stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם פליטווד שפרד
קורות חייו

ויליאם פליטווד שפרד נולד בסידני, אוסטרליה. הוא היה הבן השני של אדמונד שפרד, אזרח אנגלי שהיגר לאוסטרליה בשנת 1859 והתחתן עם אימו של ויליאם, גרייס מארי, בשנת 1860. אדמונד שפרד היה עורך דין וכיהן כשופט בבית המשפט העליון של קווינסלנד.
כשהיה בן 10, נשלח ויליאם ללמוד בבית ספר בבריזביין, אך נשאר ללמוד שם סמסטר אחד בלבד כיוון שמנהל בית הספר סבר שתלמיד מבריק שכמותו זקוק לסביבה לימודית טובה יותר, ולכן כדאי שילך לבית ספר באנגליה.
באנגליה הלך לבית הספר "צ'רטרהאוס סקול" שבמחוז סארי. לאחר מכן הלך לטריניטי קולג' עם מלגה. בשנת 1884 סיים את לימודיו כסטודנט למתמטיקה בעל הציונים הגבוהים ביותר באותה שנה (Senior Wrangler), תואר יוקרתי מאוד המוענק בטריניטי. כל ארבעת הסטודנטים בעלי הציונים הגבוהים ביותר באותה שנה אומנו על ידי המתמטיקאי אדוורד ג'ון רות.
לאחר מספר שנים בהן התכונן להפוך לעורך דין המתמחה במשפט מקובל, הצטרף שפרד בשנת 1896 למחלקת החינוך של בריטניה כבוחן. עד שנת 1914 הגיע לתפקיד עוזר מזכיר בוועדת החינוך. הוא פרש בשנת 1921 בהיותו בן 58, עקב תוכנית ממשלתית שביקשה לעודד עובדי מדינה שצפויים לפרוש בשנים הקרובות לפרוש באופן מיידי. כיוון שכלכלית לא היה יכול להרשות לעצמו לפרוש, הוא לקח עבודה כבוחן במבחני ההסמכה של קיימברידג' ובאוניברסיטת לונדון.
במקביל לעבודותיו אלו, הייתה לשפרד קריירה שלמה כמתמטיקאי, שאיפשרה לו אף לקבל תואר דוקטור מקיימברידג' בשנת 1908 ולקבל מעמד חבר ב"רויאל סוסייטי אוף אדינבורו" (Royal Society of Edinburgh) בשנת 1932.
שפרד קיבל עידוד לנצל את כישוריו המתמטיים בתחום הסטטיסטיקה מפרנסיס גולטון, אותו פגש בימין בקיימברידג' כשביקר במעבדתו של גולטון. בין השנים 1897–1907 פרסם שפרד מספר מאמרים על קורלציה, על חישוב מומנטים ועל תיקונים לחישובים. לאחר 1907 החל להתמקד יותר בתחום האינטרפולציה.
המרפאה המלכותית של אדינבורו

| --- | --- |

 היסטוריה
 תאריך ייסוד:  1729 
 שירותים
 מיטות:  900 
 אתר רשמי
 גאוגרפיה
 מיקום:  אדינבורו, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת
 קואורדינטות:  55°55′22″N 3°08′12″W﻿ / ﻿55.922777777778°N 3.1366666666667°W﻿ / 55.922777777778; -3.1366666666667
 he
 
המרפאה המלכותית של אדינבורו (באנגלית: Royal Infirmary of Edinburgh) היא בית חולים ציבורי בעיר אדינבורו, בירת סקוטלנד. הוא מבתי החולים הבולטים ביותר בסקוטלנד ובית החולים הציבורי הוותיק בה.
תולדות בית החולים

בית החולים נוסד בשנת 1729 כמוסד רפואי של צדקה ביוזמת רופאי אדינבורו. הוא הוקם כתוצאה של מאמצים שהחלו עוד ב-1712 ובמימונם של אישים וגופים פרטיים רבים, לרבות קהילות נוצריות. בגלגולו הראשון הוא הוקם בבית קטן בעיר ונודע בשם "הבית הקטן" (Little House). היו בו ארבע מיטות אשפוז, שירתה בו אם בית קבועה ורופאים ורוקחים מהעיר טיפלו בחולים בו ללא תשלום. בשנה הראשונה לקיומו אושפזו בו 35 אנשים.
בשנת 1736 הוענק למוסד צ'ארטר מלכותי והוא קיבל את שמו הנוכחי. באותה עת החלה הקמת משכן חדש עבורו לא הרחק ממקומו המקורי, שמומנה גם היא מתרומות פרטיות. בית החולים עבר ב-1745 למשכנו החדש, שכלל 228 מיטות. הוא נבנה ברחוב הנקרא כיום Infirmary Street. עם השנים נוספו למוסד מבנים נוספים. ב-1869 החל לעבוד בו הרופא ג'וזף ליסטר, שנודע בתרומתו הרבה להנחלת השימוש בחיטוי ברפואה. סמוך לאחר מכן עבר שירות האחיות בו מודרניזציה ונוסד במסגרתו בית הספר הראשון לסיעוד בסקוטלנד.
בית החולים נותר במקומו עד שנת 1879 ואז עבר למיקום חדש ב-Lauriston Place, שנמצא אז בשולי העיר. במקום זה גדל והתרחב ובו נשאר יותר ממאה ועשרים שנה. בשנת 1948 מוזג בית החולים לתוך שירות הבריאות הלאומי הבריטי החדש.
בשנת 2003 נחנך משכנו החדש והמודרני של בית החולים, שנבנה בשיטת PFI בשטח פתוח ברובע "צרפת הקטנה" שמדרום מזרח למרכז העיר. מיקום זה נבחר מתוך הבנה שעל בית החולים לשרת גם את האזורים הסמוכים לאדינבורו מדרום. בניית הקמפוס החדש ארכה שש שנים בעלות של 184 מיליון לירות. הוא משתרע על פני שטח של 120 אלף מטר רבוע וכולל 24 חדרי ניתוח.
פעילות

