stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מורן החורש
מאפיינים > פירות והפצה

הפרי ענבה קטנה, כדור לא מושלם, בגוון שחור-כחלחל כהה ובעלת זרע אחד. הפירות הבשלים קטנים (אורך 5 עד 7 מ"מ) ומותאמים לרוחב מפתח המקור של ציפורים קטנות שניזונות מהן ומפיצות את הזרעים. הפרי הבשל אינו מתוק ומתלווה אליו בעת ההבשלה גם טעם מריר במידת מה, שעדיין אין לו הסבר אקולוגי מניח את הדעת. הציפה אינה עסיסית ומכילה כמויות גדולות יחסית של שומן (עולה על 20%) ותאית. פירות כאלה מעניקים תמורה אנרגטית גבוהה לציפורים האוכלות אותם. ומאידך נדרשת השקעת אנרגיה לא מעטה בייצור השומן (ליפידים). ייתכן שתכונה זו מוסברת על ידי מוצאם הפאליאוטרופי (פירות שומניים באזורים הטרופיים מותאמים לאכילה על ידי יונקים), אף-על-פי שבאזור הים-תיכוני הם נאכלים ומופצים על ידי ציפורים.
צבעו הייחודי של פרי בשל, שחור-כחול כהה בעל גוון מתכתי, אינו נוצר מבליעת אורכי גל מסוימים והחזרה של הכחול על ידי צבען כברוב הצמחים, אלא מהשתקפות והחזרה של אורכי גל כחול בעוצמה גדולה יותר מאחרים ממבנה של מקבצים כדוריים של ליפידים. מבנה זה מצוי בדופן החיצוני (epicarp) של הפרי מתחת לתאי האפידרמיס המצופים בשכבת שעווה. צבע מעין זה, הנוצר מיחסי גומלין של האור עם מבנים מחזוריים זעירים שגודלם כמה מאות ננומטרים (מיליארדיות המטר), מכונה צבעוניות מבנית (structural coloration). מבנהו המיוחד של פרי המורן הוא האחראי לצבע המבני. בדופן החיצונית של הפרי קיים מבנה עבה יחסית של 30 עד 10 מיקרומטר, העשוי משכבות משני סוגים שונים, שעוביין נע בין 30 ל-200 ננומטר. השכבה החיצונית היא שכבת תאי אפידרמיס מצופה קוטיקולה, והשנייה, פנימית יותר, מורכבת ממבנים מחזוריים זעירים של ליפידים המוטבעים ללא סדר, שגורמות להחזרת הצבע השחור-כחול. מתחת לשכבת הליפידים נמצא צבען אדום, אנתוציאנין, המקיף את הזרע. אור שאינו מוחזר ממבנה הליפידים נבלע בצבען האדום הכהה שמתחתיו. בליעה זו מונעת את פיזורו של האור, ומבליטה את ההשתקפות הכחולה מדפנות התאים השקופים של האיפדרמיס. לסיכום, צבעו המתכתי של הפרי הוא פרי השפעה של כל שכבותיו. תופעה זו נפוצה אצל בעלי חיים, ואפשר למצוא אותם בכנפי פרפרים, נוצות טווסים וקשקשי דגים. לעומת זאת, היא נדירה מאוד בצמחים. יתר על כן, לעת עתה לא ידועה שום צבעוניות מבנית (לעיתים היא מכונה צבע פיזיקלי) המבוססת על שכבה ליפידית – לא בצמחים, לא בבעלי חיים ולא בשום מקום אחר.
בתי גידול ותפוצה

