stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וורן מקריי
פוליטיקה מקומית

מקריי החל להיות מעורב בארגונים אזרחיים מקומיים וב-1890 שימש במשך שנה אחת כחבר בוועד החינוך המקומי. כמה שנים לאחר מכן הכתה שריפה את קנטלנד, והמחוז הטיל עליו להיות אחראי על פיקוח על כמה מיזמים של בניית העיירה מחדש. הוא רכש מוניטין כמי שדאג שדברים יעשו במהירות תוך ניצול יעיל של הכספים, והתמודד בבחירות על מושב במועצת העיר בשנה שלאחר מכן. שם, הוא קידם בהצלחה את תהליך המודרניזציה של העיירה באמצעות ריצוף רחובותיה, בניית תחנת כוח, התקנת תאורה ברחובות, בניית הצטלבויות רכבת בטוחות יותר ומיזמים נוספים. הגידול במיסים שנדרש כדי לממן את המיזמים היה רב מדי, ובבחירות לכהונה נוספת בתפקיד הוא נוצח.
פעילויותיו של מקריי משכו את תשומת לבם של מנהיגי המפלגה הרפובליקנית באינדיאנה, והוא היה לנציג בוועידה המדינתית של המפלגה בקיץ 1896. ב-1901 הוא נסע לוושינגטון די. סי. כדי להיות נוכח בטקס ההשבעה לנשיאות של ויליאם מקינלי ושב משם כשהוא משוכנע שעליו לבחור בחיים הפוליטיים. באותה שנה הוא מונה על ידי מושל אינדיאנה וינפילד דרבין כחבר בחבר הנאמנים של בית החולים הצפוני לחולי נפש, שם הוא שימש כגזבר. בחבר הנאמנים הוא היה חבר 12 שנים. ב-1912 מונה מקריי למועצת החקלאות של המדינה והיה לנשיאה ב-1915. הצלחתו ביישום רפורמות כחבר המועצה סייעו להגברת הפופולריות שלו באינדיאנה.
פוליטיקה מדינתית

ב-1916 החליט מקריי להתמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל אינדיאנה, אך נוצח על ידי יושב ראש המפלגה לשעבר במדינה, ג'יימס גודריץ', שהיה בעל קשרים רבים. מקריי שב למלא את תפקידיו במועצה, שהתרחבו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. גודריץ' מינה אותו ליושב ראש ועדת שימור המזון של אינדיאנה וכחבר בוועדה היועצת של ארצות הברית למקנה כדי לסייע להבטיח אספקה מתאימה לצבא ואספקת מזון במהלך המלחמה. ב-1922 הוא היה ליושב ראש הוועדה המייעצת של רצועת התירס של המועצה למימון המלחמה שדאגה לסיוע ממשלתי לחקלאים. מקריי גם היה מעורב בפעילות הצלב האדום והוביל כמה מסעות לגיוס כספים לטובת הארגון.
ב-1920 שקל מקריי להתמודד שוב על מועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת המושל, אך נמלך בדעתו ותחת זאת תמך בויל הייז בהתמודדותו. עם זאת, הייז הודיע שהוא לא יתמודד, ותחת זאת תמך במקריי. בבחירות המקדימות הוא התמודד מול חמישה מועמדים, שתקפו אותו בעיקר בשל עברו מתקופת המלחמה, שכן כמה מהרפובליקנים לא תמכו במאמץ המלחמתי, ובשל הרקע העסקי שלו. האשמות אלו הוכחו כחסרות תוחלת ומקריי ניצח בבחירות המקדימות לאחר שהביס את יריבו שהגיע למקום השני בהפרש של יותר מ-50,000 קולות.
מושל אינדיאנה > רפורמות

בבחירות הכלליות התמודד מול מקריי מועמד הדמוקרטים קרלטון ב. מקולוק. מקולוק היה ותיק המלחמה ורופא, ומסע הבחירות התמקד בעיקר בסדר היום הפרוגרסיבי. מערכת הבחירות הייתה רצופת מאבקים ונותרה בעלת שיעור ההצבעה הגבוה ביותר בהיסטוריה של אינדיאנה, כשברוב הקלפיות הגיע שיעור ההצבעה לכ-95 אחוזים. בבחירות אלו זכו הרפובליקנים בניצחון סוחף, והם הגדילו את הרוב שלהם בשני בתי האספה הכללית של המדינה.
מקריי נכנס לתפקידו, ובנאום ההשבעה שלו הוא כמעט והכריז על סיומו של העידן הפרוגרסיבי, בציינו שהעם דרש "תקופה של כלכלה ממשלתית והפסקה בתהליכי החקיקה". יחד עם הרוב הרפובליקני באספה הכללית הוא החל להפוך על פיהם כמה חוקי מפתח רגולטוריים וניסה לקצץ בהוצאות הממשלה. מקריי מיקד את תשומת ליבו במה שהוא החשיב כמוסדות מדינה יעילים ונחוצים ודאג להרחבת מערכת החינוך באמצעות בניית עשרות בתי ספר חדשים, זאת בנוסף לבניית בית הסוהר המדינתי הראשון מזה כמה עשורים, הרחבת בתי החולים המדינתיים, ובניית מוסד חדש לעבריינים צעירים. הוא החל בתוכניות להרחבת מערכת הכבישים המדינתית כדי שיהוו תשתית למכוניות שהלכו והתרבו אז. בין הכבישים שהוחלט אז על סלילתם היה "כביש לינקולן" (Lincoln Highway). כדי לממן את מיזם הכבישים, הנהיגה המדינה לראשונה מס על דלקים.
מושל אינדיאנה > הקו קלוקס קלאן

