stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדיוויזיה ה-89 (ורמאכט)
מפקדים

קונרד-אוסקר היינריכס (10 בפברואר 1944 – 21 באוגוסט 1944)
ולטר ברונס (15 בספטמבר 1944 – 9 בפברואר 1945)
וארנקה (9 בפברואר 1945 – 21 בפברואר 1945)
ריכרד באצינג (21 בפברואר 1945 – מרץ 1945)
דומנובקה

דומנובקה (באוקראינית: Доманівка, דומניבקה; ברומנית: Domanovca; ברוסית: Доманёвка, דומניובקה) היא עיירה במחוז מיקולאייב באוקראינה. בעיירה מתגוררים 5,728 תושבים (נכון ל-2022).
לאחר כיבוש טרנסניסטריה ב-5 באוגוסט 1941 על ידי הגרמנים והרומנים במלחמת העולם השנייה, הוקם באוקטובר 1941 בדומנובקה מחנה השמדה בו נרצחו אלפי יהודים. המחנה שוחרר ב-28 במרץ 1944 על ידי הצבא האדום.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הקהילה היהודית המקומית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לפני המלחמה התגוררו בדומנובקה כ-1,191 יהודים אשר היוו 41% מכלל האוכלוסייה המקומית.
מחנה דומנובקה > מדיניות הרומנים כלפי יהודי טרנסניסטריה

אחרי כיבוש טרנסניסטריה, רומניה סיפחה את השטח ושלטה בו. רבים מיהודי טרנסניסטריה היו מגורשים ופליטים ממקומות שונים באירופה. בין מבצעי הפשע העיקריים בטרנסניסטריה היו הצבא והמשטרה הרומנים. הפעולות שביצעו נבעו מתמיכתם הפוליטית בגרמניה ובנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה, מה שהוביל לעליית האנטישמיות הלאומית בקרב הרומנים. יון אנטונסקו, שליט רומניה, האמין כי הדבר יאפשר לממש את חלום "רומניה הגדולה החדשה" ושאין מקום ליהודים שם. היחס כלפי היהודים בטרנסניסטריה נבע ממניעים שונים שמטרתם הייתה סילוק היהודים ורציחתם. אולם המדיניות הרומנית בטרנסניסטריה לא דמתה למחנות ההשמדה בחלקים אחרים של מזרח אירופה בהן ההשמדה הייתה באמצעות תאי גזים ומפעלי מוות, בטרנסניסטריה מעשי ההריגה היו מכוונים באמצעות הרעבה, מחנות כפייה, רציחות המוניות ביריות ועוד.
מחנה דומנובקה > הקמת המחנה

לאחר שנכבשה טריטוריית טרנסניסטריה על ידי הגרמנים באוקטובר 1941, הוקמו שלושה מחנות במחוז גולטה כאשר אחד מהם היה מחנה ההשמדה דומנובקה. לפי פקודת ממונה המחוז, הקולונל מודסט איסופסקו, רוכזו במחנה כ-20,000 יהודים אשר גורשו מדרום טרנסניסטריה, אודסה, דרום סרביה, אוצ'יאקוב ובורזובקה - שרידי מסע ההשמדה ההמוני שנערך במקומות אלה. ביניהם היו גם יהודים רבים שנמלטו מבאסבראביה לדרום טראנסניסטריה מפני הגרמנים והרומנים.
מחנה דומנובקה > תנאי מחיה

תנאי המחיה במחנה היו קשים ביותר, האנשים סבלו מרעב, מחלות, זוהמה וקור.
היהודים במחנה גרו ברפתות, אורוות, דירי חזירים, לולים פרוצים ובתים הרוסים בעוד הם צמאים, חולים, רעבים, קפואים, ערומים, רזים ומכורסמים על ידי תולעים ועכברים. הם לא הורשו לצאת מן המבנים בהם טבעו בזוהמה הם ולא קיבלו עזרה רפואית, מחלות שונות קצרו בהם בהמוניהם. איש לא טיפל בגוססים שרבצו על גבי קש.
לאורך שהייתם במחנה חל איסור על מכירת מזון, העובר על החוק היה נענש. המעטים שעדיין היו כשרים לעבודה נשלחו לעבודות כפייה, ותמורתה ניתן להם מעט אוכל. שאר האנשים גוועו ברעב, עשרות בכל יום. מספר גברים קיבלו עבודה אצל איכרים וכך הצליחו להישאר בחיים עוד זמן מה. נשים אחדות הועסקו בחקלאות, ותמורת עבודתן ניתנו להן כמה תפוחי אדמה.
מחנה דומנובקה > השמדה

