stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיר עמאר

| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  רמאללה ואל-בירה
 שפה רשמית:  ערבית
 קואורדינטות:  31°58′00″N 35°06′07″E﻿ / ﻿31.966758333333°N 35.101877777778°E﻿ / 31.966758333333; 35.101877777778 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) דיר עמאר(למפת גוש דן רגילה) דיר עמאר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום דיר עמאר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום דיר עמאר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דֵיר עַמַּ֫אר (בערבית: دير عمار) הוא כפר פלסטיני ומחנה פליטים בשומרון, הממוקם כ-12 ק"מ צפונית-מערבית לרמאללה. יחד עם הכפרים ביתילו וג'מאלא מהווה דיר עמאר חלק מהמועצה המקומית אל-איתיחאד (מועצה מקומית) המשתייכת לנפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית.
היסטוריה

במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 81 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 316 תושבים, כולם מוסלמים.
לאחר מלחמת העצמאות בשנת 1949 הוקם ליד הכפר מחנה פליטים. על-פי מפקד של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה בשנת 2007 במחנה הפליטים התגוררו 311 משפחות והוא מנה כ-1,834 תושבים.
ליד הכפר שוכנת שמורת נבי ע'ית ובה נמצא מקאם לזכר השייח נבי ע'ית ("נביא גשם הנדבות"), המבנה אינו קבר ואין בו מצבת קבורה. השמורה ממוקמת על גבעה בגובה כ-580 מטר ובה גדלה חורשת אורנים אשר בולטת מאוד בנוף האזור. העצים הסמוכים למבנה הם עתיקים, והעצים סביבם ניטעו לפני עשרות שנים. לצד המבנה נמצאת במת סלע קדומה, וכן בור מים הרוס ומערה בצד המזרחי של הגבעה.
לפי מסורת מקומית נבי ע'ית היה אחראי ל"פתיחת ארובות השמיים" ובשנות בצורת היו מתפללים אליו תושבי האזור[דרוש מקור]. יש המזהים את הגבעה כמקומו של "תומר דבורה" המקראית. כל אזור השמורה נכלל כיום בשטח B באחריות הרשות הפלסטינית, וככל הידוע אינו מנוהל כיום כשמורת טבע. הטיול בשמורה אסור לישראלים, ומחייב אישור של כוחות הביטחון.
השמורה אושרה בתאריך 10/12/1987, אולם לא הוכרזה עד היום מסיבות מדיניות.
הערות שוליים

↑  Mills, Census of Palestine, 1931, page 48
↑  תוצאות מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2007, אתר הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה  (בערבית) (באנגלית)
↑  מתוך אתר iNature.info טבע ונופים בישראל, ‏2020
| דגל פלסטיןיישובי נפת רמאללה ואל-בירה |
| --- | --- | --- |
| ערים | אל-בירה • ביתוניא • רוואבי • רמאללה |   |
| מועצות מקומיות | אל-איתיחאד (ביתילו, דיר עמאר, ג'מאלא) • א-זיתונה (מזרעה אל-קיבליה, אבו שוחידם) • ביר זית • בית ליקיא • בני זייד (דיר ע'סאנה, בית רימא) • בני זייד א-שרקייה (עארורה, מזארע א-נובאני) • דיר ג'ריר • דיר דיבוואן • חרבתא אל-מצבאח • מזרעה א-שרקיה • נעלין • סילוואד • סינג'יל • תורמוס עיא |   |
| כפרים | אבו קש • אום צפא • א-לובן אל-ע'רבי • אל-ג'אנייה • אל-מוע'ייר • אל-מידיה • בודרוס • בורקה • בית סירא • ביתין • בית עור אל-פוקא • בית עור א-תחתא • בלעין • ג'יפנה •דורא אל-קרע • דיר אבו משעל • דיר איבזיע • דיר א-סודאן • דיר ניזאם • דיר קדיס • ח'ירבת אבו פלאח • ח'רבת'א בני חרית • טייבה • טירה • יברוד • כובאר • כפר מאליכ • כפר ניעמה • כפר עין • נבי סאלח • סאפא • סורדא • עאבוד • עבוין • עג'ול • עטארה • עין יברוד • עין עריכ • עין סיניא • עין קיניא • קיביה • קראוות בני זייד •  ראס כרכר • רמון • רנתיס • שוקבא • שיבתין |   |
| מחנות פליטים | אל-אמערי • ג'לזון • קדורה • קלנדיה |   |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007584328205171
צהבונים

| צהבונים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: פרפראים
תת־סדרה:: Glossata
משפחה:: לבניניים
תת־משפחה:: צהבונים
שם מדעי
 Coliadinae

