stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אצטדיון פישט
הערות שוליים

↑  Будущий олимпийский стадион в Сочи напоминает яйцо
↑  האתר הרשמי
↑  Money Spent on Sochi Games Raises Questions
↑  Дорогое удовольствие. Сколько стоит Олимпиада в Сочи?
בהבנגר

| --- | --- |

 מדינה:  הודו הודו
 מדינה:   גוג'ראט
 מחוז:  בהבנגר
 תאריך ייסוד:  1723
 שטח:  108.27 קמ"ר
 גובה:  24 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  643,365 (2011)
 קואורדינטות:  21°45′54″N 72°08′13″E﻿ / ﻿21.765°N 72.136944444444°E﻿ / 21.765; 72.136944444444 
 אזור זמן:  UTC+5:30
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הודו מוגדלת) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד צ'נאי סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודיבהבנגר(למפת הודו רגילה) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד צ'נאי סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודיבהבנגר(למפת גוג'ראט רגילה) גנדינגאר אחמדאבאדבהבנגר(למפת גוג'ראט מוגדלת) גנדינגאר אחמדאבאדבהבנגר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בהבנגר (בגוג'ראטית: ભાવનગર) היא עיר מרכזית במחוז בהבנגר (אנ') באזור סאורשטרה (אנ') בחצי האי קתיאוואר (אנ') במדינת גוג'ראט שבהודו. עד לאיחודה לתוך הודו, הייתה העיר בירת מדינת בהבנגר (אנ') וכיום היא המרכז המנהלי של מחוז בהבנגר.
העיר קרויה על שם באוסינג'י (Bhavsinhji) (1703–1764), מושל סאורשטרה, שייסד את העיר ב-1723.
בהבנגר שוכנת 19 קילומטרים בלבד מבירת המדינה, גנדינגאר, ממערב למפרץ ח'אמבאת (אנ'). בשל מימיו הנמוכים, כתוצאה מסחף, של הנמל בבהבנגר, הוא מתאים רק לספינות קטנות יחסית והדבר קבע את עיסוקה המסחרי של העיר לתעשיות קלות בעיקר.
נכון ל-2011 עמדה אוכלוסיית העיר על 643,365 איש והיא אחת מהערים המאוכלסות במדינת גוג'ראט.
אנדרה וארקוני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בספטמבר 1926 דברצן, הונגריה 
 פטירה:  8 בספטמבר 2020 (בגיל 93) 
 שם לידה:  Weiszmann Endre 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 צאצאים:  אנדראש ואקוני 
 פרסים והוקרה:  עט הזהב (2000)  פרס רדנוטי (2008) 
 
אנדרה וארקוני (במקור וייסמן, בהונגרית: Várkonyi Endre;‏ דברצן, 28 בספטמבר 1926 – 8 בספטמבר 2020) היה עיתונאי ועורך יהודי-הונגרי עטור פרסים. הוא זכה להערכה רבה הן מקצועית והן אישית והתראיין רבות בנושא השואה. הוא אביו של השחקן אנדראש וארקוני.
קורות חייו

אנדרה וייסמן נולד במשפחה יהודית כבנם של דיולה וייסמן, סוחר בגדי גברים, ושל אנה פרנק (1902–1936).  במהלך מלחמת העולם השנייה הוא גורש והועבר ממחנה ריכוז אחד למשנהו ממחנות אייזנרץ ומאוטהאוזן עד שלבסוף שוחרר ב-1945 במחנה הריכוז גונסקירכן. הוא שרד, חזר וסיים לאחר מכן את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE) כמורה המתמחה בהונגרית. כבר בשנת 1946 החל לעבוד בעיתון היומי "סבאד נפ", כלומר "עם חופשי" (Szabad Nép). במשך עשרים וחמש שנים, הוא היה עובד גם בשבועון מדיאראורסאג (הונגריה). הוא היה חבר באיגוד הלאומי של העיתונאים ההונגרים.
עבודותיו

נתיב הסמל ההונגרי ; Kossuth, בודפשט, 1957
גובי מכס ; Zrínyi Ny., בודפשט 1958 ( ספרייה קטנה של המשטרה)
"אנחנו לא בוונציה!" . רוֹמָן ; מטה המשטרה הלאומית של BM, בודפשט, 1959 (ספריית המשטרה)
תקציב של משפחת פועלים ; Kossuth, בודפשט, 1960
אֶנוֹשִׁיוּת. רוֹמָן ; Zrínyi Ny., בודפשט, 1960 (ספריית משרד הפנים)
צלצול לילי. רוֹמָן ; Zrínyi Ny., בודפשט, 1961 (ספריית משרד הפנים)
בצורה סוציאליסטית. . . על שלוש חטיבות סוציאליסטיות אינטלקטואליות ; Kossuth, בודפשט, 1963
היסטוריה בזמן הנוכחי (ספרי קוסמוס, בודפשט, 1977)
מי שבעלי הקרקע. . . ; Academic, בודפשט, 1989 (המאה שלנו זוכרת)
עט ההישרדות (Ex Libris Publishing House, בודפשט, 2009)
פרסים והוקרה