עם ריכוזם של מפוני דרום טראנסניסטריה במחנה דומנובקה, החל בו מסע ההשמדה שבמהלכו נרצחו כ-18,000 יהודים תוך חודשיים (דצמבר 1941- ינואר 1942). לאחר שכל חפציהם נלקחו, הם הוצאו קבוצות קבוצות, בנות 400–500 איש כל אחת מהן, ונרצחו ביריות. הגופות נשארו בשדה כטרף לכלבים.
הפקודה להוצאה להורג ניתנה מטעם מודסט איסופסקו לפי הוראות ה"יועץ" הגרמני, קצין הס.ס- פליישר שמושבו היה במרכז שלטונות המחוז, בגולטה. בביצוע הפקודה השתתפו יחידות קומנדו של הס.ס. יחידות אלו היו מורכבות מן המתיישבים הגרמניים- אנשי "פומי" מן הכפרים הסמוכים, מן הז'נדרמים הרומניים ואנשי המיליציה האוקראינית תחת פיקודו של המיליציה האוקראינית שבאזור, קאזאקיאוויץ'. הז'נדרמים הבטיחו לעצמם שליטה מלאה על החיים הפנימיים במחנה על ידי מינוי ועד שהיה מורכב מאנשים שהיו מוכנים לשמש כמכשיר בידי השלטונות המקומיים נגד המגורשים, כמעין יודנראט.
בפברואר 1942 הסתיים מסע ההריגות בדומנובקה והועבר למחוז ברזובקה. לאחר מכן עדיין הגיעו לדומנובקה שיירות אחרונות של יהודים מאודסה וממקומות קרובים לעיר, לכן ניצלו מהשמדה מיידית. אולם למעשה ההפסקה בהשמדות ההמוניות היה מפני שינוי השיטה בלבד. ההשמדה נמשכה, אך בצורה אטית יותר, ומעתה נספו היהודים מחמת רעב, מצוקה ומחלות.
מחנה דומנובקה > דרכי קבורה

עם הפשרת השלגים באביב 1942 ניתנה האפשרות, וגבר הצורך להסיר את הגופות הנרקבות מן השדות ומשולי הדרכים. לשם כך הוקמה קבוצת קברנים בת 50–60 מגורשים חסונים, שאף הורשו לעבוד אצל האיכרים על מנת להרוויח קצת מזון.
תחילה ניסו לשרוף את הגוויות, נערמו שכבות שכבות: שכבת גופות על גבי שכבת עצים עליהם נשפך נפט. לאחר מכן הוצתה הערמה, הסתבר כי שיטת קבורה זו אטית מדי. על כן הוצאו הגופות אל קצה העיירה והושלכו יחד עם הגופות הקפואות שהצטברו בתוך בורות, שנכרו בידי הקברנים. בין הגופות מצאו הקברנים טליתות, סידורים ואף גווילים של ספרי תורה שנקברו יחד עם גופות הנרצחים. קבורת הגופות לפי שיטה זו נמשכה למעלה מחודשיים.
לאחר סיום פעולה זו לא פורקה קבוצת הקברנים, אלא הוסיפה לקבור את עשרות המתים שנפטרו יום יום במחנה, הן בשל תנאי החיים בו והן עקב מבצעי יחידות הס.ס. שפקדו את המחנה מדי פעם בפעם.
אנשי הס.ס. הגיעו למקום ודרשו מן השלטונות הרומניים למסור לידיהם יהודים. בדרך כלל התנהל מיקוח ממושך שהסתיים בפשרה. לגרמנים לא נמסרו כל היהודים שנדרשו. אנשי הס.ס. הוציאו יהודים אלה מן המחנה באורח פתאומי, הובילו אותם אל מחוץ לכפר ושם הוציאם להורג. הגוויות נלקחו מן המקום בידי הקברנים ונקברו. וכך נוצרו קברים המוניים בדומנובקה המכילים כ-18 אלף יהודים.
למרות העבודה הרבה של הקברנים וחשיבותם גם עליהם ריחפה סכנת השמדה, משנעצרו עקב תלונת אנשי המפקדה הגרמנית שהועסקו בתפקידים מנהליים בקרבת המקום. הם האשימו את הקברנים, לדעתם העבודה שלהם הייתה מטרידה. לבסוף אנשי הקבוצה ניצלו הודות להתערבות של קצין אוסטרי צעיר מוינה ששכנע את אנשי המפקדה כי אותה ההטרדה לא הייתה באשמת הקברנים. אותו הקצין אף הביא בסתר מזון למקום מעצרם של האנשים, ומצבם השתפר במקצת.
מחנה דומנובקה > דומנובקה לאחר הטבח

