stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פנטזיה אפית
ספרים וסדרות ספרים בולטים בז'אנר

שר הטבעות ילדי הורין מאת ג'.ר.ר. טולקין
דברי ימי נרניה מאת ק. ס. לואיס
שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר. ר. מרטין
חרב האמת מאת טרי גודקיינד
הבלגריאד והמלוריאן מאת דייוויד אדינגס
רומח הדרקון מאת מרגרט וייס, טרייסי היקמן, כריס פירסון ועוד
הירושה מאת כריסטופר פאוליני
מחזור כישור הזמן מאת רוברט ג'ורדן (סופו מאת ברנדון סנדרסון)
ממלכות נשכחות
הרואים למרחק, האיש הזהוב וסוחרי הספינות החיות מאת רובין הוב
עולם הדיסק מאת טרי פראצ'ט (פרודיה)
מחזור שער המוות מאת מרגרט וייס וטרייסי היקמן
שם הרוח מאת פטריק רות'פס
הערפילאים וגנזך אורות הסער מאת ברנדון סנדרסון
המגדל האפל מאת סטיבן קינג
ספטימוס היפ מאת אנג'י סייג'
המכשף מאת אנדז'יי ספקובסקי
ראו גם

רשימת ספרי פנטזיה אפית, בויקיפדיה האנגלית
הערות שוליים

↑  Philip Martin, The Writer's Guide to Fantasy Literature: From Dragon's Lair to Hero's Quest, p 34, ISBN 0-87116-195-8
↑  Casey Lieb, Unlikely heroes and their role in Fantasy literature
סיגורד (זיגפריד) הורג את הדרקון פאפניר, איור מאת ארתור רקהאם
'אביר אפל' כפי שמתבטא ביצירות פנטזיה אפית. דמות מסתורית מעוררת אימה, וחסרת סממנים הרלדיים.
יצירות אמנות מסדנת הסרטים הפתוחים 'כאוס ואבולוציות'. הדרכת DVD בנושא ציור דיגיטלי, אומנות קונספט, Gimp-painter 2.6 ו-Mypaint 0.7.
נועם אמיר

| --- | --- |

אמיר ביוני 2013
 לידה:  3 בספטמבר 1974 (בן 50) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  noamamir74
 
נועם אמיר (נולד ב-3 בספטמבר 1974) הוא עיתונאי ישראלי המשמש כפרשן צבאי בערוץ עכשיו 14, ושדרן רדיו 90FM.
קורות חיים

נולד כנועם אמזלג בצפת. את שירותו הצבאי עשה כלוחם בשייטת ספינות הטילים. במילואים הוא משרת כמודיע נפגעים של מערך הנפגעים בדרגת רב-סרן, וכמרצה לתקשורת בקורס קציני הנפגעים של צה"ל משנת 2005.
החל את דרכו העיתונאית בשנת 2000 בתחנת הרדיו מיקס 104.5fm, שהייתה בעבר בבעלות רדיו חיפה. באותן שנים שידר גם בתחנת רדיו חיפה בעיקר ברצועת הלילה תחת המותג "רדיו 1".
בין השנים 2001–2003 סיקר בעיתון "הארץ" שתי קבוצות ספורט צפוניות: עירוני קריית שמונה בכדורגל ועירוני נהריה בכדורסל.
בשנת 2003 התחלפו הבעלים בתחנה ורדיו ללא הפסקה לקח חסות על התחנה שהפכה לרדיו צפון ללא הפסקה. אמיר קיבל את משרת מגיש תוכנית הבוקר "קפאין", מנהל התקליטייה והעורך הראשי ומגיש מבזקי החדשות. במהלך השנים שידר מגוון תוכניות כמו "ספורט באוויר" תוכנית ספורט יומית, "יש מצב" תוכנית בידור שבועית, ו"חשיפה לצפון" יומן הצהריים של התחנה.
בשנת 2007 עבר לחדשות המקומיות בצפון לתקופה של שלוש שנים, שם עבד ככתב בצפון, עורך משנה ומגיש המהדורה המקומית של הערוץ הראשון. לאחר תקופה זו חזר לרדיו צפון ללא הפסקה והגיש תוכניות אקטואליה וחדשות מקומיות.
בתחילת 2013, החל לפעול "maariv.co.il" - אתר האינטרנט של העיתון "מעריב השבוע", המאגד גם תכנים מתחנות הרדיו אקו 99 FM, רדיו ללא הפסקה ורדיו צפון ללא הפסקה, ומהעיתונים סופהשבוע, וג'רוזלם פוסט. אמיר הצטרף למערכת האתר ככתב בצפון.
החל משנת 2014 שימש כתב לענייני צבא וביטחון של "מעריב השבוע".
החל מחודש מארס 2017 שימש כתב לענייני צבא וביטחון של "ערוץ 20".
החל מיולי 2019 הוא משמש הכתב הצבאי של העיתון מקור ראשון.
החל מפברואר 2023 הוא שימש פרשן אורח לענייני צבא וביטחון בערוץ 14. באפריל 2024 עזב את תפקידו ככתב צבאי בעיתון מקור ראשון, והצטרף לערוץ 14 כפרשן לענייני צבא וביטחון.
בחודש אוקטובר 2024 בציון שנה למתקפת הפתע של חמאס על ישראל הביע חרטה וחשבון נפש על כך שלא מספיק אתגר את מערכת הביטחון בסיקור התקשורתי שלו לפני מאורעות המתקפה של חמאס..
חיים אישיים

