stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עקיבא פלכסר
קורות חייו ופועלו

בשנת 1960 קיבל תואר מוסמך בגאולוגיה ובכימיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. נושא עבודת הגמר שלו, בהנחיית יהודה ליאו פיקרד, היה "הגאולוגיה של הרי הגלבוע". בשנת 1965 הוענק לו תואר דוקטור בגאולוגיה באוניברסיטה העברית על מחקרו "הפלאוגאוגרפיה של הסנון והמסטריכט בצפון ישראל". בשנת 1968 כיהן כנשיא החברה הגיאולוגית הישראלית.
פלכסר עמד בראש החוג לגאופיזיקה ומדעים פלנטריים באוניברסיטת תל אביב. לצד עבודתו המדעית חיבר ספרי יסוד בגאולוגיה, וכן ניהל במשך שנים רבות את הסדנה לגאולוגיה של מכון אבשלום. בנוסף, שימש כנציב קבילות הסטודנטים באוניברסיטת תל אביב. פלכסר הוא חבר בכמה מוסדות מדעיים בחו"ל, ובהם: האיגוד האמריקאי לגאולוגיה של הנפט (אנ'), החברה הבריטית לגאולוגיה (אנ'), החברה הגאולוגית של ארצות הברית (אנ') והאיגוד האירופי למדעי האדמה (אנ').
ספריו העיקריים בעברית

מבוא לגיאולוגיה (בעריכת דורון מור), הוצאת אקדמון, 1966
איתור סלעי מקור לנפט בחתך הקרטיקוני בישראל (עם אברהם הוניגשטיין), המרכז על-שם פנחס ספיר ליד אוניברסיטת תל אביב, 1987
שיחות על הגיאולוגיה של ישראל, סדרת אוניברסיטה משודרת, 1989
גיאולוגיה - יסודות ותהליכים, הוצאת אקדמון, 1992
כדור הארץ - חומרים, מבנה ותהליכים (עם ענת ילין-דרור), הוצאת כתר, 1995
הערות שוליים

↑  עקיבא פלכסר, 1964, הפלאוגאוגרפיה של הסנון והמסטריכט בצפון ישראל, באתר הספרייה הלאומית
↑  נשיאי החברה, באתר החברה הגאולוגית הישראלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261140405171  ISNI: 0000 0003 9531 4362  LCCN: nr91007382  NTA: 229544940  SUDOC: 06380302X  VIAF: 20096303   WorldCat (עם VIAF): 20096303
לשון (איבר)

| --- | --- |

 שיוך:  פה 
 אספקה עורקית:  עורק הלשון, ascending pharyngeal artery 
 ניקוז ורידי:  ורידי הלשון 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (1125) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  lingua 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A05.1.04.001 
 TA2 (2019):  2820 
 FMA:  54640 
 קוד MeSH:  A03.556.500.885 
 מזהה MeSH:  D014059 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0040408 
 
הלשון היא איבר שרירי המצוי בפיותיהם של בעלי חיים רבים. הלשון היא השריר היחיד בגוף האדם שמחובר רק בקצה אחד שלו.
במבט על ההומונקולוס התחושתי (ראו תמונה) ניתן לראות כי ללשון יש ייצוג גדול יחסית לשאר איברי הגוף. לעומת זאת, בייצוג התנועתי, כמעט ואין ביטוי ללשון.
המילה 'לשון' בשפה העברית יכולה להתקיים הן בצורת זכר והן בצורת נקבה, אך כיום המין הנהוג הוא נקבה.
תפקידי הלשון

הלשון היא איבר הטעם העיקרי. פקעיות טעם מכסות את רוב שטחה של הלשון, קולטות מולקולות מסוימות מהמזון ושולחות מידע למוח, המפרש אותו כ"טעם".
אצל האדם קיימות בלשון כ-10,000 פקעיות; מספר זה משתנה ממין למין. פקעיות הטעם קולטות נוזלים בלבד; הרוק עוזר להמיס מזונות מוצקים ולפרק תרכובות שונות הנמצאות במזון. פקעיות הטעם אינן קובעות לבדן את חוויית האכילה; לשאר החושים, ובעיקר לחוש הריח, תפקיד חשוב בעיצוב החוויה.
הלשון משמשת בולם נוסף לאזור הפה בעת חבטה או טראומה (במקרים רבים מונעת שבירה של השיניים בעת קרב לדוגמה).
הלשון משמשת למניפולציה והנעה של מזון בפה.
בבני אדם משמשת הלשון ליצירת חלק גדול מהצלילים המופקים בדיבור. את העיצורים ל', ס', צ', ד', ת', ז', ט' ו-נ' לא ניתן לבטא ללא הלשון. לאור תפקידה החשוב בדיבור משמש המושג לשון בהשאלה לציון שפת דיבור, וכן - לציון שפת אם, בתרגום האנגלי של המונח (mother tongue). גם במספר קטן של בעלי חיים, כגון תוכים, משמשת הלשון לדיבור; לשונם הבשרנית והעבה של חלק מהתוכים היא אחד הגורמים העיקריים המאפשרים להם להגות מילים.
בבני אדם משמשת הלשון לעיתים בהתנשקות וביחסי מין.
בבעלי חיים מסוימים, כגון כלב, משמשת הלשון להורדת חום הגוף באמצעות אידוי מים ממנה, בדומה לפעולת ההזעה. פעולה זו נקראת הלחתה ומבוצעת על ידי הלשון יחד עם חלל הפה והלוע.
בבעלי חיים מסוימים, כגון צפרדעים, משמשת הלשון לציד בעלי חיים אחרים. לשון הצפרדע מכוסה חומר דביק, ולחרקים שונים הנלכדים בה אין סיכוי רב להשתחרר.
בבעלי חיים מסוימים, כגון חתול, משמשת הלשון לניקוי הגוף. חתולים נרתעים ממים ולא מקובל לרחוץ אותם; החתולים שומרים על ניקיון גופם בעצמם בעזרת הלשון, שמלאה בזיזים זעירים המנקים מהפרווה את השומן המגן עליה שבו מצטברים אבק ולכלוך.
הלשון האנושית
ייצוג הלשון בהומונקולוס תחושתי
לשונו הארוכה של הכלב משמשת להלחתה
תקריב ללשון של חתול
גלגול לשון
ראו גם

