stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיקסטו רודריגז

| --- | --- |

רודריגז ב-2007
 לידה:  10 ביולי 1942 דטרויט, מישיגן, ארצות הברית
 פטירה:  8 באוגוסט 2023 (בגיל 81) דטרויט, ארצות הברית 
 שם לידה:  סיקסטו דיאז רודריגז
 מוקד פעילות:  דטרויט 
 תקופת הפעילות:  1967–1973 1979-1981 1998 – 2023 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ויין 
 סוגה:  פולק רוק, פולק פסיכדלי, מוזיקה עממית, רוק פסיכדלי 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 חברת תקליטים:  Sussex, RCA, Impact, Light in the Attic
 מספר צאצאים:  3 
 www.sugarman.org
 פרופיל ב-IMDb
 
סיקסטו דיאז רודריגז (10 ביולי 1942 – 8 באוגוסט 2023) (בספרדית: Sixto Díaz Rodríguez; נודע גם בשמות רודריגז, חזוס רודריגז) היה זמר-יוצר פולק אמריקאי. הקריירה המוזיקלית קצרת הימים שלו במולדתו כללה הוצאת שני אלבומים  בשנות ה-70 שלא הצליחו במכירות, ובעקבות זאת הוא פוטר מחברת התקליטים שלו, והתחיל לעבוד בשיפוצים ועבודות בניין שונות. רודריגז המשיך להופיע עם החומרים הקודמים שלו בהזדמנויות שונות, במקביל לעבודתו בשיפוצים. עם זאת, מבלי שהיה מודע לכך, יצירתו זכתה להצלחה מפתיעה ולהשפעה רבה בדרום אפריקה שם תקליטיו נמכרו בהיקף רחב, מבלי שחברת התקליטים הקודמת שלו, שעברה פשיטת רגל ב-1975, תעדכן אותו או תעביר לו תמלוגים עבור המכירות הגבוהות. בעקבות חוסר המידע שהיה בדרום אפריקה על גורלו של רודריגז והסיבה שבגינה הוא לא המשיך לפרסם אלבומים, נפוצה שם שמועה מוטעית כי התאבד או נהרג בשריפה.
בשנות ה-90 הצליחו מעריצים דרום-אפריקאים נחושים לאתרו וליצור עמו קשר, והובילו בכך להתחדשות בלתי צפויה של הקריירה המוזיקלית שלו. מעשה זה מתועד בסרט הדוקומנטרי זוכה האוסקר מ-2012: מחפשים את שוגרמן ("Searching for Sugar Man"). הסרט הוביל להכרה ותהילה חדשה עבור רודריגז במולדתו, ארצות הברית, ולתחילתה של קריירה מוזיקלית מאוחרת. בעקבות ההתעניינות הרבה בו ובסיפורו ושיריו, התחיל רודריגז להופיע עם חומריו ברחבי העולם.
תולדות חייו

רודריגז נולד בדטרויט, מישיגן. הוא נקרא סיקסטו משום שהיה הילד השישי במשפחתו. הוריו היו מהגרים ממקסיקו, אנשי מעמד הפועלים, שהגיעו לארצות הברית בשנות ה-20. ברבים משיריו הוא מביע עמדות פוליטיות לגבי האכזריות בפניה עומדים העניים דיירי שכונות העוני שבמרכזי הערים.
תולדות חייו > קריירה כאומן מקליט 1967-1971

ב-1967 הוציא רודריגז (תחת השם: רוד ריגז) את הסינגל "I'll Slip Away" בחברת התקליטים הקטנה "אימפקט" (Impact Records). הוא לא הפיק יצירה נוספת במשך שלוש שנים, עד שהוחתם בחברת התקליטים "סאסקס" (Sussex Records), שלוחה של חברת "בודהא" (Buddah Records). לאחר מעברו לחברה זו, שינה את שם הבמה שלו ל-רודריגז בלבד.

רודריגז הקליט שני אלבומים בסאסקס: Cold Fact ב-1970 ו-" Coming from Reality" ב-1971. האלבומים קיבלו ביקורות מעורבות ומכירות דלות, ורודריגז נפלט מהחברה, אשר נסגרה ב-1975. מכיוון שיצירתו לא הצליחה לעורר הדים, נטש רודריגז את הקריירה המוזיקלית.
רודריגז נותר אלמוני ולא ידוע בארצו, אך בו בזמן, באמצע שנות ה-70, החלו אלבומיו לצבור השמעות בדרום אפריקה, בוטסואנה, זימבבואה ואוסטרליה וניו זילנד. לאחר שאזלו עותקים של אלבומיו המיובאים, חברת תקליטים אוסטרלית בשם "בלו גוז" (Blue Goose Music), קנתה את הזכויות על יצירותיו והדפיסה את שני אלבומי האולפן שלו, וגם הפיקה ב-1977 אלבום אוסף בשם "At His Best".
אלבום האוסף הזה כלל להיטים משני אלבומיו ושלוש רצועות ייחודיות נוספות - "Can't Get Away" (שהוקלט ב-1973 אך לא הופץ), "Street Boy" והקלטה מחודשת של הסינגל הראשון שלו - "I'll Slip Away".
באופן מפתיע ביותר וללא ידיעתו של רודריגז, הפך התקליט לאלבום פלטינה בדרום אפריקה.
תולדות חייו > הופעות באוסטרליה 1979

