stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה בורלא
יצירותיו

יצירתו של בורלא עוסקת ביהדות המזרח. בפרט, הרומנים ההיסטוריים שלו עוסקים ברבי יהודה הלוי ב"אלה מסעי ר' יהודה הלוי", וברב יהודה בן שלמה חי אלקלעי, ממבשרי הציונות, ב"באופק".
נושא בולט אצלו הוא האהבה. כותב אדיר כהן: ”יודע בורלא לתאר את האהבה על ייסוריה ומדווייה, על התמדה ולהטה, על אף מגבלות החברה ולחץ המסורת והמשפט הקדומים”. כך ב"אשתו השנואה", ב"נפתולי אדם" וב"בקדושה", שעיקרם הוא הסבל שבאהבה לא מספקת.
בורלא אוהב לכתוב על גיבור נודד העובר מסעות, תהפוכות ונפתולים. על אף הדגש על ההתרחשות בעולם החיצוני שהופכים את סיפוריו לקריאים ומרתקים, אין הוא מזניח את הדמויות ואת עולמן הפנימי. בסיפוריו הדמויות הראשיות אינן קריקטורות, אם כי לעיתים כך נראות הדמויות המשניות.
כתב עליו יעקב פיכמן:
כל ההווי הספרדי העשיר הזה, שצמח מקרקע המזרח היה עומד ומצפה ליד משורר, יד מכנסת ומעצבת שתגאל גלגוליה של נשמת ישראל. ובורלא היה שליח ציבור ראשון של הספרדים וחשף את היופי שבבני עדתו, גילה את האצילות הספרדית שטרם בטלה, את האבירות שברבניה ותלמידי חכמיה.
ספריו

"בלי כוכב" - סיפור מחיי הבדואים על רקע הקרב על תעלת סואץ במלחמת העולם הראשונה, הוצאת עם עובד / ספריה לעם (פורסם לראשונה בחוברות "האדמה" בשנת תר"ף)
"כיסופים" ו-"מאבק" - שני חלקי טרילוגיה, שגיבורה הראשי הוא הרב יהודה בן שלמה חי אלקלעי. ב"כיסופים" סופר סיפורו של חיים פרחי, ממנהיגי היישוב היהודי בתקופת השלטון העות'מאני, יועצו של אל ג'זאר
"עלילות עקביה" (1939) הוצאת מוסד ביאליק - אפופיה גדולה שבמרכזה עומד הגיבור עקביא, הנפתל עם אלוהים ואדם ובסופו נוחל אכזבה ויאוש,(הוצאת עם עובד 1983).
"נפתולי אדם" - סיפור אהבה בין יהודי לערבייה.
"אשתו השנואה" - רומן מחיי העדה הספרדית בירושלים (1928)
"סובבתהו בכחש" - סיפור קצר המתרחש בירושלים של תחילת המאה העשרים.
"מרננת"
"בת ציון"
"נעמה" (1934)
"בין שבטי ערב"
"קסמי מולדת"
"בקדושה או באהבה"
"להטי קריה"
"בשל תפוחים
"בעל בעמיו"
הדינר הגזול
דרוש לתפילין
השירים-יהודה בורלא
אלה מסעי ר' יהודה הלוי, הוצאת עם עובד, 1959.
ר' יהודה הלוי: ציונים מנתיב חייו, היקף שירתו, תמצית משנתו הפילוסופית ומסעו לארץ ישראל, הוצאת מסדה, 1960.
מלכות דוד, הוצאת צ'ריקובר.
מאבק: רומן, הוצאת עם עובד.
זהב
במעגלי האהבה.
תם ומרי סיפורי דמשק, הוצאת עם עובד.
בגאות ובשפל סיפורים ירושלמיים, הוצאת ניומן, 1971.
נשים-סיפורים, הוצאת עם עובד, 1958.
הנצחתו

רחובות בירושלים, תל אביב, חיפה, באר שבע, פתח תקווה,,
רעננה, אשדוד, קריית ביאליק ועכו קרויים על שמו
ב- 17 באפריל 1996, הנפיק השירות הבולאי  סדרה של 14 בולי דאר שנקראה  "סופרים עברים בדורות האחרונים", שעליהם דיוקנאות של 12 סופרים, ביניהם יהודה בורלא, ו-2 סופרות.  כל בול בסדרה שויך לאישיות אחת. האמן אד ואן אויין עיצב את הבול שהוקדש לו ושמו גם-כן הופיע על הבול עצמו.
ארכיונו האישי הופקד במכון גנזים אשר בבית אריאלה בתל אביב.
ראו גם

