stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאליזה
שאלת זהותה של "אליזה" > מריה אווה "אליזבת" רקל

בשורת מאמרים שפרסם המוזיקולוג הגרמני קלאוס מרטין קוֹפּיץ (Klaus Martin Kopitz), החל מרשומה קצרה בעיתון דר שפיגל מ־2009 ועד מאמר נרחב בנושא שהתפרסם ב־2020, טען הלה באדיקות כי הנמענת "אליזה" היא למעשה מריה אווה "אליזבת" רֶקֶל (Elisabeth Röckel), זמרת סופרן ממעגל החברים של בטהובן, שהייתה בת 17 בעת כתיבת היצירה. היא הייתה אחותו הצעירה של זמר הטנור יוזף אוגוסט רקל (Joseph August Röckel), ידידו הקרוב של בטהובן, שב־1806 ביצע את תפקיד דמותו של "פלורסטן" בבכורת גרסתה השנייה של האופרה "פידליו" פרי עטו של המלחין.
אף על פי שקיבלה את השם "מריה אֶווה" בטקס טבילתה, טען קוֹפּיץ כי רקל לא הצליחה להתרגל לשמות הללו ונהגה לכנות את עצמה "אליזבת", על שם אמהּ. בנוסף, הלה מספק במאמריו ראיות לכך שרקל השתמשה באופן רווח בשם "אליזבת", או בקיצוריו השגורים "אֶליזֶה" או "אֶליס", בתקופה שבה התוודעה בפני בטהובן. למשל, מתוך פנקס דיירים מהשנים 1805–1807 של "התיאטרון על נהר וינה" עולה כי רקל התגוררה בצעירותה כדיירת-משנה בבניין התיאטרון, בדירה שהייתה שייכת למשפחת זמרת הסופרן אנה מילדר-האופטמן (Anna Milder-Hauptmann). לצד אחיה הגדול, שנרשם בפנקס בשם "Jos Röckl", רשומה גם היא בשם "Elis Röckl". בנוסף, ב־1813 התחתנה רקל עם המלחין יוהאן נפומוק הומל, חברו הטוב של בטהובן. ברישום טקס הטבילה של בנה אדוארד שנערך ב־9 במאי 1814, נרשמה בשם "מריה אווה אֶליזֶה".
קוֹפִּיץ משער כי היצירה נכתבה עבור רקל כמחוות פרידה ממנה טרם עזבה את וינה באפריל 1810 ועברה לעיר במברג שבמדינת בוואריה, שם הצטרפה לתיאטרון העיר וביצעה את תפקיד דמותה של "דונה אנה" באופרה "דון ג'ובאני" מאת מוצרט. לשם הפרכת התאוריה לפיה היצירה הוקדשה לתרזה מלפאטי, קוֹפִּיץ מזכיר את הצעתו של נגן העוגב והמוזיקולוג הגרמני יוהנס קווק (Johannes Quack) לפיה צלילי הפתיחה של הבגטלה טומנים בחובם צופן לשמה של אֶליזֶה. כתיב שמה בגרמנית הוא E–[L]–[I]–S–E – האותיות "E" מצפינות את צלילי ה-מי במנגינה, ואילו האות "S", קיצור מקובל של הצליל "Es" (מי-במול בשיטה הגרמנית), מצפינה את הצליל רה-דיאז בתחלופה אנהרמונית.
שאלת זהותה של "אליזה" > אליזבת ברנספלד

ב־2014 פרסמה המוזיקולוגית הקנדית ריטה סטבלין (Rita Steblin) מאמר שבו הציעה כי אליזבת ברנספלד (Elisabeth Barensfeld), זמרת סופרן שהייתה בת 13 בעת כתיבת היצירה, היא הנמנעת "אֶליזֶה". ברנספלד נולדה ב־1796 בעיר רגנסבורג שבמדינת בוואריה, ובגיל צעיר עברה לווינה, שם למדה זמרה אצל זמר האופרה ג'וּזֶפֶּה סיבּוֹני (Guiseppe Siboni) ואצל המלחין הנודע אנטוניו סליירי. ברנספלד זכתה להכרה ולקריירה משגשגת כילדת-פלא הודות לקולה יוצא הדופן והופיעה בפני קהלי קונצרטים ברחבי וינה. בשולי מאמרה, מציינת סטבלין כי הזמרת הצעירה חיה באותה תקופה תחת חסותו של הממציא הגרמני יוהאן נפומוק מלצל (Johann Nepomuk Maelzel) והתגוררה עמו בדירתו. מעבר לרחוב מגוריהם התגוררה תרזה מלפאטי ומשפחתה. סטבלין משערת כי ברנספלד, שיְתרה על הצלחתה בתחום הזמרה אף נגנה בפסנתר, בוודאי קיבלה שיעורי נגינה משכנתה מלפאטי. מתוך מכתב שחיבר בטהובן עבור מלפאטי באביב 1810 עולה כי הלה נערך לחבר ולשלוח לתרזה כמה יצירות פשוטות לפסנתר. סטבלין סברה במאמרה כי היצירות הללו נכתבו למטרות לימודיות עבור כיתת תלמידיה של מלפאטי, שבה לכאורה נכללה ברנספלד, וההקדשה "לאֶליזֶה" מתייחסת אל ילדת הפלא המוכשרת. השערה זו אף מסבירה את הימצאותו של כתב היד המקורי בעזבונה של מלפאטי.
שאלת זהותה של "אליזה" > אליזבת שאכנר

