stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוסקר קאופמן
ביוגרפיה

אוסקר קאופמן נולד באויסנטאנה (Újszentanna), עיירה הסמוכה לעיר ארד, למשפחה יהודית-אמידה. הוריו רצו שיהיה פסנתרן אך הוא שאף להיות אדריכל, ולכן, כאשר נרשם לטכניון של בודפשט, הוריו לא מימנו אותו. הוא עבר לעיר קרלסרוהה שבגרמניה, בה ניגן בפסנתר למחיתו וכך השלים את התואר בטכניון שבעיר.
בשנים 1905–1908 עבד קאופמן בברלין בחברה לבניית תיאטראות-"ברנהרד זֶרינג", וב-1908 היה לעצמאי ותכנן את תיאטרון הבל – וזה זכה להצלחה רבה.
השתתפותו של קאופמן במכרז על תכנון האופרה המלכותית בברלין, נפסלה משום שלא הייתה בידו אזרחות גרמנית, אבל השערורייה שפרצה בשל כך סייעה רבות למוניטין שלו. אחר כך סייעה לו אזרחותו ההונגרית לחמוק מגיוס לצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה. כשתכנן את התיאטרון של ברמרהאפן, התאפשר לו לעשות זאת, על אף אזרחותו ההונגרית, בזכות שותפותו עם אויגן שטולצר – שנמשכה מ-1916 עד סוף שנות השלושים.
החשובה בעבודותיו המוקדמות היא תכנון תיאטרון פולקסבינה (1913–1914), שמנהלו הראשון היה הבמאי היהודי האוסטרי בעל השם העולמי, מקס ריינהרדט (שנולד בשם מקסימיליאן גולדמן). ריינהרדט היה אחד מגאוני האוונגרד המוערכים ביותר בתחום התיאטרון במחצית הראשונה של המאה העשרים. בניין התיאטרון בברלין, המזכיר אך במעט את הקלסיקה, הוא בבחינת מעבר מודרני ומוצלח, מן האדריכלות המסוגננת של המאה התשע-עשרה אל המודרניזם, סמוך לתכנון זה תכנן קאופמן את חידושו של תיאטרון אֶרקֶל בבודפשט.
בתוך זמן קצר חידש קאופמן עוד שני תיאטראות בעיר ברלין: את "תיאטר אם קורפירסטנדם" ואת "קרולאופר- בית האופרה קרול" (1920–1929). לפי דעתם של בני דורו, חידש קאופמן את האולם הגדול של בית האופרה, בעל אלפיים חמש מאות מקומות הישיבה, בסגנון "הרוקוקו האקספרסיוניסטי". האולם שימש אתר לביצוע בכורה של יצירותיהם של יהודים מאוסטריה, כגון ארנולד שנברג, ארנסט קרנק, אלכסנדר פון צמלינסקי ואחרים, שנוגנו תחת שרביטו של המנצח אוטו קלמפרר. את התפאורות לאחדות מן היצירות הללו הכין לסלו מוהולי-נג'י. לאחר שריפת הרייכסטאג ב-1933 העביר אדולף היטלר את הפרלמנט הגרמני לבית האופרה קְרוֹל (עד 1942 הוא פעל במבנה זה), והנאצים דאגו "לטהר" את המקום מעברו ה"מנוון"-יהודי גם מן הבחינה האדריכלית.
ביוגרפיה > העלייה לארץ ישראל

במאי 1933 נמלט שותפו של אוסקר קאופמן, אויגן שטולצר, לארץ-ישראל, ובספטמבר אותה שנה נסע קאופמן בעקבותיו והקים את משרדו בתל אביב. במשרדו זה עבד האדריכל אויגן שטולצר וגם האדריכלית יהודית סגל שלימים נישאה לאויגן שטולצר. אנשי להקת הבימה רצו לבנות תיאטרון בתל אביב ואף פנו אל אריך מנדלסון, אחת הדמויות הבולטות ביותר בתחום האדריכלות המודרנית, לשם הכנת התוכניות, אבל האמן לא רצה, וכך הגיעה ההזמנה לידי קאופמן – שבינתיים הביא לארץ גם את אשתו ואת ילדיו. בניין הבימה (1935–1945), מתחילתו ועד סופו, הוא היצירה המודרנית היחידה של קאופמן: מצד אחד הוא נושא את מורשת פולקסבינה, אבל מצד אחר הוא משתלב באופן מושלם בתוך סגנון "האדריכלות הלבנה" של תל אביב מבית מדרשו של הבאוהאוס. חזיתות המזרח והמערב, הסגורות יחסית, מתקשרות על ידי חזית דרומית קשתית פתוחה לעמודים המודרניסטיים האדירים נטולי הכותרת.
החזית הדרומית נסגרה בהדרגה בחלונות זכוכית – דבר שמבטל את התפיסה של מקדש עגול עתיק, חידושי הבניין התרחקו מן הרעיון המקורי והבניין שונה מקצה לקצה.
בחיפה בנה קאופמן את קולנוע אורה שנפתח בדצמבר 1935 וכן בתי מגורים רבים. המבנה המרובע של בית הקולנוע המלבני האסימטרי פונה בצדו הארוך, שהוא חומה אטומה, לרחוב הרצל; מרכז החומה נבקע על ידי חלונות פס אופקיים – ממאפייני המודרניזם – וכן יש שורת חלונות אנכיים בסגנון האדריכלות הישראלית האופיינית.
ביוגרפיה > חזרה לאירופה

