הרפובליקה של ונציה
מבנה השלטון

עד 1172 פעל הדוג'ה כשליט אוטוקרטי. כישלונו הצבאי של הדוג'ה ויטאלה מיקלה השני הוביל לרציחתו בידי המון העם הזועם ולרפורמה חוקתית. בשנת 1297 הוביל הדוג'ה פייטרו גראדניגו רפורמה נוספת, שנועדה להפוך את השלטון מעממי לאריסטוקרטי.
אספת האזרחים (Concio) הייתה גוף בו נכללו כל אזרחי הרפובליקה ומתוכו נבחר הדוג'ה בין השנים 742 ל-1423. החל מ-1179 בחרו נציגים מתוך האספה ארבעים חברים אחרים כאלקטורים שיבחרו את הדוג'ה.
המועצה הגדולה (Maggior Consiglio) הייתה הגוף השלטוני הרחב ביותר. היא כללה 480 חברים מבתי האב החשובים של הרפובליקה ("משפחות הריאלטו", על שם האזור במרכז העיר בו היו ממוקמים ארמונותיהם). למועצה לא היו סמכויות עצמאיות, אך כל החלטה של הדוג'ה הייתה חייבת לקבל את הסכמת חבריה. משנת 1297 הפכה החברות במועצה פריווילגיה שהוענקה כתואר אצולה שעבר בירושה, כלומר שלמועצה יכולים להיבחר רק צאצאים של מי שכיהנו בה בעבר. בכך נוצרה מערכת שושלתית והתבססה אליטה שלטונית שהגבילה מאוד את הכניסה למוסדות ההשפעה. על מנת לרענן את שורות חברי המועצה הוגרלו ביום סנטה ברברה (17 בדצמבר) של שנת 1319 באקראי שלושים צעירים בני עשרים ומעלה לחברות במועצה. אולם מאז נותר זה מועדון סגור. בשנת 1646 נפתחה למשפחות סוחרים עשירות אפשרות לרכוש תואר אצולה עבור מאה אלף דוקט.
המועצה הקטנה (Minor Consiglio) או מועצת ששת היועצים לדוכס (sei consiglieri ducali) נוסדה ב-1175 וכללה שישה יועצים, אחד מכל רובע של ונציה. אורך הכהונה במועצה היה שמונה חודשים, היא יכלה להתחדש פעמיים או שלוש ולא ניתן היה לבחור נציג שכיהן כבר, אלא לאחר תקופת צינון של שנתיים. הדוג'ה יכול היה להתייעץ עם חברי המועצה, אך רק בנוכחותם של ארבעה חברים לפחות. החבר הבכיר ביותר במועצה (הקונסיליירי) כיהן כסגן הדוג'ה ומילא את מקומו בהיעדרו או נבצרותו.
הארבעים (Quarantia), "מועצת הארבעים" (Consiglio dei Quaranta) או "בית המשפט העליון של הארבעים" (Supremo Tribunale della Quarantia) היה מוסד שנוצר ב-1179 כאספה של ארבעים אלקטורים (בוחרים) שנועדו לבחירת הדוג'ה. הם-עצמם נבחרו על ידי נציגי אספת האזרחים. לאחר שביצעו את משימתם ובחרו בדוג'ה, נותרו הארבעים כרשות שופטת, ובפרט כבית משפט עליון. נוסף על כך כיהנו הארבעים כרשות מחוקקת, בסמכות שהואצלה עליהם על ידי המועצה הגדולה (שהארבעים היו גם חבריה מתוקף תפקידם). לאחר הרפורמה של 1297 נוסף למועצה תפקיד של אישור מינויים למועצה הגדולה אך סמכויות החקיקה שלה הועברו לסנאט. ב-1380, עם יצירת מועצות הזקנים (מועצות החכמים), ניטלו ממנה גם רוב סמכויות השיפוט. עם זאת, הארבעים נותרו אחראים על המטבעה, על הכנה ובקרה כלכלית על תוכניות ממשלתיות (שהוצעו או אושרו על ידי המועצה הגדולה) וכיהנו כרמה הגבוה ביותר בהיררכיה של בתי המשפט. כל חבר נבחר לשנה מבין חברי המועצה הגדולה והיה יכול להיבחר לשנה נוספת. במקרה של היעדרות או נבצרות יכלו חברי המועצה למנות ממלא מקום, כך שמספר החברים עמד על ארבעים בכל עת. מועצת הארבעים הייתה יכולה להציע הענקת תוארי אצולה ונציאניים לאזרחים או לזרים.