במאמר שפרסם המוזיקולוג האוסטרי מיכאל לורנץ (Michael Lorenz) ב־2011, פסל הלה מכל וכל את התאוריה של קוֹפִּיץ בדבר זיהויה של "אליזבת" רקל כנמנעת ההקדשה. בעזרת חומרים ארכיוניים שלא היו בידי קופיץ עת פרסם את מאמריו הראשונים בנושא, הוכיח לורנץ כי רקל מעולם לא הזדהתה בשם "אליזבת", על שלל נגזרותיו, במסמכים רשמיים כלשהם. לצד זאת, הוא סבר שכתב היד המקורי, שנמצא במקור בעזבונה של תרזה מלפאטי, התגלגל לידיה של גברת ברדל דרך בנה, הפסנתרן הגרמני רוּדוֹלף שאכנר (Rudolf Schachner). בערוב ימיה, יצאה מלפאטי לסיבוב הופעות עם שאכנר, וטרם פטירתה ב־1851 הורישה לו בצוואתה את פסנתר המהגוני שלה ואת כתבי היד של בטהובן שהיו ברשותה, ביניהם הבגטלה "לאֶליזֶה". במאמר נוסף שפרסם ב־2013, הציג לורנץ תאוריה משלו בנוגע לזהות הנמענת – לדבריו, ההקדשה "לאֶליזֶה ב־27 באפריל מאת ל. ו. בטהובן" לא נכתבה כלל וכלל על ידי בטהובן, אלא נוספה בשלב מאוחר יותר על ידי שאכנר, לו הורש כתב היד. הלה עשוי היה להקדיש את היצירה לאשתו או לבתו, ששתיהן נקראו "אליזבת" או "אֶליזֶה".
שאלת זהותה של "אליזה" > השם "אליזה" כדימוי ספרותי

בימיו של בטהובן, השם "אֶליזֶה" היה נמצא בתפוצה רחבה במעגלי הספרות הווינאית ואף בעיתונות הפופולרית. ספרים, שירים ומאמרים פשטו בחיי החברה והמשפחה סביב דמותה הארכיטיפית "אֶליזֶה", מודל ליופי ולשלמות נשית. אלו כללו, בין היתר, שיטות ועצות שבהן לסייע לעלמות צעירות לשפר את תדמיתן ולהפוך למארחות טובות המשרות אווירה ערבה, לנשות-שיח נהדרות המשכילות בהוויות העולם ולכותבות מכתבים מצוינות. חיבורים אחרים גוללו את עלילותיהן של "אליזות" בדיוניות ששאפו לאידיאלים של מצוינות והגשמה עצמית, לצד מודעות לדחפיהן הרומנטיים והפגנת כניעות ואיפוק בפני בעליהן, ערכים שהיו בראש מעייניה של החברה הווינאית. לדברי המוזיקולוג ההולנדי יוס ואן דר זנדן, מסתבר כי באותה תקופה הפנייה לאישה בשם "אליזה" יכולה להתפרש כמחוות חיבה והערכה לאישה יפת-מראה ובעלת מידות טובות, תוך שמירה על נימוס ודיסקרטיות. הלה מעריך שבטהובן, שלא נהג לפנות לאנשים ישירות בשמם, עשוי היה למסור את כתב היד עם ההקדשה "לאֶליזֶה" לתרזה מלפאטי, מושא אהבתו באביב 1810.
בתרבות הפופולרית

