stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קוו ואדיס (רומן)
הדמיון למחזהו של בארט

1896 הייתה השנה היחידה שבה המחזאי-שחקן-מנהל וילסון בארט הפיק את מחזהו המוצלח סימן הצלב The Sign of the Cross על הבמה. אף על פי שבארט מעולם לא הודה בכך, מרכיבים אחדים במחזה דומים מאוד לאלו שבקוו ואדיס. בשניהם, חייל רומי ששמו מרקוס מתאהב באישה נוצרייה ושואף כי "תהיה בבעלותו". (ברומן, שמה הוא ליג'יה, במחזה היא נקראת מרסיה). נירון קיסר, טיג'לאיינוס ופופיאה הם דמויות ראשיות הן במחזה והן ברומן, ובשניהם, פופיאה מתאווה למרקוס. פטרוניוס, על כל פנים, אינו מופיע בסימן הצלב, וסיום המחזה שונה מזה של קוו ואדיס.
ביבליוגרפיה

קוו ואדיס/ הנריק סנקביץ; מפולנית: אורי אורלב; איורים; אלכסנדר לויטס. אור יהודה: זמורה-ביתן, תשס"ג-2003.
קוו ודיס (QUO VADIS): ספור מימי נירון-קיסר/ הנריק סנקביץ'; תרגם מפולנית: ח.ש. בן-אברם. מהדורה רביעית. תל אביב: נ. טברסקי, תשי"ב-1952.
קבוצת הארץ

| --- | --- |

גרפופרינט, בית הדפוס של קבוצת הארץ, בכניסה לתל יצחק
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 תקופת הפעילות:  1919 השקת עיתון הארץ  1931 הקמת הוצאת שוקן בברלין – הווה
 חברות בנות:  הוצאת שוקן רשת שוקן TheMarker  גרפופרינט
 מיקום המטה:  תל אביב
 בעלות:  משפחת שוקן (75%)  לאוניד נבזלין (25%) 
 ענפי תעשייה:  תקשורת
 מוצרים עיקריים:  עיתונות, מקומונים, הוצאה לאור, דפוס
 מנכ"ל:  רמי גז, מ-2008
 עובדים:  1,200 (2011)
 
סמליל פורטל האינטרנט IOL של "קבוצת הארץ" שפעל בין השנים 1995-2001
קבוצת הארץ היא מפעלי הוצאה לאור בתחום העיתונות הנמצאים בשליטתה של משפחת שוקן. בקבוצה נכללים עיתון "הארץ", הוצאת שוקן, אתר ומגזין TheMarker, אתר ועיתון יומי בשפה האנגלית, המגזין לילדים "עיניים" ובית דפוס המדפיס את עיתוני הקבוצה.
בעלות

לאחר שנים רבות שבהן הייתה הקבוצה בבעלותה המלאה של משפחת שוקן, נכנס לקבוצה באוגוסט 2006 משקיע זר, המו"ל הגרמני "דומון-שאוברג", שרכש 25% מהקבוצה תמורת 25 מיליון אירו. ביוני 2011 רכש לאוניד נבזלין 20% ממניות הקבוצה בדרך של הקצאה פרטית, שבעקבותיה דוללו החזקותיה של משפחת שוקן ל-60%. בשנת 2019 בני משפחת שוקן וליאוניד נבזלין קנו את חלקה של חברת דומונט בקבוצה.
היסטוריה

