stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב אורנשטיין
קורות חיים > משפחתו ונעוריו

יעקב אורנשטיין נולד באדר תרע"ג  למאיר ומלכה אורנשטיין, דור שישי בארץ, בעיר העתיקה בירושלים.
אחד מאבות המשפחה, אורי אורנשטיין, הגיע לארץ ישראל מרוסיה הלבנה בשנת 1830, והשתקע תחילה בצפת. אביו ושניים מבין עשרת ילדיו נרצחו על ידי פורעים ערביים בביזה הגדולה בצפת בשנת 1834. ועבר לירושלים בשנת 1837. משפחתו התייחסה גם למשפחת ריבלין שעלתה בראשית המאה ה-19. אביו, מאיר אורנשטיין, היה מלומד ועיתונאי, פרסם מאמרים בעיתון "החבצלת" ובעיתוניו של אליעזר בן-יהודה, והחל לתרגם את "ספר הזוהר" מארמית לעברית. בן אחיו של מאיר, יצחק אביגדור אורנשטיין, היה רב הכותל בתקופת המנדט. בתקופת מלחמת העולם הראשונה, עברה המשפחה תלאות ורעב. ומצבה הוטב בעקבות כניסת הצבא הבריטי לירושלים. מאיר נפטר ב-1921, כאשר יעקב, בנו, היה בן שמונה.
יעקב קיבל בילדותו ובנעוריו חינוך תורני ולאומי. למד בחדר ובישיבה קטנה של "עץ חיים", ואחר בסמינר למורים "מזרחי".
בגיל 13 חסך כסף משכר עבודה בחנות, ועזב את בית אמו מבלי לשאול לדעתה, מאחר שהתנגדה לציונות. ונסע לעבודה בקיבוץ כפר גלעדי ולהגנה, והיה רועה צאן. אולם התאכזב מהוויכוחים הרעיוניים הסוערים בין חברי הקיבוץ, כאשר היה עד לסכסוך המר שפרץ בין חברי מפא"י לבין חברי פועלי ציון שמאל בקיבוץ. חזר לירושלים, ולמד בישיבת מרכז הרב. היה נשוי לנעמי לבית גלזנר, נכדתו של הרב משה שמואל גלזנר.
קורות חיים > עיתונאי ודובר

אורנשטיין היה עיתונאי פורה ושנון, וראה בעבודתו שליחות ובחיבוריו כלי שרת לכינונה ולחוסנה של מדינת ישראל. לאחר הקמת המדינה סבר כי מנהיג מפא"י דוד בן-גוריון, הוא מנהיג דגול שאין מתחרה לשיעור קומתו. אף כי תפיסת עולמו לא השתנתה ביסודותיה; הוא הצביע בבחירות למפלגת מפא"י, עד שנת 1967. הצטרף כעיתונאי לעיתון "הדור", ואחר כך עבר ל"דבר". שימש כעורך חדשות ("עורך לילה" כפי שנקרא אז התפקיד), ככתב צבאי וכותב מאמרי דעה. בשנותיו האחרונות היה עורך עיתון אֹמֶר, העיתון המנוקד שראה אור בחסות "דבר" לעולים חדשים. עם זאת, קיננה בו התחושה הקשה, שלא קוּדַּם כפי כישרונותיו בשל עברו הפוליטי. במקביל, תרגם מאנגלית לעברית, במיוחד חיבורים בעלי אופי היסטורי-פוליטי, בהם הכותר טיטו מטיל צילו.
בשנת 1962 פנה מזכיר מפלגת מפא"י, ראובן ברקת, אל יעקב אורנשטיין, והציע לו להיות דובר המפלגה ומנהל מחלקת ההסברה שלה. אורנשטיין נענה לבקשתו. ושימש בתפקידים אלה, עד לפרישתו של דוד בן-גוריון מהממשלה, והקמת מפלגת רפ"י והיה לדובר המפלגה.
 השכלתו וידיעותיו, כמו נאמנותו והיותו איש שיחה נעים, הביאו את ראש המוסד איסר הראל לבקש ממנו לעזור בפרשת הילד החטוף 
יוסל'ה שוחמכר. הוא נסע לברר על גורלו של הילד בלונדון והתרשם שנלקח לניו יורק (כפי שאכן אירע).
במלחמת ששת הימים אחזה את אורנשטיין התרגשות גדולה, כאשר נכנס צה"ל אל העיר העתיקה, ביום השלישי של המלחמה. הוא הצטרף לתנועה למען ארץ ישראל השלמה שבראשה עמד אחד ממפקדי לח"י לשעבר, ישראל (שייב) אלדד, ופרסם בקביעות מאמרים בדו-שבועון של התנועה.
בשנות הארבעים לחייו, לקה במחלת לב.
לבני הזוג נולדו שתי בנות; איה, עיתונאית, ועפרה, עורכת דין.
יעקב אורנשטיין נפטר ב-1 במאי 1972, בן 59 במותו. הוא נטמן בבית העלמין קריית שאול.
רעייתו, נעמי, נפטרה בשנת 2010.
מפרסומיו > מפרי עטו