עד סוף שנת 1942 לא נותרו בדומנובקה יותר מ-1,000 מגורשים. רובם נשים, מספר קטן של גברים ומעט ילדים. באותם הימים ניתנה פקודה לשלוח 1,000 יהודים מדומנובקה לאקמצ'טקה. אמנם רובם נשלחו אך במחנה נותרו 150 בעלי מלאכה מיציאתם עוכבה מטעם השלטונות, וכן כ-200 מבוגרים וכ-50 ילדים שעלה בידם לחמוק מן המשלוח.
ב-1 ביולי 1942 הגיע לדומנובקה הכומר הרומני מיהאיל מלניק. הוא ביקר בקברי ההמוניים היהודים במקום והחל במלאכת שיקום החיים הדתיים הנוצרים, הפעילות נחשבה כהצלחה ביחס למחנות האחרים באזור כמו אקמצ'טקה, אשר סבלו מהתנגדות עזה לחיים הנוצריים בעיקר מצד יהודים.
לאחר הטבח והקבורה ההמונית העיר נהרסה בחלקה, והחל תהליך שיקום. באותה שנה נקברו ערמת הגוויות ברחבי העיירה, לאחר הפשרת השלגים. הגטו הורחק לשולי העיר, ושריפת הגופות נעשתה ביער, כך שהריח לא הגיע לשם. מלניק השקיע זמן, כסף ומאמץ רבים בתהליך שיקום הכנסייה הגדולה בעיר.
דומנובקה וערי נפת גולטה נוספות פרחו דתית עוד במהלך תהליך השמדת היהודים. הקולונל איסופסקו סיפק תרומות ומשאבים על מנת לשקם את הכנסיות, זו במטרה להחזיר את הנצרות לתושבים.
בראשית 1943 חל שינוי לטובה במצב יהודי דומנובקה עקב חילוף בשלטונות הנפה. לדומנובקה הועבר הממונה ג. ביקא, שגילה יחס הוגן אל היהודים, כך נהג גם מנהל לשכתו מהנדס-אגרונום גאראבט ואשקנט. הוועד היהודי, שנכפה על המגורשים מצד השליטים המקומיים לשעבר, הוחלף בוועד חדש בראשו הועמד פרופסור ישראל אדסמאן. הוא נעזר בחמשה נציגים, ממפוני באסאראביה, ובשלושה יוצאי אוקראינה.
ואשקנט אף סייע לוועד המקומי להקים קשר עם ועדת העזרה בבוקרשט. נשלחו דינים וחשבונות מפורטים על מצבם המבעית של המגורשים ברחבי המחוז, וללא השהייה הגיעה עזרה הכללה בגדים, תרופות וכסף.
בדומנובקה עצמה הותר לוועד להקים מספר בתי מלאכה בענפים שונים, כגון סנדלרות, חייטות וספרות שבהם הועסקו בעלי מקצוע יהודיים. בסדנאות מצאו עבודה גם קשישים ונשים בהנהלות החשבונות ובשירותים. מהכנסות בתי המלאכה נוסדו מטבח ציבורי ובתי יתומים, בהם שכנו כל היתומים במחוז, שמספרם הגיע ל-98. כמו כן נפתחה מרפאה ובית מרקחת במחנה. עקב הסיוע השתפר מצבם של היהודים בכל הנפה, מאחר שהוועד בדומנובקה הורשה לפרוש את חסותו על המחנות הסמוכים.
הוועד קיבל רשות להעסיק 40 רופאים יהודיים בכפרים ובחוות ממשלתיות בנפה שהיו עד כה ללא עזרה רפואית. רופאים אלה היו רשאים לטפל גם באוכלוסייה הנוצרית, כך הצליחו להרוויח כסף.
לאחד מחברי הוועד הוענקה רשות לסייר בריכוזי היהודים באזור. באחת מן החוות גילה כ-20 יהודים, ביניהם 4 רופאים, מהנדס ורוקח שכולם גרו באותה אורווה וישנו על גבי קש. בידי כולם היה בגד משותף אחד ויחיד שהיה תלוי במסמר בדלת הכניסה, וכשיצא אחד מהם מן האורווה הוא השתמש בו. הם לא יכלו לצאת לעבודה, ועל כן היו צפויים להישלח לאקמצ'טקה, ששם דינם היה מוות. עקב הביקור של חבר הוועד נשלחו להם בגדים, שיאפשרו להם לצאת לעבודה, וכך ניצלו.
בשל יחסו הטוב של ביקא אל היהודים הוא הועמד לדין לפי פקודתו של איסופסקו שהושפע מן הגרמני פליישר, בפני בית הדין הצבאי בטיראספול.
במאי 1943 ניתנה פקודה לשלוח את כל המגורשים במחוז גולטה לעבודה חקלאית. נשלחו כ-350 יהודים ממחנה דומנובקה לעבודה בחוות סמוכות, ביניהן זאבאנה, ספארצוה, קאזארינו. היהודים שעבדו בחוות אלה, או הועסקו בבתי מלאכה בדומנובקה קיבלו מצרכי מזון שמהם הפרישו (לפי יוזמת הוועד) 25% לטובת תושבי מחנה אקצ'טקה.
בתחילת 1944 מצב היהודים שוב החמיר עקב השפעת הגרמנים. בראשית מרץ 1944 חצתה שוב יחידת ס.ס. את הבוג והוציאה מדומנובקה מספר יהודים אוקראיניים והוליכה אותם למקום בלתי ידוע.
מחנה דומנובקה > שחרור

