stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניית מערכה
מלחמת העולם השנייה > קרבות ימיים

למרות העליונות האווירית, התקיימו גם קרבות ימיים בין אוניות מערכה. "מסצ'וסטס", אוניית מערכה של צי ארצות הברית, נלחמה באוניית המערכה "ז'אן באר", אוניית צי של צרפת של וישי. בקרב גוודלקנל, ב-15 בנובמבר 1942, נלחמו אוניות המערכה האמריקאיות "דקוטה הדרומית" ו"וושינגטון" באוניית המערכה היפנית "קירישימה" והטביעו אותה. בקרב כף הצפון (מצפון לנורווגיה), ב-26 בנובמבר 1943 הטביעה אוניית המערכה הבריטית, "דיוק אוף יורק" יחד עם כוח של משחתות, את סיירת המערכה הגרמנית "שרנהורסט". בקרב מצר סוריגאו, חלק מקרב מפרץ לייטה (Leyte Gulf), הטביע כוח של שש אוניות מערכה של צי ארצות הברית את אוניות המערכה היפניות "יאמאשירו" ו"פוסו". בחלק אחר של הקרב במפרץ לייטה, קרב סאמאר, הדפו משחתות אמריקאיות יחד עם מטוסים כוח של אוניות מערכה יפניות, ובהן "יאמטו", "קונגו", ו"נגאטו"; עוצמת ההתנגדות של הכוח האמריקאי, שהיה חלש וקטן הרבה יותר מהשייטת היפנית, שכנע את האדמירל היפני טקאו קוריטה שהכוח האמריקאי העומד לפניו הוא שייטת אוניות מערכה ולא שייטת משחתות ונושאות מטוסים קלות כפי שהיה במציאות, והורה לשייטת היפנית לסגת. לולא טעות זו היה הצי היפני עושה שמות באוניות האמריקאיות. בפועל הוטבעו רק נושאת מטוסים קלה אחת וארבע משחתות.
מלחמת העולם השנייה > סיום המלחמה

כתוצאה מהשינוי הטכנולוגי בוטלו תוכניות ביפן ובארצות הברית לבניית אוניות מערכה גדולות (בין היתר בוטלה בנייתן של אוניות מערכה מסדרת מונטנה). כמעט כל אוניות המערכה הוצאו משירות או פורקו לגרוטאות בסוף המלחמה.
רוב אוניות המערכה שאבדו במלחמה אבדו בעודן בנמל; ואף אוניית מערכה לא הוטבעה על ידי מפציצים כבדים בלב ים. האיום האווירי העיקרי על אוניות המערכה היה מצד מטוסים קלים – מפציצי צלילה או מפציצי טורפדו.
אחרי מלחמת העולם השנייה > הוצאה משירות

כאמור, כמעט כל אוניות המערכה הוצאו משירות לאחר המלחמה. אוניית המערכה היחידה שנבנתה לאחר סיום המלחמה הייתה אה"מ ואנגארד. אוניות בודדות נשארו בשירות, אך נושאות המטוסים ביטלו למעשה את תפקידן העיקרי. אוניות המערכה האיטלקיות האחרונות הוצאו משירות בסוף שנות ה-50. אוניית המערכה הבריטית האחרונה הוצאה משירות ב-1960 ואוניית המערכה הצרפתית האחרונה ב-1970. שנות החמישים והשישים היו שנותיהן האחרונות של אוניות המערכה בציים רבים: ברית המועצות, ברזיל, ארגנטינה וצ'ילה. טורקיה הוציאה משירות את סיירת הקרב האחרונה שלה ב-1976.
אחרי מלחמת העולם השנייה > חיים חדשים בצי ארצות הברית