וולטר סקוט
לקריאה נוספת > על האיש ויצירתו

מרדכי עובדיהו, בעל השפע: יהודה בורלא, תל אביב, גלים 1970.
מרדכי עובדיהו, יהודה בורלא במעלת יצירתו, ב"העולם", 13 באוגוסט 1939.
מרדכי עובדיהו, תגים לדיוקנו, ב"על המשמר", 14 בנובמבר 1969.
מסכת סופרים ליובל החמשים של יהודה בורלא, ב"דבר", 30 בינואר 1939.
אבינועם ברשאי (עורך), יהודה בורלא, מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו, עם עובד וקרן תל אביב לספרות ולאמנות, 1975.
ש"י פנואלי, יוצרי הספור העברי החדש: יהודה בורלא, ב"זרמים", 31 בינואר 1932.
ש"י פנואלי, מספרה של יהדות המזרח, "בדרך", 22 יוני 1934.
אברהם ברוידס, יהודה בורלא, ב"דבר", 25 באוקטובר 1946.
דב קמחי, יהודה בורלא בן הששים, ב"הארץ", 18 באוקטובר 1946.
מ. אג"ף, יהודה בורלא, ב"מאזנים", חשוון תש"ז, ע' 101-99.
יוסף אריכא, יהודה בורלא המספר, ב"הארץ", 27 בפברואר 1955.
יוסף ליכטנבוים, יהודה בורלא, ב"הארץ", 5 באוקטובר 1956.
יעקב חורגין, על יהודה בורלא המספר, ב"מאזנים" אדר א' תשי"ז (פברואר 1957), ע' 147-143.
אברהם חיים אלחנני, עם יהודה בורלא, ב"דבר", 24 ביוני 1955.
אברהם חיים אלחנני, עם יהודה בורלא, ב"דבר", 9 בספטמבר 1966.
אברהם חיים אלחנני, יהודה בורלא - בעל פרס ירושלים, "במערכה", 1 באוגוסט 1962.
עמנואל בן גריון, עם בורלא, ב"דבר", 24 באוגוסט 1956.
ישראל כהן, יהודה בורלא המספר, ב"מאזנים" אב-אלול תש"ך (אוגוסט-ספטמבר 1960), ע' 220-217.
מ. ישל, היצירה שיכלה להיות גשר, ב"קול העם", 19 בספטמבר 1961.
שלום קרמר, יהודה בורלא בסיפורו הקצר, ב"מאזנים", תשרי תשכ"ב (אוקטובר 1961), ע' 342-333.
משה אונגרפלד, יהודה בורלא ז"ל - נוסח מקורי ויחודי בסיפורת העברית החדשה, ב"הצופה", 14 באוקטובר 1969
משה אונגרפלד, יהודה בורלא לגבורות, ב"מעריב", 2 בספטמבר 1966.
ג. א., דברים הקרובים לו במקום ובזמן, ב"מעריב, 1 בספטמבר 1961.
רבקה כצנלסון, בורלא: דמויות מן החיים, ב"מעריב", 19 באפריל 1957.
גליה ירדני, יהודה בורלא, ב"מאזנים", תמוז תש"ך (יולי 1960), ע' 128-127.
עזרא המנחם, פרשיות מחייו של יהודה בורלא, ב"מאזנים", כסלו תש"ל (דצמבר 1969), ע' 12-8.
מרדכי אבישי, המספר סיפורים עד שעתו האחרונה, ב"למרחב", 4 בדצמבר 1970.
שלמה שבא, מכתב מחזית סיני, ב"דבר", 5 בנובמבר 1971.
'בורלא, יהודה', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 74–75. (הספר בקטלוג ULI)
לקריאה נוספת > על יצירותיו

יעקב פיכמן, בקדושה, ב"מאזנים", אב תרצ"ה, ע' 334-332.
פסח גינזבורג, מן השמשונים אשר בארץ, ב"הארץ", 3 במרץ 1939.
משה כרמון, "כסופים" ליהודה בורלא, ב"הד המזרח", 3 בספטמבר 1943.
ברוך קורצוויל, "כיסופים" רומן ליהודה בורלא, ב"הארץ", 3 בספטמבר 1943.
דב חומסקי, רומאן ביוגרפי של י. בורלא, ב"הארץ", 6 ביוני 1947.
מרדכי אבישי, סוד הקסם המזרחי, ב"מעריב", 13 בפברואר 1976.
לב חקק, אל המחר דרך יום אתמול: על 'אלה מסעי רבי יהודה הלוי' ליהודה בורלא, ב"פעמים: רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח", סתיו תשנ"ג, ע' 74-46.
הערות שוליים

