחבוא, והיריות שכנעו אותם שהמלחמה עדיין נמשכת.
לקראת סוף 1945 הוטלו באזור כרזות נוספות ביפנית, עם הוראות כניעה מגנרל טומויוקי ימאשיטה, מפקד הארמייה ה-14 היפנית (אנ'). כיוון שהתחבאו באזור כבר כמעט כשנה, וכרזות אלה היו הסימן היחידי שהמלחמה הסתיימה, לא בטחו בהן אונודה וחבריו. הם בדקו אותן היטב והגיעו למסקנה שהן מזויפות.
בספטמבר 1949 פרש מהם יואיצ'י אקטסו וב-1950 הסגיר עצמו לידי הצבא הפיליפיני (אנ'), אחרי שחי שישה חודשים בגפו. הנותרים חשו שהסגרה זו עלולה לפגוע בביטחונם ונעשו זהירים הרבה יותר.
ב-1952 הוטלו באזור מכתבים ותמונות מבני משפחתם ובהם בקשה להיכנע. שוב סיכמו השלושה שנותרו בינם לבין עצמם שזו הונאה. ביוני 1953, במהלך תקרית בינם לבין דייגים מקומיים, נורה שימאדה ברגלו ואונודה טיפל בו עד שהחלים. ב-7 במאי 1954 נורה שימאדה ונהרג מאש של יחידת חיפוש שסרקה אחריהם.
אונודה וקוזוקה המשיכו לחיות במסתור עוד 18 שנה, עד שב-19 באוקטובר 1972 נורה קוזוקה ונהרג על ידי המשטרה המקומית, ואונודה נותר לבדו. אף על פי שהוכרז רשמית כחלל כבר בדצמבר 1959, התקרית עוררה תשומת לב ותקווה שאולי הוא עדיין בחיים. משלחות חיפוש נשלחו אחריו, ללא הצלחה.
ב-20 בפברואר 1974 פגש אונודה את נוריו סוזוקי (אנ'), נושר קולג' מיפן שטייל בעולם, וחיפש את "סגן אונודה, דוב פנדה ואת 'איש השלג הנורא', על פי סדר זה". השניים התיידדו, אך אונודה סירב עדיין להיכנע, כל עוד לא יקבל פקודה מקצין גבוה ממנו בדרגה. סוזוקי חזר ליפן עם תמונה שלו ושל אונודה כהוכחה לפגישה המשותפת. הממשלה היפנית איתרה את מפקדו הישיר של אונודה, רב-סרן יושימי טניגוצ'י שעתה היה מוכר ספרים. טניגוצ'י טס ללובאנג, הודיע לפקודו שהמלחמה הסתיימה בהפסדה של יפן והורה לו להניח את נשקו. ב-9 במרץ 1974, לאחר כ-29 שנים במסתור, הסתיימה המלחמה עבור סגן משנה אונודה, והוא נכנע בהוראת מפקדו הישיר. רובהו מסוג אריסקה (אנ') היה כשיר ומוכן לקרב, והוא נשא עמו גם את חרבו, 500 כדורים וכמה רימוני יד. תשעה חודשים אחרי אונודה נכנע החייל היפני האחרון ששרד את מלחמת העולם השנייה, טראו נקמורה (中村輝夫) שהסתתר באי מורוטאי, אחד מאיי מאלוקו שבאינדונזיה.
על אף שהרג כ-30 פיליפינים מקומיים בתקריות שונות לאורך השנים, והיה מעורב בחילופי יריות עם המשטרה, התחשבה ממשלת הפיליפינים (אנ') בנסיבות ואונודה זכה לחנינה מהנשיא פרדיננד מרקוס.
חייו האזרחיים

