stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שושנה שרירא
כתביה > מספריה

היאור הירוק, מ. ניומן, 1947 – קובץ סיפורים.
לחם האוהבים, הוצאת דביר, 1957 – רומן שתחילתו בתקופת המאבק עם הבריטים והעלילה נמשכת לתקופה שלאחר קום המדינה ומיזוג הגלויות.
שערי עזה, בעריכת אברהם שלונסקי, עם עובד, 1960 – רומן על חייה של משפחה מעדות המזרח ביישוב ספר בישראל בתקופת מבצע סיני.
למי, למי, למי?, עם עובד, 1972 לספריית דן חסכן – ספר ילדים: יומנה של תלמידת כיתה ד' בשנות העשרים של המאה הקודמת בבית ספר בתל אביב. מהדורה אלקטרונית: www.esfarim.co.il.
בזכות עצי התאנה (רישומים: אריאל כהן), הוצאת עקד, 1971 – קובץ סיפורים על צפת ותל אביב.
אלמני הקש הצהובים (רישום עטיפה: אריאל כהן), הוצאת יחדיו בשיתוף אגודת הסופרים, 1979 – קובץ סיפורים: מאה שנות חיים בתל אביב על דרך ההומור, הדמיון והפיוט. 70 שנה במציאות ועוד שלושים במדומה.
אלמני הקש הצהובים – הזמן התל אביבי (ציור עטיפה: אריאל כהן) הוצאת כרמל, 2009 – 100 שנות חיים בתל אביב. מהדורה שנייה עם אחרית דבר מאת פרופ' יפה ברלוביץ. עורכת המהדורה המורחבת: אילת אלגור גורפינקל. בגוף הספר שזורה מעין תעודת זהות גאוגרפית ובה הכוונה למקומות המתוארים תוך ציון מצבם העכשווי.
והיו הנעליים מאושרות: יומן מכתבים 1942–1946: סופרת תל אביבית צעירה מתכתבת עם בעלה הטרי חייל בבריגדה היהודית / שושנה שרירא ואריאל כהן, עורכת: אילת אלגור גורפינקל, הקיבוץ המאוחד, 2011 - חלופת המכתבים של המשוררת שושנה שרירא עם בעלה, אריאל כהן, במהלך מלחמת העולם השנייה.
סיפוריה: "אלמנות" ו"לב נבוך" נדפסו בקובץ סיפורי נשים שאני אדמה ואדם, עורכת: פרופ' יפה ברלוביץ, הוצאת הקיבוץ המאוחד: ספרי סימן קריאה, 2003.
כתביה > מתרגומיה

עטיפה של "אהבה וגאוה" מאת ג'יין אוסטין. תרגום ראשון לעברית.נתיבים בתוהו לג'יימס הנלי, הוצאת צ. ליינמן, 1946. תרגום ראשון לעברית.
אהבה וגאוה לג'יין אוסטין, הוצאת מ. ניומן, 1952 – תרגום ראשון לעברית של הספר. הספר נקרא "גאוה ודיעה קדומה" בתרגומים האחרים.
כתביה > בעריכתה

חוברת אודים 1943 – חוברת ראשונה מסוגה, ובה יומנים ושירים של "ילדי טהראן", ניצולי השואה.
כתביה > ביקורת ספרות (מבחר)

'השנאה המאוהבת': על ספרו של יורם קניוק "פוסט מורטם", דבר, ב' באייר תשנ"ד, 13 באפריל 1994, עמ' 26.
"אהבה זרה מאת אשר ברש" הבקר 28 ביולי 1939
על "חליל הבורא", בתוך: יצחק שנהר: מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו (ליקט וצירף מבוא וביבליוגרפיה: הלל ויס), תל אביב: עם עובד, תשל"ו, עמ' 93–103.
על "ספר התיבה המזמרת" לנתן אלתרמן, החינוך, כרך ל"א, חוב' ג' (טבת תשי"ט), עמ' 230–232 (במדור 'ספר טוב לילד ולנער').
"נסים ונפלאות" מאת לאה גולדברג החינוך חוברת א-ד 1958.
על "יצרים בהולים למעשה", "אחרי החגים" מאת יהושע קנז, דבר, 9 באוקטובר 1964.
על "והלילה היה לילה "אבות ובוסר" מאת "יצחק אורן, דבר, 13 בנובמבר 1964.
'על היעלמותה של האהבה ויתמות האדם והמלה', דבר, 1 בינואר 1965.
"מדוע חושבים המחברים שהם משוררים לילדים', דבר, 30 באפריל 1965.
"חלומות קרועים", על "ארצות התן" מאת עמוס עוז דבר, 3 בספטמבר 1965.
"ג'והן סטיינבק: הנאמנות לחיים עצמם" מאת אדמונד וילסון, דבר, 4 באפריל 1966.
"השפעת פרויד על ...שקספיר" דבר 4 באפריל 1966
"הבריחה מעצמנו אל עצמנו" (נתן זך, יהודה עמיחי, ס. יזהר ועוד) דבר 17 בספטמבר 1966.
"תרבות הטלאים המצפונית" הארץ 29 ביולי 1967.
'הבריחה אל הים': "מסע דניאל" מאת יצחק אוורבוך אורפז, דבר, 23 בינואר 1970.
'הבריחה אל ערבות יריחו': "מות אבימלך ועלייתו השמיימה בזרועות אמו" מאת פנחס שדה, דבר, 30 בינואר 1970.
"המפתחות ל"היכל הכלים השבורים מאת דוד שחר גזית כרך 28 8 בנובמבר 1971.
"על קריאת חמישה ספרים בבת אחת", "קציר" בעריכת ד"ר עזריאל קרליבך, הבקר 2 בנובמבר 1945.
"שאול ויוהנה" מאת נעמי פרנקל, "עם וספר" - ביטאון ברית עברית עולמית מדור "במה וספר", ספטמבר 1956.
כתביה > ביקורת תיאטרון (מבחר)

