stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אורסון ולס

| --- | --- |
אורסון ולס, צילום של קארל ואן וכטן משנת 1937
אורסון ולס, צילום של קארל ואן וכטן משנת 1937
 לידה:  6 במאי 1915 קנושה, ארצות הברית 
 פטירה:  10 באוקטובר 1985 (בגיל 70) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  רונדה 
 שם במה:  אורסון ולס
 שם לידה:  George Orson Welles 
 סוגה מועדפת:  סרט דרמה, מותחן פסיכולוגי, פילם נואר, סרט מתח, סרט בלשי, סרט פעולה, סרט הרפתקאות 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1934–1985 (כ־51 שנים) 
 עיסוק:  במאי קולנוע
 מקום לימודים:  Todd Seminary for Boys  בית הספר לאמנות של מכון שיקגו 
 בן או בת זוג:  ריטה הייוורת' (7 בספטמבר 1943–1 בדצמבר 1948)  Virginia Nicolson (14 בנובמבר 1934–1 בפברואר 1940)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה  אויה קודאר (1966–1985)  דולורס דל ריו 
 צאצאים:  Beatrice Welles, Rebecca Welles, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (1940)  פרס אריה הזהב (1970)  פרס אוסקר לשם כבוד (1970)  פרס דקל הזהב (1952)  פרס מכון הסרטים האמריקאי על מפעל חיים (1975)  מפקד בלגיון הכבוד (23 בפברואר 1982)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
אורסון ולס מדווח לעיתונאים שאיש מצוות ההפקה של מלחמת העולמות לא העלה בדעתו שהשידור יגרום לפאניקה המונית. 31 באוקטובר 1938
ולס בתפקיד צ'ארלס פוסטר קיין
ג'ורג' אורסון ולס (באנגלית: George Orson Welles;‏ 6 במאי 1915 – 10 באוקטובר 1985) היה אחד מבמאי הקולנוע האמריקאים הגדולים בכל הזמנים, בנוסף להיותו במאי תיאטרון, שחקן, תסריטאי, צייר, שדרן רדיו וקוסם. סרטו הראשון, האזרח קיין (1941), וסרטו ההוליוודי האחרון מגע של רשע (1958) הם ציוני דרך חשובים בתולדות הקולנוע העולמי.
ראשית הקריירה

ולס נולד ב-1915 בקנושה שבוויסקונסין לביאטריס וריצ'רד ולס. ילדותו הייתה לא-שגרתית, וחיי החברה שלו סבלו מהיותו ילד פלא. אמו, פסנתרנית, נפטרה כשהיה בן 9, ואביו, ממציא מצליח, הפך לשיכור ונפטר כשוולס היה בן 15. ולס סיים את לימודי התיכון כשנה אחר כך, ולמרות שזכה למלגה באוניברסיטת הרווארד, העדיף לצאת למסע נדודים באירופה. בגיל 16 הגיע לדבלין, ושם שכנע מנהל תיאטרון שהוא כוכב גדול בברודוויי, דבר שהקנה לו ניסיון במשחק. בגיל 19 חזר לארצות הברית והקים את קבוצת תיאטרון מרקיורי, שהעלתה עיבודים חדשניים למחזותיו של שייקספיר בין היתר בהארלם, מה שהפנה תשומת לב רבה לוולס הצעיר. במהרה הוא קיבל תוכנית רדיו שבועית, שבה העלה תסכיתים לסיפורים מפורסמים. במסגרת תיאטרון מרקיורי גם יצר סרט קצר בן 40 דקות, "Too Much Johnson", קומדיה משנת 1938 שכתב וביים. הסרט היה עיבוד קולנועי של הצגה של תיאטרון מרקורי, על פי קומדיה של ויליאם ג'ילט משנת 1894. הסרט לא נערך לחלוטין ולא הוקרן בפומבי. "Too Much Johnson" נחשב לסרט אבוד עד אוגוסט 2013, אז דווח כי הדפס שלו התגלה באיטליה בשנת 2008. העותק שוחזר והוצג בהקרנה יחידה במוזיאון לאמנות של מחוז לוס אנג'לס ב-3 במאי 2014.
מלחמת העולמות

ב-30 באוקטובר 1938, לכבוד ליל כל הקדושים שחל למחרת, שידר ולס בתחנת הרדיו של CBS תסכית רדיו המבוסס על ספר של ה. ג. ולס בשם "מלחמת העולמות". התסכית היה במתכונת של שידור אירוע חי תוך פריצה לשידור באמצע תוכנית של מוזיקה קלה. אורסון וולס היה השדר (האמיתי כביכול) ועשה זאת בצורה כה משכנעת, עד שהתעוררה בהלה ומנוסה של רבים מבתיהם באזור ניו יורק וניו ג'רזי. כוחות של המשמר הלאומי הוזנקו להילחם ב"פולשים" ממאדים, ובדרום ארצות הברית חברו קבוצות רבות של אנשים לתפילות המוניות כנגד הפולשים. נטען אף שמספר אנשים ניסו להתאבד מרוב פחד. השידור הפך למעין מיתוס היסטורי, ושימש בסיס לתאוריות רבות בתחום תקשורת המונים.
ראשית הדרך בהוליווד

