stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הלן במבר
ראשית חייה

לואיס בלמות, אביה של הלן במבר, נולד בניו יורק למשפחה ממוצא פולני, שחזרה לפולין ומשם היגרה לאנגליה ב-1895 כאשר לואיס בלמות היה בן תשע. הוא נישא למרי ביידר, בריטית ממוצא פולני, בשנות השלושים המאוחרות לחייו. בתם הלן בלמות נולדה ב-1925 וגדלה באמהרסט פארק, אזור יהודי בצפון-מזרח לונדון. לואיס בלמות עבד כרואה חשבון והיה פילוסוף, סופר ומתמטיקאי חובב. מארי בלמות הייתה זמרת ופסנתרנית שקיוותה שביתם תהפוך לשחקנית מפורסמת. הם שודכו ונישואיהם לא עלו יפה והם רבו והתווכחו לאורך כל חייהם. בעקבות קשיים כלכליים של המשפחה המורחבת, משפחת בלמות עברה לגור בבית קטן יותר סמוך לסטמפורד היל. הלן בלמות עברה מבית הספר היהודי הפרטי בלונדון לבית ספר יסודי ציבורי, משם זכתה במלגה ללימודים בבית ספר תיכון בטוטנהאם. היא הייתה ילדה חולנית.
בלמות חייה בבית מעורב פוליטית. עם עליית הנאצים לשלטון, אביה, שדיבר גרמנית, האזין לשידורי רדיו מברלין על מנת להיות מעודכן בהידרדרות המצב בגרמניה. הוא הקריא למשפחה קטעים מ"מיין קאמפף" על מנת להבהיר להם את גודל הסכנה בגרמניה והכריח את בלמות להאזין לנאומים של גבלס ברדיו, על מנת להראות לה באיזו קלות ניתן להשפיע דעת הקהל. היא תיארה תחושה קבועה של פחד בבית המשפחה. כנערה, בלמות השתתפה בהפגנות נגד אוסוולד מוסלי ואיגוד הפשיסטים הבריטי שהקים. במהלך מלחמת העולם השנייה, היא פונתה לסאפוק. בני דודים של אמה היו פעילים בשומר הצעיר והציעו להוריה לשלוח אותה לחיות בקיבוץ.
קריירה > אחרי מלחמת העולם השנייה

בשנות העשרה המאוחרות שלה מצאה בלמות עבודה כמזכירה ומנהלנית באגודה הלאומית לבריאות הנפש, שטיפלה בחיילים משוררים. בעבודתה באגודה החלה להכיר לעומק את הקשיים בהתמודדות עם טראומה. ב-1945 ראתה מודעה שקראה למתנדבים לסייע לניצולי שואה יהודים. היא התנדבה ליחידת הסיוע היהודית, קבוצה קטנה של אנשי בריאות ומקצועות אחרים שנשלחה בחסות האו"ם לעבוד עם ניצולי שואה במחנות בגרמניה. אחרי הכשרה בסיסיות, היא נעשתה עוזרת אישית של מנהל יחידת הניצולים היהודים במחנה העקורים ברגן-בלזן. אמה התנגדה לנסיעה ו"אבא שלי קיבל את זה, כמעט באדישות. אני חושבת שזה היה קשור לצורך [שלו] לפרוע את החוב. אני מודעת לכך שאם הנאצים היו מצליחים לפלוש לאנגליה, אנחנו היינו בין הקרבנות".
כשהייתה בת 20, בלמות נסעה כחלק מצוותי הסיוע הראשונים שהגיעו למחנה בו שהו 12,000 מהניצולים. הם היו אחראים על חלוקת אוכל, ביגוד ותיעוד הניצולים והתמודדה עם הבירוקרטיה הבינלאומית לפינוי קבוצת ניצולים צעירים שחלו משחפת לשווייץ לבית מרפא. היא סיפרה של החוויות שלה בברגן בלזן לבי-בי-סי ב-2001: "[...] הניצולים שנקראו לאחר מכן העקורים, קובצו לבסיס הצבאי של פלוגת הפאנצר. אלו היו מבני אבן קרים, קודרים וחשוכים בהם חיו אנשי רבים בחדר ללא כל שירותים. היא מספרת, "[ראיתי] מראות נוראיים, קטיעות, נמקים, פצעים מוגלתיים. אנשים עדיין נראו כחושים מאוד[...]. בתחילה חשה חסרת תועלת מול הסבל של הניצולים, אבל אז הבינה שלניצולים היה צורך לספר, שוב ושוב את מה שקרה להם. בלמות סיפרה שהבינה שהתפקיד החשוב ביותר היה לה שם הוא להיות עדה, להעיד על פגיעות של האנושות. היא נשארה בגרמניה במשך שנתיים וחצי.
קריירה > החזרה לאנגליה