אמיר נשוי ואב לשניים. מתגורר בכפר יונה.
הערות שוליים

↑  חגי עינב, צפון ללא הפסקה: משדרים תחת אש, באתר ynet, 31 ביולי 2006
↑  שירה יום טוב, ערוץ 14 מודיע רשמית: זה העיתונאי שמצטרף כפרשן למהדורה, באתר אייס, 21 באפריל 2024
↑  יוני קמפינסקי, הכתבים הצבאיים מכים על חטא: כולנו לקינו, לא אתגרנו את ההנחות של הצבא, באתר ערוץ 7
|  |
| --- | --- | --- |
| תוכניות | "ישראל הבוקר" • "עדן ועודד" • "האולפן הפתוח" • "ארבע" • "ריקלין ושות" • "הדו"ח של אראל" • "שבע" • "מהדורת החדשות המרכזית של עכשיו 14 "•"הפטריוטים" • ריקלין ושות • "פָתְחִי את שַׁי" • "כלכלי בלילה" |  |
| סגל | דור אזרד  • אמיר איבגי • שגיא אלמוג כהן • נועם אמיר • מולי ארי • עקיבא ביגמן • הלל ביטון רוזן • דרור בלאזדה • יעקב ברדוגו • שרה ב"ק • שי גולדשטיין • בועז גולן • טל היינריך • עדן הראל • יהונתן וייס • דנה ורון • יותם זמרי • יערה זרד • עידו טאובר • מגי טביבי • ברוך ידיד • שלו כחלון • אדיר לחקים • רונה לוי •  שיראל ללום נהיר • נתי לנגרמן • טל מאיר • ינון מגל • תמיר מורג • עודד מנשה • אראל סג"ל • גיל ססובר • מורן סקיטל • ליאור סודרי • אריאל עידן • איתמר פליישמן • אליה פרג'ון • גלעד צוויק • מוטי קסטל • דני רופ • שמעון ריקלין • עתי שלו • ליטל שמש |  |
רחובות זועמים

| --- | --- |
כרזת רחובות זועמים
כרזת רחובות זועמים
 בימוי:  מרטין סקורסזה 
 הופק בידי:  Taplin-Perry-Scorsese Productions
 תסריט:  מרטין סקורסזה, מרדוק מרטין
 עריכה:  סידני לוין 
 שחקנים ראשיים:  הרווי קייטל רוברט דה נירו דייוויד פרובל איימי רובינסון
 מוזיקה:  אריק קלפטון 
 צילום:  קנט וייקפורד 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 באוקטובר 1973
 משך הקרנה:  112 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, מותחן פשע, סרט מאפיה, סרט מתח, סרט פשע, סרט דרמת פשע, סרט בלשי 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 תקציב:  500,000‏$
 הכנסות:  3,000,000‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   meanstreets
 דף הסרט ב־IMDb
 
רחובות זועמים (באנגלית: Mean Streets) הוא סרט פשע אמריקאי משנת 1973, בבימויו של מרטין סקורסזה עם הארווי קייטל, רוברט דה נירו ודייוויד פרובל בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי מרטין סקורסזה ומרדוק מרטין והוא מבוסס על סיפור קצר של סקורסזה המבוסס על חוויותיו בשכונת איטליה הקטנה בניו יורק, בה גדל. זה שיתוף הפעולה הראשון בן דה נירו לסקורסזה. הסרט הזה הזניק את הקריירה של סקורסזה ושל דה נירו שזכה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר באיגוד המבקרים האמריקני.
בשנת 1997 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית שבספריית הקונגרס על חשיבותו מבחינה תרבותית, היסטורית ואסתטית.
תקציר העלילה

