stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברבור שחור-צוואר

| ברבור שחור-צוואר |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: אווזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ברווזיים
סוג:: ברבור
מין:: ברבור שחור-צוואר
שם מדעי
 Cygnus melancoryphus ‏מולינה, 1782
תחום תפוצה


ברבור שחור-צוואר (שם מדעי: Cygnus melancoryphus) הוא מין של ברבור בעל צוואר שחור, והוא המין הגדול ביותר באמריקה הדרומית מסדרתו, אם כי הקטן ביותר בסוגו.
אורך הברבור הזכר 102–124 סנטימטרים ומשקלו 3.5–6.7 קילוגרם. מוטת הכנפיים מגיעה ל-135–177 סנטימטרים והגוף לבן עם צוואר שחור, מקור אפור ובליטה בשרנית אדומה עליו ופס לבן מאחורי העין. הרגליים ורודות והברבורונים אפורים ובעלי רגליים ומקורים שחורים. הזכרים גדולים מעט יותר הנקבות. הוא מזכיר מעט את קרובו ברבור שחור אך קטן ממנו ושקט הרבה יותר.
זהו הברבור הקטן ביותר בסוגו, אך הגדול ביותר באמריקה הדרומית, גדול גם מברבור קוסקורובה.
הוא מצוי בטבע בביצות, ביצות עשב, לגונות ואגמים בקצה הדרומי של אמריקה הדרומית, בעיקר בצ'ילה וארגנטינה. הוא מצוי במערב צ'ילה, בחבל פטגוניה ובארץ האש ומדרים עד איי פוקלנד. בחורף הוא נודד צפונה לפרגוואי ולדרום ברזיל. הברבורים מתאספים גם בנהרות ליד הרי געש.
הברבורים חיים בזוגות במים ושולים חרקים, רכיכות, דגיגים וחומר צמחי. כמו רוב הברבורים שני המינים מרכיבים את צאצאיהם על גבם בעודם שטים.
הברבור נפוץ ואיננו קרוב לסכנה בטבע.
גלריה

Museum specimen
הערות שוליים

↑  ברבור שחור-צוואר באתר הרשימה האדומה של IUCN
בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג'

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  בודפשט 
 מדינה:  הונגריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1907
 תאריך פתיחה רשמי:  1907 
 תאריך פירוק:  1909 
 אדריכל:  ליפוט באומהורן 
 קואורדינטות:  47°31′20″N 19°04′02″E﻿ / ﻿47.5223°N 19.0672°E﻿ / 47.5223; 19.0672
  (למפת בודפשט מוגדלת) בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג'(למפת בודפשט רגילה) בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג'
 
בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג' (בהונגרית: Dózsa György úti zsinagóga) הוא בית כנסת ברובע 13 בבודפשט. המבנה, שנבנה במקור כבית כנסת, משמש כיום על ידי מועדון הספורט בודפשט הונבד כאולם סיף, הפעילות הדתית נמשכת בבניין הקטן יותר (שבעבר היה אולם תרבות), תחת הדרכתו של הרב פטר דויטש.
היסטוריה

בית הכנסת הוקם כדי לשרת את יהודי צפון פשט לאחר כישלון בניית בית הכנסת ליפוטווארוש ליד הארנה, היום דרך דוז'ה ג'רג' (Dózsa György út). המגרש ממוקם מול בית הקברות היהודי לשעבר, בצדו השני של הכביש, ונרכש בשנת 1907. הבנייה החלה על פי תוכניותיו של האדריכל ליפוט באומהורן עוד באותה השנה, ובית הכנסת הושלם בשנת 1909. ד"ר שימון הבשי (צדוק הבשי), אז הרב הראשי הנאולוגי של פשט ויואכים וילהיים חנכו את בית התפילה.
בסוף מלחמת העולם השנייה, בשנת 1944–1945, שימש הבניין כמחנה איסוף, ולאחר סיום הלחימה, שוב פעל כבית כנסת. עם זאת, הקהילה היהודית, שהצטמצמה עקב השמדתה בשואה והגירה של רבים מהשורדים אחרי 1945, בית הכנסת פעל כבר בסוף שנות הארבעים באולם התרבות לשעבר של בית הכנסת, והמבנה הראשי שימש כמחסן.
הבניין נמסר למועדון הספורט בודפשט הונבד בשנת 1984; לאחר שיפוץ ושחזור, הועברה לשם מחלקת האגרוף והסיף של המועדון.
הבניין

