stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מימדיון
היסטוריה

בשנת 1986 פרסמה החברה העירונית "גני יהושע", המפעילה את פארק הירקון מכרז להקמת פארק מים על גדות הירקון. המכרז היה בשיטת בנה-הפעל-העבר, לפיו הזכיין יקבל את הקרקע ללא עלות ובתרומה יבנה ויתפעל את האתר למשך עשר שנים, אז יעבור לידי החברה העירונית "גני יהושע". במכרז זכתה שנה אחר כך חברת "הדר טבריה", חברת בנייה ומלונאות בבעלות איש העסקים יאיר ובמן. בהמשך צרף שותפים נוספים שיחד השקיעו 18 מיליון שקל בהקמת מימדיון. הבנייה החלה בשנת 1989 והפארק נפתח לציבור בקיץ 1990.
הפארק זכה להצלחה מיד עם פתיחתו וב-1992 אף נשקלה האפשרות להנפיק את החברה המפעילה אותו בבורסה. בהמשך עבר זיכיון ההפעלה של הפארק לקיבוץ שפיים, ואחר כך לחברת "עיר השעשועים", המפעילה גם את לונה פארק תל אביב והסופרלנד בראשון לציון
תבנית:הערה
.

בקיץ 2002 נפתח ב"מימדיון" אזור "עולם הילד", המיועד לילדים מתחת לגיל 10 בלבד, הכולל מגלשות צבעוניות רבות ולא גבוהות במיוחד, צינורות המתיזים מים, פטריות אדומות שהן מעין מקלחות ענק, ודלי עצום המתמלא במים שנשפכים כאשר הוא עולה על גדותיו - כל זה בתוך בריכה מגודרת ונקייה של מים רדודים
תבנית:הערה
.
בשנת 2006 נחנכה בפארק המגלשה הגדולה בישראל (ה-Side Winder), שנמצאת בפארקים רבים ברחבי העולם.
בשנת 2014, שלוש מגלשות מטאור הישנות הוחלפו במגלשת מטאור חדשה הכוללת ארבעה מסלולי גלישה ומכונה "המטאור החדשות". גובה המגלשה הנוכחית נמוך יותר מהגובה של המגלשות הישנות.
בשנת 2016, שלוש מגלשות הסלאלום הישנות אשר כונו "מיראז'" שהיו בין הארוכות בישראל נהרסו והוחלפו בשלוש מגלשות סגורות חדשות כאשר השימוש בהן הוא עם אבוב בלבד. מגלשה אחת היא מגלשה רגילה, השנייה היא מגלשת קערה אשר כמעט ואינה כוללת פיתולים והשלישית היא מגלשת קונוסים בדומה למגלשת ה"קרייזי קונס" בפארק המים שפיים.
בפברואר 2023, אחרי שהוגשה נגד הפארק תובענה ייצוגית בטענה כי אין בו מתקני שתייה ועובדי המסעדה לא מגישים מים צוננים ללא תשלום, הצדדים הגיעו להסדר פשרה במסגרתו יחולקו הבקבוקים למבקרים עם כניסתם לפארק החל מקיץ 2023. לטענת הפארק שווי ההטבה לציבור הוא 400 אלף שקל לשנה
תבנית:הערה
.
אטרקציות ומתקנים > מתקני הפארק > מגלשות

מטאור - ארבעה מגלשות בהן מצטיידים הגולשים במחצלות.
סלאלום - שלושה מגלשות אבובים כאשר לכל מגלשה אלמנט שונה: הראשונה ללא אלמנט, השנייה כוללת קערה גדולה והשלישית היא מגלשת "קרייזי קונס" (קונוסים).
סייד ווינדר - מגלשת אבובים בגובה 11 מטר בצורת U.
אטרקציות ומתקנים > מתקני הפארק > מסלולי אבובים

מעיין רוגע - מסלול אבובים איטי ומעגלי הנע סביב הפארק
מדרון פרוע - שלושה מסלולי אבובים מהירים
אטרקציות ומתקנים > מתקני הפארק > בריכות

בריכת גלים
שתי בריכות מבוגרים, ובריכת פעוטות - בריכה לכל הגילאים
אטרקציות ומתקנים > מתקני הפארק > לפעוטות ולקטנים

"עולם הילד" - מסלול עם ספינת מגלשות, דלי מים מתהפך, מזרקות ומפל.
אטרקציות ומתקנים > מתקנים נוספים

מזנונים
מגרשי כדורגל, כדורסל וכדורעף חופים, וכן במת בידור.
אירועי בטיחות

באוגוסט 1998 נפצע קשה נער בן 19 כאשר הועף אל מחוץ למגלשה, נפל ממנה מגובה של כ-15 מטר ואיבד את הכרתו, לאחר שגולש אחר פגע בגבו במהירותתבנית:הערה.
באוגוסט 2007 טבע למוות בבריכה בפארק ילד בן 11תבנית:הערה.
בדצמבר 2008 טבע למוות בבריכה בפארק אדם בן 51תבנית:הערה.
ביולי 2022 גבר ואישה שבילו בפארק התנגשו זה בזו בעוצמה באחד המתקנים. הגבר שבר את עצם הבריח, והאישה את כף הידתבנית:הערה.
הערות שוליים

