stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרק 2 לחוקת ארצות הברית
חלק ראשון: הנשיא וסגן הנשיא > סעיף 7: שכר

סעיף 7 עוסק בשכר שמקבל הנשיא בעבור מילוי תפקידו ואוסר עליו לקבל תגמול נוסף מהממשל הפדרלי או ממדינות האיחוד בתקופת כהונתו:
הנשיא יקבל עבור שירותיו משכורת בזמנים נקובים, שלא תועלה או תופחת בתקופה שלה הוא נבחר; והוא לא יקבל באותה התקופה תגמול אחר מארצות הברית או ממדינה באיחוד.
המקור באנגלית
The President shall, at stated Times, receive for his Services, a Compensation, which shall neither be increased nor diminished during the Period for which he shall have been elected, and he shall not receive within that Period any other Emolument from the United States, or any of them.
בוועידת החוקה בנג'מין פרנקלין הציע שהנשיא לא יקבל כל תגמול בעבור מילוי תפקידו, אך חברי הוועידה דחו את ההצעה הזו על הסף והעדיפו לקבוע שהנשיא יקבל משכורת קבועה. המילטון הסביר בכתבי הפדרליסט, שהדרישה ששכר הנשיא לא ישתנה במהלך התקופה שלה הוא נבחר נועדה להבטיח את עצמאות הרשות המבצעת. חששם של מנסחי החוקה היה שאם הקונגרס יוכל לשנות את המשכורת, חברי הרשות המחוקקת יוכלו לנסות לשלוט בנשיא על ידי איום בהורדת שכרו או הבטחה להעלאתו.
לנשיא אסור לקבל כל "תגמול" (emolument) אחר, מלבד משכורתו, מהממשל הפדרלי. קביעה זו נועדה להבטיח שהמחוקקים לא יעקפו את האיסור על שינוי משכורתו של הנשיא על ידי שינוי מיני תגמולים שיובטחו לנשיא ולא יוגדרו כמשכורתו הקבועה. בנוסף, לנשיא אסור לקבל תגמול ממדינות האיחוד. קביעה זו נועדה למנוע שחיתות, ניגוד עניינים וחוסר נייטרליות של הנשיא כלפי מדינה כלשהי. סעיף זה עורר שאלות בזמן כהונתו של רונלד רייגן, שהמשיך לקבל ממדינת קליפורניה תשלומי פנסיה, שהובטחו לו אחרי שסיים את כהונתו כמושל המדינה ב-1975. בית המשפט לא חיווה את דעתו בעניין, ובמזכר של מחלקת המשפטים של ארצות הברית מ-1981 נכתב שהתשלומים לא מהווים בעיה, משום שהם ניתנים לרייגן מכוח החוק בקליפורניה והמדינה לא יכולה למנוע אותם ממנו על מנת להשפיע עליו.
חלק שני: סמכויות הנשיא

החלק השני של פרק 2 מפרט לגבי מספר סמכויות של הנשיא ותפקידיו, כולל עמידתו בראש הצבא והצי של ארצות הברית, סמכותו לחתום על אמנות ולנהל את קשרי החוץ של ארצות הברית, סמכות החנינה וסמכותו בנוגע למינויים של נושאי משרות שונים ברשות המבצעת וברשות המחוקקת. קיימת מחלוקת בין פרשנים בשאלה האם רשימת סמכויות זו, בנוסף לסמכויות אחרות בחלקים אחרים של החוקה, היא ממצה, או שסעיף 1 בחלק הראשון של פרק זה מעניק לנשיא סמכות כללית בנוגע לכל הסמכויות שבאופן היסטורי שמורות לרשות המבצעת ואשר אינן שמורות באופן מפורש בחוקה לרשויות אחרות (ראו למעלה).
חלק שני: סמכויות הנשיא > סעיף 1: פיקוד על הצבא, דרישת חוות דעת ממחלקות הרשות המבצעת וסמכות החנינה

סעיף זה מורכב משלוש פסוקיות שמעניקות לנשיא סמכויות רחבות בנוגע לפיקוד על הצבא והצי, סמכות הקשורות לקבינט של ארצות הברית וסמכות לחנון נאשמים במקרים של עבירות נגד ארצות הברית.
חלק שני: סמכויות הנשיא > סעיף 1: פיקוד על הצבא, דרישת חוות דעת ממחלקות הרשות המבצעת וסמכות החנינה > קבינט הנשיא