עיטור מסדר העמל דרג זהב (1977)
פרס הרמה של עיתונאות (5 פעמים)
נוצת זהב (2000)
פרס על שם מיקלוש רדנוטי נגד גזענות (2008)
פרס עט הברזל (2018)
לקריאה נוספת

עיתונאות הונגרית (30 בספטמבר 1996) כרך 37, מספר 6 גישה מקוונת
יומן היידו-ביהר (28 בספטמבר 2001) כרך 58, מספר 227, עמ' 14. גישה מקוונת
מסד נתונים של ניצולי שואה וקורבנות ( www.ushmm.org/ ) גישה מקוונת
הערות שוליים

↑  "Weiszmann Gyuláné Frank Anna halotti bejegyzése a debreceni polgári halotti akv. 608/1936. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-07-28.
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a debreceni polgári házassági akv. 387/1925. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-07-28.
↑  Magyar Sajtó (1977. december 1.) 18. évfolyam, 12. szám Online elérés
↑  Aranytoll kitüntetést kaptak (2000) Magyar Sajtó, 41. évfolyam, 2. szám
↑  Átadták a MÚOSZ életműdíjait és szakmai elismeréseit (2018. március 14.) muosz.hu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810583871505606  BnF: cb10381797q (data)  ISNI: 0000 0001 1065 0048  LCCN: n90625107  VIAF: 59497035   WorldCat (עם VIAF): 59497035
אפרזיס

| --- | --- |
דם נכנס לצנטריפוגה (1) ונפרד לפלזמה (2), לויקוציטים (3) ואריתרוציטים (4). לאחר מכן נשלפים רכיבים נבחרים (5).
אפרזיס היא טכנולוגיה רפואית שבה דמו של אדם מועבר דרך מכשיר המפריד מרכיב מסוים אחד ומחזיר את השארית למחזור הדם. טכניקה זו מתבצעת לעיתים קרובות על תורמי דם, שבמהלכה הדם המלא מופרד באמצעות צנטריפוגה לקומפוננטים נפרדים (למשל, תאי דם אדומים, טסיות, פלסמה) בהתאם לצפיפותם הספציפית, כדי להשתמש בהם להעברות דם בחולים שונים. אפרזיס יכול לשמש גם למטרות טיפוליות לטיפול במגוון הפרעות
מהות האפרזיס

אפרזיס מתייחס לתהליך שבו מבוצעת הפרדה של רכיבי הדם לתאיים ורכיבים נמסים באמצעות מכונה מיוחדת. תהליך זה כולל את השימוש בטכנולוגיה של צנטריפוגה לקבלת רכיבים נפרדים של הדם, כגון תאי דם אדומים, טסיות ופלסמה, בהתבסס על צפיפותם המיוחדת. זה מאפשר להשיג רכיבים ספציפיים לשימוש בהעברות דם לחולים שונים. בנוסף, אפרזיס משמש גם למטרות טיפוליות, דרך פלזמפרזיס וציטפרזיס, לטיפול במחלות שונות על ידי הסרת רכיבים מסוימים מהדם.
אפרזיס טיפולי כולל שני תתי-סוגים עיקריים: פלסמפרזיס, שבו מופרדת הפלסמה מהדם, וציטפרזיס, שבו מופרדים רכיבי דם תאיים כגון תאי דם אדומים, תאי דם לבנים וטסיות. פלסמפרזיס, לדוגמה, יכול להתבצע גם על תורמים בריאים לצורך קבלת פלסמה להעברות או כמקור להכנת תכשירים מובחנים מפלסמה. בנוסף, פלסמפרזיס יכול לשמש להסרת חומרים פגומים (כגון אוטואנטיבודיז, מקבצי חיסון) המסתובבים בפלסמה באמצעות פלסמה אקסצ'יינג - החלפת הפלסמה בפלסמה של תורמים בריאים.
תהליך האפרזיס, בפרט כאשר הוא משמש למטרות טיפוליות, מבוצע תחת ניטור קפדני ודורש התאמה מדויקת של נפח הדם להסרה, נוזל ההחלפה ותדירות הטיפול, כדי להבטיח את הסרת הרכיבים הפגומים מהדם בצורה היעילה ביותר. הליך זה דומה במידת מה לדיאליזה אך מאפשר בנוסף הסרה של חומרים רעילים הקשורים לחלבונים מהדם.
יישומים רפואיים > אפרזיס תורם

אפרזיס תורם מאפשר לתורם בריא לתרום רכיב דם מסוים - תאי דם אדומים, תאי דם לבנים, טסיות או פלסמה - באמצעות מכונת אפרזיס. רכיב זה נשמר ומופץ לבתי חולים לצורך טיפול בחולים. התרומה באפרזיס מאפשרת איסוף יעיל יותר של רכיבים מסוימים, כמו תרומת טסיות שיכולה להחליף 4–6 תרומות דם מלאות.
יישומים רפואיים > אפרזיס טיפולי

