stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל
מעמד הוועדה בעיני ממשלת ישראל

ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל מעולם לא זכתה להכרה מצד ממשלת ישראל. היא אינה גוף ביצועי או גוף נבחר, והמדינה אינה רואה בה כמוסד רשמי ומייצג של הערבים בישראל.
בשנת 1988 נוסח מסמך ביוזמתו של השר משה ארנס, אשר בא להתריע מפני ההקצנה המתחוללת ברחוב הערבי. מסקנת המזכר, אשר לא הוצאה לפועל, הייתה כי מומלץ לבדוק את האפשרות להכריז על ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל כעל התארגנות בלתי חוקית על-פי תקנות ההגנה לשעת חירום. תגובת המנהיגות הערבית המאורגנת (ועד ראשי המועצות הערביות וועדת המעקב העליונה) הייתה כי פעילותם של ערביי ישראל היא במסגרת החוק בלבד.
למרות אי-ההכרה בוועדת המעקב של הציבור הערבי בישראל מצד ממשלת ישראל, כן נערכו מספר מפגשים בין ראשי ועדת המעקב העליונה לבין ראשי ממשלת ישראל, למשל: מפגש במרץ 1994, לאחר טבח גולדשטיין במערת המכפלה, מפגש במהלך אירועי אוקטובר 2000, ועוד.
מצידם של הערבים בישראל, קיימת ביקורת רבה על חוסר יעילות הוועדה בקידום עניינם, אך עם זאת נראה כי ועדת המעקב העליונה אכן השיגה מעמד כמייצגת את הציבור הערבי.
נדמה כי חברי הוועדה מצויים בין הפטיש לסדן: מחד, הוועדה מחויבת לשמור על מעמדה כהנהגה לאומית לוחמת, על-מנת שלא תיתפס בעיני הערבים כ"ממסדית" מידי ומאידך מוטלת עליה האחריות לבלום התפרעויות ולשמור על פיכחון, על אף שהיא זו אשר גם קוראת לשביתות. זאת עקב ההבנה הנטועה בחברי הוועדה, כי אלו הם תנאים הכרחיים וחיוניים על מנת לשמור על עצם קיומו של המיעוט הערבי במציאות הסבוכה, בה הדרך היחידה היא השתלבות בחיי המדינה.
מסמך החזון העתידי

בשנת 2006 פרסמה ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל יחד עם ועד ראשי הרשויות המקומיות הערביות את מסמך החזון העתידי לערבים הפלסטינים בישראל, המהווה לטענתם ניסיון ראשון מסוגו להגדיר את מקומם ומעמדם של הערבים במדינת ישראל.
במסמך החזון מועלים לדיון שמונה נושאים במטרה להביא ליישום התוכנית האסטרטגית אשר גובשה בכל תחום, בפרק זמן של שני עשורים:
מסמך החזון העתידי > הערבים הפלסטינים בישראל ויחסיהם עם המדינה

על פי מחברי המסמך, ישראל היא תולדה של פעולה קולוניאליסטית, והיא מיישמת מדיניות קולוניאליסטית נגד אזרחיה הערבים; חותרת לניתוק כל הקשרים בין הערבים בישראל לשאר העולם הערבי והמוסלמי, ומנסה לבנות קבוצה חדשה "ערבית ישראלית"; ובנוסף מכריחה את הערבים בישראל להסכים לחלוקת משאבי המדינה לפי מפתח אתני ולא לפי האזרחות.
בשל סיבות אלה, וכן סיבות נוספות, לא ניתן, לדעת מחברי המסמך, לתאר את ישראל כדמוקרטיה, אלא כאתנוקרטיה, המגבילה זכויות של מיעוטים החיים בה.
על מנת לשנות מצב זה יש לשנות את שיטת המשטר בישראל, ולכונן בה דמוקרטיה הסדרית. שתבטיח לערבים בישראל שותפות בשלטון במשאבים ובתהליכי קבלת ההחלטות.
המסמך קובע כי יש לפעול לשינוי במספר תחומים, בהם: הכרת המדינה בנכבה הפלסטינית, ונקיטת פעולות לתיקון השלכותיה; הכרת המדינה בערבים בישראל כקבוצה לאומית וכילידים המקוריים, ועיגון בחוקה של היותה של ישראל מולדת משותפת לאזרחיה הערבים והיהודים; הפסקה של אפליית המגזר הערבי, וכן הנהגת אפליה מתקנת; הכרה ישראלית במעמד הוואקף ותיקון יחסה למקומות הקדושים, והכרה ישראלית בזכותם של הערבים בישראל לקיים קשרים (לאומיים, אזרחיים, תרבותיים וחברתיים) עם שאר העולם הערבי והמוסלמי.
מסמך החזון העתידי > המעמד המשפטי

