stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לובנה אזאבל

| --- | --- |
לובנה אזאבל
לובנה אזאבל
 לידה:  15 באוגוסט 1973 (בת 51) בריסל, בריסל, בלגיה 
 מדינה:  בלגיה, מרוקו 
 תקופת הפעילות:  מ-1998 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון המלכותי של בריסל 
 פרסים והוקרה:  פרס האקדמיה הקנדית לקולנוע ולטלוויזיה להופעה הטובה ביותר של שחקנית בתפקיד ראשי (2011) 
 פרופיל ב-IMDb
 
לובנה אַזַאבַּל (בצרפתית: Lubna Azabal; נולדה ב-15 באוגוסט 1973) היא שחקנית קולנוע בלגית, זוכת פרס ג'יני ושלושה פרסי מגריט (האוסקר הבלגי).
ביוגרפיה

אזאבל נולדה בבריסל שבבלגיה לאב מרוקאי ולאם ספרדייה. בתום לימודיה ב-Conservatoire royal of Brussels החלה את דרכה כשחקנית תיאטרון. ב-1998 החלה לשחק בסרטים קצרים, ביניהם הסרט "J'adore le cinéma". בשנת 1999 שיחקה בתפקיד הקולנועי הראשון שלה, בקופרודוקציה תוניסאית-צרפתית בשם "Les Siestes Grenadine", מאת הבמאי מחמוד בן מחמוד.
ב-2001 שיחקה אזאבל בסרטו של הבמאי הצרפתי המוערך אנדרי טשינה, בסרט "Loin" (שפירושו: רחוק), שהיה מועמד לפרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה. כן שיחקה בסרטו של מיכאל דביל "Almost Peaceful", שהיה גם הוא מועמד לפרס "אריה הזהב". בשנת 2002 שיחקה בסרט "אראם" של הבמאי רוברט קשישיאן, סרט זה זכה בפסטיבל מינכן והכניס את אזאבל לרשימת השחקניות הצעירות המבטיחות באירופה. בשנת 2003 שיחקה בסרטו של נביל אייאש, "A Minute of Sun Less", ובשנת 2004 בסרט "ויוה אלג'ריה", שהיה מועמד לפרס בפסטיבל סלוניקי. ב-2004 שיחקה בסרטו של הבמאי טוני גטליף, "הגולים", שזכה בפסטיבל קאן בפרס הבמאי הטוב ביותר.
אזאבל נודעה בעיקר עבור משחקה בסרט "גן עדן עכשיו" של הבמאי הפלסטיני האני אבו אסעד ב-2005, סרט שהיה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר, וזכה בפרס גלובוס הזהב. ב-2007 שיחקה בסרט הישראלי "זרים" של ארז תדמור וגיא נתיב, שהשתתף בפסטיבל סאנדנס ובפסטיבל טרייבקה. על תפקידה בסרט "זרים" זכתה אזאבל בפרס השחקנית המבטיחה בפסטיבל ירושלים לשנת 2007. באותה שנה גם שיחקה בסרט "24 בארים", של הבמאי ג'ליל לספרט, ובתפקיד אורח בסרט האקשן של הבמאי רידלי סקוט, "גוף השקרים". בשנת 2011 כיכבה בתפקיד הראשי בסרט הדרמה הקנדי "האישה ששרה", עליו זכתה אזאבל בפרס ג'יני לשחקנית הראשית טובה ביותר. בהמשך השנה כיכבה לצד בן פוסטר הסרט הדרמה האמריקאי "Here".
אזאבל הופיעה בתפקיד מרכזי בסדרת הטלוויזיה "The Honourable Woman", המתרחשת בלונדון, ירושלים ועזה.
בשנת 2016 גילמה את דמותה של ליזבת' בסדרת הטלוויזיה הצרפתית "טרפליום" של ערוץ Arte.
בשנת 2018 שיחקה בסרט הקולנוע הישראלי "תל אביב על האש" בבימוי סאמח זועבי. שיחקה גם בסרט המקראי בהפקה אמריקאית-בריטית "מריה מגדלנה" בכיכובה של רוני מארה. שיחקה גם בתפקיד הראשי בסרט "סופיה", של הבמאית מריאם באנמ'ברק-אלויסי והתארחה בסדרת הטלוויזיה הצרפתית-בלגית-גרמנית "נהרות הארגמן".
בשנת 2021 גילמה את אניסה בסדרת הפשע והפעולה "שודדים: הסדרה" בהפקת נטפליקס לצד השחקן הצרפתי סלים קשיוש.
בשנת 2022 כיכבה לצדו של סאלח בכרי בסרט הדרמה המרוקאי "הקפטן הכחול", בבימויה של מרים טוזאני (אנ'), על פי תסריט מאת נביל עיוש. באותה שנה כיכבה בסרט הדרמה "Rebel" של צמד הבמאים הבלגיים-מרוקאיים עאדיל אל ערבי ובילאל פלאח (אנ').
הארכאולוגיה של הידע

