stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדוארד קולס
שירותו בבית הלבן

חודשים ספורים לאחר השבעתו כנשיא ארצות הברית, הזמין ג'יימס מדיסון את קולס להתמנות כמזכירו האישי. אחיו אייזק שימש בתפקיד זה תחת הנשיא הקודם תומאס ג'פרסון, וכן ביצע משימות שליחות, במיוחד מול צרפת בתקופה שהובילה למלחמת 1812. עם זאת, אייזק קולס, שבאופן בלתי הולם הגשים כנראה את החלומות שלו מהקריירה הצבאית המוקדמת שלו, הכה את חבר בית הנבחרים של ארצות הברית רוג'ר נלסון ממרילנד, ולאחר דיווח ביקורתי מאוד של הקונגרס על התקרית, הוא אולץ להגיש את התפטרותו ב-29 בדצמבר 1809. שכנו של אדוארד קולס, ג'יימס מונרו, שבהמשך היה למזכיר המדינה, שיכנע אותו לקבל את תפקיד המזכיר, וקולס שירת בתפקיד מינואר 1810 עד מרץ 1815, על אף הפוגות שנבעו ממצב בריאותו.
תקופת כהונתו של קולס כמזכירו של הנשיא עיכבה את תוכניותיו לשחרר את עבדיו. עם זאת, קולס פיתח יחסים טובים עם הנשיא מדיסון, שאיתו הוא דיבר לעיתים קרובות בגילוי לב מלא, והעריץ אותו הערצה מתמשכת. בעת ששימש כמזכיר הנשיא, יזם קולס התכתבות פרטית עם תומאס ג'פרסון על סוגיית העבדות. קולס צבר ניסיון פוליטי כעוזרו של מדיסון, שימש כשליחו הראשי אל הקונגרס, וניהל את רוב צעדי הפטרונות הפוליטית שנגעה ל-162 עובדי הרשות המבצעת. בין שאר תפקידיו, העתיק קולס בכתב ידו את התכתובות הרשמיות של הנשיא עבור הארכיון הלאומי.
ב-1811 פגש קולס את ג'ון אדמס במהלך סיור במדינות הצפון-מזרחית. יחד עם בנג'מין ראש הוא פעל להפיג את המתחים בין אדמס לג'פרסון. קולס גם העביר זמן ממושך בפילדלפיה לצורך קבלת טיפול רפואי מדר' פיליפ סינג פיזיק, בין השאר, והחל ידידות ארוכת ימים עם ניקולאס בידל, שהיה אישיות שנויה במחלוקת כבנקאי והיה מתנגד העבדות. בפברואר 1815, עם תום מלחמת 1812, התפטר קולס מתפקידו כמזכיר הנשיא בשל בריאותו הרופפת.
לאחר שהחלים ביוני אותה שנה, יצאו קולס והעבד המולאטי שלו ששימש כנהג כרכרתו, ראלף קרופורד בן ה-40, לסיור בטריטוריה הצפון-מערבית למטרת חיפוש אדמות שבהם יוכל קולס לרכוש ולבנות בהן את ביתו ולהציע קרקעות לעבדים שתכנן לשחרר. הוא כתב לנשיא מדיסון ולקרובי משפחתו והביע את חוסר שביעות רצונו ממחירי הקרקעות הגבוהים באוהיו, ולאחר מכן תיאר את התנסותו עם מתיישבים, סוכני נדל"ן ואנשי עסקים לא ישרים כאשר הוא נסע מערבה יותר לעבר טריטוריית אינדיאנה ומה שהיה מאוחר יותר טריטוריית אילינוי. בטריטוריית מיזורי רכש קולס מעט קרקעות להשקעה, לפני שיצא לבסוף לסנט לואיס על סירה במורד נהר המיסיסיפי אל ניו אורלינס ומשם הפליג חזרה לווירג'יניה.
תוכניתו של קולס לשחרור עבדיו התעכבה שוב בשל שליחות דיפלומטית לרוסיה ב-1816–1817 לבקשתו של הנשיא מדיסון, כדי לפתור תקרית דיפלומטית שנגעה למעצרו של הקונסול הרוסי בפילדלפיה בשל אונס משרתת. לאחר שהשלים בהצלחה את שליחותו בסנקט פטרבורג, סייר קולס בבריסל, בפריז ובאנגליה. בעת שהיה באנגליה הוא נפגש עם השגריר ג'ון קווינסי אדמס ועם הרפורמטור החברתי מוריס בירקברק. התלהבותו של קולס בנוגע לאילינוי גרמה לבירקברק לרכוש שם אדמה, שבה הוא התיישב והקים יישוב. בשובו לארצות הברית כתב קולס מסמך בו הוא השווה את העבדות עם הצמיתות ברוסיה, כך שאם היה מניע נסתר לשליחותו הדיפלומטית של קולס כדי להניא אותו מתוכניתו לשחרור העבדים, הוא נכשל. יותר מכך, קולס כתב על השוחד רחב הממדים ועל הנוהגים העסקיים הבלתי אתיים בהם נתקל ברוסיה, וזכר אותם זמן רב.
התכתבותו עם ג'פרסון

