stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלינור קרוצ'י
ספרים

קרוצ'י פרסמה ארבע מונוגרפיות צילום:
1.Closer‏ (2002)
הספר מכיל 90 דיוקנאות בהם מופיעים שלושה דורות מאותה משפחה (אלינור עצמה, הוריה וסבה וסבתה) המצולמים ברגעים אינטימיים בחיי היומיום. הנושאים בספר הם רבים: החל בזהות הנשית במשפחה ועד הפגיעות שבהזדקנות.
2.Diary of a Dancer‏ (2005)
קרוצ׳י החלה לרקוד ריקודי בטן במקביל לשירותה הצבאי והצטרפה ללהקת המחול הירושלמית "ערבסק". כשעברה להתגורר בניו-יורק המשיכה ללמוד ריקוד בטן ובהמשך אף יוצגה על ידי סוכנות, התפרנסה כרקדנית והופיעה במועדונים מקומיים. הספר מתעד את הופעותיה של קרוצ'י בארצות הברית כרקדנית בטן מקצועית.
3.Mother‏ (2013)
הספר בן 144 העמודים מאגד עשור של צילומי משפחתה וילדיה של קרוצ'י. יש בו צילומים מתקופת ההריון, צילומים של הגוף אחרי הלידה, סימני מתיחה, תפרים מהניתוח הקיסרי, הנקה, סיטואציות הוריות, סצנות המתארות את המורכבות בלהיות אמא ויחסי זוגיות ומשבר. קרוצ'י בחרה להראות גם את הרגעים הפחות יפים שבאימהות, אלו שלרוב בוחרים להסתיר- העייפות, העצבנות, המתח וקריעת העור שנגרמת בלידה. הספר זכה להיכלל ברשימת 10 ספרי הצילום הטובים ביותר ב-2013 של ה"ניו יורק טיימס" והושק באוקטובר 2013 במסגרת התערוכה הקבוצתית "צילום, אימהות וזהות" בחלל הלונדוני “גלריית הצלמים” (The Photographers’ Gallery).
4.Midlife‏ (2019)
הספר עוסק בתקופה של אמצע החיים, ההתבגרות הגוף, אובדן הפוריות, הזדקנות ההורים והילדים המתבגרים ונישואים. הספר הושק בפורטפוליו במגזין ה"ניו יורקר".
פרסים ומלגות

פרס ה"אינפיניטי לצלם הצעיר" של המרכז הבינלאומי לצילום בניו יורק (2001).
מלגת גוגנהיים (2002).
מלגת קרן האומנות של ניו יורק (2012).
תערוכות יחיד נבחרות

2016 - The family of (wo)man - Mini Retrospectiv, הגלריה החדשה, בית הספר לאמנות וחברה מוסררה ע"ש נגר
2014 - MOTHER, Edwynn Houk Gallery, New York
2012 - Fotografins hus, Stockholm, Sweden
2011 - Love, in spite..., Tavi Art Gallery, Israel
2011 - Insight, FoMu, Antwerp, Belgium
2010 - Intimacy, James Hyman Gallery, London, UK
2010 - My Children, Centre pour la Fotografie Contemporaine Le Bleu du Ciel, Lyon
2009 - My Children, Le Bleu du ciel, Lyon, France
2007 - Biennale de la Photographie, Luik, Belgium
2006 - Photographic Center Northwest, Seattle, WA
2006 - Moscow House of Photography, Moscow, Russia
2006 - Analix Forever, Geneva, SZ
2006 - Photography Gallery Vilnius: Union of Lithuanian Art Photographers, Lithuania
2006 - Diary of a Dancer, Ricco/Maresca Gallery, New York; 51 Fine Art Photography, Antwerp, Belgium, 2006; Fotografie Forum International, Frankfurt, Germany, 2006.
2006 - It's me, Herzlia Museum of Contemporary Art, Herzlia, Israel
2006 - Edwynn Houk Gallery, New York NY
2004 - Images of family and pain - Scalo Gallery, Zurich, SZ
2004 - New Gallery/Thom Andriola, Houston, TX
2003 - Closer, Gagosian Gallery, London, UK
2002 - 51 Fine Art Photography, Antwerp, Belgium
2000 - Details, Quint Contemporary Art, La Jolla, CA
1999 - The Photographers' Gallery, London
1999 - Fotografie Forum International, Frankfurt, Germany
1999 - Prague House of Photography, Prague
1999 - Detail, Ricco/Maresca Gallery, New York.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  טלי ליברמן, החיים כתמונה, באתר ynet, 4 באפריל 2014
↑  יעל גוטרייך אורון, פורצי גבולות: אמנים ישראלים שהצליחו מעבר לים, באתר הארץ, 21 בינואר 2011
1 2 3 4 5  דליה קרפל, בלי סודות בלי שקרים, באתר הארץ, 29 במרץ 2004
1 2 3  מריסה כ"ץ, ‏למשפחה לא אכפת שמצלמים אותם, הם מרגישים מעניינים, באתר גלובס, 14 בנובמבר 2004
1 2  אלינור קרוצ'י, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל
1 2 3  רעות ברנע, החיים ברגע, באתר כלכליסט, 3 בינואר 2016
1 2 3 4  תערוכת "The family of (wo)man - Mini Retrospectiv", באתר מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר
↑  אלינור קרוצ'י, באתר גלריית אדווין הוק (באנגלית)
1 2 3  דפנה לוי, נורא התביישתי בבטן שלי, אז צילמתי אותה, בבלוג "המדור לאיבוד קרובים", 10 באוקטובר 2009
↑  אתר רשמי (באנגלית)
↑   ג'וליה פרמנטו צייזלר, זוג נפגש והולך למיטה, והרשת קרועה בשאלה מה קרה שם: אונס או לא, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2017
↑  Petrusich Amanda, The Photographer Behind the “Cat Person” Image on Capturing a Bad Kiss, The New Yorker, ‏December 13, 2017
↑    Susan Kismaric, ‏Elinor Carucci: Closer, The Telegraph, 7 January 2010
↑  Diary Of A Dancer, אמזון
↑  Mother, אמזון
↑  34.	The Top 10 Photo Books of 2013, ניו יורק טיימס, ‏19 בדצמבר 2013
↑  איתן בוגנים, ספר צילומים חדש לאלינור קרוצ’י יושק בתערוכה בלונדון, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 277324  NLI: 987007524919105171  PLWABN: 9810607466005606  BnF: cb145153433 (data)  GND: 124129811  ISNI: 0000 0000 7842 6387  LCCN: n2001000865  PIC: 289052  RKD: 248915  SNAC: w6dk2vh7  ULAN: 500388407  VIAF: 5164438   WorldCat (עם VIAF): 5164438
המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של סין

