stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שעת הזאבים (סרט, 1968)
הפקה > פיתוח

ההשראה לסיפור הגיעה מסיוטיו החוזרים ונשנים של ברגמן בהם הופיעה אישה אשר הייתה מסוגלת להסיר את פניה, וישות משונה שהייתה הולכת על התקרה. תיאורו של יוהאן בו הוא ננעל בארון הבגדים בילדותו מבוסס על מקרה אמיתי מחייו של ברגמן. השפעה נוספת הייתה האופרה חליל הקסם של מוצרט, שאחת מדמויותיה, פפגנו, נהפכת לאיש ציפור מרושע, ובנוסף דמותו של לינדהורסט דרכה הביע ברגמן את פרשנותו ליצירה. כמו כן אמר כי הסופר א.ת.א. הופמן השפיע במידה מסוימת על כתיבתו.
אלמנטים נוספים מהסיפור נובעים מתסריט אחר של ברגמן, הקניבלים, או בשמו האחר, אוכלי האדם, אותו הוא סיים ב-1964 ותכנן לצלם באי השוודי הלנדס ודרו. ברגמן נטש את התסריט לאחר שחלה בדלקת ריאות, וכשהבריא ממנה ביים את הסרט פרסונה במקומו. בתום הצילומים החליט ליצור גרסה מחודשת לתסריט בשם שעת הזאבים, אותו הגדיר באחת משורותיו של הצייר יוהאן: ”השעה שבין הלילה לבין השחר.. כאשר רוב האנשים מתים, כאשר השינה היא העמוקה ביותר, כאשר הסיוטים מציאותיים. זו השעה בה אלו שלא יכולים לישון נרדפים בידי הייסורים הנוראיים ביותר שלהם, השעה שבה הרוחות והשדים נמצאים בשיא אונם; שעת הזאבים היא גם השעה בה נולדים הכי הרבה תינוקות”.
על פי בירגיטה סטין שמו של הסרט נגזר מהפולקלור השוודי, בו הביטוי שעת הזאבים מתייחס לזמן שבין השעות שלוש לחמש בלילה, לכאורה כאשר מתרחשות הכי הרבה מיתות ולידות. הפולקלוריסט בנט אף קלינטברג אמר ב-1964 שברגמן ביקש ממנהל התיאטרון שלו, ניקלס ברוניוס, לחקור את הנושא עבורו, וברוניוס פנה בתורו אל קלינטברג אשר גילה כי לשעה המדוברת אין כל קשר לפולקלור השוודי, אם כי ישנה שעת רוחות המתרחשת בין חצות לשעה אחת בלילה.
ברגמן טען כי נתקל לראשונה במונח שעת הזאבים בטקסט לטיני, אם כי לא ציין את המקור, וייתכן שטבע את המונח בעצמו. מאוחר יותר אמר שבעת כתיבת התסריט הוא חווה מעין שעת זאבים משל עצמו, ממנה השתחרר רק כאשר הפקת הסרט תמה.
במהלך שלבי ההפקה המאוחרים של פרסונה ב-1966, כינס ברגמן פגישה כדי להתחיל לתכנן את שעת הזאבים. מאוחר יותר אמר: ”שעת הזאבים נתפש בידי אנשים מסוימים כסרט הנופל מפרסונה. זה לא כזה פשוט. פרסונה הייתה פריצת דרך, הצלחה שנתנה לי את האומץ להמשיך ללכת בדרכים שטרם נתגלו.. כשאני מסתכל על הסרט היום, אני מבין שהוא עוסק במחלוקת פנימית שנחבאת בתוכי אותה אני מנטר בקפידה, וניתן לראות אותה גם בעבודותיי המוקדמות וגם במאוחרות.. שעת הזאבים הוא סרט חשוב מפני שהוא מהווה ניסיון להקיף סדרת בעיות שלא קל למצאן, ולהיכנס לתוכן”.
הפקה > ליהוק

ברגמן תכנן ללהק את ביבי אנדרסון וליב אולמן עבור סרטו הקניבלים, זאת לאחר שהכיר את אולמן דרך פגישה שארגנה אנדרסון בסטוקהולם. אולמן אמרה שהפגישה התרחשה ב-1964 ושברגמן זיהה את כשרונה בין רגע, ומיד הציע לה לעבוד איתו. מאוחר יותר הפכה למאהבתו והרתה ממנו את בתם לין. לאחר שנפרדו סיפר ברגמן כי כתב עבור הסרט את דמותה של אלמה, אשתו ההרה של יוהאן, אותה ייעד עבורה. הוא שלח לה את התסריט בדואר והיא שבה מנורווגיה בכדי להשתתף בסרט.
ארלנד ג'וזפסון (אנ') עבד כבמאי בתיאטרון הדרמה המלכותי בשוודיה (אנ'), אולם רצה לגלם תפקיד בשעת הזאבים לאחר שראה את גרסאותיו המוקדמות של התסריט וחשב שהשתתפות בסרט אימה תהיה מהנה. חלקה של נאימה ויפסטרנד בסרט בתור האישה הזקנה עם הכובע היה התפקיד האחרון בקריירה הקולנועית שלה.
הפקה > צילום