בארץ-ישראל לא זכה אוסקר קאופמן להכרה שזכה לה בברלין, וגם המצב הכלכלי היה קשה. ב-1939 חזר קאופמן לאירופה. הוא התכוון לנסוע לאנגליה, אבל הדבר לא עלה בידו. מאחר שהוא גם לא הצליח לחזור לארץ, בחר קאופמן להשתקע בבוקרשט, אבל בלחץ שלטונו הפשיסטי של יון אנטונסקו הוא חזר להונגריה, ושם הכניסו אותו למחנה הסגר. לאחר שהשתחרר, ירד קאופמן למחתרת.
קאופמן השתתף בשיפוץ חלקו הפנימי של תיאטרון אֶרקֶל ותיקון הנזקים שנגרמו לבית האופרה שנפגע רק מעט במלחמת העולם השנייה, נעשה על פי תוכניותיו (או ייעוצו המקצועי).
ביוגרפיה > שנים אחרונות

עבודתו החשובה ביותר בבודפשט והאחרונה בקריירה שלו היא תכנון תיאטרון מדץ' - בנייתו של תיאטרון בדרך-טבעת אֶרזֵ'בֶּט בשטח שבו שכן לפנים תיאטרון אורפאום לפני שנהרס. תיאטרון מדץ' תוכנן בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי מחויב המציאות. בבניין נראות קשתות חלקיות – ממאפייני הריאליזם הסוציאליסטי ההונגרי; וכן גם מסגרות אבן המדגישות את הפתחים – מאפיין המשותף לאדריכלות הנאצית והקומוניסטית גם יחד. אלא שלמרות גילו, עדיין לא נס לחו של קאופמן היצירתי, והוא בא לביטוי בחמישה חלונות קולוסליים המתנוססים להם על הבליטה המרכזית שמעל קומת הקרקע ובכרכוב שמעליהם, המתאר את "הפועלים המאושרים", וכן באכסדרה המזכירה תיאטראות עתיקים. חזיתו של הבניין, בעלת הסגנון האנכי, מתאזנת בכרכוב הבולט המחפה על האכסדרה. תיאטרון מָדָץ' הוא יצירה מובהקת של הריאליזם הסוציאליסטי ההונגרי, שבה נוכחת, לצד הקלסיקה הסטליניסטית, גם האדריכלות המודרנית, על ידי האינטראקציה בין האופקי, בין האנכי ובין החזית הדינמית. קאופמן מת בשנת 1956 ולא זכה לראות את פתיחת התיאטרון (1961).
ביוגרפיה > משפחתו

ב-1903 הוא נשא לאישה את אמה גנר, בתו של ראש העיר הסמוכה לקרלסרוהה שבה למד, באדן-באדן. לפי בקשת חמיו הוא נאלץ להמיר את דתו לנצרות, קאופמן הוליד עִמה כמה ילדים. אמה גנר הלכה לעולמה בהונגריה בתקופת הכיבוש הנאצי.
תיאטרון פולקסבינה
תיאטרון מדץ' - אחת מיצירותיו החשובות ביותר של קאופמן
איל מקיאג'

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 מייסדים:  אילנה הרכבי 
 תקופת הפעילות:  1972–הווה (כ־52 שנים) 
 מיקום המטה:  סוהו 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הקוסמטיקה 
  
 www.ilmakiage.com
 
איל מקיאג' הוא מותג איפור אמריקאי אשר הוקם בניו יורק בשנת 1972 על ידי אילנה הרכבי. המותג החל לפעול בישראל בזיכיון בשנת 1996, על ידי חנוך רידר ואשתו, המאפרת גלית ורטהיים, בשותפות עם אופק קאירי ואשתו, הדוגמנית שלי גפני. החברה הפעילה בישראל רשת חנויות, מכללת איפור ואתר אינטרנט לשיווק ישיר, ובארצות הברית הפעילה רשת הפצה לחנויות. בשנת 2001 התפרקה השותפות, והזיכיון נותר בידי חברת איל מקיאג' בע"מ, שהוקמה ב-2001 והייתה בשליטת גלית ורטהיים וחנוך רידר. ב-2007 נבחרה הדוגמנית אסתי גינזבורג לפרזנטורית של המותג "איל מקיאג'". החברה נקלעה לקשיים כספיים שהובילו ב-2013 לפירוקה בצו בית המשפט, ולמכירת פעילות בהסדר נושים.
בשנת 2013 רכשו רו"ח אורן הולצמן ואחותו שירן הולצמן את המותג והפעילות בישראל, תמורת 12 מיליון ש"ח, וב-2015 רכש גם את המותג בארצות הברית. ב-2017 קרן אל קטרטון (L Catterton) - קרן ההשקעות של קבוצת לואי ויטון, השקיעה בחברה לפי שווי חברה של 100 מיליון דולר. עיקר פעילות החברה הופנתה לאתר מסחר אלקטרוני, שמרבית עובדיו בארצות הברית. תחילה נדרשו הלקוחות לענות על שאלון לשם התאמת האיפור, ובהמשך נעשתה ההתאמה על פי צילום פנים של הלקוח וניתוחו באמצעות תוכנה מתאימה. בישראל פועלות כ-40 חנויות ומכללה לאיפור. מטה החברה שוכן בניו יורק, ומרכז הפיתוח שוכן בישראל. ייצור מוצרי האיפור נעשה מחוץ לישראל.
בינואר 2022 הודיעה חברת ODDITY, המחזיקה במותג, על מכירת 9% ממניותיה תמורת 130 מיליון דולר, כלומר לפי שווי חברה של 1.44 מיליארד דולר.
הערות שוליים

