stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האימפריה הרומית
טכנולוגיה > הנדסה אזרחית > גשרים

כמו אמות המים כך גם הגשרים היו מפסגת האדריכלות הרומית. הגשרים הרומיים היו מבין הגדולים והעמידים הראשונים שנבנו. הם נבנו מאבנים והקשת כמבנה הבסיס. ברובם אף השתמשו בבטון. הגשר הרומי הגדול ביותר היה גשר טראיאנוס שנבנה מעל נהר הדנובה, ונבנה על ידי אפולודור מדמשק. הגשר נבנה עבור צבאו של טראיאנוס, שהיה בדרכו לדאקיה, ואורכו הגיע ל-1,135 מטרים ונשאר הגשר הארוך ביותר במשך יותר מ-1,000 שנה. לפי דברי דיו קסיוס פורק הגשר בהוראתו של הקיסר אדריאנוס, אך יש מקורות החולקים על קביעה זו וטוענים כי הקיסר אורליאנוס היה זה שנתן את ההוראה.
הרומאים בנו גשרים רבים מעץ, אך מהם לא שרד דבר. עיקר המוניטין מונח על גשרי האבן והלבנים אותם בנו, הגשרים התאפיינו בשימוש פורץ הדרך אותו עשו הבנאים בקשתות מעוגלות, שאיפשרו לגשרים להימתח למרחק גדול יותר מאשר גשרים הבנויים על קורות תומכות. כאשר הבנאים הרומיים נזקקו לכמה קשתות לגשרים ארוכים יותר, בנייתם של עמודים תומכים חזקים הייתה קריטית. דבר זה היווה בעיה כאשר לא ניתן היה לבנות עמודים תומכים על סלע, כמו בנהרות רחבים (דוגמת הדנובה) או שגדות הנהר היו בעלות קרקע רכה. כדי לפתור בעיה זו פיתחו הבנאים הרומיים מבנה המוכנס תחת המים כדי ליצור שטח אטום במגמה לשאוב את המים לשם בנייה במקום בתנאים יבשים, המבנה עשוי קורות עץ הובל אל קרקעית הנהר כדי ליצור מעין שרוול שנאטם לעיתים קרובות בחימר, לאחר מכן, בטון שפך פנימה בטון. על אף שרוב הגשרים הרומיים ששרדו בנויים על סלע קשה, גשר סנטאנג'לו עומד על יסודות שכאלה הנמצאים בתוך נהר הטיבר כבר יותר מ-1,800 שנה.
דוגמה מפוארת נוספת לעבודתם של הבנאים הרומיים, ניתן למצוא בגשר אלקנטרה שנבנה עבור הקיסר טראיאנוס בשנת 105 המשתרע מעל נהר טחו שבספרד, אורכו 194 מטרים וגובהו 71 מטרים מעל מפלס מי הנהר.
טכנולוגיה > הנדסה אזרחית > דרכים

הרומאים בנו את הדרכים בעיקר לשימוש צבאי, אך חשיבותן הכלכלית לא נעלמה מעיני המתכננים, על אף שלעיתים נאסרה תנועת עגלות כדי לשמור על יעילותן לשימוש צבאי. בשיא התפשטותה של הקיסרות נאמד אורכן הכולל של רשת הדרכים הרומית בכ-80,000 קילומטרים בקרוב.
תחנות דרכים שסיפקו אפשרויות רענון נבנו במרחקים קבועים ותוחזקו בידי הממשל. מערכת נפרדת של תחנות החלפה לשליחים פרטיים ולשליחים רשמיים תוחזקה גם כן. מערכות אלה של תחנות החלפה ורענון איפשרה לקיסר טיבריוס למהר ולעבור מרחק של 800 ק"מ ב-24 שעות כדי לחבור לאחיו דרוסוס, שגסס מנמק ברגלו כתוצאה מנפילה מסוס.
רוב הדרכים האיכותיות הורכבו מחמש שכבות. השכבה התחתונה, שנקראה פאבימנטום (pavimentum), הייתה עשויה משכבת טיח בעובי 2.5 ס"מ. מעליה שכבה שנקראה סטטומן (statumen) והכילה אבנים שקושרו יחדיו על ידי בטון או חימר, בעובי של כ-30 ס"מ. מעליה, הונחה שכבה שנקראה רודנס (rudens), והכילה כ-25 ס"מ של בטון דחוס. השכבה הרביעית, סומא קרוסטה (suma crusta), הורכבה מפרוסות עבות של אבני צור או אבני לבה מצולעות, בקוטר של 30–90 ס"מ ובעובי של 25–30 ס"מ, שהונחו על שכבת הרודנס הטריה. השכבה העליונה והאחרונה, הייתה עשויה מבטון או מאבני צור שהותאמו לכך.
הדרכים הרומיות נחשבות למתקדמות ביותר שנבנו עד לתחילת המאה ה-19. באופן כללי, כאשר נתקלה הדרך במכשולים, העדיפו המהנדסים למצוא פתרון למכשול ולא לחפש דרך לעקוף אותו. גשרים נמתחו מעל כל נתיבי המים. מעל אדמות ביצה הוקמו שבילים מורמים שנבנו על יסודות מוצקים, גבעות נחצבו או שנחפרו דרכן מנהרות במקום שנעקפו. הדרכים היו עמידות להצפות ולסכנות סביבתיות אחרות. לאחר נפילתה של הקיסרות הרומית המשיכו דרכים אלה להיות שמישות למעלה מ-1,000 שנה.
טכנולוגיה > הנדסה אזרחית > תברואה