המפקד המקומי של הז'אנדראמים בדומנובקה התייחס בהגינות אל היהודים. בראשית מרץ, הוא הרשה להם לעבוד אצל האיכרים. עם התקרבות החזית, הזהיר את היהודים, כי השלטונות הרומניים עומדים לסגת. אף ייעץ להם להימלט מן האזור, כדי שלא ליפול בידי הגרמנים בעת נסיגתם. בהמשך הורשו המגורשים לצאת מטרנסניסטריה. 31 מן היהודים יצאו מיד לעבר טיראספול וחצו את הדנייסטר בעזרת שליחי ועדת העזרה. כ-100 מן היהודים הנותרים נשארו במקום יחד עם היהודים המקומיים עד לבוא הצבא הסובייטי.
הצבא האדום כבש את דומנובקה ב-2 במרץ 1944. באותו יום נותרו בעיר כ-500 יהודים, מגורשים מרומניה, ובעיקר המגורשים מן הכפרים שהתקבצו בדומנובקה. מצב רוחם היה ירוד ביותר, כולם היו רזים ורעבים במצב של אפיסת כוחות. לבושם היה בעיקר שקים.
בית הדין העממי בבוקרשט דן את איסופסקו למוות אולם גזר הדין לא בוצע והוחלף למאסר עולם.
קריאה נוספת

דוֹמַאנוֹבְקָה, אודות ארגון עולמי של יהודי בוקובינה
דליה עופר, השואה בטרנסניסטריה: הרצח והתגובה היהודית, באתר יד ושם
ז'אן אנצ'ל, תולדות השואה רומניה, ירושלים: הוצאת יד ושם, תשס"ב, 2001
דומנובקה, יד ושם
תיאודור לביא (עורך), פנקס הקהילות: רומניה, כרך ראשון, הוצאת יד ושם, 1969
אובידיו קראנגה, דומנובקה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 670–671), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
ראו גם

טרנסניסטריה
מודסט איסופסקו
שואת יהודי רומניה
מחנה הריכוז אקמצ'טקה
הערות שוליים

1 2  Чисельність наявного населення України на 1 січня 2022 [Number of Present Population of Ukraine, as of January 1, 2022] (PDF) (באוקראינית and אנגלית). Kyiv: State Statistics Service of Ukraine. ארכיון (PDF) מ-4 ביולי 2022. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7  דוֹמַאנוֹבְקָה, באתר אודות ארגון עולמי של יהודי בוקובינה
↑  דליה עופר, השואה בטרנסניסטריה: הרצח והתגובה היהודית, באתר יד ושם, ‏2000
↑  ז'אן אנצ'ל, תולדות השואה רומניה, ירושלים: הוצאת יד ושם, תשס"ב, 2001
↑  דומנובקה, באתר יד ושם
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1568–1570)

המלחמה העות'מאנית-רוסית (1568–1570) או מערכת הדון-וולגה-אסטרחן של 1569 (הנזכר במקורות העות'מאנית בתור משלחת אסטרחן), הייתה מלחמה בין רוסיה הצארית לבין האימפריה העות'מאנית על חאנות אסטרחן. המלחמה הייתה הראשונה מבין שתים עשרה המלחמות העות'מאניות-רוסיות, שהסתיימו עם מלחמת העולם הראשונה ב-1914–1918.
בשנת 1556 נכבשה חאנות אסטרחן על ידי איוואן האיום, שבנה מבצר חדש על גבעה תלולה המשקיפה על הוולגה. בשנת 1568 הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה, מי שהיה הכוח האמיתי בניהול האימפריה העות'מאנית תחת סלים השני, יזם את המפגש הראשון בין האימפריה העות'מאנית לבין רוסיה הצארית. התוצאות הניבו את האסונות הרבים שיבואו. התוכנית בקונסטנטינופול הייתה לאחד את הוולגה והדון בתעלה. בקיץ 1569 נשלח כוח גדול תחת קאסים פאשה, של 20,000 טורקים ו-50,000 טטרים, להטיל מצור על אסטרחן ולהתחיל את חפירת התעלה, ואילו צי עות'מאני הטיל מצור על אזוב.
עם זאת, גיחה של חיל המצב תחת קניאז (הנסיך) סרבריאניי-אובלסקיי, המושל הצבאי של אסטרחן, הדף בחזרה את המצור. צבא רוסי של 30,000 חיילים תקף ופיזר את הפועלים ואת כוח הטטרים שנשלח להגנתם. בדרכם הביתה, כ-70% מהחיילים הנותרים והעובדים קפאו למוות בערבות, או נהרגו בהתקפות צ'רקסיות, וכן הצי העות'מאני נהרס בסערה.
האימפריה העות'מאנית, אף כי הובסה צבאית, החזיקה במעבר בטוח לעולי רגל וסוחרים מוסלמים ממרכז אסיה, וכן קיבלה את דרישתה על הריסת המצודה הרוסית על נהר טרק.
הערות שוליים