עם חזרתו ליפן, צבר אונודה פופולריות כה רבה עד שכמה אנשים הפצירו בו להציג את מועמדותו לבית הנבחרים היפני. זמן קצר לאחר כניעתו כתב אונודה אוטוביוגרפיה בשם "אין כניעה: מלחמת שלושים השנים שלי", ובו תיאר את קורותיו כלוחם גרילה בפיליפינים במלחמה שמזמן נגמרה. אולם אונודה מאס בפרסום שזכה בו, ולא ראה בעין יפה את הריחוק מהמסורת היפנית והפטריוטיות שאפיינה את יפן לפני הכניעה.
ב-1975 עזב את יפן לברזיל, שם גידל בקר לבשר. ב-1976 התחתן והיה למנהיג בקהילה היפנית המקומית. ב-1980 קרא על צעיר יפני שרצח את הוריו והחליט לחזור ליפן. עם חזרתו ליפן ב-1984 הקים מחנה לחינוך צעירים בשם "בית הספר בטבע על שם אונודה" שלו סניפים בכמה מקומות.
ב-1996 ביקר אונודה בלובאנג ותרם $10,000 לבית הספר המקומי. רעייתו הייתה ליושבת ראש התאגדות הנשים היפניות השמרניות. אונודה נהג לחלק את זמנו בין יפן לברזיל. בברזיל הוא חי שלושה חודשים בשנה. ב-6 בדצמבר 2004 קיבל מדליה מחיל האוויר הברזילאי.
אונודה נפטר בינואר 2014 בבית חולים בטוקיו, כתוצאה מסיבוך של דלקת ריאות.
בתרבות הפופולרית

ב-1981 הוציאה להקת הרוק המתקדם קאמל אלבום קונספט בשם "Nude" המבוסס על סיפור חייו של אונודה.
בשנת 2015, סדרת הטלוויזיה ארצ'ר כללה פרק המבוסס על סיפורו של אונודה, בו מופיע חייל יפני אשר משוכנע כי מלחמת העולם השנייה טרם נגמרה בשנות ה-2000. הפרק שודר כשנה לאחר מותו של אונודה במציאות.
ראו גם

שואיצ'י יוקוי
טראו נקמורה
יאניס פינופס
המערכה בפיליפינים (1945-1944)
קצין הצבא הקיסרי של יפן הירו אונודה מציע את חרבו הצבאית לנשיא הפיליפינים פרדיננד מרקוס ביום כניעתו, 11 במרץ 1974
יצחק שגב (1946)

| --- | --- |

תת-אלוף יצחק שגב
 לידה:  23 בספטמבר 1946 (בן 78) אלכסנדריה, מצרים
 תאריך עלייה:  1957
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל  משרד הביטחון
 תקופת הפעילות:  8 באוגוסט 1963 – 26 במאי 1993 (29 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 931  מפקד חטיבה 228  מפקד חטיבת שומרון  ראש צוות כשירות וכוננות במשרד מבקר מערכת הביטחון
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה
 
יצחק שגב (נולד ב-23 בספטמבר 1946) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. הקים את חטיבת שומרון בתקופת האינתיפאדה הראשונה ופיקד על כוח במלחמת לבנון הראשונה שהשתתף בהשתלטות על מחנה הפליטים רשידיה.
קורות חיים

נולד בשם יצחק מזרחי אגא, באלכסנדריה שבמצרים. אביו, אליהו מזרחי אגא, נולד ביפו והיה מורה, מוהל ושליח ציבור במצרים. אמו ויקטוריה עקרת בית. יצחק הוא אחד מבין 7 אחים. בשנת 1957 עלתה משפחתו לישראל, בשנים הראשונות חיו במעברה בצפת ובעכו. שגב נשוי להדס (סא"ל במיל') אותה הכיר בשירותו הצבאי ולהם 4 ילדים. שגב בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במדע המדינה וביקורת מאוניברסיטת חיפה. סיים בהצלחה קורס דירקטורים במרכז הישראלי לניהול וקורס גישור.
קריירה צבאית

שגב התגייס לצה"ל ב-8 באוגוסט 1963 ושירת בחטיבת גולני. ב-1965 סיים קורס קציני חי"ר ושירת בתפקידי פיקוד בגולני. 

