stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יורם דנציגר
פסיקותיו > משפט פלילי

דנציגר נחשב שופט סניגורי. בדעת מיעוט הציע לזכות מחמת הספק את רומן זדורוב מאשמת רצח תאיר ראדה, ולאחר מכן הביע דעתו שבמקרה של דעת מיעוט המציעה לזכות נאשם, יש לזכות את הנאשם.
זכויות נאשמים
בהחלטת רוב לפסול הודאות שהוצאו על ידי פעילות אקטיבית מדי של מדובב הדגיש דנציגר את החשיבות של זכות השתיקה וזכות ההיוועצות עם עורך דין אשר לדבריו: "לא יכולה להיות מחלוקת בדבר חשיבותה הגדולה של זכות זו, שהיא בבחינת זכות יסוד לכל דבר ועניין ויש הטוענים כי אף בבחינת זכות חוקתית".
בדעת רוב שיש לקבל הסדר טיעון שהושג לאחר הרשעה לקראת הדיון בערעור כתב: "לאור יתרונותיו הרבים של הסדר הטיעון ראוי הוא כי סטיה הימנו תיעשה במקרים חריגים ונדירים בלבד" והוסיף: "אינני סבור כי העובדה שהסדר הטיעון הושג לאחר הרשעת הנאשם ואף בשלב הערעור, כמו במקרה שלפנינו, מצדיקה שינוי מגמה מצמצמת זו בכל הקשור לסטיית בית המשפט מהסדרי טיעון. גם בשלב זה יש להעניק להסדר הטיעון מעמד בכורה בין מגוון השיקולים לעניין העונש הראוי".
ענישה
דנציגר מקל יחסית בענישה ובמיוחד בעונשים המוטלים על קטינים וצעירים בעלי עבר נקי שקבלו המלצה חיובית של שירות המבחן. בהתייחס לעבירות מין של קטינים בני 13 ו-15 פסק ביחד עם סלים ג'ובראן בניגוד לעמדת אדמונד לוי להקל בענשם והסביר: "בגזירת עונשם של קטינים, אין זה ראוי ואף אין זה נכון להחיל חזקה לפיה החומרה שמשתקפת מעבירות מין שביצעו קטינים תאיין את שיקול השיקום". במקרה אחר של קטין שתקף אדם אחר בסכין היה בעמדת מיעוט שאין מקום להחמיר בעונשו בניגוד לעמדת עמיתיו שהחמירו בעונשו ל-36 חודשי מאסר. דנציגר גם הצטרף לעמדתו של השופט אליקים רובינשטיין להקל בעונשו של אדם שחזר בתשובה, נגמל מסמים והשתקם לאחר שעבר את העבירות עליהן הורשע, בניגוד לעמדתו של השופט יצחק עמית שגרס שאין מקום להקל בעונש.
הערות שוליים

