stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולרי זלוז'ני
ביוגרפיה

נולד בעיר נובוהרד-וולינסקי. ב-1993 סיים בהצטיינות לימודי הנדסה במכללה העירונית, אך עבר לקריירה צבאית. ב-1997 סיים בהצטיינות את חוק לימודיו באקדמיה הצבאית באודסה. בשמונה השנים שירת בכל סולם התפקידים בצבא היבשה ממפקד כיתה ועד למפקד גדוד. ב-2005 נכנס לאוניברסיטה הצבאית בקייב, סיים כעבור שנתיים בהצטיינות יתרה, ומונה לראש מטה החטיבה הממוכנת ה-24. בין 2009 ל-2012 שירת כמפקד החטיבה הממוכנת ה-51. לאחר מכן שב לאוניברסיטה הצבאית, ללימודי פיקוד אופרטיבי ואסטרטגי; הוא סיים שוב במקום הראשון ביותר בכיתתו.
ב-2014, בראשית המלחמה בדונבאס, מונה למפקד האזור הצבאי "C", במחוז דונצק. ב-2017 קודם לראש מטה המחוז הצבאי המערבי של אוקראינה. באותה שנה קיבל דרגת גנרל מאיור. ב-2018 הוצב בראש המערך המיוחד למצבי חירום ומשטר צבאי. ב-9 בדצמבר 2019 הועבר לשרת כמפקד המחוז הצבאי הצפוני. בקיץ 2021 מונה למפקד העליון, ובתור שכזה פיקד על הכוחות המזוינים בעת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
בשנת 2022 נכלל ברשימת טיים 100.
ב-29 בינואר 2024 הודיע הנשיא זלנסקי לזלוז'ני כי החליט לפטר אותו מתפקידו כמפקד העליון של צבא אוקראינה עקב כישלונותיו בשדה הקרב. זלוז'ני סירב לקבל את המינוי החליפי שהוצע לו בתור יועץ ביטחוני לממשלת אוקראינה - מזכיר המועצה לביטחון לאומי. תפקיד מפקד צבא אוקראינה הוצע לגנרל קירילו בודאנוב, מפקד המודיעין האוקראיני ולמפקד צבא היבשה, הגנרל אולקסנדר סירסקי, אך שניהם סירבו להצעה. סגנית מזכיר המדינה האמריקאי לעניינים פוליטיים, ויקטוריה נולנד הגיעה לקייב ב-4 בפברואר 2024 כדי למנוע את הפיטורין אך לא הצליחה, כתוצאה מכך הודיעה במרץ 2024 על פרישתה מתפקידה.
ב-8 בפברואר 2024 פוטר באופן רשמי. במקומו מונה הגנרל אולקסנדר סירסקי.
במרץ 2024 מונה לתפקיד שגריר אוקראינה בבריטניה.
הערות שוליים

↑  Valeriy Zaluzhnyy: The 100 Most Influential People of 2022, Time (באנגלית)
↑  "Zelensky sacks Ukraine's commander-in-chief Valerii Zaluzhnyi". BBC News (באנגלית בריטית). 2024-02-08. נבדק ב-2024-02-08.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812675256205606  GND: 1254568166  LCCN: nb2023009143  VIAF: 3491164913191318980004   WorldCat (עם VIAF): 3491164913191318980004
הוראס קאלן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 באוגוסט 1882 ברנשטט, רפובליקת פולין 
 פטירה:  16 בפברואר 1974 (בגיל 91) פאלם ביץ', ארצות הברית 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון 
 מנחה לדוקטורט:  ויליאם ג'יימס 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת קלארק 
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה, סוציולוג 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
הוראס מאיר קאלן (באנגלית: Horace Meyer Kallen;‏ 11 באוגוסט 1882 – 16 בפברואר 1974) היה פילוסוף והוגה דעות יהודי-אמריקאי, ממנסחי רעיון הפלורליזם התרבותי ואידיאל הרב-תרבותיות כבסיס לאתוס האמריקאי.
ביוגרפיה