צהבונים (שם מדעי: Coliadinae) היא תת-משפחה של חרקים ממשפחת הלבניניים הכוללת 15 סוגים.
מאפיינים

בתת המשפחה 300 מינים ש-36 מתוכם נפוצים באמריקה הצפונית מקנדה ועד מקסיקו. ברוב המינים ניתן להבחין בין הזכרים לנקבות. רוב המינים הם בצבע צהוב וצהוב גופרתי. מינים רבים מתת המשפחה הם בעלי דו-צורתיות זוויגית. לחלקם כמו הסוג Colias, תבניות כנפיים הניתנות לצפייה רק תחת קרני אולטרה סגול.
תת המשפחה תוארה למדע בידי ויליאם ג'ון סווינסון (William John Swainson) ב-1827.
מינים מתת משפחה זו הנפוצים בישראל כוללים את לימוני אירופי, צהבוני הלבנון, צהבוני התלתן, לימוני החרמון, לימונית האשחר והגרן הסנא.
סוגים

זוהי רשימת הסוגים.
Aphrissa
Catopsilia
Colias
Dercas
Eurema
Gandaca
Gonepteryx
Kricogonia
Leucidia
Nathalis
Phoebis
Prestonia
Rhabdodryas
Zerene
Anteos
לקריאה נוספת

Capinera, J. L. (Ed.), Encyclopedia of Entomology, 4 voll., 2nd Ed., Dordrecht, Springer Science+Business Media B.V., 2008, pp. lxiii + 4346, ISBN 978-1-4020-6242-1,
הערות שוליים

1 2 3  צהבונים, באתר טבע ישראלי (באנגלית)
↑  Lim, M.L.M. & Li, D. (2005): Extreme ultraviolet sexual dimorphism in jumping spiders (Araneae: Salticidae). Biological Journal of the Linnean Society 89(3): 397–406. doi:10.1111/j.1095-
↑   לימוני אירופי במילון בעלי חיים: פרפרים (תשע"ח), 2018, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  צהבוני הלבנון במילון בעלי חיים: פרפרים (תשע"ח), 2018, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  צהבוני התלתן במילון בעלי חיים: פרפרים (תשע"ח), 2018, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  לימוני החרמון במילון בעלי חיים: פרפרים (תשע"ח), 2018, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  לימונית האשחר במילון בעלי חיים: פרפרים (תשע"ח), 2018, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  הגרן הסנא במילון בעלי חיים: פרפרים (תשע"ח), 2018, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  Brower, Andrew V.Z. (2006): Tree of Life Web Project - Coliadinae. Version of November 16, 2006. Retrieved August 7, 2008
ערך זה הוא קצרמרבנושא בעלי חיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
איב מיסי

| --- | --- |

 לידה:  14 במאי 2004 (בן 20) בריסל, בלגיה
 עמדה:  סנטר
 גובה:  2.11 מטרים
 מספר:  21
 מכללה:  אוניברסיטת ביילור (2023–2024)
 דראפט:  בחירה 21, 2024 ניו אורלינס פליקנס
 קבוצות כשחקן
 2024–הווה:  ניו אורלינס פליקנס
איב תיירי מיסי (בצרפתית: Yves Thierry Missi; נולד ב-14 במאי 2004) הוא כדורסלן קמרוני בקבוצת ניו אורלינס פליקנס מליגת ה-NBA. הוא שיחק בליגת המכללות עבור קבוצת ביילור ברס.
ראשית חייו

מיסי נולד ב-14 במאי 2004 בבלגיה, אך גדל ביאונדה, קמרון. הוא עבר לארצות הברית ב-2021 והחל ללמוד באקדמיית ווסט נוטינגהאם במרילנד. מאוחר יותר עבר לפרוליפיק פרפ בנאפה, קליפורניה, וממוצעיו היו 9.3 נקודות, 8.7 ריבאונדים ו-1.3 חסימות למשחק. כגיוס ברמת חמישה כוכבים, הוא היה מבוקש מאוד ודורג על ידי ESPN כשחקן השני בטיבו בקליפורניה, ה-13 בטיבו בארצות הברית והסנטר השלישי בטיבו.
מיסי שיחק בנייקי הופ סאמיט ב-2023 וזכה ב-Grind Session World Championship עם פרוליפיק פרפ, וזכה בכרטיס לשלב הגמר הארצי של התיכונים. הוא גם שיחק בליגת הנייקי אלית לכדורסל נוער (EYBL) וממוצעיו היו 12.7 נקודות, 9.9 ריבאונדים ו-2.8 חסימות למשחק עם ה-PSA קרדינלס. הוא התחייב לשחק בכדורסל מכללות עבור ביילור ברס בעונת 2023/2024.
קריירת מכללות

