stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקהילה היהודית באנטופול
רבני הקהילה וחשוביה > רבנים באנטופול ששימשו במשרות אחרות

הרב שלמה לוין - למד בישיבת וולוז'ין ובתר"ע (1910) הקים בקוברין ישיבה קטנה. היה דרשן מחונן ובעל יכולת השפעה רבה על שומעיו ותלמידיו. הגיע לאנטופול לאחר מלחמת העולם הראשונה ושימש כמגיד שיעור ראשי בעיירה בזמן רבנותו של הרב משה וולפסון. חזר לקוברין ונפטר שם.
הרב יוסף יוזפא צבי דוידובסקי - נולד בתרנ"ז בקוברין ונודע כ"העילוי מקוברין". היה מתלמידיו המובהקים של הסבא מנובהרדוק. שימש כמגיד שיעור באנטופול לצד הרב לוין כדי לחזק את לימוד התורה בעיירה. בתקופת הרב משה וולפסון. לאחר אנטופול עבר לכהן כרב בצ'ירניאבצ'יץ' הסמוכה לבריסק. נפטר בי"ד בסיוון תרצ"ד. הותיר כתבים רבים של חידושי תורה, ומהם יצא לאור "אמרי יוסף" על ספר נזיקין ממשנה תורה של הרמב"ם הכולל ארבעה חלקים לפחות.
הרב בנימין - נודע רק בשמו הפרטי. למד בישיבת וולוז'ין. שנים רבות לימד תורה באנטופול וניהל ישיבה בסדר גודל מצומצם בביתו, ועל כך זכה לכינוי "ר' בנימין ראש ישיבה". מרבית בני העיירה שהייתה להם היכולת ללמוד גמרא למדו אצלו. לו ולרעייתו חיה נולדו בן ושלושה בנות: הבן הבכור מרדכי גר לאחר נישואיו בקוברין, והבנות היו מלכה, שרה-ויטה ומיכלה.
ר' יעקב חיים קאטליר - שוחט, ש"ץ ובעל קורא ב"בית המדרש החדש" ואחר כך ב"בית המדרש חומה" ומהבולטים בפעילותם הציבורית בקהילה. היה גבאי בתלמוד תורה והגבאי בחברה "ביקור חולים" כדי לשלם בעבור העניים החולים את התשלום לרופאים ולקניית תרופות, ועסק באיסוף כספים בעבור מעות חטים כדי שהעניים יוכל לחגוג את חג הפסח כהלכתו. נפטר בי"ז בסיוון תרצ"ג.
הרב בנימין סקידלסקי - נולד בסלונים בתרנ"ט לר' יצחק. הוסמך לרבנות מהרב מרדכי וייצל רוזנבלט בעת שהיה ראב"ד סלונים ומהרב חיים הלוי סולובייצ'יק מבריסק. נשא לאישה את הניה, בתו של ר' יעקב חיים קאטליר, וירשו כשוחט באנטופול ובתפקיד זה שימש עד שנת תר"ף שבה היגר לארצות הברית ושם היה הבודק (שו"ב) בחברת המזון Kraft שמרכזה במדינת אילינוי. בארצות הברית התכתב עם גדולי הרבנים וביניהם הרב משה סולובייצ'יק, שהיה הרב באנטופול בשנותיו הראשונות של הרב סקידלסקי בארצות הברית, והרב משה רוזין.
הרב נתנאל חיים פאפה - היה מראשי הקהילה ובשנת תרכ"ט לאחר השרפה הגדולה שבה כמעט כל העיירה עלתה באש, נסע למרחקים עם הרב פנחס מיכאל שהיה אז הרב, לאסוף כסף בעבור הנפגעים הרבים מהשרפה והגיעו עד פטרבורג, אז בירת רוסיה. בכל מקום התקבלו בכבוד רב ואספו תרומות שהספיקו לשקם את העיירה. עלה לארץ ונפטר בירושלים. גם בנו הרב ישראל יצחק היה גדול בתורה.
מוסדות הקהילה

