stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גליה צבר
מחקריה > משפחות משולבות

ביחד עם אמה, פרופ' (אמריטה) נעמה צבר בן יהושע חקרה גליה צבר משפחות משולבות בישראל: נשים וגברים, עם או בלי ילדים משלהם, אשר נכנסו לקשר משפחתי עם בן/ת זוג שיש לו/ה ילדים מקשר קודם. המחקר התמקד בהוויית החיים של הורים – צעירים ומבוגרים, דתיים וחילוניים אשר הגיעו לקשר כשהיו רווקים גרושים או אלמנים. כמו כן המחקר בחן את הווית החיים של ילדים שגדלו במשפחות משולבות עם הורה לא ביולוגי. בשנת 2012 פרסמו את ספרן "שני בתים וילד" – סיפורן של משפחות משולבות בישראל" בהוצאת שוקן.
בשנים 2017-2022 הרחיבה צבר את מחקריה על מהגרי עבודה לקבוצות נוספות ובכלל זה מהגרים מאמריקה הלטינית ומהפיליפינים. מחקריה עסקו בזהותם של ילדי אותם מהגרים בישראל, התאזרחותם ושירותם בצבא.
במהלך מגפת הקורונה יצאה לחקור את קורותיהם של מהגרי עבודה מהפיליפינים, עובדות ועובדי סיעוד. מחקריה, יחד עם ד"ר דבי בביס, התפרסמו בכתבי עת מדעיים.
פעילות ציבורית

גליה צבר היא חברת הנהלה בהתנדבות בארגונים הבאים: פרויקט איידס ירושלים, המרכז הרפורמי לדת ומדינה של התנועה ליהדות מתקדמת, מוקד סיוע לעובדים זרים, וכן NALA – מרכז מחקר ופעולה למיגור מחלות טרופיות נדירות באפריקה.
פרויקט איידס ירושלים הוא עמותה שהוקמה ב-1987 ועוסקת בחינוך למניעת איידס בקרב בני נוער בישראל ובעולם. צבר מובילה את הפרויקטים באפריקה. בעשורים האחרונים קויימו פעילות הכשרת מחנכים למניעת איידס בקניה, אוגנדה, רואנדה, סואזי ודרום אפריקה. בישראל היא מתמקדת בהדרכת יוצאי אתיופיה. צבר השתמשה בתוכנית שנבנתה בארץ עבור ישראלים ותרגמה אותה מבחינה חברתית ולשונית לאפריקה. היא יצרה שיתופי פעולה בין אנשי מקצוע ישראלים לבין עמיתים אפריקאיים, כולל מנהיגים דתיים וניסתה לרתום אותם למאבק במגפת האיידס. במהלך השנים היא הקימה סדנאות והרצאות בנושא בחלק מהמדינות האפריקאיות. מאמץ רב הושקע בשבירת טאבואים בקרב מנהיגים אפריקאיים, שמנעו מהם מלעסוק במחלת מין.
המרכז הרפורמי לדת ומדינה הוא הזרוע המשפטית של התנועה ליהדות מתקדמת. המרכז מעניק סיוע משפטי לאנשים בשולי החברה: עגונות, מסורבות גט ובשנים האחרונות גם פליטים מסודאן וממקומות נוספים. צבר מנסה לרתום את היהדות הרפורמית לפעול בתחומים מגוונים, בהם סיוע למהגרי עבודה ופליטים, לפי הפסוק המקראי "כי גר היית בארץ מצרים".
מוקד לפליטים ומהגרים - פועל בשני מישורים: הגשת סיוע משפטי ומעשי למהגרי עבודה ופעולה לשינוי חקיקה. צבר משתמשת במחקר על העובדים הזרים לבניית תוכנית לשיקום מהגרי עבודה ומופיעה בוועדות הכנסת השונות.
NALA הוא ארגון הפועל לחקר ומיגור מחלות טרופיות נדירות ומרכזו באתיופיה. הארגון הוקם על ידי פרופ' צבי בנטוויץ וד"ר לובל. מראשיתו עמד הארגון על הקשר שבין מגפת האיידס ובין שעורי ההידבקות במחלות טרופיות נדירות ומתוך הבנה זו נבנה מערך המחקר והפעולה. NALA פועלת בשילוב בין חוקרים ישראלים ואתיופים, גורמי ממשל מקומיים, ארגוני נשים, כנסיות ומערך גדול של סטודנטים ישראלים ואתיופים.
"חולים שקופים" - בנייה והפעלה של קורסי הכשרה לסגלים רפואיים בסוגיות הקשורות לבריאות חסרי מעמד בישראל. בין השנים 2012 – 2019 יזמה פרופ' צבר, ביחד עם ד"ר שירי טננבאום, שישה קורסים תחת הכותרת "חולים שקופים". הקורסים התקיימו בבתי חולים ברחבי הארץ ובכלל זה בבית חולים שיבא, בבית חולים סורוקה, בבית חולים וולפסון ובאיכילוב.
קורס "פה אחד" - בשיתוף עם אוניברסיטת ת"א נציבות האו"ם לפליטים ובית חולים שיבא תל השומר, ארגנה פרופ' צבר עם ד"ר טננבאום את הקורס "פה אחד" ללמוד יסודות התרבות והשפה הטיגרינית. בקורס לקחו חלק סטודנטים ללמודי אפריקה, עובדים של ארגוני סיוע ועובדי מערכת הבריאות. את הקורס לימדו שני מבקשי מקלט מאריתראה בסיוע של שתי תלמידות מחקר ישראליות.
קורס מתורגמנים רפואיים אנגלית-טיגרינייה - פרופ' צבר בשילוב עם ד"ר טננבאום וד"ר מיכל שוסטר, מומחית לתרגום מאוניברסיטת בר-אילן, פתחו את הקורס הראשון בישראל למתורגמנות רפואית למבקשי מקלט אריתראים. הקורס הכשיר את המשתתפים לתרגם מטיגריניה לאנגלית והוא כלל 15 מפגשים, כל אחד של 4 שעות והתקיים בבית חולים שיבא. 12 מתוך בוגרי הקורס עובדים במערכת הבריאות הישראלית.
חברה בפורום היום שאחרי המלחמה, שהוקם מיד לאחר מתקפת ה-7 באוקטובר במטרה להעמיד על סדר היום הציבורי את התובנה כי פעולה צבאית נרחבת במטרה למוטט את שלטון החמאס בעזה חייבת להיות חלק מתוכנית מדינית כוללת, בשיתוף מדינות המערב ומדינות ערב המשתייכות לציר המתון.
ספריה