בית החולים היה חלוץ בהכנסת טיפולים רפואיים מתקדמים לשימוש בסקוטלנד. בשנת 1960 נערך בו ניתוח השתלת הכליה הראשון בבריטניה וב-1964 נפתחה בו היחידה הראשונה בעולם לטיפול נמרץ בחולי לב. הוא היה חלוץ בעריכת ניתוחי השתלות מורכבים בסקוטלנד ובשנת 2012 החלו בו השתלות של מסתם לבבי אאורטלי בצנתור (TAVI). ב-2012 טיפלה מחלקת המיון של בית החולים ב-113 אלף מטופלים, המספר הגבוה ביותר למחלקת מיון בסקוטלנד. בשנת 2016 הוא הוכר אחד מארבעה מרכזי הטראומה הראשיים בסקוטלנד. בשנת 2020 היו בו 900 מיטות אשפוז.
בית החולים הוא מוסד אוניברסיטאי המסונף לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת אדינבורו, אשר הקים בתחומו את המבנה החדש שלו.
בצמוד לבית החולים עומד בבניינו משכנו החדש של בית חולים ידוע אחר באדינבורו - בית החולים המלכותי לילדים חולים.
הערות שוליים

↑  New Royal Infirmary Edinburgh, Petit France, www.edinburgharchitecture.co.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267366405171  ISNI: 0000 0001 0709 1919  LCCN: n85015543  VIAF: 157631778   WorldCat (עם VIAF): 157631778
התלהבות

התלהבות
יהודית רביץ מתוך הופעה בקיסריה
מריעים בהתלהבות
התלהבות, במובנה הנפשי, היא תחושה והבעה של התרגשות רבה, מלווה לעיתים בהתפעלות ובמבעים של שמחה ולפעמים היא באה לידי ביטוי בשפת הגוף. התלהבות נחשבת למרכיב רגשי חיוני להנעה ולעשייה האנושית.
במחשבת היהדות

בהגות הדתית ובפילוסופיה עסקו רבות בהתלהבות הקשורה באהבת האל. ההתלהבות הדתית נקשרה בדברי הוגים אל הקנאות הדתית. כך כתב רבי דון יצחק אברבנאל אשר חי במפנה המאות ה-15–16 בחצי האי האיברי ובאיטליה, בספרו נחלת אבות: ”כי הנה הקנאה הוא מההתלהבות הרוח”.
יש אשר ראו בהתלהבות כתנאי לקיום המצוות, לעבודת האל בכלל ואף לקבלת הנבואה. ומאידך, יש אשר ראו בלימוד התורה אמצעי להגברת ההתלהבות אל אהבתה וקיום המצוות.
הוגי תנועת החסידות העלו על נס את הכוונה ואת הרוחניות שבקיום המצוות, וקשרו ביניהן לבין רגשות ההתלהבות והדבקות באל באורח החיים היהודי היומיומי. התלהבות בעבודת השם אפיינה את הנהגתו של רבי לוי יצחק מברדיצ'ב. בספר צוואת הריב"ש נכתב על חשיבות התפילה בהתלהבות ובדבקות וההשתדלות לכוון אל המהות של אותיות נוסח התפילה, פעולה שנקראת "התקשרות":
”לכן יראה אדם להתפלל בהתקשרות ובהתלהבות גדולה, ובודאי יעשה פעולות גדולות בעולמות עליונים, כי כל אות מעוררת למעלה”.
ראו גם

הנעה
אקסטזה
לקריאה נוספת

יעקב קלצקין, הערך: התלהבות, אוצר המונחים הפילוסופיים, א-ד, ברלין: הוצאת אשכול, תרפ"ח-1928.
סטנלי רבין ואחרים (עורכים), משיב הרוח : יצירתיות התלהבות ומניעת שחיקה במקצועות הרפואה, תל אביב : הוצאת רמות - אוניברסיטת תל אביב, תשע"א 2010.
Ronald Knox, Enthusiasm, Oxford: The Clarendon Press
הערות שוליים

