stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2005
הערות שוליים

↑  טובה דדון, מאבטח נורה למוות בבית גוברין; גדודי אל-אקצה: רצחנו אותו, באתר ynet, 2 בינואר 2005
↑  אפרת וייס וחנן גרינברג, מת מפצעיו תושב ניסנית שנפגע מפצצת מרגמה, באתר ynet, 11 בינואר 2005
↑  שמוליק חדד וחנן גרינברג, פצוע אנוש מירי מרגמות אל אזור התעשייה ארז, באתר ynet, 2 בינואר 2005
↑  אפרת וייס ועופר מאיר, חייל נהרג ו-4 נפצעו בפיגוע ירי בשומרון, באתר ynet, 7 בינואר 2005
↑  חנן גרינברג, ההרוג במטען במורג: גדעון רבלין מגני טל, באתר ynet, 12 בינואר 2005
↑  "Middle East | Deadly attack rocks Gaza crossing". BBC News. 2005-01-14. נבדק ב-2019-03-06.
↑  שמוליק חדד, שדרות: גוננה על אחיה מהקסאם ונפצעה אנושות, באתר ynet, 15 בינואר 2005
↑  8 פלסטינים נהרגו בעזה; ילד נפצע קשה מפצמ"ר בנצרים, באתר ynet, 15 בינואר 2005
↑  שמוליק חדד, "עודד בילה את הזמן המועט עם המשפחה", באתר ynet, 19 בינואר 2005
↑  ארבעה נרצחו בפיגוע בטיילת של תל-אביב, באתר ynet, 25 בפברואר 2005
↑  חנן גרינברג, מתקפת ירי על חיילים בציר פילדלפי; חייל נהרג, באתר ynet, 19 ביוני 2005
↑  נרצח בפיגוע בצומת "סמטת ההפתעות" ליד בקה, באתר ynet, 20 ביוני 2005
↑  פיגוע ירי בבית חגי: נער נרצח ו-4 נפצעו, באתר ynet, 24 ביוני 2005
↑  דורון שפר וחנן גרינברג, מת מפצעיו נער שנפגע מהירי בבית-חגי, באתר ynet, 26 ביוני 2005
↑  חנן גרינברג ושרון רופא-אופיר, חייל נהרג וארבעה נפצעו מאש חיזבאללה, באתר ynet, 29 ביוני 2005
↑  "Netanya bombing death toll rises to 5". Ynetnews.com. נבדק ב-2019-03-06.
↑  שמוליק חדד וחנן גרינברג, הרוגה מפגיעת קסאם בבית בנתיב העשרה, באתר ynet, 14 ביולי 2005
↑  ירון דרוקמן ואחיה ראב"ד, שפרעם: פעיל ימין קיצוני ירה ורצח 4 באוטובוס, באתר ynet, 4 באוגוסט 2005
↑  ענת ברשקובסקי, פיגוע בבאר-שבע: מאבטחים חסמו מחבל בגופם, באתר ynet, 28 באוגוסט 2005
↑  אפרת וייס ודורון שפר, מחבלים חטפו ישראלי לביתוניא ורצחו אותו, באתר ynet, 26 בספטמבר 2005
↑  אפרת וייס ועלי ואקד, שלושה נרצחו בפיגוע בצומת גוש עציון, באתר ynet, 16 באוקטובר 2005
↑  מתה פצועה בפיגוע ההתאבדות בחדרה ב-2005, באתר ‏מאקו‏, 17 בספטמבר 2009
↑  07.02Â EST. "Five killed in Israeli shopping centre blast | World news". The Guardian. נבדק ב-2019-03-06.
↑  אפרת וייס, חייל נהרג במחסום קלנדיה מצפון לירושלים, באתר ynet, 8 בדצמבר 2005
↑  שלומי דיאז, מקורב לסינוואר נעצר והועבר לחקירה בישראל; תקיפה נרחבת בלבנון, באתר הידברות, ‏14 בפברואר 2024
↑  אפרת וייס ושני מזרחי, אב לחמישה נרצח בפיגוע ירי דרומית לחברון, באתר ynet, 16 בדצמבר 2005
↑  קצין נהרג בפיצוץ בשומרון - ומנע פיגוע בישראל, באתר ynet, 29 בדצמבר 2005
| פיגועי טרור נגד ישראלים בעשור הראשון של המאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | < • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | הפיגוע בדלפק אל על בנמל התעופה של לוס אנג'לס (4 ביולי 2002) • הפיגועים במומבסה (28 בנובמבר 2002) • הפיגוע בשגרירות ישראל בטשקנט (30 ביולי 2004) • מתקפת הטרור בסיני (7 באוקטובר 2004) • הפיגוע בשגרירות ישראל במאוריטניה (1 בפברואר 2008) • מתקפת הטרור במומבאי (26 בנובמבר 2008) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
ראדו מיכניה