"בערבות הנגב" ב"הבימה" מאת יגאל מוסינזון, הבקר, 18 בפברואר 1948.
"בית ספר חדש" (סקירת הצגות ב ב"האהל", "הקאמרי", "הבימה" ו"התיאטרון העממי"), הבקר, 1949.
"רביזור" ב"קאמרי" קומדיה מאת גוגול תרגם: אברהם שלונסקי, הבקר 16 ביולי 1950.
"הילולת רפאים". ב"קאמרי" לנואל קווארד. עברית: חנן בורלא, הבקר 7 ביולי 1950.
"מלכת שבא" ב"קאמרי" מאת סמי גרונימן. עברית ופזמונים: חיים חפר, הבקר, 24 באוגוסט 1951.
"הנערה והכושי" ב"אהל" לז'אן פול סארטר. עברית: לאה גולדברג. במות, הבקר 22 באוגוסט 1952.
"שתי שחקניות ב"הקאמרי" נאבקות על 'היורשת' להנרי ג'יימס, הבקר, 17 באפריל 1953.
מעשה בחייל, ב"הבימה" מאת צ. פ. ראמוז. נוסח עברי: לאה גולדברג, הבקר, 6.9.53.
"באנברי" ב"קאמרי" ("חשיבותה של רצינות") מאת אוסקר ויילד תרגם:יעקב אורלנד, הבקר, 25 בספטמבר 1953.
"קיסר וקלאופטרה" ב"הבימה" ברנרד שאו, הבקר, 30 בספטמבר 1953.
"ים ובית" בתיאטרון "הקאמרי" מאת שולמית דורי בעקבות אהרן מגד, הבקר, 18 בדצמבר 1953.
"המרד על הקיין" "הבימה", הבקר 29 באוקטובר 1954.
"מקבת" ב"הבימה", הבקר 29 באפריל 1954.
"חשבון חדש" "קאמרי", הבקר 30 באפריל 1954.
"מחותנים" בתיאטרון העממי ביידיש מאת חנה גוטספלד, הבקר, 24 באפריל 1953.
"התיאטרון הישראלי לאן?" עם וספר, מדור "במה וספר" בעריכת שושנה שרירא, 9.1956.
כתביה > פרסומים מעזבונה

כתבות
'ילד קטן שיושב מן הצד בשקט ואיננו מפריע ורק שומע, שומע, שומע, כל הדברים שבעולם': קטעי סיפורים ורשימות מעיזבונה של שושנה שרירא, במלאת שנה למותה, הארץ "תרבות וספרות", 11 באפריל 2004.
אילת אלגור גורפינקל, 'על המדרכה לפני קפה האמנים "כסית" רקדו בלט גרטרוד קראוס ונתן אלתרמן', הארץ "תרבות וספרות", 20 במאי 2005.
קטעים ממכתב שושנה שרירא לאריאל כהן שפורסם בהארץ, הופיעו בפרק השלישי לתוכניתם התיעודית של מודי בר און וענת זלצר על תל אביב, "עיר בלי הפסקה".
ספר מכתבים
שושנה שרירא ואריאל כהן, והיו הנעליים מאושרות, יומן מכתבים 1942 - 1946 בין שושנה שרירא לבעלה הטרי ששירת בבריגדה היהודית, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2011. נזכר בספרה של בתיה כרמיאל, בתי הקפה של תל אביב 1920 – 1980, מוזאון ארץ ישראל תל אביב ויד בן צבי ירושלים, 2007. עמ' 246, 272 - מכתב של שושנה שרירא לבעלה בהבריגדה היהודית, מתוך 220 מכתבים "המהווים מקור בעל ערך היסטורי".
בספר פירוט רשימת כתביה: סיפורים, מאמרים, ביקורות ספרות ותיאטרון.
פרסים