צבר גליה ואפרת שיר (עורכות) מבקשי חיים: אריתראים, סודאנים וישראלים במרחבים משותפים. פרדס (סדרת עכשיו אפריקה) תשע״ט 2019.
(ביחד עם נעמה צבר בן-יהושע), שני בתים וילד: סיפורן של משפחות משולבות בישראל, הוצאת שוקן, תשע"ב 2012.
בראשית הייתה אפריקה, אוניברסיטה משודרת, תשע"א 2011.
Lynn Schler, Louise Bethlehem, and Galia Sabar. 2010. Rethinking Labour in Africa, Past and Present. London: Routledge.
לא באנו להישאר - מהגרי עבודה מאפריקה לישראל ובחזרה, אוניברסיטת תל אביב - ההוצאה לאור, 2008.
G. Sabar (2002) Church, State and Society in Kenya – From Mediation to Opposition, 1963-1993, London: Frank Cass.
קניה - מהתיישבות קולוניאלית למדינה עצמאית / מרדכי תמרקין, גליה צבר-פרידמן. תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשנ"ז, 1997.I. Schenker, G. Sabar-Friedman and I. Francisco, eds.,(1996), AIDS Education Prevention in Multi-Cultural Societies, New York: Plenum Press.
גליה צבר: אני עובד זר, שחור ונוצרי בישראל היהודית: נצרות אפריקאית בתל אביב, בתוך: קליינברג אביעד, דתיות, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב וספריית כתר, תל אביב, 2004.
פרסים והערכה

במאי 2009 זכתה צבר בפרס Unsung Heroes המוענק על ידי הדלאי לאמה בחסות הארגון הבינלאומי Wisdom in Action. הפרס מוענק אחת לכמה שנים, ועד היום זכו בו כ–100 איש מרחבי העולם. הפרס הוענק לה כהוקרה על פעילות מוצלחת ורבת שנים בשדות המחקר והעשייה החברתית בסוגיית יהודי אתיופיה ומהגרי עבודה מאפריקה בישראל, והצבתן של סוגיות אלו במרכזו של השיח הציבורי בישראל. היא הישראלית הראשונה שזכתה בפרס זה. בנוסף אליה זכו בפרס של 2009 עוד 48 איש מרחבי העולם. טקס הענקת הפרסים נערך בסן-פרנסיסקו במאי 2009.
בשנת 2015 זכתה לפרס הוקרה מטעם ארגון SID ועיריית תל אביב, כהוקרה על פועלה בתחום הפיתוח הבין לאומי.
בשנת 2016, לרגל יום האישה הבינלאומי, נבחרה כאחת מ-11 חוקרות מעוררות השראה באוניברסיטת תל אביב.
הערות שוליים