מיסי הרשים מוקדם בעונת 2023/2024 עם הברס וממוצעיו היו 10.7 נקודות, 5.6 ריבאונדים ו-1.5 חסימות למשחק. לאחר עונת השנה הראשונה שלו, הוא הכריז על כוונתו להירשם לדראפט ה-NBA של 2024 וקיבל הזמנה לחדר הירוק.
קריירה מקצועית > ניו אורלינס פליקנס (2024–הווה)

ב-26 ביוני 2024 נבחר מיסי במקום ה-21 על ידי ניו אורלינס פליקנס בדראפט ה-NBA של 2024, וב-8 ביולי הוא חתם עם הפליקנס.
ב-23 באוקטובר ערך מיסי את הופעת הבכורה שלו ב-NBA, עם 12 נקודות, 7 ריבאונדים, 3 חסימות, אסיסט אחד וחטיפה אחת בניצחון 123–111 על שיקגו בולס.
הערות שוליים

↑  New Orleans Pelicans sign Yves Missi, www.nba.com (באנגלית)
↑  Grizzlies sign Jay Huff toPelicans' Yves Missi's debut gets eye-opening Willie Green praise, www.clutchpoints.com (באנגלית)
פיודור צ'רנקוב

פיודור פיודורוביץ' צ'רנקוב (ברוסית: Фёдор Фёдорович Черенков;‏ 25 ביולי 1959 – 4 באוקטובר 2014) היה כדורגלן סובייטי-רוסי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה

צ'רנקוב בילה את רוב הקריירה שלו בספרטק מוסקבה (1977–1994; הוא שיחק גם בקבוצת הנוער בשנים 1971–1977), מלבד תקופה קצרה במועדון הצרפתי ״רד סטאר״ בשנים 1990–1991). הוא קיבל את פרס נאמנות ספרטק בשנת 1989 וזכה בפרס שחקן ההתקפה הטוב ביותר בשנים 1988 ו-1989. הוא גם שיאן ההופעות של ספרטק ופעמיים נבחר לכדורגלן השנה בברית המועצות (1983,1989).
ברמה הבינלאומית, צ'רנקוב רשם 34 הופעות בברית המועצות וכבש 12 שערים. הוא זכה במדליית ארד באולימפיאדת הקיץ 1980. למרות שנחשב על ידי אוהדי ספרטק כשחקן הטוב ביותר של הקבוצה אי פעם, הוא לא זומן לסגל הנבחרת לכמה טורנירים גדולים.
צ'רנקוב היה "בחור רגיל" אדיב ונגיש שלא הצליח להבין את תהילתו. הוא סבל מכמה התקפות של מחלת נפש לא ידועה במהלך קריירת המשחק שלו והחמיץ משחקים חשובים בגללה, אך "נראה באופן נרחב ככדורגלן הסובייטי הטוב ביותר של העשור". בתו אנסטסיה נולדה ב-1980 והוא מת ב-2014, בגיל 55, לאחר שהתמוטט מחוץ לביתו. בנתיחה בבית חולים במוסקבה נמצא גידול במוח. הוא תואר על ידי BBC Sport כ"גאון כדורגל".
סגנון משחק

צ'רנקוב היה חלוץ מצוין והיה גם חלוץ טוב של הכדור שכבש שערים רבים במהלך הקריירה שלו. בספרו על ההיסטוריה של ספרטק, רוברט אדלמן תיאר אותו כספורטאי האהוב ביותר על אוהדי ספרטק. ״כיליד מוסקבה צ'רנקוב (שנולד ב-1959) היה תוצר של בית הספר של ספרטק. כשהוא ניווט בין מרכז השדה לעמדת החלוץ, הוא שיחק במקוריות ובאקסצנטריות שחיבבו אותו על האוהדים. צ'רנקוב היה אישיות אניגמטית ושברירית, שהיכולת לאלתור בלתי צפוי התאימה לתדמית הרומנטית שלו בספרטק. הוא היה התגלמות של מה שרבים מאוהדיה הגברים של ספרטק מוסקבה אהבו להאמין בעצמם. בהיעדר מהירות גדולה אך מהיר על רגליו, קטן קומה אך בעל עורמה רבה, נראה היה שצ'רנקוב מתרגל סוג חדש של גבריות, זו של התושב העירוני. כשהקריירה שלו בספרטק הסתיימה, הוא היה מנפק הנקודות המוביל (שערים ובישולים) בהיסטוריה של הקבוצה. צ'רנקוב נחשב לכדורגלן הסובייטי הטוב ביותר של שנות ה-80.
מורשת