היצירה הקצרה והפשוטה נהפכה במרוצת השנים לאהובה במיוחד על פסנתרנים ועל נגנים חובבים כאחד. הפסנתרן הסיני הנודע לאנג לאנג תיאר אותה כך: ”עבורי היא רומנטית מאוד, היא קלילה כנוצה. אין להתייחס אליה כמוזיקת רקע, היא נוגעת לליבו של כל מי שמאזין לה”.
בטאיוואן, לחן היצירה מתנגן מתוך משאיות זבל כדי ליידע את התושבים שהמשאית נמצאת בסביבה. בישראל, הוא מנוגן לעיתים על ידי אוטו גלידה וכן כצלצול הכריזה בבתי ספר. בתחילת עידן הטלפונים הסלולריים היה הלחן נפוץ מאוד כרינגטון.
הלחן היווה השראה לשירים רבים, ביניהם שירי ראפ, רוק ופופ, למשל:
להקת ההבי מטאל הגרמנית "אקספט" השתמשה בקטע מהיצירה בסולו הגיטרה המרכזי בשירם "Metal Heart", מתוך אלבום בעל אותו שם שיצא ב־1985. ב־1998, להקת ההבי מטאל הנורווגית "דימו בורגיר" ביצעה גרסת כיסוי של השיר, שיצאה כחלק מאלבומה "Godless Savage Garden".
הראפר האמריקאי נאז דָּגַם קטע מהיצירה והסב אותו למוזיקת רקע בשירו "I Can", מתוך האלבום "God's Son", שיצא ב־2002.
וריאציה מתוזמרת של היצירה הופיעה בתחילת הסרט ממזרים חסרי כבוד בבימויו של קוונטין טרנטינו.
הרכב רביעיית הגיטרות האיטלקי "40 אצבעות" ביצע ב־2011 עיבוד של היצירה בסגנון פלמנקו.
לקריאה נוספת

Norman Lebrecht, Why Beethoven: A Phenomenon in One Hundred Pieces, Simon & Schuster, 2023. (באנגלית)
Jürgen May, Eine Bagatelle und andere Kleinigkeiten, Bonner Beethoven-Studien 11, 2014, עמ' 141–163 (בגרמנית)
ביאורים

↑  המונח נגזר משמו הצרפתי של קינוח עשוי שכבות עוגה, פירות וקצפת. בדומה לקינוח, בגטלה נועדה להיות קצרה ומתוקה.
↑  שבע בגטלות אופ. 33 (1803), 11 בגטלות אופ. 119 (1823) ושש בגטלות אופ. 126 (1825)
↑  אוסף כתבי יד ויצירות נרחב שהיה שייך למוזיקולוג הגרמני לודוויג לנדסברג (1807–1858). לאחר מותו, חלק מהאוסף הועבר לספריית המדינה בברלין.
↑  המוזיאון ממוקם בבית הולדתו של בטהובן, בכתובת Bonngasse 20.
↑  קטלוג Beethoven-Haus) BH) ממיין את הסקיצות שנמצאות במוזיאון "בית בטהובן" בבון.
↑  כאמור בפסקה הקודמת, מתוארך על פי שתי היצירות האחרות בגיליון שהושלמו בקיץ 1810, ועל פי ההקדשה "ב־27 באפריל".
↑  הכוונה היא לאופן שבו כתב בטהובן את היצירה, ולא לכתב היד שגילה לודוויג נוֹהל ב־1867.
↑  "תרזה מלפאטי" היה שם נעוריה.
"פון דרוסדיק" הוא שם המשפחה של בעלה, האציל ופקיד הממשל וילהלם פון דרוסדיק, לו נשאה ב־1816.
"פון רוהרנבאך דו דצה" הוא תואר האצולה שהוריש לה אביה, הסוחר הוינאי-סקסוני יעקוב פרידריך מלפאטי.
↑  ובהתחשב שבחלק מוקדם יותר במכתב המצוין במאמר כתב בטהובן כי "בקרוב ישלח לה [לתרזה] יצירות שלא יהוו מכשול לנגינתה".
↑  בהנחה שהלה חקר את הסוגיה לאשורה לפני פרסום המהדורה הראשונה.
↑  שיטת התיווי האנגלית משייכת לצלילי הסולם דו–רה–מי–פה–סול–לה–סי את האותיות הלטיניות A–B–C–D–E–F–G, בהתאמה. בשיטת התיווי הגרמנית, סימני היתק נוספים לצלילים הבסיסיים כסיומות – "is" לדיאז ו"es" לבמול. לכן, הצליל מי במול בשיטה הגרמנית, בה נעזר בטהובן, נכתב "Es" (כיווץ הכתיב "Ees"). התו "Es" נשמע זהה לאות הלטינית "S", ולכן האות מצפינה את הצליל מי במול. במנגינה של "לאֶליזֶה" מופיע הצליל רה דיאז, שהוא המקביל האנהרמוני (נשמע זהה אך נכתב בצורה שונה) של הצליל מי במול.
↑  מלחינים מתקופות שונות הכמינו קריפטוגרמות מוזיקליות ביצירותיהם. המלחין הגרמני יוהאן סבסטיאן באך השתמש בצופן אותיות שם משפחתו B–A–C–H (סי-במול–לה–דו–סי בנומנקלטורת התיווי הגרמנית) ברבות מיצירותיו, למשל ביצירתו המונומנטלית "אמנות הפוגה". גם המלחין הרוסי-סובייטי דמיטרי שוסטקוביץ' הצפין את שמו בעזרת התווים D-S-C-H (רה–מי-במול–דו–סי) ברבות מיצירותיו, כמו ברביעיית כלי הקשת מס. 8 בדו מינור.
↑  נודע כממציא מכונות מוזיקליות אוטומטיות, אחד מחלוצי יצרני המטרונום וחברו של בטהובן.
↑  שנולד כשלא הייתה נשואה.
↑  בבדיקה שערך המוזיקולוג הגרמני יוּרגן מאי (Jürgen May) ב־2014, כתב היד המקורי של היצירה לא נמצא בעזבונו של רודולף שאכנר.
↑  דגימה – שימוש חוזר בצלילים מוקלטים ביצירה מוזיקלית אחרת, "סימפול" (Sampling).
הערות שוליים