↑  אפרת אדיר, אסתי גינזבורג נבחרה לפרזנטורית של איל מקיאג', באתר ביזפורטל, 15 ביולי 2007
↑  זוהר שחר לוי, ביהמ"ש המחוזי בת"א אישר את הסדר הנושים של איל מקיאג', באתר כלכליסט, 1 ביולי 2013
אורלנדו לאסוס

| --- | --- |

 לידה:  1532 מונס, בלגיה 
 פטירה:  14 ביוני 1594 (בגיל 62 בערך) מינכן, דוכסות בוואריה 
 מוקד פעילות:  ארצות השפלה ההבסבורגיות 
 סוגה:  מוטט, פוליפוניה, מוזיקת רנסאנס 
 שפה מועדפת:  פלמית, לטינית, הולנדית, גרמנית, ספרדית, צרפתית של ימי הביניים, צרפתית 
 צאצאים:  Regina di Lasso, Ferdinando di Lasso, Rudolph di Lasso 
 פרסים והוקרה:  מסדר הדרבן המוזהב 
 פרופיל ב-IMDb
 
אורלנדו לאסוס מנצח על מקהלה ותזמורת.
אורלנדו לאסוס, הידוע גם בשם אורלנדו די לאסו (Orlande de Lassus (also Orlandus Lassus, Orlando di Lasso, Roland de Lassus, or Roland Delattre) ‏ (1532 (ייתכן 1530) - 14 ביוני 1594) 
היה מלחין פרנקו-פלמי מתקופת הרנסאנס המאוחר. כיום הוא נחשב, לצד ג'ובאני פלסטרינה למייצג העיקרי של הסגנון הפוליפוני הבשל של האסכולה הפרנקו-פלמית, והיה המוזיקאי המפורסם ורב ההשפעה ביותר באירופה בסוף המאה ה-16.
חייו