מחברי המסמך מצהירים כי הערבים הפלסטינים בישראל הם בעלי הארץ המקוריים, בעלי קשר רגשי, לאומית, דתית ותרבותי בינם למולדתם, וכן חלק בלתי נפרד מן העם הערבי הפלסטיני.
לדברי המחברים, מערכת המשפט הישראלית כוללת מספר חוקים מרכזיים המייצרים ומנציחים אי-שוויון גלוי בין ערבים ליהודים, וכי הנורמה המשפטית עצמה נוטה בגלוי לטובת היהודים. כל זאת הן במישור הסימבולי (סמלים ודגלים) והן במישור המעשי, בכל התחומים. אי שוויון כזה הוא אפליה הנוגדת את עקרונות היסוד של הדמוקרטיה, פוגעת בערבים הפלסטינים וממנה נגזר עיקר סבלם כקבוצה וכיחידים.
כן נטען כי לא ניתן להפריד בין המימד הרשמי-משפטי, לבין המימד הכלכלי-חברתי, בו "ניכר (...) עוול היסטורי מתמשך גם בתנאי המחיה" שמתבטא בתחומי חיים שונים, כגון עוני, אבטלה, הישגים לימודיים ועוד.
המסמך קובע כי בג"ץ כשל בסיפוק הגנה משפטית לזכויות האזרחים הערביים, בכך שדחה עתירות רבות שנגעו להפקעת אדמות וחלוקת תקציבים ומשאבים ממשלתיים. וכי אף שהיו פסקי דין בהם בג"ץ קיבל עתירות דומות, נקבע כי הן היו מעטות וכי "על אף היותם חיוביים במישור המשפטי הרשמי – הנימוקים של בג"ץ היו בצורת נורמות משפטיות בעלות אופי איניבידואלי צר", ולא בצורה שתשפיע למעשה על מציאות חייהם של הערבים הפלסטינים בישראל.
על מנת לתקן עוולות אלה, המסמך מציג דרישות בשני ממדים:
זכויות אזרח משותפות - ובפרט הקמת נציבות עצמאית לשוויון וזכויות אדם, והתחייבות של בתי המשפט ליישם את כל האמנות הבינלאומיות הנוגעות להגנת זכויות מיעוטים ולמניעת אפליה.
זכויות לאומיות-קולקטיביות, כלומר (בנוסף לדרישות שפורטו לעיל) גם הכרה בזכותם של הערבים לשוויון מהותי מלא במדינה; החלת דו-לשוניות מלאה בחוק; ייצוג משמעותי לערבים במוקדי קבלת ההחלטות במדינה ובמוסדות הציבור, ובפרט זכויות וטו בנושאים הנוגעים אליהם, וכן ייצוג במערכת הסימבולית של המדינה - סמלים, המנון וכדומה; עצמאות בניהול העניינים הפנים-ערביים בישראל בתחומי החינוך, הדת, התרבות והתקשורת; חלוקת משאבים, לרבות תקציבים, אדמות ודיור, באופן שוויוני, ואף מתקן; "הבטחת זכויות הערבים הפלסטינים בסוגיות ספציפיות בהן נעשה עוול היסטורי", ובפרט סוגיות הפליטים, הוואקף, יישובים לא מוכרים והפקעת קרקעות על ידי המדינה. ולסיום, "הכרה רשמית בעוול ההיסטורי שנעשה לערבים הפלסטינים בארץ ולעם הפלסטיני בכלל, והבטחת קיצו של עוול זה וטיפול בהשלכותיו".
מסמך החזון העתידי > קרקעות, תכנון ובנייה

ענייני הקרקע, התכנון והבנייה, לפי הנכתב במסמך החזון, הם העיקר וגולת הכותרת במאבק של המיעוט הערבי בשני העשורים הבאים. לטענת המחברים, מיעוט זה הוא מהקבוצות הזקוקות ביותר לקרקע, ועד שנת 2020 יוכפל מניינם של האזרחים הערביים בישראל.
על פי המסמך ישראל פועלת כיום למחיקת האתרים ההיסטוריים והגאוגרפיים הפלסטינים; להעברת האדמות הערביות לבעלות יהודית; נמנעת מלהקצות "אדמות מדינה" לערים ולכפרים הערבים בישראל, ומנהיגה חלוקה מנהלית במטרה לאפשר שליטה באדמות ערביות; פועלת לדחיקתם לשוליים, מניעת ייצוגם, והדרתם של האזרחים הערביים ממוסדות ומוקדי קבלת ההחלטות; וכן הורסת בתים ערביים ומצהירה על סכנה דמוגרפית ערבית, במטרה לעודד התיישבות יהודית.
הדו"ח ממליץ לפעול להשגת מספר מטרות:
ביטול כל חוקי ההפקעה וכל ההסדרים וההליכים שמפלים את המיעוט הערבי לרעה.
שינוי המדיניות הישראלית בתחום הקרקע והתכנון. חפיפה של הגבולות הקרקעיים עם גבולות האזרחות הישראלית, והחלפת המונחים "אדמות יהודיות" ו"אדמות מדינה" במונח "אדמות ישראליות". בנוסף, דרישה לאי אכיפת חוק התכנון והבניה הנוכחי על האזרחים הערביים ויישוביהם, עד אשר יושג שוויון בינם לבין האזרחים היהודים ויישוביהם, והרחבת שטחי השיפוט בפועל של הכפרים והערים הערביים.
ארגון מחדש של המוסדות העוסקים בקרקע, בתכנון ובבנייה, וביטול שיתופם של ארגונים ונציגים יהודים לא ישראליים, ובמיוחד הסוכנות היהודית והקרן הקיימת לישראל, במוסדות אלה. וכן מתן ייצוג משמעותי למיעוט הערבי במוסדות הללו.
מסמך החזון העתידי > פיתוח כלכלי וחברתי, חינוך ותרבות