ב-12 באוקטובר 2015, הוקמה אנדרטה לכבודו ליד אצטדיון אוטקריטיה ארנה. היציע הדרומי של האצטדיון נושא את שמו של פיודור צ'רנקוב.
בדצמבר 2024 יצא לאקרנים ברוסיה הסרט הביוגרפי ״פדיה: כדורגלן העם״, המגולל את קורות הקריירה שלו מתחילתה ועד לזכייה באליפות ברית המועצות עם ספרטק בעונת 1987.
תארים > קבוצתיים

אלוף ברית המועצות (3): 1979, 1987, 1989
מדליסט ארד במשחקים האולימפיים: 1980
זוכה גביע הפדרציה הסובייטי: 1987
אלוף רוסיה: 1993
זוכה הגביע הרוסי: 1994/93
זוכה גביע חבר המדינות: 1993
הערות שוליים

↑  https://www.bbc.com/sport/football/55331685
↑  Robert Edelman, Spartak Moscow: A History of the People's Team in the Workers' State (Cornell University Press, 2012; ISBN 080146613X), p. 279.
↑  У стадиона "Спартака" открыли памятник Федору Черенкову
| נבחרת ברית המועצות – אולימפיאדת מוסקבה 1980 (מדליית ארד) |
| --- | --- | --- |
|  1 דסאייב •  2 תסולכוולידזה •  3 צ'יוודזה •  4 חידיאטוללין •  5 רומנצב •  6 שאבלו •  7 אנדרייב •  8 בסונוב •  9 גברילוב •  10 צ'רנקוב •   11 גזאייב •  12 פילגוי • 13 בלטאצ'ה •  14 ניקולין • 15 אוגנסיאן • 16 פרוקופנקו • 17 צ'לבאדזה • מאמן: בסקוב |  1 דסאייב •  2 תסולכוולידזה •  3 צ'יוודזה •  4 חידיאטוללין •  5 רומנצב •  6 שאבלו •  7 אנדרייב •  8 בסונוב •  9 גברילוב •  10 צ'רנקוב •   11 גזאייב •  12 פילגוי • 13 בלטאצ'ה •  14 ניקולין • 15 אוגנסיאן • 16 פרוקופנקו • 17 צ'לבאדזה • מאמן: בסקוב | ברית המועצות |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2019049561  VIAF: 113156762880641300006   WorldCat (עם VIAF): 113156762880641300006 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים רוסים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יעקב (קובי)

יעקב (קובי) בליטשטיין (נולד ב-3 במאי 1960) הוא אלוף-משנה במילואים ואיש ניהול ישראלי המשמש כמשנה למנכ"ל משרד הביטחון. קודם לכן כיהן כמנכ"ל משרד החוץ, מנכ"ל משרד האנרגיה והתשתיות, כראש מנהלת התחבורה בעיריית ראשון לציון שימש כממלא מקום מנכ"ל וראש מטה התשתיות הלאומיות במשרד האוצר, כמשנה למנכ"לית וסמנכ"ל תכנון ופיתוח תשתיות במשרד התחבורה.
ביוגרפיה

בליטשטיין נולד בקיבוץ יד מרדכי וכבר בגיל צעיר עבר להתגורר במושב משגב דב הנמצא במועצה האזורית גדרות.
בליטשטיין החל את שירותו הצבאי בשנת 1981 ושירת במהלך השירות בתפקידים שונים בחיל התקשוב ובמערך הקשר של צה"ל, ביניהם: קצין קשר אוגדת שריון, קצין קשר אוגדת יהודה ושומרון וכן סגן מפקד המכללה לתקשוב של צה"ל.
לאחר פרישתו בשנת 2004 שימש במגוון תפקידים בכירים בחברות שונות בשוק הפרטי בתחומי התפעול ובתחום ה-HLS. במהלך שנת 2006 השלים בליטשטיין את לימודיו לתואר L.L.B במשפטים ושימש כעו"ד פרטי.
בשנת 2011 הצטרף בליטשטיין לשירות הציבורי כראש מנהלת תוכנית "נתיבי ישראל" במשרד התחבורה, תוכנית בהיקף של 27.5 מיליארד שקל שמטרתה יצירת חיבור תחבורתי בין מרכז הארץ לפריפריה בצפון ובדרום, בנוסף לתפקיד זה מונה בליטשטיין בשנת 2013 לתפקיד סמנכ"ל מנהל ומשאבי אנוש במשרד התחבורה.
בשנת 2012 הורשע בליטשטיין בגין בנייה ללא היתר של מחסנים וסגירת חלק מרפת למגורים במושב משגב דב. בית משפט השלום ברחובות גזר עליו להרוס את הבנייה הבלתי חוקית, ולשלם קנס של 35 אלף ש"ח.
בשנת 2016 מונה בליטשטיין לתפקיד משנה למנכ"לית משרד התחבורה והבטיחות בדרכים וסמנכ"ל תכנון ופיתוח תשתיות, כמו כן, קיבל לידיו את סמכויות המפקח הארצי על התעבורה. במהלך שירותו במשרד התחבורה שימש בליטשטיין כדירקטור בנמל אשדוד.
בשנת 2020 אישרה ממשלת ישראל את מינויו של בליטשטיין לתפקיד ראש מטה התשתיות הלאומיות במשרד האוצר, ובינואר 2021 מונה על ידי שר האוצר ישראל כ"ץ לתפקיד מ"מ מנכ"ל משרד האוצר.
ב-27 ביוני 2021 סיים את תפקידו כמ"מ מקום מנכ"ל משרד האוצר עם מינויו של רם בלינקוב לתפקיד המנכ"ל. בנוסף סיים גם את תפקידו כראש מטה התשתיות במשרד האוצר בעקבות החלטתו של שר האוצר הנכנס אביגדור ליברמן לסגור את המטה בשל כפילויות.
ב-1 במרץ 2022 מונה לעמוד בראש מנהלת התחבורה בעיריית ראשון לציון.
ב-15 בינואר 2023 מונה על ידי שר האנרגיה ישראל כ"ץ למנכ"ל משרד האנרגיה, ועם מעברו של ישראל כץ למשרד החוץ, מינה כץ את בליטשטיין למנהלו הכללי. בליטשטיין סיים את תפקידו בנובמבר 2024 לאור כניסתו של גדעון סער לתפקיד שר החוץ ומעברו של ישראל כ"ץ לתפקיד שר הביטחון. הוחלף על ידי עדן בר-טל כמנכ"ל משרד החוץ.
בליטשטיין בעל תואר ראשון בכלכלה, סוציולוגיה ומדעי המדינה (B.A), תואר ראשון במשפטים (L.L.B) ותואר שני במנהל עסקים (M.B.A) מהקריה האקדמית אונו.
הערות שוליים

