stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הוורד הלבן

ערך זה עוסק במחתרת גרמנית מימי מלחמת העולם השנייה המוכרת גם כ"השושנה הלבנה". אם התכוונתם לסמל בית יורק האנגלי, ראו .
אנדרטה לזכר "הוורד הלבן" בצורת עלונים מפוזרים על המדרכה, נצבת בחזית אוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן
הוורד הלבן (בגרמנית: Die Weiße Rose, מוכר בעברית גם כ"השושנה הלבנה") הייתה קבוצת סטודנטים שהתנגדה לשלטון המפלגה הנאצית בגרמניה.
קבוצת "הוורד הלבן" הייתה התאגדות של חמישה סטודנטים, כולם בתחילת שנות העשרים לחייהם, באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן. בין יוני 1942 ופברואר 1943 הכינה הקבוצה והפיצה שישה עלונים שונים בהם קראו לסיום שלטון הרודנות הנאצי באמצעות התנגדות פעילה של העם הגרמני.
הנס שול ואחותו סופי נעצרו ראשונים במסגרת פעילותם בקבוצה והפכו לדמויות בולטות ולסמל התנגדות לנאציזם. שאר החברים בקבוצה היו כריסטוף פרובסט, הנס קונרד לייפלט, אלכסנדר שמורל ווילי גראף. אליהם הצטרף מרצה בשם קורט הובר אשר ניסח את שני העלונים האחרונים. כל ששת חברי הקבוצה נעצרו, נשפטו, והוצאו להורג בעריפה באמצעות הגיליוטינה. עלון שביעי נמצא בהכנה בעת מעצרה של החבורה. הקבוצה נתמכה על ידי אויגן גרימינגר בעיקר על ידי תרומות כסף, שאסף גם ממכריו.
כיום נחשבים אנשי הקבוצה בגרמניה למופת לאומץ לב והומניות גם אל מול שלטון אימים דיקטטורי.
במרץ 2023, נפטרה טראוטה לפרנץ, הניצולה האחרונה של קבוצת ההתנגדות הנאצית של הוורד הלבן, בגיל 103.
מקור השם

חברי הקבוצה בחרו את השם "הוורד הלבן" כסמל לטוהר ותמימות מול הרוע והטומאה. כאשר נחקר הנס שול על ידי הגסטאפו, נשאל גם על מקור השם, סיפק מספר מקורות ספרותיים המשתמשים בוורד לבן כדימוי לטוהר. בין המקורות אותם ציין נמנים השירים: "הוורד הלבן" של הגרמני קלמנס ברנטנו, "Cultivo una rosa blanca" של הקובני חוסה מארטי, ורומן בשם זה של סופר גרמני בשם ב. טראוון.
תחילת פעילות הקבוצה