↑  אברבנאל, נחלת אבות, ד'.
↑  מ' גבאי, עבודת הקודש
↑  אלשיך, פרוש האלשיך על משלי.
↑  אברהם כהנא, ר' לוי יצחק מברדיטשוב בעל "קדושת לוי", ספר החסידות, ורשה תרפ"ב.
↑  צוואת הריב"ש, אות קי"ח, עמ' כא א.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550788305171  BNE: XX531839  BnF: cb119823166 (data)  GND: 4152356-8  LCCN: sh85044112  SUDOC: 02787477X
ויליאם פלית'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בינואר 1916 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  6 באפריל 1999 (בגיל 83) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 פרסים והוקרה:  קצין במסדר האימפריה הבריטית 
 
ויליאם פלית' (באנגלית: William Pleeth;‏ 12 בינואר 1916 – 6 באפריל 1999) היה צ'לן בריטי ומורה בעל שם לצ'לו. שמו נודע בעיקר כמורה של ז'קלין די פרה, שהייתה תלמידתו בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון.
חייו

פלית' נולד בלונדון למשפחת מהגרים מפולין. כישרונו כצ'לן התגלה כשהיה בן שבע. הוא למד בבית הספר לצ'לו בלונדון ולאחר מכן בלייפציג, אצל יוליוס קלנגל, שהיה גם מורם של עמנואל פויירמן וגרגור פיאטיגורסקי.
פלית' ניגן כסולן עם תזמורות אך העדיף מוזיקה קאמרית והקים את רביעיית המיתרים "אלגרי" בשנת 1952. פלית' החל ללמד בבית הספר על שם מנוחין בשנת 1977. כמו כן חיבר את הספר "צ'לו" בסדרת מנוחין של מדריכים לכלי נגינה.
בין שאר תלמידיו ניתן למנות את הצ'לנית הקנדית ילידת ישראל, עופרה הרנוי ואמנדה פורסייט.
ויליאם פלית' הוא אביו של הצ'לן אנתוני פלית'.
המצור על עכו (1831–1832)

אבראהים פאשא
המצור על עכו בשנים 1831 ו-1832 היה מצור שהטיל אבראהים פאשא על העיר עכו בין השנים 1831 ל-1832 ואשר הורכב משתי מערכות נפרדות. הוא הסתיים בתבוסת מגיני העיר בראשותו של המושל עבדאללה פאשא ובכיבוש מצרי של העיר למשך שמונה שנים.
רקע

לאחר שהצליח לעצור את התקדמות צבא נפוליאון, מונה מוחמד עלי, קצין בצבא העות'מאני, למושל העות'מאני של מצרים בשנת 1805. הוא צבר כוח רב והיה לסולטאן. למרות שהיה וסל של האימפריה העות'מאנית, למעשה הוא פעל באופן עצמאי, והסולטאן העות'מאני נסמך על כוחו הצבאי. הוא נשלח על ידי השער הנשגב לדכא את המרד הווהאבי בחצי האי ערב, ולאחר מכן נענה לבקשת הסולטאן וב-1821 שלח את בנו, אבראהים פאשא, בראש שייטת וצבא בן 17,000 חיילים לפלופונסוס, כדי לסייע בדיכוי מלחמת העצמאות היוונית. בתמורה ניתנה למצרים השליטה בכרתים. אולם בשנת 1827 הובס הצי העות'מאני-מצרי המשותף בקרב נוורינו, ורובו של הצי המצרי אבד. בהיעדר יכולת ימית, נאלץ מוחמד עלי להסיג את צבאותיו מיוון ב-1828.
בתמורה לעזרתו במערכה וכפיצוי על אובדן הכוח הצבאי והשליטה בכרתים, ביקש מוחמד עלי מהשער הנשגב למסור לו את השליטה בסוריה, אך הסולטאן מהמוט השני לא נענה לבקשה. בסיוע צרפתי בנה מוחמד עלי צי מלחמתי חדש, ומינה את בנו, אבראהים פאשא, לעמוד בראש כוח צבאי לכיבוש ארץ ישראל וסוריה. כטוענה לפלישה טען מוחמד עלי כי כ-6,000 חקלאים מצרים נמלטו ממצרים במטרה להתחמק מחובות הגיוס ומתשלום קורווה, ומצאו מקלט אצל שליט עכו, עבדאללה פאשא.
הפלישה המצרית לארץ ישראל

