stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רונלד מטאריטה
הערות שוליים

↑  Alajeulense confirm transfer of Matarrita to NYCFC באתר Empire of Soccer, ‏ 19 בינואר 2016 (באנגלית)
↑  FCC acquire Costa Rica international defender Ronald Matarrita באתר הרשמי של סינסינטי, 29 בדצמבר 2020 (באנגלית)
↑  https://www.crhoy.com/deportes/oficial-los-26-jugadores-de-la-sele-para-la-copa-mundial-catar-2022/ באתר CRHoy, ‏ 3 בנובמבר 2022 (בספרדית)
| נבחרת קוסטה ריקה – קופה אמריקה 2016 |
| --- | --- | --- |
|  1 קרבחאל •  2 אקוסטה •  3 קלבו •  4 אומאנייה •  5 בורחס •  6 דוארטה •  7 בולאניוס •  8 אוביידו •  9 סבוריו •  10 רואיס •   11 ונגאס •  12 קמפבל • 13 גרנאדוס •  14 אסופייפה • 15 סלבטיירה • 16 גמבואה • 17 טחדה • 18 פמברטון • 19 ווטסון • 20 וודלי • 21 אורניה • 22 מטאריטה • 23 מוריירה • מאמן: רמירס |  1 קרבחאל •  2 אקוסטה •  3 קלבו •  4 אומאנייה •  5 בורחס •  6 דוארטה •  7 בולאניוס •  8 אוביידו •  9 סבוריו •  10 רואיס •   11 ונגאס •  12 קמפבל • 13 גרנאדוס •  14 אסופייפה • 15 סלבטיירה • 16 גמבואה • 17 טחדה • 18 פמברטון • 19 ווטסון • 20 וודלי • 21 אורניה • 22 מטאריטה • 23 מוריירה • מאמן: רמירס | קוסטה ריקה |
| נבחרת קוסטה ריקה – גביע הזהב 2019 |
| --- | --- | --- |
|  1 סגורה •  2 ליאל •  3 גונסאלס •  4 פולר •  5 בורחס •  6 דוארטה •  7 בולאניוס •  8 אוביידו •  9 סבוריו •  10 רואיס •   11 ג'ורג' •  12 קמפבל • 13 קרוס •  14 מקדונלד • 15 קלבו • 16 גמבואה • 17 טחדה • 18 מדריגל • 19 ווטסון • 20 אגילאר • 21 מרין • 22 מטאריטה • 23 מוריירה • מאמן: מטוסאס |  1 סגורה •  2 ליאל •  3 גונסאלס •  4 פולר •  5 בורחס •  6 דוארטה •  7 בולאניוס •  8 אוביידו •  9 סבוריו •  10 רואיס •   11 ג'ורג' •  12 קמפבל • 13 קרוס •  14 מקדונלד • 15 קלבו • 16 גמבואה • 17 טחדה • 18 מדריגל • 19 ווטסון • 20 אגילאר • 21 מרין • 22 מטאריטה • 23 מוריירה • מאמן: מטוסאס | קוסטה ריקה |
| נבחרת קוסטה ריקה – גביע הזהב 2021 |
| --- | --- | --- |
|  1 אלברדו •  2 לופס •  3 גונסאלס •  4 פולר •  5 בורחס •  6 דוארטה •  7 ונחאס •  8 אוביידו •  9 רודריגס •  10 רואיס •   11 לסיטר •  12 קמפבל • 13 קרוס •  14 מרין • 15 קלבו • 16 מרטינס • 17 טחדה • 18 סקיירה • 19 ווטסון • 20 גוסמן • 21 אורטיס • 22 מטאריטה • 23 מוריירה • מאמן: סוארס |  1 אלברדו •  2 לופס •  3 גונסאלס •  4 פולר •  5 בורחס •  6 דוארטה •  7 ונחאס •  8 אוביידו •  9 רודריגס •  10 רואיס •   11 לסיטר •  12 קמפבל • 13 קרוס •  14 מרין • 15 קלבו • 16 מרטינס • 17 טחדה • 18 סקיירה • 19 ווטסון • 20 גוסמן • 21 אורטיס • 22 מטאריטה • 23 מוריירה • מאמן: סוארס | קוסטה ריקה |
| נבחרת קוסטה ריקה – מונדיאל 2022 |
| --- | --- | --- |
|  1 נבאס •  2 צ'אקון •  3 ורגאס •  4 פולר •  5 בורחס •  6 דוארטה •  7 קונטררס •  8 אוביידו •  9 בנט •  10 רואיס •   11 ונגאס •  12 קמפבל • 13 טורס •  14 סאלאס • 15 קלבו • 16 מרטינס • 17 טחדה • 18 אלברדו • 19 ווטסון • 20 אגילרה • 21 לופס • 22 מטאריטה • 23 סקיירה • 24 וילסון • 25 הרננדס • 26 סאמורה • מאמן: סוארס |  1 נבאס •  2 צ'אקון •  3 ורגאס •  4 פולר •  5 בורחס •  6 דוארטה •  7 קונטררס •  8 אוביידו •  9 בנט •  10 רואיס •   11 ונגאס •  12 קמפבל • 13 טורס •  14 סאלאס • 15 קלבו • 16 מרטינס • 17 טחדה • 18 אלברדו • 19 ווטסון • 20 אגילרה • 21 לופס • 22 מטאריטה • 23 סקיירה • 24 וילסון • 25 הרננדס • 26 סאמורה • מאמן: סוארס | קוסטה ריקה |
ראש המטה הכללי (יוגוסלביה)