הנשיא... רשאי לדרוש חוות דעת בכתב מנושאי המשרה הבכירים ביותר בכל אחת ממחלקות הרשות המבצעת בנוגע לכל נושא שקשור לחובות של משרדם.
המקור באנגלית
The President... may require the Opinion, in writing, of the principal Officer in each of the executive Departments, upon any Subject relating to the Duties of their respective Offices
פסוקית זו מכונה "פסוקית חוות הדעה" (Opinion Clause). היא מסמיכה את הנשיא לדרוש חוות דעה בכתב מהאישים הבכירים ביותר במחלקות השונות של הרשות המבצעת. סמכות זו נותרה בנוסח הסופי של החוקה המקורית כחלק מהניסיונות של הצירים בוועדה ליצור ברשות המחוקקת מעין מועצת שרים, בדומה למועצה המלכותית בבריטניה, שתגביל את פעולות הנשיא. ניסיון זה לא צלח, והחוקה לא מחייבת את הקמתם של קבינט, ממשלה, או מועצת שרים כלשהי. מכאן, שהבחירה לארגן את הרשות המבצעת על ידי חלוקתה למחלקות שראשיהן חברים בקבינט – קבינט כזה הוקם על ידי וושינגטון, ומאז על ידי כל הנשיאים – נתונה לחלוטין לשיקול הדעת של הנשיא; ועל פי הפרשנות הרווחת פסוקית זו מיותרת, שכן הנשיא לא מחויב לשמוע לראשי המחלקות שהוא עצמו הסמיך מרצונו ורשאי ממילא לעצב את המחלקות ולקבוע את הדרישות מראשיהן על פי שיקול דעתו. בהתאם, מספר המחלקות בקבינטים של הנשיאים השונים משתנה, והחשיבות שנשיאים שונים הקנו לדיוני הקבינט השתנתה ממשל לממשל. המילטון הביע עמדה זו בכתבי הפדרליסט בהגדירו את הפסוקית כ"שארית עודפת".
יש פרשנים שכן מייחסים לפסוקית זו משמעות ורואים בה עדות נגד גרסה חזקה של תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת (ראו סעיף 1 בחלק הראשון של פרק זה), שכן לפי פרשנותם הפסוקית מעידה על כך שמנסחי החוקה שאפו לפרט את כל סמכויות הנשיא ולא להותיר בידיו סמכויות משתמעות שאינן מפורטות במפורש. פרשנים אחרים מסיקים שהפסוקית מחזקת דווקא את ההיררכיה והאחדות של הרשות המבצעת, שכן היא מבהירה שהמחלקות ברשות המבצעת אינן עצמאיות, אלא כפופות לנשיא, אשר בעצמו "ניצב תחת החוק אך מעל נושאי המשרה בקבינט".
חלק שני: סמכויות הנשיא > סעיף 2: סמכויות הדורשות את הסכמת הסנאט

סעיף זה ממשיך בפירוט הסמכויות של הנשיא, ומפרט לגבי סמכויות אשר הוצאתן לפועל דורשת התייעצות והסכמה של הסנאט. הוא מכונה "סעיף העצה וההסכמה" (Advice and Consent Clause). הסעיף כולל שתי סמכויות מרכזיות: חתימה על אמנות, בהסכמת שני שלישים מחברי הסנאט הנוכחים, ומינוי של שופטים, שגרירים ובעלי משרות בכירים אחרים בהסכמת רוב פשוט מחברי הסנאט הנוכחים.
חלק שלישי: סמכויות נוספות וחובות

החלק השלישי כולל סעיף אחד, שמחד מרחיב את סמכויות הנשיא, בהעניקו לנשיא את הסמכויות לכנס את הקונגרס במקרים יוצאי דופן ולנעול את הקונגרס כאשר שני הבתים לא מסכימים ביניהם על זמן הנעילה, ומאידך מחייב (אנ') את הנשיא לנקוט בפעולות שונות, כגון מסירת מידע לקונגרס על מצב האומה מפעם לפעם, להמליץ לקונגרס בענייני חקיקה ולקבל את פניהם של שגרירים זרים. פסוקית נוספת בחלק זה מכונה "Take Care Clause", והיא קובעת שהנשיא ידאג לכך שחוקי הפדרציה יקויימו בנאמנות. על אף כלליותה של פסוקית זו, היא פורשה בדרכים שונות, שעוררו מחלוקות פוליטיות ומשפטיות.
חלק שלישי: סמכויות נוספות וחובות > מצב האומה