גלגול לשון
ליקוק
גלוסיטיס
לשון קשורה
חולץ לשון
הערות שוליים

↑  גם זכר גם נקבה באתר "השפה העברית"
| סממנים חיצוניים בגוף האדם |
| --- | --- | --- |
| ראש וצוואר | קרקפת • פנים • מצח • רקה • עצם הרקה • עין • אוזן • תנוך • לחי • אף • פה • שפתיים • לשון • שיניים  • סנטר • גרגרת • עורף • גרון |  |
| גו | בית החזה • בית השחי • שדיים • פטמה • בטן • טבור • אגן • מותן • פות • פין • אשכים • גב • פי הטבעת |  |
| יד | כתף • זרוע • מרפק • אמה • שורש כף היד • כף יד • אצבעות (אגודל, אצבע מורה, אמה, קמיצה, זרת) • ציפורניים |  |
| רגל | עכוז • ירך • ברך • שוק • קרסול • כף רגל • סוליה (עקב, קשת, כרית) • אצבעות כף הרגל (בוהן) |  |
| עור | שיער • שיער פנים • ריסים • גבות • שער הערווה |  |
פורטל גוף האדם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541472405171  BnF: cb12048043g (data)  GND: 4134301-3  LCCN: sh85135992  NDL: 00575355  NKC: ph202581  TA98: A05.1.04.001
אגודה ישראלית למשאבי מים

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  קריית גת 
 תקופת הפעילות:  העשור של 1950 – הווה 
 www.iawr.net
 
לוגו של האגודה הישראלית למשאבי מים
האגודה הישראלית למשאבי מים - אי"ל היא אגודה מקצועית בישראל הפועלת לקידום ידע וחדשנות בתעשיית המים.
היסטוריה

האגודה נוסדה באמצע שנות החמישים של המאה ה-20 על ידי מרטין גולדשמידט. באגודה חברים אנשי מקצוע בתחום המים, אקדמאים ונציגי המוסדות הממשלתיים.
בעת הקמתה נקראה האגודה בשם "החברה הישראלית לגיאודזיה וגאוגרפיה" (חג"ג). בשנות השמונים החליפה חג"ג את שמה ל"חברה ישראלית להידרולוגיה" ובשנות התשעים החליפה את השם לשם הנוכחי.
מטרות האגודה

העמותה פועלת במטרה להוות במה לדיון מקצועי פתוח בנושאי משאבי המים, מנסה לעודד את המחקרים בתחום משאבי המים בישראל, ואת הכשרת כוח האדם המקצועי ולתרום על ידי כך לפיתוח משאבי המים של המדינה, וכן היא מהווה הסניף הישראלי של האגודה הבינלאומית למדעי ההידרולוגיה (IAHS) (ושל האגודה הבינלאומית לגאודזיה (IAG)) המסונפת לאיגוד הבינלאומי לגאודזיה וגאופיזיקה (IUGG).
החברות באגודה פתוחה לכל אדם המתעניין והעוסק במשאבי מים ובשטחי מדע וטכנולוגיה קרובים. החברות מקנה את הזכות להשתתף בפעילות המאורגנת על ידי האגודה והכוללת הרצאות, כינוסים, ימי עיון וסיורים.
האגודה מעניקה פרסים על שם מרטין גולדשמידט על מחקרים משמעותיים שתרמו לקידום ופיתוח משאבי המים בישראל. כמו כן מעניקה האגודה תעודות כבוד לאנשי המקצוע על פועלם.
צווח ככרוכיה