בית הגידול של מורן החורש הוא חורש לח ויער ים-תיכוני. צמח זה גדל בסוגי קרקע שונים, בקרקע בסיסית נייטרלית וחומצית, אך לא מלוחות. מורן נחשב לנדיר, וניתן למוצאו במעבי החורש, בסתרי חורשי האלון המפותחים בגולן, בגוש מירון וחבל תפן שבגליל העליון ובכרמל, שמהווה את גבול תפוצתו הדרומי של הצמח. הוא נצפה לפני 120 שנים גם בהר תבור. מורן החורש הוא חלק מהרכב המינים בחברת אלון מצוי, אלה ארצישראלית וער אציל, אך לא בהרי יהודה ולא בחרמון. מורן החורש ייחודי לבית גידול לח מוצל וקריר במיוחד, בגיאיות העמוקים של כמה נחלים בכרמל, שמהלכם תלול במיוחד והם חתורים בתוך סלעי גיר ודולומיט ובהם גדל חורש סבוך ומפותח של אלון מצוי. דוגמאות לכך הם נחל כלח, נחל נשר, נחל יגור ונחל חיק.
התפוצה של מורן החורש הצומח בר היא בעיקר בארצות השוכנות לחופי אגן הים התיכון (מלבד מצרים) בארצות צפון אפריקה: לוב, תוניסיה אלג'יריה, מרוקו. באירופה: פורטוגל וספרד (גם לחופי האוקיינוס האטלנטי), צרפת, איטליה, סלובניה, קרואטיה, מונטנגרו יוון עם חדירה אל תוך היבשת בשווייץ. בארצות מזרח התיכון: סוריה, לבנון, ישראל. האיים הבלאריים (ספרד), האי קורסיקה (צרפת), והאיים סרדיניה וסיציליה (איטליה).
תפוצת מורן החורש רחבה ביותר ויציבה ואין חשש להישרדותו. לא נמצאו איומים חמורים על מין זה, אם כי קיים סיכון של אובדן ופיצול בתי גידול עקב עיור מוגבר ופגיעה של חיפושית העלים Pyrrhalta viburni.
מורן החורש אינו צומח רק בחורש ים תיכוני, שני זנים שלו נפוצים במקרונזיה (באיים הקנריים ובאיים האזוריים). ברם, הוא אופייני לנוף הצמחי של החורש והיער הים תיכוני אסיה.
למורן החורש שני זנים במקרונזיה שבאוקיינוס האטלנטי: הזן Viburnum tinus subsp. rigidum (Vent.) P.Silva האנדמי לאיים הקנריים והזן Viburnum tinus subsp. subcordatum (Trel.) P.Silva האנדמי לאיים האזוריים.
מורן החורש נפוץ מאוד כצמח גינה בשל פריחה נהדרת של תפרחות גדולות, מרובות פרחים לבנים ועלווה ירוקת-עד. הוא נפוץ במערב אירופה, בריטניה, צפון אמריקה ובקולומביה הבריטית.
טקסונומיה

לסוג מורן משויכים כ-202 מינים, מהם נשירים ומהם ירוקי עד. בשנת 2016 הועבר הסוג מורן ממשפחת היערתיים למשפחת המורניים. שמה העברי המוצע של המשפחה, על שם הסוג מורן, אינו רשמי והוא ממתין לאישור ועד הלשון העברית. לפי הטַקְסוֹנוֹמְיָה (תורת המיון) העכשווית משפחת השלמוניים (Dipsacaceae) בוטלה ואוחדה עם משפחת היערתיים (Caprifoliaceae) וזאת האחרונה המורחבת פוצלה למשפחת היערתיים ולמשפחת המורניים (Adoxaceae) ושתיהן שייכות לסדרה שלמונאים (Dipsacales).
למשפחת המורניים שלשה מינים הגדלים בר בישראל: מורן החורש (Viburnum tinus) הפורח ממרץ עד אפריל; סמבוק שחור (Sambucus nigra) הוא צמח נדיר עד נדיר מאוד הפורח באפריל עד מאי; וסמבוק אמיתי (Sambucus ebulus) הוא צמח נדיר מאוד הגדל בחרמון ופורח במאי עד יולי.
שמות

השם מורן ניתן במילון "ילקוט הצמחים" (עמוד 24, הערה 411) משנת 1930 לעץ בר הגדל בדרום אירופה ובדרום מערב אסיה, הקרוי היום קַרְנִית נֶאֱכֶלֶת (שם מדעי: Cornus mas, שם נפוץ: cornel) - עץ גדול וחזק. כנראה, השם ניתן בגלל שבשירה היוונית הקלאסית (במאות הרביעית והשלישית לפני הספירה) הפך שמו של העץ לשם נרדף לחנית. ומאידך המילה העברית "חנית" תורגמה בארמית ל"מוּרְנִיתָא". העץ "קרנית נאכלת" שימש חניתות ורמחים עוד מהמאה השביעית לפני הספירה ועם חלוף הזמן החלו לבנות גם חניתות וקשתות מעץ זה.
השם "מוֹרָן" כשמו העברי של הסוג המוכר לנו כיום בשם זה הובא במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 955. עברות של השם הערבי - "מוראן" (Murran, مرّان). בשנת 2003 השם "מוֹרַן הַחֹרֶשׁ" נוסף למילון זה על ידי ועדה שכוננה האקדמיה ללשון העברית בשנת 1993 ואושר בילקוט הרשומות 5281.
הבוטנאי מיכאל זהרי סבר שהצמח תדהר המוזכר בספר ישעיהו הוא מורן החורש ויש לקבל את התרגום הארמי האמין של תרגום יונתן המפרש תדהר בתור mornian הזהה ל-murran בערבית – השם הערבי היחיד למורן החורש ומתואר בתור "הדר הכרמל". אם כי חשוב להדגיש שרבו הפרושים וההצעות והמחלוקות לזיהוי של הצמח תדהר המוזכר בשני פסוקים בלבד בתנ"ך. פסוקים המבטאים את התחייה והגאולה: בספר ישעיהו, פרק ס', פסוק י"ג: "כְּבוֹד הַלְּבָנוֹן אֵלַיִךְ יָבוֹא בְּרוֹשׁ תִּדְהָר וּתְאַשּׁוּר יַחְדָּו לְפָאֵר מְקוֹם מִקְדָּשִׁי וּמְקוֹם רַגְלַי אֲכַבֵּד". ובישעיהו, מ"א, י"ט: "אֶתֵּן בַּמִּדְבָּר אֶרֶז שִׁטָּה וַהֲדַס וְעֵץ שָׁמֶן אָשִׂים בָּעֲרָבָה בְּרוֹשׁ תִּדְהָר וּתְאַשּׁוּר יַחְדָּו".
שם מדעי: Viburnum tinus, שם נרדף נוסף: ובצרפתית Viorne-tin ובאנגלית Laurestine, Laurustinus Viburnum. ראשית המילה Laurus משמעותה עלה שדומה לעלה דפנה (ער אציל).
שם המין בלטינית tinus ופירושו (tenth born) יליד העשירי שמשמעותו "הגעה מאוחרת", ייתכן שהוא נקרא על שם פריחתו המאוחרת כל כך בשנה.
שם הסוג המדעי "Viburnum" ניתן מהכינוי הלטיני למין שיח נפוץ לאורך דרכים ושבילים בקרקע גיר יבשה בדרום אירופה המכונה Viburnum lantana, Wayfaring Tree.
שם המשפחה "Adoxaceae" ניתן מן המילה a-doxa דהיינו חסר תהילה.
תמונות מישראל