כוחו של הקו קלוקס קלאן עלה באינדיאנה בעשור שקדם לכהונתו של מקריי כמושל. אף על פי שהדבר לא היה ידוע לו באותה עת, יותר ממחצית חברי האספה הכללית של אינדיאנה היו חברי הקלאן. כמה מאנשי הממשל היו גם הם חברי הארגון, כולל מזכיר המדינה של אינדיאנה, אדוארד ג'קסון. ב-1921 העבירה האספה הכללית חוק לאישור קיומו של "יום הקלאן" ביריד המדינתי, שכלל שריפת צלבים ומאפיינים נוספים של הארגון. מיד עם קבלת החוק הטיל עליו מקריי וטו, ועורר את חמתם של מנהיגי הארגון.
בשנה שלאחר מכן צבר הקלאן השפעה נוספת בממשלת המדינה, וג'קסון העניק לארגון צ'רטר מדינתי והכיר בו באופן רשמי. מקריי זעם על צעד זה של ג'קסון, דרש את ביטולו ואיים לפנות לבית המשפט, בטענה ששום ארגון לא יכול לקבל צ'רטר אלא אם כן מנהיגיו יחשפו את עצמם ויחתמו עליו. מנהיג הקלאן, די. סי. סטיבנסון הורה לג'קסון להציע שוחד למקריי כדי שישנה את דעתו. ג'קסון הציע למקריי סכום של 10,000 דולר אם הוא יאייש מספר תפקידים ציבוריים בחברי הארגון. מקריי, שהיה אדם אמיד, דחה את ההצעה ונפגע ממנה מאוד. התדיינות זו הייתה חשאית ולא נודעה בציבור.
מושל אינדיאנה > שערוריית ההלוואות

בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 צנחו מחירי הקרקעות באינדיאנה, וכתוצאה מכך נפגע מעמדו הפיננסי של מקריי בשל מעורבותו הרחבה בעסקי הקרקעות. אף על פי שבבעלותו היו נכסים בשווי של כמעט 3 מיליון דולר, הוא התמודד עם פשיטת רגל, והוטרד מאוד מהאפשרות של אובדן חוותו. הוא לקח הלוואה ממועצת החקלאות המדינתית בסכום של 155,000 דולר והכניס אותה לחשבונו הפרטי כדי לכסות את חובותיו. לאחר מכן הוא החל לבקש הלוואות מבנקים כדי ליצור שטרות חוב כוזבים ולעשות בהם שימוש כביטחונות. מאוחר יותר טענו פקידי הבנקים שהם אולצו להסכים לכך על ידי המושל, שרמז להם שהוא יוציא מהם את פיקדונות המדינה אם הם לא יענו לבקשותיו להלוואות.
עד מהרה נודע לחברי הקלאן על עסקאותיו של מקריי והם החליטו לעשות שימוש במידע כדי לאלץ אותו לפרוש מתפקידו. התובע הכללי של אינדיאנה הגיש תביעה נגד מקריי באשמת מעילה בהקשר להלוואה שהוא לקח ממועצת החקלאות. בכל אופן, אז כבר ההלוואה נפרעה במלואה בסיועם של כמה מידידיו של מקריי. התביעה נסגרה ב-11 באפריל 1924. ב-21 באפריל הוגשה נגד מקריי תביעה על הונאת דואר (אנ') לאחר שנחשף שלכאורה הוא שלח בדואר את שטרות החוב הכוזבים לכמה בנקים. במהלך המשפט, הודה מקריי במזימתו, אך טען שהוא התכוון לפרוע את כל החובות ללא שום כוונה פלילית. עד מהרה הוא הורשע ונשפט לעונש מאסר של עשר שנים. ב-30 באפריל הוא התפטר ומיד נעצר. באותו יום הושבע סגן המושל אמט פורסט ברנץ' במקומו. כידידו הקרוב של מקריי, בכה ברנץ' בעת שנשא את שבועתו ומאורח יותר הוא אמר שהכול היה "פתאומי ומפתיע".
שנותיו האחרונות