ב-1947, חזרה בלמות לאנגליה והחלה לעבוד בוועדת הפליטים היהודים (Jewish Refugee Committee) כאחראית על הוועדה לטיפול בילדים צעירים שהגיעו ממחנות הריכוז. שיטת העבודה עם הילדים הייתה לבקש מהם לספר זכרונות מהילדות המוקדמת שלהם, להזכר בזכרונות נעימים עם ההורים, משחקים ששיחקו ועוד. קושי נוסף איתו התמודדה בשיקום הילדים היה שבהרבה מן המוסדות לא הייתה מודעות לזוועות שעברו הילדים במהלך המלחמה, ולא היה צוות מיומן בבתי הספר ובפנימיות לטפל בהם. אחד המנהלים שאל אותה האם היו לילדים ספרים במחנה. במהלך שמונה השנים היא עבדה עם ניצולים צעירים כשהיא מקבלת ליווי וחניכה מהמרפאה של אנה פרויד ולמדה לתואר בלונדון סקול אופ אקונומיקס. באותה שנה, נישאה לרודי במבר.
בשנת 1958, בחיפוש אחרי חיים מסודרים יותר, החלה במבר לעבוד כיועצת סוציאלית בבית החולים סנט ג'ורג' באיסט אנד בלונדון, ובהמשך בבית החולים מידלסקס. בעקבות ניסיונה הרב בטיפול בילדים, במבר הייתה לאחת מהחברים המייסדים באגודה הלאומית לרווחת ילדים בבית החולים. הארגון ייסד בבריטניה את הנוהג שאיפשר לאם להישאר ליד מיטת ילדה החולה בבית החולים. ב-1961, במבר הצטרפה לאמנסטי אינטרנשיונל מספר חודשים לאחר שנוסדה והייתה ליושבת הראש הראשונה של הקבוצה הבריטית. ב-1974 היא סייעה בהקמת המדור הרפואי בארגון והתמנתה למזכירתו. המדור הרפואי היה קבוצה של מתנדבים שערכה בדיקות למבקשי מקלט שטענו שהם קורבנות עינויים, ותיעדו את סיפוריהם. בהמשך, בשיתוף עם אמנסטי, איגוד הרפואה הבריטי הקים קבוצה עבודה בנושא עינויים. היא הובילה מחקר פורץ דרך על עינויים בחסות המדינה בצ'ילה, ברית המועצות, דרום אפריקה וצפון אירלנד.
קריירה > הקרן הרפואית לטיפול בנפגעי עינויים

במבר פרשה מהמועצה המנהלת של ארגון אמנסטי אינטרנשיונל ב-1980, יחד עם חברי המדור הרפואי והקימה את הקרן הרפואית לטיפול בנפגעי עינויים. מטופלי הקרן הזדקקו, לא פעם, לטיפול מערכתי שכלל טיפול רפואי על ידי מספר מומחים וסיוע פסיכולוגי לאורך זמן. הקרן טיפלה בכ-3000 חולים בשנה מ-90 מדינות. תפקידו של המטפל היה גם לשמש כעד להאזין לנפגעי העינויים בשעה שהם מספרים את הסיפור שלהם". היא נהלה את הקרן עד 2002 ולאחר מכן המשיכה לעבוד כמטפלת.
קריירה > קרן הלן במבר

בשנת 2005, בגיל 80, בתגובה להתגברות האלימות וצורות האלימות ברחבי העולם, הקימה במבר את קרן הלן במבר לטיפול באנשים שסבלו מצורות שונות של הפרות זכויות אדם, כגון סחר בנשים ואלימות מבוססת מגדר.
חיים אישיים

כשבמבר חזרה מגרמניה, היא נישאה לרודי במברגר, פליט יהודי מנירנברג. הוא שינה את שמו לשם הבריטי יותר, 'במבר'. לזוג נולדו שני בנים - ג'ונתן (פיזיקאי), ודייוויד (אמן). בני הזוג התגרשו ב-1970, אחרי 23 שנים.
הלן במבר נפטרה באוגוסט 2014 בלונדון בגיל 89.
קריאה נוספת

Neil Belton, 1999: The Good Listener: Helen Bamber: A Life Against Cruelty, Faber & Faber
הערות שוליים