לאסוס נולד במונס, במה שכיום היא בלגיה. לא הרבה ידוע על ראשית חייו, אם כי אי-אילו סיפורים שאין להם אימות שרדו, המפורסם שבהם הוא, שכילד נחטף שלוש פעמים על שום היופי היחיד במינו של קול זמרתו. בגיל 12 עזב את ארצות השפלה עם פראנטה גונזאגה ויצא למנטואה, סיציליה ומשם, לאחר זמן, למילאנו (מ-1547 עד 1549. בתקופת שהותו במילאנו התוודע אל מחבר המדריגלים הוסטה דה רג'ו, השפעה שעיצבה את סגנונו המוזיקלי המוקדם.
לאחר מכן, בראשית שנות ה-50 של המאה ה-16, עבד כזמר ומלחין אצל קונסטנטינו קסטריוטו בנאפולי. משערים, שיצירותיו הראשונות נכתבו בשנים אלה. משם עבר לרומא ועבד אצל הארכידוכס של פירנצה, שהחזיק שם בית; בשנת 1553 היה למאסטרו די קאפלה (מנצח מקהלה) של הבאזיליקה די סן ג'ובאני אין לאטראנו ברומא, משרה יוקרתית להפליא לצעיר בן 21 בסך הכל, אך הוא נשאר שם רק שנה אחת; (ג'ובאני פלסטרינה קיבל משרה זו כעבור שנה, ב-1555).
אין בנמצא ראיות מוצקות למעשיו בשנת 1554, אבל שמועות מאותם ימים אומרות, שסייר בצרפת ובאנגליה. בשנת 1555 חזר אל ארצות השפלה ויצירותיו המוקדמות יצאו לאור באנטוורפן (1555-6) בשנת 1556 הצטרף לחצר הדוכס אלברכט החמישי מבוואריה, שהשתדל ליצור מרכז מוזיקלי, שישתווה ברמתו למרכזים העיקריים באיטליה; לאסוס היה אחד מכמה בני ארצות השפלה שעבדו שם, ועלה על כולם בפרסומו הרב. במינכן היה מאושר והחליט להשתקע שם. בשנת 1558 נשא לאישה את רגינה וקינגר, שאמה הייתה בת לוויה לדוכסית; לזוג נולדו שני בנים, שהיו בבגרותם למלחינים. בשנת 1563 התמנה לאסוס למאסטרו די קאפלה, כמחליפו של לודוויג דאסר. לאסוס עתיד היה להישאר בשירות אלברכט החמישי ויורשו, וילהלם החמישי, עד סוף ימיו.
בשנות ה-60 כבר היה לאסוס מפורסם, ומלחינים החלו לנסוע למינכן ללמוד אצלו. אנדראה גבריאלי הגיע לשם בשנת 1552 וייתכן שנשאר בקאפלה למשך שנה; ג'ובאני גבריאלי כנראה למד אצלו גם הוא, בשנות ה-70. שמו נודע ברבים, מעבר לחוגי המוזיקה הסגורים, שכן בשנה 1570 העניק לו הקיסר מקסימיליאן השני תואר אצולה, אירוע נדיר לגבי מלחין; האפיפיור גרגוריוס ה-13 העניק לו תואר אבירות; ומלך צרפת, שארל התשיעי, הזמין אותו לביקור בשנת 1571 ולביקור חוזר בשנת 1573. אחדים מן המלכים והאצילים האלה השתדלו לפתות אותו לעזוב את מינכן, אבל לאסוס היה, כמסתבר, אדיש להצעותיהם האטרקטיביות. אותו עניינו יותר יציבות משרתו ובהזדמנויות המוזיקליות המזהירות שהעמידה לרשותו חצר אלברכט מאשר ברווח כספי. "אינני רוצה לעזוב את ביתי, את גני ואת שאר הדברים הטובים שבמינכן," כתב אל דוכס סקסוניה בשנת 1580, בתשובה להצעת משרה בדרזדן.
בסוף שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-16 יצא לאסוס לכמה ביקורים באיטליה, שם פגש את הסגנונות והמגמות החדשניים ביותר. בפרארה, מרכז פעילות אוונגרדית, שמע ללא ספק את המדריגלים שחוברו למען חצר ד'אסטה; עם זאת, סגנונו הוא נשאר שמרני וככל שהוסיף שנים, נעשה סגנונו פשוט ומזוקק יותר. בשנות ה-90' החלה בריאותו להתערער והוא פנה אל רופא בשם תומאס מרמאן לקבל טיפול למה שנקרא אז "מלנכוליה היפוכונדיאקה"; אף על פי כן, עדיין יכול היה להלחין ואף לצאת מדי פעם למסעות. יצירתו האחרונה הייתה הקובץ המלבב של 21 מדריגלים רוחניים, "לאגרימה די סן פייטרו" (דמעות פטרוס הקדוש), שאותו הקדיש לאפיפיור קלמנט השמיני. הם התפרסמו לאחר מותו, בשנת 1595. לאסוס מת במינכן, ב-14 ביוני 1594, ממש ביום שבו החליט מעסיקו לפטר אותו מסיבות כלכליות; הוא לא הספיק לראות את המכתב.
מוזיקה והשפעה

לאסוס, אחד הפוריים, הרבגוניים והאוניברסליים במלחיני הרנסאנס המאוחר, כתב מעל 2000 יצירות בכל הז'אנרים הווקאליים בלטינית, בצרפתית, באיטלקית ובגרמנית של תקופתו. בין יצירות אלה 530 מוטטים, 175 מדריגלים ווילאנלות איטלקיים, 150 שאנסונים צרפתיים ו-90 לידר גרמניים. לא ידוע על שום יצירה שכולה אינסטרומנטלית בלבד של לאסוס. או שלא שרדו, או שמלכתחילה לא נכתבו כלל, השמטה מעניינת מצד מלחין, הנודע בפוריותו ובהיקף הרחב של כתיבתו המוזיקלית, בתקופה שהביטוי האינסטרומנטלי התבלט בה יותר ויותר בכל רחבי אירופה. חשוב לציין, כי כמה מיצירותיו עובדו, אם להרכבים כליים ואם לעוגב, צ'מבלו או לאוטה, על ידי מלחינים אחרים.
מוזיקת קודש

לאסוס נשאר קתולי בתקופה זו של חיכוכים וסכסוכים בין-דתיים, אם כי דתיותו לא הייתה דוגמטית, כפי שאפשר ללמוד משיריו החילוניים, הארציים יותר ומן המיסות והמגניפיקאטים הפארודיים שכתב בהתבסס על חיבורים חילוניים. עם זאת, לקונטרה-רפורמציה הקתולית, שהגיעה לשיאה בבוואריה של סוף המאה ה-16 בהשפעת הישועים, הייתה השפעה מוכחת על יצירתו המאוחרת של לאסוס, הכוללת את המוזיקה הליטורגית לפולחן הרומי, המספר הגדל והולך של מגניפיקאטים, המוזיקה ל"תהילי אולנברג" הקתוליים (1588) ובייחוד מחזור התשובה הגדול של המדריגלים הרוחניים, "הלאגרימה די סן פייטרו" (1594).
מיסות