לאחר שריצה תקופת מאסר של שלוש שנים בבית כלא פדרלי באטלנטה, קיבל מקריי שחרור על-תנאי ושב לביתו ב-1927. בעת מאסרו, קרס הקו קלוקס קלאן באינדיאנה, ומזימותיהם נחשפו על ידי מנהיגם לאחר שהוא הורשע על האונס והרצח של מגדה אוברהולצר (אנ'). מקריי חידש את פעילותו העסקית, כך שעלה בידו לפרוע את חובותיו, אך הוא התבודד בביתו. כאשר יידעו מנהיגי הרפובליקנים ב-1930 את הנשיא הרברט הובר על חלקו של הקלאן בהרשעתו של מקריי, הוא העניק לו חנינה נשיאותית.
וורן מקריי נפטר בחוותו ב-19 בדצמבר 1938. הוא נטמן בבית הקברות פיירלאון שבקנטלנד.
לקריאה נוספת

Gugin, Linda C.; St. Clair, James E, eds. (2006). The Governors of Indiana. Indianapolis, Indiana: Indiana Historical Society Press, pp. 260-266.
ג'וזף רייט (מושל אינדיאנה)

ג'וזף אלברט רייט (באנגלית: Joseph Albert Wright;‏ 17 באפריל 1810 –  11 במאי 1867) היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה העשירי בשנים 1849–1857. הוא נודע בעיקר בהתנגדותו לבנקים. עמדותיו גרמו לקרע בינו לבין האספה הכללית של אינדיאנה, שעקפה את כל צעדי הווטו שלו נגד מערכת הבנקאות. הוא הגיב על כך בערעורים על תוקף החוקים, שנדחו על ידי בית המשפט העליון של המדינה. בשנים 1850–1851 התקיימה ועידת החוקה השנייה של אינדיאנה שבה נוסחה חוקת אינדיאנה הנוכחית. רייט היה תומך של החוקה החדשה ונשא נאומים ברחבי המדינה לטובת אימוצה. במשך כל תקופת כהונתו היה מתנגדו הסנאטור ג'סי ד. ברייט, שהיה מנהיג המפלגה הדמוקרטית במדינה.
לאחר תום כהונתו כמושל, מונה רייט כשגריר ארצות הברית בפרוסיה, תפקיד בו הוא שימש עד פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית. אף על פי שהוא היה דמוקרט, הוא הביע בגלוי תמיכה באיחוד במהלך המלחמה, ונבחר לכהן בסנאט של ארצות הברית מטעם סיעת תומכי האיחוד במפלגה הדמוקרטית במקומו של ברייט, שהורחק מהסנאט בשל אי נאמנות לאיחוד. לאחר המלחמה מונה רייט לכהונה שנייה כשגריר בברלין, שם הוא כיהן בתפקיד עד למותו.
ראשית חייו

ג'וזף רייט נולד בוושינגטון, פנסילבניה כבנם של ג'ון ורייצ'ל סימן רייט. ב-1820, כשהיה בן עשר, עברה המשפחה לבלומינגטון, אינדיאנה, שם הוא למד בבית הספר הציבורי. אביו היה בנאי במקצועו, ועבד כאחד מהפועלים שעסקו בבניית המבנים הראשונים של הסמינר המדינתי של אינדיאנה (כיום אוניברסיטת אינדיאנה). אחיו של ג'וזף רייט, ג'ורג' ג. רייט, היה לימים סנאטור מטעם איווה. אביו של רייט נפטר כאשר הוא היה בן 14, והמשפחה נכנסה בעקבות כך לקשיים כספיים. רייט עבד כחצרן, כמצלצל בפעמונים, ולעיתים כבנאי כמו אביו, כדי לממן את עלות לימודיו ולספק הכנסה למשפחה.
בעת מגוריו בבלומינגטון עלה בידו ללמוד בסמינר תוך כדי מגורים בביתו, ובכך עלה בידו לעמוד בעלות לימודיו שם. רבים מחבריו לספסל הלימודים היו בנים למשפחות אמידות, והוא הרוויח כסף מכך שמכר להם אגוזים ופירות שאותם הוא ליקט מהיערות שמסביב לביתו. רייט קיבל חינוך קלאסי, ולמד יוונית עתיקה ולטינית. ב-1828 הוא סיים את לימודיו והחליט להיות עורך דין. הוא למד משפטים במשרדו של קראוון הסטר, אחד מהשופטים והפוליטיקאים המובילים בדרום אינדיאנה, וב-1829 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. לאחר מכן עבר רייט לרוקוויל, שם הוא פתח משרד עורכי דין, ושם הוא הכיר את לואיזה קוק, בתו של חוואי מקומי אמיד. לואיזה הייתה מתודיסטית אדוקה שדאגה להמרת דתו של רייט לפני נישואיהם ב-1831. לזוג נולד בן, אך בריאותה הרופפת של לואיזה וכמה התקפי מלריה מנעו ממנה מללדת ילדים נוספים, כך שב-1832 אימצו השניים ילדה. רייט היה פעיל בכנסייה המתודיסטית ותומך נלהב בבית ספר של יום ראשון ובלימודי דת בבתי הספר הציבוריים. חלק ניכר מהתמיכה הפוליטית המוקדמת בו הגיעה מחוגי הכנסייה ורבים מעצרות הבחירות שלו התקיימו בכנסיות המתודיסטיות.
מחוקק באינדיאנה

