stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העתקה רציונלית

העתקה רציונלית (באנגלית rational map) היא סוג של פונקציה חלקית בין יריעות אלגבריות. כאן נניח שהיריעות הן אי-פריקות מעל שדה סגור אלגברית  k.
באופן אינטואיטיבי, העתקה רציונלית היא מורפיזם של יריעות המוגדר רק על קבוצה פתוחה צפופה לא ריקה של יריעת התחום (כלומר, היא פונקציה חלקית). להעתקות רציונליות יש חשיבות בגאומטריה אלגברית והתחומים המשיקים.
הגדרה

העתקה רציונלית  f:X\to Y בין שתי יריעות  X ו- Y היא מחלקת שקילות של זוגות  (f_{U},U) כך ש- f_{U} היא מורפיזם של יריעות מקבוצה פתוחה לא-ריקה  U (ומאחר שהיא פתוחה במרחב אי-פריק היא גם צפופה בו) ל- Y. שני זוגות   (f_{U},U) ו- (f_{U'}',U') נקראים שקולים אם הפונקציות שלהן מזדהות על חיתוך תחומיהן  U\cap U' (שהוא לא ריק משום ש- X יריעה אי-פריקה), כלומר:  \forall x\in U\cap U':f_{U}(x)=f_{U'}'(x). כדי להוכיח שזה אכן יחס שקילות, מסתמכים על הלמה הבאה: אם שני מורפיזמים שווים על קבוצה פתוחה צפופה, אזי הם שווים.
העתקה רציונלית  f:X\to Y נקראת העתקה בירציונלית אם היא דומיננטית (כלומר:  {\overline {\mathrm {Im} (f)}}=Y) וקיימת העתקה רציונלית  g:Y\to X כך שהרכבתן מחזירה את העתקת הזהות (על היריעה המתאימה, תלוי בסדר ההרכבה). שתי יריעות נקראות שקולות בירציונלית  או איזומורפיות בירציונלית אם קיימות ביניהן העתקות בירציונליות כנ"ל. יש לציין שזו תכונה חלשה יותר מאיזומורפיזם רגיל של יריעות.
יישומים וחשיבות

החשיבות של העתקות בגאומטריה אלגברית היא הקשר בין העתקות כאלה לשדות הפונקציות של היריעות X ו-Y שנסמן  k(X) ו- k(Y) בהתאמה.
דוגמאות > פונקציה רציונלית

פונקציה רציונלית ב- k(x) היא מקרה פרטי של העתקה רציונלית. כל פונקציה רציונלית ניתן להציג כמנת פולינומים  f(x)={\frac {P(x)}{Q(x)}} כך ש- P,Q\in k[x] ו- Q הוא לא פולינום האפס. קל לראות ש- f מוגדרת על הקבוצה הפתוחה  D(Q)=\left\{x\in k|Q(x)\neq 0\right\}\subset k בטופולוגיית זריצקי.
דוגמאות > שקילות בירציונלית

יהי  A מעגל שרדיוסו שווה ל-1 ויהי  B הישר הממשי שמורכבים כמתואר באיור 1. נתאים בין נקודות המעגל לנקודות הישר באופן הבא: נמקם את המעגל ברדיוס 1 במערכת צירים קרטזית x-y כך שמרכזו נמצא בנקודה  (0,0) וקצהו העליון הוא ב- (0,1). בנקודה הנמוכה ביותר משיק המעגל לקו ישר שנסמנו כציר ה-t. קרן יוצאת מ-(0,1) וחותכת את המעגל בנקודה  (x,y), שצבועה באדום, ממשיכה ואז חותכת את הישר t בנקודה t, שצבועה בכחול. באמצעות קרן זו מתאימים בין הנקודות  (x,y) לנקודות t. אפשר לתאר התאמה זו באמצעות העתקה (בי)רציונלית.
קיימת העתקה בירציונלית מ- A ל- B המוגדרת על ידי
העתקה זו מוגדרת לכל  (x,y)\in A פרט ל- y=1 וניתן לראות ש- {\overline {\mathrm {Im} (a)}}=B. 

ההעתקה הבירציונלית ההפכית היא
(אפשר לבדוק בחישוב ישיר שבהגדרה זו אכן מתקיים  x^{2}(t)+y^{2}(t)=1 כנדרש).
בחישוב ישיר ניתן לראות ש-
לכן,  A ו- B איזומורפיים בירציונלית, אך הם לא איזומורפיים במובן הרגיל, שכן המעגל הוא קבוצה קומפקטית חסומה ואילו הישר הממשי לא.
איור 1
הילינג