פרחים ופקעי פריחה במטלה בינואר 2022
פריחה לצד פירות במטולה בינואר 2022
Viburnum tinus - Museum specimen
לקריאה נוספת

מיכאל זהרי, נופי הצומח של הארץ, הוצאת "עם עובד", תל אביב, 1980, עמוד 175
הערות שוליים

↑  מורן החורש באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  .Viburnum tinus L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
1 2 3  Classification, World Flora Online (באמגלית)
1 2  דרור מלמד, עדכונים בטקסונומיה של מכוסי הזרע - APG IV, באתר צמח השדה, ‏1-6-2016
↑  צבי אבני, התפתחות הגנת האילנות בחוק הישראלי (חלק ראשון), יער גליון 8, קק"ל, 9-2006, עמ' 9-13
↑  פקודת היערות, באתר נבו
↑  צו היערות (אכרזה על אילנות מוגנים) (מס' 2), תשנ"ז-1997, באתר נבו
↑  חוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה, תשנ"ח-1998, באתר נבו
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), התשס"ה-2005, באתר נבו
↑  צבי אבני, התפתחות הגנת האילנות בחוק הישראלי (חלק שני), יער גיליון 9, עמ' 3-8
↑  נירית ברנשטיין, הרחבת עונת הייצוא של ענפי פקעי פריחה במורן החורש ע"י טיפולי הצמאה, ושימוש במגוון זנים, באתר מרכז וולקני, ‏2006
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 642
↑  מיכאלי זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1998, עמ' 423-424
↑  יפתח דיבון, סוד הפרי הכחול, באתר מכון דוידסון - הזרוע החינוכית של מכון ויצמן למדע, ‏11-10-2020
↑  Rox Middleton, Miranda Sinnott-Armstrong, Yu Ogawa, ..., Beverley J. Glover, Michael J. Donoghue, Silvia Vignolini, Viburnum tinus Fruits Use Lipids to Produce Metallic Blue Structural Color, current biology, VOLUME 30, ISSUE 19, ‏6-10-2020
↑  הדס מצוי, באתר The IUCN Red List of Threatened Species. Version 2021-1
↑  מקור:מיכאל זהרי, נופי הצומח
↑  פרופ’ אבינעם דנין, סמבוק אמיתי, באתר צמחיית ישראל ברשת
↑
↑  צמחי ארץ ישראל (תש"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏1946
↑  גדעון ביגר ונילי ליפשיץ, ‘אתן במדבר ארז, שטה והדס ועץ שמן, אשים בערבה ברוש, תדהר ותאשור יחדיו’ — על נס הפרחת השממה במקרא, במקרא בית מקרא: כתב-עת לחקר המקרא ועולמו מג, מוסד ביאליק, ירושלים, תשנ"ח, עמ' 161-174
1 2  Zohary.M, plants of the Bible, Cambridge
אבקנים ועמוד עלי בפרח
תפרחת סוכך מורכב של מורן החורש עם פקעי פריחה
מורן החורש החנטה הושלמה
פרחי מורן החורש לאחר הפריה
עלים ופירות של מורן החורש
פירות מורן החורש
ניל הצבעים

| ניל הצבעים |
| --- | --- |
 ניל הצבעים
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים קדומים
סדרה:: קטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: ניל
מין:: ניל הצבעים
שם מדעי
 Indigofera tinctoria ‏ליניאוס
ניל הצבעים (שם מדעי: Indigofera tinctoria) הוא מין של צמח בעל פרחים ממשפחת הקטניות. הצמח ידוע יותר בשם אינדיגו, והיה המקור הראשון לצבע האינדיגו. הצמח מגודל למטרות הפקת הצבע באסיה ובאפריקה זה מאות שנים, ומוצאו המקורי אינו ידוע.
מאפיינים