ב-1814 כתב קולס מכתב לשכנו במחוז אלבמארל תומאס ג'פרסון, ובו הוא ביקש מהנשיא לשעבר להוביל שוב מערכה לאמנציפציה ולפעול בפומבי למען סיום העבדות בווירג'יניה. תשובתו של ג'פרסון הייתה למסמך היחיד במחקר על יחסו הטרוד והמורכב של ג'פרסון עם מוסד העבדות. בהיותו בן 71 וכמי שבאופן כללי כבר פרש מהפוליטיקה, ובשל העובדה שחוקי וירג'יניה לא התירו שחרור עבדים, דחה ג'פרסון את בקשתו של קולס, והציע לידידו הצעיר להישאר בווירג'יניה כדי לסייע בטווח הארוך לביטול העבדות. אכזבתו של קולס הובעה באופן ברור במכתב התשובה שלו לג'פרסון.
המעבר לאילינוי

בסתיו 1817 מכר קולס את אחוזתו לאחיו הבכור וולטר, לאחר שדחה את בקשתו של ג'יימס מונרו להמשיך לשמש כמזכירו הפרטי של הנשיא החדש. תחת זאת הוא יצא למסעו השני לטריטוריה הצפון-מערבית. הוא רכש אדמה ב"קרקע האמריקאית" (American Bottom), אזור פורה במיוחד של אגן המיסיסיפי שבדרום אילינוי. הוא השתתף בוועידת החוקה של אילינוי בקסקסאיה לאחר שאינדיאנה הייתה למדינה בארצות הברית. קולס פעל יחד עם ג'ון מייסון פק הבפטיסט, פיטר קארטוווייט המתודיסט, ג'יימס למון הקווייקרי והמוציא לאור הופר וורן בהתנגדות מוצלחת מול הסיעה שביקשה לאפשר את חוקיותה של העבדות בטריטוריה החדשה.
לאחר מכן שב קולס לווירג'יניה, ותכנן להציג את התנגדויותיו המוסריות העמוקות כלפי העבדות ובסופו של דבר שחרר את העבדים שירש מאביו לאחר שעזב את וירג'יניה. בסוף מרץ 1819. לאחר שקיבל את התשלום האחרון מאחיו וולטר, היה קולס מוכן לעבור לטריטוריית אילינוי. הנשיא מונרו מינה אותו כרשם הקרקעות של הטריטוריה החדשה, כשמשרדו שכן באדוארדסוויל.
קולס שלח את עבדו הנאמן, ושותפו למסע הקודם לטריטריה הצפון-מערבית, ראלף קרופורד, עם עגלות ו-16 עבדים נוספים (בסך הכל 6 מבוגרים ו-11 ילדים) כחלוץ על "דרך העגלות הגדולה" (Great Wagon Road) צפונה אל פנסילבניה. על אף הלעג של רבים מבני משפחתו וידידיו, התיר קולס לעבדים לרכב לפניו, כשאף אחד מהם לא ידע על תוכניותיו לשחררם בבוא העת. קולס עצמו יצא לדרך בנפרד. הם נפגשו בבראונסוויל, פנסילבניה, שם הם עלו על צמד סירות שטוחות והחלו את מסעם בנתיבי הנהרות. הם שטו על נהר מנוגהילה צפונה לפיטסבורג, ואז מערבה על נהר אוהיו אל אילינוי. קולס בחר בנקודה ממערב לפיסטבורג, שבה הוא הודיע לעבדיו על שחרורם המידי ועל תוכניתו להעניק אדמות לכל אחד מראשי המשפחות מביניהם. הוא תיאר את האירוע באוטוביוגרפיה שהוא כתב 25 שנים לאחר מכן. עשורים לאחר מכן אירוע השחרור על הנהר היה לנושאו של ציור קיר בקומה הראשונה שבאולם הדרומי של הקפיטול של מדינת אילינוי.
קולס ועבדיו המשוחררים הגיע לאדוארדסוויל בראשית מאי 1819, וקולס החל את שירותו כרשם הקרקעות. הוא גם השלים את תהליך שחרור העבדים לאחר שרכש קרקע והעניק לכל אחד מראשי המשפחות של העבדים המשוחררים חלקת אדמה של 160 אקרים (650 דונם). קולס גם סיפק עבודה ותמיכה ממושכת לעבדיו המשוחררים.
שובו לווירג'יניה