| --- | --- |

 דרכי מינוי:  בידי מלך יוגוסלביה נשיא יוגוסלביה נשיא סרביה ומונטנגרו
 תחום שיפוט:  יוגוסלביה יוגוסלביה
 כפוף:  לשר ההגנה
 משך כהונה קצוב:  אין משך קצוב
 ייסוד המשרה:  1 בדצמבר 1918
 איוש ראשון:  ז'יבויין מישיץ'
 איוש אחרון:  ליובישה יוקיץ'
 תאריך ביטול המשרה:  3 ביוני 2006
 משרה יורשת:  ראש המטה הכללי (סרביה) ראש המטה הכללי (מונטנגרו) ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים (קרואטיה) ראש המטה הכללי (סלובניה) ראש המטה המשותף של הכוחות המזוינים (בוסניה והרצגובינה) ראש המטה הכללי (מקדוניה הצפונית)
 
ראש המטה הכללי (בסרבית: Начелник Генералштаба, בקרואטית: Načelnik Glavnog stožera, בסלובנית: Načelnik Generalštaba, במקדונית: Началник на Генералштабот) היה הדרג הפיקודי העליון בצבא יוגוסלביה. התפקיד נוסד בדצמבר 1918 יחד עם ייסוד ממלכת יוגוסלביה, ועבר, כמו המדינה עצמה, גלגולים רבים. הוא בוטל סופית ביוני 2006, כאשר מונטנגרו הכריזה על עצמאותה, ושרידיה של יוגוסלביה חדלו מלהתקיים.
היסטוריה

ממלכת יוגוסלביה נוסדה ב-1 בדצמבר 1918 כאיחוד בין ממלכת סרביה, ממלכת מונטנגרו ומדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים. הצבא היוגוסלבי הוקם על בסיס הצבא המלכותי הסרבי, כאשר צבא מונטנגרו שולב בתוכו. ז'יבויין מישיץ', ששימש כראש המטה הכללי הסרבי, המשיך לכהן כראש המטה הכללי היוגוסלבי. באפריל 1941, נכבשה יוגוסלביה בידי מדינות הציר. הרמטכ"ל היוגוסלבי האחרון, דנילו קלפטוביץ', חתם על הסכם הכניעה.
שני ארגוני פרטיזנים עיקריים הובילו את המאבק כנגד כוחות הכיבוש של מדינות הציר: הצ'טניקים וצבא השחרור העממי של יוגוסלביה בהנהגתו של יוסיפ ברוז טיטו. בשלב מסוים, הצ'טניקים התאחדו יחד עם הכוחות הנאמנים לגרמנים ("הקוויזלינגים") במטרה להקים פיקוד מאוחד שיתאם את הלחימה נגד טיטו. במקביל, צבא השחרור העממי הלך וגדל משנה לשנה, עד שהפך לצבא סדיר לכל דבר ועניין. טיטו הקים "פיקוד עליון" לצבא, ועמד בראשו. את ארסו יובאנוביץ' הוא מינה לראש המטה שלו.
צבא השחרור העממי הצליח לשחרר את מרבית יוגוסלביה בכוחות עצמו, ולאחר המלחמה הפך טיטו לנשיא הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, ויובאנוביץ' הפך לרמטכ"ל הצבא העממי היוגוסלבי. הרפובליקה התקיימה עד 1992, אז פרשו קרואטיה, סלובניה, מקדוניה, בוסניה והרצגובינה מהברית. סרביה ומונטנגרו נותרו מאוחדות ברפובליקה שנקראה "הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה". ב-2003, בוטלה גם רפובליקה זו, והפכה ל"איחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו". ביוני 2006 הכריזה מונטנגרו על עצמאותה, וכך בא הקץ על שרידיה של יוגוסלביה.
רשימת ראשי המטה הכללי > ראשי המטה הכללי של הצבא המלכותי (1918–1941)