↑  שמעו ברדיו, תכנית ירושלים, יום ראשון, דבר, 15 בספטמבר 1946
↑  Georgios Kommatas, General Analysis of Für Elise, Piano lessons London by WKMT, ‏20 בפברואר 2021 (באנגלית)
↑  Michael Kennedy, The Concise Oxford Dictionary of Music, Oxford University Press, 2007, עמ' 40. (באנגלית)
↑  List of works by Ludwig van Beethoven, IMSLP (באנגלית)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Cooper, עמ' 562
↑  Tyson, עמ' 333
↑  Tyson, עמ' 332
1 2 3  Steblin, עמ' 3
↑  Dalya Alberge, Beethoven’s ‘Elise’ probably not his at all, Otago Daily Times, ‏2023-01-26 (באנגלית)
1 2  Nice to know: Beethoven's Most Famous Melody, Beethoven-Haus Bonn (באנגלית)
↑  Cooper, עמ' 332
↑  George Grove, A Dictionary of Music and Musicians (1450-1889), כרך 2, London: Macmillan, 1900, עמ' 89. (באנגלית)
↑  Beethoven, Ludwig van: Skizzen, 1801, Berlin State Library, Digital Archive (בגרמנית)
1 2 3  Cooper, עמ' 561
1 2  Für Elise. Klavierstück a-Moll WoO 59. Kritische Ausgabe mit Faksimile der Handschrift BH 116, Skizzentranskription und Kommentar von Sieghard Brandenburg, OMI Facsimiles (באנגלית)
↑  Egmont, Op.84 באתר פרויקט ספריית התווים הבין-לאומי (באנגלית)
↑  Gustav NotteBohm, Zweite Beethoveniana: Nachgelassene aufsätze, Leipzig: Peters Editions, 1887, עמ' 527-526. (בגרמנית)
↑  Für Elise, 1822 Revised Version, The Unheard Beethoven (באנגלית)
↑  Andrew Eales, Beethoven’s Revised Für Elise, Pianodao, ‏28 ביולי 2021 (באנגלית)
1 2 3  Cooper, עמ' 563
↑  Douglas Porter Johnson, Alan Tyson, Robert Winter, The Beethoven Sketchbooks: History, Reconstruction, Inventory, University of California, 1985, עמ' 64. (באנגלית)
1 2  Zanden, עמ' 101
1 2  Steblin, עמ' 5
↑  Alfred Christlieb Kalischer, The Letters of Beethoven, כרך 1, London: J.M. Dent, 1909, עמ' 125-127. (באנגלית)
↑  Unger, עמ' 66
↑  Unger, עמ' 66–67
↑  Unger, עמ' 70
1 2  Kopitz, עמ' 12
↑  Kopitz, עמ' 9
↑  Kopitz, עמ' 15
1 2 3  Kopitz, עמ' 16
↑  Kopitz, עמ' 10
↑  Kopitz, עמ' 17–18
↑  Steblin, עמ' 19
1 2  Steblin, עמ' 11
↑  Steblin, עמ' 23
↑  Steblin, עמ' 35
↑  Kalischer, עמ' 126
↑  Steblin, עמ' 36
↑  Michael Lorenz, Die "Enttarnte Elise", Bonner Beethoven-Studien, 2011, עמ' 169–190 (בגרמנית)
↑  Michael Lorenz, Maria Eva Hummel. A Postscript, Michael Lorenz Blogpost, ‏8 ביולי 2013 (באנגלית)
↑  Zanden, עמ' 102
1 2  Zanden, עמ' 105
↑  “Für Elise” Performed beautifully by Lang Lang, AURZART Music, ‏11 בספטמבר 2020 (באנגלית)
↑  Amy Qin, Amy Chang Chien, When You Hear Beethoven, It’s Time to Take Out the Trash (and Mingle), The New York Times, ‏8 בפברואר 2022 (באנגלית)
↑  Mina Yang, Für Elise, circa 2000: Postmodern Readings of Beethoven in Popular Contexts, Popular Music and Society, 1 29, Taylor & Francis, 2007 doi: https://doi.org/10.1080/03007760500142613 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007427391305171  BnF: cb147860559 (data)  LCCN: n81133634  MusicBrainz work: aced4197-c0f2-3964-b0b3-d71288bf5b20  VIAF: 186663871   WorldCat (עם VIAF): 186663871 
דיוקן של תרזה מלפאטי (1792–1851), מאת צייר אנונימי
דיוקן של מריה אווה "אליזבת" רקל (1793–1883), מאת הצייר יוזף ויליברורד מאהלר
צופן השם "אליזה" (E–L–I–S–E) בצלילי הפתיחה של הבגטלה.
יהודית דריגס