באנטופול היו שישה או שבעה בתי כנסת ובתי מדרש, שביניהם ארבעה או חמישה בתי מדרש, בית הכנסת שבו התפללו רוב בני הקהילה ושטיבל חסידי. במלחמת העולם הראשונה הם נשרפו והוקמו מחדש.
בית המדרש המפורסם כונה "החומה" ונחנך בתרמ"ח (1888).
ככל קהילות ישראל הקהילה הפעילה מוסדות חסד ובהם חברות "ביקור חולים", "לינת צדק" ו"מעות חיטים", קופת "גמילות חסדים", בנק הלוואה וחיסכון ובית יתומים שמומן מתרומות יוצאי אנטופול בארצות הברית.
קופת הגמ"ח נוסדה בידי שמונים בעלי בתים ועד מלחמת העולם הראשונה העניקה 70 הלוואות קטנות בשנה ללא ריבית בסכום מצטבר של כאלפיים רובלים. הקופה כמו בנק הלוואה וחיסכון הפסיקו לפעול עקב מלחמת העולם. הקופה חודשה בתרפ"ז (1927) בתרומות של יוצאי אנטופול שחיו בארצות הברית שהעניקו 2,100 דולרים כשתרומות נוספות של הג'וינט ותושבי העיירה העלו את הסכום הראשוני בקופה המתחדשת לכ-3,000 דולרים. עד תר"ץ (1930) ניתנו 1,825 הלוואות כשהסכום הכולל הגיע ל-212,000 זהובים.
בתרפ"ד (1924 הוקם מחדש בנק הלוואה וחיסכון עם 190 מניות, אך ככל הנראה נסגר לאחר כ-5 שנות פעילות.
כן החזיקה הקהילה ב"תלמוד תורה". כן שכרה הקהילה מלמדים לבוגרים יותר שילמדו גמרא והלכה ובראשם הרב שלמה לוין והרב יוסף יוזפא צבי דוידובסקי, וכן "ר' בנימין ראש ישיבה" לימד באופן פרטי רבים מילידי אטופול והיו כאלו שלמדו אצלו שנים רבות.
חיי הקהילה > חיי הדת

כרוב עיירות ישראל עד אמצע המאה ה-19 לערך התנהלו כל חיי יהודי העיירה לפי ההלכה היהודית ורובם ככולם היו שומרי מצוות.
בחינוך למשל, הבנים למדו בילדותם בתלמוד תורה ובחדרים, והבוגרים אצל מלמדים בעיירה בבית מדרש או בביתם, או בישיבות, והבנות לא למדו. בעקבות השפעת ההשכלה, הוקמו שני בתי ספר פרטיים לבנות. כן הוקם בית ספר עברי פרטי למתחילים שהפך לבית ספר רגיל מרשת "תרבות" שבתחילה למדו בו רק בנות אך בהמשך היה מעורב. ונוסף אף "חדר" מודרני שבנוסף ללימוד המסורתי למדו בו גם עברית, רוסית וחשבון, אך עדיין רוב הילדים למדו בתלמוד-תורה ובחדרים המסורתיים.
כמובן שהשבת ומועדי ישראל נשמרו בקפדנות ברחבי העיירה.
חיי הקהילה > פרנסה

פרנסת של יהודי אנטופול הייתה בעיקר מ-70 הכפרים והאחוזות שבסביבת העיירה. הם היו רוב בעלי המלאכה, החנוונים, הסוחרים והתעשיינים בסביבה, והיו כאלו שהיו חוכרי אחוזות, חקלאים, אנשי חינוך והוראה, ואנשי צווארון לבן.
לפי עדות פולנית היהודים בלטו כאמידים ובעלי יוזמות משנות השמונים של המאה ה-19 (אחרי שנת תר"ם). 
בתר"ן (1890) היו 42 חנויות באנטופול כשרוב בעלי החנויות היו יהודים. אלפי איכרים מהאזור מכרו באנטופול את תוצרתם החקלאית בימי השוק השבועיים ובימי היריד השנתיים, וקנו אוכל, כלי בית, כלי עבודה ובדים, בעיקר מהיהודים שהיוו את רוב המוכרים.
הסוחרים היהודיים עסקו בעיקר במסחר תבואה, בקר, סוסים, ביצים, זיפי חזיר ופטריות מיובשות.
התעשיינים עסקו בעיקר בייצור שמן פשתן, בטחינת קמח בטחנות הקמח שבבעלותם, ובמפעלים אחרים לעיבוד תוצרת חקלאית.
החקלאים היהודיים גידלו בעיקר תבואה, תפוחי אדמה וירקות ובייחוד מלפפונים שאותם גידלו לכבישה ואת המלפפונים הכבושים שיווקו בערים הגדולות כמו ורשה. כן היו כאלו שפיטמו אווזים. לפני מלחמת העולם הראשונה היו בעיירה 21 משקים חקלאיים יהודיים.
תחת שלטון פולין העצמאית בין שתי מלחמות העולם, הורע מצבם הכלכלי של היהודים והתמעטו ביותר מקורות הפרנסה. רבים חיו מתמיכת קרובי משפחה שהתגוררו בארצות הברית. החקלאים היהודיים קיבלו עזרה מחברת יק"א. המבנה התעסוקתי היה כשל כלל יהודי פולין.
בתרצ"ט היו בין יהודי העיירה וסביבתה 263 בעלי מלאכה ופועלים, 357 סוחרים ותעשיינים, ו-60 בעלי מקצועות חופשיים.
 