חלק מחברי קבוצת הוורד הלבן היו ותיקי קרבות מלחמת העולם השנייה. בשנת 1942 עת החלה ההתאגדות הם לחמו בחזית צרפת ובחזית רוסיה, וחזו במו עיניהם בזוועות המלחמה, ובפשעי המלחמה שבוצעו על ידי הוורמאכט, הן בשדה הקרב והן כנגד אזרחים חסרי מגן. בשלב זה של המלחמה ניתן היה להבחין בהתהפכותו של גלגל המלחמה, שנטה אז לרעת גרמניה, לאחר הכישלון במערכת מוסקבה, והצטרפותה של ארצות הברית אל הלחימה. במהלך פעילות הקבוצה נחל הצבא הגרמני את תבוסתו הגדולה ביותר עד אז בקרב סטלינגרד, וניתן היה להבין כי תבוסתה של גרמניה במלחמה היא עניין של זמן. חברי הקבוצה דחו מבחינה אידאולוגית את הנאציזם והמיליטריזם, והאמינו בפדרציה אירופית הבנויה על עקרונות של צדק וסובלנות. הקבוצה נהגה לצטט בעלוניה מן התנ"ך, כמו גם מיצירותיהם של גתה, פרידריך שילר, לאו דזה, אריסטו ונובאליס. הקבוצה פנתה אל הרובד האינטלקטואלי שבאוכלוסייה הגרמנית, מתוך אמונה שברובד זה תימצא התנגדות פנימית לנאציזם. בתחילה נשלחו העלונים באמצעות הדואר מערים שונות בבוואריה ואוסטריה מאחר שהחברים האמינו כי בדרום גרמניה, בעלת המורשת הקתולית תימצא אוזן כרויה לגישתם. חברי הקבוצה פעלו בחלקם ממניעים דתיים. סופי והנס שול, לדוגמה, התחזקו באמונתם הקתולית בתקופת פעילותם.
בסוף יולי 1942, הסטודנטים הגברים בקבוצה נשלחו לשירות צבאי בחזית המזרחית, בעת החופשה מן הלימודים. לקראת סוף הסתיו שבו הסטודנטים ללימודיהם, והקבוצה חידשה את פעילותה. בינואר 1943, באמצעות מכונת שכפול ידנית, הפיקה הקבוצה כמות המוערכת בין 6,000 ל-9,000 עותקים של עלונם החמישי "פנייה אל כל הגרמנים" שהופץ באמצעות הדואר אל בלדרים שהפיצו אותו בערים רבות. עותקים מן העלון נמצאו בשטוטגרט, קלן, וינה, פרייבורג, חמניץ, המבורג וברלין. את העלון השלישי העבירה להמבורג טראוטה לפרנץ שנתפסה ושוחררה. העלונים חוברו על ידי הנס שול, ושופרו על ידי הובר. העלון הזהיר מפני המפלה שאליה מוביל היטלר את העם הגרמני. כוחן של בעלות הברית חזק בהרבה מזה של גרמניה, טען העלון, והתבוסה היא ודאית. קוראי העלון הומרצו "לתמוך בתנועת ההתנגדות" במאבק ל"חופש הדיבור, חופש הדת, והגנת האזרח היחיד מהפעולה השרירותית של מדינת הרודנות הפושעת". אלו היו העקרונות לפיהם תוקם "אירופה החדשה".
העלונים גרמו למהומה, והגסטפו יצא ביוזמה לחיפוש אחר מפיציהם.
שלוש פעמים במהלך חודש פברואר 1943 כתבו חברי הקבוצה את הסיסמה "חירות" ו"הלאה היטלר" על קירות האוניברסיטה, ובניינים אחרים במינכן. אלכסנדר שמורל, הנס שול ווילי גראף כתבו כתובות אלו באמצעות זפת. גרפיטי דומה הופיע במקומות שונים בערים הסמוכות, ונראה כי צויר על ידי אנשים שאינם קשורים לקבוצה, שקיבלו עידוד ממעשי הקבוצה.
התבוסה הגרמנית בסטלינגרד, שממדיה התבררו בפברואר 1943 סיפקה את הנושא לעלון השישי של הקבוצה, שנוסח על ידי הובר. העלון קרא ל"חברי הסטודנטים" כי "יום הדין" מגיע אל "הרודן המתועב ביותר שעמנו נאלץ לסבול". כפי שהעם הגרמני קרא לסיוע מאת הסטודנטים על מנת לעצור את נפוליאון ב-1813, כך נראה כי יש צורך בסטודנטים על מנת "לעצור את הטרור הנציונל-סוציאליסטי". העלון קרא לפעולה בשם המתים בסטלינגרד.
מאסר ומשפט

ב-18 בפברואר 1943, היום שבו נשא שר התעמולה יוזף גבלס את נאומו המפורסם ב"ארמון הספורט" ובו קרא לעם הגרמני ל"מלחמה טוטאלית", הביאו סופי והנס שול מזוודה מלאה בעלונים אל האוניברסיטה. הם פיזרו ערימות של עלונים במסדרונות הריקים, במטרה שיימצאו על ידי הסטודנטים כאשר אלו יצאו מכיתות הלימוד. כאשר התכוונו לעזוב את המקום החליטו לנסות ולהפיץ כמה עותקים נוספים שנותרו במזוודתם. הם שבו על עקבותיהם, עלו בגרם המדרגות אל הקומה העליונה, וסופי פיזרה את העלונים באוויר. פעולה זו נצפתה על ידי משגיח בשם יאקוב שמיד. שמיד הזעיק את המשטרה, והנס וסופי שול נעצרו על ידי הגסטאפו. עד מהרה נעצרו שאר חברי ההתאגדות ורבים אחרים הקשורים עמם, והובאו לחקירה.
הנס, סופי ופרובסט, היו הראשונים שעמדו למשפט בפני ה"פולקסגריכט" בית הדין העממי הידוע לשמצה, שדן בפשעים פוליטיים נגד המשטר הנאצי. ב-22 בפברואר נמצאו השלושה אשמים בפגיעה במאמץ המלחמתי, וראש בית הדין, רולנד פרייזלר, דן אותם לעונש מוות. השלושה נערפו באמצעות גיליוטינה עוד באותו יום. כל השלושה גילו אומץ כאשר הובלו אל מותם, במיוחד סופי שעמדה בחקירות קשות, ובעת משפטה הטיחה בפני פרייזלר, "אתה יודע כמוני שהמלחמה אבודה. מדוע, אם כן, בפחדנותך אינך מודה בכך?".
ב-13 ביולי 1943 נערפו ראשיהם של אלכסנדר שמורל וקורט הובר, וב-12 באוקטובר 1943 נערף ראשו של וילי גראף. ידידים ועמיתים של אנשי הוורד הלבן, שסייעו בהכנת הכרוזים ובהפצתם, ובאיסוף כסף עבור מחייתם של אלמנתו של פרובסט וילדיו הקטנים, נדונו לעונשי מאסר שבין שישה חודשים לעשר שנים.
נוסח העלון השישי הוברח לאנגליה דרך סקנדינביה בסיוע הלמוט ג'יימס פון מולטקה, ובאמצע שנת 1943 הופצו בגרמניה מיליוני עותקים של עלון זה באמצעות מטוסי בעלות הברית, בכותרת "מניפסט הסטודנטים של מינכן".
טראוטה לפרנץ נתפסה ושוחררה לאחר שלא ניתן היה להוכיח את מעורבותה. לאחר מכן נאסרה שוב ושוחררה על ידי הצבא האמריקאי באפריל 1945.
מורשת "הוורד הלבן"