[הנשיא] ימסור מפעם לפעם לקונגרס מידע לגבי מצב האומה...
המקור באנגלית
He shall from time to time give to the Congress Information of the State of the Union...
פסוקית זו מכונה "פסוקית מצב האומה" (State of the Union Clause). היא מחייבת את הנשיא למסור מידע לקונגרס לגבי מצב האומה, אך לא מציינת מתי הנשיא ימסור את המידע הזה, אלא רק שהוא יעשה זאת "מפעם לפעם" ולא קובעת איזה מידע בדיוק נחשב למידע על מצב האומה. מנסחי החוקה ראו בחובה זו אמצעי ליצירת שקיפות ואחריותיות בממשל. הם גם הכירו בכך שלנשיא יהיה בדרך כלל מידע רב שלא זמין למחוקקים, ובאמצעות פסוקית זו קבעו שלנשיא יש חובה לחלוק לפחות חלק מהמידע הזה.
מנסחי החוקה הכירו את הנוהג של נאום מן הכס בבריטניה, בו (באופן היסטורי) המלך, שהוא הריבון, נואם בפני הפרלמנט בטקס רב רושם, מציג בפני חברי הפרלמנט את סדר היום של הממלכה ומנסה להשפיע עליהם בתקווה לזכות בשיתוף פעולה מצידם. החוקה של ארצות הברית לא דורשת נאום מעין זה ומציגה את מסירת המידע כחובה של הנשיא כלפי הקונגרס, ולא כזכות הנתונה לו. כך, גם הנוהג המודרני לפיו הנשיא נושא באופן אישי את נאום מצב האומה אחת לשנה, אינו מתחייב מהחוקה.
ג'ורג' וושינגטון היה הנשיא הראשון שהתייצב בפני הפרלמנט כדי לשאת נאום שנתי בו נמסר מידע על מצב האומה, אך הנשיא השלישי, תומאס ג'פרסון, ראה אירוע זה כמלוכני מידי, והעדיף למסור את המידע בכתב. הפרקטיקה של ג'פרסון אומצה על ידי הנשיאים הבאים עד 1913, אז וודרו וילסון בחר למסור את המידע בנאום בפני הקונגרס. אחרי וילסון ועד 1933, נשיאים בחרו מדי פעם לשאת נאום ומדי פעם למסור מידע בכתב. מאז נאום מצב האומה של פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1934, מרבית הנשיאים בחרו לשאת נאומים אחת לשנה באופן אישי, אך גם בתקופה זו חלק מהנשיאים בחרו למסור מידע בכתב, ורוזוולט עצמו בחר ב-1944 ו-1945 להגיש לקונגרס מידע בכתב ולנאום בפני האומה ברדיו. הנשיא ג'ימי קרטר היה האחרון שמסר מידע בכתב, בשנת 1981, ימים לפני שהושבע מחליפו.
חלק שלישי: סמכויות נוספות וחובות > ייעוץ לקונגרס

[הנשיא]... יציע לשיקול דעתם [של המחוקקים] אמצעים שעל פי שיפוטו הם נחוצים ומועילים;
המקור באנגלית
[The President shall]... recommend to their [Congress'] Consideration such Measures as he shall judge necessary and expedient;
באופן פורמלי, פסוקית זו, כמו הקודמת לה, לא מגדירה סמכות או זכות של הנשיא, אלא קובעת חובה לייעץ לקונגרס לגבי צעדי חקיקה שעל פי שיקול דעתו עם נחוצים ומועילים. בוועידת החוקה הניסוח הראשוני של הפסוקית השתמש במילה "רשאי" (may), והיא הוחלפה במילה shall, שמציינת חובה, כדי להבהיר שהנשיא לא יכול להתחמק מייעוץ לקונגרס. המילה "measures" בסעיף משקפת את כוונת מנסחי החוקה שהנשיא לא רק יתן את חוות דעתו לגבי רעיונות מופשטים, אלא שיא עצות קונקרטיות בנוגע לצעדי חקיקה מעשיים. בנוסף, הביטוי "יציע לשיקול דעתם" מבהיר שהעצה של הנשיא אינה מחייבת את חברי הקונגרס, כך שהפרדת הרשויות והאופי הרפובליקני של הליך החקיקה נשמר.
באופן מעשי, על אף שהפסוקית מכוננת חובה ולא סמכות, לקונגרס אין אמצעים לאכוף אותה או לחייב את הנשיא לחוות דעה בנושא מסוים, כך שביצוע החובה נתון לחלוטין לשיקול הדעת של הנשיא. הקונגרס ניסה מפעם לפעם לחוקק חוקים שמחייבים את הנשיא או סוכנויות מסוימות ברשות המבצעת לייעץ לקונגרס. כך למשל, "חוק המודרניזציה של מדיקייר" משנת 2003 קובע שכאשר קיימת "אזהרת מימון" של תוכנית המדיקייר, חייב הנשיא להגיש לקונגרס, בתוך 15 ימים, הצעות חקיקה לפתרון הבעיה. הנשיאים אובמה וטראמפ התעלמו מההוראה הזו, ונימקו שהיא מהווה המלצה בלבד. לפי הפרשנות הזו, שנוסחה לראשונה ב-1981 במשרד הייעוץ המשפטי (OLC) במחלקת המשפט של ארצות הברית, בעוד שהפסוקית משתמשת במילה shall, היא גם מבהירה במפורש שהנשיא מחויב למסור מידע "על פי שיפוטו", כך שהחוקה מעניקה לנשיא שיקול דעת בלעדי לגבי איזה מידע יש למסור לקונגרס. מכאן שעל פי פרשנות זו הפסוקית לא רק מקימה חובה, אלא גם "סמכות שלילית" להימנע ממסירת מידע שהמחוקק דורש.
יש שרואים בפסוקית זו בסיס חוקתי לשותפות של הנשיא בהליך החקיקה, מעבר לחתימה על חוקים והסמכות להטיל וטו על חקיקה. עד המאה ה-20, נשיאים ייעצו לקונגרס מפעם לפעם לגבי חוקים נחוצים, אך הם מיעטו לעשות זאת ולא ניסחו חוקים בעצמם. תאודור רוזוולט ווודרו וילסון החלו להשתתף באופן אקטיבי יותר בהליך החקיקה על ידי ניסוח טיוטות הצעות חוק שהוגשו לקונגרס. עם עלייתו של פרנקלין דלנו רוזוולט לשלטון, החל ממשלו לנסח עשרות חוקים שמטרתם התמודדות יעילה עם השפל הגדול. חלק ניכר מחוקים אלו עברו כמעט ללא דיון. מאז, הצעות חקיקה ביוזמת הבית הלבן ובניסוח אנשי הרשות המבצעת היו לדבר נפוץ ולחלק משמעותי בעבודת הקונגרס.
חלק שלישי: סמכויות נוספות וחובות > כינוס מושב מיוחד של הקונגרס ונעילתו