↑  Helen Bamber Foundation
1 2  Guardian Interview with Bamber; 11 March 2000: Small Wonder
1 2 3 4 5 6 7 8 9   Helen Bamber - obituary, The Telegraph, 22 August 2014
1 2 3 4 5  Rappaport, Helen (2001), Encyclopedia of Women Social Reformers, Volume 1, ABC-CLIO Ltd, ISBN 1-57607-101-4, pp. 44-46.
↑  Belton, Neil. The Good Listener: Helen Bamber, a Life against Cruelty. London: Weidenfeld & Nicolson, 1998, p,42
↑  BBC Profile, 26 June 2005.
↑  BBC news article, interview and audio file, 25 January, 2001: Bearing witness to the Holocaust
↑  Bamber Biog Holocaust Day Memorial Trust
1 2  "Helen Bamber: Psychotherapist who for seven decades worked in nearly". The Independent (באנגלית בריטית). 2014-08-22. נבדק ב-2017-10-12.
↑  Action for Sick Children
1 2  "Helen Bamber Foundation – Our Founder". Helenbamber.org. אורכב מ-המקור ב-2014-08-31. נבדק ב-2014-08-21.
↑  Douglas Martin (27 באוגוסט 2014). "Helen Bamber, Therapist to Torture Victims, Dies at 89". The New York Times. נבדק ב-28 באוגוסט 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258003005171  GND: 122017579  ISNI: 0000 0003 8558 9880  LCCN: n98089132  NTA: 185425720  VIAF: 221062013   WorldCat (עם VIAF): 221062013 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הלן במבר".
יוליאן חורונז'יצקי

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1885 שיאוליאי, ליטא 
 התאבד:  19 באפריל 1943 (בגיל 57) טרבלינקה, גנרלגוברנמן 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת מינכן 
 תפקידים:  רופא 
 
ד"ר יוליאן חורונז'יצקי (בפולנית: Julian Chorążycki; 19 באוגוסט 1885 –  19 באפריל 1943) היה רופא יהודי ומפקדה הראשון של המחתרת בטרבלינקה. לפני כן שימש כרופא ראשי של גדוד חי"ר בצבא הפולני במהלך כינונה מחדש של פולין הריבונית בתקופה שבין מלחמות העולם. בנוסף היה מנתח גרון שהתמחה בוורשה. חורונז'יצקי שהה שנתיים בגטו ורשה והועבר למחנה ההשמדה טרבלינקה. במהלך שהותו במחנה הפך למנהיג הראשון של מרד האסירים בטרבלינקה. ב־2 באוגוסט 1943 - לאחר תקופת ההיערכות הארוכה שמהווה סכנת חיים מיידית - פרץ מרד מזוין בטרבלינקה, אולם חורונז'יצקי התאבד ב־19 באפריל 1943 כשהבין שהוא עומד להיתפס, כדי להימנע מחשיפת פרטי המרד ומשתתפיו תחת עינויים.
ביוגרפיה

יוליאן חורונז'יצקי נולד למשפחה יהודית בשאוולה (כיום שיאוליאי) באימפריה הרוסית. משפחתו התיישבה בוורשה כשהיה ילד. לאחר התיכון נסע יוליאן למינכן ללמוד רפואה באוניברסיטת מינכן וסיים את התואר בשנת 1910. זמן קצר לאחר מכן חזר לוורשה ובשנת 1911 עבר את בחינות המדינה לעסוק ברפואת אף אוזן גרון. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הוא נלקח לצבא הרוסי כרופא גדודי. בשנת 1918 שב לפולין, ובמרץ 1919 התגייס לצבא הפולני כרופא ראשי במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית. הוא פיקד על בית חולים שדה בדרגת סרן.
במאי 1922, שוחרר יוליאן חורונז'יצקי והצטרף לבית החולים המחוזי הראשון בוורשה. הוא נישא לרוזליה לבנפיש וניהל מרפאה פרטית. הם עברו לרחוב נובוגרודזקה 31 בשנות השלושים ובנוסף עבד במרפאת החוץ של הביטוח הלאומי. חורונז'יצקי התגייס שוב לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין. בסוף 1940 הוא עבר לגטו ורשה ושם והמשיך בעשייה הרפואית שלו. מהגטו הוא נלקח למחנה ההשמדה בטרבלינקה בקיץ או בסתיו 1942.
ביוגרפיה > במחנה ההשמדה טרבלינקה