לאחר נפילת השלטון הנאצי נראה כי "הוורד הלבן" מייצג צורה טהורה של התנגדות לשלטון עריץ, ללא כל אינטרס אישי שהוא. סיפורם פורסם כאשר המוזיקאי קרל אורף נעצר על ידי בעלות הברית, ובחקירתו טען כי היה חבר ב"ורד הלבן". אין עדויות על השתייכותו לקבוצה או אימות ממקור אחר. הוא אכן היה מיודד עם המוזיקולוג פרופ' קורט הובר, אחד מחברי הקבוצה. הובר נאסר ב-27 בפברואר 1943 והובא, גם הוא כמו חבריו, בפני ה"פולקסגריכט". לאחר מאסרו, אשתו של הובר הפצירה בקרל אורף להשתמש בהשפעתו כדי להציל את בעלה. אורף סירב.
תערוכת זיכרון בלובי הכניסה לאוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן מהווה מקום מרכזי להנצחת ההיסטוריה של ההתנגדות של תלמידי הוורד הלבן. תערוכת הקבע שחודשה ב-2017 מציעה סקירה מקיפה של ההיסטוריה של הוורד הלבן ומציבה את התנגדותם בהקשר של משטר הטרור הנאצי. התערוכה מתמקדת במניעים ובמוטיבציה של הקבוצה להתנגד, בפעילות ההתנגדות שלה, בתוכן העלונים שלה ובהרחבת ההתנגדות שלה מעבר למינכן לערים נוספות בגרמניה. פרק מיוחד מוקדש למורשת הוורד הלבן מ-1943 ועד היום.
ישנן מספר אנדרטאות לזכר הוורד הלבן הפזורות ברחבי מינכן, תזכורת לפועלם של חברי הקבוצה משובצת בריצוף שמול בניין האוניברסיטה בו נעצרו במקור החברים המייסדים. העתקי ברונזה של עלוני הוורד הלבן מפוזרים באקראי על פני המדרכה לזכר העלונים שהושלכו על ידי סופי שול כשהבחינה בגסטפו מגיע לעצור אותה ואת אחיה.
האנדרטה הזאת נמצאת בכיכר שליד האולם המרכזי באוניברסיטת מינכן, הנקראת כיום "כיכר האחים שול" (Geschwister-Scholl-Platz). פסל של סופי שול נמצא בתוך אטריום בית הספר למשפטים.
לוחות ואנדרטאות זיכרון רבות ניצבות בערים נוספות בגרמניה ועל שם חברי ההתאגדות נקראים בתי ספר, רחובות וכיכרות רבים.
פעילותם של חברי הקבוצה הייתה נושא ליצירות אומנות רבות, ובהן אופרה מאת המלחין אודו צימרמן, אשר אף זכתה לעיבוד ישראלי בבימויו של אלכס כגן, ובהפקתו של אריה קרישק בשנת 1992. קונצרטים נערכים לזכרם תוך שימוש באורגן הוורד הלבן הממוקם בבניין האוניברסיטה.
חברי הקבוצה נחשבים כיום בגרמניה לאישים דגולים, ופועלם מוערך בציבור הגרמני. בתוכנית טלוויזיה ששודרה בגרמניה בשנת 2003 בערוץ הפופולרי ZDF, נקראו הגרמנים לבחור ב"עשרת הגרמנים הגדולים בהיסטוריה". בקבוצת הגיל שמתחת ל-40 נבחרו הנס וסופי שול במקום הרביעי, כאשר מתחתיהם דורגו אישים כבאך, גתה, גוטנברג ואיינשטיין. באותה השנה בחרו קוראי מגזין הנשים "בריגיטה" בסופי שול כ"אישה הגדולה ביותר במאה ה-20".
על פעילות הקבוצה הוסרטו שלושה סרטים. בשנת 1982 יצר הבמאי פרסי אדלון, שנודע בסרטו "קפה בגדד", את הסרט "חמשת הימים האחרונים" (Fünf letzte Tage) המתאר את ימיה האחרונים של סופי שול, מנקודת ראותה של חברתה לתא הכלא. את שול גילמה לנה שטולצה. באותה השנה חזרה שטולצה לגלם את שול בסרטו של מיכאל ורהובן "הוורד הלבן" (Die Weiße Rose).
בפברואר 2005 הוקרן לראשונה הסרט "סופי שול - הימים האחרונים" (Sophie Scholl – Die letzten Tage), בו גילמה השחקנית יוליה ינטש את שול. הסרט מבוסס על ראיונות עם מקורבים לקבוצה ששרדו, ועל פרוטוקולים שנותרו בארכיבים בגרמניה המזרחית. הסרט היה מועמד לפרס האוסקר כסרט הזר הטוב ביותר בטקס ה-78, שנערך בשנת 2006.
במקביל להקרנת הסרט בארצות הברית, פורסם מחקר חדש על פעילות הקבוצה באנגלית בשם "סופי שול והוורד הלבן". הספר מאת אנט דומבך וד"ר ג'ד ניובורן, מאוניברסיטת שיקגו, ואחד מהפעילים במוזיאון המורשת היהודית בניו יורק, זכה לתפוצה נרחבת ולעניין רב.
ראו גם