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  מישל פוקו
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  ספר הגות
 נושא:  פילוסופיה 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת גלימאר 
 מקום הוצאה:  פריז 
 תאריך הוצאה:  1969
 מספר עמודים:  256
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת רסלינג
 תאריך:  2005
 תרגום:  אבנר להב
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002547026
 
הארכאולוגיה של הידע (בצרפתית: L'archéologie du savoir) הוא ספר הגות מאת הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו, שיצא לאור בשנת 1969. ה"ארכאולוגיה" היא רפלקסיה מתודולוגית על עיקר עבודתו עד אז, הכוללת דין וחשבון שיטתי על מושג השיח שבמרכזה, ועל אופי החקירה ההיסטורית שמושג זה מאפשר ומחייב. חוקרי פוקו רואים בארכאולוגיה של הידע נקודת מפנה בהגותו, דרכה ניתן לערוך חלוקה בין "פוקו המוקדם" ל"פוקו המאוחר", בין מחקר ארכאולוגי בעיקרו, שעורך סקירות היסטוריות רחבות במבט מכליל, מעט מלמעלה, לבין מחקר גנאלוגי, שמנסה לפעול במציאות החברתית של זמנו, ולעשות שימוש פוליטי בהיסטוריה ובפילוסופיה.
בספר זה "מתמודד [פוקו] עם הבעיות התאורטיות הנובעות מרעיון האי-המשכיות, כלומר המחשבה שיש קרעים פתאומיים ברצף ההיסטורי, אשר בהם משטרים, רעיונות ודרכים לארגון ידע משתנים. פוקו מתווה כאן את רעיון ההתהוות השיחנית ומתאר כיצד שיחים מופיעים ומוסדרים. הוא מתאר את כינונם של הארכיב וההיגד וכן את המתודה הארכאולוגית".
לאחר שעבר סדרה של ניתוחי שיח בספריו הקודמים (שיח השיגעון, למשל, או השיח הרפואי), מבקש פוקו בספרו הנוכחי לנסח מעין מתודה – לא לנתח סוג או צורה של שיח, אלא לחלץ סדירות מסוימת בפעילות הדיסקורסיבית עצמה (נקודה שהוא ממשיך לפתח בספרו סדר השיח); לא לפרש (כלומר, לומר שוב) את מה שנאמר, אלא לבחון איך דבר מסוים נאמר; מדוע מתוך אין-סוף אפשרויות דיבור, ואין סוף דוברים, בפועל נאמרות בשיח נתון אמירות מאוד מצומצמות על ידי מספר דוברים די מצומצם. כלומר, לזהות מהם האילוצים והכללים שמופעלים על שיח. הניתוח הארכאולוגי הוא ניתוח של "מערכת הכללים הלא כתובים שמייצרת, מארגנת ומפיצה את ה"היגד" (כלומר המבע המוסמך) כפי שהוא מופיע בארכיב (כלומר בגוף מאורגן של היגדים)".
פוקו מנתח את התקבצותן של תצורות שיח ואת היחסים בין שיחים בכל רגע נתון. המושג "תצורת שיח" מחליף את מושג ה"אפיסטם" (épistémè), שהופיע בכתביו הקודמים של פוקו. בבסיסה של כל תקופה, טוען פוקו, קיים אפיסטם, שהוא שדה אפיסטמולוגי, או "מערך אופייני של קודים תרבותיים שמכתיבים את האופן שבו נהוג להכיר ולארגן את העולם על ידי מתן צורה מסוימת לשפה, לתפיסה, לערכים ולמנהגים המדעיים". בספרו הנוכחי משכלל פוקו את הרעיון דרך המושג "תצורת השיח", וטוען כי לכל תקופה יש תת-שכבות של הבנה שסדרי הידע נבנים עליהן: "תצורת השיח מעגנת ומצדיקה זאת באמצעות חוקים שתובעים התייחסות לעובדות מסוימות, תוך כדי התעלמות מעובדות אחרות; היא מגדירה מומחיות באמצעות כללים המכתיבים מי רשאי לדבר או לכתוב אמת; ולבסוף, היא מבססת מדעיות באמצעות כללים שקובעים את הצורה שעל רעיונות ותאוריות ללבוש כדי להתקבל כאמת".
פרקי הספר > I