אבראהים פאשא קבע את כיבוש עכו כתנאי ראשון להמשך המסע לסוריה, והחליט כי ישים אותה במצור רק לאחר שיכבוש הן את מישור החוף והן את אזור ההר. הכוח הצבאי המצרי מנה 9,000 חיילים ו-2,000 פרשים, ואלה נעזרו ב-8,000 גמלים. החיילים חולקו לכוח יבשתי ולכוח ימי. הכוח היבשתי יצא מקהיר ב-14 באוקטובר 1831 ונע לעבר ארץ ישראל לאורך חופו הצפוני של חצי האי סיני. הכוח הימי, שמנה 21 כלי שיט, יצא מאלכסנדריה ב-4 בנובמבר 1831. התקדמות הכוח המצרי הייתה מהירה והוא התקבל בארץ ישראל ללא התנגדות, ולעיתים אף בזרועות פתוחות. בראשית דצמבר הושלם כיבושה של ארץ ישראל.
המצור על עכו

המצור על עכו החל ב-8 בדצמבר 1831, ומול הצבא המצרי ניצבו כ-3,500 חיילים אשר הגנו על העיר. ב-3 במרץ 1832 נפרצו חומות העיר לראשונה, אך המגנים הצליחו להדוף את הפולשים. הסולטאן העות'מאני גייס כוח צבאי בן 12,000 חיילים, אשר החל לנוע דרומה לעבר ארץ ישראל. מששמע על כך אבראהים פאשא, הפסיק את המצור לאחר כארבעה חודשים, בתחילת אפריל 1832, ויצא בראש צבאו כדי להילחם בצבא הטורקי. שני הצבאות נפגשו ב-14 באפריל 1832 ליד חומס שבמרכז סוריה, והצבא העות'מאני ניגף מפני הצבא המצרי. אבראהים פאשא שב וחידש את המצור על עכו, ובהיעדר כוח טורקי אשר יבוא להושיע את העיר, כניעתה הייתה לשאלה של זמן בלבד. ב-26 במאי 1832 נפרצו חומות העיר בשלושה מקומות, והיא נכנעה ביום המחרת, לאחר מצור בן חמישה וחצי חודשים בסך הכל.
תוצאות הקרב

נפילת עכו החלה את תקופת השלטון המצרי בארץ ישראל ומושל עכו, עבדאללה פאשא, הוגלה למצרים. מסע הכיבוש של אבראהים פאשא המשיך צפונה ובסוף חודש יולי 1832 הושלם כיבוש סוריה כולה וכן נכבשו הערים טרסוס ואדנה שבדרום טורקיה.
עכו נותרה תחת שליטה מצרית למשך שמונה שנים, לאור הכיבוש המצרי והאיום שהציב כיבוש זה על השלטון העות'מאני התארגנו כוחות קואליציה בריטיים, אוסטרים ועות'מאנים אשר תקפו את ערי החוף בסוריה, לבנון וארץ ישראל במגמה להסיג את הצבא המצרי משליטתו באזורים אלו. עכו הושבה לשליטה עות'מאנית לאחר הפגזת עכו מהים בשנת 1840, הפגזה אשר גרמה להרס רב ואבדות כבדות בקרב הכוחות המצריים שהגנו על העיר. תוצאות ההפגזה הביאו לנסיגת צבאו של אברהים פאשה חזרה למצרים ולוויתורו של מוחמד עלי על השליטה בלבנט.
הערות שוליים

↑  אטלס כרטא לתולדות ארץ ישראל מביתר ועד תל חי, מרדכי גיחון, הוצאת כרטא 1974, עמ' 92.
מוחמד עלי
התכתיב האפיפיורי

כתב יד של התכתיב האפיפיורי
התכתיב האפיפיורי (לטינית: dictatus papae) מ-1075 היה בולה אפיפיורית, מסמך בן 27 סעיפים שנכתב על ידי או מטעם האפיפיור גרגוריוס השביעי ומייצג את עקרונות הרפורמה שערך בכנסייה הקתולית כחלק ממאבק האינווסטיטורה.
רקע היסטורי

מאז תום שלטונן של השושלת הקרולינגית והשושלת האוטונית בקיסרות הרומית הקדושה ב-1024 היה נטוש עימות מתמשך בין מלכי הקיסרות וקיסריה, ובין השליטים החילוניים באירופה הנוצרית בכלל (בפרט מלכי צרפת ושליטי ערי המדינה בלומברדיה) לבין האפיפיורים באשר לזכות למנות אנשי דת לכהונות כנסייתיות והענקת דיוקסיה (קהילה, שהיא גם פיאודום, שטח קרקע מניב) לבישופים, זכות שהקנתה עוצמה פוליטית וכלכלית רבה ונקראה גם אינווסטיטורה.
אחד מגדולי המתנגדים לאינווסטיטורה של המלך, היה נזיר ממסדר קלוני, איטלקי טוסקני בשם הִילְדֵבְּרַאנְד, שטיפס ועלה בהירארכיה הכנסייתית. הוא ראה את תכלית חייו בהבטחת הסמכות האפיפיורית למינויים כנסייתיים ובהפקעת זכות זו מהקיסר. בשנת 1059 התכנסו ראשי הכנסייה ובראשם הילדבראנד. ההחלטה המרכזית שהתקבלה הייתה להקים קולגיום של קארדינלים, מועצה שתחליט מי יעלה לכס האפיפיור, ובכך להוציא את הסמכות הזו מהקיסר, זאת לאחר תקופה בה מינה והדיח היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מספר אפיפיורים לפי שיקוליו הפולטיים.
בשנת 1073 עלה הילדבראנד לכס האפיפיור ונקרא מאז גריגוריוס השביעי. האפיפיור ביקש לערוך רפורמה (הרפורמה הגרגוריאנית) שתעמיד את סמכות האפיפיור מעל לזו של הקיסר בהיבטי מינוי והדחת בישופים. כבר בעלייתו לתפקידו הרם החל להתקין תקנות שפגעו בזכויות האינבסטיטורה של המלך וב-1075 חובר בהשראתו המסמך "דיקטטוס פפה" (התכתיב האפיפיורי), שקיבל בחתימתו תוקף של בולה.
סעיפי הבולה