קרוב ל-60 מיסות השתמרו במלואן, רובן מיסות פארודיות, המבוססות על יצירות חילוניות, אם משלו ואם משל אחרים. עם היותן מרשימות מבחינה טכנית, הן השמרניות ביותר בתפוקתו. בדרך כלל התאים את סגנון המיסה לסגנון חומר המקור, החל במזמור גרגוריאני וכלה במדריגלים בני זמנו, אבל שמר תמיד על אופי עתיר הבעה. אחדות מן המיסות שלו מבוססות על שאנסונים צרפתיים בולטים בחילוניותם, מהם שירי זימה בפירוש. מעסיקו, כמסתבר מהתכתבות ביניהם ששרדה בחלקה הגדול, הסכים לנוהגו זה ואף עודד אותו.
נוסף למיסות הפארודיות שלו, כתב גם מספר ניכר של מיסות ברוויס, מיסות קצרות שנועדו לטקסי תפילה מקוצרים, כאשר הדוכס תכנן, למשל, יציאה ליום צייד ולא רצה להתעכב לשמיעת מוזיקה פוליפונית מתמשכת. מיסה אחת כזאת ידועה אפילו בשם "מיסת הצייד" - Jäger Mass (Missa venatorum)
בכמה מן המיסות של לאסוס ניכרת השפעת האסכולה הוונציאנית, בייחוד בשימוש שלהם בטכניקות פוליכוראליות (למשל במיסה "אוסקולטור מה" לשמונה קולות, המבוססת על מוטט שחיבר בעצמו). שלוש מן המיסות שלו כתובות למקהלה כפולה וייתכן שהשפיעו על הוונציאנים עצמם; אחרי הכל, אנדראה גבריאלי ביקר אצל לאסוס במינכן בשנת 1562 ורבות מיצירותיו של לאסוס יצאו לאור בוונציה. לאסוס השתמש אומנם בסגנון המצטלצל שהיה מקובל אותם ימים בוונציה, אך השפה ההרמונית שלו נשארה שמרנית ביצירות אלה: הוא ניצל את המרקם הוונציאני למטרות האמנות שלו עצמו.
מוטטים ומוזיקת קודש אחרת

לאסוס הוא אחד המלחינים של סגנון, המוכר בשם מוזיקה רזרבאטה - מונח ששרד בהרבה אזכורים תקופתיים, רבים מהם סותרים זה את זה, לכאורה. הפירוש המדויק של המונח הוא נושא לחילוקי דעות נמרצים, אם כי קיימת תמימות דעים מסוימת בקרב מוזיקולוגים, כי מדובר בעוצמת ביטוי רגשי במוזיקה הנכתבת לטקסט, בכרומטיות וכן, אולי, במוזיקה הנכתבת במיוחד ובמפורש למבינים ואניני טעם. דוגמה מפורסמת ליצירה משל לאסוס, המייצגת סגנון זה, היא סדרת 12 המוטטים שלו, בשם Prophetiae Sibyllarum, הכתובים בסגנון כרומטי פרוע, שמזכיר את קרלו ג'זואלדו; כמה ממהלכי האקורדים שלו ביצירה זו לא נשמעו שוב עד המאה ה-20.
לאסוס כתב ארבע פאסיונים, אחד לכל אחד מן השליחים, מתאוס, מרקוס, לוקאס ויוהנס. כולם כתובים לקולות א-קפלה. דברי ישו ובשורת השליח מובאים כנעימה לקול יחיד, ואילו קטעי המעברים כתובים פוליפונית לקבוצות זמרים.
כמלחין מוטטים התבלט לאסוס בייחודו, בשונותו ובכישרונו העצום בין כל מלחיני הרנסאנס. תפוקתו נעה מן הנשגב אל המגוחך, והוא גילה חוש הומור, שלא מקובל לקשר עם מוזיקת קודש: לדוגמה, אחד המוטטים שלו, super flumina Babylonis, שם לצחוק זמרים כושלים. יש בו גמגום, הפסקות ורתיעות, בלבול כללי; הוא מזכיר, בתפיסה, אם לא בסגנון, את ה"הלצה המוזיקלית" של מוצרט. רבים מן המוטטים שלו חוברו לאירועים טקסיים, כפי שאפשר לצפות ממלחין חצר, שנדרש לספק מוזיקה לביקורים של רמי מעלה, חתונות, חתימת בריתות ושאר אירועים מדיניים. אבל את תהילתו הנרחבת ומאריכת הימים ביותר השיג לאסוס כמלחין מוטטים דתיים.
המוזיקה של לאסוס ל"שבעה מזמורים לדוד" (Psalmi Davidis poenitentiales) מהווה את אחד הקבצים המפורסמים ביותר של מזמורי תהילים בכל תקופת הרנסאנס. הקונטרפונקט חופשי, עוקף את החיקוי הנפוץ של מלחיני ארצות השפלה כמו גומברט, ומדי פעם משתמש בכלי ביטוי, שהיו זרים לג'ובאני פלסטרינה. כמו בכל מקרה אחר, לאסוס חותר לרושם רגשי עז ומגוון את מרקמיו, תוך הקפדה על התאמת המוזיקה לטקסט, להשגת מטרה זו. הקטע האחרון בקובץ, המוזיקה שלו ל"ממעמקים" (תהילים ק"ל), מציב, לדעת מלומדים רבים, את אחת מאמות המידה הגבוהות ביותר בפוליפוניה של הרנסאנס, לצד שני מזמורים לאותו טקסט משל ז'וסקן דה פרה.
בין שאר יצירותיו הליטורגיות מזמורי תפילה, המנונים (ובכללם מעל מאה מגניפיקטים), פסוקי מענה לקהל המתפללים לשבוע הקדוש (הקודם לחג הפסחא), פסיונים, קינות וכמה יצירות עצמאיות לחגים חשובים.
מוזיקה חילונית