צ'רלי (הארווי קייטל) הוא בחור אמריקאי ממוצא איטלקי שגר ופועל בניו יורק כגובה חובות ועושה דברו של דודו ג'ובני (צ'זרה דנובה). צ'רלי הוא קתולי מאמין ונקרע בין אמונתו בכנסייה למקצועו העברייני.
הוא מרגיש חובה מוסרית להגן על חברו הקרוב "ג'וני בוי" (רוברט דה נירו), מהמר חסר תקנה החייב כסף רב למלווים בשוק האפור של המאפיה האיטלקית בניו יורק. הם מבלים ומתפרעים מדי פעם במועדון הלילה של חברם טוני (דייוויד פרובל). ג'וני מתחיל מריבה במועדון שמתפתחת לקטטה גדולה. שוטרים שמגיעים למקום משליטים סדר ורוצים לעצור את המתפרעים אך מסתלקים לאחר שבעל המועדון משלם להם סכום נכבד...
ג'וני חייב סכום גדול למייקל (ריצ'רד רומנוס), עבריין, איש מאפיה מלווה בריבית. ג'וני מתייחס אליו בזלזול, אבל צ'רלי מנסה לפייס את מייקל בקשר לג'וני ולדחות את ההתנגשות הצפויה ביניהם. הוא מנהל יחסים עם בת דודתו של ג'וני, תרזה (איימי רובינסון), הסובלת מהתקפי אפילפסיה.
ג'ובני רוצה לקדם את צ'רלי ולמנות אותו למנהל מועדון לילה אך מתנה זאת שיפסיק לצאת עם תרזה חולת האפילפסיה ויפסיק לתמוך בחברו ג'וני הפורק כל עול כי "אנשים מכובדים הולכים עם חברים מכובדים".
צ'רלי מזמן את מייקל וג'וני למפגש כדי לסיים את הסכסוך ביניהם. ג'וני מגיע עם אקדח, מקלל את מייקל ומאיים עליו. צ'רלי מסלק אותו מהמקום ומסיע אותו ואת תרזה מחוץ לעיר עד שהעניינים יירגעו. מייקל רודף אחריהם כשעוזרו "ג'ימי שורטס" (מרטין סקורסזה) במושב האחורי. הם מפתיעים את הבורחים ושורטס יורה לעבר רכבם ופוצע את שלושתם.
הערות שוליים

1 2  זאב רב-נוף, חיים בצל המאפיה, דבר, 15 באוקטובר 1976
↑  משה נתן, רחובות של חטא ואשמה, מעריב, 15 באוקטובר 1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 7051355  BnF: cb16474296h (data)  CANTIC: a19797138  GND: 4574378-2  LCCN: no2016152240  SUDOC: 137563922  VIAF: 221436449   WorldCat (עם VIAF): 221436449
עלי לאריג'אני

עלי לאריג'אני, 2009
עלי ארדשיר אאמלי לאריג'אני (בפרסית: علی اردشیر آملی لاریجانی; נולד ב-1 בינואר 1958 בנג'ף שבעיראק) הוא פוליטיקאי איראני, יו"ר המג'לס (הפרלמנט) האיראני (2008–2020). בעבר מונה על ידי נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד למזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי, תפקיד שכיהן בו מ-15 באוגוסט 2005 עד 20 באוקטובר 2007, בהחליפו את חסן רוחאני.
לאריג'אני היה אחד משני נציגיו של המנהיג העליון עלי ח'אמנאי במועצה, יחד עם חסן רוחאני. בתפקידו כמזכיר המועצה כיהן כנושא ונותן הראשי בנושאי הביטחון הלאומי, כולל בנושא תוכנית הגרעין האיראנית.
עלי לאריג'אני נולד ב-1 בינואר 1958 בנג'ף שבעיראק. אביו, אייתוללה מירזא האשמי אמולי, שימש כאייתוללה בעיר נג'ף לאחר שהוגלו על ידי השאה מוחמד רזא שאה פהלווי. ב-1979, לאחר המהפכה האסלאמית, חזרה המשפחה לאיראן.
בהשכלתו, ד"ר לאריג'אני הוא בוגר תואר ראשון במדעי המחשב ובמתמטיקה מאוניברסיטת שריף לטכנולוגיה, ובעל תואר שני ודוקטורט בפילוסופיה מערבית מאוניברסיטת טהראן.
קריירה פוליטית