פרס קסל לספרות של יהדות מקסיקו, 1958 – על הספר "לחם האוהבים".
פרס אוסישקין לספרות, 1960 – על הספר "שערי עזה".
לקריאה נוספת

חיים באר, "מזכרונותיה של תולעת ספרים- מסעות בעקבות סופרים וספרים",עם עובד 2011, בפרק על אברהם חלפי.
ראובן קריץ, "הסיפורת של דור המאבק לעצמאות", 1978 – מתוך סיפוריה שנדפסו מונה ראובן קריץ כ־50 סיפורים שהודפסו עד שנת 1947, שלא כוללים את רוב כתיבתה ב"הבקר").
ראובן קריץ ואורי קריץ, "סיפורי הקיבוץ 1950-1975" (כרך שני), 1997.
ראובן קריץ, "מן היקב", תשס"ד, פורה 2004.
אבנר הולצמן, מאמר: "אנשים אחרים הם" - דיוקנה של שארית הפלטה בסיפורת של דור תש"ח, יד ושם קובץ מחקרים עורך: זילברקלנג, תשס"ב
יפה ברלוביץ "ביקורת ופרשנות" 34 קיץ תש"ס. קובץ מיוחד: האשה הישראלית – שורשים, מציאות ודימויים.
ד"ר הדר מקוב חסון, אוניברסיטת ניו יורק, 2009. Oedipus' Sister: Narrating Gender and Nation in the Early Novels of Israeli Women. שש סופרות ישראליות. על הספר "לחם האוהבים", שעוסק בתקופת המחתרות, מלחמת השחרור, קום המדינה ומיזוג הגלויות, פרק המוקדש לשושנה שרירא ויהודית הנדל.
ד"ר שרה מענית, חוליה נאלמה - הרומן הנשי בשנות המדינה הראשונות, 2014, אוניברסיטת תל אביב.
מרדכי נאור, גבירתי ורבותי, באתר העין השביעית, 29 בבספטמבר 2012
מרדכי נאור, עורך, "איש תל חי-זלמן בלחובסקי", יד בן צבי 2009. "אריה יש בגליל", סיפור לילדים מאת שושנה שרירא, פורסם בהבקר לילדים.
בתיה כרמיאל, "בתי הקפה של תל אביב 1920–1980", מוזאון ארץ ישראל תל אביב ויד בן צבי ירושלים, 2007.
נח בי (בירזובסקי), "פני תל אביב בקריקטורות", עורך ומוציא לאור: משה שיינבוים, (למלאת 30 שנה לת"א) 1939 (מערכת הבקר).
קוש-זוהר, טלילה. "שולות וציפקות, האורות והחבובות למיניהן" – נשים והסיפור הלאומי. החינוך וסביבו, כרך כ"ב (תש"ס 2000).
עוז אלמוג, ‏ממצ'ואיזם לפמיניזם, בארכיון האינטרנט של אתר "אנשים ישראל"
עופר רגב, "אלמני הקש הצהובים - הזמן התל אביבי", אתר "BEST GUIDE".
פרולוג צמתי מידע - מאגר העותקים הסרוק של עיתון דבר 1925–1996.
אברהם הוס, "מקרואקלים תל אביב בנעורי", גזית, כרכים 33–34, 1984.
ס. יזהר, מקדמות, זמורה ביתן, תל אביב, 1992 עמ' 146 ("הילדה שחורת השער והעיניים שושנה שידעה מי הוא דויסטויבסקי..." רומז לחיבור שנמצא ביומנה של שרירא משנת תרפ"ח, 1928).
Outstanding People of the 20th Century,2001, International Biographical Center, Cambridge, England
International Authers and writers Who is Who 9th edition 1987, 1993, 1994
הערות שוליים

↑  שושנה שרירא, יצרים בהולים למעשה, דבר, 9 באוקטובר 1964, המשך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313001605171  BnF: cb16630119b (data)  GND: 138625743  ISNI: 0000 0000 6757 1888  LCCN: n89120483  VIAF: 91003941   WorldCat (עם VIAF): 91003941 
שושנה שרירא עם אביה, שמואל
שושנה שרירא יחד עם בעלה, אריאל כהן
שלט לזכרה על הבניין ברחוב הכובשים 20 פינת הרב קוק 30 (רחוב מאה שערים פינת רחוב הים) בתל אביב
מבנה לשימור ברחוב הכובשים בתל אביב, ששרירא גרה בו בילדותה, ושסביבו נסב רוב ספרה "אלמני הקש הצהובים - הזמן התל אביבי"
CAF אורבוס

