stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב נארווה (1944)
פעילות קרבית > קו טננברג

דיוויזיות הרובאים 201 ו-256 של החלוץ הסובייטי תקפו את קו טננברג וכבשו חלק מגבעת בית היתומים, המזרחית ביותר של האזור. פלוגת הנ"ט, רגימנט הפאנצרגרנדיר אס אס ה-24 "דנמרק" החזיר למחרת את הגבעה לידי הגרמנים. קורפוס הפאנצר אס אס ה-3 הדף את הניסיונות הסובייטיים הבאים ללכוד את הגבעות על ידי טנקים למחרת. גדוד סיור 11 של האס אס וגדוד 1 של רגימנט הגרנדיר ה-47 (האסטוני ה-3) פתחו במתקפת נגד במהלך הלילה שלפני 28 ביולי. ההסתערות קרסה תחת אש הטנקים הסובייטית שהשמידה את הגדוד האסטוני. בקרב נמרץ שהועבר ליום המחרת ללא הפסקה בלחימה, אילצו שתי הארמיות הסובייטיות את הכוחות הגרמנים לסגת לעמדות חדשות בגבעת הגרנדירים, המרכזית.
שיאו של קרב קו טננברג היה המתקפה הסובייטית ב-29 ביולי. יחידות ההלם דיכאו את ההתנגדות הגרמנית בגבעת בית היתומים, בעוד שהכוחות העיקריים הסובייטים ספגו אבדות כבדות בהסתערות שלאחר מכן על גבעת הגרנדירים. הטנקים הסובייטים כיתרו אותה ואת גבעת המגדל, המערבית שבהן. שטיינר, מפקד קורפוס הפאנצר אס אס ה-3 שלח את שבעת הטנקים הנותרים, שפגעו בשריון הסובייטי המופתע ואילצו אותם לסגת בחזרה. זה איפשר לקבוצת קרב מאולתרת בראשותו של האופטשטורמפיהרר פאול מאיטלה לצאת למתקפת נגד שכבשה מחדש את גבעת הגרנדירים. מתוך 136,830 הסובייטים שהחלו את המתקפה ב-25 ביולי, כמה אלפים נותרו כשירים ללחימה עד 1 באוגוסט. גדודי הטנקים הסובייטיים הושמדו.
באמצעות תגבורת מהירה המשיכו שתי הארמיות הסובייטיים בהתקפותיהם. הסטבקה דרשו את השמדת פלגת הארמייה נארווה ואת לכידת רקוור עד 7 באוגוסט. ארמיית ההלם השנייה ירדה ל-20,000 חיילים עד 2 באוגוסט, בעוד שניסיונות רבים תוך שימוש בטקטיקות ללא שינוי לא הצליחו לשבור את ההגנה הרב-לאומית של "קבוצת נארווה". לאוניד גובורוב, מפקד חזית לנינגרד, סיים את המתקפה ב-10 באוגוסט.
נפגעים

בתקופת ברית המועצות, ההפסדים בקרב נארווה לא שוחררו על ידי הסובייטים. במאה ה-21 פרסמו חוקרים רוסים הערכות על מספר הנפגעים בקרבות.
פלגת הארמייה נארווה איבדה 23,963 הרוגים, פצועים ונעדרים בפברואר 1944. במהלך החודשים הבאים ועד ל-30 ביולי 1944 אבדו 34,159 גרמנים נוספים, מתוכם 5,748 הרוגים ו-1,179 נעדרים. סך הנפגעים הגרמנים בשלב הראשוני של המערכה היה כ-58,000 איש, מתוכם 12,000 הרוגים או נעדרים בפעולה. מ-24 ביולי עד 10 באוגוסט 1944 קברו הכוחות הגרמניים 1,709 לוחמים באסטוניה. בתוספת הכוחות הנעדרים בפעולה, מספר ההרוגים בתקופה מוערך ב-2,500. בהתייחס ליחס הסטנדרטי של 1/4 מהפצועים כאבידות בלתי ניתנות להשבת, מספר ההרוגים הגרמנים בתקופה המאוחרת של הקרב היה כ-10,000. סך ההרוגים הגרמנים במהלך קרב נארווה מוערך ב-14,000 הרוגים או נעדרים ו-54,000 פצועים או חולים.
לאחר מכן > המתקפה הבלטית