פוקו מציג שתי שיטות חקירה וכתיבה היסטורית, אותן הוא מחלק להיסטוריה מסורתית והיסטוריה "עכשווית"; ההיסטוריה הישנה, המסורתית, התמקדה במשכי הזמן הארוכים, בתבניות נטולות הזעזועים, בתופעות ארוכות הטווח ובמשקעים העמוקים ששוכנים מתחת לפני השטח המשתנים והתזזיתיים של האירועים ההיסטוריים. מטרת הניתוח המסורתי הייתה לכונן רציפות חוצה. המחקר העכשווי, הארכאולוגי, לעומת זאת, מחפש את השבר, הקרע, הבידוד, מערכות היחסים והסדרות המקוטעות. המטלה הנוכחית היא לחשוב כיצד ניתן להגות את חוסר הרציפות? למצוא מהו הרובד הלגיטימי לפרשנות? לניתוח מבני? איך ניתן לבודד מדע אחד, יצירה אחת, טקסט אחד.
לכיוון המחקר החדש שמציע פוקו מספר השלכות: המבט המחקרי אינו עוד מבט כוללני לעבר מקורן של תקופות ארוכות, אלא מופנה לעבר פני השטח, שם מתהווים אירועים ספציפיים שחורגים מחוק יחיד; מושג האי-רציפות הוא המושג בעזרתו חושבים על מהלך ההיסטוריה (במקום לנסות לעוקפו); ההיסטוריה השמרנית היא גלובלית, ומנסה לרכז את כל האירועים ההיסטוריים סביב גרעין מרכזי אחד ויחיד, המחקר הארכאולוגי, לעומת זאת, עשוי לפרוש מרחב של פיזור; ההיסטוריה החדשה משנה את המתודולוגיה של ההיסטוריה, תפיסותיה והשאלות שהיא שואלת, ועל-כן עליה להגדיר את שיטותיה, יחידות המחקר שלה, ייחודיותה משיטות מחקר אחרות. הספר מוקדש רובו ככולו לנקודה אחרונה זו.
השלכה מרכזית של המחקר ההיסטורי החדש שמציע פוקו, ואחת הסיבות עיקריות להתנגדות שהוא מעורר, היא פגיעה במעמדו המיוחס של הסובייקט בהיסטוריה ובמחשבה המערבית מאז המאה ה-19. ההיסטוריה השמרנית, טוען פוקו, "היא המקבילה החיונית לתפקידו המייסד של הסובייקט: הערבות שניתן יהיה להשיב לו את כל מה שחמק ממנו; הביטחון שהזמן לא יפזר דבר בלא להחזירו בתוך יחידה שהורכבה מחדש". אלו המבכים על הגישה (הארכאולוגית) החדשה, אלו הטוענים נגד הנוקטים בה שהם רוצחים את ההיסטוריה, מבכים לא את העלמות ההיסטוריה, אלא את הימחקות אותה צורה של היסטוריה שהייתה כולה מיוחסת לפעולתו הסינתטית של הסובייקט.
פרקי הספר > II סדירות השיח > יחידות השיח

כדי להגות את האי-רציפות יש להשתחרר ממספר מושגים שמאפיינים את החלוקה (והחשיבה) ההיסטורית המסורתית ליחידות שיח; ראשית, ממונחים כגון "מסורת", "מצע", "אבולוציה" או "רוח" אשר מאורגנים ומגוננים כולם על תמת רציפות (המונחים "רוח של תקופה" או "אבולוציה" של מצב אחד מתוך אחר וכדומה, כופים רציפות על אלמנטים נפרדים בפועל). בנוסף, יש לנטוש את החלוקות המקובלות למכלולי שיח גדולים (מדע, היסטוריה, פילוסופיה, פוליטיקה וכיוצא בזה), שכן במקומות שונים ובזמנים שונים חלוקות כגון "מדע" פועלות בצורות שונות לחלוטין. כמו כן, יש לפקפק גם באחדותן של יחידות השיח הבסיסיות והחומריות; הספר והיצירה (ראו הרחבה בערך: מהו מחבר?). לבסוף, יש לוותר על הנחת קיומו של "מקור סודי", שכל מה שנאמר בפועל אינו אלא הדהוד מאוחר שלו. השהיית צורות הרציפות פותחת מרחב עצום אך מוגדר, אשר מורכב ממכלול ההיגדים האפקטיביים הנתפסים במסגרת תפוצתם כאירועים.
פוקו מבחין בנקודה זו בין הניתוח הבלשני-סטרוקטורלי ובין אירוע השיח; הניתוח הלשוני מבקש לכונן מערכת לשונית (גם אם היא תלויה בקורפוס של היגדים, מטרתה ליצור מערכת עבור היגדים אפשריים, ושתתקיים גם כשאיש כבר לא ידבר אותה); לעומתו שדה אירועי השיח הוא המכלול הסופי תמיד והמוגבל בפועל של אותם היגדים (רבים ככל שיהיו). הניתוח הלשוני מבקש למצוא כללים לפיהם נבנה היגד זה או אחר, תיאור אירוע השיח שואל: כיצד זה אירע שהופיע היגד מסוים ולא אחר?
הבחנה נוספת היא בין תולדות-המחשבה, בהן מתעניינים בכוונות הסובייקט הדובר, לבין אירוע השיח, בו השאלות העיקריות הן: מהי המציאות חד-פעמית הנחשפת במה שנאמר בפועל, ולא בשום מקום אחר? אילו צורות אמירה אחרות מדיר השיח? מהם תנאי וגבולות קיומו? זיקותיו להיגדים אחרים?מדוע אינו יכול להיות שונה ממה שהיה?
פרקי הספר > II סדירות השיח > תצורות השיח