הרומאים היו בין התרבויות הראשונות שהשתמשו בצנרת בתוך הבתים. בתי המרחץ הרומיים שימשו להיגיינה, מקום מפגש ואף כפעילות תרבותית. המרחצאות הכילו שלושה מתקנים עיקריים לרחצה. לאחר הסרת הבגדים בחדר ההלבשה, המשיכו הרומאים לחדר החם טפידאריום (tepidarium), בחום המתון והיבש של החדר, חלק עסקו בפעילות חימום כגון: מתיחות וכדומה וחלק מרחו את עצמם בשמן או שעבדים ביצעו פעולה זו עבורם. מטרתו העיקרית של החדר הטפידאריום הייתה לעודד הזעה ולהתכונן לחדר הבא, הקלדאריום או החדר הלוהט. הקלדאריום, שלא כמו טפידאיום, היה לח מאוד וחומם לטמפרטורה גבוהה. הטמפרטורות בחדר זה יכלו להגיע גם לכ-40 מעלות. חדרי קלדאריום רבים הכילו אמבטיות אדים ומזרקות עם מים קרים שנקראו לברום (labrum). החדר האחרון היה הפריגידאריום (frigidarium) או החדר הקר, שהציע אמבטיות קרות כדי להתקרר לאחר חדר הקלדאריום.
מערכת של 11 אמות מים סיפקו מים במגוון איכויות לעיר רומא, האיכותיים ביותר שימשו כמי שתייה. מים מאיכות נמוכה יותר שימשו בבתי המרחץ ובלטרינות, שהיו צורה מוקדמת של שירותים. שרידי לטרינות התגלו בפומפיי ובהרקולנאום, כמו גם במבצר סמוך לחומת אדריאנוס שבבריטניה ואף במקומות אחרים. אך הרומאים היו פחות היגייניים מאשר מערכת זו גורמת להם להיראות. לא היה זה בלתי נפוץ, ברומא העתיקה, להשליך את השפכים מהחלון לרחוב. למרות זאת, מערכת ניהול השפכים הרומית מעוררת, באופן כללי, התפעלות מחדשנותה.
טכנולוגיה > ספרות רומיות

ספרות רומיות היא שמה של שיטת ספירה שהומצאה ברומא העתיקה, ומשם התפשטה לכל חלקי העולם התרבותי. שיטה זו הייתה הנפוצה בעולם, עד אשר הוחלפה בשיטת הספרות ההודיות-ערביות, במהלך המאה ה-14, בשל פשטותה של האחרונה בהשוואה לזו הרומית.
הספרות הרומיות מבוססות על שבעה סמלים שמקורם באלפבית השפה הלטינית:
I = אחת
V = חמש
X = עשר
L = חמישים
C = מאה (מקורו במילה centum שפירושה מאה)
D = חמש מאות
M = אלף (מקורו במילה mille שפירושה אלף)
שיטת הספרות הרומית נחשבת, באופן כללי, כמי שעבר זמנה מבחינת שימושים מודרניים. כיום, השימוש בספרות הרומיות הוא בעיקר דקורטיבי, לדוגמה: שעונים, תבליטים שונים ובטקסטים רשמיים כגון: חוקת ארצות הברית.
מורשת