בטרבלינקה הופקד חורונז'יצקי על בית חולים קטן עבור האס אס (אין לטעות עם בית החולים המזויף שנקרא "לזרט", שם למעשה התבצע רצח של זקנים וחולים כחלק מההונאה של הנאצים). ניצול טרבלינקה סמואל רייזמן העיד עליו "הוא היה איש אציל, חיוני ונחוש לנקוט פעולה". חברי הוועדה המארגנת שלו בטרבלינקה כללו את זלומיר בלוך, רודולף מסריקי, מרסלי גלסקי, סמואל רייזמן, ד"ר אירנה לווסקה (מצוות המרפאה), ליאון הברמן, ועוד כמה. חורונז'יצקי אסף סכום חד פעמי גדול של מזומנים מהאסירים אשר עסקו בטיפול בחפצי הנרצחים בכוונה לשחד שומר טרווניקי שאיתו חשב שהתיידד. לרוע מזלו נתפס חורונז'יצקי עם הכסף על ידי אונטרשטורמפירר קורט פרנץ והבין כי הוא נחשף. הוא נאבק עמו ובלע רעל קטלני לפני שייעצר בחיים, מחשש להסגיר את תוכנית המרד תחת עינויים. חורונז'צקי הוחלף במחתרת על ידי ד"ר ברק לייכר (גם הוא לשעבר קצין הצבא הפולני, שהגיע לטרבלינקה ב - 1 במאי). לייכר פתח בהתקוממות ביום קיץ חם כשקבוצת גרמנים ואוקראינים נסעה לנהר הבוג לשחייה.
ביוגרפיה > התקוממות

ב-2 באוגוסט (יום שני, באותו יום תאי הגזים לא פעלו), נפתחה בשקט הדלת לארסנל הנשק ליד פסי הרכבת בידי האסירים וכ - 20–25 רובים, 20 רימוני יד וכמה אקדחים נגנבו והועברו בעגלה. בשעה 15:45 אחר הצהריים פתחו כ-700 אסירים יהודים במתקפה על השערים. הם ריססו בנזין על כל הבניינים והציתו אותם. כמה בניינים פוצצו. עם זאת, ירי המקלעים של הגרמנים המאומנים היטב (כ־25 מהם) ושל טראווניקים אוקראינים (המונה כ־60) הביא לטבח גדול. רוב האסירים נספו. רק 150–200 יהודים הצליחו לעבור לצד השני. מחצית מהם נהרגו לאחר מרדף. חלק מאלה שנמלטו בהצלחה הועברו על פני הנהר על ידי פרטיזני "ארמייה קריובה" שהסתתרו ביער שמסביב. ידוע כי רק כ-70 יהודים שרדו עד סוף המלחמה, כולל מחברים עתידיים של זיכרונות טרבלינקה שפורסמו: יעקב ויירניק חיל רייכמן, ריכרד גלזר ושמואל וילנברג. גם בסוביבור פרץ מרד חודשיים לאחר מכן.
הערות שוליים

