stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביאנקה (אותלו)
ניתוח דמותה

המחזה משקף את ההתייחסות שהייתה מקובלת כלפי נשים - היה עליהן להיות כנועות, מוחלשות, חסודות וצייתניות, וכפי שמשקף יאגו, הן נתפסו כטיפשות, קטנוניות והפכפכות. בהתאם, כל הדמויות הנשיות במחזה מנוצלות ועוברות התעללות מצד הדמויות הגבריות, ונבחנות תמיד רק בהקשר של אותם גברים.
ביאנקה היא בעצם אישה חופשית יותר, לא רק משום שאיננה נשואה, אלא היא גם מעזה להביע בלהט את אהבתה, ובכך היא מאתגרת את התפיסה הפטריארכלית על דמות האישה ומנתצת את הציפיות ממנה. על אף ואולי בעקבות זאת, היא נמצאת תמיד בעמדה פגיעה: יאגו מעליב אותה ללא רחם ומאשים אותה בתמונה השנייה של המערכה החמישית, על מנת להסיח את תשומת הלב מעצמו; וקאסיו מוכן "להתעסק" איתה, אך לא להתחתן איתה, אולי מפני שהוא חושש מכניעה לכוחה.
היא מכחישה מספר פעמים שהיא פרוצה, ולכן לא ברור האם היא אכן כזו, אולם קאסיו מתאר את עצמו כלקוח שלה. עם זאת, דמותה איננה בזויה או נחותה ובהחלט ניתן לחוש סימפתיה כלפיה.
לכאורה, ביאנקה הפרוצה היא היפוכה של דסדמונה החסודה והנאמנה, אך שתיהן כנות ומסורות באהבתן לבני זוג. אותלו, מתוך הסתכלות גברית שטחית, כלל אינו מצליח להבחין בשוני בין הנשים והוא משתכנע כי דסדמונה נואפת על אף היעדר כל הוכחה ממשית. קנאתו חסרת הבסיס מזכירה את קנאתה של ביאנקה עצמה, ואצל שניהם מעוררת המטפחת אותה דאגה, אולם להבדיל ממנו היא אינה יכולה לעשות דבר כדי להיראות כמי שנבגדה. אמנם הנשים במחזה הן קורבנות אומללים, אך בסופו של דבר, באופן אירוני, ביאנקה, הדמות הכי פחות חזקה במחזה, היא השורדת היחידה.
מבצעות > בקולנוע

דמותה של ביאנקה גולמה על ידי מספר שחקניות, ביניהן דוריס דאולינג, בעיבודו הקולנועי של אורסון וולס, משנת 1952; שילה ריד בגרסה של לורנס אוליבייה משנת 1965; ואינדרה אובה בסרט העלילתי מ-1995 בכיכובו של לורנס פישבורן.
מבצעות > בטלוויזיה

בעיבודים טלוויזיוניים נכנסו לדמותה, בין היתר, בטסי בלייר, בעיבוד של ה-BBC משנת 1955 עם גורדון הית' בתור אותלו ורוזמרי האריס בתור דסדמונה; וונדי מורגן בסדרת ההפקות עטורת השבחים של מחזות שייקספיר מבית ה-BBC בשנת 1981; ורייצ'ל סטירלינג שגילמה את הדמות ששמה שונה ל"לולו" בסרט טלוויזיה עטור פרסים ששודר לראשונה ב-ITV ב-23 בדצמבר 2001.
מבצעות > בישראל

המחזה הועלה 3 פעמים בתיאטרון הבימה ובו גילמו את תפקיד ביאנקה השחקניות רחל לופוביץ (תימור) בהפקה משנת 1950; יעל דרויאנוב בהפקה משנת 1966; ונאוה זיו בהפקה בשנת 1992.
בגרסה שהועלתה בתיאטרון גשר בשנת 2015 גילמה את התפקיד השחקנית רות רסיוק.
ברתולומאו אאוסטקיו

| --- | --- |
דיוקנו של אאוסטקיו
דיוקנו של אאוסטקיו
 לידה:  1500 סן סברינו מארקה, איטליה 
 פטירה:  27 באוגוסט 1574 (בגיל 74 בערך) פוסומברונה, איטליה 
 ענף מדעי:  אנטומיה
 מקום מגורים:  איטליה
 מוסדות:  ספיינצה – אוניברסיטת רומא 
 תרומות עיקריות
 נמנה יחד עם אבות המייסדים של מדע האנטומיה של גוף האדם
 
ברתולומאו אֶאוּסטַקיוֹ (באיטלקית: Bartolomeo Eustachio, ‏ 1500 או 1514 - 27 באוגוסט 1574), נודע גם בשמו הלטיני אֶאוּסטַקיוּס, היה רופא ומלומד איטלקי, נמנה עם האבות המייסדים של מדע האנטומיה של גוף האדם.
חייו