אין תמונה חופשית
יהודית דריגס (שפירא) (נולדה ב-25 בינואר 1950, ז' בשבט תש"י) היא משוררת וסופרת ישראלית. יצירתה משלבת בין פרוזה ושירה, תוך רגישות פואטית והתמודדות עם נושאים היסטוריים וזיכרון קולקטיבי. סגנונה נוטה אל השירה הפוליפונית המתקרבת אל המחזאות והיא מרבה לעסוק בשאלות של זהות וטראומה.
ביוגרפיה

יהודית דריגס נולדה בתל אביב. היא למדה ספרות אנגלית וצרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים, ובהמשך למדה בתוכנית לכתיבה יוצרת באוניברסיטת תל אביב. בנוסף, רכשה השכלה בעריכה ספרותית במכללת עלמא ובאסכולות, ובוגרת בית הספר לשירה של "הליקון". דריגס מתגוררת בתל אביב והיא אם לשלושה, ביניהם השחקן והבמאי ארז דריגס והמאיירת טליה דריגס.
ביוגרפיה > יצירתה והשפעתה

שירתה של דריגס מאופיינת במזיגה מופלאה בין לשון פיוטית לצלילות נרטיבית, המאפשרת לה לבחון נושאים כבדי משקל באופן מקורי ונוגע ללב. היא מצליחה לייצר הדהוד רב-רובדי, החושף משמעויות חדשות דרך נקודות מבט מגוונות. שיריה פורסמו בבמות שונות, באנתולוגיות ובכתבי העת שונים כמו שבו, כרמל, הליקון ו-מטעם.
ספרה "חמש אבנים", שיצא לאור בשנת 2017, זיכה אותה בפרס אקו"ם לשירה ע"ש נתן יונתן לשנת 2015. הספר, אשר נבחר בעילום שם, תואר על ידי חבר השופטים כ"יצירה צלולה ומורכבת, המתמודדת עם זיכרון השואה במזיגה ייחודית בין פרוזה ושירה, בין קול מספר עכשווי ומודע ובין פסוקים פואטיים הרקומים ביד עדינה". השילוב יוצא הדופן הזה הקנה לה מקום של כבוד בשירה הישראלית בת-זמננו.
ביוגרפיה > ספריה

דברים שאומרים לים (תל אביב: ספרית פועלים, 2000) – עם איורים מאת כריסטינה קדמון
שעת הסדקים: שירים (ירושלים: הוצאת כרמל, 2010) – בעריכת נורית זרחי
רעבה לאור: שירים (רעננה: אבן חושן, 2014)
חמש אבנים: שירה בפרוזה לחמישה קולות (תל אביב: עולם חדש, 2017) – בעריכת ארז דריגס
אוף ברודווי: פואמה (בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017) – בעריכת עודד מנדה-לוי
סביונים: שירים (חיפה: פרדס) – בעריכת ערן צלגוב
אקו ונרקיס: שירים (באר שבע: רעב) – בעריכת נוגה שבח
מחברות קרינה: יומן שירי (תל אביב: תרס"ט) – בעריכת עודד מנדה-לוי
ביוגרפיה > הכרה ופרסים

דריגס זכתה בפרס אקו"ם לשירה על ספרה חמש אבנים, יצירה חדשנית ושנונה אשר הרחיבה את גבולות הז'אנר. יצירתה של דריגס נחשבת לפורצת דרך בשירה העברית, ומשלבת בין רגישות יוצאת דופן לעוצמה רעיונית, תוך שימוש בשפה מינימליסטית אך עתירת הדהודים ומשמעויות.
השיירות לירושלים

שיירת אספקה מהשפלה פורצת את המצור ונכנסת לירושלים, 1948
השיירות לירושלים היו אמצעי התחבורה העיקרי לירושלים הנצורה בחודשים הראשונים של מלחמת העצמאות. עם פרוץ מלחמת העצמאות, כוונו פעולות טרור רבות מצד כפריים ערבים כנגד התחבורה היהודית ברחבי הארץ. עובדה זאת הקשתה במיוחד על התחבורה לנקודות יישוב מבודדות, שהתחברו לריכוזי היישוב היהודי באמצעות דרך גישה יחידה העוברת בשטח עוין וניתנת לחסימה. ירושלים הייתה היישוב המבודד הגדול ביותר (כ-100,000 תושבים יהודים). מערך ההגנה של השיירות שפעל בין החודשים נובמבר 1947 ועד אפריל 1948 התמגן בחלקו בכלי רכב משוריינים. מערך הגנת ואבטחת השיירות אויש בלוחמי הפלמ"ח וההגנה, נהגים בשכר ומתנדבים.
רקע > חשיבות ירושלים והדרכים אליה