↑  מרדכי עובדיהו, יהודה בורלא במעלת יצירתו, העולם, 13 באוגוסט 1939
↑  דוד תדהר (עורך), "ר' יהושע בורלא", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 194.
↑  דוד תדהר (עורך), "יהודה בורלא", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1322
↑  גנזים-אגודת הסופרים העבריים בישראל, חוברת 100, ניסן תשמ"א, כרך ח', שנה 14, "לתולדות גנזים", עמוד 74-85
↑  בורלא - יו"ר אגודת הסופרים, הארץ, 22 בפברואר 1957
↑  חלוקת פרס ביאליק, העולם, 28 בדצמבר 1939
↑  הערב - חלוקת פרם ביאליק, למרחב, 11 ביולי 1955
↑  יהודה בורלא חתן פרס ישראל, הַבֹּקֶר, 28 באפריל 1961
↑  מיה סלע, סופר הילדים עודד בורלא הלך לעולמו בגיל 94, באתר הארץ, 27 ביולי 2009
↑  אורי דרומי, מתרגם ספרי מופת לעברית, באתר הארץ, 12 ביולי 2006
↑  הסופר יהודה בורלא - הובא למנוחות, דבר, 10 בנובמבר 1969
↑  אהוד בן עזר, ""בלי כוכב" ליהודה בורלא, 1927" בפרויקט בן-יהודה
↑  מרדכי עובדיהו, יהודה בורלא במעלה יצירתו, העולם, 13 באוגוסט 1939
↑  רחוב בתל־אביב ע"ש יהודה בורלא, דבר, 21 במאי 1972
↑  אתר התאחדות בולאי ישראל, קטלוג בולי ישראל
↑  בורלא, יהודה, מס. בעל ארכיון 28, באתר מכון גנזים ע"ש אשר ברש
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יעקב כהן | פרס ביאליק לספרות יפה  במשותף עם אשר ברש  1939 | הבא: שאול טשרניחובסקי, זלדה שניאורסון-מישקובסקי |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יעקב פיכמן | פרס ביאליק לספרות יפה  במשותף עם אורי צבי גרינברג  1954 | הבא: משה שמיר |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298646505171  PLWABN: 9810607652205606  BnF: cb12784884b (data)  CiNii: DA02789834  GND: 127438874  ISNI: 0000 0000 8154 0447  LCCN: n86010212  NKC: jo20191042275  NSK: 000657188  NTA: 072243279  RERO: 02-A013963480  SUDOC: 120862425  VIAF: 73979465   WorldCat (עם VIAF): 73979465 
בול המוקדש לבורלא
כרזת המחזה של אברהם ורוני ניניו, "עלילות עקביה" על פי הרומן של יהודה בורלא. מעצב הכרזה רפי אתגר
משה כספי

| --- | --- |

 לידה:  1929 הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  14 באוקטובר 2016 (בגיל 87 בערך) ירושלים 
 ענף מדעי:  חינוך 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת לונדון 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 פרסים והוקרה:  פרס א.מ.ת. (2008)  פרס ירושלים 
 
משה דב כספי (1929 - 14 באוקטובר 2016) היה איש חינוך ישראלי.
ביוגרפיה

כספי נולד בגרמניה, עלה לישראל בגיל ארבע וגדל בחיפה. את ניסיונו בחינוך החל כמדריך בתנועת נוער ולאחר מכן כמדריך בפלמ"ח. ב-1949 החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, בה השלים תואר בוגר בסוציולוגיה, חינוך ופסיכולוגיה, ותואר מוסמך בחינוך ובפילוסופיה. ב-1961 סיים דוקטורט בפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטת לונדון, ושב לעבודה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית. בעבודתו התמחה בתאוריה ובמחקר בתחומי החינוך, הסוציולוגיה, הפסיכולוגיה, הפילוסופיה ובגישות טרנס-דיסציפלינריות. תחומים אלה נשזרו בעבודתו לתפיסה חינוכית הקרויה "הִתְבַּנות". משה כספי נפטר ב-14 באוקטובר 2016 בירושלים.
עשייתו החינוכית

כספי היה בין יוזמי הקמתו של בית הספר לעובדי הוראה בכירים, ממקימי הוועדה הבין-אוניברסיטאית לקידום החינוך, יועץ לארגון המורים בישראל בנושאי תכנון מדיניות. בשנת 1972 הקים את בית הספר הניסויי בירושלים ובשנת 1976 הקים את מכון חפ"ן להכשרת מחנכים בבתי ספר ניסויים, ביחד עם פרופ' צבי לם ופרופ' יוסף באשי. במהלך השנים היה פרופסור אורח באוניברסיטאות רבות והיה יועץ חינוכי, אקדמי ומדעי למוסדות ולמכונים.
עשייתו החינוכית > התבנות