צווח כִּכְרוּכְיָה הוא ניב ארמי-תלמודי שמופיע גם מאוחר יותר בספרות ההלכה ופירושו "צועק בקול גדול". בדרך כלל משמש הביטוי לאדם נואש שלא שומעים לו או לאדם הבטוח בצדקתו ומנסה להוכיחה תוך תימהון רב על חוסר הקבלה של הצד השני.
מקור הביטוי

מקור הביטוי הוא בתלמוד הבבלי, במסכת קידושין, בסוגיה העוסקת בדיני קידושי נערה:
רבי אסי לא על לבי מדרשא אשכחיה לרבי זירא אמר ליה מאי אמור האידנא בי מדרשא אמר ליה אף אנא לא עייל ר' אבין הוא דעייל ואמר חברותא כולה כר' יוחנן וצווח ריש לקיש כי כרוכיא "ויצאה והיתה" וליכא דאשגח ביה.
התלמוד עוסק במחלוקת בין רבי יוחנן לריש לקיש בשאלה האם להשוות בין קידושין לגירושין בדין קבלת קידושין לנערה. במהלך הסוגיה, מביא התלמוד סיפור בו רבי אסי שואל את רבי זירא מה נאמר בבית המדרש. רבי זירא עונה לו בשם רבי אבין שכל חבורות בית המדרש נמנו וגמרו לפסוק כרבי יוחנן, וריש לקיש צעק לעומתם את הלימוד הידוע מן הפסוק בספר דברים - ”ויצאה והיתה לאיש אחר” - להשוות דיני גירושין לקידושין, אך אף אחד לא השגיח בו.
פירושו המילולי

על פי רש"י, פירוש המילה כרוכיא הוא עגור. את הפסוק "וְתֹר וְסִיס וְעָגוּר" מתרגם יונתן "וְשַׁפְנִינָא וְכוּרְכַיָא וּסְנוּנִיתָא" כך שנראה לכאורה שפירוש המילה "עגור" הוא בכלל "סנוניתא". על כך כותב יוסף שיינהאק בספרו "תולדות הארץ" כי המילים התחלפו בתרגום ו"סנוניתא" אמורה להיות פירושה של "סיס".
העגור נקרא גם כרוכיה משום שיש לו קנה נשימה ארוך, כרוך ומפותל סביב עצמו, המאפשר לו להשמיע קול עמוק וגרוני שנשמע למרחק רב.
השימוש בביטוי

הביטוי משמש בספרות התורנית בעיקר כזעקה על קיום מנהג או דעה מסוימים. למשל, רבי ירוחם פישל פרלא בביאורו על ספר המצוות של הרס"ג, משתמש בביטוי על מנת לבטא את הביקורת הגדולה של הרמב"ם על מנהג מסוים:
וכבר צווח הרמב"ם ז"ל כאן על דעתם זו ככרוכיא. וכתב שזו היא טעות גדולה ומגונה מאוד....
הביטוי משמש גם לאדם הצועק ולא שומעים לו. דוגמה לכך ניתן למצוא בשו"ת מהרשד"ם:
שאלת על מי שנדהו תלמיד חכם והוא צווח וצועק ככרוכיא קודם ואח"כ שרצונו להיות ציית דינא כו'
ראו גם

כרוכיה
הערות שוליים

↑  ספר דברים, פרק כ"ד, פסוק ב'
↑  כרוכיה בוויקימילון
מוקדמות יורו 1976

מוקדמות יורו 1976 היה טורניר כדורגל שנערך באירופה בין ספטמבר 1974 למאי 1976, ובמסגרתו התמודדו 32 נבחרות לאומיות החברות באופ"א על ארבעה מקומות ביורו 1976 שנערך ביוגוסלביה.
טורניר המוקדמות החל בשלב בתים, ממנו העפילו שמונה נבחרות לשלב רבע הגמר. בניגוד לנהוג החל מיורו 1980, לא שוריין מקום למארחת ברבע הגמר והיא התחרתה בשלב המוקדמות.
שיטת טורניר המוקדמות

32 הנבחרות חולקו לשמונה בתים בני ארבע נבחרות, שהוגרלו לפי קבוצות דירוג. על כל ניצחון ניתנו שתי נקודות, ולא שלוש כפי שנהוג כיום. בסיום שלב הבתים, העפילו שמונה הנבחרות שסיימו במקום הראשון בבתיהן לשלב רבע הגמר. שלב זה התנהל בשיטת בית-חוץ, והסתיים כחודש לפני פתיחת טורניר הגמר ביוגוסלביה.
רבע הגמר