ב-29 בנובמבר 1947, אישר האו"ם ברוב של שני שלישים את המלצות הוועדה בעניין ארץ ישראל, בדבר סיום המנדט הבריטי וחלוקת הארץ לשתי מדינות: מדינה יהודית שתכלול את הגליל המזרחי, מישור החוף עד באר טוביה והנגב, ומדינה ערבית בשאר חלקי הארץ. לגבי ירושלים וסביבתה (עד בית לחם), הוחלט כי יהיה אזור בינלאומי.
החלטת החלוקה מצאה בירושלים 165 אלף תושבים, מהם 99,300 יהודים, 33,700 מוסלמים ו-31,300 נוצרים.
ירושלים נקבעה כעיר בינלאומית, מתוקף קדושתה לשלוש הדתות המונותיאיסטיות. ברם, לאזור ירושלים נודעה חשיבות צבאית רבה, היות שהעיר וסביבותיה מוקפים בהרים והשולט בהר- הוא השולט במרחב. היישוב היהודי קבל את החלטת החלוקה בשמחה, למרות שחייבה את בינאום ירושלים, העיר הקדושה ביהדות, אולם, משהכריז עבדאללה הראשון מלך ירדן ב-13 בדצמבר 1948 על סיפוח מזרח ירושלים לירדן ומשנענתה הנכונות היהודית לפשרה במלחמת שמד מצד ערביי ארץ ישראל ומדינות ערב, השיב מלחמה שערה גם בירושלים. הלחימה החלה מיד למחרת ההצבעה באו"ם שמסמן את ראשית מלחמת העצמאות, בידיעה של שני הצדדים כי ניצחון בחזית ירושלים שקול כמעט לניצחון במלחמה כולה. ואכן, המאבק המרכזי בחלקה הראשון של המלחמה היה על נתיב התחבורה היהודית
מתל אביב לירושלים, החל בראשיתה בדרך הביטחון על הדרך ההיסטורית יפו-ירושלים בין היציאה הדרום מזרחית מתל אביב לבין ראשון לציון וכלה בלטרון, שער הגיא והקסטל, בואכה ירושלים. ההתקפה הערבית הראשונה למחרת הכט בנובמבר הייתה על אוטובוס אזרחי שעלה לירושלים.
הסופר עמוס איילון טען בהקשר זה:
"היה ברור מכל כי המערכה על ירושלים לא תוכרע בעיר העתיקה, אף לא בקטמון ובשייח' ג'ראח, כי אם באותו פס אספלט צר המחבר את ירושלים עם תל אביב. הכביש הוא עורק החיים של העיר ובלעדיו לא הייתה תקווה להחזיק מעמד.
ירושלים הייתה תלויה בשפלה, ואבטחת נתיב שיירות האספקה מתל אביב אליה, הייתה עבורה שאלה של חיים ומוות. הדרכים הראשיות שהתנקזו לירושלים היו דרך גב ההר הקדומה שחוצה את העיר מצפון (שייח' ג'ראח) ויורדת דרומה לכיוון בית לחם. ממזרח לעיר יצא הכביש ליריחו ומערבית לעיר ירד הכביש לכיוון תל אביב והשפלה העובר דרך מוצא, הקסטל, אבו ע'וש, קריית ענבים, סאריס, שער הגיא, לטרון ורמלה. מבואות העיר היו חסומים בכפרים ערבים מכל הכיוונים. במזרח: עזריה, באב א-זהרה ומוסררה. בצפון: שועפט ושייח ג'ראח. בדרום: בית צפאפא, בקעה ואבו תור. במערב: ליפתא ורוממה. האספקה היהודית מתל אביב לירושלים עברה דרך הכביש המערבי (היום כביש 1). רובה של דרך זו עברה אף היא בשטח ערבי, אך גם דרך נקודות התיישבות יהודיות, דבר שנעדר מהדרכים האחרות לגמרי.
הערבים מצדם, הבינו כי ניתוק התחבורה לירושלים יכול להכריע את המערכה על העיר. למן הימים הראשונים של המלחמה הם ריכזו את עיקר מאמציהם לחסימת התנועה לעיר. הלחימה על הדרך על כן, הייתה משימה מרכזית במערכה על העיר, והיא העסיקה את מיטב כוחות ההגנה.
רקע > מערך כוחות לוחמים ותושבים - נתונים סטטיסטים