יעקב אורנשטיין, בכבלים: מזיכרונותיו של לוחם, תל אביב: חוג ידידים, תשל"ג 1973.
יעקב אורנשטיין: ויכוח עם הקומוניסטים, בתוך: יוסף אחימאיר ושמואל שצקי (עורכים), הננו סיקריקים, עדויות ומסמכים על "ברית הביריונים", תל אביב: הוצאת ניצנים, תשל"ח 1978, עמ' 65-57.
מפרסומיו > מתרגומיו

המילטון פיש-ארמסטרונג, טיטו מטיל צלו, (תרגום מאנגלית: בנימין אליאב (לובוצקי) ויעקב אורנשטיין), תל אביב: הוצאת כתבים, תשי"ב 1952.
לקריאה נוספת

צבי רותם, יעקב אורנשטיין, ליום השבעה, דבר, 9 במאי 1972, עמ' 8.
הערות שוליים

1 2  יעקב אורנשטיין, בכבלים, מזכרונותיו של לוחם, תל אביב: חוג ידידים, תשל"ג 1973, עמ' 46-9.
↑  יעקב אורנשטיין, יום של תלייה, דבר, 21 במאי 1973, עמ' 13.
↑  ראו: פרוטוקול משפט חברי ברית הבריונים, באתר ארכיון מכון ז'בוטינסקי.
↑  יעקב אורנשטיין, בכבלים, מזכרונותיו של לוחם, תל אביב: חוג ידידים, תשל"ג 1973, עמ' 133.
↑  אורנשטיין נעמי - עפרה באתר העמותה להנצחת מורשת לוחמי חירות ישראל (לח"י)
↑  יעקב אורנשטיין, בכבלים, מזכרונותיו של לוחם, תל אביב: חוג ידידים, תשל"ג 1973, עמ' 162-157.
↑  יעקב אורנשטיין באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007493795305171  ISNI: 0000 0004 0324 553X  VIAF: 299447217   WorldCat (עם VIAF): 299447217 
אפרים תלמי (במרכז) ולידו הסופר יעקב אורנשטיין בסיור עם משמר הגבול, 1968
ליגת הכדורגל הקנדית (2006)

| --- | --- |
 שם מלא:  ליגת הכדורגל הקנדית
 כינוי:  ליגת הכדורגל הקנדית
 תחום:  כדורגל
 ארגון:  ההתאחדות לכדורגל הקנדית
 מדינות:  קנדה קנדה
 קונפדרציה:  CONCACAF
 קבוצות:  7
 תקופת הפעילות:  1998–הווה (כ־26 שנים)
 אלופה נוכחית:  סקארבורו  2023
 מירב הזכיות:  טורונטו קרואטיה (6 זכיות)
 מפעל מקביל:  אליפות קנדה
 האתר הרשמי
 
ליגת הכדורגל הקנדית (באנגלית: Canadian Soccer League או בקיצור CSL ; בצרפתית: Ligue canadienne de soccer) היא ליגה חצי-מקצוענית הממוקמת במחוז אונטריו, ומחשיבה את עצמה כהמשך ההיסטורי של ליגת הכדורגל הלאומית הקנדית (CNSL).
נכון לשנת 2023, הליגה מורכבת משבעה מועדונים, כולם ממוקמים באונטריו. העונה נמשכת בדרך כלל ממאי עד אוקטובר, כאשר רוב המשחקים משוחקים בסוף השבוע, ולאחר מכן פורמט פלייאוף שקובע את המנצח.
הליגה הוקמה בשנת 1998 בתור ליגת הכדורגל המקצוענית הקנדית (CPSL) מתוך שיתוף פעולה של איגוד הכדורגל של אונטריו (OSA) עם ליגת הכדורגל הלאומית הקנדית. בשנת 2006 שונה שם הליגה לשמה הנוכחי, כחלק מסדרת רפורמות.
בשנת 2010 הצטרפה לאיגוד הכדורגל של קנדה כליגה שלישית (אזורית) רשמית, והיא אף כללה ליגת משנה משלה, וסך הכל 28 קבוצות בשיאה ב-2012. באותה שנה התפרסמו ראיות לשוחד והטיית משחקים בליגה, בעקבותיהם הוצאה לבסוף הליגה מהתאחדות הכדורגל הרשמית, ומספר המועדונים החברים בה פחת בהדרגה.
פורמט התחרות > אליפות הליגה