↑  DeVries, Kelly Robert (2014-05-01). "The European tributary states of the Ottoman Empire in the sixteenth and seventeenth centuries". Choice (באנגלית). 51 (09): 51–5179. doi:10.5860/CHOICE.51-5179. ISSN 0009-4978.
↑  'נט מרטין, ימי הביניים, רוסיה:980-1584, 354.
↑  'נט מרטין, ימי הביניים, רוסיה:980-1584, 356.
הדיוויזיה ה-719 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  מאי 1941 – אפריל 1945 (כ־3 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
 
דיוויזיית הרגלים ה-719 הייתה דיוויזיה של הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הוקמה בתחילת מאי 1941 ובילתה את רוב מלחמת העולם השנייה בהולנד ובאנטוורפן עד פלישת בעלות הברית לנורמנדי. הדיוויזיה לחמה במספר קרבות הגנה עד להשמדתה באפריל 1945.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-3 במאי 1941 כחלק מגל הגיוס ה-15. בצו מ-13 באפריל 1941, כל מחוז צבאי נדרש להקים שני רגימנטים מתוך שלושים. הדיוויזיה ה-719 כללה שני רגימנטים שהוקמו במחוז הצבאי השלישי (ברלין). אלה היו רגימנטי הרגלים 723 ו-743. כמו שאר הדיוויזיות של הגל ה-15, הדיוויזיה ה-719 כללה רק שניים ולא שלושה רגימנטים חי"ר.
הדיוויזיה ה-719 הועברה לפעילות כיבוש בהולנד. עד יולי 1942 הייתה הדיוויזיה חלק מפיקוד הכוחות הגרמנים בהולנד. ביולי 1942 היא הועברה תחת פיקוד הקורפוס ה-88, מפקדת הכוחות הגרמניים בהולנד, קבוצת ארמיות D. הקורפוס ה-88 הועבר תחת פיקוד קבוצת ארמיות B במאי 1944. הדיוויזיה נשארה שם עד ה-7 בספטמבר 1944, אז הועברה לאנטוורפן כחלק מ-הקורפוס ה-88, ארמיית הצנחנים הראשונה, קבוצת ארמיות B. מהלך זה נועד להתכונן להתקדמות בעלות הברית. תוך חודש הועברה הדיוויזיה שוב תחת פיקוד הקורפוס ה-67, הארמייה ה-15, קבוצת ארמיות B בהולנד. היא נלחמה בפורט מרקסם, וונדרכט, ברדה לפני שהועברה לאזור זארפפאלץ בפברואר 1945. בזארפפאלץ, הדיוויזיה הייתה חלק מהקורפוס ה-85, הארמייה הראשונה, קבוצת ארמיות G. היא נלחמה ב-Œting בזארלאוטרן ובאזור פפאלץ לפני שהושמדה. ייתכן שהדיוויזיה ה-405 (zbV, גרמנית zur besonderen Verwendung מציינת יחידת מטרה מיוחדת, לעיתים קטנה מאוד), אולי עברה רפורמה כדיוויזיה ה-719. אם כן, יחידה זו הייתה קטנה מדי ולא מאורגנת מכדי שתהיה לה משמעות בתום המלחמה.
השרידים של הדיוויזיה ה-719 נכנעו לצבא ארצות הברית בתחילת מאי 1945 ליד מינסינגן.
מפקדים

גנרל-לויטננט אריך הקר (מאי 1941–ינואר 1944)
גנרל-לויטננט מקס הורן (ינואר 1944–פברואר 1944)
גנרל-מיור קרל ואהלה (פברואר 1944–יולי 1944)
גנרל-לויטננט קרל זיוורס (יולי 1944–ספטמבר 1944)
גנרל חיל הרגלים פליקס שוואלבה (ספטמבר 1944–דצמבר 1944)
גנרל-מיור היינריך גדה (דצמבר 1944–אפריל 1945)
אדל בת הבעל שם טוב

| --- | --- |
 בן או בת זוג:  יחיאל מיכל אשכנזי 
 
אדל אשכנזי (קרי: אוּדְל או אִידְל; ה'ת"ף – ה'תקמ"ז) הייתה בתו של הבעל שם טוב, אבי תנועת החסידות. מעט ידוע בוודאות על קורות חייה, אך היא הפכה לדמות חשובה באגדות החסידים.
בשבחי הבעש"ט מסופר כי לפני פטירתו, אמר אביה ש”לקח את נשמתה מן התורה, מן הפסוק הכתוב אש דת למו (דברים, לג, ב)”
סיפורים על אודותיה