כספי טען כי החינוך הוא מערכת מורכבת מפעולות ומרעיונות, וששלובים בה כל שדות העשייה. על החינוך לקחת בחשבון את מכלול הממדים שבהם האדם פועל ומתפתח.
כספי טבע את המושג "התבנות" (מלשון בינה, הבנה, התבוננות, בנייה), שהיא פעולה מתמשכת ורפלקסיבית (שהאדם מבצע על עצמו).[דרוש מקור] האדם המתבנה בונה עצמו מחדש, מלמד את עצמו, מפתח ומשפר את עצמו והופך עצמו לאדם מלא יותר. הכלים להתבנות אינם שיעורים פרונטליים, אלא, בין השאר, התנסויות מורכבות, משחקים, דרמטיזציה, דמיון ובדיחות.
ההתבנות אינה פועלת רק על פן אחד של אישיות התלמיד - כושר הקליטה וההבנה האינטלקטואלי שלו - אלא רואה את האדם כולו: צרכיו, רגשותיו, כישרונותיו וחולשותיו, עולמו הייחודי.
ההתבנות על שלל אופניה פירושה הגדלת הרגישויות ויכולת ההתבוננות שלנו, ההשתפרות המתמדת, ההתרעננות וההתעדנות שלנו, כמו גם קליטת קשרים סמויים והפקת לקחים מהם, תובנה וביקורתיות, עשייה והתייחסויות חברתיות וסביבתיות
ההתבנות היא גישה הממזגת את היסודות הרכים והקישחים של שיטתיות ואלתור , של המקובל עם האישי. היא משתנה ומתפתחת בהתאם למשתמש בה . זאת , בניגוד לדיכוטומיה שבין אינטואיטיבי להגיוני , בין ניסיון הדורות המגולם בידע הכתוב והמנוסח לבין האישי והמוחשי
עשייתו החינוכית > התבנות > כל-עתר

לגישתו, ההתבנות צריכה להיעשות ב"כל עתר" (בכל עת ובכל אתר): מרכז שכל חלל בו מכוון לגרום לאדם לפעול בתוכו ולפתח רגישויות וכשרים שיובילו אותו ליצירה. "כל עתר" הוא מקום שיכול להיות מוחשי, במבנה פיזי כלשהו, אך הוא יכול להיות גם "מבנה וירטואלי" הממוקם במוחנו בלבד, ברשת האינטרנט, או בכל מקום אחר.
ב"כל עתר" יש חללים שונים, שהכניסה אליהם מאפשרת לנו לפעול במרחבים בעלי אופי מסוים: מרחב אישי לעומת מרחב חברתי; מרחב דמיון לעומת עשייה בפועל, מרחב אִלתור לעומת תכנון, "תבונה טהורה" לעומת "אינטליגנציה רגשית", ועוד.
מספריו

מי חושב? (1978) בהוצאת מסדה, רמת-גן .
החינוך מחר (ניתוח נקודת הראות של חזון הפרט) (1979).
גישות המעבר להתחנכות יוצרת (מה"י) (1985)
Self-Remaking new perspectives on setting out and self-direction (2016) Hebrew University
בעריכתו

משה כספי וצבי לם (ליקטו וערכו), תורת החינוך, תל אביב: אוצר המורה (מקראות פדגוגיות), תש"ך. (אנתולוגיה)
פרסים

עבודתו זיכתה אותו בפרסים רבים, בהם פרס א.מ.ת לחינוך (2008), פרס ירושלים לחינוך ופרס מחקר של חברת אטארי.
ראו גם

חינוך פתוח
מכון חפ"ן
יוסף באשי
צבי לם
בית ספר ניסויי
בית הספר הניסויי ירושלים
הערות שוליים

1 2 3  יורם הרפז, נורא לא חינוכי - אפשר להבין למה המימסד החינוכי מבוהל כל כך מפרופ' משה כספי, כל העיר, 5 באוגוסט 1988
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302628905171  ISNI: 0000 0000 4643 2993  LCCN: no95057813  VIAF: 41428431   WorldCat (עם VIAF): 41428431
איש שמן

דגם של הפצצה "איש שמן"
"איש שמן" (מאנגלית: Fat Man) הוא שם הקוד שניתן לפצצת ביקוע גרעיני שהוטלה על העיר היפנית נגסאקי ב-9 באוגוסט 1945, בסוף מלחמת העולם השנייה, על ידי חיל האוויר האמריקני והביאה למותם של עשרות אלפים מתושביה. עוצמת הפצצה באה מביקוע גרעיני של פלוטוניום שהופעל באמצעות "מנגנון קריסה". "איש שמן" הוטלה שלושה ימים לאחר הטלת הפצצה האטומית הראשונה ("ילד קטן") על הירושימה, ורק אז נכנעה יפן לארצות הברית מחשש לפצצות גרעיניות נוספות. הייתה זו הפעם האחרונה בה נעשה שימוש בפצצת אטום כנשק מלחמתי.
פיתוח ומבנה > תחילת הפיתוח