כיום ישנם שבעה מועדונים בליגת הפוטבול הקנדית. באופן מסורתי, במהלך עונת הליגה, קבוצות שיחקו לוח זמנים מאוזן של 18 או 22 משחקים מאפריל/מאי עד אוקטובר/נובמבר, כאשר שמונה הקבוצות המדורגות המובילות עלו לפלייאוף. בתום כל עונה, המועדון עם הכי הרבה נקודות מוכתר לאלוף העונה הסדירה.
פורמט התחרות > תחרות גביע

ליגת הפוטבול הקנדית ערכה בעבר טורניר נוק-אאוט המכונה "גביע קנדה הפתוחה" בכל עונה בליגה.
הערות שוליים

↑  "Who We Are – Canadian Soccer League". ארכיון מ-26 במאי 2014. נבדק ב-10 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jose, Colin (2001). On-Side - 125 Years of Soccer in Ontario. Vaughan, Ontario: Ontario Soccer Association and Soccer Hall of Fame and Museum. p. 115.
↑  "Canadian Soccer League - Clubs". Canadian Soccer League (באנגלית אמריקאית). ארכיון מ-11 ביולי 2015. נבדק ב-9 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Avey, Brian (20 באוגוסט 1997). "New Professional Soccer League Launched Canadian Professional Soccer League (Ontario Division) Will Kick-off in 1998". Ontario Soccer Association. אורכב מ-המקור ב-3 במרץ 2016. נבדק ב-19 באפריל 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Da Costa, Norman. "Canada to kick off pro league in May". Toronto Star.
↑  "CPSL - Canadian Professional Soccer League". 19 באוגוסט 2003. אורכב מ-המקור ב-19 באוגוסט 2003. נבדק ב-20 בדצמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "CPSL - Canadian Professional Soccer League". 19 ביולי 2003. אורכב מ-המקור ב-19 ביולי 2003. נבדק ב-20 בדצמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
ליידי טרמיין

| --- | --- |

תחפושת של ליידי טרמיין ממצעד של דמויות דיסני
 שם סרט:  סינדרלה (סרט משנת 1950)
 הופעה ראשונה:  סינדרלה
 יוצרים:  פרנק תומאס
 גילום הדמות:  אלינור אודלי 
 דיבוב בשפה העברית:  יעל עמית
 מידע
 כינויים:  מאדאם טרמיין
 מין:  נקבה
 מקצוע:  אשת חברה
 תואר:  אמא חורגת מרשעת
 דמויות קשורות
 משפחה:  סינדרלה (בת חורגת) דיזי טרמיין (נכדה היורשים)
 
ליידי טרמיין (באנגלית: Lady Tremaine) היא דמות בדיונית מהסרט "סינדרלה" של חברת וולט דיסני, המבוססת על דמותה של האם החורגת מהמעשייה "סינדרלה".
בניגוד לדמויות אחרת בדיסני עיצוב הדמות נעשה בהנפשה ריאליסטית, בניגוד למרבית הנבלים של דיסני היא בעלת אישיות ערמומית ועדינה יותר.
היא מוצגת בפרולוג של הסרט כאלמנה עם שתי בנות ממשפחה טובה אשר אביה האלמן של סינדרלה מתחתן עמה על מנת שתהווה דמות אם עבור סינדרלה, לאחר שאביה של סינדרלה נפטר היא חושפת את פרצופה האמיתי והופכת את סינדרלה למשרתת שלה ושל בנותיה. היא מאשרת לסינדרלה להשתתף בנשף המלכותי וזאת בתנאי שתשלים את כל מטלות הבית ותמצא שמלה מתאימה לנשף, לאחר שסינדרלה אכן מסיימת לבצע את כל מטלות הבית ומוכנה עם שמלת הנשף שהחיות שלה תפרו עבורה בערב הנשף בנותיה קורעות והורסות לסינדרלה את השמלה והיא משאירה אותה ללא היכולת ללכת לנשף, במהלך הנשף סינדרלה מגיעה אליו בעזרת הפיה הטובה וכשהיא רוקדת עם הנסיך ליידי טרמיין תוהה כיצד הנערה מוכרת לה.
כשהדוכס מגיעה לביתה של ליידי למדוד את נעל הזכוכית לבנות המתגוררת בבית היא נועלת את סינדרלה בחדר, חבריה החיות של סינדרלה לוקחים את המפתח מכיסה של ליידי טרמיין ומשחררים את סינדרלה.
פיתוח

האנימטורים אולי ג'ונסטון ופרנק תומאס, בספר שלהם "נבלי דיסני", מתארים את תיאום האנימציה לקול של המדבבת כ"משימה קשה אך מרגשת, לעבוד עם הקול המרומז ביחד עם כוח חודר." המדבבת, שלאחר מכן דיבבה את הדמות מליפיסנט, הפייה המרשעת בהיפהפייה הנרדמת, סיפקה מספר הקלטות עבור שתי הדמויות, והיוו השראה לאנימטורים.
הערות שוליים