לאחר שגילה הציבור האמריקאי את כישרונו של ולס, החלו ראשי הוליווד להתחרות ביניהם מי יחתים ראשון את ולס על חוזה. ולס חתם לבסוף על חוזה עם חברת RKO, שלפיו התחייב לביים שלושה סרטים, בחופש אמנותי מלא. סרטו הראשון היה אמור להיות עיבוד ל"לב המאפליה" של ג'וזף קונרד. אולם לאחר שבועות של תכנונים אולץ ולס לנטוש את הפרויקט. בלית ברירה, הוא פנה לפתח רעיון ישן על אודות עלייתו ונפילתו של איש שלכאורה לא חסר כלום. הוא קרא לפרויקט "אמריקני", שמאוחר יותר הפך ל"האזרח קיין".
האזרח קיין

צ'ארלס פוסטר קיין, הדמות הראשית בסרט "האזרח קיין", עוצבה על ידי ולס בהשראת דמותו של ויליאם רנדולף הרסט, אייל עיתונות רב עוצמה, שהשפעתו בתקופות שונות של ההיסטוריה האמריקנית הייתה כמעט אגדית.
צילומי "האזרח קיין" נעשו כמעט בחטף, אולם ולס דחס לתוך הפרויקט את מלוא כישרונו. "האזרח קיין" היה תמצית גאונותו של ולס – כמעט כל סצנה מהסרט הייתה פורצת דרך. ולס וצלם הסרט, גרג טולנד, השכילו להשתמש בעדשות ה"דיפ פוקוס" (מיקוד עמוק) והעניקו מימד נוסף, קולנועי, לדמויות. הסרט שבר את התפיסה הנראטיבית השלטת עד אז, והוכיח שניתן לעשות סרט שהוא אינו כרונולוגי בהכרח. ולס, שגילם את קיין בעצמו, נכנס עד כדי כך לתפקיד, שבאחת הסצנות שבר את רגלו, אולם סירב להפסיק את הצילומים, והמשיך לשחק כשרגלו שבורה.
כשנודע להרסט כי הסרט מבוסס על חייו, הוא ביקש להשמיד את כל הנגאטיבים ואף הציע סכום עצום ל-RKO על מנת שלא יקרינו את הסרט. כשסירבו, פתחו עיתוניו במסע הכפשות כנגד ולס וסרטו. מרבית בתי הקולנוע סירבו להקרין את הסרט מפני שחששו מהרסט. הסרט נכשל קופתית, ואף בטקס פרסי האוסקר זכה רק בפרס אחד.
אולם המבקרים האירופים לא נשארו אדישים לסרט. הם הבינו שלפניהם סרט שככל הנראה עומד להוביל את הקולנוע לעידן חדש. "האזרח קיין" הפך לנושא שיחה בקרב אינטלקטואלים וחובבי תרבות באירופה, ומעמדו אף התעצם עם תום מלחמת העולם השנייה, כשהוקרן במדינות שהיו כבושות עד אז. חורחה לואיס בורחס כתב מאמר מפורסם על הסרט, שבו הגדיר אותו כ"מבוך חסר מרכז". אנדרה באזאן החשיב את הסרט כמבשר העידן המודרני בקולנוע.
שנים אחרונות

את שנותיו האחרונות העביר ולס בעבודות משחק וקריינות שונות, ובחיפוש משקיעים לפרויקטים עתידיים. ב-1971 זכה בפרס אוסקר על מפעל חיים. בין השנים 1970 ל-1976 צילם לסירוגין את הסרט "הצד האחר של הרוח". סרט זה אמור היה להיות גולת הכותרת של יצירתו של ולס, אולם בעקבות סכסוך בין המשקיעים הוא נגנז, ולא הוקרן בימי חייו. לאחר שנים רבות של סכסוכים בין משקעים וניסיונות לגייס כסף להשלמת הסרט, בשנת 2018 הושלם הסרט, הוקרן בבכורה בפסטיבל ונציה והופץ לצפייה ביתית בחברת נטפליקס.
ב-1974 יצר את סרטו האחרון "ז' זה זיוף". זהו סרט תיעודי ברובו והוא מורכב ומתוחכם שדן בשאלות של זיוף ואמת בעשייה אמנותית.
ב-1976 דחה ולס את הצעתו של פרנסיס פורד קופולה לגלם את הקולונל קורץ ב"אפוקליפסה עכשיו", אותו תפקיד שאמור היה לגלם בעצמו בפרויקט הגנוז שלו מ-1939. בסוף שנות ה-70 ותחילת ה-80 תכנן ולס ליצור סרט על כל הפרויקטים שלו שלא ראו אור מעולם. הסרט אמור היה להיקרא "אורסון ולס: תזמורת של איש אחד". גם את הפרויקט הזה לא הצליח ולס להגשים. לאחר מותו נעשה עליו סרט תעודה בשם זה. בשנותיו האחרונות תפח לממדי ענק. ב-1985, לאחר דיאטה חריפה, עבר ולס התקף לב ומת. מאוחר יותר דווח, שבשעת מותו עבד על 12 פרויקטים. באותה שנה לוהק לתפקיד הכוכב יוניקרון בסרט הרובוטריקים שיצא כשנה לאחר מותו.
משפחתו