ב-1979 יצא למסע הופעות באוסטרליה, יחד עם להקתו של מארק גילספי. שתיים מההופעות נכללו באלבום שהופץ באוסטרליה בלבד, "Alive". שם התקליט מתייחס למהותו - הקלטה מהופעות חיות, אך גם רומז לשמועות שנפוצו בשל היעלמותו של רודריגז מעין הציבור, שטענו כי רודריגז נפטר שנים רבות קודם לכן. ב-1981 יצא רודריגז למסע הופעות נוסף באוסטרליה, עם להקת "Midnight Oil" ולאחריו חזר לחייו השגרתיים. למרות הצלחתו היחסית באוסטרליה, פרטים על הופעותיו באוסטרליה מעולם לא הובאו לידיעתם של מעריציו בדרום אפריקה בשל שלטון האפרטהייד והצנזורה שהונהגה במדינה, וכך המיתוס אודות מותו המשיך להיות הדעה הנפוצה אודותיו.
תולדות חייו > פרישה ממוזיקה 1981-1998

במקביל להופעות באוסטרליה, רודריגז סיים תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת ויין בדטרויט ב-1981 ועבד לפרנסתו בעבודות בניין ושיפוצים במשך רוב חייו הבוגרים. במשך 17 שנים רצופות רודריגז לא עסק במוזיקה. הוא ניסה להגיש מועמדות לראשות העיר דטרויט מספר פעמים, אולם לא היה לו מימון לקמפיין רחב והוא לא זה בתמיכה מצד שתי המפלגות הגדולות.
תולדות חייו > מחפשים את רודריגז 1997-2012

ב-1997 החליט קרייג ברת'ולמיו, עיתונאי מוזיקה דרום אפריקאי, לברר מה עלה בגורלו של רודריגז. המידע לא היה ברור, על חלק מהאלבומיו הודפס הסבר שרודריגז מת בשריפה נוראית, והייתה גם שמועה שהוא התאבד - אבל לא היה שום מקור רשמי שיכול היה לאמת את המידע הזה. לפיכך, הוא התחיל לחקור ולחפש מידע. חיפושיו הובילו אותו ליצירת קשר עם בתו של רודריגז, ומאוחר יותר הצליח לדבר ישירות עם האמן עצמו. התגלית שרודריגז חי הפתיעה אותו מאוד, וברת'ולמיו פרסם את כל החיפוש בכתבה בשם "מחפשים את רודריגז" שפורסמה באוקטובר 1997. רודריגז עצמו, שפרש ממוזיקה ב-1981, לא ידע כלל על הצלחתו האדירה ביבשת השחורה ועל המיתוס העצום סביבו, אבל כמה חודשים אחרי פרסום הכתבה, ב-1998, אירגנו לו סיבוב הופעות בדרום אפריקה. המסע זכה להצלחה אדירה והוא מתואר כרגע השיא בקריירה של רודריגז. 
בשנת 2002, ארבע שנים מאוחר יותר, החליט הבמאי השוודי מאליק בנג'לול לעשות סרט על הסיפור המוזר והמרגש של רודריגז, בשם מחפשים את שוגרמן, שזכה בפרס בפטא ובפרס האוסקר עבור הסרט התיעודי הטוב ביותר. 
הסרט הדוקומנטרי חידש את העניין ברודריגז והזניק מחדש את הקריירה המוזיקלית שלו.
אחרי הצלחת הסרט התיעודי

בעקבות הסרט חזר רודריגז לפעילות מוזיקלית בהיקף מלא. הוא פרש מעבודתו הקודמת כאיש שיפוצים והחל להופיע ברחבי העולם. הזכויות עבור האלבומים שלו חזרו אליו, והוא מכר אותם ישירות באתר שלו ודרך חברת תקליטים, שהוסיפה כיתוב המבהיר למעריציו שהתמלוגים עבור האלבום עוברים ישירות לרודריגז (בניגוד לתמלוגים שנמנעו ממנו מחברת התקליטים הישנה שלו, שלא הודיעה לו על המכירות הרבות של אלבומיו (למעלה מחצי מיליון עותקים, בדרום אפריקה בלבד, ויותר ממיליון עותקים בעולם כולו).
דיסקוגרפיה

1970 Cold Fact
1971 Coming from Reality
הופעות

1979  Alive
1998: Live Fact, Columbia - הופעה חיה בדרום אפריקה
2016: Rodriguez Rocks - הופעה חיה באוסטרליה
אוספים

1977: At His Best
1996: The Best of Rodriguez (South Africa)
2005: Sugarman: The Best of Rodriguez, (South Africa)
2012: Searching for Sugar Man, Light in the Attic (פסקול הסרט)
הערות שוליים

