stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקורבטות מסדרת פלאואר
בנייה

הצי המלכותי הבריטי הזמין ב-25 ביולי 1939 26 קורבטות, ו-30 נוספות הוזמנו ב-31 באוגוסט. אוניות אלו הוזמנו במסגרת תוכנית בניין הכח שלפני המלחמה. עם פרוץ המלחמה ב-1 בספטמבר הזמינה האדמירליות ב-19 בספטמבר 20 אוניות נוספות, הפעם כחלק מתוכנית בניין הכח המלחמתית. כל האוניות הללו הוזמנו ממספנת הרלנד אנד וולף (Harland & Wolff). יומיים לאחר מכן הוזמנו עשר אוניות נוספות מחברות אחרות. ב-12 בדצמבר הוזמנו 18 נוספות וב-15 בדצמבר עוד שתיים, כולן מחברות בריטיות. עשר אוניות אחרונות לשנת 1939 הוזמנו ממספנות קנדיות, ואלה נועדו לצי המלכותי הקנדי. עד סוף חודש ינואר 1940 היו 116 אוניות בבנייה או מוזמנות.
בנוסף לאוניות אלה, הזמין הצי הצרפתי ארבע קורבטות מחברת סמית'ס דוק. הספינות לא הושלמו לפני נפילת צרפת, וכאשר הושלמו הועברה הראשונה לכוחות צרפת החופשית ושלוש האחרות נרכשו על ידי הצי הבריטי, שהזמין בנוסף עוד 31 קורבטות במסגרת תוכנית בניין הצי המלחמתית לשנת 1940. עם זאת, הזמנתן של שש מן האוניות הללו בוטלה ב-23 בינואר 1941. במסגרת תוכניות בניין הכוח של 1941 ו-1942 הזמין הצי הבריטי 27 קורבטות משופרות: חברות בריטיות קיבלו הזמנות לשבע אוניות בתוכנית 1941 וחמש בתוכנית 1942. שתי קורבטות, אחת מכל שנה, בוטלו מאוחר יותר. 15 הקורבטות הנוספות הוזמנו במספנות קנדיות, ושמונה מהן הועברו מאוחר יותר לצי ארצות הברית במסגרת תוכנית השאל-החכר.
בסך הכל נבנו במספנות קנדיות 104 קורבטות עבור הצי הבריטי: 70 מן הטיפוס המקורי ו-34 מן הדגם המשופר. שבע נוספות, מן הדגם המשופר, נבנו עבור צי ארצות הברית אך הועברו לצי המלכותי הבריטי במסגרת תוכנית השאל-החכר מכיוון שיכולות הבנייה של המספנות בארצות הברית הגיעה למלוא כושרה וצי ארצות הברית לא נזקק כבר לספינות שנבנו בקנדה. היו כמה הבדלים קטנים בין הקורבטות שנבנו עבור הצי המלכותי הבריטי לאלה שנבנו עבור הצי המלכותי הקנדי, ובהן מיקום תותח 40 מ"מ ("פום פום"), שהועבר אל חלקו האחורי של המבנה העילי, והמטבח הועבר גם הוא למיקום קדמי יותר.
הצי הצרפתי הזמין 18 קורבטות מסדרת פלאואר, בנוסף לארבע שהוזכרו לעיל. 12 מן הספינות היו אמורות להיבנות במספנות בבריטניה ושש במספנות בצרפת: שתיים במספנות בשרבור וארבע בסן נאזייר. בניית הקורבטות בשרבור בוטלה, אך ארבע האחרות נתפסו על ידי הגרמנים כאשר עדיין היו בשלבי בנייה. שלוש מהן הושלמו ושירתו בקריגסמרינה בשנים 1943–1944, בו הוגדרו כספינות סיור מסדרת PA.
כאילו אין מחר

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ניצן גלעדי
 הופק בידי:  משה אדרי לאון אדרי ניצן גלעדי עמית ערן אביתר מונצ'ז
 תסריט:  ניצן גלעדי
 עריכה:  אורי בירגר
 שחקנים ראשיים:  ישראל אוגלבו דין מירושניקוב מורן רוזנבלט
 מוזיקה:  עופר ניסים
 צילום:  מתן רדין
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  סרטי יונייטד קינג גלעדי ניצן סרטים
 חברה מפיצה:  סרטי יונייטד קינג
 הקרנת בכורה:  27 באוקטובר 2022 (הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה) 29 בדצמבר 2022 (הפצה מסחרית)
 משך הקרנה:  85 דקות
 שפת הסרט:  עברית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט להט"בי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
כאילו אין מחר הוא סרט קולנוע ישראלי להטב"י משנת 2022, שנכתב ובוים על ידי ניצן גלעדי. עלילת הסרט מביאה את קורותיהם של שלושה צעירים, בכיכובם של ישראל אוגלבו, דין מירושניקוב ומורן רוזנבלט, בעקבות פיגוע ירי במצעד הגאווה.
הסרט הוקרן לראשונה ב-27 באוקטובר 2022, כסרט הפתיחה של הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה, ועלה לאקרנים ב-29 בדצמבר 2022.
תקציר העלילה