ולס היה נשוי שלוש פעמים, ואב לשלוש בנות. אשתו הראשונה, בשנים 1934–1940, הייתה וירג'יניה ניקולסון. בתם, כריסטופר ולס פדר, נולדה ב-1938. ב-1943 נישא לשחקנית ריטה הייורת'. בתם הייתה רבקה ולס מנינג (1944–2004). הם התגרשו ב-1947. ב-1955 נישא לשחקנית פאולה מורי, ובאותה שנה נולדה בתם, ביאטריס ולס.
לאחר מותו

בשנים שלאחר מותו של ולס נכתבו על יצירתו, זו שהושלמה וזו שלא, עשרות מחקרים. עד היום יוצאים מדי שנה מספר ספרים על ולס.
ב-1992 הוצג הסרט "הכל אמת" שחלקו הראשון תיעד את ניסיונות ההסרטה של הסרט הברזילאי ב-1943, וחלקו השני היה החומרים ששרדו מאותם צילומים.
באותה שנה גם הוצגה גרסתו של ולס ל"דון קיחוטה", שעליה עבד במשך 15 שנה, עד שנאלץ לגנוז אותה.
ב-1998, לכבוד חגיגות 40 השנה ל"מגע של רשע", נערך הסרט מחדש על פי כוונותיו המקוריות של ולס. הוא השאיר אחריו תזכיר בן 58 עמודים ובו הסביר כיצד יש לערוך את הסרט.
ב-2005 נערכו שתי הגרסאות של הסרט "מר ארקדין" לכדי סרט אחד בניסיון להוציא אל הפועל את חזונו של ולס לגבי הסרט המקורי.
ב־2018, 33 שנה לאחר מותו של וולס, הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל ונציה סרטו הנסיוני "הצד האחר של הרוח". צילומי הסרט החלו ב־1970 ונמשכו שנים רבות. וולס לא הספיק לסיים את הסרט ומאז מותו ב־1985 היו מעורבים מספר אנשים בניסיונות להשלימו, ביניהם פיטר בוגדנוביץ', חברו של וולס. הסרט זכה לבסוף בשבחים רבים והועלה לשידור בנטפליקס.
פילמוגרפיה

"Too Much Johnson" ‏(1938) - במאי
"האזרח קיין" (1941) - במאי ושחקן
"האמברסונים המופלאים" (1942) - במאי ושחקן
"מסע אל הפחד" (1942) - במאי, מפיק ושחקן
"ג'יין אייר" (1943) - שחקן
"המחר הוא לנצח" (1946) - שחקן
"הזר" (1946) - במאי ושחקן
"מסייה ורדו" (1947) - תסריטאי
"הליידי משנחאי" (1948) - במאי ושחקן
"מקבת" (1948) - במאי ושחקן
"האדם השלישי" (1949) - שחקן ודיאלוגיסט
"אותלו" (1952) - במאי ושחקן
"מר ארקדין" (1955) - במאי ושחקן
"נפוליאון" (1955) - שחקן
"מובי דיק" (1956) - שחקן
"מגע של רשע" (1958) - במאי ושחקן
"הקיץ החם והארוך" (1958) - שחקן
"כפייה" (1959) - שחקן
"דוד וגוליית" (1960) - שחקן
"דרמה בראי" (1960) - שחקן
"המשפט" (1962) - במאי ושחקן
"רוגופג" (1963) - שחקן
"אנשים חשובים ביותר (1963) - שחקן
"פעמונים בחצות" ("פלסטף") (1965) - במאי ושחקן
"אדם לכל עת" (1966) - שחקן
"קזינו רויאל" (1967) - שחקן
"אדיפוס המלך" (1968) - שחקן
"הסיפור הנצחי" (1968) במאי ושחקן
"מלכוד 22" (1970) - שחקן
"12 פלוס 1" (1970) - שחקן
"Get to Know Your Rabbit"‏ (1972) - שחקן
"אי המטמון" (1972) - שחקן
"ז זה זיוף" (1974) - במאי ושחקן
"מסע הארורים" (1976) - שחקן
"החבובות: הסרט" (1979) - שחקן
"ההיסטוריה המטורפת של העולם" (1981) - קריין
"רובוטריקים (סרט, 1986)" (1986) - מדובב
"הצד האחר של הרוח" (2018) - במאי
פילמוגרפיה > טלוויזיה