בשנת 1931 הקים זלמן שוקן את הוצאת שוקן בברלין כדי להוציא לאור את כתבי ש"י עגנון ותרגומים של ספרות יהודית חשובה ליהדות גרמניה המתבוללת שהפסיקה לקרוא עברית. בעקבות עליית היטלר לשלטון חיסל שוקן את מרבית עסקיו בגרמניה, ובינואר 1934 עלה לארץ ישראל. בתחילת 1936 רכש זלמן שוקן את עיתון "הארץ" כמתנת חתונה לבנו גרשום שוקן, שמונה למו"ל ועורך העיתון ב-1939.
גרשום שוקן היה ידוע כמנהל שמרן וזהיר, ורק עם כניסת בנו עמוס שוקן, בשנת 1972, לתפקיד מנכ"ל "הוצאת עיתון הארץ בע"מ", החלה לפעול כקבוצה עסקית. ב-1979 הקים עמוס שוקן את רשת המקומונים "רשת מקומוני שוקן" וב-1983 גם את העיתון "חדשות", חרף התנגדות אביו (שהמשיך להיות מו"ל ועורך העיתון "הארץ").
בסוף שנות ה-80 מונה עמוס שוקן למו"ל ומנכ"ל "הארץ" ומ-1992 ועד 2006 שימש חיים אינזלברג כמנכ"ל הקבוצה.
בשנת 1997 חתם עיתון "הארץ" על הסכם לשיתוף פעולה עם העיתון "הראלד טריביון", עיתון בינלאומי בשפה האנגלית, במטרה לפנות לשוק קוראי האנגלית בישראל, ולהתחרות בעיתון הוותיק "ג'רוזלם פוסט", באמצעות הפקת עיתון יומי באנגלית, שכלול מהדורה של "הראלד טריביון" אשר הייתה מודפסת בדפוס "הארץ", ומוסף באנגלית של ידיעות, כתבות ומאמרים מתורגמים של "הארץ" מאותו יום. הידיעות תורגמו בזמן-אמת על-ידי מערכת מיוחדת שהוקמה ב"הארץ", בראשות דוד לנדאו. בהמשך הוקם גם אתר בשפה האנגלית בכתובת haaretz.com.
ב-1 במאי 2000 הושק אתר האינטרנט TheMarker, על ידי "קבוצת הארץ" ואתר האינטרנט הכלכלי האמריקאי TheStreet.com. באפריל 2001 מוזג עם האתר אי-אונליין.
ב-2008 רכשה קבוצת "הארץ" את האתר "פוליטיקו", שפעל רק בתקופת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, ועסק בסיקור פוליטי בהשראת האתר "פוליטיקו" האמריקאי.
בשנים 2007–2013 הודפס העיתון "ישראל היום" בבית הדפוס "גרפופרינט" של "קבוצת הארץ".
מנכ"ל הקבוצה מ-2008 הוא רמי גז.
במאי 2012 הייתה "קבוצת הארץ" הראשונה ליישם בישראל חומת תשלום, כאשר החלה לגבות תשלום תמורת גישה לתכנים באתר "הארץ" באנגלית, במרץ 2013, החלה לגבות עבור האתר בעברית, ובמאי 2018 עבור האתר הכלכלי TheMarker. אם כי תחילה אפשרה לקרוא מדי חודש עשר כתבות בחינם, למי שנרשם לאתר. באוגוסט 2021, הודיעה קבוצת הארץ כי עברה את רף 100 אלף המנויים הדיגיטליים המשלמים על האתרים שלה.
החזקות

עיתון "הארץ"
המגזין הכלכלי TheMarker
הוצאת שוקן
המגזין לילדים "עיניים"
"גרפופרינט" - בית הדפוס של הקבוצה, שוכן מאז 1997 בכניסה לתל יצחק, מדפיס עיתונים ומגזינים גם לחברות תקשורת אחרות, כולל ל"ישראל היום" בשנים 2007–2014.
בית הדפוס "אניה שפירא" - חברה בבעלות משותפת של "קבוצת הארץ" ומשפחת שפירא מאז 1999, עוסקת בעיקר בהדפסת דואר כמותית דוגמת חשבונות ומידע מעסקים מחברות סלולר ובנקים, ללקוחותיהם. חשבונות ותכתובת ממשלתית (דוגמת דוחות וחשבונות מס).
"בר כל הארץ הום דליברי" -  חברה העוסקת בהפצת מוצרים לבתי הלקוח עבור גופים מסחריים המוחזקת בשותפות עם חברת "בר שיווק והפצה.
החזקות בעבר

עיתון "חדשות" - נסגר לאחר תשע שנות פעילות ב-1993.
עיתון "העיר" ב-16 בדצמבר 2010 מוזג לתוך מוספו "עכבר העיר", שנסגר בעצמו ב-2013.
חברת "המכרז של המדינה", הוקמה ב-1995, במטרה למכור מוצרי חשמל באמצעות חוברות שהייתה מפיצה בעיתוני סוף השבוע אחת לשלושה שבועות. מייסד החברה ובעליה היה מאיר סולטן בשותפות עם קבוצת הארץ שהחזיקה ב-54% מהבעלות. ב-2004 רכש סולטן את הבעלות המלאה על החברה. בשיאה היה לה מחזור מכירות שנתי של מאות מיליוני שקלים בשנה, אך עם העלייה בפופולריות של רכישות מוצרי חשמל באמצעות האינטרנט נחלשה הפעילות והיא נסגרה בסוף 2007.
מקומוני "רשת שוקן" - בשנת 2021 הועברו המקומונים של רשת העיר לבעלים אחרים לאחר שסבלו מירידה חדה בהכנסות והיו על סף סגירה. אתרי המקומונים של "כאן דרום" הועברו לבעלות העיתונאי דוד לוי, העורך לשעבר של מהדורת אשקלון של "כאן דרום". המקומונים האחרים עברו לבעלותו של אבי סולומון, שהיה מנכ"ל הרשת.
החזקות בעבר > "IOL" -"וואלה!"