בשנים 1981 - 1989 כיהן כסגן שר העבודה והעניינים החברתיים בממשלתו של מיר-חוסיין מוסאווי. לאחר התפטרותו של מוחמד ח'תאמי ממשרת שר התרבות וההדרכה האסלאמית, מונה לאריג'אני לשר בפועל, והמינוי אושרר על ידי הפרלמנט ב-1 באוקטובר 1992.
ב-21 ביולי 1994 התמנה לראש רשות השידור האיראנית, וכיהן בתפקיד זה עשר שנים, עד 21 ביולי 2004.
באוגוסט 2004 הפך ליועצו לענייני ביטחון של המנהיג העליון עלי ח'אמנאי.
לאריג'אני היה מועמד לנשיאות בבחירות 2006, וסיים את המירוץ במקום השישי, לאחר שקיבל 5.94 אחוז מהקולות.
הוא נבחר כמועמדה של המועצה לתיאום כוחות המהפכה, גוף שהורכב ממפלגות שמרניות וארגונים בעלי השפעה, אך בסופו של דבר התברר כי זכה לפופולריות הנמוכה ביותר מבין שלושת המועמדים השמרנים - האחרים היו מחמוד אחמדינז'אד (שזכה בבחירות בסיבוב השני) ומוחמד באקר קאליבאף.
בשנת 2005 נתמנה למזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי, גוף העוסק בין היתר במדיניות הגרעין של איראן.
בבחירות למג'לס במרץ 2008 זכה לאריג'אני במושב מטעם קֹם. במאי 2008 נבחר ליו"ר המג'לס השמיני, וב-2012 ו-2016 נבחר גם לראשות המג'לס התשיעי והעשירי בהתאמה. בבחירות פברואר 2020 לא התמודד.
ב-12 באוקטובר 2022, במהלך ההפגנות באיראן נגד חובת עטיית החג'אב, היה לאריג'אני הבכיר הפוליטי הראשון באיראן שהעביר ביקורת על הדיכוי הקשה של המשטר האיראני (שבמהלכו מתו מאות אנשים) וטען שעל המשטר להיות סבלני יותר כלפי הצעירים שרוצים חופש מדת. הוא הוסיף כי "ממשלה אסלאמית פירושה שאנשים מנהלים את חייהם בעצמם. אם צעירים לא מיישמים אחד מעקרונות השריעה מתוך השקפת עולם חברתית – זה לא פסול ב-100%".
ב-14 בנובמבר 2024 לאחר שנפגש עם בשאר אל-אסד כאשר הוא עדיין שהה בדמשק ישראל ביצעה גל תקיפות, בגל ישראל גם תקפה באזור שכונת הוילות באל מאזה ליד שגרירות איראן שם לפי דיווחים עלי שהה, לאחר התקיפות עלי דווח כ"מנותק קשר". לאחר מספר שעות דווח שבזמן התקיפה עלי היה בפגישה נוספת שלפי הדיווחים לא הייתה אמורה לקרות באותו זמן.
חיים האישיים

עלי לאריג'אני הוא בנו של אייתוללה האשם אמולי. הוא אחיהם של סאדק לאריג'אני, יו"ר המועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר, של מוחמד ג'וואד לאריג'אני, של באקר לאריג'אני, נשיא אוניברסיטת טהראן למדעי הרפואה, ושל פאזל לאריג'אני, נספח התרבות של איראן באוטווה. הוא חתנו של אייתוללה מורתזא מוטהרי (לאחר שנשא לאישה את בתו פַרידֶה). יש לו שתי בנות ושני בנים.
הערות שוליים

↑  עוד יום של אש באיראן: הפגנות ב-19 ערים, "עצורים נשלחו למוסדות פסיכיאטריים", באתר ynet, 12 באוקטובר 2022
↑  ליאור בן ארי, אסד נפגש עם יועצו הקרוב של חמינאי: "דנו בתוקפנות של ישראל בלבנון ובפלסטין", באתר ynet, 14 בנובמבר 2024
↑  ליאור בן ארי, סוריה מאשימה: ישראל תקפה בדמשק, בזמן ביקורו של יועצו הבכיר של חמינאי, באתר ynet, 14 בנובמבר 2024
| איראן תוכנית הגרעין האיראנית |
| --- | --- | --- |
| ניהול תוכנית הגרעין | הארגון לאנרגיה אטומית של איראן |  |
| אמנות בינלאומיות | האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני |  |
| ארגונים בינלאומיים | סבא"א • האו"ם • תנועת המדינות הבלתי מזדהות |  |
| סנקציות על איראן | 1696 • 1737 • 1747 • 1803 • 1835 • 1929 • |  |
| אישים בתוכנית | עלי אכבר סאלחי • גולאם רזא אגאזאדה • חסן רוחאני • עלי לאריג'אני • סעיד ג'לילי • מוחסן פח'רי-זאדה • פריידון עבאסי-דוואני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810652344205606  GND: 1193090598  ISNI: 0000 0000 5654 3785  NKC: js20060310013  VIAF: 13445347   WorldCat (עם VIAF): 13445347
מלאדן איוואנוב

| --- | --- |

 לידה:  22 בינואר 1923 סופיה, ממלכת בולגריה 
 פטירה:  6 במרץ 2012 (בגיל 89) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 מדינה:  בולגריה 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (11 בפברואר 1991)  יקיר העיר תל אביב-יפו (1993) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  מלאדן איוואנוב
 