ניל הצבעים הוא שיח בגובה מטר עד שניים, שעשוי להיות חד-שנתי או רב-שנתי בהתאם לאקלים בו הוא צומח. לצמח עלים אליפטיים המסודרים בצורת נוצה, עם עלה בקצה. הפרחים פרפרניים בגוון ורוד.
הפקת צבע האינדיגו

עלי הצמח נקטפים ומותססים במים, עד שהגליקוזיד המצוי בהם, אינדיקן, הופך לאינדיגוטין. לאחר מכן התוצר מעורבב עם בסיס חזק כגון נתרן הידרוקסידי והופך למוצק. את גושי הצבע דוחסים לקעריות ומשם הם עוברים לפס הייצור.
מרד האינדיגו

קטיפת פרח האינדיגו מהצמח, חייבה מלאכה ידנית קשה וסיזיפית, שחייבה כוח אדם רב וזול, על מנת שהגידול ישתלם. בארצות הברית עד מלחמת האזרחים, גודל הצמח במטעים, באמצעות עבודת עבדים, בדומה לקטיף הכותנה. באזורים אחרים בעולם, בעיקר בקולוניות בריטיות ביבשת אסיה, נעשתה קטיפת הפרח באמצעות עובדים קשי יום בשכר זעום.
מלחמת העצמאות האמריקאית הפחיתה משמעותית את כמות האינדיגו המיובא מאמריקה ופגעה בבעלות הבריטית עליו. לכן, החל מ-1777 פעלו משתלות ניל בריטיות באזורים רבים בהודו ובבנגל. ככל שעלה ערך האינדיגו כצבע בדים כך התפשטו שדות הניל. האיכרים המקומיים שתלו ניל במקום גידולי מזון, ועבדו עבור בעלי המשתלות. את יבול הניל מכרו האיכרים לבעלי המשתלות תמורת 2.5% מערך השוק של היבול. כל איכר לקח הלוואה, ובגלל ההכנסות הזעומות שקיבל, לא יכול היה להחזיר אותה והיא אף הועברה ליורשיו. בעלי המשתלות היו מוגנים על ידי חוק, ויכלו להרוס את בתי האיכרים אם אלו התקוממו. בשנת 1833 נחקק חוק שהתיר לבעלי המשתלות "יד חופשית" בכל הנוגע לניהול משק הניל.
בשנת 1859 הכריזו האיכרים בבנגל על מרד בפני האימפריה הבריטית, וסירבו לשתול ולטפח את מטעי הניל. המרד היה לא-אלים, אך דוכא ביד קשה ומספר איכרים נטבחו על ידי הבריטים, כעונש על "פשעם". עם זאת, המרד זכה לתמיכה עממית והתפשט ברחבי הודו. בעקבות החשיפה בעיתונות, ידעו הלקוחות באירופה כי "אף תיבת אינדיגו לא הגיעה לאירופה ללא שפיכות דמים" - דבר שתרם לשינוי דעת הקהל לטובת האיכרים. הצלחתו היחסית של המרד הלא-אלים השפיעה רבות על ההתנהגות העתידית של ההודים מול הבריטים - במיוחד על הפילוסופיה של גנדי.
הערות שוליים

↑  Page:Nil Durpan.djvu/10 - Wikisource, the free online library, en.wikisource.org
נץ מצוי

| נץ מצוי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נציים
סוג:: נץ
מין:: נץ מצוי
שם מדעי
 Accipiter nisus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


נץ מצוי (שם מדעי: Accipiter nisus) הוא עוף דורס ממשפחת הנציים. רוב הפרטים אינם נודדים, אך פרטים שנמצאים באזורים קרים של צפון אירופה וצפון אסיה נודדים בחורף לצפון אפריקה והודו.
תיאור

דורס יום קטן. לזכר אורך גוף של 29–34 ס"מ ומוטת כנפים של 58–65 ס"מ. לנקבה אורך של 35–41 ס"מ, מוטת כנפים של 67–80 ס"מ ומשקלה יכול להגיע עד 345 גרם. ככלל, הנקבה גדולה וכבדה מהזכר ב-25%, וזה נחשב להבדל הגדול ביותר בין זכרים לנקבות במחלקת העופות.
מאפיינים