ראדו מיכניה, נקרא לפעמים על ידי היסטוריונים – ראדו התשיעי מיכניה (ברומנית: Radu Mihnea; בערך 1586, איסטנבול – 13 בינואר 1626, חרלאו) היה שליט ולאכיה בשנים 1602-1601,‏ 1611, 1616-1611 ו-1623-1620, ושליט מולדובה בין 1619-1616 ובין 1626-1623. ניהל מדיניות בדרך כלל נאמנה לאימפריה העות'מאנית ובעת מלוכתו בין 1623 -1626 הנהיג בפועל את שתי הנסיכויות הרומניות גם יחד, כשבנו הצעיר, אלכסנדרו העלם, מלך בוולאכיה, והוא עצמו בנסיכות מולדובה. בעל חינוך יווני ,בתקופתו התחזקה השפעת הכמורה והיועצים היוונים בנסיכויות הרומניות. תיווכו בין פולין ובין האימפריה העות'מאנית עזר למנוע עוד עימותים צבאים שיכלו לזרוע הרס על אדמות הארצות הרומניות.
רקע משפחתי ושנות צעירותו

ראדו מיכניה נולד בסביבות שנת 1585 באיסטנבול כבן מחוץ לנישואים של מיכניה השני הקרוי "הטורקי"
("המומר" או "המתאסלם" Turcitul) מהענף דרקולשט של שושלת בסראב . גודל על ידי אמו, וישה או ווֹייקה בראטקול, אחיינית של הגבירה ("דואמנה") ניאגה, אשתו הרשמית של אביו, בדת הנוצרית-אורתודוקסית. ייתכן כי הוסתר בילדותו במנזר איווירון של הנזירים האיבירים (גאורגים) על ההר אתוס

התחנך בוונציה. לאחר מכן חזר לגור באיסטנבול במחיצת אביו. התגורר שם עד העלאתו לראשונה על כס ולאכיה בשנת 1601 ושוב עד לעלייתו בשנית למלכות בשנת 1611. ראדו מיכניה למד יוונית ולטינית, לפי אחד ממוקיריו היווניים ידע אפילו ערבית.

עלה 4 פעמים על כס המלכות בוולאכיה ופעמיים על כס מולדובה בתמיכת הסולטאן העות'מאני שכפה מחדש את חסותו על שתי המדינות הרומניות אחרי תקופה של התרופפות השליטה הטורקית בימי מלוכתו של מיכאי האמיץ.
תיווכו בין פולין ובין האימפורה העות'מאנית מנע המשך העמותים הצבאים בין מעצמות אלה שזרעו הרס על אדמות מולדובה.
המלוכה הראשונה, השנייה והשלישית בוולאכיה - 1602-1601 ,1611, 1616-1611

ראדו מיכניה הגיע לראשונה לשלטון בוולאכיה בין 23 באוגוסט 1601 – מרץ 1602 מיד אחרי מותו של מיכאי האמיץ.
חזר לשלטון אחרי הפסקה בת 9 שנים, הפעם לפרק זמן קצר במרץ-מאי 1611 אחרי כיבוש ולאכיה על ידי הכוחות הטרנסילבאנים של השליט גאבור באטורי (1613-1608).
בספטמבר 1611 הועלה פעם נוספת על כס המלוכה אחרי הדחתו של ראדו שרבאן והנהיג את ולאכיה עד אוגוסט 1616.
בהתחלת מלוכתו השנייה מרדו נגד ראדו מיכניה תשעה בויארים ובראשותם ברקן ה"סטולניק" ומיכאי ה"קמראש", בין השאר, נגד עליית השפעת היועצים והכמרים היוונים במדינה. השליט עצר אותם והוציאם להורג. רדף עד למולדובה אחרי השליט הקודם, ראדו שרבאן, ששאף לשוב לשלטון בעזרת אוסטריה ופולין. נאבק בהמשך בשליט של טרנסילבניה, גאבור באטורי, שהשלים בינתיים עם ראדו שרבאן ותכנן מתקפה מחודשת בשטח ולאכיה. ראדו מיכניה הצליח להתגבר עליה בעזרת כוח צבאי שנשלח על ידי שטפאן טומשה, שליט מולדובה, שהואץ לוולאכיה מיוזמת הטורקים. גאבור באטורי עצמו נאלץ לסגת ולבסוף התפטר מתפקידו ונרצח בסתיו 1613.
אחרי שנרגעו הרוחות בין הטורקים ובין האוסטרים, ניסה גם ראדו מיכניה לשפר את יחסיו אם החצר בווינה ואף הבטיח לקיסר בחשאי סיוע נגד הטורקים במקרה הצורך. ייתכן כי הבטחות אלה הגיעו לאוזני הטורקים, שהחליטו לסיים את כהונתו ולהחזירו.
מלוכתו הראשונה במולדובה 1619-1616