אוניות המערכה נעלמו מן האופק ברוב ציי העולם, אך בצי ארצות הברית הן זכו לחיים חדשים, כבסיסי סיוע באש. חיל הנחתים העריך מאוד את סיוע האש של אוניות המערכה, וראה בה אש יעילה יותר וזולה יותר מתקיפות מן האוויר. מערכות מכ"ם ומחשבים הותקנו במערכות בקרת האש באוניות, והגבירו מאוד את דיוקן. אוניות המערכה מסדרת איווה שירתו במהלך רוב המחצית השנייה של המאה ה-20. במלחמת קוריאה הוכשרו ארבע אוניות מהסדרה לשירות, ובמלחמת וייטנאם הוכשרה אונייה אחת. הן שימשו בעיקר להפגזת מטרות חוף. במהלך שנות ה-80 שוב הוחזרו אוניות המערכה לשירות, כחלק מתוכנית ממשל רייגן "צי 600 הספינות", שמטרתה העיקרית הייתה בניית צי גדול, כנגד מה שנתפס כהתעצמות הצי הסובייטי. אוניות המערכה שופרו ושודרגו, והותאמו לנשיאת טילי שיוט מדגם טומהוק. אוניות המערכה השתתפו בהפגזות על לבנון במהלך מלחמת האזרחים ובמלחמת המפרץ ב-1991. במלחמת המפרץ ירו אוניות המערכה "מיזורי" ו"ויסקונסין" בתותחי ה-16 אינץ' (406 מ"מ) שלהן ושיגרו טילי טומהוק על מטרות יבשתיות.
ככל הנראה, זו הייתה הפעולה הקרבית האחרונה בהיסטוריה של אוניית מערכה; אוניות המערכה של צי ארצות הברית הוצאו משירות לאחר מלחמת המפרץ. שתיים מהן נשמרות עדיין באחסון, מוכנות להחזרה לשירות אם יתעורר הצורך או עד שייבנה להן תחליף מתאים; שתי האחרות משמשות כמוזיאון צף. ב-17 במרץ 2006 מחק מזכיר הצי, שפעל תחת חוק הקצבת ההגנה לשנת 2006, את האיווה והוויסקונסין מהרשומות. האוניות יועברו כנראה לאיגודים מוזיאוניים, כמו אחיותיהן, המיזורי והניו ג'רזי.
עוד כמה אוניות מערכה משמשות כמוזיאונים בארצות הברית, בבריטניה, ביפן, בשוודיה, בהולנד ובצ'ילה.
לקריאה נוספת

Archibald, E. H. H. (1984). The Fighting Ship in the Royal Navy 1897–1984. Blandford.
Brown, D. K. (2003). Warrior to Dreadnought: Warship Development 1860–1905. Book Sales.
Brown, D. K. (2003). The Grand Fleet: Warship Design and Development 1906–1922. Caxton Editions.
Burr, Lawrence (2006). British Battlecruisers 1914–18. New Vanguard No. 126. Oxford: Osprey Publishing.
Corbett, Sir Julian. "Maritime Operations In The Russo-Japanese War 1904–1905." (1994).
Friedman, Norman (1984). U.S. Battleships: An Illustrated History. Naval Institute Press.
Gardiner, Robert (Ed.) and Gray, Randal (Author) (1985). Conway's All the World's Fighting Ships, 1906–1921. Naval Institute Press.
Gardiner, Robert (Ed.) (1980). Conway's All the World's Fighting Ships, 1922–1946. Conway Maritime Press.
Gardiner, Robert (Ed.) and Lambert, Andrew (Ed.). Steam, Steel and Shellfire: The steam warship 1815–1905 - Conway's History of the Ship..
Gibbons, Tony (1983). The Complete Encyclopedia of Battleships and Battlecruisers - A Technical Directory of all the World's Capital Ships from 1860 to the Present Day. London, UK: Salamander Books Ltd.
Ireland, Bernard and Grove, Eric (1997). Jane's War At Sea 1897–1997. London: Harper Collins Publishers.
Keegan, John. The First World War..
Kennedy, Paul M. (1983). The Rise and Fall of British Naval Mastery. London..
Lambert, Andrew (1984). Battleships in Transition - The Creation of the Steam Battlefleet 1815–1860. London: Conway Maritime Press.
Massie, Robert (2005). Castles of Steel - Britain, Germany and the Winning of the Great War at Sea. London: Pimlico..
O'Connell, Robert L. (1991). Sacred Vessels: the Cult of the Battleship and the Rise of the U.S. Navy. Boulder: Westview Press.
Padfield, Peter (1972). The Battleship Era. London: Military Book Society.
Parkes, Oscar (1990). British Battleships. first published Seeley Service & Co, 1957, published United States Naval Institute Press.
Polmar, Norman. The Naval Institute Guide to the Ships and Aircraft of the US Fleet. 2001, Naval Institute Press.
Preston, Anthony (Foreword) (1989). Jane's Fighting Ships of World War II. London, UK: Random House Ltd.
Russel, Scott J. (1861). The Fleet of the Future. London.
Sondhaus, Lawrence (2001). Naval Warfare 1815–1914. London.
Stilwell, Paul (2001). Battleships. New Your, USA: MetroBooks.
Wilson, H. W. (1898). Ironclads in Action - Vol 1. London.
אסולין (אלבום)

אסולין הוא אלבום האולפן השביעי של המוזיקאית הישראלית, J.Lamotta והשני שלה בעברית. האלבום יצא לאור ב-4 במרץ 2024 תחת חברת התקליטים נענע דיסק.
רקע