צבע גבו של הנץ המצוי חום-אפור וזנבו מפוספס. הוא שוכן בחורשים נמוכים ויערות דלילים. כנפיו הקצרות (יחסית לגופו) והרחבות וזנבו הארוך מאפשרים לו לתמרן בזריזות בסבך. הוא ניזון בעיקר מעופות ובעיקר שחרורים, אותם הוא דורס באוויר או "קוטף" מתוך הסבך ברגליו הארוכות. לעיתים הוא גם לוכד מכרסמים על פני הקרקע.
חולף בארץ ישראל בסתיו, באביב או בחורף.
הערות שוליים

↑  נץ מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אסף מירוז, "נץ מצוי", אתר הצפרות הישראלי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532047805171  GND: 4140370-8  LCCN: sh87006135 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נץ מצוי טורף זרזיר
נץ מצוי דורס צוצלת
Accipiter nisus
נקר שנהבי

| נקר שנהבי |
| --- | --- |
 פוחלץ של נקר שנהבי
מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: נקראים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נקריים
סוג:: נקר קמפפילוס
מין:: נקר שנהבי
שם מדעי
 Campephilus principalis ‏לינאוס, 1758

תמונה משנת 1935 שצולמה בטבע, של נקר שנהבי
נקר שנהבי (שם מדעי: Campephilus principalis) הוא מין נכחד של עוף ממשפחת הנקריים אשר חי בעבר באמריקה הצפונית.
נקר זה היה המין הגדול ביותר ממשפחתו באמריקה הצפונית ואולי גם בעולם. הוא הגיע לאורך 50 ס"מ ולמוטת כנפיים של 71 ס"מ. במראהו הוא בעל כרבולת גבוהה ואדומה וכן החלק האחורי של הראש אדום עז. שאר הגוף שחור עם פסים לבנים בדומה לפסי בואש והמקור צהוב וארוך מאוד. כמו שאר הנקרים הוא בעל לשון ארוכה היכולה להישלף כדי ללקט חרקים מקליפות העץ.
נקר זה חי בעבר בטבע ביערות לחים בדרום ארצות הברית וגם בקובה שבאיים הקריביים. עקב ציד מופרז ואובדן היערות בהם חי פחתו אוכלוסיותיו, עד שנכחד. הפרט האחרון הידוע של מין זה הייתה נקבה שנצפתה בשנת 1944. עם זאת ב-2004 נמצא פרט מת בארקנסו, מה שחידש את הדיון על קיומו. לאחר מכן משלחות חוקרים חיפשו אחרי הנקר וב-2006 משלחת מאוניברסיטת וינדזור ומאוניברסיטת אובורן גילו רמזים על קיני נקרים שנהבים בנהר בדרום אלבמה, לואיזיאנה ובפלורידה. עם זאת מחקר מ-2009 לא מצא הוכחות לקיומם באזור. ב-2017 מדען מפלורידה טען שהוא צפה ב-10 נקרים ואייר אותם, אך הוא לא הצליח לצלם אותם, ומשכך הזיהוי התקבל בספקנות.
בשנת 2021 הוכרז הנקר כמין נכחד, לאחר שלא צלחו הניסיונות לאתר אותו בטבע. לעומת זאת, אתר הרשימה האדומה של IUCN עדיין מדרג את הנקר השנהבי כמין בסכנת הכחדה חמורה.
לנקר זה יש שני תת-מינים:
נקר שנהבי אמריקאי (Campephilus principalis principalis)
נקר שנהבי קובני (Campephilus principalis bairdii)
הערות שוליים

↑  נקר שנהבי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  הנקר הענק והמפורסם - נכחד, באתר ynet, 29 בספטמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537457005171
ירגזי מצוי

| יַרְגָּזִי מָצוּי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: ירגזיים
סוג:: ירגזי
מין:: ירגזי מצוי
שם מדעי
 Parus major ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