מועצת העשרה (Consiglio dei Dieci) או "העשרה" (Dei Dieci) נוסדה ב-1310, כתגובה למרד נגד הדוג'ה פייטרו גראדניגו. לאחר הכשלת המרד כינסה המועצה לידיה סמכויות חירום שהיו אמורות להיות זמניות, אך היוותה מאז למעשה את הגוף המנהל של הרפובליקה. המועצה הורכבה מעשרה חברים שנבחרו לתקופה של שנה על ידי חברי המועצה הגדולה. למעשה כללה המועצה 20 חברים, יחד עם הדוג'ה וחברי הסניוריה. בהחלטות מסוימות ניתן היה לזמן סנטורים נוספים (שיצרו את ה-zonta), אך היה זה צעד חריג, בפרט לאחר 1583. נאסר על בחירה מחודשת של חבר מכהן לכהונה נוספת, כן נאסר שיהיו במועצה שני חברים מאותה משפחה. מבין החברים נבחרו שלושה שכיהנו כיושבי-ראש (Capi). שלישיית יושבי הראש נבחרה לכהונה של חודש, במסגרתה הייתה נתונה במעצר בית בארמון הדוג'ה, על מנת למנוע שחיתות, שוחד ולחצים אחרים. מטרתה המוצהרת של המועצה עם כינונה הייתה שמירה על ביטחון המדינה והסדר הציבורי ובפרט שמירה על השלטון מפני מרידות, הפיכות ושחיתות. מנעד עיסוקיה, שלא היה מוגבל, התרחב כך שעד 1457 עסקה המועצה למעשה בכל עניין שלטוני ברפובליקה. בפרט עסקה המועצה בכל ענייניה הצבאיים של הרפובליקה, בנושאי מודיעין ואכיפת חוק. במאה ה-16 נקשרה ל"עשרה" הילה של ראשי רשת ריגול פנימי וחיצוני ענפה. ב-1539 ייסדה המועצה מוסד לחקירות ומשפט (inquisitore) שכלל שלושה חברי מועצה שהיו ממונים על חקירה, משפט והענשה של חשודים בבגידה במדינה או איום על ביטחונה. סמכותם של שלושת החברים לעניין זה הייתה כמעט בלתי מוגבלת. מן המאה ה-17 ואילך, בד בבד עם שקיעתה של ונציה, התרופפה גם שליטתה של מועצת העשרה והיא החלה להיות נגועה בעצמה בשחיתות ונפוטיזם.
הסנאט (Senato) או, באופן רשמי מועצת המוזמנים (Consiglio dei Pregadi) היה הרשות המחוקקת הראשית של הרפובליקה. הסנאט כלל שישים חברים שנבחרו על ידי המועצה הגדולה על מנת לדון בנושאי מסחר, מיסוי, יחסי חוץ וביטחון. במאה ה-15 נוספו לדיונים מסוימים עד שישים חברים נוספים (zonta) ולישיבות הסנאט המורחבות יכלו להצטרף גם "הארבעים". שגרירים ומפקדי צבא בכירים היו סנטורים כפועל יוצא של משרתם (ex officio) מיום מינויים ועד שנה לאחר סיומה. הקוורום (מספר המשתתפים המינימלי להצבעה כשרה) היה 70 סנטורים. תקופת הכהונה הבסיסית של סנטור הייתה שנה אחת, אך ניתן היה לשוב ולהיבחר ובאופן טיפוסי כיהנו הסנטורים זמן רב בתפקידם, כך שהיוו את הגוף היציב וביותר ובעל הניסיון העשיר ביותר בין גופי מערכת השלטון.