לאסוס כתב בכל הצורות החילונית הבולטות של התקופה, מדריגל איטלקי, שאנסון צרפתי וליד גרמני: הוא אחד ממלחיני הרנסאנס הבודדים שכתבו בשפע בארבע שפות (לטינית, איטלקית, צרפתית וגרמנית), ובכל אחת מהן כתב בשטף וברהיטות. רבים משיריו זכו לפופולריות עצומה בכל רחבי אירופה. לאסוס היה מן הסתם המלחין היחיד של הרנסאנס המאוחר, שנהנה ממתת זו של שפות מוזיקליות. במגוון זה של שירים חילוניים הוא מתאים עצמו למקובל בארץ המקור, ובה בשעה אינו מוותר על המקוריות, השנינה והמודעות לאמירה, המאפיינות אותו.
מדריגלים

במדריגלים שלו, שרבים מהם כתב בתקופת שהותו ברומא, סגנונו בהיר ותמציתי והלחנים קליטים ונוחים לזכירה; הוא גם "חתם" על יצירותיו בהוסיפו לעיתים קרובות את המילה "לאסו", במקרים רבים תוך שימוש בצלילים לה-סול. בבחירת השירה נקט גיוון רב, מפטררקה ליצירות הרציניות יותר ועד לפזמונים הקלילים ביותר לכמה מן הקנצונטות המבדרות שלו.
לאסוס העדיף במקרים רבים מדריגלים מחזוריים, כלומר, מספר שירים המאוגדים בקובץ שלם של קטעים מוזיקליים בעלי שייכות. לדוגמה, ספר המדריגלים הרביעי שלו לחמישה קולות נפתח בססטינה שלמה של פטררקה, נמשך בסונאטות בשני חלקים ומסתיים בעוד ססטינה: מכאן שאפשר לשמוע את כל הספר כיצירה אחת, שכל מדריגל בה מהווה חלק משני.
שאנסונים

עוד צורה שטיפח לאסוס היה השאנסון הצרפתי, שממנו כתב בסביבות 150. רובם נכתבו בשנות ה-50 של המאה ה-16, אך הוא המשיך לכתוב אותם גם אחרי שעקר לגרמניה: יצירותיו המאוחרות ביותר בז'אנר זה חוברו בשנות ה-80. לשאנסונים שלו נודעה פופולריות עצומה באירופה, ומבין כל יצירותיו, זכו למספר הרב ביותר של עיבודים לכלים כמו לאוטה וקלאוויקורד. רובם נאספו בשנות ה-70 וה-80 בשלוש הוצאות: אחת בהוצאת פייר פאלז בשנת 1571 ושתיים בהוצאת רוי באלארד ב-1576 ו-1584. מבחינת הסגנון, מקיפים השאנסונים את כל הטווח, מיצירות כבודות ורציניות ועד לפזמונים מבדרים, שיירי זימה ועגבים, כמו גם שירי שתייה, היאים לבתי מרזח. לאסוס היה נאמן לסגנון הלירי המהוקצע של סרמיזי ולא לסגנון התוכניתי של קלמנט ז'אנקן בכתיבתו.
לידר גרמניים

סוג שלישי של יצירה חילונית שהלחין לאסוס היה הליד הגרמני. את רוב הלידר ייעד כנראה לקהל שונה, הואיל והם שונים במידה ניכרת, בצליל ובסגנון, הן מן השאנסונים והן מן המדריגלים; נוסף לכך, הוא כתב אותם במועד מאוחר בחייו, ואף לא אחד מהם הופיע עד שנת 1567, כאשר תקע כבר יתד לבטח במינכן. רבים מהם עוסקים בנושאים דתיים, אף כי יש בהם גם בתי שיר קלים וקומיים. הוא כתב גם שירי שתייה בגרמנית, ובניגוד ליצירה המקבילה בז'אנר השאנסון, כתב גם שירים על ההיבטים האומללים של התמכרות יתר.
הנצחה

רכס הרי לאסוס באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של אורלנדו לאסוס.
הערות שוליים