הצילומים הראשוניים התרחשו בשמורת הטבע הובס הלר (אנ') במחוז סקונה, שוודיה, באולפני פילמסטדן (אנ') שבסטוקהולם, ובאי פארו (אנ'). שמורת הטבע שימשה בעיקר עבור צילומי השוטים החיצוניים של אזורי החוף והיער. הצילומים נמשכו מה-23 במאי עד ה-23 בנובמבר 1966.
מקס פון סידוב (מימין) וליב אולמן (משמאל).
אולמן אמרה כי הצליחה להבין מעט מאוד מהמתרחש וממהות התסריט במהלך ההפקה, אם כי זיהתה הרבה מתכונותיו ואופיו של ברגמן בדמותו של יוהאן, אותה גילם פון סידוב. במהלך הצילומים, ובייחוד בזמן המונולוגים שלה, נהייתה מפוחדת מהמחשבה שברגמן עלול להתדרדר למצבו של יוהאן. היא הוסיפה שלא התקיימו חזרות או דיונים כלשהם בנוגע למשמעותו של הסרט. במהלך הצילומים עזבה אולמן לנורווגיה כדי ללדת, וכשחזרה להשתתף בסצנות האחרונות שלה, הייתה מניחה כרית מתחת לחולצתה.
לדבריו של פון סידוב, ברגמן רצה לצלם את סצנת ארוחת הערב בטירה בטייק אחד כדי לשמור על המשכיות התחושות של השחקנים, בדומה לצורה בה הדבר נעשה בתיאטרון. בסופו של דבר התיישב הסינמטוגרף סוון ניקוויסט מול שולחן הסועדים וצילם את הסצנה בטכניקת פאנינג מהירה. פון סידוב הסביר כי ”זה מאוד קשה לעצור את המצלמה ברגע המדויק בו יש לך קומפוזיציה מושלמת על כל שחקן”.
הפקה > עריכה

קטעי פרולוג ואפילוג שונים בהם דנים השחקנים בסרט כעבודת אמנות נחתכו מאחר שברגמן הרגיש שהם הפכו לאישיים מדי. יוצא הדופן היחיד אשר שבר, לכאורה, את "הקיר הרביעי", היו רעשי דיבורם ועבודתם של אנשי הצוות בכתוביות שהופיעו בתחילת ובסוף הסרט.
הפקה > פסקול

לארס יוהאן ורל הלחין מספר מנגינות עבור הסרט אשר הושמטו ממרבית הסצנות והופיעו רק במחציתו השנייה, בייחוד בסצנה בה יוהאן רצח את הילד על החוף; לכל אורך הסצנה לא נשמע אף צליל פרט למוזיקת החלילים, הקלרינטים, האבובים, הטובות, הכינורות, הטרומבונים וקרני היער. המוזיקה נקטעת רק בסוף הסצנה למשמע צרחותיו של הילד. מנגינותיו של ורל עברו שינויים שונים לאורך ההפקה ולאחריה, וחלקן אולתרו.
הפסקול של הסרט כולל גם את הפרטיטה השלישית בלה מינור, רי"ב 827 מאת יוהאן סבסטיאן באך ואת חליל הקסם, אשר בוצעו והוקלטו בידי המנצח ההונגרי פרנץ פריצ'אי.
הפצה

הסרט יצא לאקרנים ב-19 בפברואר 1968 בסטוקהולם בידי אולפני סוונסק, ופעם נוספת ב-9 באפריל, בניו יורק, בידי סרטי לופרט (אנ'). הוא גרף בהערכה גסה כמאתיים וחמישים אלף דולר בארצות הברית. גרסה נוספת של הסרט שודרה בפסטיבל ברגמן בניו יורק בין חודשי מאי ויוני ב-1995, ובה צורף פרולוג אשר נמחק מהגרסה המקורית המציין כי הספר מבוסס על יומנו של יוהאן. תאגיד השידור השוודי שידר את הסרט ב-2018 יחד עם מספר סרטים נוספים של ברגמן בכדי לחגוג את יום הולדתו.
חברת מטרו גולדווין מאייר הוציאה לאור את הסרט בפורמט די וי די בארצות הברית, ובגרסת דיסק יחיד בבריטניה, וכן בגרסת אספנות הכוללת את הסרטים בושה (אנ'), תשוקתה של אנה (אנ'), ביצת הנחש ופרסונה. גרסת האספנות האמריקאית כוללת קטעי בונוס בנוסף לסרטים, ואילו בגרסה הבריטית הסרט "פרסונה" הושמט. ב-20 בנובמבר 2018, חברת ההפצה הקריטריון קולקשן פרסמה גרסת בלו-ריי של הסרט, יחד עם שלושים ושמונה סרטים נוספים של ברגמן.
ביקורת > מבקרי קולנוע

