stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קלמן כצנלסון
סופר ומתרגם > סערת "המהפכה האשכנזית"

בשנת 1964 חולל כצנלסון סערה ציבורית ותקשורתית בישראל, שההדים שעוררה הגיעו גם לכנסת, לראש הממשלה ולבית המשפט. היה זה עת הוציא לאור את ספרו "המהפכה האשכנזית", בהוצאת "אנך", שהייתה הוצאתו הפרטית של כצנלסון שהוציאה לאור רק את ספריו, במימונו העצמי. בספר הביע כצנלסון בגלוי השקפה גזענית, שהיוותה דעה חריגה וקיצונית ועמדה בסתירה לאתוס של מיזוג הגלויות של שנות המדינה הראשונות. התזה של כצנלסון בספר זה הייתה כי בישראל שוכנים שני עמים נפרדים, "האשכנזים" ו"הספרדים", כאשר האשכנזים הם העליונים והספרדים נחותים. לדבריו, האשכנזים הם היהודים האמיתיים, והשפה שהמדינה צריכה לאמץ היא שפתם, היידיש, שעל הספרדים ללמוד אותה כדי להתעלות.
העיתון "מעריב" פרסם ראיון נרחב עם כצנלסון, ובו חזר כצנלסון ביתר שאת על דעותיו בהשתמשו בביטויים קיצוניים:
לשאלת המראיין מה יקרה אם בנו או בתו ירצו להתחתן עם יוצאי ארצות האסלאם, השיב: "ישנם ספרדים, שמותר להתחתן בם. אלה הם ה'לאדינו', הספרדים האירופיים, כמו הבולגרים, היוונים. וגם העילית של הספרדים-המזרחיים... אבל עם האחרים?... מה פתאום?! זה ברמה שלהם? אתה חושב, שאהבה היא לגמרי עיוורת?"
לדברי המראיין כי "הרי בכל אופן חיים "שני העמים" במדינה אחת וקשורים קשרי-מסחר, לימודים, נשואין", הגיב: "שיפסיקו ללמד אותם תנ"ך ועברית. זו שפה מלאכותית! שפה דלה! צריך ללמד את בני העם הספרדי יידיש. יידיש זו שפת-עולם! זו שפת-תרבות!".
הנושא הגיע גם אל היועץ המשפטי לממשלה משה בן זאב, שהחליט בדצמבר 1964 לא להעמיד את כצנלסון לדין, אם כי מבחינה משפטית ראה כי יש יסוד להאשימו בעבירה על-פי הדין שחל אז, פקודת החוק הפלילי, 1936. על החלטת היועץ המשפטי הודיע לכנסת שר המשפטים ד"ר דב יוסף, שאמר כי הספר נתקבל על ידי כל החוגים בישראל "תוך יחס של בוז גלוי ודחיה מוחלטת של הרעיונות המובעים בו. דבר זה בא לידי ביטוי בהצהרותיהם של ראש הממשלה, שרים, חברי כנסת ובמאמרים שפורסמו בעיתונים. לפיכך... מצא היועץ המשפטי, כי מוטב להימנע מהעמדתו של ק. כצנלסון לדין, מאחר ש"הבירור המשפטי היה גורם לליבוי יצרים ולחיטוט מחדש בעניין נואל זה".
הסערה שחולל לא גרמה לכצנלסון לחזור בו או להתנצל. 25 שנים לאחר מכן, זמן רב לאחר שהסערה שככה, המשיך לפרסם את משנתו בספר המשך בשם "החשבון האשכנזי: 1880–1990" שיצא לאור בשנת 1989, בו קרא להחייאת התרבות האשכנזית כתרבות של אומה העומדת בפני עצמה ודוברת בלשון משלה – היידיש, ולשחרורה ממה שקרא לו "הדיכוי המזרחי". שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1992 יצא לאור ספרו "אשכנזי זקן מסכם" בו חזר על תורתו.
חייו האישיים

קלמן כצנלסון היה נשוי לפנינה (1907–1983) ואב לשניים: יוסף כצנלסון ושרה מרקס. אחותו דבורה הייתה אשתו של יונתן רטוש.
נפטר בשנת 2000, בגיל 92. נקבר בבית עלמין הדרום.
מספריו

ישראל אחרי מבצע סיני, 1957.
משבר העברית המודרנית, 1960.
שקיעת התנועה הז'בוטינסקאית, 1961.
המהפכה האשכנזית, 1964.
החשבון האשכנזי, 1989.
אנטומיה של תנועת החרות :יצחק שמיר כונס נכסים, שמאלנים, 1991.
אשכנזי זקן מסכם, 1992.
מדריך פוליטי לאליטה צעירה, 1998.
מתרגומיו

צ’ארלס דיקנס, תקוות גדולות.
דפנה די מורייה, גבעת הרעב.
מקס קרי,  דברי ימי רומא.
ארל סטנלי גרדנר, תעלומת האלמנה הזוממת.
ז’ורז’ סימנון, אקספרס לגרדום.
ג'ון דיקסון קאר, חופשה עם המוות.
אגאתה כריסטי, דרמה ב-3 מערכות.
הערות שוליים