לא ניתן לקבץ יחד היגדים או אירועי שיח משום שנראה שהם מתייחסים לאותו מושא (למשל, שיגעון), כי אין כל אחדות למושא "שיגעון" (ואף לא למושא ספציפי דוגמת "הנוירוזה במאה ה-19"); לא ניתן לקבץ היגדים ואירועי שיח על סמך סגנון משותף או סוג אמירה משותף, משום שהשיח או ההיגד אינן מורכבים רק מאמירות, ומשום שהתיאורים לעולם אינם קבועים; לא ניתן לבסס קבוצות היגדים על-סמך מערכת המושגים הקבועה בתוכה הם פועלים, משום שמערכת זו יכולה לאפיין קבוצה מסוימת, אך לא את כל השיח; לא ניתן לבסס קבוצות היגדים על סמך זהותן ותמידותן של התמות שביחס אליהן הם נאמרים (למשל, התמה האבולוציונית, שיכולה להופיע כאותה תמה בשיחים שונים).
פרקי הספר > II סדירות השיח > היווצרות המושאים

יש לבחון כיצד נוצרים מושאים. בשיח הפסיכופתולוגיה במאה ה-19, למשל, מושאים רבים התפתחו, כונו בשם, תוחמו, נותחו, תוקנו, הוגדרו מחדש וכיוצא בזה. האם ניתן לקבוע את הכלל שהופעתם הייתה כפופה לו? לדעת לפי איזו מערכת לא דדוקטיבית יכלו מושאים אלה לעמוד זה לצד זה, לבוא זה אחר זה, וליצור את שדה הפסיכופתולוגיה? מה היה משטר קיומם כשיח?
יש לאתר את רובד ההיחשפות שאפשר למושאי שיח הפסיכיאטרי, כמו אנומליה או פסיכוזה, להופיע, להתגדר ולהתבדל ממונחים אחרים.
יש לאתר רשויות של תחימה, שעל-פיהן נקבע, למשל, מי מוסמך לכונן ולהגדיר שיגעון בחברה של המאה ה-19 – הרפואה בעיקר, אך לצידה גם המשפט, המערכת הדתית וביקורת האמנות.
יש לנתח את מערכי האפיון לפיהן מפרידים, מנגידים, מקרבים, ממינים וגוזרים "שיגעונות" שונים כמושאים של השיח הפסיכיאטרי.
תיאור זה אינו מספק, משום שרובד היחשפות אינו מושג מגובש מספיק, הוא אינו מושא נתון שעל השיח לנתח, הוא אינו מסביר מה הקשר בין רמות הבידול שהוא מאתר, ומדוע נוצר מכלול זה ולא אחר, כיצד העובדות שצצות בו משתנות.
לסיכום, שיח אינו מתאפיין במושאים (דברים) מיוחסים אלא בדרך שבה הוא יוצר את המושאים שלו (אפילו הם מפוזרים למדי). היווצרות זו מופעלת באמצעות מכלול של יחסים המתקיימים בין רשויות של היחשפות, של תחימה ושל אפיון. תצורת שיח מוגדרת (לפחות באשר למושאיה) אם ניתן לקבוע מכלול מן הסוג הזה: אם ניתן להראות כיצד מושא כלשהו של שיח מוצא בו את מקומו ואת חוק הופעתו.
מסקנות והערות: מושאי-שיח נוצרים מתוך תנאים היסטוריים (כלומר, אי-אפשר לדבר בכל תקופה נתונה על כל דבר. לא קל לומר דבר-מה חדש); יחסי מושאי-השיח נקבעים בין מוסדות, תהליכים כלכליים וחברתיים – הם אינם נוכחים במושא; מושאים נוצרים בתוך מרחב ועיצוב תיאורים אפשריים; יחסי השיח אינם פנימיים לשיח. הם אינם מאפיינים את השפה שהשיח משתמש בה את אופני התפרשותו, אלא את השיח עצמו כעשייה.
פרקי הספר > II סדירות השיח > היווצרות דפוסי האמירה

שיח מתייחד בכך שהוא מצומצם ביחס לדוברים שיכולים לדבר בו, לאובייקטים שיכולים להופיע בו, ולמקומות והאופנים בהם הוא יכול להופיע. אי לכך, יש לשאול: מי מדבר? איפה הוא מדבר? מה מעמדו של הדובר?
לא כל אחד מוסמך להשתמש בכל שפה, ליהנות מיוקרתה. לעיתים, כמו ברפואה, הזכות להשתמש בשפה מוגדרת בחוק ובתקנות.
יש לאתר את המקומות שבהם דוברים מסוימים יכולים להשמיע ולהכיל את דברם: לרופא יהיה מקום זה בית-החולים, הקליניקה הפרטית, המעבדה, הספרייה. מקומות אלו משתנים במשך השנים, ניתקים, מופיעים במקומות אחרים. הם אינם קבועים. (הניתוח יכול להמשיך גם לבחינת יחסי החלל שמאפשרים לדובר להוציא אל הפועל את השיח שלו, למשל, ארגון חלל הכיתה באוניברסיטה, הצבת המרצה מול ומעל לתלמידים, עזרי שמע שנלווים לעיתים)
יש לבחון מהי עמדת הסובייקט ביחס למושאי השיח: האם הוא מביט בהם, רושם אותם ממשש אותם? האם הוא מרצה עליהם, חוקר אותם, מעבד אותם? כך נסיק שהרפואה הקלינית במאה ה-19 היא תוצר של יצירת הזיקה, במסגרת השיח הרפואי, בין מספר מסוים של יסודות נבדלים, שאחדים מהם נגעו במעמד הרופאים, אחרים במקום המוסדי והטכני שהם דיברו ממנו, אחרים בעמדתם כסובייקט מביט, מתבונן, מתאר, מורה וכדומה.
ניתן לראות כעת שהסובייקט (במובנו הפסיכולוגי ובמובנו הטרנסצנדנטלי) אינו מה שמאחד את דפוסי השיח, אלא שיחים אלו מגדירים את פיזורו, מייצרים עבורו עמדות שונות.
פרקי הספר > II סדירות השיח > היווצרות המושגים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פרקי הספר > III ההיגד והארכיב