יַרְגָּזִי מָצוּי (שם מדעי: Parus major) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הירגזיים, השוכן בחורשות וגנים באירואסיה. הירגזי המצוי מעופף בזריזות ומלקט חרקים. מוטת כנפיו 25.5 ס"מ ומסתו 16–20 גרם. אורך גופו מגיע ל-14 ס"מ.
הירגזי המצוי נפוץ באירופה ובאסיה. זהו עוף יציב כאשר רוב הירגזים אינם נודדים, פרט לירגזים בצפון אירופה, שבה מתרחשת הנדידה באופן חלקי וירגזים תועדו חורפים לחופי הים הבלטי ובמזרח אירופה. בישראל הירגזי שכיח ויציב. הערכות גודל האוכלוסייה ושטח התפוצה גבוהות מאוד, והאוכלוסייה גדלה מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, ועל כן, הירגזי המצוי אינו בסיכון להכחדה ומצב השימור שלו הוא ללא חשש. הירגזים מקננים בטבע בחללים חשוכים בעצים, אבל נצפו מקננים בחפצים מעשי ידי-אדם פעמים רבות, ביניהן בכדים, תיבות דואר, עמודים חלולים ותיבות קינון. בשל הסתגלותו לקינון בתיבות מעשה ידי-אדם, הפך לציפור מחקר מרכזית באירופה ובישראל.
הירגזי המצוי תואר על ידי קארולוס ליניאוס בשנת 1758. השם המדעי מורכב מהמילים Parus, "ירגזי", ו-major, "גדול". בעבר נחשב הירגזי המצוי לבעל 36 תת־מינים וקבוצת תת־המינים bokharensis נחשבה למין עצמאי, ושניהם נחשבו למיני טבעת, אבל כיום הירגזי היפני והירגזי האפרפר מסווגים כמינים עצמאיים וקבוצת תת־המינים bokharensis מסווגת כחלק ממין זה.
הירגזי המצוי הוא אחד מציפורי השיר האירופאיות הפופולריות ביותר. הוא אף נבחר על ידי ה–MME לציפור השנה של 2011. הירגזי אינו חושש מבני אדם ואף יאכל מכף יד אנושית והוא גם משתמש לעיתים קרובות במתקני האכלה ובתיבות קינון. אוכלוסיית ותפוצת הירגזי נמצאות בעלייה, ועל אף שהירגזי המצוי משגשג בעיקר בסביבת החורש הטבעי, הוא מפגין הצלחה בהסתגלות לתנאי המחיה בעיר. לדוגמה, בעיר שפילד שבדרום יורקשייר, בהממלכה המאוחדת, חיים כ–17,000–30,000 ירגזים. עם זאת, נמצא שביישובים רועשים, הירגזי שר בתדרים גבוהים יותר על מנת להישמע על רקע רעשי העיר.
אטימולוגיה ושמות

את השם העברי "ירגזי" טבע שלום יעקב אברמוביץ, הידוע יותר בשם העט מנדלי מוכר ספרים, בעבודתו על החלק השני של "ספר תולדות הטבע", שיצא לאור בשנת 1866. בספרו הוא כתב, ”והוא נרגן, עז נפש ורגזן ועל כן אכנהו ירגזי”. את השם החדש, יחד עם חידושי שמות נוספים, הוא הציג במאמר בהמליץ באוקטובר 1863, לקראת הוצאת הספר.
אברמוביץ' קרא למין זה בשם יַרְגָּזִי גָּדוֹל, בדומה לשמו בלטינית (Parus major), באנגלית (Great tit), בערבית (قرقف كبير), ברוסית (Большая синица) ובשפות רבות אחרות. הירגזי המצוי הוא הירגזי הגדול ביותר באירופה, מה שככל הנראה הוא הסיבה לשם זה. שמו העברי הנוכחי נובע מהעובדה שמבין שלושת המינים החיים בארץ ישראל, הירגזי המצוי הוא הנפוץ ביותר.
הירגזי המצוי קרוי בצרפתית, בהונגרית, בגרמנית ובהולנדית "ירגזי הפחם" בשל צבע ראשו (צרפתית: Mésange charbonnière, הונגרית: Széncinege, גרמנית: Kohlmeise, הולנדית: Koolmees). המילה הדנית לירגזי המצוי, Musvit, מורכבת משיבוש המילה לירגזי, Mejse, ואונומטופיה של צליליו.
שמו בשוודית (Talgoxe) ניתן לו בשל שהוא ניזון במיוחד מחֵלֶב (Talg בשוודית), ואכן הוא נצפה ניזון במתקני האכלה עם שומן לעיתים קרובות. שם זה נמצא במשמעותו הנוכחית מאז 1645. הירגזי קרוי באיטלקית ירגזי עליז (Cinciallegra), בשל קריאותיו ושיריו.
מקור המילה בצרפתית לירגזי, מזאנז' (Mésange), במילה בפרנקית לירגזי, מייזינגה (Meisinga), ויש לה מקורות משותפים עם המילה בגרמנית לירגזי, מַייזֶה (מייזע ביידיש) (Meise), המילה בהולנדית לירגזי, מֵס (Mees), המילה באנגלית עתיקה (Mase), ובשפות גרמאניות אחרות. המילה באנגלית לירגזי היא הלחם בין המילה באנגלית עתיקה לירגזי, Mase, ולקטן, Tit. כלומר, משמעות המילה Titmouse היא ירגזי קטן. מילה זו נמצאת בשימוש במשמעות הירגזי מאז המאה ה–14, ונכתבה Titmose עד המאה ה–16, אז הושפעה מכתיב המילה Mouse.‏ התיעוד הראשון לקיצור המילה Titmouse למילה Tit הוא מתחילת המאה ה–18.
אנטומיה ומאפיינים כלליים