בניין בית הכנסת מורכב מרחבה מרכזית מרובעת, מבואה ואולם התפילה במרכזו. החלל המרכזי מכוסה בכיפה עגולה. מתוך 800 המושבים בסך הכל, 406 היו ממוקמים בקומת הקרקע והשאר בעזרת נשים בקומה הראשונה. הקירות הפנימיים עוטרו במוטיבים גאומטריים בצבעים צהוב, כחול, אדום וחום.
לאחר שמועדון הונבד קיבל את הבניין, הוא שופץ על ידו ונבנה מחדש גם בפנים. במהלך השחזור על בסיס תוכניותיו של לאסלו בנצור הותקנו שני מפלסים חדשים, שסיפקו למעשה שלושה מפלסים לאימונים. במהלך תכנון הרצפה דאגו להבטיח שניתן יהיה לפרק את האלמנטים החדשים מבלי לפגוע באלמנטים הישנים של המבנה. במהלך השיפוץ עוטר הפנים בצבעים ישנים, אולם רק בצורות גאומטריות ולא שוחזרו סמלי הקודש המקוריים.
גלריית תמונות

בית הכנסת מכיוון דרך דוז'ה ג'רג'
חלון שושנים
חלון השושנים במבט מלמטה
החזית מלמטה
חלק מצד הבניין
שער
קישוט השער
קישוט החזית
לוח זיכרון
אולם התרבות בגן
לקריאה נוספת

"Vívóterem lett a hajdani zsinagógából". hg.hu. 2011-09-08. בית הכנסת הפך לאולם סיף.
"100 éves a Dózsa György úti zsinagóga". MAZSIHISZ. 2009-08-28. בן 100 בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג'.
ראו גם

רשימת בתי הכנסת בהונגריה
בס טרומן

דיוקן רשמי מעשה ידי גרטה קמפטון.
אליזבת וירג'יניה וואלאס טרומן (באנגלית: Elizabeth Virginia Wallace Truman‏; 13 בפברואר 1885 – 18 באוקטובר 1982), המכונה בשם בס טרומן (Bess Truman) הייתה אשת נשיא ארצות הברית הארי טרומן והגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1945–1953.
ביוגרפיה

אליזבת וירג'יניה נולדה למרגרט "מדג'" גייטס (Margaret ("Madge") Gates) ודייוויד ואלאס (David Wallace) ב-13 בפברואר 1885, באינדפנדנס שבמדינת מיזורי. מצעירותה כונתה "בסי".
הארי טרומן, שמשפחתו עברה לאותה עיר בשנת 1890 הכיר אותה החל מכיתה ה' בבית הספר היסודי, עת שניהם למדו יחד עד סיום לימודיהם בבית הספר התיכון.
לאחר שסיימה את בית הספר התיכוני, למדה בס בבית הספר לנימוסים לנערות של הגברת בארסטו בקנזס סיטי שבמיזורי. לאחר מות אביה בשנת 1903 שבה בס לאינדפנדנס לבית אימה.
בשל מלחמת העולם הראשונה החליטו בס והארי להתחתן, והם התארסו בטרם יצא טרומן לצרפת בשנת 1918. בני הזוג נישאו ב-28 ביוני 1919, והתגוררו בבית אמה של בס, שם נולדה בשנת 1924 ילדתם היחידה מרגרט טרומן, לאחר מספר הפלות של בס.
עם כניסת טרומן לפוליטיקה, נהגה בס לנסוע עם בעלה ברחבי ארצות הברית, ונכחה בכל העצרות הציבוריות בהן השתתף. לאחר בחירתו לסנאט בשנת 1934 עברה המשפחה לוושינגטון. טרומן נבחר לסגן נשיא בשנת 1944 ועם מותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-12 באפריל 1945 הפך טרומן לנשיא, ובס לגברת הראשונה.
בס לא אהבה את חוסר הפרטיות שבחיים בבית הלבן. אף שהיא מילאה את תפקדיה כמארחת רשמית בבית הלבן, היא השתתפה בכנסים ובאירועים ההכרחיים בלבד. בשל העובדה שהבית הלבן נבנה מחדש במהלך כהונתו השנייה של טרומן, התגוררו בני הזוג בבלייר האוס, ובס צמצמה למינימום הכרחי את מספר האירועים החברתיים בהם השתתפה, והשתדלה להתרחק מהחברה הגבוהה של וושינגטון.
התנהלותה של בס הייתה שונה מאוד מהתנהלותה של קודמתה - אלינור רוזוולט. בניגוד לאלינור רוזוולט, בס קיימה מסיבת עיתונאים אחת בכל כהונת בעלה, ובה ענתה לשאלות שהוצגו לה מראש בכתב, כאשר התשובות הוכנו אף הן מראש ובס קראה מן הכתב. למרבית השאלות ענתה "אין תגובה".
כאשר נשאלה מה היא שואפת לעשות בעתיד ענתה "לשוב לאינדפנדנס".
ואכן, לאחר תום כהונתו של טרומן שבו בני הזוג לאינדפנדנס, ולאחר מות בעלה בשנת 1972 בס המשיכה להתגורר בעיר הרחק מעיני העיתונות והציבור, אולם הסכימה להיות יו"ר של כבוד לוועדה לבחירה מחדש של הסנטור הדמוקרטי תומאס איגלטון.
בס נפטרה בשנת 1982 ונקברה לצד בעלה, בחצר ספריית הארי ס. טרומן. בס הייתה בת 97 במותה - המבוגרת מבין כל הגברות הראשונות של ארצות הברית, ולמעשה - בגיל מבוגר אף מכל נשיאי ארצות הברית.
לקריאה נוספת

