stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסורות כלב
רשימות היחש שבספר דברי הימים > ירחמאל, כלב וחור\אפרת

מעבר לניתוחים השונים, נראה ברור כי הקבוצות הגדולות של משפחות יהודה מתקבצות תחת שמותיהם של ירחמאל, כלב (שניהם בני חצרון) ואפרת (או חור בכור אפרתה). הבנת ההקשרים הגאוגרפיים והיישוביים של 3 קבוצות גדולות אלה חשובה כדי להבין את ההקשר של אזכורי כלב ברשימות. ראוי לציין כאן כי עיקרי הדברים הוסקו כבר בניתוחו הראשוני והמזהיר של יוליוס ולהאוזן; הדרש של מעשה כלב, עזובה ואפרת, אותו הציע ולהאוזן כמבטא את מעבר הכלבים צפונה, זכה לביקורת אך אינו בלתי אפשרי (להלן).
ירחמאל הוא הבכור בין האבות האפונימים של הקבוצות הגדולות. משמעותית במיוחד היעדרות הערים מרשימת משפחותיו - ולהאוזן תולה בכך את מעמדו כבכור, מתוך אנלוגיה לבכורת הנוודים בקרב שבטי ערב. הבחנה מעניינת של ולהאוזן קושרת את עטרה בת ירחמאל ליישובים היקפיים עגולים (דמויי עטרה), שאצל הנוודים. מצבו הנוודי מרמז למיקומו בנגב או בספר המדבר, כפי שעולה גם ממסורות דוד.
כלב קשור ישירות רק ביישובים במרכז ודרום הר חברון. בצירוף מסורות ההתנחלות אודותיו, יש בכך עדות ברורה להתיישבות הכלֵבים באזורים אלה.
אפרת וחור קשורים כמעט רק ביישובים צפוניים, ובראשם בית-לחם. לפי חוקרים רבים, כל משפחות הצפון מתיחשות על חור, שהוא בכור אפרתה. כך יוליוס ולהאוזן, מרטין נות וההולכים אחריו, שמואל ייבין וגרשון גליל - וזאת למרות שבעצם הבנת יחש זה נחלקו אותם חוקרים. לדעת מיעוט של הרב שמואל קליין ואהרון דמסקי חור הוא אחיהם של שובל, שלמא וחרף ולא אביהם, וכל הארבעה הם בני אפרת(ה). מהפרוש הראשון ניתן להסיק כי בעצם עיקר קשריהן של משפחות הצפון הן לחור, ואפרת 'הולבשה' עליהם במאוחר. מעבר לחילוקי הדעות נדגיש שתי נקודות המשותפות לחוקרים השונים. האחת היא כי על שלמא אבי בית-לחם מתיחשות נטופה, עטרות בית-יואב ומנחת ('חצי המנחתי'), היינו גוש יישובי צפוני. נקודה שנייה המוסכמת היא צפוניותם המובהקת של בני אפרת, העשויה להתאים להשערתו של נדב נאמן כי ה'אפרתים' אינם אלא 'אנשי (ארץ) אפרים' שהגיעו מצפון.
הנישואין הגנאלוגיים בין כלב לאפרת בולטים בניגוד בין תחומי התיישבותן של משפחותיהם. פירוש סביר הוא שכך ביטאו, כדרך הגנאלוגיות, את הקשר בין יושבי דרום ההר וצפונו (גליל). לפי פירוש חלופי נישואין אלו מבטאים הגירה כלבית צפונה סמוך לחורבן - כפי שהציע יוליוס ולהאוזן וטען שוב אהרון דמסקי.
סיכום

לפי חקר המקרא הביקורתי, מסורות כלב כנתינתן בידינו מורכבות מ-3 מקורות מקבילים, שונים מבחינה לשונית ובכמה פרטים. חלקן של מסורות אלה שולבו זו בזו, או שנוספו בהן הערות מבארות (גלוסות) לשם האחדה ביניהן. מכל נוסחי המסורות עולה סיפור היסטורי בו כלב, ו/או יחידה שבטית הנושאת את שמו, משתלט על הר חברון ומתיישב בו. לאור רשימות היחש ואזכור נוסף של הכלבים באזור זה בפרשת נבל הכרמלי, הסיקו במחקר כי תיאור זה היסטורי בכללותו, אם גם לא בהכרח בכל פרטיו. התיאורים המקבילים של כיבוש הר חברון בידי כלל שבט יהודה, או בידי יהושע וכלל ישראל, מסתמכים לגמרי על המקור המקומי הכלבי, ועל כן אין לראות בהם מקור עצמאי לעניין זה.
להתחקות אחר גלגולי מסורות כלב יש גם משמעות מיוחדת משום שזהו אולי המקור המפורט ביותר על התיישבות קבוצה משפחתית-שבטית בתקופה המכונה "תקופת הכיבוש וההתנחלות". בזכות הפירוט הרב ועושר המסורות ששרדו, ניתן היה לנתח את מסורות כלב באופן כה מפורט. מהניתוח עולה באופן ברור מאד מצב בו המסורת המקומית היא הקדומה ביותר, ומהווה תשתית למסורות מאוחרות יותר אשר הכלילו אותה בתוך מסגרת שבטית (יהודה) או כלל ישראלית (מסעי הכיבוש של יהושע). לכך עשויות להיות השלכות על הבנת מסורות כיבוש והתנחלות אחרות במקרא, המיוחסות ליחידות שבטיות גדולות או לכלל ישראל בהנהגת יהושע, אבל ייתכן שגם מקורן במסורות מקומיות (שלא שרדו), שחוברו להן יחדיו.
ראו גם