CAF אורבוס (באנגלית: Urbos) היא סדרה של חשמליות ורכבות קלות המיוצרות על ידי CAF.
בשנת 1993, החלה CAF לבנות חשמליות עבור ולנסיה, החשמליות היו מבוססות על תכנון של סימנס וכמה מהרכיבים אף סופקו על ידיה, כולל החוגון והמנוע. דגם זה נמכר גם לליסבון ב-1995. לאחר מכן החליטה CAF לתכנן ולבנות את האורבוס בכוחות עצמה.
לאורבוס 3 דורות, הדור הראשון הוזמן על ידי בילבאו, שקיבלה שמונה רכבות בין השנים 2002 ו-2004. הדור השני נמכר אף הוא בעיקר למפעילים בספרד, הדור השלישי נמכר בספרד, וגם במקומות אחרים באירופה, ארצות הברית, אוסטרליה ובבריטניה. קווי הייצור של האורבוס נמצאים בספרד, ארצות הברית, ברזיל, בריטניה, מקסיקו, וצרפת.
אורבוס דור 1

סדרה זו נמכרה רק ל-Euskotren Tranbia כדי להפעילה בבילבאו. הרכבת נפתחה בדצמבר 2002 והורחבה ב-2004. היא כוללת 8 רכבות דו-כיווניות, 70% רצפה נמוכה.
אורבוס דור 2

| מקום | נכנס לשירות | מבנה גוף מרכב | כמות |
| --- | --- | --- | --- |
| בילבאו, ספרד וויטוריה-גאסטיס, ספרד | 2008 | אלומיניום | 11 |
| סביליה, ספרד | 2009 | פלדה | 21 |
| אנטליה, טורקיה | 2009 | אלומיניום | 14 |
אורבוס דור 3

אורבוס דור 3 הוא דגם הדגל של CAF ומופיע במספר גרסאות. הגרסאות הסטנדרטיות, האורבוס 100 ו - אורבוס 70, הן בעלות רצפה נמוכה של 100% או 70%, בהתאמה, ומהירות מרבית של 80 קמ"ש (50 מייל לשעה).
הדגם מוצע במד מטר (אנ') ובמד רגיל (אנ') ומאפשר רוחב רכבת של - 2,300, 2,400 או 2,650 מילימטרים (7 רגל 7 אינץ', 7 רגל 10 אינץ' או 8 רגל 8 אינץ'). ניתן להרכיב רכבת מ-3, 5, 7 או (רק עבור ה-אורבוס 100) 9 קרונות, באורך של בין 23 ו 56 מטרים (75 ו 184 רגל).
CAF פיתחה אפשרות לבניית קבלים וסוללות יוני ליתיום לתוך ה-Urbos 3, המאפשרות הפעלה לזמן קצוב ללא אספקת חשמל חיצונית. מערכת ACR זו (Acumulador de Carga Rápida) אפשרה למפעיל החשמלית בסביליה להסיר את החוטים העיליים במקומות מרכזיים במהלך השבוע הקדוש 2011. גם בלוקסמבורג, גרנדה, סרגוסה ומערב מידלנדס, משתמשים בפתרון זה מסיבות שונות.
אורבוס דור 3 > אורבוס 100 ו - אורבוס 70

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| עיר | מדינה | כמות | הערות |
אירופה ואמריקה
| אנטוורפן, | בלגיה | 58 |  |
| קו החוף (אנ') | בלגיה | 48 |  |
| גנט | בלגיה | 18 |  |
| לייז' | בלגיה |  |  |
| בזאנסון | צרפת | 19 |  |
| נאנט | צרפת | 8 | עם אופציה לרכישת 4 רכבות נוספים ב-10 מיליון יורו |
| פרייבורג | גרמניה | 17 |  |
| פרייבורג | גרמניה | 17 | 8 יחידות נוספות בהזמנה |
| בודפשט | הונגריה | 73+20 | אופציה לרכישת 31 רכבות נוספות |
| דברצן | הונגריה | 18 |  |
| לוקסמבורג |  | 21 |  |
| אמסטרדם | הולנד | 72 | ההזמנה הראשונה הייתה ל-63 יחידות בהמשך הוזמנו עוד 9 יחידות |
| אוטרכט | הולנד | 27 |  |
| אוסלו | נורווגיה | 87 |  |
| ליסבון | פורטוגל | 15 | צפוי להיפתח במהלך 2024 |
| בלגרד | סרביה | 30 |  |
| גרנדה | ספרד | 13 |  |
| מלגה | ספרד | 14 |  |
| סרגוסה | ספרד | 21 |  |
| לונד | שוודיה | 7 |  |
| מערב מידלנדס | בריטניה | 21 |  |
| אדינבורו | סקוטלנד | 27 |  |
| קויאבה | ברזיל | 40 |  |
| סלבדור | ברזיל |  |  |
| קנזס סיטי | מיזורי | 6 | 8 יחידות הוזמנו בשלב הראשון ותכנון קיים לעד 14 יחידות שיסופקו עד 2025 |
| קלגרי | קנדה | 28 | בהזמנה, צפוי להיפתח ב-2027 |
| סינסינטי | אוהיו | 5 |  |
אסיה
| גאושיונג | טאיוואן | 9 | מערכת ACR מובנית |
| ירושלים | ישראל | 114 | עבור הקו הירוק הצפוי להיפתח ב-2026 והרחבות הקו האדום החל מ-2025 |
| תל אביב | ישראל |  | עבור הקו הסגול הצפוי להיפתח ב-2027 |
אוקיאניה
| קנברה | אוסטרליה | 14 |  |
| ניוקאסל | אוסטרליה | 6 | מערכת ACR מובנית |
| סידני | אוסטרליה | 16 |  |
| סידני | אוסטרליה | 13 | עבור קו פאראמטה החדש הנפתח ב-2024 |
אפריקה
| מאוריציוס |  | 18 |  |
אורבוס דור 3 > אורבוס 100 ו - אורבוס 70 > תקלות