הסרט קיבל ביקורות שליליות בשוודיה; המבקר ס. ה. סוונסדט מהעיתון סוונסקה דאגבלאדט ביקר את ברגמן על כך שהוא מטיף את רעיונותיו, ומוריס אדסטורם מהעיתון דגנס ניהטר טען כי קהל הצופים לא הצליח להזדהות עם הסרט. סטיג אלגרן מהעיתון וקו ג'ורנלן פרסם מאמר הבוחן את קווי הדמיון שבין הסרט לבין אופרת חליל הקסם של מוצרט.
רנטה אדלר מהניו יורק טיימס כתבה ב-1968 כי הסרט הוא לא אחת מיצירותיו הטובות יותר של ברגמן, אבל שיבחה את משחקם של פון סידוב, אולמן ות'ולין. רוג'ר אברט דירג את הסרט בציון שלוש מתוך ארבע באומרו שהוא ”סרט קשה, ובסך הכל לא לגמרי מוצלח”, אך שיבח את ברגמן על כך שהשיג ”תוצאות רגשיות עמוקות עם סצנות שלמות וכמעט אובייקטיביות”. ג'ודית קריסט ממגזין ניו יורק כינתה את הסרט מאמץ זעיר מצד ברגמן, ותיארה אותו כלא יותר מתערובת של התפלספות ושל פנטזיות מעורבבות. מגזין טיים הילל את משחקו של פון סידוב כגאוני בצורה גותית וטען שהסרט ייצב את מעמדה של אולמן כשחקנית סקנדינבית מצליחה, וכן ציין לשבח את סוון ניקוויסט עבור הסינמטוגרפיה הזורחת שיצר. המבקר ריצ'רד שיקל תיאר את הצד הוויזואלי כמרגש יותר מזה של פרסונה, אולם אמר שהסרט נראה בעיניו כדעיכה.
בכנס הוועדה הלאומית של סרטי הקולנוע ב-1968 זכתה אולמן בפרס השחקנית הטובה ביותר עבור משחקה בסרטים שעת הזאבים ובושה. בכנס איגוד המבקרים האמריקני זכתה אולמן שוב בפרס השחקנית הטובה עבור אותם הסרטים, וברגמן זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר עבור שניהם.
באתר האינטרנט עגבניות רקובות זכה הסרט לדירוג חיובי של 92% אשר מבוסס על עשרים וארבע ביקורות עם ציון ממוצע של 7.73 מתוך 10. המבקר ג'יימס מונקו העניק לסרט ציון של שלוש מתוך חמש ב-1992, ותיאר אותו כתרגיל משחק יפה. מגזין הניו יורקר כתב על הסרט ב-1999 שהוא ”ככל הנראה המסע האפל ביותר של אינגמר ברגמן לתוך הפנימיות המוצללת” והזכיר את הפראות בסצנה בה יוהאן רצח את הילד. קים ניומן ממגזין אמפייר שיבח את הסרט בשנת 2000 באומרו שהוא ”אחד מסרטי השחור-לבן המרושעים והיפים ביותר שאי פעם תראו”. מגזין טיים אאוט כינה את הסרט פנטזיה גותית מבריקה.
הוצאת 2012 של ירחון מראה וקול בבעלות מכון הסרטים הבריטי העניקה לסרט שלוש הצבעות של מבקרי קולנוע ואחת עשרה הצבעות של במאי שונים, ובכך הציבה אותו במקום ה-44 של רשימתה. במדריך הסרטים של לאונרד מלטין מ-2014, דירג מלטין את הסרט בציון של שלוש מתוך ארבע, וכינה אותו ”ברגמן נחות יותר” אולם עם בעל הופעת משחק מדרגה ראשונה. הספר אלף ואחד סרטים שאתם חייבים לראות לפני שתמותו (אנ') השווה בין שעת הזאבים לעבודותיו של א.ת.א. הופמן.
The One (אלבום של אלטון ג'ון)

The One (בעברית: האחד או האחת) הוא אלבום האולפן ה־23 של המוזיקאי הבריטי אלטון ג'ון, שיצא לאור ב־22 ביוני 1992. הוא אלבום האולפן הראשון שהוציא ג'ון מאז נגמל מבולימיה ומהתמכרויותיו לסמים ולאלכוהול. "The One" הגיע למקום השני בבריטניה ושהה בו במשך שלושה שבועות. בארצות הברית, הוא הגיע למעמד פלטינה כפולה (על ידי RIAA) ובכך היה לאלבום הנמכר ביותר של ג'ון שם מאז 1975.
את עטיפת האלבום עיצב ג'אני ורסצ'ה.
הסינגל הרביעי מתוך האלבום, "Simple Life", קבע רצף של 24 שנים עם להיט של ג'ון בטופ־40 בבילבורד הוט 100. בכך שבר ג'ון את השיא הוותיק הקודם (23 שנים רצופות) שנקבע על ידי אלביס פרסלי ב־1977.
רקע