במסגרת עיסוקו בעריכת דין, נעשה רייט מיודד עם חבר בית הנבחרים של אינדיאנה, ויליאם פרקינס בריינט. ב-1832 עבר בריינט לקנטקי, ומושבו בבית הנבחרים נותר פנוי. הוא האיץ ברייט להיבחר במקומו. בתמיכתו נבחר רייט וכיהן בבית הנבחרים כנציג מחוז פרק במשך תקופת כהונה של שנה אחת. במהלך תקופת כהונה זו הוא תמך במתן הזיכיון לבנק אינדיאנה, במסגרת חוק שלא היה פופולרי במחוזו, ובניסיונו להיבחר לכהונה נוספת הוא הובס. ב-1836, כאשר תמך בביצוע עבודות ציבוריות, הוא התמודד שוב ונבחר לכהן בבית הנבחרים פעם שנייה. הייתה זו התקופה בה נחקק חוק העבודות הציבוריות של מאמות' באינדיאנה ורייט הצביע בעדו.
ב-1838 פרש רייט מבית הנבחרים כדי להתמנות כתובע בסבב השיפוט הראשון של המדינה, אך הוא הגיע למסקנה שהתפקיד, שהיה כרוך בנסיעות מרובות, לא היה לרוחו, ושנה לאחר מכן הוא התפטר. ב-1839 הוא התמודד על מושב בסנאט של אינדיאנה. מסע הבחירות היה קשה והתקיים באותה שנה בה מושל טריטוריית אינדיאנה לשעבר, ויליאם הנרי הריסון, נבחר כנשיא ארצות הברית. רייט התמודד מול מועמד המפלגה הוויגית, אדוארד ו. מק'גוי, במסע בחירות קדחתני ומר. באחד מהמסרים של יריבו, הוא כינה את רייט "כלב בלתי נאמן שמעיז לפתוח את שפתיו מחפירות האל" נגד הריסון. בבחירות ניצח רייט בהפרש צמוד של 171 קולות, והם גרמו לאיבה אישית רבה בינו לבין המפלגה הוויגית.
חבר הקונגרס

לאחר מושב בית הנבחרים של 1840 פתח רייט מחדש את משרד עורכי הדין שלו עם שותף חדש, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית טילמן האוורד, ידידו של המושל ושל הנשיא אנדרו ג'קסון. בהצעתו של טילמן, התמודד רייט על מושב בבית הנבחרים ב-1843 במחוז הבחירה שלו בו הייתה המפלגה הוויגית דומיננטית וניצח בהפרש צמוד של שלושה קולות בלבד. בעת כהונתו בקונגרס הוא התנגד להרחבת העבדות, אך התנגד לביטולה לטובת ההתיישבות והאמנציפציה ההדרגתית. בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה שנייה ב-1845 הוא נוצח בהפרש של 171 קולות. ב-1847 הוא התמודד פעם נוספת והובס שוב בתוצאה צמודה. הפופולריות שלו במחוז שהיה בשליטה ויגית סייעה למעמדו במפלגה. הוא תמך בעצמאותה של רפובליקת טקסס כאשר כיהן בקונגרס, וב-1845 מונה על ידי הנשיא ג'יימס פולק לשמש כנציג ארצות הברית ברפובליקה, משרה דיפלומטית שבה הוא החזיק במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו עד לקבלתה של טקסס כמדינה בארצות הברית.
ב-1849 תמך רייט בג'יימס וייטקומב בהתמודדותו למושב בסנאט נגד תומך העבדות, מנהיג המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה ג'סי ד. ברייט. רייט ראה בברייט את יריבו הגדול ביותר, וניצל כל הזדמנות אפשרית לסכל את הצלחתו הפוליטית. בשל נאמנותו, הבטיח וייטקומב לרייט תמיכה בבחירתו כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אינדיאנה בוועידת המפלגה שבראשה ישב וייטקומב. הדמוקרטים באינדיאנה היו חלוקים על סוגיית העבדות ועל סוגיית העבודות הציבוריות. וייטקומב ניסה להתאים את עצמו לשני הצדדים באמצעות תמיכה הן במתנגדי העבדות והן במתנגדי העבודות הציבוריות.
מושל אינדיאנה > תקופת הכהונה הראשונה