1 2  Craig Bartholomew‏, Looking for Rodriguez אוקטובר 1997. הכתבה המקורית שכתב עיתונאי המוזיקה הדרום אפריקאי קרייג ברת'ולמיו ב-1997, שבה מתואר התהליך של החיפוש אחר סיפורו של סיקסקטו ומה עלה בגורלו - בזכותה גילו בדרום אפריקה שרודריגז בחיים.
↑  באנגלית: "שש" = six, "שישי" = sixth
↑  בוגרי קולג' Monteith, באוניברסיטת ויין
↑  Ben Hopkins, ‏Here Is The Resurrection - Rodriguez, במגזין Clash
↑  Killian Fox ‏, Sixto Rodriguez: 'It's a typical rags-to-riches story', באתר האובזרבר-הגארדיאן
↑  Ella Alexander‏, Malik Bendjelloul Dead Searching for Sugarman Director Dies aged 36, מתוך האינדפנדנט, 14 במאי 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007324856305171  PLWABN: 9810535592105606  BIBSYS: 13012196  BNE: XX5321895  BnF: cb166792366 (data)  GND: 1030178674  ISNI: 0000 0001 1978 1685  LCCN: no2006048115  MusicBrainz: 8898cd01-b0c5-41bd-9699-0845fc73efc1  NKC: xx0195504  NLK: KAC2020O6814  NTA: 354062220  RERO: 02-A016491748  SELIBR: 360688  SUDOC: 171633644  VIAF: 61297071   WorldCat (עם VIAF): 61297071
עידו לב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 באוקטובר 1982 (בן 42)
 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  שחקן, דוגמן
 פרופיל ב-IMDb
עידו לב (נולד ב-18 באוקטובר 1982) הוא שחקן, ודוגמן.
ביוגרפיה

לב הוא בנם של לאה גלובוס ורני לב, ודודתו היא הזמרת עדנה לב.
אביו החורג הוא יורם גלובוס, ואחותו הגדולה היא השחקנית לירון לב, ובנוסף יש לו אח תאום בשם רועי.
ב-2000 הוא גילם את יריב באופרת הסבון "רמת אביב גימל".
ב-2001 הוא גילם את מומו בגרסה המחודשת של סרטי אסקימו לימון – "אסקימו לימון: החגיגה נמשכת".
ב-2001 הוא גילם את אדם בטלנובלה "סיטי טאוור".
באירופה הוביל לב את הקמפיינים של חברות מובילות כמו "אנרג'י ג'ינס" ו- "ג'ורג'יו ארמני".
לב למד משחק ב Lee Strasberg Theater & Film Institute וקולנוע ב UCLA בארצות הברית והוא מתגורר שם.
בית החולים אוטל-דייה

ערך זה עוסק בבית חולים בפריז. אם התכוונתם לבית חולים בקוויבק סיטי העתיקה בקנדה, ראו .
| --- | --- |

בית החולים אוטל-דייה
 מידע כללי
 סוג:  בית חולים
 כתובת:  איל דה לה סיטה, הרובע הרביעי
 מיקום:  פריז
 מדינה:  צרפת צרפת
 בעלים:  עיריית פריז
 מפעיל:  Assistance publique - Hôpitaux de Paris
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1864–1878 (כ־14 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1868 
 
 קואורדינטות:  48°51′17″N 2°20′56″E﻿ / ﻿48.854665°N 2.348808°E﻿ / 48.854665; 2.348808
 https://www.aphp.fr/?NIHOPITAL=20&action=afficherPortail&module=portail&vue=portail
 he (למפת פריז מוגדלת) בית החולים אוטל-דייה(למפת פריז רגילה) בית החולים אוטל-דייה
 
אוטל-דייה (בצרפתית: Hôtel-Dieu de Paris, בתרגום מצרפתית: "מחסה האלוהים") הוא בית חולים שהוקם במאה ה-7 על האי איל דה לה סיטה (הרובע הרביעי), בקרבת קתדרלת נוטרדאם, ונחשב לבית החולים העתיק ביותר בעולם הפועל ברציפות כבית חולים מיום היווסדו.
בתחילת דרכו שימש כבית חולים בחסות הכנסייה והעניק מחסה לא רק לחולים אלא גם לעולים לרגל ולעניים חסרי בית. עם השנים נחלשה ההשפעה הדתית, ובית החולים הלך והתמקד בתחום הרפואה ובניהול הנהלה אזרחית.
ההיסטוריה של בית החולים > ימי הבינים