1 2 3  Agnieszka Haska (19 בדצמבר 2013). "Julian Eliasz Chorążycki (1885–1943)". Zagłada Żydów. Studia i Materiały. Warsaw: Stowarzyszenie Centrum Badań nad Zagładą Żydów. 9: 245–253. ISBN 978-83-63444-33-4. ISSN 1895-247X. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2 3  Samuel Rajzman, Treblinka survivor (10 במרץ 2009). "Uprising in Treblinka". [in] U.S. Congress. House Committee on Foreign Affairs. Punishment of war criminals, 120-125. 79th Cong., 1st sess. Washington, D.C.: GPO, 1945. Holocaust History.org. אורכב מ-המקור ב-3 ביוני 2013. נבדק ב-15 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Caryn Mirriam-Goldberg (2013). Needle in the Bone: How a Holocaust Survivor and a Polish Resistance Fighter Beat the Odds and Found Each Other. Potomac Books. pp. 60–61. ISBN 1612345697. נבדק ב-2 בספטמבר 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Edward Kopówka, Paweł Rytel-Andrianik (2011). "Treblinka II – Obóz zagłady" [Treblinka II – Death camp] (PDF). Dam im imię na wieki (I will give them an everlasting name. Isaiah 56:5) (בפולנית). Drohiczyńskie Towarzystwo Naukowe. pp. 74, 77–82, 97–99. ISBN 978-83-7257-496-1. אורכב מ-המקור (PDF file, direct download 15.1 MB) ב-10 באוקטובר 2014. נבדק ב-15 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Diapositive.pl (2013). "Treblinka". Holocaust Museum. Jewish Identity and Culture in Poland. נבדק ב-3 בספטמבר 2013. See also: Yad Vashem Holocaust Museum, Washington. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Maranda, Michał (2002). "Więźniowie obozu zagłady w Treblince" [Prisoners of Treblinka death camp] (PDF). Nazistowskie Obozy Zagłady. Opis i próba analizy zjawiska (Nazi extermination camps. Analysis) (בפולנית). Uniwersytet Warszawski, Instytut Stosowanych Nauk Społecznych (Warsaw University Institute of Social Sciences). pp. 160–161. ISBN 83-915036-6-6. נבדק ב-15 בדצמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Staff (12 במאי 2008). "Defiance and Uprising". Treblinka. Muzeum Walki i Męczenstwa w Treblince. נבדק ב-15 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Yitzhak Arad (1999). Belzec, Sobibor, Treblinka: The Operation Reinhard Death Camps. Indiana University Press. pp. 360-361. ISBN 0253213053. נבדק ב-19 בספטמבר 2013. Chorazycki. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Samuel Rajzman (1945), "An Account Before the American House Committee on Foreign Affairs in 1945". Treblinka Death Camp. Holocaust Education & Archive Research Team.
↑  Jerzy Śląski (1990). "VII. Pod Gwiazdą Dawida" (PDF). Polska Walcząca (בפולנית). PAX Warszawa Wydanie II. pp. 8–9. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2013-10-04. נבדק ב-15 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Adam Easton (4 August 2013), Treblinka survivor recalls suffering and resistance. BBC News, Treblinka, Poland.