↑  על אביו ומשפחתו ראו: רחל כצנלסון-שזר, 'שמואל בן ניסן כצנלסון (1880–1918)', בתוך: יהודה סלוצקי (עורך), באָברויסק: ספר הזיכרון לקהילת בוברויסק ובנותיה, תל אביב: תרבות וחינוך; הוצא על ידי יוצאי בוברויסק במדינת ישראל ובארצות הברית, תשכ"ז, עמ' 327–330 (ספר יזכור לקהילת בוברויסק, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 332 ואילך).
↑  קלמן כצנלסון, ואין מתריע, דואר היום, 29 באפריל 1930.
↑  שנקראה על שם ספר שיריו של אורי צבי גרינברג משנת 1937 "ספר הקטרוג והאמונה"
↑  כנוס ארצי לתנועת העם, דבר, 1 ביולי 1945
1 2 3  דב גולדשטין, מה מריץ את קלמן?, מעריב, 2 באפריל 1964.
↑  היועץ המשפטי לא יתבע לדין את מחבר "המהפכה האשכנזית": "הבירור המשפטי עלול לגרום לליבוי יצרים", דבר, 22 בדצמבר 1964.
↑  קלמן כצנלסון באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306841005171  ISNI: 0000 0000 6692 8099  LCCN: n85030062  VIAF: 43260744   WorldCat (עם VIAF): 43260744 
מימין לשמאל: ניסן כצנלסון, אביו שאול כצנלסון, קלמן כצנלסון, ושמואל כצנלסון. 1911.
ג'ורג' מ. קוהאן

| --- | --- |

 לידה:  3 ביולי 1878 פרובידנס, ארצות הברית 
 פטירה:  5 בנובמבר 1942 (בגיל 64) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות וודלואן 
 שם לידה:  George Michael Cohan 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בן או בת זוג:  אתל לוי 
 צאצאים:  הלן קוהאן, מרי קוהאן, ג'ורג'ט קוהאן 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב של הקונגרס  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
כרזה למופע מינסטרל בהפקתו משנת 1908
ג'ורג' מייקל קוהאן (אנגלית: George Michael Cohan;‏ 3 ביולי 1878 – 5 בנובמבר 1942) היה בדרן, שחקן תיאטרון וקולנוע, רקדן, זמר, פזמונאי, מחזאי, מלחין ואמרגן אמריקאי. "אבי הקומדיה המוזיקלית האמריקאית", "האיש שברודוויי הייתה שלו (the man who owned Broadway)", "כוכב-העל הראשון של הבמה האמריקאית" בעידן שלפני מלחמת העולם הראשונה. פטריוט אמריקאי, שנהג להניף את הדגל בתיאטרון ואף להתעטף בו, גם התכנים של מחזותיו ושיריו היו שיר הלל לאמריקה ונועדו להעלאת מורל האומה.
תולדות חייו

