קהילת יהודי גליביצה
היסטוריה > ימי שלטון היטלר

לאחר עליית היטלר לשלטון (30 בינואר 1933), הוכרז חרם אנטי יהודי בגליביצה (כמו בשאר גרמניה) ב-1 באפריל 1933. מול חנויות יהודיות, משרדי עורכי דין יהודים ומול חדרי ההמתנה בקליניקות של רופאים יהודים, היו עמדות של קציני מיליצית האס אה. נוכחותם היוותה גורם מרתיע עבור מרבית הלקוחות המשתמשים בחנויות יהודיות, בשירותי רופאים ועורכי דין. חמושים נאצים צעירים, נערי היטלר-Hitlerjugend, הכו את הרב של גליביצה, ד"ר אוכס. ביום שני, 3 באפריל 1933, הנהגת המפלגה הנאצית ה-NSDAP הפסיקה את החרם האנטי יהודי, בלחץ בינלאומי. בעקבות ביטול החרם, פעולת סימון החנויות היהודיות שהייתה המתוכננת ל־5 באפריל בוטלה, מאידך המיליציות של האס אה-SA המקומיות הודיעו שהפעולה נדחתה למועד מאוחר יותר.
באפריל 1933 החלו נציגי המפלגה הנאצית-NSDAP להגביל את זכויות האוכלוסייה היהודית בגרמניה. בין היתר הודחו מתפקידם רופאים, בנקאים ועורכי דין יהודים, האפשרות לעסוק במקצועם הוגבלה. באותה תקופה אומץ עקרון של המצאות מקסימום שני עורכי דין יהודים בעיר אחת בשלזיה עילית. בגליביצה נותרו ד"ר לוסטיג וד"ר ארנסט קון עם רישיון העיסוק. המשמעות הייתה שמ־14 עורכי דין מגליביצה ממוצא יהודי נשללה האפשרות להתפרנס. חוקים אנטישמים דומים חלו על שופטים ובנקאים יהודים. מאחר שהם מונו, לא ניתן היה לסלקם מתפקידם. לכן, ה-NSDAP שלחה אותם לחופשה או פרישה בלתי מוגבלת. בגליביצה הדבר השפיע על יועץ בית המשפט המחוזי ד"ר בראואר, על ד"ר סידנר ועל ד"ר דנציגר, על יועצי בתי המשפט הארציים ומעריך בית המשפט המחוזי טיכאואר. בקהילה הרפואית, המהלך הראשון של ה-NSDAP היה לשנות את הנהגת האגודה הרפואית של שלזיה עילית, בראשות ד"ר האזה מגליביצה. במקביל, קופות החולים הגרמניות וחברות הביטוח הכללי סיימו חוזים קבועים עם רופאים יהודים. מכאן ואילך הם יכלו לנהל רק פרקטיקה רפואית פרטית.
ב־31 במרץ 1933, הייתה פעולת פיטורין מהעבודה בחנות הכלבו בגליביצה של העובד היהודי פרנץ ברנהיים. ב־12 במאי 1933 הוא פנה למועצת חבר הלאומים בז'נבה (עתירת ברנהיים), אשר מינתה ועדה מיוחדת שתחקור את העניין. ההחלטה שניתקבלה בחבר הלאומים, העניקה למיעוט היהודי בשלזיה העילית הגנה משפטית עד לסיום הוועידה הפולנית-גרמנית. ב־6 ביוני 1933, נציג ממשלת הרייך בחבר הלאומים, אוגוסט פון קלר, התחייב מטעם גרמניה להחזיר את מעמדם החוקי של יהודי שלזיה עוד לפני 1 באפריל 1933. באופן זה, יהודי גרמניה החיים בערי שלזיה נהנו מחירויות אזרחיות מלאות וזכויות ציבור עד שנת 1937. החלת אותם זכויות על יתר יהודי גרמניה הייתה בלתי אפשרית.
בשנת 1934 הפך ד"ר ארתור קוכמן ליו"ר איגוד הקהילות הדתיות היהודיות שבגליביצה. יחד עם ג. ויסמן וד"ר לוסטיג הם החלו להילחם למען זכויות היהודים. לעיתים קרובות היה עליהם להגן על זכויותיהם של יהודים שפוטרו מעבודתם בגלל מוצאם. הודות לכל המאמצים הללו, יהודי גליביצה עדיין יכלו להשתתף בחיי התרבות הרגילים בעיר.
ב־15 ביולי 1937 פולין וגרמניה פרשו מהוועידה להגנת זכויות המיעוטים הלאומיים בשלזיה העליונה. פרישת גרמניה מהוועדה הביאה להרחבת החוקים האנטישמיים של הרייך השלישי לשטח שלזיה הגרמנית. בסוף שנת 1937 הורתה המשטרה החשאית הגרמנית בגליביצה במכתב סודי להשעות את הצגת המחזות היהודים ולאסור על השכרת חדרים ליהודים. בקהילה היהודית היו מודעים לאימת האירועים שבדרך, רב הקהילה מחה כנגד החוקים האנטישמיים ואף איים לנקוט בצעדים משפטיים.
בשנת 1937, הקהילה היהודית בגליביצה החלה לארגן קורסי שפות זרות עבור חבריה שהחליטו להגר מחוץ לגרמניה. היהודים המקומיים החליטו לרוב לנסוע לדרום אפריקה, ברזיל וארגנטינה. באוקטובר 1938 אילצו הנאצים 33 משפחות של יהודיות פולניות לעזוב את גליביצה ולנסוע לפולין.