פיתוח כלכלי – באשר ליחסים בין הכלכלה הערבית לכלכלה הכללית בישראל, מנסחי החזון מציעים פיתוח דו-מסלולי: מחד גיסא ההשתלבות בשוק העבודה ובכלכלה הישראלית על בסיס זכותם כאזרחים להזדמנות שווה בשוק העבודה והיזמות; ומאידך גיסא יצירת דינמיקה פנימית בעלת אופי אתני בתנועה הכלכלית. שתי המגמות יביאו להגברת ההזדמנויות בחברה הערבית, לשחרור יחסי מהתלות ולהרגשת סולידריות חברתית.
פיתוח חברתי – מחברי המסמך מציעים אסטרטגיית פיתוח, אשר מטרתה לייצר סביבה בריאה וידידותית, שתבטיח סולידריות חברתית בה נהנים האנשים מאיכות חיים טובה יותר, אשר בין היתר תדאג להעלאת מעמד האישה דרך מאמץ להשוותה לגבר בכל התחומים ובמיוחד בתחום ההגשמה העצמית.
חינוך – במסמך החזון מוצעים שלושה מסלולים לפעולה:
מסלול ציבורי ומשפטי המתבטא בהמשך הדרישה לניהול המערכת ותפעולה באופן שיהלום את החוק הבינלאומי הרלוונטי; יצירת קשר עם ארגונים בינלאומיים הפועלים בתחום; פנייה לערכאות משפטיות בעניינים הקשורים לאפליה.
מסלול תודעתי – על ועדת המעקב לענייני החינוך הערבי לחזק את הקשר עם הציבור הערבי בכלל ועם בתי הספר הערביים בפרט; לדאוג לרישות כל העמותות והארגונים הפועלים בתחום החינוך בכל השלבים; ולפעול להכנת תוכניות לימוד אלטרנטיביות לפי המטרות שהגדירה.
מסלול פרקטי המתבטא בעריכת מחקר מפורט בנושא הקמת אוניברסיטה ערבית; הקמת מועצה להשכלה גבוהה לחברה הערבית (במסגרת ועדת המעקב העליונה ובתיאום עם ועדת המעקב לענייני החינוך הערבי); שינוי דפוסי עבודת ועדת המעקב לענייני חינוך ערבי והפיכתה מוועדת מעקב לוועדה מקצועית שיש ביכולתה לגבש תוכניות ולהפעילן; הקמת יחידות ומחלקות חינוך ברמה המקומית שיש ביכולתן לגבש תוכניות מיוחדות ולהפעילן.
תרבות – מנסחי מסמך החזון מסבירים כי ערביי ישראל חיים בצל המדינה היהודית, דוברי עברית, צורכים את התרבות העברית, נפגשים עם אינטלקטואלים יהודים, שומעים מהם ומדברים אליהם, מתרגמים אותם לערבית וכותבים בשפתם. במילים אחרות, נהיו לחלק מתרבותו של האחר. מנסחי המסמך גורסים עוד כי שייכות כפולה זו אינה רצונית אלא כפויה ומציעים להקים את הגורמים הבאים על-מנת לפתור את המצב:
מוסד-על לענייני התרבות הפלסטינית בישראל – מוסד אשר יהיה עצמאי ויפעל לצד ועדת המעקב העליונה אך לא יהיה כפוף למוסדותיה, במטרה להפריד בין הפוליטי לתרבותי ולהבטיח עצמאות מלאה הרחק מן ההשפעות המפלגתיות והפוליטיות המאפיינות את ועדת המעקב העליונה.
ועידת התרבות הפלסטינית – ברמה התאורטית-עיונית, ועידת התרבות הערבית הראשונה תדון בשלוש הסוגיות המהותיות דלהלן:
זהותה של תרבות זו ותכניה הלאומיים
יחסה עם האחר הישראלי
מיקומה בתרבות העולמית
מסמך החזון העתידי > עשייה פוליטית וציבורית

במסמך מצוינים מספר עקרונות לפיהם יש לפעול על-מנת לפתח ארגונים ומוסדות לאומיים:
היחס בין המוסדות הלאומיים לזרמים הפוליטיים המפלגתיים – יש להגדיר את צורת בניית המוסדות הלאומיים השייכים לוועדת המעקב העליונה, את אופיים הארגוני ואת יחסיהם עם המפלגות הפוליטיות, היוזמות המקומיות והפרטיות והמגזר השלישי.
הסדרת היחסים בין המוסדות הלאומיים ואיתור כלים מתאימים להעברת דמי מימון מהמפלגות הפוליטיות והרשויות המקומיות למוסדות הלאומיים.
מסגרת לתיאום בין המפלגות הפוליטיות – חשוב להקים מסגרת תיאום קבועה שלא תהיה תלויה בגחמות אלא תיזום התמודדות עם האתגרים של הזירה הפוליטית הישראלית.
תוכנית לאומית לפיתוח בכל התחומים, שתסתמך על חקר המצב הקיים והפקת תועלת מנקודות החוזק כדי להתמודד עם מדיניות ההדרה של ממשלת ישראל כלפי החברה הערבית, מוסדותיה הכלכליים ויחידיה בתחומי הפיתוח השונים.
העצמת המגזר הפרטי – במקרה של החברה הערבית סובל מגזר זה מאפליה והדרה ממשלתית ואינו זוכה מצד החברה ליחס של מגזר אסטרטגי העשוי להועיל ולהפיק תועלת ממעמדה המיוחד של החברה הערבית.
העצמת המוסדות העצמאיים – יש לעודד יוזמות פרטיות מקומיות וארציות הפועלות בנושאי שירותים, מחקר, דת, תרבות וזכויות אדם.
מסמך החזון העתידי > תגובות לפרסום המסמך