קוהאן נולד למשפחת בדרני וודוויל ממוצא אירי-קתולי בפרובידנס, רוד איילנד. למרות שקיים תיעוד רשמי (תעודת הטבלה, המקבילה לתעודת לידה) המציין את יום הולדתו ב-3 ביולי, התעקשו הוא ומשפחתו שהוא "נולד בארבעה ביולי" והוא ציין זאת פעמים רבות בהמשך דרכו כסמל להזדהות שלו עם ארצות הברית (בפרט בשיר "I'm Yankee Doodle Dandy").
כבר כתינוק צורף למופע "ארבעת הקוהאנים" עם אביו, אמו ואחותו ג'וזי, שנישאה לפרד ניבלו, שהיה במאי חשוב בתקופת הסרט האילם ואחד מארבעת מייסדי האקדמיה האמריקאית לקולנוע. המשפחה הופיעה במסגרת מופעי מינסטרל וודוויל ברחבי ארצות הברית. כבר כנער נודע ג'ורג' הצעיר כרקדן והוא כתב מערכונים ושירים עבור המופעים.
ב-1893 מכר את השיר הראשון פרי עטו למוציא לאור בסמטת טין פאן. ב-1904 העלה את המופע הראשון שלו בברודוויי, Little Johnny Jones, שכלל את השירים I'm Yankee Doodle Dandy ו-Give My Regards to Broadway ואחריו את הלהיט  Forty-five Minutes from Broadway. במהלך השנים הפך לאחד מכותבי השירים הבולטים של סמטת טין פאן ונודע במילותיו השנונות ובלחניו הקליטים. הוא גם שימש כאמרגן ומפיק למחזות זמר ומופעי מינסטרל, לבד או בשותפויות שונות. ברוב המחזות שהעלה שימש כשחקן ראשי.
ב-1925 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "עשרים שנה בברודוויי והשנים שלקח כדי להגיע לשם" ("Twenty Years on Broadway and the Years It Took to Get There"). עד 1925 היה קוהאן כוכב בלתי-מעורער ושיריו נחשבו ללהיטים. אולם בתקופה זו הפכה מוזיקת הג'אז למוזיקה הפופולרית שחדרה גם לברודוויי עם מלחינים כג'רום קרן, אירווינג ברלין וג'ורג' גרשווין, שחקנים כאל ג'ולסון ואדי קנטור וכותבים שנונים וביקורתיים כאיירה גרשווין, ג'ורג' קאופמן וגאי בולטון תפסו את מרכז הבמה. מבקרי התיאטרון ראו את מחזותיו של קוהאן כמיושנים, סנטימנטליים ותמימים מדי לעידן שנות העשרים הסוערות. קוהאן לא הפסיק לעבוד אך לא זכה להצלחה. ב-1928 נפטרה אמו, האחרונה שנותרה מ"ארבעת הקוהאנים" (אביו ואחותו נפטרו קודם לכן), דבר שגרם לו לשקוע בדיכאון. בשנה זו כתב את המחזמר האחרון שלו, "בילי".
למרות שנראה כי הקריירה של קוהאן כאיש ברודוויי חלפה, הוא זכה להכרה כשחקן. בשנת 1932 קיבל תפקיד ראשי ראשון בהוליווד (אולפני סרטי פרמאונט) וגילם בסרט "נשיא הרפאים" (The Phantom President) שתי דמויות, של פוליטיקאי מושחת וקר רוח ושל כפילו האידיאליסט, לצידו כיכבה קלודט קולבר, השירים בסרט היו מאת רוג'רס והארט. הסרט המצליח ותפקידו המבריק של קוהאן זיכו אותו שוב באהדה ציבורית ודיוקנו הופיע על עמוד השער של הטיים מגזין ב-9 באוקטובר 1933. אחד מתפקידיו הנודעים היה גילום דמותו של הנשיא פרנקלין רוזוולט במחזמר של רוג'רס והארט I'd Rather Be Right ("מוטב שאהיה צודק") מ-1937.
בשנת 1942 הופק הסרט יאנקי דודל דנדי בבימויו של מייקל קורטיז כסרט ביוגרפי אודות חייו של קוהאן. דמותו של קוהאן בסרט גולמה על ידי ג'יימס קאגני, אשר זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור תפקידו בסרט. הסרט הוקרן לקוהאן באופן פרטי, בעת שנלחם בשלביה האחרונים של מחלת סרטן הקיבה בה לקה. הסרט זכה בפרס אוסקר על המוזיקה בסרט, שכולה נכתבה על ידי קוהאן.
קוהאן נפטר בן 64 ונקבר בהלוויה גדולה בבית קברות בברונקס, במאוזוליאום משפחתי, לאחר טקס אשכבה שנערך בקתדרלת פטריק הקדוש בניו יורק.
חשיבות, השפעה והוקרה

קוהאן המציא את המחזמר המבוסס על ליברית ומיצב אותו כאומנות-במה ייחודית שאינה וודוויל ואינה אופרטה, אינה "בורלסקה" (וודוויל מוזיקלי) ואינה רוויו או "אקסטרווגנצה" (מופעים בהשתתפות רקדני-שורה). בהשפעתו התכנים של מחזות הזמר היו אמריקאים מקוריים, נלקחו מתוך עיתוני התקופה וגוללו עלילות אודות אנשי ממשל, עיתונות, ממציאים, בדרנים וכדומה. כמו כן היה חלוץ השימוש בקטעי הריקוד במחזמר ככלי לקידום העלילה.
ב-1914 היה מבין היוזמים של התאגדות מו"לים וכותבים שיצרו גוף בשם (American Society of Composers, Authors, and Publishers (ASCAP, לשמירת זכויות הקניין הרוחני של היוצרים והמו"לים משום שבאותה התקופה חוקי זכויות יוצרים לא היו מפותחים ולא הייתה אכיפה שלהם.
ב-1936 קיבל קוהאן את מדליית הזהב של הקונגרס מאת הנשיא רוזוולט, עבור תרומתו למורל הלאומי במלחמת העולם הראשונה ובפרט עבור השיר You're a Grand Old Flag. הוא היה לאדם הראשון מתעשיית הבידור שזכה לכבוד זה, שניתן עד אז לאנשי צבא ומדינאים.
ב-11 במאי 1957 שודר ב-NBC סרט הטלוויזיה "Mr. Broadway", שהוקדש לזכרו של קוהאן, עם מיקי רוני בתפקיד הראשי.
בשנת 1959 הוצב פסל של קוהאן בכיכר טיימס, תרומתו של אוסקר המרשטיין.
ב-1968 הועלה בברודוויי המחזמר !George M, שהיווה מחווה למחזותיו של קוהאן וכולו מוזיקה ושירים של קוהאן.
חיי משפחה