התנגדות גרמנית לנאציזם
סופי שול
הנס שול
וילי גראף
קורט הובר
טראוטה לפרנץ
פליקס יוד
מארי-לואיזה יאן
נערי הסווינג
המחשבות הן חופשיות
לקריאה נוספת

אנט דומבאך וג'אד ניובורן: סופי שול והוורד הלבן, הוצאת ידיעות אחרונות – ספרי חמד, 2013
ינינה אלטמן, הוורד הלבן: סטודנטים ואנשי רוח בגרמניה לפני ואחרי עלייתו של היטלר לשלטון, תל אביב, הוצאת פרדס, 2007
אגון לארסן, לוחמי חירות, הוצאת מסדה בע"מ, 1964, עמודים 110–131
דני אורבך, ואלקירי ההתנגדות הגרמנית להיטלר, הוצאת ידיעות אחרונות, 2016, עמודים 164–200
הערות שוליים

↑  THHP Short Essay: The White Rose
↑  Kissener, Michael (1993). Geld aus Stuttgart: Eugen Grimminger. In Rudolf Lill, Klaus Eisele, Wolfgang Altgeld, Hochverrat? die "Weisse Rose" und ihr Umfeld. Uni.-Verl. Konstanz. pp. 121–. ISBN 978-3-87940-456-8.
↑  AP, Last known survivor of WWII White Rose Nazi resistance group dies at 103, Times Of Israel, ‏11 במרץ 2023 (באנגלית)
↑  Dark heart of a masterpiece: Carmina Burana's famous chorus hides a murky Nazi past - Features, Theatre & Dance - The Independent
↑  Carl Orff, the composer who lived a monstrous lie - Times Online
↑  תערוכת זיכרון הוורד הלבן בבניין האוניברסיטה, באתר www.weisse-rose-stiftung.de
↑  אנדרטה מרוצפת הוורד הלבן בכניסה לאוניברסיטה, באתר Atlas Obscura (באנגלית)
↑  קונצרט לזכר הוורד הלבן, באתר אוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן (באנגלית)
↑  "הוורד הלבן", במאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי "אידיבי"
↑  "סופי שול - הימים האחרונים", במאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי "אידיבי"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007587645305171  BIBSYS: 90702823  BNE: XX4442327  BnF: cb119716037 (data)  GND: 4065234-8  LCCN: n83010975  LNB: 000258157  NKC: kn20040130011  NLA: 35642711  SELIBR: 320149  SUDOC: 027737071  VIAF: 131008281   WorldCat (עם VIAF): 131008281 
עטיפת הספר "סופי שול והוורד הלבן". מימין: הנס שול, סופי שול, כריסטוף פרובסט
האולם הראשי באוניברסיטה שבו נתפסו הנס וסופי בעת פיזור עלונים
הארת אנדרטת העלונים המפוזרים בחזית בניין האוניברסיטה עם כניסת שנת 2021
כיכר האחים שול
לוח זיכרון בחנות ספרים ששימשה נקודת מפגש לחברי הקבוצה בהמבורג
גלעד אופיר

ערך זה עוסק באמן ישראלי, מרצה בשנקר ובבצלאל. אם התכוונתם לשחקן ברידג' ישראלי, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1957 (בן 68 בערך) ישראל 
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  אמנות
 פרסים והוקרה:  פרס ז'ראר לוי (1992)  פרס ליאון קונסטנטינר (2013) 
 www.giladophir.com
 
גלעד אופיר (נולד ב-1957) הוא אמן ישראלי ומרצה לצילום, במוסדות שונים באקדמיה לאמנות.
קריירה

