stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בתיה טמקין ברמן
הערות שוליים

1 2 3 4  נחמן בלומנטל, "ציונים לדמותה", בתוך: בתיה טמקין-ברמן, יומן במחתרת, עמ' 233.
1 2  ישראל גוטמן, "בתיה", עיר בתוך עיר, עמ' 11.
↑  ברמן, "גשר של נייר", בתוך: בתיה ברמן, עיר בתוך עיר, עמ' 25.
1 2 3 4  ברמן, "גשר של נייר",עיר בתוך עיר, עמ 29.
↑  ישראל גוטמן, "בתיה", עיר בתוך עיר, עמ' 12.
↑  רחל אוירבך, "הספר בגטו", לזכרה של לוחמת על בתיה טמקין-ברמן ליום השנה ה-10 למותה, תל אביב: עמל, 1963, עמ' 15.
↑  רחל אוירבך, "הספר בגטו", עמ' 16–17.
1 2 3  נחמן בלומנטל, "ציונים לדמותה", יומן במחתרת, עמ 234.
↑  ישראל גוטמן, "בתיה", בתוך עיר בתוך עיר, עמ' 12.
↑  רחל אוירבך, "הספר בגטו", עמ' 17.
↑  בלה רוטנברג, "על בתיה ברמן", לזכרה של לוחמת על בתיה טמקין-ברמן ליום השנה ה-10 למותה, עמ' 37.
↑  רחל אוירבך, "הספר בגטו", עמ' 17–18.
1 2  גוטמן, "בתיה", עיר בתוך עיר, עמ' 13.
↑  רחל אוירבך, "הספר בגטו", עמ' 15.
↑  שרון גבע, אל האחות הלא ידועה: גיבורות השואה בחברה הישראלית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2010, עמ' 171.
↑  בתיה טמקין-ברמן, "פאן רודזבסקי", ילקוט מורשת ב', אפריל–מאי 1964 תשכ"ד, עמ' 12.
↑  ישראל גוטמן, "בתיה", עמ' 13.
↑  בתיה טמקין-ברמן, "פאן רודזבסקי", עמ' 12.
↑  בתיה טמקין-ברמן, עיר בתוך עיר, עמ' 50–52, 55.
↑  יוסף ז'מיאן, "קטעי זכרונות", לזכרה של לוחמת על בתיה טמקין-ברמן ליום השנה ה-10 למותה, תל אביב: עמל, 1963, עמ' 28–30
↑  בתיה טמקין-ברמן, עיר בתוך עיר, עמ' 83.
↑  בתיה טמקין-ברמן, עיר בתוך עיר, עמ' 104.
↑  בתיה טמקין-ברמן, עיר בתוך עיר, עמ' 107.
↑  בתיה טמקין-ברמן, עיר בתוך עיר, עמ' 124–126
↑  בתיה טמקין-ברמן, עיר בתוך עיר, עמ' 177.
↑  בתיה טמקין-ברמן, עיר בתוך עיר, עמ 79.
↑  מתוך "דברי צבי שנר לציון הופעת יומנה של בתיה ברמן", ארכיון בית לוחמי הגטאות, מדור רישום מרכזי, תיק מס' 19118, עמ' 2.
↑  רחל אוירבך, פרקי מסירות נפש, דבר, 26 באפריל 1957, עמ' 5.
↑  בתיה ברמן, עיר בתוך עיר, עמ' 41.
↑  עמנואל ברמן בריאיון לרז טייב במסגרת פרויקט מעלים ערך: מחזירות נשים להיסטוריה, סמינר הקיבוצים, 23.1.2014.
↑  מתוך "דברי צבי שנר לציון הופעת יומנה של בתיה ברמן", ארכיון בית לוחמי הגטאות, עמ' 2.
↑  בתיה ברמן,עיר בתוך עיר, עמ' 46.
↑  תום שגב, "בין ורשה לתל אביב", 'הארץ', 2.4.2008
↑  עמנואל ברמן בריאיון לרז טייב במסגרת פרויקט מעלים ערך: מחזירות נשים להיסטוריה, סמינר הקיבוצים, 23.1.2014.
↑  בלומנטל, "ציונים לדמותה", יומן במחתרת, עמ' 236.
↑  רחל אוירבך, פאני באשיה,לזכרה של לוחמת על בתיה טמקין-ברמן ליום השנה ה-10 למותה, עמ' 12.
↑  א. ברמן עלה לארץ, על המשמר, 19 באפריל 1950
↑  הערב עצרת עם בת"א נגד מו"מ עם ממשלת בון, על המשמר, 4 בינואר 1952
↑  ברמן, "גשר של נייר", עיר בתוך עיר, עמ' 36, 39.
↑  ברמן, "גשר של נייר", עיר בתוך עיר, עמ' 37.
↑  הודעת הועדה המרכזת של מפ"ם על המזדהים עם מ. סנה, על המשמר, 3 בפברואר 1953
↑  בתיה ברמן נפטרה, על המשמר, 3 במאי 1953
↑  מסמכים חדשים על המתרחש בגיטו וארשה – לארכיון לוחמי הגיטאות, דבר, 16 באפריל 1974
↑  אברהם ברמן, "מבוא", לזכרה של לוחמת על בתיה טמקין-ברמן ליום השנה ה-10 למותה, עמ' 5.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307258805171  PLWABN: 9810534491305606  BnF: cb158942834 (data)  GND: 136418198  ISNI: 0000 0001 0956 7837  LCCN: no97059370  RERO: 02-A024855771  VIAF: 16832949   WorldCat (עם VIAF): 16832949 
תעודת הזהות הבדויה
בתיה ברמן ובנה עמנואל
מנטליות סרטן