מירון קוסטין היה הכרוניקון שהקדיש פרקים נרחבים לימי השלטון של ראדו מיכניה במולדובה והעריך אותו על כישוריו הניהוליות והדיפלומטיות. על מנת לשים קץ למלחמות הפנימיות ולמנוע את התערבות פולין במולדובה, החליט הסולטאן הטורקי בשנת 1616 להדיח את שליט מולדובה, שטפאן טומשה, ולהחליפו בראדו מיכניה. כוח עות'מאני בראשותו של סקינדר פאשה ליווה לשם את ראדו מיכניה. בהמשך הצליח להשיג מהטורקים את שחרורם של רוב השבויים מקרב הבויארים
הפרו-פולנים. פולין שילמה כופר רב בעד שחרורו של ראש חיל המשלוח הפולני, קורצקי. הטורקים המשיכו להחזיק בידם, בין השאר, את אלמנתו של ירמיה מובילה, שנאנסה על ידי כמה מחייליהם, ואת בנה בוגדאן מובילה.
כעבור זמן מה השתתפה מולדובה בהנהגתו למסע של סקינדר פאשה נגד הקוזקים. יחד עם שליט טרנסילבניה, גאבור בתלן ועם שליט ולאכיה, אלכסנדרו איליאש, וכוח צבאי של טטרים, לקח חלק במצור על רשקוב (כיום בשטח טרנסניסטריה). בהמשך נחתם הסכם שלום עם הקוזקים ועם פולין, אולם הטטרים הפרו אותו.
ראדו מיכניה נשאר שליט מולדובה עד פברואר 1619 כשפרש בנסיבות הידלקות הסכסוך הטורקי-פולני ו מסיבות בריאות ונסע לרפא את עיניו באיסטנבול, באישור הסולטאן.
המלוכה השלישית בוולאכיה 1623-1620

אבל אחרי הדחתו של השליט גבריאל מובילה, שנחשב לשליט לא מוכשר, הועלה ראדו מיכניה שוב על כס המלכות בוולאכיה בין אוגוסט 1620 ובין 1623, לא לפני ששילם סכומים גדולים של כסף לווזיר הגדול ומקדמה על חשבון מיסים עתידיים. חודשה כך שיטת קניית המלוכות מהטורקים.

בתוקף תפקידו כשליט ולאכיה, אחרי הקרב בחוטין בשנת 1621, שבו השתתף לצד הטורקים, נכח באופן פעיל ראדו מיכניה במשא ומתן לשלום בין האימפריה העות'מאנית ובין פולין ותיווך בהצלחה בקביעת הגבולות בין שתי המעצמות.
ב-1623 הנהיג במקביל לזמן קצר גם את נסיכות מולדובה, מה שאיפשר לו להיקרא "שליט ולאכיה ומולדובה", אבל החל מאוגוסט 1623 בהסכמת הטורקים העלה על כס המלכות של ולאכיה את בנו, אלכסנדרו העלם " קוקונול".
המלוכה השנייה במולדובה 1626-1623. שליטה בפועל בשתי הנסיכויות הרומניות

אחר כך נשלח שוב למלוך במולדובה החל מ-2 באוגוסט 1623 ועד יום מותו ב-13 בינואר 1626.
עם כל רצונו הטוב למנוע מלחמות, שלום המדינה הופרע כאשר טטרים נוגאי בהנהגתו של חאן טמיר שמרדו בחאן של קרים ובסולטאן הטורקי יצאו למסעי שוד ברחבי הארצות השכנות, כולל מולדובה וולאכיה.
אחרי שבזזו את שדות פוקוציה בממלכת פולין, חצו את הנסיכויות הרומניות עד לבוזאו שבוולאכיה.
בפקודת ראדו מיכניה, יצאו תושבי דרום מולדובה למסע-נגד נגד המורדים הטטרים על מנת להחזיר את הרכוש שנשדד. באותה תקופה הביסו הפולנים את הטטרים של החאן טמיר ואת הטורקים בקרב מרטינוב (1624).
ראדו מיכניה מסר קובלנה נגד חאן טמיר בפני השער הנשגב ותלונותיו נלקחו ככל הנראה בחשבון מאוחר יותר, כשב-1637 הסולטאן הוציא את המנהיג הטטרי להורג.
ב-1624 השתתף ראדו מיכניה במאמצים הדיפלומטיים של שגריר פולין באיסטנבול, קשישטוף זרז'סקי, להשיג שחרורו של הגנרל קונייצפולסקי שנפל לידי הטורקים.
בתקופה האחרונה של שלטונו, עקב דליקה שהחריבה את הארמון המלכותי ביאש העביר ראדו מיכניה את חצרו לבתים המלכותיים שנבנו בימי שטפן הגדול בעיר חרלאו ושהוא שיפץ אותם.. מירון קוסטין מדווח בכרוניקה שלו כי בשנותיו האחרונות המצב הכלכלי של הנסיכות היתדרדר לא רק בעקבות פלישות הטטרים אלא גם בגלל בזבוז כספים על חיי פאר ומותרות בחצר השליט. ראדו מיכניה נודע גם הטלת מיסים כבדים על העם.
מותו של ראדו מיכניה בשנת 1626 נגרם על ידי מחלת צינית קשה. נקבר בהתחלה למשך שנה-שנתיים בכנסיית גאורגה הקדוש בחרלאו.

