Guts
ביקורות

| דירוגים מקצועיים> ציונים משוקללים.מקור | דירוגים מקצועיים> ציונים משוקללים.ציון |
| --- | --- |
Metacritic: 90/100
ציוני ביקורות
מקור: ציון
הרולינג סטון: 100/100
NME: 
אינדפנדנט: 
The Forty-Five: 
DIY Magazine: 
Paste: 8.2/10‏
הגרדיאן: 
London Evening Standard: 
הטיימס: 
MusicOMH: 
Clash: 8/10
פיצ'פורק: 8/10‏
סלנט: 
הטלגרף: 
לכל אורך Guts, היא כל כך שנונה, כל כך עצבנית וכל כך חרדתית בו בזמן, בדרך היחידה שכוכבת רוק יכולה להיות. וזה אלבום של כוכבת רוק מבריקה באמת.
המקור באנגלית
All over Guts, she’s so witty, so pissed off, so angsty at the same time, the way only a rock star can be. And this is the album of a truly brilliant rock star.
בביקרות שפורסמה ב"רולינג סטון" על ידי המבקר רוב שפילד, האלבום נחשב לקלאסיקה מיידית. נכתב כי האלבום כולל את השירים השאפתניים, האינטימיים והכאוטיים ביותר של רודריגו עד כה. שפילד משבח את הפופ-פאנק של רודריגו ומדגיש שורות קטלניות מהמילים שלה, כמו "אני רוצה לפגוש את אמא שלך, רק כדי להגיד לה שהבן שלה מבאס". היכולת של אוליביה לעבור בין בלדות עוצמתיות כמו "Logical" ורצועות פופ-פאנק אנרגטיות מצוינת כחוזקה שלה כזמרת. כתיבת השירים שלה מתוארת כשנונה, עצבנית וחרדה, המזכירה כוכבת רוק אמיתית. מוזכר שיתוף הפעולה בין רודריגו והמפיק שלה דן ניגרו, ושפילד מדגיש את השותפות המוצלחת שלהם. נכתב כי האלבום נמנע ממלכודות נפוצות של האלבום השני, כמו שירים על מתח הקשור לתהילה או מדיה חברתית. עוד צוין כי יכולת סיפור הסיפורים של רודריגו ראויה לשבח, וגורמת לכל שורה בשיריה להרגיש כמו וידוי אישי וכנה.
בביקורת שפורסמה ב-"NME" על ידי סופי וויליאמס, האלבום Guts מתואר כאלבום שני בטוח בעצמו, שמתעמק בתקוות, בפחדים ובטראומה שלה בגילוי לב רגשי ומרגש. וויליאמס משבחת את רודריגו על כך שהתייחסה לחוויה המזלזלת של אי התייחסות ברצינות, והפכהאת הפגיעות שלה לזעקה מתעצמת. האלבום זוכה לשבחים על חקר החוויה הנשית הקולקטיבית, מאתגר את הציפיות החברתיות לגבי רגשות של נשים בעין הציבורית. צוין כי האלבום מתמודד עם רומנים רעילים, פנטזיות נקמה והקושי בשמירה על מערכות יחסים בעידן המדיה החברתית. המעבר של רודריגו מאלבום הבכורה שלה נתפס כהזדמנות עבורה לעצב מחדש את הלחץ והציפיות בתנאים שלה.
בביקורת שנכתבה על ידי הלן בראון ופורסמה ב"אינדיפנדנט", צוין כי האלבום מציג את רודריגו במצב רוח כועס, שנון ורוקי עוד יותר בהשוואה לאלבום הבכורה שלה. הביקורת מדגישה את האווירה הפאנקיסטית והמשועממת, של הסינגלים שקדמו לאלבום כמעידים על הטון הכללי של האלבום. רודריגו זוכה לשבחים על יכולתה לבטא כעס ושנינות במוזיקה שלה. היכולת של רודריגו להגיש שיר נקמה ב"Get Him Back!" מצוינת, עם התייחסויות לסגנון של דבי הארי.
בסקירה של אתר "The Forty-Five" מאת ריאן דאלי, האלבום מתואר כאישור פראי וחכם למעמדה כאייקון פופ, בעקבות אלבום הבכורה שלה, Sour. הביקורת מדגישה את האלמנטים התמטיים של האלבום, במיוחד את חקר הסתירות והרצונות של רודריגו המאפיינים את שנות נעוריה. רודריגו זוכה לשבחים על כך שלכדה במדויק את המורכבות של שלב החיים הזה באמצעות המוזיקה שלה, כולל נושאים של התאהבות, מבוכה והתמודדות עם דימוי גוף. הביקורת משבחת את רודריגו על כך שהתייחסה למערכות יחסים שפוספסו ומגנה התנהגות רעה, תוך שהיא מציגה רגעים של חוצפה במילים שלה. האלבום נחשב אפילו טוב ונועז יותר מאלבום הבכורה שלה, עם שירים טעונים רגשית שמשפיעים חזק על המאזין.