"שוגון" (1980) - מיני-סדרה; קריין
לקריאה נוספת

לימינג, ברברה. אורסון וולס. תל אביב, הוצאת דביר, 1992.
אוריאל זוהר, אורסון וולס בא אל הסינמטק הפריזאי, פיענוח הפסקול של פגישת קולנוענים צעירים עם אורסון וולס, כתב העת פרוזה, מס. 68-69: עמ' 80–85, 1983.
נסים דיין, דני ורט, אורסון וולס (1985-1915), פתח תקווה, אמי"ת, 2009.
על תבונה ורגישות

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  הרומן "תבונה ורגישות" מאת ג'יין אוסטן
 בימוי:  אנג לי
 הופק בידי:  לורי בורג לינדזי דורן סידני פולאק
 תסריט:  אמה תומפסון
 עריכה:  טים סקוירס 
 שחקנים ראשיים:  אמה תומפסון   יו גרנט   קייט וינסלט אלן ריקמן גרג וייז
 מוזיקה:  פטריק דויל
 צילום:  מייקל קולטר 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי קולומביה 
 חברה מפיצה:  Columbia Pictures
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 בדצמבר 1995
 משך הקרנה:  136 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט קומדיה, סרט רומנטי, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  אנגליה, דבון, לונדון 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-90 של המאה ה-18 
 תקציב:  16,000,000‏$
 הכנסות:  134,993,774‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   senseandsensibility
 פרסים:  פרס אוסקר לתסריט  שני פרסי גלובוס הזהב
 דף הסרט ב־IMDb
 
על תבונה ורגישות (באנגלית: Sense and Sensibility) הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי משנת 1995, שביים אנג לי ומבוסס על הרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן שיצא לאור ב-1811. השחקנית אמה תומפסון כתבה את התסריט ומככבת בסרט בתפקיד אלינור דשווד, וקייט וינסלט משחקת בתפקיד האחות הצעירה של אלינור, מריאן דשווד. הסרט מגולל את קורותיהן של האחיות לבית דשווד - אף על פי שהן גדלות במשפחה אמידה ושייכות למעמד האצולה הכפרית (Gentry) - הן נקלעות למצוקה כלכלית, והנסיבות מאלצות אותן לחפש ביטחון כלכלי בנישואים. השחקנים יו גרנט ואלן ריקמן משחקים בתפקידי המחזרים של שתי האחיות. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-13 בדצמבר 1995, וב-23 בפברואר 1996 בבריטניה.
המפיקה לינדזי דוראן, שהייתה מעריצה ותיקה של הרומן, שכרה את שירותיה של אמה תומפסון לכתיבת התסריט. תומפסון הקדישה חמש שנים לכתיבה, כשהיא מכינה מספר רב של גרסאות, תוך כדי המשך עבודתה בצילומי סרטים אחרים. האולפנים חששו שתומפסון, הכותבת תסריט בפעם הראשונה, תופיע ברשימת הקרדיטים ככותבת. אבל לבסוף סרטי קולומביה הסכימו להפיץ את הסרט. בתחילה התכוונה תומפסון לתת את התפקיד של אלינור לשחקנית אחר, אך היא שוכנעה לבצע אותו בעצמה, למרות פער הגילים בינה לבין הדמות (אלינור היא בת 19 ברומן, ותומפסון הייתה בת 36 בעת צילומי הסרט).
תומפסון, בתסריט שלה, מגזימה בתיאור עושרם של בני משפחת דשווד, כדי שהסצנות המאוחרות יותר, שבהן בנות המשפחה שרויות בעוני יחסי, יהיו ברורות יותר לקהל המודרני. היא גם שינתה חלק מהתכונות של הדמויות הגבריות הראשיות, אדוארד וברנדון, כך שיהיו מושכים יותר בעיני הצופים. המאפיינים השונים של אלינור ומריאן הודגשו באמצעות דימויים וסצנות בדויות שלא מתוך הרומן. אנג לי נבחר כבמאי הסרט, בזכות עבודתו על הסרט "מסיבת החתונה" מ-1993, ומכיוון שדוראן חשה שהוא ימשוך לסרט קהל רחב יותר. בתקציב של 16 מיליון דולר, לי ניגש לצילומים מזוויות שונות מאלה של השחקנים וצוות ההפקה, עד שאנשי הצוות החלו לסמוך על האינסטינקטים שלו.
הסרט זכה להצלחה מסחרית, וגרף ביקורות חיוביות עם יציאתו לאקרנים. הסרט זכה לשבחים רבים כולל שלושה פרסים ו-11 מועמדויות בטקס פרסי באפט"א של שנת 1995. הוא קיבל שבע מועמדויות לפרס אוסקר כולל הסרט הטוב ביותר והשחקנית הטובה ביותר. תומפסון זכתה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, ובכך הייתה ליחידה שזכתה באוסקר גם כתסריטאית וגם כשחקנית. "על תבונה ורגישות" תרם להתעוררות מחודשת בפופולריות של ג'יין אוסטן, והוביל להפקות רבות נוספות בז'אנרים דומים.
משתתפים בסרט