| --- | --- |

שי ג'ינפינג, המזכיר הנוכחי
 איוש נוכחי:  שי ג'ינפינג (15 בנובמבר 2012) 
 תחום שיפוט:  הרפובליקה העממית של סין 
 מעון:  ג'ונגנאנחאי 
 משך כהונה קצוב:  5 שנה 
 ייסוד המשרה:  1925 
 
המזכיר הכללי של הוועדה הכללית של המפלגה הקומוניסטית של סין (בסינית: 中国共产党中央委员会总书记) הוא המנהיג של המפלגה הקומוניסטית הסינית, המפלגה השלטת היחידה ברפובליקה העממית של סין. מאז 1989, מזכיר המפלגה הוא המנהיג העליון של סין.
לפי חוקת המפלגה הקומוניסטית של סין, המזכיר הכללי נבחר במהלך ישיבה מלאה של הוועד המרכזי. המזכיר הכללי משמש כחבר אוטומטי בוועדה הקבועה של הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית הסינית, גוף קבלת ההחלטות העליון בפועל של סין. המזכיר הכללי הוא גם ראש המזכירות, ומגדיר את סדר היום של ישיבות הוועד המרכזי והפוליטביורו. למעט בתקופות מעבר, מאז שנות ה-90 בעל המשרה כיהן כנשיא סין, מה שהופך אותו לראש המדינה ויו"ר הוועדה הצבאית המרכזית, המפקד העליון של צבא השחרור העממי. כמנהיג הכלכלה הגדולה ביותר בעולם לפי תמ"ג לפי כוח קנייה, הצבא הגדול ביותר בעולם לפי כמות חיילים, מדינה בעלת נשק גרעיני, חברה קבועה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות, וכמעצמת-על פוטנציאלית, המזכיר הכללי נחשב לאחד מהדמויות פוליטיות החזקות בעולם.
המזכיר הכללי הנוכחי הוא שי ג'ינפינג, שמונה לתפקיד ב-15 בנובמבר 2012 ונבחר מחדש פעמיים ב-25 באוקטובר 2017 וב-23 באוקטובר 2022. האדם האחרון ששלט במדינה יותר משני קדנציות היה מאו דזה-דונג, ששימש כיו"ר הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הסינית מ-1943 ועד מותו ב-1976.
היסטוריה

המשרה הוקמה על ידי הוועדה המרכזית ה-12 ב-1982, והחליפה את משרת יושב ראש המפלגה הקומוניסטית הסינית. מאז חידוש המשרה ב-1982, המזכיר הכללי היה המשרד הגבוה ביותר במפלגה הקומוניסטית הסינית, אם כי הוא לא הפך למשרה החזקה ביותר עד לפרישתו של דנג שיאופינג ב-1990.
מאמצע שנות ה-90, החל ממינוי ג'יאנג דזה-מין, המזכיר הכללי החזיק בדרך כלל גם בתפקיד נשיאה של סין. בעוד שהנשיאות היא תפקיד טקסי, נהוג שמזכיר הכללי יעמוד גם בראשה על מנת לאשר את מעמדו כראש המדינה. בנוסף, הוא מחזיק בתפקיד יו"ר הוועדה הצבאית המרכזית, מה שעושה אותו למפקד העליון של צבא השחרור העממי.
הבחירות

המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הסינית נבחר באופן נומינלי בישיבת מליאה של הוועדה המרכזית של המפלגה, מתוך חברי ועדת הקבע של הפוליטביורו. שיטת הבחירה לתפקיד השתנתה עם הזמן. שני המזכירים הכלליים האחרונים, חו ג'ינטאו ושי ג'ינפינג, קודמו לראשונה לתפקיד באותו הליך שהשתמשו בו לקביעת חברי הוועדה המרכזית ותחומי תפקידיהם. בתהליך בלתי פורמלי זה, המזכיר הראשון נבחר במהלך דיונים של חברי הפוליטביורו לקראת כנס המפלגה. המזכיר הראשון אחר כך היה יורש את המזכיר הכללי המתפנה בכנס המפלגה הבא, כחלק מהמעבר הדורי בהנהגת המפלגה.
כוח ומעמד

כוחות ותפקידים של המזכיר הכללי מוגדרים באופן מעורפל, ללא מגבלות זמן או כללים כתובים לבחירת מחליף. עם זאת, מאחר שסין היא מדינה חד-מפלגתית, המזכיר הכללי מחזיק בכוח וסמכות עליונים, ונחשב בדרך כלל "המנהיג העליון של סין". לפי חוקת המפלגה הקומוניסטית הסינית, המזכיר הכללי משמש כחבר מתוקף תפקידו בוועדת הקבע של הפוליטביורו. לפי תקנות המפלגה הקומוניסטית הסינית, המזכיר הכללי אחראי לכינוס ישיבות הפוליטביורו וועדת הקבע של הפוליטביורו. המזכיר הכללי גם עומד בראש עבודת המזכירות ומגדיר את נושאי ישיבות הוועדה המרכזית, הפוליטביורו וועדת הקבע של הפוליטביורו. מאז אוקטובר 2017, בישיבת המליאה הראשונה של הוועדה המרכזית ה-19, כל חברי הפוליטביורו מציגים מצגת שנתית בכתב למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הסינית.
אלתר יחיאל נבנצל

אין תמונה חופשית
הרב אלתר יחיאל נבנצל (בכתיב יידישאי: נעבענצאהל; ה'תרי"ח – י"ד באב ה'תרצ"ט; 1858~ – 1939) היה רב גליציאני ששימש כרבן של וישניצה וסטניסלב. מחבר שו"ת "מנחת יחיאל". ממייסדי אגודת ישראל בגליציה.
ביוגרפיה

נולד בשנת ה'תרי"ח (1858 לערך) ליוסף. למד אצל דודו הרב מרדכי מאיר גוטיורט, ששימש כדיין ורב בבובוב, ואצל האחים הרב שמואל והרב יוסף אנגל בקלויז בטרנוב. למד אצל הרב חיים הלברשטאם מצאנז והרב שלמה הלברשטאם מבובוב. שלט בפולנית ובגרמנית.
לאחר נישואיו התפרנס הרב נבנצל ברווחה מגביית אגרות מעבר בדרכים, הקים ישיבה בווישניצה ולימד בה. בהמשך נבחר לשמש כרבה של העיר.
בשנת ה'תרנ"ט (1899) החל לשמש כראב"ד בעיר המרכזית בגליציה סטניסלב (לעיתים: סטניסלבוב). עד לשנת ה'תרס"ט שימש הרב אריה לייבוש הורוביץ כרב העיר, והשניים ישבו בבית הדין יחדיו. לצד עבודתו בבית הדין, פיקח על ישיבת "אור תורה" בה למדו כ-150 תלמידים (נוסדה בשנת ה'תרס"ז), בראשה הועמד כמחנך הרב יקותיאל אריה קמלהאר, והיא התפרסמה ברמתה הגבוהה. כן פרס חסות על תלמודי התורה, והיה פעיל מאוד במוסדות החסד הקהילתיים. בזמן השלטון האוקראיני היה חבר מועצת העיר היהודית.
מאז פרסום ספרו הראשון בשנת ה'תר"ס, נחשב לאחד מחשובי משיבי ההלכה בגליציה. על פי המסופר, ספרו הרשים ביותר גם רבנים וותיקים כמהרש"ם. היה ממייסדי אגודת ישראל, פעיל וותיק בה וחבר למועצת גדולי התורה שלה. אחרי מלחמת העולם הראשונה עסק רבות בהתרת עגונות. אחד מבני העיר תיארו כך:
ר' אלתר יחיאל נבנצאל, ראש בית־הדין ארבעים שנה. קומה תמירה, מצחו גבוה־קמור, גבות עיניו מלאות־עבות, זקנו הלבן הארוך יורד על פי מדותיו, לבושו משי שחור, אף בימות החול היה בו משל שבת. מביתו ברחוב רוגוסקי אל השטיבל של בית־הדין הלך ארבעים שנה, כשהילוכו מדוד, פוסע פסיעה קטנה, תנועותיו קצובות, מישיר גבו, עיניו מביטות נכחו, כולו אומר כבוד [...] הקדיש חייו בקהילה לתורה, לעבודה ולמעשים טובים. השכים אחרי האשמורת השנייה [...] לעבודה שלו בשטיבל כראש בית־הדין היה חן מיוחד.
הרב אלתר יחיאל נבנצל נפטר בי"ד באב ה'תרצ"ט (1939), ובהלווייתו השתתפו כ-10,000 איש.
חיים אישיים