ב-1995, הקימה "קבוצת הארץ" את פורטל האינטרנט הראשון בישראל "IOL" - "Israel On-line". בשיאו, באוגוסט 2000, העסיק פורטל האינטרנט כ-150 עובדים. בתחילת אביב 2000 הגישה IOL תשקיף להנפקה ציבורית על פי שווי של 60 מיליון דולר, אך זו בוטלה עקב התפוצצות בועת הדוט-קום והוחלט על מיזוג עם "וואלה!". לאחר המיזוג סיפק עיתון "הארץ" תוכן בנושאי אקטואליה ל"וואלה!" במשך מספר שנים. ב-2010 מכרה הקבוצה את החזקותיה באתר "וואלה" לחברת בזק תמורת 88 מיליון שקל.
הערות שוליים

↑  לי-אור אברבך, עירית אבישר,  רועי ברק, שלומית לן, ‏ליאוניד נבזלין רכש 20% ממניות עיתון "הארץ", באתר גלובס, 12 ביוני 2011
↑  מחזיקי המניות קנו את חלקה של חברת דומונט ב"הארץ", באתר הארץ, 19 בדצמבר 2019
↑  "הארץ" עבר לידי שוקן, דואר היום, 3 בינואר 1936
↑  יאיר קוטלר, עקב אכילס של "הארץ", באתר העין השביעית, 24 במאי 2018
↑  מנכ"ל קבוצת הארץ מזה 14 שנה, חיים אינזלברג, פורש מתפקידו, באתר גלובס, 5 בספטמבר 2006
↑  אביבה קרול, ‏"הארץ" יתחרה ב"ג'רוזלם פוסט", באתר גלובס, 30 ביולי 1997
↑  מיזוג זוטא נוסף אצל שוקן: דה-מרקר מאחד כוחות עם אי-אונליין, באתר גלובס, 30 באפריל 2001
↑   נתי טוקר, "ישראל היום" רכש את בית הדפוס של "מעריב" ומעביר חלק מפעילותו לבת ים, באתר TheMarker‏, 15 בדצמבר 2013
↑  יעל גאוני, ‏רמי גז מונה למנכ"ל קבוצת "הארץ" במקום עמוס שוקן, באתר גלובס, 7 באוגוסט 2008
↑   נתי טוקר, האם הגולשים הישראלים יסכימו לשלם עבור חדשות? "הארץ" יגבה דמי מנוי עבור המהדורה הדיגיטלית, באתר TheMarker‏, 27 בפברואר 2013
↑  הארץ, 100 אלף מנויים דיגיטליים לאתרי קבוצת הארץ, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2021
↑  פרופיל חברה, באתר גרפופרינט
↑  חברת הדפוס גרפופרינט תובעת 4 מ' ש' מ"ישראלי", באתר גלובס, 1 בפברואר 2007
↑  לי-אור אברבך, ‏"ישראל היום" החל להדפיס את עיתוניו בבית דפוס משלו, באתר גלובס, 12 בפברואר 2014
↑  אורה קורן, ‏תדמור אישר המיזוג בין גרפופרינט לאניה, באתר גלובס, 8 בפברואר 1999
↑   רפאלה גויכמן, הנדל וליברמן החליטו: הדואר יופרט במלואו – בכמיליארד שקל, באתר TheMarker‏, 29 בדצמבר 2021
↑  איתמר ב"ז, שוקן סוגר את מערך ההפצה, באתר העין השביעית, 27 באפריל 2017
יונתן כיתאין, ‏"הארץ" יפיץ את עיתוניו באמצעות "בר הפצה"; שוקן ומוזס יהיו שותפים בחברה למשלוחים עד הבית, באתר גלובס, 27 באפריל 2017
↑  ורד שרון-ריבלין, ‏מאיר סולטן רכש מלוא הבעלות על המכרז של המדינה, באתר גלובס, 7 בספטמבר 2004
↑  רוני לינדר,גלי ברגר, המכרז של המדינה בקשיים; הבנקים סגרו ברז האשראי, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2007
↑  איתמר ב"ז, מו"ל נולד, באתר העין השביעית, 12 באוקטובר 2021
↑  דאה הדר, פורטל הרפאים, באתר הארץ, 11 ביוני 2001
↑  אמיתי זיו, בזק משתלטת על וואלה: תממש זכות סירוב ותרכוש את חלקה של "הארץ", באתר TheMarker‏, 18 במרץ 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007365853405171
קונגריים

| קונגריים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: צלופחאים
משפחה:: קונגריים
שם מדעי
 Congridae ‏קאופ, 1856

Rhynchoconger trewavasae
Gorgasia preclara
קונגר אירופי
קונגריים (שם מדעי: Congridae), היא משפחה מסדרת הצלופחאים של דגים טורפים החיים לרוב על קרקעית הים, עד עומק של 1,000 מטר. המשפחה נפוצה בכל העולם מאקלים ממוזג ועד טרופי. אורכם הממוצע 1.2-1.5 מטר אך המין הגדול במשפחה - קונגר אירופי מגיע לאורך של 3 מטרים ולמשקל של 100 ק"ג והוא הצלופח הגדול בעולם.
כמה מהמינים כמו צלופחי הגן נשארים קרוב למאורות בקרקעית כל חייהם ונמלטים לשם מיד ברגע סכנה.
מיון