↑  H.E.A.R.T (varied authors) (2010). "Alphabetical Listing of [better known] Treblinka Survivors and Victims". Holocaust Education & Archive Research Team. נבדק ב-30 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524673805171  PLWABN: 9810617035005606  VIAF: 315203748   WorldCat (עם VIAF): 315203748 
תצלום האוויר של טרבלינקה 2 משנת 1944 לאחר 'סגירה'. התצלום מכוסה במבנים שכבר פורקו כולל 'שריון' גרמני בפינה השמאלית התחתונה מרציף הפריקה (מרכז מסומן בחץ)
בסט ביי (רשת שיווק ישראלית)

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  רשת שיווק
 מייסדים:  האחים שטראוכלר
 תקופת הפעילות:  1988–2012 (כ־24 שנים)
 חברת אם:  פישמן רשתות
סמליל רשת ביג בוקס
Best Buy הייתה רשת שיווק של מוצרי חשמל ואלקטרוניקה שהוקמה בשנת 1988 על ידי האחים נריה, צבי ואבינועם שטראוכלר, ונסגרה ב-2012. האחים שטראוכלר עסקו בשיווק מוצרי אלקטרוניקה החל משנת 1960, בחנות קטנה שפתחו בעיר הולדתם עפולה, אחר כך פנו לעסקי הבנייה והייתה בבעלותם גם חברה קבלנית שעסקה בהקמת בנייני מגורים ברחבי המדינה. החנות הראשונה של הרשת נחנכה בנובמבר 1988, באולם אולם תצוגה בשטח 700 מ"ר, בדרך פתח תקווה 50 בתל אביב. שעל גג הבניין הוצבו שלטי ענק ובחנות הוצעו 1,200 מוצרי חשמל שונים. החנות זכתה להצלחה רבה מאחר שהציעה מחירים תחרותיים, מגוון מוצרים ואספקה מיידית. החנות גם הייתה פתוחה משמונה בבוקר ועד חצות. ב-1993 הקימה שני סניפים, בירושלים ונתניה, הכריזה על תוכנית לביצוע הנפקה בבורסה ועל הקמת עוד 13 חנויות.
ב-1997 היו לרשת 12 סניפים והיא שוב הודיעה שהיא מתכוונת לגייס כ-20 מיליון שקל בהנפקה בבורסה של תל אביב. אחר כך החלו מגעים למיזוג עם רשת שקם אלקטריק, אך לבסוף סוכמה עסקה בה רכש איש העסקים אליעזר פישמן 49% מהרשת, לפי שווי חברה של 10 מיליון דולר. פשימן החזיק באותה עת במספר רשתות שיווק בם הום סנטר, איי.די.דיזיין וטויס אר אס באמצעות חברת פישמן רשתות, והוא ביקש לשלב את פעילות "בסט ביי" עם רשתות אלו. ביולי רכשה הום סנטר 51% ממניות "בסט ביי" שהחזיקו האחים שטראוכלר ובוצע איחוד של הפונקציות הניהוליות, הלוגיסטיות והמסחריות של שתי הרשתות במטרה לחסוך בעלויות.
בסוף 2005 השיקה "בסט ביי" תת-רשת חדשה בשם "ביג בוקס" שהתמחתה במכירת אלקטרוניקה ביתית, מחשוב וגאדג'טים. תחילה הוסבו שתי החנויות בצומת בילו ובמתחם מחסני הרכבת מול קניון איילון ברמת גן לפרומט של "ביג בוקס" והושם בהם דגש על חוויית הקנייה ותינתן אפשרות לצרכנים לחוות את השימוש במוצרים. בשנת 2009 מנתה הרשת 17 סניפים עוד 7 סניפים של תת-הרשת "ביג בוקס". בנובמבר 2009 רכשה יבואנית מוצרי החשמל והאלקטרוניקה ניופאן 26% מהרשת לפי שווי של 80 מיליון שקל. בנובמבר 2010 רכשה הרשת את אתר P1000.
בסוף 2012 נקלעה הרשת לקשיים תזרימיים, שבעקבותיהם דרשה דחיית תשלומים מהספקים. הרשת פעלה באותה עת בהפסד ואליעזר פישמן, שצבר חובות של כ-4.5 מיליארד שקל, לא יכול היה לספק לה מימון.
לבסוף קיבלה בסט ביי את אישור הממונה על ההגבלים העסקיים דאז להתמזג עם חברת מיניליין, בעלת רשת א.ל.מ.. זמן קצר לאחר הרכישה החליטה מיניליין למחוק את רשת בסט ביי והמשיכה להפעיל את ביג בוקס כרשת יוקרתית יותר בה נמכרו מוצרי חשמל מתקדמים טכנולוגית לצד רשת א.ל.מ המתמקדת במכירת מוצרי חשמל "לבנים".
במאי 2018 החליטה א.ל.מ. להסב את שבעת סניפי תת-הרשת ביג בוקס הנותרים לסניפי א.ל.מ., לאחר סגירת שבעה סניפים של הרשת.
הערות שוליים