מתוך דאגה למצבו המשפחתי כרווק, ועל רקע מפלגתיות היתר באילינוי, החליט קולס לעזוב את המדינה זמן קצר לאחר הפסדו בבחירות. הוא ערך מסע נוסף לווירג'יניה, שבו הוא היה מעורב בוויכוח בנושא העבדות לאחר מרד נט טרנר. לאחר הוצאתו להורג של נט טרנר, כתב קולס לתומאס ג'פרסון רנדולף, ודחף לתהליכים של אמנציפציה והתיישבות כדי למנוע אסונות נוספים, בהביעו את דעתו שהעבדות הגבילה את התפתחותה הכלכלית של וירג'יניה. בסוף אותה שנה, כאשר עשה בביקור אצל ג'יימס ודולי מדיסון באחוזת מונטפלייר, התוודה מדיסון באוזני קולס על רצונו לשחרר את עבדיו וביקש לשמוע ממנו על התנסותו כאשר הוא ניסה למצוא את הדרך הנכונה להגשים את רצונו זה ועדיין לדאוג לפרנסתה של רעייתו לאחר מותו. בכל אופן, מדיסון נפטר ב-1836 מבלי ששחרר את עבדיו, שאותם הוריש לרעייתו דולי.
שנותיו האחרונות בפילדלפיה

ב-1832 עבר קולס לפילדלפיה, זאת בשל שביעות רצונו מחייה החברתיים והאינטלקטואליים הפעילים, וכן בשל העדר העבדות בה. ב-28 בנובמבר 1833, בגיל 46, הוא נשא לאישה את אשת החברה הבולטת סאלי לוגאן רוברטס. לזוג נולדו שלושה ילדים: מרי קולס, אדוארד קולס הבן, ורוברטס קולס. סאלי קולס ירשה ירושה מכובדת עם מותו של אביה, אך רכוש זה, ורוב הונו של קולס, אבדו בפאניקה של 1837 (אנ'). יותר מכך, אחוזת משפחתו המחודשת, אניסקורתי, עלתה באש ב-1839, ואחיו הגדול אייזק בקושי שרד את האסונות הללו במשך אותן שנתיים. המינוי האחרון של קולס למשרה ציבורית היה ב-1841, כאשר הוא שימש כחבר בוועדה שחקרה את הבנק של ארצות הברית, שבסופו של דבר הובילה להתפטרותו של ידידו ניקולאס בידל. קולס שאף ללא הצלחה לקבל מינויים פוליטיים מחבריו לספסל הלימודים מווירג'יניה שהיו לפקידי ממשל פדרליים רמי דרג, כמו ג'ון טיילר ווינפילד סקוט. ועדיין, שכר הדירה מנכסים להשקעה הספיק כדי לפרנס את משפחתו שהלכה וגדלה. קולס ומשפחתו הצעירה נסעו לעיתים קרובות לבקר את משפחתו המורחבת ואת נכסיהם בווירג'יניה ובוושינגטון, וכן באילינוי ומאוחר יותר בניו ג'רזי. ב-1839 הוא נבחר כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
על כל פנים, הקריירה הפוליטית של קולס לא התחדשה מעולם, זאת בשל אי שביעות רצונו מהמערך המפלגתי החדש. אף על פי כן, הוא שמח מאוד כאשר אברהם לינקולן, שאותו הוא זכר כעורך דין צעיר באילינוי, נבחר כנשיא ארצות הברית. קולס נפגש עם הנשיא הנבחר לפגישה קצרה בדרכו של זה האחרון לוושינגטון.
בשנותיו האחרונות היה קולס לבר סמכא בסוגיות היסטוריות. הוא זכה להכרה כאחד האנשים האחרונים שהיו אז בחיים ושהייתה להם היכרות קרובה הן עם ג'יימס מדיסון והן עם תומאס ג'פרסון, והוא שיבח את המוניטין של שניהם כמי שתמכו באידיאלים הרפובליקנים שהיו המניע המוביל של קולס במשך כל ימי חייו. קולס שידל את השניים, ובהמשך את תומאס ג'פרסון רנדולף, לשחרר את עבדיהם. הוא היה מופתע כאשר מדיסון לא עשה זאת, ורק מאוחר יותר נודע לו שעורך הדין רוברט טיילור שכנע את הנשיא לשעבר לתת את ההנחיות לשחרור העבדים לאחר מותו לרעייתו, שאביה נכנס לפשיטת רגל לאחר ששחרר את עבדיו קודם לכן. דולי מדיסון, שלה היו סדרי עדיפות כלכליים אחרים, במיוחד לאור התמכרותו של בנה להימורים, לא שחררה אף אחד מהעבדים עד למותה ב-1849. קולס גם כתב על תקנות צפון-מערב. על כל פנים, רוב מסמכיו האישיים של קולס מתקופתו באילינוי הושמדו בשריפה ב-1852 כאשר ידידו ג'ון מייסון פק עסק בכתיבת ההיסטוריה של המדינה. קולס גם סייע להיסטוריונים של וירג'יניה, ויליאם קייבל ריבס ויו בלייר גריגסבי, וכן להנרי ס. רנדל מניו יורק.
לאכזבתו הרבה של קולס, שב בנו רוברט ב-1860 לווירג'יניה, שם הוא היה לבעל עבדים, לאחר שרכש אחוזת מטעים מקרוב משפחה, ונישא לג'ני פיירפקס מריצ'מונד. לאחר פרוץ מלחמת האזרחים, הוא התגייס לצבא הקונפדרציה וקיבל בו דרגת קפטן. רוברט קולס נהרג בקרב האי רואנוקי (אנ') ב-8 בפברואר 1862.
קולס היה שבור מנפילתו של בנו הצעיר בעת שנלחם בצבא הקונפדרציה. הוא האריך ימים כדי לראות את העבדות מבוטלת לאחר שהנשיא לינקולן חתם על הצהרת האמנציפציה ולאחר אישור התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית. קולס גם זכה לראות את בנו הבכור, אדוארד קולס הבן, נושא לאישה בפברואר 1868 את אליזבת (בסי) מייסון קמפבל, שהייתה קרובת משפחתו של ג'ורג' מייסון, אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית שהיה מתנגד עבדות. אדוארד קולס הבן היה לעורך דין בולט בפילדלפיה.
בתו של קולס, מרי, שמעולם לא נישאה, הייתה שותפה לקרוליין סנפורד בייסוד בית הספר של הכנסייה של הדיוקסיה של פילדפיה ב-1891, ושימשה כנשיאתו וכחברת הסגל שלו.
מותו