בראשית המלחמה (במחצית השנה שבין הכרזת האו"ם בכ"ט בנובמבר לבין הכרזת מדינת ישראל ב-15 במאי 1948), הגורם הצבאי העיקרי שעמד מול היישוב היהודי היו ערביי הארץ, כמיליון ערבים לעומת כ-650,000 יהודים. לא הייתה מסגרת שאיגדה בתוכה את כל הלוחמים הערביים, אולם ותיקי הכנופיות מהמרד הערבי הגדול נותרו מכונסים סביב מנהיגיהם. יישובים ערביים הוזעקו לפעולות בשיטת ה-"פזעה", לפיה גורמים בשטח כגון פלחים או רועים שזיהו פעילות יהודית בקרבת הכפר יכלו להזעיק במהירות וביעילות את כל הכוח הלוחם בכפר למטרת תקיפה. הכוח הערבי הלוחם שעמד מול היישוב היהודי בתקופה זו היה:
הנג'אדה ואל-פותווה - ארגונים צבאיים למחצה שהתבססו במהלך המרד הערבי הגדול.
כוחות משטרה - שוטרים ונוטרים ערבים בשירות המשטרה הבריטית.
לוחמים ערבים (כנופיות) בהנהגת עבד אל-קאדר אל-חוסייני וחסן סלאמה.
משוחררי הצבא הבריטי – כ-6,000 איש.
ברשות הערבים הייתה כמות ניכרת של רובים ונשק קל, אך לא נשק כבד.
בראש האוכלוסייה הערבית בארץ עמד הוועד הערבי העליון בהנהגת המופתי חאג' אמין אל-חוסייני.
ערביי ארץ ישראל נהנו מסיוע ממדינות ערב עוד טרם פלישת צבאות ערב במאי 1948. כסף רב ותחמושת נשלחו לארץ מהליגה הערבית. כ-5,000 מתנדבים מאומנים התפזרו ברחבי הארץ והיוו את עיקר הלוחמים במשך התקופה הראשונה למלחמה. כמו כן, הלגיון הערבי, שכלל בתוכו לוחמים מאומנים היטב, שהה בחלקו באזור ירושלים עוד לפני הפלישה, והיה כפוף למפקד הכוחות הבריטים בארץ.
הכוח הצבאי היהודי העיקרי היה ארגון ההגנה. הארגון היה בנוי משש זרועות מרכזיות:
מנגנון הקבע - כלל את אנשי המטה והפיקוד.
משטרת היישובים העבריים - גלויה וחוקית. התחלקה לחלק נייח (נוטרי התחנות) וחלק נייד (המשמר הנע). הנוטרים צוידו בנשק והורשו לשאתו בגלוי מתוקף השתייכותם הארגונית לכוחות הביטחון הממשלתיים הבריטים, בפועל רובם הגדול שיתף פעולה עם ה'הגנה'.
הפלמ"ח - פלוגות המחץ. הכוח המבצעי המאומן ביותר בהגנה והיחיד המגויס במלואו הנתון לפקודת המוסדות הציוניים. הפלמ"ח כלל בתוכו ארבעה גדודים, 15 פלוגות מהן 11 מגויסות וארבע פלוגות מילואים ('רזרבה'). ערב המלחמה היו בפלמ"ח 2,100 אנשים פעילים ו-1000 אנשי מילואים ('רזרבה').
החי"ש - חיל השדה. מנה כ-9,500 איש, גילאי 18–25, רובם הגדול לא היה מגויס דרך קבע.
החי"מ- חיל המשמר. יועד להגן על היישוב מתוך היישוב עצמו וכלל בעלי תפקידים מיוחדים (רופאים, וחובשים וכדומה). כלל בתוכו כ-32,000 איש ואישה.
הגדנ"ע- גדודי הנוער. שימשו כמכינה לשירות בחי"ש.
הפל"מים (פטרולים לוחמים) בהתיישבות העובדת.
ערב מלחמת העצמאות מנתה "ההגנה" על כל שלוחותיה כ-45,000 איש ואשה. פחות מאלפיים מתוכם הורשו לשאת נשק בגלוי.
בנוסף להגנה היו בארץ מקורות נוספים של כוח אדם לוחם: האצ"ל, הלח"י, משוחררי הבריגדה היהודית ושאר משוחררי הצבא הבריטי ומתנדבים שהגיעו במסגרת גיוסי ומתנדבי חו"ל (גח"ל ומח"ל).
עיקר החימוש של ההגנה כלל נשק שהוחזק ביישובים, אצל יחידות החי"ש, הפלמ"ח ובבסיסים מרכזיים. התחמושת הייתה בצמצום רב, דבר שהשפיע על יכולת הלוחמים בקרבות. במסגרת ההחלטה לכונן כוח צבאי במתכונת סדירה, עסקה ההגנה בתחילת המלחמה בארגון מחדש שכלל חלוקת הארץ לאזורי פעולה שונים, יסוד החטיבות וקביעת המרחבים. הגדודים (שקדמו לחטיבות) "הפורצים", "שער הגיא" ו"ירושלים" הבטיחו את הדרך לירושלים לצד פעולות נוספות. מגדודים אלה (4, 5, ו-6) הוקמה מאוחר יותר חטיבת הראל.
ההגנה על השיירות