הילינג, (מאנגלית: Healing; הבראה, ריפוי, מציאת מזור) עיקרון פסאודו-מדעי מתחום הניו-אייג' שמתאר "רפואת אנרגיה", "טיפול באנרגיה", "ריפוי באנרגיה", או "ריפוי רוחני". דרך טיפול וענף של רפואה אלטרנטיבית, הפועלת מתוך אמונה שמרפא יכול לתעל את אנרגיית הריפוי, לאדם שביקש עזרה, באמצעות שיטות שונות: באמצעות ידיים, לריפוי חוליים וכאבים, באמצעות מגע כפות הידיים או השראה ללא מגע ישיר כלל, או אף טיפול שבו המטופל והמטפל נמצאים במקומות שונים. בעולם קיימות אסכולות שונות של הילינג, או ריפוי באנרגיה. הוא ידוע בתור ריפוי שדה אנרגטי חי (biofield), ריפוי רוחני, ריפוי מגע, ריפוי מרחוק, טיפולי מגע, רייקי, או צ'י קונג ועוד. הריפוי הרוחני הוא במידה רבה לא דתי: מתרגלים לא רואים דווקא את האמונה הדתית המסורתית כתנאי מוקדם לביצוע הריפוי. לעומת זאת אכן קיים ריפוי שיש בו הקשר אמונתי בהקשר דתי.
תומכי השיטה טוענים כי ה"הילרים", המרפאים, ניחנים ביכולת מיוחדת לטפל ב"שדה האנרגיה הטבעי" של הגוף, וכך לרפאו. השימוש בשם "הילינג" אינו מוגדר היטב, ויכול להתייחס למגוון שיטות טיפול אלטרנטיביות, ביניהן רייקי, "מגע מרפא" (Therapeutic Touch), ועוד. הסבר משותף לכולן, עם זאת, הוא מניפולציה של שדה האנרגיה של הגוף כדי לרפא, או לעודד ריפוי.
אין עדות לקיום שדה אנרגיה מסוג זה, ולטענות ההילרים אין כל ביסוס מדעי.
סקירות של מחקרים בתחום מצאו כי אין ראיות התומכות ביעילות השיטה. עם זאת, השיטה עשויה להועיל במקרים מסוימים עקב אפקט הפלצבו - אמונת המטופל מסייעת להחלמה, גם אם הטיפול עצמו חסר תועלת.
תומכי השיטה מקשרים בין ה"הילינג" בימינו, למרפאים שונים, כפי שמוזכרים במיתולוגיות של עמים שונים, במקרא, בברית החדשה, ועוד.
מחקרים

במחקר ידוע משנת 1999 נבדקו 14 עוסקים בתחום. העוסקים אמרו כי הם יכולים לחוש את שדה האנרגיה, או ההילה של החוקרת, במרחק כמה ס"מ מידיהם, ללא מגע. אך כאשר נחסם שדה הראייה שלהם, נמצא כי הם לא הצליחו לקבוע אם החוקרת הציבה יד בקרבת ידם או לא. בספרם ריפוי או פיתוי משנת 2008 הסיקו סיימון סינג ואדזארד ארנסט כי "שדה האנרגיה היה כנראה לא יותר מפרי דמיונם של ההילרים."
לפי החברה האמריקנית לסרטן, "הראיות המדעיות הקיימות אינן תומכות בטענות לפיהן מגע מרפא יכול לרפא סרטן או מחלות אחרות".
לפי סקירת ספרות של ספריית קוקרן, "אין ראיות חזקות לטענות לפיה מגע מרפא מסייע לריפוי פצעים חמורים".
ראו גם

רייקי
הערות שוליים

↑  Abbot, NC, Harkness, EF, Stevinson, C, Marshall, FP, Conn, DA and Ernst, E. (2001). "Spiritual healing as a therapy for chronic pain: a randomized, clinical trial". Pain. 91 (1–2): 79–89. doi:10.1016/S0304-3959(00)00421-8. PMID 11240080.{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link)
↑  Ernst E. (2003). "Distant healing—an update of a systematic review". Wien Klin Wochenschr. 115 (7–8): 241–245. doi:10.1007/BF03040322. PMID 12778776.(הקישור אינו פעיל)
↑  Ernst E. (נוב' 2006). "Spiritual healing: more than meets the eye". J Pain Symptom Manage. 32 (5): 393–5. doi:10.1016/j.jpainsymman.2006.07.010. PMID 17085260. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Pittler, MH.; Ernst, E. (2008). "Complementary Therapies for Neuropathic and Neuralgic Pain: Systematic Review". Clinical Journal of Pain. 24 (8): 731–733. doi:10.1097/AJP.0b013e3181759231. PMID 18806539.{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link)
↑  Singh, S. and Ernst, E. (2008). Trick or Treatment. Corgi. p. 388.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  So PS, Jiang Y, Qin Y (2008).  So, Pui Shan (ed.). "Touch therapies for pain relief in adults". Cochrane Database of Systematic Reviews (Online) (4): CD006535. doi:10.1002/14651858.CD006535.pub2. PMID 18843720.{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  Larry Sarner. "Therapeutic Touch Study Data". QuackWatch.
↑  Rosa, Linda; Rosa, E.; Sarner, L.; Barrett, S. (1998). "A Close Look at Therapeutic Touch". JAMA. 279 (13): 1005–10. doi:10.1001/jama.279.13.1005. PMID 9533499.
↑  Singh, S. and Ernst, E. (2008). Trick or Treatment. Corgi. pp. 267–268.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  "Therapeutic Touch". American Cancer Society. נבדק ב-20 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  O'Mathúna, D. N. P.; Ashford, R. L. (2012). "Therapeutic touch for healing acute wounds". Cochrane database of systematic reviews (Online). 6: CD002766. doi:10.1002/14651858.CD002766.pub2. PMID 22696330.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530636705171  LCCN: sh2007004910
השאלות לראש הממשלה