תבנית:הערות שוליים
תבנית:ללא בוט
↑  פארק מים ענק - בגני יהושע, מעריב, 22 באוגוסט 1986
1 2  אדר אבישר, סוף עונת הרחצה, מעריב, 23 באוקטובר 1990
↑  אלעזר לוין, חם בטבריה, חדשות, 15 בדצמבר 1987
↑  מירב ארלוזורוב, חברת מימדיון תונפק בבורסה, חדשות, 20 במרץ 1992
↑  הדס מגן, ‏עיריית ת"א תובעת 1.3 מיליון שקל משפיים, מפעילת פארק המים מימדיון, באתר גלובס, 6 באפריל 1997
אברהם פרנק

| --- | --- |

אברהם פרנק, 2021
 לידה:  3 בדצמבר 1945 (בן 79) גן שמואל, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  גן שמואל 
 כינויים נוספים:  אברמלה
 ידוע בשל:  פעילות חינוכית ציבורית
 השכלה:  סמינר אורנים, אוניברסיטת תל אביב
 
אברהם ("אברמלה") פרנק (נולד: 3 בדצמבר 1945) הוא איש חינוך ומרצה ישראלי. פרנק כתב שישה ספרים בנושאי חינוך שמרכזם האוטונומיה החינוכית שיש לתת למנהלים, לבתי-ספר ולרשויות, וכן התנגדות לבחינות הבגרות הנהוגות בישראל.
ביוגרפיה

פרנק נולד בקיבוץ גן שמואל למרדכי, חלוץ שכתב את הספר האוטוביוגרפי "איש חלוץ" ולחנה, שניהם ילידי אורחיי שבמולדובה. למד במוסד החינוכי "גן שמואל", שירת במשטרה צבאית.
בצעירותו היה חבר בלהקת הזמר שלישיית גן שמואל.
פרנק בוגר סמינר אורנים שם סיים תואר ראשון בהיסטוריה ותנ"ך, ובוגר תואר שני ושלישי בחינוך מאוניברסיטת תל אביב. הדוקטורט שלו עוסק במנהל ומדיניות החינוך. מתגורר בקיבוץ גן שמואל. נשוי למזל, אב לשלושה בנים וסב לנכדים.
פרנק מתנדב במסגרת העמותה בדרך להחלמה, שמסיעה חולים פלסטינים מהמחסומים שבין הגדה המערבית למדינת ישראל, אל בתי חולים בארץ.
פעילות חינוכית

פרנק היה מורה ומחנך במוסד החינוכי בקיבוץ גן שמואל (מקביל לבית ספר תיכון בעיר). בשנת 1989 החל לנהל את המוסד החינוכי. בשנת 1996 הוכפף בית הספר למועצה האזורית מנשה ופרנק הקים וניהל את בית הספר התיכון החדש במשך 11 שנים. בשנת 2005 הקים עם דני בר גיורא ואחרים את ארגון המנהלים העצמאי שנקרא "אומץ". הארגון שם לו למטרה להקים גוף של מנהלי בית-ספר אשר אינו כפוף לארגוני המורים. הארגון התפרק בגלל התנגדות של הסתדרות המורים. בשנת 2007 סיים פרנק את תפקידו והחל בלימודי הדוקטורט.
פעילות חינוכית ציבורית

פרנק סיים את הדוקטורט והחל בפעילות ציבורית חינוכית וכתיבה. לקח חלק בארגוני חינוך כמו "חינוך ישראלי", "המועצה לרוח האדם בחינוך" וארגון "הכל חינוך", שהקים שי פירון. הוא כתב שישה ספרי חינוך שנלמדים במוסדות חינוך. הוא הרצה באוניברסיטת תל אביב ובמכללה האקדמית לחינוך חמדת הדרום בנושאי חינוך. הוא פרסם מאמרים בכתבי עת בתחום החינוך והעיתונות. מאמריו צוטטו רבות. בין השנים 2007–2016 פרסם מאמרים בנושא חינוך במדור הדעות של ידיעות אחרונות.
פעילות בתחום החינוך לקיימות

פרנק נחשף לדחיפות נושא הקיימות (sustainability) בעקבות פרסום דו"ח מדעני האו"ם באוקטובר 2018. הדו"ח החמור סימן את 2030 כשנה שעד אליה צריכים לבצע מהלכים דרמטיים, אם מבקשים להספיק להבריא את האקלים עבור החי והצומח. כל אלה הביאו אותו למסקנה שצריך להפנות את מירב תשומת הלב של מערכת החינוך לנושא זה. "קיימות" הוא נושא מורכב הכולל נושאי-משנה שונים, וכיוון שמערכת החינוך לא עסקה בהם מספיק לטעמו, הוא הפך פעיל חברתי לצורך מתן דחיפה למנהלים, מורים אנשי משרד החינוך ואחרים.
רשימת ספרים