משפחה קונגריים (Congridae)
תת-משפחה Bathymyrinae
סוג Ariosoma
סוג Bathymyrus
סוג Chiloconger
סוג ומין יחיד Kenyaconger heemstrai
סוג Parabathymyrus
סוג Paraconger
תת-משפחה Congrinae
סוג Acromycter
סוג Bassanago
סוג Bathycongrus
סוג Bathyuroconger
סוג Blachea
סוג ומין יחיד Castleichthys auritus
סוג קונגר (Conger) - בו קונגר אמריקאי, קונגר אפור וקונגר אירופי
סוג ומין יחיד Congrhynchus talabonoides
סוג Congriscus
סוג ומין יחיד Congrosoma evermanni
סוג ומין יחיד קונגר כתמים (Diploconger polystigmatus)
סוג Gnathophis
סוג Japonoconger
סוג ומין יחיד Lumiconger arafura
סוג Macrocephenchelys
סוג ומין יחיד Poeciloconger kapala
סוג Promyllantor
סוג ומין יחיד Pseudophichthys splendens
סוג Rhynchoconger
סוג ומין יחיד Scalanago lateralis
סוג קוֹנְגֵּרִית (Uroconger)
סוג Xenomystax
תת-משפחה צלופחי גן (Heterocongrinae)
סוג גנון (Gorgasia)
סוג גנונית (Heteroconger)
קונגפנגופטרוס

| קונגפנגופטרוס |
| --- | --- |

תקופה
יורה תיכון-עליון 154 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: פטרוזאוריה
משפחה:: Wukongopteridae
סוג:: קונגפנגופטרוס
מין:: קונגפנגופטרוס
מינים
 Kunpengopterus sinensis  Kunpengopterus antipollicatus
שם מדעי
 Kunpengopterus sinensis ‏Wang & קלנר & Jiang & Cheng & Meng & Rodrigues, 2010

קונגפנגופטרוס משוחזר עם טרף.
קונגפנגופטרוס (שם מדעי: Kunpengopterus) הוא סוג של פטרוזאור פרימיטיבי, אשר התקיים במשך היורה שלפני 154 מיליון שנה מזמננו בסין.
הסוג ידוע מממצאי מאובנים במרבצי סלעים דחוסים בליאונינג כמעט שלמים עם גולגולת מלאה והוא תואר למדע ב-2010 (כממצא בודד) והוא נקרא בידי החוקר Wang Xiaolin, אלכסנדר קלנר וצוותו כשמשמעות שמו היא: "Kun" - דג גדול / לווייתן, "Peng"- המפלצת הסינית המעופפת פנג (אנ') ו-"pteron" - כנף. במין זה ידועים 2 מינים: Kunpengopterus sinensis - אשר תואר ב-2010 הקרוי עקב הימצאו בסין, ו-Kunpengopterus antipollicatus - אשר תואר ב-2021 ופירוש שמו: "בעל אצבע מנוגדת". המין הראשון כולל 2 פרטים משומרים בעוד האחרון כולל אחד.
פטרוזאור זה היה קרובו של הדרווינופטרוס והיה קטן יחסית, באורך של לא יותר מ-106 מ"מ. הוא היה בעל מקור קל יחסית ובתוכו שורות של שיניים חדות. המקור היה קל יחסית והיו לו מעין ציצות בבסיסם, קרוב לעיניים. מעל המקור הייתה כנראה כרבולת כשל קלאו והגוף היה קל עם גפיים ארוכות. בשונה מרוב הפטרוזאורים ורוב הזוחלים הוא הכיל אגודלים נגדיים, אשר כיום ידועים בעיקר אצל הפרימטים.
מספר חוקרים טוענים על ראיות לדו-צורתיות זוויגית בפטרוזאור, אך הטעיה שנויה במחלוקת מדעית
הערות שוליים

↑  Xiaolin Wang; Kellner Alexander W.A.; Xin Cheng; Shunxing Jiang; Qiang Wang; Sayão Juliana M.; Rordrigues Taissa; Costa Fabiana R.; Ning Li; Xi Meng; Zhonghe Zhou (2015). "Eggshell and Histology Provide Insight on the Life History of a Pterosaur with Two Functional Ovaries". Anais da Academia Brasileira de Ciências. 87 (3): 1599–1609. doi:10.1590/0001-3765201520150364. PMID 26153915.
↑  Hecht, J. (2011). "Did pterosaurs fly out of their eggs?" New Scientist online edition, 20 Jan 2011. Accessed online 21 Jan 2011, https://www.newscientist.com/article/dn20011-did-pterosaurs-fly-out-of-their-eggs.html.
קונגר אמריקאי

| קונגר אמריקאי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: צלופחאים
משפחה:: קונגריים
סוג:: Conger
מין:: קונגר אמריקאי
שם מדעי
 Conger oceanicus ‏מיצ'יל, 1818