לאחר שפיגוע ירי משבש את תוכניותיהם של גיא, אמן קעקועים, וג'וי, חברתו הטובה וסוחרת סמים, לחגוג במצעד הגאווה, השניים נתקלים בדן, צעיר כריזמטי ומבוהל המחפש בעצמו מקלט. בעוד המצוד אחר היורה נמצא בעיצומו, השלושה שוהים בדירתו של גיא ונשאבים ללילה חסר מעצורים מלא בסקס, סמים ופרנויה – המשיכה בין שני הגברים היא מיידית ופראית, ומעמידה למבחן את יחסיהם של ג'וי וגיא.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| ישראל אוגלבו | גיא | אמן קעקועים |
| דין מירושניקוב | דן | צעיר כריזמטי ומבוהל הנמלט מפיגוע ירי במצעד הגאווה ומחפש מקלט |
| מורן רוזנבלט | ג'וי | חברתו הטובה של גיא וסוחרת סמים |
פרסים ומועמדויות

| פרס | טקס | קטגוריה | מועמדות | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |

| פרס אופיר | 2022 | פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר | דין מירושניקוב | מועמדות |
| פרס אופיר | 2022 | פרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר | מורן רוזנבלט | מועמדות |
| הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה | 2022 | פרס השחקן הטוב ביותר | ישראל אוגלבו | זכייה |
הערות שוליים

↑  נועם כהן, ‏לראשונה: הדי.ג'יי עופר ניסים יכתוב פסקול לסרט, באתר ‏מאקו‏, 17 ביוני 2021
↑  מישראל אוגלבו ועד עופר ניסים: התוכנית הישראלית בפסטיבל לקולנוע גאה, באתר ynet, 28 בספטמבר 2022
↑  כאילו אין מחר, באתר Seret.co.il | אתר סרט
↑  גיל משעלי, ‏פסטיבל הקולנוע הגאה 2022: ישראל אוגלבו זכה בפרס המשחק, באתר ‏מאקו‏, 7 בנובמבר 2022
סאו פאולו (כדורגל)

מועדון הכדורגל סאו פאולו (בפורטוגזית: São Paulo Futebol Clube) היא קבוצת כדורגל מהעיר סאו פאולו, בירת מחוז סאו פאולו שבברזיל. הקבוצה סאו פאולו היא אחת מארבע הקבוצות הגדולות במחוז סאו פאולו לצד קורינתיאנס, פלמיירס וסאנטוס. היא אחת הקבוצות המצליחות ביותר בברזיל, כשהיא אלופת העולם פעם אחת, זוכת הגביע הביניבשתי פעמיים, זוכת גביע ליברטדורס שלוש פעמים, אלופת ליגת העל הברזילאית שש פעמים ואלופת סאו פאולו 21 פעמים. לסאו פאולו יש כ-16 מיליון אוהדים, שהם קהל האוהדים השלישי בגודלו בברזיל, אחרי פלמנגו וקורינתיאנס. סאו פאולו היא אחת משתי הקבוצות בברזיל (יחד עם פלמנגו) שמעולם לא ירדו לליגה השנייה.
היסטוריה