1 2  דודי טל, אלוף משנה (במיל') יעקב בליטשטיין מונה לראש מנהלת התחבורה בעיריית ראשון לציון, באתר השקמה ראשון לציון, ‏1 במרץ 2022
↑  נתיבי ישראל - תכנית תחבורה לפיתוח הנגב והגליל,תש"ע 2010 | מספר החלטה 1421, באתר GOV.IL
↑  שלומית צור, מ"מ מנכ"ל משרד האוצר יעקב בליטשטיין הורשע בבנייה ללא היתר, באתר כלכליסט, 2 בפברואר 2021.
↑  איגוד קציני בטיחות - אל"מ (מיל') יעקב בליטשטיין מונה לעמוד בראש מינהלת "נתיבי ישראל", באתר www.igudkb.co.il
↑  פורסם ע"י תיירות דרום, אושרו מינוים של שני דירקטורים בחברת נמל אשדוד, באתר תיירות דרום, ‏2014-03-23
↑  מינוי יושב ראש מטה תשתיות לאומיות במשרד האוצר | מספר החלטה 460, באתר GOV.IL
↑  אתי אפללו, לא סומך על אנשי האוצר: כץ מינה את קובי בליטשטיין למ"מ מנכ"ל המשרד, באתר כלכליסט, 26 בינואר 2021
↑  עדיאל איתן מוסטקי, ישראל כ"ץ ממנה את מקורבו קובי בליטשטיין למנכ"ל משרד האנרגיה, באתר כלכליסט, 1 בינואר 2023
↑  אנה ברסקי, ‏לאחר שחזר למשרד החוץ: ישראל כ"ץ במינוי משמעותי ראשון, באתר מעריב אונליין, 4 בינואר 2024
ממלכת הלומברדים

| --- | --- |

 
 ממלכת הלומברדים בשנת 749, תחת שלטונו של ליותפראנד
 ממשל
 שפה נפוצה:  לטינית 
 עיר בירה:  פאביה
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  568 
 תאריכי פירוק:  774 
 ישות קודמת:  האימפריה הביזנטית   הממלכה האוסטרוגותית
 ישות יורשת:  האימפריה הפרנקית   נסיכות בנוונטו   מדינת האפיפיור   אווארים פאנוניים
 