אמה תומפסון - אלינור דאשווד
קייט וינסלט - מריאן דאשווד
אלן ריקמן - קולונל ברנדון
יו גרנט - אדוארד פרארס
ג'מה ג'ונס - מרת דאשווד
טום וילקינסון - מר דאשווד
גרג וייז - ג'ון וילובי
אליזבת ספריגס - מרת ג'נינגס
ג'יימס פליט - ג'ון דאשווד
רוברט הארדי - סר ג'ון מידלטון
יו לורי - מר פאלמר
אימלדה סטונטון - שרלוט פאלמר
גימלי

ערך זה עוסק בדמות בספרי שר הטבעות. אם התכוונתם לעיירה בקנדה בה אירע סיפור דאון גימלי, ראו .
| --- | --- |
גימלי (גמד לוחם עם גרזן קרב) – בגילומו של ג'ון ריס-דייוויס, בסרטי "שר הטבעות" של פיטר ג'קסון
גימלי (גמד לוחם עם גרזן קרב) – בגילומו של ג'ון ריס-דייוויס, בסרטי "שר הטבעות" של פיטר ג'קסון
 סוג:  גיבור ודמות משנה
 שם ספר:  שר הטבעות
 הופעה ראשונה:  שר הטבעות - אחוות הטבעת
 הופעה אחרונה:  שר הטבעות - שיבת המלך
 יוצרים:  ג'ון רונלד רעואל טולקין
 גילום הדמות:  ג'ון ריס-דייוויס
 מידע
 שם אמיתי:  Gimli Gloinson, גימלי בן-גלוין
 כינויים:  גימלי חבר-האלף (רֵע-העֶלף), אדון המערות הנוצצות
 סטטוס:  חי
 גזע:  גמד
 מין:  זכר
 מקצוע:  לוחם
 שיוך:  ארבור, אחוות הטבעת
 נטייה:  טוב
 מומחיות:  לחימה, שירה
 כוחות:  חוסן גופני, אריכות ימים
 כלי נשק:  גרזן קרב
 סגנון לחימה:  שולט בגרזן קרב
 מקום מגורים:  נולד בהרים הכחולים ועבר עם אביו לארבור. לאחר מלחמת הטבעת ייסד קהילת גמדאים במערות הנוצצות שבנקרת הלם.
 דמויות קשורות
 משפחה:  אב: גלוין
 חברים:  אראגורן, לגולאס, פרודו בגינס, גלדריאל
 אויבים:  אורקים, טרולים, עכבישי ענק, סרומן, הנאזגול וסאורון
גימלי (באנגלית: Gimli) הוא דמות בדיונית, המופיעה בספר שר הטבעות מאת ג'ון רונלד רעואל טולקין. גימלי הוא גמד וחבר באחוות הטבעת, חבורה של בני הארץ התיכונה שמלווים את פרודו בגינס במסעו להשמיד את הטבעת האחת של שר האופל סאורון.
גימלי בעולמו של טולקין

גימלי, בנו של גלוין, הוא גמד מעמו של דורין. גימלי נולד בהרים הכחולים שבחוף המערבי של הארץ התיכונה. הוא בנו של גלוין, שהיה חבר בחבורה של תורין צינת-אלון ובילבו בגינס שיצאה לכבוש את ארבור ההר הבודד. אחרי שחרור ההר הבודד מסמאוג הדרקון וקרב חמשת הצבאות, עברו גלוין ומשפחתו, ובה גימלי, להתגורר בממלכת ארבור. גימלי הוא לוחם ללא חת והנשק המועדף עליו הוא גרזן קרב או קרדום. הוא התנדב ללוות את ההוביט פרודו בגינס במסעו להשמיד את הטבעת האחת. יחד איתו מלווים את פרודו ההוביטים סאם גמג'י, מרי ופיפין, הקוסם גנדלף, בני האדם אראגורן ובורומיר והעלף לגולאס. בהתחלה, לגולאס וגימלי חשדנים ועוינים אחד כלפי השני עקב יריבות עתיקת-שנים בין גמדים לעלפים, אך במהלך המסע הם שוברים את מסכת העוינות והדעות הקדומות ונהיים ידידים בנפש. יש הטוענים שגימלי נסע ביחד עם לגולאס לארץ הברוכה, אמן, משכנם של רוב העלפים בארדה. יש אומרים כי גימלי קיבל אישור כניסה לוולינור בהשפעת גלדריאל (אותה הרשים בעדינותו ואצילותו) והיה הגמד הראשון שהגיע לשם.
בידי מעריציו הוא נקרא לעיתים גימלי בן גלוין (Gimli Gloinson - גימלי גלוינסון) או גימלי רע-העלף (Gimli Elfriend - גימלי עֶלפְרֶנְד).
גימלי בספר שר הטבעות > אחוות הטבעת