מאוחר יותר שרידי גופתו הועברו על ידי בניו למנזר ראדו וודה בבוקרשט שהוקם על ידי סבו, אלכסנדרו מירצ'ה ושנבנה מחדש על ידו. במנזר זה ניתן לראות את מצבתו עליה חרוטים סמלי שתי הנסיכויות שהנהיג – ולאכיה ומולדובה.
מורשתו

בשנת 1625 הסתיימו עבודות הבנייה מחדש של המנזר השילוש הקדוש, ומאותו זמן ידוע כ"ראדו וודה" בבוקרשט, שנהרסה על ידי הטורקים בשנת 1595. הוא שוקם שוב במאה ה-20 בשנת 1979 ומשמש כקפלה של ההסמינר התאולוגי אורתודוקסי בבוקרשט. ראדו מיכניה הקיף עצמו עם יועצים וכמרים יוונים והקדיש חלק מהמנזרים והכנסיות שבנה למנזרים בהר אתוס.
בזמנו בשנת 1616 גם הפטריארך היווני-אורתודוקסי של ירושלים, תאופנוס, ביקר במולדובה.
נישואיו וצאצאיו

ראדו מיכניה היה נשוי לאשה יווניה בשם ארגירה מינטי, אלמנה של ברטולומאו מינטי.
מנישואים אלה נולדו:
אלכסנדרו העלם ("קוקונול"), שליט ולאכיה ושליט מולדובה
מיכניה השלישי, הקרוי גם ראדו או גויאן ביי, שליט ולאכיה
אקתרינה, אשתו של מויסה מובילה, שליט מולדובה
אשתו של מירון ברנובסקי-מובילה, שליט מולדובה
הערות שוליים

↑  N.Iorga Istoria Bisericii Româneşti, partea a IV-a
↑  N.Iorga שם
↑  N.Iorga - Istoria românilor pentru poporul românesc
↑  A.D.Xenopol ע' 446
↑  A.D.Xenopol ע' 469
↑  לליה מיכאיל - רארשיאדה חלק א, באתר הרוחני ואוויבוב
Lelia Mihail - Rareşiada p.I
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1021282200  ISNI: 0000 0000 5743 6877  NKC: jx20080529007  VIAF: 84414398   WorldCat (עם VIAF): 84414398 
כנסיית המנזר ראדו וודה בבוקרשט
סמלי מולדובה וולאכיה על מצבתו של ראדו מיכניה במנזר ראדו וודה בבוקרשט
אנו – מוזיאון העם היהודי

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לתרבות והיסטוריה יהודית
 כתובת:  רח' קלאוזנר, אוניברסיטת תל אביב
 מיקום:   תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מנהל:  אירינה נבזלין (יו"ר דירקטוריון); עודד רביבי (מנכ"ל)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 1978 (בתור בית התפוצות) 2021 (בתור אנו)
 תאריך פתיחה רשמי:  15 במאי 1978 
 אדריכל:  יצחק ישר
 
 קואורדינטות:  32°06′50″N 34°48′19″E﻿ / ﻿32.113811111111°N 34.805261111111°E﻿ / 32.113811111111; 34.805261111111
 www.anumuseum.org.il
  מפת מיקום  מפה דינמית #invoke:תבנית חוזרת tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סמליל המוזיאון עד לשנת 2021
אנו – מוזיאון העם היהודי (עד מרץ 2021 נקרא בית התפוצות) הוא מוזיאון העוסק בעמיות וזהות יהודית, ומקדם רב-תרבותיות ורב-גוניות בעם היהודי. נוסד בשנת 1978, ושוכן בקמפוס אוניברסיטת תל אביב. מטרתו לשמש מרכז לשיח יהודי, למעורבות וללימוד מתוך ראייה פלורליסטית ומקיפה ולאפשר למבקרים מכל העולם להכיר את סיפורו של העם היהודי ולעמוד על ייחודו, דרך תצוגות הקבע, תערוכות מתחלפות, אירועים וכנסים בנושא זהות ועמיות, אמנות, תרבות והיסטוריה. מאגרי המידע – שנאספו במשך 30 שנים ופתוחים כעת לקהל הרחב גם דרך האינטרנט – עשירים בתמונות, סרטים, מוזיקה יהודית, גנאלוגיה ועוד. כמו כן מקיים המוזיאון פעילויות חינוכיות לתלמידים, לנוער מישראל ומחוצה לה, לסטודנטים ולחיילים; השתלמויות למורות, סיורים וסמינרים.
בחודש מרץ 2021, לאחר עשר שנות תכנון ושיפוץ יסודי, המוזיאון נפתח מחדש למבקרים תחת שמו המעודכן "אנו – מוזיאון העם היהודי". למוזיאון נוספו שלוש קומות וארבעה אגפים חדשים. השם "אנו" נבחר כחלק ממהלך מיתוג מחדש תוך רצון לשקף מגוון רחב של זהויות המרכיבות את סיפורה של היהדות, והעובדה שהשם "אנו" קל לביטוי בכל השפות.
בית התפוצות הוא חברה לתועלת הציבור (חל"צ). בשנת 2005 אושר בכנסת חוק בית התפוצות, תשס"ו–2005, המגדיר את בית התפוצות כ"מרכז לאומי לקהילות ישראל בארץ ובעולם".
פעילות ותכנים > תערוכות

