הקונספציה
התפתחות הקונספציה והשפעתה

את שורשי התפישה לפיה מצרים לא תצא למלחמה לכיבוש חצי האי סיני ללא עליונות אווירית ניתן לאתר כבר בסוף 1968, כאשר עלתה על הפרק האפשרות של יוזמה התקפית של המצרים. בדיון מטכ"ל ב-21 בנובמבר 1968 העריך ראש מחלקת אוויר בחיל האוויר, תא"ל בני פלד, כי המצרים יעשו שגיאה קשה אם ינסו לחצות את התעלה בלי להשיג עליונות אווירית והבהיר "אני מקווה שהם יעשו את הטעות הזאת". ראש אג"ם ומפקד חיל האוויר לפני מלחמת ששת הימים, האלוף עזר ויצמן, הצטרף לדעתו.
למרות שבמהלך 1970 הצליחו המצרים לבנות מערך טילי קרקע-אוויר גדול אשר סיכן את עליונות חיל האוויר בגזרת התעלה, התפישה הבסיסית הזו לא עברה שינוי. ניתן לייחס חלק מהקיבעון המחשבתי לעובדה שמקורות מודיעין שונים הצביעו על כך שגם המצרים מעריכים שהם אינם מוכנים לצאת למלחמה קודם שיוכלו לנטרל את עליונות חיל האוויר. חיזוק משמעותי לתפיסה התקבל כאשר אשרף מרואן ("המלאך") שהחל לעבוד בשרות המוסד מדצמבר 1970 הביא פרוטוקולים של דיונים, כולל ממפגשי פסגה בין מנהיגי מצרים וברית המועצות, מלשכת הנשיא סאדאת ומישיבות הצמרת הביטחונית המצרית, שהראו כי מצרים אינה רואה עצמה מסוגלת לצאת למלחמה לפני שתקבל מברית המועצות מספר מספיק של מטוסי קרב ארוכי טווח (הכוונה למיג-23) שיוכלו לפגוע בבסיסי חיל האוויר הישראלי ו"נשק מרתיע" - טילי קרקע-קרקע "סקאד" שיאיימו על העורף הישראלי במטרה להרתיע את צה"ל מפגיעה במטרות עומק במצרים.
בסתיו 1972 התפישה המצרית הזו השתנתה וב-24 באוקטובר כינס סאדאת את המועצה העליונה של הכוחות המזוינים ולאחר סקירה ארוכה של הניסיונות הכושלים להשיג נשק מברית המועצות הוא הודיע שחייבים לנקוט באמצעים צבאיים, "כמה שנוכל, עם מה שיש לנו". בכירים בצמרת הביטחונית המצרית, כולל שר המלחמה, מוחמד צאדק, לא הסכימו עם החלטתו לפתוח באש לפני סוף 1972, בעקבות כך פיטר אותם סאדאת ומינה את ידידו אחמד איסמאעיל עלי לשר המלחמה. בהתאם להוראת סאדאת, להכין מלחמה בלי להמתין לאמצעי לחימה נוספים, האיץ הצבא המצרי את הכנותיו אשר במרכזן עמדה צליחת התעלה (מבצע בדר) לכל אורכה, הקמת ראש גשר ופריצה באמצעות שתי דיוויזיות שריון וכוחות נוספים לעבר מעברי הגידי והמיתלה. במקביל, ותחת מעטה כבד של חשאיות, הכין הרמטכ"ל המצרי סעד א-שאזלי תוכנית מוגבלת יותר, במסגרתה תתבצע צליחת דיוויזיות החי"ר אך ללא מתקפת השריון. ההיגיון המבצעי בתוכנית המוגבלת שזכתה לכינוי "הצריחים הגבוהים" היה למנוע את חשיפת הכוחות המצריים לתקיפות חיל האוויר הישראלי כאשר הם מחוץ לטווח ההגנה של מערך הטילים.
שבוע לאחר ישיבה זו נועד אשרף מרואן עם ראש המוסד ומסר לו על ההחלטה המצרית וזמן קצר אחר כך מסר למפעיליו הישראלים את פרוטוקול הדיון. ב-1 בדצמבר 1972 התכנס הקבינט המדיני-ביטחוני ("המטבח של גולדה") כדי לדון בנושא. על דעת כל המשתתפים היה מקובל שמצרים לא מסוגלת לצאת למהלך צבאי כולל בלוח הזמנים שהתווה סאדאת אולם בעוד שראש אמ"ן דבק בקונספציה ושלל כמעט לחלוטין אפשרות של מהלך צבאי מצרי מוגבל, שר הביטחון, משה דיין, קבע בתחילת הדיון ש"אנחנו צריכים להניח שמצרים תחדש את האש, אש מקומית בתעלה בתחילת שנת 1973". הרמטכ"ל הסכים אתו וקבע שיש להכין את צה"ל למהלך של כוח מצרי, גם אם מוגבל, בסוף 1972 או במהלך 1973.