בהיותו בן 17 נישא לשינדל שפרינצא (נפטרה בט' אדר ב' ה'תרצ"ה, 1935), בתו של יהודה ליבוש לנדא, תושב אמיד בגורליץ, שהבטיח לחתנו מזונות לכל ימי חייו. בנם היחיד משה צבי הירש, בנקאי בסטניסלב ומעסקני הדת והחסד בעיר, נספה בשואה. נכדו שמואל, השריד היחיד ממשפחתו, ניצל מן השואה והתגורר בתל אביב (נפטר בשנת תשל"ב). נינו הוא הרב נחום נבנצהל, מחבר תורני.
ספריו

פרי העץ ומנחת יחיאל – על שולחן ערוך יורה דעה, חלק א מונקאטש תר"ס, חלק ב הוסיאטין תרס"ד
שו"ת מנחת יחיאל – ארבעה חלקי השו"ע, חלק א בילגוריה תרצ"ג, חלק ב סטניסלבוב תרצ"ו, חלק ג סטניסלבוב תרצ"ט
לקריאה נוספת

'הרב ר' אלטר יחיאל בהרב ר' יוסף זצ"ל נעבענצאהל', בתוך: שמואל נח גוטליב, אהלי שם, פינסק תרע"ב, עמ' 263
סטניסלב – ספר קהילה, עמ' 310–339
מנחם גלרטר, 'קהילת סטניסלב בשנות תרע"ט-תרצ"ט', ערים ואמהות בישראל, כרך ה – סטניסלב, מוסד הרב קוק תשי"ב, עמ' 310–311
'הג"ר אלתר־יחיאל נבנצל', בתוך: זאב זוהר (פישר שיין), בסוד ישרים ועדה, בני ברק תשכ"ט, עמ' רלז-רמג
'רבי אלתר יחיאל נבנצאהל מסטניסלב', בתוך: דוד הלחמי, חכמי ישראל, תל אביב תש"ן, כרך א, עמ' שצט
'ר' אלתר יחיאל ב"ר יוסף נבנצל', בתוך: מאיר ונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה, כרך ג, ירושלים תשנ"ז, עמ' 985–991
הערות שוליים

↑  מאיר ונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה, כרך ו, ירושלים תשס"ה, עמ' 565
↑  ראו לדוגמה: בנימין פרייס, דרשות אגרות ותולדות בעל שו"ת הרי בשמים, ירושלים תשע"א, עמ' פב-פג. למשפחת הרבנים הורוביץ הייתה "חזקה" על רבנות העיר ולפיכך, גם לאחר פטירת הרב הורוביץ לא נתמנה הרב נבנצל לרב הראשי הרשמי, אף ששימש כך בפועל
↑  לדוגמה: בן טובים, מערי המדינה: סטאניסלאב, מחזיקי הדת, 15 באפריל 1910; ד. ט., סטאניסלבוב, הצופה, 28 בנובמבר 1946
↑  על הישיבה ראו: מאיר וונדר, 'הישיבות בגליציה', מוריה רז-רח [יח, ג-ד], טבת תשנ"ב, עמ' צט
↑  ראו לדוגמה חתימתו לצד רבנים על כרזת האגודה, בתוך: קובץ הסתדרותי, וינה תרפ"ג, עמ' 24–31
↑  על סקירה זו ראו גם: הרב אלתר מאיר, "סטניסלאב", שערים, 17 באוקטובר 1952
↑  ר' אלטער נעבענצאהל ז"ל, נייער מארגען⁩, 1 באוגוסט 1939⁩; נפטר געווארען סטאניסלאוואווער רב הרה"ג ר' אלטער נעבענצאהל ז"ל, היינט, 2 באוגוסט 1939
↑  מעט על "הבנק למסחר", ראו: מנחם גלרטר, 'קהילת סטניסלב בשנות תרע"ט-תרצ"ט', ערים ואמהות בישראל, כרך ה – סטניסלב, מוסד הרב קוק תשי"ב, עמ' 245
↑  ראו תיאורו את המשפחה, במבוא לספרו דבר שמואל – נגעים, בני ברק תשנ"ד
↑  פורסם לראשונה: זאב זוהר, 'ר' אלתר יחיאל נבנצל זצ"ל', שערים, חלק א – ה' אדר ב' תשי"ז, עמ' ה; חלק ב – י' אדר ב תשי"ז, עמ' ג
אסתר גרנק

| --- | --- |

אסתר גרנק בשנות השלושים לחייה
 לידה:  7 באפריל 1927 בריסל, בלגיה 
 פטירה:  9 במאי 2016 (בגיל 89) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  בלגיה 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 
אסתר (מלכה) גרנק (בצרפתית: Esther Granek‏; 7 באפריל 1927 - 9 במאי 2016) הייתה משוררת בלגית-ישראלית בשפה הצרפתית, ניצולת השואה.
ביוגרפיה