| מתמודדות | מתמודדות | משחק 1 | משחק 2 | סיכום |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  צ'כוסלובקיה |  ברית המועצות | 2 - 0 | 2 - 2 | 4 - 2 |
|  יוגוסלביה |  ויילס | 2 - 0 | 1 - 1 | 3 - 1 |
|  ספרד |  גרמניה המערבית | 1 - 1 | 0 - 2 | 1 - 3 |
|  הולנד |  בלגיה | 5 - 0 | 2 - 1 | 7 - 1 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 24 באפריל 1976 |  צ'כוסלובקיה | 2 - 0 |  ברית המועצות | טהלנה פול, ברטיסלאבה |
| 24 באפריל 1976 | יוזף מודר  34'   אנטונין פננקה  47' |  |  | טהלנה פול, ברטיסלאבה |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 22 במאי 1976 |  ברית המועצות | 2 - 2 |  צ'כוסלובקיה | מרכז הספורט הלאומי אולימפיסקי, קייב |
| 22 במאי 1976 | לאוניד בוריאק  53'   אולג בלוחין  87' |  | יוזף מודר  82', 45' | מרכז הספורט הלאומי אולימפיסקי, קייב |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 24 באפריל 1976 |  יוגוסלביה | 2 - 0 |  ויילס | אצטדיון מקסימיר, זאגרב |
| 24 באפריל 1976 | מומצ'ילו ווקוטיץ'  1'   דנילו פופיבודה  54' |  |  | אצטדיון מקסימיר, זאגרב |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 22 במאי 1976 |  ויילס | 1 - 1 |  יוגוסלביה | ניניאן פארק, קארדיף |
| 22 במאי 1976 | איאן אוונס  38' |  | יוסיפ קטלינסקי  19' (פ) | ניניאן פארק, קארדיף |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 24 באפריל 1976 |  ספרד | 1 - 1 |  גרמניה המערבית | אצטדיון ויסנטה קלדרון, מדריד |
| 24 באפריל 1976 | סנטיאנה  21' |  | אריך ביר  60' | אצטדיון ויסנטה קלדרון, מדריד |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 22 במאי 1976 |  גרמניה המערבית | 2 - 0 |  ספרד | האצטדיון האולימפי, מינכן |
| 22 במאי 1976 | אולי הנס  17'   קלאוס טופמולר  43' |  |  | האצטדיון האולימפי, מינכן |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 25 באפריל 1976 |  הולנד | 5 - 0 |  בלגיה | אצטדיון פיינורד, רוטרדם |
| 25 באפריל 1976 | וים ריחסברגן  17'   רוב רנסנברינק  85', 58', 27'   יוהאן ניסקנס  79' (פ) |  |  | אצטדיון פיינורד, רוטרדם |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 22 במאי 1976 |  בלגיה | 1 - 2 |  הולנד | אצטדיון הייזל, בריסל |
| 22 במאי 1976 | רוג'ר ואן חול  27' |  | ג'וני רפ  61'   יוהאן קרויף  77' | אצטדיון הייזל, בריסל |
מלך השערים

אירלנד דון גיבנס
הונגריה טיבור נילאסי
הנבחרות המעפילות

| נבחרת | כרטיס | תאריך העפלה | הופעות קודמות ביורו 1 |
| --- | --- | --- | --- |
|  צ'כוסלובקיה | ניצחון ברבע הגמר על ברית המועצות | 22 במאי 1976 | 1 (1960) |
|  הולנד | ניצחון ברבע הגמר על בלגיה | 22 במאי 1976 | 0 |
|  גרמניה המערבית | ניצחון ברבע הגמר על ספרד | 22 במאי 1976 | 1 (1972) |
|  יוגוסלביה | ניצחון ברבע הגמר על ויילס | 22 במאי 1976 | 2 (1960, 1968) |

1 במודגש: זכתה בטורניר, בנטוי: מארחת הטורניר
מפת הנבחרות המעפילות ליורו 1976
האסלאמיזציה של סודאן

האיסלאמיזציה של אזור סודן (סאהל) מתייחס לתקופה ממושכת של המרה דתית, באמצעות כיבוש צבאי ויחסי מסחר, על פני המאות ה-8 עד ה-16.
לאחר הכיבוש המוסלמי של מצרים וצפון אפריקה, החלו הערבים המוסלמים להוביל משלחות סחר לאפריקה שמדרום לסהרה, תחילה לנוביה ולאחר מכן למערב אפריקה, בעיקר לסחר בעבדים. התפשטות האסלאם הייתה הדרגתית. הממלכות הנוצריות של נוביה היו הראשונות שנכבשו על ידי הערבים במאה ה-7. השפעת האסלאם הלכה והתרחבה, ובמהלך המאה ה-14 קרסו ממלכות מקוריה ודונגולה בנוביה. המסדרים הסופיים, שיחקו תפקיד משמעותי בהתפשטות האסלאם במערב אפריקה, והפיצו את הדת דרך סחר, במיוחד בממלכת מאלי, ששגשגה לאחר העלייה לרגל של מנסא מוסא הראשון, מלך מאלי ב-1324. כתוצאה מהתפשטות האסלאם, חלק גדול מצפון אפריקה הפך למוסלמי, כולל סודן, מאלי, מאוריטניה וסנגל. במהלך המאה ה-19 המסדר הסנוסי היה מעורב מאוד בעבודה מיסיונרית, כשהמשימותיהם התמקדו בהפצת האסלאם והאוריינות הטקסטואלית דרומה עד אגם צ'אד. באזור התמשכה בעיית העבדות, שאף עברה מדור לדור ונמשכה מאות שנים. הפערים בין האוכלוסייה הערבית בצפון לבין השחורים בדרום הובילו לסכסוכים אתניים ומלחמות אזרחים כמו המלחמה בדארפור, מלחמת האזרחים במאלי והמרד האיסלאמיסטי בצפון ניגריה.
הפונג'