אאוסטקיו גדל בסאן סברינו, ליד מצ'רטה, באיטליה, והיה בן-זמנו של וסאליוס, עמו הוא חולק את מוניטין יסוּד מדע האנטומיה.
אאוסטקיו נודע כמי שתמך בתורתו של הרופא הקדמוני גלנוס. והרחיב את ידיעותינו על האוזן הפנימית על ידי גילוי מחדש ותיאור בדיוק רב את חצוצרת השמע, שנקראה על שמו. הוא הראשון שתיאר את השרירים הפנימיים והקדמיים של הפטיש והסטאפדיוס, ואת צורתו המורכבת של שבלול האוזן. הוא היה הראשון שחקר בדיוק רב את האנטומיה של השיניים, ואת תופעת התפתחות שיני החלב ושיני הבינה. לזכותו של אאוסטקיו נזקף אף גילוי בלוטות יותרת הכליות, עליו דיווח בשנת 1563.
יצירתו הגדולה ביותר, שאותה לא פרסם, הייתה תחריטיו האנטומיים. העבודה עליהם נשלמה בשנת 1552, כעשור לאחר שווסאליוס פרסם את האטלס האנטומי הנודע שלו, ובשל המתקפות הקשות שספג וסאליוס עקב כך, גנז אאוסטקיו את התחריטים בגין חששו מחרונה של הכנסייה הקתולית.
אאוסטקיו מת בפוסומברונה, איטליה.
הערות שוליים

↑  Historical Anatomies on the Web: Eustachi: Author & Title Description, www.nlm.nih.gov
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463670005171  BIBSYS: 2011025  BnF: cb13616774r (data)  DSI: 1148  GND: 100125670  ICCU: CUBV165922  ISNI: 0000 0001 1496 030X  LCCN: n87809748  NKC: nlk20000085151  NLG: 237566  NSK: 000705194  NTA: 073025070  RERO: 02-A003225471  SNAC: w6060vt0  SUDOC: 056577079  VcBA: 495/14038  VIAF: 100177616   WorldCat (עם VIAF): 100177616 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רופאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
1769
ברוך קטינקא

| --- | --- |

 לידה:  19 במרץ 1887 כ"ג באדר, תרמ"ז 
 פטירה:  18 באפריל 1965 (בגיל 78) ט"ז בניסן, תשכ"ה תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1908
 מקום מגורים:  תלפיות, ירושלים
 ידוע בשל:  אלבינה, דוניה וקטינקא
 
ברוך קטינקא (כ"ג באדר, תרמ"ז/ 19 במרץ 1887 – ט"ז בניסן, תשכ"ה/ 18 באפריל 1965) היה מהנדס בניין ישראלי. הוא בנה מספר מבני ציבור בארץ, ובהם את בית ימק"א ירושלים ואת מלון פאלאס בעיר.
קורות חיים

נולד בשנת 1887 בעיר ביאליסטוק לשמואל-מנשה קטינסקי ולטובה לבית לימן. משפחת קטינסקי היא מצאצאי מנשה בן ישראל. דודנו הוא ברוך קטינסקי, מראשוני תל אביב. למד בחדר ובבית ספר תיכון, וכן כשנה וחצי בישיבת וולוז'ין. לאחר מכן למד בפוליטכניון שבעיר מיטוויידה (Mittweida) שם הוסמך למהנדס מכונות וחשמל. היה חבר "פועלי ציון" בעיר הולדתו ובגרמניה ומארגן אגודת הסטודנטים דוברי העברית "התקוה".
ב-1908 עלה קטינקא לארץ ישראל עם אימו ושלוש אחיותיו והיה מהנדס בבית-החרושת לשמן ולסבון "עתיד" (שמן תעשיות) בחיפה.
בימי מלחמת העולם הראשונה עבד קטינקא בבית חרושת "עתיד" בחיפה בניהולו של נחום וילבוש והמסגרת תפקידו התקין ותחזק מכונות ומנועים (בטחנות קמח, בארות ועוד). בהמשך החליט קטינקא להתעת'מן ולאחר זמן מה קיבל זימון להתגייס לצבא הטורקי. מאחר שאביו נפטר והוא היה הבן המפרנס היחיד של משפחתו קיבל פטור מגיוס חובה אך החליט להתנדב ושרת במסגרת הצבא העות'מאני ברכבת העות'מאנית, ולימים היה למהנדס הטכני הראשי ברכבת החיג'אזית. בתפקידו זה תכנן והרכיב מנסרה מכנית, בה מנוע של קטר סובב דיסק חיתוך לחיתוך גזרי עץ להסקת הקטרים. לקראת סוף 1917 הוצב בירושלים, ועם נסיגת הטורקים מירושלים קיבל הוראות להתייצבות בדמשק. בדרכו לדמשק, יחד עם שני מהנדסים יהודים שעבדו תחתיו, נודע לו שהוא הוכרז כבוגד והוצא נגדו גזר דין מוות. חרף כך המשיך בדרכו לדמשק, ושם הציג לשופט את מכתבי ההערכה וציוני השבח שקיבל במסגרת פעילותו בירושלים, ושוחרר ממאסר. עד סוף המלחמה המשיך לשרת במסגרת הרכבת החיג'אזית, ובתום המלחמה נלקח בשבי על ידי הבריטים.
קטינקא היה חבר ועדת המים לצדם של שמואל סלושץ והיו"ר ד"ר מאיר גורביץ משהוקמה בשנת 1918. הוא היה ממייסדי 'התאחדות המהנדסים בארץ ישראל' ב-1919 וממקימי שכונת בת גלים בחיפה. עוד היה חבר הנהלת מפלגת הציונים הכלליים.
קטינקא נודע בחוש הומור שבא לידי ביטוי בסיפורים שכתב בספרו "מאז ועד הנה". אחד ממעלליו התרחש ברכבת העמק עת קבוצת חיילים גרמנים חנתה בזמן מלחמת העולם הראשונה באזור הקואופרציה במרחביה. החיילים ביקשו להגיע לחיפה ונזקקו ל'קרונועים'. הנהלת הרכבת לא סיפקה להם מנועים וקטינקא לקח מדחף ומנוע של מטוס, הניחו על קרונוע, חבש כובע טייסים ויחד עם טייס גרמני 'הטיס' את הרכבת על המסילה לחיפה.
התגורר רוב ימיו בירושלים בשכונת תלפיות עם אשתו ושלושת ילדיו. בתו, גליליה, הייתה אלמנתו של הבמאי והשחקן גרשון פלוטקין. קטינקא נפטר בשנת 1965 בתל אביב לאחר מחלה.
מפעלי בנייה