אפרזיס טיפולי מבוצע על חולים עם מצבים רפואיים הקשורים לרכיבי דם תאיים או פלסמה לא תקינים. רכיבים אלה מופרדים ומוסרים, והחולה מקבל בחזרה את רכיבי הדם התקינים. שיטה זו יכולה להיות מועילה לטיפול במגוון תנאים, כולל מחלת תאי הדם המחוגרים, לוקמיה, מיאסתניה גראביס וטרומבוטית תרומבוציטופנית פורפורה (TTP).
הליך הטיפול > תהליך אפרזיס

החולה יושב בכיסא נוח ויכול לצפות בטלוויזיה במהלך התהליך, הנמשך בין שתיים לארבע שעות, בהתאם למחלה ולרכיב שצריך לאסוף. אפרזיס בדרך כלל אינו כואב, אך ייתכנו תופעות לוואי כמו תחושת לחץ בזרוע, סחרחורת, זיעה, או ירידה בלחץ הדם.
הליך הטיפול > התאמות טיפוליות

הטיפול באפרזיס עשוי להתבצע במספר סבבים, בהתאם לצורך הרפואי, ולעיתים קרובות משולב עם טיפולים אחרים, כמו סטרואידים או כימותרפיה.
סיכונים ותופעות לוואי

למרות שאפרזיס הוא תהליך בטוח באופן כללי, קיימים סיכונים ותופעות לוואי מסוימות. חלק מהחולים עשויים לחוות תופעות לוואי קלות, כמו תחושת לחץ בזרוע או סחרחורת. במקרים נדירים, ייתכנו תגובות אלרגיות או חום בעקבות קבלת רכיבי דם מתורם.
הערות שוליים

1 2  Therapeutic Apheresis - Hematology and Oncology, MSD Manual Professional Edition (באנגלית)
1 2 3 4 5  Apheresis, Yale Medicine (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph567627
אלקטרה (סופוקלס)

אלקטרה (ביוונית: Ηλέκτρα) הוא מחזה טראגי יווני של סופוקלס. התאריך בו הוא נכתב לא ידוע, דמיון בסגנון הכתיבה עם המחזות "פילוקטטס" (409 לפני הספירה) ו"אדיפוס בקולונוס" (401 לפני הספירה) מוביל חוקרי ספרות להניח כי הוא נכתב לקראת סוף הקריירה של סופוקלס. המחזה סובב סביב דמותה של אלקטרה, וסביב נקמתם שלה ושל אחיה אורסטס באימם קליטמנסטרה ובאביהם החורג אייגיסתוס.
רקע

כאשר המלך אגממנון חוזר ממלחמת טרויה עם פילגשו הטרייה קסנדרה, אשתו קליטמנסטרה (שלקחה לה למאהב את אייגיסתוס, דודנו של אגממנון) הורגת אותם. קליטמנסטרה מאמינה כי הניאוף היה מוצדק, מכיוון שאגממנון הקריב את בתם איפיגניה לפני המלחמה, כפי שהצטווה על ידי האלים. אלקטרה, בתו של אגממנון וקליטמנסטרה, הצילה את אחיה התינוק אורסטס מאימהּ על ידי ששלחה אותו לסטרופיאוס מלך פוקיס. המחזה מתחיל שנים מאוחר יותר כשחוזר אורסטס כאדם בוגר עם מזימה לנקמה.
עלילת המחזה