ב-1 בספטמבר הודיעה פינלנד על הפסקת שיתוף הפעולה הצבאי עם גרמניה כדי לחתום על שביתת נשק עם ברית המועצות. ב-4 בספטמבר פתחה פינלנד גישה לסובייטים למימי פינלנד. כשהמתקפה הסובייטית בריגה מאיימת להשלים את כיתורם, החלה קבוצת ארמיות צפון בהכנות לנסיגת הכוחות מאסטוניה במבצע בשם הקוד אסטר. מסדרונות התחבורה האפשריים הוכנו ביסודיות באמצעות מפות במטה. ב-17 בספטמבר 1944, כוח ימי בפיקודו של ויצה-אדמירל תאודור בורכרדי החל בפינוי גורמים בעוצבות הגרמניות ואזרחים אסטונים. בתוך שישה ימים פונו כ-50,000 חיילים ו-1,000 אסירים. גורמי הארמייה ה-18 באסטוניה נצטוו לסגת ללטביה.
החזיתות הבלטיות הסובייטיות הראשונה, השנייה והשלישית פתחו במתקפה הבלטית שלהן ב-14 בספטמבר. המבצע נועד לנתק את קבוצת ארמיות צפון באסטוניה. לאחר ויכוחים רבים, הסכים אדולף היטלר לאפשר פינוי מוחלט של הכוחות באסטוניה היבשתית. ארמיית ההלם השנייה פתחה במתקפת טאלין ב-17 בספטמבר מחזית נהר Emajõgi בדרום אסטוניה. בחצות ב-18 בספטמבר עזבה פלגת הארמייה נארווה את עמדותיה בקו טננברג. הסיור של הארמייה ה-8 דיווח על הפינוי חמש שעות לאחר שהושלם והסובייטים החלו לרדוף אחרי הכוחות לעבר נמלי אסטוניה וגבול לטביה. קורפוס הפאנצר אס אס ה-3 הגיע לפרנו עד 20 בספטמבר, בעוד שקורפוס ה-2 נסוג דרומה כדי ליצור את ההגנה העורפית של הארמייה ה-18. הארמיות הסובייטיות התקדמו לכבוש את טאלין ב-22 בספטמבר. הסובייטים הרסו את הנמל בהאפסלו עד 24 בספטמבר. קורפוס הפאנצר הגרמני פינה את האי וורמסי ממש ליד החוף למחרת, והשלים בהצלחה את פינוי יבשת אסטוניה עם נפגעים קלים בלבד. הארמייה ה-8 המשיכה לכבוש את הארכיפלג המערב אסטוני שנותר במבצע נחיתת מונסונד. המתקפה הבלטית הביאה לגירוש הכוחות הגרמניים מאסטוניה, חלק גדול מלטביה וליטא.
במהלך הנסיגה מאסטוניה, שחרר הפיקוד הגרמני אלפי מתגייסים אסטונים ילידים משירות צבאי. הפיקוד הסובייטי החל בגיוס ילידים בלטים כאשר אזורים הובאו לשליטה סובייטית. בעוד שחלקם בסופו של דבר שירתו בשני הצדדים, אלפים הצטרפו ליחידות הפרטיזנים של "אחי היערות" כדי להימנע מגיוס.
קווי התקשורת היבשתיים של קבוצת ארמיות צפון נותקו לצמיתות מקבוצת ארמיות מרכז והיא נדחקה לכיס קורלנד, אזור חוף הים הבלטי הכבוש בלטביה. ב-25 בינואר, אדולף היטלר שינה את שמה של קבוצת ארמיות צפון ל"קורלנד", תוך שהוא מבין במרומז שאין אפשרות לשקם מסדרון יבשתי חדש בין קורלנד לפרוסיה המזרחית. הצבא האדום החל בכיתור וצמצום הכיס, מה שאיפשר לסובייטים להתמקד בפעולות לעבר פרוסיה המזרחית. קבוצת הצבא קורלנד נשמרה כאפשרות להיות איום גדול. פעולות הצבא האדום נגד כיס קורלנד נמשכו עד לכניעת קבוצת ארמיות קורלנד ב-9 במאי 1945, כאשר קרוב ל-200,000 גרמנים נלקחו שם בשבי.
לאחר מכן > תוצאה עבור פינלנד

ההגנה הגרמנית הארוכה במהלך קרב נארווה מנעה מהסובייטים את השימוש באסטוניה כבסיס נוח לפלישות אמפיביות והתקפות אוויריות נגד הלסינקי וערים פיניות אחרות. תקוותיו של הסטבקה לתקוף את פינלנד מאסטוניה ולכפות עליה כניעה פחתו. ראש ההגנה הפיני, קארל גוסטף אמיל מנרהיים, הזכיר שוב ושוב לצד הגרמני שבמקרה שכוחותיהם באסטוניה ייסוגו, פינלנד תיאלץ לעשות שלום גם בתנאים לא נוחים ביותר. לפיכך, הקרב הממושך על נארווה סייע לפינלנד להימנע מכיבוש סובייטי, שמר על יכולת ההתנגדות שלה ואיפשר להם להיכנס למשא ומתן על שביתת הנשק במוסקבה בתנאים שלהם.
לאחר מכן > ניסיון להחזרת השלטון של ממשלת אסטוניה