↑  "Lady Tremaine and Stepsisters Character History". Disney Archives.
לאו הראשון (אפיפיור)

לאו הראשון או לאו הגדול (בלטינית: Leo I;‏ 400 – 10 בנובמבר 461) כיהן כאפיפיור מ-29 בספטמבר 440 ועד פטירתו. לימים הוכרז כקדוש נוצרי. לימים, האפיפיור בנדיקטוס ה-16 כינה את כהונתו של לאו כ"אחת הכהונות החשובות ביותר בהיסטוריה של הכנסייה".
לאו נולד למשפחת אצולה איטלקית, והיה הראשון מבין האפיפיורים של הכנסייה הקתולית שזכה לתואר "הגדול".
קורות חיים

על פי ה"ליבר פונטיפיקליס" נולד לאו בטוסקנה.
בשנת 431 כבר הגיע לתפקיד רב השפעה בכנסייה, וראיה לכך ניתן למצוא בפנייתו של קירילוס האלכסנדרוני אליו בבקשה שיפעיל את השפעת הכנסייה הקתולית בסכסוך שבינו לבין יובנליוס הקדוש מירושלים על השליטה הפטריארכלית בארץ ישראל. מעמדו ניכר גם בכך שנבחר על ידי קיסר האימפריה הרומית המערבית להכריע בסכסוך בין פלביוס אאטיוס לבין אלבינוס - ממנהיגי האימפריה הרומית המערבית באותה עת. בעת שנעדר מרומא על מנת להכריע בסכסוך, נפטר האפיפיור סיקסטוס השלישי ב-11 באוגוסט 440 ולאו נבחר פה אחד לרשת אותו. ב-29 בספטמבר אותה שנה החל לכהן כאפיפיור.
קורות חיים > כהונתו כאפיפיור

בשנות כהונתו פעל לאו לחזק את מעמד האפיפיור בכנסייה ואת מעמדו באימפריה הרומית. עד כהונתו הואצלו סמכויות רבות של האפיפיור לפטריארכים מקומיים. בתקופת כהונתו חיזק לאו את מעמד האפיפיור כראש הכנסייה, וכסמכות העליונה בתחום השיפוט הכנסייתי. כאשר הילריוס מארל הדיח את בישוף בזאנסון כלידונוס בגלל שהתעלם מבכירותו, כביכול, ובגלל שהתיימר לתואר מטרופוליטן של בזאנסון, הועלתה תלונה על כך בפני לאו. הלה פנה לקיסר ולנטיניאנוס השלישי וזה, לבקשתו, הוציא צו ב-6 ביוני 445 אשר הכיר בסמכויות האפיפיור (הבישוף של רומא) על יתר הבישופים, וזאת בשל חשיבות העיר רומא והיות האפיפיור יורשו של פטרוס הקדוש. צו זה הפך למעשה את פסיקת האפיפיור לחוק כנסייתי, ואת מעמדו כראש המערכת המשפטית הכנסייתית. הצו קבע כי כל התנגדות להחלטות האפיפיור תראה כבגידה, וכן הורה לראשי הפרובינקיות להשתמש בכוח ולהביא לרומא את כל מי שמסרב לציית לצו כנסייתי להגיע אל העיר. לאו השתמש בצו זה והביא לנישולו של הילריוס מארל מהזכות לקדש בישופים, לכנס ויעודים ולפקח על הכנסייה בפרובינקיה.
לאו שלח צווים לבישופים של קמפניה, פיקנום וטוסקנה בשנת 443 ודרש כי יצייתו להוראותיו, ובשנת 447 נזף בבישוף סיציליה על כך שמנהגי הטבילה שלהם שונים מהנחיות רומא.
בשנת 445 התפתחה מחלוקת בין לאו לבין דיוסקורוס מאלכסנדריה - הפטריארך של אלכסנדריה (האפיפיור של אלכסנדריה). לאו התעקש שמרכז הכנסייה צריך להיות ברומא, וזאת מאחר שמרקוס המבשר היה תלמידו של פטרוס הקדוש. דיוסקורוס ראה את מעמדם של מרקוס ופטרוס כשווה, ולכן מעמדו היה זהה, לפי עמדתו, לזה של לאו.
יוון ניצבה בין האימפריה הרומית המערבית לבין האימפריה הרומית המזרחית ולכן הן לאו והן פטריארך קונסטנטינופול ניסו להגביר את השפעתם בה. האפיפיור אינוקנטיוס הראשון יצר את תפקיד המטרופוליטן של תסלוניקי במטרה להגביר את השפעת כנסיית רומא ביוון. לאו כתב בשנת 446 לבישוף תסלוניקי, אנסטסיוס ונזף בו על התנהגותו כלפי בישופים מטרופוליטנים אחרים שהיו כפופים לו.
בועידת אפסוס השנייה(אנ') שנערכה ביוזמת תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית בשנת 449, קראו נציגיו של לאו את ה"טומה" (בלטינית: Tome) - ה"מכתב" שהופנה לארכיבישוף פלביאנוס מקונסטנטינופול, הוועידה התעלמה מהמכתב.
במטרה להגביר את השפעתו במזרח, יזם לאו את ועידת כלקדון - ועידה אקומנית של הכנסייה שנערכה בין 8 באוקטובר ו-1 בנובמבר 451, בעיר כלקדון שעל הגדה המזרחית של הבוספורוס. הוועידה נערכה לאחר מותו של הקיסר תאודוסיוס השני (בשנת 450) ובהיעדר השפעתו והתנגדותו נשמעו נציגיו של לאו בוועידה, ומכתבו מוועידת אפסוס השנייה. נציגיו של לאו התקבלו בכבוד גדול, ואחד מהם היה לנשיא הכבוד של הוועידה. הוועידה קיבלה את עמדתו של לאו, שללה את הדוקטרינה המונופיזיטית, ופרסמה את צו כלקדון(אנ') שפירט את אנושיותו המלאה ואלוהותו המלאה של ישו, הצלע השנייה של השילוש הקדוש.
במעשיו הצליח לאו להנחיל את דוקטרינת עליונות פטרוס הקובעת את עליונותו של בישוף רומא (האפיפיור) על יתר הבישופים והארכיבישופים.
קורות חיים > הפגישה עם אטילה ההוני