קוהאן היה נשוי פעמיים. בין השנים 1899 ל-1907 היה נשוי לשחקנית את'ל לוי, ולזוג נולדה בת אחת. ב-1907 נישא לאגנס מרי נולן, רקדנית במופעיו. לזוג נולדו שתי בנות ובן, הם לא נפרדו עד מותו.
לקריאה נוספת

John McCabe, George M. Cohan: The Man Who Owned Broadway, Da Capo 1980 ISBN 978-0306801181
Ward Morehouse, George M. Cohan, Prince Of The American Theater, Greenwood Press 1972 ISBN 978-0837162256
הערות שוליים

1 2  MUSICAL COMEDY IS BORN פורסם כמאמר-David Ewen. New York: Chilton Company, 1961. pp. 65-76.
↑  על שם אחד ממחזותיו: The Man Who Owns Broadway, כשם אחת מהביוגרפיות שלו (ISBN 9780306801181)
↑  George M. Cohan In America's Theater
↑  Decline & Fall: 1920-1929
↑  Broadway Legend: 1930-1978
↑  תמונת השער
↑  MUSICAL COMEDY IS BORN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007429942105171  PLWABN: 9810640949705606  BIBSYS: 46455  BNE: XX918565  BnF: cb13942437w (data)  CiNii: DA04858053  GND: 136427316  ICCU: CUBV044209  ISNI: 0000 0000 8388 9503  LCCN: n79145587  MusicBrainz: 227b1c3f-a7f8-4576-8f96-e0c4acaf36e7  NARA: 10582497  NLA: 35206012  NLK: KAC200712679  NTA: 120994739  RERO: 02-A003114120  SNAC: w6b85bg0  SUDOC: 152481710  Trove: 864635  VIAF: 64196140   WorldCat (עם VIAF): 64196140 
קוהאן ב-1933. צילם: קארל ואן וכטן.
השיר הפטריוטי You’re a Grand Old Flag מאת קוהאן בביצוע תזמורת חיל האוויר האמריקאי
מחלף קק"ל

| --- | --- |

מחלף קק"ל בתצלום אוויר
 מיקום:  צפון תל אביב
 כבישים במחלף:    כביש 20 שדרות קק"ל
 מסילות במחלף:  מסילת החוף
 אתרים סמוכים:  צומת תל ברוך
 קואורדינטות:  32°07′10″N 34°48′38″E﻿ / ﻿32.11936111°N 34.81047222°E﻿ / 32.11936111; 34.81047222
 
 he
 
מחלף קק"ל (גם "מחלף קרן קיימת") הוא מחלף בנתיבי איילון הממוקם בצפון תל אביב-יפו ובנוי בתצורת מחלף יהלום. בדומה למחלפים אחרים בנתיבי איילון, גם במחלף זה נבנה הגשר בתוואי הדרך העירונית והוא חולף מעל הדרך המהירה ומסילת הרכבת. בעוד שהתנועה לאורך נתיבי איילון מתאפשרת ללא רמזורים, היציאות והכניסות למחלף ממערב וממזרח מוסדרות על ידי רמזורים. מקור שמו של המחלף בשדרות קק"ל (קרן קיימת לישראל) החוצות אותו.
מדרום למחלף נמצא צומת תל ברוך - מחלף מסילתי המקשר בין מסילת החוף למסילת הירקון (מסילת איילון מתחילה בתחנת הרכבת תל אביב מרכז ודרומה, זאת למרות שנחל איילון נמשך גם צפונה לה).
קודם להקמת המחלף עבר במקום גשר ששימש את שדרות קק"ל למעבר מעל ערוץ נחל איילון. גשר זה לא התאים לצרכים של נתיבי איילון, ולכן נהרס ובמקומו הוקם הגשר הנוכחי.
מחלף קק"ל
נתיבי איילון ומסילת הרכבת - מראה מגשר קק"ל
ג'יימס מיל

| --- | --- |

 לידה:  6 באפריל 1773 אנגוס, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  23 ביוני 1836 (בגיל 63) קנזינגטון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השקפה דתית:  פרסביטריאניזם 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אדינבורו 
 זרם:  ליברליזם 
 תחומי עניין:  כלכלה 
 עיסוק:  פילוסוף, עורך, מסאי, סופר, מבקר ספרות, פוליטיקאי, מתרגם, בלשן, היסטוריון, תאולוג, כלכלן, חוקר מדע המדינה 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 צאצאים:  ג'ון סטיוארט מיל 
 
ג'יימס מיל (באנגלית: James Mill; ‏6 באפריל 1773 – 23 ביוני 1836) היה פילוסוף, היסטוריון וכלכלן אנגלי. ידוע גם כאביו וכמחנכו של ג'ון סטיוארט מיל.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מיל למד תאולוגיה, היסטוריה ופילוסופיה. בשנת 1802 החל לעסוק בעיתונאות וכתב מאמרים רבים גם לאנציקלופדיה בריטניקה.