ההגנה הגרמנית הממושכת מנעה פריצת דרך סובייטית מהירה לאסטוניה ונתנה לוועד הלאומי המחתרתי של הרפובליקה של אסטוניה מספיק זמן לנסות לכונן מחדש את העצמאות האסטונית. ב-1 באוגוסט 1944, הוועד הלאומי הכריז על עצמו כסמכות העליונה של אסטוניה וב-18 בספטמבר 1944, ממלא מקום ראש המדינה Uluots מינה ממשלה חדשה בראשות אוטו טייף. ברדיו באנגלית הכריזה הממשלה על נייטרליות שלה במלחמה. הממשלה הוציאה שתי מהדורות של Riigi Teataja (עיתון המדינה) אך לא הספיקה להפיץ אותן. ב-21 בספטמבר תפסו הכוחות הלאומיים את בנייני הממשלה בטומפיה, טאלין והורו לכוחות הגרמנים לעזוב. דגל אסטוניה הונף במגדל של פיק הרמן, אולם הוסר על ידי הסובייטים ארבעה ימים לאחר מכן. ממשלת אסטוניה בגלות שימשה כדי לשאת את המשכיות המדינה האסטונית קדימה עד 1992, אז היא מסרה את אישוריה לנשיא הנכנס, לנארט מרי.
לאחר מכן > פליטים אזרחיים

עיכוב ההתקדמות הסובייטית אפשר ליותר מ-25,000 אסטונים ו-3,700 שוודים לברוח לשוודיה הנייטרלית ול-6,000 אסטונים לפינלנד. אלפי פליטים מתו על סירות וספינות שטבעו בים הבלטי. בספטמבר פונו לגרמניה 90,000 חיילים ו-85,000 פליטים אסטונים, פינים וגרמנים ושבויי מלחמה סובייטים. העלות הגרמנית היחידה של פינוי זה הייתה אובדן ספינת קיטור. פינויים נוספים של הצי הגרמני הגיעו בעקבות הנמלים של אסטוניה, שבהם טבעו עד 1,200 בני אדם בהתקפות סובייטיות.
לאחר מכן > הכיבוש הסובייטי מחדש

השלטון הסובייטי של אסטוניה הוקם מחדש בכוח, ובעקבותיו הגיעה הסובייטיזציה, שבוצעה בעיקר בשנים 1944–1950. הקולקטיביזציה הכפויה של החקלאות החלה ב-1947 והושלמה לאחר גירושם של 22,500 אסטונים במרץ 1949. כל החוות הפרטיות הוחרמו וחקלאים הוכרחו להצטרף למשקים הקיבוציים. מלבד ההתנגדות המזוינת של אחי היערות, פעלו מספר קבוצות מחתרת של סטודנטים לאומניים. רוב חבריהם נידונו לתקופות מאסר ארוכות. פעולות הענישה פחתו במהירות לאחר מותו של סטלין ב-1953; מ-1956 עד 1958, רבים מהמגורשים והאסירים הפוליטיים הורשו לחזור לאסטוניה. עצורים פוליטיים ועוד רבים אחרים שוחררו. פשעים נגד האנושות בוצעו לאורך כל תקופת הכיבוש עד סוף שנות ה-80. אף על פי כן, הניסיון לשלב את החברה האסטונית במערכת הסובייטית נכשל. אף על פי שההתנגדות המזוינת הובסה, האוכלוסייה נותרה אנטי-סובייטית. זה עזר לאסטונים לארגן תנועת התנגדות חדשה בסוף שנות ה-80, להחזיר את עצמאותם ב-1991, ולאחר מכן לפתח במהירות חברה מודרנית.
השטח של האיסטמוס נארווה נשלט על ידי מים ויערות.
המצב סביב נארווה, מרץ 1944
הכרזת ממשלת אסטוניה ב-18 בספטמבר 1944 ברייגי תאטאג'ה (עיתון ממשלתי)
המפה הסובייטית של תחילת המבצע האסטוני, פברואר – אפריל 1944
נארווה לאחר ארטילריה ופשיטות אוויר, 1944
קרב קו טננברג, 26–29 ביולי 1944
רפדיה

| --- | --- |

 מדינה:  רומניה רומניה
 מחוז:  מחוז מרמורש
 מושל:  Ioan Miculaiciuc
 בירת העיירה:  Repedea 
 שטח:  113.7 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  4,679 (1 בדצמבר 2021)
 קואורדינטות:  47°50′11″N 24°23′58″E﻿ / ﻿47.836490°N 24.399434°E﻿ / 47.836490; 24.399434
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.ghidulprimariilor.ro/business.php/PRIMARIA-REPEDEA/174325/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור רפדיה(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור רפדיה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רפדיה (ברומנית: Repedea; בהונגרית: Oroszkő, אורוסקה, או Ruszkirva, רוסקירווה; ביידיש: קריווה) היא עיירה במחוז מרמורש ברומניה בת 4,716 תושבים. עד השואה התקיימה בעיירה קהילה יהודית.
העיירה רפדיה שוכנת על הכביש בין רוסקובה לפוינילה דה סוב מונטה. כמעט על תושבי הכפר הם רותנים.
הקהילה היהודית

ידוע על יהודים במקום משנת 1768, כשבאופן מסורתי הקהילה הייתה תחת חסותה של קהילת פוליין ריסקווה (פוינילה דה סוב מונטה). כמעט כלל היהודים השתייכו לחסידות קוסוב או חסידות ויז'ניץ. ב-1930, ערב השואה, חיו במקום כ-240 יהודים מתוך כ-1,760.
גורלם היה כגורל כל יהודי האזור שחיו בזמן מלחמת העולם השנייה תחת השלטון ההונגרי. עם כניסת הגרמנים להונגריה באביב 1944, גורשו יהודי המקום לגטו בווישאו דה סוס ומשם גורשו לאושוויץ. בית הכנסת היחיד בעיירה הועלה באש עם גירוש היהודים. מאז אין יהודים במקום. בעיירה בית קברות יהודי ובו כ-20 מצבות.
גלריה