ציר כלל פעילותו של המוזיאון הוא סיפורו של העם היהודי. תצוגת הקבע, התערוכות המתחלפות וגלריית המשפחה (המיועדת לילדים) מציגות בפני המבקרים פרקים שונים בסיפור היהודי ומעלות היבטים של התרבות היהודית כתרבות מגוונת ועתירת רבדים. הן מעלות סיפור על אנשים ונשים, מבוגרים וילדים, משפחות וקהילות, תוך התייחסות למסורות ולאורחות החיים שהתפתחו במשך אלפי שנים בארצות שונות, וליצירה הרוחנית והאמנותית העשירה שיצרו יהודים במהלך הדורות.
פעילות ותכנים > תערוכות > בית הספר הבין לאומי ע"ש קורת ללימודי העם היהודי

בית הספר מרכז את הפעילות החינוכית בבית התפוצות. ייעודו לטפח אנשי ונשות חינוך לעמיות יהודית, לשמש בית יוצר לתוכניות עמיות יהודית המשלבות בין חוויה לידע, ולשרת כמצע להגדרתו וקידומו של החינוך לעמיות יהודית בארץ ובעולם. התוכניות השונות שמפתח ומפעיל צוות בית הספר פונות לילדים ומבוגרים מהארץ ובחו"ל, ועוסקות בזהות יהודית, בין היתר תוך התאמה לתערוכות השונות. בית הספר פועל בשלושה שדות מרכזיים:
תוכניות לקבוצות מאורגנות
השתלמויות וימי עיון לאנשי חינוך ומנהיגות חינוכית
פעילות לקהל הרחב ולקהילה.
פעילות ותכנים > תערוכות > סדרות מפגשים וסדנאות קולנוע

לצד התוכניות החינוכיות המיועדות למבקרי המוזיאון, לבתי ספר וארגונים שונים, פונה בית התפוצות לקהל הרחב ומציע סדנאות וסדרות מפגשים עם מרצות ומרצים מומחים בתחומם, בתחומי תרבות מגוונים: קולנוע, אמנות, פולקלור, ספרות ועוד.
במוזיאון מתקיימות גם סדנאות קולנוע המבוססות על האוסף של המרכז לתיעוד חזותי בבית התפוצות, אוסף הכולל סרטים דוקומנטריים נדירים וסרטי חובבים משנות ה-20 של המאה העשרים ואילך, לצד סרטים שמופקים כיום בישראל וברחבי העולם. הסרטים מתעדים ומנציחים חיים יהודיים בזמנים ובמקומות שונים. הם מאפשרים להכיר עולמות ישנים וחדשים, מסורת ומודרניות, להתוודע אל רוח התקופה שבה נוצרו ולעמוד על הקשר ההדוק בין קולנוע, היסטוריה, זהות וזיכרון. סדנאות הקולנוע מותאמות לקהלים מגוונים: תלמידים, מורים, אנשי חינוך, צה"ל והקהל הרחב.
מאגרי המידע (Open Databases)

ביותר משלושים שנות קיום המוזיאון, נאספו בארכיון בית התפוצות כמות גדולה של חומרים בחמישה מאגרי מידע המתעדים את העם היהודי לדורותיו: תרשימים גנאלוגיים (אילנות יוחסין/עצי משפחה), שמות משפחה, קהילות יהודיות, תיעוד חזותי (צילומים, תמונות וסרטים) ומוזיקה יהודית. בשנת 2016 הונגשו כל מאגרי המידע וכעת ניתן לעיין בהם באופן מקוון ובחינם. כמו כן, בית התפוצות הוא המוזיאון הראשון בישראל המספק גישה חופשית למידע באמצעות API.
מאגרי המידע (Open Databases) > מאגרי המידע

המרכז לתיעוד חזותי (על שם ברנרד ה' ומרים אוסטר) – אוסף תצלומים על נושאים יהודיים מהגדולים בעולם. במרכז גם אוסף סרטים ובו יותר מ-1,000 סרטים.
המרכז לגניאלוגיה יהודית (על שם דאגלס א' גולדמן) – מכיל אלפי אילנות יוחסין של משפחות יהודיות מרחבי העולם. יותר משלושה מיליוני שמות כבר רשומים במרכז לגניאלוגיה יהודית בבית התפוצות, ושמות חדשים נוספים מדי שעה. באמצעות מאגר זה ניתן להתחקות אחר שורשים משפחתיים, לתעד ולהנציח את אילן משפחה עבור הדורות הבאים, ולהוסיף עוד ענף לאילן המשפחתי הגדול של העם היהודי.
המרכז למוזיקה יהודית (ע"ש פהר) – אוסף של אלפי הקלטות של מוזיקה יהודית לגווניה ולעדותיה – שירים מסורתיים, נעימות, תפילות ויצירות מוזיקליות וכן ערכים על מוזיקאים ומשוררים יהודים.
מאגר שמות המשפחה (על שם ממי דה-שליט) – אחד ממאגרי המידע הייחודיים למוזיאון המונה מעל ל-20,000 ערכים, ומכיל מאמרים קצרים על פירוש, מקור, והתפתחותם ההיסטורית של שמות משפחה של יהודים מכל העולם. המפעל החל בשנות ה-80 של המאה העשרים, וגדל במהירות. זהו האוסף הדיגיטלי היחיד בעולם של שמות משפחה יהודיים, וככזה מטרתו היא לשמר היבט חשוב במורשת היהודית, ולהבטיח את שימורו גם למען הדורות הבאים.
מאגר הקהילות – נתונים היסטוריים, גאוגרפיים, ודמוגרפים על מספר גדול של קהילות יהודיות בכל רחבי העולם בעבר ובהווה.
מאגר האישים – אלפי ביוגרפיות של יהודים מפורסמים מכל קהילות ישראל.
תולדות המוזיאון > הקמת המוזיאון