↑  עדנה אדטו, תקדים מביך במערכת המשפט: שופט עליון ייחקר באזהרה, באתר ישראל היום, 2 באוגוסט 2011
↑  ענת רואה, השופט דנציגר מצטרף למשרדו של רונן מטרי; קשרי מטרי-כנרי יבדקו ע"י משרד המשפטים, באתר כלכליסט, 23 באפריל 2018
↑  בג"ץ 4466/16 מוחמד עליאן ואחרים נ' מפקד כוחות צה"ל בגדה המערבית ואחרים, ניתן ב־14 בדצמבר 2017
↑  תלם יהב, בג"ץ: לישראל אין סמכות להחזיק גופות מחבלים לצורך מו"מ, באתר ynet, 14 בדצמבר 2017
↑  עע"מ 1036/16 נציגות הבית המשותף ברחוב השונית 10, הרצליה ואחרים נ' הוועדה המקומית, ניתן ב־27 במאי 2018
↑  בג"ץ 1637/06 אליהו ערמון נ' שר האוצר ואח', ניתן ב־3 בינואר 2010
↑  ראו למשל: ע"פ 8589/13 פאוזי רמילאת נ' מדינת ישראל, ניתן ב־27 בינואר 2015 וע"פ 6304/11 מדינת ישראל נ' פלוני, ניתן ב־20 בספטמבר 2012
↑  חן מענית, ‏השופט יורם דנציגר: "לאמץ גישה שמזכה נאשם בגלל דעת מיעוט", באתר גלובס, 4 באפריל 2016
↑  ע"פ 1301/06 עזבון המנוח יוני אלזם ז"ל נ' מדינת ישראל
↑  ע"פ 3193/07 פארס טבאגה נ' מדינת ישראל
↑  ראו למשל: ע"פ 7701/14 מוחמד סלא אל טייב נ' מדינת ישראל
↑  ראו למשל: ע"פ 10340/07 מדינת ישראל נ' משה חובלשוילי, ע"פ 8564/10 מג'די זועבי נ' מדינת ישראל, ע"פ 8774/15 פלוני נ' מדינת ישראל, ניתן ב־19 ביוני 2016,
ע"פ 1508/16 מכלוף מיקי אמסלם נ' מדינת ישראל ו ע"פ 3944/15 מדינת ישראל נ' פלוני
↑  ע"פ 49/09 מדינת ישראל נ' פלוני
↑  ע"פ 1819/10 מדינת ישראל נ' פלוני
↑  וראו גם ע"פ 5388/09, ע"פ 4749/17 גניש בן נ' מדינת ישראל וע"פ 2662/17 פלונית נ' מדינת ישראל, ניתן ב־18 בינואר 2018
| שופטים לשעבר בבית המשפט העליון |
| --- | --- | --- |
| נשיאים | זמורה • אולשן • אגרנט • זוסמן • לנדוי • כַהן • שמגר • ברק • ביניש • גרוניס • נאור • חיות |  |
| שופטים | דונקלבלום • חשין • אסף • זילברג • ברנזון • גויטיין • ויתקון • כהן • מני • הלוי • קיסטר • עציוני • שרשבסקי • בן-פורת • אשר • אלון • בכור • בייסקי • לוין • כהן • כהן • לוין • בך • נתניהו • חלימה • גולדברג • מלץ • אור • מצא • חשין • זמיר • דורנר • טל • שטרסברג-כהן • קדמי • טירקל • אנגלרד • ריבלין • פרוקצ'יה • לוי • ארבל • זילברטל • רובינשטיין • ג'ובראן • דנציגר • שהם • מלצר • מזוז • הנדל • קרא • ברון • פוגלמן |  |
| שופטים במינוי זמני | בקר • זהר • לוין • צלטנר • כהן • בן-עתו • שילה • שינבוים • אבנור • וייס • בן דרור • וינוגרד • ולנשטיין • אריאל • אלוני • בן יאיר • גולדברג • אלון • אילן • זועבי • ברלינר • עדיאל • חשין • שוחט |  |
ראו גם: שופטים מכהנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007374630205171  VIAF: 18558015   WorldCat (עם VIAF): 18558015
מנחם יערי

יערי, 2012
מנחם יערי (נולד ב-26 באפריל 1935) הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה. היה נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ונשיא האוניברסיטה הפתוחה. חתן פרס ישראל לכלכלה (1987).
ביוגרפיה

יערי נולד בירושלים. בשנים 1952–1955 עשה את שירותו הצבאי בנח"ל, בסיומו החל בלימודי כלכלה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית. בשנת 1958 סיים את לימודיו לתואר ראשון והחל בלימודי דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה, אותם סיים בשנת 1962. לאחר מכן הוא הצטרף לסגל המחלקה לכלכלה באוניברסיטת ייל (1962–1969) ולסגל המחלקה לכלכלה ופילוסופיה של המדע באוניברסיטה העברית (1967–1971). בשנת 1969 הועלה לדרגת פרופסור חבר בשנת 1971 מונה יערי לדרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית. לצד פעילותו בחוג לכלכלה מונה יערי לכהן בקתדרה לכלכלה מתמטית באוניברסיטה העברית ובשנים 1971–1973 היה ראש החוג לכלכלה. בשנים 1976–1977, ובשנית בין 1982–1983, הוא היה עמית במכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית ומאוחר יותר, בשנים 1985–1992 כיהן כראש המכון.
במהלך השנים שימש יערי כפרופסור אורח במוסדות אקדמיים שונים ובהם: אוניברסיטת ברקלי, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, אוניברסיטת קיימברידג' ואוניברסיטת פנסילבניה. בשנים 1968–1975 היה יערי עורך משותף של כתב העת Econometrica. בשנת 1994 הוא מונה לחבר ועדת החקירה הממלכתית לעניין הטבח במערת המכפלה.
יערי נבחר בשנת 1969 לחבר עמית בחברה האקונומטרית, בשנת 1988 נבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובשנת 1993 כחבר כבוד לאגודה האמריקאית לכלכלה. בארץ קיבל יערי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון (1989), נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (1991). באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים כיהן יערי סגן נשיא האקדמיה (1994–1995) ומשנת 2004 עד 2010 שימש כנשיאה, נבחר לחברה הפילוסופית האמריקנית בשנת 2008.
בשנים 1992–1997 שימש יערי כנשיא האוניברסיטה הפתוחה.
יערי חבר במועצה של הקרן החדשה לישראל. ויו"ר ועדת ההיגוי של היזמה למחקר יישומי בחינוך מאז הקמתה ב-2008.
פרסים