נולד בברנשטט, בשלזיה הפרוסית (כיום נקראת ברנשטט Bierutów והיא חלק מפולין). אביו יעקב דוד קאלן היה רב אורתודוקסי ואמו אסתר רבקה גלאציער. בגיל 5 (בשנת 1887) היגרה המשפחה לארצות הברית. קאלן למד פילוסופיה באוניברסיטת הארווארד (אחד המורים שלו שם היה ג'ורג' סנטיאנה), וסיים שם תואר ראשון בהצטיינות בשנת 1903. באותה שנה הזמין אותו וודרו וילסון, לימים נשיא ארצות הברית ואז נשיא אוניברסיטת פרינסטון להרצות באוניברסיטה, עובדה שהיוותה תקדים חלוצי בפרינסטון, בהיותו יהודי. קאלן לימד שם במחלקה לאנגלית במשך שנתיים, ואז חזר להמשך לימודיו האקדמיים במחלקה לפילוסופיה בהרווארד, כאסיסטנט לג'ורג' סנטיאנה.
בשנת 1908 השלים תואר דוקטור וזכה במלגת לימודים לשנת לימודים באוניברסיטת אוקספורד באנגליה. עם שובו להרווארד שב להוראה (עד 1911), כולל הוראת קורס בלוגיקה במכללת קלארק. בין השנים 1911–1918 לימד במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת ויסקונסין שבמדיסון. בשנת 1918 הגיע לראשונה למקום שיהפוך לביתו האקדמי הקבוע, מכאן ועד לסוף הקריירה שלו: ה'ניו סקול' בעיר ניו יורק. בשנת 1926 נשא לאשה את רחל אותמן ון-ארסדיל. בשנת 1974, בגיל 91, נפטר בפלורידה.
קאלן היה חבר באגודות חשובות רבות: האגודה האמריקאית לפילוסופיה, האגודה המערבית לפילוסופיה, האגודה למחקרי פסיכולוגיה, והמועצה הלאומית של חבר הלאומים. היה חבר בוועדות של הקונגרס האמריקאי לשלום בינלאומי, וחבר באינספור קבוצות חשיבה בנושאים של פילוסופיה, חקיקה, ויחסי עבודה.
בתנועה הציונית

קאלן היה חבר בתנועה הציונית באמריקה, ובאגודה לפיתוח פלשתינה. חיבר כמה ספרים בנושאי זהות יהודית וציונית. ביניהם: 'Of them which say they are Jews' - קובץ מאמריו בנושאים המעסיקים את יהדות ארצות הברית - (ניו יורק 1954) וכן 'Utopians at bay' ספר בעקבות מסעו במדינת ישראל, בהוצאת קרן הרצל, ניו יורק 1958.
רעיון ה'פלורליזם התרבותי' שקידם כמדיניות-לכתחילה בחברה האמריקאית, היה חשוב במיוחד לפיתוחה הרעיוני של ציונות התפוצות באמריקה, כתמיכה פוליטית ואתנית של יהדות ארצות הברית במפעל הציוני ובתרבות העברית, ללא סתירה או ניגוד כלשהו לזהות הפטריוטית האמריקאית, אלא להפך: קידומן של מטרות אתניות ותרבותיות-מגזריות מעשיר ומגוון את האומה האמריקאית בכללה.
שיתופי פעולה עם הוגים חשובים

קאלן שימש תלמיד ואסיסטנט לג'ורג' סנטיאנה בהארוורד. בהיותו באוקספורד הכיר לראשונה את הפילוסוף האפרו-אמריקאי אליין לרוי לוק שהושפע מקאלן וכתב אף הוא בהרחבה על ערך הפלורליזם התרבותי. קאלן התיידד וערך את ספרו האחרון של ויליאם ג'יימס, בשנת 1939 התוודע לעמנואל וליקובסקי והפך לידידו הטוב, מדריכו הלא-רשמי והמנטור הספרותי שלו.
עמדותיו הפילוסופיות

עיקר בשורתו ופרסומו הציבורי נגע לקידומו של ערך הפלורליזם בחברה. הוא טען כי גיוון ושונות תרבותית בחברה איננה פגיעה באחדות ובחוסן הלאומי אלא להפך. ברוח זו קידם קאלן את ערך הגיוון האתני והגזעי באמריקה. הוא טבע את המונח 'פלורליזם תרבותי'.
כתומך בפלורליזם, התנגד קאלן לפשטנות יתר בהצגה או בפתרון סוגיות פילוסופיות וקיומיות. לטענתו, כשם שהתכחשות לרוע אינה פוטרת את האדם מהתמודדות עם הרוע, כך התכחשות פשטנית לעומקן ותוקפן של בעיות אחרות איננה פתרון אלא להפך.
הר קושצ'ושקו

| --- | --- |
ההר מכיוון מזרח
ההר מכיוון מזרח
 מידע כללי
 על שם:  טדאוש קושצ'ושקו 
 גובה:  2,228 מטר
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה
 מיקום:  ניו סאות' ויילס
 רכס הרים:  הרכס המפריד הגדול, האלפים האוסטרליים
 העפלה ראשונה:  1840, על ידי פאבל אדמונד סטז'לצקי
 מסלול ההעפלה הקל:  הליכה
 קואורדינטות:  36°27′21.53″S 148°15′48″E﻿ / ﻿36.4559806°S 148.26333°E﻿ / -36.4559806; 148.26333
  (למפת אוסטרליה מוגדלת) בריזבן סידני קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרוויןהר קושצ'ושקו(למפת אוסטרליה רגילה) בריזבן סידני קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרוויןהר קושצ'ושקו(למפת ניו סאות' ויילס רגילה) סידני ניוקאסל וולונגונג וואגה וואגה טוויד הידס קופס הארבור טאמוורת' אולבורי אורנג' דובו וילנדרה הבירה קווינסלנד א ו ה ד ר ו מ י ת  ויקטוריה ים טסמן הר קושצ'ושקו(למפת ניו סאות' ויילס מוגדלת) סידני ניוקאסל וולונגונג וואגה וואגה טוויד הידס קופס הארבור טאמוורת' אולבורי אורנג' דובו וילנדרה הבירה קווינסלנד א ו ה ד ר ו מ י ת  ויקטוריה ים טסמן הר קושצ'ושקו
 