כמה מדינות טענו כי הן היורשות של הקיסרות הרומית לאחר נפילתה של הקיסרות הרומית המערבית, הקיסרות הרומית הקדושה הייתה ניסיון להקים לתחייה את הקיסרות במערב, היא נוסדה בשנת 800 כאשר האפיפיור לאו השלישי הכתיר את מלך הפרנקים קרל הגדול כקיסר רומא ביום חג המולד, למרות זאת הקיסרות והמושב הקיסרי לא הפכו פורמליים במשך כמה עשורים. לאחר נפילת קונסטנטינופול, הכריזה על עצמה נסיכות מוסקבה כיורשת המסורת של הנצרות האורתודוקסית בקיסרות הביזנטית, והחשיבה את עצמה כרומא השלישית (כאשר היא מחשיבה את קונסטנטינופול כרומא השנייה).
כאשר העות'מאנים, אשר ביססו את מדינתם לפי המודל הביזנטי, כבשו את קונסטנטינופול בשנת 1453, ייסד מהמט השני את בירתו בעיר הכבושה ותבע את כס הקיסרות הרומית, הוא אף הרחיק לכת ושיגר פלישה לאיטליה מתוך כוונה "לאחד מחדש את הקיסרות", על אף שצבאות האפיפיור וצבאות נפוליטנים עצרו את צעידתו לעבר רומא בעיר אוטרנטו בשנת 1480. שמה של קונסטנטינופול לא שונה באופן רשמי לאיסטנבול עד ל-28 במרץ 1930.
בשלילת טענותיהן של מדינות אלה למורשתם הרומית, ובקבלת התאריך המסורתי להקמתה של רומא מתקבל כעובדה, ניתן לומר כי המדינה הרומית החזיקה מעמד בצורה מסוימת משנת 753 לפנה"ס ועד נפילת האימפריה של טרפזונטס (יורשת מדינית ורסיס מהקיסרות הביזנטית שחמק מהכיבוש העות'מאני בשנת 1453) בשנת 1461, בסך של 2,214 שנים. ההשפעה הרומית על התרבויות המערביות והמזרחיות ממשיכה להתקיים. במשך הזמן חוקו רוב ההישגים הרומיים על ידי תרבויות מאוחרות. לדוגמה, הטכנולוגיה לייצור צמנט התגלתה מחדש בין השנים 1755–1759 על ידי ג'ון סמיטון.
הקיסרות תרמה רבות לאנושות, בין תרומותיה ניתן למנות את הלוח היוליאני, מוסדות הכנסייה הנוצרית, היבטים של אדריכלות נאו-קלאסית ואדריכלות ביזנטית. מערכת דרכים נרחבת שנבנתה בידי הצבא הרומי ושרדה עד ימינו. עקב רשת דרכים זו, הזמן הנדרש לנסיעה בין יעדים באירופה לא פחת עד למאה ה-19, כאשר הומצא מנוע הקיטור.
הקיסרות הרומית אף תרמה את צורת הממשל שלה, אשר השפיעה על חוקות שונות כולל אלה של רוב המדינות האירופאיות ורבות מהקולוניות האירופאיות לשעבר. בארצות הברית, לדוגמה, המסגרות של חוקת ארצות הברית מציינות, כי ביצירת מוסד הנשיאות, הם רצו לחנוך "עידן אוגוסטוסי". העולם המודרני ירש חשיבה משפטית מהחוק הרומי, אשר אוגד במלואו בעת העתיקה והשפיע על מערכות משפט רבות. בשלטונם על שטחים נרחבים, פיתחו הרומאים את מדע הממשל הציבורי להיקף שלא נהגה או נדרש קודם לכן, ביצירת שירות ציבורי נרחב וייסוד שיטות לגביית מיסים.
המורשת הטרטוריאלית של הקיסרות הרומית על השליטה בחצי האי האיטלקי, תשרת ותשפיע על לאומנים איטלקים ועל איחודה של איטליה בשנת 1861.
היהודים והקיסרות

יהודה תחת שלטונה של רומא הייתה בתחילה ממלכה עצמאית, תחילה ממלכת החשמונאים ולאחר מכן על ידי בית הורדוס, אך בהדרגה הצטמצם כוחם, עד שעברה להיות תחת שלטונם הישיר של הרומאים, באמצעות נציב רומי מטעמם, ושמה שונה לפרובינקיה יודיאה. לעיתים קרובות התעמרו הנציבים בנתיניהם היהודים והתייחסו אליהם בזלזול ואף באכזריות רבה, והדבר עורר תסיסה רבה בקרב קבוצות רבות מהעם. בשנת 66, החלו היהודים למרוד במושליהם הרומאים ביהודה. המרד הובס בידי הקיסר לעתיד אספסיאנוס ובנו טיטוס. במהלך המצור על ירושלים בשנת 70, החריבו הרומאים את בית המקדש השני, בזזו חפצי אומנות וקודש ממנו, כגון: מנורת המקדש. למרות כל זאת, המשיך להתקיים יישוב יהודי משמעותי ביהודה, עד חורבן יהודה ב-135 לספירה בידי יוליוס סוורוס במהלך דיכוי של מרד בר כוכבא. על פי ההיסטוריון קסיוס דיו נהרסו 50 ערים מבוצרות ו-985 כפרים ביודיאה מהלך המלחמה ורוב יושביה היהודיים במרכזה הושמד בעיקרו, בין אם נקטלו בידי הרומים ובין אם נמכרו לעבדות, או נאלצו להימלט.
בעקבות המרד, שונה שמה של פרובינקיית יודיאה לסוריה-פלשתינה. עתה, לאחר שהוגלו מירושלים ונאסרה כניסתם אליה, התרכז היישוב היהודי בגליל.
היהודים והקיסרות > הפזורה היהודית בקיסרות הרומית