חתן פרס ישראל לכלכלה (ה'תשמ"ז, 1987)
חתן פרס רוטשילד למדעי החברה (1994)
פרס א.מ.ת למדעי החברה, בכלכלה לשנת 2012
הערות שוליים

↑  העלאות ומינויים באוניברסיטה העברית, דבר, 17 בנובמבר 1969
↑  אתר הקרן החדשה לישראל.
↑  מנחם יערי באתר א.מ.ת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463348605171  CiNii: DA13863043  GND: 170138305  ISNI: 0000 0000 8330 4966  LCCN: n50013960  MGP: 147666  NTA: 070586306  VIAF: 117935887   WorldCat (עם VIAF): 117935887
סרגיי ריכטר

סרגיי ריכטר (נולד ב-23 באפריל 1989) הוא קלע ישראלי, פעמיים אלוף אירופה (2013 ו-2019) ותשע פעמים אלוף ישראל ברובה אוויר. ייצג את ישראל ארבע פעמים במשחקים האולימפיים (לונדון 2012, ריו דה ז'ניירו 2016, טוקיו 2020 ופריז 2024).
ביוגרפיה

ריכטר נולד ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית (כיום אוקראינה). אביו היה מתאבק ואמו עסקה בהחלקה אמנותית. משפחתו עלתה לישראל מאוקראינה ב-1996, כשהיה בגיל שש. את תקופת ילדותו עשה בבת ים ובהמשך משפחתו עברה לרחובות.
את שירותו הצבאי עשה בבסיס הקריה.
לענף הקליעה ריכטר התוודע בגיל שתים עשרה, כשקרוב משפחתו, אלכסנדר דנילוב, נתן לו להתנסות בירי. את צעדיו הראשונים בקליעה עשה כשנרשם באפריל 2004 למועדון הגדנ"ע קליעה ברחובות. במקביל, החל להתאמן במועדון הקליעה הפועל רחובות באותו מטווח. לאחר כמה שנים, ריכטר, שהצטרף לנבחרת הלאומית של ישראל והחל להתאמן במטווח האולימפי בהרצליה לעיתים קרובות, לאחר שלא קיבל תמיכה מספקת, עבר ריכטר מהפועל רחובות למועדון הקליעה של הרצליה תחת חסות יעל קן-דגן וב-2009 למכבי רעננה.
הוא זכה במספר מדליות באליפויות אירופה. בשנת 2023 הוא זכה במדליית כסף בתחרות זוגית ביחד עם אולגה טסצ'יאב.
ביוגרפיה > לקראת אולימפיאדת לונדון

ריכטר זכה במדליית הזהב בתחרות סבב גביע העולם לשנת 2009 ברובה אוויר. בתוצאה שקבע, 599 נקודות, הוא השווה את שיא העולם לנוער והיה מרחק נקודה משיא העולם לגברים (טרם שינוי שיטת הניקוד בקליעה ב-2012). ב-2011 זכה במדליית כסף בגביע העולם.
הוא היה לספורטאי הישראלי הראשון שהשיג קריטריון אולימפי והבטיח את מקומו במשלחת הישראלית לאולימפיאדת לונדון (2012).
במשחקים האולימפיים עצמם, בתחרות הקליעה מ-10 מטרים, סיים במקום התשיעי עם ציון של 595, נקודה אחת פחות מהמקום השמיני המוליך למקצה הגמר. הישג זה הוא השני בטיבו לענף הקליעה הישראלית באולימפיאדות, אחרי הישגו של איציק יונסי באולימפיאדת לוס אנג'לס. בתחרות ירי ברובה קליבר זעיר ("0.22) למרחק 50 מטר במצב שכיבה סיים במקום 44.
ביוגרפיה > אלוף אירופה

במרץ 2013 זכה במדליית זהב באליפות אירופה ברובה אוויר ל-10 מטר שנערכה באודנסה שבדנמרק.
ריכטר מתאמן במרכז האולימפי הלאומי לקליעה בהרצליה בהדרכתם של יבגני אלייניקוב ו-אלכסנדר בלינוב. הוא מתגורר ברחובות.
ביוגרפיה > לקראת אולימפיאדת ריו