סרטנים חיים בדלי
מנטליות סרטן היא דרך חשיבה שניתן לתארה בעזרת המשפט "אם אני לא יכול להשיג את זה, גם אתה לא יכול".
המטאפורה נגזרת מראיות אנקדוטליות לגבי התנהגותם של סרטנים כשהם נלכדים בדלי: למרות שכל סרטן מסוגל לטפס החוצה בעצמו,  הוא יימשך פנימה על ידי הסרטנים האחרים, ובכך יבטיח את מותם הקולקטיבי של הקבוצה .
התופעה המקבילה בהתנהגות אנושית היא שחברי קבוצה ינסו להפחית את הביטחון העצמי של כל חבר קבוצה אחר שהשיג הצלחה גדולה מהשאר, מתוך קנאה, טינה, או תחרותיות על מנת לפגוע בהתקדמות שלהם, למרות שאין לכך יתרונות אמיתים.
תאוריית שימור ההערכה העצמית

מנטליות הסרטן יכולה לנבוע מצורך אנושי עמוק בהערכה עצמית ובהשוואה חברתית.  תאוריית ההשוואה החברתית מציעה שאנשים עוסקים בהערכה עצמית לא רק באמצעות התבוננות פנימית אלא גם באמצעות השוואה עם אחרים, במיוחד אלו שנמצאים במעגל החברתי הקרוב שלהם. כאשר מישהו קרוב אלינו מצטיין בתחום שאנו מעריכים, אנו עלולים להרגיש מאוימים ולפעול בדרכים המפחיתות את הישגיו.  מנגנון זה יכול להסביר חלקית מדוע אנשים עשויים לנסות "למשוך מטה" את אלו שמשיגים יותר מעצמם, כדרך להגן על ההערכה העצמית והמעמד החברתי שלהם. לדוגמה, קחו בחשבון שני חברים שמתלהבים מציור ומשתתפים בקביעות בשיעורי אמנות יחד. רגשות כמו קנאה עשויים להיווצר כאשר ההערכה העצמית של אנשים מאוימת.  זה יכול להוביל לרצון להפחית את רווחתם של אחרים, במיוחד כאשר הצלחתם מדגישה את הכישלונות או החסרונות שלנו.
תאוריית החסך היחסי

תאוריית החסך היחסי מציעה כי תחושות של חוסר שביעות רצון ואי צדק מתעוררות כאשר אנשים משווים את מצבם באופן שלילי למצבם של אחרים.  תחושת אי שוויון אלו מושרשת בתפיסות סובייקטיביות ולא במדדים אובייקטיביים, ויכולות להשפיע עמוקות על התנהגות חברתית.  כאשר אנשים רואים את עמיתיהם משיגים הצלחה או מקבלים הכרה שהם מרגישים שאינה ראויה, או שאינם יכולים להשיג, הם עלולים לפעול כדי לערער את ההישגים האלו.
חסך יחסי מעורר חוסר שביעות רצון על ידי השוואת מצבו של אדם לאחרים. "משיכה למטה" של האחר לרמה דומה עשויה לגרום לתחשות סיפוק. לפיכך, מנטליות הסרטנים יכולה להיחשב כתגובה לאי שוויון חברתי נתפס, כאשר משיכת אחרים כלפי מטה הופכת לאסטרטגיה להתמודדות עם תחושות של חוסר התאמה או אי צדק.
הטיית סכום אפס

הטיית סכום אפס, היא הטיה שבה אנשים תופסים שהם יכולים להרוויח רק על חשבון אחרים, עשויה לתרום למנטליות הסרטנים. הטיה זו מקורה באי הבנה בסיסית של הצלחה וחלוקת משאבים, המובילה לאמונה השגויה שהצלחה ומשאבים מוגבלים והרווח של אדם אחד הוא בהכרח הפסד של אחר. תפיסת עולם כזו מטפחת אינטראקציות חברתיות תחרותיות ולא שיתופיות, ומעודדת התנהגויות שמטרתן להפריע להישגים של אחרים כדי להגן על חלקו הנתפס במשאבים מוגבלים,  בדומה לסרטנים בדלי.
יישומים