דייוויד קמרון, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת עונה לשאלות
"השאלות לראש הממשלה" (באנגלית: "Prime Minister's Questions" או רשמית, "Questions to the Prime Minister"; בראשי תיבות: "PMQ") הוא שמה של מוסכמה חוקתית בממלכה המאוחדת בה מדי יום רביעי מתייצב ראש ממשלת בריטניה בפני בית הנבחרים הבריטי ובמשך מחצית השעה עונה על שאלות חברי הפרלמנט. בקנדה נקראת מוסכמה חוקתית זו בשם "זמן השאלות" והיא קיימת הן במישור הפרלמנטרי הפרובינציאלי והן במישור הפדרלי. באוסטרליה ובניו זילנד מוסכמה חוקתית זו נקראת "הזמן לשאלות" (Question Time) ובסקוטלנד ובוויילס מנהג זה נקרא "השאלות לשר הראשון" (First Minister's Questions). בבית הנבחרים של הודו, הלוק סבהה, נקרא מנהג זה "שעת השאלות" (Question Hour).
הנוהג אומץ גם בכנסת, ובכל שבוע מתקיימת שעת שאלות עם אחד השרים, לפי בחירת האופוזיציה. ראש הממשלה מתייצב לשעת שאלות אחת למושב.
סדר השאלות

המנהג של שאלות לראש הממשלה בממלכה המאוחדת מקורו בשנות ה-50 של המאה ה-20. חבר פרלמנט המעוניין לשאול את ראש הממשלה שאלות, ירשום את שמו. לאחר מכן מערבבים את השמות על מנת לשמור על אקראיות השאלות. שם שואל השאלה ייקרא על ידי יו"ר בית הנבחרים.
השאלה הראשונה, המוצגת בפשטות בצורה "שאלה מספר אחת, אדוני היושב ראש" (באנגלית: "Question Number One, Mr. Speaker"), ומבלי להמשיך ולהציג את השאלה, היא השאלה, "מהו סדר יומו של ראש הממשלה?".
ראש הממשלה, בטרם השיבו לשאלה, יכול לתת הצהרה ראשונית, וכן להודיע מספר הודעות. מקורה של שאלה ראשונה זו במנהג שהיה קיים, לפיו כל שר בממשלה יכול היה לענות על כל שאלה. עוד היה נהוג כי מרגע ששר מתחיל להשיב על שאלות, יתר השאלות נענות אף הן על ידיו. על מנת למנוע מצב בו ראש הממשלה אינו עונה על שאלות, אלא השרים עונים במקומו, החל המנהג של שאלה לראש הממשלה על סדר יומו - שאלה שרק ראש הממשלה יכול לענות עליה (ואז ניתן לשאול אותו שאלות נוספות).
עם סיום מתן התשובות רשאי מנהיג האופוזיציה לשאול שש שאלות נוספות (הנשאלות בשתי קבוצות של שלוש שאלות הנענות יחד), ומנהיג המפלגה השלישית בגודלה (כיום, המפלגה הליברלית הדמוקרטית) רשאי לשאול שתי שאלות נוספות.
אם ראש הממשלה אינו יכול להשיב על שאלות של פעילות רשמית מתוקף תפקידו (לדוגמה, עקב ביקורים במדינות זרות) יענה על השאלות סגן ראש הממשלה, ואם הסגן אינו נמצא, יענה על השאלות ראש הקואליציה. מאז החלה רשת ה-BBC לשדר את השאלות לראש הממשלה, הן הפכו לתוכנית פופולרית ביותר שרבים צופים בה ובתוכניות הפרשנות בעקבותיה.
הפיגועים בצרפת (1995)

| חלק מפעולות טרור בצרפת |
| --- | --- |

פרחים במקום הפיגוע בתחנת הרכבת של RER ב-25 ביולי
 תאריך:  25 ביולי עד 17 באוקטובר 1995
 מקום:  צרפת
 קואורדינטות:  48°51′13″N 2°20′42″E﻿ / ﻿48.8537°N 2.3449°E﻿ / 48.8537; 2.3449
 סוג:  פיגועי תופת
 נשק:  מטעני חבלה
 הרוגים:  8
 פצועים:  200
 מבצע:  הקבוצה האסלאמית החמושה
 he
 