הרעיון להקים את בית התפוצות הועלה לראשונה עוד בסוף שנות החמישים של המאה העשרים; משתתפי ישיבת המליאה של הקונגרס היהודי העולמי, שהתכנסו ב-1959 בסטוקהולם, החליטו להקים בישראל מוסד הנושא את שמו של ד"ר נחום גולדמן, מייסדו ונשיאו של הקונגרס היהודי העולמי. המוסד נועד להוות "ביטוי חי" לקשרים המחברים את הקהילות בתפוצות לישראל. ד"ר גולדמן, מצִּדו, שאף להקים בישראל מוזיאון שינציח את העולם היהודי שנכחד בשואה ובה בעת יראה, במיוחד לדור הצעיר של הישראלים, את מהותה של תופעת גולה בתולדות העם היהודי.
אבן הפינה לבניין הונחה ב-20 באוקטובר 1966, במעמד נכחו נשיא מדינת ישראל זלמן שזר, ג'ורג' וייז נשיא אוניברסיטת תל אביב, ד"ר נחום גולדמן, ומרדכי נמיר ראש עיריית תל אביב. תהליך הקמת המוזיאון נמשך כשני עשורים, וידע עליות ומורדות. בתחילת שנות השבעים חבר לגולדמן המשורר אבא קובנר, שגם הוא, כמו גולדמן, סבר כי ראוי להקים במדינת ישראל מפעל חזותי בעל ערך דידקטי שיכנס בין כתליו את זיכרון הגולה וימחיש למבקרים את עושר החיים ואת רוחה של יהדות התפוצות, את יצירתה ואת מאבקה להישרדות. אבא קובנר גיבש את הקונספציה של התצוגה הקבועה המבוססת על חלוקה פנימית של המוזיאון לשישה שערים נושאיים. ישעיהו (שייקה) וינברג עמד בראש צוות ההקמה והיה למנהלו הראשון של המוזיאון. ד"ר אלי בן-גל סייע בתכנונו והקמתו של המוזיאון וכיהן במשך 20 שנה בתפקיד ההיסטוריון הראשי של המוסד. אדריכל המוזיאון היה יצחק ישר.
בית התפוצות נחנך במאי 1978 ונחשב אז לאחד המוזיאונים החדשניים ביותר בעולם – מוזיאון המבוסס על שחזורים ולא על מוצגים מקוריים, וכן ובזכות השימוש המפותח באמצעי תצוגה שנחשבו לחדשניים, כולל שימוש חלוצי במחשבים.
ציוני דרך > פרסים

בשנת 1985 הוענק לבית התפוצות פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים.
ציוני דרך > אירועים מיוחדים

כעופרת הרקיע – דיסק מוזיקלי
בשנת 2000 הוציא בית התפוצות דיסק בשם "כעופרת הרקיע", שכלל יצירות מאת מלחינים יהודים, ישראלים וצ'כים, בהשראת זיכרון גטו טרזין.
בין היצירות שהושמעו בדיסק היו "שמי עופרת" של חיים פרמונט, "מקום אישי" של בן-ציון אורגד, "קונצ'רטינו" של ארווין שולהוף ועוד יצירות של המלחינים גדעון קליין, ויקטור אולמן וראובן סרוסי.
השתתפו בביצוע היצירות בדיסק מירה זכאי, יונתן זק, התזמורת הסימפונית תל אביב, אנסמבל מוזיקה נובה, מקהלת האיחוד והמנצחים אבנר איתי, איתי טלגם, ולאונטי וולף.
ציוני דרך > ראשית שנות ה-2000: המשבר והשיקום