Robert H. Ferrell (ed.), Dear Bess: the Letters from Harry to Bess Truman, 1910-1959, W.W. Norton, 1983 (הספר בקטלוג ULI)
Margaret Truman, Bess W. Truman, Macmillan, 1986 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  Gettysburg Times - חיפוש בארכיונים באמצעות חדשות Google, באתר news.google.com
↑  Matthew Algeo, Harry Truman's excellent adventure : the true story of a great American road trip, Chicago : Chicago Review Press, 2009, ISBN 978-1-55652-777-7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007435401105171  BnF: cb16563317c (data)  GND: 132932717  ISNI: 0000 0000 6687 2013  LCCN: n80029911  NARA: 10583053  NLA: 36170335  NTA: 073570818  SELIBR: 278402  SNAC: w6b09tvg  SUDOC: 157063437  VIAF: 40550345   WorldCat (עם VIAF): 40550345
ברבור קוסקורובה

| ברבור קוסקורובה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: אווזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ברווזיים
שבט:: ברבורים
סוג:: Coscoroba 
מין:: ברבור קוסקורובה
שם מדעי
 Coscoroba coscoroba ‏מולינה, 1782
תחום תפוצה


ברבור קוסקורובה (שם מדעי: Coscoroba coscoroba) הוא מין ברבור ממשפחת הברווזיים, אך אינו שייך לסוג ברבור (כיוון שהוא בעל מאפיינים של ברווזי צדפות ושל אווזים אחרים) אלא לסוג יחידי, Coscoroba. הוא מצוי בטבע בדרומה של אמריקה הדרומית בצ'ילה וארגנטינה באקלים ממוזג. המין הקרוב אליו ביותר הוא אווז כף ברן (Cereopsis novaehollandiae) מאוסטרליה ושני המינים נראים כמו אבות הברבורים האמיתיים.
תיאור

זהו ה"ברבור" היחיד שאינו שייך לסוג ברבור אלא לסוג עצמאי.  הוא גם הקטן שבברבורים, אך עדיין גדול ביותר למשפחתו. אורכו הממוצע 87.5-115 ס"מ ומוטת הכנפיים 155-160 ס"מ. הזכרים מגיעים למשקל 3.8-5.4 ק"ג והנקבות ל-3.2-4.5 ק"ג. הוא לבן לגמרי למעט המקור והרגליים הוורודים וקצות הכנפיים השחורים. הזכרים והנקבות דומים. האפרוחים חומים צהובים ומזכירים אפרוחי אווז. לברבור זה חסר גם הפס השחור ליד העין, שיש לברבורים אחרים.
תפוצת הברבור היא מדרום צ'ילה למרכז ארגנטינה ודרומה עד טיירה דל פואגו ועד איי פוקלנד. עם זאת בחורפים הוא עף צפונה למרכז צ'ילה, צפון ארגנטינה, אורוגוואי ודרום מזרח ברזיל. מספר הברבורים כיום נאמד ב-10,000-25,000 פרטים. הם נפוצים בעיקר בביצות ואזורים מוצפים ומגיעים עד לפנטנל ולריו נגרו. הם מצויים רוב הזמן במים ושולים חרקים קטנים, דגים קטנים וצמחייה מימית. הזכרים עוזרים לגדל את הצעירים ומגוננים בתוקפנות רבה. בטבע הם יכולים לחיות עד 20 שנה.
הערות שוליים

↑  ברבור קוסקורובה באתר הרשימה האדומה של IUCN
בתוך עירי

בתוך עירי הוא סיפור קצר שנכתב בידי שמואל יוסף עגנון כפתיח ל"ספר בוטשאטש - מצבת זיכרון לקהילה קדושה", לבקשת עורך הספר, ישראל כהן. עגנון הקדיש את הסיפור לחברו שמואל ביאלובלוצקי.
בסיפור מתאר עגנון את עירו בוצ'אץ' כפי שזכר אותה מנעוריו בה ומביקורו בה בשנת 1930. כמנהגו אחרי השואה קורא הוא לעירו בשמה הנכון "בוטשאטש" ולא בכינוי שִבּוּש שבו כינה את העיר בחלק ניכר מכתביו.
גרסה מורחבת של סיפור זה הוא הסיפור "בוטשאטש", הפותח את הכרך "עיר ומלואה", המוקדש כולו לסיפורי בוטשאטש.
פרקי הסיפור