הפיגועים בצרפת היו סדרה של פיגועי תופת ב-1995 שבוצעה על ידי הקבוצה האסלאמית החמושה (GIA), שהרחיבו למעשה את מלחמת האזרחים האלג'יראית לצרפת. בסך הכל שמונה נהרגו בפיגועים ויותר ממאה נפצעו. ההתנקשות בעבד אל-באקי סחראוי, ממייסדי חזית ההצלה האסלאמית (FIS), הייתה גורם משמעותי בהרחבת הטרור האסלאמי אל תוך צרפת.
הפיגועים

ב-25 ביולי בקבוק גז התפוצץ בתחנת רכבת של RER. שמונה נהרגו ו-80 נפצעו.
ב-17 באוגוסט 17 נפצעו בפיצוץ בשער הניצחון בפריז.
ב-26 באוגוסט התגלתה פצצה גדולה במסילת רכבת של TGV ליד ליון.
ב-3 בספטמבר אירעה תקלה בפצצה בכיכר בפריז. 4 נפצעו.
ב-7 בספטמבר מכונית תופת התפוצצה בבית ספר יהודי בליון. 14 נפצעו.
פצצות נוספות נוטרלו במהלך חיפושים בתחנות מטרו ו-RER, שנמצאו לרוב בחדרי שירותים. עקב האבטחה המוגברת כתוצאה מהאירועים הוסרו כל פחי האשפה הציבוריים כדי לשלול אפשרות של הימצאות פצצה בתוכם. ח'אלד קלקאל, טרוריסט שטביעות האצבעות שלו זוהו על פצצות שלא התפוצצו, חוסל ב-29 בספטמבר.
ב-6 באוקטובר בקבוק גז התפוצץ בתחנה במטרו של פריז. 13 נפצעו.
ב-17 באוקטובר בקבוק גז התפוצץ בין תחנות של RER, קרוב למוזיאון ד'אורסה. 29 נפצעו.
ראו גם

הפיגוע במטרו בפריז (1996)
ערך זה הוא קצרמרבנושא צרפת ובנושא טרור. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הר ליכאדה וכף ליכאדה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  677
 מדינה:  יוון 
 מיקום:  Istiaia-Aidipsos Municipality, יווןיוון
 קואורדינטות:  38°51′30″N 22°55′30″E﻿ / ﻿38.858197°N 22.924946°E﻿ / 38.858197; 22.924946
 
הר ליכאדה וכף ליכאדה (ביוונית: Χερσόνησος Λιχάδα) הם הר וכֵּף המהווים את קצהו הצפון-מערבי של האי אוויה שביוון. שמם הקדום של ההר והכף היה Κήναιον Kenaion (ביוונית). על מורדות הר ליכאדה שוכן כפר הקרוי על שמו של ההר, ליכאדה. לא הרחק מההר נמצא האתר הארכאולוגי של העיר העתיקה דיום.
גובהו של ההר 676.96 מטר מעל פני הים.
על ראש ההר היה מזבח ומקדש לזאוס. בטרגדיה "נשי טראכיס" מאת סופוקלס מסופר שהרקולס הקים מזבח ומקדש לזאוס, הקריב עליו קורבנות, ולבש את הבגד שהביא לו משרתו ליכאס(אנ'), אשר היה מגואל בדמו המורעל של הקנטאור נסוס. כשהבין הרקולס שזו מתנה קטלנית, הפיל את ליכאס לים. לפי המחזה, על שמו של ליכאס נקראים ההר והכף.
הערות שוליים

↑  Arthur Bernard Cook, Zeus: A Study in Ancient Religion, 1925, p. 902 Google Books
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של יוון ובנושא הרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפיורד (סיני)

.
| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  מפרץ אילת 
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  מצרים מצרים
 קואורדינטות:  29°25′49″N 34°49′47″E﻿ / ﻿29.4302°N 34.8297°E﻿ / 29.4302; 34.8297
  (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףהפיורד(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףהפיורד
 
הפיורד (2008)
מרסא אל-מראח' (בערבית: مرسى المراخ, בתרגום חופשי לעברית: "מרינת אל-מראח'") הוא מפרצון בצפון מפרץ אילת המכונה על ידי התיירים "הפיורד".
המפרצון נמצא בחוף המערבי של מפרץ אילת כ-15 קילומטרים דרומית-מערבית לטאבה וכ-6 קילומטרים דרומית מערבית לג'זירת פרעון. הוא נמצא במחוז דרום סיני שבמצרים וזכה לשמו בשל ההרים המקיפים את לשון הים - בדומה לפיורדים בנורווגיה.