J.Lamotta התמקדה בעבר בשוק הבינלאומי, חתמה בחברות תקליטים זרות והופיעה בפסטיבלים באירופה וביפן. עם זאת, מאז תחילת מלחמת חרבות הברזל, חברת התקליטים הבינלאומית של אסולין ביטלה את החוזה שלה בטענה ללחץ ורצון לא לעבוד יותר עם אמנים מישראל. מאז שנת 2022, היא פונה לקהל הישראלי, והוציאה אלבום בכורה בעברית בשם "ככה שמעתי" עם סינגלים מצליחים כמו "פירות" ו"לעשות טוב".
האלבום "אסולין" הוא השני של J.Lamotta בעברית והשביעי בסך הכל.
הרכב

האלבום נקרא "אסולין", שהוא שם המשפחה המקורי שלה. האלבום כולל 13 שירים ש-J.Lamotta כתבה, הלחינה וביצעה, בהפקה מוזיקלית של אופיר (אופירי) יוגב. באלבום מופיעות הופעות אורח של עדן דרסו וטדי נגוסה, בנוסף לאופירי. אליסף בשארי משתתף בשיר "יריתי חץ", ואבשלום אריאל השתתף בכתיבה, הלחנה והפקת שיר הסיום של האלבום "אפחד".
מילותיה של J.Lamotta באלבום זה עוסקות בסיפורים אישיים מחייה, בוחנים את שורשיה המזרחיים והמשפחה הפטריארכלית. השירה בעברית באלבום הזה הפכה את היצירה של אסולין לחשופה יותר: ”השימוש בעברית בצורה מוזיקלית מצריך ממני להיות יותר יצירתית. אני חייבת להאמין לעצמי כי אני לא יכולה להגיד שום דבר שאני לא מאמינה לו, אני צריכה את הכנות הזאת”.
אסולין אומרת שכל פרויקט שלה הוא דף חדש: ”אני כל הזמן רעבה לעולם שלם של סאונדים ולחוויות שונות, אני לא רוצה להישאר בתוך שבלונה. זה משהו שמאתגר ומעניין אותי. אני לא יכולה ליצור את אותו הסאונד שעשיתי לפני שנה”.
קידום

לפני צאת האלבום, J.Lamotta כבר הוציאה כמה משירי האלבום בליווי קליפים.
J.Lamotta חגגה את השקת האלבום בהופעה ב-13 באפריל 2024 במועדון גגרין בתל אביב, עם הופעות אורח של טדי נגוסה, עדן דרסו ואופירי.
ב-27 ביוני הוציאה את השיר "חרטטי בביטחון" כסינגל החמישי מתוך האלבום. ב-17 ביולי הוציאה לאור כסינגל שיווקי את שיר הנושא של האלבום, "אסולין".
רשימת רצועות

| מס' | שם | כותב(ים) | מפיק(ים) | משך |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | אסולין  | אופיר יוגב, רם שמעיה ורותם אלג'ם אסולין | J.Lamotta ואופירי | 3:27 |
| 2. | חרטטי בביטחון  | יוגב, אסולין ו-YUZ | אופירי | 2:28 |
| 3. | מזל תכשיט (בהשתתפות עדן דרסו)   | יוגב, שמעיה, אסולין ועדן דרסו | אופירי | 2:58 |
| 4. | טופא לוק  | יוגב, אסולין וטל ארגוב | J.Lamotta ואופירי | 2:37 |
| 5. | סתם דוש  | עמרי בר, שמעיה ואסולין | עמרי בר | 2:33 |
| 6. | נתראה בשבוע הבא  | יוגב ואסולין | אופירי | 3:02 |
| 7. | ג'אגלינג  | יוגב ואסולין | J.Lamotta ואופירי | 2:50 |
| 8. | עץ או פלי  | יוגב, אסולין וארגוב | J.Lamotta ואופירי | 2:50 |
| 9. | יריתי חץ (בהשתתפות טדי נגוסה)   | אליסף בשארי, יוגב, אסולין וטדי נגוסה | אופירי | 2:42 |
| 10. | אינסטינקט  | נועה בונה, יוגב, אסולין וארגוב | J.Lamotta ואופירי | 2:41 |
| 11. | תכלס (בהשתתפות אופירי)   | יוגב, שמעיה ואסולין | אופירי | 2:55 |
| 12. | מרקורי  | אסף שנהב, יוגב ואסולין | J.Lamotta ואופירי | 3:22 |
| 13. | אפחד  | אבשלום אריאל, יוגב ואסולין | אבשלום אריאל ואופירי | 3:00 |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 37:28 |
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  יובל אראל‏, האלבום החדש של ג'יי למוטה – אסולין, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 4 במרץ 2024
1 2 3  ערן איצקוביץ, "לא התאים להם יותר לעבוד עם אמנים מישראל, זה אבסורד ופתטי", באתר ישראל היום, 2 באפריל 2024
↑  עומר טסל, ג'יי למוטה: "הקהל הישראלי עוד בוחן אותי. זה תחום שמצריך המון סבלנות", באתר ynet, 13 באוקטובר 2022
↑  17.7.pdf, Google Docs
אסטורית