↑  מיכל אייזקס, יש עבודה במשרד האוצר, כל העיר, 8 בנובמבר 1985
↑  רדנה בת שלמה, בסט ביי: מקום מצויין לקניה מווצלחת, חדשות, 31 ביולי 1989
↑  תמי בן-גל, כמו באמריקה, מעריב, 23 בנובמבר 1990
↑  קופצים אחרי הסרט לקבל מתנה, חדשות, 17 באוגוסט 1990
↑  סמדר פלד, בסט ביי תצא להנפקה בבודסה בראשית 94', חדשות, 19 באוגוסט 1993
↑  זהבה דברת, ‏בסט ביי: רווח נקי של 2.6 מיליון שקל במחצית הראשונה של 97', באתר גלובס, 4 באוגוסט 1997
↑  זהבה דברת, ‏מגעים למיזוג פעילות שקם אלקטריק עם רשת א.ל.מ או בסט-ביי, באתר גלובס, 17 במרץ 1998
↑  זהבה דברת, ‏פישמן ירכוש 49% מרשת בסט ביי לפי שווי חברה של 10 מיליון דולר, באתר גלובס, 17 באוקטובר 1999
איי אונליין, פישמן במו""מ להשקעה ברשת מוצרי החשמל בסט ביי, באתר TheMarker‏, 11 באוקטובר 1999
↑  כתב גלובס, ‏הום סנטר רכשה 51% מרשת מוצרי החשמל בסט ביי, באתר גלובס, 21 ביולי 2003
סיון קלינגבייל, אליעזר פישמן רכש את השליטה המלאה בבסט ביי באמצעות הום סנטר, באתר TheMarker‏, 21 ביולי 2003
ורד שרון-ריבלין, ‏נבדק מיזוג בין רשת הום סנטר לרשת בסט ביי, באתר גלובס, 3 בנובמבר 2002
↑  סיון קלינגבייל, פישמן מחפש את הרווחיות בביג בוקס, באתר TheMarker‏, 27 בספטמבר 2005
ורד שרון-ריבלין, ‏פישמן הקים רשת אלקטרוניקה חדשה - ביג בוקס, בקונספט מכירה והתנסות, באתר גלובס, 26 בספטמבר 2005
↑  איילה צורף, פובליסיס-אריאלי יטפל בפרסום המותג החדש של בסט-ביי: ביג בוקס, באתר TheMarker‏, 22 באוגוסט 2005
↑  פז וייסמן, ניופאן רוכשת 26% מרשת בסט ביי וביג בוקס מקבוצת פישמן לפי שווי של 80 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 25 בנובמבר 2009
אילנית חיות, ‏העסקה הושלמה: ניופאן רוכשת 26% מבסט ביי וביג בוקס, באתר גלובס, 25 בנובמבר 2009
↑  נועה פרג, ‏בסט ביי רכשה את אתר הסחר המקוון P1000 מידי אינטרנט זהב, באתר גלובס, 8 בנובמבר 2010
איילה צורף, רשת בסט ביי רכשה את פעילות אתר הסחר המקוון p1000.com, באתר הארץ, 8 בנובמבר 2010
↑  עדי דברת, בסט ביי של פישמן וניופאן בקשיים: נמצאת בהפסד וללא סחורה, באתר TheMarker‏, 19 בספטמבר 2012
אילנית חיות, ‏חברת בסט ביי נקלעה לקשיים; ביקשה דחיית תשלומים מספקים, באתר גלובס, 19 בספטמבר 2012
↑  חגי עמית, ממלכת פישמן: איך לסחוב חוב ניצחי של 4.5 מיליארד שקל, ועדיין לחיות כמו מלך, באתר TheMarker‏, 24 ביולי 2015
מיכאל רוכוורגר, פישמן מתנדנד בחוב הפרטי | דעה, באתר TheMarker‏, 25 ביוני 2013
↑  אורנה יפת, א.ל.מ מחסלת את רשת מוצרי החשמל ביג בוקס, באתר כלכליסט, 25 באפריל 2018
מלחמת הרימום