בשנים בהן שלטה ישראל באזור (1982-1967) היה הפיורד אתר עצירה פופולרי לתיירים הישראלים בדרכם מאילת לכיוון נואיבה, דהב ושארם א-שייח'.
בדומה לאתרים אחרים לאורך חוף סיני המזרחי, גם ליד הפיורד מצויה שונית אלמוגים. בין היתר, מצוי בה "חור" (בדומה ל"חור הכחול" בדהב) המהווה אתר צלילה לנופש.
בריכת השמש

כחצי קילומטר מדרום למפרץ, מעבר להר הבולט אל תוך הים, נמצאת סמוך לחוף בריכת שמש טבעית. שכבות המים בבריכה אינן מתערבבות בגלל ריכוז המלחים הגבוה שבשכבה התחתונה והבדלי הצפיפות שבין שכבות המים. תופעה זו גורמת לכך שהשכבה העליונה של המים היא קרירה בעוד שהשכבה התחתונה חמה מאוד ומסוכנת לרחצה.
הערות שוליים

↑  The Fjord Temptations
↑  חיים ברק, כיצד ניתן להפיק אנרגיה סולארית מבריכת שמש?, באתר מכון דוידסון לחינוך מדעי, 7 באוגוסט 2010
הר ליאמויגה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג הר:  הר געש
 גובה:  1,156 מטרים מעל פני הים
 מדינה:  סנט קיטס ונוויס סנט קיטס ונוויס
 מיקום:  האי סנט קיטס
 מספר הר געש:  =1600-03
 התפרצות אחרונה:  שנת 160 ± 200 שנים
 קואורדינטות:  17°22′00″N 62°48′00″W﻿ / ﻿17.366667°N 62.8°W﻿ / 17.366667; -62.8
  (למפת סנט קיטס ונוויס מוגדלת) באסטר צ'ארלסטאון קאיון ניוקאסל סנדי פוינט הים הקריביהר ליאמויגה(למפת סנט קיטס ונוויס רגילה) באסטר צ'ארלסטאון קאיון ניוקאסל סנדי פוינט הים הקריביהר ליאמויגה
הר ליאמויגה (באנגלית: Mount Liamuiga) הוא הר געש בגובה 1,156 מטרים מעל פני הים, המהווה את חלקו המערבי של האי סנט קיטס. פסגתו היא הנקודה הגבוהה ביותר ברחבי האי, במדינת סנט קיטס ונוויס ואף באיי ליווארד כולם, והיא אחת מהפסגות הגבוהות ביותר במזרח האיים הקריביים. בפסגת הר הגעש מצוי לוע ברוחב של כקילומטר, אשר עד לשנת 1959 הכיל אגם רדוד. נכון ל-2006, נוצר האגם בתחתית המכתש בשנית. ההתפרצויות המאומתות האחרונות מהר הגעש התרחשו לפני כ-1,800 שנים, אף על פי שקיימים דיווחים על התפרצויות אפשריות בשנים 1692 ו-1843, שאמינותם מוטלת בספק.
בעבר כונה ההר בשם הר מיזרי (באנגלית: Mount Misery). שמו הנוכחי של ההר הוענק לו ביום עצמאותה של סנט קיטס ונוויס, ה-19 בספטמבר 1983, אולם מבוגרים רבים אזרחי האי עודם מכנים את ההר בשמו הקודם. השם "ליאמויגה" נגזר משמו של האי סנט קיטס כולו בשפתם של תושבי הקריביים האינדיאנים, ומשמעותו "אדמה פורייה".
מורדות ההר מכוסים באדמה חקלאית ובכפרים קטנים עד לגובה של 460 מטר לערך. החל מגובה זה מכוסים המדרונות ביער גשם טרופי עבות עד לגובה של כ-900 מטר, שלאחריו מכוסה ההר ביער עננים. סיורים וטיולים מודרכים רבים מאורגנים אל פסגת ההר ואל יערות הגשם המקיפים אותה, ומוצאם לרוב מהכפר סנט פול השוכן צפונית-מערבית לפסגה. מפסגת ההר ניתן לראות את האי כולו, את הים הקריבי ואת האיים השכנים, סאבא, סנט אוסטטיוס, סן ברתלמי, סן מרטן, אנטיגואה ונוויס.
הערות שוליים

↑  אתר Global Volcanism Program
↑  אוורי, רוברטה, 21.12.2006, "טרק לפסגת 'הר מיזרי' הוא פיקניק - גם בגשם"
הלנה מטרויה (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  איליאדה 
 בימוי:  רוברט וייז 
 תסריט:  ריצ'ארד נאש, ג'ון טוויסט, דרק טוויסט 
 עריכה:  Thomas Reilly 
 שחקנים ראשיים:  רוסאנה פודסטה ז'אק סטרנאס סטנלי בייקר ניאל מקגיניס סדריק הארדוויק
 מוזיקה:  מקס שטיינר 
 צילום:  הארי סטרדלינג 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית איטליה איטליה צרפת צרפת
 חברת הפקה:  האחים וורנר, צ'ינצ'יטה 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 בינואר 1956
 משך הקרנה:  111 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט דרמה, סרט רומנטי, סרט שמבוסס על ספרים, סרט חרבות וסנדלים 
 הכנסות:  3.2 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   helenoftroy
 דף הסרט ב־IMDb
 