הכנסייה הקתולית נוסדה על ידי האל לבדו (לכן מקור הסמכות שלה הוא מקור אלוהי)
רק הפונטיפקס (כוהן) הרומי (כלומר בישוף רומא, האפיפיור) זכאי להיקרא אוניברסלי
רק האפיפיור רשאי להדיח בישופים או לבטל הדחתם
הלגאט (שליח, בא-כוח) של האפיפיור בעל עדיפות על כל הבישופים בקונציל (מועצה) גם אם דרגתו נמוכה יותר. הוא יכול להדיח אותם, במועצות כנסייה קולו בעל חשיבות רבה יותר מקולות הבישופים
לאפיפיור זכות להדיח אנשי כהונה שלא בפניהם
אסור להימצא תחת קורת גג אחת עם אלו שהאפיפיור נידה
האפיפיור לבדו, בהתאם לדרישות הזמן, רשאי לחוקק חוקים חדשים, להקים קהילות חדשות, לחלק אפיסקופט (דיוקסיה) עשיר למספר דיוקסיות ולאחד אפיסקופטים עניים לדיוקסיה אחת
רק לאפיפיור יש זכות לעשות שימוש בסמלים הקיסריים
שליטים מנשקים רק את רגלי האפיפיור
רק שמו של האפיפיור יוכרז בכל הכנסיות
שמו יחיד בעולם
הוא רשאי להדיח קיסרים (אימפרטורים)
הוא רשאי לשנות את מקום כהונתו של בישוף
הוא בעל זכות להסמיך כומר בכל כנסייה שהיא
כומר שהוסמך על ידו רשאי לעבור לקהילה אחרת אבל אסור לכומר זה לעמוד לפקודת בישוף אחר
רק סינוד שהוא הכריז עליו ככזה ייחשב כסינוד כללי
רק ספר (או פרק) שהוא הכריז עליו כקאנוני ייחשב ככזה
אין אדם הרשאי לשנות את פסיקותיו חוץ ממנו ומאפיפיורים אחרים
אסור לשום אדם לשפוט אותו
אסור לאדם להוציא לפועל גזר דין של אחר, שפנה אל האפיפיור שישפוט אותו
כל העניינים המשפטיים החשובים של כל כנסייה צריכים להיות מופנים אליו
הכנסייה הרומית לא טעתה מעולם ואף, כפי שמעידים כתבי הקודש (מתי ט"ז) אינה יכולה לטעות לעולם
לאפיפיור שמונה על פי דין יש תכונות של פטרוס הקדוש (כלומר הוא קדוש)
אלו שפועלים בשמו רשאים להגיש כתבי אישום
האפיפיור יכול למנות ולהדיח בישופים בלי צורך לכנס קונציליום
מי שאינו מסכים עם הכנסייה הרומית לא ייחשב קתולי
לאפיפיור סמכות לשחרר וסאלים משבועת אמונים שנתנו לאנשים לא ראויים
השלכות