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פרקי הספר > III ההיגד והארכיב > להגדיר את ההיגד

פוקו מאתר את היחידה הבסיסית של השיח בהיגד (énoncé). שיח בנוי מהיגדים שמצטרפים אחד לשני, תוך מערכת אילוצים על ייצור, חזרה וצירוף של היגדים. פוקו מנסה לנתח אחרת את היחס שבין הוראה-מוען ומשמעות-נמען. ההיגד נבדל מהפסוק הלוגי, מהמשפט הדקדוקי ומה-speech act האנליטי; לא מדובר ביחידות לשוניות מסוג המשפט, משום שגם סידור האותיות על מקלדת, רשימת הטיות גוף בספר דקדוק או טבלת מיון מינים בוטניים הם כולם היגדים. ההיגד מונח היכן שהוא בין המשמעות ליחידה הלשונית. ההיגד מוגדר לפי ארבע פונקציות: סובייקט ההיגד (המוען), מרחב ההופעה של האובייקטים, ההקשר המושגי, המטריאליות של השיח.
לקריאה נוספת

מישל פוקו, 2005. הארכאולוגיה של הידע, תל אביב: הוצאת רסלינג, תרגום: אבנר להב.
חיים דעואל-לוסקי, 2005. "מתחת ומעבר לתשוקת הידיעה מונחת ההיסטוריה", אחרית-דבר בתוך: הארכאולוגיה של הידע, שם.
עדי אופיר, פוקו הטוניסאי, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2005
הערות שוליים

↑  שרה מילס, 2005. מישל פוקו, תל אביב: הוצאת רסלינג, תרגום: אהד זהבי
↑  שם
↑  ז'וז'ה ברונר, "הלם אנגלי", בתוך: טכנולוגיות של צדק, עורך: שי לביא, הפקולטה למשפטים ע"ש בוכמן, אוניברסיטת תל אביב, עמ' 92
↑  שם
↑  פוקו, הארכאולוגיה של הידע, עמ' 16
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb119547076 (data)
ג'ארל ג'רום

| --- | --- |

ג'רומה במאי 2019
 לידה:  9 באוקטובר 1997 (בן 27) ניו יורק, מדינת ניו יורק
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2016
 מקום לימודים:  מכללת איטקה  תיכון לגארדיה 
 פרסים והוקרה:  פרס האמי לשחקן ראשי במיני סדרה או סרט (2019)  Critics' Choice Television Award for Best Movie/Miniseries Actor (2020)  פרס NAACP Image לשחקן מצטיין בסרט טלוויזיה, מיני-סדרה או ספיישל דרמטי (2020) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ארל ג'רום (באנגלית: Jharrel Jerome; נולד ב-9 באוקטובר 1997) הוא שחקן אמריקאי, אשר ידוע בשל גילומו של קווין בסרט "אור ירח" וגילומו של קורי וייס בסדרת המקור של נטפליקס, "כשהם רואים אותנו", עליו זכה בפרס אמי לשחקן הטוב ביותר.
ביוגרפיה

ג'רום נולד בשנת 1997 בניו יורק, ברובע הברונקס. הוא ממוצא דומיניקני ומגדיר את עצמו כ"אפרו-לטינו". ג'רומה למד משחק בתיכון לאמנויות פיורלו לה גוארדיה (אנ') במנהטן.
את תפקיד המשחק הראשון שלו ערך ב-2016, בסרטו של בארי ג'נקינס, "אור ירח", כשגילם את קווין הנער, וזכה לתשבחות רבות על תפקידו.
ב-2019 גילם את קורי וייס בסדרת המקור של נטפליקס, "כשהם רואים אותנו". בעוד שאר הדמויות החליפו שחקנים עקב התגברותם של הדמויות שלהם, ג'רומה המשיך לגלם את וייס כל הסדרה, מכיוון שהתבגר בזמן. על גילומו של וייס זכה ג'רום בפרס אמי לשחקן ראשי מצטיין במיני סדרה או סרט.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2016 | אור ירח | קווין כנער |  |
| 2018 | מפלצת | אוסבאלדו |  |
| 2018 | קרב ראשון | עומארי |  |
| 2019 | Selah and the Spades | מוקסי |  |
| 2020 | קאובוי של אספלט | סמוש |  |
| 2023 | ספיידרמן: ברחבי ממדי העכביש | מיילס מוראלס / פראולר (אנ') | דיבוב |
| 2024 | לא ניתן לעצירה (אנ') | אנתוני רובלס (אנ') |  |
| 2026 | ספיידרמן: מעבר לממדי העכביש (אנ') | מיילס מוראלס / פראולר (אנ') | דיבוב |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2017 | Tales | דיקון | פרק: "Children's Story" |
| 2019-2017 | מר מרצדס | ג'רום רובינסון | תפקיד ראשי (3 עונות); 30 פרקים |
| 2019 | כשהם רואים אותנו | קורי וייס | מיני-סדרה פרס אמי לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה (2019) |
| 2019 | Live in Front of a Studio Audience | ג'ימי פירסון | פרק: “All in the Family and Good Times” |
| 2023 | Full Circle | אקיד | מיני-סדרה |
| 2023 | אני מזל בתולה (אנ') | קוטי | תפקיד ראשי; 7 פרקים מועמד פרס אינדפנדנט ספיריט להופעה הראשית הטובה ביותר בסדרה חדשה עם תסריט (2024) |
הערות שוליים