בין יהודי העיירה בלבד החלוקה התעסוקתית בעיסוקים העיקריים הייתה כזו: 210 בעלי מלאכה שמהם 40 סנדלרים, 32 קצבים, 31 נפחים, 22 חייטים ותופרות; 336 סוחרים שמהם 32 חנויות מכולת; ארבעה-עשר תעשיינים בבניין ובטחנות-קמח; 41 חקלאים; 70 במקצועות "צווארון לבן"; 45 אנשי חינוך והוראה ובהם שלושה-עשר מלמדים ו-22 מורים.
חיי הקהילה > חינוך ותרבות

עד תנועת ההשכלה החינוך היה לפי המקובל במסורת היהודית. בעקבות תנועת ההשכלה התפתח חינוך שנחשב למודרני יותר.
גם הפעילות התרבותית הושפעה מתנועת ההשכלה. עד לזמנה התרבות הייתה תורנית בלבד והתבססה על לימוד תורה. תנועת ההשכלה הביאה עימה גם ספריות ציבוריות כלליות ופעילות תיאטרון.
רבים מיוצאי אנטופול התפרסמו בתחומי הספרות, האמנות, הרפואה וחכמת ישראל.
חיי הקהילה > חינוך ותרבות > חינוך

עד מלחמת העולם הראשונה רק הבנים למדו ב"חדרים, ותלמוד תורה בגילאי ילדים והנערים למדו אצל מלמדים וחלקם גם נסעו לישיבות ידועות. באנטופול היו שתי ישיבות מצומצמות שבאחת לימדו הרב שלמה לוין כמלמד ראשי ולצידו הרב יוסף יוזפא צבי דוידובסקי, ובשנייה לימד 'ר' בנימין ראש ישיבה' ששיעוריו ניתנו בביתו הפרטי. שתי הישיבות האלו לא היו בנויות כישיבה מקובלת ולא היה להם בית מדרש מיוחד ללימודים ותפילות, אלא היה בהן רק לימודים של מספר תלמידים מאוד מצומצם בו זמנית.
בעקבות תנועת ההשכלה נוסדו חדרים "מתוקנים" שהוסיפו בהם לימודי עברית, רוסית וחשבון, וגם הבנות החלו ללמוד בבתי ספר פרטיים מיוחדים לבנות. מורים לרוסית, לגרמנית ולמדעים נעשו מקובלים בעיירה. רוב הבנים עדיין למדו ב"תלמוד תורה" ובחדרים.
בתר"ף נוסד ביוזמת חברי "צעיר ציון" בני העיירה בית ספר עברי למתחילים במבנה שהיה אמור להיות בית חולים שהחלה בנייתו בתר"ע (1910), אך בגלל מלחמת העולם הראשונה לא שכן בו בית החולים בסופו של דבר. לאחר זמן קצר הפך בית הספר לבית הספר "תרבות" (שם רשת בתי ספר) שהיה בית ספר יסודי רגיל. בתחילה למדו בו רק בנות ובתרפ"ג (1923) הצטרפו גם בנים. על אף מצבו הכלכלי הקשה פעל בית הספר עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בתרפ"א (1921) נוסד בית יתומים במימון תושבי אנטופול ויוצאי אנטופול בארצות הברית. בשנים הראשונות הגיע מספר היתומים ל-21, אך אחרי תר"ץ (בשנות ה-30) ירד מספרם עד לשנים-עשר.
בתרצ"ו (1936) היה גם גן ילדים עברי פרטי.
באנטופול פעל חוג "תפארת בחורים" שעסק בלימוד התנ"ך ולימוד אגדה ובייחוד ב"עין יעקב" שבו לקט אגדות חז"ל מהתלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי.
חיי הקהילה > חינוך ותרבות > תרבות

עד לתנועת ההשכלה הפעילות התרבותית של יהודי אנטופול התבססה על לימוד מקורות היהדות בתורה שבכתב ובתנ"ך בכלל ובתורה שבעל פה ובספרות הרבנית, והיו ספריות תורניות בלבד ששכנו בבתי המדרש ובתי הכנסת. בהשפעת תנועת ההשכלה הוקמו ספריות ציבוריות שהחשובה שבהן הייתה הספרייה על שם י"ל פרץ שכללה אלפי ספרים בעברית, ביידיש, בפולנית וברוסית והוקמה בידי חוג "שוחרי הקדמה" שחבריו באו מהציונים הסוציאליסטיים והבונד. בנוסף הוקמו ספריות עבריות בעלות חשיבות שנוסדו בידי קבוצות ציוניות שהחשובה מביניהן הייתה ספריית השומר הצעיר. אחרי שנת תר"ף (ראשית שנות ה-20 של המאה ה-20) נפתחה מחדש ספריית י"ל פרץ לאחר שהופסקה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, אך מצבה הכלכלי היה קשה. מגביות והכנסות מאירועי תרבות שנערכו בעבור הספרייה יצבה את מצבה הכספי. הספרייה התקיימה עד סתו תרצ"ט (ספטמבר 1939).