המשך היחלשותה של האימפריה הרומית המערבית נתן ללאו הזדמנות להגביר את עוצמתו הפוליטית. בשנת 452 פלש אטילה מלך ההונים לאיטליה ואיים לכבוש את העיר רומא.
הקיסר ולנטיניאנוס השלישי שלח שלושה נציגים לשאת ולדון עם אטילה: גנאדיוס אוויאנסו, טריגטיוס ולאו. בעקבות המשא ומתן נסוג אטילה מרומא.
נסיבות הנסיגה אינם ברורות וככל הנראה הוצעו לאטילה סכומי כסף גבוהים בתמורה לכך שלא יבזוז את העיר, לצד העובדה שחייליו של אטילה היו עמוסים ביזה, ותחינת האפיפיור להגן על המקומות הקדושים בה יצרו לאטילה מוצא של כבוד בכך שבחר שלא לבזוז את העיר הקדושה לנצרות. אף שנסיבות המשא ומתן אינם ברורים, היסטוריונים נוצריים שייכו את הצלחת המשא ומתן ללאו.
קורות חיים > פטירתו וקבורתו

לאו נפטר ב-10 בנובמבר 461 ונקבר באתר קבורה ייחודי לו בבזיליקת פטרוס הקדוש. לאחר מספר שנים הועברו עצמותיו לקבר בו נטמנו ארבעת האפיפיורים שקדמו לו ונשאו את השם "לאו". במאה ה-18 הוצאו עצמותיו של לאו מהקבר המשותף, והוא נקבר בקפלה המוקדשת לו.
קדוש נוצרי

לאו הוכרז כקדוש נוצרי בכנסייה הקתולית ובכנסייה האנגליקנית. יום חגו הוא ב-10 בנובמבר (בעבר נחוג יום חגו ב-28 ביוני - יום הטמנת עצמותיו בבזיליקת פטרוס הקדוש). הכנסייה הנוצרית האורתודוקסית מציינת את יום חגו ב-18 בפברואר.
הפגישה בין לאו ואטילה ההוני בציור משנת 470 לספירה, לאו נראה משמאל
לאופולד, דוכס אולבני

הנסיך לאופולד, דוכס אולבני (באנגלית: Leopold, Duke of Albany; ‏7 באפריל 1853 – 28 במרץ 1884) היה בנם של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ואלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה. כרבים מצאצאיה של המלכה ויקטוריה הוא היה חולה במחלת ההמופיליה, ומת בגיל 30.
ילדות

הנסיך לאופולד ג'ורג' דנקן אלברט נולד ב-7 באפריל 1853 בארמון בקינגהאם, ילדם השמיני ובנם הרביעי של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת המכהנת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה. הנסיך נקרא על שמו של דודה של אימו, לאופולד הראשון, מלך הבלגים. הוא הוטבל ב-28 ביוני על ידי הארכיבישוף מקנטרברי כאשר בין סנדקיו היו גאורג החמישי, מלך הנובר (בן דודה של ויקטוריה), אוגוסטה, נסיכת סקסה-ויימאר-אייזנך והנסיכה מרי אדלייד מקיימברידג' (בת דודתה של ויקטוריה).
לאופולד ירש מאמו את הגן למחלת ההמופיליה, שעבר ממנה לרבים ממשפחות האצולה האירופאיות, ולכן היה ילד עדין שפונק על ידי משפחתו. בשנת 1872 החל הנסיך לאופולד ללמוד באוניברסיטת אוקספורד, שם למד מגוון נושאים והיה נשיא מועדון השחמט של האוניברסיטה. בשל מחלתו לא היה יכול לאופולד להתגייס לצבא כאחיו ובמקום זאת הפך לפטרון של אמנות וספרות ושימש גם כמזכיר למלכה.
ב-24 במאי 1881, יום הולדתה ה-62, העניקה המלכה ויקטוריה לבנה לאופולד את התואר "דוכס אולבני, רוזן קלרנס וברון ארקלו".
נישואים