ממלכת הלומברדים (בלטינית: Regnum Langobardorum; באיטלקית: Regno dei Longobardi; בלומברדית: Regn di Lombard), הידועה גם בשם הממלכה הלומברדית ומאוחר יותר כממלכת איטליה כולה (בלטינית: Regnum totius Italiae), הייתה מדינה מראשית ימי הביניים שהוקמה על ידי הלומברדים, עם גרמני, בחצי האי האיטלקי בסוף המאה ה-6. המלך נבחר באופן מסורתי על ידי האריסטוקרטים בעלי הדרגה הגבוהה ביותר, הדוכסים, מכיוון שכמה ניסיונות להקים שושלת תורשתית נכשלו. הממלכה חולקה למספר משתנה של דוכסויות, שנשלטו על ידי דוכסים אוטונומיים למחצה, שבתורם חולקו לגסטלדטים ברמה המוניציפלית. בירת הממלכה והמרכז הפוליטי הייתה פאביה שבאזור לומברדיה בצפון איטליה המודרנית.
אל מול הפלישה הלומברדית לאיטליה התנגדה האימפריה הביזנטית, ששמרה על השליטה ברוב חצי האי עד אמצע המאה ה-8. במשך רוב ההיסטוריה של הממלכה, הפרידה האקסרכיה של רוונה ודוכסות רומא שבשליטת הביזנטים בין דוכסויות לומברדיה הצפונית, הידועות ביחד בשם לומברדיה הגדולה, משתי הדוכסויות הדרומיות הגדולות ספולטו ובנוונטו, שהיוו את לומברדיה הקטנה. בגלל חלוקה זו, הדוכסויות הדרומיות היו אוטונומיות במידה ניכרת מהדוכסויות הצפוניות הקטנות יותר.
עם הזמן, הלומברדים אימצו בהדרגה תארים, שמות ומסורות רומיות. בזמן שפאולוס הדיאקון כתב בסוף המאה ה-8, השפה הלומברדית, הלבוש והתסרוקות הלומברדים נעלמו לחלוטין.  בתחילה היו הלומברדים נוצרים אריאנים או עובדי אלילים, מה שהעמיד אותם בסתירה לאוכלוסייה הרומית, כמו גם לאימפריה הביזנטית והאפיפיור. עם זאת, עד סוף המאה ה-7, המרת דתם לקתוליות הייתה כמעט מוחלטת. אף על פי כן, הסכסוך שלהם עם האפיפיור נמשך והיה אחראי לאובדן הדרגתי של כוחם לפרנקים, שכבשו את הממלכה ב-774. קרל הגדול, מלך הפרנקים, אימץ את התואר "מלך הלומברדים", למרות שמעולם לא הצליח להשתלט על בנוונטו, הדוכסות הלומברדית הדרומית ביותר. ממלכת הלומברדים בעת פירוקה הייתה הממלכה הגרמאנית הקטנה האחרונה באירופה.
אזורים מסוימים מעולם לא היו תחת שליטה לומברדית, כולל לאטיום, סרדיניה, סיציליה, קלבריה, נאפולי, ונציה ודרום אפוליה.
Regnum Italiae מצומצמת, מורשת של הלומברדים, המשיכה להתקיים במשך מאות שנים כאחת הממלכות המרכיבות את האימפריה הרומית הקדושה, והייתה מקבילה בערך לשטחה של לומבברדיה הגדולה לשעבר. מה שנקרא כתר הברזל של לומברדיה, אחד מהסמלים המלכותיים העתיקים ביותר של הנצרות, מקורו אולי באיטליה הלומברדית כבר במאה ה-7 והוא המשיך לשמש להכתרת מלכי איטליה עד נפוליאון בונפרטה בתחילת המאה ה-19.
מנהל

קוד החוק הלומברדי המוקדם ביותר, Edictum Rothari, עשוי לרמוז על השימוש בטבעות חותם, אך רק בתקופת שלטונו של ראצ'יס הן הפכו לחלק בלתי נפרד מהממשל המלכותי, כאשר המלך דרש את השימוש בהן בדרכונים. העדויות היחידות לשימוש בהן ברמה הדוכסית מגיעות מדוכסות בנוונטו, שבה שתי אמנות פרטיות מכילות בקשות לדוכס לאשר אותן בחותמו. קיומן של טבעות חותם "מעיד על עקשנותן של מסורות השלטון הרומיות".
היסטוריה > המאה ה-6 > ייסוד הממלכה