הועלו הצגות ביידיש בידי החוג לדרמה וקן "השומר הצעיר".
חיי הקהילה > פעילות ציונית בקהילת אנטופול

הקשר בין יהודי אנטופול לארץ ישראל החל עוד במאה ה-18. בשנות ה-30 של המאה ה-19 (תק"ץ-ת"ר) החלה עלייה לארץ שלא פסקה עד חיסול הקהילה בשואה. רבנים חשובים ומשפחות שלמות עלו לארץ. הפעילות הציונית החלה כבר מתקופת העלייה הראשונה בקבוצה של "חובבי ציון" שבעיקר אספה כספים בעבור יישוב ארץ ישראל באמצעות קערות שהוצבו במקומות התפילה בערב יום הכיפורים.
לאחר תר"ס (בתחילת המאה ה-20) ירדה באופן משמעותית התמיכה ביישוב ארץ ישראל בגלל מהפכת 1905 של הסוציאליסטים והליברלים ברוסיה. רבים מהיהודים הצעירים והמשכילים נהו אחר המהפכנים. בעקבות כך עלתה קרנה של התנועה הסוציאליסטית היהודית, ה"בונד", שהייתה לא ציונית וראתה בגולה את פתרון בעיית היהודים. סניף "הבונד" באנטופול שקם באותן שנים הגיע ל-150 חברים. אמנם באותן שנים נוסד גם סניף של הציונים הכלליים שמספר חבריו הגיע למאה חברים. לאחר שהמהפכה נכשלה, התגברה הפעילות הציונית, ובנוסף לציונים הכלליים פעלו קבוצות ציונית קטנות יותר כמו צעירי ציון, פועלי ציון ותנועת הנוער "הרצליה". כל התנועות האלו עסקו בעיקר בפעילות תרבותית-הסברתית ועדיין לא בהגשמה מעשית.
לאחר מספר שנות הפסקה בגלל מלחמת העולם הראשונה והפרעות נגד היהודים במצב של חוסר יציבות שלטונית, חודשה הפעילות הציונית עם התייצבותו של השלטון הפולני. תנועת הנוער "הרצליה" התפרקה ובמקומה באה תנועה הנוער "התחייה" שנוסדה על ידי "צעירי ציון". בעקבות איחוד "ברית הפועלים הציונית הסוציאליסטית צעירי ציון (צ"ס)' ו"הברית העולמית של פועלי ציון ימין" והקמת 'ברית הפועלים העברית סוצאליסטית פועלי ציון-צ"ס', חברי תנועת הנוער "התחייה" הצטרפו לפרייהייט, תנועת הנוער של תנועת 'פועלי ציון-צ"ס'.
במהלך תר"ף-תר"ץ (במהלך שנות ה-20) נוסדו סניפים של תנועות ציוניות מכל הזרמים הציוניים: בתר"ף הוקם סניף של החלוץ ולאחר שנתיים עלו שבעת החלוצים הראשונים מאנטופול. בתרפ"ה (1925) הוקם סניף תנועת הנוער של תנועת "החלוץ", החלוץ הצעיר. לאחר שנה הוקם הקן של השומר הצעיר. לתנועות האלו היו ספריות עבריות בעלות חשיבות. כן נוסדו סניפים של תנועת המזרחי, התנועה הרוויזיוניסטית ותנועת הנוער שלה בית"ר, וצ"ס.
תוצאות הצבעת יהודי אנטופול בבחירות לשני הקונגרסים הציוניים האחרונים לפני השואה היו:

בבחירות לקונגרס הציוני ה-20 בתרצ"ז (1937) הצביעו 111 מיהודי העיירה. "רשימת ארץ-ישראל העובדת" קיבלה 61 קולות, הציונים הכלליים - 19, "מפלגת המדינה" - 17 וה"מזרחי" - 14.

בבחירות לקונגרס הציוני ה-21 בתרצ"ט הצביעו 80. "רשימת ארץ-ישראל העובדת" קיבלה 48 קולות, ה"מזרחי" - 16 והציונים הכלליים - 16.
הערות שוליים