בשלהי שנות ה-20, התמקצע הכדורגל במדינת סאו פאולו, ורבות מהקבוצות שקודם לכן התנגדו לתהליך נסגרו. ברקע זה, הוקם מועדון הכדורגל סאו פאולו ב-25 בינואר 1930, כאיחוד של שרידי הקבוצות "קלובּ אתלטיקו פאוליסטנו" (Club Athletico Paulistano) ו"אסוסיאסאו אתלטיקה דאס פלמיירס" (Associação Atlética das Palmeiras).
ה"פאוליסטנו" הוא מועדון אליטיסטי הקיים עד היום, וקבוצת הכדורגל שלו הייתה הטובה בסאו פאולו – לזכותה היו 11 זכיות באליפות סאו פאולו, יותר מלכל קבוצה אחרת ב-1930. אך על אף שזכתה גם באליפות האחרונה שהשתתפה בה, אליפות סאו פאולו 1929, המועדון החליט לסגור את מחלקת הכדורגל שלו לקראת 1930.
"אתלטיקה דאס פלמיירס" היה מועדון כדורגל, שנכנס לחובות עקב סירובו להתמקצע, בעת התמקצעות הכדורגל במדינת סאו פאולו, ונסגר ב-1930.
גורמים משתי קבוצות הכדורגל החליטו לשלב ידיים, ולייסד מועדון חדש עם קבוצת כדורגל מקצועית. רוב השחקנים וחלק מסגל פאוליסטנה הצטרפו לקבוצה, והמועדון ירש את מגרשה הביתי של אתלטיקה דאס פלמיירס, אצטדיון בשם "שאקרה דה פלורסטה" (וילת היער). בשל שם האצטדיון, כינויה של הקבוצה בשנותיה הראשונות היה "סאו פאולו של היער". סאו פאולו החליטה לאמץ את הצבעים שחור ולבן של הפאוליסטנו ולאחדם עם צבעי דאס פלמיירס, אדום לבן, ליצירת טריקולור של שחור, אדום ולבן.
בשנת היווסדה, 1930, סיימה הקבוצה במקום השני באליפות סאו פאולו ובשנת 1931 זכתה הקבוצה לראשונה באותה התחרות. בשנת 1933 שיחקה הקבוצה את משחקה הרשמי הראשון בברזיל – 1-5 נגד סנטוס.
בשל טעויות רבות של הצוות הניהולי של הקבוצה בשנותיה הראשונות הקבוצה נכנסה לחובות גדולים ונאלצה להתאחד עם קבוצת קלאב דה רגאטאס טיאטה. מחלקת הכדורגל של המועדון נסגרה ב-14 במאי 1935. רק לאחר האיחוד הוקמה מחדש קבוצה בשם "גרמיו טריקולור" ששונה שמה ל"קלאב אתלטיקו סאו פאולו" ב-4 ביוני 1935 ולבסוף שונה שמה ל"מועדון הכדורגל סאו פאולו" ב-16 בדצמבר באותה השנה. הקבוצה החדשה הייתה מאוד פופולרית בסאו פאולו, אך לא זכתה להצלחה רבה, ולכן נעשה איחוד נוסף, הפעם עם אסטודאנטס פאוליסטה משכונת מוקה שבעיר. לאחר איחוד זה זכתה הקבוצה באליפות המקומית בעונת 1938.
בשנת 1942 רכשה סאו פאולו את אחד השחקנים היקרים בברזיל דאז, לאונידאס דה סילבה, במטרה לזכות בתואר אלופת סאו פאולו שנית. ההשקעה אכן הצליחה והקבוצה זכתה באליפות המדינה ב-1943. עד פרישתו של לאונידאס ב-1950, זכתה סאו פאולו בעוד ארבע אליפויות סאו פאולו – בשנים 1945, 1946, 1948 ו-1949.
בשנות ה-50 החל המועדון בבניית אצטדיון חדש, אצטדיון מורומבי, ורוב תקציב הקבוצה הושקע בבניית האצטדיון. השקעה זו באה על חשבון סגל השחקנים, והקבוצה לא זכתה בשום תואר בין 1957 ו-1970. בשנות ה-50 זכתה הקבוצה בשתי אליפויות סאו פאולו – בשנים 1953 ו-1957.
עם השלמתו של אצטדיון המורומבי ב-1970, חזרה סאו פאולו לזכות בתארים. היא זכתה באליפות סאו פאולו ב-1970, 1971 ו-1975 ובליגת העל בפעם הראשונה ב-1977. כמו כן, היא הגיעה למקום השני בגביע ליברטדורס 1974.
צבעי המועדון

כאשר התאחדו פאוליסטנו ופלמיירס, גם צבעי המועדונים התאחדו (פאוליסטנו שיחקה באדום ולבן ואילו פלמיירס שיחקה בשחור ולבן) וביחד נבחרו צבעי המועדון לשחור-אדום-לבן.
צבעי הקבוצה גם סימלו את שלוש קבוצות האוכלוסייה שהיו קיימות בברזיל באותה התקופה (האדום סימל את צבע עורם של האינדיאנים, ילידי ברזיל, הלבן סימל את צבע עורם של האירופאים שהגיעו לברזיל כדי ליישבה והשחור סימל את צבע עורם של האפריקאים שהובאו לברזיל על ידי האירופאים).
שחקנים מפורסמים

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  ברזיל לאונידאס דה סילבה  ברזיל אמורוסו  ברזיל ארתור פרידנרייך  ברזיל באואר  ברזיל הילדרלדו בליני  ברזיל ז'רסון  ברזיל מאריניו שאגאס  ברזיל קאקה  ברזיל לאונרדו  ברזיל לואיס פביאנו  ברזיל קאפו  ברזיל קארקה |  ברזיל אוסקר  ברזיל דנילסון  ברזיל מילר  ברזיל ריקארדיניו  ברזיל זה סרגיו  ברזיל אדמילסון גומז  אורוגוואי פאבלו פורלאן  אורוגוואי דייגו לוגאנו  אורוגוואי דאריו פריירה  אורוגוואי פדרו רוצ'ה |  |  ברזיל רוז'ריו סני  ברזיל זטי  ברזיל מאורו ראמוס  ברזיל ואלדיר פרס  ברזיל ריקארדו רושה  ברזיל סיסיניו  ברזיל סרז'יניו  ברזיל ראיי  ברזיל זיזיניו  ברזיל דני אלבס  ספרד חואנפראן  ברזיל אדר מיליטאו  ברזיל קאסמירו  ארגנטינה אמיליאנו ריגוני |
תארים