כלב בן יפונה
שנים עשר המרגלים
חברון
דביר
רשימת ערי יהודה
נבל הכרמלי
ירחמאל
לקריאה נוספת

Roland de-Vaux. 1948. Les Patriarches hébreux et les découvertes modernes (suite). RB 55: 321-347
Martin Noth. 1943. The Deuteronomistic History (English: 1981. JSOTSup 15. 2nd rev. ed. 1991). Sheffield.
Martin Noth. 1966. Numbers (Das Alte Testament Deutsch 7/ OTL. English: J.D. Martin, 1968. 2nd print 1980). London.
A.Graeme Auld. 1976. Studies in Joshua : Text and Literary Relations (Ph.D. Thesis - printed by the British Library Document Supply Center). Edinburgh, pp. 210–220.
Mittmann, S. 1975. Deuteronomium 11-63: literarkritisch und traditiongeschichtlich untersucht (BZAW 139). Walter de Gruyter, Berlin - New York, pp. 34–64.
יאירה אמית. תשמ"ד. אמנות הקומפוזיציה בספר שופטים (עבודת דוקטור). אוניברסיטת תל אביב.
נדב נאמן. 1990. פרשת 'כיבוש הארץ' בספר יהושע ובמציאות ההיסטורית. בתוך נדב נאמן וישראל פינקלשטיין (עורכים), מנוודות למלוכה: היבטים ארכאולוגיים והיסטוריים על ראשית ישראל, מוגש לפרופ' משה כוכבי במלאת לו שישים שנה מחבריו ותלמידיו, ירושלים (1990), עמ' 284–347.
אבי עופר, "הר-יהודה המקראי - מנוודות לממלכה לאומית", בתוך נדב נאמן וישראל פינקלשטיין (עורכים), מנוודות למלוכה: היבטים ארכאולוגיים והיסטוריים על ראשית ישראל, מוגש לפרופ' משה כוכבי במלאת לו שישים שנה מחבריו ותלמידיו, ירושלים (1990), עמ' 155–214.
אוטו מולר

| --- | --- |

 לידה:  16 באוקטובר 1874 לובווקה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  24 בספטמבר 1930 (בגיל 55) ברסלאו, הרייך הגרמני 
 מקום קבורה:  Grabiszyn Cemetery 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 תחום יצירה:  אקספרסיוניזם, הדפס-אבן 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם 
 בן או בת זוג:  Maschka Mueller (1905–1921)  Elsbeth Herbig-Mueller (1922–1927)  Elfriede Mueller (1930–24 בספטמבר 1930)   Irene Altman 
 
אוטו מולר (בגרמנית: Otto Müller;‏ 16 באוקטובר 1874 – 24 בספטמבר 1930) היה צייר גרמני חבר בתנועה האקספרסיוניסטית, הגשר.
ביוגרפיה