במאה ה-6 ניסה הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס לבסס מחדש את הסמכות האימפריאלית בשטחי האימפריה הרומית המערבית. במלחמה הגותית שפרצה (535–554) שנוהלה נגד הממלכה האוסטרוגותית, התקוות הביזנטית לניצחון מוקדם וקל התפתחו למלחמת התשה ארוכה שהביאה לעקירה המונית של אוכלוסייה והרס רכוש. הבעיות הוחרפו עוד יותר על ידי החורף הוולקני (536), שגרם לרעב נרחב (538–542) ולמגפה הרסנית (541–542). למרות שהאימפריה הביזנטית ניצחה בסופו של דבר, הניצחון התברר כניצחון פירוס, שכן כל הגורמים הללו גרמו לאוכלוסיית חצי האי האיטלקי להתדלדל, והותירו את השטחים שנכבשו חסרי אוכלוסין ועניים.
למרות שניסיון פלישה של הפרנקים, אז בעלי בריתם של האוסטרוגותים, נהדף בהצלחה בסוף המלחמה, נוצרה הגירה גדולה של הלומברדים, עם גרמני שהיה בעבר בברית עם האימפריה הביזנטית. באביב 568 עברו הלומברדים, בראשות המלך אלבוין, מפאנוניה והכריעו במהירות את הצבא הביזנטי הקטן שהשאיר נרסס כדי לשמור על איטליה.
הגעת הלומברדים שברה את האחדות הפוליטית של חצי האי האיטלקי לראשונה מאז הכיבוש הרומי (בין המאה ה-3 למאה ה-2 לפנה"ס). חצי האי נקרע כעת בין טריטוריות שנשלטו על ידי הלומברדים והביזנטים, עם גבולות שהשתנו עם הזמן.
הלומברדים שזה עתה הגיעו נחלקו לשני אזורים עיקריים באיטליה: לומברדיה הגדולה, שכללה את צפון איטליה סביב בירת הממלכה הלומברדית, טיקינום (העיר של ימינו פאביה באזור לומברדיה האיטלקית); ולומברדיה הקטנה, שכללה את הדוכסויות הלומברדיות ספולטו ובנוונטו בדרום איטליה. השטחים שנותרו בשליטה ביזנטית כונו "רומניה" (האזור האיטלקי של היום רומאניה) בצפון מזרח איטליה והיוו את מעוזם באקסרכיה של רוונה.
בהגיעו לאיטליה, המלך אלבוין העניק את השליטה באלפים המזרחיים לאחד מהסגנים המהימנים ביותר שלו, גיסולף, שהפך לדוכס פריולי הראשון בשנת 568. הדוכסות, שהוקמה בעיירה הרומית פורום יולי (צ'יווידאלה דל פריולי של ימינו), נלחמה ללא הרף עם האוכלוסייה הסלאבית מעבר לגבול גוריציה.  מוצדקת על ידי צרכיה הצבאיים יוצאי הדופן, לדוכסות פריולי הייתה אפוא אוטונומיה גדולה יותר בהשוואה לדוכסויות אחרות של לומברדיה הגדולה עד לתקופת שלטונו של ליותפראנד (712–744).
עם הזמן הוקמו דוכסות לומברדיות אחרות בערים הגדולות של הממלכה. הדבר הוכתב בעיקר על ידי צרכים צבאיים מיידיים שכן הדוכסים היו בעיקר מפקדים צבאיים, שהוטל עליהם להבטיח את השליטה בשטח ולשמור עליו מפני התקפות נגד אפשריות. עם זאת, אוסף הדוכסויות שנוצר תרם גם לפיצול פוליטי וזרע את זרעי החולשה המבנית של מעצמת המלוכה הלומברדית.
בשנת 572, לאחר הכניעה של פאביה והפיכתה לבירת המלוכה, נרצח המלך אלבוין במרד בוורונה שזממו אשתו רוזמונד ומאהבה, האציל הלמיצ'יס, בשיתוף עם כמה לוחמים גפידים ולומברדים. אולם ניסיונם של הלמיצ'יס ורוזמונד לתפוס את השלטון במקום אלבוין שנרצח זכה לתמיכה מועטה מדוכסויות לומברדיות, והם נאלצו לברוח יחד לשטח הביזנטי לפני שהתחתנו ברוונה.
היסטוריה > המאה ה-6 > קלף ושלטון הדוכסים