מועצות החכמים (הזקנים) היו גופי ייעוץ שחבריהם נבחרו לכהונה של שישה חודשים מבין חברי הסנאט ולא יכלו להיבחר שנית אלא לאחר תקופת צינון. תקופות הכהונה החלו בראשית כל רבעון (אוקטובר, ינואר, אפריל ויולי), כך שהייתה חפיפה בין תקופות הכהונה של החברים. המועצות נוצרו ב-1380 על מנת לייעץ, לפקח, לבקר ולהכווין את גופי הממשל האחרים.
חכמי/זקני המועצה (savii del Consiglio) או "החכמים הגדולים" (savii grandi) היו שישה נבחרים שתפקידם הרשמי היה להכין את סדר היום לדיוניו היומיים של "הגוף המלא" (הקולגיו, הרשות המבצעת; ר' להלן), לקבל את החלטותיו ולפקח על ביצוען. הם נכחו בדיוני הקולגיו כמפקחים על ההתנהלות וכן נכחו בדיוני "העשרה" אשר עסקו ביחסי חוץ.
חכמי/זקני היבשה (Savii di Terraferma) היו חמישה נבחרים שעסקו בפיקוח ובקרה על פעילות גופי הממשל בתחומי השלטון הוונציאני ביבשה (Domini di Terraferma). הגוף נוצר ב-1420, לאחר התפשטותה של ונציה לונטו ולומברדיה
חכמי/זקני הים (Savii agli Ordini) היו חמישה נבחרים שעסקו בפיקוח ובקרה על פעילות גופי הממשל בכל הקשור לנושאים ימיים.
הסניוריה (Serenissima Signoria) שנקראה עד 1423 בשם "הקומונה" (Commune Veneciarum) הייתה הגוף הממשלי העליון של הרפובליקה והורכבה מן האישים הבאים: הדוג'ה, המועצה הקטנה ושלושת ראשי מועצת הארבעים. הסניוריה הייתה הגוף המנהל הראשי של הרפובליקה, ויכלה לפעול גם ללא הדוג'ה עצמו. ההצהרה במותו של דוג'ה הייתה "זהו מותו של הדוג'ה, אבל לא של הסניוריה" (se l'è morto el Doge, non l'è morta la Signoria).
הגוף המלא או הקולגיו (Pien Collegio) היה הרשות המבצעת של הרפובליקה וכלל את חברי הסניוריה ונציגים מכל אחד מגופי מועצות החכמים. הגוף התכנס מדי יום בראשות הדוג'ה או סגנו (בהיעדרו). סדר היום שלו נקבע על ידי חכמי המועצה. בפני הגוף הובאו דיווחים בשלל נושאים, הוא קיבל משלחות שונות והכין הצעות לדיון בסנאט (או, בנושאים רגישים של ביטחון המדינה, לדיון על ידי העשרה).
נציב סן-מרקו (Procuratore di San Marco) היה המינוי-לכל-החיים השני בחשיבותו אחרי הדוג'ה ואות הכבוד הגבוה ביותר שהעניקה הנהגת העיר לאחד מאזרחיה. לרוב היה מדובר באדם יחיד שמונה על ידי הדוג'ה, אך בין השנים 1231 ל-1442 מילאה את המשרה מועצה של תשעה, שמונו על ידי המועצה הגודלה. גרעין התפקיד היה ניהולה של בזיליקת סן מרקו, אולם החל מ-1269 כלל התפקיד גם הגנה על יתומים וחולי נפש והוצאה לפועל של צוואות. ארמון הנציבות (ששימש הן למשרדים והן לדירות שרד) הוא אחד מהמבנים המקיפים את כיכר סן מרקו.
באופן כללי, מן המאה ה-15 ואילך, המועצה הגדולה, המועצה הקטנה, הסנאט ומועצת הארבעים נקראו יחדיו ה-Commune Veneciarum, מונח שהתייחס לממשל הוונציאני כולו.