אדוארד קולס נפטר בביתו שבפילדלפיה ב-7 ביולי 1868, בגיל 81. הוא נטמן בבית הקברות וודלנדס שבמערב פילדלפיה, שם גם נטמנו רעייתו סאלי ושלושת ילדיהם. ב-1895 הסדירה בתו מרי קולס את העברת שרידיו של אחיה רוברט מאחוזת הקבר המשפחתית באחוזת אניסקורתי לאחוזת הקבר של הוריהם בפילדלפיה, שם גם נטמנו היא עצמה, אחיה אדוארד קולס הבן ורעייתו בסי.
על שמו של קולס נקרא מחוז באילינוי. בהמשך הוקם בדרום שיקגו בית ספר יסודי הנושא את שמו. עוד בימי חייו קרא בית המחוקקים של אילינוי על שמו של קולס את מקום מושב מחוז פייק על שמו של קולס, אך העיירה קולס גרוב חדלה מלהתקיים בהמשך.
אנדרטת הזיכרון המדינתית של קולס שוכנת באדוארדסוויל. ועדת זכויות האדם של אילינוי מעניקה מלגת לימודים לסטודנטים למשפטים לזכרו של קולס.
קבריח'א

| --- | --- |
 מדינה:  לבנון לבנון
 מחוז:  א-נבטיה
 נפה:  מרג' עיון
 גובה:  500 מטרים
 קואורדינטות:  33°15′09″N 35°25′47″E﻿ / ﻿33.25236944°N 35.42962778°E﻿ / 33.25236944; 35.42962778 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןקבריח'א(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןקבריח'א  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קבריח'א (בערבית: قبريخا) הוא כפר בנפת מרג' עיון במחוז א-נבטיה. הכפר שכן בגבול רצועת הביטחון.
אטימולוגיה

על פי מסורת מקומית, גרו ביישוב יהודים ובראשם היה שליט שהיה אחראי על גביית המיסים למלך צור. שמו היה איח'א או ריח'א שקברו עדיין קיים בכפר מתחת לבית הקברות. הֶלְחֵם המילה קבר עם שמו הביא לשם היישוב.
על פי סברה אחרת, השם הוא שיבוש של המזאר "המבורך" (المزار المبارك").
גאוגרפיה

קבריח'א ממוקמת על רמה, בגובה ממוצע של 550 מטר מעל פני הים, מוקפת עמקים משלושה צדדים – "ואדי אל-סלוקי" מפריד בינה לבין בני חיאן במזרח וקנטרה בצפון, ו"ואדי אל-מייס" ("وادي الميس") מפריד בינה לבין תולין (ער') במערב. מדרום לקבריח'א מתנשא הר ועליו הכפר מג'דל סלם (בגובה ממוצע של 650 מטר מעל פני הים).
הכפר קבריח'א שוכן בגובה ממוצע של 480 מטר מעל פני הים, במחוז א-נבטיה, בנפת מרג' עיון, כ־10 קילומטר מערבית למשגב עם, כ-20 קילומטר דרומית לא-נבטיה, כ-26 קילומטר דרומית מערבית למרג' עיון וכ-30 קילומטר מזרחית לצור.
היסטוריה > המאה ה-19