בביקורת אלבום שהתפרסמה במגזין "DIY" על ידי ליסה רייט, רייט מציינת שהאלבום משקף את ההתפתחות ואימוץ הניואנסים של החיים בזמן שעברה משנות העשרה לשנות העשרים לחייה. בעוד אלבום הבכורה שלה התמקד בנושאים של שברון לב ונערים שהתנהגו אליה בצורה מחפירה, רודריגו ממשיכה לחקור מערכות יחסים אבל עם גישה יותר הומוריסטית וסרקסטית. רייט מציינת כי נראה שרודריגו שואבת השראה ממוזיקת אינדי בבריטניה בחלקים מסוימים של האלבום, ומוסיפה גיוון לסאונד שלה. השירים האיטיים יותר באלבום ידועים בחוצפה וביכולת להתחבר לרצועות היותר אופטימיות באלבום. "Vampire" זוכה לשבחים כרצועה בולטת ומועמד פוטנציאלי לשיר הפופ הטוב ביותר של 2023.
בביקורת על האלבום שפורסמה במגזין Paste, צוין שבעוד ש-Sour הציג את העצב והזעם של רודריגו, Guts נוקט בגישה אחרת. הוא מעודד החלטות רעות, בוחן נושאים אפלים יותר וצולל לתוך אופן ההשלכות של מעשים. הביקורת מצביעה על מילים ספציפיות משירים באלבום, כמו ב-"Bad Idea Right?" שבו רודריגו מתעלמת ממחשבות רציונליות, ו-"Logical", שבו היא מתמודדת עם חוסר ההיגיון של האהבה. היא מדגישה את העומק הרגשי והביזה העצמית במילים שלה. הביקורת מכירה באלמנטים ההומוריסטיים והאבסורדיים בשירים של רודריגו באלבום, כמו שינויים פתאומיים בקול ובמבנה השירים, שמוסיפים תחושה של מודעות עצמית למוזיקה. בעוד שהמבקר מכיר בכך שהפקת האלבום לפעמים נקייה ומדויקת מדי עבור סוגת הפאנק, היא מעריכה את הכנות והזעם של רודריגו ומוצאת את האלבום רציני יותר מקודמו. הביקורת מדגישה את השבריריות הרכה מתחת לקול העוצמתי של רודריגו ולצליל החזק של האלבום.
בביקורת שנכתבה על ידי אלכסיס פטרידיס ופורסמה ב"גרדיאן", האלבום מתואר כהמשך לאלבום הבכורה המצליח מאוד שלה, Sour. הסקירה מדגישה שהאלבום ממשיך להתמקד בנושאים וחששות הרלוונטיים לקהל המעריצים של רודריגו, כולל גמלוניות חברתית, דחייה רומנטית, יריבות באהבה ומערכות יחסים מאתגרות. הצליל של האלבום מתואר כקשוח יותר מקודמו, הכולל גיטרות הרועשות יותר, אלמנטים של הופעות חיות והשפעות מהאלט-רוק מתקופת הגראנג'.
בביקורת שפורסמה ב-Evening Standard הבריטי, האלבום מתואר כהתקדמות ממעמד כוכבת הפופ של רודריגו שהיה לה כשהייתה נערה. נכתב כי רודריגו משחקת עם משמעויות כפולות, חוקרת נושאים של נקמה וחידוש קשר בשירים כמו "Get Him Back!". האלבום מתעמק במורכבות של נעורים, תהילה ואהבה, עם רצועות כמו "Teenage Dream" שמתייחסות לפטרונות הקשורה לגיל ו-"Pretty Isn't Pretty" שעוסק במוסר כפול שעומד בפני נשים. רודריגו משלבת ז'אנרים מוזיקליים ללא מאמץ, ופונה לקהל רחב תוך שהיא זוכה להכרה מחוגי אינדי רוק ופופ-פאנק. הביקורת משבחת את רודריגו על ששמרה על קור רוחה תוך הפקת שירים חכמים ומשכנעים, המגבשים את מעמדה ברשימת המוזיקאיים החשובים ביותר של הפופ.