מתחילת 1973 החל להיווצר פער בין הנחת היסוד של אמ"ן ביחס לאי יכולתה של מצרים לצאת למלחמה כוללת לבין המידע המודיעיני שהגיע לישראל בדבר ההכנות המצריות למלחמה כזו. הפער בלט במיוחד באפריל 1973 כאשר לצד מידע על הגעת מספר מוגבל של מטוסי תקיפה מלוב ומעיראק, התריעו כמה מקורות מוסד ואחר כך גם חוסיין, מלך ירדן, על כוונה מצרית לצאת למלחמה כוללת באמצע מאי, וזוהו הכנות ראשוניות לכך בשטח. אמ"ן/מחקר שלל אפשרות זו וסקירת מודיעין מ-18 באפריל קבעה כי גם הגעת המטוסים החדשים לא תאפשר למצרים מהלך צבאי הגיוני. עם זאת, קציני המחקר העריכו כי בין שלוש האופציות שפתוחות בפני המצרים – פשיטות מוסקות בסיני, חידוש מלחמת ההתשה, או צליחה רבתי – דווקא האחרונה היא ההגיונית מכיוון שהיא תיתן להם סיכוי להישג משמעותי בעוד שהסיכון בה דומה לזה שבמהלכים מוגבלים יותר, כיוון שישראל מאיימת מלכתחילה בתגובה קשה על כל מהלך צבאי.
בישיבת קבינט ב-18 באפריל, שהתכנסה לדיון בהתרעות המודיעיניות, הבהיר ראש אמ"ן כי על פי תפישת אמ"ן, "מבחינה לוגית – זו תהיה טעות עבור המצרים לפתוח במלחמה." הוא תיאר את שלוש האופציות והוסיף: "לגבי הדרך השלישית – חציית התעלה ממש, כאן אני בטוח שנדע על כך מראש ונוכל לתת ההתרעה, לא רק הטקטית אלא גם האופרטיבית, כלומר: מספר ימים מראש". שאר המשתתפים בישיבה, ראש המוסד, צבי זמיר, הרמטכ"ל, שר הביטחון, ראש הממשלה והשר ללא תיק, ישראל גלילי, התייחסו פחות להגיון המצרי והעריכו את הסיכוי למלחמה כגבוה יותר. לכן, הוסכם שעל צה"ל לעשות הכנות לקראתה. במסגרת הכנות אלה, שזכו לכינוי כוננות כחול לבן, הועלתה כוננות הצבא הסדיר אף כי לא בוצע גיוס מילואים משמעותי, והואץ קצב בניית כוחות צה"ל לקראת אפשרות של מלחמה קרובה.
העובדה שמלחמה לא פרצה במאי והיעדר התרעות מלחמה משמעותיות בקיץ 1973 חיזקו את הקונספציה שהמצרים לא יצאו למלחמה לפני שישיגו את מטוסי התקיפה הנדרשים. ראש אמ"ן נתן לכך ביטוי ברור בישיבת מטכ"ל ב-17 בספטמבר: "המצרים מבינים שאין הם יכולים להציג כיום שום איום צבאי של ממש." בהתייחסו לעתיד העריך שגם אם המצרים ישיגו ב-1975 יכולת תקיפה בעומק ישראל בחמש השנים הקרובות, הם עדיין לא יראו עצמם מסוגלים "להכריע את חיל האוויר הישראלי בבסיסיו". על רקע תפישה זו ברור מדוע, כאשר מסוף ספטמבר החלו להגיע יותר ויותר ידיעות על מלחמה מתקרבת, צמרת אמ"ן המשיכה לדבוק בקונספציה וסירבה לקבל את האפשרות שמלחמה אכן עומדת בפתח.
לשיאה הגיעה השפעתה של הקונספציה במסמך שהוציא אמ"ן בערב 5 באוקטובר 1973, פחות מיממה לפני תחילתה של מלחמת יום הכיפורים, כאשר כל הסימנים המעידים על הכנות למלחמה במצרים ובסוריה כבר היו בשטח. במסמך זה כתב סא"ל יונה בנדמן:
למרות שעצם תפיסת מערך החירום בחזית התעלה טומן בחובו לכאורה סימנים מעידים ליוזמה התקפית, הרי לפי מיטב הערכתנו לא חל שום שינוי בהערכת המצרים את יחסי הכוחות בינם לבין כוחות צה"ל. אי לכך, הסבירות שהמצרים מתכוונים לחדש את הלחימה היא נמוכה.