בשנת 1852 תיאר החוקר אדוארד רובינסון את ביקורו בקבריח'א, כשבדרכו לכפר נתקל בהריסות בתי מגורים עתיקים, חלקם מאבנים חצובות. בתוך ההריסות גילה רובינסון אבן מעוקלת של קשת, הדומה לאלו הנמצאות בשרידי התיאטרון בסמירנה. הוא גם תיאר שתי שורות של עמודים של מקדש עתיק בכפר, שמעטים מהם נותרו עומדים או שוכבים, כולל עמוד עם כותרת יונית. הממצאים מעידים על קיומו של מקדש עתיק במקום, אך לא היה ניתן לקבוע את מקורו – האם היה פיניקי, יווני או רומי.
בשנת 1875 תיעד ויקטור גרן כי מצא בכפר 150 תושבים מתואלים.
ב-1881 תיארה הקרן לחקר ארץ ישראל את קבריח'א ככפר נוצרי קדום, בנוי מאבן וממוקם על ראש גבעה. בכפר נמצאו בריכה חצובה וכמה בורות מים, לצד שרידים של כנסייה נוצרית מוקדמת, עמודים בעיצוב קורינתי, דומים לאלו שנמצאו בכפר יארון, וכן קבר חצוב בסלע.
היסטוריה > המאה העשרים

בספטמבר 1972 ביצעו כוחות צה"ל פשיטה על הכפר.
בפברואר 1984 התרחש עימות בכפר בין מיליציה מקומית לבין כוח גאני של יוניפי"ל. העימות הסתיים רק לאחר התערבות כוח צה"ל שהוזעק למקום.
ב-24 במאי 1993 יצא כוח צנחנים מגדוד 101 ממוצב טייבה למארב באזור קבריח'א. במהלך המארב אירעה תאונה מבצעית כשחיילי צה"ל נהרגו מאש ישראלית. באירוע נפלו סגן עזרא אשר, סמ"ר דביר יעקוב מור חיים, סמל אהוד חלמיש וסמל יעקב גבאי.
ביוני 1993 שיגר חזבאללה מהכפר קטיושות לעבר ישראל. צה"ל השיב אש אל מקורות הירי.
ב-23 ביוני 1999 נפצעה אישה בכפר מירי ישראלי. חזבאללה הגיב בירי קטיושות לעבר צפון ישראל, וטען כי הוא עושה זאת בתגובה לתקיפות של צה"ל על מספר כפרים בדרום לבנון. ישראל הגיבה בשתי תקיפות מהאוויר ב-24–25 ביוני, בכמה אזורים בלבנון. בתגובה נורו קטיושות על קריית שמונה שהרגו שני בני אדם.
ב-12 בפברואר 2024 תקף צה"ל מטרות חזבאללה ביישוב וזוהו נפגעים.
אוכלוסייה

בספר הבוחרים של שנת 2014 היו רשומים 2,786 בעלי זכות בחירה בכפר.
אישים

האייתוללה מוחמד מהדי שמס א-דין (ער') (1936–2001) נולד בנג'ף שבעיראק, לאביו, יליד קבריח'א, שלמד שם. בהיות מוחמד בן 12, אביו חזר ללבנון, אך מוחמד מהדי החליט להישאר בעיראק ולסיים את לימודי הדת שלו. במהלך שהותו בעיראק, שיתף פעולה עם מוסא א-סַדר ועוד אנשי דת לבנוניים, שהיו באותה עת בעיראק. ב-1969 חזר ללבנון ויחד עם מוסא א-סדר הקימו את "המועצה השיעית העליונה" בלבנון. תחילה הוא שימש כסגן הנשיא הראשון ובשנת 1994 נבחר לתפקיד נשיא המועצה. שמס א-דין היה איש דת מתון ותמך בדו-קיום נוצרי-מוסלמי. על עניין זה קבע כי: "אין לבנון בלי הנוצרים שלה ואין לבנון בלי המוסלמים שלה". הוא הסית להתנגדות צבאית נגד החיילים הישראלים בלבנון ולשם כך, לאחר העשוראא ב-1983, הוא הקים את קבוצת "ההתנגדות האזרחית הכוללת נגד ישראל" שהתנגדה לנוכחות הישראלית בלבנון, ואף הוציא פתווה שהתקפות נגד כוחות ישראליים הן חובה דתית.
הערות שוליים