לאחר המרד הגדול, נמכרו רבים מיהודי יהודה לעבדות, בעוד שאחרים עזבו את הפרובינקיה והפכו לתושבים של חלקים אחרים בקיסרות הרומית. בספר מעשי השליחים (הספר החמישי בספרי הברית החדשה), כמו גם באיגרות פאולוס ישנם אזכורים תדירים לאוכלוסייה גדולה של יהודים הלניסטיים (מתייוונים) בכמה ערים ברחבי הקיסרות הרומית. היהודים ההלניסטים הושפעו מהגולה במובן הרוחני שלה, סופגים את תחושת האובדן ואת היותם חסרי בית (עקב חורבנה של יהודה) שהפכו לאבן הפינה באמונה היהודית, והרדיפות בחלקים שונים של העולם חיזקו רבות תחושה זו. נראה כי מדיניות הגיור והמרת דת ליהדות בכל רחבי הציוויליזציה ההלניסטית הגיעה לידי סיום עם המלחמות נגד הרומאים, ושיקום הערכים היהודיים לתקופה שלאחר חורבן הבית השני שבאה אחריהן.
חשיבות מרכזית לעיצובה מחדש של המסורת היהודית מדת המבוססת על פולחן בית המקדש למסורת של הגולה, הייתה לפרשנות לתורה הנמצאת במשנה ובתלמוד.
היהודים והקיסרות > התקופה הרומית המאוחרת

למרות כישלונו של מרד בר כוכבא, נשארו יהודים רבים בארץ ישראל. היהודים שנשארו בארץ ישראל חוו מספר רב של עימותים מזוינים כנגד כובשים עוקבים של הארץ. כמה מהכתבים היהודיים החשובים והמפורסמים ביותר נכתבו בערי ארץ ישראל, באותה התקופה. דוגמאות לכך הן: התלמוד הירושלמי, השלמת המשנה, ופיתוח שיטת הניקוד.
בתקופות בהן התנאים והאמוראים היו פעילים, הרבנים דנו וארגנו את התורה שבעל פה. ההחלטות של התנאים נכללות במשנה, בברייתא, בתוספתא, ובההדרות (קומפליקציות) מדרש שונות. המשנה הושלמה מעט אחרי שנת 200, כנראה על ידי רבי יהודה הנשיא. הפרשנות של האמוראים למשנה מקובצת בתלמוד הירושלמי, שהושלם בסביבות שנת 400, כנראה בעיר טבריה.
בשנת 351, מרדה האוכלוסייה היהודית האזור העיר ציפורי בהנהגתו של פטריקיוס קנאי, כנגד שלטונו של קונסטנטיוס גאלוס. המרד, המכונה מרד גאלוס, הוכנע במהרה על ידי המצביא אורסיקינוס, שנשלח לאזור בידי הקיסר קונסטנטיוס. לפי המסורת, בשנת 359, תיקן הלל נשיאה את לוח השנה העברי המבוסס על שנת הירח. עד לתיקון הלוח, הסתמכה הקהילה היהודית מחוץ לארץ ישראל על לוח השנה של הסנהדרין; דבר זה היה דרוש להקפדה נאותה על החגים היהודיים. מכל מקום, תקנתו זו של הלל הייתה הכרחית עקב גזירות שמד רבות שנגזרו על היהודים, וכמו כן היו ניסיונות של הנוצרים לשבש את קידוש החודש ואת קביעתם של תאריכים ומועדים יהודיים. לנוכח כל האיומים האלה, ריחפה סכנה ממשית מעל האפשרות כי העם היהודי שהלך והתפזר מחוץ לגבולות ארץ ישראל, יוכל להמשיך ולשמור על המועדים, בהיעדר סמכות תורנית עליונה שתמשיך את קביעת ראשי החודשים והשנים (עד לתיקון זה נקבעו האחרונים לפי הבחנה פיזית במולד הירח), כתוצאה מהרחק הרב בין הקהילות השונות. עם התמשכות הרדיפות החליט הלל לספק ליווי לשליחים שהביאו את בשורת החודש והשנה החדשים. עם התמשכות התנכלויות אלה החליט בית הדין של הלל נשיאה על לוח שנה מוסמך לכל הזמנים (לוח זה גם הוסיף וכלל את כל החישובים הדרושים לשנים מעוברות).
הקיסר הפגאני האחרון, יוליאנוס הכופר, איפשר ליהודים לשוב ל"ירושלים הקדושה שלה שלתקומתה נכספתם שנים רבות" ולבנות בה את בית המקדש. מכל מקום, תקופת שלטונו הקצרה בין השנים 361–363, באה אל קיצה עם מותו בשדה המערכה במהלך מסע מלחמה כושל נגד האימפריה הסאסאנית, כך שלא היה כל סיכוי להשלים את מדיניותו לפני שחזר שלטונם של הקיסרים הנוצרים על הקיסרות. עם קידושו של יוחנן כריסוסטומוס לפטריארך תחילת שנת 398, המשיכה הרטוריקה הנוצרית נגד היהודים להרים את ראשה, בסדרה של דרשות, בהן הטיף כנגד "מחלת היהדות". שפה יוקדת שכזו בנתה אקלים של חשדנות וקנאה נגד הקהילות היהודיות, כמו אלה באנטיוכיה וקונסטנטינופול.
בתחילתה של המאה ה-5, הוציא הקיסר תאודוסיוס השני, שהיה תחת השפעתה של אחותו הגדולה פולכריה, סדרה של צווים שהחלו רדיפות רשמיות כנגד היהודים. יהודים לא יכלו להיות בעלים של עבדים, לבנות בתי כנסת חדשים, להחזיק במשרה ציבורית או לשפוט במחלקות בין יהודי ללא יהודי. נישואים בין יהודי ללא יהודי הפכו לעברה שדינה מיתה כמו גם המרת דתם של נוצרים ליהדות. בנוסף, ביטל תאודוסיוס את נשיאות הסנהדרין והדיח את רבן גמליאל השישי, בהוראה משותפת עם הונוריוס, שליט הקיסרות הרומית המערבית, וכך פוזרה סופית הסנהדרין.
ראו גם