אליפות העולם למועדונים (1) :
2005
הגביע הביניבשתי (2) :
1992, 1993
גביע ליברטדורס (3) :
1992, 1993, 2005
גביע סודאמריקנה (1) :
2012
סופר קאפ דרום אמריקאי (2) :
1993, 1994
סופרקופה סודאמריקנה (1) :
1993
גביע קונמבול (1) :
1994
אליפות ברזיל (6) :
1977, 1986, 1991, 2006, 2007, 2008, 2023
אליפות מחוז סאו פאולו (22) :
1931, 1943, 1945, 1946, 1948, 1949, 1953, 1957, 1970, 1971, 1975, 1980, 1981, 1985, 1987, 1989, 1991, 1992, 1998, 2000, 2005, 2021
הערות שוליים

↑  Um em cada três torce para Flamengo ou Corinthians, aponta Datafolha – 01/08/2014 – Esporte – Folha de S.Paulo, web.archive.org, ‏2014-08-02
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311765105171  LCCN: n88200448  VIAF: 159555408   WorldCat (עם VIAF): 159555408
רכבת קסטנר

רכבת קסטנר הייתה אמצעי למשלוח של יהודים בתקופת השואה, שסייע להצלת כ-1,600 יהודים מהשמדה באושוויץ. ארגון המשלוח נעשה בעקבות פעילותה של ועדת העזרה וההצלה בבודפשט, בראשות אוטו קומוי, יצחק שטרנבוך וישראל קסטנר.
הרכבת כללה 35 קרונות בקר שיצאו מבודפשט ב-30 ביוני 1944, במהלך הכיבוש הגרמני של הונגריה, והובילו יותר מ-1,600 יהודים באופן זמני לברגן-בלזן ולאחר מכן לשווייץ, בתמורה לכופר ששילם היהודי השווייצרי-אורתודוקסי יצחק שטרנבוך, בעלה של רחה שטרנבוך.
הרכבת כונתה "רכבת ההצלה" או "רכבת קסטנר" על שמו של ישראל קסטנר, עורך דין ועיתונאי יהודי-הונגרי, שהיה חבר מייסד בוועדת העזרה וההצלה, קבוצה שהבריחה יהודים מאירופה הכבושה במהלך השואה. קסטנר ניהל משא ומתן עם אדולף אייכמן, קצין האס אס הגרמני שהיה ממונה על גירוש יהודי הונגריה לאושוויץ בפולין הכבושה בידי גרמניה, כדי לאפשר ליותר מ-1,600 יהודים להימלט תמורת זהב, יהלומים ומזומן.
הרכבת אורגנה במהלך מאי-יולי 1944, תקופה בה גורשו לאושוויץ 437,000 יהודים הונגרים, שרובם נשלחו לתאי הגזים. הנוסעים נבחרו מתוך מגוון רחב של מעמדות חברתיים, וכללו כ-273 ילדים, רבים מהם יתומים. 150 הנוסעים העשירים ביותר שילמו 1,500 דולר (שווה ערך ל-$23,000 בשנת 2021) כל אחד, כדי לכסות את עלות הבריחה שלהם ושל האחרים. הרכבת הופנתה תחילה למחנה הריכוז ברגן-בלזן בגרמניה. כ-318 יהודים הגיעו לשווייץ באוגוסט 1944 ו-1,365 הנוסעים הנותרים הגיעו בדצמבר אותה שנה.
לקסטנר נמסר באפריל או מאי 1944 על הרצח ההמוני באושוויץ. לאחר המלחמה נטען כי לא הזהיר את הקהילה אלא התמקד בניסיון להציל מעטים. בין נוסעי הרכבת היו משפחתו וכן 318 אנשים מגטו קולוז'וואר, עיר הולדתו. עובדה זו חיזקה את תפיסת מבקריו כי מעשיו היו למען עצמו.
קסטנר הואשם בכך שהיה משתף פעולה עם הנאצים. הממשלה תבעה בשמו בגין הוצאת דיבה, ושמואל תמיר, עורך דינו של הנאשם מלכיאל גרינוולד, הפך את המשפט לכתב אישום נגד הנהגת מפא"י וכישלונה לכאורה בסיוע ליהודי אירופה. השופט פסק נגד הממשלה, וקבע כי קסטנר "מכר את נשמתו לשטן" בכך שניהל משא ומתן עם אייכמן ובחר כמה יהודים להצלה, בלי להתריע בפני אחרים. קסטנר נרצח בתל אביב במרץ 1957. תשעה חודשים לאחר מכן ביטל בית המשפט העליון את רוב פסיקת בית המשפט המחוזי, וקבע בהחלטה ברוב של 4 מול 1 כי השופט "שגה קשות".
המארגן