↑  חיים רביה, אבי יערה, צה"ל הרג מחבל ברצועת הבטחון, חדשות, 22 ביולי 1985
↑  אליהו זהבי, דן גלעדי, סוכניות הידיעות, הג'יהאד המוסלמי: "אנחנו הרמנו את קופנהאגן", חדשות, 23 ביולי 1985
↑  بلدة قبريخا, www.itihadjabalamel.com
↑  بلدة مجدل سلم, itihadjabalamel
↑  Robinson and Smith, 1856, pp. 55-56; as given in Conder and Kitchener, 1881, SWP I, p. 108
↑  Guérin, 1880, p. 273
↑  Conder and Kitchener, 1881, SWP I, pp. 107-108
↑  נחמן שי, לוחמי צה"ל זינקו מהזחל"ם והסתערו, דבר, 19 בספטמבר 1972
↑  מנחם רהט, חייל נפצע מאש מחבלים בכיכר הכוכב בצידון, מעריב, 9 בפברואר 1984
↑  משה (צ'יקו) תמיר, מלחמה ללא אות, מערכות, 2005, עמ' 56 - 61.
↑  מנחם הורוביץ, "נמאס לנו להיות בשר תותחים, חדשות, 29 ביוני 1993
↑  Middle East International #603, 2 July 1999; Publisher Christopher Mayhew; Michael Jansen, Beirut, pp.4-5; Reinoud Leenders, Beirut, pp.5&7
↑  South Lebanon: Casualties in the IDF attack in the village of Qabrikha., abualiexpress, ‏12/02/2024
↑  معلومات عن بلدة قبريخا - Qabrikha، قضاء مرجعيون في محافظة النبطية، حسب لوائح الناخبين الرسمية الصادرة عن وزارة الداخلية اللبنانية لسنة ٢٠١٤, إعْرَفْ لبنان
1 2  Roschanack Shaery-Eisenlohr, Shi'ite Lebanon: Transnational Religion and the Making of National Identities, Columbia University Press, 2011, עמ' 37-34
↑  Albert J. Jongman, Political Terrorism: A New Guide To Actors, Authors, Concepts, Data Bases, Theories, And Literature, 1988, עמ' 610
↑  Karim Pakradouni, Years of Resistance, Garnet Publishing Ltd, 2022, עמ' 243
↑  "Lebanon buries highest Shia cleric". 2001-01-12. נבדק ב-2024-04-20.
↑  Robin Wright, Sacred Rage: The Wrath of Militant Islam, Simon and Schuster, 2001, עמ' 65, 93
ג'יימס קלי

ג'יימס קר קלי (באנגלית: James Kerr Kelly;‏ 16 בפברואר 1819 – 15 בספטמבר 1903) היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את אורגון בסנאט של ארצות הברית במשך שש שנים. מאוחר יותר היה נשיא בית המשפט העליון של אורגון (אנ'). לפני שנבחר לסנאט היה חבר הסנאט של אורגון.
ראשית חייו

קלי נולד בפנסילבניה וסיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון (אז הקולג' של ניו ג'רזי) ב-1839. מאוחר יותר למד משפטים וב-1842 הוסמך לעסוק בעריכת דין.
ב-1849, בעקבות הבהלה לזהב, עבר לקליפורניה וכעבור שנתיים, ב-1851, התיישב בטריטוריית אורגון.
קריירה פוליטית

בעודו באורגון הצטרף לשורות המפלגה הדמוקרטית ונבחר מטעמה לבית המחוקקים הטריטוריאלי של אורגון. הוא כיהן בו בשנים 1853–1857 ונבחר פעמיים לנשיאו. ב-1857 היה חבר בוועידת החוקה של אורגון שהוקמה לקראת כניסתה לאיחוד ב-1859. עם הקמתה כיהן קלי כחבר הסנאט של אורגון בשנים 1860–1864. באותה השנה אף ניסה להיבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך הפסיד למועמד המפלגה הרפובליקנית ג'יימס הנדרסון (אנ'). ב-1866 נכשל גם בניסיון להיבחר לתפקיד מושל אורגון. ב-1870 נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו בשנים 1871–1877. בבחירות הבאות החליט לא להתמודד שוב.
בשנים 1878–1880 היה שופט ונשיא בית המשפט העליון של אורגון (אנ'). הוא מונה לתפקיד על ידי המושל ויליאם וולאס תאייר. קלי כיהן בתפקיד כהונה חלקית בלבד ולאחר שזו הסתיימה לא נבחר לכהונה מלאה.
אחרית ימיו

לאחר שסיים את כהונתו בבית המשפט העליון של אורגון שב לעסוק בעריכת דין בפורטלנד. ב-1890 עבר לוושינגטון די. סי. והחל לעסוק גם שם בעריכת דין. קלי הלך לעולמו בגיל 84, בשנת 1903.
הערות שוליים

↑  ג'יימס קלי, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010649109905171  LCCN: no98124936  SNAC: w6wq07qf  US Congress: K000074  VIAF: 66096571   WorldCat (עם VIAF): 66096571
קלסטריים

| קלסטריים |
| --- | --- |
 עלים ופרחים של פִּלכוֹן יפני (Euonymus japonicus)
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: קלסטראים
משפחה:: קלסטריים
שם מדעי
 Celastraceae ‏בראון, 1814

פרחים על העץ Cassine peragua
פירות של Elaeodendron melanocarpum
עלים של קאת
עלים ופרחים של Mortonia utahensis
עלים ופרחים של Paxistima myrsinites
קֶלַסְטְרִיִּים (שם מדעי: Celastraceae) הם משפחה של צמחים בסדרה קלסטראים (אנ') במחלקת הדו-פסיגיים. המשפחה כוללת כ-100 סוגים עם כ-1,210 מינים הנפוצים בעיקר באזורים הטרופיים. מינים מסוימים הם מקור לעץ כחומר גלם או הם צמחי נוי בפארקים ובגנים.
תיאור ואקולוגיה