| --- | --- |
 מדינות:  ספרד
 אזורים:  אסטוריאס
 דוברים:  550,000
 שפת אם:  100,000
 כתב:  אלפבית לטיני
 משפחה:  הודו-אירופית רומאנית איברו-רומאנית אסטורו-לאונית אסטורית
 לאום:  אסטוריאס בעלת מעמד מיוחד באסטוריאס שבספרד
 מוסד:  האקדמיה לשפה האסטורית
 קוד שפה:  ast 
 קוד ISO 639-2:  ast 
 קוד ISO 639-3:  ast 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
אַסְטוּרִית (באסטורית: Asturianu; בספרדית: Asturiano) היא שפה רומאנית, המדוברת בפי כ-550,000 אנשים באסטוריאס שבספרד. נמנית עם תת-הקבוצה האַסטוּר-לֵאוֹנית שבקבוצת השפות האיברו-רומאניות, וקרובה במיוחד לספרדית.
היסטוריה

השפה האסטורית התפתחה, כשאר השפות הרומאניות, מהלטינית הוולגרית, הצורה המדוברת של לטינית שהופצה ברחבי האימפריה הרומית באמצעות חיילים, סוחרים, אנשי מנהל ומתיישבים אחרים. המסמך הכתוב המוקדם ביותר הידוע כיום בשפה האסטורית הוא Fueru d'Avilés, כתב הענקת זכויות לעיר אבילס מטעם המלך אלפונסו הרביעי, בשנת 1085. קדם לו "מסמך הגבינות", Nodicia de Kesos, מסמך מסוף המאה העשירית המתאר את מלאי הגבינות במנזר ליד העיר לאון, אולם הוא משויך לשפה הלאונית הקרובה, ולא לאסטורית.
במאה ה-14 החלה לחדור לאזור אסטוריאס ולאון הספרדית הקסטיליאנית, בעקבות התחזקות ממלכת קסטיליה והתגבשות שפה זו כשפת הממלכה של ספרד. אנשי מנהל מטעם הממלכה והכנסייה הפיצו שפה זו והיא הפכה בהדרגה לשפה הכתובה השימושית, ובו-זמנית נדחקו השפות האזוריות, והאסטורית בכללן, לשולי החיים החברתיים.
אף על פי כן התפתחה ספרות אסטורית החל מהמאה ה-17, שכללה מחזות, שירה מקורית ותרגומים משפות אחרות. במאה ה-19 נמשכה הפריחה הספרותית, והחלו להיכתב ספרי דקדוק ותחביר של השפה. בראשית המאה העשרים יזמה קבוצת משוררים אסטוריים הקמת אקדמיה אסטורית לספרות ואמנות, אך לא הצליחו להפעילה לאורך זמן.
בתקופת שלטון פרנקו הצטמצם השימוש באסטורית לאזורים כפריים ולפולקלור מקומי, והשפה נקשרה בדימוי לאנשים חסרי השכלה. השימוש בה אמנם לא נאסר, אך נחשב נחות בהשוואה לספרדית. לאחר נפילת משטר הדיקטטורה חלה התעוררות של אנשי ספרות ובלשנות לחידוש היצירה הספרותית האסטורית, וב-1980 נוסדה האקדמיה לשפה האסטורית (Academia de la Llingua Asturiana), המופקדת מטעם הממשלה האסטורית על לימוד השפה, שמירתה וקידום השימוש בה.
מצב השפה כיום

האסטורית אינה שפה רשמית בספרד, אך יש לה מעמד מיוחד בקהילה האוטונומית של אסטוריאס. החוק לשימוש וקידום השפה האסטורית, משנת 1998, מחייב לאפשר לכל ילד בגילאים 6 עד 16 ללמוד את השפה במערכת החינוך. בשנת הלימודים 2004–2005 למדו את השפה בבתי ספר יסודיים כ-22,000 תלמידים. בבתי הספר העל-יסודיים נלמדת האסטורית כשפה זרה העומדת לבחירה מול צרפתית או גרמנית, ועקב כך מספר הלומדים אותה נמוך יותר.
מאז שנות השמונים של המאה העשרים נהנית האסטורית מפריחה תרבותית, מופיעים בה ספרים רבים, כולל סיפורת, שירה וכתיבה, וכן לא מעט יצירה מוזיקלית ותיאטרון. מספר שבועוני חדשות יוצאים לאור, אך אין עיתון יומי מודפס. לעומת זאת, יש מספר אתרי חדשות באינטרנט, וכן פורטלים, מנועי חיפוש ובלוגים באסטורית. אתרים רשמיים של ממשלת אסטוריאס ושל עיריות הם דו-לשוניים וכתובים באסטורית לצד הספרדית. שלטי כבישים ורחובות באסטוריאס כתובים אף הם בשתי השפות, וכמוהם לא מעט שלטים מסחריים, תפריטים במסעדות וכיוצא בזה.
תפוצה, ניבים ושפות קרובות