הר קושצ'ושקו (Kosciuszko, מבוטא באוסטרליה כקוזיוֹסקו או קושוּשקו) הוא הר באלפים האוסטרליים, הגבוה ביותר ביבשת אוסטרליה, ועל כן נכלל בשבע הפסגות. גובהו של ההר הוא 2,228 מטרים. שמו ניתן לו על ידי חוקר הארצות הפולני פאבל אדמונד סטז'לצקי לכבודו של טדאוש קושצ'ושקו, גיבור לאומי פולני. השם ניתן כיוון שלטענת סטז'לצקי, ההר דומה לתל קושצ'ושקו בפולין. מדידות שונות של ההר הראו כי הוא נמוך במעט משכנו, ההר טאונסנד. על מנת שהר קושצ'ושקו יישאר ההר הגבוה ביבשת, הוחלפו השמות וכך קושצ'ושקו הוא הגבוה ביותר וטאונסנד שני בגובהו.
העפלה

ביחס לשש הפסגות האחרות, ההר נמוך יחסית וקל לטפס עליו כמו במרבית הרי אוסטרליה. ניתן להגיע עד למעבר ההרים שרלוט ברכב, משם מוביל שביל להולכי רגל שאורכו 8 קילומטרים לפסגה. ההעפלה לפסגה אינה קשה, וניתנת לביצוע בקלות יחסית לבעלי כושר סביר. בעבר הגיעה הדרך קרוב יותר לפיסגה, אך היא נסגרה משיקולי איכות הסביבה. רוכבי אופניים עדיין עושים שימוש בדרך זו. גישה נוספת היא מת'רדבו, אתר סקי וכפר נופש בקרבת ההר. דרך העפלה זו קצרה יותר, שביל שאורכו 6.5 קילומטרים מחלקו העליון של רכבל אתר הסקי. ההר מכוסה שלג בחורף, ומסלולי ההעפלה לפיסגה מסומנים במוטות הבולטים מעל גובה השלג.
גלריה

ההר מכיוון דרום
ההר מכיוון צפון
חלקו המזרחי של ההר
לוחית בפסגה
האנדרטה בפסגה
אגם על ההר, האגם הגבוה ביותר ביבשת
נוף של ההר
ת'רדבו כפי שהוא נראה מההר
הערות שוליים

↑  אתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של אוסטרליה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551859105171  LCCN: sh2001007915  VIAF: 315530488   WorldCat (עם VIAF): 315530488
וילי גראף

| --- | --- |

 לידה:  2 בינואר 1918 Kuchenheim, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  12 באוקטובר 1943 (בגיל 25) מינכן, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  הרייך הגרמני, גרמניה 
 מקום קבורה:  Friedhof St. Johann 
 ידוע בשל:  פעיל התנגדות אנטי נאצי בתנועת ההתנגדות הוורד הלבן
 השכלה:  Ludwigsgymnasium Saarbrücken  אוניברסיטת מינכן  אוניברסיטת בון 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מהמכון הטכנולוגי של קרלסרוהה (2006) 
 
וילהלם גראף (בגרמנית: Wilhelm „Willi“ Graf;‏ 2 בינואר 1918 – 12 באוקטובר 1943) היה חבר בקבוצת ההתנגדות, הוורד הלבן (Weiße Rose) בגרמניה הנאצית, שהוצא להורג. חסידי הכנסייה הקתולית בגרמניה מתייחסים לגראף כאל קדוש מעונה.
ראשית חיים

וילי גראף נולד בקוכנהיים ליד אויסקירכן. בשנת 1922 עברה משפחתו לזארבריקן, שם ניהל אביו מרכז סיטונאי למכירת יין וניהל את יוהנישוף, אולם האירועים השני בגודלו בעיר. גראף למד בבית הספר "גימנסיה לודוויגס". לא עבר זמן רב לפני שהצטרף, בגיל אחת עשרה, ל"בונד נוידויטשלנד", תנועת נוער קתולית לנערים, שפעילותה נאסרה לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933. בשנת 1934 הצטרף גראף ל-Grauer Orden ("המסדר האפור"), תנועה קתולית נוספת שנודעה ברטוריקה האנטי-נאצית שלה. פעילותה נאסרה גם כן.
גראף סירב להצטרף לתנועת הנוער ההיטלראי למרות חובת ההצטרפות שהוטלה על בני הנוער. בעוד שחברים עתידיים אחרים בתנועת הורד הלבן חיבקו את הנוער ההיטלראי בתחילה, גראף מעולם לא עשה זאת. יתרה מכך, בספר הכתובות שלו הוא מחק את שמות החברים שהצטרפו לנוער ההיטלראי.
מעצר

לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, בשנת 1937 וסיים את הרייכסארבייטסדינסט (שנת שירות), החל את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת בון. בשנת 1938 הוא נעצר יחד עם חברים אחרים "במסדר האפור" והואשם על ידי בית משפט במנהיים בפעילות בלתי חוקית של תנועות הנוער. האישומים בוטלו מאוחר יותר במסגרת חנינה כללית שהוכרזה לרגל חגיגות האנשלוס. המעצר נמשך שלושה שבועות. תקופת שהותו בכלא לא החלישה את החלטתו להשתתף בפעילות או בארגונים אנטי-נאצים.
צבא גרמני

בתחילת 1940 גראף גויס לצבא גרמניה הנאצית. בין 1940 ל-1942 השתתף גראף בפריסות מלחמה שונות באירופה ככוח עזר רפואי. במהלך המלחמה הוא חווה את עומק הזוועות ובין היתר היה עד למראות בגטו ורשה בפולין והיחס הקשה לאזרחים רוסים. הוא נחרד מהסבל שהיה עד לו.
הורד הלבן

בשנת 1942, כחבר באגודת הסטודנטים לרפואה באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן, הוא בא במגע עם ארגון ההתנגדות האנטי-נאצי, הוורד הלבן. הוא הפך לחבר פעיל בקבוצת התנגדות זו, שבמרכזה עמדו הנס וסופי שול. תפקידו העיקרי של גראף בתנועה היה לגייס חברים בערים אחרות ברחבי גרמניה. הוא השתתף גם במסעות בהם צוירו גרפיטי נגד הנאצים וכתובות נגד שלטונו של היטלר.
ב־18 בפברואר 1943 נתפס וילי גראף יחד עם אחותו אנליזה במינכן. ב־19 באפריל 1943 הוא נידון למוות בבית הדין העממי של גרמניה הנאצית בגין בגידה, פגיעה במאמץ המלחמתי, וקידום מטרות האויב. הוא הוצא להורג בגיליוטינה ב־12 באוקטובר 1943 בכלא סטאדהיים במינכן, לאחר חצי שנה של בידוד. במהלך תקופת 6 חודשים זו ניסה הגסטפו להוציא מידע מגראף על חברי הורד הלבן ותנועות אנטי-נאציות אחרות. גראף לא הסגיר את חבריו, ולקח על עצמו את האשמה בפעילות הוורד הלבן על מנת להגן על חבריו לתנועה שטרם נעצרו.
הנצחה

לאחר המלחמה הועברו שרידיו לבית העלמין סנט יוהאן בזארבריקן. שבעה בתי ספר בגרמניה נקראו על שמו, ביניהם "גימנסיה וילי-גראף" במינכן, זארבריקן-סנט. יוהאן ומעון סטודנטים במינכן. בשנת 2003 הוענק לוילי גראף מעמד של אזרח כבוד של העיר זאבריקן לאחר מותו.
הכנסייה הקתולית בגרמניה כללה את גרף ברשימת המרטירים של המאה ה-20. בשנת 2017, הארכיבישוף של מינכן ופרייזינג, יזם את השלב הראשון בתהליך להפיכתו של גראף למבורך.
הנצחה > בקולנוע

את דמותו של גראף גילם מקסימיליאן ברוקנר בסרט סופי שול - הימים האחרונים.
לקריאה נוספת

ינינה אלטמן, הוורד הלבן, ישראל: פרדס הוצאה לאור, 2007.
הערות שוליים

1 2  Saarbrücker Zeitung (1. January 2018), So lebte Willi Graf im Saarland
↑  Schäfers 2013, p.295
1 2 3 4  Willi Graf Bundeszentrale für politische Bildung
↑  Schäfer, Bernhard (2013). Willi Graf, in Barbara Stambolis, Jugendbewegt geprägt: Essays zu autobiographischen Texten von Werner Heisenberg, Robert Jungk und vielen anderen. V&R unipress GmbH. p. 298. ISBN 978-3-8471-0004-1.
↑  Huch, Ricarda (1997). In einem Gedenkbuch zusammeln: Bilder deutscher Widerstandskämpfer. Leipziger Universitätsverlag. pp. 121–126. ISBN 978-3-931922-80-1.
↑  Schäfers 2013, pp.295-296
↑  Schäfers 2013, p.299
1 2 3  Willi Graf, Gedenkstätte Deutscher Widerstand
↑  Huch 1997, p. 197
↑  Goergen, Peter (2009). Willi Graf - ein Weg in den Widerstand. Röhrig Universitätsverlag. p. 175. ISBN 978-3-86110-458-2.
↑  Ulrich, Bernd. "Der Widerstandskämpfer Willi Graf". Deutschlandfunk 2.1.2018.
↑  Helmut Moll (ed.), im Auftrag der Deutschen Bischofskonferenz (2015): Zeugen für Christus. Das deutsche Martyrologium des 20. Jahrhunderts. 6th edition, Paderborn: Ferdinand Schöningh. pp. 486-488
↑  Erzbistum prüft Seligsprechung für NS-Gegner Graf. website of the Erzbistum München, 27. Dezember 2017
↑  Bahners, Patrick, Schweigen bis zum Tod, Frankfurter Allgemeine, 2 January 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261794005171  BnF: cb12733751t (data)  GND: 118697056  ISNI: 0000 0000 6651 8807  LCCN: n88128112  NDL: 00620757  NTA: 073639052  SELIBR: 222960  SUDOC: 083442510  VIAF: 44423600   WorldCat (עם VIAF): 44423600 
קבר וילי גראף בבית העלמין סנט יוהאן בזארבריקן
לוח זיכרון לזכר גראף, מנדלשטראסה, מינכן
ההתפוצצות בנמל בומביי