במלחמת ששת הימים השתתף בקרבות בג'נין במסגרת כוח בא"ח (בסיס אימונים חטיבתי) גולני שהצטרף ללחימה של גדוד 17 בפיקודו של רס"ן גולדה פז.

במלחמת ההתשה, בשנת 1969 בהיותו סגן מפקד פלוגה בגדוד 12 בגולני, נפצע בקרב ארטילרי בכפר רופין. מאוחר יותר באותה המלחמה השתתף בלחימה בעמק הירדן ובעמק בית שאן כקצין המבצעים של חטיבת צמח (חטיבה 612 בפיקודו של תת-אלוף עמנואל שקד).

ב-1980, מעט לאחר תקרית חדירת המחבלים לקיבוץ משגב עם, החליט האלוף יאנוש בן-גל למנות את יצחק שגב לתפקיד מפקד גדוד 931 של חטיבת הנח"ל תחת אוגדה 91. כמג"ד 931 פיקד על מבצע חיסול המחבלים שהגיעו בסמיכות לקיבוץ מנרה באמצעות כדור פורח ב-16 באפריל 1981.

בזמן מלחמת לבנון הראשונה, הקים שגב את "כוח שגב" שמנה כ-80 לוחמים מתוך סגל בסיס הטירונים של הנח"ל עליו פיקד באותה העת. "כוח שגב" חבר לאוגדה 91 תחת פיקודו של איציק מרדכי והשתתף בהשתלטות צה"ל על מחנה הפליטים רשידיה בלבנון. 

ב-1983 פיקד על חטיבה מרחבית צמח (חטמ"ר 228).

באפריל 1988 הקים והיה למפקד חטיבת שומרון בתקופת האינתיפאדה הראשונה.

בנוסף לתפקידים אלו, שגב שימש כסגן קחצ"ר (קצין חי"ר וצנחנים ראשי), ראש מטה אוגדה 91 בלבנון, סגן מפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון ובתפקידו האחרון שימש כראש צוות כשירות וכוננות במשרד מבקר מערכת הביטחון.
תפקידים אזרחיים

לאחר שחררו ב-1993 בדרגת תא"ל, כיהן שגב כמנכ"ל חברת להבות וכמנכ"ל עמותת "עדי עד" העוסקת בהנצחת חללי מערכות ישראל. במהלך השנים 1993- 2003 עסק יצחק שגב בעשייה ציבורית במועצה המקומית בזכרון יעקב הן באופוזיציה והן כסגן ראש המועצה בין השנים 1998 ל-2003. 

ב-2005 החל שגב לכהן כמבקר המשרד לביטחון פנים וממונה על תלונות הציבור, במהלך תקופה זו עסק שגב בביקורות בנושאים מגוונים בהם: אבטחת מוסדות חינוך, מכרזים, אבטחת מאוימים, התנהלות קרנות השוטרים, סיווג חקירות, טיפול באסירים ועוד. 

עם פרישתו לגמלאות ב-2015 החל שגב לעבוד כמבקר איכות הביקורת במבקר מערכת הביטחון. בנוסף, שגב משמש כנציג ציבור המעסיקים בבית הדין לעבודה בחיפה, נבחר כחבר בהנהלה הראשית של ארגון "צוות" (גמלאי צה"ל) ומטעמם משמש כדירקטור בבנק אוצר החייל. במקביל משמש שגב כמרצה בקורס המקיף ללימודי תעודה בביקורת פנימית וציבורית במרכז הישראלי לניהול.
לאורך השנים עסק שגב בהתנדבויות רבות כסגן נשיא לשכת המבקרים וכרכז פרויקט בפנימיית "רננים" בזכרון יעקב אשר מטרתו העשרת החניכים באמצעות גמלאי צה"ל.
הערות שוליים