במשחקים האירופיים (2015) שנערכו בבאקו אזרבייג'ן ביוני 2015 זכה ריכטר במדליית ארד בירי ברובה אוויר ל-10 מטר בתוצאה של 185.5 נקודות, אחרי ויטאלי בובנוביץ' מבלארוס (206.6 נקודות) וניקולו קמפריאני מאיטליה (206.4 נקודות) ובכך קבע גם את הקריטריון האולימפי לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים ריכטר במקום 14 ברובה אוויר בעמידה מ-10 מטר בתוצאה של 623.8 נקודות, מרחק של 1.7 נקודות מעלייה לגמר (מהמדורג שמיני) ובמקום 15 ברובה 50 מטר שכיבה, בתוצאה של 622.6, מרחק של 2.2 נקודות מעלייה לגמר.
ביוגרפיה > לקראת אולימפיאדת טוקיו

במשחקים האירופיים (2019) שנערכו במינסק בלארוס ביוני 2019 זכה ריכטר במדליית זהב בירי ברובה אוויר ל-10 מטר בתוצאה של 250.8 נקודות. באליפות אירופה שנה לאחר מכן שנערכה בוורשה, זכה ריכטר במדליית ארד בירי ברובה אוויר ל-10 מטר בתוצאה של 228.8 נקודות.
באליפות אירופה 2021 שנערכה באוסייק, זכה ריכטר במדליית הכסף בירי ברובה אוויר ל-10 מטר עם תוצאה של 251.3 נקודות, בדיוק כמו יריבו אישטוון פני ההונגרי. הקרב בין השניים הוכרע באמצעות כדור אחד בלבד, שם ההונגרי השיג 10.7 ואילו ריכטר 10.3.
באולימפיאדת טוקיו 2020, סיים ריכטר במקום 27 בירי ברובה אוויר ל-10 מטר בתוצאה של 624.5 נקודות.
ביוגרפיה > לקראת אולימפיאדת פריז

ביוני 2024 הבטיח ריכטר את השתתפותו במשחקים האולימפיים.
ביוגרפיה > אולימפיאדת פריז (2024)

סיים במקום ה-33 הכללי ולא העפיל לגמר.
מעלות (פסל)

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  עזרא אוריון
 תאריך יצירה:  1980 
 טכניקה וחומרים:  בטון 
 ממדים בס"מ
 גובה:  18 מ' 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  גבעת מרדכי
 קואורדינטות:  31°45′41″N 35°11′59″E﻿ / ﻿31.761302777778°N 35.199627777778°E﻿ / 31.761302777778; 35.199627777778
 
"מעלות" הוא פסל מאת עזרא אוריון המוצב בירושלים.
היסטוריה

הפסל "מעלות" הוקם בשנים 1980-1979 בכניסה לשכונת גבעת מרדכי, על ציר רחוב הרצוג. היוזמה לפסל הייתה של מיכה לוין, בתוקף תפקידו כיועץ ראש העיר ירושלים לאמנות. האזור, שנקרא "גן אלסי ברנדט", הוקם מכספי נדבן אמריקאי שביקש להנציח את רעייתו. חלק מן הכספים שתרם הוקדשו ליצירת הפסל.
הפסל, העשוי בטון בגובה של 18 מ', במשקל של כ-30 טון. מציג גרם מדרגות אלכסוני הפונה לעבר הרקיע. כבמעיין ניסיון לחיבור של האדם לטבע ולשמים. לעומת זאת, המדרגות עצמן מעוצבות כשהן פונות אל הקרקע. בתחילה, נשתלו סביב הפסל שיחי ורדים, על מנת למנוע מהציבור לטפס על הפסל, אולם במהלך הזמן הם הוסרו.
הערות שוליים

↑  ראו: שיחה עם מיכה לוין, באתר של עזרא אוריון, ינואר 2017
תאוריית הקפיצה האלסטית החוזרת

תאוריית הקפיצה האלסטית החוזרת (אנ') היא הסבר לאופן שבו אנרגיה משתחררת במהלך רעידת אדמה.
התיאוריה וראשית ימיה