↑  המלצה על שלושה מועמדים, אנשי אקדמיה, לכהונה במועצת המרכז לחקר ולשימור מורשת יהדות אתיופיה, על פי חוק המרכז למורשת יהדות אתיופיה, התשע"ב-2012, באתר המועצה לנשכלה גבוהה, ‏14 באוגוסט 2018
↑  המכון להגירה ושילוב חברתי, באתר המכללה האקדמית רופין
↑   עדי דברת, פרופסור גליה צבר נבחרה לנשיאת המרכז האקדמי רופין, באתר TheMarker‏, 20 ביולי 2016
↑  המרכז האקדמי רופין, המרכז האקדמי רופין מציג את We Learn, באתר ruppin.ac.il
↑  המרכז האקדמי רופין, המרכז לחקר המידע בבריאות על שם דרור (אמרי) אלוני, באתר ruppin.ac.il
↑  המרכז האקדמי רופין, [המרכז לחקר האובדנות והכאב הנפשי ע"ש ליאור צפתי המרכז לחקר האובדנות והכאב הנפשי ע"ש ליאור צפתי], באתר ruppin.ac.il
↑  פרופ' גליה צבר מונתה לנשיאת המכללה האקדמית תל אביב יפו, באתר וואלה, 20 באוגוסט 2024
↑  כתב עת | לשם שינוי, באתר Leshemshinui (באנגלית)
↑  מסלולם מהגירתם לישראל
↑  וחזרה לארץ המוצא, באתר nrg
↑  פרויקט איידס ירושלים
↑  Israel Religious Action Center (IRAC), Israel Religious Action Center (IRAC) (באנגלית)
↑  Felix007.com, Hotline for Refugees and Migrants | main, hotline.org.il
↑  nala | TEAM, nala (באנגלית)
↑  קורס מתורגמנים רפואיים אנגלית-טיגרינייה
↑  חברי הפורום, באתר היום שאחרי המלחמה
↑  "Israel's Unsung Female Heroes". Haaretz (באנגלית). 2009-06-08. נבדק ב-2019-05-02.
↑  Dalai Lama to present Unsung Heroes Award to Israeli researcher, Phayul.com
↑  פרטים על הפרס והטקס
↑  ההודעה על הפרס, באתר אוניברסיטת תל אביב
↑  חוקרות מעוררות השראה > פרופ' גליה צבר, באתר אוניברסיטת תל אביב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309381205171  BnF: cb14509460q (data)  CiNii: DA1491953X  ISNI: 0000 0000 8149 1817  LCCN: n96100206  SUDOC: 086004379  VIAF: 69161998   WorldCat (עם VIAF): 69161998
ניקולס היליארד

| --- | --- |

 לידה:  1547 אקסטר, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  7 בינואר 1619 (בגיל 72 בערך) לונדון, ממלכת אנגליה 
 מדינה:  ממלכת אנגליה ממלכת אנגליה
 תקופת הפעילות:  1550–1619 (כ־69 שנים) 
 תפקיד:  Sheriff of Exeter 
 בן או בת זוג:  אליס היליארד 
 
ניקולס היליארד (באנגלית: Nicholas Hilliard בערך 1547 – 7 בינואר 1619) היה צורף ואמן אנגלי, הידוע בעיקר בזכות מיניאטורות הדיוקן שלו של בני החצרות של אליזבת הראשונה וג'יימס הראשון מאנגליה. הוא צייר בעיקר מיניאטורות אובליות קטנות, אך גם כמה מיניאטורות גדולות יותר, בגובה של עד כ-25 סנטימטרים, ולפחות שני דיוקנאות חצי-גוף מפורסמים של אליזבת. הוא נהנה מהצלחה מתמשכת כאמן, לצד קשיים כלכליים מתמשכים, במשך ארבעים וחמש שנים. ציוריו ממשיכים לשקף את הדימוי הוויזואלי של אנגליה האליזבתנית, השונה מאוד מזה של רוב אירופה בסוף המאה השש עשרה. מבחינה טכנית, הוא היה שמרני מאוד לפי הסטנדרטים האירופיים, אך ציוריו היו ברמה גבוהה שהבטיחה את המוניטין המתמשך שלו כ"דמות האמנותית המרכזית של תקופת אליזבת, הצייר האנגלי היחיד שעבודתו משקפת במיקרוקוסמוס העדין שלה את עולמם של מחזותיו המוקדמים של שייקספיר".
ראשית חייו ומשפחה