אורסטס מגיע עם חברו פילאדס, בנו של סטרופיאוס, ופדגוג, כלומר חונך (משרת ותיק של אורסטס, שלקח אותו מאלקטרה לסטרופיאוס). מזימתם היא להביא את החונך להכריז שאורסטס מת בתאונת מרכבה, וששני אנשים (שהם לאמיתו של דבר אורסטס ופילאדס) יגיעו זמן קצר לאחר מכן להגיש את צנצנת האפר של שרידי גופתו.
אלקטרה מתאבלת על אביה, בתחילה לבדה, ואז (בשירה) עם מקהלה שמתלווה אליה. היא מקוננת במרירות, בתחילה בפני אחותה כריסותמיס על שהיא משוכנת באותו בית עם מרצחי אביה, ולאחר מכן בפני אימהּ על רצח אביה. תקוותה היחידה היא שיום אחד יופיע אחיה לנקום. כאשר מגיע השליח עם בשורות על מות אורסטס, נושמת קליטמנסטרה לרווחה. אלקטרה לעומת זאת שבורה מהידיעה. כריסוטמיס אז נכנסת: היא ראתה מְנָחוֹת על קברו של אגממנון ומבינה שאורסטס חזר. אלקטרה מבטלת את טיעוניה, בטוחה שאורסטס מת. לפתע היא פונה אל אחותה עם הצעה להרוג את אייגיסתוס, אולם כריסותמיס מסרבת לעזור בטענה כי התוכנית אינה מעשית.
אחרי שירת המקהלה מגיע אורסטס, אוחז בידו צנצנת שמכילה לכאורה את אפר גופתו. הוא אינו מזהה את אלקטרה, וגם היא אינה מזהה אותו. הוא מוסר לה את צנצנת האפר והיא מבכה אותה בקינה גדולה, לא מודעת כי למעשה אחיה חי וניצב מולה. לאחר שאורסטס מבין את האמת, הוא חושף את זהותו בפני אחותו הנסערת. היא יוצאת מגדרה מרוב שמחה על שהוא חי, אולם בהתרגשותם הם כמעט חושפים את זהותו, והחונך יוצא מהארמון על מנת לזרז אותם. אורסטס ופילאדס נכנסים לבית ורוצחים את אמו קליטמנסטרה. כשאייגיסתוס חוזר לביתו, הם מניחים את גופתה בזריזות תחת סדין ומציגים לו אותה כגופתו של אורסטס. הוא מרים את הכיסוי ונוכח מי נמצא תחתיו, ואז אורסטס מגלה לו מי הוא. הם מובילים את אייגיסתוס לאח ההסקה והורגים אותו שם - אותו מקום שבו מצא אגממנון את מותו. המחזה נגמר עם הסצנה הזו, לפני שמוכרז מותו של אייגיסתוס.
עבודות דומות

סיפור נקמתו של אורסטס מופיע בסוף האפוס "נוסטוי", והאירועים מסופרים גם באודיסיאה. נושא זה היה פופולרי בטרגדיות היווניות, ויש גרסאות ששרדו מכל שלושת כותבי הטרגדיות היווניות הגדולים: אייסכילוס, סופוקלס, ואוריפידס. הראשון והארוך ביותר הוא נושאות הנסכים בטרילוגיה האורסטיאה של אייסכילוס (458 לפני הספירה). אוריפידס כתב את המחזה אלקטרה. הוא מספר גרסה שונה מאוד של הסיפור מזו של סופוקלס למרות ששניהם נכתבו פחות או יותר באותו הזמן בקירוב.
המחזה בישראל

בשנת 2014 המחזה הועלה בתיאטרון הקאמרי, על פי תרגום מאת אהרן שבתאי, בבימוי כפיר אזולאי, בתפקיד אלקטרה - אולה שור סלקטר, בתפקיד אורסטס- אודי רוטשילד.
תרגומים לאנגלית

לואיס קמפבל, 1883
ריצ'רד ס.ג'ב, 1904 טקסט מלא
פרנסיס סטור, 1912
א.פ. וולטינג, 1953
דייוויד גרן, 1957
ה.ד.פ. קיטו, 1962
ג'יי.ה. קלס, 1973
פרנק מקגווינס, 1997
הנרי טיילור, 1998
אן קרסון, 2001
ג'ני מארץ', 2001
ג. תיאודורידיס, 2006 טקסט מלא
באצבית

| --- | --- |
 מדינות:  גאורגיה
 אזורים:  חבל קאחתי (שבתוכו בכפר אלווני עילית) שבגאורגיה וכן קהילה קטנה בטביליסי
 דוברים:  כ־2,500-3,000
 שפת אם:  כ־2,500-3,000
 כתב:  אלפבית גאורגי
 משפחה:  קווקזית קווקזית צפון-מרכזית באצבית
 לאום:  אין
 מוסד:  אין
 קוד ISO 639-3:  bbl 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
בּאצבּית (בגאורגית: ბაცბური ენა, באצבּוּלי אֶנה) או צובה-תושית (წოვათუშური ენა) היא אחת מהשפות הקווקזיות ובמסגרת זו היא משתייכת לשפות הקווקזיות הצפון-מרכזיות. היא מדוברת על ידי כ־2,500 בני אדם. עם זאת, גאורגית היא השפה המדוברת בגאורגיה על ידי הבאצים החיים בכפר אלווני עילית שבמחוז המזרחי של גאורגיה, קאחתי.
השפה הבאצבית אינה מפותחת כצ'צ'נית והאינגושית בנות משפחתה ורוב דוברי השפה כותבים בגאורגית ומשתמשים בשפה זו רק כשפה מדוברת.
ראשיתה של החברה הבאצבית היא במאה ה־19. הבאצים הראשונים חיו בתושתי, חבל ארץ הררי בצפון-מזרח גאורגיה של היום. הקהילה הבטסית הייתה מורכבת מארבע קבוצות:
סַגירטַה
אוֹטֶלטה
מוֹזַרטַה
אינדוּרטַה
מאוחר יותר קבוצות אלו התיישבו בקאחתי בכפר אלוואני עילית (זֶמוּ אלוואני), במקום בו הם חיים עד היום.
פונולוגיה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | סדקי | סדקי | לועי | לועי | ענבלי | ענבלי | וילוני | וילוני | חכי | חכי | מכתשי | מכתשי | שיני | שיני | שפתי (־שיני) | שפתי (־שיני) |
| אפי |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | n |  | m |  |
| סותם | ‏ | ʔ |  |  | ‏ | ‏qʰ/ʼ | g | ‏kʰ/ʼ |  |  |  |  | d | tʰ/ʼ | b | pʰ/ʼ |
| סותם |  |  |  |  | ‏ | qːʼ |  |  |  |  |  |  | ‏ | tːʼ |  |  |
| מחוכך |  |  |  |  |  |  |  |  | ʤ | ʧʰ/ʼ | ʣ | ʦʰ/ʼ |  |  |  |  |
| חוכך (צדי) | ‏ | h | ʕ | ħ |  |  | ɣ | xː | ʒ | ʃ | z | sː |  |  | v |  |
| חוכך (צדי) |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | ‏ | ɬ |  |  |  |  |
| מקורב (צדי) |  |  |  |  |  |  |  |  | j |  |  |  |  |  |  |  |
| מקורב (צדי) |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | lː |  |  |  |
| מקיש |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | ɾ |  |  |  |  |  |
* תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט
באצבים