בדצמבר 2017, רכבת ה-Besançon Tramway ב-בזאנסון, צרפת, גילתה סדקים ברכבת ה - אורבוס 3 סביב אזור החוגון. ב-11 ביוני 2021, תחנת המטרו ווסט מידלנדס (שפועלת בין ברמינגהאם לוולברהמפטון, אנגליה) נאלצה להשעות את שירותיה עקב סדקים דומים שהתגלו באזורי תיבת החוגון של ה - אורבוס דור 3.
בהמשך למקרים אלו, בנובמבר 2021 הכריז שר התחבורה של ניו סאות' ויילס רוב סטוקס כי קו סידני L1 דולוויץ' היל יושבת למשך כ-18 חודשים, עקב פגמי תכנון חמורים בכל 12 המערכות על הקו. סטוקס קבע כי הפגמים צפויים להיות רחבים בהרבה בהיקפם מאלה שזוהו בסידני בשל אלפים מאותו סוג רכבת שהופעלו ברחבי העולם.
בעיות דומות הקשורות לסדקים באזור תיבת הבוגי התגלו בקרונות האורבוס בבלגרד. גילוי סדקים ברכבות של מערב מידלנדס הוביל להפסקת השירות מ-12 בנובמבר 2021 עד דצמבר 2021. לאחר בדיקות, השירותים במערב מידלנדס הושעו שוב ב-20 במרץ 2022 עד להודעה חדשה עקב סדקים שתוארו על ידי המפעילה כ"סדקים במרכב".
אורבוס דור 3 > אורובס AXL

לרכבים בסדרת Urbos AXL יש חלקי מרכב ארוכים יותר וחוגונים מסתובבים. עם מהירות מרבית של 90 קמ"ש (56 מייל לשעה), הוא מיועד למערכות תחבורה מהירה להמונים בעלות קיבולת גבוהה. רכבת מסוג זה נמצאת כרגע בשימוש בשתי מדינות באירופה; בטאלין, אסטוניה, ברשותם 20 רכבות, ובשוטקהולם, שוודיה, ברשותם 22 רכבות.
אורבוס דור 3 > אורבוס TT

סדרת אורובוס TT בנויה בטכנולוגיית טראם-רכבת, המחברת את תשתית הרכבת הכבדה הקיימת ישירות למערכות הרכבת הקלה. הסדרה נמצאת בשימוש בעיר קדיס בספרד.
מונטסראט

ערך זה עוסק באי המהווה שטח חסות של בריטניה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מפת מונטסראט
מונטסראט (באנגלית: Montserrat) הוא אי השייך לבריטניה, נמצא בים הקריבי והוא אחד מהאנטילים הקטנים.
האי שהתגלה על ידי כריסטופר קולומבוס בשנת 1493, נקרא על שם המנזר הבנדיקטיני על ההר מונטסראט.
האי הוא טריטוריה בריטית שמעבר לים.
היסטוריה

