הפארק הלאומי מערת מאמות'
היסטוריה > תחילת המאה ה-20: מלחמות מערות קנטקי

קשיי חייהם של החקלאים שמצאו את מחייתם בדוחק מהקרקע הקשה והדלה של ארץ המערות השפיעו על בעלי מערות סמוכות, קטנות יותר, לנסות לנצל את המערות לתיירות, במיוחד לאור הצלחתה של מערת מאמות' כאטרקציה תיירותית. "מלחמות מערות קנטקי" הייתה תקופה של תחרות מרה בין בעלי מערות מקומיים על כיסם של התיירים. טקטיקות הונאה נרחבות שימשו כדי למשוך מבקרים הרחק מהיעד שאליו תכננו להגיע במקור אל מערות פרטיות אחרות. שלטים מטעים הוצבו לאורך הכבישים המובילים למערת מאמות'. אסטרטגיה טיפוסית בימים הראשונים של הנסיעה ברכבים ממונעים התבססה על נציגים של מערות תצוגה פרטיות אחרות (המכונים "cappers") שקפצו על המדרגה התחתונה של מכונית התיירים, והטעו את הנוסעים להאמין כי מערת מאמות' נסגרה, נמצאת בהסגר, התמוטטה או שאינה נגישה.
ב-1906 התאפשרה גישה למערת מאמות' באמצעות ספינות קיטור לאחר שנבנה סכר בבראונסוויל (Brownsville) בקנטקי.
ב-1909 הגיע למערה מניו יורק מהנדס מכרות גרמני צעיר בשם מקס קמפר (Max Kämper). קמפר סיים את לימודיו במכללה טכנולוגית ומשפחתו מימנה לו טיול בחו"ל כמתנת סיום לימודים. במקור התכוון קמפר לשהות במערת מאמות' במשך שבועיים, אבל בסופו של דבר שהה בה כמה חודשים. בסיוע של אד בישופ, צאצא של העבד האפרו-אמריקאי הכין קמפר סקר מדויק להפליא של קילומטרים רבים במערת מאמות', כולל תגליות חדשות רבות. על פי הדיווחים, קאמפר גם הכין סקר מקביל של פני הקרקע מעל המערה: מידע זה היה שימושי בפתיחת הכניסות האחרות למערה, כפי שקרה זמן קצר אחר-כך עם פתיחת כניסת ויולט סיטי (Violet City entrance).
משפחת קרוגהן השמידה את האלמנטים הטופוגרפיים במפה של קמפר, ואלו לא שרדו עד ימינו, אף שהחלק של המערה במפות שהכין קמפר הוא דוגמה מעולה לקרטוגרפיה מדויקת של המערה. רק בתחילת שנות ה-60 ובוא תקופת המחקר המודרני סוקרו ומופו מעברים אלו בדיוק רב יותר. קמפר חזר לברלין, ומבחינתם של תושבי מחוז מערת מאמות', נעלם לחלוטין. רק בתחילת המאה ה-21, לאחר שקבוצה של תיירים גרמנים שביקרו במערה חזרו לארצם וחקרו את תולדות משפחת קמפר, התגלה מה עלה בגורלו: קמפר הצעיר נהרג במלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה בקרב על הסום ב-1916.
חוקר המערות הצרפתי הידוע, אדוארד-אלפרד מרטל, ביקר במערה במשך שלושה ימים באוקטובר 1912. מרטל קיבל אישור לערוך מדידות ברומטריות במערה לקביעת הגובה היחסי של מקומות שונים במערה, בלא שניתנה לו גישה למידע על הסקרים שנערכו ושנשמרו בסוד. הוא זיהה רמות שונות של המערה, וציין נכונה כי גובה פני נהר אקו (Echo River) בתוך המערה נקבע על ידי זה של הנהר גרין בפני השטח. מרטל קונן על הבנייה של הסכר בבראונסוויל ב-1906, והצביע על כך שהסכר הפך עריכת מחקר הידרולוגי מלא של המערה לבלתי אפשרית. בין התיאורים המדויקים שלו של התבנית ההידרוגאולוגית של מערת מאמות', הציע מרטל את המסקנה הספקולטיבית כי מערת הממותה קשורה למערות סולטס (Salts) וקולוסל (Colossal Cavern). השערה זו תוכח כנכונה רק 60 שנים לאחר ביקורו של מרטל.
בתחילת שנות ה-20 יצר ג'ורג' מוריסון, באמצעות פיצוצים, מספר כניסות למערת מאמות' מקרקע שלא הייתה שייכת לאחוזת קרוגהן. מידע שהיה חסר מהסקרים הסודיים של קרוגהן, שבוצעו על ידי קמפר, בישופ ואחרים, לא פורסם בצורה שאפשרה לקבוע את תחומי המערה. כעת היה ניתן לקבוע באופן מוחלט שבני משפחת קרוגהן גבו כספים מתיירים על מנת להציג בפניהם חלקים ממערת מאמות' שלא היו תחת קרקע שהייתה שייכת להם. הוגשו תביעות משפטיות, ובמשך זמן מה הופעלו כניסות שונות למערה בתחרות ישירה זו עם זו.
בתחילת המאה ה -20, בילה חוקר המערות האמריקני פלויד קולינס (Floyd Collins) עשר שנים בחקר מערכת המערות של רכס פלינט (המורשת החשובה ביותר של חקירות אלה הייתה גילוי מערת הבדולח של פלויד קולינס והמחקר במערת סולטס) לפני שמת במערת סנד (Sand Cave), קנטקי, בשנת 1925. בזמן שסייר במערת סנד, הוא שחרר ממקומו סלע שנפל על רגלו, בעודו נמצא במעבר צר מאוד, ולא ניתן היה להצילו לפני שמת ברעב. הניסיונות להציל את קולינס גרמו לסנסציה תקשורתית. הפרסום שקיבל האירוע משך תושבי קנטקי בולטים ליזום תנועה אשר הובילה תוך זמן קצר להיווצרות של הפארק הלאומי מערת מאמות'.