הירגזי הוא ציפור שיר קטנה ומהירה בעלת צבעים עזים וקול רם ומתכתי שאורכה כ־14 ס"מ, מוטת כנפיה 22.5–25.5 ס"מ ומשקלה 12–19 גרם. הגב בצבע ירוק זית. הכנפיים קצרות ועגולות, והסוככות בצבע ירוק זית. הראש שחור מבריק עם לחיים לבנות. החזה והבטן צהובים, ופס שחור עובר לאורכם וחוצה אותם לשניים. הנקבות פחות צבעוניות מהזכרים. אצל הזכר הפס השחור, העובר לאורך פלג הגוף התחתון, רחב יותר ומסתיים בכתם שחור בולט בתת-השת. אצל הנקבה הפס צר יותר ואינו מגיע לתת-השת.  הכתם השחור בתת-השת הוא סימן להבחנה בין זכרים ו[נקבות בשטח. בשני הזוויגים אין הבדלים בניצוי בין עונות השנה. צבע קשתית העין שחום, צבע המקור שחור, לרגליים צבע אפור-כחלחל. הצעירים דהויים יותר מהבוגרים, עם גחון לבן־ירקרק, לחיים צהובות, מקור כתום בהיר עד צהוב, וראש וחזה אפורים כהים. תת-המינים מקבוצת bokharensis נוטים להיות חיוורים יותר, עם בטן בצבע לבן-בז'-אפור. לירגזי 10 אברות יד (הארוכה ביותר היא האמצעית, באורך 64–71 מ"מ והקצרה ביותר היא הקיצונית, באורך 21–25.5 מ"מ), 9 אברות אמה (הארוכה ביותר היא הקיצונית, באורך 55–61 מ"מ, והקצרה ביותר היא הפנימית, באורך 22–28.5 מ"מ) ו-12 אברות זנב. לזנב יש צורת מניפה סימטרית, כך שהאברות הארוכות ביותר הן הרביעיות מהמרכז, באורך 61.5–71.5 מ"מ, והקצרות ביותר הן הקיצוניות, באורך 56.5–68.5 מ"מ. הפנימיות באורך 60–70 מ"מ), כולן כחלחלות אפרפרות עם שוליים לבנים.
| --- | --- |
מיני ירגזי נפוצים



מימין למעלה עם כיוון השעון:  ירגזי החרמון, ירגזי כחול, ירגזי מצוי וירגזי שחור


הירגזי המצוי דומה מאוד לירגזי הכחול, מלבד שכיפתו וכנפיו כהות בהרבה, הפס השחור עבה יותר בירגזי המצוי, והוא חסר את הגבה הלבנה של הירגזי הכחול. הירגזי המצוי דומה בנוסף לירגזי החרמון ולירגזי השחור, אבל גדול מהם, וניתן להבדיל ביניהם בקלות על פי הגחון: לירגזי המצוי בטן וחזה צהובים ולירגזי החרמון ולירגזי השחור בטן וחזה בצבע בז' חיוור והם חסרים את פס הגחון השחור.
הירגזי מצוי הוא עוף מאוד ווקאלי עם מגוון קריאות רחב מאוד, רובן שריקות, ציוצים וגרגורים. שיר הירגזי נשמע כרצף 2–3 הברות בתדר גבוה ובעוצמה חזקה, אחת מהן יותר גבוהה מהאחרות, והוא נשמע מעט כמו הקולות הנוצרים ממשאבת אופניים ידנית, או מחריקת מריצה, כמו "טי–צ'ו, טי–צ'ו". לרוב השיר איטי ונמוך מזה של הירגזי השחור. הירגזי המצוי נוטה לשיר בקול גבוה יותר באזורים עירוניים, ככל הנראה על מנת להישמע על רקע רעשי העיר. הירגזי שר לכל אורך השנה, אך תדירות שירתו גבוהה במיוחד בתקופת החיזור.
נמצאה קורלציה בין הרווייה של צבע החזה בירגזים מצויים זכרים לבין איכות הזרע שלהם, כך שצבע החזה משמש למעשה כסימן לעליונות רבייתית בקרב זכרים. רמות גבוהות יותר של קרוטנואידים מגבירות את עוצמת הצבע הצהוב של החזה, וגם מאפשרות לזרע לעמוד טוב יותר מול רדיקלים חופשיים. הירגזי לא יכול לסנתז קרוטנואידים בכוחות עצמו אלא מקבל אותם מהמזון, כך שצבע חזק מצביע על יכולת להשיג תזונה טובה. עם זאת, נמצאה גם השפעה של גורמים סביבתיים כטמפרטורה ולחות בתקופת החלפת הנוצות, על עוצמת הצבע. נקבות מעדיפות להזדווג עם זכרים בעלי פס רחב, וכך, עובי הפס השחור מושפע מברירה זוויגית.
בחורף, תאי הדם האדומים של הירגזי מכילים יותר מיטוכונדריות, הצורכות חמצן ומייצרות חום. נוסף על כך, חל שינוי בתהליך הנשימה המיטוכונדריאלית. דם הציפור היה תרמוגני יותר בחורף על חשבון ייצור ATP. זה נעשה על מנת לשמור על טמפרטורת גוף גבוהה באזורים קרים. נוסף על כך, בעת מחסור במזון, הירגזי מצר את כלי הדם ההיקפיים שלו ליד המקור וברגליים כדי להקטין את איבוד החום.
התנהגות ואקולוגיה > יחסי גומלין