↑  בספר הזיכרון מתשכ"ז נכתב שהרב ברמן נבחר למשרת רבה של אנטופול בתרנ"ב, אך בספר מתשל"ב כותב בנו של הרב שחור שהרב שחור היה הרב לאחר ר' פנחס מיכאל וכיהן ברבנות זו עד סוף תרנ"ט (1899).
↑  אינו מוזכר באנטופול - מתולדותיה של קהילה אחת בפולסיה מתשכ"ז (ראו בקישורים החיצוניים). ושם מוזכר שאחרי הרב ברמן נחלקה משרת הרבנות נבחרו הרב דוד רושקין (שהוא בעצם הרב יוסף דוד שחור) והרב צבי הירש רבינוביץ, אך בספר מתשל"ב נכתב שהרב צבי הירש נפטר במלחמת העולם הראשונה כשידוע שהרב ברמן עזב ללוס-אנג'לס כמה שנים אחריה. וכן בספר הזיכרון מתשכ"ז שבו מוזכר הרב רושקין נכתב לפני כן שבתרס"ג נחלקה הרבנות ונבחר הרב צבי הירש רבינוביץ' לצד הרב ברמן שכיהן כרב מתרנ"ב לפי הכתוב שם (ראו בהערה הקודמת).
↑  מחבר חיבורים תורניים חשובים שביניהם: "שאילת משה" (שני חלקים הכוללים שו"ת וביאורים לשו"ע), סדרת "נזר הקודש" - ביאורים וחידושים על הש"ס ושיטות הראשונים, "דברי סופרים : חקרי הלכה על פי סוגיות הש"ס וראשונים", "אהל משה" על התורה.
↑  אין לבלבל עם תנועת הנוער "הרצליה" שהוקמה בפולין בתרפ"ז (1927) כהמשך לתנועת הנוער "ירדניה" שנוסדה בתרפ"ה (1925) בידי הסתדרות האקדמאיים הציוניים "ירדניה".
↑  תנועת "צעירי ציון" התפלגה בתר"ף והרוב הסוציאליסטי הקים ברוסיה את תנועת הציונים הסוציאליסטיים (צ"ס) ובפולין את "הברית המזרחית של צעירי ציון". בתרפ"א (1921), הציונים תומכי הערכים הסוציאליסטים שבראשם חברי צ"ס ו"הברית המזרחית" הקימו את "ברית הפועלים הציונית הסוציאליסטית צעירי ציון (צ"ס)'. מ"הברית העולמית של פועלי ציון" פרשה בתר"ף קבוצה עם השקפות מרקסיסטיות והקימה את פועלי ציון שמאל כשהיא פורשת מהציונות והופכת לתנועה קומוניסטית, ושם התנועה המקורית הפך ל"הברית העולמית של פועלי ציון ימין". פועלי ציון שמאל שהיוותה את רוב פועלי ציון בחו"ל והמיעוט בארץ, חזרה לקונגרס הציוני בתרצ"ז (1937) בכוח דל.
↑  יצא לאור בתל אביב תשכ"ז בדפוס הפועל המזרחי.
↑  ספר תלת-לשוני בעברית, יידיש ואנגלית, שיצא לאור בתל אביב תשל"ב בידי "ארגון יוצאי אנטופול בישראל ובאמריקה".
בית הקברות היהודי העתיק
תמונת בית הכנסת באנטופול מתר"ף
ח'וג'נד

ח'וג'נד (בטג'יקית: Хуҷанд; ברוסית: Худжанд - חוּדְזָ'נְד; בפרסית: خُجَند, תעתיק: ח'ֹגַ'נְד; בין השנים 1936–1991 נקראה לנינאבאד (בטג'יקית: Ленинобод; ברוסית: Ленинабад; בפרסית: لنین‌آباد‌)) היא העיר השנייה בגדלה בטג'יקיסטן ובירת מחוז סוגד בצפון-מערב המדינה. העיר ממוקמת על נהר הסיר דריה, כ-210 ק"מ צפון-מזרחית לבירה דושנבה. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2022 מתגוררים בעיר כ-198,700 בני אדם. ח'וג'נד נחשבת לאחת מן הערים העתיקות באסיה, וקיומה החל לפני כ-2,500 שנים.
היסטוריה

לאורך ההיסטוריה ח'וג'נד נחשבה למיקום מרכזי בדרך המשי. האזור יושב לראשונה על ידי כורש זמן קצר לפני מותו.
בשנת 329 לפנה"ס העיר נכבשה על ידי אלכסנדר הגדול ושמיקם בסמוך לה את אלכסנדריה אסחטה. השלטון של אלכסנדר עודד את התרבות ההלניסטית באזור, שהחזיקה מעמד ב-300 השנים שלאחר מכן.
בתחילת המאה ה-8 האזור נכבש על ידי נסיכויות מוסלמיות. במהלך המאה ה-13 אזור ח'וג'נד נכבש על ידי האימפריה המונגולית. במהלך המאה ה-19 היו סכסוכים רבים בח'וג'נד בין שליטי בוכרה לבין האימפריה הרוסית אשר כבשה סופית את האזור בשנת 1866. ביולי 1916 התרחשו מהומות בעיר בין השלטונות הרוסיים לבין התושבים בנוגע לגיוס כפוי לצבא האימפריה הרוסית בזמן מלחמת העולם הראשונה.
בשנים 1924–1929 הייתה העיר חלק מן אוזבקיסטן הסובייטית, עד אשר עברה לשלטון טג'יקיסטן הסובייטית.
ערים תאומות

אוזבקיסטן בוכרה, בוכרה, אוזבקיסטן
אוזבקיסטן סמרקנד, סמרקנד, אוזבקיסטן
קזחסטן שימקנט, קזחסטן
איראן תבריז, מזרח אזרבייג'ן, איראן
איראן נישאפור, ח'וראסאן רזאווי, איראן
הערות שוליים

↑  Tajikistan: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4214666-5  MusicBrainz: 5d69d9ec-9d2d-449b-8caa-5a3c6e2f9984  TDVİA: hucend  VIAF: 242159731   WorldCat (עם VIAF): 242159731 
ערך זה הוא קצרמרבנושא טג'יקיסטן ובנושא יישובים באסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ולדימיר מאס

| --- | --- |

 לידה:  18 בפברואר 1896 מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  30 בנובמבר 1979 (בגיל 83) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  Golovinskoye Cemetery 
 השכלה:  אוניברסיטת מוסקבה 
 