בסקירה שנכתבה על ידי קאט ג'אנג על האלבום ופורסמה ב"פיצ'פורק", האלבום מתואר כאוסף של שירים קליטים ורוקיסטים ופרחחיים, ובלדות העוסקות בחשבון נפש. נאמר שהאלבום שואב השראה מדורות מוזיקליים שונים, כולל בלונדי, טוני בסיל (אנ'), הול, אבריל לאבין, ואמנים עדכניים יותר כמו לורד. המבקרת מדגישה את יכולתה של רודריגו להפוך את אתגרי הנעורים שלה למצג מוגזם, תוך שימת דגש על הגישה התיאטרלית שלה למוזיקה. המבקרת מעריכה את האומץ והכריזמה של האלבום אבל מציינת שחלק מהבלדות מרגישות תקועות בעבר בהשוואה לרצועות היותר מודעות לעצמן, וכי יש תחושה של ניתוק בין שירי מסיבות לווידויים מלנכוליים באלבום. בנוסף, צוין כי שם האלבום משקף בחוכמה את הרגשות המתוארים בשירים.
בביקורת שנכתבה על ידי צ'ארלס ליונס-ברט למגזין "סלנט", צוין כי האלבום עוסק ביותר נושאים בהשוואה לאלבומה הקודם של רודריגו. הביקורת משבחת את הכתיבה באלבום על מציאת האיזון בין ההקשר הרחב לפרטים ספציפיים, שהוא לרוב סימן ההיכר של מוזיקת פופ מעולה. הוא מדגיש את הרצועה "Logical" כדוגמה בולטת, ומתאר אותו כשיר עקיצה למושא אהבה לשעבר, עם שכבות של סרקזם ומורכבות. בניגוד לעבודת הגיטרה ב-Sour, שנראתה כדקורטיבית, המבקר מעריך את ריפי הגיטרה הקרביים והבולטים יותר ב-Guts. השיר "All-American Bitch" מוזכר בשל העברת הגיטרה האקוסטית לחשמלית המשקפת את חוסר העקביות בעולם. המבקר גם מכיר בכך שהכתיבה של רודריגו הפכה מדויקת יותר באלבום זה. הדיוק הזה מגביר את ההשפעה של הביקורת העצמית והמילים הנוקבות שלה, מה שהופך אותם ליעילים יותר. מצד שני, הביקורת מצביעה על טעויות מזדמנות באלבום, כמו הרצועה "Pretty Isn't Pretty" והשיר "The Grudge".
הביקורת ב"דיילי טלגרף" היא ביקורת מעורבת יותר. הביקורת מכירה בעלייתה המהירה של רודריגו לתהילה והפיכתה משחקנית בערוץ דיסני לזמרת-יוצרת בולטת. היא מדגישה רצועות ספציפיות באלבום שבולטות, כמו "Vampire", שמתואר כשיר הפופ הטוב ביותר של 2023. "Ballad of a Homeschooled Girl" צוין גם כשיר כנה ושקוף. עם זאת, הביקורת מציינת שחלק גדול מהאלבום מרגיש כמו המשך לאלבום הבכורה של רודריגו, Sour, עם התפתחות מוזיקלית מוגבלת. כמה רצועות, כמו "Making the Bed" ו-"Pretty Isn't Pretty", נתפסות כעודפים מאלבומה הקודם. הביקורת מבקרת מילים מסוימות באלבום. היא מזכירה האשמות של גנבה ספרותית הקשורות לשירים קודמים של רודריגו ומציין שהאלבום מתקרב מדי פעם לפסטיש, בדומה לסגנונות של אמנים אחרים כמו פאראמור ואבריל לאבין. הביקורת מכירה בכישורי הכתיבה של אוליביה רודריגו וביכולתה לתאר את הכאוס של חיי הנעורים. קולה זוכה לשבחים, והיא נתפסת כאמנית פוטנציאלית שממלאת אצטדיונים. המבקרת מביעה חששות מכך שרודריגו עשויה להפוך לחד-ממדית מדי בנושאים הליריים שלה, ובעיקר בכך שהיא מתמקדת בשברון לב שנגרם על ידי "בנים רעים".
בביקורת שפורסמה ב-"Consequence" האלבום מתואר כאינטרוספקטיבי, דרמטי וכאוטי בצורה חיובית. האלבום מאופיין כבוגר יותר מאלבום הבכורה שלה, Sour, שכן רודריגו עוסקת בנושאים של ספק עצמי, לחצים חברתיים ומערכות יחסים. יש דגש חזק על פופ-פאנק ומרכיבים של רוק אלטרנטיבי בסאונד של האלבום, כשהקול של רודריגו מטופל בצורה אוורירית יותר. הביקורת עורכת השוואה בין ההתפתחות האמנותית של רודריגו לזה של אלבומה של לורד, Melodrama, שניהם עוסקים בהתבוננות פנימית וגילוי עצמי. הכנות והנכונות של רודריגו לכתוב ממקום של פגיעות זוכה לשבחים, אם כי יש רגעים שבהם צוין שהליריקה שלה יכולה להיות מקיפה יותר. המבקר מכיר בכך שהאלבום מבולגן אך מציע שהאומץ של רודריגו בכתיבת השירים שלה הוא איכות בולטת בה כיוצרת.