ישראל (רודולף רז'ו) קסטנר נולד בקלוז', האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא למד בבית ספר למשפטים, ולאחר מכן עבד כעיתונאי באוי קלט ככתב ספורט ופרשן פוליטי.
 הוא היה עוזרו של ד"ר יוזף פישר, חבר הפרלמנט הרומני וחבר מוביל במפלגה היהודית הלאומית, ובשנת 1934 נשא לאישה את בתו של פישר, ארז'בט.
קסטנר צבר מוניטין של מתקן פוליטי והצטרף למפלגת "איחוד", שלימים נודעה בשם מפא"י, מפלגת שמאל ציונית. הוא עזר להקים את ועדת העזרה וההצלה, יחד עם יואל והאנזי ברנד, שמואל שפרינגמן, אוטו קומוי, מהנדס מבודפשט, ארנו סילאגי מ"השומר הצעיר" ואחרים.
לדברי יואל ברנד, הקבוצה סייעה ל-22,000–25,000 יהודים באירופה הכבושה בידי הנאצים להגיע לביטחון היחסי של הונגריה בין 1941 למרץ 1944, לפני הפלישה הגרמנית לאותה מדינה ב-19 במרץ באותה שנה.
נוסעים

את הנוסעים בחרה ועדה שכללה את קסטנר, קומוי והנזי ברנד מוועדת העזרה וההצלה, וכן זיגמונד לב, לשעבר נשיא הקהילה האורתודוקסית בקלוז'. קסטנר דיווח בקונגרס הציוני לאחר המלחמה, בדו"ח שכתב על פעולות ועדת העזרה וההצלה, כי הוא ראה ברכבת "תיבת נח", מכיוון שהיא מכילה חתך רוחב של הקהילה היהודית, ובפרט עובדי השירות הציבורי.
לדברי ינו קולב, נוסע שניהל יומן, היו 972 נשים ו-712 גברים. המבוגר ביותר היה בן 82, הקטן היה בן כמה ימים. לדיסלאוס לב, נוסע נוסף, כתב שהמספר המדויק שהיה על הרכבת כשיצאה מבודפשט לא ברור, כי בתחילת המסע ירדו כמה נוסעים, מחשש שהרכבת תגיע לאושוויץ, בעוד שנוסעים אחרים תפסו את מקומם. כמה נשים השליכו את ילדיהן הקטנים אל הרכבת ברגע האחרון. 1,684 נוסעים נרשמו כאשר הרכבת הגיעה באופן בלתי צפוי למחנה הריכוז ברגן-בלזן ליד האנובר ב-9 ביולי.
לדברי לב, בין הנוסעים היו 199 ציונים מטרנסילבניה ו-230 מבודפשט, ו-126 יהודים אורתודוקסים וחרדים, ביניהם 40 רבנים. אחד הרבנים היה יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר. היו על הרכבת מלומדים, אמנים, עקרות בית, איכרים, תעשיינים, בנקאים, עיתונאים, מורים ואחיות.
בין הניצולים ברכבת נמנים:
הסופרת בלה ז'ולט,
הפסיכיאטר ליאופולד סונדי,
זמר האופרה דז'ה ארנסטר,
אלוף העולם בהליכה תחרותית פרופ' שאול לדני,
האמן פסח עיר-שי (István Irsai),
ד"ר יהודה מרטון (Eo')
ופיטר מונק, שהפך לאיש עסקים בקנדה.
על הרכבת היו גם 388 אנשים מעיר הולדתו של קסטנר, קלוז', כולל בני משפחה. אמו, הלן קסטנר, קיבלה מקום, וכך גם אחיו ארנו, אשת אחיו ההרה בוגיו (בדצמבר 1944 היא ילדה בשווייץ בת בשם זוזי), אביה יוזף פישר וקרובים של בוגיו. ארנו סילאגי מוועדת העזרה וההצלה היה על הרכבת, כמו גם אמו, אחותו ואחיינית של יואל ברנד בשם מרגיט, ובנותיהם של אוטו קומוי ושמואל שטרן.
כל נוסע הורשה להביא שני בגדים להחלפה, שישה סטים של תחתונים ואוכל למשך 10 ימים. שלוש מזוודות של מזומנים, תכשיטים, זהב ומניות, בהיקף של כ-1,000 דולר לאדם (שווה ערך ל-$15,000 ב-2021), שולמו לקצין האס אס קורט בכר ככופר.
מסע > לינץ, אוסטריה