הלנה מטרויה (באנגלית: Helen of Troy) הוא סרט אמריקני-איטלקי-צרפתי המבוסס על אירועי מלחמת טרויה. הסרט בוים בידי רוברט וייז וצולם באיטליה.
עלילה

הנסיך פאריס (ז'אק סטרנאס) מטרויה, מגיע לספרטה כדי לשאת ולתת על הסכם שלום בין עירו לבין ערי המדינה של יוון. ספינתו נטרפת ליד חופי יוון והוא נמצא על ידי המלכה הלנה (רוסאנה פודסטה), אשתו של מנלאוס (ניאל מקגיניס) מלך ספרטה. פאריס והלנה מתאהבים, אולם נאלצים לשמור את אהבתם בסוד. פאריס מגיע לספרטה ופוגש שם את קואליציית המלכים שכוללת פרט למנלאוס את אגממנון (רוברט דאגלס), אודיסאוס (טורין תאצר) ואכילס (סטנלי בייקר). כאשר מנלאוס מבין שפאריס ואשתו מאוהבים, הוא זומם להרוג את פאריס, אולם הלנה מצליחה להימלט יחד אתו לטרויה. כדי לעזור למנלאוס להשיב את כבודו, מתאחדים המלכים למלחמה כנגד טרויה אשר נמשכת עשר שנים, ומוכרעת לבסוף באמצעות הסוס הטרויאני המפורסם. מנלאוס ופאריס נאבקים בדו-קרב, ופאריס כמעט מנצח, אולם נדקר מגבו בידי אנשיו של מנלאוס ונהרג. מנלאוס לוקח את הלנה חזרה לספרטה, אולם היא שלווה בידיעה שבמותה תזכה להתאחד עם פאריס בשדות אליסיום.
היסטוריה של פסיכופתיה

השם פסיכופתיה, נגזר מהשפה היוונית פסיכה (נפש) ופתיה (ייסורים), נטבע על ידי פסיכיאטרים גרמנים במאה ה-19 ושימש לתיאור כל צורה של מחלת נפש, ואת ענף המחקר שידוע כיום בשם פסיכופתולוגיה.
עד אמצע המאה ה-20 השתמשו פסיכיאטרים במונח "נחיתות פסיכופתית" כדי להתייחס לסוג ההפרעה הנפשית שניתן לכנות כיום הפרעות אישיות, יחד עם מגוון רחב של מצבים אחרים המסווגים כיום בצורה שונה. מתחילת המאה ה-20 נעשה שימוש במונחים אלה ושאר מונחים באופן רחב מאוד כדי להתייחס לכל מי שהפר ציפיות ונורמות מוסריות, או נחשב בלתי רצוי מבחינה חברתית כל שהיא.
במרוצת השנים, הפכה בקרב הציבור הרחב המילה "פסיכופת" לקללה פסיכולוגית בצירוף מילים כמו "משוגע", "מטורף" ו"חולה נפש", אך עם הקשר מוסרי של רוע ומסוכנות.
תפיסות מוקדמות