על פתחה של עיר - הקדמה
מראה העיר - מתאר בעיקר את בתי התפילה והרבנים
בית הכנסת הגדול שבעירנו
מתורה לתפילה
משיח - מעשה באליהו הנביא וביקור המשיח בעיר
בתוך הבית

| --- | --- |

 בימוי:  פרנסואה אוזון 
 הופק בידי:  ניקולא אלטמאייר, Éric Altmayer, קלודי אוסאר 
 תסריט:  פרנסואה אוזון 
 עריכה:  Laure Gardette 
 שחקנים ראשיים:  פבריס לוקיני Jean-François Balmer דניס מנושה Mehdi Meskar Michèle Raingeval Bastien Ughetto Catherine Davenier עמנואל סנייה יולנד מורו ארנסט אומהור קריסטין סקוט-תומאס Vincent Schmitt 
 מוזיקה:  פיליפ רומבי 
 צילום:  ג'רום אלמרס 
 מדינה:  צרפת 
 חברת הפקה:  Mandarin et Compagnie - Mandarin Télévision 
 חברה מפיצה:  ורטיגו מדיה, BiM Distribuzione 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  29 בנובמבר 2012 
 משך הקרנה:  102 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט מתח, דרמה קומית, סרט בלשי, סרט דרמה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   inthehouse
 פרסים:  פרס הקולנוע האירופי לתסריטאי הטוב ביותר (פרנסואה אוזון)  Golden Shell 
 cohenmedia.net/in-the-house
 דף הסרט ב־IMDb
 
ארנסט אומהאור, השחקן שמגלם את הנער קלוד גרסיה, אחת משתי הדמויות הראשיות בסרט
פבריס לוקיני, השחקן שמגלם את ז'רמן, מורהו של קלוד, הדמות הראשית השנייה בסרט.
בתוך הבית (בצרפתית: Dans la maison) הוא סרט קולנוע צרפתי משנת 2012, בבימויו של פרנסואה אוזון. הסרט מבוסס על המחזה "הנער בשורה האחורית" (The Boy in the Last Row), מאת המחזאי הספרדי חואן מיורגה. בין הנושאים בהם עוסק הסרט: מציצנות, חדירת זר למשפחה, יחסי גבר מבוגר וצעיר, תהליך היצירה, אופי היוצר ומקומם של היוצר והצופה-קורא ביצירה; בחלקם עסק אוזון גם ביצירותיו הקודמות.
הסרט הוא זוכה פרס "צדף הזהב" לשנת 2012, הפרס הראשי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סאן סבסטיאן, כמו גם זוכה פרס חבר השופטים לתסריט הטוב ביותר באותו פסטיבל.
הסרט הופק באולפני "מנדרין סינמה", בתקציב של 9.2 מיליון אירו. בהפקתו תמכו גם ערוץ הטלוויזיה הצרפתי France 2 וחברת Mars Films, מפיצת הסרט. צילומי הסרט ארכו שמונה שבועות במהלך אוגוסט וספטמבר 2011.
"בתוך הבית" זכה לציון משוקלל של 86% ביקורות חיוביות באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes.
צוות השחקנים ודמויות

פבריס לוקיני - ז'רמן ז'רמן, מורה לספרות בתיכון. ז'רמן מבקש להדריך את תלמידו המוכשר קלוד, אך נסחף לתוך סיפוריו של האחרון, שאף מבצע עליו מניפולציות שונות. ז'רמן רואה בקלוד את עצמו בצעירותו, אך שניהם מודעים לכך שלא היה לז'רמן את הכישרון שיש לנער.
ארנסט אומהאור (Umhauer) - קלוד גרסיה, תלמיד תיכון בן 16, יתום מאם ומטפל באביו הנכה. קלוד מגיש למורהו סיפורים שהם ספק מציאות, ספק דמיון, אודות קשריו עם חברו לספסל הלימודים ושהותו בחיק משפחת החבר.
קריסטין סקוט תומאס - ז'אן ז'רמן, אשתו של ז'רמן, מנהלת גלריה לאמנות מודרנית שחוששת לעתידה המקצועי. ז'אן קוראת עם בעלה את סיפורי הנער, ומבחינה שבעלה מבקש למלא את החסך בבן בדמותו של קלוד, עד כדי מצב בו הקשר הזוגי שלהם נפגע בשל כך.
באסטיין אוגטו - רפא ארטול הבן, חברו לספסל הלימודים של קלוד. רפא מתקשה בלימודי המתמטיקה, וקלוד עוזר לו ומתחבר עמו, זאת במטרה "לחדור", במילותיו, לתוך ביתו ומשפחתו "הנורמלית" של רפא ובעיקר להתוודע לאימו.
עמנואל סנייה - אסתר ארטול, אימו של רפא. עקרת בית ואשת מעמד הביניים, שחולמת על שינוי בחייה ועל קריירה כמעצבת פנים או אדריכלית.
דני מנושה - רפא ארטול האב, אביו של רפא. חברו הטוב ביותר של רפא הבן מלבד לקלוד. רפא האב טרוד בעבודתו ובמצבו לעומת עמיתיו לעבודה, ולא מעניק לאשתו תשומת לב רבה.
יולנד מורו - התאומות. בעלות הגלריה של ז'רמן, שמאיימות עליה שאם יצירות לא ימכרו הן תסגורנה את המקום.
בריטניה 11