בשנת 1927 פרסם המופתי של ירושלים, חג' אמין אל-חוסייני מכרז להקמת מלון פאלאס על אדמת הווקף מול בית הקברות המוסלמי הגדול באזור ממילא שבירושלים. גיוס כספי מוסלמים בעולם לשיפוץ מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע בהר הבית הותיר בידיו של המופתי הון שהיה בו די כדי לבנות את המלון, והוא יזם את הקמתו במטרה לקדם את האינטרסים האסלאמיים בעיר, ולהוות חיץ בין השכונות היהודיות הסמוכות.
קטינקא העריך שלא יזכה בעבודה בשל היותו יהודי, ולכן הקים שותפות עם קבלן ערבי.
החברה הקבלנית של קטינקא ושל שותפיו (הערבי-נוצרי ג'וזף פסקל אלבינה והיהודי טוביה דוניה) "אלבינה, דוניה וקטינקא" זכתה במכרז, והמבנה נחנך בשנת 1929. גם ביתו של המופתי נבנה על ידי החברה באותה עת.
הקמת המלון לוותה במספר תקריות, שהידועה שבהן הייתה סירובו של ראש העירייה, ראע'ב נשאשיבי, מתנגדו של המופתי, לחבר את המתחם למערכת הביוב העירונית. קטינקא פתר זאת על ידי הקמת מערכת שאיבה וטיהור מים טרם פונו מהמתחם, והזרמתם מבית המלון אל מתחם בית הקברות. עם חפירת בור המים במקום, גילה קטינקא עצמות שמקורן ככל הנראה בבית הקברות המוסלמי בממילא, אולם המופתי החליט לאשר את המשך העבודות למרות זאת, ולהעביר את העצמות מהמקום בתום העבודות. לימים הייתה החלטתו זו לחרב פיפיות[דרושה הבהרה].
החברה הקבלנית שלו הקימה את בית ימק"א ירושלים. קטינקא, שהיה בונה חופשי מלשכת 'מצפה' בירושלים, שילב מוטיבים רבים של הבונים החופשיים בבניין. הוא כתב בזיכרונותיו שלקח אבנים ממערת צדקיהו עבור בניית "חדר ההתייחדות", במגדל המרכזי של הבניין.
קטינקא טרח לנסוע לבית אל ללקט שם אבני גויל עבור בניית מזבח, שהוצב באולם התפילה של הבניין
בשנת 1940 זכה קטינקא במכרז לבניית שתי מצודות טגארט, במסגרת חלוקת הבנייה של המצודות בין קבלנים שונים.
לקריאה נוספת

ברוך קטינקא, מאז ועד הנה, הוצאת קריית ספר, ירושלים, 1964 (ספר זיכרונות)
יעקב בן-הרצל, המסילה הטורקית לסואץ – ריאיון עם ברוך קטינקא, דבר, 21 באוקטובר 1955
מרדכי נאור, בחזרה לרכבת העמק, מקוה ישראל, הוצאת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, ספריית יהודה דקל, 2011
צבי לבנה, נחמן תמיר, אנשי העלייה השנייה – פרקי זכרונות, כרך ד', הוצאת המרכז לחינוך ותרבות תל אביב, 1972, עמודים 138–169
הערות שוליים