אוטו מולר נולד בליבאו (כיום לובבקה, מחוז קמיינה גורה), בשלזיה. בין השנים 1890–1892 הוא למד ליתוגרפיה בערים גרליץ וברסלאו. בין השנים 1894–1896 למד באקדמיה לאמנות בדרזדן אצל גאורג פרייר (Georg Freyer), ובהמשך, בשנת 1898, המשיך את לימודיו במינכן. הוא עזב את האקדמיה במינכן לאחר שהאמן פרנץ פון שטוק קבע כי הוא חסר כישרון.
יצירותיו המוקדמות של מולר הושפעו מאימפרסיוניזם, יוגנדסטיל וסימבוליזם. עם זאת, רבות מיצירותיו המוקדמות אינן קיימות עוד, שכן הוא עצמו השמיד אותן. בשנת 1908 עבר לברלין, ושם החל לפתח סגנון אקספרסיוניסטי יותר. בתקופה זו נפגש עם האמן וילהלם להמברוק, המשורר ריינר מריה רילקה והצייר אריך הקל. בשנת 1910 הצטרף לקבוצת האמנים האקספרסיוניסטית "הגשר" שפעלה בדרזדן. הוא היה חבר בקבוצה עד פירוקה בשנת 1913 עקב חילוקי דעות אמנותיים. במקביל, היה בקשר גם עם קבוצת "הפרש הכחול" (Der Blaue Reiter). מולר נודע באופיו האנטי-בורגני הקיצוני, ואף מסופר כי השתין על רצפת בית של משפחה מהמעמד הבינוני בעת שהתארח לארוחת ערב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם כחייל גרמני בצרפת וברוסיה. לאחר המלחמה מונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות בברסלאו (Akademie der Bildenden Künste), תפקיד שבו החזיק עד מותו ב-24 בספטמבר 1930. בין תלמידיו נמנו ג'וני פרידלנדר, היינריך טישלר ואיזידור אשהיים.
בשנת 1937 הוחרמו 357 מיצירותיו ממוזיאונים בגרמניה על ידי המשטר הנאצי, שסיווג אותן כ"אמנות מנוונת". כמו כן, יצירותיו נבזזו מאוספי אספנים יהודים, כמו משפחת ליטמן (Littmann). חלק מהעבודות אבדו או נגנבו במהלך מלחמת העולם השנייה, וכמה מהן התגלו מאוחר יותר באוסף גורליט (Gurlitt hoard).
מולר נחשב לאחד הציירים האקספרסיוניסטים הליריים ביותר בגרמניה. נושא מרכזי בעבודותיו הוא הקשר ההרמוני בין האדם לטבע, תוך שימוש בצורות, צבעים וקווים פשוטים. הוא נודע במיוחד בזכות ציוריו של דמויות עירום ונשים צועניות. בשל כך, כונה "הצועני מולר", וישנה סברה כי אמו הייתה ממוצא צועני. מולר הושפע עמוקות מהאמנות המצרית הקדומה, וראה בקווים הפשוטים והנקיים שביצירתו המשך למסורת זו. הוא העדיף לצייר בטכניקת טמפרה על בד גס, שהעניקה ליצירותיו מראה מט. בסך הכול יצר 172 יצירות גרפיות, רובן ליתוגרפיות, לצד מספר חיתוכי עץ ותחריטים.
יצירותיו

דיוקן עצמי עם גיטרה, 1903–04, שמן על בד, 76 × 65 ס"מ, אוסף פרטי
שלוש נשים רוחצות בבריכה, ג. 1912, דבק צבע במריטה, 119 על 90 ס"מ, מוזיאון אם אוסטוול, דורטמונד
צוענייה עומדת עם ילד על זרועה  ליתוגרפיה צבעונית מהשנים 1926–1927
הגשר, 1912, הדפס עץ על נייר, על כריכה
שני אוהבים, 1914, דבק צבע במריטה, 101.5 על 83.5 ס"מ, אוסף פרטי
שתי דמויות עירומות למחצה, מוזיאון לודוויג
נוף עם עירום צהוב, 1919, שמן על יוטה, 70.2 על 90.8 ס"מ, המוזיאון לאמנות מודרנית
שלוש עירומות בנוף 1919, טמפרה על בד, מוזיאון ברוקה, בברלין
אם וילד 2. 1920, ליטוגרפיה על נייר, 26 x 18.7 ס"מ
אדם וחוה, 1918 לערך
שלוש דמויות (Drei Akte)), כ. 1925, צבעי מים וגיר צבעוני על נייר, 68 על 50 ס"מ, מוזיאון אם אוסטוול, דורטמונד
יער עם פרחים ובריכה, כ. 1925, חולה על יוטה, 106.5 על 77 ס"מ
סוס צועני במים שחורים, 1928, המוזיאון הלאומי הגרמני
היינץ ראו

| --- | --- |

היינץ ראו
 לידה:  10 בנובמבר 1896 ברלין, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  13 בפברואר 1965 (בגיל 68) באד טיינאך, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 לאום:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1926–1964 (כ־38 שנים)
 תחום יצירה:  אדריכלות
 זרם באמנות:  הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל 
 יצירות ידועות:  בית הכנסת גבעת רם
 פרסים והוקרה:  פרס רכטר
 
היינץ (היינריך) ראו (בגרמנית: Heinz (Heinrich) Rau;‏ 10 בנובמבר 1896 – 13 בפברואר 1965) היה אדריכל ומתכנן ערים ישראלי יליד גרמניה, ממובילי הסגנון הבין-לאומי בארץ ישראל, מחלוצי מתכנני ירושלים המודרנית בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל, ואב מייסד רעיוני לעיר אשדוד.
ראשית חייו

היינץ נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית למשפחה דתית, והיה השני מתוך שמונת ילדי המשפחה, אחיהם של ארתור ראו וגרדה אוקס. שם סיים לימודי נגרות ועיצוב פנים. הוא עזב את גרמניה עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, ועלה לארץ ישראל.
קורות חיים