השקפותיו בענייני כלכלה, חינוך ופוליטיקה היו ליברליות וזכו לאהדה רבה. ספרו תולדות הודו הבריטית (1813) זכה גם הוא לתפוצה רבה, למרות הביקורת שמתח בו על הממשל הבריטי בהודו.
הוא התמנה למשרה בכירה בחברת הודו המזרחית והשפיע רבות על מדיניותה. הוא סבר כי הסביבה ואירועים חיצוניים הם הקובעים את תוכני הרוח ולכן גם האמין בכוחם המכריע של תיקונים חברתיים לשפר את טבע האדם.
ביבליוגרפיה חלקית

An essay of the impolicy of a bounty on the exportation of grain, 1804.
"Lord Lauderdale on Public Wealth", 1804, Literary Journal Vol. IV, No. 1
Commerce Defended, 1808.
"Thomas Smith on Money and Exchange", 1808, Edinburgh Review no. XXV, pp. 35–68
The History of British India, 3 vols., 1817 (and many later editions)
"Government", 1820, Encyclopædia Britannica
Elements of Political Economy, 1821
"Liberty of the Press", 1825, Encyclopædia Britannica
Essays on Government, Jurisprudence, Liberty of the Press, Education, and Prisons and Prison Discipline, 1823.
Analysis of the Phenomena of the Human Mind, 2 vols., 1829. Revised edn, 2 vols, 1869.
Essay on the Ballot and Fragment on Mackintosh, 1830.
"Whether Political Economy is Useful", 1836, London Review, vol. II, pp. 553–572.
The Principles of Toleration, 1837.
הערות שוליים

↑  Sowell, Thomas (8 במרץ 2015). Say's Law: An Historical Analysis. Princeton University Press. p. 115. ISBN 978-1400871223. נבדק ב-6 באפריל 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Henderson, John P.; Davis, John B. (6 בדצמבר 2012). The Life and Economics of David Ricardo. Springer Science & Business Media. p. 668. ISBN 978-1461561293. נבדק ב-6 באפריל 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Analysis of the Phenomena of the Human Mind. Vol. 1. 1829. Analysis of the Phenomena of the Human Mind. Vol. 2. New York, A. M. Kelley. 1829.
↑  Analysis of the Phenomena of the Human Mind. Vol. 1. Longmans, Green, Reader , and Dyer. 1869. Analysis of the Phenomena of the Human Mind. Vol. 2. New York, A. M. Kelley. 1869.
↑  Essay on the Ballot. 1830.
↑  A Fragment on Mackintosh. 1835.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265313205171  PLWABN: 9810665066905606  BIBSYS: 90243217  BnF: cb12280965h (data)  CANTIC: a10124007  CiNii: DA00937078  GND: 118783963  ISNI: 0000 0001 0898 7741  LCCN: n79120800  LNB: 000142789  NDL: 00450027  NKC: kup19950000065480  NLA: 35351907  NTA: 068411367  RERO: 02-A026715176  SELIBR: 324630  SNAC: w6j39mmr  SUDOC: 027407233  Trove: 922167  VcBA: 495/231655  VIAF: 49286530   WorldCat (עם VIAF): 49286530 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא פילוסופים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
Elements of political economy, 1826
יוסף בר-יוסף

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  11 בינואר 1933 י"ג בטבת ה'תרצ"ג המנדט הבריטי ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  15 באוקטובר 2021 (בגיל 88) ט' בחשוון ה'תשפ"א ישראל רמת גן, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 סוגה:  סיפור קצר, מחזה 
 תקופת הפעילות:  1951–2021 (כ־70 שנה)
 בן או בת זוג:  חמוטל בר-יוסף 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל פרס היצירה לסופרים עבריים
 www.ybyosef.com
 
יוסף בר-יוסף (11 בינואר 1933 – 15 באוקטובר 2021) היה מחזאי, סופר ועורך ישראלי. חתן פרס ישראל לתיאטרון לשנת 2003 (ה'תשס"ג) ופרס היצירה לסופרים עבריים לשנת 1986 (ה'תשמ"ו).
ביוגרפיה