תהליך האסלאמיזציה והערביזציה של הממלכה הנובית הנוצרית נמשך מאות ארוכות. בנוסף להשפעה ממצרים המוסלמית, שהביאה את צפון נוביה לתחום ההשפעה של האימפריה העות'מאנית, ששלטה באופן ישיר או עקיף במצרים החל מ-1517, החל כוח חדש, הפונג', להתגבש בדרום נוביה, והוא שסיים את שלטון הממלכות הנוביות העתיקות. הפונג' הם צאצאיהם של ערבים שחצו את ים סוף והתיישבו באזור סנאר ליד הנילוס הכחול, החל מהמאה ה-8. ממלכת הפונג' היוותה כוח שיש להתחשב בו מזה מאות שנים, וגרמה לנתק בין הממלכות הנוצריות באתיופיה ובנוביה, שהביא לבידודן של הממלכות הנוביות ולשקיעתן. ב-1504, מנהיג פונג' בשם אמארה דונקאס, יסד סולטנות בשם ממלכת סנאר, כבש את כל אזור אל ג'זירה, וגבש אימפריה שכללה מדינות כפופות ובעלות ברית בכל האזור שמצפון לאשד השלישי בנהר הנילוס ומדרום ליערות הגשם.
מדינת הפונג' הייתה קונפדרציה רופפת של סולטאנויות ושבטים, שאוחדו על ידי ההכרה בסמכותו העליונה של ה"מֶק" (סולטאן) של פונג'. כשליט עליון דרש המק תשורות ומיסים, והתגייסות לצבאותיו בעת מלחמה. המדינות הכפופות סמכו על המק שיישב סכסוכים מקומיים ומריבות פנימיות. מדינת הפונג' הביאה יציבות לאזור, ויצרה ברית צבאית בין הערבים בצפון, האביסינים במזרח, והשחורים הלא-מוסלמים בדרום.
כלכלת הסולטנות הייתה תלויה בסחר העבדים שנהג במדינת הפונג'. ענפי החקלאות אף הם שגשגו במקומות בהם הדבר התאפשר, אזור אל ג'זירה ויערות הגשם הדרומיים. ממלכת סנאר הקצתה אזורים שכונו "דאר" ושימשו לצרכיו של כל שבט. שם העניק המק לאוכלוסייה המקומית את הזכות לעבד את האדמה. הקבוצות השונות שאכלסו כל "דאר" התייחסו לעצמן בסופו של דבר כיחידות שבטיות נפרדות. המעבר בין דאר לדאר דרש שינוי בזהות השבטית. הבדלים אתניים שמוצאם בחלוקה לדאר בימי מדינת הפונג' עודם ניכרים בסודאן בימינו. המק הקצה לכל דאר ראש שבט שכונה "נאזיר" (ברבים "נוואזיר"). תפקידי ה"נוואזיר" היו לנהל את הדאר על פי החוק המקובל, להעלות את התשורות למק, ולגבות את המיסים. חלק מן האדמות נחשבו לרכושו של המק וסיפקו לו הכנסה ישירה.
בשיא כוחה של מדינת הפונג', במהלך המאה ה-17 הכפיפה סנאר לסמכותה את אוכלוסיית הנילוטים, ובמיוחד את עם השילוק שהתקדם במעלה הנילוס הלבן. לאחר ניצחון זה ניסו כמה מן המקים ליצור שלטון מרכזי חזק בקונפדרציה של סנאר. על מנת ליישם מדיניות זו ניסה המק באדי השני ליצור צבא קבע של עבדים שישחרר את סנאר מהתלות בסולטאנויות המשנה ויעניק למק את היכולת לכפות את רצונו על הכפופים לו. מעשה זה גרם לניכור בין המק ובין האריסטוקרטיה של הפונג', וב-1718 הודח המק המכהן והוחלף באחד מנתיניו מקרב האריסטוקרטיה. במהלך המאה ה-18 המשיכה ממלכת סנאר להתפשט, הדפה פלישה של אביסיניה, הביסה את עם הפור ושלטה ברוב קורדופאן, אך מלחמת אזרחים והדרישות הצבאיות שיצרה ההגנה על השטח הנרחב שהיה עתה בשליטת סנאר, הביאו את משאבי הממלכה לנקודת מיצוי.
סיבה נוספת לנפילתה של סנאר הייתה עלייתם של ראשי שבטים שאינם בני פונג', שקיבלו תפקידי מפתח בחצר המק. ב-1761 הווזיר מוחמד אבו אל קיילאק, שהיה שר צבאות הפונג', ביצע הפיכת חצר, והפך את תפקיד המק לתפקיד סמלי. שליטתה של סנאר בכפופים לה פחתה, ובתחילת המאה ה-19 היה שלטונו של המק חלש ביותר, ואזורי הספר לא הכירו בו אף כשליט סמלי.
הפור