בשנים הראשונות עבר עם האדריכל הנודע ריכרד קאופמן, ולאחר מכן פתח משרד משלו לתכנון אדריכלי בירושלים ב-1935. עבודותיו הראשונות היו תכנון בתי מגורים פרטיים בירושלים, בתל אביב ובחיפה. בשנות ה-30 וה-40 היה בין מובילי עקרונות הסגנון הבינלאומי בירושלים המנדטורית. הוא נודע בקנאותו לעקרונות המודרניזם ובקפדנותו היתרה על פרטים ועל ביצוע מדוקדק של תוכניותיו, שאותן נהג לשרוף עם סיום הפרויקט. לשיטתו, על הבניין עצמו להוות עדות יחידה לתכנון העומד מאחוריו.
קורות חיים > אגף התכנון

עם הקמת אגף התכנון (1949) מונה ראו על ידי אריה שרון לראש המחלקה לתכנון יוזם (חטיבה עיקרית לתכנון יוזם, ברמה הארצית והאזורית), והוא שימש במקביל גם כאחראי המחלקה לעיר ולאזורה של ירושלים. תפקיד מרכזי ובכיר זה ניתן לו חרף העובדה שלא השתייך ל"חוג לרפורמה התיישבותית", אותו חוג וולנטרי שהתווה את הקווים למדיניות התכנונית של מדינת ישראל, כמו מדיניות פיזור האוכלוסייה, אכלוס המדינה ע"פ עקרונות "אזוריים", ייסוד ערים חדשות ועוד. ראו היה חבר באגף בשלוש השנים הראשונות לקיומו (1949-1952), במהלכן היה שותף כמעט בכל ההחלטות והיזמות הקובעות.
ב-1949, כמנהל לשכת התכנון המחוזית, עמד ראו בראש צוות שהכין תוכנית אב לעיר ירושלים, יחד עם האדריכל דוד אנטול ברוצקוס. התוכנית, שנודעה כ"תוכנית ראו", התייחסה לעיר כיחידה שלמה ולא התחשבה בחלוקתה בין ישראל לירדן בקווי שביתת הנשק. תוכנית ראו הייתה תוכנית רעיונית בלבד ללא תוקף חוקי, אך היא קבעה מספר עקרונות יסוד שהנחו את המשך פיתוחה של העיר. התוכנית אימצה כמה מקווי היסוד של המתכננים הבריטיים של ירושלים, בין היתר את עקרון הבנייה על הגבעות תוך השארת העמקים כשטחים ירוקים, ואת מדיניות הבנייה באבן. כמו כן קבעה התוכנית את ייעודה של גבעת רם כמרכז מוסדות השלטון של המדינה. ב-1950 היה היינץ ראו שותף לתכנון קמפוס האוניברסיטה העברית במקום, יחד עם יוסף קלארווין  וריכרד קאופמן.
קורות חיים > אגף התכנון > אשדוד

ב-1949, אגף התכנון פעל לאיתור מקום להקמת נמל מים עמוקים שני במדינה, עקב המרחק הגדול שבין נמל חיפה לגוש דן ולדרום המדינה. מתכנניה של עיריית תל אביב–יפו טענו ל"זכות טבעית" לנמל שכזה בתל אביב–יפו, והצדיקו זאת מכמה בחינות: ריכוז האוכלוסייה והתעשייה הגדול, ועובדת היותה של העיר מוקד לייצוא הדרים. ראו התנגד לרעיון זה. המדיניות שהתווה ביקשה לפזר את האוכלוסייה בערים בישראל, ובפרט בגוש דן, ועל כן החל לבחון את ההיתכנות להקמת נמל עמוק מים, לצד עיר, באזור אחר.
הקמת הנמל העתידי ברצועת החוף של אשקלון נפסלה עקב הקרבה לרצועת עזה, משיקולי ביטחון. על כן, הרצועה שנותרה לאיתור היא זו שבין תל אביב–יפו לאשקלון. מבדיקתו של ראו עלה, כי הן משטר הרוחות הן הנתונים הגאולוגיים וההידרוגרפיים ברצועה דומים, ולא נמצא בה מקום שניתן לראות בו נמל טבעי. תחילה בחר ראו בשפך נחל רובין לים התיכון, כ-20 ק"מ מדרום לתל אביב–יפו, אך איתור זה נזנח לטובת שפך נחל לכיש, סמוך למיקום הנמל של אשדוד העתיקה הפלשתית, כיום בחוף מי-עמי. באותה עת (עוד ב-1949), החוף היה שומם ומנותק תחבורתית. עתודות השטח החולי הגדולות תרמו להכרעת הכף לטובת הבחירה בשפך נחל לכיש. לאחר מחלוקות רבות בין משרדי הממשלה, החל פיתוח עירוני במקום, עם הקמת תחנת הכוח צפונית לשפך נחל לכיש, ולאחריה הוקמה עיר בעקבות החלטת הממשלה ב-1954.
בתחילת 1953, חלו שינויים שחלו באגף התכנון; היקפו וסמכויותיו צומצמו ומרכזו הועבר לירושלים מתל אביב–יפו, תחת שר הפנים החדש, ישראל רוקח. בתגובה, ראו החליט להתפטר, יחד עם האדריכלים אריה שרון וציון השמשוני.
ראו לא הוזמן לטקס הנחת אבן הפינה לנמל אשדוד.
קורות חיים > פעילות בירושלים