כאשר קרום כדור הארץ מתעוות, הסלעים משני צידיו של ההעתק (השבר) נתונים ללחץ גזירה. לאט לאט הם מתעוותים, עד שהמאמץ חורג מהקשיחות (אנ') הפנימית שלהם. או אז הם נפרדים עם קרע לאורך ההעתק; התנועה הפתאומית משחררת אנרגיה מצטברת, והסלעים נצמדים חזרה כמעט לצורתם המקורית. המסה המוצקה בעבר מתחלקת בין שני הלוחות הטקטוניים הנעים לאט, האנרגיה המשתחררת דרך הקרום בגל סיסמי.
הגיאופיזיקאי הארי פילדינג ריד (אנ') בחן במשך 50 השנים שקדמו לרעידת האדמה הגדולה בסן פרנסיסקו ב-1906, את מידת ההסטה של פני השטח לאורך שבר סן אנדראס. לאחר הרעידה, הוא מצא עדויות להסטה של בסך הכל 3.2 מ' במהלך אותה תקופה. הוא הגיע למסקנה שהרעידה הייתה כנראה תוצאה של הַחָזַרה האלסטית של אנרגיית המתח שנאגרה בסלעים משני צידי ההעתק. מדידות מאוחרות יותר באמצעות מערכת המיקום הגלובלית תומכות במידה רבה בתיאוריה של ריד כבסיס לתנועה הסייסמית.
שני הצדדים של העתק פעיל, אך נעול, נעים באיטיות לכיוונים שונים, כאשר אנרגיית מתח אלסטי מצטברת בכל מסת סלע שצמודה אליהם. לפיכך, אם כביש נבנה ישר על פני ההעתק כמו במצב Time1 של האיור, הוא ניצב להעתק בנקודה E, שבה ההעתק נעול. תנועת ההעתק הכוללת (חצים גדולים) גורמת לסלעים על פני ההעתק הנעול לצבור עיוות אלסטי, כמו במצב Time2. מעוות זה עשוי להיבנות בקצב של כמה סנטימטרים או מילימטרים בשנה. כאשר המתח המצטבר גדול מספיק כדי להתגבר על קשיחות הסלעים, כלומר, הסלעים לא יכולים יותר לאצור בתוכם את האנרגיה, התוצאה היא שבירה פתאומית, או קפיצה חזרה לצורה הכמעט מקורית. הטלטלה המורגשת על פני השטח כתוצאה מכך היא רעידת אדמה. תנועה פתאומית זו גורמת להזזה של פני הכביש, כפי שמוצג במצב Time3. האנרגיה האצורה משתחררת בחלקה כחום, בחלקה כשינוי הסלע, ובחלקה כגל סיסמי.
ביאורים

↑  קשיחות היא תרגום לעברית של המונח Rigidity שמשמעותו בגאולוגיה: תכונת התנגדות החומר למאמץ של גזירה.
הערות שוליים

↑  Reid, H., F., 1910. The Mechanics of the Earthquake, The California Earthquake of April 18, 1906; Report of the State Investigation Commission, Vol.2, Carnegie Institution of Washington, Washington, D.C. pp. 16-28
↑  Monroe, J.,S., Wicander, R., (2011). The Changing Earth: Exploring Geology and Evolution (6 ed.), Cengage Learning, p. 203.
↑  Reid's Elastic Rebound Theory, USGS -Science for a Changing World
המחשה לתאוריית "הקפיצה האלסטית החוזרת".
ז'ורז' וילסון

| --- | --- |

בתפקיד השופט בסרט "הזר", 1967
 לידה:  16 באוקטובר 1921 שמפיני-סור-מרן, צרפת 
 פטירה:  3 בפברואר 2010 (בגיל 88) ראמבוייה, צרפת 
 שם לידה:  Georges Willson 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1946 
 עיסוק:  שחקן תיאטרון   במאי ומנהל תיאטרון    שחקן קולנוע וטלוויזיה
 צאצאים:  לאמבר וילסון, שחקן תיאטרון וקולנוע וזמר   ז'אן-מארי וילסון, נגן סקסופון ומלחין ג'אז
 פרסים והוקרה:  מפקד מסדר האמנויות והספרות (21 בפברואר 1983)  Molière Award for Best Supporting Actor (2001) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ז'ורז' וילסון (בצרפתית: Georges Wilson, בשמו האמיתי Georges Willson;‏ 6 באוקטובר 1921 שמפיני -סור-מארן (מחוז ואל-דה-מארן – 3 בפברואר 2010 רמבוייה, איוולין) היה שחקן ובמאי צרפתי.
היה מרשים בקומתו, בקולו ובתשוקותיו.
עבד עם ז'אן וילאר ובשנים 1963–1972 ניהל את התיאטרון הלאומי העממי TNP מיסודו של וילאר בפריז. בשנים 1978–1999 היה מנהל אמנותי של התיאטרון דה ל'אוור בפריז. נפטר בשנת 2010 בבית החולים ברמבוייה, כשהוא בן 88.
אחרי טקס לווייה בכנסיית סן רוק בפריז, נטמן בבית הקברות של היישוב קלרפונטן-אן-איוולין.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