מתרבות של בחינות – לפדגוגיה עכשווית, אסופת מאמרים על שינויים הנדרשים בעולם החינוך, הוצאת רסלינג.(2013)
על כתפיהם, יחסיהם של מנהלי בית הספר עם העולם המשיק למוסד החינוכי, הוצאת רסלינג, (2014)
למה בכלל בית ספר: על מטרות החינוך במאה השנים האחרונות, הוצאת אי-פבליש, (2016)
למה מערכת החינוך מדשדשת?, בהתייחס לעשור השני של המאה ה-21. הוצאת אי-פבליש, (2016)
לשאול נכון בכיתה, על שאילת שאלות וחשיבה ביקורתית. הוצאת אי-פבליש, (2017)
חינוך ישראלי במאה ה-21 – שני עשורים מוחמצים, על פועלם של שרי החינוך מאז שנת 2000. הוצאת אי-פבליש, (2018)
ספר הספרים המוערים של החינוך, השנתון כולל את ספרי החינוך בעברית מן העשור האחרון. הוצאת אי-פבליש, (שנתון שיוצא מאז 2018 מדי שנה).
ערך את הספר: חינוך ראוי לישראל, שיצא בהוצאת "המועצה לרוח האדם בחינוך". (2016)
רשימת ספרים > מאמרים נבחרים

בהיעדר תנאים של חיבה. ביטאון. נובמבר 2012, גיליון 49, עמ' 71 ואילך.
קווים לדמותו של המורה החדש. ביטאון. אוגוסט 2015, גיליון 56, עמ' 74.
איך מערכת החינוך צריכה להשתנות – ואינה מצליחה. ביטאון. דצמבר 2016, גיליון 59, עמ' 68.
מ"תעודת בגרות" ל"תעודת גמר" - ומיון הוגן לאקדמיה. ביטאון. מאי 2017, גיליון 60, עמ' 94.
החינוך הישראלי לאחר הקורונה – קווי מתאר. ביטאון. מרץ 2021, גיליון 66.
חינוך בנסיגה: אסירים בכיתה", ידיעות אחרונות, 22.11.2006
"מחאת הסרדינים: מעבר למספר", ידיעות אחרונות, 21.6.2015
"בגרות בהיסטריה", ידיעות אחרונות, 15.8.2013
"מדד החשד: חתול ועכבר בבית הספר", ידיעות אחרונות, 31.1.2012
"בית חרושת לציונים: השר נגד החינוך", ידיעות אחרונות, 2.2.2011
"החינוך הקיבוצי והמערכת הכללית: מה רלוונטי?", החינוך הקיבוצי עורך: אלון גן (2021).
רשימת ספרים > קישורים למאמרים

אברהם פרנק, בחינות הבגרות בתקופת הקורונה: הצגה מיותרת של שליטה, באתר TheMarker‏, 6 באפריל 2020
"טוהר הבחינות": מעבר תמוה לממלכת המוסר, ביטאון. יולי 2020, גיליון 65.
אי-שוויון חביב, מדוע אינך מרפה?, ביטאון, מרץ 2021. גיליון 66.
הלאה הציונים, אלכסון, 21.3.2021.
אברהם פרנק, הלקח הגדול מתקופת הקורונה - למידה בכיתות קטנות, באתר כלכליסט, 30 באפריל 2021
הערות שוליים

↑  שלישיית גן שמואל (1972), סטריאו ומונו, אתר הדיסקוגרפיה של המוזיקה הישראלית.
↑   אברהם פרנק, אנחנו בפני סכנה קיומית — ולפוליטיקאים לא אכפת, באתר TheMarker‏, 29 בספטמבר 2020
↑   אברהם פרנק, אם אין לעולם עתיד — למה לי להיות תלמיד?, באתר TheMarker‏, 23 באוקטובר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289936205171  LCCN: no2014030505  VIAF: 298412936   WorldCat (עם VIAF): 298412936
ליאורה גלט-ברקוביץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 במאי 1953 (בת 71)
 מדינה:  ישראל 
 
ליאורה גלט-ברקוביץ' (נולדה ב-16 במאי 1953) היא פרקליטה שהדליפה מידע חסוי ב-2003, סמוך למועד הבחירות לכנסת השש עשרה, את דבר חקירתו החסויה של ראש הממשלה אריאל שרון במה שנודע כ"פרשת סיריל קרן".
גלט-ברקוביץ סיימה את לימודי המשפטים באוניברסיטת תל אביב והצטרפה לשירות המדינה כפרקליטה.
הדלפת פרשת סיריל קרן