| --- | --- |
 תאריך:  14 באפריל 1944
 גורם:  שרפה באוניית משא
 קואורדינטות:  18°57′10″N 72°50′42″E﻿ / ﻿18.952777777778°N 72.845°E﻿ / 18.952777777778; 72.845
 הרוגים:  מעל 800
  (למפת מומבאי מוגדלת) ההתפוצצות בנמל בומביי(למפת מומבאי רגילה) ההתפוצצות בנמל בומביי
 
הרס בנמל בומביי לאחר האסון
ההתפוצצות בנמל בומביי הייתה אסון שהתרחש ב־14 באפריל 1944. שרפה שפרצה באוניית משא של בעלות הברית שעגנה בנמל בומביי (כיום נמל מומבאי) שבהודו הבריטית הביאה להתפוצצות כמות גדולה של חומרי נפץ ואמצעי לחימה שהובלו בה. ההתפוצצות גרמה למותם של לפחות 800 איש ולהרס רב בנמל וברובעי העיר שסביבו.
רקע

אוניית המשא פורט סטיקיין (SS Fort Stikine), בתפוסה של 7,142 טון, הפליגה מבריטניה דרך תעלת סואץ ולאחר עגינה בקראצ'י הגיעה לבומביי ב-12 באפריל 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה. האונייה עגנה במעגן ויקטוריה בנמל. מטענה היה מגוון: 1,395 טון של חומרי נפץ, טורפדות, מוקשים, פגזים, תחמושת, מטוס ספיטפייר מפורק, 87 אלף צרורות כותנה, חביות שמן, קורות עץ, מוטות ברזל וכן מטילי זהב בשווי של 890 אלף לירות שטרלינג. הכותנה והשמן הועמסו על האונייה בקראצ'י. העברת הכותנה בדרך הים הייתה הכרחית שכן לא ניתן היה להעבירה לבומביי ברכבת באותה עת. קברניט האונייה, אלכסנדר ג'יימס נייסמית' (Alexander James Naismith), שנספה באסון, הביע את מחאתו על המטען שנוסף לאונייה ותיאר את מטענה כ"למעשה כל דבר שיעלה באש או יתפוצץ".
האסון

ב-14 באפריל, יומיים לאחר שעגנה, כבר נפרק מטען מהאונייה, אך רוב חומרי הנפץ ופריטי התחמושת טרם הוצאו ממנה. בשעה 14:00 לערך הבחין צוות האונייה כי שרפה פרצה באחד ממחסניה. הצוות, מכבי האש של העיר וספינות כיבוי אש ניסו לכבות את האש והזרימו לבטן האונייה 900 טון של מים, אך לשווא. חום השרפה היה כה גבוה עד כי המים באונייה רתחו והעלו אדים. הצעה להוציא את האונייה מהנמל נדחתה על ידי מפקד מכבי האש, שחשש שהשרפה תחמיר עוד אם תתרחק האונייה מזרנוקי המים שעל הרציף. גם לא נעשה ניסיון לפנות את הנמל מאנשים.
בשעה 15:50 ניתנה הפקודה לנטוש את האונייה. 16 דקות אחר כך התחוללה התפוצצות גדולה, ששברה את גוף האונייה לשניים וניפצה חלונות עד למרחק של 12 קילומטר ממנה. 28 דקות מאוחר יותר אירעה התפוצצות נוספת. ההתפוצצויות היו כה עזות עד כי נשמעו למרחק 80 קילומטר סביב ותנועת קרקע מהן הורגשה בעיר שימלה, 1,700 קילומטר משם. מטר של חלקי מתכת לוהטים, כותנה בוערת וחומרים בוערים אחרים שהמטירו ההתפוצצויות ניתך על שטח הנמל ועל השכונות שסביבו וחולל בהן הרס ושריפות חדשות. שטח של כ-2.5 קילומטר מרובע בקשת של כ-800 מטר סביב מוקד האסון - כולל חלק מהרבעים המפותחים ביותר של בומביי - עלה באש ונהרס. אוניות רבות בנמל החלו לטבוע. לאנשי צוותי החירום שהגיעו לכבות את האש נגרמו אבדות כבדות.
לפחות 800 איש נספו באסון; קיים גם אומדן של עד 1,300 הרוגים. למעלה מ-500 מההרוגים היו אזרחים והיתר היו עובדי נמל ואנשי צוותי חירום. 66 מההרוגים היו כבאים. מספר הפצועים היה למעלה מ-2,500. כ-14 כלי שיט בנמל נהרסו, לרבות שלוש אוניות של הצי ההודי, ואחרים ניזוקו. תפוסת האוניות שנהרסה הייתה 50 אלף טון, ותפוסה כמשקל הזה ניזוקה. באסון אבדו עשרות אלפי טון של גרעיני מזון, לרבות אורז, דבר שגרם להתפתחות שוק שחור של מזון זה לאחר מכן.
לאחר האסון