הרכבת נעצרה בגבול הונגריה-אוסטריה, שם יכלה לנסוע מערבה, או מזרחה לאושוויץ. הנוסעים נבהלו. יהודה באואר טוען שיואל טייטלבוים וסיעתו שלחו הודעות וביקשו מאנשים להציל אותם, ורק אותם.
לעומת זאת, הרשל פרידמן, בספרו "מאפלה לאור גדול" על טייטלבאום, טוען שטייטלבאום ניסה להציל את נוסעי הרכבת כולם. אייכמן החליט, מסיבות לא ברורות, להסיט את הרכבת למחנה הריכוז ברגן-בלזן בצפון-מערב גרמניה, ליד הנובר.
הרכבת עברה דרך לינץ שבאוסטריה, שם ירדו הנוסעים ונשלחו לבסיס צבאי לצורך בדיקות רפואיות ומקלחות. הם נאלצו להתפשט ולעמוד עירומים במשך שעות בהמתנה לצוות רפואי או למקלחות. הנשים עברו בדיקות אינטימיות של הרופאים, כביכול בחיפוש אחר כינים. אלה גילחו את הראש ואת אזור הערווה שלהן.
כמה נוסעים האמינו שהמקלחות היו תאי גזים. לב כתב שאחד משומרי האס אס אישר זאת בחיוך.
באואר מביא את החשש הזה כראיה לכך שהקהילה ההונגרית-יהודית הייתה מודעת היטב למידע על תאי הגזים באושוויץ. בין אוגוסט 1943 למאי 1944, רודולף ורבה ושלושה נמלטים נוספים מאושוויץ העבירו מידע על תאי הגזים לגורמים יהודים ואחרים. ורבה האמין שלקסטנר יש גישה למידע זה, אבל לא הפיץ אותו מספיק.
מסע > ברגן-בלזן, גרמניה

כשהגיעה הרכבת לברגן-בלזן ביום ראשון, 9 ביולי 1944, נלקחו הנוסעים לאונגרנלאגר (מחנה הונגרי), שם הוחזקו במשך שבועות, וחלקם חודשים. לב כותב שהתזונה היומית שלהם כללה 330 גרם לחם אפור ודחוס, 15 גרם מרגרינה, 25 גרם ריבה, ליטר מרק ירקות (בעיקר לפת), 1.5 ליטר תחליף קפה, ולפעמים גבינה או נקניק, עם חלב ומנות נוספות לילדים מתחת לגיל 14. הקבוצה הורשתה לארגן את עצמה ואת פעילותה. הגברים בחרו את יוזף פישר לנשיא, וניהלו את הפעילויות היומיומיות. היו הרבה אינטלקטואלים בין הנוסעים, וכך היו קריאות שירה קבועות והרצאות בהיסטוריה, פילוסופיה וחינוך דתי. סידורי המגורים היו פרימיטיביים. 130–160 איש נדחסו בכל חדר. לדיסלאוס לב מתאר לילה טיפוסי, המבוסס על יומן שניהלה סידוניה דבצ'רי (Szidonia Devecseri), נוסעת אחרת:
אשתו של הרב מנסה לשווא לעצור את ילדיה, בני ארבע ושמונה, להילחם בדרגש שלה. השכנים שלה, שנשארו ערים מהרעש, מקללים אותם. אישה צורחת שעכבר רץ על פניה. פשפשים נופלים מהדרגשים הגבוהים אל התחתונים. אישה אחרת צורחת שהילד הקטן בדרגש שמעליה שפך עליה את צנצנת הריבה שהוא משתמש בה בתור סיר. מישהו משתעל. ילד קטן אחר מתחנן בפני אמו שלא תרביץ לו כי בשנתו הרטיב את הדרגש שהוא חולק איתה. היא מרביצה לו, והוא צווח. רקדנית לשעבר במועדון לילה מספרת סיפורים מלוכלכים על עמיתיה לשעבר, למורה לשפה, אורתודוקסית מעודנת, שאינה יודעת אם לסתום את אוזניה או לצחוק. אישה עשירה מפונקת תלתה את בגדיה על כל המסמרים ולא השאירה מקום לאיש. הקטע מסתיים כך: "ב-24 מתוך 24 שעות, אף פעם אין דקת שקט. . ."
מסע > שווייץ

משלוח ראשון ובו 318 נוסעים הגיע לשווייץ ב-18 באוגוסט 1944. השאר, כ-1,350 נוסעים, הגיעו לשווייץ בדצמבר 1944. היו מספר לידות ומקרי מוות, וכ-17 נותרו בברגן-בלזן באמתלות שונות. חלק מהנוסעים שהכריזו על עצמם כרומניים עם הגעתם לברגן-בלזן נאלצו להישאר לאחר שהמלך מיכאל הפיל את ממשלתו הפרו-נאצית של יון אנטונסקו ברומניה, ויישר קו עם בעלות הברית. בסך הכל ניצלו כ-1,670 יהודים. הקבוצה שוכנה בכפר השווייצרי קו, ליד מונטרה, בבתי מלון יוקרתיים לשעבר, שנרכשו לשם כך. היהודים האורתודוקסים שוכנו ב-Regina (לשעבר ה-Grand Hotel), והאחרים - ב-Hotel Esplanade (לשעבר Caux Palace).
משפט קסטנר