כחודש לאחר פרסום מסמך החזון קיימה המועצה לשלום ולביטחון דיון בעניין, בהשתתפותם של ד"ר אסעד גאנם, ממחברי המסמך, ועם יו"ר הוועדה דאז, שאוקי ח'טיב, שהיה שותף לכתיבתו. המועצה טענה כי מדובר ב"מסמך פוליטי השולל את קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית דמוקרטית, ואת זכותו של העם היהודי להגדרה עצמית בא"י"... "אין להעלות על הדעת ערעור על זכותה של המדינה להגדיר עצמה כמדינה יהודית דמוקרטית, על הקשר שלנו עם יהודי העולם (חוק השבות), על ההגמוניה הדמוגרפית, הטריטוריאלית ועל הסמלים הלאומיים. אלה הם יסודות הכרחיים ליהדותה של המדינה. מסמך החזון העתידי אשר כופר בכל אלה, גורם להקצנה ולנזק לשני הצדדים".
על פי מכון ראות "במסמך 'החזון העתידי' של ערביי ישראל שפרסמה ועדת המעקב נכללת "...דרישה לביטול הגדרתה של המדינה כיהודית ולכינון משטר המבוסס על 'דמוקרטיה הסדרית' המאפשר לערביי ישראל להטיל וטו על החלטות לאומיות. כך, מקווים מחברי המסמך, ניתן יהיה להבטיח את הזכויות הלאומיות ההיסטוריות, האזרחיות, האינדיבידואליות והקולקטיביות של המיעוט הערבי".
ד"ר דוד בוקעי, מרצה למדע המדינה באוניברסיטת חיפה, טוען במאמרו כי 'החזון העתידי' שהוכן במימון UNDP, סוכנות הפיתוח של האו"ם, "בעיקרו קורא לחיסולה של מדינת ישראל כמדינה ציונית-יהודית, ובמקומה להקים מדינה דו לאומית, לצידה של מדינה פלסטינית נקייה מיהודים". מוסיף וטוען בוקעי ש'החזון העתידי' הוא זרוע אסטרטגית אחת "התובעת שילוב במערכות השונות של ישראל מתוך כוונת השתלטות מבפנים והפיכתה של ישראל לדו לאומית", ואילו הזרוע השנייה היא זרוע "הפעלת הטרור ופרעות של אינתיפאדה".
ב-2007 השב"כ הציג עמדה על פיה בארבעת מסמכי החזון שנסחה האליטה האקדמית הצעירה של ערביי ישראל (שמסמך החזון העתידי הוא אחד מהם) מוצאות ביטוי מגמות בדלניות וחתרניות כנגד אופייה היהודי והדמוקרטי של מדינת ישראל, שעלולות לסחוף אחריהן את ההמונים. לטענת השב"כ הוא נדרש לסכל פעילות מסוג כזה, גם אם היא מתבצעת באמצעות כלים דמוקרטיים, בשם עיקרון הדמוקרטיה המתגוננת, ומכוח סעיף 7 (א) לחוק שירות הביטחון הכללי התשס"ב 2002, המפקיד בידי השב"כ, בין היתר, את שמירת ביטחון המדינה וסדרי המשטר הדמוקרטי ומוסדותיו מפני איומי חתרנות.
ועדות נוספות במגזר הערבי

הוועד הארצי של ראשי המועצות המקומיות הערביות – הוקם בשנת 1974 בראשות חנא מוויס, כתוצאה מפרסומו של דו"ח הקובע כי ישנו פער אדיר בין הקצבות המדינה לה זוכות הרשויות המקומיות היהודיות לבין אלה אשר מקבלות הרשויות המקומיות הערביות. 
מטרתו של הוועד: לצמצם את פערי הזכויות הבמישור המוניציפלי.
הוועד הארצי להגנה על האדמות הערביות – הוקם בשנת 1975 במטרה לסכל פעולות אשר נקט השלטון היהודי על מנת להפקיע אדמות ערבים, כפי שראו זאת מקימי הוועד.
ועדת התיאום הערבית – הוקמה בשנת 1981 במטרה להוות מסגרת גג למספר ארגונים מיליטנטיים, כמו: בני הכפר, התנועה הלאומית המתקדמת ועוד.
ב-1982 נאסר על קיום הוועדה.
ראו גם