מלאדן איוואנוב (באנגלית: Mladen Ivanov; בבולגרית: Младен Иванов‏; 22 בינואר 1923 – 6 במרץ 2012) היה חסיד אומות העולם ממחוז סופיה, שבבולגריה.
ביוגרפיה

מלאדן איוואנוב נולד בשנת 1923 והתגורר עם הוריו בלב הרובע היהודי בסופיה. הוא דיבר לדינו והרגיש חלק בלתי נפרד מהאוכלוסייה היהודית שאיתה גדל. ידיד אמיתי ונאמן של יהודים, נודע כ"מגן הגטו". אביו היה הבעלים של הפאב המקומי והוא ואחיו היו חברים יהודים רבים. ביתם היה תמיד פתוח ליהודים.
פועלו בזמן השואה

אנשים רבים מצאו מקלט זמני בבית איוואנוב, במשך ימים או שבועות בכל פעם. פעמים רבות הוא מנע באופן אישי התקפות פיזיות על יהודים וניהל יהודים שברחו ממחנות עבודה למקומות מקלט. איוונאוב עזר בהכנת ניירות שווא ושמר על קשר עם המסתתרים. בין אלו שמעזרו באיוואנוב היו ליאון מרדכי ואביו מאיר רוזנפלד, אליה ס 'סליקטאר, פרימו סינטו ויוסף לוי. בשנת 1943 נעצר איוואנוב והואשם על ידי בית משפט צבאי בגין הצגת מסמכים כוזבים לאישה יהודייה. המסמכים הללו אפשרו לה לחיות בסופיה, דבר שהיה אסור על יהודי בולגריה. עונש המאסר בן השנתיים קוצר עם שחרור בולגריה. חבריו כינו אותו בשם "מגן" שהיה תמיד מגן עליהם מפני אנשים רעים כגון נאצים או פאשיסטים.
לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה התחתן איוואנוב עם בוצ'ה בוכור אלקלעי (בבולגריה יש 2 שמות משפחה הראשון אישי השני שם אביה והשלישי משפחה) והזוג עלה לישראל בשנת 1989.
הכרה והנצחה

ב-11 בפברואר 1991 הוכר מלאדן בתור חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
בעקבות עדויות שמסרו ניצולים, הכיר יד ושם במלאדן איונאוב כחסיד אומות העולם. שמו נכתב בקיר הכבוד.
ב-1993 זכה לאות יקיר העיר תל אביב-יפו.
בבולגריה הוקם פסל לזכרו של חסיד אומות העולם. הוא נקבר ב מתחם חסידי אומות עולם בבית העלמין קריית שאול.
הערות שוליים

↑  יד ושם, (Liper Bela (1917 - 2012, יד ושם
↑  מלאדן איוואנוב באתר GRAVEZ
דרך הים