[הנשיא]... רשאי, בעיתות יוצאות מגדר הרגיל, לכנס את שני בתי הקונגרס, או כל אחד מהם, ובמקרה של אי-הסכמה ביניהם בנוגע לזמן נעילת הקונגרס, הוא רשאי לנעול אותם לפרק זמן שהוא יחשוב לראוי...
המקור באנגלית
[The President]... may, on extraordinary Occasions, convene both Houses, or either of them, and in Case of Disagreement between them, with Respect to the Time of Adjournment, he may adjourn them to such Time as he shall think proper...
פסוקית זו מקנה שתי סמכויות לנשיא: לכנס את הקונגרס בעיתות חירום למושב מיוחד ולנעול את בתי הקונגרס, אם בית הנבחרים והסנאט לא מצליחים להגיע להסכמה לגבי זמני נעילתם. פרק 1 לחוקה מעניק לבתים עצמם את הסמכות הרגילה לקבוע מתי הם מתכנסים ומתי הם ננעלים. הבחירה של מנסחי החוקה להעניק למחוקקים את הסמכות הזו נבעה מסלידתם מהשימוש לרעה שעשו מלכי אנגליה בסמכותם לכנס ולפזר את הפרלמנט (ראו חלק רביעי, סעיף 2 בפרק 1). עם זאת, הם הכירו בייתכנותם של מצבי חירום שמחייבים את כינוס הקונגרס ובאפשרות שחברי אחד מבתי הקונגרס ישתמשו בסמכותם לרעה כדי להתנכל לחברי הבית האחר ולמנוע את נעילת הקונגרס. כדי למנוע זאת, הם הוסיפו את הפסוקית הזו, שמקנה לנשיא סמכויות בזמנים יוצאים מגדר הרגיל.
בסמכות השנייה אף נשיא מעולם לא השתמש, שכן שני הבתים תמיד הצליחו להגיע להסכמה. ג'ון אדמס היה הנשיא הראשון שכינס את שני בתי הקונגרס למושב מיוחד, בשנת 1797, בעקבות פרשת XYZ, שהובילה למלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת. מאז ועד שנת 1948 נקרא הקונגרס 26 פעמים נוספות למושב מיוחד, בדרך כלל בעת מצב חירום ביטחוני או כלכלי, ולעיתים לצורך אישור מינויים. בעקבות התיקון ה-20, ששינה את מועדי כינוס הקונגרס הרגילים, והתקצרות זמני הפגרה של הקונגרס, התבטל הצורך של נשיאים בכינוסים מיוחדים.
חלק שלישי: סמכויות נוספות וחובות > כתבי מינוי

[הנשיא]... יסמיך את כל נושאי המשרה של ארצות הברית.
המקור באנגלית
[The President]... shall Commission all the Officers of the United States.
פסוקית זו משלימה את האמור לגבי הליך המינוי של נושאי משרה ברשות המבצעת. משמעות המילה "commission" בהקשר זה היא הענקת כתב מינוי, שמסמיך באופן רשמי את נושא המשרה לבצע פעולות מסוימות, לפקד על יחידה מסוימת בצבא, או לפעול בשם ובסמכות האדם הממנה. על פי פסוקית זו, הנשיא הוא זה שמעניק את כתב המינוי בסוף הליך המינוי. ייתכן שהבחירה להציב את הפסוקית בסעיף זה, לאחר הפסוקית שמורה כי על הנשיא לאכוף את החוק בנאמנות, ולא בסעיף שדן בהליך המינוי באופן כללי יותר, נועדה להדגיש שלנשיא יש אחריות לפקח על נושאי המשרה שהוא ממנה.
לקריאה נוספת