גלעד אופיר בעל הכשרה ולמידה מעמיקה בתחומי הצילום והאמנות וגם בתחומי מדעי הרוח ופילוסופיה. בשנת 1981 גלעד אופיר עבר לניו יורק והחל בלימודי תואר ראשון באמנות מבית הספר לאמנות חזותית. לאחר מכן, הוענק לו תואר שני באמנות בהנטר קולג' בניו יורק. סקרנותו והצורך להעמיק ולהרחיב את תחומי הבקיאות שלו הביאו אותו ללמוד גם באוניברסיטת תל אביב, בצלאל ובניו סקול אוף סושיאל ריסרצ' בניו יורק. לימודי הצילום גובו בלימודי סמיוטיקה. במהלך שהותו בניו יורק הציג אופיר במבחר מוזיאונים וגלריות – מוזיאון צ'לסי, גלריית פישר, המוזיאון היהודי ועוד. עבודותיו באוספי: טייט גלרי, לונדון, המוזיאון היהודי, ניו-יורק, מוזיאון ברוקלין, ניו-יורק, מוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל, ירושלים, מוזיאון חיפה, גלריה גורדון, תל אביב, אוסף ברטה אורדנג, ירושלים ואוספים פרטיים.
מאז חזרתו לארץ עוסק אופיר בהוראה וכתיבה על אמנות וצילום, הוא מרצה בכיר במחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, במחלקה לאמנות רב תחומית בשנקר, ביה”ס הגבוה להנדסה, עיצוב ואמנות. ובמכון לאמנות במכללת אורנים בקריית טבעון. בנוסף לכל החל לפעול למען קידום נושא זכויות האמנים ושימש יו"ר איגוד האמנים הפלסטיים בין השנים 2012–2016.
גלעד פועל כאמן דרך קבע לצד קריירת ההוראה והפעילות החברתית וההתנדבותית באיגוד האמנים, נושאים שונים שהעסיקו אותו בתחום הצילום וההוראה זכו להד רב ולהמשך פיתוח על ידי אמנים אחרים, כמו למשל המשך הטיפול במחנות צבא על ידי ינאי טויסטר ושי קרמר.
על עבודתו של גלעד אופיר

תצלומיו של גלעד אופיר נודעים באופיים המחקרי ובהתייחסותם לתהליכים היסטוריים, חברתיים וממסדיים ולתהליכי התפוררות טבעיים ומלאכותיים, כפי שאלו משתקפים בנוף, ובעיקר בסוגים שונים של אדריכלות, אורבניות ונוף.
ייחודה של עבודתו נעוץ באופן בו הצילום, אותו מכנה אופיר ׳צילום קריטי׳, בוחן סוגיות של ׳מקום׳, במשבריו ובמטעניו התרבותיים והאסתטיים, את מעמדם של אובייקטים אורבניים בנוף האזרחי והצבאי.
ביצירותיו עוקב אופיר, מהצלמים החשובים הפועלים בארץ בעשרים השנים האחרונות, את ההתפתחויות החברתיות והאידאולוגיות בארץ בדרך שהם באים לידי ביטוי בהיבטים של אדריכלות בשלביה השונים: הבלתי ייצוגיים, קרי בתהליכי הבנייה ובתהליכי ההתפוררות, את הנופים, והמרחב הצבאי המפושט בכל חלקי הארץ, ואת היחס בין האמצעים של משטר, כוח, וכלכלה לתוצריהם. צילומיו הם דרך של קריאה חזותית וסמיוטית את התנאים המשתנים בהתגבשותה של החברה הישראלית בתהליכי הזמן.
בשנים האחרונות פונה אופיר לעיסוק בחומריות והפשטה בעבודותיו, אגב כך הוא ומסיט את המבט מתוכניהם הרעיוניים של המבנים ומהתהליכים שהם משקפים, אל חומריותם של האובייקטים, אל נוכחותם הפלסטית והגופנית.
עבודותיו של גלעד אופיר, מוצגות בתערוכות מוזאליות ובגלריות בישראל ובעולם באופן שוטף. תערוכות יחיד שלו הוצגו במוזיאון ישראל, משכן לאמנות בעין חרוד, מוזיאון תל אביב והטייט מודרן בלונדון. עבודותיו נחשפו גם במספר רב של תערוכות קבוצתיות במוזיאונים ואירועים אמנותיים. ביניהם ארט פוקוס, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הגלריה האוניברסיטה בחיפה, המוזיאון היהודי בניו יורק, מוזיאון צ'לסי בניו יורק, ׳גרופיוס באו׳ בברלין, גלריית פישר באוניברסיטת דרום קליפורניה בארצות הברית, במוזיאון לצילום בראונשוויג גרמניה, בביאנלות לצילום בגואנג-ז'ו ובבייג׳ינג, סין ועוד.
על עבודתו של גלעד אופיר > חומות קיקלופיות