אסתר גרנק נולדה בבריסל למרים וגרשון צבי. היא הייתה אוטו-דידקטית עקב חוקי הגזע בתקופת הכיבוש הנאצי. במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, היא עברה עם משפחתה מבריסל לעיר Lunchon שבצרפת, ובהמשך הושמה עם משפחתה במחנה הריכוז Brens במחוז טארן שבצרפת. המשפחה הצליחה לברוח מן המחנה ב-1941 וחזרה לבריסל, מספר ימים לפני שכל תושביו נשלחו להשמדה. מ-1942 עד סוף הכיבוש הנאצי, גרנק הוסתרה בבריסל עם מסמכי זיהוי מזויפים על ידי בני משפחה נוצרית, כשהיא מתחזה להיות הילדה שלהם, ועבדה משחר עד ליל בחנותם. היא עלתה לישראל ב-1956, ועבדה בשגרירות בלגיה בתל אביב כמזכירה ומנהלת חשבונות במשך 35 שנים. על עבודתה קיבלה אות הוקרה מטעם מדינת בלגיה. במהלך חייה בארץ פרסמה חמישה ספרי שירה בצרפתית.
נפטרה ב-9 במאי 2016 בתל אביב. השאירה אחריה בעל ושני ילדים.
ספרים

Portraits et chansons sans retouches, éditions Saint-Germain-des-Prés, 1976. Préface de Flora Groult
Ballades et réflexions à ma façon, éditions Saint-Germain-des-Prés, 1978
Je cours après mon ombre, éditions Saint-Germain-des-Prés, 1981. Préface de Jean-Louis Curtis
De la pensée aux mots, éditions Guyot, 1997 ISBN 2-87263-168-2
Synthèses, 2009. Préface de Christian Godin, ISBN 978-2-7466-0960-0
אלכסנדר רוצקוי

אלכסנדר ולדימירוביץ' רוצקוי (ברוסית: Алекса́ндр Влади́мирович Руцко́й;‏ נולד ב-16 בספטמבר 1947) הוא מדינאי ופוליטיקאי רוסי, שהתפרסם כסגן נשיא רוסיה הראשון והיחיד (1991–1993) וכיהן לאחר מכן כמושל מחוז קורסק בשנים 1996–2000.
ביוגרפיה > ילדותו

אלכסנדר רוצקוי נולד ב-1947 בעיר פרוסקורוב באוקראינה הסובייטית למשפחה בעלת מסורת צבאית. סבו, אלכסנדר איוואנוביץ' רוצקוי, שירת בחיל מסילות הברזל הרוסי. אביו, ולדימיר אלכסנדרוביץ' רוצקוי (1924–1991) שירת כקצין בחיל השריון של הצבא האדום (דרגתו האחרונה - סגן-אלוף). ולדימיר רוצקוי נטל חלק במלחמת העולם השנייה, השתתף בכיבוש ברלין. אמו, זינאידה יוסיפובנה, למדה בבית הספר לטכנאים ועבדה במגזר הציבורי.
כל ילדותו של אלכסנדר רוצקוי עברה בעיירות בקרבת בסיסי הצבא ששירת בהם אביו.
רוצקוי המשיך במסורת הצבאית המשפחתית. הוא סיים את לימודיו בבית הספר בשנת 1964 ולמד לימודי ערב תוך כדי עבודה כמכונאי מטוסים בשדות תעופה צבאיים. בעקבות מעבר המשפחה לעיר לבוב בשל פרישתו של אביו מהצבא, הוא עבד במפעל. ב-1966 נקרא לשירות חובה בכוחות המזוינים הסובייטיים. באותה תקופה הוריו עברו להתגורר לקורסק.
ביוגרפיה > השירות הצבאי

בנובמבר 1966 החל את שירותו הסדיר צבא האדום בעיר בקאנסק, חבל קרסנויארסק, שם קיבל הכשרה של מקלען אווירי. ב-1967 התקבל ללימודים בבית הספר לטיס בברנאול, אותו סיים ב-1971. עד שנת 1977 שירת בבית הספר לטיס בעיר בבוריסגלבק. היה מדריך טיס, מפקד גף וסגן מפקד טייסת. ב-1980 סיים את האקדמיה האווירית הצבאית ע"ש יורי גגארין ונשלח לגרמניה המזרחית לשרת בכוחות הסובייטים שהיו מוצבים שם. הוא שירת ביחידת מפציצי סוחוי Su-25.
ביוגרפיה > השירות הצבאי > מלחמת אפגניסטן