האסטורית נמנית עם קבוצת השפות האסטור-לאוניות, הכוללת גם את השפה הלאונית והמירנדזית, וכן הניב הקנטברי והניב האקסטרמדורי, אשר בלשנים חלוקים בדעתם בדבר מעמדם כשפות נפרדות. יש בלשנים המתייחסים לכל הקבוצה כאל ניבים שונים של שפה אחת. קיים גם ניב גליסי-אסטורי המדובר באזור הגבול בין אסטוריאס וגליסיה, ואשר נחשב לניב-מעבר בין האסטורית לגליסית.
על פי הערכות שונות, כ-550,000 איש מדברים אסטורית, מתוכם כ-100,000 דוברים אותה כשפת אם. לשם השוואה, בלאונית מדברים כ-55,000 ובמירנדזית כ-15,000. קיימים שלושה ניבים עיקריים של אסטורית - מזרחי, מרכזי ומערבי. הניב המערבי קרוב ביותר לשפה הלאונית, ומאחר שהאקדמיה ללשון האסטורית הנהיגה סטנדרטיזציה של כתיב ודקדוק אסטורי על בסיס הניב המרכזי, יש כיום תנועה המבקשת למסד את הניב המערבי כסטנדרט של השפה הלאונית, בנפרד מהאסטורית.
אליעזר יפה

ערך זה עוסק בפעיל ציוני. אם התכוונתם לפרופסור לעבודה סוציאלית, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  10 בינואר 1882 פלך בסרביה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  10 בספטמבר 1942 (בגיל 60) נהלל, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות בנהלל 
 
אליעזר לִיפָּא יָפֶה ("יפֶה"; י"ט בטבת תרמ"ב 10 בינואר 1882 – כ"ח באלול תש"ב 10 בספטמבר 1942) היה פעיל ציוני, מראשי ההתיישבות החקלאית בארץ ישראל, חבר בקבוצות הראשונים בדגניה, מתכנן מושב העובדים, ממייסדי נהלל, ויזם ומנהל ראשון של "תנובה".
ביוגרפיה > ראשית חייו

אליעזר ליפא יפה נולד בכפר ינואיצי (ינובקה, איוואנובקה) שבמחוז חוטין, בפלך בסרביה של האימפריה הרוסית. משפחתו הייתה בעלת ייחוס רבני; עם אבותיו נמנה רבי מרדכי יפה, מגדולי מורי ההלכה, אשר חי בפראג במאה ה-17.
אביו של יפה, ראובן, היה תלמיד חכם מופלג, שהתפרנס מראיית חשבון. אמו של יפה חיה שרה נודעה כאשת מידות, טובת לב וחכמה. יפה התחנך על ברכי המסורת ובגיל צעיר החל להגות בתלמוד. הוריו חפצו כי יקבל סמיכה לרבנות בדומה לשני אחיו הבוגרים. הוא הצטייר כנער בעל אומץ לב, אהבה, דאגה לזולת, כוח המצאה ותשומת לב לחידושים, כגון עט נובע, סל מכמורת לצורכי דיג, תנור לבישול ועוד.
שנות בגרותו של יפה לוו בציוני דרך משמעותיים בתנועה הציונית, בהם הקונגרסים הראשונים, משפט דרייפוס וההתעוררות של הנוער הציוני. יפה העמיק את ידיעותיו דרך העיתונות העברית וקריאת הספרים. עם זאת, מחשבתו ושפתו הושפעו באופן ניכר מן התנ"ך, יותר מן המלל של התורות החברתיות בנות זמנו. בגיל 16 הקים יפה את אגודת "דורשי ציון", שאביו ראובן יפה כיהן בה כנשיא הכבוד. חברי האגודה נהגו להתכנס בבית הכנסת. יפה האמין כי הציונות מגלמת בתוכה חובה אישית לעלות לארץ ישראל. באחת הפגישות של האגודה אמר: ”רבותי ואחי – מי נשבע לראשונה 'אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני'? – גולי בבל הם שנשבעו כך ולכן זכו וחזרו מהגלות לארצנו כעבור דור אחד... מי מאיתנו מוכן בנפשו ובגופו לעלות ולחונן את ארצנו?...”.
בגיל 20 פרסם יפה בעיתון "המליץ" גילוי דעת שבו קרא לצעירים לפנות אל המפעל הציוני בארץ ישראל. במקביל החל להעמיק את ידיעותיו בחקלאות, התעוררות זו לעלייה מצד הצעירים נתקלה באדישותם של נציגי חובבי ציון באודסה, אשר ייעצו להם להמתין.
ביוגרפיה > לימודיו ופעילותו בארצות הברית