לפי ההגדרה החדשה המרחיבה של משפחת הקלסטריים המאפיינים של הצמחים ובפרט הפירות מגוונים מאוד.
תיאור ואקולוגיה > מראה ועלים

המינים בתת-המשפחות Celastroideae ו-Hippocrateoideae הם צמחים מעוצים: שיחים, עצים או צמחים מטפסים. המינים בתת-המשפחות Parnassioideae ו-Stackhousioideae הם עשבוניים רב-שנתיים. הם ירוקי-עד או נשירים. למינים רבים יש לשד חלבי. למספר רב של טקסונים יש טריטרפן (סוג של טרפן) בקליפתם. העלים הם פשוטים, נגדיים, לעיתים מסורגים, כששולי הטרף משוננים לעיתים קרובות. עלי לוואי קטנים קיימים במרבית המינים.
תיאור ואקולוגיה > תפרחות ופרחים

הפרחים הם תפרחות קיצוניות או, לעיתים נדירות, באשכולות או מקובצים יחד.
הפרחים הם הרמאפרודיטים או חד-מיניים. כאשר הפרחים הם חד-מיניים, המין יכול להיות חד-ביתי או דו-ביתי ממינים נפרדים. הפרחים הסימטריים הרדיאליים בדרך כלל אינם בולטים בעלי 4 או 5 עלי גביע. העטיף מחולק לגביע ולכותרת, אך לעיתים קרובות חסרים עלי הכותרת. ככלל, רק זיר אחד עם (לעיתים נדירות רק שניים) בעיקר שלושה עד חמישה אבקנים הוא פורה, המעגל הפנימי של האבקנים הם (לעיתים נדירות רק שניים) בדרך כלל שלושה עד חמישה אבקן עקרים לייצור צוף, לפרח יש בדרך כלל יש בסיס שטוח, בצורת כרית או כוס. שניים עד חמישה עלי שחלה מתמזגים לשחלה עילית עד תחתית. בכל מגורה בשחלה יש בדרך כלל ביצית אחת או שתיים או יותר. כל פרח מכיל עמוד עלי עם צלקת מפשוטה ועד חמש אונות. ההאבקה היא על ידי חרקים (אנטומופיליה (אנ')).
תיאור ואקולוגיה > פירות וזרעים

ישנם סוגים רבים ושונים של פירות במשפחה זו. רוב הטקסונים יוצרים הלקט. לחלק מהטקסונים יש זרעים מכונפים (כנפית), למינים אחרים יש מעטה זרעים (עֲטִי, או אָרִילוֹס) בשרני. יש גם ענבות ובית גלעין.
תיאור ואקולוגיה > תרכובות

תרכובות נפוצות בצמחים של המשפחחה כוללים גוטפרשה (אנ') (פוליטרפנים), גלקטיטול (אנ') ואלקלואידים.
סיווג ותפוצה

השם המדעי Celastraceae של משפחת הקלסטריים נטבע על ידי הבוטנאי הסקוטי רוברט בראון בשנת 1814 בכרך השני של ספרו "מסע לטרה אוסטרליס" (A Voyage to Terra Australis, 2) עמוד 554. ההולוטייפ היה הסוג Celastrus L. מחקרים גנטיים מולקולריים הובילו להרחבת היקף המשפחה. שמות נרדפים למשפחה הם: Parnassiaceae MARTINOV‏, Lepuropetalaceae NAKAIV‏, Brexiaceae LOUDONV‏, Canotiaceae AIRY SHAWV‏, Chingithamnaceae HAND.-MAZZ.V‏, Euonymaceae BERCHT. & J. PRESLV‏, Hippocrateaceae JUSS.V‏, Plagiopteraceae AIRY SHAWV‏, PottingeriaceaeTACT.V‏, Salaciaceae RAF.V‏, Siphonodontaceae TARDIEU ו-Stackhousiaceae R.BR.
רוב המינים נמצאים באזורים הטרופיים, אך חלק מהטקסונים נמצאים גם באזורים ממוזגים.
משפחת הקלסטריים (Celastraceae) חולקה לחמש תת-משפחות ב-2004, אך ב-2012 היא חולקה מחדש לשבע תת-משפחות והיא כוללת כ-100 סוגים עם כ-1,210 מינים:
תת-משפחה Cassinoideae כוללת כ-17 סוגים עם כ-120 מינים ובהם:
הסוג מִשמָן (Elaeodendron) – סוג טרופי וסובטרופי המכיל כ-40 מינים
תת-משפחה Celastroideae כוללת כ-50 סוגים, ובהם:
הסוג פִּלכוֹן (Euonymus ) הכולל כ-130 מינים ובהם
המין פִּלכוֹן יפני (Euonymus japonicus) – המקובל כצמח נוי בשל עליו ופרחיו.
הסוג Catha
המין קאת (Catha edulis) צמח המכיל חומרים ממריצים הידוע בכינוי "גת".
תת-משפחה Hippocrateoideae כוללת כ-19 סוגים עם כ-100 מינים בממלכות הצמחייה הפלאוטרופית (אנ') והנאוטרופית.
תת-משפחה Parnassioideae כוללת 2 סוגים עם כ-51 מינים.
תת-משפחה Salacioideae כוללת כ-6 סוגים עם כ-225 מינים.
תת-משפחה Stackhousioideae כוללת 3 סוגים עם כ-20 מינים, כמעט כולם באוסטרליה.
תת-משפחה Tripterygioideae כוללת כ-7 סוגים עם כ-39 מינים.
לקריאה נוספת