| --- | --- |
: ספר: הקיסרות הרומית
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
רומא העתיקה
שלהי העת העתיקה
אסיה הקטנה בתקופה הרומית
האימפריה הרומית הקדושה
ערים באימפריה הרומית
לקריאה נוספת

אדוארד גיבון, ההיסטוריה של שקיעתה ונפילתה של האימפריה הרומית, 1776
Jones, Arnold Hugh Martin. The Later Roman Empire 284-602, Vol.1. Oxford, 1964
פיליפ מטישק,2014 ‏ISBN 1780744242, The Roman Empire (Beginner's Guides)
דוק שו

| --- | --- |
דוק שו,2007
דוק שו,2007
 לידה:  24 באפריל 1992 (בן 32) אטלנטה, ארצות הברית 
 שם במה:  Larramie Shaw 
 שם לידה:  Larramie Cortez Shaw 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2006
 עיסוק:  שחקן, ראפר
 מקום לימודים:  תיכון מקאיצ'רן 
 http://www.docshaw.net/bio.html
 פרופיל ב-IMDb
 
דוק שו הוא שם הבמה של לרמי קורטז (באנגלית: Larramie Cortez "Doc" Shaw; נולד ב-24 באפריל 1992) הוא שחקן וראפר אמריקאי, שמוכר במיוחד מתפקידיו בסדרות של ערוץ דיסני - "החיים היפים על הסיפון" בתור מרקוס ליטל ו"שני מלכים" שם שיחק את המלך בומר.
ביוגרפיה

שו נולד באטלנטה, ג'ורג'יה.
קריירה

בשנת 2006 הוא זכה לתפקיד של מאליק פיין בסיטקום "בית הכאב של טיילר פרי" ברשת הטלוויזיה TBS. דמותו של שו, מאליק, מוצגת כמתבגר שנון שתעלוליו מכניסים אותו לרוב לצרות לא מכוונות. ככל שהוא מתבגר, הוא מקבל קווי-עלילה בוגרים יותר, ובעונה התשיעית - הוא מצפה לילדו הראשון עם בת זוגו.
הוא הגיש פרס בטקס השנתי ה-39 במספר של פרסי NAACP Image בשנת 2008.
בשנת 2009 הוא הצטרף לקאסט של קומדיית המצבים של ערוץ דיסני "החיים היפים על הסיפון" לעונה השנייה ששודרה מאוגוסט באותה שנה. הוא גילם את מרקוס ליטל, זוכה פרס גראמי לשעבר, שהקריירה שלו הסתיימה לאחר שסוכנות התקליטים שלו זרקו אותו. שו המשיך לשחק גם בעונה השלישית שעלתה ב-2010.
לאחר סיום "החיים היפים על הסיפון", שו קיבל תפקיד ראשי בסדרת הסיטקום "שני מלכים", גם היא של ערוץ דיסני, לצד מיטשל מוסו ולאחר מכן לצד אדם היקס. את התפקיד של המלך בומר, גילם במשך 3 עונות בתפקיד ראשי עד לסיומה ב-2013.
בשנת 2014 השתתף בתור השימפנזה אש, בנו של רוקט בסרט הלייב אקשן "כוכב הקופים: השחר" שביים מאט ריבס.
בשנת 2020 שב לגלם את הדמות של מאליק פיין בסיטקום "בית הכאב של טיילר פרי" שמונה שנים לאחר שסיימה את שידוריה. העונה התשיעית עלתה ברשת BET בניגוד לשאר העונות ששודרו ב-TBS.
פילמוגרפיה > סרטים