ב־1992 ג'ון מיקד תשומת לב ציבורית מכמה סיבות: פרסומת לדיאט קולה בה השתתף, הוצאת אלבום המחווה המדובר "Two Rooms", הוצאת גרסת הדואט המצליחה עם ג'ורג' מייקל ל־"Don't Let the Sun Go Down on Me", שיצאה בנובמבר 1991, הוצאת אלבומי האוסף To Be Continued... (אנ') ו־The Very Best of Elton John (אנ') והשתתפותו במופע המחווה לזכרו של פרדי מרקיורי, שנערך באפריל 1992. כל אלה גרמו לעניין ציבורי בג'ון, דבר שסייע להצלחתו המסחרית של האלבום.
"The One" הוא אלבום האולפן הראשון שהוציא ג'ון מאז נגמל מבולימיה ומהתמכרויותיו לסמים ולאלכוהול. באופן מכוון, הוא עוסק בכובד ראש בנושאים רציניים. ג'ון סיפר שבהכנת האלבום "היו שניים או שלושה שירים שפשוט לא התאימו להלך הרוח הרציני של האלבום הזה, אז הם נחתכו".
באלבום חזר ג'ון לנגן על פסנתר אקוסטי (ימאהה Disklavier (אנ')) לצד הפסנתר האלקטרוני Roland RD-1000 (אנ'), שבו עשה שימוש נרחב באלבומיו הקודמים, "Reg Strikes Back" ‏(1988) ו־"Sleeping with the Past" ‏(1989), אף שהוא שב לעשות שימוש ברולנד במהלך סיבוב ההופעות "The One" (אנ') ובאלבום Duets (אנ') ‏(1994). אולה רומו (אנ') סיפק תכנות תופים, נרחב בהרבה מאשר באלבומים קודמים של ג'ון. בנוסף לגיטריסט הוותיק דייווי ג'ונסטון (אנ'), בכמה שירים ניגן גיטריסט חדש בשם אדם סימור. מארק טיילור ניגן בקלידים, ונגינה נוספת סיפק גאי בבילון, שסיפק גם תכנות קלידים. פינו פלדינו ניגן בס.
השיר "Runaway Train" הוא דואט
עם אריק קלפטון. השיר נכתב לאחר שג'ון הזמין מטופין שיר, לאחר שנקבעו לו מופעים משותפים עם קלפטון. אולה רומו שותף בקרדיט הכתיבה של השיר עם ג'ון וטופין. דייוויד גילמור התארח באלבום וניגן בגיטרה ב־"Understanding Women"‏.
ג'אני ורסצ'ה עיצב את עטיפת האלבום, כמו גם את תלבושות חברי הלהקה במהלך סיבוב ההופעות של האלבום, ואת הבמה והתאורה.
הצלחה וביקורת

| דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.מקור | דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.ציון |
| --- | --- |
AllMusic: 
שיקגו טריביון: 
רוברט קריסטיגו: +C‏
אנטרטיינמנט ויקלי: B
לוס אנג'לס טיימס: 
קיו: 
האלבום שהה שלושה שבועות רצופים במקום השני במצעד האלבומים הבריטי (כשמעליו אלבום האוסף Back to Front (אנ') של ליונל ריצ'י). בארצות הברית, האלבום היה לנמכר ביותר של ג'ון מאז 1975, עם הגיעו למעמד פלטינה x‏2 על ידי RIAA.
סטיבן תומאס ארלוויין, מבקר "AllMusic", כתב שג'ון נותן ביצועים משכנעים למדי באסופת השירים הטובה למדי שבאלבום. שירי האלבום קליטים וטובים למדי, אך הם אינם משאירים חותם לאורך זמן. ארלוויין ביקר את ההפקה האנמית מדי לטעמו. עם זאת אמר שהאלבום נשמע חם יותר מאשר האלבומים האחרונים שקדמו לו.
מארק קארו מ"שיקגו טריביון" כתב שג'ון מיצב את עצמו באלבום כמוזיקאי מוזיקה עכשווית למבוגרים. קארו שיבח את "Simple Life" "הדרמטי, העשיר והסוחף" ואת רצועת הנושא "בעלת ההשראה". "הבלדות המדויקות, הכוללות תחינה לא לאנוס אישה בדייט ("When a Woman Doesn`t Want You"), מעוצבות במיומנות, אך נוטות להיכרך ביחד, תוך שהחומר הקצבי יותר, הכולל דואט אנרגטי עם אריק קלפטון ("Runaway Train"), שומר על ברק לא מאיים של שנות ה־90". קארו ביקר שירים שגרתיים יותר כמו "On Dark Street", "שנראה שג'ון כותב מתוך שינה", "אך זה עדיין נשאר אלבום שברוס הורנסבי (אנ') יכול לקנא בו".
רשימת השירים