ז'ורז' וילסון נולד בשנת 1921 לאמו, בת לכימאי אנגלי בשם וילסון ממחוז לסטר שהגיע לצרפת כדי לעבוד במפעלי הסוכר שבחבל פיקרדיה ולפסנתרן צרפתי נשוי שניהל רומן עם אמו, ונודע כ"אדון אנרי". וילסון גדל בשמפיני-סור-מארן בבית שבו גרו אמו, דודתו ובת דודה. מאוחר יותר התברר לו שבת דודתו היא אחותו למחצה, מצד אביו.
בגיל 11 אמו נפטרה ובגיל 13 אביו. בילדותו ניגן בסקסופון במסגרת תזמורת קטנה.
ביוגרפיה > קריירה בתיאטרון

אחרי שנת 1945 למד למשך שנתיים אצל פייר רנואר בבית הספר למשחק  ברחוב בלאנש בפריז ובתום הלימודים הצטרף ללהקת התיאטרון גרנייה-איסנו (Grenier-Hussenot). בשנים 1950–1952 שיחק בתיאטרון "קומדי דה ל'ווסט" (Comédie de l'Ouest). ב־1952 התקבל על ידי ז'אן וילאר וז'ראר פיליפ לתיאטרון הלאומי העממי TNP, ופעל בו למשך שלושים שנה. במקביל הופיע בפסטיבל אביניון אותו הקים וילאר.
בשנת 1963, לבקשת שר התרבות אנדרה מלרו, ירש מווילאר את ניהול התיאטרון TNP שפעל בככר טרוקדרו, תפקיד שבו נשאר עד שנת 1972.
וילסון שיחק במחזות קלאסיים רבים. התבלט בתפקידים כמו דנטון במחזה "דנטון" של גאורג ביכנר ו"לורנצאצ'ו" במחזה של אלפרד דה מיסה שלדבריו היה "הזיכרון היפה ביותר בחייו". זיכרון אחר בלתי נשכח עבורו היה המופע "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט משנת 1981 שבו שיחק את ולדימיר לצד רופוס, מישל בוקה ואנדרה מרקון.
כמו כן ביים מחזות קלאסיים רבים, ביניהם "בית הספר לנשים" מאת מולייר, "בדלתיים סגורות" מאת סארטר והאופרה "פלסטף" מאת ורדי
וילסון יזם את בניית האולם ז'מייה הקטן בארמון שאיו בפריז, שבו הציג מחזאיים מודרניים כמו טנקרד דורסט ומרטין ואלזר.
החל משנת 1957 ועד יום מותו לימד וילסון בבית הספר לתיאטרון של שארל דולן. ב-1978 התמנה למנהל אמנותי של "תיאטר דה ל'אוור" שבניהולו של ז'ורז' ארבר ושבו שיתף פעולה בצורה מושלמת עם השחקן ז'אק דופיו.
ביוגרפיה > בקולנוע