מספרים, כי פעם בילדותה, בראש השנה לפני התקיעות, הבחינו כי אדל נעלמה מעזרת הנשים. אביה, הבעל שם טוב, עצר את התפילה וכולם התחילו לחפשה. הוא עצמו הלך לביתו ומצא אותה ישנה במיטתה. הוא העיר אותה ואמר לה: "אינך יודעת כי אסור לישון בראש השנה?" אך היא ענתה לו: "אמא אומרת, ילד שישן, משאירים לו את החלק הטוב ביותר". הבעש"ט הניח לה להמשיך לישון, חזר לבית הכנסת והורה להתחיל את התקיעות.
בסיפור אחר, על ניסיונו של הבעש"ט לעלות לארץ ישראל, מופיעה אדל כמי שהתלוותה אליו לנסיעה ביחד עם רבי צבי הסופר. במהלך הנסיעה אירעו מאורעות רבים שמנעו מהם להגיע לארץ ובאחד מהם, נפלה אדל מן הספינה בה הפליגו, אל הים הסוער וניצלה בנס ברגע האחרון.
כמו כן מסופר שבמוצאי שבת אחד, שאל הבעל שם טוב את תלמידיו - איזה שער משערי השמיים הוא החשוב ביותר מבין השערים המוזכרים בתפילת יהי רצון של מוצאי שבת. כל אחד מן התלמידים ציין שער אחר והבעש"ט לא קיבל את תשובותיהם. אדל שנכחה במקום, ענתה: "שערי סייעתא דשמייא" (עזרה משמים). אביה אישר את דבריה ואמר שזה אכן השער החשוב מכולם.
אזכורים בתרבות הישראלית

בשנת 2018 פרסמה הסופרת יוכי ברנדס ספר בשם "אדל". הספר מגולל את סיפורו של הבעל שם טוב מנקודת מבטה של אדל, בהסתמך על סיפורים ששמעה הסופרת.
הערות שוליים

↑  "הבעש"ט מחדש החסידות", משה רוסמן, הוצאת מרכז זלמן שזר, עמוד 211
↑  ספר שבחי הבעש"ט, ש.א. הורודצקי, הוצאת דביר, תשל"ה, עמוד רז'
↑  "אור הגנוז", מרטין בובר, הוצאת שוקן, עמוד 76
↑  "אור הגנוז", מרטין בובר, הוצאת שוקן, עמוד 84
↑  על שם האגדה החסידית המספרת כי מת בילדותו, וסבו הבעל שם טוב החיה אותו
↑   אריאל שנבל, ‏מסורתית בדרכו של הבעל שם טוב, בעיתון מקור ראשון, 25 באוקטובר 2018
| ספרים מאת יוכי ברנדס |
| --- | --- | --- |
| ספרים | גְמר טוב (1997) • הגר (1998) • לכבות את האהבה (2001) • גרעינים לבנים (2003) • וידוי (2005) • מלכים ג (2008) • שבע אימהות (2010) • הפרדס של עקיבא (2012) • היהדות שלא הכרנו (2014) • אדל (2018) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007412462005171  VIAF: 27153833212164331711   WorldCat (עם VIAF): 27153833212164331711
הדיוויזיה ה-98 (ורמאכט)

| --- | --- |

סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  18 בספטמבר 1939 – 8 במאי 1945 (5 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
הדיוויזיה ה-98 (בגרמנית: 98. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