נדרשו שלושה ימים לאחר האסון על מנת להשתלט על הדלקות שפרצו בנמל וסביבו. לאחר מכן עמלו 8,000 איש במשך שבעה חודשים על מנת לפנות מהנמל 500,000 טון של הריסות ולהחזירו לפעולה. במשך שלושה חודשים נשאבו מים מכלי שיט פגועים בנמל ורבים מהם נמשו.
תחנת הרדיו הראשונה שדיווחה על האסון, למחרת התרחשותו, הייתה רדיו סייגון, תחנת רדיו בהודו סין שנשלטה על ידי יפן. הצנזורה של בעלות הברית מנעה פרסום ידיעות על האסון עד למחצית חודש מאי 1944. המגזין "טיים" דיווח עליו ב-22 במאי. סרט על האסון ותוצאותיו שצילם צלם הודי הוחרם על ידי השלטונות, אם כי חלקים ממנו הוקרנו בהמשך בציבור.
חקירת האסון קבעה שככל הנראה פרצה השרפה בצרורות הכותנה שהובילה האונייה. תוצאות השרפה הוחמרו מאוד בשל מספר משגים: הכותנה אוחסנה באונייה מתחת לתחמושת; האונייה לא הניפה כנדרש דגל אדום המציין שהיא נושאת מטען מסוכן; התחמושת לא נפרקה מהאונייה מיד לאחר שעגנה. כמו כן נמצא שחל עיכוב בהזעקת מכבי האש לטפל בשרפה, ושהכיבוי עצמו לא נעשה כהלכה.
אלפי תושבים בבומביי הפכו לחסרי בית עקב האסון ואיבדו את כל רכושם. כ-6,000 בתי עסק נפגעו ממנו, וכ-50 אלף מקומות עבודה אבדו. ממשלת הודו הבריטית קיבלה אחריות על האסון ושילמה פיצוי כספי לתושבים שהגישו תביעה לפיצוי.
אנדרטה לכבאים שנספו באסון הוקמה ליד מטה מכבי האש העירוני בבומביי. לזכרם מצוין בהודו מדי שנה שבוע בטיחות אש לאומי (ב-14 עד 21 באפריל).
ראו גם

פיצוץ הליפקס
אסון טקסס סיטי
הערות שוליים

↑  היה קושי למנות את מספר הנפגעים בשכונות עוני סביב הנמל, שכן לא היה קיים מרשם של תושביהן.
↑  מטען מטילי הזהב שהיה בספינה פורט סטיקיין נפוץ לכל עבר בהתפוצצויות. רוב המטילים נמצאו לאחר זמן, ואפילו במהלך עבודות להעמקת הנמל שנערכו ב-2011.
אנדרטה במומבאי לכבאים שנספו באסון
החזית המהפכנית הלאומית לשחרור האיטי

החזית המהפכנית הלאומית לשחרור האיטי (בצרפתית: Front pour la libération et la reconstruction nationales) הייתה קבוצת מורדים בהאיטי ששלטה על מרבית המדינה בהפיכה בהאיטי בשנת 2004.
בתחילה, הקבוצה נקראה "חזית ההתנגדות הארטיבונית המהפכנית", על שם מחוז ארטיבוניט בהאיטי, אך ב-19 בפברואר 2004 שונה שמה לחזית המהפכנית הלאומית לשחרור האיטי, כדי להדגיש את היקפה הלאומי.
החזית נוסדה על ידי מיזוג של שתי קבוצות חמושות שפעלו נגד השלטון, הבולטת שבהן היא הקבוצה שבסיסה היה בעיר גונאיב, שנקראה צבא הקניבל. קבוצה זו תמכה בתחילה בשלטונו של ז'אן-ברטראן אריסטיד, אך לאחר מכן פנתה נגדו. מנהיג קבוצה זו היה בוטור מטייר, שאחיו נרצח בהוראתו של אריסטיד בשנת 2003.
יש הטוענים, כי בין השנים 2001–2004, ארצות הברית מימנה וביצעה פעולות אימונים עבור קבוצה של 600 חיילים בחזית המהפכנית הלאומית לשחרור האיטי.
החזית המהפכנית הלאומית לשחרור האיטי לכדה את העיר גונאיב ב-5 בפברואר 2004. לאחר לכידת העיר, המורדים לכדו מספר עיירות שכנות לעיר וסילקו משם את כוחות המשטרה. ב-17 בפברואר, כוחות המורדים כבשו את העיר הינצ'ה.
ב-22 בפברואר 2004 כבשו המורדים את אחת הערים הגדולות בהאיטי, קאפ-האיסיין. עד 25 בפברואר כמעט כל צפון האיטי היה בידי החזית לשחרור האיטי, והמורדים איימו לתקוף את הבירה פורט-או-פרנס, אך איום זה לא מומש עקב התפטרותו של אריסטיד.
הערות שוליים