ערב הבחירות לכנסת השש עשרה, שהתקיימו ב-28 בינואר 2003, היה ידוע בציבור על מספר חקירות המתקיימות נגד אריאל שרון ומשפחתו, כמו פרשת האי היווני, אולם החקירה בפרשת סיריל קרן נשארה חסויה. באותה פרשה הועלה חשד ששרון קיבל כסף, לכיסוי ההוצאות בבחירות הפנימיות לראשות הליכוד ששרון התחייב לממן, מאיש העסקים האוסטרי מרטין שלאף, וזאת במסווה של הלוואה מסיריל קרן - ידידו של שרון ממלחמת העצמאות. גלט-ברקוביץ, שעבדה אז בפרקליטות מחוז מרכז, שימשה כפרקליטה מלווה בתיק. ב-5 בינואר 2003 היא הדליפה לעיתונאי ברוך קרא מ"הארץ" את דבר החקירה ואף העבירה לו עותק מהבקשה לחיקור דין שנשלחה לדרום אפריקה, מקום מגוריו של קרן. עיתון "הארץ" פרסם בהרחבה את העניין ב-7 וב-8 בינואר 2003.
לאחר פרסום הידיעה אודות החקירה ב"הארץ", מינה היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, צוות חקירה מיוחד כדי לאתר את המדליף. בתחילה כלל הצוות אנשי שב"כ, אך הללו עזבו לאור מחאות וצו על תנאי של בג"ץ על עירובם. הצוות חקר באזהרה את קרא (בעבירה של שיבוש מהלכי משפט) וקיבל בצו בית משפט את פלט שיחות הטלפון שלו. בנוסף, קיבל הצוות מידע אודות מקור ההדלפה מעיתונאי שנודע בכינוי "נשר". גלט-ברקוביץ הובאה לחקירה, לא ניצלה את זכות השתיקה והודתה במעשה. מהדלפות מחקירתה במשטרה נטען כי אמרה שהחליטה להדליף כדי לסייע למתנגדיו של אריאל שרון כיוון שבנה עומד להתגייס לצה"ל ועל כן היא חוששת ששרון יהיה בשלטון.
אליקים רובינשטיין אמר לאחר מכן כי "זו הייתה הדלפה יזומה ואידאולוגית - והיא נכשלה", וכן "העיקר הוא שהייתה הדלפה שיכלו להיות לה תוצאות קשות - עירוב של חקירה עם פוליטיקה ותיק שאולי היה מתנהל על ידי האדם שהדליף. זו פרקליטה שנכשלה בתפקידה... מדובר באידאולוגיה של השקפות אישיות ולא אכנס ליותר מזה". הוא הכחיש כי החקירה הנמרצת לאיתור המדליף הייתה מטעמים פוליטיים. גם פרקליטת המדינה עדנה ארבל הוקיעה את ההדלפה.
תוצאות הפרשה

התוצאות המיידיות של הפרשה היו כי נושא השחיתות של שרון והסובבים אותו ירד מסדר היום של מערכת הבחירות ובכך סייעה לשרון להשיג את ניצחונו בבחירות. ספין של הפרשה אירע כששידור חי ממסיבת עיתונאים של שרון, בה היה אמור למסור את גרסתו על החקירות המתנהלות נגדו ונגד משפחתו, הופסק בהוראת יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, מישאל חשין, כיוון שלדבריו הפך האירוע לשידור תעמולת בחירות - האסור על-פי החוק במועד סמוך לבחירות. הדבר נתפס כ"סתימת פיות" וסייע אף הוא לשרון.
גלט-ברקוביץ' הושעתה מעבודתה מיד עם פרסום הפרשה. היא הועמדה לדין פלילי והורשעה במסגרת עסקת טיעון בעבירה של "גילוי בהפרת חובה", ונדונה ל-8 חודשי מאסר על תנאי וקנס של 10,000 ש"ח. היא התפטרה משירות המדינה ולא הועמדה לדין משמעתי (שהיה יכול לפגוע בפנסיה שלה). בהליך נפרד של לשכת עורכי הדין נשלל רישיונה לשנה וחצי. השופטת במשפטה הפלילי, חיותה כוחן, אמרה כי גלט-ברקוביץ' הודתה במשטרה כי מטרתה הייתה להשפיע על ציבור הבוחרים וכי "מעשיה חרגו מהאיזון בין ההדלפה לזכות הציבור לדעת". גלט-ברקוביץ' אמרה לאחר משפטה כי: "לא הפרתי את אמון הציבור אלא פעלתי בשירות הציבור" ו"עודני משוכנעת שבדמוקרטיה לא תיתכן הצבעה מושכלת ללא ידיעת עובדות חשובות כל כך". בראיון כמה חודשים לאחר מכן טענה כי חקירת פרשת סיריל קרן עוכבה על ידי יד מכוונת מלמעלה וכי אליקים רובינשטיין העביר מסר לחוקרים ש"העניינים לא רציניים". היא אף ציינה את יחסה החם של עדנה ארבל לאחר חשיפת הפרשה.
הפרשה הסעירה את הרוחות בישראל. בעיני אנשי הימין היה בה משום אישוש לטענות כי פרקליטות המדינה נוקטת במדיניות של איפה ואיפה בחקירותיה, ורודפת את אנשי הימין, והיו ביניהם אף שהפליגו לטעון כי התיק נתפר מראש על שרון על מנת להפילו. עמדה מנוגדת הייתה שהסתרת מידע על חשדות של מעורבות של מועמד לראשות הממשלה במעשים פליליים פוגעת בחופש הבחירה של האזרחים, והדלפתו לציבור, אף שאינה חוקית, היא בבחינת שירות ציבורי מהמעלה הראשונה, באשר הוא נותן לציבור הבוחרים תמונה מקיפה יותר על המועמד. כך, למשל, סבר נשיא מועצת העיתונות, פרופ' מרדכי קרמניצר, שטען כי לא היה מקום להעמיד את גלט-ברקוביץ' לדין פלילי אלא לדין משמעתי בלבד (כפי שנעשה במקרה של ענת סבידור-גולדנצוויג). הוא הגדיר את חקירת העיתונאי ברוך קרא באזהרה וקבלת פלט השיחות שלו כ"פגיעה חמורה בחופש העיתונות והמשטר הדמוקרטי בישראל". עיתון "הארץ" ראה אף הוא את חקירת הצוות מיוחד בחומרה ותקף קשות את אליקים רובינשטיין.
בסוף ינואר 2007 גלט-ברקוביץ' תבעה את עיתון "הארץ" וכתבו, ברוך קרא, בתביעת פיצויים של 2.5 מיליון ש"ח, בטענה כי מעשיהם של העיתונאי ומערכת העיתון הביאו לחשיפתה וגרמו לפיטוריה ואובדן פרנסתה. בנובמבר 2011 דחה בית המשפט את תביעתה. ב-21 באוקטובר 2014, בית המשפט העליון דחה את ערעורה של ליאורה גלט-ברקוביץ' כנגד דחיית המחוזי את תביעתה נגד "הארץ", וקבע שמערכת עיתון "הארץ" לא התרשלה בעבודתה.
גלט ברקוביץ' היא אחת מפרקליטיו של דוד אפל שעמד לדין בפרשת מגדל הזוהר, הורשע וריצה את עונשו.
הערות שוליים