הקיסר באותה עת היה היינריך הרביעי, אשר לא ראה בעין יפה את התנהלותו העוינת של האפיפיור בכלל ואת סעיף 12 בפרט. יתרה מזו, אנשי הכנסייה מלאו תפקידים רבים שאינם דתיים, והמלך לא יכול להרשות לעצמו להפקיד תחומים הנוגעים לגביית מיסים והקצאת קרקעות בידי אנשים שאינם אנשי אמונו, ואף נבחרו על ידי יריבו האפיפיור. היינריך הרביעי הגיב לפרסום המסמך בכינוס סינוד בוורמס בו הדיחו 24 בישופים גרמניים ושני בישופים איטלקיים את האפיפיור. בתגובה, נידה האפיפיור את היינריך ב־22 בפברואר 1076, ושחרר את הוואסאלים שלו מחובת הנאמנות כלפיו. בכירי הוואסאלים הודיעו שאם לא יימצא פתרון לסכסוך, ייאלצו לבחור מלך אחר. גם הבישופים שנבחרו על ידי היינריך החלו להסס באשר להמשך התמיכה בו. ערעור על סמכות האפיפיור לא היה דבר של מה בכך באירופה הנוצרית האדוקה. הקיסר החליט לבקש סליחה מהאפיפיור, כדי להציל את כיסאו, דבר שהוביל ל"הליכה לקנוסה", בה השפיל עצמו כביכול הקיסר בפני האפיפיור.
אולם, גם לאחר ההליכה לקנוסה לא תם המאבק בין הכוחות. מיד עם שובו של המלך לגרמניה התגבש מחנה שכלל גם בכירי כנסייה בצד סניורים פיאודליים, שתמך דווקא בזכותו של המלך למינויים כנסייתיים. אי השקט נמשך עד לאחר מותם של שני היריבים. באיטליה התרכזו בראשית המאה ה-12 תומכי שני המחנות במפלגות הגואלפים (תומכי האפיפיור) והגיבלינים (תומכי הקיסר).
בשנת 1122 נחתם הסכם וורמס, בין האפיפיור קליקטוס השני לבין היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ההסכם סימן סיום הלחימה בין הצדדים והגדיר את תחומי הסמכות של שני הגורמים, החילוני והדתי.
רק לאחר כ־150 שנה, ב-1309 עלתה יד המלוכה על העליונה והאפיפיורים סולקו מרומא לאביניון שבצרפת.
ההיסטוריון ז'אק לה גוף העלה את הטיעון לפיו היה מסע הצלב הראשון (1096) קריאת תיגר של האפיפיור על השליטים החילוניים (בעיקר קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך גם ויליאם השני, מלך אנגליה ופיליפ הראשון, מלך צרפת, שלא ראו בעין יפה את יציאת מיטב אביריהם להרפתקאות במקום לשרת את מלכיהם) במטרה להוכיח כי הוא הריבון על העולם הנוצרי ופקודתו עליונה על הוראות השליטים החילונים.
לקריאה נוספת

סופיה מנשה, הכנסייה הקתולית בימי הביניים, אידאולוגיה ופוליטיקה, כרך ג'. האוניברסיטה הפתוחה 2006. עמ' 49–50.
אהרון לירון (אלטשולר), הנצרות וארץ הקודש: מידע בסיסי ללומד ולמטייל, צ'ריקובר, 1997
ז'אק לה גוף, אמנון לינדר (ע), תרגום: אהרן אמיר, ימי הביניים בשיאם, תל אביב: דביר, תשנ"ג 1993, עמ' 75–77
המרפסט

המרפסט או האמרפסט (בנורווגית: Hammerfest) היא עיר בנורווגיה והיישוב הצפוני בעולם שבו מעל 5,000 תושבים.
אוכלוסיית העיר מונה למעלה מ-11,000 תושבים.
המרפסט היה גם היישוב הצפון אירופאי הראשון שרחובותיו הוארו בתאורה חשמלית, בשנת 1891.
במלחמת העולם השנייה, גירש הצבא הגרמני את תושבי המרפסט ושרף את העיר, שנבנתה מחדש לאחר מכן.
שם

העיר נקראת על שמו של מעגן ישן. פירוש החלק הראשון בשם הוא "פטיש", בהתייחס למספר הרב של סלעים גדולים, הטובים למעגן ספינות, הנקרא הַרמַן (בנורדית עתיקה: Hamarr - הר תלול). המעגנים היו מכוסים באדמה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
החלק השני של המילה הוא fest (פֶסט) מן המילה festr (פֶסטר) בנורדית עתיקה, שמשמעה "לחזק" (לחזק סירות).
אישים ילידי המרפסט

מארט אנה סארה - סופרת ואמנית סאמית.
ראו גם

לונגיירבין
וולוו B7R

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  וולוו אוטובוסים
 שנות ייצור:  1997 ועד היום
 הרכבה:  שוודיה שוודיה  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין  ברזיל ברזיל  הונגריה הונגריה  הודו הודו  איראן איראן
 מודל קודם:  Volvo B10B 
 מודל אחריו:  וולוו B8R 
 אורך:  9.9–12.9 מטר
 רוחב:  2.5–26 מטר
 משקל:  18–19 טון
 בסיס גלגלים:  3.25 מטר
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים (דיזל טורבו, מנוע וולוו מסוג "D7A")  6 צילינדרים (דיזל טורבו, מנוע וולוו מסוג "D7B")  6 צילינדרים (דיזל טורבו, מנוע וולוו מסוג "D7C")  6 צילינדרים, בטור, המפיק 290 כ"ס (דיזל טורבו, מנוע וולוו מסוג "D7E")
 הילוכים:  תמסורת ידנית – 6 מהירויות, מסוג "ZF Ecomat"  תמסורת אוטומטית: 4–6 מהירויות, מסוג "ZF EcoLife"
 