הנסיך לאופולד שאף להתרחק משמירתה של אמו, ששאפה להשאיר את ילדה החולה קרוב אליה, וידע כי האפשרות היחידה לעצמאותו תהיה נישואים. הוא ניהל רומן עם אליס לידל (מי שהייתה השראתו של לואיס קרול לספר אליס בארץ הפלאות), אך הוריו של הנסיך רצו שיתחתן עם בת אצולה. ב-27 באפריל 1882 נישא לאופולד להלנה, נסיכת ולדק ופירמונט, צאצאית רחוקה של ג'ורג' השני, מלך בריטניה. דרך נישואיו להלנה היה הנסיך ליאופולד דודה של וילהלמינה, מלכת הולנד. נישואיהם של השניים היו מאושרים ונולדו להם שני ילדים:
הנסיכה אליס, רוזנת אתלון (1883-1981) - נישאה לאלכסנדר קיימברידג', רוזן אתלון, אחיה הצעיר של מרי מטק, רעייתו של ג'ורג' החמישי.
קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה (1884-1954) - ירש את דודו אלפרד כדוכס סקסוניה-קובורג-גותה האחרון.
מותו

בפברואר 1884 נסע לאופולד לקאן שבצרפת בעצת רופאיו כדי להקל על כאבי הפרקים מהם סבל, סימפטום ידוע של מחלת ההמופיליה. רעייתו הלנה הייתה בהריון עם בנם השני ולכן נשארה בביתם שבאנגליה. ב-27 במרץ נפצע הנסיך בברכו כתוצאה מנפילה, ומת בבוקר שלאחר מכן. גופתו הושבה לבריטניה ונקברה בטירת וינדזור. בנו קרל אדוארד, שירש אותו כדוכס אולבני, נולד ארבעה חודשים לאחר מכן.
דרך בנו, הנסיך לאופולד הוא סבו רבו של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה.
לאופולד, הדוכס הגדול של באדן

לאופולד, הדוכס הגדול של באדן (בגרמנית: Großherzog Leopold von Baden ‏, 29 באוגוסט 1790 - 24 באפריל 1852) היה הדוכס הגדול הרביעי של באדן בין השנים 1830–1852.
ביוגרפיה

לאופולד נולד ב-29 באוגוסט 1790 בקרלסרוהה, לקרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן ואשתו השנייה לואיזה קרולינה פון הוכברג, בתו של לודוויג היינריך, ברון גייר פון גיירסברג. בעת לידתו לא נכלל לאופולד בסדר הירושה של באדן, כיוון שנישואי הוריו היו נישואים מורגנטיים, ובעקבות כך הוא טיפח קריירה בצבא הצרפתי. אולם בשנת 1817 התברר שצאצאיו של קרל פרידריך מאשתו הראשונה, מתים בזה אחר זה, בלא שייוותר יורש אחריהם. ללא ידיעתו של לאופולד, אביו קודם חתונתו עם לואיזה קרולינה פון הוכברג, חתם יחד עם שלושת בניו על מסמך, שילדיה של לואיזה קרולינה יהיו אף הם זכאים לרשת את השלטון, לאחר צאצאיו מאשתו הראשונה. קרל פרידריך אף החשיב את הנישואים כנישואים שוויוניים, ולא כנישואים מורגנטיים. בשנת 1806 עם פירוק האימפריה הרומית הקדושה, אישר קרל פרידריך שוב את זכותם של ילדיו מלואיזה קרולינה לרשת את השלטון. בשל כך, כשראה קרל, הדוכס הגדול של באדן שאין לו ילדים, ואף לדודו לודוויג אין ילדים, אישר אף הוא ב-4 באוקטובר 1817 את זכות הירושה של צאצאי לואיזה קרולינה, ואף דאג שאספת הנסיכים של באדן תאשר זאת ב-20 בנובמבר 1818, זמן קצר קודם מותו.
אולם בקונגרס וינה טענו אוסטריה ובוואריה לזכותם על חלקים מבאדן, ובנוסף מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה היה נשוי לקרולינה מבאדן, ובשל כך טען לזכות ירושה על באדן. בשל כך הוחלט בשנת 1818 לוותר על מחוז ורטהיים לממלכת בוואריה, ובנוסף התחתן לאופולד עם סופיה, נסיכת שוודיה, שהייתה נינה של אביו מאשתו הראשונה, על מנת לחזק את טענתו לכתר. ב-10 ביולי 1819 אישרו אוסטריה, צרפת, בריטניה, פרוסיה ורוסיה, את זכותו של לאופולד לרשת את השלטון בדוכסות הגדולה של באדן.
בשנת 1830 מת אחיו החורג לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של באדן, ולאופולד עלה במקומו לשלטון. לאופולד תמך ברעיונות הליברלים שהתפשטו באותה תקופה, ואף העניק הקלות לאזרחים בשנת 1848. במרץ 1848, פרצו הפגנות נגד לאופולד, כחלק ממהפכות אביב העמים, וב-13 במאי הוא ברח מקרלסרוהה. באוגוסט אותה שנה חזר לאופולד לקרלסרוהה, בסיוע הצבא הפרוסי, ושנה לאחר מכן ההתקוממות דוכאה סופית. בשנים האחרונות לחייו שיתף לאופולד את בנו פרידריך, נסיך באדן בניהול השלטון.
ב-24 באפריל 1852 מת לאופולד, ובמקומו עלה לשלטון בנו לודוויג השני, הדוכס הגדול של באדן.
משפחתו