הוויגים העמידו את ג'ון מטסון כמתמודד מול רייט בבחירות. מערכת הבחירות התמקדה כמעט לחלוטין בסוגיית העבדות ובשאלה איזו מפלגה תזכה במוניטין כמתנגדת הנלהבת ביותר להרחבת העבדות אל אינדיאנה ואל הטריטוריות המערביות, ובשאלה באשמתה של איזו מפלגה ניתן לתלות את פשיטת הרגל הכספית של המדינה שנפתר בסופו של דבר ב-1847. לזכותו של רייט עמד עברו הציבורי כמתנגד לעבדות בעת שהיה חבר הקונגרס, ונראה היה שזה סייע לו בניצחונו ההחלטי בקלפיות. הוא נבחר כמושל לאחר שזכה ב-9,778, והושבע לכהונתו ב-5 בדצמבר 1849. במהלך אותה מערכת בחירות אישר קהל הבוחרים את כינוסה של ועידת החוקה לצורך החלפת חוקת המדינה.
אף על פי כן, כמושל חתם רייט על צו המאסר של הכומר המתודיסטי קלווין פיירבנק, שסייע לעבדים להימלט מקנטקי במסגרת מסילת הרכבת המחתרתית. כתוצאה מחתימתו של רייט, נחטף פיירבנק על ידי אנשי קנטקי בג'פרסונוויל, אינדיאנה ב-1851, נלקח לקנטקי למשפט ונדון למאסר של 15 שנה על פי חוק העבד הנמלט 1850. דווח שהוא ספג בכלא יותר מ-30,000 הצלפות עד שב-1864 הוא קיבל חנינה.
במאי 1852 נפטרה רעייתו של רייט ממחלת המלריה. באוגוסט 1854 הוא נישא בשנית להארייט ברברידג', ולזוג נולדו תאומים, בן בשם ג'וזף אלברט הבן, ובת בשם הארייט. באוקטובר 1855, זמן קצר לאחר הלידה, נפטרה רעייתו של רייט.
במהלך תקופת כהונתו של רייט כמושל אימצה אינדיאנה את החוקה התקפה בה עד היום, ורייט היה הכוח המניעה מאחורי קבלתה בבחירות של 1851. הוא היה נציג לוועידה, שם הוא קידם את נושא הרפורמה במיסוי, בעיקר על ידי ההגדרה על מה ניתן יהיה לגבות מס במסגרת מס הרכוש המדינתי והקמתו של המשרד לניהול בתי הכלא ומוסדות הרווחה המדינתיים. החוקה גם אישרה את ההכרה המרכזית במערכת בתי הספר של המדינה, שהופעלה ב-1852 כאשר רייט פיקח על חלקים רבים של הרפורמה בתחום. הוא דאג באופן אישי להקמתן של מועצות חינוך ברחבי המדינה ומינה גובי מס להתחלת גביית ההכנסות עבור המועצות. הוא גם פיקח על הקמת מועצת החינוך המדינתית ומועצת החקלאות המדינתית. רייט היה תומך נלהב בחקלאות והקים את מועצת החקלאות המדינתית כדי לסייע לעודד את צמיחת המגזר החקלאי באינדיאנה. בין שאר הישגיו המוקדמים היה ארגון היריד החקלאי הראשון של אינדיאנה ב-1851.
רייט נודע כדובר בולט של ההתנגדות לבנקאות. בעיקר בשל הפופולריות של עמדתו, ולא כמו רוב אנשי מפלגתו, שתמכו בהקמת בנקים פרטיים והפסקת המונופול של הבנק המדינתי, הוא התנגד לבנקים בכל צורה שהיא. הזיכיון של בנק אינדיאנה אמור היה לפוג ב-1857, ורייט לא רק שהתנגד להארכתו, אלא גם ליישום החוקים שאפשרו את הקמתם של בנקים חדשים במדינה. ב-1851 הטיל רייט וטו על חוק הבנקאות החופשית של המדינה, שביטל את המונופול של בנק אינדיאנה במדינה והתיר את פתיחתם של בנקים חדשים. הצעת החוק חזרה לאספה הכללית, שהעבירה שוב את החוק ועקפה את הווטו של רייט.
מתנגדו העיקרי של רייט באותה תקופה נותר ג'סי ד. ברייט, שהנהיג את סיעתו במפלגה נגד רייט באמצעים רבים ושונים. ברייט המשיך להתנגד לרייט, ובוועידת המפלגה של 1852 עלה בידו לקבץ מספר גדול של נציגים שלא יצביעו בניסיון לעכב את המהלכים ולמנוע מרייט להיבחר שוב כמועמד המפלגה למשרת המושל. על אף ניסיונותיו אלו של ברייט, ניצח רייט בבחירות.
מלחמת האזרחים

בניסיון לשמור על אחדות המפלגה, דחה רייט הצעה להתמודד מול ברייט בבחירות על מושבו בסנאט, ותחת זאת הוא תמך בברייט בבחירתו מחדש. בתמורה, ברייט הציע לרייט להשיג עבורו משרה בקבינט של הנשיא ג'יימס ביוקנן. הצעה זו הייתה הצעת שווא, ותחת זאת שאף ברייט להעביר את רייט למשרה במקום רחוק ביותר מאינדיאנה ככל האפשר. רייט מונה על ידי הנשיא ביוקנן כשגריר בפרוסיה, תפקידו בו הוא כיהן בשנים 1857–1861. כאשר הוא היה בפרוסיה, דאג ברייט להדחתם של רייט ושל רבים אחרים מהמפלגה. רייט כיהן בתפקידו כשגריר כאשר פרצה מלחמת האזרחים האמריקאית, ועד מהרה הוא שב הבייתה והגיע לאינדיאנפוליס ב-7 בספטמבר 1861 ותמך בגלוי באיחוד.
ב-1861 יורט מכתב שנועד ל"הוד מעלתו, נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה", שנשלח מהסנאטור ברייט, בו הוא הציע לייעץ ברכישת כלי נשק. הסנאט הדיח מידית את ברייט, והגלה אותו על בסיס האשמות בחוסר נאמנות. המושל אוליבר מורטון תפס את אחוזתו של ברייט באינדיאנה לטובת שימוש כבסיס צבאי, וברייט נותר חסר כל. ב-24 בפברואר 1862 מונה רייט לכהן בסנאט במקומו, עד שהמחליף הקבוע נבחר ונכנס לתפקיד ב-14 בינואר 1863.
מותו