קונגר אמריקאי (שם מדעי: Conger oceanicus) הוא מין דג ימי ממשפחת הקונגריים. הוא קרובו של המין הגדול ביותר בסדרת הצלופחאים - קונגר אירופי. הוא חי רק במימי האוקיינוס האטלנטי שלחופי אמריקה. תחומי מחייתו הם מנובה סקוטיה בצפון לצפון-מזרח פלורידה וצפון מפרץ מקסיקו בדרום. כמה דיווחים שלו נרשמו גם מהאי סנט הלנה שבאמצע האוקיינוס האטלנטי.
קונגר זה קטן מקרובו האירופאי אך עדין גדול מאוד ובבגרותו יכול להגיע לאורך של 2 מטר ולמשקל של מעל 40 קילוגרם. הוא בעל גוף מוארך בצבע אפור כהה ובעל עיניים קטנות ולסתות גדולות. הוא מצוי על קרקעית הים רוב זמנו ויוצא לצוד בשעות החשיכה.
צייד זה מתמקד במיני סרטנים, דגים קטנים ורכיכות שונות והוא יגוון גם בנבלות שנפלו לקרקעית הים. הקונגר יכול לצלול לעומק התהומות בחיפוש מזון ולעיתים יעלה גם בשפכי נהרות אך לא כהתנהגות קבועה. הצעירים מצויים במים כפלנקטון שצף על זרם הגולף. הבוגרים נודדים לעבר ים סרגסו בו הם משריצים צאצאים על אצות הסרגסום ונעלמים, ככל הנראה מתים.
הערות שוליים

↑  קונגר אמריקאי באתר הרשימה האדומה של IUCN
פרנק מרטן

| --- | --- |

 לידה:  15 בספטמבר 1890 ז'נבה, שווייץ 
 פטירה:  21 בנובמבר 1974 (בגיל 84) נארדן, הולנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות דה רואה 
 מוקד פעילות:  שווייץ 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון למוזיקה של ז'נבה 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  צרפתית, גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  ECM 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1968)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ז'נבה (1949)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לוזאן (1961) 
 www.frankmartin.org
 
פרנק מרטן (בצרפתית: Frank Martin;‏ 15 בספטמבר 1890 – 21 בנובמבר 1974) היה מלחין ופסנתרן שווייצרי, שחי במשך חלק גדול מחייו בהולנד.
קורות חיים

מרטן נולד בז'נבה, העשירי והאחרון בילדיו של שרל מרטן, כהן דת. עוד לפני שהחל את לימודיו, כבר ניגן בפסנתר ואילתר. בגיל תשע, כבר חיבר שירים שלמים ומגובשים בצורתם, ללא כל הדרכה בצורת השיר או בהרמוניה. ביצוע של המתאוס פסיון, ששמע בגיל שתים-עשרה טבע בו חותם בל יימחה והוא הציב לו את באך כמורה דרך ומודל חיקוי.
מרטן למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה של ז'נבה במשך שנתיים, ובמקביל הלחין מוזיקה ולמד נגינה בפסנתר אצל יוזף לאובר. משנת 1918 עד 1926 חי בציריך, רומא ופריז. יצירותיו מאותן שנים מלמדות על חיפושי שפה מוזיקלית משלו.
בשנת 1926 ייסד את האגודה למוזיקה קאמרית של ז'נבה, שאותה ניהל כפסנתרן וצ'מבליסט במשך עשר שנים. במשך הזמן הזה גם לימד תאוריה ואלתור במכון ז'אק-דאלקרוז בבריסל ומוזיקה קאמרית בקונסרבטואר של ז'נבה.
מרטן ניהל את הטכניקום המודרני למוזיקה משנת 1933 עד 1940 והיה נשיא איגוד המוזיקאים השווייצרי (SMV) משנת 1942 עד 1946.
בשנת 1946 עבר להולנד לפנות לו יותר זמן להלחנה משיכול היה להשיג בשווייץ, שם היה שקוע מדי במספר רב של פעילויות אחרות. במשך עשר שנים חי באמסטרדם ולבסוף התיישב בנארדן.
משנת 1950 עד 1957 לימד קומפוזיציה בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן. אחרי 1957 פרש מן ההוראה והתרכז בהלחנה; במשך שארית חייו הגביל את הופעותיו הפומביות בנגינה לסיורים מזדמנים של מוזיקה קאמרית ולניצוח על יצירותיו הוא. הוא שמר על אמות המידה הגבוהות שלו כפסנתרן ועשה כמה הקלטות אולפן בזקנתו.
יצירותיו הנודעות ביותר