ב-25 ביולי 1819 התחתן לאופולד עם סופיה, נסיכת שוודיה, בתם של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה ופרדריקה מבאדן, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
אלכסנדרינה, נסיכת באדן (1820–1904), התחתנה עם ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה
לודוויג, נסיך באדן (1822)
לודוויג השני, הדוכס הגדול של באדן (1824–1858)
פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן (1826–1907)
וילהלם, נסיך באדן (1829–1897)
קרל, נסיך באדן (1832–1904)
מריה, נסיכת באדן (1834–1899), התחתנה עם ארנסט לאופולד, נסיך ליינינגן הרביעי
צציליה, נסיכת באדן (1839–1891), התחתנה עם מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
ליגת הכדורגל המקצוענית (אזרבייג'ן)

ליגת הכדורגל המקצוענית (באזרית: Peşəkar Futbol Liqası; בראשי תיבות: PFL) הוא שמו של הארגון המנהל את ליגת העל האזרית והגביע הלאומי מאז הוקם בשנת 2008, כגוף ניהול נפרד מההתאחדות לכדורגל.
מבנה וארגון > מבנה

הנהלה
מחלקת ספורט וטכנולוגיות
מחלקת מימון וכלכלה
מחלקת משאבי אנוש
מחלקת תקשורת ויחסי ציבור
מחלקת שיווק
מחלקת משק ואדמיניסטרציה
מחלקת ביטחון
מבנה וארגון > ארגון

את פעילות הארגון מתווה נשיא הליגה שנבחר בישיבת ההתאחדות אחת ל-4 שנים. הנשיא הראשון היה ראמין מוסאייב שכיהן כנשיא הליגה מספר פעמים ומכהן ברציפות משנת 2008.
ראו גם

ליגת העל האזרית
ליגת הכדורגל המקצוענית (רוסיה), הארגון המנהל של הליגה השנייה ובעבר ניהל גם את ליגת המשנה ברוסיה.
הערות שוליים

↑  ההתאחדות ניהלה בעבר את הליגות המקצועניות והגביע וכיום אחראית על ניהול תשתיות הכדורגל ונבחרת אזרבייג'ן בלבד.
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לורן גרנייה

| --- | --- |

 לידה:  1 בפברואר 1966 (בן 58) בולון-ביאנקור, צרפת 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1987 
 סוגה:  טכנו, מוזיקת האוס 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 חברת תקליטים:  F Communications, Audiogram 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד  קצין מסדר האמנויות והספרות 
 www.laurentgarnier.com
 פרופיל ב-IMDb
 
לורן גרנייה (בצרפתית: Laurent Garnier; נולד ב-1 בפברואר 1966) הוא מפיק ודי ג'יי מוזיקה אלקטרונית צרפתי. גרנייה נחשב לאחד מחלוצי מוזיקת הדאנס בצרפת. הוא החל לתקלט במנצ'סטר בסוף שנות ה-80, אך בשנות ה-90 חזר לצרפת. מאז הופיע בכל העולם במועדונים, פסטיבלים, רייבים גדולים וקטנים, מסיבות ושידורי רדיו. במהלך השנים, הוא הציג את עצמו יותר ויותר כאמן ופעל עם מוזיקאים שונים בהופעותיו. גרנייה שואב את השפעותיו מסגנונות מוזיקה שונים ומחבר תת-ז'אנרים כמו דיפ האוס, (דטרויט) טכנו, אסיד האוס, טראנס וג'אז.
ראשית חייו