1 2  ע"פ תדהר
↑  על אף שלא הוסמך לכך מעולם.
↑  מגדל המים, אתרים בבאר שבע, משרד החינוך, מחוז דרום
↑  שולמית לסקוב, לפנים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, בני ברק 2010 עמ' 89
↑  ברוך קטינקא, דבר, 19 באפריל 1965.
1 2  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 228–229.
↑  מלון פאלאס, אתר עירית ירושלים (הקישור אינו פעיל, 15.12.16)
↑  ניר אורטל, "אם בהר חצבת אבן" - בעקבות הבונים החופשים בירושלים, באתר ארכיון האינטרנט, פורסם במקור במגזין סגולה
↑  להתחלת העבודה בהקמת בנייני המשטרה, דבר, 30 באפריל 1940; המשך
| רכבת העמק |
| --- | --- | --- |
| מסילות קשורות | מסילת הרכבת החיג'אזית • מסילת הרכבת דרעא–צמח • מסילת העמק • מסילת השומרון • הרכבת הצבאית העות'מאנית | תחנת חיפה מזרח |
| אישים | לורנס אוליפנט • עבדול חמיד השני • יהודה לבנוני • יעקב מושלי • היינריך אוגוסט מייסנר • קלוד קונדר • ברוך קטינקא • גוטליב שומאכר | תחנת חיפה מזרח |
| ארגונים ומוסדות | הרכבת המנדטורית • משמר הרכבת • משפחת סורסוק | תחנת חיפה מזרח |
| תחנות | אל חמה • אלרואי • בית שאן • חיפה מזרח • חיפה מרכז • כפר יהושע • עפולה • צמח | תחנת חיפה מזרח |
| גשרים | אל חמה • נהר הירדן • נחל יששכר • נחל קישון • נחל תבור | תחנת חיפה מזרח |
| אירועים | ליל הגשרים • ליל הרכבות • קרב סמח' | תחנת חיפה מזרח |
| הנצחה | חצר גשר הישנה • מוזיאון רכבת ישראל • רכבת האלונים • רכבת העמק (סרט) | תחנת חיפה מזרח |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311977905171  ISNI: 0000 0004 0221 4803  VIAF: 297862153   WorldCat (עם VIAF): 297862153 
"הקרון האווירון". טייסים גרמנים על קרון הרכבת הממונע על ידי מנוע מטוס גרמני
קרון ששימש את משמר הרכבת
ברוך קטינקא (מימין) במעמד חתימת ההסכם לבניית ימק"א ירושלים
גרפיטי בבטן מערת צדקיהו שנכתב על ידי ברוך קטינקא
ג'וזפה סינופולי

| --- | --- |

 לידה:  2 בנובמבר 1946 ונציה, איטליה 
 פטירה:  20 באפריל 2001 (בגיל 54) ברלין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום קבורה:  קמפו ורנו 
 מוקד פעילות:  איטליה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פדובה, אקדמיה מוזיקלה קיג'אנה, האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה, קונסרבטוריון ונציה על שם בנדטו מרצ'לו 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון 
 פרסים והוקרה:  פרס אקו קלאסיק למנצח השנה (1996)  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית  קצין בכיר במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'וזפה סינופולי (באיטלקית: Giuseppe Sinopoli;‏ 2 בנובמבר 1946 - 20 באפריל 2001), מלחין ומנצח איטלקי.
הוא נולד בוונציה ולמד קומפוזיציה אצל קרלהיינץ שטוקהאוזן במקביל ללימודי רפואה. שמו החל להתפרסם כמלחין של מוזיקה סריאלית לפני שנודע כמנצח. הוא התמנה למנצח ראשי של תזמורת פילהרמוניה בשנת 1984 ושל התזמורת הממלכתית של דרזדן בשנת 1992, אבל ביותר נודע בפרשנויותיו עזות הביטוי ולפעמים השנויות במחלוקת לאופרה, בייחוד ליצירות משל מלחינים איטלקיים ומשל ריכרד שטראוס.
סינופולי מת בשעה שניצח על אאידה של ורדי בדויטשה אופר ברלין. ההקלטה האחרונה שלו הייתה "סטאבאט מאטר" של דבוז'אק.
בניין אמריקן שורטי

| --- | --- |

בניין אמריקן שורטי
 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 שימוש:  משרדים
 כתובת:  רחוב ברודוויי 100, מנהטן, ניו יורק
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1894–1896 (כשנתיים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1896 
 אדריכל:  ברוס פרייס
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית 
 מידות
 גובה:  103.02 מטר
 קומות:  26 
 קואורדינטות:  40°42′29″N 74°00′40″W﻿ / ﻿40.7081°N 74.0112°W﻿ / 40.7081; -74.0112
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיבניין אמריקן שורטי(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיבניין אמריקן שורטי(למפת מנהטן רגילה) בניין אמריקן שורטי(למפת מנהטן מוגדלת) בניין אמריקן שורטי
 