↑  תפקידה היה "סגנית בכירה א' וממונה בפרקליטות המחוז"
↑  ברוך קרא, המשטרה חוקרת: איך ולמה הגיעו מיליון וחצי דולר מדרא"פ לחשבון של גלעד ועמרי שרון, באתר הארץ, 6 בינואר 2003
↑  אפרת וייס, "לא יהיה מנוס מלהעמיד לדין את הפרקליטה המדליפה", באתר ynet, 22 בינואר 2003
↑  אורית גלילי צוקר, מדוע ניצח שרון?, באתר העין השביעית, 1 במרץ 2003
↑  הדיון בבית הדין המשמעתי הארצי
↑  ורד לוביץ', עונשה של גלאט-ברקוביץ': מאסר על תנאי וקנס, באתר ynet, 16 במרץ 2005
↑  רונן ברגמן, 'רובינשטיין צחק עם שרון על הסיגריות שיביא לו לכלא', באתר ynet, 29 בספטמבר 2005
↑  למשל, ד"ר חיים משגב, האורוות בפרקליטות מזוהמות, באתר News1 מחלקה ראשונה, 26 בינואר 2003
↑
ורד לוביץ' ואפרת וייס, פרשת האי היווני: הושעתה הפרקליטה החשודה בהדלפה, באתר ynet, 3 בנובמבר 2003
נועם שרביט, נזיפה וקנס לפרקליטה ענת סבידור-גולדנצוויג, באתר News1 מחלקה ראשונה, 23 באוגוסט 2004
↑  צבי הראל, גדעון אלון ומשה גורלי‏, "פגיעה קשה בחופש העיתונות", באתר וואלה, 26 בינואר 2003
↑  ברוך קרא, אם לפחות הייתה לו מדיניות, באתר הארץ, 21 באפריל 2003
↑  כרמל בן צור, גלט-ברקוביץ תובעת את "הארץ" וכתביו: הפרו הבטחות, באתר הארץ, 29 בינואר 2007
↑  אורן פרסיקו, "עיתונאי אינו מפעיל סוכנים", באתר העין השביעית, 15 בנובמבר 2011
↑  אורן פרסיקו, "עיתון אינו בית-ספר למרגלים", באתר העין השביעית, 21 באוקטובר 2014
↑  הילה רז, משה מזרחי: החקירה נגד דודי אפל נפתחה בעקבות חשד כי הוא העומד מאחורי האזנת הסתר לשר אלי ישי, באתר הארץ, 9 במרץ 2008
ישראל לנדרס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1931 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  2009 (בגיל 78 בערך) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מעסיק:  דבר 
 