למנטליות הסרטן יש יישומים מעשיים בתחומים שונים. במקומות עבודה, הכרה במנטליות הסרטנים יכולה לעזור לארגונים לפתח אסטרטגיות לטיפוח תרבות שיתופית ולהפחית תחרות סותרת בין העובדים. למשל על ידי הכרה בהצלחות קולקטיביות ותיגמול עבודת צוות.  עובדים ש"מושכים למטה" את חברי הצוות שלהם עלולים להוביל לסביבת עבודה רעילה.  בסביבות חינוכיות, מודעות למנטליות הסרטן יכולה להנחות התערבויות שמטרתן קידום דפוס חשיבה  בקרב תלמידים, לפיו כל אחד יכול להצליח בעזרת מאמץ, בניגוד למשחקי סכום אפס.
אלבר כהן

| --- | --- |

אלבר כהן, תמונה על רקע כתב יד עם חתימת הסופר בצד
 לידה:  16 באוגוסט 1895 קורפו, יוון 
 פטירה:  17 באוקטובר 1981 (בגיל 86) ז'נבה, שווייץ 
 שם לידה:  Abraham Albert Cohen 
 מדינה:  שווייץ 
 מקום קבורה:  Jewish cemetery of Veyrier 
 מקום לימודים:  תיכון טייר, אוניברסיטת ז'נבה 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 תקופת הפעילות:  מ-1921 
 פרסים והוקרה:  הפרס לרומן של האקדמיה הצרפתית (1968) 
 www.albertcohen.gr
 
אַלבֶּר כהן (Albert Cohen;‏ 16 באוגוסט 1895 – 7 באוקטובר 1981) היה סופר שווייצרי יהודי יליד יוון, שחי בז'נבה וכתב בצרפתית. נחשב לאחד מהסופרים היהודים הבולטים בספרות האירופית במאה ה-20. כהן תיאר בספריו, בעזרת גיבוריו הרומנטיים, את התהום הפעורה בין היהדות ובין התרבות המערבית הנוצרית.
קורות חייו

אברהם אלבר כהן נולד באי היווני קורפו בשנת 1895, כבנם היחיד של מרקו כהן (Coen), בן למשפחה של יהודים רומניוטים שמקורם ביאנינה ושל לואיז יהודית לבית פרו, בת לנוטריון המלכותי באי, צאצא לעדת היהודים האפוליים שחיו בקורפו מזה מאות שנים. הסב מצד האב, אברהם כהן, היה בעל בית חרושת לסבון וכיהן כראש קהילת יהודי קורפו. בבית המשפחה דיברו ניב איטלקי ונציאני אופייני ליהודי קורפו וצרפתית. בשנת 1900, אחרי הפרעות נגד היהודים בשנת 1891 והידרדרות יחס היוונים כלפי האוכלוסייה היהודית באי היגרה המשפחה, כולל הסב, למרסיי שבצרפת.
כהן למד בבית ספר קתולי, של הנזירות הכרמליתיות, אחר כך בתיכון ע"ש אדולף טייר במרסיי. אחר כך למד משפטים בז'נבה שבשווייץ וקיבל ב-1919 אזרחות שווייצרית. באותה שנה נשא את אליזבט ברוכר לאשה. בשנת 1921 נולדה בתם, מרים, וכהן פרסם ספר שירה בשם "מילים יהודיות".
בעידודו של חיים ויצמן הוא ערך במשך תקופה קצרה את כתב העת Revue juive (כתב עת היהודי), שבו כתבו גם אלברט איינשטיין וזיגמונד פרויד. בשנים שלאחר מכן הוא עסק בכתיבה ובמקביל היה נציגו של חיים ויצמן בפריז. ב-1924 נפטרה אשתו מסרטן. בין 1926 ל-1931 עבד בז'נבה.
ב-1930 פרסם את הרומן הראשון שלו: "סולל". ב-1931 התחתן פעם שנייה עם מאריאן גוס שממנה התגרש אחר כך. ב-1933 חיבר את המחזה "יחזקאל" שהוצג בקומדי פרנסז. ב-1938 פרסם את "אוכלמסמרים". על פי בקשת חיים ויצמן הקים "ועד לגיון יהודי" שניסה להקים "לגיון יהודי" בצרפת, שיאחד את כל היהודים הזרים על משקל "הלגיון הצ'כי" שפעל במלחמת העולם הראשונה. שלטונות צרפת, שחששו מגיס חמישי, סירבו להקים את הלגיון והסכימו לשלב מקצת מהמתנדבים היהודים שהייתה להם אזרחות זרה באחד מגדודי המתנדבים הזרים.
בימי מלחמת העולם השנייה, נמלט כהן לאנגליה בשנת 1940 ועבד בשנים הבאות באנגליה כיועץ המשפטי של הוועדה הבין-ממשלתית לטיפול בפליטים וכנציג הסוכנות היהודית אצל ממשלות גולות. באנגליה נפגש עם שארל דה גול, וניהל עמו מגעים כנציג הסוכנות היהודית. פגישה זו היוותה בסיס לשיתוף פעולה בין הסוכנות היהודית ואנשי צרפת החופשית ששיאו היה בימי המערכה בסוריה ובלבנון בשנת 1941, כאשר שיתפו לוחמי היישוב פעולה עם לוחמי צרפת החופשית בלחימה נגד אנשי צרפת של וישי בסוריה ובלבנון.ב-1943, הוא הכיר את מי שתהיה אשתו השלישית, בלה ברקוביץ'.
אחרי מלחמת העולם השנייה חזר כהן לז'נבה ועבד תחילה בארגונים שטיפלו בפליטים ואחרי כן בארגון העבודה הבינלאומי מטעם האו"ם. ב-1954 הוציא את "הספר אשר לאמי". ב-1968 פרש מעיסוקיו האחרים לטובת הכתיבה ובאותה שנה התפרסם ספרו המפורסם ביותר – "הנאוה לאדון". הספר זכה בפרס מטעם האקדמיה הצרפתית והפך את כהן למועמד לקבלת פרס נובל לספרות. ב-1969 יצא לאור ספרו "בני החיל" וב-1972 "הו, אחי בני התמותה".
ב-1979 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
נפטר ב-1981 כתוצאה מדלקת ריאות. נקבר בבית העלמין היהודי של ז'נבה בוורייה (צר') תחת השם אלברט כהן.
יצירתו