החל משנות התשעים המוקדמות החל אופיר לעסוק בנושא בחינת התהוותו של חלום הבית הישראלי. מוטיב הבית בתרבות ובאמנות הישראלית הוא מיתוס דרכו נחשפים רבדים שונים. הבית הוא זירת התרחשות לתפקודים סותרים—הרצון באינדיבידואליות, הצורך העמוק בשורשים והיסטוריה מידיים ובחיבור לקרקע ולסביבה, ובה בעת, הצורך בקהילתיות המייצר מבנים עירוניים קולקטיביים כפי שהוא בא לידי ביטוי בהתפתחותם המואצת של פרברים חדשים. מכך נובע תפקידו המרחבי והאסתטי של הפרבר, כפונקציה חברתית וכסמל להצלחה ומימוש עצמי, בהנכחה בו-זמנית של הפרטי והקולקטיבי, כלפי חוץ וכלפי פנים. התפתחויות אלו, על המורפולוגיות המבניות, הצורניות והמרחביות שלהן, עולות מתוך העבודות של אופיר, בין אם בסדרת "חומות קיקלופיות" או בפרקים מאוחרים יותר.
בהקשר האדריכלי חושפות עבודותיו של אופיר את משבר המקצוע בעידן הליברליזציה של החברה הישראלית. בשנות השמונים פרויקט בנה ביתך היה לשק החבטות של התרבות האדריכלית הגבוהה, האקדמית, המחוברת למוקדי הכוח של החברה הישראלית. העצמתו של המעמד הבינוני על ידי הליכוד, המעבר לבנייה פרטית, וההתפרצות של אינדיבידואליזם נהנתני כביכול, הפרו את הסדר המפא"יניקי בו התפתחה האדריכלות הישראלית. סדרת "חומות קיקלופיות" הציעה מבט ביקורתי ומהופך של התופעה: הבתים המושמצים הופקעו מהקשרם על ידי צילום בשחור-לבן, קומפוזיציה מוקפדת, העמדה פרונטלית של חזיתות, ואיכויות אור המאפיינות צילומי אדריכלות גבוהה. אופיר בחר אובייקטים בניינים המעידים על תהליך, צירופים מתעתעים של שלד וגימור, משטחים מטויחים בלבן בוהק בצד עבודות בטון עכורות, משישות. בידודו של האובייקט האדריכלי על רקע החולות, הדימוי התל אביבי המיתי המגולגל לתוך תרבות פופולרית, כחלק ממכלול ניגודים פנימיים עשיר, מאלצים את הצופה להבין לעומקן תופעות אדריכליות שהסטתן לשוליים שיקפה את המסיטים יותר מהמוסטים. בעוד השיח האדריכלי עמל על השיקום התדמיתי של ה"לבן" וה"אפור", תצלומיו של אופיר מערערים את הנחות היסוד של אותו הדיון.
על עבודתו של גלעד אופיר > נקרופוליס

סדרת העבודות "נקרופוליס"(עיר המתים) שנמשכה בין השנים 1996–2000, נעשתה בשיתוף פעולה עם הצלם רועי קופר והוצגה בין היתר בטייט מודרן בלונדון ובמוזיאונים בישראל ובעולם, עסקה בנוכחותו של הצבא בנוף הישראלי, וכמושג מפתח בתודעה הישראלית. במהלכם של ארבע שנים אופיר ביקר וצילם מחנות צבא נטושים מתקופות שונות. אתרים אלה שבעבר היו אתרים של כח ועוצמה, עתה הם נטושים ופרוצים, אך אפשרו לו להתבונן במבנה הכוח ונוכחותו במרחב ובנוף. בין השאר צולמו חומות שהוקמו בתקופת המנדט להגנה מפני הצבא הגרמני, מגורי חיילים וקצינים שהפכו לאחר מכן למטרות ירי, אתרי תרגול ואימונים של חיילי צה"ל, ועוד. בצילומים מורגשים בבירור סימני החיים לאלו שהיו שם ואינם.
על עבודתו של גלעד אופיר > פתולוגיות של הצילום

עוד מימי לימודי התואר אופיר החל לכתוב ולחקור נושאים ותאוריות של צילום. בשנים האחרונות פיתח אופיר תאוריה וגישה ייחודית להיסטוריה של הצילום תחת הכותרת 'פתולוגיות של הצילום'.
במחקרו אופיר חוקר אספקטים שונים של קשרי גומלין בין אמנות, היסטוריה, מדעי החברה, מדע ופילוסופיה; יחד עם ההתפתחויות השונות שעצבו את 'תרבות התמונה' בציוויליזציה המערבית, אשר בסופו של דבר הובילו להמצאת הצילום.
תערוכות > תערוכות יחיד