↑  Polgreen, Lydia; Weiner, Tim (2004-02-29). "Haiti's President Forced Out; Marines Sent to Keep Order". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-07-11.
התמרה

ערך זה עוסק בתהליך גאולוגי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מחזור הסלעים: 1 = מאגמה; 2 – התגבשות; 3 – סלעי יסוד; 4 – בליה; 5 – השקעה; 6 – סלעי משקע; 7 – התמרה; 8 – סלעים מותמרים; 9 - המסה
התמרה (מלשון תמורה, שינוי, מטמורפוזה) היא תהליך של שינויים כימיים ומינרלוגיים בסלע קיים (סלע מקור, פרוטוליט - protolith) ובמינרלים כתוצאה מתנאים קיצוניים אליהם נחשפו לאחר היווצרותם. מקור השם הוא במילה מטמורפוזה שמשמעותה ביוונית היא שינוי צורה.
התמרה חלה על סלעי משקע וסלעי יסוד אך יכולה לחול גם על סלעים מותמרים.
תהליכי התמרה

הגורמים העיקריים המשפיעים על התמרה:
טמפרטורה – בין 200 ל-700°C, משפיעה על המבנה הגבישי עקב שבירה של קשרים בין מולקולות.
לחץ – עולה ככל שמעמיקים, אך יש גם שינויי לחץ אחרים, בעיקר בעת אירועים חולפים. הלחץ גורם לשינוי מבנה, ולשינויים בסידור גבישי המינרלים המתגבשים בניצב לכיוון הכח הגורם ללחץ. סוגים של סידור גבישי:
פוליאציה – סידור בשכבות – רוב המינרלים המאפיינים אותו הם בעלי פצילות לוחית, כביוטיט ומוסקוביט. כמו כן מתקיימת הפרדה בין מינרלים כהים לבהירים עקב הלחץ. זהו הסידור הנפוץ ביותר.
לינאציה – מראה כשל מחטים, כמו בפירוקסן ואמפיבול.
נוזלים – נוכחות נוזלים חמים מעודדת התמרה.
סלע המקור, פרוטולית – הרכבו הכימי נשמר אך נגרם שינוי בהרכב המינרלי שלו.
שינויים ביחסי טמפרטורה-לחץ יפיקו סלעים מותמרים שונים זה מזה.
תנאי התמרה

מקובל כי הגבול התחתון לתהליכים מטמורפיים נע בין 100-150 מעלות צלזיוס, להוציא מן הכלל שינויים דיאגנזיים, הנובעים מקומפקציה ובהם ניתן לחזות בסלעי משקע.
לא קיימת הסכמה לגבי הערך התחתון של הלחץ הדרוש לתהליכים מטמורפיים. קיימים חוקרים הטוענים כי תהליכים המתרחשים בתנאי לחץ אטמוספיריים אינם תהליכים מטמורפיים, אולם קיימים תהליכים מטמורפיים המתרחשים בתנאי לחץ נמוכים ביותר. הגבול העליון בו מתרחשים תהליכים מטמורפיים קשור לתהליכי ההתכה של הסלע. הטמפרטורות ינועו בין 700-900 מעלות צלזיוס, הלחץ תלוי בהרכב הסלע. מיגמטיט הוא סלע הנוצר בגבול זה שבין התכה לבין מטמורפיזם.
סוגי התמרה

התמרה היא למעשה גיבוש מחדש של מינרלים בסלע המתרחש בסביבה מטמורפית – סביבה בה חלים שינויים בסלע קיים. סביבה זו אינה מקום מסוים כסביבות היווצרות אחרות של סלעים, אלא תהליך המתרחש בכמה אופנים:
סוגי התמרה > התמרה אזורית