עדאלה - המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל
מרכז מוסואוא - לזכויות האזרחים הערביים בישראל
לקריאה נוספת

אבו בכר, ח' (1998), בדרך לא סלולה - נשים ערביות כמנהיגות פוליטיות בישראל, רעננה: המרכז לחקר החברה הערבית בישראל.
אלחאג', מ' (1997), 'זהות ואוריינטציה בקרב הערבים בישראל: מצב של פריפריה כפולה', בתוך: מדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה, עמ' 41–42.
בנזימן, ע' ומנצור, ע' (1992), דיירי משנה – ערביי ישראל מעמדם והמדיניות כלפיהם, ירושלים: כתר.
הוועד הארצי לראשי הרשויות הערביות בישראל (2006), מסמך החזון העתידי לערבים הפלסטינים בישראל, נצרת.
לנדאו, י' (1993), המיעוט הערבי בישראל – 1967–1991 היבטים פוליטיים, "מכון אשכול" האוניברסיטה העברית: עם עובד.
שטנדל, א' (1992), בין הפטיש לסדן, ירושלים: האוניברסיטה הערבית.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  לנדאו, י', עמ' 73–77, 129–132.
1 2 3  שטנדל, א', עמ' 274–282.
↑  אלחאג', מ', עמ' 103–122.
↑  יואב שטרן, המפלגות הערביות נערכות לבחירות כלליות לוועדת המעקב של ערביי ישראל, הארץ, 17 באפריל 2009.
1 2 3  מתוך ריאיון עם מר שאוקי ח'טיב, יו"ר הוועדה בשנים 2001–2008, אשר נערך ב-17.06.09.
↑  יואב שטרן, משבר זהות אצל ערביות ישראל: גם לבשל וגם להחליט, הארץ, 2 באוקטובר 2008.
↑  אבו בכר, ח', עמ' 121–122.
↑  עידן אבני, מזרח י-ם: המשטרה פיזרה מס"ע של וועדת המעקב, באתר רשת ב, 14 בינואר 2016
↑  קלמן ליבסקינד, ‏כך עמדו ועדת המעקב של ערביי ישראל והמפלגות הערביות מאחורי הפרעות בערים המעורבות, באתר מעריב אונליין, 24 בספטמבר 2022.
↑  קלמן ליבסקינד, ‏כך עמדו ועדת המעקב של ערביי ישראל והמפלגות הערביות מאחורי הפרעות בערים המעורבות, באתר מעריב אונליין, 24 בספטמבר 2022.
↑  https://www.docdroid.net/ehDKDOI/merged-pdf#page=27
↑  ערי ישראל (ע"ר) - בעלי תפקידים, באתר www.guidestar.org.il
↑  בעלי תפקידים בגרעין, באתר הגרעין התורני לוד - הופכים חלום למציאות
↑  זמן לוד: צו קריאה על אזרחי, באתר www.israelhayom.co.il
↑  ציוץ של רועי ברק, באתר Twitter, ‏2022-09-25
↑  מוחמד ברכה: משטרת המחשבות של בן גביר אסרה לקיים מפגש יהודי-ערבי בחיפה, באתר זו הדרך, ‏2023-10-26
↑  http://reut-institute.org/Publication.aspx?PublicationId=1977
↑  עמודים 9-10
1 2  עמודים 10-11
1 2  עמוד 12
↑  עמודים 12-13
↑  עמוד 13
↑  עמודים 14-15
↑  עמוד 16
1 2  עמוד 17
↑
↑  ועדת המעקב העליונה של ערביי ישראל - מכון ראות
↑  הערביים בישראל - מניכור לאיום: לקראת אינתיפאדת אל-נאכבה, נתיב, גיליון 122, יוני 2008
↑  דיון סגור של ראש הממשלה אהוד אולמרט וראשי מערכת הביטחון ב 2007, באתר nrg
↑  חזון ערביי ישראל: ערבים ויהודים מול המסמכים החדשים באתר מכון ראות
↑  מתוך תשובה של השב"כ לפנייתו של, עלא חליחל, עורך השבועון "פסל אלמקאל"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012837966405171
גם זו לטובה

"גם זו לטובה" הוא ביטוי הנזכר בתלמוד כשגור על לשונו של התנא נחום איש גמזו, ומשמעותו היא שכל תקופה קשה או מצב קשה שנתקל בו האדם במשך חייו נועד לטובה. ביטוי זה מתאר אמונה גמורה ומוחלטת בכל מעשיו של הקב"ה, שגם אם בראיית ההווה נראים כרעים, הם מיועדים לטובה עתידית. ביטוי זה נאמר והתפרסם קודם לביטוי אחר שנאמר על ידי רבי עקיבא, תלמידו של נחום איש גמזו- כל מה שעושה ה' לטובה הוא עושה, אשר הוא מלמד על תפיסה רדיקלית יותר שבכל מצב לא זו בלבד שהמטרה והתכלית היא לטובה אלא גם המעשה לעצמו הוא טוב.[דרושה הבהרה]
מקור הביטוי