|  אוכלוסייה |
| --- | --- |
 3,400 (2000)
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 תושתי, גאורגיה גאורגיה
 שפות
 באצבית
 דת
 גאורגים אפוסטלים
 קבוצות אתניות קשורות
 צ'צ'נים, אינגושטים וכיסטים
 
הבּאצים (בגאורגית: ბაცი) או הבאצבים (ბაცბი) הם קהילה קטנה של דוברי נאח בגאורגיה הידועים גם בשם צוֹבה-תוּשים (წოვა-თუშები) על שם נקיק במחוז ההיסטורי, תושתי, המקום אליו נדדו מצפון הקווקז (אינגושטיה) במאה השש עשרה.
רוב הבאצים מתגוררים כיום בכפר אלוואני עילית במחוז קאחתי, אולם משפחותיהם מפוזרות במקומות אחרים בגאורגיה. חלק מהבאצים שימרו את שפתם הבאצבית, שהושפעה רבות מהגאורגית ואינה מובנת באופן הדדי עם דוברי הנאח האחרים כמו הצ'צ'נית והאינגושית. לשפה זו אין שפה כתובה והבאצים משתמשים באלפבית הגאורגי. מנהגיהם ומסורתם דומים למנהגי העמים האחרים באזורים ההרריים של מזרח גאורגיה.
הערות שוליים

↑  יכולת הדדית להיות מובן (Mutual intelligibility) - בבלשנות, תכונה שנמצאת בקבוצת שפות שבה כל אחד מכל דוברי השפה יכול להבין את כל האחרים ללא לימוד שפתו תחילה או ללא כל מאמץ יוצא דופן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542216705171  LCCN: sh2005001241 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אמנון הררי

ערך זה עוסק באיש מערכת הביטחון. אם התכוונתם לעיתונאי, ראו .
| --- | --- |

אמנון הררי (שמאל) מקבל את פני אשטון קרטר (ימין), יולי 2013
 לידה:  18 ביוני 1950 (בן 74)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד יחידה 108  ראש להק הציוד
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה
 עיטורים
 פרס ביטחון ישראל
 תפקידים אזרחיים
 ראש מנהלת תוכנית החלל במפא"ת
 
אמנון הררי (נולד ב־18 ביוני 1950) היה ראש מנהלת תוכנית החלל במפא"ת שבמשרד הביטחון. קודם לכן שירת כראש להק הציוד בחיל האוויר הישראלי ומפקד יחידה 108. הררי זכה בפרס ביטחון ישראל ב־1984 על פיתוחים בתחום מערכות סלולריות, וב־2022 זכתה מנהלת תוכנית החלל בראשותו בפרס ביטחון ישראל על פיתוח הדור המתקדם של לווייני התצפית אופק.
הררי שירת כראש להק הציוד בדרגת תת־אלוף, מדצמבר 1992 עד ספטמבר 1996. לאחר שחרורו שימש בתפקידי ניהול בתחום העסקי בחברות תקשורת והיי טק. בין השאר שימש דירקטור חיצוני באלביט מערכות (1997–2002), בחברת BVR ‏(2002–2008) וברפק תקשורת ותשתיות (2003–2009), בשנים 1997 עד 1999 כיהן כסגן נשיא ומנהל חטיבת מיתוג ציבורי בתדיראן תקשורת לאחר רכישת הפעילות על ידי חברת אלקטל ומיזוגה עם פעילות חברת אורטרק, כיהן כמנכ"ל אלקטל ישראל עד אפריל 2000. במאי 2000 מונה למנכ"ל חברת פרטנר תקשורת עתידית. בשנים 2002 עד 2004 כיהן כמנכ"ל אדוונסד היטינג טכלונוג'יס (AHT). באוגוסט 2004 מונה לסמנכ"ל מכירות ושירות אירופה בחברת לומניס וב־2007 לסמנכ"ל בכיר למחקר ופיתוח בחברה. לאחר מכן כיהן כיו"ר ומנכ"ל PerfAction מתחום האסתטיקה.
באוקטובר 2011 מונה לראש מנהלת תוכנית החלל במפא"ת שבמשרד הביטחון. ב-2022 סיים את תפקידו כראש מנהלת תוכנית החלל, והוחלף על ידי אבי ברגר.
בתחילת 2023 מונה כראש המרכז לתעופה מהירה בטכניון.
טייס, דואה ומדריך דאיה בעל למעלה מ 3,000 שעות טיסה. כיהן כראש ועדת הדאייה הארצית בקלוב התעופה לישראל וכיושב ראש מועדון מרכז דאייה נגב.
בוגר תואר ראשון בהצטיינות בפיזיקה מאוניברסיטת תל אביב (1971).
משפחתו