↑  הרי לאסוס באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312544405171  PLWABN: 9810613503005606  BIBSYS: 90316238  BNE: XX4583901  BnF: cb12340814p (data)  BPN: 32614744  CANTIC: a10181672  CiNii: DA04862855  GND: 118569945  ICCU: MILV127055  ISNI: 0000 0001 2022 3832  LCCN: n81037013  LNB: 000037979  MusicBrainz: 853f1c0a-4b59-4957-9c05-c3a8d3a4d5ef  NDL: 00959406  NKC: jn20000603669  NLA: 36524233  NSK: 000102523  NTA: 070646139  RERO: 02-A000102794  SELIBR: 207257  SNAC: w6bp01qn  SUDOC: 032364296  Trove: 1271814  VcBA: 495/900  VIAF: 23356192   WorldCat (עם VIAF): 23356192
אייבור מקסה

| --- | --- |

 לידה:  22 בדצמבר 1862 לונדון, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1958 (בגיל 95 בערך) מידהארסט, סאסקס, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  בית הספר רוגבי  המכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט 
 בן או בת זוג:  Mary Caroline Wyndham (18 בדצמבר 1899–ערך בלתי־ידוע) 
 צאצאים:  John Herbert Maxse, Frederick Henry Joseph Maxse, Violet Constance Maxse 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 תקופת הפעילות:  1882–1926 (כ־44 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-18   מפקד הקורפוס ה-18   מפקד הקורפוס ה-9   מפקד פיקוד צפון
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת הבורים  המלחמה המהדית 
 עיטורים
 אות השירות המצוין  אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט  מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי 
 
סר (פרדריק) אייבור מקסה (באנגלית: Sir (Frederick) Ivor Maxse;‏ 22 בדצמבר 1862 – 28 בינואר 1958) היה גנרל בצבא הבריטי, אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

מקסה נולד ב-22 בדצמבר 1862 בלונדון, והיה הבן הגדול של האדמירל פרדריק אוגוסטוס מקסה, אחיו הצעיר היה העיתונאי המפורסם לאופולד מקסה. אייבור, כפי שהיה מכונה בדרך כלל, התחנך בבית הספר רוגבי ובאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, ובשנת 1882 התגייס לצבא הבריטי והצטרף לרגימנט קלעי המלך.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

מקסה שירת בהודו תקופה ארוכה והשיג את דרגת הקפטן בגדודו לפני שעבר למשמר קולדסטרים בשנת 1891. הוא שימש כשלישו של הגנרל סר ארתור ליון פרמנטלה בשנים 1893–1894 שהיה המפקד הראשי בסקוטלנד ולאחר מכן מושל מלטה. בשנת 1897 מקסה נשלח לשרת בצבא המצרי ונטל חלק במערכה נגד המהדיסטים בסודאן. הוא שירת בדרגת Bimbashi (מייג'ור) בקרבות על אטברה ואומדורמאן ועוטר באות השירות המצוין בשנת 1898. במהלך הקרב על אום דיוואיקאראט בשנת 1899, הוא פיקד על גדוד. לאחר מכן נסע לדרום אפריקה, שם פרצה מלחמת הבורים השנייה בשנת 1899. מקסה שירת במטהו של לורד רוברטס וכמפקח משטרת פרטוריה לאחר שנפל בשבי ביוני 1900.
בסוף השנה הוא חזר לאנגליה, שם נכנס לתפקיד במשרד המלחמה, ובשנת 1903 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט משמר קולדסטרים. בשנת 1907 הוא הפך למפקד הרגימנט, ובשנת 1910 הוא מונה למפקד החטיבה ה-1 (משמר) בפיקוד אלדרשוט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח מקסה עם חטיבתו לצרפת כחלק מהדיוויזיה ה-1, ולחן עמה בקרבות מונס, המארן והאן. באוקטובר 1914, הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-18 (המזרחית), אחת הדיוויזיות הראשונות בצבא קיצ'נר. במאי 1915 נשלחה הדיוויזיה לצרפת, שם היא לחמה בקרב איפר השני ובקרב לוס.
מקיץ 1916 השתתפה הדיוויזיה ה-18 בקרב על הסום בפיקודו של מקסה. היא הייתה אחת הדיוויזיות הבודדות שהשיגה את יעדיה במונטובאן-דה-פיקארדי (יחד עם הדיוויזיה ה-30) ביום הראשון של המערכה. עד לסיום המתקפה בנובמבר 1916, המשיכה הדיוויזיה לפעול כמעט ברציפות על הסום ונלחמה, בין היתר, באנקר.
בינואר 1917 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל, טמונה למפקד הקורפוס ה-18, שהוקם בחזית המערבית, איתו השתתף במהלך הרדיפה לקו הינדנבורג במהלך מבצע אלבריך במרץ. מהקיץ ועד סתיו 1917 לחם הקורפוס בקרב איפר השלישי בפלנדריה כחלק מהארמייה החמישית תחת יוברט גוף. באביב 1918 לחם הקורפוס במהלך מבצע מיכאל תחת פיקודו של הנרי הורן, אולם עד מהרה מקסה הסתכסך כמו על טקטיקות, אספקה ואימונים, ולכן נשלח לתפקיד אחר.
ביוני 1918 מונה מקסה למפקח הכללי להכשרת צבאות בריטניה בצרפת. בתפקיד זה הקדיש תשומת לב רבה לטקטיקות שהציגו הגרמנים במתקפת האביב שלהם וניסה לכלול אותם בתקנות האימונים הבריטיות, שהשפיעו על מתקפת מאה הימים.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר תום המלחמה מונה מקסה למפקד פיקוד הצפון הבריטי ביוני 1919, לאחר שפיקד באופן זמני על הקורפוס ה-9 של ארמיית הריין הבריטית. בשנת 1926 הוא הועלה לדרגת גנרל ופרש מהצבא. בפיקוד צפון הוא היה מעורב באופן פעיל בקידום הקריירה של באזיל לידל הארט הצעיר.
לאחר מכן הוא הפך לבעלים מצליח של חברת גידול פירות. הוא סבל משבץ מוחי בשנת 1956 ובילה את שנות חייו האחרונות בבית אבות עד מותו ב-28 בינואר 1958.
אלכס ריילי