ב-1954 חבר אליו האדריכל דוד רזניק, שעבר מתל אביב לירושלים, והם הפעילו משרד משותף עד 1958. בין היתר תכנן ראו באותה תקופה כמה ממבני קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם, הבולט והמפורסם שבהם המבנה הכיפתי של בית הכנסת (1956) בתכנון משותף של רזניק וראו, על פרויקט זה זכה בפרס רכטר. מבנה ראוי לציון נוסף של ראו בקמפוס הוא בניין המכון למתמטיקה (1959).
ב-1963 תכנן ראו את הבניין הראשון בקמפוס היברו יוניון קולג' בירושלים, ברחוב המלך דוד. המבנה המודרניסטי בחיפוי אבן נסורה, מאכלס את משרדי המנהלה ובית הכנסת ונחשב נציג מובהק של הסגנון הבינלאומי המאוחר. בשנות ה-80 זכה הקמפוס להרחבה בתכנונו של משה ספדיה.
ב-1964 פרש ראו ושב לגרמניה, שם התבודד בעיירה באד טיינאך שביער השחור. הוא נפטר שם ב-1965.
עבודות נבחרות

בית הכנסת בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם, יחד עם דוד רזניק
היברו יוניון קולג' בירושלים
בית מקס רוזנבאום בירושלים (1938–1939). בית דירות משותף דו-קומתי בסגנון בין-לאומי. זהו המבנה המדורג הראשון בירושלים בעידן המודרני.
לקריאה נוספת

אליעזר ברוצקוס, "אשדוד – רעיון והגשמתו" בפרויקט בן-יהודה
ביאורים

↑  ”ראש העיר של תל־אביב, מר ישראל רוקח, ראה בהצעה זו אתגר וגזילה של זכות "טבעית" של עיר זו לזכות בנמל עמוק מים משלה. רעיון של "סוכריר" סייע לא מעט ליחסו המסתייג והשלילי של מר רוקח כלפי אגף התכנון ופעילותו.” (אשדוד – רעיון והגשמתו)
↑  חתך אנכי קוטרי של כיפת בית הכנסת בגבעת רם הוא ציקלואיד
הערות שוליים

↑  תאריכי ומקומות לידתו ופטירתו: ע"פ מידע באתר Answers.com (באנגלית)
1 2 3 4 5 6 7 8 9  אשדוד – רעיון והגשמתו
↑  אסנת דרור, "מחייטים וסנדלרים בנינו פה נמל": פועליות, לאומיות ואתניות בקרב פועלי נמל אשדוד, 1961-1967, באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2004, עמ' 52 (אורכב 15.02.2024 בארכיון Wayback Machine)
↑  בית מקס רוזנבאום, באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, ‏8 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 277422  NLI: 987007502511705171  GND: 1127175351  RERO: 02-A009378310  ULAN: 500229412  VIAF: 173344643   WorldCat (עם VIAF): 173344643
בילי אליוט

ערך זה עוסק בסרט הקולנוע. אם התכוונתם למחזמר המבוסס על הסרט, ראו .
| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  סטיבן דלדרי
 הופק בידי:  דייוויד אלברדו
 תסריט:  לי הול
 עריכה:  ג'ון וילסון
 שחקנים ראשיים:  ג'יימי בל ג'ולי וולטרס
 מוזיקה:  ויין הקטור סטיבן וורבק
 צילום:  בריאן טופנו
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  BBC Films, טייגר אספקט הפקות, StudioCanal 
 חברה מפיצה:  BBC Films
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  29 בספטמבר 2000
 משך הקרנה:  110 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סיפור התבגרות, דרמה קומית, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  Durham Coalfield, לונדון, דרהאם 
 תקופת התרחשות:  1984, 1985, שנות ה-90 של המאה ה-20, שביתת הכורים בבריטניה (1985-1984) 
 תקציב:  3,000,000‏£ (5,000,000‏$)
 הכנסות:  72,853,509‏£ (109,280,263‏$)
 הכנסות באתר מוג'ו:   billyelliot
 פרסים:  מועמדות לשלושה פרסי אוסקר
 www.billyelliot.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
בילי אליוט (באנגלית: Billy Elliot) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 2000, שכתב לי הול וביים סטיבן דלדרי. מככבים ג'יימי בל בתפקיד בילי בן ה-11 השואף להיות רקדן, גארי לואיס אביו כורה הפחם, ג'יימי דרייבן אחיו הבכור של בילי וג'ולי וולטרס המורה למחול. הסרט זכה להצלחה קופתית רבה בממלכה המאוחדת.
הפקה בימתית של "בילי אליוט - המחזמר" הועלתה במאי 2005 בתיאטרון "ויקטוריה פאלאס" בלונדון ותוארה בעיתון הטלגרף כ"המחזמר הבריטי הטוב ביותר". המחזמר זכה בעשרה פרסי טוני בשנת 2009.
תקציר עלילה