ולדימיר מאס (ברוסית: Владимир Захарович Масс‏; 18 בפברואר 1896, מוסקבה - 30 בנובמבר 1976, מוסקבה) היה מחזאי ותסריטאי סובייטי ממוצא יהודי.
ביוגרפיה

מאס נולד בשנת 1896 במוסקבה למשפחה יהודית. אביו עסק במסחר. בצעירותו מאס רצה להיות צייר ואף למד אצל מארק שגל בוויטבסק. תקופה מסוימת הוא למד באוניברסיטת מוסקבה.
לאחר מהפכת אוקטובר מאס החל לכתוב והתפרסם בתחום זה. הוא כתב מחזה מצליח וכתב מספר שירים על מוזיקה של מטוויי בלנטר.
במחצית שנות ה-20 של המאה ה-20 מאס החל לשתף פעולה בכתיבה עם ניקולאי ארדמן. ביחד הם כתבו מחזה וחומר להופעות של לאוניד אוטיוסוב וכתבו כמה יצירות עבור ירחון סאטירי "קרוקודיל".
לפי בקשת של גריגורי אלכסנדרוב הם כתבו תסריט של סרט "החברה העליזים". במהלך הצילומים מאס וארדמן נעצרו והואשמו בפעילות נגד השלטון. שמות המחברים הורדו לכתוכיות של הסרט. למספר שנים מאס הוגלה ממוסקבה לטובולסק. הוא עבד בתחום תיאטרון וכתב מחזה מצליח. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה הוא היה בצוות של אמנים שנתנו הופעות לחיילים בחזית הלחימה.
בשנת 1943 מאס קיבל אישור מהשלטונות לחזור למוסקבה. באותה תקופה הוא הכיר את מיכאיל צ'רבינסקי. ביחד הם כתבו מחזה שהוצג בתיאטרון וכטנגוב במוסקבה, זכה להצלחה והועלה לבמה של תיאטראות נוספות ברחבי ברית המועצות. סיום כתיבת המחזה השני היה בתקופת המאבק נגד קוסמופוליטיות ולא הועלה על הבמה.
מאס וצ'רבינסקי החליטו לשנות תחום והחלו לכתוב חומרים עבור ארקדי רייקין ואמני סאטירה נוספים. הם כתבו עבור "קרוקודיל" ומספר שירים עבור לאוניד אוטיוסוב.
עיקר ההצלחה בשנים אלו היה בכתיבת לברית עבור אופרטות שנכתבו על ידי וסילי סולוביוב-סדוי, איסאק דונייבסקי ודימיטרי שוסטקוביץ'.
בשת 1965 צ'רבינסקי נפטר. מאס כתב כמה יצירות אך בהדרגה עבר לתחום הציור.
מאס נפטר בשנת 1979 בשנת 1989 שמו טוהר מכל אשמה.
ולדימיר ליסין

| --- | --- |

 לידה:  7 במאי 1956 (בן 68) איוואנובו, רוסיה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 השכלה:  האוניברסיטה התעשייתית של סיביר 
 תפקיד:  מנהל כללי  נשיא (2002–20 באוקטובר 2020)  נשיא (11 ביולי 2009–21 באוקטובר 2021)  President of the International Shooting Sport Federation (30 בנובמבר 2018–30 בנובמבר 2022)  מנהיג (1998) 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 השקפה דתית:  נצרות אורתודוקסית 
 פרסים והוקרה:  עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית  עיטור אלכסנדר נבסקי  פרס מועצת השרים של ברית המועצות  אות ההצטיינות של הרפובליקה האוסטרית 
 
ולדימיר סרגייביץ' ליסין (ברוסית: Владимир Сергеевич Лисин; נולד ב-7 במאי 1957) הוא איל הון רוסי ואחד מעשירי האוליגרכים כיום (26.2 מיליארד דולר, נכון ל-2022, הראשון בעושרו ברוסיה ו-55 בעולם). משנת 2009, ליסין הוא גם יו"ר התאחדות הקליעה האירופאית.
ביוגרפיה