מאוחר יותר בשנת 572, שלושים וחמישה הדוכסים התאספו בפאביה כדי לברך את המלך קלף. המלך החדש הרחיב את גבולות הממלכה, השלים את כיבוש טוסיה והטיל מצור על רוונה. קלף ניסה להמשיך את מדיניותו של אלבוין בעקביות, שמטרתה לשבור את המוסדות המשפטיים-מנהליים שהוקמו היטב במהלך השלטון האוסטרוגותי והביזנטי. הוא השיג זאת על ידי חיסול חלק ניכר מהאצולה הלטינית, באמצעות כיבוש אדמותיהם ורכישת נכסיהם. עם זאת, גם הוא נפל קורבן לרצח בשנת 574, והוא נהרג על ידי אדם בפמלייתו שאולי שיתף פעולה עם הביזנטים.
בעקבות רציחתו של קלף לא מונה מלך אחר, ובמשך עשור  שלטו דוכסים כמונרכים מוחלטים בדוכסויות שלהם. בשלב זה, עיסוקם של הדוכסים היה פשוט ראשי הפארא (המשפחות) השונות של העם הלומברדי. הם עדיין לא נקשרו היטב לערים, הם פשוט פעלו באופן עצמאי, גם מכיוון שהם היו תחת לחץ מהלוחמים שהיו נתונים בסמכותם לאפשר להם לבזוז. מצב לא יציב זה, שנמשך לאורך זמן, הביא לקריסתו הסופית של המבנה הפוליטי-מנהלי הרומאי-ניטוני, שכמעט נשמר עד הפלישה, כך שאותה אצולה רומית-איטלקית שמרה על האחריות על המינהל האזרחי (כפי שהודגם על ידי אנשים כמו קסיודורוס).
באיטליה, הלומברדים הטילו את עצמם תחילה כקאסטה הדומיננטית במקום השושלות לשעבר, שלאחר מכן נכחדו או הוגלו. הקרקעות הוקצו לנתינים הרומאים שעיבדו אותה, והעניקו ללומברדים שליש (טרטיה) מהיבולים. ההכנסות לא ניתנו ליחידים אלא למשפחה, שניהלה אותם ב"האלים" (מונח שעדיין נעשה בו שימוש בטופונימיה האיטלקית). המערכת הכלכלית של שלהי העת העתיקה, שהתמקדה באחוזות גדולות שעובדו על ידי איכרים בתנאים צבאיים למחצה, לא עברה מהפכה, אלא שונתה רק לטובת השליטים החדשים.
היסטוריה > המאה ה-7 > תחיית האריאנים: אריואלד, רותארי

לאחר מותו של אגילולף בשנת 616, עבר כס המלכות לבנו אדאלולד, קטין. העוצרות (שנמשכה גם לאחר שהמלך הגיע לבגרות)  הוחזקה על ידי המלכה האם, תיאודלינדה, שנתנה את הפיקוד על הצבא לדוכס סונדריט. תיאודלינדה המשיכה במדיניות הפרו-קתולית של אגילולף ושמרה על השלום עם הביזנטים, מה שיצר התנגדות חזקה יותר מהלוחמים והאריאניים בקרב הלומברדים. מלחמת אזרחים פרצה בשנת 624, בראשות אריואלד, דוכס טורינו וגיסו של אדאלולד (באמצעות נישואיו לאחותו של אדאלולד, גונדפרגה). אדאלולד הודח בשנת 625 ואריאלד הפך למלך.
הפיכה זו נגד השושלת הבווארית של אדאלולד ותיאודלינדה העצימה את היריבות בין הפלגים האריאניים והקתוליים. לסכסוך היו סממנים פוליטיים, שכן האריאניים התנגדו גם לשלום עם ביזנטיון והאפיפיור ולשילוב עם הרומאים, ובחרו במקום זאת במדיניות אגרסיבית ומתרחבת יותר.
אריואלד (שלט 626–636), שהחזיר את הבירה לפאביה, היה מוטרד מהעימותים הללו, כמו גם מאיומים חיצוניים; המלך היה מסוגל לעמוד בהתקפה של האווארים בפריולי, אך לא יכול היה להגביל את ההשפעה הגוברת של הפרנקים בממלכה. במותו, האגדה מספרת שבאמצעות אותו נוהל כמו זה שאחריה אמו תאודלינדה, למלכה גונדפרגה הייתה הזכות לבחור את בעלה ומלך החדשים. הבחירה נפלה על רותארי, הדוכס מברשה ואריאני.
רותארי שלט בין 636 ל-652 והוביל מסעות צבאיים רבים, שהכפיפו כמעט את כל צפון איטליה לשלטון הממלכה הלומברדית. הוא כבש את ליגוריה (643), כולל הבירה גנואה, לוני ואודרזו; עם זאת, אפילו לא ניצחון מוחלט על האקסרך הביזנטי של רוונה, שהובס והרוג יחד עם שמונת אלפים אנשיו בנהר פנארו, לא הצליח לאלץ את האקסרכיה להיכנע ללומברדים.  מבחינה פנימית חיזק רותארי את הכוח המרכזי על חשבון הדוכסות של לומברדיה הגדולה, בעוד שבדרום הכיר גם הדוכס מבנוונטו, ארצ'י הראשון (אשר בתורו הרחיב את תחומי לומברדיה), בסמכותו של מלך פאביה.
זכרו של רותארי קשור לצו המפורסם שלו, שהוכרז ב-643 בפאביה על ידי גיירת'ינקס, אספת הצבא,  ונכתב בלטינית. הצו איחד ועיבד כללים ומנהגים גרמניים, אך גם הציג חידושים משמעותיים, סימן להתקדמות ההשפעה הלטינית על הלומברדים. הצו ניסה להרתיע את הפיוד (נקמה פרטית) על ידי הגדלת ה- Wergild (פיצוי כספי) על פציעות/רציחות וכן הכיל הגבלות דרסטיות על השימוש בעונש מוות.