השלט בכניסה לעיירה
תהלוכה נוצרית לכנסייה בלבוש מסורתי ביום ראשון
בית העלמין היהודי
הערות שוליים

1 2  שלמה יעקב גרוס, יצחק יוסף כהן, ספר מארמארוש: מאה וששים קהילות קדושות ביישובן ובחורבנן, תל אביב, תשמ"ג, עמ' 192–193, באתר היברובוקס
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים ברומניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רות רוש, ברונית פרמוי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 באוקטובר 1908 בילדסייד, אברדינשייר, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  6 ביולי 1993 (בגיל 84) לונדון, אנגליה, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת 
 שם מלא:  רות סילביה רוש, ברונית פרמוי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  הקונסרבטואר של פריז 
 בן או בת זוג:  מוריס רוש, ברון פרמוי הרביעי (17 בספטמבר 1931–8 ביולי 1955) 
 פרסים והוקרה
 קצינה במסדר האימפריה הבריטית  ליידי מפקדת במסדר הוויקטוריאני המלכותי 
 
רות רוש, ברונית פרמוי (באנגלית: Ruth Sylvia Roche, Baroness Fermoy;‏ 2 באוקטובר 1908 - 6 ביולי 1993) הייתה חברתה ואשת סודה של המלכה אליזבת, המלכה האם וסבתה מצד האם של דיאנה, הנסיכה מוויילס. כמו כן היא הייתה אחת הגבירות בהמתנה של המלכה האם.
ביוגרפיה

רות סילביה גיל נולדה ב-2 באוקטובר 1908 בבית אביה, בילדסייד, אברדינשייר, לקולונל ויליאם סמית גיל ולרות ליטלג'ון. בצעירותה היא התגלתה כפסנתרנית מוכשרת, ולמדה אצל אלפרד קורטו בקונסרבטוריון של פריז בשנות העשרים.
הקריירה המוזיקלית שלה נפסקה כאשר פגשה את מוריס רוש, ברון פרמוי הרביעי. הם נישאו ב-17 בספטמבר 1931 בכנסיית סנט דווניק בבילדסייד, אברדינשייר. נולדו להם שלושה ילדים, ביניהם פרנסס, שהפכה לאמה של דיאנה, הנסיכה מוויילס.
ליידי פרמוי ניגנה בפסנתר בפומבי מדי פעם אחרי נישואיה, בעיקר עם יוזף קריפס באולם אלברט הול ב-1950, ועם סר ג'ון ברבירולי ותזמורת האלה בקינגס לין ב-1966 היא ייסדה את פסטיבל קינגס לין ב-1951 ונותרה קשורה קשר הדוק לפסטיבל במשך 25 שנה, ואף הצליחה לשכנע את המלכה אליזבת, המלכה האם להיות הפטרון שלה.
בשנת 1956 מינתה המלכה האם את ליידי פרמוי לגבירה נוספת של חדר-השינה. המלכה האם, שהייתה אלמנה בעצמה, העדיפה מינוי אלמנות לביתה, וארבע שנים לאחר מכן אף קידמה את ליידי פרמוי לגבירה של חדר-השינה, משרה שהחזיקה בה במשך 33 השנים הבאות.
ליידי פרמוי האמינה בקדושת הנישואין. בשנת 1969 התגרשו בתה פרנסס וג'ון ספנסר, ויקונט אלתורפ, לאחר שפרנסס עזבה את בעלה לטובת פיטר שאנד קיד. ליידי פרמוי העידה נגד בתה, ובכך איפשרה לוויקונט אלתורפ לקבל משמורת על דיאנה.
המלכה האם והגבירה פרמוי הפכו לאנשי סוד, ורבים הניחו ששתי הנשים תכננו את השידוך בין נכדיהן, צ'ארלס, נסיך ויילס וליידי דיאנה ספנסר. עם זאת, כשנשאלה על כך, העירה ליידי פרמוי: "אתה יכול להגיד את זה אם אתה רוצה - אבל זה פשוט לא יהיה נכון". היא סיפרה גם כי יעצה לנכדתה נגד הנישואין, ואמרה: "יקירתי, את חייבת להבין שחוש ההומור שלהם ואורח החיים שלהם שונים, ואני לא חושבת שזה יתאים לך".
ליידי פרמוי מתה בביתה בכיכר איטון 36, לונדון, ב-6 ביולי 1993, בגיל 84. נמסר כי היא הייתה בקשר עם דיאנה בעת מותה.
משפחתה