בניין אמריקן שורטי (באנגלית: American Surety Building), המוכר גם בשם בנק טוקיו (באנגלית: Bank of Tokyo) הוא גורד שחקים הממוקם ברחוב ברודוויי 100 במנהטן, ניו יורק, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה 103.02 מטרים והוא בעל 26 קומות. הוא תוכנן על ידי האדריכל ברוס פרייס והיה לאחד מגורדי השחקים במנהטן שתוכנן עם שלד מפלדה. בנייתו החלה בשנת 1894 והסתיימה בשנת 1896.
הבניין הוכרז כבעל חשיבות היסטורית במנהטן והוא אחד מגורדי השחקים הראשונים המשפיעים ביותר מבחינה אדריכלית והנדסית.
אדריכלות

הבניין עוצב כמגדל בהשראת אדריכלות הרנסאנס. הוא מחופה בגרניט מיין והוא בעל בסיס בן שלוש קומות בצורת אכסדרה. חלקו העליון של הבסיס מעוטר בפסלים קלאסיים. חלקו האמצעי מאופיין באחת עשרה שורות אנכיות של חלונות וחלקו העליון מעוטר בקרניז אבן.
ראו גם

גורדי שחקים בניו יורק
גורדי שחקים מוקדמים
הערות שוליים

↑  בניין אמריקן שורטי באתר Structurae
↑  בניין אמריקן שורטי באתר Skyscrapers
↑  בניין אמריקן שורטי באתר Emporis
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 316746763   WorldCat (עם VIAF): 316746763 
שרטוט בניין אמריקן שורטי משנת 1898.
ברוך צ'יזיק

צילום של משפחת צ'יזיק, 1915. ברוך בשורה התחתונה מימין עם רעייתו שרה לשמאלו
ברוך עם רעייתו שרה
ברוך צ'יזיק (נכתב גם צ'יז'יק, ציזיק) (1885 – 2 באוגוסט 1955) היה חוקר ומפתח מפעלי חקלאות בארץ ישראל. התמחה בהתאמת הצרכים הנדרשים לחקלאות בארץ ישראל ובחקר צמחי האזור. בעל מפעל "אוצר הצמחים". חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תרצ"ח 1938.
חייו ומפעלו

צ'יזיק נולד לשמואל ובריינה צ'יזיק בטומשפול שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה). היה אחד מעשרה ילדיהם; ובין אחיו ואחיותיו: חנה, יצחק, שרה ואפרים צ'יזיק.
בצעירותו למד מקרא, משנה ותלמוד, והוא הוכשר בבית ספר חקלאי.
בהכנותיו לקראת עלייה לארץ ישראל נדד למקומות בעלי אקלים דומה ועסק בעבודת אדמה בחצי האי קרים ובאחוזתו של הברון שטיינגל שעל גדות הים השחור. בהמלצתו נשלח לחווה החקלאית הממלכתית על שם הנסיך מיכאל אלכסנדרוביץ' שבקווקז, ובה התמחה בגידולים סובטרופיים, עצי הדר ומטעי זיתים.
לאחר מכן חזר לסוחומי שעל גדות הים השחור ופיתח לראשונה גידול מטעי זיתים על מצע לילך, להקלת צורכיהם בתקופות חורף. בעקבות צו הגיוס לצבא האימפריה הרוסית עבר לסורוקי שבבסרביה ועבד במשתלות בניהולו של עקיבא אטינגר. בקמיניץ פודולסק השתתף בוועידת היסוד של "פועלי ציון".
בשנת 1905 עלה ציז'יק לארץ ישראל. תחילה, עבד ברחובות במטעיו של משה סמילנסקי. ב-1908 היה בין מייסדי המושבה כנרת.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה גנן ראשי בצבא הטורקי בדמשק. בשהותו שם הכיר את שרה בת משפחת אטקס, אשתו לעתיד, אז בת עשרים. שרה שימשה כמורה בבית ספר יהודי בדמשק. השניים נישאו בשנת 1920. מסיוריו בהרי הטאורוס הביא שתילי ארז הלבנון לנטיעה בעיר.
בתום המלחמה שב לארץ ישראל והקים מוזיאון חקלאי על פי הזמנת "ההנהלה הציונית" בתל אביב, שהועבר כעבור תקופה לירושלים.
בשנים 1922–1924 עבד כמורה במקווה ישראל. לאחר מכן עבד במשתלות עצי פרי בשכונת תלפיות שבירושלים בניהולה של רחל ינאית. הוא היה מדריך במשק הפועלות בנחלת יהודה, בשכונת בורוכוב בגבעתיים ובפתח תקווה. כאשר עבר להתגורר בהרצליה לקח חלק בנטיעת הפרדסים במקום. בכפר עציון שתל עצי אלת הפיסטוק (Pistacia vera). הוא דאג להבאתם מפרס ומעיראק, והצליח בגידולם בארץ ללא השקיה.
צ'יזיק ייבא זנים של תפוח אדמה ואורז האגמים וגרם לתפוצתם הרחבה בארץ.
ציז'יק השתתף בכתב העת השדה, היה מעורכיו ופרסם בו מאמרים. מראשית שנות העשרים החל בהוצאת ספרי חקלאות: "אגדות צמחיאל", "צמחי הדלועים בארץ ישראל בעבר ובהווה". הוא יזם את מפעל "אוצר הצמחים"; בו הגדרת צמחי ארץ ישראל וערך מחקר היסטורי מקיף ופרשנות של זיהוי צמחים המוזכרים בתנ"ך, ומתן שמות עבריים לצמחים שונים. על מפעל זה שקד 18 שנים עד לפטירתו.
נפטר ב-1955, בגיל 70. נקבר בבית הקברות בהרצליה. הותיר אחריו את רעייתו, שרה, ושני ילדים משותפים - אמנון ונעמי צ'יזיק-אילון.
ביתו בהרצליה נתרם לעירייה והוא משמש כיום מוזיאון בשם "בית ראשונים".
חייו ומפעלו > פרסים