מילות השירים נכתבו על ידי ברני טופין (למעט היכן שמצוין אחרת), המוזיקה לשירים הולחנה על ידי אלטון ג'ון (למעט היכן שמצוין אחרת).
| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | Simple Life  | 6:25 |
| 2. | The One  | 5:53 |
| 3. | Sweat It Out  | 6:38 |
| 4. | Runaway Train (דואט עם אריק קלפטון. לחן: ג'ון ואולה רומו, מילים: טופין)   | 5:23 |
| 5. | Whitewash County  | 5:30 |
| 6. | The North  | 5:15 |
| 7. | When a Woman Doesn't Want You  | 4:56 |
| 8. | Emily  | 4:58 |
| 9. | On Dark Street  | 4:43 |
| 10. | Understanding Women  | 5:03 |
| 11. | The Last Song  | 3:21 |
| משך כולל: | משך כולל: | 58:05 |
רשימת השירים > רצועות בונוס (ההנפקה מחדש של "Polygram International" ב־1998)

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 12. | Suit of Wolves  | 5:37 |
| 13. | Fat Boys and Ugly Girls  | 4:13 |
| משך כולל: | משך כולל: | 67:55 |
צדדי ב'

| שם השיר | פורמט |
| --- | --- |
"Suit of Wolves": ‏"The One" ‏7 אינץ' / תקליטור (ארצות הברית/בריטניה)
"Fat Boys and Ugly Girls": ‏"The One" תקליטור (ארצות הברית/בריטניה)
"Understanding Women" (רמיקס): ‏"Runaway Train" תקליטור (ארצות הברית/בריטניה)
"The Man Who Never Died" (רמיקס): ‏"The Last Song" ‏7 אינץ' / תקליטור (בריטניה)
"Song for Guy" (רמיקס): ‏"The Last Song" תקליטור (בריטניה)
"Simple Life" (Hot Mix): ‏"Simple Life" ‏7 אינץ' / תקליטור (ארצות הברית)
"Simple Life" (מיקס מקורי): ‏"Simple Life" תקליטור (ארצות הברית)
משתתפים

אלטון ג'ון – זמרה, פסנתר (1–3, 5–8, 11), אורגן (4, 5), פסנתר חשמלי (9, 10), זִמרת רקע
מארק טיילור – קלידים (1–3, 6, 7)
גאי בבילון (אנ') – קלידים ותכנות (2–5, 7–11)
דייווי ג'ונסטון (אנ') – גיטרה (2–5, 7–9), זִמרת רקע (7, 9)
אדם סימור – גיטרה (1, 2, 6, 7)
אריק קלפטון – גיטרה (4), זמרה (4)
דייוויד גילמור – גיטרה (10)
פינו פלדינו (אנ') – גיטרה בס (1–8, 10)
אולה רומו – תופים (1–10), כלי הקשה (1–10), תכנות תופים (1–10)
נייג'ל אולסון (אנ') – זִמרת רקע (7, 9)
קיקי די – זמרת רקע (7, 9, 10)
קרול פרדריקס (אנ') – זמרת רקע (4)
בקי בל – זמרת רקע (4)
ג'וניס ג'יימיסון – זמרת רקע (4)
משתתפים > הפקה

מפיק –  כריס תומאס (אנ')
הקלטה וטכנאות קול – דייוויד ניקולס
עוזר טכנאי קול – אלכס פירלה ואנדי סטריינג'
עוזר טכנאי קול ב־"Runaway Train" – אנדי ברדפילד
שירים מס' 1–3, 5–9 ו־11 ב־Studio Guillaume Tell שבפריז
‏"Runaway Train" הוקלט ב־Studio Guillaume Tell וב־The Town House (אנ') שבלונדון
‏"Understanding Women" הוקלט באולפני AIR (אנ') שבלונדון
מיקס – אולפני AIR
‏Cutting ב־The Hit Factory (אנ') שבלונדון
תיאום אלבום – סטיב בראון
תיאום אולפן – אדריאן קולי וסם סטל
טכנאי לאריק קלפטון – לי דיקסון
טכנאי למארק טיילור – וינס בארקר
צילום – פטריק דמרשלייה (אנ')
עיצוב עטיפה – ג'אני ורסאצ'ה
ניהול — ג'ון ריד (אנ')
סינגלים

מיקומי שיא במצעדים שבועיים נבחרים
| סינגל | מצעד | מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
| The One | בילבורד הוט 100 | 9 |
| The One | מצעד השירים העכשוויים למבוגרים | 1 |
| The One | מצעד 40 שירי המיינסטרים | 6 |
| The One | מצעד הסינגלים הקנדי | 1 |
| The One | מצעד הסינגלים הבריטי | 10 |
| The One | Eurochart Hot 100 | 5 |
| The One | המצעד הצרפתי | 3 |
| Runaway Train | מצעד הסינגלים הבריטי | 31 |
| Runaway Train | ‏Eurochart Hot 100 | 48 |
| Runaway Train | המצעד הצרפתי | 29 |
| The Last Song | בילבורד הוט 100 | 23 |
| The Last Song | מצעד השירים העכשוויים למבוגרים | 2 |
| The Last Song | מצעד 40 שירי המיינסטרים | 26 |
| The Last Song | מצעד הסינגלים הקנדי | 7 |
| The Last Song | מצעד הסינגלים הבריטי | 21 |
| The Last Song | ‏Eurochart Hot 100 | 80 |
| Simple Life | בילבורד הוט 100 | 30 |
| Simple Life | מצעד השירים העכשוויים למבוגרים | 1 |
| Simple Life | מצעד 40 שירי המיינסטרים | 17 |
| Simple Life | מצעד הסינגלים הקנדי | 3 |
| Simple Life | מצעד הסינגלים הבריטי | 44 |
מיקומי שיא > מצעדים שבועיים