ב-17 בספטמבר 1931 התחתנה רות עם מוריס רוש, ברון פרמוי הרביעי, ונולדו להם שלושה ילדים:
מרי סינתיה רוש (נולדה ב-1934), התחתנה עם סר אנתוני ברי, ולאחריו התחתנה עם דניס גאוגגן, ולאחריו התחתנה עם מיכאל גנינגהם
פרנסס רות רוש (1936–2004), התחתנה עם ג'ון ספנסר, רוזן ספנסר השמיני, ולאחריו התחתנה עם פיטר שאנד קיד
אדמונד רוש, ברון פרמוי החמישי (1939–1984), התחתן עם לביניה פיטמן
אילן יוחסין

סבתא רבתא של ליידי פרמוי, קיטי פורבס, הייתה בתם של הסקוטי תיאודור פורבס וההודית-ארמנית אליזה קווארק. אביה של אליזה, האקוב קוורק או קבורקיאן, היה ארמני. אמה ההודית הייתה ככל הנראה מוסלמית.
הערות שוליים

1 2   Williamson, D The Ancestry of Lady Diana Spencer In: Genealogist’s Magazine, 1981; vol. 20 (no. 6) p. 192-199 and vol. 20 (no. 8) p. 281-282
1 2 3  The Times (London), Thursday, 8 July 1993; p. 4 col. D and p. 19 col. A
↑  Vickers, Hugo (2006). Elizabeth: The Queen Mother. Arrow Books/Random House. p. 337. ISBN 978-0-09-947662-7.
↑  History of the King's Lynn Festival (אורכב 18.05.2011 בארכיון Wayback Machine)
↑   מוסלי, C (עורכים) Burke's Peerage, ברונטאג 'ו Knightage, מהדורה 107 (Burke's Peerage and Gentry LLC, 2004) vol. אני עמ ' 1414
↑   סוכנות הידיעות AP, 7 ביולי 1993
↑   מורטון, אנדרו, דיאנה: הסיפור האמיתי שלה (BCA, 1992) p. 55
↑  Who's Who, 1980 (Adam and Charles Black, London) p. 837
↑  "The Dowager Lady Fermoy; Diana's Grandmother, 84". The New York Times. 8 ביולי 1993. נבדק ב-9 ביוני 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "On the elusive trail of Eliza Kewark". The Telegraph (Calcutta). 21 ביוני 2013. נבדק ב-20 ינו' 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Mario Ledwith (14 ביוני 2013). "William's Indian ancestry: DNA tests show future monarch has clear genetic line to the country from his mother's side". Daily Mail. נבדק ב-21 ביולי 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
רוזנות פפאלץ-ולדנץ

| --- | --- |


 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1112 
 תאריכי פירוק:  1801 
 ישות קודמת:   פרנקוניה הריינית
 ישות יורשת:  צרפת הרפובליקה הצרפתית הראשונה
 
שלוס ולדנץ 2005
שלוס ולדנץ, 2007
רוזנות פפאלץ-ולדנץ (בגרמנית: Grafschaft (Pfalz-) Veldenz) הייתה נסיכות בריינלנד-פפאלץ העכשווית עם זכויות הצבעה מלאות לרייכסטאג. הרוזנות הייתה ממוקמת בחלקה בין קייזרסלאוטרן, שפונהיים וצווייבריקן, בחלקה על המוזל בארכיבישופות טריר. עירייה בעלת אותו שם, ולדנץ, וטירה, שלוס ולדנץ, ממוקמות במחוז ברנקסטל-ויטליך.
היסטוריה

הרוזנים של ולדנץ נפרדו ממשפחת Wildgraves של קירבורג ושמידבורג בשנת 1112. הקו הגברי הישיר של שליטי הרוזנות נפסק בשנת 1260 עם מותו של גרלאך החמישי מוולדנץ ובתו אגנס מוולדנץ ירשה את הרוזנות בשנת 1260. בעלה היינריך מגרולדזק הפך למייסד הקו השני של רוזנות ולדנץ או בית ולדנץ-גרולדזק (Hohengeroldseck).
בשנת 1444 עברה הרוזנות לשלטונו של שטפן, הרוזן פלטין מסימרן-זווייבריקן על ידי נישואיו לאנה מוולדנץ, היורשת היחידה של הרוזן פרידריך השלישי מוולדנץ. החל משנת 1532, כל רוזנות פפאלץ-צווייבריקן עברה לבנו הקטין וולפגנג. בשנת 1543, כאשר הגיע וולפגנג לבגרות וקיבל על עצמו את תחומי התפקיד, הוא חוקק את חוזה מרבורג, והעניק לדודו רופרכט, ששימש כעוצר והאפוטרופוס שלו במשך 11 שנים, את רוזנות ולדנץ.
כשרופרכט מת ב-1544, בנו גאורג יוהאן ירש אותו כרוזן פפאלץ-ולדנץ. גאורג התחתן עם אנה מריה משוודיה, בתו של גוסטב הראשון, מלך שוודיה, בשנת 1563. זו הייתה ההתקשרות של בית ויטלסבאך עם משפחת המלוכה השוודית ואסה, שהתחזקה בנישואים נוספים כאשר יוהאן קזימיר, רוזן פפאלץ-קלבורג נישא לקתרינה משוודיה, אחותו של גוסטבוס אדולפוס במאה ה-17. וולפגנג הסדיר בשנת 1553 עם הסכם הירושה של היידלברג את הירושה ההדדית של כל קווי ויטלסבאך שהגיעו מפפאלץ-ולדנץ ועד לרוזנות לוצלשטיין באלזס. נכדו של גאורג הנס, לאופולד לודוויג פון לוצלשטיין, מת ב-1694 כאדם עני ללא צאצאים לגיטימיים, ורוזנות ולדנץ, שהייתה בהריסות לאחר התקפות צרפתיות רבות, חזרה לקו צווייבריקן, לקרל ה-11, ששלט באיחוד אישי גם בפלטין Zweibrücken. עם זאת, פלטינה האלקטורלית שגבלה ברוזנות ההרוסה דרשה אותה לעצמה, והיא השיגה את המטרה.
בשנת 1801 היא שולבה במחוז הסאר של האימפריה הצרפתית הראשונה. קונגרס וינה, 1815, נתן את החלק הקטן יותר של המחוז השוכן על המוזל לפרוסיה ואת השאר לבוואריה.
רוזני ולדנץ > קו ולדנץ הראשון