ב-1904 היגר יפה מבסרביה לארצות הברית, ללמוד חקלאות. במקביל פעל להקמת אגודות המשלבות את ערכי הציונות עם עבודת החקלאות.
יפה חש זרות גם בסביבה היהודית הציונית בארצות הברית; לפי הרגשתו, היהודים אמריקאים העניקו לציונות משמעות רוחנית בעיקר, וראו בה עניין של צדקה וסיוע ליהודים מארצות מצוקה.
בחורף 1908 עברו יפה וחלק מחבריו לקולוניה היהודית וודביין שבדרום ניו ג'רזי, שם החלו בלימודיהם בבית ספר חקלאי על שם הברון הירש. הוועד המנהל של בית הספר לא נלהב מרעיונות הציונות; דבר אשר הקשה על יפה וחבריו להפיץ את רעיונותיהם. אולם מצב זה לא ארך תקופה ארוכה, משום שלאור הישגיהם בלימודים, התיר להם הוועד המנהל לקיים פעילות ציונית ולחוג את מועדיהם. יתרה מכך, במרוצת הזמן אף המליץ הוועד המנהל בפני הנהלת יק"א לקבל את התלמידים כמועמדים להתיישבות בארץ ישראל.
בין השנים 1905–1906, בזמן שהותו באמריקה, נטל יפה חלק בפולמוס הטריטוריאליסטי הגדול, ופעל לחיזוק התודעה בדבר היותה של ארץ ישראל שייכת ליהודים; בין השאר טען יפה: " 'עם בריא' אינו מקבל את ארצו, אלא מוצא דרכים לקחתה".
ביוגרפיה > לימודיו ופעילותו בארצות הברית > ארגון "החלוץ"

ביוזמתו של אליעזר יפה הוקם ארגון החלוץ בשנת 1905 בניו יורק; וחבריו הראשונים היו כמה מחברי ארגון התחייה. עיקר פועלו של החלוץ היה תעמולה לעלייה לארץ ישראל. הקמת הארגון הייתה בשנה שלאחר פטירתו של הרצל, והוויכוח אודות התיישבות באוגנדה בהסתדרות ציונית היה בעיצומו.
בהתכנסות הראשונה של חברי החלוץ דנו בשאלות ארגון ותכנון. במתווה אשר הציגו, נקבע כי ארץ ישראל תיכבש על ידי עבודת כפיים, וקראו לקבוצות החלוצים לנהוג כך. חברי ארגון החלוץ דגלו בצורת התיישבות על בסיס קולקטיבי. הם הגדירו את עצמם כתנועת מתיישבים של הציונות שלא כמפלגת ההסתדרות הציונית הכללית. אך במרוצת הזמן דעכה פעולת החלוץ וחלק מחבריו עברו אל פועלי ציון, שם הקימו גוף בשם: חלוצי פועלי ציון.
ביוגרפיה > לימודיו ופעילותו בארצות הברית > "האיכר הצעיר"

בחודש אוקטובר 1908 הקימו יפה וחבריו את ארגון האיכר הצעיר.
עיקר פועלה של הארגון הייתה הכשרת החברים בה לעבודת אדמה כאשר יעלו ביום מן הימים לארץ ישראל ויתיישבו בה. מטרה נוספת הייתה הפצת רעיונותיהם בקרב הציונים באמריקה.
תקוותם הייתה כי חברי הקבוצה כי יובילו לשינוי בקרב נציגי הפדרציה הציונית, באמצעות פעילותם הענפה בקרב בתי ספר חקלאיים נוספים. חברי הקבוצה התוו לעצמם מספר קווים מנחים שלפיהם פעלו:
על כל חבר ללמוד בבית ספר חקלאי ועם תום לימודיו להשתלם שנתיים במשק חקלאי;
על כל חבר להתמחות באחד או שניים מענפי החקלאות. ואמנם, חברי "האיכר הצעיר" השתלמו באזורים אקלימיים שונים ברחבי ארצות הברית;
החברות בקבוצה נועדה אך ורק למי שהחליט לעלות לארץ ישראל ולהתיישב בה.
ביוגרפיה > בארץ ישראל