מיסה למקהלה כפולה ללא ליווי (1922 - 1926)
ארבעה קטעים קצרים לגיטרה (1933)
Le vin herbé (1938
סימפוניה קונצ'רטנטה קטנה (1944)
"שלום עלי אדמות" (1944)
קונצ'רטו לשבעה כלי נשיפה מעץ, טימפני וכלי קשת (1949)
"גולגותא" (1949)
"פוליפטיק" לכינור ושתי תזמורות כלי קשת קטנות (1973)
רקויאם (1973)
מיצירותיו אלה, המוכרת ביותר, הרבה מעבר לכל האחרות, היא הסימפוניה קונצ'רטנטה. בין שאר יצירותיו של מרטן יש סימפוניה בגודל מלא (1937), שני קונצ'רטי לפסנתר, קונצ'רטו לצ'מבלו, קונצ'רטו לכינור, קונצ'רטו לצ'לו וסדרת יצירות שכינה "באלאדות" לכלי סולו שונים עם פסנתר או תזמורת. המנצח השווייצרי ארנסט אנסרמה הקליט חלק ממכלול יצירתו של מרטן.
מרטן פיתח סגנון, המבוסס על שיטת שנים-עשר הטונים של ארנולד שנברג, שבה החל להתעניין בסביבות 1932, אבל לא נטש את הטונאליות. למעשה, העדפתו למרקמים רזים ומקצביו הנמרצים תמיד מציבים אותו במרחק הרב ביותר האפשרי מן הרומנטיות המופרזת של שנברג. חלק מן המוזיקה עתירת ההשראה ביותר של מרטן נכתבה כשהיה בשנות השמונים לחייו; הוא עבד על הקנטטה האחרונה שלו, Et la Vie l'Emporta, עד עשרה ימים לפני מותו. הוא מת בנארדן, הולנד.
צו נירון

צו נירון (בגרמנית: Nerobefehl) הוא צו שנחתם על ידי אדולף היטלר ב-19 במרץ 1945, והופץ כמסמך בסיווג "סודי ביותר" על ידי הפיקוד העליון של הוורמאכט. בצו הורו על צעדים להרס תשתיות גרמניות (טקטיקת "אדמה חרוכה" שהייתה נהוגה בשטחים שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית), כדי למנוע את השימוש בהם על ידי כוחות בעלות הברית, בעת שאלה העמיקו חדירתם לתוך שטח גרמניה.
הפקודה נכתבה תחת הכותרת הרשמית "צו הריסת שטח הרייך" ונודעה לאחר מכן כ"צו נירון", על שם הקיסר הרומי נירון, שגרם לכאורה לשרפה הגדולה של רומא בשנת 64 לספירה.
רקע

בשנת 1945 מצב הגרמנים היה נואש. רוב השטחים שנכבשו על ידי הגרמנים שוחררו או נכבשו מחדש, הקרב על הבליטה בארדנים הסתיים בכישלון של הנאצים, וצבאות בעלות הברית התקדמו בשטח גרמניה הן ממזרח והן ממערב. עם זאת, היטלר לא היה מוכן להניח את הנשק ולהסכים לכניעה ללא תנאי.
זו לא הייתה הפעם הראשונה שהיטלר ניסה להשמיד תשתיות לפני שנכבשו. זמן קצר לפני שחרור פריז, הורה היטלר להניח חומרי נפץ מסביב לאתרים חשובים, כגון מגדל אייפל, וצמתי תחבורה מרכזיים. המושל הצבאי דיטריך פון קולטיץ נצטווה להפעיל פצצות אלו, אם בעלות הברית תגענה לסביבות העיר, ולהפוך את פאריס לעיי חורבות. בפועל הוא לא עשה זאת, אלא נכנע לבעלות הברית.
הצו ופעולות נלוות

זו טעות לחשוב שמתקני תחבורה ותקשורת, מפעלי תעשייה ומחסני אספקה, שלא נהרסו, או שיצאו רק באופן זמני מכלל פעולה, ניתן יהיה להשתמש בהם שוב למטרות שלנו, כאשר השטח שאיבדנו יחזור לידינו. האויב ישאיר אותנו רק עם אדמה חרוכה כשהוא ייסוג, מבלי להתייחס כלל לאוכלוסייה. ולכן אני מורה:
1) כל מתקני התחבורה ותקשורת הצבאיים, מפעלי תעשייה ומחסני אספקה, כמו גם כל דבר אחר בעל ערך בשטח הרייך, שיכול בכל דרך שהיא לשמש את האויב להמשך המאבק, בזמינות מיידית או בעתיד הנראה לעין, יושמד.
הצו היה חסר תועלת. האחריות לביצועו הוטלה על אלברט שפר, שר החימוש בממשלתו של היטלר. שפר נחרד מהצו ואיבד את האמון ברודן. בדיוק כמו פון קולטיץ כמה חודשים קודם לכן, שפר נכשל בכוונה תחילה בביצוע הצו. עם קבלת הצו, הוא ביקש שתינתן לו סמכות בלעדית לביצוע התוכנית, במקום להשתמש בכוחו לשכנע את הגנרלים ומפקדי האזורים להתעלם מהצו. היטלר לא היה מודע לכך עד סוף המלחמה, כאשר שפר, בעת שביקר את היטלר בפיהררבונקר בברלין, התוודה בפניו שהוא לא ציית במכוון. היטלר כעס על השר שלו, אולם בכל זאת איפשר לשפר לעזוב. היטלר התאבד ב-30 באפריל 1945 בבונקר, 42 ימים לאחר הוצאת הצו.
אירוע ידוע, המשויך לצו נירון, הוא הריסת המנהרה מצפון לדרום ברלין של הרכבת מתחת לתעלת לנדוור, שהובילה לתוצאה מרחיקה לכת של הצפת הרכבת התחתית. עם זאת, עד היום לא ידוע מי הוציא לפועל את הפיצוץ.
זמן קצר לאחר מכן, ב -7 במאי 1945, הגנרל אלפרד יודל חתם על כניעתה הצבאית של גרמניה, וב -23 במאי שפר נעצר בהוראת הגנרל האמריקאי דווייט אייזנהאואר, יחד עם שאר ממשלתה הזמנית של גרמניה בראשות אדמירל קרל דניץ, יורשו של היטלר כראש המדינה.
לקריאה נוספת