לפי הערכת ההיסטוריונים בית החולים הראשון על האי איל דה לה סיטה נפתח ב-651 על ידי הבישוף של פריז, לנדרי מפריז (צר') יחד עם זאת המסמך הרשמי העתיק ביותר שמזכיר את בית החולים הוא מ-829 כשבמסמך זה מוגדר שתפקידו של בתי החולים לטפל בחולים אך גם בחסרי כל.
ב-1165 הורה הבישוף של פריז, מוריס דה סוליי (צר') על בניה מחדש של בית החולים. הריסת המבנה הישן הסתיימה ב-1195 ובניית בית החולים החדש הסתיימה רק ב-1255.[דרוש מקור]
שנים רבות לאחר הקמתו פעל בית החולים בחסות הבישופות של פריז כמוסד צדקה ואכלס בין קירותיו לא רק חולים אלא גם אנשים נזקקים ועולי רגל להם הציע מקום לינה ואוכל.
במאה ה-16 יצאה הנחיה חדשה שרק חולים ונשים בהריון יוכנסו יתקבלו לבית החולים. הוראה זו יצאה לאחר שמהמאה ה-13 החל להיווצר עומס פונים לבית החולים. גם הגידול במספר המיטות, החל מהמאה ה-15 (מ-300 מיטות ל-500 מיטות) לא פתר את הבעיה זאת לאחר לאחר שמספר הפונים הגיע בממוצע ל-700 חולים וטיפס ל-1,500 בזמנים של קונפליקטים.[דרושה הבהרה] עומס זה נגזר גם מהעלייה במספר העניים שאכלסו את פריז.
עומס זה הביא לדרדור בתנאי האשפוז ולצפיפות גבוהה כשבאולמות האשפוז הוצבו 80–100 מיטות כשבמקרים רבים שימשו מיטות לאשפוז יותר מחולה אחד. בתקופה זו לא היו בבית החולים חדרי ניתוח והמנתחים נאלצו לנתח בחדרי האשפוז תוך התמודדות עם צפיפות זו. כמו כן הביאה הצפיפות להדבקה במחלות והולידה, בסופו של דבר, כללים לבידוד חולים עם מחלות מידבקות.
ההתדרדרות בתנאי האשפוז של בית החולים הביאה לכך שרק חסרי אמצעים פנו אליו בעוד שבעלי אמצעים הדירו רגליהם ממנו. הגדלה זו של ההוצאות לצד הצמצום בהכנסות הביאו את בית החולים לפשיטת רגל ולמינוי מועצת מנהלים אזרחית שתנהל אותו ותסדיר את תפעולו.
ההיסטוריה של בית החולים > המאה ה-17

על אף שיפור הניהול המשיך בית החולים לסבול, במהלך המאה ה-17, מאותם תחלואים שאפיינו אותו בשנים קודמות והצפיפות בו אף גדלה על ידי אשפוז בקומות. צפיפות זו נגרמה מצד אחד מאירועים אלימים בפריז (כמו למשל מרידות הפרונד) ומצד שני מהתפרצותן של מגפות שגרמה להידבקותם של אלפי חולים ושל רבים מצוות בית החולים.
האופן שבו התמודדו שלטונות פריז עם מצב זה כלל תגבור הצוותים הרפואיים והקמת בתי חולים נוספים כדי להפנות אליהם חלק מהחולים.
באוגוסט 1626 קיבל בית החולים היתר לבנות גשר בין האי איל דה לה סיטה לגדה השמאלית כדי להקל את הגישה לבית החולים. גשר זה, שנקרא לימים גשר דובל, נבנה מהמקורות הכספיים של בית החולים שקיבל היתר לגבות מס מהעוברים עליו כדי להחזיר את עלות הבנייה.[דרוש מקור]
בדיקות מי נהר הסן, בתקופה זו, מצא ששפכים של בית החולים היו בין המזהמים העיקריים של הנהר באותה תקופה.
ההיסטוריה של בית החולים > המאה ה-18

בעיית הצפיפות בבית החולים נמשכה גם במאה ה-18 וזאת למרות שעד אמצע המאה פעלו כבר בפריז כ-50 בתי חולים ומוסדות דומים. עליית הביקוש על ההיצע של שירותים רפואיים נגרם בעיקר בגלל הגידול המהיר של האוכלוסייה ובמיוחד הגידול בממדי העוני.
המשך הצפיפות בבתי החולים של פריז, ובבית חולים אוטל-דייה במיוחד, המשיך לגרום להפצת מגפות (כמו טיפוס ואבעבועות שחורות ) ולקורבנות רבים כשההערכה הייתה שכ-25% מחולי בית החולים נפטרו מהן, גבוה מכל שאר בתי החולים בעיר. ב-1765 דווח דני דידרו את רשמיו מבית החולים: ”בית החולים אוטל-דייה היה "הגדול ביותר, העמוס ביותר, העשיר ביותר והנורא מכל בתי החולים של פריז"”.[דרוש מקור] גם המנתח ז'אק טנון (צר') כתב בזכרונותיו מ-1788 ש” בית החולים אוטל-דייה היה "הכי לא בריא ולא נוח מכל בתי החולים"”.
גם מחלקות היולדות סבלו מהפצת זיהומים וממוצע הזמן שיולדות היו נשארות בבית החולים עמד על 35 יום שנדרשו להן להתגבר על זיהומי לידה ומחלות נוספות בהן נדבקו.
תופעות אלו המשיכו לגרום לשכבות האמידות של פריז להדיר רגליהם מבית החולים כך שרק חסרי האמצעים הגיעו אליו.
ההיסטוריה של בית החולים > המאה ה-18 > ועדת החקירה