בריטניה 11 הוא מועדון כדורגל, המשחק בליגת העל  בגיברלטר. המועדון זכה ב-14 אליפויות וב-3 גביעים.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1907 והוא אחד ממועדוני הכדורגל הוותיקים בגיברלטר. שם המועדון היה מועדון כדורגל בריטניה. בעונתו הראשונה זכה באליפות הראשונה בשנת 1908. בשנים 1912, 1913, 1918, 1920 זכה באליפות גיברלטר. בשנת 1937 זכה בפעם הראשונה בגביע של גיברלטר ובאליפות. בשנת 1940 זכה בגביע. בשנת 1941 זכה באליפות. בשנת 1948 זכה בגביע. המועדון זכה באליפות גיברלטר 5 שנים ברציפות משנת 1955 ועד שנת 1959. בשנים 1961, 1963 זכה באליפות.
בשנת 2009 שונה שם המועדון לשם הנוכחי מועדון כדורגל בריטניה 11. המועדון שיחק 5 עונות ברציפות בליגה השנייה בגיברלטר מעונת 2009/2010 ועד עונת 2013/2014 שבסופה סיים את הליגה השנייה במקום הראשון והעפיל לליגת העל של גיברלטר בעונת 2014/2015.
בעונת 2014/2015 המועדון השתתף בפעם הראשונה בטורניר גביע הליגה. המועדון השתתף בשלב הבתים וסיים את הבית במקום השלישי מתוך 4 קבוצות ולא עלה לשלב חצי הגמר.
תארים

אליפות גיברלטר: 14
1908, 1912, 1913, 1918, 1920, 1937, 1941, 1955, 1956, 1957, 1958, 1959, 1961, 1963
הגביע של גיברלטר: 3
1937, 1940, 1948
בית קצמן

| --- | --- |

בית קצמן המשוחזר
 מידע כללי
 סוג:  מבנה
 כתובת:  רחוב אחד העם 35
 מיקום:  תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1925–הווה (כ־99 שנים)
 קואורדינטות:  32°03′54″N 34°46′28″E﻿ / ﻿32.064888888889°N 34.774527777778°E﻿ / 32.064888888889; 34.774527777778
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) בית קצמן(למפת תל אביב רגילה) בית קצמן(למפת גוש דן רגילה) בית קצמן(למפת גוש דן מוגדלת) בית קצמן  he בית קצמןhe בית קצמןמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית קצמן שברחוב אחד העם 35 בתל אביב הוקם בשנת 1925 כבית דירות להשכרה. האדריכל יוסף מינור שתכנן את המבנה שילב בו מספר מרכיבים ייחודיים שהפכו אותו למייצג מובהק של תקופת "בתי החלומות" בתל אביב. חזית הבית תוכננה לשימור, אולם נהרסה במהלך עבודות בנייה ושוחזרה כחלק מבית משרדים חדש שהוקם במקום.
הרקע להקמת המבנה

בשנת 1924 החלה העלייה הרביעית לארץ ישראל, ורבים מן העולים העדיפו להתיישב בסביבה עירונית. תל אביב עברה תהליך מואץ מאוד של גידול באוכלוסייתה, כפי שכתב ארתור רופין ב-27 בנובמבר 1924:
כל אימת שאני מבקר בתל אביב חוזר אנוכי ומשווה את העיר של עכשיו, המונה קרוב ל-30,000 נפש, עם תל אביב של 1908 על מאתיים תושביה, או עם זו של 1914, על אלפיים תושביה! איזה גידול כביר! יום יום נבנים בתים חדשים
.
העולים החדשים יצרו דרישה גדולה למקומות מגורים, ויזמים רבים בחרו להקים בתי דירות להשכרה. בעלי הבתים הקימו את המבנה, התגוררו ברבים מן המקרים באחת הדירות שבבית והתפרנסו משכר הדירה ששילמו הדיירים ששכרו את יתר הדירות במבנה. בתי דירות להשכרה הוקמו על כל מגרש פנוי שפותח לאורך הדרכים החדשות שנסללו, ורחוב אחד העם, המקביל לציר הראשי של שדרות רוטשילד, היה בין הרחובות הראשונים שעברו פיתוח מואץ בתחילת שנות ה-20.
בעלי הבית - משפחת קצמן