Hugh R. Trevor Roper (ed) Blitzkrieg to Defeat: Hitler's War Directives 1939–1945 (NY: Holt Rinehart and Winston, 1971) pp. 206–207
קוו ואדיס (סרט, 1951)

| --- | --- |

 מבוסס על:  קוו ואדיס מאת הנריק סנקביץ'
 בימוי:  מרווין לרוי
 הופק בידי:  סם צימבליסטה
 תסריט:  הנריק סנקביץ' (רומן), ס.נ. ברמן, סוניה לוין, ג'ון לי מאהין
 עריכה:  רלף א. וינטרס
 שחקנים ראשיים:  רוברט טיילור דברה קר פיטר יוסטינוב ליאו גן פינליי קרי פליקס איימאר אברהם סופר
 מוזיקה:  מיקלוש רוזה
 צילום:  רוברט סרטיס ויליאם ו. סקאל
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  MGM
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  8 בנובמבר 1951
 משך הקרנה:  171 דקות.
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט חרבות וסנדלים 
 תקציב:  7,000,000$ (משוער)
 הכנסות באתר מוג'ו:   quovadis
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
קוו ואדיס (בכתיב לועזי: Quo Vadis) הוא סרט קולנוע אפי משנת 1951 שנעשה על ידי MGM. הוא בוים בידי מרווין לרוי והופק על ידי סם צימבליסטה, לפי תסריט שחיברו ג'ון לי מאהין, ס.נ. ברמן וסוניה לוין. הסרט מבוסס על הרומן הקלאסי שיצא לאור בשנת 1895 קוו ואדיס, שכתב הנריק סנקביץ'. את המוזיקה הלחין ניקלוש רוזה Niklos Rozsa והוא צולם בידי רוברט סרטיס Robert Surtees וויליאם ו. סקאל.
בסרט כיכבו רוברט טיילור, דברה קר, לאו גן, פיטר יוסטינוב, וכן פינלאי קרי (Finlay Currie), פליקס אימלר (Felix Aylmar) ואברהם סופר (Abraham Sofaer). לסופיה לורן ישנו תפקיד בסרט באחת מהופעותיה הקולנועיות הראשונות. גם לאליזבט טיילור ישנה הופעה קצרה.
רקע

שם הסרט – קוו ואדיס – הוא ביטוי לטיני שמשמעו "לאן אתה הולך?", ואשר מתייחס למפגש בין פטרוס לישו בדרך האפית. לפטרוס, הנס מפני הרדיפות של הקיסר נירון, נגלה בחזונו ישו והוא שואלו "Domine, quo vadis?" (לאן פניך, אלי?). ישו משיב לו, "לאן שאלך לא תוכל ללכת בעקבותי כעת, אולם תלך אחרי לאחר מכן" (חזון יוחנן 13:36). (בסרט עונה לו האל: "מאמיניי ברומא זקוקים לך. אם תיטוש אותם אבוא לרומא להיצלב בשנית") פטרוס מפרש זאת ככך שישו חזר לרומא על מנת להיצלב בשנית. פטרוס, ההולך אחרי אמונתו, שב לרומא ונצלב לרגלי גבעת הוותיקן, היכן שבזיליקת פטרוס הקדוש ניצבת כיום.
עלילה