ב-1772 פרצה שריפה גדולה בבית החולים שגרמה למותם של חולים רבים ולהרס של חלקים גדולים של המבנה. אירוע זה גרם לסערה ציבורית ולקריאה לרפורמות במערכת הבריאות. ב-1773 הורה מלך צרפת, לואי החמישה עשר, להרוס את בית החולים (פטירתו ב-1774 הקפיאה את התוכנית).
ב-1782 הציג האדריכל ברנר פוייה (צר') תוכנית שכותרתה הייתה "העברה ובנייה מחדש של בית חולים אוטל-דייה". נציגו של מלך צרפת, לואי השישה עשר, כינס ועדת מומחים לדון בהמלצותיו של פוייה כשבין השאר השתתפו בוועדה מדענים ידועי שם כמו אנטואן לבואזיה, שארל-אוגוסטן דה קולון ופייר-סימון לפלס. בנוסף לתרומותיהם האישיות של חברי הוועדה, התבססו מסקנות הוועדה גם על דו"ח מיוחד, בן 500 עמודים, שפרסם המנתח ז'אק טנון (צר') ב-1788 בשם "זיכרונות על בתי החולים של פריז" (Mémoires sur les hôpitaux de Paris). בדו"ח זה תיעד טנון את התנאים השערורייתיים באוטל-דייה מהאספקטים של החללים, האוורור, סידור המיטות, מספר ותערובת החולים, הלכלוך, הריקבון והריחות הרעים, חוסר אנושיות והתמותה. בנוסף לתיאור מצב הביא הדו"ח המלצות לרפורמה באספקטים שונים של ניהול בתי חולים לרבות אדריכלות ושטחי בית החולים, ריהוט מחלקות, ניהול וכישורים של הצוות, פרסום דוחות על תוצאות בתי החולים וכספים, כמו גם שמירת תרשימי חולים ותיאורי מקרה בודדים.
על בסיס המידע שנדון בוועדה היא פרסמה את מסקנותיה בשלושה חלקים:[דרוש מקור]
בחלק ראשון, שפורסם ב-1786, הגיעה הוועדה למסקנה שמצבו של בית החולים לא ניתן לתיקון ויש להעבירו אל מחוץ לפריז.
בחלק השני, שפורסם ב-1787, המליצה הוועדה על פירוק בית החולים ועל הקמת ארבעה בתי חולים קטנים יותר במקומות שונים ברחבי פריז.
החלק השלישי, שפורסם ב-1788, נכתב לאחר שחלק מחברי הוועדה ערכו מסע לימודי בבתי חולים באנגליה. בחלק זה הציעה הוועדה לבנות את בית החולים בחלוקה לבניינים נפרדים כאשר כל מחלקה תופסת בניין נפרד כדי לצמצם את העברת המחלות ולהקל על האוורור.
עם פרסום דוחות הוועדה החל בית החולים ליישם רפורמה שבמהותה התמקדה במעבר ממוסד שנמצא תחת חסות הכנסייה למוסד המנוהל על ידי בעלי מקצוע וזאת בהובלת ז'אק נקר. כחלק מהרפורמה החל בית החולים לשמש כמקום לימוד וכמוסד להכשרת צוות רפואי. מימוש רפורמות אלו התעכב בעקבות פרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789.
ההיסטוריה של בית החולים > המאה ה-19

בתחילת המאה ה-19 המשיך תהליך הסדרת תפעול בית החולים אוטל-דייה ומונתה "המועצה הכללית לבתי חולים בפריז והוספיסים אזרחיים" (Conseil général des hôpitaux et hospices civils de Paris) לפיקוח והסדרה של כלל בתי החולים בפריז. תהליך זה הביא ליצירת גופים ותהליכים רפואיים חדשים כמו משרד קבלה, בתי מרקחת, דיאגנטסטיקה, חיסונים ועוד.
עם עלייתו של נפוליאון בונפרטה, ב-1804, לשלטון שוקמו חלקי בית החולים שנשרפו אך בשנים 1864–1878 נבנה בית החולים מחדש באתר חדש על האי כחלק מתוכנית אוסמן להתחדשות פריז.
ההיסטוריה של בית החולים > המאה ה-20

ב-1908 הפסיקו הנזירות האחרונות לעבוד בבית החולים, אירוע שהשלים את הפרדת בית החולים מהחסות הדתית.
מקומו המרכזי של בית החולים הנוכחי הפך אותו לנותן שירות לתשעה מהרבעים של פריז. קיבולת בית החולים עומדת כיום על כ-350 מיטות.
בית החולים מופעל על ידי ועדה ציבורית מקצועית (צר') ובנוסף לתפקידו בתחום רפואה ציבורית משמש בית החולים כבית חולים אוניברסיטאי בשיתוף אוניברסיטת העיר פריז (צר').
ההיסטוריה של בית החולים > המאה ה-21