| --- | --- |

כריכת הספר בעברית
 מידע כללי
 מאת:  דייוויד ברין 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 הוצאה:  בנטם ספקטרה 
 תאריך הוצאה:  אפריל 1987 
 פרסים
 פרס הוגו לרומן הטוב ביותר (1988)  פרס לוקוס לרומן מדע בדיוני (1988)  פרס סיון לספר המתורגם הטוב ביותר (1991) 
 סדרה
 הספר הבא:  Brightness Reef 
 
מלחמת הרימום (באנגלית: The Uplift War) ספר מדע בדיוני. נכתב על ידי דייוויד ברין. הספר השלישי בסדרת הספרים המתארת את יקום הרימום הכוללת שישה ספרים. יצא לאור בשנת 1987.
היה מועמד בשנת 1987 לפרס נבולה בקטגוריית הרומן הטוב ביותר, בשנת 1988 זכה בפרס הוגו ובפרס לוקוס של  כתב העת לוקוס. תורגם לעברית על ידי רחביה ברמן ויצא בשנת 1999 בהוצאת אופוס.
היקום הבדיוני בספר

הספר עוסק ביקום בדיוני המתקיים יותר ממיליארד שנים, שבו גזע של יצורים לא יכול להגיע לתבונה מבלי שגזע אחר יחליט לקחת אותו תחת חסותו ולרומם אותו בעזרת הנדסה גנטית. גזע שרומם הופך ללקוח של הגזע שרומם אותו ונעשה משועבד לו לצמיתות כדי לשלם את חובו לגזע הפטרון. מעמדו וחשיבותו של גזע גלקטי בקרב הגזעים השונים נקבע לפי חשיבות הגזע הפטרון שלו ושושלת הגזעים הפטרונים שלו, ולפי רשימת הלקוחות שרומם וכמותם. היחידים שהגיעו לתבונה מבלי שיהיה להם גזע פטרון הם בני האדם ולכן הם נקראים "יתומי פרא" ונחשבים נחותים בקרב הגזעים האחרים. בני האדם בתורם רוממו את השימפנזים ואת הדולפינים ובהסתר הם עובדים על רימום הגורילות. בני האדם הם ליברלים ביחס ללקוחותיהם, גישתם יוצרת בעיה לגזעים האחרים. אחת התעלומות המעסיקה את הגזעים השונים הוא מי רומם את האנושות.
העלילה מתרחשת בעולם בשם גארת שעבר לפני 50,000 שנים תהליך הארצה והוחכר לגזע בשם "בורוראלי". גזע זה רומם ולאחר מכן עבר נסיגה והוא כמעט השמיד את העולם על ידי הרס המערכת האקולוגית שלו כשנהג לצוד באופן מסיבי את היצורים הילידים הגדולים שחיו בגארת. כתוצאה ממעשיהם נענשו הבורוראלי על ידי הציוויליזציה הגלקטית והם חוסלו לחלוטין. גזע ה"הנאהאלי" שרומם אותם איבד את מעמדו וחזר להיות כפוף לגזע ה"ת'נאנין" שהוא גזע קנאי חסר חוש הומור ובעל חוש כבוד. כמה עשרות שנים לפני המאורעות המתוארים ברומן, בני שבט כדור הארץ חכרו את הכוכב בתמורה להתחייבות שלהם לשקם את הביוספירה של גארת. בשלב בו מתחיל הסיפור הושלם הסקר האקולוגי של הכוכב לפני העברתו לארצנים (שבט כדור הארץ)
העלילה מתרחשת בשנת 2489, כ-200 שנה לאחר שבני האדם התקבלו לתרבות הגלקטית. גזע ה"גוברו" שהוא גזע גלקטי דמוי עוף מחליט לפלוש לג'ארת זהו גזע שמרני וחסר חוש הומור. הסיבה לפלישה הוא גילוי שגילתה ספינת מחקר ארצנית הנושאת עליה צוות אנושי ודולפינים, ושמה "סטריקר". הספינה התרסקה בעולם עשוי מים שלא מופה, והגילוי קשור באבות הראשונים של תהליך הרימום ומה עלה בגורלם. (סיפורה של הסטריקר מתואר בספר "גאות הכוכב")
הספר מתאר את מאבקם של בני האדם והשימפנזים תושבי גארת בכוחות הפולשים והסיוע שהם מקבלים משגריר הגזע "טימברימים", והבת שלו במאבקם. זהו גזע בעל יכולת לשנות את מבנה גופו, ובעל חוש הומור. הגזע הוא בעל ברית של הארצנים. במרכז הסיפור "רוברט אוניגל" שהוא מגזע בני האדם, הוא סרן במיליציית המושבה של גארת והוא בנה של מייגן אוניגל המתאמת הכוכבית (מעין מושלת הכוכב), "אות'קקאלת'ינג" השגריר הטימברימי במושבה ובתו את'קלנה, המשנה את גופה כדי שתראה יותר כבת אדם ושותפה למאבקו של רוברט אוניגל. דמות חשובה נוספת הוא השימפנזה פייבן בולגר שהוא אקולוג נאו-שימפנזה סגן במיליציית המושבה וחברו של רוברט אוניגל.
בספר מתוארים גזעים רבים, חלקם באופן משעשע. כל פרק בספר מוקדש לדמות מסוימת ומספר את סיפור הדמות בעת המאבק.
יהודה ביבאס

| --- | --- |
 לידה:  1780 בין תק"מ לתקמ"ט. גיברלטר, ממלכת בריטניה הגדולה
 פטירה:  6 באפריל 1852  (בגיל 72 בערך) י"ז בניסן תרי"ב חברון, האימפריה העות'מאנית
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה, האימפריה העות'מאנית.
 מקום פעילות:  גיברלטר, ליוורנו, קורפו, חברון
 תקופת הפעילות:  ?–1852 
 תחומי עיסוק:  ארץ ישראל, שיבת ציון, גאולה, אתרוגי קורפו
 רבותיו:  סבו
 תלמידיו:  הרב יהודה אלקלעי
 חיבוריו:  אנשי חיל
 
הרב יהודה אריה ליאון ביבאס (בין תק"מ 1780 לתקמ"ט 1789 - י"ז בניסן תרי"ב 1852), היה מרבני גיברלטר, רבה של קהילת קורפו, ממבשרי הציונות, פוסק ומקובל, בעל תואר אקדמי והשכלה כללית רחבה, נוסע ומעורה בהוויות העולם.
ככל הידוע הקדים את הציונות המדינית בתפיסת עולמו והצעותיו. הוא יצא בקריאה לעם ישראל להפסיק את הציפייה הסבילה לגאולה ולעשות מעשה כדי לקרבה. לשיטתו, כפי שהובאה על ידי תלמידו הרב יהודה אלקלעי, התשובה הכללית הנדרשת קודם לגאולה היא דווקא העלייה לארץ ישראל וההתיישבות בה. בהשראת מלחמת העצמאות היוונית כתב ביבאס כי על היהודים להתאמן בנשק כדוגמת היוונים ולכבוש את ארץ ישראל מידי האימפריה העות'מאנית כדי להקים בה את מדינתם. קריאתו הנועזת לאחיזה בנשק הייתה חדשנית לתקופתה וקדמה למשנתם של שאר מבשרי הציונות. בערוב ימיו עלה הרב ביבאס לארץ ישראל והתגורר בחברון.