סבו, הרב משה איררה, היה אב בית הדין הרבני בתל אביב. בן דודו הוא הרב משה הררי.
בנו אסף, מזכרתן, יזם ויוצר מיזם פיסת היסטוריה המנגיש אישים ואירועים בהיסטוריה הציונית, היהודית והישראלית.
הערות שוליים

1 2 3  אורה קורן, חילופים במשרד הביטחון: אמנון הררי מונה לראש מינהלת חלל ולוויינות, באתר TheMarker‏, 4 באוקטובר 2011
↑  חנות מתנות ישראליות | מזכרות ישראליות היסטוריות, באתר פיסת היסטוריה
אריק הרביעי, מלך דנמרק

אריק הרביעי (בדנית: Erik IV; ‏1216 בערך – 10 באוגוסט 1250) היה מלך דנמרק מ-1241 ועד מותו. הוא היה בנם של ולדמר השני, מלך דנמרק ושל אשתו ברנגריה מפורטוגל ואחיהם של אבל וכריסטופר.
ראשית חייו

אריק היה בנו החוקי השני של ולדמר השני מאשתו השנייה, ברנגריה מפורטוגל. ב-1218, כאשר אחיו למחצה, ולדמר הצעיר הוכתר כמלך שותף של אביהם, והוגדר כיורש העצר, הוענק לו התואר דוכס שלזוויג. לאחר מותו בטרם עת של ולדמר הצעיר ב-1231 הוכתר אריק ב-30 במאי 1232 בקתדרלת לונד כמלך שותף וכיורש בכוח. כתוצאה מכך הועבר תוארו כדוכס שלזוויג לאחיו הצעיר, אבל. לאחר מות אביו ב-1241 הוא ירש את כתרו.
מלך

תקופת מלכותו של אריק עמדה בסימן עימותים ומלחמות אזרחים כנגד אחיו. בעיקר הוא לחם באחיו אבל שנראה היה שהוא שאף לקבל מעמד עצמאי וקיבל תמיכה מרוזני הולשטיין. אריק לחם באיכרי סקונה שמרדו בין השאר עקב המיסים הכבדים שהוא הטיל עליהם. מספר המחרשות שהיו בבעלותו של אדם היה אמצעי למדידת לעושרו. מכאן המקור לכינויו של אריק, "פלובפנינג" (Plovpenning, בדנית: Plov – מחרשה, penning – יחידת מטבע).
כעבור שנה מעלותו לכס המלוכה, התגלע הסכסוך הראשון שלו עם אחיו אבל ב-1242. הסכסוך נמשך שנתיים לפני שהאחים הסכימו על שביתת נשק ב-1244 ויחד טוו תוכניות למסע צלב משותף באסטוניה.
באותה עת התמודד אריק עם המסדרים הדתיים שעמדו על כך שהם פטורים ממיסים. אריק רצה שעל אדמות הכנסייה יוטל מס כמו כל הקרקעות. האפיפיור שיגר נונציו (שליח אפיפיורי) לתווך בין המלך לבין הבישופים והם התכנסו באודנסה ב-1245. הכנסייה יכלה לאיים בהכרזה על נידוי על כל מי שיפר את זכויותיה העתיקות של הכנסייה. היה זה אות אזהרה ברור לאריק שהכנסייה לא תוכל לסבול את התעקשותו המתמשכת להטיל מיסים על רכושה.
כשהוא רותח מזעם, הפנה אריק את זעמו כלפי נילס סטיגסן, בישוף רוסקילדה, שנמלט מדנמרק באותה שנה. אריק החרים את רכוש הבישופות של זילנד, כולל העיר קופנהגן שנבנתה אז, כפיצוי על הסכסוך שהיה לו עם אבל. למרות התערבותו של האפיפיור, אינוקנטיוס הרביעי, שתמך בהחזרתו של הבישוף ובהשבת רכוש הדיוקסיה, הסכסוך לא היה יכול להפתר. נילס סטיגסן מת ב-1249 במנזר קלירבו שבצרפת והרכוש המוחרם לא הוחזר לדיוקסיה אלא רק לאחר מותו של אריק ב-1250.
בינתיים, העימות בין אריק ואחיו פרץ שוב ב-1246. הסכסוך החל כאשר אריק פלש להושלטיין בניסיון להחזיר את השליטה על הרוזנות כמו בימי אביו. אבל, שהיה נשוי לבתו של אדולף הרביעי, רוזן הולשטיין, והאפוטרופוס לשעבר של שני גיסיו, רוזני הולשטיין הצעירים, יוהאן הראשון וגרהרד הראשון, אילץ את אריק לוותר על ניסיון הכיבוש שלו. בשנה שלאחר מכן, הסתערו אבל וההולשטיינים על יוטלנד ופין ושרפו ובזזו את השטחים עד לרנדרס ולאודנסה. אבל נתמך על ידי העיר ההנזאית של ליבק וכן על ידי אחיו, כריסטופר, לורד לולנד וקנוט, דוכס בלקיניה.
אריק נקם במהירות וכבש מחדש את העיר ריבה ואת עירו של אבל, סונדבורג. ב-1247 הוא כבש את טירת ארסקוב שבפין ולקח בשבי את כריסטופר ואת קנוט.
בתיווכה של אחותו של אריק, סופיה, הושגה שביתת נשק והשליטה על כל דנמרק הושארה בידיו של אריק.
ב-1249 מרדו איכרי סקונה נגד מס המחרשות. המלך השיב את הסדר על כנו עם עזרה מזילנד, אך הכנסייה, אבל והרוזנים הגרמנים בדרום יוטלנד חידשו את בריתם הקודמת כנגד אריק.
הרצח