בשנת תרצ"ח 1938 הוענקו לו פרס ביאליק ופרס ע"ש יוסף אהרונוביץ'.
כתביו

צמחיאל: אגדות ושיחות על צמחי ארץ ישראל , תל אביב: דפוס הפועל הצעיר, תר"ץ.
מהדורה מחודשת: צמחיאל: אגדה ורקמה; בעט: ברוך צ'יז'יק; במחט: נעמי צ'יז'יק-אילון; צילומים: אברהם חי, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ג 2003.
צמחי הדלועים בארץ ישראל בעבר ובהווה, תל אביב: הוצאת המחבר, תרצ"ז.
אוצר הצמחים: (אנציקלופדיה): מכלל ליגבות וגננות, 33 חוברות, תל אביב: (דפוס הנקדן), תרצ"ח–1948. (חוברת ה הופיע בסיוע פרס ביאליק לשנת תרצ"ח; חוברת כב–לג: דפוס גוטנברג; חוברת כח: דפוס לוריא.)
אוצר הצמחים: (בצירוף נושאים אקולוגיים ומשקיים); סֻגנן על ידי שרה אטקס-צ'יזיק ונֻקד על ידי אהרן פישקין, הרצליה: ב. צ'יזיק, תשי"ב 1952.
לקריאה נוספת

שרה צ'יז'יק, ברוך בנתיבותיו: במחיצתו של ברוך צ'יז'יק; ערוך בידי י"מ מרגלית, תל אביב: ספריית השדה, תשכ"ו 1965. (כולל כתביו ומאמרים עליו)
דן יהב, 'האיש שהביא ארזים מלבנון', עת־מול יא, 6 (1986), 14–15.
יהורם לשם. "אוצר הצמחים" - פגישה מאוחרת. גיליונות ספרני היהדות כז (תשע"ד 2014).
הערות שוליים

↑  ביקורת: יוסף פ., ממדף הספרים: "ברוך בנתיבותיו", דבר, 14 בספטמבר 1966
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007509945205171  GND: 1196642044  ISNI: 0000 0000 5041 2151  LCCN: no93032943  VIAF: 308280972   WorldCat (עם VIAF): 308280972
ג'וי לורן

| --- | --- |

לורן בטקס פרסי "Women’s Image Network", נובמבר 2007
 לידה:  18 באוקטובר 1989 (בת 34) אטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית
 שם במה:  ג'וי לורן
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2002
 http://www.joylauren.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'וי לורן (באנגלית: Joy Lauren; נולדה ב-18 באוקטובר 1989) היא שחקנית אמריקאית. ידועה בעיקר בשל גילום תפקידה של דניאל ואן דה קמפ בסדרת הטלוויזיה "עקרות בית נואשות".
ביוגרפיה

לורן נולדה בשם לורן ג'וי ג'ורגנסן באטלנטה, ג'ורג'יה. היא התגוררה באזור וייל, קולורדו מגיל שנה עד גיל 4. היא למדה בבית הספר "Galloway" שבאטלנטה, ג'ורג'יה, והופיעה במספר הפקות בתיאטרון "Alliance". בגיל 11 היא עברה עם אימה מאטלנטה ללוס אנג'לס כדי לקדם את קריירת המשחק שלה. היא סיימה את לימודי התיכון בגיל 14. ב-2012 היא סיימה את לימודיה לתואר ראשון בהיסטוריה של ארצות הברית מאוניברסיטת קולומביה.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2003 | Rogues | צ'ויר |  |
| 2010 | The Assignment | שלי |  |
| 2014 | בית האבק | בלית' |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2002 | המחלקה | מרי אלן סמית' | 2 פרקים |
| 2002 | ליזי מקגוויר | מעודדת | פרק: "Movin' on Up" |
| 2003 | עדיין עומד | ג'נה | פרק: "Still Shoplifting" |
| 2011-2004 | עקרות בית נואשות | דניאל ואן דה קמפ | תפקיד חוזר; 78 פרקים |
| 2006 | המפענחת | אנג'לה קרטר | 2 פרקים |
| 2007 | שארק | קריסטי מייס | פרק: "Starlet Fever" |
| 2007 | מרפאה פרטית | דארסי | פרק: "In Which Cooper Finds a Port in His Storm" |
הערות שוליים