מקורו של הביטוי מובא בתלמוד והיה שגור בפיו של התנא נחום איש גם זו (המכונה כך על שם ביטוי זה) שהיה משתמש בו בכל אירוע או מצב קשה שנפגש. כדוגמה לאירוע כזה מובא בגמרא המקרה הבא:
פַּעַם אַחַת רָצוּ לִשְׁלֹחַ דּוֹרוֹן לְבֵית הַקֵּיסָר. אָמְרוּ: מִי יֵלֵךְ? נַחוּם אִישׁ גַמְּזוֹ, שֶׁמְּלֻמָּד הוּא בַּנִּסִּים'. שָׁלְחוּ בְּיָדוֹ סַל מָלֵא בַּאֲבָנִים טוֹבוֹת וּמַרְגָּלִיוֹת. הָלַךְ וְיָשַׁב בְּמָלוֹן אֶחָד. בַּלַּיְלָה קָמוּ אֲנָשִׁים מֵהַדִּירָה וְלָקְחוּ אֶת תֹּכֶן הַסַּל וּמִלְּאוּ אוֹתוֹ בֶּעָפָר. כַּאֲשֶׁר הִגִּיעַ לְשֵׁם פָּתַח אֶת הַסַּל וְרָאָה שֶׁהוּא מָלֵא עָפָר. עָמַד הַמֶּלֶךְ לַהֲרֹג אֶת כֻּלָּם וְאָמַר: 'הַיְּהוּדִים צוֹחֲקִים עָלַי. אָמַר (נַחוּם): 'גַּם זוֹ לַטּוֹבָה'. בָּא אֵלִיַהוּ וְנִדְמֶה כְּאֶחָד מֵהֵם. אָמַר לוֹ: 'אוּלַי הוּא עָפָר מֵעַפרוֹ שֶׁל אַבְרָהָם אֲבִיהֶם, שֶׁכַּאֲשֶׁר זוֹרְקִים אוֹתוֹ עַל הָאוֹיְבִים הוּא הוֹפֵךְ לְחִיצִים, כְּמוֹ שֶׁכָּתוּב (יְּשַׁעַיַהוּ מא): 'יִתֵּן כְּעָפָר חַרְבוֹ כְּקַשׁ נִּדַף קַשְּׁתּוֹ?'. הָיְתָה מְדִינָה אַחַת שֶׁלֹּא הִצְלִיחוּ לִכְבֹּשׁ. נִיסּוּ אֶת הֶעָפָר וְכָבְשׁוּ אוֹתָהּ. עֲלוּ לַבַּיִת הַגְּנַזִּים וּמִלְּאוּ אֶת הַסַּל שֶׁלּוֹ אֲבָנִים טוֹבוֹת וּמַרְגָּלִיוֹת וְשָׁלְחוּ אוֹתוֹ בְּכָבוֹד רַב. כְּשֶׁהִגִּיעַ לְאוֹתוֹ מָלוֹן אָמְרוּ לוֹ: 'מָה עָשִׂיתָ שֶׁנָּתְנוּ לְךָ כָּזֶה כָּבוֹד?' אָמַר לָהֶם: 'מָה שֶׁלָּקַחְתִּי מִכָּאן הֵבֵאתִי לְשָׁם'. הָרְסוּ אֶת הַבַּיִת וְהֵבִיאוּ אֶת עַפַרוֹ לַקֵּיסָר. אָמְרוּ לוֹ: 'הֶעָפָר שֶׁהֵבִיאוּ לְכָאן, מְשָׁלֵנוּ הוּא'. בָּדְקוּ אוֹתוֹ וְלֹא מָצְאוּ בּוֹ דָּבָר, וְהָרְגוּ אֶת אוֹתָם הָאֲנָשִׁים
גם זו לטובה בתרבות

על שם משפט זה התחברו השירים הכל לטובה.
כדלהלן;
הכל לטובה (שיר של אודי דוידי)
הכל לטובה (שיר של דודו שבת)
הכל לטובה (שיר של יובל טייב)
הכל לטובה (שיר של סטטיק ובן-אל תבורי)
הכול לטובה – קומדיית מצבים אמריקאית
הנצחה

על שם אמרה זו הוקמה המדרשיה לנשים בשם גם זו לטובה במושב גמזו.
הערות שוליים

↑  שמו 'איש גמזו' נגזר מביטוי זה. ובערוך ערך גמזו כתב בשם יש מפרשים דנקרא איש גם זו על שם מקום מגוריו. ובמהרש"א סנהדרין קח: העיר עליו מדברי הגמרא תענית וסנהדרין הנזכרים. החיד"א הקדוש [הובא בילקוט מפרשים תענית כא.] כתב: ...הלא תראה נחום גימטריה 'גם זו לטובה' עם הכולל. ומכאן תראה כי מן השמים מזמינים השם בפי אבי הבן ובו רמוז כל ענינו ע"כ.
↑  בתוספתא (מסכת שבועות) נאמר שרבי עקיבא היה תלמידו של נחום איש גמזו
↑  וראה עוד מה שכתב בספר תומר דבורה פרק ה.
↑  מסכת תענית דף כא עמוד א ובמסכת סנהדרין דף קח עמוד ב. בתרגום מארמית
↑  גם זו לטובה
המנהיג העליון של קוריאה הצפונית