בילי אליוט בן ה-11 הוא יתום מאם, ואביו המעריץ של המתאגרף קן בוקאנן חולם שבנו יהיה מתאגרף ויחלץ את המשפחה ממצבה הכלכלי הרעוע. אך בילי ירש מאמו אהבה למוזיקה והוא מנגן לעיתים בפסנתר כדי להרגיש שהיא לידו.
האב שולח את בילי להתאמן באיגרוף, אבל כשהוא נכנס לזירה הוא מבין שאינו רוצה להיות מתאגרף. הוא מגלה בצדו השני של אולם ההתעמלות קבוצת בנות הלומדת בלט. בעזרתה של גברת וילקינסון, המורה לבלט, הוא מתחיל ללמוד לרקוד, ומסתיר את הדבר ממשפחתו.
הסרט מתרחש במחוז דרהאם, על רקע שביתת הכורים בבריטניה בשנת 1984. בין הכורים השובתים אביו ואחיו של בילי, ומצבם הכספי מדרדר עוד בעקבות השביתה. בני המשפחה ושאר תושבי העיירה מתעמתים פעמים רבות עם המשטרה. כתוצאה מהמהומות בילי מחמיץ את האודישן לבית הספר המלכותי לבלט, והמורה באה לביתו לשאול עליו. אביו ואחיו זועמים כשהם מגלים שבילי לומד לרקוד, אך הוא אינו מוותר ומתעקש להמשיך ולרקוד.
בילי מגלה שחברו הטוב מייקל הוא הומוסקסואל שמתוודה על אהבתו לגברים. הנטייה המינית של בילי עצמו אינה מתבררת בסרט, יש לו קשר קרוב גם למייקל וגם לדבי, בתה של גברת וילקינסון. שניהם מאוכזבים כשבילי עוזב את העיר ללימודים בלונדון, ובילי תוהה בקול "מה עדיף, ג'ינג'ר רוג'רס או פרד אסטר?"
כשהאב רואה לראשונה את בילי רוקד הוא מבין שעתידו טמון בריקוד, ומחליט לשבור שביתה על מנת שיוכל לקחת אותו בעצמו למבחנים בבית הספר המלכותי לבלט בלונדון. כשהם מגיעים ללונדון שניהם נפעמים מהעיר הגדולה, ועל אף שבילי מכה את אחד המתמודדים, הוא מתקבל לבית הספר כשהוא מרשים את הבוחנים במחויבות העמוקה שלו לריקוד.
בסיום הסרט, שמתרחש 14 שנים מאוחר יותר, מגיעים אביו ואחיו של בילי למופע בלט של "אגם הברבורים" שבו בילי מופיע בתפקיד ראשי.
צוות השחקנים

ג'יימי בל - בילי אליוט
אדם קופר - בילי בגיל 25
ג'ולי וולטרס - סנדרה וילקינסון
גארי לואיס - ג'קי אליוט
ג'יימי דרייבן - טוני אליוט
ג'ין הייווד - סבתא
סטיוארט ולס - מייקל קאפרי
ניקולה בלקוול - דבי וילקינסון
קולין מקלכלן - טום וילקינסון
מייק אליוט - ג'ורג' ווטסון
בילי פיין - מר ברת'ווייט
ג'אנין בירקט - ג'ני אליוט
צ'ארלי הרדוויק -שילה בריגס
מתיו ג'יימס תומאס - סיימון
סטיבן מנגן - ד"ר קריין
פטריק מאלאהייד - מנהל בית הספר לבלט
ברברה לי-האנט - סגנית מנהל בית הספר לבלט
ניל נורת' - מורה בבית הספר לבלט
לי ויליאמס - מורה בבית הספר לבלט
פרסים ומועמדויות