מ-1985 עד 1988 רוצקוי השתתף במבצעים צבאיים כחלק מהכוח הסובייטי באפגניסטן. הוא היה מפקד כנף תקיפה אווירי של הארמייה ה-40 וביצע גיחות אוויריות עם המפציץ סוחוי Su-25. בתקופת המלחמה הוא ביצע סך הכול 428 גיחות אוויריות. ב-6 באפריל 1986 מטוסו הופל על ידי טיל כתף FIM-43 רד-איי בקרב על בסיס ג'ווארה והוא נפצע קשה. עם שחרורו מאשפוז נאסר עליו לטוס והוא היה לסגן ראש המרכז להכנה צבאית של חיל האוויר של ברית המועצות בעיר ליפצק. ב-13 ביוני אותה שנה התפרסמו זכרונותיו לראשונה בעיתונות. לאחר אימון קצר שב לחזית באפגניסטן ב-1988 והיה סגן מפקד כוחות חיל האוויר של הארמייה ה-40. ב-4 באוגוסט 1988 שוב הופל מטוסו, הפעם בידי מטוס 16-F של חיל האוויר הפקיסטני. הוא נלכד על ידי המוג'הדין ונחקר על ידי המודיעין הפקיסטני. כעבור שבועיים הוחזר לברית המועצות על ידי פקיסטן במסגרת עסקת החלפת שבויים. לאחר חזרתו מהשבי הוענק לו עיטור גיבור ברית המועצות. בשנים 1988–1990 - למד באקדמיה צבאית של המטה הכללי. לאחר סיום הלימודים מונה למפקד מרכז להכשרת טייסים בעיר ליפצק. באוגוסט 1991 הועלה לדרגת גנרל.
הקריירה הפוליטית

כחייל מוערך פופולרי, הוא נבחר על ידי בוריס ילצין כמועמד לתפקיד סגן נשיא רוסיה בבחירות הנשיאותיות. הוא היה סגן הנשיא מיולי 1991 ועד אוקטובר 1993. כסגן הנשיא הוא קרא להענקת עצמאות לחבלים טרנסניסטריה וחצי האי קרים במולדובה ואוקראינה בהתאמה. בעת הלחימה בדרום אוסטיה הוא התקשר לנשיא גאורגיה אדוארד שווארדנדזה ואיים להפציץ מהאוויר את טביליסי.
הקריירה הפוליטית > המשבר החוקתי של שנת 1993

במהלך שנת 1992, החל רוצקוי להשמיע את קולו כאופוזיציה לילצין לרפורמות הכלכליות של יגור גאידר ורפורמות פנימיות של הנשיא.
הוא הועמד בראש ועדה למלחמה בשחיתות. לטענותיו הוא גילה שמקורבים רבים של הנשיא ילצין מעורבים בתהליכים לא תקינים ואף איים להעביר את החומר לפרקליטות. כתוצאה מכך, תפקידו בראש הוועדה הופסק. במהלך דצמבר 1992 היה בשליחות בפקיסטן במטרה להביא לשחרור שבוים רוסים. הוא השיג רשימות של שבוים אך לא הצליח לקדם את שחרורם.
במרץ 1993, ההתנגדות גברה כאשר הפרלמנט הרוסי, אספת נבחר העם, ניסתה לפטר את ילצין באמצעות הצבעת אי אמון וחודשים אחר כך נחקר אלכסנדר רוצקוי בעצמו על ידי נציגי ממשל ילצין שהאשימוהו בשחיתות. בספטמבר 1993 ילצין קיצץ את סמכויות סגן הנשיא, אלא שבית הדין החוקתי הצהיר כי הצווים הנשיאותיים נוגדים את החוקה. בהמשך אותו החודש ילצין פיזר את הפרלמנט. בסוף החודש הגיע רוצקוי אל הפרלמנט והכריז כי הוא ממלא מקום נשיא רוסיה, הוא נשבע את השבועה הנשיאותית והוסיף: "אני נוטל את סמכויות הנשיא. הצווים הנשיאותיים של ילצין נוגדים את החוקה". נשיאותו הזמנית של רוצקוי, אף שהייתה חוקתית, לא הוכרה מחוץ לגבולות רוסיה, שבועיים לאחר מכן, אלימות שיסעה את העיר מוסקבה לגזרים כאשר בניין הפרלמנט הרוסי הופצץ על ידי טנקים של צבא רוסיה שצידד בנשיא ילצין. רוצקוי היה עצור בכלא לפורטובו עד פברואר 1994, כאשר הוא ומשתתפים נוספים (ביניהם יו"ר הפרלמנט רוסלאן חסבולטוב) במרד כנגד הנשיא זכו לחנינה מידי הדומה הממלכתית, שזה אך נוסדה.
הקריירה הפוליטית > לאחר המשבר