היליארד נולד באקסטר בשנת 1547. הוא היה בנם של ריצ'רד היליארד (1519–1594) צורף שהפך לפרוטסטנטי נאמן והיה שריף אקסטר בשנת 1568, בנישואיו ללורנס בתו של ג'ון וול, צורף מהסיטי של לונדון. הוא היה אחד מארבעה בנים: שניים נוספים הפכו לצורפים, ואחד לכומר. ייתכן שהיליארד היה קרוב משפחה של גרייס הילר (היליאר), אשתו הראשונה של תיאופילוס איטון (1590–1657), ממייסדי מושבת ניו הייבן באמריקה.
היליארד צייר דיוקן עצמי בגיל 13 בשנת 1560, ולפי מה שנאמר, הוא ביצע דיוקן של מרי, מלכת הסקוטים, כשהיה בן שמונה עשרה.
היליארד התלמד אצל צורף המלכה רוברט ברנדון (נפטר ב-1591), צורף ושכיר עירוני של לונדון, וסר רוי סטרונג מציע שייתכן שהליארד גם הוכשר באמנות הלינינג על ידי לוינה טירלינק בתקופה זו. היא הייתה בתו של סיימון בנינג, המאסטר הגדול האחרון של מסורת ההארה של כתבי היד הפלמיים, והפכה לצייר חצר של הנרי השמיני לאחר מותו של הולביין. לאחר התלמדותו של שבע שנים, הפך היליארד לאדם חופשי בחברת הצורפים המתפללים בשנת 1569. הוא הקים בית מלאכה עם אחיו הצעיר ג'ון; אח נוסף היה גם צורף, והצעיר היה איש דת. הוא התחתן עם בתו של ברנדון אליס (1556–1611) בשנת 1576 ונולדו להם שבעה ילדים.
היליארד חנך את עצמו אצל צורף המלכה, רוברט ברנדון, צורף וקמרלין העיר לונדון, לאחר שבע שנות התלמדות הפך היליארד לחבר חופשי באגודת הצורפים המכובדת בשנת 1569. הוא הקים סדנה עם אחיו הצעיר ג'ון; אח נוסף היה גם צורף, והצעיר ביותר היה כומר. הוא נישא לבתו של ברנדון, אליס (1556–1611), בשנת 1576, ולזוג נולדו שבעה ילדים.
סגנון

היליארד היה מחבר מאמר חשוב על ציור מיניאטורות, הנקרא כיום "אמנות המיניאטורות" (The Art of Limning) (בערך 1600), שנשמר בספרייה הבודליינית. בעבר האמינו שהמחבר של חיבור זה היה ג'ון דה קריץ, הצייר הרשמי של ג'יימס הראשון, על פי הנחיותיו של היליארד לטובת אחד מתלמידיו, אולי יצחק אוליבר. עם זאת, מחקרים עדכניים יותר מצביעים על כך ש"האמנות" נכתבה על ידי היליארד עצמו וניתן לתארכה בדיוק רב ולהוכיחה בצורה משכנעת כעבודתו של היליארד.
המאסטרים המוזכרים ב"אמנות המיניאטורות" הם הנס הולביין הצעיר, צייר החצר של הנרי השמיני, ואלברכט דירר, אותו כנראה הכיר רק מההדפסים שלו. שניהם היו מתים בזמן לידתו של היליארד, ובמובנים רבים הוא שמרני יותר אפילו מהולביין. הוא גם למד מהאמנות הצרפתית, כולל רישומי גיר, ומתייחס לאמן והסופר התאורטי ג'אן פאולו לומצו. האמנות האנגלית הייתה נבדלת בפרובינציאליות שלה, ואמנותו של היליארד שונה לחלוטין מזו של האמנים האיטלקיים הבארוקיים המוקדמים בתקופתו, או מאמנותו של בן דורו הקרוב אל גרקו (1541–1614).
סגנונו של היליארד הראה מעט התפתחות לאחר שנות ה-1570, למעט כמה שיפורים טכניים, אך רבים מהשחזורים המאוחרים שלו של ג'יימס הראשון ומשפחתו הם חלשים בהרבה מעבודותיו המוקדמות. ג'יימס לא אהב לשבת לציור דיוקן והיליארד ככל הנראה קיבל ממנו מעט מאוד ישיבות. החל משנות ה-1590, תלמידו הוותיק יצחק אוליבר היה למתחרה, שמונה לצייר המיניאטורות של המלכה החדשה, אן מדנמרק, בשנת 1604, ולאחר מכן להנרי, נסיך ויילס, כשהקים את ביתו שלו בשנת 1610. אוליבר נסע אל מחוץ לאנגליה ופיתח סגנון מודרני יותר מזה של מורו, והיה טוב יותר בציור פרספקטיבה, אם כי לא הצליח להשתוות להיליארד ברעננות ובחדירה פסיכולוגית.
גלריה

אליזבת הראשונה, 1576–78
סר אמיאס פאולט, 1576–78
מרגריט דה נווארה, 1577
סרפרנסיס דרייק, 1581
סרוולטר ראלי, 1585
נוער אלמוני, 1585,<div></div>
ג'יימס הראשון, 1603–9,
כריסטופר האטון ג. 1589
מרי סידני, הרוזנת מפמברוקג. 1590
לטיס קנוליס, הרוזנת מלסטרג. 1590-1595
אליזבת, מלכת בוהמיה, בתו של ג'יימס הראשון, 1605-10
הערות שוליים