ערך זה עוסק בנתיב קדום במזרח התיכון. אם התכוונתם לרחוב בחיפה, ראו .
דרך הים (סגול), דרך המלך (אדום), ודרכי מסחר עתיקות נוספות. 1300 לפנה"ס בערך
דרך הים (בלטינית: Via Maris - וִיָה מָרִיס) היא דרך עתיקה עוד מתקופת הברונזה שחיברה בימי קדם את מצרים עם סוריה, אנטוליה ומסופוטמיה (איראן ועיראק של ימינו) כאשר חלק ממנה עבר בתחומה של ארץ ישראל.
חשיבות הדרך היא בחיבור בין שתי האימפריות של המזרח: מצרים מדרום, והאימפריה הצפונית או הצפון-מזרחית (בבל, אשור, פרס, עיראק, טורקיה, סוריה וכו').
שמה המקורי של הדרך היה דרך ארץ פלשתים, תזכורת לעובדה שהדרך עברה דרך מישור פלשתים. דרך הים החלה בדלתה של הנילוס במצרים ופנתה צפונה לאורך חופי סיני דרך אל עריש ורפיח. משם צפונה דרך חופה של ארץ כנען לעזה, אשקלון, אשדוד, תל אפק (ראש העין) ומשם מזרחה דרך מגידו ועמק יזרעאל עד לכנרת. משם צפונה דרך מגדל, כפר נחום וחצור. מחצור חצתה הדרך את רמת הגולן והגיעה לדמשק. מכאן אפשר היה להמשיך בדרך המלך עד נהר הפרת וצפונה לאנטוליה.
תיאור דרך הים על סעיפיה השונים מופיע בפפירוס אנאסטאזי א מתקופת הממלכה החדשה במצרים העתיקה המתוארך למאות ה-13-14 לפנה"ס.
השם המודרני, "Via Maris" בלטינית פירושו "דרך הים". השם מתבסס על פסקה מהוולגטה (התרגום הלטיני של התנ"ך, ישעיהו ח:23). יחד עם דרך המלך, הייתה "דרך הים" אחת הדרכים הראשיות שחיברו את מצרים ללבנט, לאנטוליה ולארם-נהריים. דרך הים נחצתה על ידי דרכי מסחר אחרות, שאיפשרו לנוע מאפריקה לאירופה ומאסיה לאפריקה.
תוואי הדרך

דרך הים החלה בדלתה של הנילוס במצרים ופנתה צפונה לאורך חופי סיני דרך אל עריש ורפיח. משם צפונה דרך החוף של כנען לעזה, אשקלון ו-אשדוד ים. בשל תנאי העבירות הטובים במישור התקיימו מספר נתיבים חלופיים באזור זה. אולם כולם חלפו ליד עיר המפתח של השפלה. אם זו גזר, רמלה או לוד, תלוי בתקופה. כאן חוצה את דרך הים הדרך המחברת את יפו במערב לירושלים ומתחברת לדרך ההר.
הדרך לאורך הים, התוואי הטבעי כיום, הייתה קשה למעבר בגלל ביצות השרון, הכרמל הנושק לים וסולמה של צור, אשר מנע מעבר נוח ליד ראש הנקרה. לכן עברה הדרך במיצר אפק (בסמוך לראש העין) כדי לעקוף את נחל הירקון. כל עוד הדרך נעה במישור יחסי, היו לה מספר נתיבים חלופיים. אולם באפק היא נכנסה לתוך מעבר צר בין הרים וביצה, לכן נשלטה נקודה זו לכל אורך השנים על ידי מצודת אנטיפטריס (תל אפק). מאפק נמשכה הדרך צפונה דרך ג'לג'וליה, קלקיליה וטולכרם. באזור קלקיליה היה צומת דרכים עם דרך יפו-שכם.
מכאן נמשכה הדרך ממזרח לביצות השרון, לרגלי הרי השומרון, בדיוק בתוואי כביש 444 של ימינו, אל נחל עירון (ואדי עארה) ודרכו למגידו, השוכנת בין הרי השומרון לכרמל. על-מנת לשרת את עיר הנמל החשובה דור, עברה דרך הים בנתיב חלופי, דרך עין השופט ונחל תות ("ואדי מילק"). למעשה, כל נתיב סביר בין ראש העין למגידו הוא נתיב אפשרי למעבר בתקופה זו או אחרת של דרך הים, בכפוף למצב יערות האלונים שהתקיימו בשומרון, מצב הביצות באזור השרון וחשיבותן של ערי החוף והנגישות אליהן בנתיבים יבשתיים או נתיבים המשתמשים בערוצי נחלי החוף כדרכי-רוחב.
מגידו היא נקודת מפתח אסטרטגית בעלת חשיבות מכרעת למעבר בדרך הים. כל מסע העולה ממצרים צפונה או המגיע מהצפון מצרימה חייב לעבור דרך מגידו, ולא ניתן היה לעקוף אותה עד העת המודרנית. ממערב ומצפון - הכרמל נושק לים ולא מאפשר מעבר נוח, ומדרום - הרי שומרון. בקרבת המקום התקיימו קרבות מכריעים רבים, ממסע שישק וקרבות אחאב עד קרב מגידו במלחמת העולם הראשונה. למגידו חשיבות סמלית בנצרות כיוון שעל פי חזון יוחנן קרב אחרית הימים בין גוג ומגוג יתקיים בארמגדון - היא מגידו. לפי צבי אילן, לאחר מגידו מתפצלת הדרך למספר נתיבים:
ממגידו דרך עמק יזרעאל, בית שאן ובית ירח אל הכנרת בבקעת כנרות.
ממגידו למרגלות הר תבור, אל קיבוץ לביא של ימינו, משם ירדה ליד קרני חיטין לנחל ארבל (ואדי חמאם), או שעברה בין מצפה של ימינו לארבל, דרך נחל רקת, ומשם לטבח'ה לאורך שפת ים כנרת. האתגר היה לעבור את נחל צלמון ונחל עמוד בקשיים מרובים בעת שנחלים אלה שפעו מים. מטבח'ה עלתה הדרך בנחל גפית (הנחל שמול הכניסה של אתר ספיר) אל השלוחה שממערב לנחל כנר – בניגוד לכביש 90 של ימינו שעובר ממזרח לערוץ עמוק זה – אל ג'וב יוסף (ליד עמיעד). מג'וב יוסף עברה הדרך בתוואי של הכביש הנוכחי, אך במקום לפנות מעט מערבה, ליד אליפלט, המשיכה ישר דרך האוכף שבין מחנה פילון לתל נס (תל אל-סנג'ק). משם המשיכה בקו כמעט ישר, אל גשר בנות יעקב, במקום אשר לפנים הייתה בו מעברה נוחה (הערוץ העמוק של היום קיים רק מאז ייבוש החולה). מגשר בנות יעקב עלתה הדרך לקוניטרה, ח'אן ארנבה וסעסע, בואכה דמשק.
דרך דומה לראשונה עד בית שאן, שעלתה לגולן דרך צמח או דרך חמת גדר והירמוך.
תוואי אחר המשיך מג'וב יוסף צפונה, דרך תל חצור, עקף את אגם החולה ועלה לדמשק דרך הבניאס.
נתיב נוסף, עבור אלה שהעדיפו לוותר על דמשק, המשיך הישר צפונה, אל בקעת הלבנון.
ראו גם