ולדימיר ליסין נולד בעיר איוואנובו. בשנת 1978 סיים את הלימודים במקצוע מהנדס מתכות במכון להשכלה גבוהה בעיר נובוקוזנצק שבסיביר. במשך מספר שנים הוא עבד במפעלי פלדה בעיר טולה ולאחר מכך עבר לתפקיד סגן המנהל הכללי של מפעל פלדה גדול בקרגנדה (עתה בקזחסטן). באותה תקופה אולג סוסקובץ היה מנהל המפעל וליסין היה אחד מסגניו. בשנת 1990 סיים את הדוקטורט שלו בהנדסת מתכות.
ליסין, בדומה לרוסים אחרים שהתעשרו בעקבות פירוקה של ברית המועצות והפרטתם של נכסי אנרגיה וחומרי הגלם של ממשלת רוסיה, החל את דרכו כחסר אמצעים. הוא היה מקורב לאולג סוסקובץ, שר המתכות האחרון של ברית המועצות בשנת 1991. זמן קצר לאחר שסוסקובץ קיבל את מינוי גם ליסין עבר למוסקבה. פה סוסקובץ הכיר לו את איל ההון הרוסי-יהודי לב צ'רנוי והם ביצוע מספר עסקאות משותפות במכירת מתכות.
ליסין התמנה למנהל אינטרמטאל, חברת בת של טראנס-וורלד - חברת הפלדה בה שלט צ'רנוי עם אנשי עסקים בריטים האחים ראובן. בשנת 1997 תפס ליסין את השליטה בספקית העיקרית של אינטרמטאל, יצרנית הפלדה נובוליפסטסק, ומכר את הפלדה שלה באמצעות חברה שהקים - "וורסלייד".
הוא פרסם מספר ספרים בתחום עיבוד מתכות וניהול ועל שמו נרשמו מספר פטנטים.
ח'וואל

גלויה ובה רקדן ח'וואל (לפני 1907)
במצרים, ח'וואל (בערבית: خوال) היה רקדן המופיע בפומבי ובעבור תשלום כאשר הוא לבוש בגדי נשים. תופעה זו רווחה במצרים עד שלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. בערבית מצרית מודרנית השם ח'וואל הוא כינוי גנאי להומוסקסואל.
אטימולוגיה

לפי המילון הערבי הקדום ביותר, כתאב אל-ע'ין (אנ'), ח'וואל הייתה מילה נרדפת למשרת או עבד. ייתכן שנרכשו או היו שלל מלחמה, אבל בניגוד לעבדים, הח'וואל לא נחשבו רכוש בעליהם.
בערבית מצרית מודרנית השם הוא כינוי גנאי להומוסקסואל, במשמעות של התנהגות פסיבית.
היסטוריה

גברים החלו מופיעים לבושים בגדי נשים לאחר שמוחמד עלי אסר על נשים לרקוד בפומבי, זאת במטרה לפייס את אנשי הדת במצרים, אבל גם בתגובה לביקורת האוריינטליסטית נגד מצרים וכחלק מתוכניות המודרניזציה שיזם.
רקדני ח'וואל חיקו רקדניות על ידי שימוש בקסטנייטות, עיטור ידיהם בחינה ושזירת חרוזים בשערם הארוך. הופעתם כנשים הייתה דומה מאוד לזו של רקדניות בתשלום, שכונו ע'וואזי (אנ') (בערבית "כובשות", על שום שכבשו את ליבם של הצופים).
ח'וואלאת נשארו בתלבושות ובמנהגים נשיים גם בחיי היומיום שלהם. הם נעו בחופשיות במרחבים ציבוריים ונהנו מעדיפות בביצוע ריקודים על פני רקדניות, במיוחד בסביבה מסורתית. הם נבדלו מנשים על ידי ערבוב פריטי לבוש גבריים ונשיים.  הם הופיעו באירועים שונים, כמו חתונות, לידות, בריתות ופסטיבלים שונים.
ח'וואלאת הוצגו לעיתים בפני מבקרים זרים שהגיעו למצרים במהלך המאה ה-19, מה שעורר לעיתים קרובות זעזוע, שאט נפש או להבדיל, עניין הומו-ארוטי.
הערות שוליים

1 2  Scott Long, In a time of torture : the assault on justice in Egypt's crackdown on homosexual conduct., New York, 2004, עמ' 6, ISBN 1-56432-296-3
1 2  Khawalat, My Kali, ‏2021-12-13 (באנגלית אמריקאית)
↑  Karin van Nieuwkerk, "A Trade like Any Other", 1995-12-31, עמ' 32 doi: 10.7560/787209
↑  Joseph A. Boone, The Homoerotics of Orientalism, Columbia University Press, 2014-03-25, ISBN 978-0-231-52182-6. (באנגלית)
↑  Judith Lynne Hanna, Dance, Sex, and Gender: Signs of Identity, Dominance, Defiance, and Desire, University of Chicago Press, 1988-05-15, ISBN 978-0-226-31551-5. (באנגלית)
↑  Karin van Nieuwkerk, A Trade like Any Other: Female Singers and Dancers in Egypt, University of Texas Press, 2010-07-05, ISBN 978-0-292-78680-6. (באנגלית)
ולדימיר לויטן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 במאי 1918 כפר ז'רבץ, אוקראינה
 פטירה:  2 בספטמבר 2000 (בגיל 82) אוקראינה זפוריז'יה, אוקראינה
 מדינה:  ברית המועצות 
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1937–1959 (כ־22 שנים)
 דרגה:   פולקובניק (אל"ם)
 תפקידים בשירות
 מפקד טייסת
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  גיבור ברית המועצות   עיטור לנין    2 עיטורי הדגל האדום    עיטור קוטוזוב מדרגה שלישית    המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה    עיטור הכוכב האדום
 תפקידים אזרחיים
 מנהל רשת מוסכים
 