↑  Waterhouse (1978), p. 38.
1 2 3  Kinney (1983), pp.3–12
↑  Strong (1975), 3.
↑  Originally dated as 1550; date altered according to Edmond (1983)
1 2 3 4  Strong (1987), pp. 79–83
↑  Strong (1975), pp.3–4
1 2 3  Reynolds (1971), pp. 11–18
↑  Strong (1975), p. 4
↑  V&A website, accessed 12 September 2007
↑  Strong (1975), p.5 – Paulet seems careful to avoid any suggestion of emigration in this despatch home.
↑  Strong (1975), p. 6
↑  Strong (1969), p.49
↑  Batho, G. R., ed., Household Papers of Henry Percy, 9th Earl of Northumberland, Camden Society, (1962), 64–65.
↑  Strong (1983), p. 72
↑  Strong (1975), pp. 4–7, 17
↑  HMC, Manuscripts of the Marquis of Salisbury at Hatfield House, vol. 11 (1906), p. 306
↑  "A radical new look at the greatest of Elizabethan artists | Apollo Magazine". Apollo Magazine (באנגלית אמריקאית). 29 במאי 2017. נבדק ב-31 במאי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  V&A website (and following pages)(הקישור אינו פעיל, December 2017) accessed 12 September 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007361465105171  BNE: XX847827  BnF: cb14969165j (data)  GND: 118774468  ISNI: 0000 0000 8159 2861  KulturNav: 02f9ad81-1bba-4df2-b1e2-11210795263d  LCCN: n50035194  MusicBrainz: f5bfb1eb-cc5c-44e9-a56a-7936280b7b16  NLA: 35678618  NTA: 071560432  RERO: 02-A028873264  RKD: 38475  SNAC: w6rr2502  SUDOC: 027783596  TePapa: 69354  Trove: 1038877  ULAN: 500028850  VcBA: 495/319130  VIAF: 79202769   WorldCat (עם VIAF): 79202769 
אשתו של היליארד אליס, דוגמה להשפעה מהאמנות הצרפתית ביצירתו. 1578
מיניאטורה של פרנסואה, דוכס אנז'ו, 1577
מיניאטורה גדולה של ג'ורג' קליפורד, הרוזן השלישי מקמברלנד, מאת היליארד
אדם לא ידוע בן 24, 1572 מוזיאון ויקטוריה ואלברט
הנרי פרסי, הרוזן התשיעי מנורת'מברלנד, "רוזן הקוסם", 1590–95.
יחידה 731

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  מנצ'וקוו מנצ'וקוו
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1935–1945 (כ־10 שנים) 
 מקים היחידה:  קמפייטאי 
 מלחמות:  מלחמת סין-יפן השנייה, מלחמת העולם השנייה 
 פיקוד
 יחידות בת:  יחידה 1644
 מפקד נוכחי:  מסאג'י קיטאנו 
 
צילום של המתקן ששימש את יחידה 731. במבנה המרכזי נמצאים שני בתי כלא
יחידה 731 הייתה יחידה צבאית סודית של הצבא הקיסרי היפני בפיקודו של שירו אישיאי שעסקה במחקר ופיתוח של נשק ביולוגי, ניסויים רפואיים וניסויים בבני אדם במהלך מלחמת סין–יפן השנייה (1937-1945) ובזמן מלחמת העולם השנייה. פשעי המלחמה שביצעה היחידה הם מהקשים ביותר שבוצעו על ידי הצבא היפני הקיסרי, והם כללו בין היתר ניתוחים מחקריים באנשים חיים (אנ'), בחלק מהמקרים ללא הרדמה. ליחידה היה כפוף אתר לייצור נשק ביולוגי וכימי בשם יחידה 516.
היחידה עבדה במסווה של יחידה לטיהור מים. בסיס היחידה היה בפינגפנג סמוך לעיר חרבין בצפון מזרח סין, באזור שבאותה העת היה תחת ממשלת הבובות של מנצ'וקו. מקורות שונים מעריכים שבין 3,000 ל-12,000 אזרחים ושבויי מלחמה סינים, קוריאנים, מונגולים, רוסים וממדינות בעלות הברית נרצחו באופן ישיר או עקיף מניסוייה של היחידה.
רבים מן המדענים ששירתו ביחידה 731, לרבות מפקדה מסאג'י קיטאנו, המשיכו לקריירות בולטות בתחומי הפוליטיקה, האקדמיה והעסקים. ארצות הברית העניקה חנינה שאיפשרה למדענים שלא לעמוד לדין בתמורה למידע שמסרו על פעילותם.
היחידה עסקה בפיתוח נשק ביולוגי וביצעה ניסויים על אסירים בגחלת, דבר, כולרה, טולרמיה, אבעבועות שחורות, בוטוליזם ומחלות אחרות. בנוסף יחידה 731 הדביקה כפרים שלמים בסין הכבושה במחלות שונות כדי לבדוק את מידת השפעתן בשביל פיתוח נשק. היא החזיקה חיל אוויר קטן ופיזרה מעל כפרים מסוימים פרעושים הנגועים במחלות כגון דבר כולרה וטיפוס. לא ידוע על מספרי הקרבנות המדויקים כי לפני הכיבוש הורה מפקד היחידה על השמדה של מסמכים מפלילים, אך היסטוריונים מעריכים את מספר הנפגעים באזור ה-400,000.
ראו גם