| דיוקן | שם | תחילת כהונה | סיום כהונה |
| --- | --- | --- | --- |
|  | ז'יבויין מישיץ' | 1 בדצמבר 1918 | 20 בינואר 1921 |
|  | פטר פשיץ' | 20 בינואר 1921 | 20 במרץ 1921 |
|  | פטר בויוביץ' | 20 במרץ 1921 | 8 בדצמבר 1921 |
|  | פטר פשיץ' | 8 בדצמבר 1921 | 4 בנובמבר 1922 |
|  | מילאן מילובנוביץ' | 4 בנובמבר 1922 | 30 ביולי 1924 |
|  | פטר פשיץ' | 30 ביולי 1924 | 11 באפריל 1929 |
|  | מילאן מילובנוביץ' | 11 באפריל 1929 | 18 באפריל 1934 |
|  | פטר קוסיץ' | 18 באפריל 1934 | 1 ביוני 1934 |
|  | מילאן נדיץ' | 1 ביוני 1934 | 9 במרץ 1935 |
|  | פטר קוסיץ' | 9 במרץ 1935 | 12 במאי 1935 |
|  | ליובומיר מאריץ' | 12 במאי 1935 | 8 במרץ 1936 |
|  | פטר קוסיץ' | 8 במרץ 1936 | 6 בספטמבר 1936 |
|  | מילוטין נדיץ' | 6 בספטמבר 1936 | 25 באוגוסט 1938 |
|  | מיכאילו בודי | 25 באוגוסט 1938 | 15 בספטמבר 1938 |
|  | דושאן סימוביץ' | 15 בספטמבר 1938 | 3 בינואר 1940 |
|  | פטר קוסיץ' | 3 בינואר 1940 | 27 במרץ 1941 |
|  | דושאן סימוביץ' | 27 במרץ 1941 | 14 באפריל 1941 |
|  | דנילו קלפטוביץ' | 14 באפריל 1941 | 17 באפריל 1941 |
רשימת ראשי המטה הכללי > ראשי המטה הכללי של הצבא העממי (1945–1992)

| דיוקן | שם | תחילת כהונה | סיום כהונה |
| --- | --- | --- | --- |
|  | ארסו יובאנוביץ' | 1 במרץ 1945 | 15 בספטמבר 1945 |
|  | קוצ'ה פופוביץ' | 15 בספטמבר 1945 | 27 בינואר 1953 |
|  | פקו דפצ'ביץ' | 27 בינואר 1953 | 29 באפריל 1955 |
|  | ליובו ווצ'קוביץ' | 29 באפריל 1955 | 16 ביוני 1961 |
|  | ראדה חאמוביץ' | 16 ביוני 1961 | 15 ביוני 1967 |
|  | מילוש שומוניה | 15 ביוני 1967 | 5 בינואר 1970 |
|  | ויקטור בובאן | 5 בינואר 1970 | 15 באוקטובר 1972 |
|  | סטיין פוטוצ'אר | 15 באוקטובר 1972 | 10 ביולי 1979 |
|  | ברנקו ממולה | 10 ביולי 1979 | 5 במאי 1982 |
|  | פטר גראצ'אנין | 5 במאי 1982 | 1 בספטמבר 1985 |
|  | זורקו צ'נאדי | 1 בספטמבר 1985 | 15 בספטמבר 1987 |
|  | סטבן מירקוביץ' | 15 בספטמבר 1987 | 29 בספטמבר 1989 |
|  | בלאגויה אג'יץ' | 29 בספטמבר 1989 | 27 בפברואר 1992 |
|  | ז'יבוטה פאניץ' | 27 בפברואר 1992 | 26 באוגוסט 1993 |
רשימת ראשי המטה הכללי > ראשי המטה הכללי של הצבא הפדרלי (1992–2003)

| דיוקן | שם | תחילת כהונה | סיום כהונה |
| --- | --- | --- | --- |
|  | מומצ'ילו פרישיץ' | 26 באוגוסט 1993 | 26 בנובמבר 1998 |
|  | דרגוליוב אוידניץ' | 26 בנובמבר 1998 | 7 בפברואר 2000 |
|  | נבוישה פבקוביץ' | 7 בפברואר 2000 | 24 ביוני 2002 |
|  | ברנקו קרגה | 24 ביוני 2002 | 23 בדצמבר 2004 |
רשימת ראשי המטה הכללי > ראשי המטה הכללי של סרביה ומונטנגרו (2003–2006)

| דיוקן | שם | תחילת כהונה | סיום כהונה |
| --- | --- | --- | --- |
|  | דראגן פאסקאש | 23 בדצמבר 2004 | 6 באוקטובר 2005 |
|  | ליובישה יוקיץ' | 6 באוקטובר 2005 | 3 ביוני 2006 |
קשר העשרים ביולי

"מאורת הזאב" זמן קצר לאחר הפיצוץ
קשר העשרים ביולי היה ניסיון של חבורת קציני ורמאכט וגורמים נוספים להפיל את המשטר הנאצי בגרמניה, ולהתנקש בחיי אדולף היטלר ב־20 ביולי 1944. הקשר נכשל, לאחר שתיק ובו פצצה שהונחה בסמוך להיטלר הוזז מעט. כתוצאה מכך נהרגו אחרים, אך היטלר נפצע קלות.
על רבים מהמעורבים בקשר, בהם מנהיגו - גראף קלאוס שנק פון שטאופנברג, נגזרה הוצאה להורג. הקשר היה האחרון מבין 15 ניסיונות ידועים להפלת המשטר הנאצי, שנעשו על ידי גרמנים שהתנגדו למשטר הנאצי.
רקע היסטורי