הפצצה הגרעינית "איש שמן" פותחה על ידי האמריקנים במסגרת פרויקט מנהטן, התוכנית הסודית לפיתוח נשק גרעיני במהלך מלחמת העולם השנייה. עוצמת הפצצה באה מביקוע גרעיני של פלוטוניום-239, יסוד מלאכותי המופק מאורניום-238. לפי התכנון המקורי אמורה הייתה הפצצה להיות מופעלת על ידי "מנגנון ירי", שבו שתי מסות תת-קריטיות נורות זו אל זו באמצעות הדף חומר נפץ רגיל, ומביאות כך ליצירת מסה קריטית ולתחילת תגובת השרשרת הגרעינית. מנגנון זה מתוכנן היה לשימוש הן בפצצה המבוססת על אורניום והן בפצצה המכילה פלוטוניום.
פצצה במתכונת זו, על בסיס פלוטוניום, תחת שם הקוד "איש רזה" כבר הייתה בתהליך הרכבה, אך הוא הופסק באפריל 1944 כאשר התברר כי לפלוטוניום רמת ביקוע ספונטני גבוהה מהמשוער: הפעלת מנגנון ירי (מנגנון איטי באופן יחסי) על חומר בעל רמת ביקוע ספונטני גבוהה, הייתה ככל הנראה מביאה לפיצוץ טרם שלב היווצרות המסה הקריטית, כך שהפצצה הייתה מכלה את עצמה לפני השגת האפקטיביות הרצויה. תאורטית ניתן היה לייצר פצצת פלוטוניום בעלת מנגנון ירי, אך זו חייבה גוף פצצה באורך 19 רגל (כ-5.8 מטר) ומשקל שהוא מעבר ליכולת הנשיאה של המפציץ בואינג B-29 סופרפורטרס אשר יועד למשימה.
מנגנון הירי כן היה בר ביצוע בפצצה המכילה אורניום מועשר, והוא אכן יושם בפצצה "ילד קטן" שהוטלה על הירושימה ב-6 באוגוסט 1945.
פיתוח ומבנה > מנגנון הקריסה

המנגנון החלופי, אותו החלו לפתח ביוני 1944 בבניית הפצצה "איש שמן", היה "מנגנון קריסה". במנגנון זה מסה תת-קריטית של פלוטוניום מוקמה במרכז מסה כדורית של חומר נפץ רגיל. מספר נפצים על פני שטח כדור חומר הנפץ הוצתו בו-זמנית כדי ליצור לחץ עצום פנימה לכיוון ליבת הכדור, דוחסים אגב כך את מסת הפלוטוניום שבמרכזו ומגבירים את צפיפותה עד לכדי מסה קריטית המאפשרת את תגובת השרשרת הגרעינית.
נקודת התורפה בבניית פצצה בעלת מנגנון קריסה הייתה טמונה בקושי ליצור תהליך דחיסה סימטרי. דחיסה א-סימטרית הייתה מביאה לפליטת מסת הפלוטוניום אל מחוץ לגוף הפצצה, ובכך לשיבוש תהליך הביקוע הגרעיני ולפיצוץ לא יעיל של פצצה מלוכלכת (פצצה קונבנציונלית המזוהמת בפסולת גרעינית ובחומרים רדיואקטיביים). על הקושי התגברו על ידי התקנת חומר הנפץ הרגיל כמערך "עדשות נפץ" הידרודינמיות - חומרים נפיצים בצפיפויות שונות - אשר מיקדו את גלי ההדף בתוך הכדור המתפוצץ כלפי פנים, בדומה לאופן שבו עדשה אופטית ממקדת קרני אור.
מנגנון הקריסה יעיל ובטיחותי ממנגנון הירי שהיה בעל פוטנציאל גבוה לתאונות, אך בשל מורכבותו והדיוק הרב שהצריך, ביצעו האמריקנים ביולי 1945 ניסוי מקדים לבחינת יעילות הנשק החדש - "ניסוי טריניטי" – ובו פוצצו באופן מבוקר פצצת פלוטוניום בעלת מנגנון קריסה. עוצמת הפיצוץ בניסוי, שהיה הפיצוץ הגרעיני הראשון בהיסטוריה, הייתה כ-20 קילוטון: חזקה פי שניים עד ארבעה מהעוצמה לה ציפו.
ב-1 באוגוסט 1945 כבר היו מוכנות שתי פצצות גרעין - "ילד קטן" ו"איש שמן" - ושלישית הייתה בשלב בנייה מתקדם. אורך הפצצה "איש שמן" היה 2.34 מטרים, קוטרה 1.52 מטר ומשקלה 4.63 טון. כפי שניתן להסיק משמה, רוחבה היה כפליים ויותר מרוחב "ילד קטן" אך משקלה גדול ממנה רק ב-10 אחוז.
פיתוח ומבנה > התאמת גוף פצצה ומטוס נושא