מיד עם שחרורו הוא הקים תנועה מפלגתית חדשה בשם "דרז'בה" (מעצמה), שנחלה כישלון בבחירות הפרלמנטריות ב-1995 ולא עברה את אחוז החסימה. בבחירות לנשיא רוסיה 1996 הודיע על תמיכתו במועמד הקומוניסט גנאדי זיוגאנוב. באותה שנה הוא נבחר לעמוד בראש מחוז קורסק והיה מושל המחוז עד שנת 2000. פעילותו בראש המחוז ספגה ביקורת רבה. הוא העמיד בתפקידי מפתח בני המשפחה. תוך מספר שנים מספר אנשי מפתח בממשל המקומי הואשמו בשחיתות ונשפטו. בבחירות למושל שהתקיימו בשנת 2000 נפסל מהשתתפות מספר ימים לפני קיום ההצבעה.
ב-2003 ניסה להתמודד בבחירות הפרלמנטריות לדומה, אך מועמדותו נפסלה. ב-2007 היה ליושב ראש דירקטוריון מפעל הצמנט במחוז וורונז' ובמאי 2013 היה לחבר במועצה החברתית של ועדת החקירות של רוסיה והיה גם חבר בארגון החברתי "הוועדה לתמיכה ברפורמות הנשיאותיות".
רוצקוי תמך בסיפוח חצי האי קרים ובקיץ 2014 ניסה להתמודד בבחירות למושלות מחוז קורסק אך מועמדותו נפסלה. ב-2015 נטל חלק בהקמת "מפלגת התעשייה והחקלאות המאוחדת".
הוא התמודד בבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2016 מטעם מפלגת "הפטריוטים של רוסיה", שלא הצליחה לעבור את אחוז החסימה ונותרה מחוץ לפרלמנט.
קול אורלוגין

| --- | --- |

 שיר בביצוע ריקה זראי
 יצא לאור:  1957
 סוגה:  זמר עברי
 שפה:  עברית
 כתיבה:  דידי מנוסי
 לחן:  יוחנן זראי
קול אורלוגין הוא שיר שכתב בשנת 1957 הפזמונאי והעיתונאי דידי מנוסי והלחין יוחנן זראי, וידוע בביצועה של אשתו, ריקה זראי.
אודות השיר

השיר נכתב במקור להצגה "סנונית בחוף מיומבה", שהועלתה בתיאטרון הבימה בשנת 1957 ועסקה באונייה ישראלית המבקרת בנמלי אפריקה. הזמרת ריקה זראי הקליטה את השיר, שאותו הלחין בעלה יוחנן זראי, בשנת 1958, והוא נודע בעיקר מביצוע זה שהצליח מאוד.
גרסת השיר צרפתית

לאחר ביקור בצרפת החלה זראי לשיר שאנסונים וללמוד צרפתית. היא שבה לצרפת והחלה להקליט בשפה החדשה שירים מקוריים וגרסאות צרפתיות לשירים עבריים פופולריים, בין היתר הקליטה גרסה בצרפתית לקול אורלוגין הנקראת "Les horloges de minuit" ("שעוני חצות").
ביצועים נוספים

לשיר ביצועים רבים נוספים, ביניהם של שרונה אהרון-ברוזה (אימו של הזמר דויד ברוזה), רגינה בן אמיתי, זיגי בן אור, יפה ירקוני, שמשון בר-נוי, רן ונמה, נתנאלה, עדנה גורן, יגאל בשן, אילנית, ומרגלית צנעני (מתוך מחרוזת עברית).
במסגרת פרויקט מחווה למוזיקה הישראלית של שדרן הרדיו אלי לפיד, יצאה גרסה מחודשת לשיר בהשתתפות אריק סיני, אילנית וריקה זראי, שהקליטה בצרפת את ערוץ השירה שלה. בשיר מנגנים: עדי רנרט - פסנתר, ז'אן פול זימבריס - תופים, אלי מגן - קונטרהבס, עמוס עבר הדני - גיטרות, העיבוד נעשה בידי קובי אשרת. השיר ראה אור בדצמבר 2021, במלאת שנה למותה של ריקה זראי.
הערות שוליים

↑  קול אורלוגין, באתר הספרייה הלאומית
↑  רחל פרומן קומלוש, Rika Zarai Les horloges de minuit קול אורלוגין בצרפתית ריקה זראי 1959, באתר יוטיוב, ‏25.8.2018
↑  Reuveni Music, מרגלית צנעני - מחרוזת עברית, באתר יוטיוב, ‏29.6.2014
↑  אלי לפיד, אלי לפיד מתראיין אצל ליאת רגב ברשת ב' על "קול אורלוגין" בביצוע החדש של אריק סיני, אילנית וריקה זראי, באתר יוטיוב, ‏3.1.2022
בית אברהם (חסידות)

חסידות בית אברהם הייתה חצר חסידית ייחודית שהוקמה בידי חסידים שהעריצו את הרב אברהם יצחק הכהן קוק והחליטו להכתירו כאדמו"ר עליהם.
הקמה והתפתחות