מאז עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה נהגו תוכניות להפלתו מהשלטון. חלק ניכר מתוכניות אלו יזמו קצינים בכירים, שהתנהגותו של היטלר לא הייתה לרוחם: השינויים שערך במטה הכללי, הדחתם של הגנרלים בלומברג ופריטש באמצעות סיבוכם בשערוריות מין מפוברקות - והצבת קצינים הנאמנים לו במקומם, ושבועת הנאמנות שחויבו כל חיילי הוורמאכט להישבע לו באופן אישי, גרמו לרבים מן הקצינים להרהר בניסיונות להדחתו.
כבר בימי ועידת מינכן ב-1938, כשריחפה סכנת מלחמה עם בריטניה וצרפת, בשל דרישת היטלר לצרף לרייך את חבל הסודטים - מלחמה שאז נראתה כחסרת סיכוי לצבא הגרמני - תכננו גנרלים גרמנים לעצור את היטלר ולהכריז עליו כלא שפוי, כשייתן לצבא הגרמני פקודה לתקוף. בגידת הבריטים והצרפתים בעם הצ'כי בוועידת מינכן, לצד הצלחתו המפתיעה של היטלר להשתלט על חבל הסודטים ללא קרב, הוציאו את הרוח ממפרשי הקושרים.
כיוון שהמוטיבציה שפיעמה בחלק ניכר מאותם קצינים אשר תמכו בקשר - לא נשענה דווקא על אי מוסריותו של המשטר הנאצי, אלא בשל חששם מהרפתקנותו של היטלר, התקופה שבין ועידת מינכן לפלישה לברית המועצות לא התאימה לביצוע הקשר המתוכנן. אולם עם הפלישה לברית המועצות, כשהסתבר עומק התסבוכת שזו יצרה, חודשה פעילות הקושרים ביתר מרץ. ניסיון ראשון של קבוצת קושרים לעצור את היטלר ו"להעמידו למשפט" נעשה כבר ב-1941 על ידי הגנרל הנינג פון טרסקו ושלישו פביאן פון שלברנדורף, בעת ביקור היטלר במפקדת "ארמיות המרכז" בחזית הרוסית. הביקור הזה נדחה כמה פעמים, ומשהגיע היטלר - הוא היה מוקף במשמר של אנשי אס אס, מה שמנע כל אפשרות להתקרב אליו על מנת לעוצרו.
רוב ראשי הקשר התנגדו להיטלר לא רק בשל ניהול המלחמה הפושע והחובבני, אלא מתוך זעזוע כן מפשעי המלחמה של המשטר הנאצי, מרצח היהודים, האזרחים הסובייטים והפולנים וכן ההתעללות בשבויי המלחמה. באוגוסט 1942, למשל, אמר קולונל פון שטאופנברג כי רצח היהודים מוכיח כי היטלר שיקר כאשר אמר כי בכוונתו ליצור סדר חדש באירופה, ולפיכך "המלחמה הזאת היא מפלצתית". ד"ר קארל גרדלר, המנהיג האזרחי של הקשר, כתב ב-1943 כי אין לחכות לתבוסת גרמניה, משום ש"הרגע הפסיכולוגי הנכון" להפיכה כבר הגיע עקב רצח של מאות אלפי גברים, נשים וילדים בשטחים הכבושים. יתר על כן, ב"פנייה לצבא הגרמני" שהקושרים הכינו לקראת 'קשר ה-20 ביולי' 1944, כתוב במפורש כי הם מתכוונים לפעול, מעל הכל, בשל "הפשעים המתחוללים מאחורי גבם של החיילים". בנוסף, ב"הוראות למפקדי האזורים הצבאיים" - מסמך שייעד שטאופנברג ליחידות הצבא בזמן הקשר, ישנה הוראה מפורשת להשתלט על מחנות הריכוז ולהפסיק את פעולתם.
ב-1943 הצליח טרסקו להחדיר פצצת זמן למטוסו של היטלר כשזה חזר מביקור בחזית, אך היא לא התפוצצה עקב כשל טכני.
מחדלים אלה העבירו את מרכז הכובד של הקשר אל קבוצת גנרלים שישבו בפריז ובברלין, כאשר - כמתאם ביניהם ומוציא לפועל - שימש הקולונל הרוזן קלאוס שנק פון שטאופנברג. בשלב זה מנו הקושרים מספר משמעותי של קצינים, שכלל אף את הפלדמרשל ארווין רומל שזכה לפופולריות עצומה בגרמניה, וכן היה מכובד ומקובל על בעלות הברית. כמו כן הצטרפו אל הקשר גורמים אזרחיים - משפטנים, דיפלומטים ואנשי דת.
ב-1944 נמצאה גרמניה בנסיגה בכל החזיתות. בחזית המערבית בעלות הברית נחתו בנורמנדי ב-6 ביוני. בחזית המזרח איבד היטלר את רוב שטחי הכיבוש ברוסיה, והצבא האדום התקדם עד הגבול הבינלאומי של 1941, טרם מבצע ברברוסה.
חוג קרייזאו