משימת ליווי ואבטחת השיירות הוטלה על כוח המגן העברי. בעקבות משא ומתן עם הבריטים, הוסכם בדצמבר 1947 כי הם אלה שיאבטחו את השיירות לירושלים. ההסכם כובד במשך ארבעה ימים בלבד ובוטל ביוזמת הבריטים, כנראה בעקבות פצצה שהושלכה על ידי מחתרת האצ"ל בשער שכם באותו החודש[דרוש מקור]. באותם ארבעה ימים של אבטחה בריטית הותקפו השיירות פעם אחת והפלמ"ח השתלב באבטחת הדרך. בפיקוד העליון של "ההגנה" אושרה מצבת הכוח לאבטחת הדרך מירושלים לתל אביב: 223 לוחמים נוטרים ואנשי פלמ"ח, מהם 126 איש לליווי צמוד בשיירות ו-97 לוחמים לאבטחת השטח בקריית ענבים, בחולדה וברחובות.
סיפר הנהג שבתאי גרייפמן (שפס):
כאשר החלו להתארגן השיירות לירושלים, הגיע לריכוז תל אביב אחד ממפקדי ההגנה בשם מכבי. המפקד ביקש מהרכז לשבץ לנסיעה נהג מנוסה בליווי שיירות. היפנו אותו אלי. התחמשתי על ידי האגודה באקדח מאוזר עם קת עץ. כך החלה למעשה פרשה ארוכה של נסיעות בשיירות כשאני מוביל את אנשי הפלמ"ח בראש השיירות כל שנת 1948.
הנתיב המקובל לנסיעה היה ירושלים- שער הגיא- לטרון- רמלה- ויאזור. החל מדצמבר 1947 התחילו לשנות נתיבים בעקבות התקפות הערבים לכל אורך נתיבי הנסיעה. נתיב הנסיעה עבר בדרך הביטחון שמוצאה בשכונת עזרא בתל אביב והחל מסוף ינואר 1948 נמשכה עד ראשון לציון תוך שהיא עוקפת את אבו כביר, יאזור ובית דג'אן, בנען, חולדה, רחובות ומסמיה והשתנה על פי המצב בכביש בשעת יציאת השיירה.
בליווי השיירות השתתפו נשים, שמילאו תפקידים בהגנה על השיירות באמצעות נשיאת נשק והפעלתו במידת הצורך, חילוץ פצועים מהשטח וטיפול בהם בתנאי מחסור מתמיד באמצעים רפואיים רבים. סיפרה צפורה נריה:
אנחנו כמלווים הרגשנו המעמסה עלינו, את הקושי והאת האחריות, להחזיק את הגישה לירושלים, ולשמור על איזה שהוא פתח. [...] כל אחד מאתנו הרגיש שהוא בשליחות בלתי רגילה. אנחנו, בידינו לשמור על דרך פתוחה לירושלים, ויהי מה.
אבטחת השיירות בדרך כללה ליווי מתל אביב ועד חולדה ומירושלים ועד שער הגיא. בקטע הדרך שבין שער הגיא ולטרון ישבו חיילים בריטים ונראה שבתחילת הדרך זה הספיק על מנת להבטיח מעבר שקט. במהלך הזמן הלכה והתהדקה האבטחה סביב השיירות.
הממונים מטעם ארגון ההגנה על אבטחת השיירות היו:
צבי זמיר, מפקד הגדוד השישי ("ירושלים"), מונה יחד עם הגדוד לאבטחת הקטע המזרחי של הדרך מירושלים עד שער הגיא, ובסיס יציאתם היה בקריית ענבים.
נחום אריאלי, מפקד פלוגה בגדוד החמישי ("שער הגיא") מונה כמפקד בסיס היציאה בתל אביב וכאחראי הכוחות באזור.
מכבי מוצרי "מק" מונה כמפקד אחראי בפועל על הקו כולו.
מנחם רוסק מונה למפקד בסיס ירושלים.
ללוחמי בסיס תל אביב ניתן הכינוי "זהבים" (חיילי הגדוד החמישי) ואילו ללוחמי בסיס ירושלים ניתן הכינוי "פוּרמָנים" (חיילי הגדוד השישי) על שם המשרד של מלווי השיירות, חדר 16, בבניין הסוכנות היהודית בירושלים שעל דלתו היה שלט לשם הסוואה בשם "שמעון פורמן". תפקיד עובדי המשרד היה לטפל בשיירות, והמעמסה עליהם הייתה רבה ודרשה טיפול בבעיות מגוונות.