בראשית המאה ה-21 נקלע בית התפוצות למשבר קשה, שהגיע לשיאו בקיץ 2003. קיצוץ מתמשך בהקצבת ממשלת ישראל למוזיאון; ירידה ניכרת במספר התיירים והמבקרים כתוצאה מהאינתיפאדה השנייה; מחסור בתרומות והתיישנות התצוגה – כל אלה הביאו את בית התפוצות למשבר שבו עמד על סף סגירה. להצלת המוזיאון התגייסה קבוצה של אנשי ציבור ובראשם ראש עיריית תל אביב לשעבר שלמה להט (צ'יץ'), שאף רתם את ראש הממשלה, אריאל שרון, להצלתו. אריאל שרון ביקר במוזיאון, והתחייב בשם ממשלת ישראל שבית התפוצות לא ייסגר. בתחילת שנת 2004 גובשה "חבילת הצלה" בסכום של ארבעה מיליון דולר, שנועדה להבריא את המוזיאון. ל"חבילת ההצלה" היו שלושה שותפים: ממשלת ישראל, התורם ליאוניד נבזלין (באמצעות קרן נדב) וועידת התביעות. בה בעת הוחל בכנסת בפעילות להעברת חוק בית התפוצות, אשר יבטיח את המשך קיומו של המוזיאון. החוק אושר ב-6 בדצמבר 2005, והוא מגדיר את בית התפוצות כמוסד לאומי – "המרכז הלאומי לקהילות ישראל בארץ ובעולם," וככזה הוא גם ראוי לתקצוב ממשלתי. במסגרת הארגון מחדש הוקם חבר נאמנים בינלאומי ובו דמויות מובילות בציבוריות הישראלית וכן ראשי קהילות יהודיות בתפוצות. בתמיכת קרן נדב, שהוקמה על ידי ליאוניד נבזלין, הוחל בגיבוש תוכנית פיתוח ארוכת-טווח שמטרתה לקדם את המוזיאון ולהפכו למרכז עולמי, חדשני ומודרני של חוויה ליהודים מכל העולם. במסגרת זו גם הוקם בית הספר הבינלאומי ללימודי העם היהודי.
המוזיאון מאוגד תחת חברה מעורבת בבעלות ממשלת ישראל, אוניברסיטת תל אביב, הסוכנות היהודית והקונגרס היהודי העולמי.
2008 – שיפוץ קומת הכניסה והרחבתה: במהלך שנה זו, הורחבה קומת הכניסה של בית התפוצות ואוחדה עם הקומה הראשונה בבניין החדש על שם אברהם ואדיתה שפיגל. בחודש נובמבר 2008 נחנך לובי חדש, רחב-ידיים ומסביר פנים, וכן נפתחו לקהל חללי תצוגה חדשים, אודיטוריום חדש ובו 100 מקומות, קפיטריה מרווחת עם מרפסת הצופה לקמפוס ולים, חנות מזכרות חדשה וגדולה, ואזור מיוחד לפעילות ילדים, שנפתח ביולי 2010. שיפוץ קומת הכניסה התאפשר הודות לתרומתם של קרן "נדב", ידידי בית התפוצות באמריקה וממשלת ישראל. אדריכל השיפוץ היה דניאל מינץ.
ציוני דרך > פתיחה מחודשת 2021

לאחר תכנון ובנייה מחודשת של כ-10 שנים ע״י האדריכל דניאל מינץ, נפתח המוזיאון לקהל, במרץ 2021. במוזיאון, המתפרס על כ-7,000 מ"ר, מוצגים היצירה והפריחה התרבותית של קהילות העם היהודי לאורך הדורות
תבנית:הערה
. תצוגת הקבע החדשה מספרת את סיפורו הייחודי והמתמשך של העם היהודי מתקופת האבות ועד ימינו, באמצעים טכנולוגים חווייתיים ואינטראקטיביים. מטרתה לעורר שייכות ולחבר את הנרטיב האישי של כל מבקר יהודי לסיפור היהודי הכללי, ולעורר אמפתיה ועניין במבקר הלא יהודי.
ציוני דרך > מוצגים נבחרים

במוזיאון כ-600 פריטים הקשורים באמנות וביצירה היהודית. בתוכם נמצא את: התסריט של סטנלי קובריק לסרטו "2001: אודיסיאה בחלל", הגיטרות של ליאונרד כהן והרוקיסט ג'ין סימונס (חיים ויץ) מלהקת הרוק הכבד קיס, צווארון גלימת שופטת בית המשפט העליון האמריקאי רות ביידר גינסבורג, מכונת הכתיבה של יצחק בשביס זינגר, זוכה פרס נובל לספרות, התסריט המקורי של הסרט "גבעת חלפון אינה עונה" וכתב ידה המקורי של נעמי שמר לשיר "לו יהי"
תבנית:הערה
.