וולוו B7R (בשוודית: Volvo B7R) הוא סדרת שלדות אוטובוסים המיוצרת על ידי וולוו אוטובוסים השוודית. הסדרה מיוצרת משנת 1997 ועד היום.
דגמי "וולוו B7R" מיועדים למרחקים ארוכים ומשרתים כ"אוטובוס תיירים", אך מיוצרת גם גרסה נמוכה עבור פעילות עירונית ובינעירונית.
מלבד שוודיה דגמי "וולוו B7R" מיוצרים בסין, ברזיל, הונגריה, הודו ואיראן.
מדגמי "וולוו B7R"

"וולוו 7350" – מיוצר במקסיקו
"וולוו 9400" – מיוצר בהודו
"וולוו 8700" – מיוצר בהודו
"וולוו B7RLE" – גרסה נמוכת כניסה של "וולוו B7R"
"וולוו 9700S"
מאפיינים

מאפייני השלדה:
דלתות: 1–2 (באינדונזיה ומלזיה – 3 דלתות)
נוסעים: 49 + נהג
דלתות כניסה: מדרגות
בישראל

שלדות אלו בישראל הורכבו על ידי חברת מרכבים הישראלית וחברת סנסדוג'י הספרדית מ-2007 ועד למעבר למנועים בתקן יורו 6 ב-2016. בעת המעבר למנועים בתקינת יורו 6, הוחלט על הפסקת יבוא שלדות מסדרה זאת לישראל וייבוא שלדות B8R במקום.
שלדות אלו נמצאות בשימוש בקרב מספר מפעילות תחבורה ציבורית בישראל ביניהן קווים אשר נמצאת בבעלות יבואן וולוו בישראל, מטרופולין, סופרבוס, גלים ורמה תחבורה ציבורית גולן לצד מספר רב של חברות הסעים פרטיות ומועצות אזוריות.
תמונות

"וולוו B7R"
"וולוו B7R"
"וולוו B7R"
"וולוו B7R"
"וולוו B7R" – מבט לתא הנהג
"וולוו B7R" – מבט לתוך האוטובוס
"וולוו B7R" בברזיל
"וולוו B7R" בהודו
"וולוו B7R" בבריטניה
ראו גם

וולוו
וולוו B6BLE – יוצר בין השנים 1999–2001
וולוו B7RLE – יוצר בין השנים 2001–2013
וולוו B78 – מיוצר משנת 2013
הערות שוליים

↑  "וולוו B7R" - מפרט volvobuses.com/en-eg/our-offering/buses/volvo-b7r/specifications
↑  "וולוו B7R" volvobuses.com/en-eg/our-offering/buses/volvo-b7r
↑  "וולוו B7R" buses.cardekho.com/buses/volvo/b7r
↑  "וולוו B7R" volvobuses.tn/content/dam/volvo/volvo-buses
וולוו F10, F12, F16

| --- | --- |

Volvo F12, שנת 1981
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  וולוו משאיות
 שנות ייצור:  1977–1993
 הרכבה:  שוודיה שוודיה
 מודל קודם:  וולוו F88
 מודל אחריו:  וולוו FH (אנ')
 חברת אם:  וולוו
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים 4 שסתומים לצילינדר (מנועי טורבו-דיזל)
וולוו F10, F12, F16 (בשוודית: Volvo F10, F12, and F16) הן שלוש סדרות משאיות כבדות מתוצרת וולוו משאיות, בבעלות יצרנית הרכב השוודית וולוו, אשר יוצרו בין השנים 1977–1993.
דגמי "וולוו F10, F12, F16" כוללים דגמי משאית סמי-טריילר כבדה ופול טריילר (ראו תמונה), כאשר החלק העיקרי בה הוא הגורר אליו ניתן לחבר נגרר.
יוצרו כ-200,000 יחידות.
היסטוריה

דגמי "F10" ו-"F12" הושקו בשנת 1977, עם מאפיינים חדשניים רבים לתקופתה, ובמיוחד תא הנהג הבטיחותי. ה-"F16" הושק בשנת 1987 והיה חזק יותר.
רכיבי השלדה הבסיסיים וגם רכיבי ההינע של המשאיות, כשהושק בשנת 1977, התבססו במידה רבה על אלה שהוצגו בשנת 1973 עבור משאיות סדרת "וולוו N". המספור בדגמים אלה מציג את עקירת המנוע בליטר. יציאות כוח שונות הוצעו, והמנועים עברו מספר שינויים במהלך השנים. כל המנועים הם מנוע דיזל טורבו עם שישה צילינדרים מתוצרת וולוו.
הסדרה קיבלה שני שדרוגים גדולים במהלך הפקתה. הראשון בשנת 1983, שכלל שינויים גדולים בתא הנוסעים, (שמשה קדמית וגג מוגבה יותר) שלדה חדשה עם ירידה במשקל וקפיצים פרבוליים, ותא הנוסעים המרווח "גלובטרוטר" (Globetrotter) הוצע כאופציה. המנועים קיבלו גם שדרוג, אך תפוקת הכוח לא השתנתה.
השדרוג השני הגיע בשנת 1987, עם הגעתו של דגם ה-"F16" העוצמתי שעבר מספר שינויים קוסמטיים. למשאית "F16" הורכב מנוע שישה צילינדרים בטור, עם ארבעה שסתומים לכל צילינדר וציר גל זיזים גבוה. דגם ה-"F16" שימש באופן נרחב לצורך הובלת משקולות רכבת גדולות, כמו משאיות עצים בסקנדינביה (שוק שנשלט עד כה על ידי משאיות סקאניה המונעות על ידי מנוע "סקניה V8", ומשאיות "סיסו" (אנ') עם מנועי "Cummins" (אנ') בפינלנד). דגמים אילו היו פופולריים גם ברכבות הכבישים של אוסטרליה.
סדרות