יוסף בר-יוסף נולד בירושלים, דור שישי מצד משפחת אביו, הסופר יהושע בר-יוסף, שחייתה בצפת ובירושלים העתיקה, ודור שמיני ואולי יותר מזה מצד משפחת אמו, ציפורה, שחייתה בחברון ובירושלים העתיקה. אחותו היא חוקרת הספרות והמבקרת בלהה רובינשטיין, ואחיו הצעיר הוא הסופר יצחק בר-יוסף.
יוסף בר-יוסף למד שנה אחת ב"חדר" וב"בית ספר עממי דתי לבנים". המשיך את לימודיו בתל אביב בבית חינוך תיכון. חניך "השומר הצעיר". באוניברסיטה העברית בירושלים למד לתואר ראשון בפילוסופיה וקבלה וספרות אנגלית (1961).
עסק בכמה מלאכות בטרם הפך למחזאי וסופר מוכר. בין השאר שירת בצי הסוחר והיה גם קבלן שיפוצים. בעיקר עבד כעיתונאי וכעורך. היה גם כתב צבאי במסגרת שירות המילואים שלו במלחמת ששת הימים, במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה. מ-1953 עבד בעיתונות ומ-1961 במכון לתרגום ספרות עברית. סיפוריו הראשונים פורסמו ב-1951 בכתב-העת הספרותי 'משא' ומאז פרסם קובצי סיפורים, מחזות ורומאנים. ספרו הראשון פורסם תחת שם העט יוסף בר.
החל משנת 1963 עסק בכתיבת מחזות, והיה למחזאי מוכר בישראל ובעולם (בייחוד ברוסיה, שם הוצג בתיאטרונים מרכזיים במוסקבה ("סוברמניק") ובסנקט פטרבורג ("קומדיה ע"ש אקימוב") במשך עשרות שנים, וכן במזרח אירופה - אוקראינה, לטביה (גם בטלוויזיה הלטבית), פולין, צ'כיה (גם בטלוויזיה הצ'כית); כמו כן הועלו מחזותיו בברזיל, בהודו ובסקוטלנד.
מחזהו הראשון, "טורא", הועלה בשנת 1962, בתיאטרון הקאמרי בתל אביב, ומאז הועלו על במות שונות בישראל למעלה מתריסר ממחזותיו. באמצעות "טורא" תרם בר יוסף תרומה משמעותית להתפתחותה של הדרמה הישראלית המקורית בשנות השישים: המחזה מדגים ומייצג את סגנונו ואת ייחודו של בר יוסף כאחד המחזאים החשובים של התקופה. במקום להמשיך את נוסח המחזאות הריאליסטית-אקטואלית של שנות החמישים, כתב בר יוסף דרמה אנושית המתמקדת באדם, באופיו ובנסיבות החברתיות שמוליכות לפתרון טראגי בלתי נמנע. בר יוסף המשיך לכתוב ולהציג ברוח דומה ובאותו נוסח גם במהלך שנות השבעים. גם במחזותיו "אנשים קשים" (1973) ו"בּוּצֵ'ה" (1986) התבטאה המגמה להמחיז ולעצב נוף אנושי, טיפוסים, הווי יהודי, ישראלי וארץ-ישראלי בעל ייחוד ואופי, כמציאות והוויה אותנטית, ולא מנקודת ראות של משקיף מבחוץ.
בר יוסף כתב גם כמה ספרי סיפורים ורומנים, וזכה במספר פרסים על כתיבתו. את שני ספריו הראשונים כתב בשנות החמישים, "שפתיים מלוחות" קובץ סיפורים שהתפרסם ב-1954, והרומן "חייו ומותו של יונתן ארגמן" שיצא לאור ב-1959. לאחר הפסקה של יותר מארבעים שנה חזר לכתוב שורה של ספרים, שהראשון בהם, "לא בבית הזה", יצא לאור ב-2007.
בשנת 2011 ראה אור קובץ כל מחזותיו, "אנשים קשים, מחזות 2010-1963" בסדרת "מסה קריטית" של מכון הקשרים שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בשיתוף עם הוצאת דביר.
פרסים והוקרה

בשנת 1986 קיבל את פרס היצירה לסופרים עבריים על-שם ראש הממשלה לוי אשכול
בשנת 2003 קיבל את פרס ישראל בתחום התיאטרון. הוועדה נימקה את בחירתו של בר יוסף בכך שמחזותיו "מתייחסים ברובם לטיפוסים ישראליים בעלי אופי שורשי ורקע חברתי ישראלי ויהודי, שיש בהם הווי מסוים, מתחים וקונפליקטים וחתירה של הפרט לאושר ולמימוש יצרי במסגרת הקהילה והמשפחה. מחזותיו של יוסף בר-יוסף נכתבים מתוך מודעות ורגישות לאמנות המשחק ולעיצוב מורכב ותלת-ממדי של דמויות וטיפוסים. מחזותיו של מר בר-יוסף זכו גם להצלחה מרשימה בחוץ-לארץ ובעיקר ברוסיה ובמזרח-אירופה".
בר יוסף היה מועמד לפרס ספיר לשנת 2020 על ספרו "אבא, בן, סבתא דינה".
חיים אישיים

היה נשוי למשוררת דליה רביקוביץ ולאחר מכן למשוררת וחוקרת הספרות חמוטל בר-יוסף.
בר-יוסף נפטר ב-15 באוקטובר 2021 בגיל 88, לאחר שנדבק בנגיף הקורונה.
ממחזותיו