אלבר כהן השתמש ברומאנים שלו בדמויות קבועות כגיבורים. דמותו של סוֹלָל, בן הרב הכריזמטי והיפה אשר עולה כמטאור בעולם הדיפלומטיה האירופאי, מופיעה כמעט בכל ספריו. גם חמשת "בני הַחַיִל", חבורה של קרובי משפחה של סולל, הנודדים באירופה הזרה בעקבות יקירם הנערץ, מופיעים בחלק גדול מספריו. החמישה הם:
אוכלמסמרים – בדאי מדופלם והדמות הססגונית ביותר בחבורה.
שאלתיאל – דודו הקשיש של סולל. המנומס וההדור שבחבורה.
מתתיהו – הקמצן והעשיר.
מיכאל – מפתה הנשים הגברתן.
שלמה – התמים ואוהב החיים.
ספריו "הספר אשר לאמי" ו"הו, אחי בני התמותה" אינם רומאנים, כי אם אסופות של קטעים קצרים העוסקים כולם בנושא אחד. הראשון עוסק בחשבון נפש עם עצמו על יחסו המתנכר לאמו, אם שייצגה את קידוש הבית והמשפחה ואת הגאווה במסורת האבות ובערכי היהדות, מול בנה השאפתן אשר מתגייס למען ענייני העולם הגדול. בשני הוא מסכם את חייו כיהודי ובוחן את שורשי השנאה שממנה סבל כל חייו. ישנם הטוענים כי גם הרומאנים שלו הם בעצם אסופות של קטעים החוזרים על עצמם ואשר נועדו לשרת את הגותו וכי למעשה, אלבר כהן הוא פילוסוף המחפש את הגאולה מהברוטאליות האנושית אשר מקדשת עוצמה וכח.
הביקורת

כתיבתו של כהן היא צינית ומלאת הומור, תוך שימוש בהקצנה ובהבלטת האבסורד.
כהן תיאר בספריו את מפגש התרבויות בין נציגיה התמימים והנלעגים של יהדות הים התיכון ובין אירופה הקרה והרצינית. גיבוריו אשר נוטשים את מולדתם הים תיכונית, בחיפוש אחר התהילה, חשים, בסופו של דבר, כגולים אשר נותקו משורשיהם. חסידיו של כהן רואים ביצירותיו עמדה ברורה ביחס לשני הצדדים המתוארים. למרות נלעגותם, זוכים גיבוריו היהודים הים־תיכוניים לאהבה ואהדה, בעוד שהתרבות המערבית מקבלת יחס קר ומזלזל. על פי הניסיון שצבר במוסדות הבינלאומיים, בהם עבד רוב שנות חייו, הוא מתאר את המתרחש בהם כסמל ההבל, הצביעות והמלאכותיות לעומת ההווי של יהודי המזרח שהוא אולי מגוחך, אך טבעי, כנה וחם.
בצד החסידים שצמחו לכהן מתוך ציבור הקוראים (במיוחד בצרפת), קמו לו גם לא מעט מתנגדים ומבקרים. בין היתר נטען כלפיו כי הוא מקרה קלאסי של אנטישמיות עצמית. כהן מואשם כי היה מושפע מהסטריאוטיפ האנטישמי על יהודים, וכך גיבוריו היהודים מנציחים את הדימויים האנטישמיים הקלאסיים. גיבורו – סולל - שואף תמיד להגיע לפסגה ועושה זאת תוך כדי צעדים ציניים ואופורטוניסטים ותוך פיתוי וכיבוש נשים נוצריות נשואות. ובנוסף, בין חמשת "בני החייל" מופיעים הטיפוס העשיר והקמצן ועולה על כולם "אוכלמסמרים" שהוא רמאי, זללן, בדאי ורודף בצע.
כמו כן, הואשם כהן כי ספריו לוקים בשנאת נשים. כמעט תמיד הדמויות הנשיות בספריו הן של נשים השבויות לחלוטין באהבתן לגיבורים ואינן מסוגלות לשיקול דעת כלשהו. או לחלופין, של נשים השולטות בבעליהן הכנועים שליטה ללא מצרים. הוקלטו בראיונות איתו בתוכניות טלוויזיה גם הערות פוגעניות כלפי נשים מפורסמות כמו מרגריט יורסנאר ומרי קירי.
גבוריו ויצירותיו במדיה אמנותית אחרת > קולנוע