גימלי מגיע ביחד עם אביו גלוין אל המועצה הגדולה שזימן אלרונד אדון ריבנדל. בריבנדל הוא לומד על הטבעת האחת ועל כך שמחליטים להשמידה על ידי זריקתה ללב הר האבדון (הר הגעש בו היא חושלה) שנמצא בלב מורדור – ממלכת הצללים של סאורון. בסופה של האספה, ההוביט פרודו בגינס מתנדב לקחת את הטבעת בעצמו למורדור. גימלי מתנדב, יחד עם אראגורן ובורומיר בני האדם, לגולאס העלף, גנדלף הקוסם וההוביטים סאם גמג'י, מרי ופיפין ללוות את פרודו בבטחה עד ליעדו. כך נוצרת "אחוות הטבעת".
גימלי חמוש בגרזן קרב, שריון שרשראות וקסדה.
במהלך המסע להשמדת הטבעת חל תהליך של התקרבות והתיידדות בין גימלי הגמד ללגולאס העלף. בין הגמדים והעלפים שררה איבה בת אלפי שנים. העלפים ראו בגמדאים יצורים גסים, חמדנים וחסרי חן ואילו הגמדאים ראו בעלפים סנובים מתנשאים שלעולם לא יוכלו להעריך גמדאים ולהבין לליבם. תהליך זה מתבטא ביצירת ידידות ובשבירת דעות קדומות - כאשר גימלי מראה ללגולאס שהוא לא מה שהוא חשב בנוגע לגמדאים ואילו לגולאס מראה לגימלי שהעלפים יכולים להעריך את התכונות האציליות של הגמדאים.
במכרות מוריה, גימלי מגלה רגשנות לא צפויה, לנוכח קהזד-דום, ממלכת הגמדאים המפוארת והעתיקה שנחרבה בידי הבאלרוג, ואף מסתכן בחייו כדי להביט במימיו הצלולים של קהלד-זרם. במסעם במוריה גימלי מגלה שבאלין, חברו של אביו גלוין, נהרג בידי אורקים. גנדלף מקריב את עצמו על הגשר של קהזד-דום והורג את הבאלרוג.
כאשר הם מגיעים לממלכת לות'לוריין, משכנם של העלפים קלבורן וגלדריאל, גימלי זוכה לטיפול גרוע מהשומרים מכיוון שהוא גמד. השומרים דורשים ממנו ללכת בעיניים קשורות וגימלי מסרב. אראגורן ולגולאס, כדי למנוע אלימות, מסכימים אף הם ללכת בעיניים עצומות למרות מעמדם הגבוה בקרב העלפים. כאשר הם ניצבים בפני האדון והגבירה, קלבורן נוזף בחבורה על מעברם דרך מכרות מוריה ואובדנו של גנדלף ומטיח ביקורת בגמדאים ששחררו את השד הנורא הזה מרבצו. להפתעתו הרבה של גימלי, הגבירה גלדריאל זהובת-השיער מפייסת אותו במילים חמות ומביעה הבנה לכאבו הגדול, תוך שזירת שמות בשפת הגמדאים (קהזד-דום, קהלד-זרם). גימלי מתרשם ומתרגש עמוקות מחביבותה של הגבירה ומחזיר לה מחמאות במילים חמות לא פחות ואומר לה שהיא יפה יותר מכל אבני החן שבמעמקי ארץ (מחמאה אדירה כאשר היא באה מפיו של גמד). בערך בזמן זה, גימלי ולגולאס נהיים לידידים טובים.
כאשר החבורה עוזבת את מעונה, גלדריאל מצווה על כל אחד מבני החבורה לבקש מתנה ומעניקה להם חפצי קסם. גימלי לא מבקש שום אוצר ושום חפץ קסם. בהתחלה הוא איננו רוצה כלום ורק מברך את גלדריאל על יופייה וחביבותה, אך אחרי שהיא מתעקשת הוא מבקש שלושה תלתלים משערה הזהוב. גלדריאל מתרגשת מהמחווה האבירית של הגמד ונעתרת לבקשתו.
בעקבות התפרקות האחווה באמון הן, אראגורן, לגולאס וגימלי מחליטים לרדוף אחרי האורוק-האי ששבו את מרי ופיפין.
גימלי בספר שר הטבעות > שני הצריחים