הקושרים, כאמור, באו מרקעים שונים. היו ביניהם קצינים בכירים בוורמאכט, שהיה הגורם היחיד שבידו להוציא לפועל תוכנית של הפלת המשטר. היו ביניהם אנשי האבווהר, בראשות האדמירל וילהלם קנריס, אשר זה שנים שימש כגורם אנטי-נאצי פעיל, וקידם כל תוכנית שהייתה עשויה להפיל את המשטר. היו פוליטיקאים כקרל פרידריך גרדלר, ראש עיריית לייפציג, ששימש כסמכות מוסרית ואזרחית, ואמור היה לקבל (לצד הגנרל לודוויג בק) את הנהגת המדינה לאחר מותו של היטלר.
התוכניות לצורתו וטבעו של המשטר לאחר הפלת הנאציזם נקבעו באחוזתו של הרוזן הלמוט ג'יימס פון מולטקה, אחוזת קרייזאו, בידי חוג שנקרא "חוג קרייזאו". בראש החוג עמד הרוזן מולטקה, צאצא לבית מולטקה, שהוציא מתוכו שניים מן המפורסמים שבחיילי גרמניה - מפקד הצבא הגרמני ב-1870, כאשר צבא זה הביס את הצבא הצרפתי, ומפקד הצבא הגרמני בפרוץ מלחמת העולם הראשונה. ידידו של מולטקה, ושותפו להקמת החוג, היה אף הוא בן למשפחת חיילים, הרוזן פטר יורק פון וארטנבורג. השניים אספו מסביבם קבוצה מגוונת, שכללה את המשפטן הנס ברנד פון האפטן, אחיו של ורנר פון האפטן שהיה בעל תפקיד מפתח בקשר, את ד"ר יוליוס לבר, פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי, את ד"ר אדם פון טרוט צו זולץ, עורך דין ודיפלומט, ואת ד"ר אויגן גסטנמאייר, איש כמורה ופילוסוף.
כל אחד מחבורה זו תרם את חלקו בניסיון ליצור דמות של גרמניה הרצויה לאחר המלחמה ולתת לקשר רקע אידאולוגי. נראה כי הם גיבשו צורה מרוככת של סוציאל-דמוקרטיה, הנשענת על יסודות נוצריים.
קבוצת קרייזאו הייתה בקשר עם קבוצת הקושרים במטה הכללי, דרך הגנרל בק, ועם גורמים נוספים, דרך קרל גרדלר. כן קיימה הקבוצה קשר עם אלן דאלס, מהמודיעין האמריקני, קשר שאותו קיים הדיפלומט טרוט צו זולץ.
עם זאת לא הייתה הקבוצה מעולם קבוצת קושרים פעילה, כי אם מועדון ויכוחים בעל אופי אידאולוגי, אשר עסק יותר בשאלות הנוגעות לטיבו של המשטר הרצוי, מאשר בשאלות הנוגעות להפלת המשטר הקיים. למרות כל אלו, שילמו חברי החוג בחייהם על פעילות זו.
אנשי חוג קרייזאו וקושרי העשרים ביולי היו קבוצות מאורגנות ומקושרות, בעלות אופי אריסטוקרטי. כישלונו של הקשר נבע, בסופו של דבר, מהיעדר התמיכה העממית הדרושה. לקשר היו יותר מדי גנרלים, דיפלומטים ופילוסופים, ופחות מדי חיילים פשוטים האוחזים בנשק. ככלל, מרי עממי נגד שלטונו של היטלר היה תופעה נדירה ברייך השלישי. ידועים מקרים בודדים של יחידים שניסו להתנקש בחיי היטלר (כגון נגר בשם גאורג אלזר, אשר הטמין פצצה ב"בית הבירה" בו נאם היטלר בשנת 1939), וקבוצת הסטודנטים "הוורד הלבן" אשר הפיצה עלונים אנטי-נאציים בשנת 1943, אך ככלל, השלטון הטוטליטרי, שהסתמך על טרור המדינה בדמות אנשי הגסטאפו העוקבים אחר כל פעילות חשודה וממהרים לעצור ולהעניש, גרם לכך שביטויים אלו של התנגדות ספונטנית היו נדירים ביותר.
גורלם של הקושרים