ב-2024 פורסם שבית החולים השכיר שליש משטחי המתחם שלו לטובת פרויקטים שאינם קשורים ישירות לפעילות הרפואית המתנהלת בו, ובהם מרכז פיתוח ביוטכנולוגיה, מגורים, גני ילדים, מרכזי יום לקשישים, מסעדות ועוד. חוזה ההשכרה הוא למשך 80 שנה וזאת בתמורת ל-144 מיליון יורו שקיבל בית החולים מהיזמים.
גלריה

בית החולים בתחריט מפת טורגו מ-1739, ממול לקתדרלת נוטרדאם
ציור של השריפה שהתרחשה במלון ב-1772. על ידי הצייר גניליון (צר')
תחריט של פנים בית החולים מסביבות שנת 1500
שם בית החולים נישא מעל הכניסה למבנה
החצר הפנימית של בית החולים
החצר הפנימית של בית החולים
בית החולים בצילום ממרומי קתדרלת נוטרדאם
ביאורים

↑  ההערכה היא שכ-25,000 חולים נרשמו לטיפול בבית החולים במהלך המאה ה-16
↑  לפי מפקד אוכלוסין מ-1791 כ-18% מאוכלוסיית פריז, שמנתה כ-650,000 איש, היו עניים
↑  בתקופה זו מספר המיטות טיפס כבר ל-1,200 אך מספר המאושפזים עמד על 3,500
↑  הפצת המחלות המדבקות המשיכה על אף שהוקמו מחלקות בידוד בבית החולים
↑  כך למשל ציין טנון כי שיעור התמותה של יולדות עמד בבית החולים על אחת מכל 15 יולדות וזאת לעומת יחס של יולדת לכל 128 במנצ'סטר
↑  מעבר לשימוש שעשתה הוועדה בדו"ח של טנון הוא השפיע על תפעול בתי החולים באירופה, בארצות הברית ובקנדה גם במהלך 100 השנים לאחר פרסומו
לקריאה נוספת

"The Paris Hotel-Dieu". The British Medical Journal. 1 (2611): 103. 1911. ISSN 0007-1447. JSTOR 25285106.
Fosseyeux, Marcel (1912). "L'Hôtel-Dieu de Paris au XVII et au XVIIIe siècle" (in French). Berger-Levrault.
Coury, Charles (1967). "L'HÔTEL-DIEU DE PARIS, UN DES PLUS ANCIENS HÔPITAUX D'EUROPE". Medizinhistorisches Journal. 2 (3/4): 269–316. ISSN 0025-8431. JSTOR 25803189
RICHMOND, PHYLLIS ALLEN (1961). "The Hôtel-Dieu of Paris on the Eve of the Revolution". Journal of the History of Medicine and Allied Sciences. 16 (4): 335–353. doi:10.1093/jhmas/XVI.4.335. ISSN 0022-5045. JSTOR 24620943. PMID 14492024
Rosen, George (1956). "Hospitals, Medical Care and Social Policy in the French Revolution". Bulletin of the History of Medicine. 30 (2): 124–149. ISSN 0007-5140. JSTOR 44446445. PMID 13316297.
נתן צבי פינקל (מיר)

| --- | --- |

 לידה:  12 במרץ 1943 ה' באדר ב' ה'תש"ג שיקגו, ארצות הברית 
 פטירה:  8 בנובמבר 2011 (בגיל 68) י"א בחשוון ה'תשע"ב ירושלים 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  Ida Crown Jewish Academy  בית המדרש לתורה 
 מקום פעילות:  ארץ ישראל
 תקופת הפעילות:  ? – 8 בנובמבר 2011 
 השתייכות:  חרדים ליטאים 
 תחומי עיסוק:  חינוך, לימוד תורה
 צאצאים:  אליעזר יהודה פינקל (השני) 
 חותנים:  בנימין ביינוש פינקל
 
 תפקידים נוספים:  חבר במועצת גדולי התורה
 
הרב נתן צבי פינקל (ה' באדר ב' ה'תש"ג, 12 במרץ 1943 – י"א בחשוון ה'תשע"ב, 8 בנובמבר 2011) היה ראש ישיבת מיר בירושלים וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
קורות חייו