ולדימיר סמוילוביץ' לויטן (ברוסית: Владимир Самойлович Левитан) ‏ (1 במאי 1918 – 2 בספטמבר 2000) היה טייס ואלוף הפלות (לזכותו הפלת 20 מטוסי אויב) יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה. גיבור ברית המועצות.
קורות חיים

ולדימיר לויטן נולד בכפר ז'רבץ (כיום נמצא הכפר בתחומי מחוז זפוריז'יה של אוקראינה) במשפחה יהודית ענייה. למד בבית ספר יסודי ולאחר מכן בבית הספר מקצועי. עבד כמסגר במפעל. בשנת 1937 התגייס לצבא האדום. הוכשר כטייס בבית ספר לתעופה צבאית בעיר סבסטופול. שירת ביחידת מטוסי יירוט בעיר נובוסיבירסק. לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות הועברה יחידתו למחוז קרסנודר.
באוקטובר 1941 הועברה יחידתו לחזית הדרום. לויטן, שהטיס את מטוס יירוט פוליקרפוב I-16, השתתף בקרבות בלימה באזור העיר טגנרוג, בהמשך השתתף בקרבות להגנת העיר רוסטוב על הדון. במהלך הקרבות מטוסו הופל פעמיים כתוצאה מאש מן הקרקע. בפברואר 1942 השיג לויטן את ניצחונו האווירי הראשון, כאשר הפיל מטוס איטלקי מדגם מאקי C-200. במאי 1942 עברה יחידתו לאזור חרקוב, שם נתנה חיפוי אווירי למתקפה הסובייטית. לאחר כישלון ההתקפה נסוג לויטן עם יחידתו עד לפאתי קווקז.
באוגוסט 1942 הועברה היחידה, בה שירת לויטן, מהחזית אל העורף הסובייטי לצורך רענון והצטיידות מחדש- מטוסי פוליקרפוב I-16 שלה הוחלפו במטוסי LAGG-3. לויטן מונה לסגן מפקד טייסת.
בינואר 1943 חזרה יחידתו של לויטן (אשר בינתיים מונה להיות מפקד טייסת) לחזית. הטייסת בפיקודו השתתפה בליווי מפציצים לתקיפת יעדים קרקעיים במהלך המתקפה הסובייטית באזור נהר קובן. הטייסת לא רק ליוותה מפציצים, אלא גם השתתפה בתקיפות. על אומץ ליבו בקרבות אלו עוטר בעיטור הדגל האדום.
בקיץ 1943 הועברה יחידתו של לויטן לאזור קורסק. מטוסי היחידה הוחלפו ללאבוצ'קין La-5. ביולי-אוגוסט 1943 השתתף לויטן בקרב קורסק, כאשר התפקיד העיקרי של הטייסת שלו הוא חיפוי לכוחות הקרקע המתגוננים מפני המתקפה הגרמנית. על אומץ ליבו ועל מעשי הגבורה במהלך קרב קורסק עוטר לויטן בעיטור הדגל האדום השני שלו ובעיטור קוטוזוב מדרגה שלישית
נפטר ב-2 בספטמבר 2000 ונקבר בבית העלמין בעירו.
הפלות

יותר מ-400 גיחות קרב
יותר מ 100 קרבות אוויר
20 הפלות מטוסי אויב רשמיות, 4 נוספות יחד עם טייסים אחרים.
| דגם מטוס אויב | מספר הפלות |
| --- | --- |
מסרשמיט Bf 109: 9
יונקרס Ju 87: 7
פוקה-וולף Fw 190: 2
היינקל He 111: 1
מקי C200: 1
.
זכויות להט"ב ברפובליקה של קונגו

| --- | --- |

הרפובליקה של קונגו
 מעמד בחוק:  חוקי מאז 1940
 טרנסג'נדריות:  אין נתונים
 שירות צבאי:  אין נתונים
 הגנה מפני אפליה:  אין הגנה מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית
 זכויות משפחה
 הכרה בזוגיות חד־מינית:  אין הכרה בזוגיות חד-מינית
 אימוץ:  אין הכרה באימוץ על ידי זוגות חד-מיניים
 
 הצבעה על הצהרת האו"ם:  נמנעה
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) ברפובליקה של קונגו מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית בשטחי המדינה מאז 1940. עם זאת, מערכות יחסים בין זוגות חד-מיניים אינן מחזיקות באותן הכרות משפטיות שזמינות לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני שכן נישואים חד-מיניים או כל הכרה מוגבלת יותר בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור) אינם מוכרים בחוק.
מעמד בחוק

פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית ברפובליקה של קונגו מאז 1940. עם זאת, חוק העונשין משנת 1940 מטיל גיל הסכמה לא שוויוני וגבוה יותר עבור זוגות הומוסקסואלים (21 שנים) בניגוד לזוגות הטרוסקסואלים (14 שנים).