כתבי הפדרליסט בנוגע לפרק 2 (באנגלית) :
ג'יימס מדיסון: מס' 42 (על הסמכויות שמעניקה החוקה); מס' מס' 47, 48, ו-49 (על הפרדת הרשויות).
אלכסנדר המילטון: מס' 67 (על הרשות המבצעת); מס' 68 (על הבחירות לנשיאות); מס' 69 ("האופי האמיתי של הרשות המבצעת"); מס' 70 ("מחשבות נוספות על הרשות המבצעת"); מס' 71 ו-72 (אורך הכהונה של הנשיא); מס' 73 (סמכויות שמסייעות לנשיא וכוח הווטו); מס' 74 (הנשיא כמפקד הצבא והצי); מס' 75 (אמנות); מס' 76 ו-77 (מינויים וסמכויות נוספות של הנשיא).
מדיסון או המילטון: מס' 51 (הפרדת רשויות).
אלכסנדר המילטון וג'יימס מדיסון, 1793-1794, פולמוס פסיפיקוס–הלווידיוס, באתר Online Library of Liberty (באנגלית)
Richard J. Ellis, Judging Executive Power: Sixteen Supreme Court Cases That Have Shaped the American Presidency (Rowman and Littlefield: 2009)
Johnny H. Killian, George A. Costello, and Kenneth R. Thomas (editors), The Constitution of the United States of America: Analysis and Interpretation, Congressional Research Service (Library of Congress: 2002)
Michale W. McConnell, The President Who Would Not Be King, (Princeton University Press: 2020)
Forrest McDonald, The American Presidency: An Intellectual History, (University Press of Kansas: 1994)
הערות שוליים

צ'סטר ארתור מושבע לנשיאות בביתו בניו יורק, לאחר מותו של ג'יימס גרפילד. ארתור היה הנשיא הראשון שידוע כי הוסיף לשבועה את המילים "כה יעזרני אלוהים". הוא סירב להיכנס באופן רשמי לתפקיד הנשיא בחודשים שבהם גסס גרפילד במיטתו לאחר ההתנקשות בו. הוא חשש שפעולה כזו תתפס כלא לגיטימית והיה מודע להיעדר הנחיות ברורות לגבי ירושת התפקיד. הפרשה הייתה אחד המניעים לשינוי החוק לגבי סדר הירושה ב-1886.
הנשיא ג'ורג' וושינגטון סוקר את כוחות המיליציה שנקראה לדכא את מרד הוויסקי ב-1794. על אף שהנשיא הוא תמיד המפקד העליון של צבא וצי ארצות הברית, זו הייתה הפעם היחידה שבה נשיא מכהן הוביל חיילים בשטח בפעולה צבאית. פעולותיו היו תקדים היסטורי לגבי סמכותו של הנשיא להשתמש במיליציות בתוך ארצות הברית כדי לדכא מהומות ואי-סדר שנתפסו כאיום על האיחוד. חלק מההיסטוריונים סבורים שדיכוי המרד סייע לקבע את הלגיטימיות של הממשל הפדרלי כריבון ושל החוקה כחוק העליון של ארצות הברית, אך פעולותיו של וושינגטון העלו גם שאלות לגבי שימוש בכוח של הצבא לדיכוי זכויות אזרח. לאחר המרד, האמניסטיה שהעניק וושינגטון לרוב המורדים היוותה גם כן תקדים, שמורה כי סמכות החנינה כוללת במובלע גם סמכות לחנינה קולקטיבית.
הנשיא ג'רלד פורד מכריז על מתן חנינה לנשיא ריצ'רד ניקסון שהתפטר. החנינה ניתנה לפני שהושלמה החקירה והוגשו אישומים. היא הייתה הפעם הראשונה שבה ניתנה חנינה כללית, מבלי לציין עבירה ספציפית, פעולה שחוקתיותה מעולם לא הובהרה על ידי בית המשפט. פורד היה הנשיא היחיד שמונה על אף שלא נבחר לתפקיד הנשיא או סגן הנשיא, שכן גם הנשיא וגם סגן הנשיא הנבחרים התפטרו.
קריקטורה, שמציגה את הנשיא אנדרו ג'קסון בתור "המלך אנדרו הראשון". הקריקטורה פורסמה בעקבות השימוש של ג'קסון בכוח הווטו כדי למנוע את הארכת הצ'רטר של הבנק השני של ארצות הברית. על אף שהווטו עצמו הוא חוקתי, על פי פרק 1 לחוקה, החוקתיות של טענות ומעשים אחרים של ג'קסון הוטלה בספק. ג'קסון טען ששבועת הנשיא מטילה עליו במובלע את החובה לפעול על פי פרשנות החוקה שלו עצמו, ולא של בית המשפט או הקונגרס. הוא פיטר נושאי משרות רבים עם כניסתו לתפקיד, ובכך הנהיג את "שיטת השלל", והוא טען שיש לו סמכות עצמאית לפטר נושאי משרות מבלי לקבל את הסכמת הקונגרס.
הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט מציע לכונן "מגילת זכויות שנייה", כחלק מהמסר שלו לאומה ב-1944. רוזוולט חזר חולה ממסע לקהיר וטהרן, ובחר לא להופיע באופן אישי בקונגרס, אלא למסור את הדיווח השנתי בכתב. הוא הקליט לאחר מכן את הנאום לרדיו, כחלק מהשיחות ליד האח, וצילם קטעים ממנו ליומן קולנוע, שהוקרן בבתי קולנוע ברחבי המדינה (לצפייה באנגלית).
הנשיא הארי טרומן חותם על הכרזה על מצב חירום לאומי בדצמבר 1950, בהקשר של מלחמת קוריאה. ב-1952, כשעובדי מפעלי פלדה פתחו בשביתה, הכריז צ'ארלס סוייר, מזכיר המסחר של ארצות הברית, על הלאמת מפעלי הפלדה, שהיו חיוניים למלחמה, בהתבסס על סמכותו הכללית של טרומן כראש הרשות המבצעת והמפקד העליון, ועל חובתו לדאוג לקיום החוקים בנאמנות. בית המשפט קבע שהחוקה לא מעניקה לטרומן את הסמכות להלאים. פסיקה זו סימנה נכונות גוברת של בית המשפט להתערב בשאלות שקשורות בגבולות הסמכות של הנשיא.
קריקטורה שמציגה את אנדרו ג'ונסון, הנשיא ה-17 של ארצות הברית, נמעך על ידי כרך של חוקת ארצות הברית. פורסמה ב-21 במרץ 1868, לאחר שהאשים בית הנבחרים את ג'ונסון, ולפני שהוא זוכה בסנאט. אחד האישומים כלפי ג'ונסון היה שהוא הפר חוק של הקונגרס שאסר עליו להעביר בעלי משרות מתפקידם לפני שאישר הסנאט את מחליפם. עם זאת, יש פרשנים הסבורים שלנשיא יש סמכות חוקתית לפטר בעלי משרות מבלי לקבל את הסכמת הסנאט, ושעל כן החוק שעבר בקונגרס לא היה חוקתי.
איז'אק פרלמוטר