פילוסופיה של סכין (אנ') - סרט אימה רוסי-אמריקאי משנת 2008 שעוסק בפשעי היחידה
נשק ביולוגי
מעבדת נובוריטו
יחידה 1644
התקיפה בנשק ביולוגי על נינגבו
ניסויים רפואיים בבני אדם בתקופת השואה
מבצע פריחת הדובדבן בלילה
יחידה 1855
הערות שוליים

↑  War Stats Redirect
↑  Theodicy--through the Case of Unit 731
↑  World War II: The Issue of Compensation by Japan
↑  Biological Weapons
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597126805171  LCCN: n82080077  NDL: 001279860  SUDOC: 200255169  VIAF: 131371456   WorldCat (עם VIAF): 131371456 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לה מיטרייוז

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  כריסטופר נבינסון 
 תאריך יצירה:  1915 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  61 ס״מ 
 גובה:  50.8 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  N03177 (גלריית טייט) 
 מיקום:  מוזיאון טייט בריטניה
 קואורדינטות:  51°30′34″N 0°07′41″W﻿ / ﻿51.5094°N 0.128056°W﻿ / 51.5094; -0.128056
 
לה מיטרייוז (La Mitrailleuse) הוא ציור של האמן הפוטוריסטי הבריטי כריסטופר נבינסון, שנוצר בשנת 1915 בזמן חופשת ירח הדבש שלו משירותו כנהג אמבולנס בחיל הרפואה המלכותי בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. במאמר שפורסם ב-1916 בכתב העת "The Burlington Magazine", כינה האמן וולטר סיקרט את היצירה "הביטוי הסמכותי והממוקד ביותר על המלחמה בתולדות הציור". בתקופה זו צייר כמה מציוריו המפורסמים בהם "נתיבי התהילה".
המילה Mitrailleuse בצרפתית משמעה מקלע, והיא נובעת משמו של רובה המטח הצרפתי מן המאה ה-19, ה-mitrailleuse. הציור מתאר שלושה חיילים בתעלות, חובשים קסדות מתכת מדגם אדריאן, כאשר אחד מהם יורה במקלע. חייל רביעי מוטל מת לצידם. סביבם פזורים קורות עץ ותיל דוקרני. הדמויות בציור מופשטות לצורות גאומטריות זוויתיות בצבעים חדים, והופכות למרכיבים מכניים בתוך "מכונת מוות" חסרת אנושיות. נווינסון כתב לימים: "עבורי, החייל הלך ונשלט על ידי המכונה... הייתי הראשון שהביע תחושה זו על גבי קנבס".
ממדיו של הציור הם 61×51 ס"מ (24×20 אינץ'). הוא הוצג בגלריות גראפטון ולסטר בשנת 1916, ונמסר לגלריית טייט על ידי אגודת האמנות העכשווית בשנת 1917. כיום הוא מוצג במוזיאון טייט בריטניה.
מרגריט היגינס

| --- | --- |

מאמר מתוך גיליון אוקטובר 1951 של מגזין "לייף", מאת קארל מידנס (אנ') תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  3 בספטמבר 1920 הונג קונג הבריטית, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  3 בינואר 1966 (בגיל 45) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הלאומי ארלינגטון 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 בן או בת זוג:  ויליאם אוונס הול 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1954)  פרס פוליצר לכתיבה בעניינים בינלאומיים (1951)  פרס ג'ורג' פולק (1952)  מסדר ההצטיינות בשירות הדיפלומטי של דרום קוריאה (31 באוגוסט 2010) 
 
מרגריט היגינס הול (באנגלית: Marguerite Higgins Hall;‏ 3 בספטמבר 1920 – 3 בינואר 1966) הייתה עיתונאית וכתבת צבאית אמריקאית. היגינס סיקרה את מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה, ומלחמת וייטנאם, ובזכות עבודתה קידמה שוויון זכויות לנשים ככתבות צבאיות. להיגינס הייתה קריירה ארוכה בעיתון ניו יורק הראלד טריביון (1943–1963) ואחר כך כבעלת טור בעיתון ניוזדיי (1963–1965). בשנת 1951 היא הייתה האישה הראשונה אשר זכתה בפרס פוליצר לכתיבה בענייני חוץ וזאת על סיקורה את מלחמת קוריאה.
ביוגרפיה