אמיצ'ו, רוזן קירבורג ושמידבורג (1086–1113)
גרלאך הראשון, רוזן ולדנץ (1113–1146)
גרלאך השני, רוזן ולדנץ (1146–1186)
גרלאך השלישי, רוזן ולדנץ (1186–1214)
גרלאך הרביעי, רוזן ולדנץ (1214–1254)
גרלאך החמישי, רוזן ולדנץ (1254–1260)
אגנס, רוזנת ולדנץ (1260–1277)
רוזני ולדנץ > קו ולדנץ-גרולדזק

היינריך, רוזן גרולדזק (1277–1298) ∞ אגנס מוולדנץ (1258–?)
ולטר, רוזן ולדנץ (1298–1327)
גאורג הראשון, רוזן ולדנץ (1327–1347)
היינריך השני, רוזן ולדנץ (1347–1378)
פרידריך השני, רוזן ולדנץ (1378–1396)
היינריך השלישי, רוזן ולדנץ (1378–1389)
היינריך הרביעי, רוזן ולדנץ (1389–1393)
פרידריך השלישי, רוזן ולדנץ (1393–1444)
רוזני ולדנץ > קו פפאלץ-צווייבריקן

שטפן (לזמן קצר ב-1444), בעלה של אנה מוולדנץ (מתה ב-1439, בתו של פרידריך השלישי), הפריד את ולדנץ מנחלותיו האחרות ונתן אותה לבנו הצעיר
לודוויג הראשון (1444–1489)
אלכסנדר (1489–1514)
לודוויג השני (1514–1532)
וולפגנג (1532–1543). וולפגנג תגמל את דודו העוצר, רופרכט, בוולדנץ. הרוזנויות והדוכסויות האחרות של וולפגנג חולקו בין בניו שלו עם מותו ב-1569.
רוזני ולדנץ > קו פפאלץ-ולדנץ

רופרכט, רוזן פפאלץ-ולדנץ (1543–1544)
גאורג יוהאן הראשון, רוזן פפאלץ-ולדנץ (1544–1592)
גאורג גוסטב, רוזן פפאלץ-ולדנץ (1592–1634)
לאופולד לודוויג, רוזן פפאלץ-ולדנץ (1634–1694), מת ללא יורשים, ולדנץ נקלטה מחדש בקו פפאלץ-צווייבריקן (צ'ארלס ה-11)
רוזני ולדנץ > חורבות ולדנץ

שוודיה ופאלץ חלקו על חורבות ולדנץ במשך שנים. כאשר הסתיים האיחוד האישי של שוודיה וצווייבריקן, בעקבות הסכמים בין בית ויטלסבאך, ניתנה ולדנץ לנסיכות הבוחר מפפאלץ.
הערות שוליים

1 2  Veldenz
מגן ויטלסבאך
רכז

ערך זה עוסק בתפקיד בכדורסל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הרכז הוא בעמדה מספר 1
הרכז סטפן קרי במדי קבוצתו גולדן סטייט ווריורס
רכז או פוינט גארד (באנגלית: Point Guard) היא אחת מחמש עמדות הכדורסל, המוכרת גם כ"עמדה מספר 1". כמנהל המשחק העיקרי של קבוצתו, הרכז מחזיק בכדור בתחילת כל התקפה בניסיון להוציא לפועל את הוראות מאמן הקבוצה. לרוב, ניחן הרכז בראיית משחק טובה ויכולות כדרור, קליעה ומסירה גבוהות.
תכונות הרכז