↑  Caramie Schnell, ‏Snowboard instructor to the stars, באתר Vail Daily, ‏2 במרץ 2007
↑  Fast Facts, באתר TV Guide
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1224706218  VIAF: 39161028858423742008   WorldCat (עם VIAF): 39161028858423742008
בפנים

| --- | --- |

 סוגה:  מותחן  דרמה  פשע
 יוצרים:  אלכס פינה  דניאל אסיחה  איוואן אסקובר  אסתר מרטינס לובאטו
 בימוי:  Jesús Colmenar, Carles Torrens, Jesús Rodrigo, David Molina Encinas, רמון סלזאר, Sandra Gallego, Marc Vigil, Álex Rodrigo 
 שחקנים:  מגי סיוונטוס   נג'ווה נימרי  קרלוס איפוליטו  רוברטו אנריקס  כריסטינה פלאסאס  ברטה ואסקס  אלבה פלורס  אינמה קואבס  מריה איסבל דיאס לאגו
 ארץ מקור:  ספרד
 שפות:  ספרדית
 מספר עונות:  4
 מספר פרקים:  40
 תוכנית המשך:  בפנים: נווה מדבר
 הפקה
 חברת הפקה:  Globomedia, Fox Networks Group 
 הפצה:  נטפליקס 
 אורך פרק:  70 דקות
 שידור
 רשת שידור:  אנטנה 3 (עונה 1–2)  פוקס ספרד (עונה 3–4)  נטפליקס
 תקופת שידור מקורית:  20 באפריל 2015  – 4 באפריל 2019
 קישורים חיצוניים
 האתר הפקת הסדרה  האתר הרשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
בפנים (בספרדית: Vis a vis (תרגום מילולי: פנים אל פנים), באנגלית: Locked Up) היא סדרת דרמה מותחן ופשע ספרדית של היוצרים אלכס פינה, דניאל אסיחה, איוואן אסקובר ואסתר מרטינס לובאט. הסדרה שודרה החל מ-20 באפריל 2015, בספרד בערוץ הספרדי Antena 3. לאחר מכן נרכשה ועלתה ב-23 באפריל 2018, ברשת השידור פוקס ספרד ועד לסיומה ב-4 באפריל 2019 לאחר 4 עונות ו-40 פרקים, וקיימת לה סדרה בת שנקראת "בפנים: נווה מדבר". הסדרה עצמה מתמקדת באישה צעירה אשר נשלחת לכלא ומנסה לשרוד "בפנים".
בחודש מאי 2019, הכריזו השחקניות הראשיות מגי סיוונטוס ונג'ווה נימרי, שהסדרה בת: "בפנים: נווה מדבר" תעלה לשידור ב-20 באפריל 2020.
בישראל, הסדרה עלתה לשידור בשנת 2019, דרך השירות של נטפליקס.
עלילה

מאקרנה פריירו היא אישה צעירה ונאיבית אשר מנהלת רומן עם הבוס שלה, בעוד שהוא מנצל את ההתאהבות שלה בו ומבקש ממנה לבצע עבורו מניפולציות חשבונאיות מכורח תפקידה. תופסים אותה במעשה והיא מואשמת בארבע עבירות מס שונות, כתוצאה מכך היא נכלאת בכלא קרוז דל סור כאמצעי זהירות ונדרשת לשלם דמי ערבות בגובה אבסורדי כדי לצאת מהכלא.
בכלא, מאקרנה מבינה במהרה שכדי לשרוד את התקופה בכלא אם תורשע במשפט, היא תצטרך לפתח חוסן נפשי, להתגבר על הקשיים ולהתעקש על הדברים שחשובים לה, גם כשהמחיר כבד. במהלך שהותה, מקרנה מכירה אויבות מרות לצד חברות טובות.
כדי לשלם את הערבות, המשפחה של מאקרנה מתערבת בפשע ישן כדי למצוא סכום כסף של כ-9 מיליון יורו שלפי השמועות נגנב בידי אחת העצירות בכלא. ביומה הראשון שם, מאקרנה מתחברת לעצירה זו אך בבוקר למחרת העצירה נמצאת מתה, כשלפי החשד נרצחה בידי עצירות אחרות בקרוז דל סור.
דמויות > דמויות ראשיות > אסירות