| --- | --- |

ריילי, אפריל 2016
 לידה:  28 באפריל 1981 (בן 43) פיירפקס סטיישן, וירג'יניה, ארצות הברית
 שם במה:  אלכס ריילי קרסון אוקלי קויין קיילי קווין קיילי ג'וניור
 משקל:  107 ק"ג
 גובה:  1.91 מטר
 מקום מגורים:  לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 לאום:  אמריקאי
 קריירה מקצוענית:  30 באוקטובר 2007 – הווה (16 שנים)
 מאמנים:  Florida Championship Wrestling
קווין רוברט קיילי ג'וניור (באנגלית: .Kevin Robert Kiley Jr; נולד ב-28 באפריל 1981) הוא מתאבק ושדרן ספורט אמריקאי. הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיע תחת שם הבמה, אלכס ריילי. הוא היה משתתף בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה NXT.
חיים אישיים

אביו של ריילי, קווין קיילי סניור הוא מגיש חדשות ושדרן ספורט. אימו, לאורן, היא זוכת מיס וירג'יניה לשעבר.
ריילי למד בבית הספר רובינסון המקומי, שבו שיחק פוטבול וכדורסל. לאחר מכן, הוא למד בבוסטון קולג', שבו סיים תואר בתקשורת. הוא שיחק בקבוצת הפוטבול של קולג' זה, תחילה בתפקיד הקוורטרבק, לפני שעשה הסבה לתפקידים בקו האחורי במהלך עונת 2001. כמו כן, הוא שיחק בליגת הפוטבול הקנדית עבור קבוצת מונטריאול אלואטס.
בנובמבר 2010, הוא נעצר בגין נהיגה בשכרות, אך ההאשמות נגדו בוטלו ביולי 2011 על ידי השופט דיק גרקו ג'וניור ממחוז הילסבורו מתוך טענה שלפיה לאכיפת החוק אין סיבה הגיונית לעצור את רכבו של ריילי ובכך הפרה את התיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית נגד חיפושים ותפיסות בלתי מוסברות.
אליפויות והישגים

הישגים בארגון ההיאבקות Florida Championship Wrestling - FCW
אליפות פלורידה במשקל כבד של FCW (פעם אחת)
הישגים במגזין ההיאבקות Pro Wrestling Illustrated – PWI
PWI דירג אותו במקום ה-106 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2011
הערות שוליים

↑  כוכב ה-WWE נעצר בגין נהיגה בשכרות
↑  האישומים נגד כוכב ה-WWE נמחקו
איי שלמה במשחקים הפאראלימפיים

איי שלמה השתתפה פעם אחת במשחקים הפאראלימפיים בלונדון (2012), כששלחה למשחקים ספורטאית יחידה. במשחקי החורף לא נטלה איי שלמה חלק מעולם.
המתחרה אותו שלחה איי שלמה, הלן סאוהגה, התחרתה בתחרות הדיפת כדור ברזל אך לא הצליחה להגיע להישגים ספורטיביים משמעותיים, ולא זכתה במדליה כשסיימה עם תוצאה של 5.23 מטרים בלבד, ובמקום ה-15 במקצה שלה.
ראו גם

איי שלמה במשחקים האולימפיים
איי שלמה במשחקים האולימפיים לנוער
הערות שוליים

↑  Women's Shot Put - F57/58
אטום (תורת המידה)

בתורת המידה, אטום הוא קבוצה מדידה שאינה קבוצה ממידה אפס אשר כל תת-הקבוצות המדידות שלה הן קבוצות ממידה שווה לה או ממידה אפס. מבחינה אינטואיטיבית, כשם שאטום בכימיה הוא היחידה הבסיסית שאינה ניתנת לחלוקה, כך גם האטום המתמטי הוא קבוצה שאינה ניתנת לחלוקה (לקבוצות ממידה קטנה יותר).
לאטומים יש חשיבות רבה בתורת המידה, תורת ההסתברות ובפיזיקה, שם הם מייצגים חלקיק נקודתי במרחב.