קושרי העשרים ביולי נמנו על האליטה של החברה הגרמנית. חלקם, כבק וטרסקו, התאבדו בטרם ייפלו בידי האס אס, אך רובם נעצרו ונכלאו בכלא פלצנזה. הם נשפטו ב"בית הדין העממי" שבראשו עמד המשפטן רולנד פרייזלר. בבית דין זה הם הועמדו מושפלים, לא מגולחים, כאשר הם לבושים מכנסיים גדולים מכפי מידתם וללא חגורה. ה"משפט" התנהל תוך כדי שכל מילה שנאמרת על ידי מי מהנאשמים נקטעת בצעקות על ידי אב בית הדין פרייזלר, ששימש אף כקטגור. גזר הדין היה אחד - מוות בתלייה.
בנוסף, נעצרו אלפי גרמנים שנחשדו באהדה לקושרים או באי-אהדה למשטר. ההצדעה הצבאית הרגילה בוטלה והוחלפה בהצדעה במועל יד כדי לחזק את המחויבות האידאולוגית של הצבא למפלגה.
הקושרים נתלו באמצעות מיתרי פסנתר, שנקשרו אל ווי בשר המחוברים אל התקרה. התליות צולמו, והוקרנו להיטלר בהקרנות שאליהן הזמין גם את אנשי חצרו. בדרך זו נרצחו כחמשת אלפים איש, בהם אף קרובי משפחה של הקושרים, שלא היה להם חלק בקשר. מעטים שרדו את גל המעצרים, בהם ד"ר הנס ברנד גיזביוס, דיפלומט שנתן עדות מפורטת במשפטי נירנברג על טיבו של המשטר הנאצי, ועל קושרי העשרים ביולי.
קרל פרידריך גרדלר, ראש עיריית לייפציג, שאמור היה לקבל את תפקיד הקאנצלר אם יצלח הקשר, הצליח להימלט במשך שלושה שבועות. הוא נדד בכפרים בפרוסיה המזרחית, תוך שהוא מסתתר בבתי איכרים. לאחר כשלושה שבועות החליט לאכול ארוחת בוקר בפונדק דרכים, שם זיהתה אותו אחת מהאורחות והסגירה אותו לידי האס אס. אלה מסרו אותו לידי בית הדין העממי, שדן אותו למיתה. הוא הוצא להורג ב-2 בפברואר 1945. גרדלר ושטאופנברג זכורים עד היום בגרמניה כאנשים שפעלו באומץ לב ובהקרבה אישית, והראו אנושיות ומוסריות, בתקופה שבה הייתה גרמניה שקועה בביצוע פשעי מלחמה ורציחות המוניות.
הפלדמרשל ארווין רומל היה מודע לקשר ללא ספק, אם כי אין ודאות לגבי השאלה האם תמך בו באופן אקטיבי ועד כמה, או שישב בין המשפתיים בציפייה לראות מה ילד יום. כמה מהנחקרים הזכירו את שמו והעלו די ראיות שעירבו אותו במזימה. רומל שהה אז בביתו בחופשת מחלה לאחר שמכוניתו נפגעה בהפצצה מן האוויר, ורסיסים חדרו לראשו. לביתו נשלח גנרל וילהלם בורגדורף, אשר בישר לו כי יש די הוכחות להביאו בפני בית-הדין העממי, מה שכנראה יסתיים בגזר דין מוות ובפגיעה במשפחתו. בורגדורף הציע לו להתאבד תחת זאת ולהציל את כבודו, וגם למנוע פגיעה במורל הלאומי עקב משפט של גנרל פופולרי. רומל הסכים, בלע כמוסת ציאניד, ולציבור נמסר כי מת מפצעיו. הוא זכה להלוויה ממלכתית מפוארת, בה הוספד על ידי היטלר. רק לאחר המלחמה נחשפו העובדות.
רשימת הקושרים

(רשימה חלקית)
אוברסט (אל"ם) קלאוס שנק פון שטאופנברג
גנרל פרידריך אולבריכט סגן מפקד "צבא המולדת"
גנרל מיור הנס אוסטר סגן ראש האבווהר
גנרל-אוברסט לודוויג בק ראש המטה הכללי הגרמני 1935–1938
דיטריך פון בונהופר
הנס ברנד גיזביוס
ד"ר קרל פרידריך גרדלר, ראש עיריית לייפציג
קולונל רודולף פרייהר פון גרסדורף, קצין המודיעין של קבוצת ארמיות מרכז בחזית המזרחית
האב אלפרד דלפ - אינטלקטואל ואיש כמורה ישועי.
הנס פון דוהנאני - אחד מעוזריו של קנריס באבוור, אחראי להצלת יהודים במהלך המלחמה. בשנת 2003 זכה, עשורים רבים לאחר מותו, בעיטור חסיד אומות העולם מטעם יד ושם.
לויטננט (סגן) ורנר פון האפטן, שלישו של אוברסט קלאוס שנק פון שטאופנברג
אולריך פון האסל, דיפלומט. לשעבר שגריר גרמניה באיטליה
גנרל מיור הנינג פון טרסקו
אובר-רגירונגסראט גראף פטר יורק פון וארטנבורג
ד"ר יוליוס לבר, סוציאל-דמוקרט
אוברסט (אלוף-משנה) אלברכט ריטר פון מרץ פון קירנהיים
גראף הלמוט ג'יימס פון מולטקה
אדמירל וילהלם קנריס
לויטננט (סגן) אוולד היינריך פון קלייסט-שמנצין
גנרל-פלדמרשל ארווין רומל
גנרל פרידריך פון רבנאו
גנרל אריך פלגיבל
גנרל מיור הלמוט שטיף
אקסל פון דם בושה
סרן פיליפ פון בזלאגר
קולונל גיאורג פון בזלאגר
ברטהולד שנק גראף פון שטאופנברג אחיו הבכור של אוברסט (אל"ם) קלאוס שנק פון שטאופנברג.
קרל לודוויג ברון פון אונד צו גוטנברג, מחבר כתבי העת "הדפים הלבנים: היסטוריה, מסורת ומדינה"
רשימת הקושרים > חשודים כקושרים

לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה. לא היה מעורב בקשר העשרים ביולי אבל נחקר על ידי הגסטפו מיד לאחר הקשר ונכלא במחנה הריכוז דכאו.
משפטי אוגוסט 1944