|   ‏‏‏  מצעד שבועי (1992)> מדינה |   ‏‏‏  מצעד שבועי (1992)> מצעד |   ‏‏‏  מצעד שבועי (1992)> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטריה | Ö3 אוסטריה טופ 40‏ | 1 |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי | 2 |
|  אירופה | מצעד האלבומים האירופאי | 1 |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 8 |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 1 |
|  הולנד | מצעד 100 האלבומים ההולנדיים | 14 |
|  הונגריה | Mahasz | 32 |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד האלבומים הבריטי | 2 |
|  יפן | אוריקון | 35 |
|  נורווגיה | VG-lista | 2 |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 7 |
|  ספרד | PROMUSICAE | 5 |
|  צרפת | SNEP | 1 |
|  קנדה | מצעד האלבומים הקנדי | 7 |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 8 |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 1 |
מיקומי שיא > מצעדים שנתיים

|   ‏‏‏  מצעד שנתי (1992)> מדינה |   ‏‏‏  מצעד שנתי (1992)> מצעד |   ‏‏‏  מצעד שנתי (1992)> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטריה | Ö3 אוסטריה טופ 40‏ | 9 |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי | 27 |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 59 |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד האלבומים הבריטי | 52 |
|  צרפת | SNEP | 18 |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 11 |
נתוני מכירות

| מדינה | הסמכה | יחידות מאושרות / מכירות |
| --- | --- | --- |
| אוסטריה (IFPI אוסטריה) | פלטינה | 15,000* |
| אוסטרליה (ARIA) | פלטינה ×2 | 140,000^ |
| איטליה (FIMI) | פלטינה ×2 | 400,000 |
| ארגנטינה (CAPIF) | פלטינה | 60,000^ |
| ארצות הברית (RIAA) | פלטינה ×2 | 2,000,000^ |
| הממלכה המאוחדת (BPI) | זהב | 100,000^ |
| גרמניה (BVMI) | זהב | 250,000^ |
| דנמרק (IFPI Denmark) | פלטינה | 80,00^ |
| מקסיקו (AMPROFON) | זהב | 100,000^ |
| נורווגיה (IFPI נורווגיה) | פלטינה | 50,000* |
| ניו זילנד (RMNZ) | פלטינה | 15,000^ |
| ספרד (PROMUSICAE) | פלטינה | 100,000^ |
| צרפת (SNEP) | פלטינה | 510,100 |
| קנדה (Music Canada) | פלטינה ×3 | 300,000^ |
| שווייץ (IFPI שווייץ) | פלטינה ×2 | 100,000^ |
^אומדן היחידות המופצות מבוסס על הסמכת האלבום בלבד *אומדן המכירות מבוסס על הסמכת האלבום בלבד
ביאורים

↑  ניגן קלידים ל"סימפל מיינדס" בשנים 1991–1999, 2005–2007.
ויליאם מקונל

ויליאם ג'ון מקונל (באנגלית: William John McConnell;‏ 18 בספטמבר 1839 –  30 במרץ 1925) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איידהו השלישי בשנים 1893–1897. קודם לכן הוא היה אחד משני הסנאטורים הראשונים שייצגו את איידהו בסנאט של ארצות הברית החל מכינונה כמדינה בדצמבר 1890 ועד מרץ 1891.
ראשית חייו

