הדיבייט בין פיטרסון לז'יז'ק
קבלה וביקורת

מבקרים רבים מתחו ביקורת על פיטרסון על כך שאינו בקיא כלל בהגות המרקסיסטית, ולכאורה לא הגיע מוכן לדיון. הריסון פלוס וסם מילר מ-"Jacobin" דיווחו שפיטרסון עשה שגיאות עובדתיות רבות, כמו אי הבנה של תאוריית הערך של העבודה, שיוך שגוי של מרקס לפוליטיקת זהויות, והכחשת קיומה של פילוסופיית טבע מרקסיסטית.
ג'ורדן פוסי ממגזין "Vice" כתב שפיטרסון היה "ריק לחלוטין" ו"מגוחך".
סטיבן מארש מ"הגרדיאן" כתב כי ”דברי הפתיחה של פיטרסון היו מאכזבים אפילו למעריציו שנכחו בקהל. זו הייתה פרשנות מעורפלת למניפסט הקומוניסטי. הערותיו על אחד ההישגים הגדולים ביותר של הרטוריקה האנושית היו מלאות בביטויים כמו "צריך לתת קרדיט גם למי שמתעבים" (“You have to give the devil his due”), "הנה טיעון מוזר" ו"כמעט כל הרעיונות שגויים". זה הרגיש כמו מרצה שהגיע לכיתה בלי הרצאה מוכנה מראש. הוא שוטט בין התקופה הפלאוליתית לניהול עסקים קטנים, ונראה שהוא ידע מעט על הראשון כמו גם על האחרון.” מארש ביקר גם את נאומו של ז'יז'ק, וטען שבסופו של דבר הדיבייט ממש לא היה "קרב אגרוף כבד המשקל שהובטח".
ארנו פרנק מ"דר שפיגל" הגיע למסקנה שז'יז'ק ניצח בוויכוח בצורה ברורה, ותיאר את פיטרסון כמי שהופיע לקרב ארטילריה עם "אולר".
ב-"Current Affairs", בנג'מין סטודיבייקר מתח ביקורת על פיטרסון וז'יז'ק כאחד, וכינה את הדיבייט "אחת התצוגות הפתטיות ביותר בהיסטוריה של אינטלקטואלים המתווכחים זה עם זה בפומבי". סטודיבייקר כתב כי ”ז'יז'ק קרא נאום מוזר, מתפתל, מלאכותי, שכמעט שלא היה קשור לכל מה שפיטרסון אמר או לנושא שהוקצה לו. זה חבל, כי פיטרסון העלה טיעון שראיתי הרבה פעמים, כזה שקל להפליא לנצח”. סטודיבייקר מסכם: ”פיטרסון לא התכונן. הייתה הזדמנות. אך ז'יז'ק היה עסוק מדי בלהתלונן על פוליטיקת זהויות ומעמדו באקדמיה מכדי לנסות. הוא מסוג התבוסתנים המזדקנים שכולנו מקווים שלא להיות לעולם.”
בשנת 2020, בהקדמה שכתב ז'יז'ק לספר Myth and Mayhem העוסק בהגותו של פיטרסון, התייחס ז'יז'ק ישירות לאופן קבלת הדיבייט, וכתב:
הרשו לי רק לציין כיצד אני רואה את העובדה (שהטרידה 'שמאלנים' רבים) שחילופי הדברים בין פיטרסון לביני היו שלווים ומנומסים יחסית. הסיבה לכך היא לא רק שבהחלט יש היבטים בעבודתו שאני מעריך (מעל לכל העבודה הקלינית שלו, אבל גם הביקורת שלו על תקינות פוליטית, טענתו שעליונות לבנה היא ניכוס ימני של פוליטיקת זהויות וכו'). ההבדל הבסיסי בינינו היה כל כך ברור שלא היה צורך בהקשר זה לטעון אותו מחדש באלימות. ובסופו של דבר, ההבדל הזה הוא בהשקפתנו על הקונסטלציה הנוכחית של האנושות: כפי שאני רואה את זה, פיטרסון הרבה יותר מדי אופטימי – הוא חושב שהקפיטליזם יוכל לנהל את הבעיות שלו, בעוד שאני חושב שאנחנו מתקרבים למצב חירום עולמי, ושרק שינוי קיצוני יכול לתת לנו סיכוי.
המקור באנגלית
allow me to just indicate how I see the fact (which bothered many ‘Leftists’) that the exchange between Peterson and myself was relatively peaceful and polite. The reason is not just that there are definitely aspects of his work which I appreciate (above all his clinical work, but also his critique of political correctness, his claim that white supremacism is identity politics appropriated by the Right, etc.). The basic difference between us was so evident that there was no need in that context to reassert it violently. And,ultimately, this difference is in our view of the present constellation of humanity: the way I see it, Peterson is much too optimistic—he thinks that capitalism will be able to manage its problems, while I think that we are approaching a global emergency-state, and that only a radical change can give us a chance.