האי היה מיושב על ידי אנשי ארווק וקאריב כאשר כריסטופר קולומבוס הגיע לאי במסעו השני ב-1493. הוא קרא לאי אז "סנטה מריה דה מונטסראט". האי עבר לשליטה אנגלית ב-1632 כאשר קבוצת אירים אנטי-קתולים מסנט קיטס ונוויס התיישבה במקום. באי התפתחה קולוניה נאו-פאודלית. העברת עבדים למקום התחילה במקום כמו באיים אחרים בים הקריבי בעיקר ממערב אפריקה במאות ה-17 וה-18 במקום התפתחה כתוצאה מכך תעשייה של סוכר, רום וכותנה.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית נכבש האי על ידי צרפת. האי הוחזר לבריטניה בחוזה פריז.
בשנת 1989 נפגע האי קשה מההוריקן "הוגו" שהרס 90% מהמבנים באי. האי החל להתאושש עד שבשנת 1995 התפרץ הר הגעש סופרייר הילס (Soufrière Hills), שהיה רדום עד אז, וכיסה את חלקו הדרומי (כולל הבירה פלימות) באפר ובוץ. שדה תעופה של האי והנמל העיקרי הושבתו. יותר ממחצית האוכלוסייה נמלטה מהאי והשאר עברו להתגורר בחלק הצפוני. הר הגעש עדיין פעיל ולכן נבנו עיר הבירה, שדה התעופה ונמל חדש בחלקו הצפוני של האי. עם זאת העיר פלימות, השוממת כיום לחלוטין, עדיין מוגדרת כבירה הרשמית של האי.
בשנת 2002 זכו תושבי האי למעמד של תושבים בריטיים לכל דבר.
דמוגרפיה

תושבי האי הם ברובם נוצרים אנגליקנים, קתולים ומתודיסטים. החלוקה האתנית היא די שווה בין בעלי עור שחור לבעלי עור לבן.
כ-8,000 תושבים עזבו את האי לאחר התפרצות הר הגעש ב-1995. רובם לא חזרו לאי.
גאוגרפיה

האי ממוקם כ-500 קילומטר דרום-מזרחית מפוארטו ריקו וכ-45 קילומטר דרום מערבית מאנטיגואה. האי ידוע כ"אבן הברקת של הקריבים" בגלל הגבעות הירוקות המצויות בו בשפע. האי מהווה אתר תיירות מועדף בגלל מזג האוויר הנוח השורר באי מרבית הזמן בשנה וכן הנופים המרהיבים המצויים בו.
אוכלוסיית האי כוללת 3 קהילות (Parishes):
קהילת סנט אנטוני
קהילת סנט ג'ורג'
קהילת סנט פיטר
הערות שוליים

↑  דירוג שטח יבשתי - מתוך אתר Worldometer, כפי שפורסם ב-28 במאי 2021
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: UN_PPP2024_Output_PopTot.xlsx, שם החוצץ: Median - מתוך אתר האו"ם
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: WPP2024_POP_F01_1_POPULATION _SINGLE_AGE_BOTH_SEXES.xlsx, שם החוצץ: Medium variant - מתוך אתר האו"ם, הערכה 1 ביולי 2024
| מדינות ושטחים תלויים באמריקה הצפונית (לרבות אמריקה המרכזית) |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אל סלוודור • אנטיגואה וברבודה • ארצות הברית • איי בהאמה • בליז • ברבדוס • גואטמלה • ג'מייקה • גרנדה • דומיניקה • האיטי • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • טרינידד וטובגו • מקסיקו • ניקרגואה • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • פנמה • קובה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| שטחים תלויים | איי הבתולה הבריטיים • איי הבתולה של ארצות הברית • איי טרקס וקייקוס • איי קיימן • אנגווילה • ארובה • ברמודה • גוואדלופ • גרינלנד • הולנד הקריבית (בונייר, סאבא, סנט אוסטתיוס) • מרטיניק • מונטסראט • נבאסה • סנט מארטן • סן מרטן • פוארטו ריקו • קוראסאו |  |
| מדינות האיים הקריביים |
| --- | --- | --- |
| מדינות האיים הקריביים | אנטיגואה וברבודה • בהאמה • ברבדוס • ג'מייקה • גרנדה • דומיניקה • האיטי • הרפובליקה הדומיניקנית • טרינידד וטובגו • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • קובה |  |
| שטחים תלויים | איי הבתולה הבריטיים • איי הבתולה של ארצות הברית • איי טרקס וקייקוס • איי קיימן • אנגווילה • ארובה • גוואדלופ •הולנד הקריבית (בונייר, סאבא, סנט אוסטתיוס) • מונטסראט • מרטיניק • נבאסה • סנט מארטן • סן מרטן • פוארטו ריקו •קוראסאו |  |
| הקהילייה הקריבית (CARICOM) |
| --- | --- | --- |
| חברות | אנטיגואה וברבודה • בהאמה[1] • בליז • ברבדוס • גרנדה • גיאנה • ג'מייקה • דומיניקה • האיטי • טרינידד וטובגו • מונטסראט • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • סורינאם |  |
| חברות נילוות | איי הבתולה הבריטיים • איי קיימן • אנגווילה • ברמודה • איי טרקס וקייקוס |  |
| מדינות משקיפות | ארובה • ונצואלה • הרפובליקה הדומיניקנית • מקסיקו • סנט מארטן • פוארטו ריקו • קולומביה • קוראסאו |  |
[1] חברה בקהילייה אך לא בשוק המשותף
| ארגון מדינות מזרח הקריביים (OECS) |
| --- | --- | --- |
| חברות | אנטיגואה וברבודה אנטיגואה וברבודה • גרנדה (מדינה) גרנדה • דומיניקה דומיניקה • מונטסראט מונטסראט • סנט וינסנט והגרנדינים סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס סנט קיטס ונוויס |   |
| חברות נילוות | איי הבתולה הבריטיים איי הבתולה הבריטיים • אנגווילה אנגווילה • גוואדלופ גוואדלופ • מרטיניק מרטיניק |   |
| מוסדות פיננסיים | הבורסה של מזרח הקריביים • הבנק המרכזי של מזרח הקריביים • דולר מזרח קריבי |   |
| מוסדות אחרים | בית המשפט העליון של מזרח הקריביים |   |
| שיתוף פעולה צבאי | מבצע זעם דחוף |   |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548027605171  BnF: cb12823089j (data)  GND: 4274693-0  KulturNav: e5ad065e-a335-42a8-aee0-c3225bb33ad7  LCCN: n81008534  MusicBrainz: 290ea438-1cb6-35e1-9755-6ab123214293  NARA: 10044705  NKC: ge916981  UKPARL: GL2eAKKN  VIAF: 233806393   WorldCat (עם VIAF): 233806393
קרלוס מנואל דה סספדס