ביוני 1943, עם התקדמות פרויקט מנהטן, נמצא כי רק שני מטוסים של בעלות הברית מסוגלים לשאת את הפצצה המתוכננת - בואינג B-29 סופרפורטרס האמריקאי והאוורו לנקסטר הבריטי-מבין שניהם נבחר ה-B-29, משיקולים לוגיסטיים ולאומיים. פרויקט התאמת המטוס לנשיאת הפצצות, Silverplate (אנ'), התנהל במקביל להתאמת גוף פצצה לראש הקרב הגרעיני.
באותה נקודת זמן, היו שתי הצעות למגנוני פיצוץ-"איש שמן" ו"איש רזה". שני ניסויים ראשונים בפצצות דמה נערכו באוגוסט וספטמבר 1943 ובעקבות כישלונם הוקמה יחידה ייעודית לניסויים. בדצמבר נערכה הסבה ראשונה של אחד ממטוסי B-29 (שכינויו היה "Pullman airplane") שכללה שינוי של תא הפצצות ומנגנוני ההטלה, בעיקר עקב אורכו של מנגנון "איש רזה". בסוף פברואר 1944 החלו ניסויי הטלת פצצות דמה באמצעות המטוס המוסב. הניסויים פסקו באמצע מרץ לצורך הכנסת שיפורים במבנה "איש רזה" ועקב נפילת הפצצה בתוך המטוס שגרמה נזק חמור למטוס. לאחר תיקון המטוס, הניסויים נמשכו בסוף יוני 1944 ושלוש פצצות דמה של "איש רזה" ותשע של "איש שמן" הוטלו במהלכם. בבחינת תצלומים שנעשו במצלמה מהירה, התגלה כי סנפירי הזנב התעוותו עקב לחץ מה שגרם למסלול שונה מהמתוכנן. נוסו תצורות שונות של סנפירים עד שנבחרה תצורה שכונתה "מצנח קליפורניה".
באותה עת נזנח מנגנון "איש רזה" עקב רמת הביקוע הגבוהה שלו והוא הוחלף במנגנון "ילד קטן" (מעבר לאורניום 235 במקום 239 וקיצור אורך הפצצה). שינוי זה איפשר לחזור לתכנון הקודם של B-29 ולכן מטוס Pullman הוחזר לתצורה המקורית שלו ובספטמבר 1944 הוטס לבסיס חיל האוויר וונדובר ביוטה, שם ביצע עוד ניסויי הטלה עד שנפגע בתאונת נחיתה בדצמבר.
הפצצת נגסאקי

סירובה של ממשלת יפן להיכנע לאחר הפצצת הירושימה ב-6 באוגוסט 1945, הביא להחלטה על הטלת הפצצה השנייה. בבוקר ה-9 באוגוסט 1945 יצא מפציץ בי-29 אשר כונה "בוקסקאר", עם הטייס צ'ארלס סוויני, כשהוא נושא בבטנו את הפצצה "איש שמן". היעד המקורי היה העיר קוקורה, שנבחרה כיוון ששכנו בה מפעלי נשק רבים ששימשו את צבא יפן, אך בשל עננות כבדה על העיר הוחלט להמשיך ליעד המשני: נגסאקי.
בשעה 11:01 בבוקר לפי שעון יפן הוטלה הפצצה הגרעינית "איש שמן" על עמק אזור התעשייה של העיר נגסאקי, והתפוצצה 43 שניות מאוחר יותר, בגובה 469 מטרים. עוצמת הפיצוץ הייתה שקולה ל-21 קילוטון TNT.
בשל פני השטח ההרריים של נגסאקי, עוצמת הנזק הייתה פחותה מזו שבהירושימה, אף על פי שעוצמת הפצצה הייתה חזקה יותר. נזקיה של הפצצה התמקדו בעמק אזור התעשייה: שטח ברדיוס 1.6 ק"מ הוחרב כליל, ושריפות פרצו בחלקה הצפוני של העיר עד למרחק של 3.2 ק"מ דרומית למקום נפילת הפצצה. לפי הערכות, כ-40,000 מתושבי העיר נהרגו מיד עם הטלת הפצצה, עוד כ-25,000 נפצעו, ואלפים רבים מתו בשנים שלאחר מכן כתוצאה מפציעתם ומתופעות לוואי של הקרינה והנשורת הרדיואקטיבית.
סיום המלחמה

לאחר הפצצת נגסאקי נכנעה ממשלת יפן ללא תנאים, בשל חששה מפצצות גרעיניות נוספות (אם כי האמריקאים לא הרכיבו פצצות נוספות באותו הזמן). על אף שמקובל להאמין כי השימוש בנשק הגרעיני הוא זה שהביא לסיום המלחמה לפני פלישה מתוכננת לאיי יפן (שככל הנראה הייתה גובה מחיר כבד מאוד מהאמריקאים), התעוררו בשנים שלאחר מכן ויכוחים וחילוקי דעות באשר לנחיצות השימוש בנשק גרעיני נגד יפן, הן מטעמים מוסריים והן מטעמים צבאיים .
מאז ועד היום לא נעשה שימוש נוסף בפצצה גרעינית כנשק מלחמתי.
בדו"ח סמית - המסמך המסקר את תוכנית מנהטן שפרסמה הממשלה האמריקנית מיד עם תום ההפצצות -  לא מוזכר מנגנון הקריסה, ולמעשה כל מידע עליו נשאר בגדר אינפורמציה מסווגת וסודית עד שנת 1951, אז נחשף לראשונה במהלך עדויות במשפטם של אתל ויוליוס רוזנברג.
ראו גם