↑  רס"ן "גולדה": חיפש מלחמה ומצא
↑  כוחות הנ"מ מפילים כדור פורח באזור מנרה, באתר חיל האוויר הישראלי
הכיבוש המוסלמי של ספרד

ציור המציג את העיר סיביליה בשנת 1617.
כיבוש ספרד התרחש תחת החסות האומיית, בין השנים 711–718, מידי הממלכה הוויזיגותית ששלטה בחצי האי האיברי החל מתחילת המאה ה-6. הכיבוש החל בפלישה צבאית של כוח המורכב ברובו מבני השבטים הברברים שמוצאם מצפון מערב אפריקה תחת פיקודו של המצביא המוסלמי טאריק בן זיאד. הכוח חצה את מצר גיברלטר ועשה את דרכו צפונה. לאחר הניצחון המוסלמי המכריע על צבאו של המלך הוויזיגותי רודריק בקרב גואדאלטה, הממלכה הוזיגותית התפרקה ועריה נכנעו לחסות המוסלמית בזו אחר זו. המקומות היחידים שנשארו עצמאיים ואף לחמו בפולש המוסלמי היו המחוזות ההרריים בצפון מערב והחבלים הבסקים בצפון. ברוב שטחי חצי האי האיברי הוקמה ממלכה מוסלמית בשם אל-אנדלוס שנכללה מבחינה פוליטית תחת החסות של האימפריה האומיית.
המוסלמים התקדמו צפונה אל מעבר לפירנאים ופלשו לעומק צרפת. הם הגיעו להישגים מסוימים בדרום צרפת וגרמו לשליט המקומי אודו הגדול לפנות בבקשת עזרה ליריבו משכבר הימים שארל מרטל מאנז'ו. הכוחות הפרנקיים המאוחדים הביסו את המוסלמים בקרב טור (פואטייה) בשנת 732, ולמעשה בכך הם בלמו סופית את ההתפשטות המוסלמית באירופה. השטחים שנכבשו מצפון לפירנאים נעזבו והכוחות המוסלמיים חזרו לספרד.
הנוצרים ייחסו חשיבות גדולה לניצחון של פלאיו מאסטוריאס (מהאזור הצפון מערבי שלא נכבש) בקרב קובדונגה ב-722. נהוג לראות בקרב הזה את ראשית הריקונקיסטה (הכיבוש מחדש) הנוצרית, על אף שהשלטון המוסלמי נמשך עוד שנים רבות לאחר מכן. הקהילות הנוצריות והיהודיות המשיכו לחיות בשלווה תחת השלטון המוסלמי, וזאת כתוצאה מיחסם של המוסלמים אל קהילות אלה כאהל אלד'ימה, כלומר בני חסות.
רקע

לגבי המאורעות המדויקים שהתרחשו בחצי האי האיברי בראשית המאה ה-8 רב הנסתר על הנגלה. יש בידינו מקור נוצרי אחד בן התקופה, "הכרוניקה של 754" (השנה בה היא נגמרת), שנחשב לאמין אך לעיתים קרובות הוא מעורפל, ומנגד אין כל מקור מוסלמי בן התקופה. המקורות המוסלמיים הם הרבה יותר מאוחרים ולכן הם בדרך כלל צובעים את הדיווחים על פי אמות המידה שלהם ועל פי מה שנראה להם שהיה ראוי להתרחש.
ישנו שפע של מסורות שיכולות להיחשב בעיקר כאגדות. הדרך שבה הגיע המלך רודריק לשלטון אינה ברורה. קיימים דיווחים על מלחמות ירושה בין רודריק לבין משפחת קודמו, המלך ויטיזה, וכן על כך שמשפחת ויטיזה ברחה לטנג'יר (בצפון מערב מרוקו) וביקשה עזרה מיושבי המקום המוסלמים. בנוסף, ממטבעות התקופה עולה שהיה פילוג פוליטי בממלכה הויזיגוטית. מקורות יותר אגדיים מוסרים על כך שרודריק אנס את בתו או אשתו של חוליאן, דוכס סאוטה, שביקש גם הוא נקמה במלך. ככל הנראה המוסלמים הסתייעו באופן פעיל בפילוגים הפנימיים שניבעו בצמרת הפוליטית הוויזיגותית.
לגבי האופי הראשוני והיעדים של המסע המוסלמי לספרד יש במחקר ההיסטורי ארבע דעות:
1. הכוח נשלח כדי לסייע לאחד הצדדים במלחמת אחים פנים ויזיגוטית בתקווה לזכות בשלל ולכונן ברית חזקה לעתיד.
2. מדובר בחיל חלוץ שנועד לבדוק את יכולות הצבא הוויזיגותי ומוכנותו.
3. גל ראשון של מסע כיבוש כללי.
4. כוח פשיטה גדול יחסית ללא יעדים אסטרטגיים מוגדרים.
הפלישה