דארפור הייתה ביתם של אנשי הפור. שבטי הפור היו ידועים כפרשים, והתערבו פעמים רבות לטובתם או כנגדם של קרוביהם, בני הקאנורי ממדינת בורנו בניגריה. לאחר תקופה של אי סדר במהלך המאה ה-16, התגבש שלטון מרכזי בדארפור, בהנהגת סולטאן בשם סוליימן סולונג מבני הפור. הסולטאן קבע את האסלאם כדת המדינה בדארפור, אך רק בתקופת אחמד באקר בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 בוצעה המרה נרחבת של בני הפור לאסלאם. באקר הביא אנשי דת, בנה מסגדים, והכריח את נתיניו להמיר את דתם לאסלאם. במהלך המאה ה-18 התגבשה מדינת הפור בדארפור לכלל כוח חזק, והבירה אל פאשיר הפכה למרכז אזורי שהתחרה בממלכת סנאר על השליטה בקורדופאן.
סולטאני דארפור הפכו את סחר העבדים למונופול. הם השיתו מיסים כבדים על הסוחרים, שייצאו עבדים למצרים, ודרשו לעצמם חלק מן העבדים שהובלו לתוך דארפור ממקומות אחרים. מספר מהעבדים ששימשו כמשרתים בחצר הסולטאן, קודמו למשרות חשובות בחצרו, דבר שהביא לתגובה אלימה מקרב האריסטוקרטיה המסורתית של בני הפור. היריבות בין העבדים ובין האליטות הישנות דרדרה את ממלכת הפור לכלל מהומות ומלחמות אזרחים במהלך המאה ה-18.
ה"טורקייה", תקופת השלטון הטורקי > רקע ואקדמות

כפחווה של האימפריה העות'מאנית, חולקה מצרים למספר מחוזות, בראש כל אחד הוצב ביי ממלוכי, מושל האחראי כלפי הפחה, אשר היה אחראי כלפי הממשל המרכזי באיסטנבול, שכונה "השער הנשגב". במהלך 280 שנות השלטון העות'מאני נשאו בתפקיד הפחה לא פחות ממאה אנשים. במהלך המאה ה-18 החלה היריבות בין הביי הממלוכים לחתור תחת סמכות הפחה במצרים, והביי השונים היו בעלי הסמכות האמיתיים בממלכת מצרים. המאבקים בין הביי המשיכו עד פלישתו של נפוליון למצרים בשנת 1798. כוחות בריטים ועות'מאנים הביאו לכישלון מסע המלחמה הצרפתי, ולנסיגת הצרפתים ממצרים ב-1801, אך התוצאה הייתה ערעור השלטון המרכזי ותקופה של אי סדר. מתוך אי הסדר עלה מנהיג חדש מוחמד עלי. ב-1805 קיבל מוחמד עלי את ברכת הסולטאן והפך לפחה של מצרים.
בעזרת 10,000 שכירי חרב אלבנים טיהר מוחמד עלי את מצרים משרידי הממלוכים. ב-1811 יצא למסע מלחמה בן שבע שנים בחצי האי ערב גירש את הוואהבים והשליט שם את שלטונו של הסולטאן העות'מאני. אך מוחמד עלי לא סמך על שכירי החרב האלבנים, ותכנן לבנות צבא מצרי המבוסס על עבדים סודאנים.
על אף שחלק משטחה של סודאן המודרנית היה מבחינה נומינלית תחת שלטון עות'מאני מצרי, הפחות הקודמים לא דרשו הרבה משליטי צפון סודאן, אלא מעין תשורה שנתית. מוחמד עלי שינה מצב זה. לאחר שהביס את הממלוכים במצרים, ברחה קבוצת ממלוכים לסודאן. ב-1811 השתלטו הממלוכים על דונגולה, והפכו אותה למרכז משגשג בסחר העבדים. ב-1820 הודיע מלך סנאר למוחמד עלי שהוא אינו מסוגל להיענות לדרישה לגרש את הממלוכים. בתגובה שלח עלי 4,000 חיילים במטרה לכבוש את סודאן, לטהרה מהממלוכים, ולספחה למצרים. כוחותיו של מוחמד עלי גירשו את הממלוכים מדונגולה, כבשו את קורדופאן, וקיבלו את כניעתו של סולטאן הפונג' האחרון מממלכת סנאר, באדי השביעי. עם זאת, הם נתקלו בהתנגדות של שבטי הג'אאלי הערבים המקומיים.
ה"טורקייה", תקופת השלטון הטורקי > ה"טורקייה"