בשלהי 1910 עלה יפה לארץ ישראל עם כמה מחברי קבוצת "האיכר הצעיר". בראשית דרכו עבד במושב עין גנים בסמוך לפתח תקווה שם התגורר באותה עת הוגה הדעות אהרון דוד גורדון. במהרה נוצרו בין השניים יחסי ידידות קרובים וקרבה רעיונית; שניהם ראו מצב היהודים בגולה ובנתק מהעבודה היצרנית שורש הרע. בעין גנים עסק יפה בגידולים ניסיוניים של תבואות וירקות. בשנת 1911 עבר יפה לחווה של 'הכשרת היישוב' בכנרת. והמשיך בניסוייו, בעיקר בזנים של תירס וקטניות (יפה הביא לראשונה את התירס לישראל). במקביל נבחר יפה לוועד 'הסתדרות פועלי הגליל' וייצג את הפועלים מול המעסיקים.
יפה מצא את החווה בכנרת נשקפה בעיניו כמקום אידיאלי להגשמת חזון הקבוצה. הוא וחברו (ולימים גיסו) אלימלך לוין ביקשו לעבוד בחווה לטובת לתקופת שנה. הם ניהלו משא ומתן על כך עם ראש המשרד הארץ ישראלי ארתור רופין, וחתמו עמו חוזה עבודה. אך לבסוף הגיעו לכנרת רק ארבעה חברים; שלושה חברי 'האיכר הצעיר' ואחת מארגון 'החלוץ'. לחבורה הצטרפו פועלים ותיקים בעלי ניסיון בחיים ארץ ובעבודת אדמה.
הקבוצה "האמריקאית", הכינוי לו זכו חברי 'האיכר הצעיר' בפי אנשי היישוב היהודי החדש, הביאה והשתמשה באמצעי מיכון בעבודת השדה אשר לא נראו לפני כן בארץ. חבריה פיתחו גידולים וענפים חדשים; והקימו משק מעורב, בשונה ממשק הפלחה המקובל עד אז. יפה רצה כי בנוסף לעבודות החקלאיות, יעשו גם עבודות מסגרות ונפחות בידי חברי הקבוצה. עקרון נוסף לפיו פעלה הקבוצה, היה שוויון מלא בין גברים ונשים בקבוצה אשר בא לידי ביטוי בין היתר במתן שכר שווה.
חברי הקבוצה החליטו לחכור את החווה לשנה נוספת. וכל זאת, למרות הגירעון בסיום שנת העבודה הראשונה ובעיות הביטחון מהם סבלו מצד הבדואים והדרוזים בסביבתם. הם התנו את ההמשך בכך שכל אחד יעבד את חלקה משלו בעצמו ועל אחריותו בשילוב יסודות של שיתוף חלקי. תנאי זה היווה את היסוד הרעיוני ל'מושב העובדים'.
אך ארתור רופין מנהל 'המשרד הארץ ישראלי' סירב להיענות לבקשתם להישאר באתר, וחברי 'האיכר הצעיר' נאלצו לעזוב את החווה. לאחר כישלון המשא ומתן בדבר המשך העבודה בכנרת, הקבוצה התפרקה. יפה נסע לעבוד כפועל במושבה סג'רה.
בשנת 1913 בעודו בסג'רה ארגן יפה את השביתה הגדולה שמטרתה הייתה הכנסת עבודה עברית באגודת נטעים. בשנת 1914 בראשית מלחמת העולם הראשונה דאג יפה להעסקת פועלים יהודים בעבודות ציבוריות של השלטונות העות'מאניים.
לאחר מכן יפה עובר לחוות בן שמן, ושם עסק בפיתוח גידול הירקות; חמש חוברות בנושא מטעמו יצאו לאור בשנה זו.
בסוף שנת 1915 עזב את תל אביב וייסד את קבוצת הפועלות במקווה ישראל, בנוסף לעבודתו בהוראת חקלאית בבית הספר. בנוסף שימש יפה כדובר 'הפועל הצעיר'.
בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה בעקבות הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל ב-1917, עקר יפה לתל אביב. בשל שליטתו בשפה האנגלית הוא שימש כמתרגם ומקשר בין נציגי היישוב היהודי לבין שלטונות הממשל הצבאי הבריטי, תפקיד שידע בו סבל.
בשנת 1919 נסע יפה לפראג לוועידת ההתאחדות של 'צעירי ציון', שם הוא נתן ההרצאה בשם 'לעבודתנו בארץ ישראל'. באותה שנה, הוא ייסד והחל את דרכו כעורך הירחון החקלאי השדה.
ביוגרפיה > בארץ ישראל > נהלל