ילד קטן
פרויקט מנהטן
המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט
צוטומו ימאגוצ'י
הערות שוליים

↑  אפשרות נוספת היא מבצע סערת אוגוסט (המבצע התחיל ב-8 באוגוסט יום לפני ההפצצה)
מנגנון הירייה (למעלה) לעומת מנגנון הקריסה
אנימציה של מנגנון הקריסה
אחד מצילומי הקורבנות שצולמו על ידי הצלם היפני יושקה ימהטה (Yōsuke Yamahata)
הטענת אחת מתצורות הפצצה של "איש שמן" אל מטוס B-29 מתוך בור ההטענה
פטריית העשן אחרי הפצצת נגסאקי
סאלם מקוריה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1947 (בת 78 בערך) אדיס אבבה, אתיופיה 
 סוגה מועדפת:  סרטים תיעודיים עבודות מיצב
 מדינה:  אתיופיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו  מכללת מקלסטר 
 http://salemmekuria.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
סאלם מקוריה (באנגלית: Salem Mekuria; נולדה ב-1947) היא קולנוענית עצמאית ואמנית וידאו אתיופית-אמריקאית.
ביוגרפיה

מקוריה נולדה באדיס אבבה. היא התחנכה שם ובאקסום, ועברה לגור בארצות הברית בשנת 1967, שם למדה מדעי המדינה ועיתונאות במכללת מקליסטר. מקוריה השלימה תואר שני בטכנולוגיה חינוכית והפקה תקשורתית באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט ב-1978. מאוחר יותר היא עבדה בתחנת הטלוויזיה WGBH בבוסטון, שם התחילה כמזכירה אך בסופו של דבר נהייתה מפיקה בסדרת המדע הפופולרי Nova. מקוריה מחזיקה בפרופסורת לואלה לה מר ללימודי נשים בחוג לאמנות במכללת ולסלי.
מקוריה כותבת, מפיקה, ומנחה סרטים ומיצבי וידאו הקשורים לאתיופיה. העבודה שלה הופיעה בביאנלה של ונציה ה-50, בפסטיבל CinemAfrica בשוודיה, במוזיאון לאמנות יפה, בוסטון, במוזיאון הלאומי לאמנות אפריקאית של הסמית'סוניאן, באירוע documenta 11 בברלין ובפסטיבל סרטי אפריקה בניו יורק.
מקוריה הייתה עמיתת פולברייט בין 2003 ל-2004. היא זכתה במלגות רבות, כולל ממכון רדקליף ללימודים מתקדמים, מלגת ניו אינגלנד מדיה, מלגת מדיה בין-תרבותית מקרן רוקפלר בשנת 1995, נבחרה כאמנית הבית על שם ליילה וואלאס מטעם רידרס דייג'סט אינטרנשיונל בשנת 1993 ואת מלגת מכון באנטינג במכללת רדקליף. ב-1991, היא זכתה בפרס קרן האמנות של מדינת מסצ'וסטס. סרטיה של מקוריה זכו לציונים לשבח לסרט ולבימוי (ב-1991 ו-1997 בהתאמה) בפסטיבל הסרטים והווידאו מריה השחורה.
עבודותיה > סרטים

Our Place In The Sun ‏(1988), זכה במועמדות לפרס אמי
As I Remember It: Portrait of Dorothy West ‏(1991)
Sidet: Forced Exile ‏(1991) – סרט תיעודי, זכה בפרס "תפוח הכסף" בפסטיבל הקולנוע והווידאו החינוכי ב-1993, ובמקום ראשון בקונסורטיום הלאומי השחור לתוכניות שחורות, וכן לסרט העצמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים והווידאו של ניו אינגלנד
Ye Wonz Maibel (מבול) (1997), זכה במקום ראשון בקונסורטיום הלאומי השחור לתוכניות שחורות
עבודותיה > מיצבי וידאו

Ruptures: A Many-Sided Story, Venice Biennale ‏(2003)
Imagining Tobia ‏(2006-2007)
Square stories, Addis Ababa ‏(2010)
הערות שוליים

↑  "Salem Mekuria". Ethiopian Women Unleashed.(הקישור אינו פעיל)
↑  "Artists". Possible Cities/Imaging Africa. Haverford College.
↑  "Salem Mekuria". Wellesley College.
↑  "Salem Mekuria". Institut für Raumexperimente.
↑  "SalemMekuria". Radcliffe Institute for Advanced Study, Harvard University.
↑  "Salem Mekuria". African Film Festival New York.
↑  Ukadike, Nwachukwu Frank; Teshome H. Gabriel (2002). Questioning African Cinema: Conversations with Filmmakers. pp. 239–252. JSTOR 10.5749/j.ctttv6tx.
↑  "Appendix A: The Mary Ingraham Bunting Institute of Radcliffe College 1991-92 Fellows" (PDF). Technical Report. Bunting Institute of Radcliffe College. p. 19.
↑  "Salem Mekuria". Women Make Movies.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007334738705171  ISNI: 0000 0000 4089 2008  LCCN: no98124565  VIAF: 36543621   WorldCat (עם VIAF): 36543621
ספריית הר הצופים למדעי הרוח ולמדעי החברה ע"ש בלומפילד