דיוויזיית הרגלים ה-98 הוקמה ב-18 בספטמבר 1939 באזור האימונים הצבאיים של המחוז הצבאי ה-13 כחלק מגל הגיוס החמישי. הדיוויזיה צוידה בציוד צ'כי. צוות נוסף הגיע מהמחוז הצבאי החמישי ומקבוצת ארמיות דרום בפולין. הדיוויזיה הייתה אמורה להיות מוכנה לשירות בשטח עד 1 בנובמבר 1939. הפלוגות ה-13 של הגדודים היו פלוגות מרגמות כבדות. לאחר השלמת הגיבוש עברה הדיוויזיה לסאר-פפאלץ כדי לאבטח את הגבול המערבי של גרמניה. במסגרת המערכה על צרפת התקדמה הדיוויזיה מאזור שפייר במאי 1940 דרך סן קנטן, תעלת אואז-אן והאן עד למארן. הדיוויזיה חצתה את הנהר בלה פרטה, דרומית לג'וארה. במהלך החלק השני של המערכה המערבית, הדיוויזיה צעדה על פני הסן בפונטיין לה פורט, הלואר בסאלי והשר אל האינדר. לאחר המערכה המערבית הוצאה הדיוויזיה לחופשה מאוגוסט 1940 עד פברואר 1941. כאשר נקראה שוב ב-28 בפברואר 1941, אורגנו הפלוגות ה-13 של רגימנט הרגלים לפלוגות IG של דיוויזיית הרגלים ה-215. הדיוויזיה שימשה לאחר מכן ככוח כיבוש בצרפת והחל מ-22 ביוני השתתפה במערכה הרוסית, בתחילה כעתודת ה-OKH. מזמושץ' התקדמה הדיוויזיה דרך לוצק, ז'יטומיר, מאלין וקורוסטן לדנייפר, אותו חצתה בהורנוסטייפל. לאחר מכן לחמה מדרום-מערב לצ'רניהיב ופרצה את הקו לאורך נהר הדסנה. לאחר מכן התקדמה הדיוויזיה על פני האוגרה לעמדות המגן של מוסקבה ליד דצ'ינו. לאחר שפרצה את עמדת ההגנה ליד מאלוג'רוסלבץ, התקדמה הדיוויזיה על פני הפרוטבה עד לנארה, מדרום-מערב למוסקבה. כאן נעצרה על ידי מתקפת החורף הרוסית. מנובמבר עד דצמבר היו קרבות הגנה על נארה ובין הפרוטבה לשנייה וכן באזור מאלוג'ריסלבץ ומדין. מינואר עד אפריל 1942 לחמה הדיוויזיה בקרבות הגנה כבדים ליד ג'וכנוב ולאחר מכן בלוחמת תעלות בקשת אוגרה מצפון לג'וכנוב. מאוגוסט 1942 עד פברואר 1943 לחמה הדיוויזיה על הווריה בין טמקינו לגשטסק. במרץ 1943 עברה הדיוויזיה לקו ספאס-דמיאנסק-דורוגבוש. לאחר מכן הוצאה הדיוויזיה מהחזית ושימשה ללחימה בפרטיזנים ביער ממאייבקה בין בריאנסק לרוסלב מאפריל עד מאי 1943. ביוני עברה הדיוויזיה ברכבת לפאודוסיה שבחצי האי קרים ומכאן התקדמה לראש הגשר של קובאן. לאחר מכן נערכו קרבות הגנה יקרים ליד קרימסקאיה עד שראש הגשר של קובאן פונה לבסוף באוקטובר 1943. מנובמבר 1943 עד אפריל 1944 לחמה הדיוויזיה בקרבות הגנה כבדים בחצי האי קרץ'. מאפריל ואילך נסוגה הדיוויזיה לסבסטופול עד מאי 1944. הדיוויזיה הושמדה שם עד 10 במאי 1944.
הדיוויזיה אורגנה מחדש ב-5 ביוני 1944 ליד אגרם בקרואטיה משרידי דיוויזיית הרגלים ה-98 וממטה דיוויזיית הרגלים ה-387. ביולי 1944 עברה הדיוויזיה החדשה שהוקמה לאיטליה והשתלטה על הגנת החוף ליד רוונה. באוגוסט וספטמבר 1944 הדיוויזיה לחמה על רימיני. לאחר מכן היא נסוגה מהלחימה דרך האפנינים אל הסניו. מינואר עד אפריל הייתה מלחמת תעלות כבדה על הסניו ליד לוגו. באפריל נסוגה הדיוויזיה על פני הפו, איסטרנה, קורודה ובלונו למרגלות הרי האלפים, שם נכנעה באזור Pieve di Cadore בתום המלחמה.
מפקדים

אריך שרק (1 בספטמבר 1939 – 11 באפריל 1940)
הרברט שטימל (11 באפריל 1940 – 10 ביוני 1940)
אריך שרק, 10 ביוני 1940 – 31 בדצמבר 1941)
מרטין גאריס (31 בדצמבר 1941 – 1 בפברואר 1944)
אלפרד-הרמן ריינהרדט (1 בפברואר 1944 – 11 באפריל 1945)
אוטו שיל (11 באפריל 1945 – 8 במאי 1945)
יקירנט

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  יעל ישראל 
 שפת המקור:  עברית 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2007 
 
יקירנט הוא רומן אימיילים בהמשכים, המתנהל כולו במרחב הווירטואלי. הוא התפרסם כסדרה יומית בערוץ יחסים של ynet בחודשים פברואר ומארס 2007. מדי יום פורסם פרק אחד, שזכה מיידית לתגובות הגולשים. את הרומן כתבו הסופרת יעל ישראל, שזה לה ספרה הרביעי, והשחקנית והאמנית הרב-תחומית נולי עומר, שזה לה ספרה הראשון. זו הייתה הפעם הראשונה שסדרה יומית כזאת התפרסמה באינטרנט בישראל.
עלילה