בתחילה היה שלטונה של מצרים בסודאן בגדר אסון. הממשל המצרי שהוקם בסודאן ב-1821 שהיה ידוע כ"טורקייה", לא סיפק מזון לחיילים, שחיו ממה שהצליחו לבזוז מתושבי המדינה. על התושבים הוטלו מיסים כבדים. עתיקות מתקופת מרואה נהרסו, ופירמידות מרואיות נבזזו בחיפוש אחר זהב חבוי. סחר העבדים פרח, ורבים מתושבי אל ג'זירה ליבה של ארץ הפונג', נאלצו להימלט על מנת לחמוק מסוחרי העבדים. בתוך שנה נשלחו 30,000 סודאנים כעבדים למצרים, וחלקם גויסו צבא. רבים מהם מתו ממחלות ומחשיפה לאקלים השונה, ובנותרים ניתן היה להשתמש רק כחיל מצב בסודאן.
עם הזמן הפך השלטון הצבאי למבוסס יותר, והממשלה לקשוחה פחות. מצרים ציפתה שסודאן תנהל את עצמה ותישא בהוצאותיה. החקלאים ורועי הבקר שבו לאל ג'זירה. כמה מראשי השבטים נשבעו נאמנות לשלטון המקומי, שהעניק להם פטור ממסים. החיילים המצרים והעבדים הסודנים התרכזו בקסרקטינים בח'רטום (שנוסדה ב-1821), קסאלה, אל עובייד ובערים המרכזיות האחרות. השבטים דוברי הערבית שהתנגדו לכיבוש המצרי הובסו, והורשו לשרת את המצרים כגובי מס וחיל פרשים תחת פיקוד השייח'ים המקומיים. המצרים חילקו את סודאן למחוזות, שחולקו ליחידות מנהליות קטנות יותר, שהתבססו על טריטוריות שבטיות. ב-1835 הפכה ח'רטום למושב ה"חכּמידר" (המושל הכללי). קסרקטיני חיל מצב רבים התפתחו למרכזי מנהל באזורים בהם הוקמו. ברמה המקומית, השייח'ים והשליטים המקומיים קיבלו על עצמם את סמכויות המנהל.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 נערכה רפורמה בשיטת המשפט במצרים ובסודאן, ונחקק קודקס מסחרי וקודקס פלילי, שנאכף על ידי בתי משפט חילוניים. השינוי הוריד מסמכויות הקאדים המקומיים, שבתי הדין שלהם, שפעלו לפי חוק השריעה הוגבלו עתה לדיון בענייני המעמד האישי. אפילו בשטח זה נראו בתי הדין של הקאדים כחשודים בעיני האוכלוסייה המקומית, מכיוון שהם דנו על פי הדין של האסכולה החניפית הנהוג באימפריה העות'מאנית, ולא על פי הדין של האסכולה המאליכית המסורתית, המחמיר יותר.
ה"טורקייה" עודדה את האסלאם בצורתו המסורתית כפי שהיה נהוג ברחבי האימפריה העות'מאנית. הממשלה בנתה מסגדים רבים, והביאה אליהם חכמי דת מאוניברסיטת אל אזהר בקהיר. הממשלה עודדה את החאתמייה, המנהג הדתי המסורתי, מכיוון שחכמי הדת שפעלו לפי מנהג זה הטיפו לשיתוף פעולה עם הממשל המרכזי. אך המוסלמים הסודאנים התנגדו לסדר דברים דתי זה וראו אותו כמנוון, מכיוון שהוא היה מנוגד למנהגיהם ולאמונותיהם המקומיות.
עד לשנות השישים של המאה ה-19 פרח סחר העבדים, והיה העיסוק הרווחי ביותר בסודאן, ומרכז העניין המצרי בסודאן. הממשלה הייתה בעלת המונופול על ייצוא העבדים, השנהב והגומי הערבי. באזורים מסוימים, אדמת השבט, שהייתה תמיד בבעלות הקהילה, הפכה לרכושם הפרטי של השייח'ים ולעיתים נמכרה לבעלים מחוץ לשבט.
יורשיו של מוחמד עלי, עבאס חלמי הראשון (1849–1854) ומוחמד סעיד פאשה (1854–1863) לא נחנו בתכונות המנהיגות שלו, ולא הקדישו תשומת לב רבה לנעשה בסודאן. אך שלטונו של אסמאעיל פאשא (1863–1879) הביא לחידוש העניין שגילו המצרים בסודאן. ב-1865 סיפחה האימפריה העות'מאנית את חוף ים סוף ונמליו למצרים. שנתיים לאחר מכן, הסולטאן העות'מאני העניק לאסמאעיל את התואר ח'דיו, משנה לסולטאן, בעל סמכויות אוטונומיות כמעט. מצרים ארגנה את המחוזות במעלה הנילוס, והציבה בהם חיל מצב, וב-1874 כבשה וסיפחה את דארפור. אסמאעיל מינה אירופים למושלי מחוזות, ומינה סודנים לתפקידי מינהל אחראים. תחת לחץ בריטי פעל אסמאעיל לחיסול סחר העבדים, וניסה לבנות צבא על פי הדגם האירופי, שלא התבסס על עבדות. תהליך המודרניזציה הביא לאי שקט, וסודנים רבים, שמצאו את מחייתם בסחר העבדים, התנגדו לו.
ה"טורקייה", תקופת השלטון הטורקי > דרום סודאן