התמרה המתרחשת בקנה מידה גדול כאשר סלעים נקברים בעומק רב בו שוררים תנאי טמפרטורה ולחץ גבוהים מאוד. הסלעים נדחפים לעומק באזורי הפחתה בעקבות פעילות של לוחות טקטוניים.
התמרה אזורית מכסה שטחים נרחבים של קרום יבשתי, ואופיינית לאזורים העוברים תהליכים אורוגנים. תהליך אורוגני מתרחש במהלך התנגשות של שני לוחות יבשתיים, או לוח יבשתי ולוח אוקייני היוצרים תנאי לחץ אדירים הגורמים לקימוט השטח ויצירת שרשרות הרים. תנאי לחץ אלו אף יוצרים את התנאים הדרושים לתהליכים המטמורפיים המאפיינים התמרה אזורית. לאחר שההרים האורוגנים מתבלים, נחשפים הסלעים המטמורפיים שבבסיסם. סלעים אלו מאופיינים בכך שניכרים בהם מעוותים. באמצעות גאולוגיה מבנית ניתן לנתח את תהליכי ההתנגשות וללמוד על ההיסטוריה שלהם ועל הכוחות המעורבים. ניתן לחלק את ההתמרה האזורית לפאצייסים מטמורפיים המגדירים תנאי טמפרטורה/לחץ לאורך האזור האורוגני.
סוגי התמרה > התמרה אזורית > פאצייסים מטמורפיים

פאצייסים מטמורפיים הם אזורים בעלי הרכב אחיד של מינרלי אינדקס הנמצאים בשיווי משקל בתנאי לחץ/טמפרטורה מוגדרים.
פאציסים:
T נמוך - P נמוך: זאוליט
T בינוני עד גבוהה - P נמוך: הורנבלנדה - הורנפלס
T נמוך - P גבוה: צפחות כחולות
T בינוני עד גבוה - P בינוני צפחות ירוקות, אמפיבוליט, גרנוליט
T בינוני עד גבוה - P גבוה: אקלוגיט
סוגי התמרה > התמרה אזורית > דרגות התמרה

באזורים אורוגניים ניתן לזהות אזורים של התמרה מתקדמת והתמרה נסוגה. את דרגת המטמורפיזם של האזור ניתן לקבוע על ידי הופעתם של מינרלי אינדקס
דרגת התמרה נמוכה — דרגת התמרה בינונית — דרגת התמרה גבוהה
סוגי התמרה > התמרת מגע

התמרה המתרחשת בדרך כלל בשולי מחדרים פלוטוניים חמים. בשולי גוף החדירה נוצרת הילה המבטאת את השפעתו הדועכת של גוף החדירה ככל שמתרחקים ממנו.
התמרת מגע מתרחשת לרוב  בשולי מחדרים כתוצאה מהעלייה החדה בטמפרטורה המתרחשת בעת חדירת מגמה לתוך סלעי הסביבה הקרים באופן יחסי. האזור מסביב לחדירה מאופיין ב"שולי אפייה", הם התוצר של התמרת המגע. סלעים אשר נוצרו על ידי התמרת מגע עשויים שלא להציג סממנים בולטים של מעוות ושינוי, ולעיתים קרובות יהיו דקי גרגר. 
הדרגה של התמרת המגע גבוהה יותר ככל שמתקרבים למחדר. שטח המרחב המותמר תלוי בטמפרטורת המחדר, גודלו, והבדל הטמפרטורות בינו לבין הסביבה. דייקים מאופיינים בשולי אפייה צרים בעלי דרגות מטמורפיזם נמוכות, בעוד מחדרים פלוטוניים אחרים עשויים להציג שולי אפייה עבים ומפותחים. דרגת המטמורפיזם של שולי האפייה נקבעת על ידי המינרל המנחה המעיד על דרגת ההתמרה הגבוהה ביותר המצוי בהם.
נוזלים מגמטים אשר מקורם בסלעים חודרניים עשויים לקחת חלק בריאקציות מטמורפיות. תוספת מרובה של נוזלים מגמטים עשויה לשנות את הרכבם של סלעי הסביבה באופן קיצוני. מסיבה זו, לעיתים קרובות ניתן למצוא מרבצים מתכתיים ומשקעים מינרלים בסביבת שולי אפייה.
סוגי התמרה > התמרה הידרותרמית

התמרה הידרותרמית היא תוצר של אינטראקציות בין סלע לבין נוזל בטמפרטורה גבוהה. ההבדל בהרכב הסלע הקיים והנוזל החודר גורר סדרת תגובות מטמורפיות ומטאסומטיות. הנוזל ההידרותרמי עשוי להיות מגמטי אולם גם עשוי להיות מי תהום או מי אוקיינוס. זרמי הערבול בתחתית האוקיינוס אחראים לתגובות מטמורפיות באזורי גבולות פתיחה בהם מתרחשת ניתן למצוא אזורים געשיים. הדפוסים של שינויים הידרותרמיים משמשים בחיפוש אחר מרבצים של עפרות מתכת.
סוגי התמרה > התמרה דינמית

מתרחשת באזורי העתק והיא תוצר של לחץ וחום מקומיים אשר מקורם בחיכוך שיוצרת תנועת הלוחות. מטמורפיזם דינמי מרסק ושובר את הסלעים ומקנה להם צורות מזוותות ומרקם קלאסטי.
המרקם של הסלעים באזורים אשר עברו התמרה דינמית תלוי בעומק בו הם נוצרו: ככל שנעמיק כך המעוות יהיה פחות פריך ויותר משיך (עיוות פלסטי).