לאחר מלחמת העולם הראשונה חיבר יפה את החוברת "ליסוד מושבי עובדים". החוברת פירטה את עקרונות היסוד שבהם האמין: קרקע לאומית, עבודה עצמית, עזרה הדדית ושיווק משותף. בפגישה שהתקיימה בשנת 1919 במועצה החקלאית של מפלגת 'הפועל הצעיר' הוחלט פה אחד כי יש לגשת לצעדים מעשיים ליסוד מושב העובדים.
בשנת 1920 נסע יפה כנציג 'הפועל הצעיר' לקונגרס הציוני ה-12, על מנת להציג את תוכנית מושב העובדים וכדי לגייס משאבים כלכליים לייסוד שני מושבי עובדים. והקונגרס הציוני אישר והקציב אמצעים לייסודם באותה שנה של שני מושבי עובדים. האחד, בגוש מעלול בשם נהלל אשר חבריו היו חברי מפלגת "הפועל הצעיר"; והשני, בגוש נוריס, שחבריו היו חברי מפלגת "אחדות העבודה" שנקרא היום כפר יחזקאל. חברי שני המושבים שיתפו פעולה בעניינים רבים: רעיוניים והתיישבותיים.
בין השנים 1921 – 1925 יפה התרחק מעסקנותו הציבורית והקדיש את רוב מרצו וזמנו לפיתוח נהלל. ידו הייתה בכל; בייבוש הביצות, בניסוח חוקי מושב עובדים; היה חבר ועד ויושב ראש האסיפות, והתערב בחיי השגרה במשק המעורב ופיתוחו.
יפה התווה למעשה את דרכה של נהלל מכפר למושב עובדים בהתאם לרעיונותיו. הוא נסע לקונגרס הציוני ה-14 בווינה ב-1925 כדי להגן על רעיונתיו.
בחורף 1925, בשמעו לתביעות הציבור חזר לעסוק בענייני הציבור כחבר המרכז החקלאי, שם תבע "חוק ומשטר שווים בהחלט לכל חבר".[דרוש מקור]
ביוגרפיה > בארץ ישראל > מייסד "תנובה"

בשלהי שנת 1926, יזם יפה את "תנובה", אגודה שיתופית לשיווק תוצרת חקלאית, ועמד בראשה.
הקמת "תנובה" לוותה בסערה ציבורית. היישובים החקלאיים החדשים של "ההנהלה הציונית" התלבטו כיצד לשווק את תוצרתם בסדר ובארגון ולצד היצרנים הקימים מן המגזר היהודי ומן המגזר הערבי. שיווק התוצרת החקלאית לווה בהקניית ערכי צרכנות חדשים, ונשען על ממצאים חדשים בתורת התזונה, אשר ניתן להם פרסום בתקשורת לסוגיה באותם ימים.
רבים בהתיישבות העובדת חששו מן הפרדה בין היצרנות לבין והצרכנות.
ברל כצנלסון ממנהיגי "אחדות העבודה" התנגד להקמת "תנובה". הוא טען כי משביר אשר הוקם בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה יוכל להמשיך לשווק את התוצרת החקלאית.
אך יפה היה בטוח כי יש לדאוג ליצרן ולחקלאי בראש ובראשונה. בסופו של דבר, המתנגדים וביניהם גם ברל כצנלסון הודו ליפה על יוזמתו הברוכה והתעקשותו. רבים ציינו כי בעצם ייסודה, שינתה "תנובה" את הלך הרוח הרווח באותה עת, וזירזה מעבר אל ייעול היצרנות והשיווק בארץ ישראל.
יפה ניהל את "תנובה" מעל לעשור, במקביל לכתיבתו ועבודתו הציבורית.
הוא הטמיע בתנובה מספר עקרונות.
הראשון: שחרור הפועל החקלאי מן הדאגה לשיווק תוצרתו, על מנת שהפועל יוכל להתמסר לעבודתו בצורה הטובה ביותר. לדעתו, "קואופרטיביות גרידא או כל שיטה אחרת דומה לה או עולה עליה, אך אלילי שווא והבל הם בעינינו שאינם משמשים לנו אמצעי קליטה ואחיזה בארצנו"; באמרו משפט זה בכוונתו לומר כי קיום המשק המעורב מותנה בקבלת חברים חדשים כל העת, אשר יוסיפו תועלת לחברים הוותיקים במשק.
בנוסף, יפה פעל לשיפור המקצועיות במשק ולשיפור איכות התוצרת. הוא ניסה לקדם ב"תנובה" את הטכנולוגיה של יצור ושיווק חלב ניגר מפוסטר. במסגרת תפקידו כמנהל תנובה פעל מול מוסדות היישוב היהודי והשלטון המנדטורי הבריטי.