הביקורת על האלבום שפורסמה ב"ניו יורק טיימס" דנה בכמה נקודות מפתח: הביקורת מדגישה את הגישה הייחודית של רודריגו לקריירה המוזיקלית שלה. בניגוד לכוכבי פופ רבים שמסתירים את תהליך היצירה, רודריגו בוחרת להציג אותה במוזיקה שלה. הביקורת מציינת שלמרות הווריאציות המוזיקליות באלבום, העמדה הרגשית של רודריגו נשארת עקבית. היא משבחת את הליריקה של רודריגו על הטוהר והעומק הרגשי שלה. המילים שלה חודרות עמוק ולעיתים קרובות משקפות ספק עצמי, אבל זה נתפס ככוח חזק במוזיקה שלה. יש התייחסויות לאופן שבו המוזיקה של רודריגו מתייחסת מדי פעם לכוכבות פופ בוגרות יותר, עם שמות וסגנונות של שירים שמזכירים זמרות כמו סקיי פררה וקייטי פרי.
הביקורת על האלבום, שהתפרסמה ב"וראייטי", חיובית ברובה ומשבחת אותה על שמירת הניצוץ של אלבום הבכורה שלה Sour. הביקורת מכירה בכך ש-Guts מרגיש כמו הרחבה של אלבום הבכורה של רודריגו, Sour, אבל רואה בכך דבר חיובי, כל עוד הניצוץ והאנרגיה עדיין קיימים. הביקורת מדגישה ש-Guts מכיל אלמנטים של מוזיקת רוק, מה שהופך אותו לבולט בנוף המוזיקה הנוכחי. הביקורת מכירה בהשפעה של טיילור סוויפט על המוזיקה והמילים של רודריגו, בהתחשב בהשפעה טבעית וחיובית. זה מדמה את רודריגו לשילוב של סוויפט ואמנים אחרים, ובכך שיצרה סגנון ייחודי משלה. הביקורת מדגישה שירים כמו "Lacy" שמתעמקים ברגשות מורכבים, כמו הערצה, קנאה וטינה בחברות בין נשים. הביקורת משבחת את רודריגו על יכולתה להתמודד עם נושאים כאלה. הביקורת מעריכה את רודריגו על כך שלא מיהרה לבגרות בתקליט הזה ושמרה על האותנטיות של נקודת המבט הנערית שלה.
בביקורת שפורסמה ב-"Vulture", הצלחתה המהירה של רודריגו הושוותה לכוכבות פופ אחרות כמו מיילי סיירוס, סלינה גומז ואריאנה גרנדה. הרצועה הפותחת, "All-American Bitch", קובעת את הנושא המרכזי של האלבום, תוך התייחסות לציפיות החברתיות מנשים וללחץ לשמור על חוסן אינסופי. האלבום מאתגר את הנורמות החברתיות ואת מודל היופי תוך חיפוש אחר קשרים אמיתיים בעולם של שטחיות. האלבום מגלם את שמו, מאזן בין חוזק ופגיעות, מציג את עצמו כאלבום רוק בטוח בשילוב עם בלדות פגיעות על חוסר ביטחון.
בביקורת שפורסמה במגזין המוזיקה האמריקאי "Spin", נכתב כי רודריגו עברה בהצלחה מכוכבת דיסני לכוכבת פופ, ומצאה איזון מבלי לגרום למחלוקות. האלבום נתפס כצעד נועז קדימה, המתאר את אתגרי הנעורים, מערכות יחסים ותהילה. האלבום מקיף מגוון ז'אנרים, המשלבים גראנג' משנות ה-90, ריוט גירל ובלדות נוצצות. שירים כמו "All-American Bitch" ו-"Get Him Back!" מודגשים בזכות הצליל והמילים הייחודיים שלהם. צוין כי הבלדות שלה בולטות, ומציגות את הרבגוניות שלה כאמנית. שיר הסיום, "Teenage Dream", נתפס כרצועה הבולטת של האלבום. הכנות הבלתי מתפשרת בשירים של רודריגו נתפסת כנקודה חזקה. בצד השלילי, צוין כי התבגרות באור הזרקורים מגיעה עם אכזבות, מה שמוביל את רודריגו להישמע עייפה יותר.