עין שמר (ממצאים מאזור דרך הים מוצגים במוזיאון שבקיבוץ)
דרך המלך
דרך ההר
לקריאה נוספת

יוחנן אהרוני,"דרך הים", ארץ ישראל בתקופת המקרא: גאוגרפיה היסטורית, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1987, עמ' 35–41
אולשנה (אוקראינה)

אולשנה (באוקראינית: Вільшана, וילשנה) היא יישוב עירוני במחוז צ'רקאסי במרכז אוקראינה.
תולדות היישוב

בני אולשנה השתתפו במרד חמלניצקי נגד האיחוד הפולני-ליטאי בשנת 1648. בחלוקת פולין השנייה (1793) סופחה אולשנה לאימפריה הרוסית. בסוף המאה ה-19 התגוררו ביישוב יותר מ-3,000 נפש והיו בו בנק, מפעל סוכר, סניף דואר, בית חולים, בית מרקחת, מטחנה, אכסניות ומוסד רווחה. בתחילת המאה ה-20 היו ביישוב כ-6,000 נפש. בשנת 1965 קיבלה אולשנה מעמד של עיירה.
יהודי אולשנה

בראשית המאה העשרים התגוררו באולשנה כ-1,200 יהודים. בעקבות פוגרום בעיירה בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה וכן עיור ותיעוש היגרו כמעט כל יהודי העיירה ונותרו בה כ-200 יהודים. הגרמנים כבשו את אולשנה ביולי 1941. באוגוסט הוקם בעיירה גטו ובאוקטובר נרצחו מחוץ לעיירה כ-100 מהגברים היהודיים שבה. במאי 1942 גורשו כל היהודים שנותרו בגטו לגטו זבניגורודקה ונרצחו עם יושבי גטו זה בקיץ 1942.
פלחה"ן

פלחה"ן (פלוגת החבלה וההנדסה) היא פלוגה בגדוד סיור המתמחה במשימות הנדסה קרבית, חבלה ומיקוש במסגרת גדוד הסיור החטיבתי וכפופה לו פיקודית.
בחיל ההנדסה הקרבית קיימות פלוגות מבצעיות הנקראות פלחה"ן אך עם ייעוד אחר.
היסטוריה