טורא, הוצג בתיאטרון הקאמרי, בבימויו של גרשון פלוטקין, בשנת 1963.
יאשה גורן, הוצג בקאמרי, בבימויו של עודד קוטלר, בשנת 1978.
אבא של החתן, הוצג בקאמרי, בבימויו של מיכאל גורביץ', בשנת 1997.
אנשים קשים, הוצג בהצלחה רבה בישראל ומחוצה לה. הוצג תחילה בבימוי פרופ' תום לוי בתיאטרון חיפה בשנת 1973. הוצג בהבימה, בבימויו של חנן שניר, בהשתתפות הצייר משה שטרנפלד. ב-1987. ההצגה הועלתה שוב בשנת 2000 וכן בעונת 12–2011 בתיאטרון חיפה בבימוי משה נאור. המחזה ראה אור בדפוס בספרי סימן קריאה ב-1973.
הכבשה, מחזה בשתי מערכות, תל אביב, 1970.
הפרדס, עם עובד, תל אביב, 1985. הוצג בהבימה, בבימויו של אהרון אלמוג, תפאורה אלי סיני, בנובמבר 1985. הוצג בתיאטרון באר שבע, בבימויה של לנה קריינדלין, בשנת 1997. הוצג בתיאטרון בית ליסין, בבימויו של אבישי מילשטיין, בשנת 2013.
חגיגת חורף, מחזה, 1992. הוצג ב"הבימה", בבימויו של מיכאל גורביץ' ובכיכובה של דבורה קידר, בשנת 1992.
זה הים הגדול; הזהב של אלקה, מחזות, כרמל, ירושלים, 1999.
חתונה, הוצג בתיאטרון "הבימה", בימוי תום לוי, בשנת 1974.
זהב, הוצג ב"הבימה", בבימויה של אופירה הניג, 1989.
בוצ'ה, הוצג בתיאטרון העירוני חיפה בבימויו של גדליה בסר בשנת 1984. בסרט טלוויזיה "בּוּצֵ'ה" בהפקת הערוץ הראשון בשנת 1992, לפי תסריט של גלעד עברון על פי מחזהו של בר-יוסף, את הסרט ביים רם לוי. המחזה הוצג בתיאטרון החאן בבימויו של איגור ברזין, 2017.
לא בבית הזה, מחזה המבוסס על הספר באותו שם, 2008.
העיוורים – טיוטת מחזהו האחרון של בר-יוסף, אותו לא הספיק להשלים. דחק, כרך יד', 2022.
מספריו

שפתיים מלוחות, קובץ סיפורים, תל אביב, 1954.
חייו ומותו של יונתן ארגמן, רומן, ספרית הפועלים, 1959.
לא בבית הזה, הספריה החדשה, 2007.
למי אכפת מחלומות, כנרת זמורה-ביתן, 2008.
תמרה, הספריה החדשה / כנרת זמורה-ביתן, 2010.
הזקן הזה הקירח על האופניים, רומן אוטוביוגרפי, בהוצאת אבן חושן, עריכה: אסף ענברי, 2015.
יוב: ועוד מיני אהבות בירושלים של שנות החמישים, ירושלים: כרמל, 2018
אבא, בן, סבתא דינה, הספריה החדשה, עורכת הספר: יהודית קציר, 2020.
לקריאה נוספת

יוסף בר-יוסף, החלון, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 110–128, הוצאת כרמל, 2017.
יוסף בר-יוסף, "זיכרון של פנים מאירים". על שלמה גוברין. בתוך: 'חיים שלמים - ספר שלמה גוברין', הוצאת המשפחה וכרמל, תשע"ג/2013, עמ' 64.
הערות שוליים