רכבת קסטנר מילאה תפקיד מרכזי במשפט קסטנר שהחל בישראל בשנת 1954, בו תבעה ממשלת ישראל את מלכיאל גרינוולד, לאחר שפרסם חוברת המוציאה את דיבתו של קסטנר, שהיה אז דובר משרד ממשלתי בישראל, בשיתוף פעולה עם הנאצים. פרט מרכזי בהאשמותיו של גרינוולד היה שקסטנר הסכים לחילוץ הנוסעים ברכבת קסטנר בתמורה לשתיקתו לגבי גורלם הצפוי של המוני יהודי הונגריה בידי הנאצים. האשמה זו התקבלה על ידי בית המשפט המחוזי. השופט בנימין הלוי הכריז כי קסטנר "מכר את נשמתו לשטן". רוב פסק הדין בוטל על ידי בית המשפט העליון ב-1958, לאחר רצח קסטנר. בית המשפט אישר את פסק דינו של השופט הלוי באשר לאופן בו העיד קסטנר לאחר המלחמה עבור קצין האס אס קורט בכר.
קסטנר נרצח מחוץ לביתו בתל אביב במרץ 1957.
ראו גם

להרוג את קסטנר (2008)
פנחס דוד (פיליפ) פרוידיגר
לקריאה נוספת

ליאורה בילסקי, "לשפוט רוע במשפט קסטנר", סקירת משפט והיסטוריה, כרך 19, מס' 1, אביב 2001.
ליאורה בילסקי, צדק טרנספורמטיבי: זהות ישראלית במשפט. הוצאת אוניברסיטת מישיגן, 2004.
ראלף בלומנטל, (21 באוקטובר 2009). "פעם מושמץ כמשתף פעולה נאצי, עכשיו מושיע", הניו יורק טיימס.
בן הכט (1997) [1961]. כחש (אנ'). הוצאת מילה.
תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה. ספרי ינשוף, 2000.
דניאל ברנד, במלכודת הרשע, האדישות והסילוף, הוצאת משכל 2017
אילה נדיבי, רכבת קסטנר – על השקר והבגידה, הוצאת כרמל, 2024
Bauer, Yehuda (1994). Jews for Sale? Nazi-Jewish Negotiations, 1933–1945. Yale University Press.
Braham, Randolph (2004). "Rescue Operations in Hungary: Myths and Realities", East European Quarterly, 38(2): pp. 173–203.
Cohen, Boaz (2010). "The Holocaust in Israel's Public Square", in Peter Hayes and John K. Roth (eds.). The Oxford Handbook of Holocaust Studies. Oxford University Press.
Hilberg, Raul (2003) [1961]. The Destruction of the European Jews. Yale University Press.
Kárný, Miroslav (1998) [1994]. "The Vrba and Wetzler report", in Michael Berenbaum and Yisrael Gutman (eds.). Anatomy of the Auschwitz Death Camp. Indiana University Press.
Kastner, Rudolf (1945). Der Bericht des jüdischen Rettungskomitees aus Budapest 1942-1945. Vaadat Ezra Vö-Hazalah Bö-Budapest (translated by Egon Mayer as The Report of the Jewish Rescue Committee 1942-1945, Center for Jewish Studies).
Löb, Ladislaus (2009). Rezso Kasztner. The Daring Rescue of Hungarian Jews: A Survivor's Account. Random House/Pimlico; first published as Dealing with Satan: Rezso Kasztner's Daring Rescue Mission (2008). Jonathan Cape.
Maoz, Asher (2000). "Historical Adjudication: Courts of Law, Commissions of Inquiry, and 'Historical Truth'", Law and History Review, Volume 18, Number 3, Fall.
Porter, Anna (2007). Kastner's Train. Douglas & MacIntyre.
Reisz, Matthew (28 February 2008). "A tainted saviour?", Times Higher Education.
Time magazine (11 July 1955). "On Trial"
Time magazine (27 January 1958). "Exoneration of Dr. Kastner".
Vrba, Rudolf (2002). I Escaped from Auschwitz. Barricade Books.
Weitz, Yechiam (1996). "The Holocaust on Trial: The Impact of the Kasztner and Eichmann Trials on Israeli Society", Israel Studies 1(2), pp. 1–26.
Bilsky, Leora (2001). "Judging Evil in the Trial of Kastner", Law and History Review, Vol 19, No. 1, Spring.
Bilsky, Leora (2004). Transformative Justice: Israeli Identity on Trial. University of Michigan Press.
Blumenthal, Ralph (21 October 2009). "Once Reviled as Nazi Collaborator, Now a Savior", The New York Times.
Hecht, Ben (1997) [1961]. Perfidy. Milah Press.
Mayer, Egon. "Kastner memorial site"
Segev, Tom (2000). The Seventh Million: The Israelis and the Holocaust. Owl Books.
ג'ון מטור