וילסון  קיבל את תפקידו הגדול הראשון בקולנוע בשנת 1954 - בינה (Binet) בסרט של קלוד אוטאן-לארה "Le rouge et le noir" ("האדום והשחור") לפי הרומן של סטנדאל, שם הופיע לצד ז'ראר פיליפ ודניאל דארייה. בשנת 1960 שיחק לצד ז'אן-פייר קאסל בסרט "Le Farceur". באותה שנה גם הופיע יחד עם ז'אן מורו ב"דיאלוגים של הכרמליטיות" וב-1961 כצד שכנגד פרננדל בסרט "Le Caïd". תפקידו החשוב ביותר היה ב-1961 הקלושאר בסרטו של אנרי קולפי "היעדרות כה ארוכה" ("Une très longue absence"), לפי תסריט מאת מרגריט דוראס, לצידה של אלידה ואלי. הסרט זכה לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן לצד וירידיאנה של לואיס בוניואל.
וילסון הופיע לעיתים גם בהפקות מסחריות כמו בתפקיד אלכסנדר רנו ב"יום הארוך ביותר", בסרט "איזבלה היפה" עם סופיה לורן ובסרט "ביאטריצ'ה צ'נצ'י" של לוצ'ו פולצ'י. הצטיין גם במשחקו ב"טנטן וגיזת הזהב".
בשנות ה-1970 נראה גילם את הבוס של מישל פיקולי בסרט של קלוד סוטה "מקס וסוחרי הגרוטאות", את אדון דה טרוויל ב"שלושת המוסקטרים" בבימוי ריצ'רד לסטר, וכלורסיי ב"כבש הפרא".
אחד מתפקידיו המרשימים היה זה של ראש לשכת עורכי הדין בדרמה המשפטית "כבודו של קפטן" שבה סינגר אחרי המוות על קצין (משוחק על ידי ז'אק פרן), שנפל במלחמת אלג'יריה והואשם בדיעבד בעינויים, כשלצידו אלמנתו (ניקול גרסיה) ועורכת דין (קלוד ז'אד) מול משפטן צבאי (המגולם על ידי שארל דנר).
סרטו הגדול האחרון היה ב-1985 "טנגוס, הגלות של גרדל" בבימוי פרננדו א. סולאנס, שבו שיחק בתפקיד ז'אן-מארי.
ב-2005 שיחק את האבא של פטריק שנה "אינני נמצא כאן כדי שיאהבו אותי".
הסרט האחרון שבו השתתף היה "מסרין 2: אויב הציבור מספר אחד" בתפקיד איש עסקים שנחטף.
וילסון הופיע גם בכמה סרטי טלוויזיה, כמו "La Nuit des rois" ("ליל המלכים") מאת קלוד לורסה (1957) ו"השוער של פייר צ'רניה" (1990). אחר כך הקדיש את זמנו לכתיבה ולבימוי סרט הקולנוע "La Vouivre", לפי מרסל אמה, שבו שיחק בנו, לאמבר וילסון. סרט זו היווה תפנית לטובה ביחסים בין השניים. משחקו נשאר בלתי נשכח גם בתפקידו ב"בגד לחורף" מאת קלוד ריש וב"הנריק הרביעי" מאת פירנדלו. אחרי משחקו ב-2003 ב"רוח הצפצפות" מאת ז'ראלד סיבלרא, השוואה אותו ז'אן-ז'אק גוטייה עם הרי בור ורמי.
וילסון שיחק במספר רב של סרטי קולנוע וטלוויזיה.
ביוגרפיה > חייו האישיים

ז'ורז' וילסון היה נשוי לניקול מילון (Mulon), (נפטרה ב-2009) אם שני בניו, נגן הסקסופון והמלחין ז'אן-מארי וילסון ושחקן התיאטרון והקולנוע והזמר לאמבר וילסון.
וילסון התנגד בחריפות בהתחלה לקריירה התיאטרונית של בנו.
פרסים ואותות הוקרה

1962 - פרס שחקן המשנה הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע של סן פרנסיסקו - עבור משחקו בסרט Il Disordine (יחד עם נואה מוראיאמה עבור תפקידו בסרט "טלאיוקאן")
21 בפברואר 1983 - אות מסדר האמנויות והספרות בדרגת מפקד
אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת אביר
2001 - פרס מולייר לתפקיד משנה - עבור משחקו בתפקיד Big Daddy במחזה "חתול על גג פח לוהט" מאת טנסי ויליאמס
2001 - בית ז'אן וילאר באביניון הקדיש תערוכה לכבודו
1963 - לפרס השחקן הזר הטוב ביותר בסרט Une si longue absence בבימוי אנרי קולפי לפי תסריט של מרגריט דוראס
1988 - מועמדות לפרס לבימוי עבור ההצגה "אינני רפופורט"
1991 - מועמדות לפרס לבימוי עבור ההצגה "ארידיס" (אורידיקה) מאת ז'אן אונוי
1991 - מועמדות לפרס לשחקן קומי משני - עבור משחקו ב"ארידיס" מאת ז'אן אנוי
2006 - מועמדות לפרס לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור משחקו בסרט "אינני נמצא כאן כדי שיאהבו אותי"
1990 - מועמדות לפרס סרט הפנטזיה הטוב ביותר - על הסרט Le Vouivre
תפקידי משחק בתיאטרון