1988 - הספר "אוכלמסמרים" (Mangeclous) זכה לעיבוד קולנועי בסרטו דובר הצרפתית של הבמאי משה מזרחי.
2013 - הספר "הנאוה לאדון" (Belle du seigneur) עובד לקולנוע בשם זהה (צר') על ידי הבמאי גלניו בונדר בכיכובם של ג'ונתן ריס מאיירס ונטליה וודיאנובה.
גבוריו ויצירותיו במדיה אמנותית אחרת > ספרות

שמו של סולל ארונוביץ', גבור של הסופר השווייצרי פלוריאן אגלן (Eglin) הושפע מדמותו של סולל מהרומן של כהן.
2015 הספר "Ma mère et moi (אמי ואני) מאת ברהים מטיבה, לוקח השראה מ"הספר אשר לאמי" של כהן
גבוריו ויצירותיו במדיה אמנותית אחרת > קומיקס

בקומיקס לילדים הצרפתי Aladin et le crime de la bibliothèque (אלאדין והרצח בספרייה) מאת מריה וז'וזף, הספר "אוכלמסמרים" משמש כמפתח לחידה שיש לפתור.
2016 - הצייר "לוז" פרסם עיבוד לקומיקס לפי "הו, אחי בני תמותה" בהוצאת פוטורופולויס. העיבוד כולל קטעי ציור רבים וקטעים כתובים מספרו של אלבר כהן.
גבוריו ויצירותיו במדיה אמנותית אחרת > תיאטרון

פטריק טימסיט ביים מחזה בשם Livre de ma mère המבוסס על "ספר אשר לאמי"
ספריו

פורסמו בחייו:
1921 - Paroles juives (מלים יהודיות), פואמות, הוצאת קונדיג
1930 - Solal (סולל) רומן, הוצאת גלימאר
1938 - Mangeclous (אוכלמסמרים), רומן, גלימאר
1954 - Le Livre de ma mère (הספר אשר לאמי), סיפור אוטוביוגרפי, גלימאר
1956 - Ézéchiel (יחזקאל), מחזה (גרסה ראשונה מ-1930), גלימאר
1968 - Belle du Seigneur (הנאוה לאדון), גלימאר, רומן - פרס האקדמיה הצרפתית לרומן
1969 - Les Valeureux (בני החיל), רומן, גלימאר
1972 - Ô vous, frères humains (הו, אחי בני התמות), סיפור אוטוביוגרפי, גלימאר
1979 - Carnets (פנקסים), סיפור אוטוביוגרפיה, גלימאר
פורסמו אחרי המוות:
2002 - Écrits d'Angleterre (כתבים מאנגליה) נכתבו באנגליה בשנים 1949-1940, מבוא מאת דניאל ז'קובי, הוצאהת Les Belles Lettres,
2003 - Mort de Charlot (מותו של שארלו) - טקסטים שנכבתו בשנות ה-1920, מבוא מאת דניאל ז'קובי, הוצאת Les Belles Lettres
2004 - Salut à la Russie (ברכת שלום לרוסיה) - נכתב ב-1942 בכתב העת הצרפתי בלונדון "La France libre", מבוא מאת דניאל ז'קובי, הוצאת Le Préau des collines,
2009 - Le Roi mystère (המלך מסתורין) - ראיונות מ-1976 עם הסופר על ידי פרנסואז אסטב וז'אן קוטורייה בערוץ הצרפתי France Culture,הוצאת Le Préau des collines
ספריו > בתרגום לעברית

סולל (1930), תרגם אביטל ענבר, עם עובד, 1978.
אוכלמסמרים (1938), תרגם אביטל ענבר, ספרית פועלים, 1983.
הספר אשר לאמי (1954), תרגמה ניצה בן-ארי, זמורה ביתן, 1981.
הנאוה לאדון (1968), תרגמה אליה גילדין, זמורה ביתן, 1987.
בני החיל (1969), תרגם אביטל ענבר, זמורה ביתן, 1983.
הו, אחי בני התמותה (1972), תרגמה ניצה בן-ארי, זמורה ביתן, 1986.
לקריאה נוספת