ב-1249 קיבץ אריק צבא והפליג לאסטוניה כדי להבטיח את שלטונו שם. ב-1250, בדרכו חזרה הביתה, הוא לקח את צבאו להולשטיין למנוע את נפילתו של מבצר הגבול רדנסבורג ולהבהיר לרוזנים הגרמנים שהוא עדיין המלך. אחיו אבל הציע לו להתארח בביתו שבטירת גוטורפ שבשלזוויג. בעודם מסבים באולם הגדול, הזכיר אבל לאריק את ההתקפות שלו בראשית תקופת מלכותו. "הזכור לך שלפני כמה שנים אנשיך החריבו את העיר הזאת ובתי נאלצה לנוס על נפשה כשרק נעליה לרגליה". "יש לי מספיק" השיב אריק, "אוכל לתת לה זוג נעליים". באותו ערב, כשהמלך עסק בהימורים עם אחד האבירים הגרמנים, התפרצו לאולם מנהל משק הבית של הדוכס ואנשים נוספים ואסרו את המלך. הם כבלו אותו וגררו אותו מהטירה אל סירה שהושטה למפרץ שלין. בעקבותיהם שטה סירה נוספת. כאשר שמע אריק את קולו של אויבו המושבע, לייב גודמונסן, הוא הבין שהגיע קיצו. המלך ביקש שיובא אליו כומר להשמעת וידוי אחרון והקושרים הסכימו לבקשתו. סירתו של המלך שבה לחוף, כומר הובא לשמיעת הווידוי ואז שבה הסירה אל המפרץ. אחד משוביו של אריק קיבל תשלום להרוג את המלך בגרזן. ראשו נערף וגופתו הושלכה למימי המפרץ. בבוקר המחרת נלכד גופו כרות הראש של המלך ברשתם של שני דייגים. הם נשאו את גופתו למנזר הדומיניקני בשלזוויג. מאוחר יותר, ב-1257, הועברה גופתו לכנסיית סנט בנדט.
אבל נשבע שלא היה לו יד ברצח. "לא היה לי כל רצון להחזיקו כאסיר, שלא לומר להרוג אותו", הייתה תשובתו. מעטים בדנמרק האמינו לאבל ותוך שנה וחצי הוא נהרג, או כפי שאמרו רבים, הוכה בידי האל על חלקו במותו של אריק הרביעי.
בגרידיים

| בגרידיים |
| --- | --- |
 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: שפמנונאים
משפחה:: בגרידיים
שם מדעי
 Bagridae ‏בליקר, 1858

בגרידיים או בַּגְרוּסִיִּים (שם מדעי: Bagridae) היא משפחה של דגים מסדרת השפמנונאים המצויים בנהרות ואגמים טרופיים באסיה והסוג Bagrus מצוי גם באפריקה שמדרום לסהרה.
לשפמנונים אלה סנפיר גב גבוה וזנבות גדולים, שפמות ארוכים ועיניים גדולות. הם יכולים להגיע לאורך מקסימלי של 1.5 מטר. הם חסרי קשקשים וצבעם כהה עד לבן חיוור. הם חיים בקרבה לקרקעית של נהרות שונים וניזונים משיירים ונבלות אך גם מיצורים קטנים.
חלק מדגים אלה הם דגי מאכל חשובים ואחרים מגודלים למטרות נוי באקווריום.
סוגים