ויליאם מקונל נולד בקומרס שבמישיגן והתחנך בבתי ספר ציבוריים. הוא יצא מערבה כנהג קטר רכבות משא והגיע לקליפורניה. שם הוא עסק בכל עבודה שיכול היה להשיג: כורה, פקיד בחנות, בוקר ומורה. ב-1862 הוא עבר לאורגון, שם הוא לימד בבית ספר ובשנה שלאחר מכן יצא בעקבות הבהלה לזהב שם.
ככל הנראה בשל ניסיונו בקליפורניה, זיהה מקונל את ההזדמנות בדרכו לשדות הזהב ליד איידהו סיטי. במקום להצטרף להמוני מחפשי הזהב הוא טען בעלות, יחד עם שניים אחרים, על אדמת חקלאות טובה ליד הורסשו בנד. הם חפרו את תעלת ההשקיה הראשונה לאורך נהר פאייט והחלו לגדל ירקות. שנה לאחר מכן הוא הוביל שיירת בהמות משא עם תוצרתם דרך ההרים אל פלייסרוויל ומכר אותה במחירים טובים.
טריטוריית איידהו הוקמה שנה קודם לכן, ואכיפת החוק בה כמעט ולא הייתה קיימת. כאשר מקונל ושאר המתיישבים לאורך נהר פאייט החלו לאבד את סוסיהם ואת פרדיהם לגנבים, עמד מקונל בראש מהלך הארגון של ועדת הכוננות של האזור. בעוד שהם לא הצליחו לשים קץ לפשע באזור, ועבודת הוועדה לא הפחיתה אותה כלל, לחקלאים לא היו יותר בעיות עם גנבי סוסים. לימים פרסם מקונל את תולדות התקופה ותיאר באריכות את עבודתם. הוא לא התנצל על דבר שעשה, אלא פשוט תיאר את מה שהוא ראה כצורך חיוני. בשל פעילותו זו, ב-1865 הוא מונה כסגן המרשל של ארצות הברית בטריטוריה. בתום שנתיים בתפקיד זה הוא שב לקליפורניה.
ב-1867 נשא מקונל לאישה את לואיזה בראון, ובנם הראשון נולד בקליפורניה, שם הייתה בבעלותו חנות כלבו והוא עסק גם בגידול בקר. ב-1871 עברה המשפחה לאורגון, שם הם התיישבו בסופו של דבר במחוז יאמהיל. גם שם הייתה בבעלותו של מקונל חנות כלבו והוא גידל בקר. ב-1882 הוא נבחר לסנאט של המדינה וגם נבחר כנשיא הסנאט.
שובו לאיידהו

בערך ב-1879 החל מקונל להשקיע בעיירה המתפתחת מוסקו שבאיידהו, וב-1884 הוא עבר עם משפחתו לשם. חנות הכלבו שהוא פתח עם שותף במוסקו נחשבה במשך שנים לטובה באזור. כאשר התארגנה ועידת החוקה לקראת הפיכתה של איידהו למדינה בארצות הברית, ייצג מקונל את מחוז לאטה.
לאחר כינונה של איידהו כמדינה ב-3 ביולי 1890, נבחר מקונל כאחד משני הסנאטורים שלה. הוא כיהן כסנאטור תקופת כהונה קצרה, שנועדה לסנכרן את מועדי הבחירות במדינה עם מועדי הבחירות הכלל-ארציים. באותה עת נבחרו למעשה שלושה סנאטורים מטעם המדינה: מקונל, פרד דובואה וויליאם קלאגט. על הסנאט הוטל לבחור מי יכהן לצד מקונל, והם בחרו בדובואה.
מושל איידהו

תקופת כהונתו של מקונל בסנאט הסתיימה במרץ 1891 והוא החליט להתמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל המדינה. בבחירות שהתקיימו בנובמבר 1892, במהפך פוליטי מדינתי, ששיקף מהפך דומה ברמה הארצית, הוא זכה ב-40.6 אחוזים של הקולות, כאשר שאר 58 האחוזים התפצלו בין מועמד המפלגה הדמוקרטית לבין מועמד המפלגה הפופוליסטית. מועמד מפלגת האיסור זכה בכ-1.3 חוזים. כאשר הוא התמודד בבחירות הבאות, היה שיעור הקולות שהצביעו למקונל דומה, 41.5 אחוזים, כששאר הקולות התפצלו שוב בין הדמוקרטים לפופוליסטים. לאחר הבחירות הראשונות סיים מקונל את מעורבותו בחנות במוסקו ועבר לבירת המדינה בויסי. שם, ב-1895, נישאה בתו מרי (מיימי) לעורך הדין ויליאם בורה, שכיהן שש תקופות כהונה בסנאט של ארצות הברית בשנים 1907–1940. מרי נפטרה ב-1976 בגיל המופלג של 105.
יחד עם ויליס סוויט, פעל מקונל להקמת אוניברסיטת איידהו במוסקו.
השבעתו של מקונל ב-1893 כמושל שנבחר בקולות של מיעוט הבוחרים, לא הקלה על כהונתו. כמדינה שהתקבלה זמן קצר קודם לכן לאיחוד, היה על איידהו לעמול על כמה פרטים בנוגע לממשל שלה. בשל כך בעיות לא מעטות היו מונחות על שולחנו של מקונל.
בתקופת ממשלו ביטלה איידהו את שבועת הנאמנות, שכתוצאה ממנה נשללה זכות הבחירה מהמצביעים המורמונים. ב-1896 הייתה איידהו למדינה הרביעית בארצות הברית שהעניקה זכות בחירה לנשים. המדינה גם הקימה את התשתית שהייתה נחוצה לניהול מיזמי השקיה, כפי שהתאפשר על פי חוק קרי (אנ'). כמה שנים יעברו עד שתושלם המערכת בשלמותה, אך במסגרת החוק הייתה איידהו לסיפור הצלחה ייחודי.
במהלך תקופת כהונתו של מקונל כמושל, יחד עם כל האומה, סבלה איידהו מתקופת השפל שנקראה הבהלה של 1893, כאשר חברות רכבות מרכזיות ויותר מ-500 בנקים קרסו. המשבר הכלכלי החריף באופן טבעי את העימות בין האיגודים המקצועיים לבין החברות העסקיות, בעיקר במכרות הכסף באזור קור ד'אלן שבצפון איידהו. המשבר באיידהו החמיר עם ביטול חוק רכישת הכסף של שרמן, והממשלה הפדרלית כבר לא נדרשה לרכוש כמות חודשית מוגדרת של כסף. קריסת התעריפים שהתחוללה כתוצאה מכך הזיקה לחברות הכרייה, וכתוצאה מכך לפיטורים ולקיצוצים בשכר. אי-השקט שנוצר כתוצאה מכך, והתפרצויות האלימות, הובילו את מקונל לאיים בשימוש בכוחות צבאיים כדי לשמור על השקט.
לאחר פרישתו