1949 : Perle du colorado בביומי המחזאי, Théâtre du Vieux-Colombier - פנינת הקולורדו מאת מישל דה רה
1949 : Les Gaités de l'escadron (עליצות גדוד הפרשים), ז'ורז' קורטלין, בבימוי ז'אן-פייר גרנייה, להקת גרנייה-איסנו
1950 : שלושת המוסקטרים, לפי אלכסנדר דיומא האב, בימוי ז'אן-פייר גרנייה, להקת גרנייה-איסנו
1950 : Le Village des miracles - כפר הנפלאות מאת גסטון-מארי מארטנס - תיאטרון שאנז אליזה
1950, 1951 : סימבליין, מאת ויליאם שייקספיר, בבימוי מוריס ז'אקמון, המרכז לדרמה של המערב ברן
1950 : אבירי השולחן העגול מאת ז'או קוקטו, בימוי יובר גיניו במרכז לדרמה של המערב ברן
1952 : Lorenzaccio - לורנצאצ'ו מאת אלפרד דה מיסה, בבימוי ז'ראר פיליפ, התיאטרון הלאומי העממי, תיאטרון שאיו, פסטיבל אביניון
1952 : המדרגורה החדשה, de ז'אן ווטייה, בימוי של ז'ראר פיליפ, התיאטרון הלאומי עממי תיאטרון שאיו
1953 : ריצ'רד השני מאת ויליאם שייקספיר בתיאטרון הלאומי העממי ותיאטרון שאיו, תיאטרון דה לה סיטה ז'ארדן, סורן, בבימוי ז'אן וילאר, Théâtre de la
1954 : רוי בלאס מאת ויקטור הוגו, בבימוי ז'אן וילאר, התיאטרון הלאומי עממי ותיאטרון שאיו
1955 : המפוזר, מאת מולייר, בימוי של דניאל סוראנו התיאטרון הלאומי עממי ובתיאטר מונטנסייה, ורסאי
1956 : הנשים המלומדות, מאת מולייר, בימוי ז'אן-פייר מולינו התיאטרון הלאומי העממי ותיאטרון שאיו
1956 : פלטונוב, מאת אנטון צ'כוב, בימוי של ז'אן וילאר פסטיבל בורדו, התיאטרון הלאומי עממי
1957 : סיפורו של חייל, de איגור סטרווינסקי y שארל פרדינאן ראמי, בימוי של ג'ו טראאר, קאאן
1957 : החולה המדומה, מאת מולייר, בימוי של דניאל סוראנו, התיאטרון הלאומי עממי תיאטרון שאיו
1958 : "הגחמות של מריאן", מאת אלפרד דה מיסה, בימוי של זקאן וילאר, פסטיבל אביניון, התיאטרון הלאומי עממי תיאטרון שאיו
1959 : "אין להתלוצץ עם האהבה", מאת אלפד דה מיסה, בימוי של רנה קלר, התיאטרון הלאומי עממי ותיאטרון שאיו
1960 : "הנשים המלומדות", מאת מולייר, בימוי של ז'אן-פייר מולינו, התיאטרון הלאומי עממי ותיאטרון רקמייה
תפקידי משחק בתיאטרון > בתיאטרון הלאומי עממי ו בפסטיבל אביניון

1953 : רופא בעל כורחו מאת מולייר
1952 : לורנצאצ'ו, de אלפרד דה מיסה
1952 : המנדרגורה החדשה de ז'אן ווטייה
בפסטיבל אביניון והתיאטרון שאיו
1953 : דון ז'ואן מאת מולייר
1953 : ריצ'רד השני מאת ויליאם שייקספיר
1954 : רוי בלאס מאת ויקטור הוגו, תיאטרון שאיו
1954 : מקבת', מאת ויליאם שייקספיר
1954 : סינא מאת פייר קורניי
1954 : הנסיך מהומבורג מאת היינריך פון קלייסט
1955 : La Ville (העיר), מאת פול קלודל
1955 : מרי טיודור מאת ויקטור הוגו
1956 : נישואי פיגרו מאת פייר אוגוסטן דה בומרשה
1956 : הנסיך מהומבורג מאת היינריך פון קלייסט
1956 : מקבת מאת ויליאם שייקספיר
1956 : סינא מאת פייר קורניי
1957 : נישואיי פיגרו מאת פייר אוגוסטן דה בומרשה
1957 : אמא קוראז' ובניה מאת ברטולט ברכט
1957 : ניצחון האהבה מאת פייר דה מאריבו
1957 : רצח בקתדרלה מאת ת.ס אליוט
1958 : גחמות מריאן מאת אלפרד דה מיסה
1958 : לורנצאצ'ו מאת אלפרד דה מיסה
1959 : רצח בקתדרלה מאת ת.ס אליוט
1959 : אין לנתלוצץ עם האהבה מאת אלפרד דה מיסה בימוי של רנה קלר, תיאטרון שאיו
1960 : אנטיגונה מאת סופוקלס
1960 : אריק הארבעה עשר מאת אוגוסט סטרינדברג
1961 : אנטיגונה מאת סופוקלס