קיים מידע מועט על ההיסטוריה של המחוזות הדרומיים של סודאן עד לתקופת ה"טורקייה". בתקופת הטורקייה הביא השגשוג של סחר העבדים לחדירת הסודאנים לאזורים בדרום. המידע על התושבים באזורים אלו לפני שנות ה-20 של המאה ה-19 הוא מועט, ומבוסס בדרך כלל על מידע שהועבר בעל-פה. על פי מסורות אלו, העמים הנילוטים; דינקה, נואר שילוק ועמים אחרים, הגיעו לדרום סודאן מעט לפני המאה ה-10. בין המאה ה-15 למאה ה-19 התגבש מיקומם המודרני של שבטים אלו לאחר תקופות נדודים. כמה מהשבטים, כגון שבט השילוק, פיתחו ממשל מרכזי שאיפשר להם לשמור על שלמות השבט אל מול האירועים במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20. שבט האזאנדה הלא נילוטי, שהגיע לדרום סודאן במהלך המאה ה-16, ייסד את המדינה השבטית הגדולה ביותר. במהלך המאה ה-18 הגיע לאזור עם האבונגארה הלוחם, וכפה את סמכותו על עם האזאנדה. האבונגארה נותרו כשליטיו הבלעדיים של האזור עד לתקופת השלטון הבריטי בסוף המאה ה-19. מחסומים גאוגרפיים בודדו את האזור וסייעו לתושביו לשמור על זהותם החברתית ומוסדותיהם המסורתיים. במהלך המאה ה-19 הביא סחר העבדים למגע קרוב יותר עם הערבים הסודאנים, ונוצרה טינה עמוקה בין תושבי הדרום לערבים בצפון.
העבדות הייתה מוסד חשוב בסודאן במהלך ההיסטוריה, אך דרום סודאן, מקום בו שגשגה העבדות במיוחד, נחשב לאזור שמחוץ לשטח שליטתה של קהיר. מכיוון שלסודאן הייתה גישה לשוקי העבדים במזרח התיכון, שגשג סחר העבדים הסודאני הרבה לאחר שהבריטים הצליחו לחסל את העבדות ביתר חלקי אפריקה שמדרום לסהרה. פשיטות שנתיות לדרום הביאו עמן אלפי עבדים, והרסו את היציבות הכלכלית והחברתית בקרב השבטים שנפלו להן קורבן. העניין האירופי בסודאן התעורר במיוחד בשל הזוועות שנקשרו בסחר העבדים.
עד שנת 1843 שמר מוחמד עלי על מונופול המדינה בסחר עבדים במצרים ובמדינות הכפופות לה. לאחר מכן הרשויות מכרו רישיון לסוחרים פרטיים שהתחרו עם פשיטות העבדים הממשלתיות. ב-1854 קהיר סיימה את המעורבות הממשלתית בסחר העבדים וב-1860 בתגובה ללחץ אירופי, אסרה על העבדות בכל תחומי שלטונה. עם זאת, הצבא המצרי לא אכף את האיסור אל מול צבאותיהם הפרטיים של סוחרי העבדים. ספינות הקיטור והרובים שעמדו לרשות סוחרי העבדים איפשרו להם להתגבר על כל התנגדות של השבטים המקומיים, ויצרו אימפריות דרומיות שלמות שכל עיסוקן הוא סחר עבדים.
אסמאעיל יזם מודרניזציה צבאית, והציע להרחיב את שלטונה של מצרים לדרום. ב-1869 קיבל מגלה הארצות הבריטי סיר סמואל בייקר משרה כמושל מחוז אקווטוריה, שכללה הוראה לספח את כל מרחב אגן הנילוס הלבן ולדכא שם את סחר העבדים. ב-1874 צ'ארלס ג'ורג' גורדון, קצין בריטי, ירש את בייקר. גורדון פירק מנשקם את סוחרי העבדים, ותלה בפומבי את אלו שהעזו להתנגד. עד למינויו כמושל כללי של סודאן ב-1877, החליש גורדון מאוד את סחר העבדים בדרום.
מדיניותו של אסמאעיל בדרום לא הייתה עקבית. ב-1871 מינה סוחר עבדים ידוע לשמצה רחמן מנסור אל זובייר כמושל המחוז החדש בדרום, בחר אל-ע'זאל. זובייר השתמש בצבאו על מנת ליצור לעצמו מונופול בסחר העבדים. ב-1874 פלש לדארפור, ולאחר שהסולטאן סירב להבטיח הגנה לנתיבי השיירות דרך דארפור, הפך זובייר את הסולטנות למחוז מצרי. לאחר מכן מרד בקהיר כאשר נעשה ניסיון לפטרו ממשרתו, והביס כוח מצרי שניסה לגרשו. גורדון, שמונה למושל כללי, שלח את סגנו, האיטלקי רומלו גאסי, שגבר על צבאו של זוביר, הוציא את בנו להורג ולשלח אותו לקהיר.