נולד בשיקגו שבארצות הברית לאליהו מאיר ושרה פינקל (נפטרה ה'תשפ"א). נקרא על שם אבי סבו, הסבא מסלובודקה. למד בתיכון דתי אבל לא-חרדי בעירו. בתחילת שנות ה-60 נסע ללמוד בישיבת מיר בירושלים, שלא ברצון הוריו. בישיבה שהה תחת חסותו של אחי סבו הרב אליעזר יהודה פינקל, וכן למד בחברותא עם הרב חיים קמיל, שהחשיב לרבו.
נישא ללאה, בתו של הרב בנימין ביינוש פינקל, ראש ישיבת מיר ובן דוד של אביו. לאחר פטירת חמיו, בשנת ה'תש"ן (1990), התמנה תחתיו לראש הישיבה.
בשנת ה'תשמ"ח (1988) לקה בפרקינסון ומאז סבל במשך שנים מניוון שרירים קשה ולקראת סוף ימיו היה מרותק לכיסא גלגלים. בשנת תשס"ג, בגיל 60, נתמנה לחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה והיה לחבר הצעיר בה מעולם.
בלילה האחרון לחייו, שעות לפני פטירתו, נסע לעיר בני ברק לנחם אבלים את משפחת ידידו הקרוב הרב יוסף הלפרין זצ"ל, אביו של הרב נפתלי הלפרין המשמש כרכז ההלכה הארצי בארגון איחוד הצלה. לאחר מכן נסע להתפלל תפילת ערבית האחרונה בחייו בבית הכנסת לדרמן. שעות לאחר מכן השיב את נשמתו לבוראו.
קורות חייו > פועלו

למרות חוליו פיתח את הישיבה ומוסדותיה לממדי ענק, והפך אותה לישיבה הגדולה בישראל ולאחת משתי הגדולות בעולם כולו (לצד ישיבת לייקווד). תחת הנהגתו פתחה הישיבה סניפים נוספים ברמת שלמה בירושלים, וישיבת מיר ברכפלד בשכונת אחוזת ברכפלד במודיעין עילית.
סדר יומו התחיל בתפילת שחרית בבית המדרש המרכזי של הישיבה. במהלך היום הוא בחן תלמידים וקיבלם לשיחות אישיות בביתו, מחמת מחלתו הוצרך לפעמים לקבל קהל בשעה שהיה שוכב במיטתו, ולא נמנע מחמת מסירותו הרבה לישיבה. אחת לשבוע מסר שיעור כללי בישיבה בירושלים, וכן חבורה בימי רביעי ושני ועדים בימי שישי בביתו, לתלמידים ישראלים ול"חוצניקים". פעמיים בשבוע נסע לסניף הישיבה במודיעין עילית לסדר בוקר ולתפילת מנחה, ופעם בחודש מסר בה שיעור כללי, ולעיתים אף שיחות מוסר. היה מעורב גם בהקמת וליווי ה"חבורות" בישיבה ונהג להשתתף במסיבות של החבורות.
במסגרת הבנייה המואצת של מוסדות הישיבה, המתפרסת על פני מבנים רבים בשכונת בית ישראל, נטל הרב פינקל חלק פעיל ברכישת המגרשים, השגת תורמים והכנת תוכניות הבנייה. לשם כך הוא נסע לעיתים תכופות לחוץ לארץ.
דרך לימודו התייחדה בהסבר כיצד שיטת כל ראשון בסוגיא התלמודית מסתדרת עם שיטתו בכל המסכת (דרך זו מכונה "לשיטתו").
קורות חייו > מותו

הרב פינקל נפטר לפנות בוקר בביתו, ביום שלישי, י"א בחשוון ה'תשע"ב, 8 בנובמבר 2011. הלווייתו התקיימה ביום פטירתו והיא נעה מישיבת מיר להר המנוחות והשתתפו בה למעלה מ-100,000 אנשים, בראשות מנהיגי הציבור החרדי, בהם הרב יוסף שלום אלישיב, הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן והאדמו"רים מגור ובעלזא. הרב שטיינמן אף נשא עליו דברי הספד ובאופן חריג קרע עליו קריעה.
ילדיו

בנו בכורו, הרב אליעזר יהודה, ששימש כאחראי על "חבורה" חסידית בישיבה, הוכתר לאחר פטירתו לממלא מקומו בראשות הישיבה.
בתו גולדי נשואה לרב נועם אלון, ממלא את מקומו בראשות ישיבת מיר ברכפלד
בנו הרב ישעיהו הוא ראש בית המדרש "פרידמן".
בנו הרב אברהם שמואל הוא "משיב" בישיבה.
בנו הרב חיים תנחום ממלא את מקום אחיו הבכור כאחראי על ה"חבורה" החסידית, וכן משמש כ"משיב" בישיבת מיר ברכפלד.
בנו שמריהו יוסף הוא מנהל ישיבת מיר ברכפלד.
בנו הרב יצחק (נפטר בשבט תשע"ה), שימש כאחד מרבני ישיבת מיר.
ספריו

לאחר פטירתו החלו משפחתו ותלמידיו בהוצאת כתביו ושיעוריו.
חידושי רבי נתן צבי פינקל, על מסכת נדרים, אלול ה'תשע"ג (אוגוסט 2013).
חידושי רבי נתן צבי פינקל, על מסכתות בבא קמא, מכות וסוכה, 2014.
שיחות רבי נתן צבי, ה'תשע"ד.
שיחות רבי נתן צבי, שני כרכים על סדר חמישה חומשי תורה, ה'תשע"ח
לקריאה נוספת