הרומן מתחיל כצ'ט רגיל, אליו נכנסת נשואה משועממת בת 39, שמתחשק לה לבדוק מה קורה באינטרנט "הזה". היא בוחרת בכינוי "נשואה שובבה" ונתקלת ברווק בן 35, המכנה את עצמו "הרואה ואינו נראה". השניים עוברים להתכתבות יומיומית באימיילים, ומהר מאוד הנשואה, רונית, משתפת את הרווק, אלון, ברגשותיה, בחלומותיה הארוטיים, אפילו ברגעים מביכים מחיי הנישואים שלה. היא רומזת רמיזות ומפלרטטת, אבל אלון לא מתמסר בקלות.
בשלב מסוים אלון מתוודה בפני רונית שהוא לא סתם רווק, אלא פסיכולוג שחוקר את תרבות הצ'טים. במקום להיבהל, היא לא מאמינה לו, ומצידה מטילה פצצה: היא בעצם לא נשואה שובבה, אלא רווקה צעירה שכותבת ספר ביכורים. לטענתה, הנשואה השובבה היא בסך הכול דמות בספר שלה.
אלון דורש ממנה לחזור תיכף ומיד לדמות הנשואה. הוא לא מאמין שהיא סופרת צעירה. בתמורה, רונית, שחושדת בזהותו, דורשת ממנו להתוודות גם הוא. והוא אכן מתוודה, ובגדול: הוא בעצם בכלל לא גבר, אלא בחורה בשם אלונה, או "אוליב", בפי חברותיה.
כלומר, יש לנו כאן בעצם, במקום רומן אסור, התכתבות בין שתי נשים דעתניות במיטב שנותיהן, שאוהבות מאוד להשתלח במין הגברי כולו. ויש להן עוד משהו משותף – נראה שזה אקי, בעלה של הנשואה...
הרקע להתרחשות הרומן הוא תל אביב רבתי: מצד אחד עולם האמנות, התקשורת, הבליינות והבוהמה שבו חיה הרווקה, ומצד שני פרבריה הבורגניים של רמת השרון המנומנמת, ערש חיה של הנשואה.
במסווה של רומן קליל נבחנת בספר תרבות הרשת האכזרית, שהחריפה את ההתחזויות האנושיות עד לכדי פיצוץ בימינו. כמו כן, מעניק הרומן מבט סאטירי על החברה התל אביבית של ראשית המאה ה-21.
הרקע לכתיבת הרומן ולפרסומו ברשת

בשנת 2004 חברו יחד ישראל ועומר, במטרה לכתוב ביחד רומן אימיילים שעלילתו מתרחשת ברשת, והוא גם יפורסם ברשת – המקום הטבעי לו מעצם עיסוקו בתרבות ההמונים שפרצה באינטרנט. המטרה הייתה כפולה: גם לחדש את מסורת הרומנים הקלילים שהתפרסמו בעיתונים במאה ה-19 (כמו הסיפורים בהמשכים של צ'ארלס דיקנס ואגר אלן פו, הרומנים למשרתות, או ספרי ה"שונד" בעיתונות היידית), ובו זמנית למקם את הז'אנר העתיק הזה במאה ה-21 ברשת, תוך שימוש בכל הכלים שמעניקה הרשת: האימיילים, הצ'טים, ההתחזויות, ועוד.
ישראל ועומר כתבו את הפרקים בפינג-פונג ביניהן, כשאחת כותבת מכתב (אימייל) והאחרת משיבה עליו: תהליך מעניין בפני עצמו. הרומן ועריכתו הסתיימו בשנת 2006, ואז חיפשו לו הכותבות בית ברשת, ומצאו אותו ב-ynet .
בתחילה, פורסם הרומן ב-ynet תחת הכינוי המשותף "יקירנט", בלי לחשוף את שמות הכותבות, כדי ליצור תחושת ריאליטי ולטעת בגולשים את הרושם שמדובר באימיילים אמיתיים של אנשים אמיתיים. רק כעבור שבועיים נחשף שהרומן נכתב בידי שתי הכותבות, ישראל ועומר.
עצם העובדה שהגולשים סברו שמדובר בסדרת ראליטי, הביאה לתגובות רבות ו"שיגעה" את ערוץ יחסים. לפעמים, הביאו תגובות הגולשים לשינויים קלים שערכו הכותבות בפרקי הרומן, במהלך השבועות שבהם פורסם. לאחר פרסום רומן זה כסדרה בערוץ יחסים, פורסמו שם עוד שתי סדרות כאלה.
כעבור שנה העלו הכותבות את הרומן בשלמותו להורדה בחינם באתר "מועדון קריאה".
CIOS (כבל)

מערכת אופטית קפריסין–ישראל (באנגלית: Cyprus-Israel Optical System, בקיצור: CIOS) היא מערכת כבלים תת-ימית של כבלים בים התיכון המקשרת בין קפריסין לישראל.
היסטוריה

חברת AT&T נבחרה לביצוע התקנת הכבל בעלות של כ-10 מיליון דולר.
לכבל יש נקודות חיבור באיה נאפה ונהריה. הוא בעל קיבולת שידור של 622 Mbit/s ואורכו הכולל הוא 250 ק"מ. הפעלתו החלה ב-11 באפריל 1994.
לקריאה נוספת

"Technical Information". אורכב מ-המקור ב-2011-06-08. נבדק ב-2008-10-15.
הערות שוליים

↑  https://twitter.com/steffanwatkins/status/908422017673777152, Twitter
הוועד להגנת היהודים בבלגיה

הוועד להגנת היהודים בבלגיה (בצרפתית: Comité de Défence des Juifs), ובשמו המקוצר הס.ד.ג'י, היה ארגון יהודי מחתרתי, שמילא תפקיד מרכזי בהצלת יהדות בלגיה בתקופת השואה.