מעט מאוד ידוע על פסיה קצמן, בעלת הבית שהקימה בשנת 1925 את המבנה ברחוב אחד העם 35. בתחילת שנות השלושים עבר המבנה לבעלותם של צמח לייב קצמן ופרידה קצמן, אשר התגוררו באחת הדירות בבית והשכירו את יתר הדירות. ככל הנראה בני משפחת קצמן לא היו אנשים עשירים, והם התחייבו למספר משכנתאות על מנת להקים את הבית שברחוב אחד העם.
האדריכל - יוסף מינור

תכנון הבית נעשה על ידי האדריכל יוסף מינור, שזכה לפרסום על כך שתכנן ובנה את בית ביאליק. יוסף מינור נולד במוסקבה בשנת 1885, שם למד אדריכלות. בשנת 1922 נסע לגרמניה, שם הכיר בברלין את האדריכל אלכסנדר ברוולד, עבד במחיצתו והושפע מהשיטות שגיבש. בהמלצתו של ברוולד עלה מינור לארץ ישראל בשנת 1923 והשתקע בתל אביב.
עיצוב בית קצמן

בית קצמן נבנה לגובה של שלוש קומות, שהכילו דירות מגורים שנועדו להשכרה. בקומת הקרקע נבנו שתי דירות בנות שלושה חדרים כל אחת, וכן דירה אחת מיוחדת שכללה חדר אחד שנועד למגורים וחדר נוסף שהייתה אליו כניסה נפרדת ונועד לשמש כבית כנסת. בכל אחת משתי הקומות העליונות היו שתי דירות בנות ארבעה חדרים כל אחת ושתי דירות בנות שני חדרים כל אחת. הבית נבנה בסטנדרט בנייה גבוה, שכלל שני גרמי מדרגות נפרדים לשירות המטבחים (מעבר לחדר המדרגות המרכזי), חדרים גבוהים ומאווררים וחזית מעוטרת שכללה קשתות בולטות ואריחי קרמיקה מצוירים.
בהשפעת תפיסתו של אלכסנדר ברוולד שילב יוסף מינור בעבודתו מרכיבים ארכיטקטוניים שנלקחו בהשראת אמנות הרנסאנס באירופה (דוגמת המדליונים העשויים קרמיקה מצוירת ששובצו בחזית המבנה), לצד מרכיבים ארכיטקטוניים שמקורם בעולם התוכן של המזרח התיכון (דוגמת הקשתות המחודדות שבחזית).
אריחי הקרמיקה

אריחי הקרמיקה העגולים, ובהם דיוקנותיהם המצוירים של ארבעה מנביאי ישראל, מהווים מרכיב מיוחד במינו שלא מופיע באף אחד מן המבנים האחרים שהוקמו בישראל באותן שנים. את דמויותיהם של הנביאים ירמיהו, אליהו וישעיהו עיבד זאב רבן מלוחות שיצר בוריס שץ, ומדמות המלך דוד שעיצב בעצמו. בנוסף ליצירות אלו שובץ בחזית המבנה שלט קרמיקה שכלל את שמו של הארכיטקט ואת שנת הבנייה. שלט זה הוסר מן המבנה ומוחזק באוסף המוזיאון לתולדות תל אביב יפו.
אליהו
ישעיהו
ירמיהו
דוד
בית קצמן לאורך השנים

בני משפחת קצמן המשיכו להתגורר בבית משך שנים רבות תוך שהם מתמודדים עם מצבו ההולך ומתדרדר של המבנה. השוכרים שגרו בבית הפכו בתקופת מלחמת העולם השנייה לדיירים מוגנים, ושכר הדירה הצנוע ששילמו לא הספיק לתחזוקת הבית. באמצע שנות ה-40 הפכו רבות מן הדירות בבניין למשרדים, ובחלק מן הדירות פעלו בתי מלאכה שונים.
אירוע חריג התרחש בשנת 1950, כאשר תושב תל אביב ניצול שואה עקר את גדר התיל שהקיפה את המבנה בטענה שלאחר הסבל שעבר במחנות הריכוז אינו יכול עוד לשאת את מראהו של התיל.
מצבו הפיזי של הבית המשיך להתדרדר במהלך השנים, וחלקים מן המבנה עמדו בפני סכנת התפוררות.
הריסת הבית והקמתו מחדש

בסוף שנות השמונים נרכש בית קצמן על יד בנק הספנות במטרה להפוך אותו למבנה משרדים. הכוונה המקורית הייתה לשמר את חזית המבנה המקורי שכללה את שורת הקשתות והמדליונים העשויים קרמיקה, אולם במהלך העבודות התמוטטו הקשתות ולא ניתן היה עוד להצילן. האדריכלית עדה כרמי-מלמד שתכננה את המבנה החדש בנתה את הקשתות בבנייה חדשה תוך שמירה על צורתה המקורית של החזית המעוטרת. הקומות שמעל חזית המבנה המשוחזרת הוסתרו בקיר מסך עשוי זכוכית על מנת להבליט את הניגוד שבין שחזור המבנה המקורי ובין הבנייה המודרנית שהתווספה אליו.
לקריאה נוספת