↑  כנער מתבגר בלבד
↑  2024 Indie Spirit Awards: See the Complete List of Winners, Peoplemag (באנגלית)
| פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט |
| --- | --- | --- |
| 1953–1975 | תומאס מיטשל (1953) ‏•‏‏ רוברט קאמינגס (1955) ‏•‏‏ לויד נולאן (1956) ‏•‏‏ ג'ק פאלאנס (1957) ‏•‏‏ פיטר יוסטינוב (1958) ‏•‏‏ פרד אסטר (1959) ‏•‏‏ לורנס אוליבייה (1960) ‏•‏‏ מוריס אוואנס (1961) ‏•‏‏ פיטר פאלק (1962) ‏•‏‏ טרוור הווארד (1963) ‏•‏‏ ג'ק קלוגמן (1964) ‏•‏‏ אלפרד לנט (1965) ‏•‏‏ קליף רוברטסון (1966) ‏•‏‏ פיטר יוסטינוב (1967) ‏•‏‏ מלווין דאגלס (1968) ‏•‏‏ פול סקופילד (1969) ‏•‏‏ פיטר יוסטינוב (1970) ‏•‏‏ ג'ורג' סי. סקוט (1971) ‏•‏‏ קית' מיטשל (1972) ‏•‏‏ לורנס אוליבייה (1973) ‏•‏‏ אנתוני מרפי (1973) ‏•‏‏ האל הולברוק (1974) ‏•‏‏ ויליאם הולדן (1974) ‏•‏‏ לורנס אוליבייה (1975) ‏•‏‏ פיטר פאלק (1975) |  |
| 1976–2000 | אנתוני הופקינס (1976) ‏•‏‏ האל הולברוק (1976) ‏•‏‏ אד פלאנדרס (1977) ‏•‏‏ כריסטופר פלאמר (1977) ‏•‏‏ פרד אסטר (1978) ‏•‏‏ מייקל מוריארטי (1978) ‏•‏‏ פיטר שטראוס (1979) ‏•‏‏ פאוורס בות' (1980) ‏•‏‏ אנתוני הופקינס (1981) ‏•‏‏ מיקי רוני (1982) ‏•‏‏ טומי לי ג'ונס (1983) ‏•‏‏ לורנס אוליבייה (1984) ‏•‏‏ ריצ'רד קרנה (1985) ‏•‏‏ דסטין הופמן (1986) ‏•‏‏ ג'יימס וודס (1987) ‏•‏‏ ג'ייסון רוברדס (1988) ‏•‏‏ ג'יימס וודס (1989) ‏•‏‏ יום קרונין (1990) ‏•‏‏ ג'ון גילגוד (1991) ‏•‏‏ בו ברידג'ס (1992) ‏•‏‏ רוברט מורס (1993) ‏•‏‏ יום קרונין (1994) ‏•‏‏ ראול ג'וליה (1995) ‏•‏‏ אלן ריקמן (1996) ‏•‏‏ ארמנד אסנטה (1997) ‏•‏‏ גארי סיניז (1998) ‏•‏‏ סטנלי טוצ'י (1999) ‏•‏‏ ג'ק למון (2000) |  |
| 2001–הווה | קנת בראנה (2001) ‏•‏‏ אלברט פיני (2002) ‏•‏‏ ויליאם ה. מייסי (2003) ‏•‏‏ אל פצ'ינו (2004) ‏•‏‏ ג'פרי ראש (2005) ‏•‏‏ אנדרה בראואר (2006) ‏•‏‏ רוברט דובאל (2007) ‏•‏‏ פול ג'יאמטי (2008) ‏•‏‏ ברנדן גליסון (2009) ‏•‏‏ אל פצ'ינו (2010) ‏•‏‏ ברי פפר (2011) ‏•‏‏ קווין קוסטנר (2012) ‏•‏‏ מייקל דאגלס (2013) ‏•‏‏ בנדיקט קמברבאץ' (2014) ‏•‏‏ ריצ'רד ג'נקינס (2015) ‏•‏‏ קורטני ב. ואנס (2016) ‏•‏‏ ריז אחמד (2017) ‏•‏‏ דארן כריס (2018) ‏•‏‏ ג'ארל ג'רום (2019) ‏•‏‏ מארק ראפלו (2020) ‏•‏‏ יואן מקגרגור (2021) ‏•‏‏ מייקל קיטון (2022) ‏•‏‏ סטיבן יאון (2023) ‏•‏‏ ריצ'רד גאד (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007403211105171  GND: 1137215186  ISNI: 0000 0004 9813 7944  LCCN: no2017027863  VIAF: 4503148997687459870000   WorldCat (עם VIAF): 4503148997687459870000
צ'אק ברי