לפי מסורות אסלאמיות, צבא המונה בסביבות 10,000-15,000 לוחמים בפיקודו של טארק בן זיאד חצה את מצר גיברלטר ונחת בדרום ספרד. אבן עבד אל-חאכם מדווח, מאה חמישים שנה מאוחר יותר, ש"אנשי אנדלוסיה לא הבחינו בפלישה, הם חשבו שמדובר בספינות סוחר". הפולשים הביסו את הצבא הוויזיגותי של המלך רודריק בקרב גוואדלאטה בשנת 711. לאחר הניצחון, הכוח המוסלמי תוגבר על ידי מוסא אבן נסייר, המושל המוסלמי של צפון אפריקה, והמשיך בכיבוש חצי האי הספרדי.
במהלך שלטונו של המושל המוסלמי השני של ספרד, עבד אל-עזיז אבן מוסא (714-716), האזורים העירוניים המרכזיים בקטלוניה נכנעו לפני המוסלמים. אזורים רבים נכנעו ללא קרב במסגרת הסכם שאפשר לחיי המקומיים להמשיך במסלולם, ובתמורה הם נדרשו להעלות מיסים ולהכיר באופן פורמלי בכפיפותם הפוליטית למוסלמים. העובדה שהמוסלמים כבשו את חצי האיברי כולו, מגיברלטר ועד הפירנאים, בתקופה של שלוש שנים, ובהתחשב ביכולות התקשורת והתחבורה של התקופה, מלמדת על כך שעמדה בפניהם התנגדות צבאית מועטה בלבד.
הכרוניקה של 754 מציינת שכל הצבא הוויזיגותי, שהיה מפולג ביריבויות פוליטיות ולא היה נאמן לחלוטין למלך, נמלט לאחר תבוסתו למוסלמים. זה הדיווח האותנטי היחידי שיש בידינו, והוא לא מספק פרטים רבים. המחסור במידע מהימן מחד והחשיבות שנודעה בדיעבד לקרב הזה מאידך, הביאה היסטוריונים מוסלמים מאוחרים רבים להמציא פרטים משלהם. המיקום של הקרב לא ברור לחלוטין, אבל קרוב לוודאי שהוא התרחש על יד נהר גוואדלאטה.
המלך רודריק נהרג ככל הנראה בקרב הזה, והוויזיגותים הלא מאורגנים וחסרי ההנהגה, נחלו תבוסה מוחצת. בהקשר זה האליטה הוויזיגותית מנתה על פי ההערכות בין 1%-2% מתוך האוכלוסייה הכללית, מה שעשוי להסביר את הקריסה המוחלטת והמהירה של הממלכה הוויזיגותית כולה. הוואקום המדיני שנוצר, שככל הנראה תפס את טארק בהפתעה מוחלטת, תרם לכיבוש המוסלמי המהיר.
הצבא הכובש היה מורכב ברובו מברברים שבעצמם היו מתאסלמים חדשים. יש הסוברים שהפלישה הברברית הייתה המשכו של דפוס פעולה קדום, עוד מהתקופה הקדם אסלאמית, של פשיטות שוד וביזה, ואם אכן כך הרי שהכיבוש לא היה מתוכנן. גם הכרוניקה של 754 וגם מקורות מוסלמיים מאוחרים יותר מדברים על פשיטות שהתבצעו בשנים שקדמו לפלישה. עוד נטען שהאפשרות כי הכוח הברברי הפולש היה חלק ממסורת פשיטות קדומה נתמך על ידי העובדה שבראש הכוח עמד ברברי, ואילו הדמות המוסלמית הבכירה, מוסא אבן נוסייר, שהיה מושל צפון אפריקה מטעם האומיים, הצטרף למערכה רק לאחר ההצלחה המפתיעה בקרב גוואדלטה. הכרוניקה של 754 מציינת כי הרבה עירוניים העדיפו לברוח להרים מאשר להגן על עריהם, ייתכן שהם נהגו כך משום שהיו סבורים שמדובר בפשיטה ברברית שגרתית ולא בכיבוש מתמשך.
השלכות