היגינס נולדה בהונג קונג בעת שאביה, לורנס היגינס, עבד בחברת ספנות. המשפחה שבה לארצות הברית בהיותה בת שלוש. בשנתה הראשונה כתלמידה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי היא עבדה בעיתון הסטודנטים "הדיילי קליפורניאן" (The Daily Californian). בתקופת לימודיה באוניברסיטה הייתה חברה באחווה נשית, גמא פי בטא (אנ') אשר מטרתה העיקרית לעורר השראה להישגיות נשית. בשנת 1941, לאחר שסיימה תואר ראשון בצרפתית בברקלי, היא המשיכה ללימודי תואר שני בבית הספר לעיתונות של אוניברסיטת קולומביה.
ביוגרפיה > קריירה

נחושה להיות כתבת צבאית, בשנת 1944 היגינס שכנעה את הנהלת הניו-יורק הראלד טריביון לשלוח אותה לאירופה, לאחר שעבדה בעיתון במשך שנתיים. לאחר שהוצבה בלונדון ובפריז, היא הועברה במרץ 1945 לגרמניה. היא הייתה עדה לשחרור מחנה הריכוז דכאו בחודש אפריל 1945 וזכתה לאות מערכה של צבא ארצות הברית בעבור הסיוע בעת כניעת אנשי האס אס שהיו שומרי המחנה. היא סיקרה את משפטי נירנברג ואת הסגר שהטילה ברית המועצות על ברלין.
בשנת 1950, היגינס מונתה לכתבת הראשית של ההראלד טריביון בטוקיו. זמן קצר לאחר הגיעה ליפן פרצה מלחמת קוריאה והיא הייתה אחת הכתבים הראשונים שהגיעו לאזור המלחמה. ב-28 ביוני 1950 היגינס ושלושה מעמיתיה היו עדים להפצצת גשר האנגאנג (אנ') בסיאול ונלכדו על גדתו הצפונית של נהר ההאן (אנ'). הם חצו את הנהר בדוברה ולמחרת הגיעו למטה צבא ארצות הברית בסוואן. זמן קצר אחר כך היגינס קיבלה הוראה לצאת מתחומי קוריאה בפקודת גנרל וולטון ווקר, אשר טען כי מקומן של נשים איננו בחזית ולצבא אין זמן כדי לדאוג לתנאי מגורים המתאימים לנשים. היגינס פנתה אישית למפקדו של ווקר, הגנרל דאגלס מקארתור, אשר שלח לבסוף מברק למערכת העיתון הראלד טריביון ובו קבע: "האיסור על כתבות נשים בקוריאה בוטל. מרגריט היגינס זוכה להערכה מקצועית רבה על ידי כולם".
אירוע זה היה בבחינת פריצת דרך משמעותית לכתבות צבאיות. כתוצאה מעבודתה העיתונאית בקוריאה היגינס חלקה עם עוד חמישה עיתונאים גברים את פרס פוליצר לשנת 1951 לכתיבה בענייני חוץ. בשנת 1952 היא התחתנה עם ויליאם אוונס הול, מייג'ור גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית, אותו פגשה בעת עבודתה כראש מערכת העיתון הראלד טריביון בברלין. בתם הראשונה, אשר נולדה בשנת 1953, נולדה פג ונפטרה בהיותה בת חמישה ימים. בשנת 1958 היגינס ילדה בן ובשנת 1959 בת.
היגינס המשיכה לדווח על חדשות חוץ כל חייה וראיינה במהלך עבודתה אישים רבים ובהם פרנסיסקו פרנקו, ניקיטה חרושצ'וב וג'ווהרלל נהרו. בשנת 1954 היא הייתה העיתונאית הראשונה לבקר בברית המועצות לאחר שהוקלו ההגבלות שהטיל משטר סטלין על סיקור עיתונאי. בשנת 1955 היא יסדה וניהלה את מערכת עיתון ההראלד טריביון במוסקבה. בשנת 1963 היא עברה לעבוד בעיתון ניוזדיי ונשלחה לסקר את מלחמת וייטנאם. היא ביקרה בכפרים רבים וראיינה את רוב הדמויות המרכזיות שהיו מעורבות במערכה. על ניסיונה בווייטנאם היא כתב ספר "סיוט וייטנאם שלנו".
ביוגרפיה > אחרית ימיה ומותה

בעודה עובדת בשלהי 1965, היגינס נדבקה בשושנת יריחו, מחלה שהובילה למותה ב-3 בינואר 1966, בגיל 45, בוושינגטון הבירה. היא נקברה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון לצד בעלה לוטננט גנרל ויליאם אוונס הול.
מורשתה