1995 - "חומות קיקלופיות", מוזיאון תל אביב.
1996 - "חומות קיקלופיות", המשכן לאמנות, עין חרוד.
1997 - "ג'וקר", מיצב/מיצג, "ארט פוקוס", מוזיאון ישראל.
1998 - 'מרחב צבאי', גלריה Refusalon סן- פרנסיסקו.
2001 - 'נקרופוליס', Tate Modern, לונדון.
2001 - "נקרופוליס", Andrew Mummery Gallery, לונדון.
2001 - 'קפיצות התודעה של הצילום", מוזיאון חיפה לאמנות.
2004 - 'באופן שאינו ניתן לצמצום', סדנאות האמנים, ת"א.
2006 - 'מעשים וימים', גלריה גורדון, תל אביב.
2008 - 'עשן', גלריה גורדון, תל אביב.
2010 - 'תצלומים' הביאנלה לרישום, בית אנה טיכו, ירושלים.
2010 - 'גבול הראיות' המכללה האקדמית הדסה, ירושלים.
2013 - מוזיאון תל אביב לאמנות, תערוכת פרס קונסטנטינר לצילום 2013
2013 - Photographing Israel: Changing Visions ‘The Gershman Y Galleries, Borowsky Gallery, Philadelphia
2014 - ‘העור שלך מיועד לראיה’, תערוכת ציור, בצלאל י-ם.
2015 - ‘אסיה אחרת’, הביאנלה לצילום השנייה בביג’ינג, סין.
2015 - ‘עבודות חדשות’, גלריה חזי כהן תל אביב.
2016 - 'לטעום את הירח', סדנאות האמנים, תל אביב.
תערוכות קבוצתיות

2000 - "בנין הארץ", המשכן לאמנות עין-חרוד, עין-חרוד
2000 - "מראית אין", מוזיאון ישראל, ירושלים
2000 - "אמנות חדשה מישראל", המוזיאון היהודי, ניו יורק
2000 - "מקום", אמנות עכשווית מישראל, פישר גלרי, אוניברסיטת דרום קליפורניה, לוס אנג'לס.
2004 - "Final Totale", Kunstverein, Stuttgart, Germany
2004 - 'Heim Suchung, Current Photography from Israel', מוזיאון לצילום, בראונשוויג, גרמניה
2005 - מאה שנות אמנות מודרנית מישראל, מוזיאון גרופיוס באו, ברלין
2005 - 'צילום עכשווי מישראל, 'מוזיאון הנדרסן' רומא, איטליה
2005 - הביאנלה הבינלאומית לצילום, Guangdong museum of art, גואנג-ז'ו, סין
2005 - 'Such Stuff as Dreams are made on', מוזיאון צ'לסי, ניו יורק.
2006 - ‘Art of Living, Contemporary Photography and Video from the Israel
2006 - The Contemporary Jewish Museum, San Francisco Museum.
2006 - 'דרכי ארץ', מוזיאון מונארט לאמנות, אשדוד
2006 - 'קמרה סקרה, הנוף כחוויה רוחנית', מוזיאון ישראל, ירושלים
2007 - 'Current Visions: Inside Israel', גלאיה אנדריאה מייזלין, ניו יורק
2007 - 'Humanscape' מוזיאון אשדוד לאמנות, מרכז מונארט
VAccess to Israel – Israeli Contemporary Art'. Jewish Museum, Frankfurt - 2008
2008 - 'ובסוף נמות', אמנות ישראלית צעירה בשנות התשעים, מוזיאון הרצליה לאמנות
2009 - 'צילום ישראלי', Kultur Bahnhof Eller, Dusseldorf
2010 - 'בדרך לשום מקום', מוזיאון אשדוד לאמנות, אשדוד
2010 - 'נוף פנימי, צילום עכשווי ישראלי', גלריה ברנהיימר, מינכן גרמניה
2010 - 'בית בלי בית' מוזיאון על התפר, ירושלים
2011 - מאוסף הגלריה, Germany, Munich, Bernheimer.
2011 - 'רוח דרומית' 'מבט על הנגב באמנות ישראלית עכשווית', מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע
2012 - יד שמאל, מדורי השטן ויצירת האמנות' הגלריה האוניברסיטאית
2012 - 'The City show ' המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב.
2012 - 'The Object of Zionism - Architecture of Statehood Israel'
2012 - Swiss Architecture Museum, Basel, Switzerland.
2012 - 'מעבר לזיכרון', מוזיאון על התפר, ירושלים.
2013 - אשת לוט, מבטו של הצילום' המוזיאון הפתוח לצילום בתל חי, 'רה-אוריינטציה' הביאנלה הים תיכונית2013, סחנין
2013 - 'המצב-רוח' הביאנלה האינטרנטית הישראלית השנייה
2015 - 'Land Akupunktur’ פסטיבל אמנות ׳אקצנט׳, דואיסברג, גרמניה
2015 - מינכן, גלריה פסינגר פבריק Ich lebe im Osten aber mein Herz ist im Westen
2016 - 'חיפוש קרוב', המוזיאון הפתוח לצילום, גן התעשייה תל חי.
2016 - 'מחנה ציור 2016, פעילים', מוזיאון הנגב לאמנות, ב"ש.
מלגות ופרסים