ב-7 באוגוסט 1944 החלה סדרת המשפטים של קושרי ה-20 ביולי בפני בית הדין העממי. שמונת הנאשמים הראשונים היו ארווין פון ויצלבן, אריך הפנר, פאול פון האזה, פטר יורק פון וארטנבורג, הלמוט שטיף, רוברט ברנרדיס, פרידריך קלאוזינג ואלברכט פון האגן. המשפטים נערכו באולם הגדול של בית המשפט באלסהולצשטראסה בברלין, שעוטר בצלבי קרס לכבוד האירוע. הקהל הורכב מ-300 צופים, בכללם ארנסט קלטנברונר ומיני פקידי ממשל, עסקנים של המפלגה הנאצית, קציני צבא ועיתונאים. המצלמה שתיעדה את המשפט הוצבה מאחורי כס השיפוט של רולנד פרייזלר, והסרטים הועברו הן להיטלר, שיכול היה לצפות בהליכים המשפטיים, ביומני החדשות ולהפקה של סרט תיעודי בשם "בוגדים בפני בית-הדין העממי".
הנאשמים הוכרחו ללבוש בגדים מרופטים, ללא עניבות ולעיתים ללא חגורות, והוצעדו לאולם בעודם אזוקים לשוטרים. ההליכים החלו בהודעתו של פרייזלר שאמר שהוא ישפוט בעניין "האישומים האיומים ביותר שהוגשו בהיסטוריה של העם הגרמני"[דרוש מקור]. פרייזלר הטיח בנאשמים אמירות קשות וקללות לכל אורכם של ההליכים (לאריך הפנר פנה כ-"Schweinehund" - "כלב-חזיר", וכשהלה מחה שאל אותו פרייזלר לאיזו קטגוריה זואולוגית הוא מתאים לדעתו).
הנאשמים לא ישבו לצד עורכי-דינם ולכן לא יכלו להיוועץ בהם. הם לא הורשו לפנות אל בית המשפט באריכות, ופרייזלר קטע אותם אם ניסו לעשות זאת. עם זאת, הלמוט שטיף ניסה להסביר את המניעים בטרם הושתק, וארווין פון ויצלבן הצליח לקרוא לעבר פרייזלר "אתה יכול למסור אותנו לידי התליין. תוך שלושה חודשים העם הזועם והמיוסר יגרור אותך בעודך חי דרך הטינופת של הרחובות"[דרוש מקור]. כל הנאשמים במשפט זה הורשעו ונידונו למוות בתלייה, הנאשמים הוצאו להורג זמן קצר אחר-כך בכלא פלצנזה.
משפט נוסף נערך ב-10 באוגוסט. הנאשמים היו אריך פלגיבל, אלפרד קרנצפלדר, פריץ-דיטלוף פון דר שולנבורג, גיאורג הנסן, ברטהולד שנק גראף פון שטאופנברג.
ב-15 באוגוסט נידונו למוות וולף-היינריך גראף פון הלדורף, אגברט הייאסן, הנס ברנד פון הפטן, ואדם פון טרוט צו זולץ.
ב-21 באוגוסט החל משפטם של פריץ טיל, פרידריך גוסטב ייגר, ואולריך וילהלם גראף שוורין פון שווננפלד שהזכיר "...רציחות רבות שבוצעו בארץ ומחוצה לה" כמניע למעשיו. כאשר אמר שווננפלד את המילה "רציחות" התפרץ עליו פרייזלר בצעקות וקללות. אירוע זה הונצח בסרטון שניתן לצפייה גם כיום, כמו למשל ביוטיוב.
ב-30 באוגוסט החל משפטם של קרל-היינריך פון שטילפנאגל, שהתעוור במהלך ניסיון התאבדות, ושל צזר פון הופאקר, הנס אוטפריד פון לינסטוב, ואברהרד פינק. כל הארבעה נידונו למוות.
בתרבות הפופולרית

הרומן "ליל הגנרלים" (Die Nacht der Generäle), מאת ה.ה. קירסט, מספר על תעלומת רצח בתקופת המלחמה, כאשר העלילה שזורה באירועי 20 ביולי. הספר תורגם לעברית על ידי עדנה קורנפלד, הוצאת שוקן, 1966. הספר גם הוסרט, באותו שם, בשנת 1967, בכיכובו של פיטר או'טול. בשנת 2009 התפרסם בעברית על הנושא ספרו של דני אורבך, "ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר", בהוצאת ידיעות אחרונות.
בשנת 2008 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "מבצע ואלקירי", העוסק בקשר העשרים ביולי, בכיכובו של טום קרוז.
ראו גם

התנגדות גרמנית לנאציזם
מבצע ואלקירי (סרט)
קלאוס שנק פון שטאופנברג
ברטהולד שנק גראף פון שטאופנברג
רשימת תוכניות התנקשות באדולף היטלר
לקריאה נוספת

ויליאם ל. שיירר, עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי, הוצאת שוקן, 1976.
קונסטנטין פיצגיבון, 20 ביולי, הקשר נגד היטלר, מאנגלית: דפנה לוי, הוצאת מערכות, 1980
קארל דיטריך בראכר, הדיקטטורה הגרמנית, מגרמנית: ארנון מגן, הוצאת עם עובד.
דני אורבך, ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר, הוצאת ידיעות אחרונות, 2009.
הערות שוליים