ישראל לנדרס (1931 – 2009) היה עיתונאי ועורך ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בתל אביב וגדל בקרית עבודה, אחת השכונות הראשונות של חולון. התייתם מאביו בהיותו בן עשר, ועבר עם אמו ואחותו הצעירה אל בית סבו, הרב הראשי הראשון של רמת גן, שלמה זלקינד לנדרס.
לנדרס למד באוניברסיטה העברית ספרות עברית ומדע המדינה, ובמקביל קיבל תואר מוסמך במשפטים. מאמצע שנות ה-50 כתב ב"אמר", העיתון המנוקד לעולים, שבו פרסם אחרי מלחמת סיני, באילוצי צנזורה, כתבה על חיילי צה"ל שנהרגו מירי כוחותינו.
בשנת 1960 הצטרף לעיתון "דבר" ועבד בו עד לסגירתו ב-1995. שימש ככתב פרלמנטרי, ראש המערכת בירושלים, שליח העיתון בוואשינגטון, עורך עמודי הפנים וגיליונות שבת וחג. במקביל עבד שנים רבות ככתב ב"הדואר", ביטאונה של ההסתדרות העברית באמריקה.
בשנות ה-90 היה חבר מועצת העיתונות בישראל.
ב-1998 ערך את ספר השנה של אגודת העיתונאים בתל אביב, ובו ציין כי הסיסמה "טוב למות בעד ארצנו" הוחלפה ב"טוב לחיות בעד עצמנו", וכי "לא השלטון מאיים על חופש העיתונות אלא ברוני תקשורת, ששיקוליהם בעיקר כלכליים". כמו כן ערך ריאיון עם בנימין נתניהו, שהיה בקדנציה הראשונה שלו כראש הממשלה, בו פרש את השקפותיו על התקשורת הישראלית.
חיים אישיים

היה נשוי ולו שלושה ילדים.
הערות שוליים

1 2 3  אורי דרומי, עיתונאי מהזן הישן, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2009
↑  הנאהבים והנעימים - כותרות 'דבר' של השבוע הזה - אבל פעם., באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 72 ביולי 2016
↑  פרופ' זמיר: בי"ד לאתיקה יסייע להיאבק בחקיקה נגד התקשורת, מעריב, 10 במרץ 1991
↑  רזי גוטרמן וישראל לנדרס, ממרחק הזמן, באתר אגודת העיתונאים בתל אביב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311972305171  VIAF: 298817146   WorldCat (עם VIAF): 298817146
מורביוס

ערך זה עוסק בדמות קומיקס. אם התכוונתם לסרט קולנוע, ראו .
| --- | --- |

מורביוס, כפי שהופיע על עטיפת החוברת Morbius: The Living Vampire Vol.2 #9 מספטמבר 2013. אמנות מאת מרקו צ'סטו
 סוג:  נבל-על
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  The Amazing Spider-Man #101 (אוקטובר 1971)
 יוצרים:  רוי תומאס גיל קיין
 גילום הדמות:  ג'ארד לטו (מורביוס)
 מידע
 שם אמיתי:  מייקל מורביוס
 כינויים:  ד"ר מורגן מייקלס
 סטטוס:  פעיל
 מקצוע:  ביוכימאי, המטולוג
 כוחות:  נסיוב ביוכימי המעניק לו כוח על-אנושי, יכולת תעופה ויכולת היפנוט.
 חבר בקבוצה:  A.R.M.O.R בני חצות לגיון המפלצות
 חבר לשעבר בקבוצה:  מעבדות האופק
 אזרחות:  יוון 
 דמויות קשורות
 משפחה:  מקריואה מוביוס (אב)
 אויבים:  ספיידרמן 
 