| שנה | סרט | דמות | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010 | אף אחד לא אוהב אותי | D הגדול |  |
| 2012 | חילוף גורלי | מיטץ' |  |
| 2014 | כוכב הקופים: השחר | אש | הופעת קמע |
| TBA | זאב אמריקאי בלונדון | ג'וש קולהאן |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | דמות | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2012-2007 2020-הווה | Tyler Perry's House of Payne | מאליק פיין | תפקיד ראשי; (9 עונות); 136 פרקים |
| 2010-2009 | החיים היפים על הסיפון | מרכוס ליטל / ליל ליטל | תפקיד ראשי; (עונות 3-2): 27 פרקים |
| 2013-2010 | שני מלכים | המלך בומר | תפקיד ראשי; (3 עונות); 67 פרקים |
| 2013 | אמילי אוונס | איתן ג'ורג'יה | פרק: "Emily and... The Teapot" |
| 2014 | תראו את אבא... | רובי | פרק: "See Dad Run Into Marcus' Nephew" |
| 2018 | The Paynes | מאליק פיין | 3 פרקים |
| 2018 | אהבה יומית | רוב | פרק: "Love and Cheese" |
אושן ויגור

| --- | --- |
  

 תרשים עקרוני של אוניות ליברטי ואושן שנבנו על פי תוכניות משרד התחבורה והתובלה המלחמתי הבריטי
 תרשים עקרוני של אוניות ליברטי ואושן שנבנו על פי תוכניות משרד התחבורה והתובלה המלחמתי הבריטי
 תיאור כללי
 סימן זיהוי:  מספר זיהוי רשמי 168826
 סוג אונייה:  אוניית משא מדגם ליברטי
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 חברת ספנות:  משרד ההגנה, התובלה המלחמתי הבריטי - MOWT (E. R. Management Co), Liverpool.
 סדרה:  Ocean
 אוניות בסדרה:  60
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Richmond Shipyards, Richmond, California
 תחילת הבנייה:  אוקטובר 1941
 הושקה:  14 בפברואר 1942
 אחריתה:  נגרטה ב-1967
 מידות
 הֶדְחֶק:  14,474 טון
 מעמס:  7,174 טון
 אורך:  127 מטר
 רוחב:  17 מטר
 שוקע:  8.5 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  11 קשר
 גודל הצוות:  64 אנשי צוות
 טווח שיוט:  37,000 קילומטר
 מספר תרנים:  3
 הנעה:  מנוע בעל 2,500 כוח סוס, מונע בשני דוודי קיטור דלק פחם
 צורת הנעה:  מדחף יחיד
אוניית ליברטי דגם מייצג.
א.ק. אושן ויגור (אושן ויגור באנגלית: (SS Ocean Vigour)) הייתה אוניית משא מסדרת אושן(אנ') - Ocean שנבנתה והושקה בשנת 1942 בריצ'מונד, קליפורניה שבארצות הברית. על בסיס תוכניות בניין אוניות של משרד התחבורה והתובלה המלחמתי הבריטי(אנ')Ministry of War Transport. במהלך מלחמת העולם השנייה משרד התובלה המלחמתי, הזמין מספר גדול מאוד של אוניות משא ממספר מספנות בארצות הברית ובקנדה. זאת לאור העובדה שהגרמנים הטביעו את אוניות המשא הבריטיות שהפליגו אל ומאת בריטניה. כשארצות הברית נכנסה למלחמה היא החלה בייצור המוני של אוניות מדגם ליברטי (בין השנים 1941–1945 נבנו למעלה מ-2700 אוניות מדגם ליברטי במספנות האמריקאיות) על בסיס אותן תוכניות בניין אוניות שמשרד התחבורה והתובלה המלחמתי הבריטי הגיש להם לבניית אוניות המשא עבור הצי המלחמתי הבריטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה האושן ויגור הפליגה ושרתה בצי המלכותי הבריטי (הניפה את דגלי הצי המלכותי הבריטי והנס הכחול), בשיירות אספקה שונות לבריטניה. לאחר מכן שמשה להובלת כוחות. היא ששימשה גם כאוניית גירוש מעפילים, שניסו להגיע לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי, אל מחנות המעצר בקפריסין במסגרת מבצע איגלו. במסגרת מבצע אואזיס היא לקחה חלק בגירוש מעפילי אוניית המעפילים אקסודוס 1947 חזרה לצרפת ומשם לגרמניה. בשנת 1948 נמכרה לצי הסוחר האזרחי. היא פורקה לגרוטאות בשנת 1967.
ההיסטוריה של האונייה > מלחמת העולם השנייה

האושן ויגור נבנתה במספנה Permanente Metals Richmond מס '1 בריצ'מונד, קליפורניה, אחת מ-60 אוניות מסדרת אושן שנבנו עבור משרד התחבורה המלחמתי הבריטי, בארצות הברית והושקה ב־14 בפברואר 1942.
היא הופעלה על ידי חברת הניהול ER בליברפול מטעם משרד התחבורה המלחמתי. האושן ויגור הועסקה בשיירות אספקה באוקיינוס האטלנטי ובים התיכון בשנים 1942–1943. בין החודשים יוני-אוגוסט 1944 היא הפליגה בשבע שיירות בין נמל סאות'אנד האנגלי לביי דה לה סיין בחוף הצפוני של צרפת.
ההיסטוריה של האונייה > פעילויות לאחר המלחמה