בתיה כרמיאל, אריחים מעטרים עיר, הוצאת מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, 1996
אורי דביר, נקודת חן - תל אביב, מודן, 1984
יעקב שביט וגדעון ביגר, ההיסטוריה של תל אביב - משכונות לעיר, אוניברסיטת תל אביב, 2001
שולמית וידריך, השכנים של ביאליק, פורת, 2019
הערות שוליים

↑  יעקב שביט וגדעון ביגר, ההיסטוריה של תל אביב - משכונות לעיר, עמ' 122
↑  יעקב שביט וגדעון ביגר, ההיסטוריה של תל אביב - משכונות לעיר, עמ' 100
↑  יעקב שביט וגדעון ביגר, ההיסטוריה של תל אביב - משכונות לעיר, עמ' 104
1 2  תיק מבנה ברחוב אחד העם 35, עיריית ת"א - ארכיון הנדסי
1 2  מכירת נכסי דלא ניידי, דבר, 10/10/1939
↑  שולמית וידריך, השכנים של ביאליק, עמ' 107
1 2 3 4  בתיה כרמיאל, אריחים מעטרים עיר, עמ' 131
↑  בת שבע גולדמן אידה, זאב רבן - סימבוליסט עברי, ירושלים: מוזיאון תל אביב לאמנות ויד יצחק בן צבי, 2001, עמ' 151
↑  ביקורים "מסתוריים" במשרדים, הארץ, 06/04/1945
↑  הגדר מזכירה מחנות ריכוז, הארץ, 04/01/1950
בית הכנסת מרדכי נאווי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 כתובת:  רחוב נאר-דוס 23
 מיקום:  ירוואן
 מדינה:  ארמניה 
 רב בית הכנסת:  גרשון ברושטיין
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – יוני 2011
 תאריך פתיחה רשמי:  יוני 2011
 קואורדינטות:  40°10′00″N 44°31′08″E﻿ / ﻿40.16666667°N 44.51888889°E﻿ / 40.16666667; 44.51888889
 he
 
בית הכנסת מרדכי נאווי (בארמנית: Մորդեխայ Նավի սինագոգ), המכונה גם ב"המרכז היהודי מרדכי נאווי" הוא בית כנסת בירוואן, בירת ארמניה. הוא נפתח בחודש יוני 2011.
רקע

בית הכנסת מרדכי נאווי הוא בית הכנסת היחיד בארמניה. בראשו עומד הרב גרשון ברושטיין.
ליהודי ארמניה היסטוריה עתיקה בת כ־2,000 שנה, כאשר לאחר חורבן בית המקדש הראשון התיישבו בה קבוצות יהודים.
כיום מונה אוכלוסיית היהודים במדינה מאות בודדות בלבד. לדברי ראש הקהילה היהודית, רימה ורז'פטיאן-פלר (אנ'), יהודי המדינה כמעט ולא חוו בעיות במדינה.
היסטוריה

בית הכנסת נפתח ביוני 2011 בסיוע כספי של איש העסקים דייוויד גלסטיאן. מאז חווה מספר אירועי ונדליזם.
ב־15 בנובמבר 2023 הוצת בית הכנסת. לא היו נפגעים באירוע אך נגרם נזק למקום. יואל ליאון, שגריר ישראל בארמניה ובמולדובה, גינה את המקרה. יום למחרת נפתחה חקירה על ידי השלטונות הארמניים.
ראו גם

יהדות ארמניה
הערות שוליים

↑  Jewish community leader in Yerevan
↑  "Armenia opens probe into arson attack on synagogue". Times of Israel. 2013-11-16. נבדק ב-11 בדצמבר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  בקבוקי תבערה נזרקו על בית כנסת בארמניה שעלה באש, באתר בחדרי חרדים, ‏16 בנובמבר 2023
בית הכנסת מקווה ישראל

ערך זה עוסק בבית הכנסת שבמדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית. אם התכוונתם למשמעויות נוספות, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת, מוזיאון 
 כתובת:  20 East Gordon Street, Savannah, GA 31402 
 מיקום:  סוואנה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1733
 תאריך פתיחה רשמי:  1733 
 אדריכל:  Henry G. Harrison 
 סגנון אדריכלי:  התחייה הגותית 
 קואורדינטות:  32°04′16″N 81°05′38″W﻿ / ﻿32.071046°N 81.093978°W﻿ / 32.071046; -81.093978
 www.mickveisrael.org
 he
 
בית הכנסת מקווה ישראל בסוואנה, ג'ורג'יה הוא אחד מבתי הכנסת העתיקים בארצות הברית. הוא הוקם ב-1735 בעיקר בידי מהגרים מיהדות ספרד שהגיעו למושבה החדשה מספרד ופורטוגל דרך לונדון ב-1733. בניין בית הכנסת הנוכחי, שנמצא ברובע ההיסטורי בסוואנה, נחנך ב-1878. הוא משמש דוגמה נדירה לבית כנסת שנבנה בסגנון גותי.
היסטוריה > הקמת בית הכנסת