לרכז, כמו לשאר שחקני המשחק, יש יכולות מיוחדות המתאימות לתפקידו ובעזרתן הוא מניע את הקבוצה. "המדריך לכדורסל" (The Basketball Handbook) מאת לי רוז מגדיר את תפקידו כ"מאמן על המגרש היכול לטפל בכדור ולחלק אותו לחבריו במגרש".[דרוש מקור] ככל שהרכז ניחן במהירות רבה יותר כך יוכל ליצור הפרדה טובה יותר, תוך כדי כדרור, מהשומר עליו, ולאפשר לו יותר מרחב תמרון ומסירה. הרכז הוא ממנהיגי הקבוצה והוא נותן הוראות תנועה לשחקנים האחרים תוך כדי ההתקפה, ולעיתים גם בזמן ההגנה. הרכז חייב תמיד לדעת את מצב השעון וכמה זמן נותר לסיום ההתקפה או המשחק. נדרש ממנו גם לדעת את התוצאה העכשווית, מצב פסקי הזמן של שתי הקבוצות ועל מי מהקבוצה הנגדית יש לבצע עבירה בסיום צמוד של המשחק, כדי להשיג מכך תועלת מקסימלית. פרמטרים אלה נדונים כבר לפני המשחק.
הרכזים הטובים הם אלה היוצרים מצבי קליעה עבור חבריהם לקבוצה. זאת על ידי משחק ריצה ומסירות בהתקפה, העמדת השחקנים בעמדה הנכונה במגרש, מסירת הכדור לאיש במגרש שלדעת הרכז הוא הפנוי ביותר לקלוע לסל, או להמשיך בהתמסרות. לפי הוראות המאמן, ובהתאם לאופי הקבוצה, הרכז מגביר או מאט את קצב המשחק. לעיתים יבחר הרכז בהתקפה מתפרצת מהירה ולעיתים יעדיף משחק מבוקר ואיטי יותר, תוך ניצול מלא של מירב הזמן המותר בהתקפה.
לאחר שהקבוצה היריבה קלעה סל, יוציא אחד השחקנים את הכדור לרכז לארגון התקפה. גם השחקן שקלט כדור חוזר, בדרך כלל ימסור אותו מיד לרכז כדי שיארגן התקפה, אלא אם אחד השחקנים כבר רץ לעבר השני והוא רואה שיש אפשרות למסירה ארוכה לסל מהיר. בעת תחילת ההתקפה, על הרכז לאמוד במהירות את מצב השחקנים על המגרש, לקבל בסימן או בצעקה הנחיה מהמאמן איזה תרגיל לבצע, או להחליט על כך בעצמו, תוך שהוא מכדרר לכיוון סל היריב. ריבוי פעולות בו זמני זה של הרכז מחייב ממנו חלוקת קשב ואינטליגנציה גבוהה.
לרכזים שונים, שיטות ניהול משחק שונות. ג'ון סטוקטון, מגדולי הרכזים בכל הזמנים, העדיף את המסירה לסל על הקליעה ואכן הוא מוביל בראש רשימת מחלקי האסיסטים, הרחק לפני הבא אחריו. יש רכזים הניחנים ביכולת קליעה טובה מרחוק, והם מאיימים איום כפול. גם צריך לשמור עליהם כל הזמן שלא יקלעו, וגם צריך לחסום את נתיבי המסירה שלהם. ישנם רכזים הידועים ביכולת ההתפרצות שלהם לסל תוך קליעה וירטואוזית. אלה, גם אם לא קלעו, יסחטו עבירה בדרך לסל.
רוב הרכזים נמוכים, יחסית לכדורסל, וזריזים. אך יש גם רכזים גבוהים וחסונים. מג'יק ג'ונסון למשל, שגובהו היה 2.06 מטרים, יכול היה לשחק בכל העמדות, אך תפקידו הקבוע היה רכז. מבחינה זו היה לו יתרון על השומר עליו, משום שהיה גבוה ממנו, והיה לו קל למסור מעליו. הוא גם היה חזק ממנו פיזית.
סגנונות משחק > הגנה

בהגנה הרכז הוא בדרך כלל מי שייקח שמירה אישית על הרכז של הקבוצה השנייה. לא מצפים מהרכז שיחסום אבל מצפים ממנו שיחטוף לפחות פעם-פעמיים במשחק כי חטיפה מהווה אחד המדדים החשובים לרכז. מי שחטף הכי הרבה בתולדות ה-NBA הוא ג'ון סטוקטון. כריס פול קבע שיא של ה-NBA של חטיפה אחת לפחות במשך 108 משחקים רצופים.
סגנונות משחק > התקפה

תפקידו המרכזי של הרכז הוא לנהל את ההתקפה, הוא יפתח את ההתקפה כשהכדור בידו, ומשם ירוץ איתו לחצי של היריבה. משם צריך הרכז לפעול בהגיון, או לחפש שחקן פנוי שיקלע או לחדור אל הסל. אין מאפיין התקפי קבוע לכל הרכזים, אך לרובם יש יכולות קליעה גבוהות מחצי מרחק, אך דבר זה לא קבוע, ויש רכזים שמצליחים טוב מאוד רק בעזרת ראיית משחק טובה ואתלטיות.
רכזים ידועים > רכזים ידועים ב-NBA

מג'יק ג'ונסון
אלן אייברסון
אוסקר רוברטסון
ג'ון סטוקטון
אייזיאה תומאס
ג'ייסון קיד
סטיב נאש
כריס פול
סטפן קרי
דריק רוז
קיירי אירווינג
ראסל וסטברוק
ג'רי וסט
רכזים ידועים > רכזים ידועים באירופה