1 2  ראו בערך התנגדות גרמנית לנאציזם.
↑  Louis Ferdinand, Prince of Prussia, The Rebel Prince (Chicago: Henry Reegnery, 1952): 306–324
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294437405171  BnF: cb119351855 (data)  GND: 4079553-6  LCCN: sh85061270 
ורנר פון האפטן
הלמוט ג'יימס, הרוזן מולטקה, בעת משפטו בפני בית הדין העממי.
תרשים של מקום הפיצוץ במאורת הזאב ב-20/7/44: (1) היטלר, (2) גנרל גינטר קורטן (נהרג), (4) אוברסט היינץ בראנדט (נהרג), (7) גנרל לוטננט רודולף שמונדט (נהרג), (11) הקצרן היינריך ברגר (נהרג), (23) גנרל אוברסט אלפרד יודל (נפצע)
רב-סרן אוטו ארנסט רמר, שהיה אחד הגורמים לכישלון הקשר בברלין
גלעד לזכר הקושרים במקום קבורתם הזמני בחצר כנסייה בברלין שנברג
ארווין פון ויצלבן עומד בפני בית הדין העממי. הקושרים הובאו בפני בית הדין בבגדים אזרחיים, מרושלים, וללא חגורה. ויצלבן נאלץ להחזיק את מכנסיו כשהוא טוען בפני בית הדין
רוברט רודמוז-בראון

| --- | --- |

 לידה:  13 בספטמבר 1879 
 פטירה:  27 בינואר 1957 (בגיל 77) שפילד, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  בוטניקה, גאוגרפיה, polar research 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אברדין  קולג' דאליץ' 
 מוסדות:  אוניברסיטת שפילד  אוניברסיטת דנדי 
 
רוברט ניל רודמוז-בראון (באנגלית: Robert Neal Rudmose-Brown;‏ 13 בספטמבר 1879 - 27 בינואר 1957) היה בוטנאי ומגלה ארצות מן העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה.
ילדות ונעורים

רודמוז-בראון נולד בסקוטלנד, לאב שהיה שוחר נלהב של החוג הארקטי. הוא למד בדאלוויץ' קולג' והמשיך במדעי הטבע באוניברסיטת אברדין. משרתו האקדמית הראשונה הייתה כמרצה לבוטניקה ביוניברסיטי קולג' בדאנדי, אז חלק מאוניברסיטת סנט אנדרוז.
חקר אנטארקטיקה

בדאנדי פגש את ויליאם ספירס ברוס, שהזמין אותו להצטרף למשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה. כחלק מעבודתו במשלחת קיטלג את החי והצומח באיי אורקני הדרומיים. בשובו הביתה היה לעוזרו של ברוס במעבדה הסקוטית לאוקיינוגרפיה, יועץ לסינדיקט הסקוטי של שפיצברגן וסגן-נשיא של קונגרס הקוטב הבינלאומי.
קריירה אקדמית

בשנת 1907 התמנה למרצה לגאוגרפיה באוניברסיטת שפילד ועשה כמה עונות כבוטנאי שדה בסוולבארד. בשנת 1920 התמנה למרצה לגאוגרפיה באוניברסיטת מנצ'סטר ובשנת 1931 חזר לשפילד כפרופסור לגאוגרפיה.
רודמוז-בראון כיהן כנשיא המכון לגאוגרפים בריטים בשנים 1937–1938 ובזמנים שונים היה נשיאם של מועדונים ארקטיים ואנטארקטיים. הוא מת בשפילד ב-27 בינואר 1957 והוריש את ספריית הקטבים שלו למכון סקוט לחקר הקוטב באוניברסיטת קיימברידג'.
לקריאה נוספת

Rudmose-Brown, R. N., The Voyage of the Scotia, Being the Record of a Voyage of Exploration in Antarctic Seas, 1906
Rudmose-Brown, R. N., Principles of Economic Geography, 1920 (new ed. 1926, 1931, 1939, 1946)
Rudmose-Brown, R. N.,  A Naturalist at the Poles: The Life, Work and Voyages of Dr. W.S. Bruce, the Polar Explorer, Seeley, Service & Co., London, 1923
Rudmose-Brown, R. N., The Polar Regions: A Physical and Economic Geography of the Arctic and Antarctic, Methuen, 1927
Rudmose-Brown, R. N. (1955). "Spitsbergen". Encyclopædia Britannica. Vol. 21. pp. 248–249.
הערות שוליים

↑  Biographical details
↑  Peak named in his honour
↑  Further details
↑  Rudmose-Brown Collection
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007287501005171  PLWABN: 9810577928905606  BIBSYS: 1062463  BNE: XX5158789  BnF: cb10634595p (data)  Botanist: R.N.R.Br.  CiNii: DA09332542  GND: 118126865  ISNI: 0000 0001 0909 8153  LCCN: no2001023172  NDL: 00550786  NKC: jcu20211107962  NLA: 35746028  NTA: 130123501  RERO: 02-A006239904  SNAC: w6rv47tf  SUDOC: 104613491  Trove: 1068229  VIAF: 64796358   WorldCat (עם VIAF): 64796358