הסרט הטוב ביותר בקולנוע הבריטי העצמאי (זכייה)
הבמאי הטוב ביותר – סטיבן דלדרי (זכייה)
השחקן החדש הטוב ביותר – ג'יימי בל (זכייה)
השחקנית הטובה ביותר – ג'ולי וולטרס (מועמדות)
התסריט הטוב ביותר (זכייה)
הבמאי הטוב ביותר – סטיבן דלדרי (מועמדות)
שחקנית המשנה הטובה ביותר – ג'ולי וולטרס (מועמדות)
התסריט המקורי הטוב ביותר – לי הול (מועמדות)
פרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר (זכייה)
השחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי – ג'יימי בל (זכייה)
השחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה – ג'ולי וולטרס (זכייה)
מוזיקה הטובה ביותר בסרט (מועמדות)
הצילום הטוב ביותר (מועמדות)
העריכה הטובה ביותר (מועמדות)
הסרט הטוב ביותר (מועמדות)
השחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה – גארי לואיס (מועמדות)
התסריט המקורי הטוב ביותר (מועמדות)
הסאונד הטוב ביותר (מועמדות)
הבמאי הטוב ביותר – סטיבן דלדרי (מועמדות)
בכורה לתסריטאי, במאי או מפיק בריטי – סטיבן דלדרי (במאי) (מועמדות)
בכורה לתסריטאי, במאי או מפיק בריטי – לי הול (תסריטאי) (מועמדות)
הסרט הטוב ביותר - דרמה (מועמדות)
שחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע – ג'ולי וולטרס (מועמדות)
השחקן הטוב ביותר בסרט קולנוע – ג'יימי בל (מועמדות)
שחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט קולנוע – ג'ולי וולטרס (מועמדות)
צוות השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע (מועמדות)
בילי אליוט - המחזמר

בשנת 2005 הועלה בווסט אנד גרסת מחזמר לסרט המצליח, אשר המחזה ומילות השירים נכתבו על ידי תסריטאי הסרט לי הול והלחנים על ידי אלטון ג'ון.
הערות שוליים

↑  סוכנויות הידיעות, "בילי אליוט" גרף עשרה פרסי טוני, באתר nrg‏, 8 ביוני 2009
| זוכי פרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1947‏-1967 | Odd Man Out‏ (1947) • The Fallen Idol‏ (1948) • האדם השלישי (1949) • The Blue Lamp‏ (1950) • The Lavender Hill Mob‏ (1951) • The Sound Barrier‏ (1952) • ג'נבייב (1953) • בחירתו של הובסון (1954) • ריצ'רד השלישי (1955) • מרקיע שחקים (1956) • הגשר על הנהר קוואי (1957) • מקום בצמרת (1958) • Sapphire‏ (1959) • מוצאי שבת ובוקר יום א' (1960) • קורטוב של דבש (1961) • לורנס איש ערב (1962) • טום ג'ונס (1963) • דוקטור סטריינג'לאב (1964) • תיק איפקרס (1965) • המרגל שחזר מן הכפור (1966) • אדם לכל עת (1967) |  |
| 1992–היום | משחק הדמעות (1992) • ארץ הצללים (1993) • חברים לרצח (1994) • טירופו של המלך ג'ורג' (1995) • סודות ושקרים (1996) • Nil by Mouth‏ (1997) • אליזבת (1998) • East Is East‏ (1999) • בילי אליוט (2000) • פארק גוספורד (2001) • The Warrior‏ (2002) • לגעת באינסוף (2003) • אהבה של קיץ (2004) • וולאס וגרומיט והארנב הקטלני (2005) המלך האחרון של סקוטלנד (2006) • This Is England‏ (2007) • Man on Wire‏ (2008) • מטען הכאב (2009) • נאום המלך (2010) • החפרפרת (2011) • סקייפול (2012) • כוח משיכה (2013) • התאוריה של הכול (2014) • ברוקלין (2015) • אני, דניאל בלייק (2016) • שלושה שלטים מחוץ לאבינג, מיזורי (2017) •  המועדפת (2018) •  1917 (2019) • צעירה מבטיחה (2020) • בלפסט (2021) • רוחות אינישרין (2022) ‏•‏‏ עד שיצא עשן לבן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590962305171  BnF: cb150941975 (data)  GND: 4830667-8  LCCN: n2003038776  VIAF: 316753159   WorldCat (עם VIAF): 316753159
שרק