2004 Jack I.Abecassis -Albert Cohen: Dissonant Voices, Johns Hopkins University Press
הערות שוליים

↑  כנס אלבר כהן, אוניברסיטת בר-אילן, 5 ביוני 2010.
↑  "יהודים ובני דת משה בצרפת", בתוך: רנה פוזננסקי, להיות יהודי בצרפת 1939–1945 (תרגמה מצרפתית עדה פלדור; עריכה והבאה לדפוס: עדינה דרכסלר), ירושלים: יד ושם, תש"ס 1999.
↑  יצחק בר-און, מטריה ביום סגריר, אפי מלצר הוצאה לאור, 2010, עמ' 19
↑  רשימת מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד בשנות ה-70 של המאה ה-20, באתר האוניברסיטה העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259978505171  PLWABN: 9810640791105606  BIBSYS: 90233384  BNC: 000065634  BNE: XX1068679  BnF: cb118971711 (data)  CANTIC: a19426355  CiNii: DA01255084  GND: 118676571  HDS: 016196  ICCU: CFIV042629  ISNI: 0000 0003 6859 7715  LCCN: n80131676  LNB: 000017728  NDL: 01063709  NKC: xx0008458  NLA: 35495456  NLG: 120131  NLK: KAC201863858  NSK: 000534627  NTA: 068496125  RERO: 02-A000037338  SELIBR: 181938  SNAC: w65x31f2  SUDOC: 026793016  Trove: 973939  VIAF: 2468375   WorldCat (עם VIAF): 2468375 
אלבר כהן ב-1909 כתלמיד בתיכון טייר במרסיי
קברו של אלבר כהן בבית העלמין היהודי בז'נבה (צר')
שושנדוחט

שושנדוחט נכתב גם כשושנדוכט (המאה הרביעית – המאה החמישית) הייתה בתו של ראש הגולה היהודי, אשתו של יזדגרד הראשון, שליט האימפריה הסאסאנית ואמו של בהראם החמישי (אנ').
שושנדוחט חייתה בתקופה שבה היו קשרים חזקים בין חצר המלוכה לבין ראשי הגולה.
בתקופתה כמלכה הוקמו מחדש השכונות היהודיות בערים אספהאן, שושן (עיר) ושושתר.
ארנסט הרצפלד טען, שהקבר הידוע כקבר אסתר ומרדכי שבהמדאן הוא כנראה קברה של שושנדוחט. לפי הסברא קברם של אסתר המלכה ומרדכי היהודי נמצא למעשה על יד קיבוץ ברעם בגליל העליון בצפון הארץ והוא הובא לשם על ידי בנם המלך כורש ששיפץ את בית המקדש השני ודאג להעלות משם את יהודי הגולה שהיו בארצו.
מקור היסטורי המזכיר אותה ואת הקשר שלה ליהדות הוא ספר ערי הבירה של פרס (אנ')
šahrestān [ī] Šūš ud Šūstar Šīšīn-duxt zan ī Yazdgird [ī] Šāhpuhrān kard čiyōn duxt ī rēš-galūdag [ī] jahūdagān-šāh mād-iz ī Wahrām ī Gōr būd
בתרגום חופשי: "הערים שוש ושושתר נבנו על ידי שישין-דוחט, אשתו של יזגרד בן שאפור, בתו של ראש הגולה, מלך היהודים, וכמו כן אמו של בהראם".
גם החלק העשירי של ספר זה מאזכר אותה ”šahrestān ī xwārazm narsēh ī jahūdagān kard” וקושר אותה לבניין עיר ליהודים בח'ווארזם.
הערות שוליים

↑  פסוקים: 47-54
הווחשתרא

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־7 לפנה״ס אחמתא, איראן 
 פטירה:  585 לפנה״ס 
 ממלכה:  מדי
 עיסוק:  מלך ומנהיג צבאי
 דת:  זורואסטריות
 
הַווָּחְשַׁתְרָא (באווסטית: מנהיג טוב) נודע גם בשמו היווני קִיאָכְסֵרִיס (ביוונית: Κυαξάρης) היה השלישי והגדול במלכי מדי.
במהלך שלטונו אשר נמשך מ-625 לפנה"ס ועד למותו ב-585 לפנה"ס הפך את אומתו מאיחוד של ערי-המדינה אחמתא, ריי ואספהאן לאימפריה הגדולה במזרח התיכון אשר התפרשה מגבולה עם לידיה באסיה הקטנה, אל הרי הזגרוס בגבול עם האימפריה הנאו-בבלית, אל חופה במפרץ הפרסי לצד מדינות החסות שלה, עילם ופארס ועד לגבולותיה המזרחיים עם מדבר לוט ועם רכס הרי ההינדו-כוש.
הווחשתרא נקבר לאחר מותו באולם אדיר הנמצא כיום באזור סולימאניה, כורדיסטן העיראקית. האנשים הכורדים רואים עצמם כקשורים אל ירושת ממלכת מדי ורואים בשלטונו של הווחשתרא שלטון מואדר של אחד מאבות אומתם. הווחשתרא הטיל חסות עליונה על כל שכניה של ממלכתו, חתונתו עם בת נבופלאסר, מלך בבל הבטיחה את השפעת ממלכתו עד לעבר חופי הים התיכון.
לאחר מותו עלה למלכות מדי בנו אסטיאגס אשר היה לאחרון מלכי מדי, שכן בתקופתו התקוממו הפרסים בדרום הממלכה תחת מנהיגם כורש והקימו את הממלכה האחמנית על גבי השלד של ממלכת מדי.
ראו גם