מקונל לא התמודד על תקופת כהונה שלישית כמושל, ככל הנראה בשל העובדה שהוא הבין שהזרם המרכזי של המפלגה הרפובליקנית עמד להפסיד באופן נרחב. מקונל עצמו היה תומך של הטבעה ללא הגבלה של מטבעות כסף, אך סירב לפרוש מהמפלגה רק על סמך מחלוקת בסוגיה אחת.
למזלו של מקונל, ניצח הנשיא הרפובליקני, ויליאם מקינלי, בקלות את המועמד הדמוקרטי-פופוליסטי ויליאם ג'נינגס ברייאן. כגמול על נאמנותו למפלגתו, הוא קיבל מינוי בלשכה לענייני אינדיאנים, תפקיד בו הוא שימש עד 1901, בהמשך הוא שימש כמפקח בשירות ההגירה מ-1909 ועד למותו.
ויליאם מקונול נפטר במוסקו ב-30 במרץ 1925. בטקס האשכבה שלו, שנערך באולם של אוניברסיטת איידהו, השתתפו רבים מבכירי המדינה. הוא קבור יחד עם רעייתו לואיזה בבית הקברות של מוסקו.
הערות שוליים

↑  Our Campaigns - ID- Governor
↑  "Mrs. Borah not able to attend". Spokane Daily Chronicle. Washington. April 3, 1925. p. 14.
↑  "Mrs. Borah dies". Spokesman-Review. Spokane, Washington. Associated Press. January 16, 1976. p. 7
↑  "Law professor provides provocative Idaho history". Moscow-Pullman Daily News. Idaho-Washington. November 17, 1994. p. 8C.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007416117305171  GND: 1186205318  ISNI: 0000 0000 8434 0870  LCCN: n84157931  SNAC: w6gq82f3  US Congress: M000357  VIAF: 23547575   WorldCat (עם VIAF): 23547575
אל-אחסא

אל-אחסא (בערבית: الْأَحْسَاء), הוא נווה מדבר מסורתי, הידוע גם בשמות אל-חסה (الْحَسَاء) והג'ר (هَجَر), השוכן בנפת אל-אחסא במחוז א-שרקייה שבמזרח ערב הסעודית. נווה המדבר ממוקם כ-60 קילומטרים בפנים הארץ מחופי המפרץ הפרסי.
עם שטח של כ-85.4 קילומטרים רבועים, נווה המדבר אל-אחסא הוא נווה המדבר הגדול בעולם. יש יותר מ-2.5 מיליון עצי דקל, כולל תמרים, בנווה המדבר, הניזונים מאקווה תת-קרקעית גדולה ומושקים בזרימתם של יותר מ-280 מעיינות ארטזיים, מה שמאפשר חקלאות כל השנה באזור שבלעדיהם היה האתר מדבר חול.
אל-אחסא הוא חלק מהאזור הידוע היסטורית בשל מיומנותו הגבוהה בחייטות, במיוחד בהכנת בישט, גלימת גברים מסורתית. המחוז הגאוגרפי אל-בחריין נמצא במזרח חצי האי ערב, וכולל את החוף המזרחי של חצי האי ערב עד לגבולות איחוד האמירויות הערביות, עומאן, וכולל גם את האי אוואל (בחריין של ימינו). מבחינה היסטורית, הייתה אל-אחסא העיר המרכזית במחוז אל-בחריין, היוותה את רוב אוכלוסייתו וסיפקה את רוב התפוקה החקלאית שלו.
נווה המדבר הפך לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2018. הוא גם חלק מרשת ערים יצירתיות (אנ') של אונסק"ו מאז דצמבר 2015. לטענת עלי אלדוסרי מהמחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת אקסטר נווה המדבר של אל-אחסא ונווה המדבר אל-עין (באיחוד האמירויות, על הגבול עם עומאן) הם נאות המדבר החשובים ביותר בחצי האי ערב.
ג'בל קרע ממוקם 16 קילומטרים מזרחית לעיר חופוף