ערך זה עוסק בסרט קומדיה באנימציה ממוחשבת. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 מבוסס על:  Shrek
 בימוי:  אנדרו אדמסון, ויקי ג'נסן 
 הופק בידי:  ג'פרי קצנברג ארון וורנר ג'ון ה. ויליאמס
 תסריט:  טד אליוט טרי רוסיו ג'ו סטילמן רוג'ר ס. ה. סקאלמן
 עריכה:  סים אוון ג'ונס
 מדבבים:  מייק מאיירס (שרק, Three Blind Mice) קונרד ורנון (Gingerbread Man) קריס מילר (Magic Mirror) קודי קמרון (Pinocchio, Three Little Pigs) כריסטופר נייטס (Thelonious, Three Blind Mice) ארון ורנר (Big Bad Wolf) אלין צ'אבט (שרק) ג'ון לית'גו (לורד פרקווד) ונסן קאסל (Monsieur Hood) אדי מרפי (דונקי) קמרון דיאז (הנסיכה פיונה) ג'ים קומינגס 
 מוזיקה:  ג'ון פאוול, הארי גרגסון ויליאמס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  אולפני ההנפשה של דרימוורקס Pacific Data Images
 חברה מפיצה:  דרימוורקס
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  18 במאי 2001
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פנטזיה, פנטזיה קומית, סרט הרפתקאות, סרט חבר'ה, סרט שמבוסס על ספרים, סרט אגדות 
 מקום התרחשות:  דולוק 
 תקציב:  $60,000,000
 הכנסות:  $484,409,218 (2 באוקטובר 2016)
 הכנסות באתר מוג'ו:   shrek
 פרסים:  ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר
 סרט הבא:  שרק 2 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
שְׁרֶק (באנגלית: Shrek) הוא סרט קומדיה בהנפשה ממוחשבת משנת 2001 שבוים על ידי הבמאי הניו זילנדי אנדרו אדמסון והבמאית האמריקאית ויקי ג'נסן, והופק על ידי חברת אולפני ההנפשה של דרימוורקס. הסרט מבוסס על ספר מאויר באותו שם, מאת אמן הקומיקס היהודי האמריקני ויליאם סטייג.
הסרט מספר על שרק, עוג גדול וירוק שחי בעולם אגדות לבדו בביצה. במהרה הוא נאלץ לצאת למסע יחד עם חמור פטפטן כדי להציל נסיכה הכלואה במגדל.
השם "שרק" נלקח מהמילה היידית והגרמנית "שרעק" (Schreck), שפירושה 'פחד' או 'אימה'.
אף שהסרט מכיל לא מעט בדיחות המיועדות לקהל המבוגרים, הוא יועד בעיקרו לילדים, והיווה פרודיה על סיפורי אגדות רבים. פסקול הסרט זכה לשבחים, והוא כולל שירים של להקות שונות כמו סמאש-מאות', אנשי הבה-הה, הפרוקליימרז, וזמרים כגון ג'ייסון וייד ורופוס ויינרייט.
כשהופץ בקולנוע בשנת 2001, זכה הסרט להצלחה כלכלית וביקורתית עצומה. בזכות הצלחה זו, הצליחה חברת דרימוורקס להפוך לאחת ממתחרותיה של דיסני בתחום סרטי ההנפשה, ובפרט בהנפשה ממוחשבת.
הסרט היה הראשון אי פעם שזכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר, והיה גם מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
דמויות > שרק

שרק (באנגלית: Shrek) הוא עוג ירוק, המדובב בסדרת הסרטים על ידי השחקן מייק מאיירס ובעברית על ידי הזמר יובל דור.
שרק, לעומת פיונה נולד כעוג ולא כבן אדם, הבדל שמשפיע על יחסה אליו.
שרק, הרגיל להיות בודד בשלוותו, מאבד אותה כאשר כל היצורים הקסומים ממלאים את אזור ביתו על פי פקודת הלורד פאקוורד. שרק מתעצבן ופונה יחד עם החמור לממלכתו, 'דולוק', משם הוא נשלח להציל את הנסיכה פיונה, משימה שאם תצליח, על פי מילותיו של הלורד, תחזיר את הביצה השלווה של שרק. אט אט, שרק מבין שמצא את אהבתו האמיתית ועובר תהליך חשוב ומשמעותי שמשנה את חייו לגמרי. בסוף הסרט, שרק מונע את החתונה בין פיונה לפאקוורד וזוכה בליבה.
על פי שמועות שלא אושרו על ידי דרימוורקס מבוססת דמותו של שרק על אדם אמיתי בשם מוריס טייה, שהיה מתאבק ומשורר. הוא נולד בשנת 1903 וסבל מאקרומגליה, מחלה נדירה שבה עצמות כפות הידיים, כפות הרגליים והגולגולת ממשיכות לגדול באופן לא פרופורציונלי.
דמויות > פיונה

הנסיכה פיונה (באנגלית: Princess Fiona) מדובבת בסרטים על ידי השחקנית קמרון דיאז ובעברית על ידי שרונה נסטוביץ'.
בילדותה, נפלה על פיונה קללה נוראית שעל פיה היא הופכת לעוגית לאחר שקיעת השמש בכל יום. הוריה, מלכי ממלכת 'הרחק הרחק מכאן', על פי הצעתה של הפיה הסנדקית, העבירו אותה אל תוך מגדל גבוה המוקף בלבה ונשמר על ידי דרקון אימים. רק כאשר היא תינצל על ידי אביר שיתאהב בה אהבת אמת הקללה תוסר.
פיונה ניצלת לבסוף על ידי שרק, עוג בעצמו, ולאחר אירועי הסרט הם מתאהבים ומתחתנים.
דמויות > החמור

החמור (באנגלית: Donkey) מדובב על ידי השחקן אדי מרפי בסרטי שרק ובעברית על ידי השחקן ליאור כלפון.
הוא ניצל בתחילת הסרט על ידי שרק ואט אט נוצר קשר חברותי ביניהם, תוך כדי מסע קשה של שניהם לעבר הטירה בה כלואה פיונה וחזרה. החמור הוא פטפטן, חייכן, בלתי נסבל, נודניק, מציק, ודמות קומית מלאת חיים.