פיירלואיג'י מרזוראטי
אנטואן ריגודו
חואן אנטוניו קורבלאן
שארונאס יאסיקביצ'יוס
סרחיו רודריגס
דימיטריס דיאמנטידיס
לוקה דונצ'יץ'
ואסיליס ספאנוליס
שיין לארקין
סרחיו יוי
מייק ג'יימס
רכזים ידועים > רכזים ישראלים ידועים

מוטי ארואסטי
טל ברודי
עדי גורדון
מאיר טפירו
בארי לייבוביץ'
חן ליפין
עודד קטש
גל מקל
אלומה גורן
יותם הלפרין
יוגב אוחיון
כריס פול במדי ניו אורלינס פליקנס זורק לסל מעל לאון פואו
מג'יק ג'ונסון, מגדולי הרכזים בכל הזמנים
רם שמואלי

| --- | --- |

 לידה:  17 ביוני 1960 (בן 64) כפר יהושע, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1978–2007 (כ־29 שנים)
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד טייסת המיון ניווט קרב בבית הספר לטיסה  מפקד טייסת 101  ראש ענף אימוני קרב במטה חיל האוויר  ראש ענף קרב במחלקת המבצעים  מפקד בסיס עובדה  מפקד בסיס רמת דוד  ראש להק המודיעין
 פעולות ומבצעים
   מבצע שלום הגליל   האינתיפאדה הראשונה     המערכה ברצועת הביטחון   האינתיפאדה השנייה     מלחמת לבנון השנייה
 תפקידים אזרחיים
 יו"ר ארגון השומר החדש יו"ר ארגון "מתחברים לעתיד משותף" יו"ר עמותת כפר גלים.
 
רם שמואלי (נולד ב-17 ביוני 1960) הוא טייס קרב לשעבר בחיל האוויר הישראלי, בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כראש להק המודיעין בדרגת תת-אלוף.
ביוגרפיה

שמואלי נולד וגדל בכפר יהושע, בנם של צביקה ועמליה. הוא דור שלישי למשפחת חקלאים מקומית ונכד לעולי העלייה השלישית. הוא נקרא על שמו של רם איילי, טייס בן הכפר שנהרג בתאונה.
ביוגרפיה > שירות בצה"ל

שמואלי התגייס לקורס טיס מספר 93 אותו סיים כחניך מצטיין במגמת קרב, ולאחריו שובץ בטייסת 119 (טייסת "העטלף"), אז טייסת מטוסי F-4 פנטום. כמה חודשים לאחר מכן כבר השתתף בגיחתו המבצעית הראשונה, הפצצה בצידון. במהלך מלחמת לבנון הראשונה השתתף במבצע ערצב 19 ובמאות גיחות נוספות, בהם ניסיונות לחסל את יאסר ערפאת. ב-1984 עבר הסבה למטוסי F-16 פייטינג פלקון ומונה לסמ"ט ב' בטייסת 110 (טיסת "אבירי הצפון"). בהמשך נשלח לארצות הברית כחלק מצוות הקליטה של מטוסי ה-F-16C. ב-1987 חזר לטייסת 119 כסמ"ט א'. בתקופה זו השתתף והוביל גיחות צילום ואיסוף מודיעין רבות.
ב-1989 השתחרר מצה"ל, אך לאחר מספר חודשים חזר לשירות קבע ויצא לשנת לימודים בבסיס חיל האוויר של ארצות הברית ובאוניברסיטת אובורן במונטגומרי שבאלבמה. עם שובו ארצה מונה במאי 1990 למפקד טייסת המיון של בית הספר לטיסה בחצרים. שנה אחר כך מונה למפקד טייסת 101 (טייסת "הקרב הראשונה"), שהפעילה מטוסי F-16D. כמפקד הטייסת הוביל אותה בתקיפת בסיס האימונים של חזבאללה בעין דרדרה. הוא סיים את תפקידו באוגוסט 1994 ומונה לראש ענף אימוני קרב במטה חיל האוויר. בתפקיד זה היה אמון על תחילת שיתופי הפעולה של חיל האוויר הישראלי עם חיל האוויר הטורקי. בהמשך שימש בתפקיד ראש ענף קרב במחלקת המבצעים של החיל. ב-1997 מונה שמואלי למפקד בסיס עובדה ובשנים 2000–2004 שימש מפקד בסיס רמת דוד.
לאחר שסיים לימודי תואר שני בממשל ציבורי באוניברסיטת הרווארד קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש להק המודיעין. הוא כיהן בתפקיד במהלך מלחמת לבנון השנייה, במהלכה השמיד חיל האוויר את מרבית מערך הרקטות ארוכות-הטווח של חזבאללה בימים הראשונים של הלחימה. בתחילת יולי 2007 הוחלף על ידי אבישי לוי ופרש משירות הקבע. המשיך לשרת עד 2020 כטייס מבצעי בטייסת 109 ולאחר מכן כמדריך בבית הספר לטיסה במגמת נווטי קרב.