| --- | --- |

 לידה:  18 באוקטובר 1926 סנט לואיס, ארצות הברית 
 פטירה:  18 במרץ 2017 (בגיל 90) סנט צ'ארלס, מיזורי, ארצות הברית 
 שם לידה:  Charles Edward Anderson Berry 
 מוקד פעילות:  ניו יורק 
 תקופת הפעילות:  1953–2017 (כ־64 שנים) 
 מקום לימודים:  Sumner High School and auditorium, תיכון סאמנר 
 סוגה:  רוק, בלוז, רוק אנד רול 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  אנגלית אמריקאית, אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה, פנדר סטראטוקסטר, פנדר טלקסטר, גיבסון ES-335 
 חברת תקליטים:  צ'ס רקורדס, אטקו רקורדס, מרקורי רקורדס, דואלטון רקורדס 
 בן או בת זוג:  Themetta Suggs (28 באוקטובר 1948–18 במרץ 2017) 
 צאצאים:  Ingrid Berry 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי למפעל חיים (1984)  פרס מרכז קנדי (2000)  פרס פולר למוזיקה (2014)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (23 בינואר 1986)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד (8 באוקטובר 1987) 
 www.chuckberry.com
 פרופיל ב-IMDb
 
צ'ארלס אדוארד אנדרסון ברי (באנגלית: Charles Edward Anderson "Chuck" Berry; ‏ 18 באוקטובר 1926 – 18 במרץ 2017) הידוע כצ'אק ברי היה גיטריסט וזמר-יוצר אמריקאי. נחשב לאחד מחלוצי הרוק אנד רול בארצות הברית.
במהלך הקריירה, שארכה כשבעה עשורים, יצר ברי להיטים רבים, בהם "Maybellene" (שנת 1955), "Roll Over Beethoven" (שנת 1956), "Rock and Roll Music" (שנת 1957) ו-"Johnny B. Goode" (שנת 1958), אשר הפכו עם השנים לקלאסיקות ולנקודת ציון בהתפתחותו של הרוקנרול כזאנ'ר מוזיקלי פופולרי. רבים משיריו עוסקים בחיי הנעורים, אהבה, אובדן והתבגרות.
במהלך השנים, זכו שיריו של ברי לגרסאות כיסוי מצד מאות מוזיקאים, ובהם אלביס פרסלי, הביטלס, הביץ' בויז והרולינג סטונז, אשר ציינו פעמים רבות את ההשפעה הרבה שהייתה לברי על עיצוב דרכם המוזיקלית.
ברי זכה לפרסים רבים במהלך הקריירה ונכלל באופן תדיר ברשימות המוזיקאים הגדולים בכל הזמנים של מגזיני המוזיקה המובילים. המגזין רולינג סטון דירג את צ'אק ברי במקום החמישי ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים. המגזין טיים כינה אותו "האבא של הרוק אנד רול".
מגזין "רולינג סטון" דירג את ברי במקום ה-7 ברשימת "100 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים", ובמקום ה-41 ברשימת 100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים.
יחד עם הצלחתו המזיקלית, הסתבך ברי לאורך השנים עם רשויות החוק ואף ריצה עונשי מאסר בשל כך. בגיל 18, נשלח לכלא למספר שנים בשל שוד שביצע עם חבריו. בראשית שנות ה-60, נשלח לשלוש שנים בכלא על הברחה של נערה בת 14 אל גבולות ארצות הברית. במהלך שנות ה-70, נשלח לכלא בעוון העלמת מס.
ביוגרפיה > 1963-1969: המעבר לחברת מרקורי

לאחר שחרורו מהכלא בשנת 1963, החל ברי להקליט שירים חדשים, שנכתבו בזמן שהייתו בכלא. רבים משירים אלו, דוגמת "Nadene", "Dear Dad", "You Never Can Tell", ו-"No Particular Place to Go", זכו להצלחה רבה במהלך שנות השישים.
במרץ 1963, הוציאה להקת ה-"Beach Boys" את השיר "Surfin USA", אותו כתב ברי. באפריל אותה שנה, תבע ברי את הלהקה בטענה כי הם עשו שימוש במלודיות השיר "Sweet Little Sixteen", בלי שניתן לו קרדיט על כך.
ביוני 1966, חתם ברי על חוזה עם חברת התקליטים "מרקורי", לאחר 11 שנות עבודה עם חברת "צ'ס רקורדס". במהלך עבודתו עם החברה, הוציא ברי חמישה אלבומים, שלא הצליחו לשחזר את ההצלחה של חומריו הקודמים. במהלך תקופה זו, זכה ברי לתגובות פושרות במהלך הופעותיו, בעקבות נטייתו לנגן עם מוזיקאים אקראיים בתשלום ולא עם להקת ליווי קבועה. ההנחה של ברי הייתה כי רבים מהמוזיקאים מכירים את שיריו היטב ועל כן אין בעיה לנקוט בדרך זו. בנוסף, דור חדש של מוזיקאים וגיטריסטים פורצי דרך, דוגמת אריק קלפטון וג'ימי הנדריקס, החלו לתפוס את קדמת הבמה. עם זאת, ברי המשיך להופיע באופן אינטנסיבי עם להיטיו הגדולים ועצם העובדה שלהקות רבות, דוגמת הביטלס והרולינג סטונז, ביצעו גרסאות כיסוי מצליחות לשיריו, סייעו לו להישאר בתודעה ולהוות גורם חשוב בתעשיית המוזיקה העולמית.
ביוגרפיה > 1970-1979: חזרה לחברת צ'ס