בין השנים 1946 ועד ספטמבר 1947 שמה של האושן ויגור נודע בעולם, כאוניית גירוש, שבמחסנים שלה נבנו זמנית כלובים לגירוש מעפילים שניסו להגיע לארץ ישראל למחנות המעצר בקפריסין במסגרת מבצע איגלו ובמקרה של מעפילי אוניית המעפילים אקסודוס במבצע אואזיס לגרמניה. באותה תקופה האושן ויגור, הפליגה במזרח הים התיכון והועסקה בשירות המנדט הבריטי.
ב-1 בנובמבר 1946 גורשו מחיפה למחנות המעצר בקפריסין על האושן ויגור ועל אוניית הגירוש אמפייר הייווד 1252 מעפילים שהפליגו על אוניית המעפילים לטרון שיצאה מנמל לה סיוטה (La Ciotat) שבדרום צרפת. המעפילים היו יוצאי פולין, הונגריה, רומניה, צרפת, חברי תנועות נוער מאורגנות: הבונים, דרור, השומר הצעיר, בית"ר, תנועות נוער דתיות, וכן בלתי מאורגנים. הם כללו צעירים מגיל 16, וכן מבוגרים עד גיל 50.
ב־2 באפריל 1947, יחידת חבלה של הפלי"ם פוצצה מטען שהוצמד לדופן של האושן ויגור בזמן שהיא עגנה בנמל פמגוסטה, שבקפריסין.
ב-1 ביוני 1947 מיד לאחר שסיימה את השיפוצים מהחבלה של יחידת הפלי"ם, גורשו למחנה המעצר מספר 55 ב-קראולוס(אנ') שליד פמגוסטה שבקפריסין, 399 מעפילים שהפליגו על אוניית המעפילים יהודה הלוי, שיצאה מאלג'יריה עם עולים ממרוקו ומתוניסיה, במיוחד מקזבלנקה והאי ג'רבה.
ב־18 ביולי 1947 נתפסה אוניית המעפילים אקסודוס 1947 וליוותה לחיפה על ידי משחתות בריטיות. במסגרת מבצע אואזיס 4,545 המעפילים שהיו על אוניית המעפילים הועברו לשלוש ספינות גירוש בריטיות, ראנימיד פארק, אמפייר רייוול ואושן ויגור, שהפליגו לפורט-דה-בוק, צרפת. מרבית המעפילים סירבו לעזוב את הספינה, ובסופו של דבר הם הפליגו לעבר נמל המבורג, גרמניה.
ב־8 בספטמבר, בנמל המבורג, 1,494 המעפילים שהיו על סיפון האושן ויגור הורדו בכוח על ידי שוטרים צבאיים וחיילים מצוידים בגז מדמיע, והועברו ברכבות למחנה המעצר פפנדורף במחוז ליבק.
ב-28 בדצמבר 1947 הועסקה האושן ויגור בגירוש 853 מעפילי אוניית המעפילים לא תפחידונו מחיפה למחנות המעצר בקפריסין.
בתאריך 28 בנובמבר 1947 על סיפון האושן ויגור הועברו לארץ ישראל 609 תינוקותשהיו עצורים יחד עם הוריהם במחנות המעצר בקפריסין.
בתאריך 12 בפברואר 1948 עסקה בגירוש של כ־680 מעפילים של אוניית המעפילים ירושלים הנצורה מחיפה למחנות המעצר בקפריסין.
בשנת 1948 לאחר מלחמת העצמאות, האדמירליות הבריטית הטילה על האושן ויגור להשיט ארצה את מגורשי האצ"ל ולח"י שנכלאו במחנות המעצר באפריקה שהוחזקו במושבות הבריטיות, בקניה, סודאן ואריתריאה. ב-7 ביולי 1948 הוטסו העצורים לנמל טוברוק שבים התיכון, על גבול מצרים לוב (אז הייתה טריטוריה של בנות הברית). ב־9 ביולי 1948, האושן ויגור הפליגה לישראל עם 262 העצורים על סיפונה, והגיע לנמל חיפה כעבור שלושה ימים.
ההיסטוריה של האונייה > מאוחר יותר

בסוף שנת 1948 נמכרה האונייה לחברת ספינות הקיטור הבריטית, המנוהלת על ידי ג'יי קורי ובניו מקארדיף. לאחר המכירה שונה שמה ל"רמיליז" (Ramillies).
בשנת 1954 היא נמכרה פעם נוספת לחברת Orders & Handford Steamship, אך נותרה תחת ההנהלה של ג'יי קורי עד שנמכרה שוב.
בשנת 1955 נמכרה לחברת הספנות ביוקנן (Buchanan) המנוהלת על ידי אנדרו קרופורד בע"מ מגלאזגו ושמה שונה פעם נוספת ל"גלוואל" (Galavale).
לבסוף בשנת 1957 נמכרה הספינה לחברה האיטלקית Corrado Società Anonima di Navigazione מג'נובה, שהפעילה אותה בשם קונפידנזה - Confidenza עד 1967,
בשנת 1967 פורקה לגרוטאות בנמל לה ספציה, איטליה.
קראו עוד