בית הכנסת מקווה ישראל בסוואנה, ג'ורג'יה הוא אחד מבתי הכנסת העתיקים בארצות הברית. הוא הוקם ב-1735 בשם "קהל קדוש מקווה ישראל" בידי 42 יהודים שהפליגו מלונדון על אונייה בשם "ויליאם אנד שרה" והגיעו לסוואנה ב-11 ביולי 1733, חודשים ספורים לאחר שג'יימס אוגלת'ורפ (אנ') ייסד את המושבה. בניין שכור שימש אותם כבית כנסת. כולם מלבד שמונה מהקבוצה היו ספרדים ופורטוגלים במוצאם, שברחו לאנגליה עשור לפני כן כדי להימלט מהאינקוויזיציה הספרדית. בלונדון רבים מהם השתייכו לבית הכנסת בוויס-מרקס. חברים אמידים בקהילה היהודית בלונדון, שמנתה אז כ-6,000 אנשים, סיפקו סיוע כספי לקבוצה הראשונה וגם לאונייה נוספת, שהביאה מתיישבים יהודים נוספים לסוואנה. מייסדי הקהילה הביאו איתם ספר תורה, שעדיין משמש את בית הכנסת באירועים מיוחדים.
ב-5 ביולי 1742, בזמן מלחמת אוזנו של ג'נקינס בין ספרד לבין ממלכת בריטניה הגדולה, הגיעו כוחות ספרדיים לאי סנט סיימונס כחלק מפלישתם לג'ורג'יה. רוב היהודים הספרדים עזבו את סוואנה מחשש שאם יתפסו, ישפטו ככופרים ויועלו על המוקד. משפחות מיניס ושפטל האשכנזיות היו היחידות שנשארו.
עד 1774 שבו לסוואנה מספיק יהודים כדי להצדיק את פתיחת בית הכנסת מחדש בצורה רשמית.
בזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שנערכה בין השנים 1755–1783, לא נערכו בסוואנה תפילות רשמיות או טקסים דתיים. ב-7 ביולי 1786 "ק"ק מקווה ישראל" הוכרה באופן רשמי. הקהילה מנתה כ-70 מתפללים. מושל מדינה ג'ורג'יה אדוארד טלפייר אישר אמנה "לפרנסי מקווה ישראל ואדוניו" ב-20 בנובמבר 1790, תחתיה בית הכנסת פועל גם היום.
בית הכנסת היה הקהילה היהודית הראשונה שקיבלה מכתב מנשיא ארצות הברית. בתגובה למכתב ששלח לוי שפטל, נשיא הקהילה, שבו ברך את ג'ורג' וושינגטון על היבחרו לנשיא הראשון, ענה וושינגטון "לקהילה העברית בעיר סוואנה, ג'ורג'יה":
"... מי ייתן ואותה ישות אלוהית מופלאה, שמקדמת דנא גאלה את העבריים ממדכאיהם המצריים והובילה אותם לארץ המובטחת - שיד ההשגחה העליונה שלה ניכרה לאחרונה ביצירת ארצות מאוחדות אלו כאומה עצמאית - תוסיף להשקותם בטללי השמיים ותגרום לכל בני הדתות להשתתף בברכות הגשמיות והרוחניות לעם אשר אדוני הוא אלוהיו."
היסטוריה > מעבר ליהדות רפורמית

מקווה ישראל שמר על המסורת הפורטוגלית מיום היווסדו. מנהג זה נשמר גם במאה ה-19, לנוכח השפעתה הגוברת של התנועה הרפורמית בארצות הברית. השינוי החל כאשר נוספה מקהלה מלווה בכלים מוזיקליים והופסקה חגיגת היום השני בחגים (כנהוג בגולה), החל מפברואר 1868. הרב יצחק פ' מנדז המליץ על שינוי הדרגתי במעבר ליהדות רפורמית במשך 27 השנים בהן הנהיג את הקהילה, החל מ-1877. הדרישה להשתמש בחופה בטקסי חתונה הוסרה ב-1880, והחיוב לחבוש כיסוי ראש הוסר ב-1894.
הקהילה השתמשה בסידור מסורתי פורטוגלי שהותאם לצרכיה עד 1895, אז פורסם ספר התפילה של מקווה ישראל. ב-1902 החל השימוש בסידור התפילה הרשמי של היהדות הרפורמית בארצות הברית. מקווה ישראל הצטרף ל"איחוד הקהילות העבריות האמריקניות" (רפורמי) ב-10 בינואר 1904. שריד מהמסורת הספרדית בבית הכנסת נשאר בשירת "אל נורא עלילה" בזמן תפילת נעילה בסיום יום הכיפורים.