מורביוס הערפד החי (באנגלית: Morbius the Living Vampire) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת The Amazing Spider-Man #101 מאוקטובר 1971 ונוצרה על ידי הכותב רוי תומאס והמאייר גיל קיין.
ד"ר מייקל מורביוס הוא ביוכימאי זוכה פרס נובל אשר ניסה לרפא את עצמו ממחלת דם נדירה באמצעות טיפול נסיוני המערב ערפדים ונזעי חשמל, אולם החל לסבול עקב כך מתופעות לוואי של ערפדות כמו כוח פיזי על-אנושי, חולשה לאור יום, הזדקקות לדם אנושי בשביל לשרוד, יכולת תעופה ויכולת ריפוי עצמי. חזותו החיצונית הגרוטסקית הפכה ליותר מבעיתה - עורו הפך ללבן, שיניו התחדדו ואפו השתטח, מה שהקנה לו מראה של עטלף. הוא קיבל את היכולת "לערפד" אחרים באמצעות נשיכתם והדבקתם. על אף שבתחילה תואר מורביוס כדמות אנטגוניסטית, בהמשך הוא ביקש לרפא את עצמו ממצבו והפך לפרוטגוניסט.
הדמות הופיעה בתוכניות אנימציה ומשחקי וידאו שונים. סטיבן נורינגטון גילם את הדמות בסוף חלופי לסרט "בלייד". ג'ארד לטו גילם אותו ב"מורביוס", לייב אקשן שעלילתו מתרחשת ביקום מארוול של סוני.
ביוגרפיה בדיונית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מייקל מורביוס, נולד וגודל ביוון על ידי אמו החד הורית. הוא חווה ילדות מבודדת בגלל מצב הדם הנדיר, שתרם למראהו המכוער. עם זאת, הוא היה צעיר מחונן ואינטלקטואל, שבילה את זמנו בקריאת ספרים והפך עם הזמן לביולוג מוערך שזוכה בפרס נובל לאחר שהתמחה בתחום הביולוגיה האנושית והחי. בעודו בניו יורק, לאחר שברח מארץ מולדתו בגלל מצבו הערפדי, הוא ניסה למצוא תרופה ולהגן על ארוסתו מרטין בנקרופט, אך הוא הותקף על ידי הלטאה והובס כאשר ספיידרמן והלטאה נלחמו נגדו. האמת שמאחורי מצבו הירוד היא שכדי לרפא את מצב הדם המתרוקן, ניסה מורביוס, בניסיון העבר שלו כביוכימאי מומחה, לרפא את עצמו ממחלת הדם שלו באמצעות טיפול ניסיוני הכולל DNA של עטלף וטיפול בהלם חשמלי. כתוצאה מהטיפול הפך מורביוס למעין "פסבדו-ערפד", שמחקה את הכוחות והצמא לדם של הערפד האגדי. מורביוס נאלץ כעת לעכל דם כדי לשרוד והוא סולד מאור. הוא פיתח יכולת לעוף, כוח פיזי עצום, וגם מהירות ויכולות ריפוי על-אנושיות. מראהו הפך למחריד - שיני הכלב שלו נמתחו לניבים, אפו משוטח מה שמשווה לו מראה של עטלף ועורו נעשה לבן כגיר. הוא גם משיג יכולת להפוך אחרים ל"ערפדים חיים" דומים בכך שנושך אותם ומדביק אותם במחלת הפסבדו-ערפד. אנשים שמורביוס מדביק במחלה לא מתים באמת כתוצאה מהתהליך וניתן לרפא אותם באמצעות תרופה שמורביוס ומרטין יצרו, אם כי אותה התרופה לא תעבוד על מורביוס עצמו. הם גם לא רוכשים את יכולות הריפוי שלו וכל פצע אנושי יהרוג אותם. בהמשך הוא מחפש תרופה למצבו, אך נאבק בספיידרמן, בלפיד האנושי ובאקס-מן המקוריים. הוא גורם לג'ון ג'יימסון להפוך שוב לאיש-זאב. לצד איש-הזאב, הוא נלחם שוב בספיידרמן.
מאוחר יותר חילץ מורביוס את אמנדה סנט מפולחן שד-אש וסייע לה בחיפושיה אחר הוריה הנעדרים. הוא נלחם בכומר דיימונד ונתקל במטפלים בארקטורוס הרביעי. הוא ביקר בארץ שבפנים, ביתם של אנשי החתול וכוכב הלכת ארקטורוס הרביעי. הוא גם נתקל לראשונה בלהב קוטל הערפדים. לאחר מכן הוא נתקל לראשונה ב-S.H.I.E.L.D. כשהסוכן סיימון סטרוד נלחם בשד העל-ממדי הלייז. מורביוס וסטרוד נלחמו יחד בקבוצה גדולה של פסבדו-ערפדים אחרים שנוצרו על ידי מורביוס והרגו את כולם. אולם אחד מהם הפך את מרטין לערפד לפני שהושמד על ידי מורביוס, אך מורביוס וסטרוד ריפאו את מרטין באמצעות השימוש בהתרופה שלאחריה נמלט מורביוס.
מרים בן (מריליז בן חיים)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 באוקטובר 1928 אלג'יר, אלג'יריה
 פטירה:  19 בנובמבר 2001 (בגיל 73) צרפת
 שם לידה:  מריליז בן-חיים
 מדינה:  אלג'יריה
 שם עט:  Myriam Ben 
 עיסוק:  סופרת
 מקום לימודים:  סורבון
 שפות היצירה:  צרפתית
 תחום כתיבה:  מחזות, שירה ונובלות
 יצירות בולטות:  "לילה","סברינה","כאשר הקלפים מזויפים"
 תקופת הפעילות:  1955–2001 (כ־46 שנים)
 
מרים בן (מריליז בן חיים) (10 באוקטובר 1928- 19 בנובמבר 2001) הייתה סופרת, ציירת ולוחמת חירות מאלג'יריה.
קורות חייה

מרים בן היה כינויה הספרותי של מריליז בן חיים (Marylise Ben Haim). היא נולדה ב-10 באוקטובר 1928 לאב בֶּרְבֶּרִי, מוֹאִיז בן חיים (Moïse Ben Haim), שאבות אבותיו השתייכו לשבט האלג'ירי העתיק בּן מוֹחִ'י, ולאם אנדלוסית, סוּלְטַנָה סְטוֹרָה (Sultana Stora), צאצאה למשפחת מוזיקאים יהודים שגורשו מספרד בסוף המאה ה-15. היא גדלה בבית לא דתי, וספרה אחר כך, שרק בהיותה בת שבע הבינה שמשפחתה יהודית. היא למדה לזמן קצר בבית ספר יהודי, אך השלימה את לימודיה בבית בגלל התנגדות אביה לציונות.
במלחמת העולם השנייה, היא גורשה מבית הספר התיכון בו למדה באלג'יר עקב החוקים והתקנות שהנהיגה ממשלת וישי. כבר בגיל צעיר הייתה בן פעילה בנושא הצדק הברתי, במיוחד במאבק בעוני בקרב אוכלוסיית המקומיים באלג'יריה. באותם ימים היא הצטרפה לשורות הנוער הקומוניסטי בה גם אחיה היה פעיל. בעקבות סילוק ממשל וישי באלג'יריה, היא שבה לספסל הלימודים. תוך כדי לימודיה בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטה באלג'יר עברה קורסים בהוראה. ב-1952 נתמנתה להיות מורה בבית ספר של כפר קטן ועני. מאחר שהאיכרים לא שלחו את ילדיהם לבית הספר משום שהיו יחפים וללא נעליים, מריליז טרחה ללכת לבתיהם וללמד אותם שם.
לוחמת חירות