Mark P. Simmons, Jennifer J. Cappa, R. H. Archer, A. J. Ford, D. Eichstedt, C. C. Clevinger: Phylogeny of the Celastreae (Celastraceae) and the relationships of Catha edulis (qat) inferred from morphological characters and nuclear and plastid genes. In: Molecular Phylogenetics and Evolution, Volume 48, 2008, S. 745–757.
Ivan A. Savinov: Comparative morphological study of some Celastraceae from Madagascar and their relationships with other African representatives of the family. In: Scripta Botanica Belgica, Volume 46, 2010, S. 451.
Miles J. McKenna, Mark P. Simmons, Christine D. Bacon, Julio A. Lombardi: Delimitation of the Segregate Genera of Maytenus s. l. (Celastraceae) Based on Morphological and Molecular Characters. In: Systematic Botany, Volume 36, Issue 4, 2011, S. 922–932.
X. Zhang, Z. Zhang, T. Stützel: Aril development in Celastraceae. In: Feddes Repertorium, Volume 122, 2011, S. 445–455.
Mark P. Simmons, Miles J. McKenna, Christine D. Bacon, K. Yakobson, Jennifer J. Cappa, R. H. Archer, A. J. Ford: Phylogeny of Celastraceae tribe Euonymeae inferred from morphological characters and nuclear and plastid genes. In: Molecular Phylogenetics and Evolution. Volume 62, Issue 1, 2012, S. 9–20.
Ivan Savinov, E. V. Solomonova: Fruit structure and some details of fruit morphogenesis in subfamily Tripterygioideae Loes. (Celastraceae R. Br.). In: Turczaninowia, Volume 20, Issue 3, September 2017, S. 55–63.
הערות שוליים

1 2 3  Simmons, Mark P.; Bacon, Christine D.; Cappa, Jennifer J.; McKenna, Miles J., Phylogeny of Celastraceae Subfamilies Cassinoideae and Tripterygioideae Inferred from Morphological Characters and Nuclear and Plastid Loci
↑  M. P. Simmons: Celastraceae. In: Klaus Kubitzki : The Families and Genera of Vascular Plants. Volume VI: Flowering Plants - Dicotyledons - Celastrales, Oxalidales, Rosales, Cornales, Ericales,2004, Pages 29–64.
↑  Celastraceae in Germplasm Resources Information Network (GRIN), USDA, ARS, National Genetic Resources Program. National Germplasm Resources Laboratory, Beltsville, Maryland.
↑  הערך קֶלַסְטְרִיִּים באנציקלופדיה העברית, כרך כ"ט, עמוד 774
↑  Jennifer M. Coughenour a, Mark P. Simmons a, Julio A. Lombardi b, Kendra Yakobson a, Robert H. Archer, Phylogeny of Celastraceae subfamily Hippocrateoideae inferred from morphological characters and nuclear and plastid loci
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284829205171  GND: 4182308-4  LCCN: sh85021612  LNB: 000328220  NKC: ph559698
גורדיאנוס הראשון

מטבע של גורדיאנוס הראשון נושא את תוארו "אפריקנוס"
מַרְקוּס אַנְטוֹנְיוּס גוֹרְדִיָאנוּס סֶמְפְּרוֹנִיָאנוּס רוֹמָנוּס אַפְרִיקָנוּס או גורדיאנוס הראשון (בלטינית: Marcus Antonius Gordianus Sempronianus Romanus Africanus; סביבות 159 – 12 באפריל 238), קיסר רומא בשנת 238, תקופה סוערת הידועה בהיסטוריה כשנת ששת הקיסרים(אנ'). הוא נשא בתואר קיסר רומא ביחד עם בנו, גורדיאנוס השני, למשך חודש ימים בלבד, עד שנפל בשבי הצבא הנאמן לקיסר מקסימינוס התראקי והתאבד.
קורות חייו

מעט מאוד ידוע על תולדות חייו של גורדיאנוס הראשון עד שהפך למתמודד על כס הקיסר.