החסידות הוקמה בשנת ה'תר"ץ (1930) וכללה יהודים רבים, בהם רבני עיירות וקהילות, שנחשפו לדמותו והגותו של הראי"ה קוק והפכו למעריציו. הם התאגדו להקמת חצר חסידית מלאה, הכוללת בתי מדרשות של אנשיה, נסיעות מיוחדות אל האדמו"ר - הראי"ה, לימוד עקבי במשנתו, אימוץ מנהגיו, ועוד. אך על אף רצון החסידים, לא הסכים הרב קוק להיות להם לאדמו"ר.
בארבעה מקומות הוקמו בתי מדרשות מיוחדים של החצר: פאביאניץ, לודז', ולוצלאווק וז'ירארדוב. אלו התפתחו במהירות תוך מספר חודשים וכללו מאות מתפללים. חלק מאנשי החסידות היו אנשי הציונות הדתית בפולין אשר ראו בעצמם כחסידים לכל דבר וראו צורך במנהיג ואדמו"ר אשר ידריך אותם, ומצאו ברב קוק רב ששילב בין החסידות לבין תורת ארץ ישראל והציונות.
בשנת תרצ"ג מסרו בידיו החסידים מגילת קלף ובה בקשה רשמית שיקבל עליו להיות לאדמו"ר, אך שוב הוא סירב, כנראה מפני התנגדותו לעצם הרעיון והתנגדותו לאדמו"רות החסידית.
אופי הקהילות

בתי מדרשות אלו נהגו כמנהגי החסידות ולמדו הלכה ואגדה כמנהג שאר החסידים, ואף ארגנו נסיעות לרב קוק לכבוד החגים כמנהג שאר החסידויות. בנוסף, הם נהגו מנהגי חסידים לרב קוק בעליות לתורה, ברכו במי שברך את הראי"ה ואף שלחו לו פדיון נפש. אך הם התייחדו משאר החסידויות בלימוד כתבים ציוניים ואקטואליה.
קהל החסידים היה מגוון וכלל יהודים העובדים לפרנסתם ואף רבנים כמו רב העיירה ז'ירארדוב – הרב יחיאל מאיר קרימסקי, רבה של וולצלאווק – הרב יהודה ליב קובלסקי, ובנו של רבה של לודז' – הרב שמחה טרייסטמאן. רבנים אלו משכו רבים מבני העיר להצטרף לחסידות.
בכל אחד מבתי המדרשות הוקם ועד שהיה ממונה על ארגון הקבוצה ועל הקשר הישיר עם הרב. לאחר תקופה אף החליטו גבאי בתי המדרש לשלוח מכתב לרב קוק המתאר את אופי הקהילה ולבקש ממנו הסכמה רטרואקטיבית להקמת החסידות.
לקריאה נוספת

הרב משה צבי נריה, "בתי־המדרש "בית אברהם" בפולין", עיטורים: פרקי עיון והגות לכבוד ר' משה קרונה (תשמ"ו), עמ' 159–181 (מידע בקטלוג רמב"י)
הרב נריה גוטל, "'חסידי אברהם' – על איגרת הראי"ה קוק למעריציו בפולין", קובץ הציונות הדתית ג (תשס"א), עמ' 599–611 (מידע בקטלוג רמב"י)
אמיליאנו מרטינס

דמיאן אמיליאנו מרטינס רומרו (בספרדית: Damián Emiliano Martínez Romero; נולד ב-2 בספטמבר 1992) הוא כדורגלן ארגנטינאי, המשחק בעמדת השוער באסטון וילה ובנבחרת ארגנטינה.
קריירה

אמיליאנו מרטינס נולד במאר דל פלאטה ושיחק במועדון הנוער של אינדפנדיינטה. ב-2009 עבר לארסנל. הוא שימש בעיקר כשוער מחליף לאורך השנים, והושאל לקבוצות שונות באנגליה: אוקספורד יונייטד, שפילד וונסדי, רות'רהאם יונייטד, וולברהמפטון וונדררס.
ב-2017 הושאל לחטאפה מליגת העל בספרד וב-2019 הושאל במהלך העונה לרדינג מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. בעונת 2019/2020 בפרמייר ליג חזר לארסנל ובעקבות פציעתו של ברנד לנו פתח בהרכב הקבוצה בתשעה משחקי ליגה.
בספטמבר 2020 עבר לאסטון וילה תמורת סכום של כ-20 מיליון פאונד. הוא פתח בהרכב הקבוצה בכל משחקיה בעונת 2020/2021, והשווה את שיא המועדון של בראד פרידל עם 15 משחקים בהם לא ספג בעונה אחת, ונבחר לשחקן העונה על ידי קהל הקבוצה. בינואר 2022, חתם מרטינס על חוזה הארכה לשלוש שנים עם אסטון וילה. באוגוסט 2024 חתם מרטינס על חוזה הארכה עד לשנת 2029 עם אסטון וילה.