הערכתי הייתה שמבחינה צבאית טהורה יש לך את כל הסימנים שאתה רק מחפש לכוונות התקפיות; מבחינת ה'אינטנשנס' נשארה בעינה ההערכה שלי שהם לא רואים עצמם מסוגלים להתקפה.
בישיבת מטכ"ל מיוחדת שכונסה ביום ששי, ערב יום הכיפורים תיאר ראש אמ"ן, אלי זעירא, את היערכות החרום בסוריה ובמצרים והסביר אותה כתוצר של חשש מפני התקפה ישראלית. עם זאת הוא הודה שאין לו הסבר לפנוי החרום של יועצים סובייטיים ומשפחותיהם ממצרים וסוריה ופנוי יחידות שייט מהנמלים שהחל יום קודם. סיכומו את ההסתברות למלחמה היה כלהלן:
כל הדברים שמניתי לא משנים את ההערכה הבסיסית של אמ"ן שהסבירות למלחמה ביוזמת מצרים וסוריה היא מאד נמוכה. וסביר שכל מה שקורה היום, להוציא את העניין הרוסי שאין לנו עוד הסבר ברור עליו, נובע מחששות סוריים, מחששות מצריים מפני תקיפה שלנו. בסבירות נמוכה קימת אפשרות של מתקפה סורית-מצרית מתואמת. ואני אומר את זה שזה בסבירות נמוכה ואפילו נמוכה מנמוכה.
במילים אחרות, ההצמדות לתפישה כי המצרים לא יצאו למלחמה לפני שהשיגו את מטוסי התקיפה הייתה זו שהכתיבה את הערכת אמ"ן גם כאשר תמונת המציאות סתרה אותה לחלוטין. מקבלי ההחלטות, שבשלב זה כבר היו מודאגים מאד מתמונת המצב בחזיתות, הושפעו פחות מהקונספציה אך בטחו ביכולת אמ"ן לתת התרעת מלחמה קודם שזו תפרוץ. ביטחונם נשען על היכרותם הטובה את מה שכונה אמצעי האיסוף המיוחדים שיעדם המרכזי היה מתן התרעת מלחמה. ב-5 באוקטובר בצהרים הם הניחו שמכיוון שהאמצעים לא הניבו עד כה התרעה, לא עומדת לפרוץ מלחמה בטווח הזמן המידי. הם לא ידעו שבגלל שראש אמ"ן דבק כל כך בקונספציה, הוא נתן הוראה שלא להפעיל את האמצעים מתוך ביטחון שמלחמה לא תפרוץ כיוון שלמצרים אין את היכולת לתקוף את בסיסי חיל האוויר.
גם התרעת ראש המוסד שהגיעה בשחר יום המלחמה לא הצליחה לערער בצורה יסודית את דבקותם של בנדמן וזעירא בקונספציה. בנדמן קיבל פקודה מראש חטיבת המחקר לכתוב מסמך שיסכם את ההתרעה ויעריך שמלחמה עומדת לפרוץ. הוא סירב לעשות זאת ולכן הלקט נכתב על ידי זוסיא קניאזר ואלברט סודאי במקום בנדמן. בנדמן עצמו התעקש לכתוב לקט אחר, שאמר: "עדיין אנו מעריכים שהסבירות למלחמה היא נמוכה". אלי זעירא שקל להוציא את הלקט של בנדמן אך בעצת קודמו בתפקיד, אהרון יריב, שהגיע למשרדו, החליט לא לעשות כך.
על נוכחותו המוחשית של הקיבעון התפיסתי בקרב הצמרת הביטחונית בבוקר ה-6 באוקטובר 1973, כשעתיים לאחר הפצת מברק ההתרעה של ראש המוסד, צבי זמיר בעקבות פגישתו עם אשרף מרואן, בכיר מקורותיו של המוסד, העיד מיכאל הררי, מפקד יחידת קיסריה במוסד. הררי הגיע לקריה בבוקרו של יום הכיפורים במצוות זמיר, כדי להציג בפני גולדה מאיר את התיק המודיעיני שכונה "הציוד החקלאי" שהכין המוסד להפעלה בהינתן מלחמה בשער. גולדה שלחה את הררי לשר הביטחון, משה דיין, כדי שהוא יחליט. דיין שלח את הררי לרמטכ"ל, דוד אלעזר, כדי שהוא יחליט. בלשכת שר הביטחון פגש הררי בראש הלשכה שלו, ישעיהו רביד, שעמד מול רצועות הנייר שפלט מכשיר הטלקס ומלמל לעצמו ולאחר מכן באוזני דיין: "זה לא יכול להיות, זה לא ייתכן, זה נוגד את הקונספציה", והוסיף שאלה לכיוונו של הררי: 'אתה מאמין לו?' כאשר הררי העריך שרביד התכוון לאשרף מרואן.