Bagrichthys
Bagroides
בגרוס (Bagrus) - בו הבאיאד והקמפנגו
Batasio
סוג ומין יחיד Chandramara chandramara
Coreobagrus
Hemibagrus - בו שפמנון אדום-זנב אסייתי
סוג ומין יחיד Hemileiocassis panjang
Hyalobagrus
Leiocassis
Mystus
Nanobagrus
Olyra
Pelteobagrus
Pseudobagrus
Pseudomystus
סוג ומין יחיד Rama rama
Rita
Sperata
סוג ומין יחיד Sundolyra latebrosa
Tachysurus
הערות שוליים

↑  משפחת הבַּגְרוּסִיִּים במילון בעלי חיים: דגי מים מתוקים (תשמ"א), 1981, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284646405171
אמנון ויינשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 ביולי 1939 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  4 במרץ 2024 (בגיל 84) 
 
אמנון ויינשטיין (21 ביולי 1939 – 4 במרץ 2024) היה בונה כינורות ישראלי.
ויינשטיין הוא דור שני לשושלת של בוני כינורות ישראלים. אביו משה עלה לארץ ישראל ופתח בתל אביב סטודיו לבניית כינורות בשנת 1939. אמנון המשיך במסורת וצירף אליו גם את בנו, הדור השלישי בשושלת, המקיימת את מסורת בוני הכינורות הגדולים בקרמונה שבאיטליה, משפחות אמאטי וגוארנרי.
שאר משפחתו של ויינשטיין נשארה באירופה ונספתה בשואה, והקשר הזה הוליך את אמנון לאיתור כינורות של יהודים שלקחו אתם את כלי הנגינה למחנות הריכוז הנאציים. כינורות אלה, רובם כלים פשוטים ששימשו לנגינה בשמחות, סומנו במגן דוד על גב הכינור, ואמנון ויינשטיין הציב לעצמו כמשימה את תיקון הכינורות האלה והבאתם לנגינה בקונצרט סימפוני, שיסגור את אירועי שנת השישים למדינת ישראל. הקונצרט, שכונה בשם "כינורות של תקווה", התקיים ב-24 בספטמבר 2008, וניגנו בו הסולן שלמה מינץ עם תזמורת סימפונט רעננה ותזמורת איסטנבול הטורקית.
ויינשטיין הגיע לרעיון איתורם ושיפוצם של הכלים בעקבות הרצאה בנושא "כינורות בתקופת השואה", שנשא בגרמניה בשנות ה-90 של המאה ה-20. חלק מן הכינורות המשובחים שהיו באירופה הועלו לארץ ישראל עם הכנרים, שברוניסלב הוברמן הזמין לנגן בתזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית. אחרים נבזזו בידי הגרמנים. הכינורות שנשארו, בגטאות, ביערות ובמחנות הריכוז היו כלים פשוטים וזולים, ונמצאו במצב ירוד וכמעט הרוס, שחייב שיפוץ יסודי וממושך כדי להחזירם למצב נגינה. עד פטירתו ב-2024, החזיק ויינשטיין בסדנה שלו שמונה כינורות כאלו והמשיך בחיפוש אחר כלים דומים שעודם קיימים במקומות שונים בעולם.
ויינשטיין היה שותף להקמה ולניהול המוזיקלי של קשת אילון, מרכז לקידום וטיפוח הנגינה בכינור בקיבוץ אילון, שבגליל המערבי.
בסוף מרץ 2024, במסגרת פסטיבל הצילום הבינלאומי ה-11 של PHOTO IS:REAL, ,יציג הצלם מיקי קורן צילומי כינורות של ויינשטיין ששרדו את השואה תחת הכותרת "כינורות שלא נדמו". בדיעבד, עם פטירתו, תהפוך התערוכה להנצחת פועלו של ויינשטיין.
ראו גם

כינורות של תקווה
הערות שוליים

↑  כינורות ששרדו את השואה הוטסו לקליבלנד, באתר מסע אחר
↑  בעיקר מוזיקה, באתר web.archive.org, ‏2009-09-19
↑  יוגב ישראלי, פרידה מאמנון וינשטיין, ששיקם כינורות ששרדו את השואה: "הוא אמר שהם ממשיכים לבכות", באתר ynet, 13 במרץ 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301593705171  GND: 1063955769  LCCN: no2021024789  RERO: 02-A018007881  VIAF: 298487862   WorldCat (עם VIAF): 298487862
באצן

באצנים ברניים מן המאה ה-15
בָּאצֶן (בגרמנית: Batzen) היה מטבע שהופק בברן שבשווייץ מהמאה ה-15 ועד אמצע המאה ה-19.