ב-1863 נישא רייט בשלישית לקרוליין רוקוול, ששבה עמו לגרמניה לאחר שהנשיא אברהם לינקולן מינה אותו פעם נוספת לשרת כשגריר בפרוסיה. רייט שב לברלין ונשאר שם עד למותו ב-11 במאי 1867. גופתו הושבה לארצות הברית והוא נקבר בבית הקברות גרין ווד שבברוקלין, ניו יורק. על שמו נקרא מבנה של מעונות הסטודנטים של אוניברסיטת אינדיאנה.
לקריאה נוספת

Gugin, Linda C.; St. Clair, James E, eds. (2006). The Governors of Indiana. Indianapolis, Indiana: Indiana Historical Society Press, pp. 112-122.
הערות שוליים

↑  ג'וזף רייט, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 117428884  ISNI: 0000 0000 3271 2927  LCCN: n92014997  NARA: 10570806  SNAC: w6fb72b8  US Congress: W000766  VIAF: 16416862   WorldCat (עם VIAF): 16416862
אומה רצחנית

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  סם לווינסון 
 הופק בידי:  מאנו גארגי ארון ל' גילברט אניטה גו דייוויד ס' גוייר
 תסריט:  סם לווינסון 
 עריכה:  רון פטאן 
 שחקנים ראשיים:  אודסה יאנג סוקי ווטרהאוס הארי נף אברה
 מוזיקה:  איאן הלטקוויסט 
 צילום:  מרסל רֵב 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Bron studios Foxtail Entertainment Phantom Four
 חברה מפיצה:  Neon AGBO Refinery29
 הקרנת בכורה:  21 בינואר 2018 (פסטיבל סאנדנס)
 משך הקרנה:  108 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה שחורה
 מקום התרחשות:  סיילם (מסצ'וסטס) 
 תקציב:  7 מיליון דולר
 הכנסות:  2.9 מיליון דולר (30 בדצמבר 2018)
 הכנסות באתר מוג'ו:   assassinationnation
 פרסים:  פרס בחירת הקהל, מקום שלישי (סגן שני) בפסטיבל טורונטו   Prix Utopia, פסטיבל "אוטופיה", צרפת   פרס Film Threat לצלם בקולנוע העצמאי (מרסל רב)
 www.anationmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
אומה רצחנית (באנגלית: Assassination Nation) הוא סרט קולנוע אמריקאי עצמאי משנת 2018, המשלב את סוגות הקומדיה השחורה והניצוּל. כתב וביים סם לוינסון. בתפקיד הראשי משחקת אודסה יאנג, ולצידה אנסמבל שחקניות ושחקנים הכולל את סוקי ווטרהאוס, הארי נף, אברה, ביל סקושגורד וג'ואל מקהייל. העלילה מתרחשת בעיירה סיילם שבמסצ'וסטס, הנשטפת בגל של אלימות, אחרי שהאקר אלמוני חושף ומפיץ את סודותיהם של אלפים מתושבי העיירה, בכלל זה סרטונים, תמונות, מסרונים, נתוני שיחות טלפון והיסטוריית גלישה וחיפוש באינטרנט.
הסרט הוא סאטירה בוטה על מיזוגיניה, סקסיזם ומדיה חברתית, צביעות ונכונות לנקוט צורות התנהגות קיצוניות, ומשקף מציאות שבה נשים מתמודדות עם תגובות לא מידתיות כלפי תביעתן לריבונות על גופן ועל עצם קיומן. הבמאי-תסריטאי סם לוינסון הסביר שהאינטרנט, הטכנולוגיה והתנהלות בני אדם במדיה החברתית אינם מוקד הסרט, אלא המסר שלו הוא שאנשים צריכים להיות פחות בטוחים בצדקתם, ויותר ספקנים באשר למחשבותיהם ורעיונותיהם. לדבריו, מפחידים אותו אנשים שמשתמשים במדיה החברתית ככלי נשק, ובתרבות האספסוף נוצרות תופעות המוניות של בני אדם שמאמינים בביטחון מוחלט שהם צודקים, ולכן פעולותיהם מוצדקות, וזהו מעין סרט אימה.
הצגת הבכורה התקיימה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-21 בינואר 2018. בעקבות תגובות נלהבות נמכרו זכויות ההפצה לחברות "Neon" ו"AGBO" תמורת יותר מ-10 מיליון דולר, הסכום הגבוה ביותר ששולם עבור סרט בפסטיבל באותה שנה. הסרט הופץ לקהל הרחב בארצות הברית ובקנדה ב-21 בספטמבר באותה שנה וקיבל ביקורות מעורבות. בהפצה מצומצמת לבתי קולנוע הסתכמו ההכנסות כ-2.9 מיליון דולר.
רמזים והקשרים