| --- | --- |

 לידה:  2 ביולי 1866 פשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  13 באפריל 1932 (בגיל 65) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 
איז'אק (יצחק) פרלמוטר (בהונגרית: Perlmutter Izsák; ‏2 ביולי 1866, פשט – 13 באפריל 1932, בודפשט) היה צייר יהודי-הונגרי שתמונותיו מוחזקות הן במוזיאונים ידועים והן באוספים פרטיים.
ביוגרפיה

פרלמוטר נולד במשפחה יהודית. אביו, דיולה פרלמוטר, היה גם כן צייר, אך חובב, שלמד ציור גם בפריז. אמו הייתה קרולינה גרובר. המשפחה הייתה אמידה גם מצד אמו, אך סבו מצד אביו, יעקב פרלמוטר, היה הבעלים של אינספור בתי דירות החל משנות ה-50 של המאה ה-19 ובמשך זמן מה היה הבעלים גם של מבשלת הבירה קבאניה שנרכשה מאוחר יותר על ידי אנטון דרהר. (Dreher Sörgyárak Zrt, שבסיסה בבודפשט, כולל קבאניה (רובע 10), היא הגדולה היום מבין ארבע מבשלות הבירה בהונגריה, עם קיבולת שנתית של 2.4 מיליון הקטוליטר).
לימודיו ויצירתו