בשנים 1955-1954, תוך כדי עבודתה כמורה, כתבה לעיתון הקומוניסטי בשפה הצרפתית Alger Républicain. מכאן קצרה הייתה הדרך להצטרפותה לשורות הלוחמים נגד הכיבוש הצרפתי באזור אוּאָרְסֶנִיס (Ouarsenis) בהרי האטלס. נרדפת על ידי המשטרה הצרפתית, ב-1958, בית דין צבאי גזר נגדה, בהיעדרה, 20 שנות מאסר. השלטונות הצרפתים התנקמו בבני משפחתה והתנכלו להם עד שהם נאלצו להגר למרסיי שבצרפת. מריליז חיתה במחתרת בזמן מלחמת העצמאות של אלג'יריה עד להכרזת עצמאותה של אלג'יריה. היא שבה ללמד כמורה, ובהמשך מונתה ליועצת חינוכית באחד המוסדות להכשרת מורים. שנתיים לאחר מכן, בשל בריאותה הרעועה, היא נאלצה להפסיק לעבוד ונסעה לצרפת להתרפא.
לאחר שהקולונל הווארי בּוּמדיאֶן תפס את השלטון באלג'יריה ביוני 1965, משטרו רדף את הקומוניסטים. אלה מתוכם, וביניהם מרים בּן, שנמצאו מחוץ לארצם לא שבו אליה מאחר שהשלטונות נהגו לעצור אותם מייד עם שובם אליה. מרים בן ניצלה את תקופת הגלות שנכפתה עליה כדי ללמוד בסורבון. בהמשך לימודיה היא כתבה תזה בהיסטוריה מודרנית. היא כתבה וציירה. ב-1967 הוצג בפאריס המחזה שלה, "לילה" (Leïla).
חזרתה לאלג'יר

בשנת 1974 היא שבה למולדתה ולעבודתה. עד לצאתה לגמלאות בשנת 1985 היא הייתה האחראית על שתי מגמות, לימודי שפות ומדעי החברה, במכון הלאומי בעיר בּוּמֶרְדֶס (Boumerdes). תוך כדי עבודתה היא פרסמה נובלות ושירים. להקת התיאטרון של הסופר הנודע כּאתֶב יָאסִין (Kateb Yacine) (1989-1929) הציגה בשנת 1979 את המחזה שלה "נוֹרה" (Nora). לצד יצירתה הספרותית, מרים בן גם ציירה. תערוכות של ציוריה נערכו באלג'יריה, בפאריס ובערים שונות באירופה. היא הייתה חברה באגודת הסופרים האלג'ירית, בתנועת הנשים האלג'יריות ובאגודה הלאומית של ותיקי המֻגָ'אהִדִין (לוחמי השחרור האלג'ירים).
בתחילת שנות ה-90 של ה-20, כאשר גברה מלחמת האזרחים העקובה מדם באלג'יריה וגברו האיומים על חייה מצידם של קנאים איסלאמים נאלצה מרים בן לצאת שוב לגלות לצרפת. כאן היא המשיכה את פעילותה הספרותית, האמנותית והציבורית. ב-1999 היא פרסמה את ספר זיכרונותיה, "כאשר הקלפים הם מזויפים" (Quand les cartes sont truquées). ב-19 בנובמבר 2001 הלכה לעולמה. לבקשתה גופתה נשרפה.
כתביה

"לילה" (Leïla)- 1967 -מחזה
"נוֹרה" (Nora)- 1979
כך נולד אדם אחד – 1982
"חבר לשניים" 1982
"סברינה" -1986
"כאשר הקלפים מזויפים" 1999- זכרונות
"בנתיב צעדינו" –ספר שירים
"השמש שנרצחה" –ספר שירים
הערות שוליים

1 2  Jessica Hammerman, Myriam Ben in the Encyclopedia of Jews in the Islamic World (Brill)
↑  Simon Gikandi, Encyclopedia of African Literature, Routledge, 2003-09-02, ISBN 978-1-134-58223-5. (באנגלית)
↑  Gitti Salami, Monica Blackmun Visona, A Companion to Modern African Art, John Wiley & Sons, 2013-10-22, ISBN 978-1-118-51505-1. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258458005171  PLWABN: 9810557678405606  BIBSYS: 90406360  BnF: cb120024648 (data)  GND: 119008467  ISNI: 0000 0000 2605 5553  LCCN: n86138619  NLA: 49683147  NTA: 074299220  SUDOC: 028128605  Trove: 1528660  VIAF: 7400707   WorldCat (עם VIAF): 7400707