מיקום העלילה בעיירה "סיילם": רדיפת נערות והאשמתן במעשים שלא עשו, מספרת מעין גרסה מודרנית של פרשת ציד המכשפות בסיילם בשנת 1692. בשנת יציאת הסרט, הביטוי "ציד מכשפות" נפוץ בארצות הברית כהתייחסות לסדרת התבטאויות של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ נגד תנועת "Me Too" הפמיניסטית.
ארוסטראטוס, כינויו של ההאקר (דוני): ארוסטראטוס הוא שם גיבור סיפור קצר ("Erostratus") מאת ז'אן-פול סארטר, אודות אדם מיזנתרופ השואב תחושת כוח מהריגת בני אדם באופן אקראי באקדחו, מתוך בחירה ללכת בדרכו הרעה של הרוסטרטוס ששרף את מקדש ארטמיס באפסוס.
הצפרדע הענקית: בסצנה שבה לילי מכה באת חפירה את הצעיר שרדף אחריה, הילד הקטן העד לאירוע מחזיק בידיו צפרדע ענקית. זהו רמז לדמות "פפה הצפרדע", תופעת אינטרנט ("מם") שבעשור השני של המאה ה-21 אומצה כסמל תנועת הימין האלטרנטיבי ("אלט-רייט") בארצות הברית, אידאולוגיה שמרנית אנטי-ממסדית המזוהה עם גזענות ועליונות לבנה.
המעילים האדומים: מתחילת המערכה האחרונה, עם התקפת הפורעים על בית משפחת לייסי עד סוף הסרט, לובשות ארבע הנערות מעילי גשם מבריקים בצבע אדום. לווינסון שאב את הרעיון מהסרט היפני "Alleycat Rock: Female Boss" משנת 1970, שבו לובשות הגיבורות מעילים דומים. המעילים אינם משמשים מדים גרידא, אלא הם יוצרים איקונוגרפיה של תנועה חברתית שבה הנערות אינן עוד כל אחת בפני עצמה, ומציגים אותן באור מעט שונה מהתושבים התמימים בסיילם (בתחילת המערכה מוקרנות מספר שניות מהסרט היפני המקורי, תמונות שיוצרות קשר ברור למחווה שעשה לווינסון).
ליהוק

| שחקנים | דמויות |
| --- | --- |
אודסה יאנג: לילי קולסון
סוקי ווטרהאוס: שרה לייסי
אברה (אנ'): אם לייסי
הארי נף: בקס וורן
ביל סקושגורד: מארק
ג'ואל מקהייל: ניק מאד'רס/"אבא'לה"
אניקה נוני רוז: נאנס, אמא של שרה ואם
דני רמירז: דיימונד
קולמן דומינגו: קלווין טורל, מנהל בית הספר
נואה גאלווין: מארטי קולקר
ג'ף פופ: השוטר ריכטר
קתרין ארב: רבקה קולסון, אמא של לילי
ג'ו קרסט (אנ'): לורנס קולסון, אבא של לילי
קיידן סוויין: דוני, אח של לילי
בלה ת'ורן: רייגן הול
מוד אפאטאו (אנ'): גרייס
ג'ניפר מוריסון: מארגי דאנקן
קאלן מוס (אנ'): ראש העיר מייקל בארטלט
סוזן מיסנר (אנ'): רוז מאד'רס, אשתו של ניק
ג'יי.די. אוורמור (אנ'): מפקד המשטרה פאטרסון
קודי כריסטיאן: ג'וני
קלווין האריסון, הבן (אנ'): מייסון
וולפגנג נובוגרץ: דייב
לוקאס גייג' (אנ'): אריק לפונט
לוסי פאוסט: אלקסיס, אשת המנהל טורל
לטישה חימנס: אמא של דיימונד
לורליי גילברט: קארלי, הבת של ניק מאד'רס
סטייסי דייוויס: לנגלי
אדרין וורד-האמונד: השוטרת דניאלס
פיתוח והפקה