העלילה מתרחש ברומא העתיקה בין 64 ל-68 לספירה במהלך שלטונו של הקיסר נירון. הנושא הוא העימות בין הנצרות לבין השחיתות הפושה באימפריה הרומית, בייחוד במהלכה של התקופה האחרונה לשושלת הקיסרים היוליו-קלאודית. הדמויות והאירועים המתוארים הם עירוב של דמויות היסטוריות ממשיות ומצבים ודמויות בדויות.
הסרט מספר את ספורו של מפקד הצבא הרומאי, מרקוס ויניקיוס (בכיכובו של רוברט טיילור), השב מהמלחמות, ומתאהב בנוצרייה אדוקה, ליג'יה (בכיכובה של דברה קר). ויניקיוס נמשך אליה עד מאוד. סיפור העלילה נטווה אל מול הרקע ההיסטורי הרחב של הנצרות הקדומה ורדיפתה על ידי נירון קיסר (בגילומו של פיטר יוסטינוב). אף על פי שהיא גדלה כרומאית, כבתו המאומצת של הגנרל בפנסיה, ליג'יה היא טכנית בת ערובה של רומא. דודו של מרקוס, פטרוניוס (אותו מגלם לאו גן), שהוא איש סודו של הקיסר, משכנע את נירון לתתה לאחיינו כהוקרה לשירותו רב השנים. ליג'יה מתנגדת לכך, אך חרף זאת מתאהבת במרקוס. בינתיים עוינותו של נירון גוברת יותר ויותר ואי שפיותו מתגברת. כשהוא מעלה בלהבות את רומא הוא מאשים את הנוצרים, מרקוס עוזב על מנת להציל את ליג'יה ואת משפחתה. נירון שובה אותם ואת כל הנוצרים. הוא גוזר עליהם להיות נדונים למוות על ידי אריות בזירת הקולוסיאום. מרקוס נאסר אף הוא בנסותו להציל את ליג'יה. בכלא, פטרוס שנאסר אף הוא, משיאם זה לזה. פופיאה, אשתו של נירון, שמשתוקקת למרקוס שלא נעתר לחיזוריה, רוקמת מזימה שטנית. ליג'יה נכבלת לעמוד עץ בזירה. שור פראי מוצב אף הוא שם, ואורסוס, שומר הראש הענקי של ליג'יה, חייב לנסות להורגו בידיו הריקות, שאם לא כן תנוגח ליג'יה למוות על ידי השור. מרקוס נקשר בתא הצופים, לצידם של נירון ופופיאה, ועליו לצפות במחזה הנורא. השור תוקף את ליג'יה שוב ושוב ואורסוס מנסה לגונן עליה ונאבק עמו. ברגע שנדמה שאבדה כל תקווה, קורא מרקוס "ישו, תן לו כוח!", מיד אחר כך אורסוס שובר את מפרקתו של השור. הקהל שנדהם מגודל המאורע הניסי, מבקש מנירון לחון אותם. מרקוס משתחרר מכבליו, קופץ לתוך הזירה ביחד עם חייליו הנאמנים מהליגיון שצפו בנעשה, ומכריז כי גנרל גלבה צועד ברגע זה לרומא ומתכוון להחליף את נירון.
הקהל, שמשתכנע כעת כי נירון ולא הנוצרים אחראי לשריפתה של רומא, מתמרד. נירון נס בבהלה לארמונו, שם הוא רוצח את פופיאה ומאשים אותה בכל. אז, אקטה, אישה העומדת בראש הרמון הנשים של נירון, האוהבת אותו והוא אינו משיב לה אהבה, מופיעה. ומתחננת בפניו לבצע התאבדות לפני שההמון יסתער על הארמון. נירון לא מסוגל להביא עצמו לעשות זאת. לכן, אקטה דוחפת את הפגיון לכיוון ליבו. מרקוס וליג'יה הם כעת חופשיים ומוצאים את אושרם.
צוות השחקנים

רוברט טיילור - מרקוס ויניקיוס.
דברה קר -ליג'יה.
לאו גן - פטרוניוס.
פיטר יוסטינוב - נירון קיסר.
פינלאי קרי - פטרוס.
אברהם סופר - פאולוס.
מרינה ברטי - יוניס.
באדי באר - אורסוס (דמות מסרט).
פליקס אילמר - אאולוס פלאוטיוס.
נורה סוינברן - פומפוניה.
רלף תורמן - טיג'לאיינוס.
נורבאן וולנד - נרבה.
ג'רלד פרו-סייסין -נזאריוס.
ג'פרי דון - תרפונוס.
ד.א. קלרק-סמיט - פאון.
רוזאלי קראצ'לי - אקטה.
ג'ון רודוק - קילו.
ארתור ואלג' - קרוטון.
אלספט מארש - מרים.
סטרזלה בראון - רופיה.
אלפרדו וארלי - לוקאן.
ויליאם טובס - אנקסנדר.
פייטרו טורדי - גלבה.
ניקולס האנן - סנקה.
אדריאן קורי.
אליזבט טיילור - ניצבת.
סופיה לורן - אחת ממשרתותיה של ליג'יה.
וולטר פידג'ן - המספר.
פרסים ומועמדויות > פרס האוסקר

קוו ואדיס היה מועמד בשמונה קטגוריות לפרס האוסקר: פעמיים עבור שחקן המשנה הטוב ביותר (לאו גן כפטרוניוס ופיטר יוסטינוב כנירון קיסר), כמו גם פרסים עבור התפאורה הטובה ביותר בצבע, הצילום הטוב ביותר בצבע, עיצוב התלבושות הטובות ביותר בצבע, העריכה הטובה ביותר, עבור המוזיקה הטובה ביותר ועבור הסרט הטוב ביותר. על כל פנים הסרט לא זכה ולו בפרס אחד.
פרסים ומועמדויות > פרס גלובוס הזהב

פיטר יוסטינוב זכה בפרס גלובוס הזהב כשחקן המשנה הטוב ביותר. רוברט סרטיס ויליאם ו. סקאל זכו בפרס גלובוס הזהב לצילום הטוב ביותר. הסרט אף היה מועמד לסרט הטוב ביותר בקטגוריית דרמה.