חוש הכבוד הגבוה של גימלי מסבך אותו בצרות גם כאשר החבורה נקלעת למפגש עם פרשי רוהן. אחרי מרדף ממושך בעקבות האורוק הי שחטפו את מרי ופיפין, פוגשים אראגורן, לגולאס וגימלי את אאומר, שמוביל 105 פרשים אחרי שרדף אחרי גדוד האורקים, והשמיד אותו. גימלי כועס כאשר אאומר מדבר סרה בגלדריאל וגימלי אומר לו שילמדו לקח. בסופו של דבר ארגורן מצליח לנטרל את הפוטנציאל המסוכן לאלימות ומפייס בין שני הצדדים.
בקרב על מצולת הלם גימלי מוכיח את ערכו הרב כלוחם ללא חת. הוא מציל את חייו של אאומר ונלחם אחוז תזזית בהמוני האורוק הי שמסתערים על המבצר. גימלי ולגולאס פוצחים בתחרות שחיטת-אורקים, בה גימלי מנצח את לגולאס בתוצאה 42–41 (בסרט של פיטר ג'קסון: 43–42). לגולאס לא מצטער על הפסדו, אלא שמח לראות שידידו נשאר בחיים, שכן בזמן שלגולאס ואראגורן התבצרו עם תאודן המלך במבצרו, גימלי נותר למטה עם החיילים הפשוטים להילחם בהמוני האורקים ולהגן על המערות הנוצצות בהן התחבאו נשות וילדי רוהן.
אחרי הקרב, גימלי פוצח בפני לגולאס בשיר על המערות הנוצצות ומתאר בפיוטיות את יופיין הרב. דבר זה מפתיע ביותר את לגולאס, שכן מעולם לא חשב שהגמדים הגסים והפשוטים יוכלו לעלות על העלפים העדינים ביופי שירתם, זה היה הרגע בו לגולאס הבין בצורה חד-משמעית כי גזע הגמדאים אינו כמו שחשב תחילה. גימלי מנצל את ההפתעה כדי לסחוט מלגולאס הבטחה לבקר ביחד במערות, כאשר המשימה תושלם. בתמורה, לגולאס סוחט מגימלי הבטחה לבקר יחד ביער פנגורן.
גימלי בספר שר הטבעות > שיבת המלך

גימלי ולגולאס ממשיכים ללוות את ארגורן בנאמנות, ואף נכנסים איתו לדרך המתים של דימהולט שבתוך ההר. גימלי מעריך את לגולאס בעקבות חוסר הפחד שלו מלהיכנס למערה החשוכה, אף על פי שהוא עצמו מפחד.
בקרב האחרון נגד צבאותיו של סאורון מול השער השחור של מורדור, גימלי מציל את חייו של פיפין כאשר הוא מגלה את רגלו מתחת לגופת טרול ומונע ממנו להימחץ למוות.
אחרי שסאורון הובס והטבעת האחת הושמדה, גימלי מטייל עם לגולאס במערות הנוצצות וכן ביער פנגורן. אחרי כן, גימלי לוקח שבט מבני עמו מן ההר הבודד ארבור ומתיישב במערות הנוצצות של אגלרונד (Aglarond), שנמצאות מאחורי נקרת הלם. גימלי מייסד שם קהילת גמדאים פורחת ומשגשגת.
אחרי שארגורן מוכתר למלך גונדור, גימלי מגייס בנאים מבני עמו ומסייע לו לשקם את מינס טירית, שנפגעה קשות במלחמה נגד צבאות מורדור. חרשי הגמדאים בונים למינס טירית שער חדש עשוי פלדה ומיתריל, ומסייעים לה בשיפוץ החומות והמבנים השונים.
אחרי שהגיע זמנו של גימלי, מספרים שלגולאס בנה ספינה אפורה ושט כשגימלי עמו אל ארצות האלמוות שבמערב. אם נכונה השמועה הרי הוא הגמד הראשון והאחרון שהולאר התירו לו לעשות זאת.
בסרטים של פיטר ג'קסון

בסרטי "שר הטבעות" של פיטר ג'קסון, גימלי מגולם על ידי השחקן ג'ון ריס-דייוויס. רייס-דייוויס נבחר בגלל גודלו, דבר שהקל על האפקטים המיוחדים בסצנות של גימלי וההוביטים. רייס-דייוויס גם דיבב את האנט זקן-עץ.
בסרט גימלי חמוש בגרזן קרב דו-להבי דו-ידני, בצמד קרדומים חד-ידניים (אחד מהם הוא "גרזן הליכה") ובפגיונות הטלה. הוא עוטה שריון שרשראות וחובש קסדת פלדה (בניגוד לשאר בני החבורה שלבושים רק בשריון עור). בספר לעומת זאת, הוא חמוש רק בקרדום אחד.
בסרט, האישיות של גימלי היא הגזמה של סטריאוטיפ הגמד הגס, הקשוח, ה"קוטר" ואוהב הקרבות, ובעצם ההפך הגמור מהדמות שגימלי מייצג בספר המקורי. גימלי משמש בסרט בעיקר כאתנחתא קומית והידידות שלו עם לגולאס לא מפותחת בסרט (אם כי לא מעט בדיחות ורגעים קומיים מבוססים על היריבות ביניהם). בגרסת הבמאי ניתן יותר מקום לפיתוח דמותו של גימלי ומופיעים בה המתנה שביקש מגלדריאל, ניצחונו על לגולאס בתחרות הריגת אורקים ועוד.
מעריצים רבים לא אהבו את הזלזול בגימלי בסרט והפיכתו לבדיחה מהלכת. ברם, את ההפוגה הקומית הוא מספק בהצלחה.
עץ משפחה > מקרא