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־11 טור, צרפת 
 פטירה:  1122 
 מקום קבורה:  מנזר באת' 
 תפקיד:  Roman Catholic Bishop of Bath and Wells (1088) 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 
ג'ון מטור (באנגלית: John of Tours; מת ב-1122) היה בישוף הדיוקסיה של באת' וולס (אנ') באנגליה, שהעביר את מושב הדיוקסיה לבאת'.
לקריאה נוספת

Barlow, Frank (1979). The English Church 1066–1154: A History of the Anglo-Norman Church. New York: Longman. ISBN 0-582-50236-5
Barlow, Frank (1983). William Rufus. Berkeley: University of California Press. ISBN 0-520-04936-5
Smith, R. A. L. (1942). "John of Tours, Bishop of Bath 1088–1122". Downside Review 70: 132–141
Brett, M. (1975). The English Church under Henry I. Oxford: Oxford University Press. ISBN 0-19-821861-3
הערות שוליים

↑  בארלו, Willieam Rufus, עמוד 45
↑  Bartlett, Robert C. (2000). England Under the Norman and Angevin Kings: 1075–1225 (Page 589). Oxford: Clarendon Press. ISBN 0-19-822741-8
1 2 3 4 5  בארלו, The English Church, עמודים 66 - 67
↑  בארלו, William Rufus, עמוד 182
1 2 3  ביוגרפיה באתר מילון אוקספורד לביוגרפיות לאומיות
1 2  סמית', עמודים 134 - 135
↑  Mason, Emma (2005). William II: Rufus, the Red King (Page 130). Stroud: Tempus. ISBN 0-7524-3528-0
↑  Fryde, E. B.; Greenway, D. E.; Porter, S.; Roy, I. (1996). Handbook of British Chronology (Third revised ed.) (Page 227). Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0-521-56350-X
 Huscroft, Richard (2005). Ruling England 1042–1217 (Page 128). London: Pearson/Longman. ISBN 0-582-84882-2
↑  Williams, Ann (2000). The English and the Norman Conquest (Page 136). Ipswich: Boydell Press. ISBN 0-85115-708-4
↑  Brett, M. (1975). The English Church under Henry I (Page 8). Oxford: Oxford University Press. ISBN 0-19-821861-3
1 2  סמית', עמודים 140 - 142
↑  Page, William (ed.) (1911). A History of the County of Somerset: Volume 2: Houses of Benedictine monks: The Cathedral Priory of Bath. Victoria County History
↑  סמית', עמודים 136 - 137
באלי (קמרון)

| --- | --- |
 מדינה:  קמרון קמרון
 אזור:  אזור צפון-מערב
 ראש העיר:  אג'ונג נגוח דובגימה סילבנוס
 גובה:  1,355 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  30,375 (2005)
 קואורדינטות:  5°53′00″N 10°01′00″E﻿ / ﻿5.88333°N 10.0167°E﻿ / 5.88333; 10.0167 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://cvuc.cm/national/index.php/fr/carte-communale/region-du-nord-ouest/152-association/carte-administrative/nord-ouest/mezam/655-bali
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קמרון מוגדלת) יאונדה דואלה מרואה גארואה ברטואה במנדה נגאונדרה ניגריה ניז'ר צ'אד הרפובליקה המרכז אפריקאית  קונגו גבון גינאה המשוונית  מפרץ גינאה באלי(למפת קמרון רגילה) יאונדה דואלה מרואה גארואה ברטואה במנדה נגאונדרה ניגריה ניז'ר צ'אד הרפובליקה המרכז אפריקאית  קונגו גבון גינאה המשוונית  מפרץ גינאה באלי(למפת אזור צפון-מערב רגילה) במנדה קומבו וום אקו דרום-מערב אד. המערב ניגריהבאלי(למפת אזור צפון-מערב מוגדלת) במנדה קומבו וום אקו דרום-מערב אדמאווה המערב ניגריהבאלי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
באלי (בצרפתית: Bali) היא עיירה שנמצאת באזור הצפון-מערבי של קמרון.
גאוגרפיה

העיירה ממוקמת בצפון-מערב קמרון, כ-80 קילומטרים מהגבול של קמרון עם ניגריה. היא ממוקמת כ-278 קילומטרים מעיר הבירה יאונדה וכ-17 קילומטרים מבירת האזור במנדה.
אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 17 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא ינואר (20 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא אוגוסט (12 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,592 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (317 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (6 מ"מ גשם).
תנועה ותחבורה

העיירה ממוקמת על הכביש הלאומי N6. העיירה נמצאת כ-17 קילומטרים מהכביש הלאומי N11 וכ-8 קילומטרים מהכביש האזורי P18.