בחודש מאי 2023 הודיע המוזיאון כי קודקס ששון, התנ"ך העתיק והשלם ביותר, בן למעלה מ-1,100 שנה, נרכש על ידי אגודת הידידים של המוזיאון בארצות הברית ובפרט על ידי אלפרד מוזס, שגריר ארצות הברית ברומניה לשעבר. במכירה פומבית בבית המכירות סותביס בניו יורק במחיר 38.1 מיליון דולר. כתב היד היהודי היקר ביותר שנמכר אי פעם, יוצג בקביעות כחלק מהתצוגה של המוזיאון.
תבנית:הערה
במוזיאון ארבעה אגפים:
הפסיפס – זהות ותרבות בת זמננו דרך הפולקלור, האמנות, השפה והספרות, כפי שבאו לידי ביטוי בתוך העם ובתרומה לאנושות.
המסע – הסיפור ההיסטורי של העם היהודי לאורך הדורות מהעת העתיקה עד ימינו. דרך ההגירות היהודיות, המרכזים היהודיים, התרבות, תקומת העם, הקמת המדינה והקהילות בנות זמננו, על מגוון האירועים שחווה העם ברדיפות, לצד שגשוגו.
היסודות – במימד הלאומי – הבסיס המשותף לעם היהודי כמו השבת, הברית, מעגל השנה וציוני דרך בחיי האדם, ובמימד העולמי – התנ"ך והשפעתו על תרבויות בעולם.
הללו-יה – 21 מודלים של בתי הכנסת מאז ועד היום, המאירים את חיי הקהילות השונות לאורך השנים, ולצדם פריטים טקסיים או מקוריים של בית הכנסת או הקהילה המיוצגת על ידו.
מתוך היכל בתי הכנסת:
דגם בית כנסת בפירנצה שבאיטליה
דגם בית כנסת בוונציה שבאיטליה
דגם בית הכנסת הגדול ברחוב טלומצקי, וורשה (נשרף בידי הנאצים במרד גטו ורשה)
דגם בית הכנסת בקייפנג, סין (נהרס במחצית הראשונה של המאה ה-19)
דגם בית הכנסת לה בלנקה בטולדו, בספרד
דגם בית הכנסת אלטנוישול בפראג, צ'כיה
הערות שוליים

תבנית:הערות שוליים
תבנית:בקרת זהויות
↑   חוק בית התפוצות, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑  אברהם רותם, "בית התפוצות" - יד לקהילות שחרבו, מעריב, 19 באוקטובר 1966
↑  בית התפוצות הוא פיצוי סימלי לחטא דורנו, מעריב, 16 במאי 1978
↑  "דיאלוג עם טרזין, יצירות מלחינים ישראלים וצ'כים | חנות בית התפוצות". בית התפוצות.
↑  תבנית:קישור כללי
↑  תבנית:קישור כללי
הנגשת חלל הדגמים לאנשים עם מוגבלות בעזרת דגמים מישושיים
בדרך למטה

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ג'ואל שומאכר 
 הופק בידי:  מייקל שמברג
 תסריט:  אבה רוי סמית' 
 עריכה:  פול הירש 
 שחקנים ראשיים:  מייקל דאגלס רוברט דובאל ברברה הרשי רייצ'ל טיקוטין טיוזדיי וולד
 מוזיקה:  ג'יימס ניוטון הווארד 
 צילום:  אנדז'יי ברטקוביאק 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת 
 חברת הפקה:  האחים וורנר, StudioCanal, Regency Enterprises 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 בפברואר 1993
 משך הקרנה:  113 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מתח, סרט פשע, סרט פעולה, סרט דרמה, מותחן אקשן, סרט ויגילנטה 
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס 
 תקציב:  25 מיליון דולר
 הכנסות:  40,903,953 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   fallingdown
 פרסים:  פרס דקל הזהב לבמאי הטוב ביותר - ג'ואל שומכר
 דף הסרט ב־IMDb
 
בדרך למטה (Falling Down) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מותחן פסיכולגי משנת 1993, בבימויו של ג'ואל שומכר ובכיכובם של מייקל דאגלס ורוברט דובאל.
הסרט מגולל את סיפורו של ויליאם פוסטר (דאגלס), מהנדס מערכות נשק גרוש ומובטל, החוצה במסע רגלי את לוס אנג'לס כדי להגיע לבית גרושתו, למרות שהוציאה נגדו צו הרחקה, ביום הולדתה של בתם המשותפת. בדרכו הוא נתקל בתופעות המשפיעות לרעה על חיי האזרח הקטן - עוני מול עושר, גזענות, פשע, בטלנות ופרזיטיות, עוולות צרכניות, רשויות ציבוריות בזבזניות ועוד. הוא מוצא את עצמו נלחם לבדו בכל התופעות ומבטא את תסכולו של האדם היחיד מולן, תוך הפגנת קיצוניות ואלימות גוברת והולכת. אחריו עוקב מרטין פרנדרגאסט (דובאל), שוטר מזדקן במשטרת לוס אנג'לס ביום עבודתו האחרון לפני צאתו לפנסיה מוקדמת, הנאבק במקביל גם הוא בתסכוליו, כגון: הזדקנות, טראומה שעבר תוך שירותו, חוסר הערכה מצד מפקדו ומרבית עמיתיו, ונישואין לאישה חרדתית ושתלטנית. דמותו של פוסטר הושוותה לרוב לארכיטיפ הגבר הלבן הזועם (אנ') בתרבות הפוליטית האמריקאית. דמות זו היא לרוב של גבר לבן בגיל העמידה, בדרך כלל בעל נטיות פוליטיות שמרניות ואנטי-ליברליות במובנן האמריקאי.