↑  מחזות של יוסף בר יוסף זוכים להצלחה במוסקווה ובהודו, באתר הארץ, 28 בנובמבר 2001
↑  מילגות ל־4 מחזאים צעירים, הארץ, 9 באוגוסט 1962
↑  בן-עמי פיינגולד, "שנות ה-60 בתיאטרון הישראלי", העשור השני: תשי"ח-תשכ"ח, יד יצחק בן צבי, 2000, עמ' 260-241
↑  עוד 5 מספרים ומשוררים קיבלו את פרס רה"מ, מעריב, 21 בספטמבר 1986
↑  יוסף בר-יוסף באתר פרסי ישראל
↑   גילי איזיקוביץ, סמי ברדוגו, אסתר אטינגר ויוסף בר יוסף בין המועמדים לפרס ספיר, באתר הארץ, 27 בדצמבר 2020
↑  אביבה לורי, סיפור חייה הדרמטי של פרופ' חמוטל בר יוסף, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2012
↑  שגיא בן נון‏, המחזאי והסופר יוסף בר יוסף מת מקורונה, באתר וואלה, 15 באוקטובר 2021
↑  עדית זרטל, סיפור פשוט על אנשים קטנים, דבר, 3 ביולי 1973
↑  מיכאל הנדלזלץ, מה הופך את "אנשים קשים" למחזה הפופולרי ביותר של יוסף בר יוסף, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2012
↑  שוש אביגל, תיאטרון - סיפור אהבה - 'הפרדס' - מאת יוסף בר־יוסף; 'הבימה'(האולם הקטן), כותרת ראשית, 12 בפברואר 1986
↑  מיכאל הנדלזלץ, ארבעהנכנסו לפרדס: על החידוש למחזהו של יוסף בר-יוסף, באתר הארץ, 18 במרץ 2013
↑  שוש אביגל, למי שזוכר את כולם היו בני חוץ מנעמי, חדשות, 20 במרץ 1992
↑  מנחם פרי, אין אלוהים, ברוך השם, חדשות, 19 בנובמבר 1984
↑  נדב-בן אוד, מוצאי שבת, תיאטרון החאן: הצגה שקמה לתחייה, באתר כל העיר, 17 במרץ 2017
ננו שבתאי, "בוצ'ה": הצגה מיושנת על דמויות מיושנות, באתר הארץ, 28 במאי 2017
↑  גרשון שקד, בין דראמה למלודרמה, הארץ, 3 ביולי 1959
↑ ביקורות:
אברהם בלבן, אנשים תמהוניים מחפשים אחר טוהר ואמת, באתר הארץ, 19 ביוני 2007
אריק גלסנר, על "לא בבית הזה", "מעריב", 1 במאי 2008
↑ ביקורות:
איימן סיכסק, למי אכפת מחלומות, יוסף בר יוסף, באתר הארץ, 18 במרץ 2009
אריק גלסנר, על "למי אכפת מחלומות", "מעריב", 21 בפברואר 2009
↑  ביקורות:אריק גלסנר, על "תמרה", "מעריב" באוקטובר 2010
↑ ביקורות:
תמיר גרינברג, חלום ומציאות בספר "הזקן הזה הקירח על האופניים", באתר הארץ, 17 ביולי 2015
קרן דותן, יופיו המיוחד של "הזקן הזה הקירח על האופניים", באתר הארץ, 6 ביולי 2015
אריק גלסנר, על "הזקן הזה הקירח על האופניים", פורסם במדור לספרות ב"7 לילות" של "ידיעות אחרונות", 14 באוגוסט 2015
↑   צור ארליך, ‏"יוב": ירושלים השבורה היא זירה הולמת לאהבות שבורות, בעיתון מקור ראשון, 17 במאי 2018
↑ ביקורות:
מייקי דגן, "אבא, בן, סבתא דינה": יצירה רבת יופי וחוכמה, באתר הארץ, 2 בפברואר 2021
נעה אייל, גם המשיח קונה ליפסטיק לאימא שלו?, באתר "מעלה", יוני 2021 - על "אבא, בן, סבתא דינה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258289505171  PLWABN: 9810583206205606  BnF: cb12546550h (data)  GND: 108970268X  ISNI: 0000 0000 7834 7400  LCCN: n91054991  NKC: jo2005273712  NTA: 203122267  SUDOC: 13251625X  VIAF: 51803590   WorldCat (עם VIAF): 51803590
אוזבקים

| --- | --- |

 אוכלוסייה
 36,000,000
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 אוזבקיסטן אוזבקיסטן 28,600,000  אפגניסטן אפגניסטן 3,843,000  רוסיה רוסיה 2,360,000  טג'יקיסטן טג'יקיסטן 1,330,000  קירגיזסטן קירגיזסטן 866,000  קזחסטן קזחסטן 562,300  טורקמניסטן טורקמניסטן 422,000  פקיסטן פקיסטן 280,000  ערב הסעודית ערב הסעודית 170,000  ארצות הברית ארצות הברית 70,000  טורקיה טורקיה 45,000  אוקראינה אוקראינה 22,400  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין 14,800  מונגוליה מונגוליה 560  
 שפות
 אוזבקית
 דת
 אסלאם סוני
 
אוזבקי מבוכרה, איור משנת 1843
אוזבקים (באוזבקית: ўзбеклар / oʻzbeklar / اوزبکلر) הם עם וקבוצה אתנית ממוצא טורקי השוכן במרכז אסיה. הקבוצה העיקרית והילידית באוזבקיסטן, שם האוזבקים מהווים כ-80% מכלל האוכלוסייה. מספר לא מבוטל של אוזבקים חיים בצפון אפגניסטן, צפון ומערב טג'יקיסטן, דרום קזחסטן, דרום קירגיזסטן וצפון ומזרח טורקמניסטן. קבוצות משמעותיות של מהגרים כלכליים ופוליטיים ומהגרי עבודה אוזבקיים חיים ברוסיה, ארצות הברית, טורקיה, אוקראינה ומדינות האיחוד האירופי. האוכלוסייה היא בעיקר מוסלמית סונית. יותר מ-49% מאוכלוסיית אוזבקיסטן מתגוררת באזורים כפריים ועוסקת בעיקר בחקלאות. הקבוצה כולה מונה כ-35 מיליון איש, דבר שהופך אותה לקבוצה האתנית הגדולה ביותר במרכז אסיה.