אקסודוס אוניית מעפילים
מבצע אואזיס
אמדן, פפנדורף, אם שטאו וזנגוורדן
מבצע איגלו
מחנות המעצר בקפריסין
אוניות ליברטי
אמפייר רייוול
ראנימיד פארק
הסברים

↑  א.ק. אושן ויגור=אוניית קיטור אושן ויגור = SS Ocean Vigour.
↑  לאור העובדה שהצי הגרמני במלחמת העולם השנייה התקיף והטביעה את אוניות המשא שהובילו סחורה אל בריטניה וממנה. אוניות המשא היו מפליגות בשיירות על מנת לעזור האחת לשנייה במקרה שהן הותקפו על ידי הצי הגרמני. התקיפות היו בדרך כלל על ידי צוללות שנפרשו באוקיינוס האטלנטי לאורך חופי בריטניה, צפון מערב אירופה, צרפת, ארצות הברית, קנדה ועד לדרום אמריקה.
הערות שוליים

↑  "Andrew Crawford, John C. Barr, Vale Steamship Company, Glasgow". mariners-list.com. 2012. נבדק ב-7 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "British Order Sixty 10,000 Dwt. Cargo Steamers". Pacific Marine Review. Pacific American Steamship Association/Shipowners' Association of the Pacific Coast. Consolidated 1941 issues (January 1941): 42–43. 1941. Retrieved 12 August 2014.
1 2  פרופסור אביבה חלמיש, אקסודוס הסיפור האמיתי, תל אביב: עם עובד, 1990
↑  Haapalah / Aliyah Bet - Places, www.wertheimer.info
↑  Colton, Tim (2011). "Kaiser Permanente No. 1". shipbuildinghistory.com. נבדק ב-7 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ocean ships". mariners-l.co.uk. 2011. נבדק ב-7 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Ocean Ships (2)". mariners-l.co.uk. 2011. נבדק ב-7 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lawson, Siri (2010). "Convoy HX 193". warsailors.com. נבדק ב-7 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lawson, Siri (2007). "Convoy HX 224". warsailors.com. נבדק ב-7 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lawson, Siri (2007). "Convoy KMS 21". warsailors.com. נבדק ב-7 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Arnold Hague convoy database - FTM convoys". convoyweb.org.uk. 2007. נבדק ב-7 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Haapalah / Aliyah Bet - Places, www.wertheimer.info
↑  מושגים, באתר palmach.org.il
↑  Haapalah / Aliyah Bet - Places, www.wertheimer.info
↑  "Exodus 1947 :The Battle Fought Aboard the "Exodus 1947"". www1.uni-hamburg.de. 2012. אורכב מ-המקור ב-2009-04-06. נבדק ב-7 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Exodus 1947 : Return to Germany, the Country Responsible for the Holocaust". www1.uni-hamburg.de. 2012. אורכב מ-המקור ב-21 ביוני 2012. נבדק ב-7 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Operation Oasis". The Manchester Guardian. 9 בספטמבר 1947. נבדק ב-7 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Exodus 1947: Forced Disembarkation". www1.uni-hamburg.de. 2012. אורכב מ-המקור ב-2009-04-06. נבדק ב-7 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  70 שנה אחרי ההפלגה ההיסטורית, ילדי אוניית המעפילים "לא תפחידונו" שוב מתאחדים, באתר mynetkibbutz, ‏2018-01-23
↑  אהרל'ה ויסברגליאור יעקבי, המסע המופלא של תינוקות כ"ט בנובמבר, ישראל היום, 3 אפריל 2015
↑  IN AFRICAN EXILE
↑  http://www.ybz.org.il/_Uploads/dbsAttachedFiles/Article_54.7.pdf
↑  פרופסור אביבה חלמיש, אקסודוס הסיפור האמיתי, תל אביב: עם עובד, 1990, עמ' 105
↑  פרופסור אביבה חלמיש, אקסודוס הסיפור האמיתי, תל אביב: עם עובד, 1990, עמ' 113-114
1 2  פרופסור אביבה חלמיש, אקסודוס הסיפור האמיתי, תל אביב: עם עובד, 1990, עמ' 106
↑  פרופסור אביבה חלמיש, אקסודוס הסיפור האמיתי, תל אביב: עם עובד, 1990, עמ' 115-121
↑  ז'ק דרוז'י, פרשת אקסודוס באור חדש, תרגום: צבי ארד, תל אביב: עם עובד, 1971, עמ' 218
1 2  מפורט דה בוק עד המבורג (אקסודוס) / מאיר שוורץ, באתר www.daat.ac.il
↑  פרופסור אביבה חלמיש, אקסודוס הסיפור האמיתי, תל אביב: עם עובד, 1990, עמ' 194
מאיר שוורץ איש ההגנה מפקד המעפילים על האושן ויגור