class=notpageimage|הצגה
הירגזים תוקפניים כאשר הם חשים מאוימים או בעת חיפוש אחר מזון. הם עלולים להיות תוקפניים כלפי ציפורים אחרות, אפילו גדולות יותר, ואף לגרש אותן ולמנוע גישתן למתקני האכלה. לירגזי מעוף גלי, והוא מקפץ בזריזות בין ענפים. טורפים נפוצים של הירגזי הם נצים וחתולים. כמו כן תועדו מקרים של נקרים, סנאים וחמוסים שפושטים על קניהם ואוכלים את ביצי הירגזי, ולעיתים נדירות גם טורפים פרטים בוגרים. לפי נילסון (1984), נקרים אחראיים לכמחצית מבזיזות קיני הירגזים שקיננו בתיבות קינון, ולכ–17% מבזיזות של קיני ירגזי בחללים טבעיים. מחקרים נוספים הראו שהנקרים הם הטורפים העיקריים של ביצים וגוזלים בקינים שהוקמו בחללים טבעיים בעצים. נקרים עקודים תוקפים במיוחד תיבות קינון עשויות עץ שבהן רווחים, אותם הם יכולים להרחיב. הירגזי מתחרה עם החטפית שחורת העורף על תיבות קינון, תחרות שעלולה להגיע להריגת החטפית על ידי הירגזי. מקרים של תחרות כזו, שעלולה להסתיים במות החטפית, שכיחים יותר בעת זמני קינון חופפים, ושינויי האקלים הובילו לסנכרון רב יותר של הקינון בין שני המינים. לעיתים הירגזי אוכל את מוחה של החטפית.
בין מיני הטפילים של הירגזי הם הכינה מהמין Rostrinirmus hudeci שנמצאה בראשונה על ירגזי מצוי ב-1981, והפרעוש Ceratophyllus gallinae, הנפוץ מאוד בלולי תרנגולות ולכן נקרא באנגלית Hen flee. מחקר שנערך בקנטון וו שבשווייץ בשנים 2009–2011 מצא טפילי דם חד-תאיים מסדרת Haemosporida בכ–90% מהאוכלוסייה הנחקרת. נוסף על כך, נמצא קשר בין גובה המקום בו נמצא הירגזי לסוג הטפיל, כאשר טפילי פלסמודיום היו נפוצים במיוחד באזורים הנמוכים יותר, טפילי לאוקוציטוזואון (Leucocytozoon) היו נפוצים בכל האזורים ובמיוחד באזורים הגבוהים יותר, וטפילי המופרוטאוס (Haemoproteus) הפכו נפוצים יותר עם הגובה. מחלת העופות הוויראלית, "אבעבועות העופות", תועדה בירגזים ב–2006 בדרום אנגליה ומאז, נכון לשנת 2010, כמות המקרים המתועדים גדלה כל שנה. המחלה נמצאה בירגזי המצוי גם באוסטריה (2005), בהונגריה (2007), בצ'כיה, בסלובקיה ובגרמניה. בבריטניה, המחלה פוגעת בעיקר בירגזיים בכלל ובירגזי המצוי בפרט, מועברת על ידי יתושים, וההתפרצות השנתית שלה היא בתחילת הסתיו. בניגוד לעופות אחרים, בירגזים האבעבועות לרוב גדולות, על הראש, ועם כיבים ונמק גבינתי במרכז. אבעבועות אלו מפריעות לירגזי לנוע, לראות ולאכול והופכות אותו ליותר פגיע לטורפים. המחלה תועדה לפני כן בירגזי הדו־גוני בארצות הברית ב–1960, בירגזי המצוי בנורווגיה ב–1970, ולאחר מכן בירגזי הקנרי באיים הקנריים ב–2008.