1986 - פרס הצטיינות' ויליאם גראף', הנטר קולג' ניו יורק.
1991 - קרן התרבות אמריקה-ישראל
1992 - פרס אמן צעיר בצילום ע"ש ג'ראר לוי, מוזיאון ישראל, ירושלים.
2002 - פרס שר המדע התרבות והספורט בתחום האמנות הפלסטית.
2003 - פרס Jewish Cultural Awards, London Jewish cultural center.
2006 - פרס ג'ורג' ג'אפין. קרן התרבות אמריקה-ישראל.
2013 - פרס ליאון קונסטנטינר לצילום.
גלריה

Piss Flower, מתוך עבודות חדשות, 2013
אובייקט ללא כותרת, מתוך עבודות חדשות, 2011
אצלנו חשוב היופי, מתוך נקרופוליס, 1999
חומות קיקלופיות, בן שמן
חומות קיקלופיות, שכונת וילאז', ראשון לציון, 1992
מטרות ירי, מתוך הסדרה נקרופוליס, 1997, שחור לבן
Untitled תחנת דלק צהובה, צומת קסטינה
הערות שוליים

↑  רונה סלע, גלעד אופיר, חומות קיקלופיות, מוזיאון תל אביב לאמנות, ‏1995
1 2 3 4 5 6 7 8  חומות קיקלופיות (קטלוג תערוכה). אוצר: מרדכי עומר. תל אביב מוזיאון תל אביב לאמנות אפר' מאי 1995
↑  גלעד אופיר, באופן שאינו ניתן לצמצום, תל אביב: סדנאות האמנים בתל-אביב, 2004, עמ' 3
↑  אופיר גלעד, אברהם אילת - עומקם של פני השטח, עין הוד: מוזיאון ינקו דאדא, 2012
↑  מנגנון קריטי לאדם -- בהקבלה למושג "צילום קריטי" שהגה האמן
↑  דודו ברקת, עכבר העיר - שבועון מקומון חיפה, "חלום מול מציאות",8/4/2009 עמ' 55
↑  סמדר שפי, אור ראשון: האופק הרוחני של הצמצם, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 270251  NLI: 987007292116605171  PLWABN: 9810622312705606  GND: 174341954  ISNI: 0000 0000 4962 8254  LCCN: nr99009678  PIC: 303612  SUDOC: 23539145X  VIAF: 59001400   WorldCat (עם VIAF): 59001400 
גלעד אופיר, מגדלור, 2013
האוניברסיטה הטכנית של מינכן

| --- | --- |
סמליל האוניברסיטה החל משנת 2016

הבניין הראשי באוניברסיטה
 מכון טכנולוגי
 מוטו:  Die unternehmerische Universität   האוניברסיטה היזמית
 תקופת הפעילות:  1868–הווה (כ־157 שנים) 
 מייסדים:  לודוויג השני, מלך בוואריה 
 בעלי תפקידים
 יו"ר:  תומאס הופמן 
 סגל:  9,595 (נכון ל־נובמבר 2016) 
 סטודנטים
 :  44,000 (נכון ל־2020) 
 מיקום
 מיקום:  Arcisstraße 21 
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 קואורדינטות:  48°08′53″N 11°34′05″E﻿ / ﻿48.148055555556°N 11.568055555556°E﻿ / 48.148055555556; 11.568055555556
 www.tum.de
  (למפת מינכן מוגדלת) האוניברסיטה הטכנית של מינכן(למפת מינכן רגילה) האוניברסיטה הטכנית של מינכן
 
האוניברסיטה הטכנית של מינכן (בגרמנית: Technische Universität München; בראשי תיבות: TUM) היא אוניברסיטת מחקר עם קמפוסים במינכן, בגרכינג ליד מינכן, בהיילברון, באוטוברון, בשטראבינג (אנ') ובסינגפור.
בשנת 2006 יסדה את ברית אוניברסיטאות יורו-טק יחד עם האוניברסיטה הטכנית של דנמרק.
האוניברסיטה חברה בברית העולמית של אוניברסיטאות טכנולוגיות, באיגוד אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי (ACU) ובברית TU9, איגוד האוניברסיטאות הטכנולוגיות היוקרתי בגרמניה.
בין בוגרי האוניברסיטה הטכנית של מינכן נימנים 18 חתני פרס נובל, 24 זוכי פרס לייבניץ ו-31 חברי IEEE. נכון לשנת 2023, באוניברסיטה למדו 52,580 סטודנטים (22,891 סטודנטים לתואר ראשון, 23,387 לתואר שני, 2,941 סטודנטים לדוקטורט, 1,129 חילופי סטודנטים, 2,063 בחינה ארצית, 15 דיפלומה ו-154 אחר) ב-178 תוכניות לימוד (מתוכם 111 לתואר שני). לאוניברסיטה 92,500 בוגרים ברחבי העולם, 12,051 מועסקים, מתוכם 7,883 סגל אקדמי ובהם 666 פרופסורים.