הכיבוש הוביל לתקופה של כמה מאות שנים שבהן כמעט כל חצי האי האיברי היה נתון תחת ממלכת אל-אנדלוס שמנהיגיה היו מוסלמים, ורק קומץ של ממלכות נוצריות זעירות התקיימו באזורים ההרריים בצפון. ב-756 הגיע לאל-אנדלוס עבד א-רחמן הראשון, הנצר האחרון לשושלת האומיית שהודחה במהפכה העבאסית ב-750. עבד אל-רחמן הצליח, תוך מאבקים קשים, לבסס את שלטונו באל-אנדלוס ולכונן ממלכה ריכוזית ועצמאית שבירתה קורדובה. ב-929 אחד מבני השושלת האומיית, עבד אל רחמן השלישי, הכריז על עצמו כח'ליף. באמצע המאה ה-11 הח'ליפות התפרקה לנסיכויות מוסלמיות קטנות (טאיפה) שהלכו ונכנעו ללחץ הנוצרי מצפון. המחקר ההיסטורי מסווג את התקופה שבין התפרקות הח'ליפות ועד השלמת הרקונקיסטה בסוף המאה ה-15 לשלוש תקופות טאיפה, כשביניהם היו שתי אפיזודות קצרות של שושלות ברבריות ריכוזיות – המוראביטון והמוואחידון. הממלכה המוסלמית האחרונה, ממלכת גרנדה, נפלה לידי הנוצרים ב-1492, החל משנה זו פסקה ספרד המוסלמית להתקיים.
כרונולוגיה