במאי 1970, לאחר עבודה בת מספר שנים עם חברת "מרקורי", חזר ברי לעבוד עם "צייס רקורדס" . ב-21 באוקטובר 1972, הוציא ברי את הסינגל "My Ding-a-Ling". היה זה להיטו האחרון ושירו היחיד של ברי שהעפיל למקום הראשון במצעד שירי הפופ האמריקאיים של בילבורד.
באוקטובר 1972, הוציא ברי את האלבום "The London Chuck Berry Sessions". האלבום כלל שירים הוקלטו באולפן ביחד עם שירי משתי הופעות שביצע בפברואר 1972 בקובנטרי שבאנגליה. האלבום זכה להצלחה עצומה ונמכר בלמעלה ממיליון עותקים בתוך פחות מחודש. היה זה אלבומו היחד של ברי שזכה לפרס מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, לאור כמות העותקים הרבה שנמכרה.
במרץ 1978, יצא הסרט "American Hot Wax", אשר מגולל את סיפורו של אלן פריד, שדרן רדיו אמריקאי, שתוכניתו הייתה הראשונה לשדר שירי רית'ם אנד בלוז ורוק אנד רול עבור הקהל האמריקאי הלבן. עובדה זו הובילה לכך שפריד זכה לכינוי "אבי הרוק אנד רול". בסרט, הסוקר את התפתחות מוזיקת הרוק אנד רול, מופיע ברי בתפקיד עצמו.
באותה שנה, לאחר חמש שנות חקירה סמויה של רשות המיסים האמריקאית, הוגשה כנגד ברי תביעה בגין העלמת מס בסך כולל של 109 אלף דולר ודיווח שקרי בנוגע להכנסותיו בשנת 1973. בתום משפטו, הורשע ברי במסגרת עסקת טיעון ונשלח ל-120 יום לכלא. גזר הדין נערך כשלושה ימים לאחר הופעה מיוחדת של ברי בבית הלבן, בעקבות הזמנה מיוחדת של הנשיא ג'ימי קרטר.
ביוגרפיה > 1980-2017: שלהי הקריירה והסתבכויות פליליות

ב-16 באוקטובר 1986, לרגל יום הולדתו ה-60, הופיע ברי בשני קונצרטים מיוחדים, שנערכו בתיאטרון "Fox" שבסיינט לואיס. באוקטובר 1987, יצא לאקרנים הסרט "Hail! Hail! Rock 'n' Roll", שתיעד את ההופעות. שמו של הסרט, בו הופיעו מוזיקאים רבים דוגמת ברוס ספרינגסטין וליטל ריצ'רדס, נלקח ממילות שירו של ברי - "School Days".
בשנת 1987, נעצר ברי על ידי המשטרה בעוון תקיפה, לאחר תלונה שהגישה אישה, לפיה ברי הכה אותה במהלך שהותו במלון "Gramercy Park" שבניו יורק. בסופו של יום, חתם ברי על עסקת טיעון לפיה יודה בהטרדה וישלם קנס כספי.
ב-31 בינואר 1989, הוציא ברי הוציא את ספרו הראשון, "אוטוביוגרפיה", אשר מגולל את סיפור חייו.
ב-15 במרץ 1989, נהרס אולפן ההקלטות של ברי בעקבות שרפה שפרצה במקום. לבד מהציוד שהושמד, נהרסו מספר קלטות בהם שירים מאלבום חדש אותו התכוון ברי להוציא.
ביוני 1989, הסתבך ברי פעם נוספת עם רשויות החוק. בעקבות פשיטה על ביתו שביצעה המשטרה, נמצאו סמים וקלטות וידאו ובהם חומרים פדופילים. בעקבת פשיטה זו נפתחה חקירה פלילית כנגד ברי. בהמשך אותו חודש, הוגשה תביעה כנגד ברי על ידי מספר נשים, שטענו כי בשירותי מסעדתו של ברי בעיר ונצוויל הותקנה מצלמה שצילמה אותן בחשאי בזמן שהחליפו בגדים. לפי הביוגרף של ברי ברוס פג, נאלץ ברי לשלם סכום של כ-1.2 מיליון דולר על מנת להגיע לפשרה עם אותם נשים.