איור של גימלי
מגרש הרוסים

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  ירושלים ירושלים
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך ייסוד:  1860
 על שם:  הכנסייה הרוסית
 קואורדינטות:  31°46′55″N 35°13′18″E﻿ / ﻿31.782075°N 35.221713888889°E﻿ / 31.782075; 35.221713888889
  (למפת ירושלים מוגדלת) מגרש הרוסים(למפת ירושלים רגילה) מגרש הרוסים(למפת הרי ירושלים רגילה) מגרש הרוסים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) מגרש הרוסים
 
מפת הבניינים ההיסטוריים במגרש הרוסים
כנסיית השילוש הקדוש במגרש הרוסים
חצר סרגיי
מגרש הרוסים הוא מתחם משולש המשתרע על שטח של כ-68 דונם במרכז ירושלים, וכולל מספר מבני ציבור. המתחם נבנה ב-1860 ביוזמתה ובמימונה של משפחת הצאר הרוסי אלכסנדר השני, בגבול רחוב יפו מדרום, רחוב שבטי ישראל ממזרח, ורחוב הלני המלכה מצפון. מבנה אחד חורג מתחום "המגרש" והוא חצר סרגיי, שנבנתה בתקופה מאוחרת יותר. המתחם משמש מאז תקופת המנדט הבריטי כמרכז שלטוני הכולל תחנת משטרה, בית מעצר ואת בית משפט השלום בירושלים (בעבר שימש גם את בית המשפט העליון).
היסטוריה

במחצית השנייה של המאה ה-19, עם שיפור התנאים כלפי יהודים ונוצרים מצד השלטון העות'מאני, הלכה וגברה הצליינות הנוצרית לירושלים, כך שמדי שנה, בעיקר בחג המולד ובחג הפסחא, הוצפה העיר במאות, ולעיתים אף באלפי צליינים, שנזקקו לשירותי הלנה, הגנה, הסעדה ושירותי דת. הקהילות הנוצריות בעיר הקימו אכסניות וחדרי אוכל גדולים כדי לשרת את הצליינים הרבים, אך אלה לא תמיד הספיקו.
לאחר סיומה של מלחמת קרים ב-1856 ושיפור היחסים בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית, נרשמה עלייה רבה במיוחד במספר הצליינים הרוסים שפקדו את ירושלים. עלייה זו נוצרה בעקבות התחזקות הדת ברוסיה, שיפור התחבורה הימית לארץ ישראל - בעיקר פתיחת קו אוניות ישיר בין אודסה ליפו, ובעקבות עידודו של הצאר אלכסנדר השני. עד אותה תקופה נעזרו הצליינים הרוסים בשירותי הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, שזכתה לגיבוי מדיני מצד רוסיה. עם התגברות זרם הצליינים, התקשו מארחיהם של הרוסים בירושלים לעמוד בכמות האוכל הגדולה שנצרכה בימי הפסחא ובמתן שירותי הלנה לאלפי המבקרים הרוסים. עובדה זו, וגורמים פוליטיים נוספים, שבעטיים ביקשה האימפריה העות'מאנית לחזק את קשריה עם רוסיה, נעתרו העות'מאנים למכור לרוסים בשנת 1857 שטח אדמה של כמעט 70 דונם בשטח סמוך מאוד לחומות העיר העתיקה ממערב. בביקור שערך בארץ קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ב-1859 הושלמה העסקה: הצאר קנה חמש חלקות קרקע, וחלקה שישית ניתנה לו במתנה על ידי העות'מאנים. יהושע ילין, עסקן ירושלמי בן התקופה, ממקימי נחלת שבעה וממחדשי היישוב היהודי במוצא, מביא בזיכרונותיו גרסה שונה למכירת הקרקע, ומציין כי המוכר לא היה הממשלה הטורקית אלא מתורגמן ערבי-מצרי מקומי בשם מוסא טאנוס, שהחזיק בכמה מגרשים במקום, שאותם הוא מכר לרוסים לצורך הקמת המתחם הצלייני.