לכל חטיבת חי"ר בצבא הגנה לישראל למעט חטיבת כפיר, הן בסדיר והן במילואים, יש על פי התקן גדוד סיור חטיבתי, המורכב מפלוגות ייעודיות: פלוגת הסיור (פלס"ר), פלוגת הנ"ט (פלנ"ט) וכאמור פלוגת החבלה וההנדסה (פלחה"ן). במרץ 2017 הוקמה בחטיבת כפיר, סיירת חרוב בה קיימות יכולות מגוונות ובהן יכולת החבלה.
ייעודה של פלוגת החבלה הוא לסייע לחטיבה בפעילות הנדסית שוטפת כגון סיור ואיתור מוקשים ומטעני חבלה, חבלה במבנים, מיקוש ועוד. כשהפלחה"ן אינה עוסקת בסיוע הנדסי לחטיבה, היא משמשת כיחידת חיל רגלים מובחרת למשימות התקפיות מורכבות, ופועלת כסיירת חטיבתית לאיסוף מודיעין ותצפיות ועל כן מסלול ההכשרה הוא ארוך ומפרך יותר (בדרך כלל המסלול כמחצית מהשירות, אך משתנה מחטיבה לחטיבה) מיחידות רגילות.
חיילי הפלחה"ן הם חיילי חי"ר העוברים הכשרות הנדסיות בבית הספר להנדסה צבאית (בהל"ץ) בסוף הקורס הם מוכשרים כפלסי 04. לפני הקמתן של יחידות הסיור בראשית שנות ה-2000 היו כפופות פלוגות אלו ישירות למפקדת החטיבה.
בחטיבות חיל הרגלים הסדירות (גבעתי, גולני, נחל, צנחנים) כל פלגה מורכבת מ-4 צוותים ממחזורים שונים. בנוסף, בתוך הפלחה"ן יש צוות חדש שנפתח פעם בשנתיים שנקרא צוות "חץ" שהיעוד שלו הוא להיות חפ"ק מח"ט במלחמה וביום יום הוא יושב עם הפלחה"ן.
מפקדים ידועים של פלחה"ן

מאז הקמתן צמחו ופיקדו על פלוגות החה"ן כמה מהמפקדים הבולטים בצה"ל ובהם:
בחטיבת הצנחנים: משה פלד (מקים היחידה), בני גנץ, יצחק מרדכי, יוסי בכר, שמעון נוה, אריק מורן, אמל אסעד, יחיאל גוזל, גל הירש, יהודה בר, רן בג, מנחם זטורסקי, הראל כנפו ורוני אלשיך.
בחטיבת גולני: פיני דגן (מקים היחידה), יאיר נוה, שמואל זכאי, אופק בוכריס, אורן אבמן ויניב עשור.
בחטיבת הנח"ל: אבי דהן, וישראל שומר.
בחטיבת גבעתי: אריה איטח (מקים היחידה) ורונן מרלי.
סיכות פלחה"ן

סיכת פלחה"ן צנחנים
סיכת פלחה"ן גולני
סיכת פלחה"ן גבעתי
סיכת פלחה"ן נח״ל
ראו גם

גדוד סיור (גדס"ר)
פלוגת סיור (פלס"ר)
פלוגת נ"ט (פלנ"ט)
איאן פלמינג

| --- | --- |
איאן פלמינג
איאן פלמינג
 לידה:  28 במאי 1908 לונדון, הממלכה המאוחדת
 פטירה:  12 באוגוסט 1964 (בגיל 56) קנטרברי, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 לאום:  בריטי
 מקום קבורה:  Sevenhampton 
 מקום לימודים:  המכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, איטון קולג', אוניברסיטת ז'נבה, אוניברסיטת מינכן, Durnford School 
 שפות היצירה:  אנגלית
 סוגה:  ספרות מתח, ספרות ריגול
 יצירות בולטות:  ספרי ג'יימס בונד
 תקופת הפעילות:  מ-1953 
 בן או בת זוג:  אן פלמינג (24 במרץ 1952–?)   Monique Panchaud de Bottens 
 צאצאים:  קספר רוברט פלמינג 
 ianfleming.com
 חתימה:   
 
איאן לנקסטר פלמינג (באנגלית: Ian Lancaster Fleming‏; 28 במאי 1908 – 12 באוגוסט 1964) היה סופר בריטי, יוצרו וכותב סיפוריו של ג'יימס בונד – דמות של סוכן חשאי 007 של מלכת אנגליה.
רשימת ספריו > ספרי ג'יימס בונד

"קזינו רויאל" (1953)
"חיה ותן למות" (1954)
"מונרייקר" (1955)
"יהלומים לנצח" (1956)
"מרוסיה באהבה" (1957)
"ד"ר נו" (1958)
"גולדפינגר" (1959)
"לעינייך בלבד" (1960)
"כדור הרעם" (1961)
"המרגל שאהב אותי" (1962)
"בשירות הוד מלכותה" (1963)
"אתה חי רק פעמיים" (1964)
"האיש בעל אקדח הזהב" (1965)
"אוקטופוסי ואורות היום החיים" (1966)
רשימת ספריו > ספרים נוספים

"צ'יטי צ'יטי בנג בנג: המכונית המופלאה" (1964)