באוקטובר 2016 הודיעו צמד המפיקים מאת'יו מאלק ואניטה גו על הקמת חברת ההפקות העצמאית "Foxtail Entertainment", וסרט הביכורים של החברה יהיה "אומה של רוצחים". בהמשך, הצטרפו להפקה החברות "Bron Studios" ו"Phantom Four", תוך שיתוף פעולה עם "Creative Wealth Media".
ב-דצמבר 2016 נמסר על הצטרפותן לצוות השחקנים העיקרי של סוקי ווטרהאוס, אודסה יאנג, הארי נף ואברה, ובמרץ 2017 הצטרפו בלה ת'ורן, מוד אפאטאו, ביל סקושגורד, ג'ואל מקהייל, קולמן דומינגו ונואה גאלווין. באפריל 2017 נמסר על הצטרפותה של אניקה נוני רוז לגלם דמות "אישה מושכת עם טעם נורא בגברים ומוניטין ביש-מזל בעיירה השמרנית סיילם".
שלב הצילומים התקיים בניו אורלינס, לואיזיאנה, במרץ 2017. רצף אירוע הפלישה לביתן של בנות משפחת לייסי צולמה בטייק אחד באמצעות מנוף על גבי דולי. לצורך זה הוקם דגם בן שלוש חזיתות לפי בית אמיתי שאותר בלואיזיאנה. הרצף צולם במבט מן החוץ לתוך הבית כדי ליצור אצל הצופים תחושת חוסר אונים לנוכח הסכנה המתפתחת. כמו כן, לווינסון סיפר שבמהלך סצנת תפיסתה של אם, שבה נראה התוקף מטיח את ראשה בשמשת החלון, השמשה התנפצה מעוצמת המכה ולא היה אפשר להחליפה, ולכן זו הייתה הסצנה האחרונה שצולמה במסגרת אותו רצף. בראיון בערב הבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו סיפרה אברה המגלמת את אם, שהיא וחברותיה לא ידעו מראש שעומדים לתקוף אותן, וחלק מתגובותיהן היו אמיתיות.
השחקנית סוקי ווטרהאוס המגלמת את שרה, סיפרה שבאחת מסצנות הפעולה היא ירתה ופגעה בטעות באדם ששהה באתר הצילומים. לדבריה, הקליע ניתז לעבר אותו אדם, והתאונה אירעה משום שאימוני הירי לא היו מקיפים כראוי.
הפצה

הצגת הבכורה של "אומה של רוצחים" התקיימה במסגרת פסטיבל הסרטים סאנדנס, ב-21 בינואר 2018. כבר בליל ההקרנה בפסטיבל, זכתה חברת ההפצה "Neon" במכרז ורכשה את הזכויות על הסרט תמורת יותר מעשרה מיליון דולר, הרכישה היקרה ביותר של אחד מסרטי הפסטיבל באותה שנה. חברת "30West", בעלת השליטה ב-"Neon", חתמה על חוזה להפצה משותפת עם "AGBO" שבבעלות האחים רוסו, וביולי 2018 נחתם חוזה עם חברת "Refinery29" כשותפה שלישית להפצת הסרט.
הסרט הוקרן במסגרת פסטיבל טורונטו ב-6 בספטמבר 2018, ב-20 באותו חודש בפסטיבל הסרטים בקלגרי, ויצא לבתי הקולנוע בארצות הברית וקנדה ב-21 בחודש. חברת "סרטי יוניברסל" הפיצה את הסרט בפורמט Blu-ray ו-DVD ב-18 בדצמבר 2018 באמצעות חטיבת ההפצה לצפייה ביתית שלה.
הכנסות

בבתי הקולנוע ברחבי העולם הסתכמו ההכנסות מהסרט ב-2.9 מיליון דולר בקירוב. ההכנסות מסוף שבוע הבכורה בארצות הברית היו מאכזבות והסתכמו במיליון דולר לעומת תחזית שצפתה הכנסה של 4 מיליון. באותו שבוע יצאו לבתי הקולנוע גם "הבית עם השעון המסתורי", "החיים האלה" ו"פרנהייט 11/9", סרטו התיעודי של מייקל מור.
טום קווין, מייסד "Neon" הודה שההכנסות לא השביעו רצון. עם זאת, הוא ציין שסם לווינסון יצר "סרט אמיץ, בעל חזון, ומזכך בסופו של דבר, בתגובה לשנת 2018 האסונית", והביע אכזבה ממספר הצופים, אך ציין שתגובותיהם של אלה שצפו בסרט היו קולניות וחיוביות באופן גורף, ועם הזמן ימצא הסרט את הקהל שלו. עוד קודם ליציאה לקהל הרחב, האנליסט ג'ף בוק השווה את הסרט עם "מלכות הכיתה", והסביר שסרטים מהסוג הזה נוטים לרוב להיות סרטי פולחן פופולריים לצפייה ביתית, יותר מאשר להיטים קופתיים בבתי הקולנוע.
ביקורות

במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל הסרט 73% דעות חיוביות בשקלול 131 ביקורות עם דירוג ממוצע של 6.63 מתוך 10. סיכום הביקורות הוא שהסרט מלהטט בהיבטים של סרטי ניצול והיבטים של מודעות חברתית עם תוצאות מעורבות, אולם חובבי הסוגה ימצאו אותו אופנתי ונמרץ מבחינה רגשית מכדי להתעלם ממנו.
באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 56 מתוך 100 בשקלול 28 ביקורות שהוגדרו "מעורבות או ממוצעות". סקר דעת קהל של PostTrack העניק לסרט תוצאה חיובית בשיעור של 60%, ו-39% מהצופים ציינו שהסרט "מומלץ בהחלט".
בישראל, אורון שמיר כתב שזהו סרט שטחי שקופץ באופן לא-קוהרנטי בין נושאים נפיצים, והפער בין המקוריות של הבמאי לבין מה שהוא חושב למקורי ומגניב קשה לצפייה.