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  קים ג'ונג-און
 תאריך כניסה לתפקיד:  דצמבר 2011
 תחום שיפוט:  קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית
 מעון:  מגורי ריונגסונג
 מושב המשרה:  פיונגיאנג
 ייסוד המשרה:  1948
 איוש ראשון:  קים איל-סונג
 
המנהיג העליון של קוריאה הצפונית הוא שליט הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה ובעל המשרה הרמה ביותר במדינה.
מאז דצמבר 2011 המנהיג העליון הוא קים ג'ונג-און.
היסטוריה

בסוף מלחמת העולם השנייה, ברית המועצות כבשה את חציו הצפוני של חצי האי הקוריאני ובשנת 1946 הקימה את הוועדה העממית הזמנית בראשות קים איל-סונג. ב-9 בספטמבר 1948, הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה הוכרזה בראשות אותו קים איל-סונג.
המנהיגים העליונים היו קים איל-סונג, בנו קים ג'ונג-איל ונכדו קים ג'ונג-און. בתפקיד זה הם לא החזיקו בתואר נשיא, אך כולם היו מנהיגי מפלגת הפועלים של קוריאה — כאשר ראש המפלגה כונה יו"ר החל מ-1948 עד 1966, מזכ"ל משנת 1966 עד שנת 2011, המזכיר הראשון מ-2011 עד 2016, ולבסוף יו"ר שוב מאז 2016.
מ-1948 ועד 1972, תפקיד ראש המדינה, היה יו"ר הוועדה המתמדת של אספת העם העליונה. בשנת 1972, החוקה תוקנה כדי ליצור את תפקיד הנשיאות. קים איל-סונג, שימש כראש ממשלת קוריאה הצפונית מאז הקמת הרפובליקה והוא מבחר על ידי צירי האספה פה אחד לתפקיד נשיא קוריאה הצפונית ב-28 בדצמבר והוא החזיק במשרה עד מותו ב-8 ביולי 1994, כאשר הוא הוכרז ל"נשיא הנצחי של הרפובליקה". מאז, תפקידי ראש המדינה, מצויים בידי נשיאות האספה.
לאחר מות קים איל-סונג, ירש בנו קים ג'ונג-איל את השליטה המוחלטת על המדינה. אף שהיה היורש המיועד לפחות מאז 1991, לקח לו שלוש שנים לבסס באופן מלא את כוחו. הוא נבחר למזכיר הכללי של המפלגה ב-1997 וליו"ר ועדת ההגנה הלאומית בשנת 1998. במהלך שלטונו, החזיק בשלל תפקידים. הוא שלט במדינה עד מותו ב-17 בדצמבר 2011 והוחלף על ידי בנו, קים ג'ונג-און, שנחשף כאחראי על המדינה מאז מות אביו והוכתר למנהיג העליון בעת ישיבה צבאית, בהלווייתו של קים ג'ונג איל ב-29 בדצמבר 2011.
הממשלה בראשותו ראש הממשלה, נקראה בעבר נקרא מועצת האדמיניסטרציה.
מוסדות אחרים חשובים כוללים את האספה, אשר ישיבותיה מתנהלות בראשותו של ומאז 1993, יו"ר ועדת ההגנה הלאומית שהוחלפה בשנת 2016 בוועדה לענייני המדינה – אשר אחראית לפיקוד העליון של הכוחות המזוינים העממיים.
בעוד שתי המפלגות האחרות, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ותנועת "החברים הצעירים לדרך הנצחית" קיימות להלכה, בפועל רק מפלגת הפועלים מחזיקה בעמדות הכוח ברמה הלאומית. המפלגות האחרות, וכן כל הארגונים האחרים, כפופים לגמרי למפלגת השלטון. הם קיימים אך ורק כדי לשמור על מראה של חברה פלורליסטית. כמעט שום דבר לא מוזכר אודות המפלגות הקטנות, למעט שמות המנהיגים הנוכחים.
מאז 1997, יו"ר האספה העליונה, ראש הממשלה, ראש ועדת ההגנה הלאומית מייצגים רשמית את הרשות המבצעת. יו"ר האספה מנהל את ענייני החוץ ומקבל את כתהי האמנה של השגרירים הזרים, ראש הממשלה מנהל את מדיניות הפנים ויו"ר ועדת ההגנה הלאומית מפקד על הכוחות המזוינים. בפועל, עם זאת, הכוח האמיתי נמצא בידי ראש האספה העליונה (אשר גם עומד בראש מפלגת השלטון), והוא מוגדר חוקתית בתור "המשרה הגבוהה ביותר במדינה."
מנהיגי מפלגת הפועלים