פרוורתי
אסטיאגס
ישראל במשחקים הפאראלימפיים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984)

משלחת ישראל למשחקים הפאראלימפיים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) זכתה ב-44 מדליות ב-8 ענפים.
חברי המשלחת

ספורטאים נוספים שהתחרו: חיים אשכנזי, יעקב סולימן.
חברי המשלחת > אתלטיקה

יקותיאל גרשוני
צבי הופמן
נחמן וולף
דוד יעקובוביץ'
יששכר נבון
מירי סיסו
יהוא עדני
חיים פליטר
צבי קרש
צפורה רובין
חברי המשלחת > הרמת משקולות

שמואל חיימוביץ'
אברהם שטרויך
חברי המשלחת > טניס שולחן

ירון אופשטיין
חברי המשלחת > כדורסל

| --- | --- |
 נבחרת גברים: יוסי אמויאל  צבי גזיאל  ברוך חגאי  ציון יעקב  משה לוי  שלמה נקוה  שעבן סחקפי  דוד פרח  עופר צור  דוד קראוס  דני שחר  יואל שפרן:  נבחרת נשים: נאורה אבן-זהב  רות חמי  אסתר טרי  נורית יעקב  חמדה לוי  אריאלה מיזן  מלי מילר  איילה מלחן  רחל סעיד  סמדר צור  צפורה רובין  בתיה שוויקי
חברי המשלחת > כדורעף

אלי אונגר
שלמה בורנשטיין
משה ברבלט
אהרון דנציגר
חגי זמיר
ניצן עצמון
יגאל פזי
רוני פרדקין
אליעזר קלינה
צבי קרש
חברי המשלחת > סיף

ששון אהרוני
נבחרת הנשים: חמדה לוי, איילה מלחן ומרגלית פרץ
חברי המשלחת > קליעה

אמנון אבנרי
שלמה אהרוני
דורון אשר
בועז גרוסמן
יחזקאל חי
עליז נוי
נסים פילוסוף
אהרון פרקש
רפאל קורנפלד
יגאל תם
חברי המשלחת > שחייה

אסף אגמון
ירון אופשטיין
הנרי אקוקה
חנוך בודין
רון בולוטין
אורי ברגמן
יוסף ונגר
אריאל ורהפטיג
רות מסס
מירי סיסו
שלמה פינטו
גיל פלח
ברוך פרצמן
אברהים אלהואשלה

אברהים אלהואשלה (בערבית: ابراهيم الهواشلة; נולד ב-1961) הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי שכיהן כראש המועצה הראשון במועצה אזורית נווה מדבר.
ביוגרפיה

אברהים אלהואשלה מתגורר בקסר א-סיר.
ב-29 בנובמבר 2016 נערכו בחירות מיוחדות לראשות המועצה אזורית נווה מדבר. אלהואשלה קיבל 887 קולות, שהם 49% מקולות הבוחרים.
במהלך כהונתו פעל יחד עם האגודה להתנדבות על מנת להקים בתחומי המועצה את מכינת נווה מדבר לשילוב צעירים בדואים בחברה. בנוסף, עד 2021 גדל מספר בתי הספר במועצה מ-16 ל-26, כשחלקם ביישובים לא מוכרים בתחום המועצה.
בבחירות ב-2024 הפסיד לסלאמה עדיסאן וקיבל 1,635 קולות, שהם 44.2% מקולות הבוחרים.
הערות שוליים

↑  מנהל הבחירות למועצה אזורית נווה מדבר, הודעת בחירות
↑  אל הואשלה אברהים נבחר לראש המועצה הראשון במועצה אזורית נווה מדבר, באתר "סרוגים", 30 בנובמבר 2016
↑  הנהלת הרשות בישיבת עבודה ראשונה עם ראש המועצה הנבחר מר אברהים הואשלה - מועצה אזורית נווה מדבר
↑  שי שגב, מחזור חדש למכינה לשילוב צעירים בדואים בחברה, אתר רגישות, 21 בפברואר 2024
↑  המועצה האזורית נוה מדבר: מודל למנהיגות יוצרת שינוי, כלכליות – מגזין איגוד התאגידים העירוניים, גיליון 24, פברואר 2021, עמ' 20
מכת שמש (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  יקי יושע
 הופק בידי:  אלכס הכהן, דוד שפירא
 תסריט:  יקי יושע
 עריכה:  יקי יושע
 שחקנים ראשיים:  יובל בנאי ענת עצמון דליק ווליניץ אייל גפן שמעון ישראלי רבקה מיכאלי יאיר רובין טלי קאופמן
 מוזיקה:  שיר הנושא: שמוליק קראוס יענקל'ה רוטבליט ביצוע: יובל בנאי
 צילום:  אילן רוזנברג
 מדינה:  ישראל 
 חברת הפקה:  סרטי שפירא
 הקרנת בכורה:  1984 (ישראל)
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  $25,000
 דף הסרט ב־IMDb
 