גרנייה נולד ב-1966 בבולון-ביאנקור, פרוור אמיד של פריז. למשפחתו היה עסק להשכרת אטרקציות לירידי שעשועים. כבר בגיל צעיר התעניין במוזיקה. אחד מהשמרטפים שלו עבד בלייבל CBS, ובעקבות זאת הוא החל לאסוף תקליטים. מסירותו למוזיקה הביאה לכך שהוריו לקחו אותו לדיסקוטק כשהיה בן 12, וסבתו שהייתה בעלת מסעדה נתנה לו לתקלט בה בפעם הראשונה בחייו במסיבת סילבסטר. בגיל 14 הקים תחנת רדיו פיראטית בשם Radio Teenager. הוא בנה את המשדר בעצמו, ושידר פעם בשבוע בשישי בערב. אחיו הגדול ממנו בשש שנים, שהוא גיי, והיה לוקח אותו איתו למועדונים בפריז. על אף שהוריו היו מעורבים בתעשיית הבידור, הם לא תמכו לגמרי בעיסוקו במוזיקה ועודדו אותו למצוא עיסוק יציב. גרנייה הלך ללמוד מלונאות, סיים בהצטיינות וב-1984 קיבל הזדמנות לעבוד בשגרירות צרפת בלונדון. עבודה זו גם איפשרה לו להימנע מלהתגייס לשירות החובה הצבאי בצרפת. גרנייה עבד בלונדון שנה וחצי לפני שעבר למנצ'סטר ב-1986.
קריירה > שנים ראשונות

במנצ'סטר עבד גרנייה במשך היום כמנהל מסעדה, ובלילות היה יוצא למועדונים, בעיקר למועדון ההאסיינדה (אנ') הידוע. במהלך כל שנות לימודיו ולאחריהם גרנייה המשיך לפתח את תחביב התיקלוט שלו. מיקסטייפ שהכין הגיע לידי מנהלי ההאסיינדה והוא החל לתקלט בימי רביעי תחת השם DJ Pedro, עם מייק פיקרינג.
ב-1988 נאלץ גרנייה לחזור לצרפת לאחר שנקרא לבצע את שירותו הצבאי. כתוצאה מכך, הוא החמיץ את הקיץ שבו מוזיקת ההאוס פרצה דרך למיינסטרים בבריטניה, במה שכונה "הקיץ השני של האהבה" (אנ'). כשחזר גרנייה למנצ'סטר ב-1989, הרגיש ש"איחר את הרכבת". לאחר שישה חודשים במנצ'סטר בהם היה מתקלט בהאסיינדה בשבת בלילה, החליט לחזור לצרפת בכוונה להביא את בשורת ההאוס לשם. הוא עוד בילה זמן מה בניו יורק, שם פגש את פרנקי נאקלס.
קריירה > חלוץ מוזיקלי בצרפת

בתחילת שנות ה-90 האוס וטכנו עוד לא היו פופולריים בצרפת. במסגרת שאיפתו של גרנייה לבנות סצנה של מוזיקה אלקטרונית, הוא ניהל את מסיבות ה-Wake Up במועדון רקס בפריז במשך שלוש שנים, עם חבר ילדותו אריק מורן. המסיבות פעלו בין השנים 1992 ל-1995 והופיעו בהם תקליטנים שונים מכל העולם לרוב לראשונה בצרפת. בתקופה זו נסע בקביעות לתקלט בבריטניה, הופיע במועדונים שונים, וגם במסיבות רייב.
בהדרגה עבר גרנייה גם להפקה והתחיל ליצור תקליטים משלו. הסינגל הראשון שלו נקרא "Who cares", בהרכב "French Connection project" – שיתוף פעולה עם המפיק הבריטי איאן בלנד, אותו הוא הכיר מתקופתו במנצ'סטר. באמצעות חברו אריק מורן שעבד עבור חברת המוזיקה הצרפתית Fnac, הוציא גרנייה לאור בלייבל זה מספר סינגלים ומיני-אלבומים, ביניהם "Stronger By Design EP" בשנת 1992, "A Bout De Souffle EP" בשנת 1993, ו-"Planet House EP" גם מ-1993. בהפקה הוא נעזר לעיתים בלודוביק נווארה (סן ז'רמן). הוא גם עשה רמיקסים למובי ולקווין סונדרסון.
בהרכב בשם Choice, הקליטו גרנייה, נווארה ודידייה דהלאסאל (Shazz) את "Paris EP". לאחר מכן הקליטו את הטראק "Acid Eiffel" – סימפוניית אסיד חלומית ומלנכולית באורך כמעט חמש עשרה דקות שהייתה חריגה מרוב תקליטי הטכנו של אותה תקופה והפכה לקלאסיקה.
ב-1994, גרנייה ומורן עזבו את Fnac והקימו את הלייבל F-Communications. בלייבל הזה, גרנייה השיק את אלבום הבכורה שלו "Shot in the dark" מ-1994, שהכיל בעיקר טכנו רקיד.