פרלמוטר החל את לימודי הציור שלו בבודפשט ולאחר מכן המשיך באקדמיה ז'וליאן בפריז. הוא חזר לממלכת הונגריה, ועבד עם שאנדור ביהארי. לאחר מכן נסע שוב לפריז. ב-1898 עבר להולנד, שם הושפע מאוד מיוזף ישראלס. תחילה השתקע במושבת האמנים לארן ולאחר מכן עבר לפולנדם, שם עבד באופן עצמאי. שם צייר תמונה בשם "תפילה" שנמצאת באוסף הגלריה הלאומית של הונגריה, וכן את ה"ביקור יום ראשון" שנמצאת במוזיאון והארכיון היהודי-הונגרי בבודפשט. המאפיינים המשותפים של העבודות ה"הולנדיות" הם גוונים כהים וצבעים חזקים.
חזר הביתה ב-1904, יצר במושבת האמנים של סולנוק. שם צייר בעיקר תמונות מהחיים, נופים ופנים בתי איכרים. שלוש מהן ניתן למצוא גם כן בגלריה הלאומית של הונגריה. לאחר מכן עבד בבנסקה ביסטריצה (אז הונגריה כיום בסלובקיה). מאוחר יותר בנה את ביתו ברחוב וברובע הווילות בראקושפלוטה (רובע 15 של בודפשט, היום) שהייתה שייכת כרובע לעיר העצמאית (אז) ראקושפלוטה בין 1869 לבין 1929 ואז הועברה לעיר העצמאית (אז) אויפשט (רובע 4 של בודפשט, היום). ידועים מספר דיוקנאות איכרים שלו מתקופה זו. הוא צייר גם סדרות ציורים על משפחתו, על ביתו ועל הגינה שלו. בניגוד לתמונות קודמות בהולנד, אלו מתקופה זו מתאפיינות בצבעים בהירים ומוארים, כמו בתמונות המתארות את בתו המאומצת קליאו. ניתן לסווג יצירות אלו כציור אר נובו הונגרי. בסופו של דבר הוא השתקע בבודפשט, אך משם ביקר גם בכפרי האזור, בחיפוש אחר נושאים לציור.
הוא נפטר מדלקת ריאות באביב 1932. בצוואתו, השאיר את ציוריו, את הווילה ואת בית המגורים שלו בשדרת אנדראשי 60 (כיום מוזיאון בית הטרור) לקהילה היהודית של פשט, בתנאי ששלושה רבעים מרכושו ישמשו לעזרה לקשישים, חסרי יכולת. אמנים. את הרבע הנותר ציווה להקמת מוזיאון יהודי.
תערוכותיו

גם דיוקנאותיו העצמיים תופסים מקום חשוב ביצירתו, שאחד מהם נרכש על ידי גלריית אופיצי בפירנצה. בתערוכות רבות זכתה אמנותו להכרה. ב: ברלין, ברמן, פריז, מינכן, רוטרדם. הוא נבחר כחבר באגודה על שם הצייר פאל סיניאי מרשה, אף על פי שלא אהב את קבוצות הציירים, אלא יצר באופן עצמאי.
בשנת 2003 ארגן המוזיאון והארכיון היהודי-ההונגרי תערוכה של יצירתו, שהציגה 32 מציוריו. בנובמבר 2013 הציגה גלריית קיזלבך את האוסף הנסתר עד אז של אספן האמנות החובבן אישטוואן קבשי, כולל כמה ציורי פרלמוטר.
מאמרים קשורים

רשימת ציירים הונגרים
ראו גם

פטר בוזה: ימי אתמול ב (ראקוש)פלוטה. מוזיאון ראקושפלוטה, 1995.
לקסיקון ביוגרפי הונגרי I-II. עורכת ראשית. אגנש קניירש, 1969-1967.
לקסיקון אמנות. ערכה אדית לייטה 1965–1968.
הלקסיקון ההונגרי של העידן האחרון. 1930
הגרנד לקסיקון ההונגרי. עורך ראשי. לאסלו אלסטש. 1993
פטר דון: סיפורי יהודי הונגריה. לקסיקון אנקדוטות ובתוספת לקסיקון ביוגרפי. ערך הרב טמאש ראי. בודפשט, הוצאת מכבי, 1997.
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. איז'אק פרלמוטר.
לקסיקון חדש של רוואי. סקסרד 1996
לקסיקון ביוגרפי הונגרי חדש. עורך ראשי. לאסלו מרקו. בודפשט, מועדון הספר ההונגרי.
קברים יהודיים בבודפשט. עורך ג'רג' הרסטי. בודפשט, ועדת החסד הלאומית, 2004.
לקריאה נוספת

יצירתו של יצחק פרלמוטר
אינדקס ביוגרפי הונגרי
הערות שוליים

↑  Gábor Anna: Perlmutter Izsák (2003)
↑  A NOL cikke Perlmutter 2003-as életmű-kiállításáról
↑  "A Kieselbach Galéria honlapja Perlmutter Izsákról". אורכב מ-המקור ב-2014-01-09.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1025802608  ISNI: 0000 0000 7891 9341  KulturNav: 7e8f7a69-e000-45e1-81e7-e65462fe7221  LCCN: nb2015022443  RKD: 95596  ULAN: 500040999  VIAF: 95946808   WorldCat (עם VIAF): 95946808 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "איז'אק פרלמוטר".
בתו המאומצת, קליאו
איז'אק פרלמוטר: רחוב שטוף שמש
דון קישוט

| --- | --- |

עטיפת תרגום לעברית של הספר
 Don Quixote, part 1  Don Quixote, part 2 
 מידע כללי
 מאת:  מיגל דה סרוואנטס
 שפת המקור:  ספרדית
 סוגה:  רומן פיקרסקי, פארודיה, סאטירה, פארסה
 מקום התרחשות:  האימפריה הספרדית, לה מאנצ'ה, ברצלונה 
 הוצאה
 הוצאה:  Francisco de Robles, Juan de la Cuesta 
 תאריך הוצאה:  1605 
 הוצאה בעברית
 תרגום:  1912, חיים נחמן ביאליק; 1958, נתן ביסטריצקי; 1994, ביאטריס סקרויסקי-לנדאו ולואיס לנדאו.
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורה ראשונה:  חלק ראשון ב-1605 חלק שני ב-1615
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001251501, 001251385, 001256589, 001251384, 001251382, 001929163, 001251395, 001895235, 001251392, 001251393, 001251391, 002216456, 001741446, 001251383, 001227280, 002660348, 001994873, 001251386, 003691022, 001251387, 003673372, 002154472, 002189056, 001227279, 001251389, 001922767, 001251390, 001935413
 