מכת שמש הוא סרטו של יקי יושע. הסרט הוא דרמת נעורים שיצאה לאקרנים באפריל 1984.
תקציר עלילה

התסריט מבוסס על סיפורי האישי של יושע, שהיה בנעוריו חבר בלהקת רוק והתאהב באישה מבוגרת ממנו, אורנה שק (לימים אשתו הראשונה של גברי בנאי). עם זאת את העלילה, העביר לראשית שנות השמונים, ערב מלחמת לבנון הראשונה. סיפור העלילה מתרכז בקיץ האחרון לפני הגיוס לצבא, של ארבעה חברי להקת רוק תל אביבית והרפתקאותיהם.
הפקה

יושע החליט ללהק לתפקיד הראשי שחקן צעיר ללא ניסיון ולאחר שנכח בהופעה של להקת "משינה" במועדון "הפינגווין" בתל אביב, הציעה ליובל בנאי לשחק בתפקיד הראשי. צילומי הסרט החלו בסוף אוקטובר 1983, בתקציב של $25,000, והסתיימו בינואר 1984.
שיר הנושא

את שיר הנושא כתבו שמוליק קראוס ויענקל'ה רוטבליט כשיובל בנאי, אשר גילם את הדמות הראשית, מבצע. כ-20 שנים לאחר יציאת הסרט חודש שיר הנושא בשתי גרסאות, גרסת אלקטרו על ידי ספארק-או, ניקו-טין ורועי צ'יקי ארד ובגרסה אקוסטית על ידי נעם רותם.
שיר נוסף בסרט, "קור כלבים", מבוצע על ידי זמרת הרוק ליבי הארט ולהקת הפלאש, להקת הליווי שלה.
הערות שוליים

1 2  טל בשן, סיפורו של במאי - זכרונות מאבה ראשונה, נכזבת, מעריב, 9 באפריל 1984
↑  יובל בנאי: מכת שמש מסנוורת, חדשות, 6 באפריל 1984
↑  לא מוכר את עצמו בלירה, הארץ, 23 במרץ 1984
↑  מהשבוע הבא - צילומי "מכת שמש" - דור חדש-של משפחת בנאי, דבר, 23 באוקטובר 1983
↑  איציק יושע, איזה סיכוי יש ל״מכת שמש"?, חדשות, 6 באפריל 1984
↑  כחול-לבן בצבעים, כל העיר, 13 בינואר 1984
↑   ליבי והפלאש – קור כלבים, סרטון בערוץ "McDavid91TV", באתר יוטיוב (אורך: 03:34)
אליפות וימבלדון 1891

| --- | --- |

קטע ממשחק על התואר בתחרות הגברים
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  29 ביוני 1891 – 9 ביולי 1891 (11 ימים) 
 מספר תחרות:  15 
 זוכה:  גברים:וילפריד בדלי נשים:לוטי דוד זוגות גברים:וילפיד בדלי/הרברט בדלי
 → אליפות וימבלדון 1890 אליפות וימבלדון 1892 ← 
 
אליפות וימבלדון 1891 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-29 ביוני והסתיימה ב-9 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרות זוגות גברים.
התחרות > תחרות הגברים

התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-2 בתים. מנצח של השלב הראשון היה מקבל זכות להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1890 על התואר. לתחרות מתמודדים נרשמו 22 טניסאים בריטים. וילפרד בדלי פגש בגמר שלב מתמודדים את ג'ושוע פים וניצח אותו ב-4 מערכות. מכיוון שוילובי המילטון לא התייצב להגן על תוארו, בדלי הוכתר כאלוף.
התחרות > תחרות הנשים

בתחרות הנשים השתתפו 9 טניסאיות מהם 2 אלופות בעבר - לוטי דוד ובלאנש בינגלי (היליארד). הם נפגשו בגמר מתמודדות ולוטי דוד ניצחה ב-2 מערכות. מכיוון שלנה רייס לא התייצבה להגן על תוארה, לוטי דוד הוכרתה כאלופה.
התחרות > תחרות זוגות

בתחרות הזוגות השתתפו 4 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד הזוג יהושע פים/פרנק סטוקר, מנצחי אליפות וימבלדון 1890. הזוג הבריטי שכלל אחים בדלי ניצח בתחרות מתמודדים ובמשחק הקובע הם ניצחו ב-4 מערכות את אלופי השנה שעברה. לוילפיד בדלי זה היה תואר נוסף לתואר שהוא זכה בתחרות גברים.
וילפרד בדלי - מנצח תחרות הנשים
לוטי דוד - מנצחת תחרות הנשים
ממאדי דיאמבו

ממאדי דיאמבו (בצרפתית: Mamady Diambou; נולד ב-11 בנובמבר 2002 בבמקו שבמאלי) הוא כדורגלן מאלי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת רד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית ובנבחרת מאלי.