כמו שצוין לעיל, רוב החומר ההיסטורי המסורתי הוא בחזקת אגדה. כמה מהנקודות המרכזיות והסיפורים שסביבם מובאים להלן:
המאה ה-6 – האצולה הוויזיגותית הופכת לאצולה קרקעית.
612 – הונפק צו מלכותי הקורא לכל היהודים להתנצר, כנגד סרבנים הופעלו סנקציות כלכליות.
710 – טארק בן זיאד, ממוצא ברברי, נחת עם 400 לוחמים ו-100 סוסים בחוף הדרומי של ספרד, במקום בשם טריפה שנקרא על שמו. (גם השם גיברלטר נגזר משמו – ג'בל טארק).
711 – מוסא אבן נוסייר, מושל מחוז איפריקיה שבצפון אפריקה, שואב עידוד מהניצחון הראשוני בטריפה ומחליט לשלוח את טארק לעבר חצי האי האיברי.
19 ביולי 711 – טארק, עם 7,000 לוחמים ובתגבורת של דוכס סאוטה חוליאן ו-12,000 אנשיו, נלחמו כנגד המלך רודריק ו-25,000 לוחמיו בקרב גאודלאטה ונחלו ניצחון מזהיר.
יוני 712 – שבטים ערביים מסוריה הגיעו ופשטו על ערי ספרד שנעזבו על ידי כוחותיו של טארק.
715 – עבד אל-עזיז אבן מוסא הוכרז כאמיר הראשון של אל-אנדלוס ונשא את אלמנת המלך רודריק לאישה. הבירה הועברה לסביליה.
717-18 – מעודד מהמלחמות הפנימיות שמתחוללות בצרפת יצא האמיר האנדלוסי לכיבוש חבל ספטימניה (בדרום צרפת של ימינו).
719 – אל-סמע אבן מאלכ אל-ח'ולאני, האמיר הרביעי של אנדלוס, העביר את בירת הממלכה לקורדובה.
721 – קרב טולוז. הצבא המוסלמי בהנהגת אל-סמע צר על העיר טולוז ומובס על ידי הצבא הנוצרי בפיקודו של הדוכס אודו מאקיטן.
אביב 732 – האמיר עבד אל-רחמן אל-רפיקי חצה את הפירנאים המערביים והביס את אודו על גדות נהר הגארון.
אוקטובר 732 – קרב טור. עבד אל-רחמן אל-רפיקי נלחם מול קארל מרטל המאיורדומוס של השושלת המרובינגית. אודו נשבע אמונים לקארל מרטל כדי שיחלץ אותו מהאיום המוסלמי. קארל מרטל הביס את הצבא המוסלמי בקרב טור, בין ההרוגים היה האמיר המוסלמי.
734-742 – מרד פנימי בתוך החברה המוסלמית בצפון אפריקה ממרוקו עד קירואן התפשט גם לתוך אל-אנדלוס. לבסוף הגיעו הפלגים הניצים לפשרה.
המושל יוסוף אבן עבד אל-רחמן אל-פיהרי הפר את הסכם הפשרה הפוליטית ונשאר בכיסאו מעבר לשנים שהוקצו לו.
755 – נצר אחרון לשושלת האומיית הנרדפת, עבד א-רחמן הראשון נוחת בחופי אל-אנדלוס ויוצא לכבוש את הממלכה המפולגת.
לקריאה נוספת

ואט, ו. מונטגומרי, תולדות ספרד האסלאמית, הוצאת כרמל (2017).
אמנת וינה בדבר תעבורה בדרכים

המדינות החברות באמנה
אמנת וינה בדבר תעבורה בדרכים (באנגלית: Vienna Convention on Road Traffic) היא הסכם בינלאומי אשר מטרתו לאפשר תעבורה בינלאומית בדרכים ולהגביר את הבטיחות בתעבורה באמצעות איחוד כללי התעבורה בין המדינות השותפות להסכם. האמנה הוכנה בוועידת האו"ם בנושא תעבורה בדרכים שהתקיימה בווינה (7 באוקטובר 1968 – 8 בנובמבר 1968). אותה ועידה אף קבעה את אמנת וינה בנושא תמרורים וסימני דרך. האמנה שנחתמה היא המשך לאמנה קודמת - אמנת ז'נבה לתעבורה בדרכים 1949 (ישראל חתומה על שתיהן). ישנן מדינות שאינן חתומות על אמנה זו, אך חתומות על האמנה הקודמת משנת 1949 ולכן הן נצמדות להוראותיה של האמנה הקודמת (למשל יפן).
נושא מרכזי בו האמנה מטפלת הוא מבנה רישיון הנהיגה הלאומי שעל המדינות החתומות לעבוד לפיו (נספח 6) וכן עדכון הוראות להפקת רישיון נהיגה בין-לאומי (נספח 7). נספחים 6 ו-7 מפרטים את ההוראות הטכניות למבנה וצורת הרישיונות, את השדות וסידור התוכן שלפיהן יופקו. ההוראות האלה משמעותיות שכן הן מהוות את הבסיס המחייב להכרה בין-לאומית ברישיון הנהיגה הלאומי של נהג המבקר במדינה זרה (פרק 4, מאמר 41, סעיף 1.b.) והכרה ברישיון הנהיגה הבין-לאומי של הנהג הזר (סעיף 2.b.).