| --- | --- |

 תאריך ייסוד:  1981 
 קואורדינטות:  31°47′35″N 35°14′34″E﻿ / ﻿31.793°N 35.242888888889°E﻿ / 31.793; 35.242888888889
 http://mslib.huji.ac.il/
  (למפת ירושלים מוגדלת) ספריית הר הצופים למדעי הרוח ולמדעי החברה ע"ש בלומפילד(למפת ירושלים רגילה) ספריית הר הצופים למדעי הרוח ולמדעי החברה ע"ש בלומפילד(למפת הרי ירושלים רגילה) ספריית הר הצופים למדעי הרוח ולמדעי החברה ע"ש בלומפילד(למפת הרי ירושלים מוגדלת) ספריית הר הצופים למדעי הרוח ולמדעי החברה ע"ש בלומפילד
 
ספריית הר הצופים למדעי הרוח ולמדעי החברה ע"ש בלומפילד היא ספרייה אקדמית מרכזית למדעי הרוח והחברה בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית בירושלים, והיא הגדולה מבין ספריות מערך הספריות של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מבנה הספרייה

הספרייה הוקמה בשנת 1981, לקראת חנוכתו של הקמפוס המחודש של האוניברסיטה בהר הצופים. היא הוקמה על בסיס איחודן של 24 ספריות אקדמיות מחלקתיות, ששכנו לפני כן בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה.
הספרייה שוכנת בבניין בן חמש קומות שנבנה בסוף שנות ה-70, במסגרת פרויקט השיקום וההרחבה של קמפוס הר הצופים. את הבניין תכנן האדריכל יעקב רכטר. הוא שוכן במרכז הקמפוס, בתווך שבין בנייני הפקולטות למדעי הרוח ולמדעי החברה.
קומת הכניסה (קומה 3) מכילה מבואה, דלפק השאלה של ספרים, מתחם מסכי מחשב לעיון בקטלוג הספרייה, מתחם ספריית כתבי עת, אזור נרחב של שולחנות עבודה לסטודנטים ולאורחים, וחלונות תצוגה של פריטי יודאיקה מאוסף יובילר של האוניברסיטה העברית. בקומה שמתחתיה (קומה 2) שוכנים אוספי ספרים במדעי החברה (כלכלה, סטטיסטיקה, גאוגרפיה, פסיכולוגיה וסוציולוגיה) וכן אוסף המפות של הספרייה, ובמתחם אחר ספריית סרטי קולנוע, לצפייה ולהשאלה. הקומות העליונות (קומה 4 וקומה 5) כוללות אוספי ספרים במדעי הרוח (היסטוריה, פילוסופיה, בלשנות, אסלאם, לימודי אסיה ואפריקה ומדעי היהדות). בקומה התחתונה (קומה 1) שוכנים שירותי-עזר שונים כגון צילום מסמכים.
שטח בניין הספרייה הוא כ-15 אלף מטרים מרובעים, ובו 1,700 מקומות ישיבה לסטודנטים.
אוספי הספרייה

בשנת 2010 מנה אוסף הספרייה יותר מ-566 אלף כותרים (כ-971 אלף כרכים) וכ-130 מאגרי מידע אלקטרוניים. בשנת 2017 אוסף הספרייה מכיל כמיליון כרכים וחומרים מגוונים בפורמטים שונים: ספרים בנייר ובפורמט דיגיטלי, כתבי עת בנייר ודיגיטליים, קלטות וסרטי DVD, מאגרי מידע דיגיטליים, עבודות מאסטר ודוקטורט. האוסף כולל פריטים ביותר מ-100 שפות מכל רחבי העולם. לרשות הבאים עומדים ספרנים מתמחים בנושאי הקטלוג של הספרייה. הכניסה לספרייה חופשית לכל אדם, אך השאלה והוצאת ספרים אפשרית רק לאנשי הסגל, סטודנטים, מינויים או חוקרים.
אוסף הספרייה מאורגן בשיטת "מדף פתוח", בו ניתנת גישה חופשית לשליפת הספרים על ידי המעיינים היישר ממדפי האחסון (זאת בניגוד לספרייה הלאומית בה יש צורך להזמין את רוב הספרים מהמחסן על מנת לעיין בהם). חלק קטן מהספרים הם ספרים שמורים, שהגישה אליהם מוגבלת וניתנת לזמן קצר בלבד.
הספרים בספרייה ממויינים לפי שיטת המיון של ספריית הקונגרס.
הערות שוליים

↑  מקור:תיאור הספרייה באתר הספרייה למדעי הרוח והחברה.
↑  "על הספרייה". נבדק ב-2017-03-02.