מקארנה פרייריו מולינה (מגי סיוונטוס) (עונות 2-1; ראשי, עונות 4-3; אורחת) - הפרוטגוניסטית הראשית של הסדרה, קיבלה 7 שנות מאסר בשל העלמת מיסים וגניבת כסף מהחברה שבה עבדה בשביל בן זוגה שהיה גם הבוס שלה שסידר אותה וברח עם הכסף. גילתה שהיא בהריון בכלא ועברה הפלה על ידי סולמה.
סולמה זאהיר (נג'ווה נימרי) - ידועת כ"מלכת הכלא" בשל הרקורד הפלילי שלה הפעילויות הבלתי חוקיות שלה בתוך הכלא. יריבתה העיקרית של מקרנה וקיבלה מאסר עולם.
שריי ורגאס דה חסוס (אלבה פלורס) - אסירה צוענייה ו, נכנסה לכלא על תקיפה וקיבלה 4 שנות מאסר. בת ברית של סולמה וחברתה הטובה ביותר. ורגאס היא  שנאלצת להתחתן עם גבר מחוץ לכלא על ידי לחץ מצד משפחתה.
אסטפניה קבילה ("מתולתלת") (ברטה ואסקז) - נכנסה לכלא על גניבת רכב וקיבלה 4 שנות מאסר. בת הזוג של מקרנה בכלא ובת זוגה לשעבר של שריי.
אנה בלן "אנאבל" וילארוץ' גרסס (אינמה קואבס) (עונות 3-1; ראשי, עונה 4; אורחת) - סוחרת סמים ידועה בכלא. אויבת של מקרנה ויריבתה של סולמה.
סולדד "סולה" נונייס אורטדו (מריה איזבל דיאס לאגו) - אסירה ששרפה למוות את בעלה והמאהבת שלו. משמשת כדמות אם עבור מספר אסירות בכלא. חלתה באלצהיימר. מתה בסוף העונה הרביעית.
תרה "תרזה" גונזלס לארגו (מרתה אלדו) - נרקומנית ואחת מחברותיה של מקרנה.
אנטוניה טרוחיו דיאז (לאורה באנה) (עונות 3-1; ראשי, עונה 4; אורחת)- אחראית על המטבח של הכלא, ובת דודה רחוקה של שריי.
יולנדה מונטרו (בלן קואסטה) (עונה 1) - שותפתה לתא של מקרנה ומתיידדת איתה ביומה הראשון. בבעלותה כסף גנוב שכולם מנסים לדעת את מיקומו.
מריה פרייטו "קספר" טלז (דוניה רודריגז) (עונות 2-1) - המשרתת של סולמה ושותפתה לתא, נרצחת על ידי סולמה במהלך הבריחה במרוקו.
פאטימה אמין (ג'ורג'ינה אמורוס) (עונה 4)- הבת של סולמה, חששנית ופחדנית במיוחד.
דמויות > דמויות ראשיות > צוות בית הסוהר "קרוז דל סור"

ד"ר קרלוס סנדובל קסטרו (רמירו בלאס) - הרופא של "קרוז דל סור" שמקבל טובות הנאה ומין מהאסירות.
פביו מרטינס לאון (רוברטו אנריקס) (עונות 2-1; ראשי, עונה 3; אורח) - ראש צוות האבטחה של "קרוז דל סור", בעל חוש צדק שמנהל רומן עם מקרנה.
מירנדה אגירה סנן (כריסטינה פלאסאס) (עונות 2-1; ראשי) - מנהלת בית הכלא "קרוז דל סור".
אנטוניו פלסיוס יורט (אלברטו ולסקו) (עונות 2-1; ראשי, עונה 4; משני) - סוהר ב"קרוז דל סוהר", תמים ונחמד לאסירות.
איסמעאל ולבואנה אוגרטה (הרליס בקרה) (עונות 2-1; ראשי) - סוהר ב"קרוז דל סור", מתנהג ביד קשה כלפי האסירות לעיתים באלימות פיזית ומינית.
המפקח דמיאן קסטייו (חסוס קסטחון) - בלש משטרה שמפקח על בית הסוהר "קרוז דל סור". עבד בעברו עם לאופולדו.
קרלוטה (מונה מרטינז) (עונה 2) - מתמנה לראש צוות האבטחה בעונה השנייה לאחר ששוחררה מהצבא על אלימות.
אנטוניו הררו (בנחמין ויקוניה) (עונה 4) - סוהר ב"קרוז דל נורטה" שמתמנה לתצפת על סולמה.
דמויות > דמויות ראשיות > דמויות נוספות

לאופולדו פריירו לובו (קרלוס איפוליטו) (עונות 1–2) - אביהם של מקרנה ורומן שעושה הכל בשביל להוציא את מקרנה מבית הסוהר. שוטר לשעבר.
אנקרנה מולינה (מריה סלגיירו) (עונות 1–2) - אימם של מקרנה ורומן ואשתו של לאופולדו, נהרגת בשוגג על ידי קסטייו.
רומן פריירו מולינה (דניאל אורטיס) (עונות 1–2) - אחיה הגדול של מקרנה. רשם נכסים במקצועו, נשוי לשופטת.
האנבאל "המצרי" חאמדי (אדריאן מהדי) (עונה 1; משני, עונה 2; אורח) - בן זוגה של סולמה שעושה עבורה עבודות שחורות. נהרג על ידי לאופולדו.
הלנה מרטין (ורוניקה מוראל) (עונה 2) - שוטרת סמויה ב"קרוז דל סור", שהגיעה על מנת לדלות מידע מאסירה בשם סוזנה שחטפה נערה ומקום מוצאה לא נמצא. ניהלה בעבר רומן עם פביו כאשר השניים עבדו על תיק יחדיו.