חיים שלמה רוזנטל, בכל נפשך, ירושלים ה'תשע"ג
הערות שוליים

↑  בנו של הרב אברהם שמואל פינקל, ממייסדי ישיבת היכל התלמוד בתל אביב.
↑  אבל במיר: הרבנית הלכה לעולמה בגיל 101, באתר בחדרי חרדים, 25 באוגוסט 2021
↑  המכונית הביואיק שהובטחה
↑  יצחק רבינוביץ, התמונות האחרונות: הרב פינקל, אמש, באתר כיכר השבת, ‏2011-11-08
↑  נהרות אדם בלווית הרב פינקל זצ"ל, באתר ערוץ 7, 8 בנובמבר 2011
↑  סיקור ענק • הלווית מרן הגאון רבי נתן צבי פינקל זצ"ל, באתר JDN, ‏8 בנובמבר 2012
| רבני ישיבת מיר |
| --- | --- | --- |
| ראשי הישיבה בירושלים | רבי אליעזר יהודה פינקל • רבי יצחק אזרחי • רבי יעקב שמואלביץ |  |
| ראשי ישיבת מיר מודיעין עילית | רבי נועם אלון • רבי צבי פרצוביץ |  |
| ראשי הישיבה בארצות הברית | רבי אברהם יעקב נלקנבאום • רבי צבי יעקב ז'ולטי • רבי אשר דב בירנבוים • רבי אשר אליהו קלמנוביץ' • רבי אליה ברודני |  |
| משגיחים בהווה | רבי בנימין פינקל  • רבי אפרים חדש |  |
| ראשי ישיבה שנפטרו | רבי שמואל טיקטינסקי • רבי אברהם טיקטינסקי  • רבי יוסף דוד אייזנשטט • רבי משה אברהם אייזנשטט • רבי חיים יהודה לייב טיקטינסקי • רבי אברהם (השני) טיקטינסקי • רבי אליהו ברוך קמאי • רבי אברהם צבי קמאי • רבי אליעזר יהודה פינקל • רבי חיים שמואלביץ • רבי בנימין ביינוש פינקל • רבי נחום פרצוביץ • רבי אברהם קלמנוביץ • רבי שמואל ברנבוים • רבי שרגא משה קלמנוביץ • רבי דוד קוויאט • רבי נתן צבי פינקל • רבי אריה פינקל • רבי אברהם יצחק ברזל |  |
| משגיחים שנפטרו | רבי זלמן דולינסקי • רבי ירוחם ליבוביץ • רבי יחזקאל לוינשטיין •  רבי חיים זאב פינקל • רבי אהרן חדש |  |
| מועצת גדולי התורה של דגל התורה |
| --- | --- | --- |
מנהיג: 
| מנהיגים בעבר | הרב אלעזר מנחם מן שך • הרב יוסף שלום אלישיב (דה פקטו) • הרב אהרן יהודה ליב שטינמן • הרב חיים קניבסקי (דה פקטו) • הרב גרשון אדלשטיין |  |
| חברים בעבר | הרב ישכר דב רוקח • הרב נסים קרליץ • הרב אברהם יעקב זלזניק • הרב מיכל יהודה ליפקוביץ • הרב מרדכי מן • הרב צבי מרקוביץ • הרב חיים פינחס שיינברג • הרב זלמן רוטברג • הרב בנימין ביינוש פינקל • הרב אברהם פרבשטין • הרב נתן צבי פינקל • הרב נסים טולדנו • הרב ברוך רוזנברג • הרב יצחק שיינר • הרב דב יפה • הרב אריה פינקל • הרב ברוך מרדכי אזרחי • הרב ברוך ויסבקר |  |
| חברים בהווה | הרב מאיר צבי ברגמן • הרב ברוך דב פוברסקי • הרב יצחק זילברשטיין • הרב משה יהודה שלזינגר •  הרב משה הלל הירש • הרב דוד כהן • הרב אברהם יצחק קוק • הרב אביעזר פילץ • הרב צבי דרבקין • הרב יצחק הקר • הרב אריה לוי • הרב שרגא שטינמן • הרב אליעזר יהודה פינקל |  |
| חברים שפרשו מהמועצה | הרב שמואל אוירבך • הרב יהודה עדס • הרב משה שמואל שפירא |  |
| מזכירים | אפרים צמל • אברהם רובינשטיין |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292010505171  ISNI: 0000 0003 6746 729X  LCCN: n2012009133  VIAF: 231854579   WorldCat (עם VIAF): 231854579 
הרב נתן צבי פינקל בעת דרשה
רוסקו ברטלט

רוסקו גרדנר ברטלט הבן (באנגלית: .Roscoe Gardner Bartlett Jr; נולד ב-3 ביוני 1926) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מרילנד בין השנים 1993–2013. הוא היה חבר המפלגה הרפובליקנית ותנועת מסיבת התה. בשלהי כהונתו היה ברטלט בן ה-87 חבר הקונגרס השני הזקן ביותר בבית הנבחרים.