קרלוס מנואל דה סספדס דל קסטיליו (בספרדית: Carlos Manuel de Céspedes del Castillo;‏ 18 באפריל 1819 – 27 בפברואר 1874) היה לוחם חופש קובני, הנחשב לאבי האומה הקובנית.
ביוגרפיה

דה סספדס נולד בעיר ביאמו שבמזרח קובה. בנעוריו למד בתיכון בבירה הוואנה, שבמערב המדינה, ומשם המשיך ללימודים באוניברסיטת הוואנה. לאחר מכן למד באוניברסיטאות ברצלונה ומדריד והשלים דוקטורט במשפטים. לאחר שלקח חלק בהתקוממות שנכשלה נגד השלטון בספרד, נאלץ לעזוב את המדינה, ובתום שנה של נדודים באירופה שב לקובה ב-1844 והתיישב בעיר הולדתו.
בקובה הושפע מאווירה אנטי-ספרדית, ובשל התבטאויות אנטי-ספרדיות משלו ריצה תקופת מאסר וגורש מעירו. ב-10 באוקטובר 1868 הכריז דה סספדס על עצמאותה של קובה ממקום מושבו באחוזתו לה דמאחאגווה (La Demajagua) בעיירה יארה שבמזרח קובה, שבה היו לו מטעי קנה סוכר. הכרזה זו נודעה בשם "קריאת יארה" (Grito de Yara). דה סספדס שחרר את עבדיו והזמינם להצטרף להתקוממות נגד ספרד, ובמנשר שפרסם קרא לעצמאות מלאה לקובה, זכות בחירה לכל ושחרור העבדים. הוא אף ציין שהממשלה הספרדית היא שעוררה בהתנהגותה את התקוממות, בין השאר בשל המיסוי המופרז שהנהיגה, שחיתותה, הדרתה את הקובנים ממשרות ממשלתיות ופגיעתה בחופש הדת. בכך ירה את יריית הפתיחה של מלחמת עשר השנים עם ספרד. דה סספדס כיהן כנשיא וכראש המטה הכללי בממשלה הזמנית שהוקמה לאחר מכן, וב-10 באפריל בשנה הבאה נבחר לנשיא הרפובליקה של קובה עם כינונה.
בראשית המלחמה הייתה יד המתקוממים על העליונה, אך עם הזמן גברו עליהם הספרדים. דה סספדס הודח מתפקידו עקב מחלוקות פנימיות בהפיכה ב-1873, וכעבור כשנה נקלע למארב של חיילים ספרדים, ונהרג. המלחמה הסתיימה עם הסכם סנחון (Zanjón) ב-1878. המורדים לא השיגו עצמאות, ואף לא את שחרור העבדים, למעט אלה שלחמו בשורותיהם.
לדה סספדס היו שבעה ילדים משלוש נשים שונות. בנו השני מאשתו השנייה, קרלוס מנואל דה סספדס אי קווסאדה (Carlos Manuel de Céspedes y Quesada), כיהן תקופה קצרה כנשיא קובה בשנת 1933.
דיוקנו של דה סספדס מתנוסס על שטר של מאה פסו קובני, ובמחוז קמגואיי ישנה עיירה הנקראת על שמו: קרלוס מ. דה סספדס Carlos M. de Cespedes, Cuba.
עבדות בארצות הברית