תיאורים המאפיינים את האישיות הפסיכופתית ניתן עוד למצוא בזמני קדם. תאופרסטוס, תלמידו של אריסטו, תיאר אבות-טיפוס מוסריים שונים בספר שלו "טיפוסים". התיאור שלו של 'חסר הבושה' מתאים לתפיסות המקובלות כיום בנוגע לפסיכופתיה:
חסר הבושה הוא מישהו מהסוג שאם הוא זקוק להלוואה, הוא קודם כל הולך לבקש ממי שהוא כבר חייב לו. שהוא מקריב בעל-חיים לכבוד האלים, הוא ממליח את הבשר ומאחסן אותו, והולך לחגוג על שולחנות של אנשים אחרים. יותר מזה, הוא קורא לעבד שלו, נותן לו לחם ובשר שלקח מהשולחן, ואומר בקול רם מול כולם "בתיאבון, טִֿיבֵּייאוֹס!". בשוק, בעודו עומד ליד המאזניים, הוא יזכיר לקצב שירות שייתכן שהוא שעשה בשבילו. אם יוכל, הוא יגנוב חתיכת בשר, או עצם למרק שלו. אם המזימה מצליחה, הוא מרוצה, אם לא, הוא חוטף חתיכת טריפה ומסתלק בצחוק... כאשר אורחיו קונים כרטיסים לתיאטרון, לא רק שהוא מצטרף אליהם על חשבונם, אלא שלמחרת הוא מצרף אליו גם את מקורביו. אם מישהו קונה משהו במחיר מציאה, הוא דורש חלק מזה גם לעצמו. הוא הולך לבתים של השכנים ושואל פעם שעורה, פעם חציר, ומאלץ אותם, לא פחות ולא יותר, להביא לו את הטובין עד פתח ביתו. הוא גם מסוגל לגשת למכלי המים החמים בבית המרחץ, לטבול בהם את הדלי שלו ולרחוץ את עצמו, בעצמו, למרות המחאות הקולניות של הבלן (מקצוע) שזה התפקיד שלו. וכשהוא גומר להתרחץ, הוא מסתלק משם ואומר "מי צריך אותך בכלל!".
תאופרסטוס מוסיף הקדמה בתחילת התיאור של "חסר הבושה" וטוען כי "חוסר-בושה, לצורך ההגדרה, הוא חוסר אכפתיות משם רע לטובת הפקת רווח".
תוויות שונות לדפוסי האישיות ודפוסי ההתנהגות שאופייניים לפסיכופתיה קיימים ברוב התרבויות. בניגריה הכפרית, אנשי היורובה עשו שימוש במונח "אראנא-קאן" כדי לתאר "אדם שדואג רק לענייניו ללא התחשבות באחר. "מלא כוונה רעה, עקשן, ולא משתף פעולה." האינואיטים השתמשו במילה "קונלאנגטה" כדי לתאר אדם אשר "יודע מה צריך לעשות אבל לא עושה את זה." הפסיכיאטרית האנתרופולוגית ג'יין מ' מרפי, כותבת שבצפון מערב אלסקה, המונח קונלאנגטה עשוי להיות מוחל על "אדם ש... משקר שוב ושוב, גונב דברים ולא הולך לצוד, וכשהאחרים יוצאים מהכפר, הוא אונס נשים רבות, מתעלם מנזיפות, ותמיד מובא לפני בכירי הכפר לקבלת עונש."
לאורך ההיסטוריה, דמויות המייצגות אי-שפיות (למשל, נוודים, ליברטיניזם, "מטורפים") ייצגו, לפחות מאז המאה ה-18, תדמית אפלה ואיום לחברה, כפי שמאוחר יותר ייצג "הפסיכופת" – תערובת של מושגים של מסוכנות, רוע ומחלה.
המאה ה-19 > שגעון ללא הזיות

בתחילת המאה ה-19 הפסיכיאטר הצרפתי פיליפ פינל היה הראשון שניסה לסווג את האישיות של המטופלים שלו. פינל הגדיר את האישיות הפסיכופתית כאישיות עם "שגעון אך ללא הזיות". פינל חשב שהאדם צריך להיקרא 'משוגע' כי יכולות הרגש שלו פגומות, אף על פי שתפיסת המציאות שלו תקינה.
המאה ה-19 > שחיתות מוסרית מולדת

בשנת 1812 הפסיכיאטר בנג'מין ראש תיאר אינדיבידואלים כבעלי שחיתות מוסרית מולדת אותה ראה כמערכת פגומה. ראש טען שהפגיעה במוסר היא מולדת או תוצר של מחלה – עם השפעה של סביבה מערערת. ראש התעסק בשאלות מוסריות ואמר שאדם חולה לא מואשם בהיותו חולה – אין לו יכולת בחירה, ולכן הוא אינו צריך לשאת באחריות מעשיו. כך הצליח ראש להעביר את הדיון לזירה המוסרית לעומת פינל שדיבר במושגים שהיו רפואיים בימיו. ראש גם ראה אנשים כאלה כאנשים שמגיעה להם חמלה ושניתן לעזור להם עם מחלת הנפש שלהם, גם אם זה היה בבית הסוהר או מה שהוא כינה 'המערכת הנוצרית של המשפט הפלילי'.
המאה ה-19 > אי שפיות מוסרית

בשנת 1835 הפסיכיאטר האנגלי ג'יימס פריצ'רד (אנ') נחשב כמי שטבע את המושג אי שפיות מוסריות. המושג התייחס ל"סטייה של רגשות טבעיים, תחושות, מזג, הרגלים, נטיות, עמדות מוסריות ודחפים טבעיים – ללא הפרעות יוצאות מן הכלל של חשיבה והגיון ובמיוחד, ללא הזיות או אשליות חשיבה". פריצ'רד טען כי אנשים אלו יודעים את ההבדל בין טוב לרע, אך עדיין נדחפים לעסוק ברע. לדעת פריצ'רד, "טירוף מוסרי" צימצם את האחריות הפלילית ויכולת הבחירה החופשית ולכן יכול לשמש הגנה משפטית.
בנוסף, פריצ'רד טען כי אנשים אלה חיים את חייהם בצורה חסרת אחריות, ואינם חווים תחושות של בושה או היסוס מחזרה על ההשלכות ההרסניות של מעשיהם. הרעיונות של פריצ'רד הגיעו לשימוש נרחב באירופה במשך כמה עשורים. יתר על כן, באותה תקופה המילה "מוסרי" שנלקחה מהשפה הצרפתית (Moral) לא בהכרח התייחסה לנורמות מוסריות, אלא ליכולות נפשיות ורגשיות של האדם.
המאה ה-19 > נחיתות פסיכופתית