בשנות ה-40 ושנות ה-50 נשים החלו לקבל תפקידים רבים יותר בשוק העבודה בארצות הברית, אולם עיתונאות נותרה מקצוע הנשלט על ידי גברים. עיתונאיות סבלו אפליה מינית וההזדמנויות לנשים להשתלב במקצוע זה היו מועטות והוגבלו בעיקר לכתיבה על נשים והמיועדת לנשים. בתוך תחום העיתונאות, תחום הכתיבה הצבאית היה תחום גברי כמעט לחלוטין ומספר הנשים שסיקרו קרבות ומלחמות היה זניח. כך, במלחמת העולם הראשונה כולה הייתה אישה אחת בלבד אשר הורשתה על ידי צבא ארצות הברית לסקר את המלחמה.
על רקע זה היגינס בולטת כאשת מקצוע אשר קיבלה הכרה ופרסום בגיל צעיר. אף על פי שאת מלחמת העולם השנייה סיקרו למעלה מ-130 כתבות צבאיות, שהיוו מיעוט קטן בין אלפי כתבים צבאיים גברים, דמותה של היגינס בולטת ביניהן. לפרסומה תרמו ארבעה ספרים אותם כתבה על חייה וניסיונותיה כעיתונאית. בספריה תארה בין היתר את מטרותיה המקצועיות, את תכונות האופי שתרמו לדעתה להצלחתה ואת המידה שבה לדעתה סבלה מאפליה בעיתון שבו עבדה, בצבא ובין עמיתיה למקצוע. היסטוריונים רבים הסתמכו על תאוריה את מלחמת קוריאה, המלחמה הקרה, מלחמת וייטנאם ועיתונאות נשית. העובדה שהיגינס לא היססה להתעמת עם הפיקוד העליון של צבא ארצות הברית במלחמת קוריאה, בעת שניסו להרחיקה מקו החזית ומן המדינה בכלל, כל זאת בעת שהייתה בת 29, תרמו לתדמיתה כאישה עזת נפש וחדורת מטרה. התעקשותה להישאר בקוריאה ולסקר את המלחמה פורסמה במגזין ניוזוויק. בספרה על מלחמת קוריאה, אשר היה לרב מכר, היא אף מתארת עצמה כמי שתעשה הכל למען העבודה העיתונאית, תוך התעלמות מקידום אינטרסים אישיים. הספר אף מעלה שאלות קשות על היבטים אכזריים במלחמה ועל תוצאות ההשפעה הסובייטית בדרום מזרח אסיה, דבר שהוסיף לדמותה כאשה חכמה, המנתחת מצבים באופן מעמיק. היגינס לא היססה להגיע לקו החזית, הפגינה בעבודתה מחשבה עצמאית והבנה מעמיקה של הסכסוכים אותם סיקרה. כל זאת בזכות הקדשת מלוא חייה הבוגרים למקצוע העיתונות.
עם זאת, מספריה היא גם מצטיירת כדמות קרה לעמיתיה, תחרותית מאוד ואפילו גסת רוח כאשר רצונה אינו ניתן לה.
ב-14 בספטמבר 2002 פרסם שרות הדואר הפדרלי בול לזכרה של מרגריט היגינס בערך נקוב של 37 סנט. הבול הופץ לראשונה בכנס השנתי של הוועידה הלאומית של עיתונאים מקצועיים בארצות הברית כחלק מסדרת בולים על נשים בעיתונות.
ב-2 בספטמבר 2010 ממשלת קוריאה הדרומית העניקה לה לאחר מותה את אות השרות הדיפלומטי. בטקס שנערך בסיאול קיבלו בתה ונכדה את האות אשר ניתן להיגינס על אומץ ליבה בפרסומיה על מאבק ההישרדות של קוריאה הדרומית בתחילת שנות החמישים.
לאחר מותה התפרסמו בעיתונות האמריקאית מאמרים רבים הסוקרים את עבודתה ותרומתה לעיתונות ולמעמדן של נשים במקצוע זה. דמותה ועבודתה של היגינס זכו אף למחקר אקדמי במספר עבודות מחקר לתואר שני ולתואר שלישי.
ראו גם

הלן קירפטריק
לקריאה נוספת

Higgins, Marguerite (1951). War In Korea: The Report Of A Woman Combat Correspondent. Doubleday. ISBN 9781258213466.
Higgins, Marguerite (1955). News is a singular thing. Doubleday.
Higgins, Marguerite (1955). Red plush and black bread. Doubleday.
Higgins, Marguerite (1965). Our Vietnam Nightmare. Harper & Row. ISBN 9780060118907.
Kathleen Kearny Keeshen, Marguerite Higgins: Journalist, 1920-1966. (University of Maryland, 1983)
Lisa D. Johnson, No Place for a Woman: A Biographical Study of War Correspondent Marguerite Higgins. (East Texas State University, 1983)
Kim Bryce Landon, War Correspondent Marguerite Higgins: Conflict as Career. (Syracuse University, 1985)
Michele Kathleen Jones, Bias and Objectivity in the Cold War Reporting of Marguerite Higgins. (University of Florida, 2003)
Peter Noel Murray, Marguerite Higgins: An Examination of Legacy and Gender Bias. (University of Maryland, 2003)