משפחת עבדים עוסקת בקטיף כותנה במדינת ג'ורג'יה, בסביבות שנות החמישים של המאה התשע עשרה.
העבדות בארצות הברית, ועוד קודם לכן ב-13 הקולוניות הבריטיות ההיסטוריות בצפון-אמריקה, הייתה מוסד חוקי, לגלי, שבו בעלי עבדים קנו ומכרו בני אדם כסחורה. עבדות התקיימה באזורים שהיו לארצות הברית החל מתחילת ההתיישבות האירופית בראשית המאה ה-17 ועד לשנת 1865. רוב העבדים היו ממוצא אפריקני - והובאו בכח לארצות הברית - במסגרת סחר העבדים האטלנטי. רוב בעלי העבדים היו לבנים עשירים מהדרום. במדינות הצפון העבדות נאסרה בתקופה של כ-30 שנה לאחר הקמת ארצות הברית בשנת 1776, והבאת עבדים מאפריקה נאסרה בהן על פי חוק בשנת 1808. אולם במדינות הדרום מספר העבדים הלך וגדל, והם הועבדו בעיקר במטעים.
רוב הלבנים בדרום לא החזיקו בעבדים, חלקם החזיקו במספר קטן של עבדים, ואילו מיעוט קטן של לבנים החזיקו חוות ענק שבהן עבדו מאות ולפעמים אלפי עבדים. לעבדים לא היו זכויות אדם או אזרח. חלקם מתו או עברו עינויים במסע לארצות הברית. בתוך ארצות הברית התייחסו אליהם כאל רכוש שניתן למכור, לקנות ולבטח אותו בדומה לקנייה של נכס יקר. עבדים רבים הופרדו ממשפחותיהם על רקע של שיקול כלכלי של בעליהם. חלקם עונו או נרצחו עקב ניסיונות בריחה או התנהגות שלא מצאה חן בעיני בעליהם. גברים לבנים רבים אנסו שפחות שחורות והילדים שנולדו נשארו עבדים. רוב העבדים לא זכו להשכלה. שחורים במדינות הצפון היו עלולים להידרש לחזור לעבדות במסגרת "חוק העבד הנמלט" ואף להיחטף לעבדות. כדי להצדיק את המשך העבדות השתמשו הלבנים תומכי העבדות בטיעונים גזעניים נגד השחורים, טענו כי זה מצב טוב עבורם וכי מדובר בכורח כלכלי, חברתי ואף מוסרי או דתי. מצב זה יצר מתחים רבים בין הצפון לדרום, ובכלל בחברה בארצות הברית, בין היתר על רקע בריחת עבדים למדינות הצפון ושאלת מוסריות העבדות.
החל מסוף המאה ה-18, החלה לפעול בבריטניה ובארצות הברית התנועה לביטול העבדות. תנועה חברתית זו פעלה לסיים את הסחר הבינלאומי בעבדים ואת העבדות עצמה. עד אמצע המאה ה-19 העבדות בוטלה כבר ברוב המדינות המתועשות (לרבות מושבותיה של אנגליה וצרפת) וברוב מדינות דרום אמריקה, ואילו בארצות הברית המתח סביב הנושא הלך וגדל. בשנת 1861 המחלוקת על העבדות הובילה לפרישת 11 מדינות דרומיות והקמת "הקונפדרציה", ודבר זה הוביל לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית. בתום המלחמה, בשנת 1865, נאסרה העבדות במסגרת התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית. ביטול העבדות בארצות הברית סייע להמשך הלחץ הבינלאומי לביטול העבדות במדינות אחרות ברחבי העולם, כמו ברזיל והאיים הקריביים (סוף המאה ה-19), ומדינות ערב ואפריקה (במהלך המאה ה-20). המאבק לביטול העבדות השפיע באופן משמעותי על ראשיתו של המאבק לזכויות האישה.
למרות סיומה הרשמי של העבדות בארצות הברית ב-1865, דיכוי השחורים בארצות הברית נמשך עוד שנים רבות לאחר מכן. הדבר בוצע באמצעות אלימות, איומים, נורמות וחוקים מפלים, ונמנעו מהם זכויות רבות, לרבות זכות ההצבעה. דבר שהשתנה רק כמאה שנים לאחר מכן בעקבות מאבקה של התנועה לזכויות האזרח. מעמדם הכלכלי והחברתי נותר נמוך ונמשך המתח בין שחורים ללבנים, ובין ליברלים לבין מי שמחזיקים בדעות גזעניות נגד השחורים. המתח בין שחורים ולבנים במדינה וזכר העבדות ומלחמת האזרחים נמשך גם במאה ה-21.