בשנת 1891 יוליוס לודוויג אוגוסט קוך (אנ') היה הראשון שהשתמש במושג נחיתות פסיכופתית שהתפרסם בתוך גרמניה ומחוצה לה. קוך השתמש במושג כדי לתאר מטופלים עם סוגים שונים של תפקוד לקוי או התנהגות מוזרה בהיעדר סימן של מחלת נפש אחרת או פיגור שכלי.
קוך היה נוצרי וגם הושפע מתיאוריות חברתיות שהיו פופולריות באירופה באותה עת (אנ'), אם כי הוא התייחס לשני טיפוסים של פושעים, כאלה שנולדו ככה וכאלה שרכשו סגנון חיים כזה. אף על פי שפשיעה מתוך הרגל הייתה רק חלק קטן מתפיסתו, הציבור הגרמני השתמש בגרסה המקוצרת של "נחותים" כדי להתייחס לכל מי שסובל כביכול מנטייה מולדת לפשע. היו רופאים וקלינאים שעברו להשתמש במושג של קוך 'נחיתות פסיכופתית', אך במקביל היו רופאים שעדיין השתמשו במושג 'אי שפיות מוסרית'.
בסוף המאה ה-19 השפעתן של מגמות אי-שפיות הדעת החלה לדעוך ותפיסותיו של קוך לקחו את מקומן. הסיבה המרכזית לדעיכה הייתה השפעה דתית אמריקאית שחששה כי קבלת המגמות הרפואיות בתחום אי-שפיות הדעת תביא לפגיעה באמונה הדתית האמריקאית ולפגיעה בסטנדרטים המוסריים ובפרקטיקה המשפטית בארצות הברית.
המאה ה-20

עד אמצע המאה ה-20 עדיין היו רופאים וקלינאים רבים שהשתמשו במושג פסיכופתיה כדי להתייחס לכל המחלות וההפרעות נפשיות. למשל, הפסיכיאטר זיגמונד פרויד במאמר שלו "דמויות פסיכופתיות על הבמה".
בשנת 1904 התייחס ריכרד פון קראפט-אבינג לפסיכופתים כ"קבוצה ללא סיכויי הצלחה בעתיד". לדעתו יש, "לכלוא אותם לכל חייהם לטובתם ולטובת החברה". בהמשך יצר את המונחים סדיזם ומזוכיזם, והתייחס להתנהגות סדיסטית פסיכופתית כמסוכנת במיוחד.
המאה ה-20 > מלחמת העולם הראשונה ואחריה

לאחר מלחמת העולם הראשונה החליפו פסיכיאטרים גרמנים את המושג 'נחיתות פסיכופתית' עם המילה 'פסיכופתיה' והנגזרות שלה כדי להימנע מלהישמע ביקורתיים; באותה תקופה מונח זה נחשב נייטרלי יותר והוא כיסה מגוון רחב של מצבים שונים. הפסיכיאטרים אמיל קרפלין, קורט שניידר, וקארל בירנבאום יצרו סיווגים שונים תחת הכותרת 'אישיות פסיכופתית', ורק חלק קטן מתתי-הסוגים שהם תיארו נחשבו בעלי קשרים מיוחדים להתנהגות אנטי-חברתית. שניידר במיוחד קידם את תת-הסוגים האנטי-חברתיים וניסה לנסח אותם במונחים פחות שיפוטיים מקרפלין, אם כי עדיין הגדיר אותם כ"אישיות חריגה שסובלת מהחריגות שלה או שהחברה סובלת ממנה". ברוח דומה, בשנת 1909 הציע קארל בירבנאום את המונח סוציו ("חברה") פתיה ("ייסורים")  – כלומר, כוחות חברתיים שיכולים לקבוע אם אדם יהפוך לעבריין או לא.
מסוףשנות ה-20 של המאה ה-20, הפסיכולוג האמריקני ג'ורג פרטרידג' צמצם באופן משפיע את ההגדרה של פסיכופתיה לאישיות אנטי-חברתית, ומשנת 1930 הציע ששם מתאים יותר עבורה יהיה סוציופתיה.
המאה ה-20 > חוקים נגד "פסיכופת מיני"

משנות ה-30 של המאה ה-20 חוקים נגד "פסיכופת מיני" (Sexual Psychopath, מונח החוזר לקראפט-אבינג) החלו להיות מיושמים במדינות רבות בארצות הברית. חוקים אלה היו מבוססים על האמונה שעברייני מין הם "חסרי שליטה על הדחפים המיניים שלהם", ויחזרו על הפשע שוב ושוב ללא קשר לאם נענשו, או לחוויות אחרות – כלומר, מעשיהם נתפסו כדטרמיניסטיים. באותה תקופה חוקים אלה אפשרו את האשפוז הכפוי והלא מוגבל בזמן של עברייני מין שביצעו עבירות מין חמורות.