"F10"
"F12"
"F16"
סדרות > תצורות

משאית כבדה
מכלית (משאית)
משאית סמי-טריילר
כבאית
תמונות

"וולוו F10"
"וולוו F10" – מכלית (משאית) (צולם בעיראק)
"וולוו F10"
"וולוו F10"
"וולוו F10"
"וולוו F12" – מכלית (משאית)
"וולוו F12" – כבאית בשדה תעופה
"וולוו F12"
"וולוו F12" – מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
"וולוו F16"
"וולוו F16"
ראו גם

וולוו
וולוו ויקינג
וולוו טיטאן
וולוו F88
וולוו VN
הערות שוליים

↑  "וולוו F10, F12, F16" flickriver.com/groups
↑  "וולוו F10, F12, F16" - תמונות flickr.com/groups
↑  "וולוו F10, F12, F16" trucknetuk.com/phpBB/viewtopic
↑  משאיות "וולוו" - היסטוריה volvotrucks.com
הנרי הרשקוביץ

הנרי הרשקוביץ (12 בפברואר 1927 – 12 במרץ 2022) היה קלע ישראלי, חבר משלחת ישראל באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) ומשלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972) ונושא דגל ישראל בטקס הפתיחה באולימפיאדה זו, שבה היה מניצולי טבח הספורטאים הישראלים. זכה במדליות זהב וכסף באליפות אסיה שנערכה בטוקיו בשנת 1967. יצג את ישראל במשחקי אסיה (בנגקוק 1966 (אנ'), בנגקוק 1970 (אנ') וטהראן 1974 (אנ')) ובמשחקי המכביה (השביעית 1965 – התשיעית 1973). לאחר פרישתו מספורט עבד כשען.
ביוגרפיה

הנרי הרשקוביץ נולד בבוקרשט בירת רומניה. סבו ואביו היו שענים. בית המלאכה המשפחתי לשעונים העניק את שירותיו לבית המלוכה הרומני. הוא עלה לישראל מרומניה בשנת 1965, ומיד התחיל לעבוד כשען בסוכנות אומגה בתל אביב. בהמשך הוא עבר השתלמות מקצועית באומגה בשווייץ. ב-1971 פתח חנות לשעונים בתל אביב. הרשקוביץ היה נשוי לסדי, לשעבר מאמנת ושופטת בינלאומית בהתעמלות.
נפטר ב-12 במרץ 2022.
קריירה

כנער נמשך הרשקוביץ לתחום הקליעה. הוא היה קצין בצבא הרומני וחבר בנבחרת הקליעה של הצבא. שלטונות רומניה לא אפשרו לו לייצג את מדינתם באליפויות עולם ובמשחקים האולימפיים, אך הרשקוביץ לא רצה לערוק מחשש שמשפחתו ברומניה תיפגע. לאחר שעלה לישראל היה לאלוף ישראל בקליעה ויצא עם משלחות ישראל למשחקי אסיה ב-1966. באליפות אסיה הראשונה בקליעה שנערכה בטוקיו בשנת 1967 זכה הרשקוביץ במדליית זהב בתרגיל אולימפי מלא, רובה ב-3 מצבים, 40 כדורים בכל מצב ובמדליית כסף ברובה סטנדרטי ב-3 מצבים, 20 כדורים בכל מצב.
קריירה > משחקי אסיה

הרשקוביץ ייצג את ישראל לראשונה במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק בשנת 1966. במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק ב-1970 הוא זכה במדליית כסף במקצוע 10 מטר רובה אוויר, וזכה בשלוש מדליות קבוצתיות, מדליית זהב ברובה מצב שכיבה 50 מטר ובשתי מדליות כסף ברובה 3 מצבים 50 מטר וברובה רגיל 3 מצבים 50 מטר. במשחקי אסיה 1974 שנערכו בטהראן בירת איראן, נשא הרשקוביץ את דגל ישראל בטקס הפתיחה.
קריירה > אולימפיאדת מקסיקו

באולימפיאדת מקסיקו (1968) השתתף הרשקוביץ בשני מקצועות בקליעה במשחקים האולימפיים, והשיג את התוצאות הבאות: מקום 35 בירי מרובה מ-3 מצבים ל-50 מטר – 1124 נקודות ומקום 41 בירי מרובה במצב שכיבה ל-50 מטר – 588 נקודות.