עמוד השער של המהדורה המקורית משנת 1605
פסל ברונזה של דון קישוט ונושא־כליו, סנצ'ו פנסה מאת לורנצו קולאו ואלרה, בפלאסה דה אספניה שבמדריד
פסל ברונזה של דון קישוט ונושא־כליו, סנצ'ו פנסה, מאת לורנצו קולאו ואלרה בבריסל
דּוֹן קִישׁוֹט או דּוֹן קִיחוֹטֶה (בספרדית: Don Quijote ‏האזנהקובץ:Don-Quijote-pronunciation (sur de España).ogg‏Ⓘ‏) הוא רומן מאת הסופר והמחזאי הספרדי מיגל דה סרוואנטס. היצירה נחשבת לרומן האירופי הראשון ומופיעה במקום הרביעי ברשימת רבי המכר הטובים ביותר בכל הזמנים.
שם היצירה והגיבור

שמה המלא והמקורי של היצירה הוא El Ingenioso Hidalgo Don Quixote de la Mancha – "האביר השנון דון קישוטה איש לה-מנצ'ה", אך היא ידועה על שם גיבורה, דון קישוט. לה מנצ'ה הוא מחוז הממוקם בלב ספרד, שממנו הגיע הגיבור.
בספרדית קלאסית (ביניימית), שבה חובר הספר, השם נכתב Quixote ונהגה קישוטה. בספרדית מודרנית נכתב Quijote ונהגה קיחוֹטֶה. שמו "האמיתי" של הגיבור ביצירה הוא אלונסו קיחאנו (Alonso Quixano), ושם זה מרמז למגן הירכיים, שאותו הוא חגר, כחלק מתלבושת האבירים.[דרושה הבהרה]
דון קישוט הפך לסמל המשמש לתיאורו של אדם בלתי מציאותי שנלחם מלחמות צדק בלי כל בסיס ריאלי לנצח בהן. לתיאורה של התנהגות כזו משמשים הביטויים "דון קישוטיות" ו"מלחמה בטחנות רוח".
מבנה היצירה ומקורות השראתה

חלקה הראשון של היצירה פורסם בשנת 1605 וחלקה השני ב-1615, מעט לפני מות המחבר באפריל 1616. בדומה ל"אמדיס מגאולה" (Amadis de Gaula) החלק הראשון מחולק לארבעה חלקים, ובהם (לפי הסדר) 8, 16, 14 ו-24 פרקים. הרומן נפתח בפרולוג, שפורסם כבר ב-1604. הפרולוג כולל שירים לעגניים (בורלסקה), התוקפים את פדנטיות 'המשכילים'. המחזאי מהלל בהם את יצירתו, תוך שהוא משמיע ביקורת סמויה כלפי לופה דה וגה. הוא מנגיד אותה למה שנוצר לפניה, חרף חלקיה הדמיוניים. כפי שמציין זאת הכומר בפרק 47, היצירה אינה נענית לנורמה ספרותית מוגדרת, וסגנונה מכיל מרכיבים ליריים, אפיים וטרגי-קומיים. כמו כן, היצירה מכילה סיפורים הכתובים בסוגות שונות, וביניהם סיפוריהם של גריסובטומו והרועה מרסלה, רומן של הסקרן הבלתי נלאה, סיפורו של האסיר, נאום על הצבא ועל הספרות, נאום על תור הזהב, תיאור יציאתו הראשונה בגפו של דון קיחוטה, וכן תיאור יציאתו השנייה בליוויו של סנצ'ו פנסה. החלק השני של הספר מספר על יציאתו השלישית והרביעית.
לדברי סרוונטס בהקדמתו, תחילת יצירתו מבוססת על 'ארכיון לה מנצ'ה', ואילו המשכה היא תרגום מערבית של יצירת סידי חמת בן אנגלי; שאת כתבי היד שלה הוא מצא באורח אקראי בטולדו. טכניקה זו, של הסתתרות מאחורי תרגום הייתה נפוצה בזמנו, והיא נתנה לגיטימציה ליצירות, שלא נהנו מאהדתם האוטומטית של קוראיהן.
סרוונטס בעצמו מתערב ביצירה, הן כסופר והן כדמות בספרו (בפרק התשיעי).