| # | דיוקן | שם | תחילת כהונה | סוף כהונה | מפלגה |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | קים טו-בונג | 28 באוגוסט 1946 | 30 ביוני 1949 | מפלגת הפועלים |  |
| 2 |  | קים איל-סונג | 30 ביוני 1949 | 11 באוקטובר 1966 | מפלגת הפועלים |  |
| מזכ"ל הוועד המרכזי | מזכ"ל הוועד המרכזי | מזכ"ל הוועד המרכזי | מזכ"ל הוועד המרכזי | מזכ"ל הוועד המרכזי | מזכ"ל הוועד המרכזי |  |
| (2) |  | קים איל-סונג | 11 באוקטובר 1966 | 8 ביולי 1994 | מפלגת הפועלים |  |
| מזכ"ל המפלגה | מזכ"ל המפלגה | מזכ"ל המפלגה | מזכ"ל המפלגה | מזכ"ל המפלגה | מזכ"ל המפלגה |  |
| 3 |  | קים ג'ונג-איל | 8 באוקטובר 1997 | מכהן (מת; ראו הסבר למטה) | מפלגת הפועלים |  |
| היושב ראש הראשון של המפלגה | היושב ראש הראשון של המפלגה | היושב ראש הראשון של המפלגה | היושב ראש הראשון של המפלגה | היושב ראש הראשון של המפלגה | היושב ראש הראשון של המפלגה |  |
| 4 |  | קים ג'ונג-און | 11 באפריל 2012 | 9 במאי 2016 | מפלגת הפועלים |  |
יושב ראש המפלגה
| (4) |  | קים ג'ונג-און | 9 במאי 2016 | מכהן | מפלגת הפועלים |  |
קים ג'ונג-איל מת ב-17 בדצמבר 2011, אבל מאז מותו עדיין נודע בתואר "המזכיר הכללי הנצחי". לכן בנו ויורשו כמנהיג, קים ג'ונג-און, לא נושא במשרת המזכיר הכללי.
ראשי המדינה

| # | דיוקן | שם | תחילת כהונה | סוף כהונה | מפלגה פוליטית |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
יו"ר הוועדה המתמדת של האספה העליונה
| 1 |  | קים טו-בונג | 9 בספטמבר 1948 | 20 בספטמבר 1957 | מפלגת הפועלים |
| 2 |  | צ'וי יונג-גון | 20 בספטמבר 1957 | 28 בדצמבר 1972 | מפלגת הפועלים |
הנשיא של הרפובליקה
| 3 |  | קים איל-סונג | 28 בדצמבר 1972 | עודנו בתפקיד (מת; ראו הסבר בהמשך) | מפלגת הפועלים |
יושב ראש נשיאות האספה העליונה
| 4 |  | יאנג היונג-סופ | 8 ביולי 1994 | 5 ספטמבר 1998 | מפלגת הפועלים |
| 5 |  | קים יונג נאם | 5 בספטמבר 1998 | 11 באפריל 2019 | מפלגת הפועלים |
| 6 |  | צ'ו ריונג-האי | 11 באפריל 2019 | מכהן | מפלגת הפועלים |
קים איל-סונג מת ב-8 ביולי 1994, אבל מאז נושא בתואר בשם "נשיא הרפובליקה הנצחי". לכן בנו ויורשו קים ג'ונג-איל, לא נשא במשרת הנשיא, כך הפך המנוח דה יורה לראש המדינה.
ראשי הממשלה

| # | דיוקן | שם | תחילת כהונה | סוף כהונה | מפלגה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
ראש הקבינט
| 1 |  | קים איל-סונג | 9 בספטמבר 1948 | 28 בדצמבר 1972 | מפלגת הפועלים |
ראש מועצת האדמיניסטרציה
| 2 |  | קים איל | 28 בדצמבר 1972 | 29 באפריל 1976 | מפלגת הפועלים |
| 3 |  | פאק סונג-צ'ול | 19 באפריל 1976 | 16 בדצמבר 1977 | מפלגת הפועלים |
| 4 |  | רי ג'ונג-אוק | 16 בדצמבר 1977 | 27 בינואר 1984 | מפלגת הפועלים |
| 5 |  | קאנג סונג-סן | 27 בינואר 1984 | 29 בדצמבר 1986 | מפלגת הפועלים |
| 6 |  | רי קון-מו | 29 בדצמבר 1986 | 12 בדצמבר 1988 | מפלגת הפועלים |
| 7 |  | יון היונג-מוק | 12 בדצמבר 1988 | 11 בדצמבר 1992 | מפלגת הפועלים |
| 8 |  | קאנג סונג-סן | 11 בדצמבר 1992 | 21 בפברואר 1997 | מפלגת הפועלים |
| — |  | הונג סונג-נאם ממלא מקום | 21 בפברואר 1997 | 5 בספטמבר 1998 | מפלגת הפועלים |
ראש הממשלה
| 9 |  | הונג סונג-נאם | 5 בספטמבר 1998 | 3 בספטמבר 2003 | מפלגת הפועלים |
| 10 |  | פאק פונג-ג'ו | 3 בספטמבר 2003 | 11 באפריל 2007 | מפלגת הפועלים |
| 11 |  | קים יונג-איל | 11 באפריל 2007 | 7 ביוני 2010 | מפלגת הפועלים |
| 12 |  | צ'וי יונג-רים | 7 ביוני 2010 | 1 באפריל 2013 | מפלגת הפועלים |
| 13 |  | פאק פונג-ג'ו | 1 באפריל 2013 | 11 באפריל 2019 | מפלגת הפועלים |
| 14 |  | קים ג'אי-ריונג | 11 באפריל 2019 | מכהן | מפלגת הפועלים |