stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'וזפן פלדאן
ביוגרפיה > המסדר של מקדש הוורד והצלב והסלון השנתי שלו לאמנות

ב-1881 התחיל פלדאן את הקריירה שלו כחוקר אמנות על ידי מחקר על רמברנדט.
בשובו ממסע לאיטליה ב-1882 עמד לצידו של ז'ול בארבה ד'אורביי במאבק בנטורליזם
כמבקר אמנות, פלדאן מתח בקורת על הזרמים ששלטו בזמנו בזירת האמנות הצרפתית - כולל הזרם האקדמיסטי והאימפרסיוניסטי.
הוא האמין שהאמנות שבה מקודדים מסרים וסמלים רוחניים תמלא תפקיד בהתעוררות הקהל הרחב ותסחוף אותו להתעלות רוחנית. ב-1894 הוא הסביר את רעיונותיו במניפסט שלו
L'art idéaliste et mystique: Doctrine de l'ordre et du salon annuel des Roses-Croix (1894) (האמנות האידיאליסטית והמיסטית:דוקטרינת הסדר והסלון השנתי של הרוזיקרוציאנים". הוא הרחיב אותם ב "אמפיתיאטרון של המדעים המתים", מחזור של שבעה ספרי לימוד אזוטריים שנועדו למתחילים שביקשו להשתלב במערכת שלו לצורך חניכות עצמית ומימוש עצמי.
באמצעות המסדר שלו, בשנים 1897-=1892 ארגן פלדאן סדרה של שש תערוכות של אמנים סימבוליסטים, ציירים, סופרים ומוזיקאים אוונגרדיסטים . הן נודעו כ"סלונים של הוורד והצלב" התקבלו בשמחה על ידי העיתונות ועל ידי הקהל אבל מבלי לעורר מהפכה כלשהי באמנות הצרפתית, כפי שפלדאן קיווה. עם זאת היו לרעיונותיו האזוטריים השפעה על אושיות תרבות בעולם כמו אוגוסט סטרינדברג ועזרא פאונד ובקרב הסופרים והמשוררים באמריקה הלטינית.
עד סביבות שנת 1900 השתמש פלדאן בכינוי העצמי "שר מרודך". בני תקופתו לעגו למעמד של "מגוש בבלי" שהוא יצר לעצמו ולטענתו שירש אותו ממשפחתו.
לדבריו השם מרודך והזדהותו עם האל הבבלי מרדוך היו חלק ממערכת ההחניכה שהוא הגה, בניסיון לגלם את האידיאלים הגבוהים ביותר.
פלרדן נפטר ב-1918, כמעט נשכח. הובא לקבורה בבית הקברות בטיניול בפריז (גוש 6)
ביוגרפיה > חייו הפרטיים

פלדאן התחתן בפריז ב־10 בינואר 1896 עם הרוזנת ז'וזפין לרואה דה בארד, אלמנה של ראו לרואה, רוזן בארד. היא נולדה כז'וזפין דה מאלה-רוקפור. הם התגרשו ב-31 במאי 1900.
פרסים ואותות הוקרה

1909 - הפרס שארל בלאן של האקדמיה הצרפתית - עבור "טקסטים מובחרים של לאונרדו דה וינצ'י"
1914 - הפרס יסט של האקדמיה הצרפתית - עבור הספר "Nos églises artistiques et historiques (הכנסיות האמנותיות וההיסטוריות שלנו)
ספריו

פלדאן כתב מעל מאה ספרים, רומנים ומחזות שהוא ראה בהם דרך רבת אפשרויות לתקשורת עם הקוראים, כדי לגרום להם התעוררות אזוטרית.
ספרי העיון שלו נועדו להיות ספרי לימוד לחניכה עצמית אינדיבידואלית.
החל עם "החטא העליון" מ-1884 כתב פלדאן 20 רומנים ועוד כ-30 ספרי עיון שבהם ביקש לשקף את שקיעת "הגזע הלטיני" כתוצאה מצמצום כוחו הכנסייתי והמדיני.
Le Vice suprême, (החטא העליון) רומן, 1884
Curieuse, 1885 (סקרנית)
Femmes honnêtes!, 1885 (נשים הגונות!)
L'Initiation sentimentale, 1887 (חניכה סנטימנטלית)
Istar, 1888 (אשתר)
A coeur perdu, 1888 (בלב אובד)
Coeur en peine, 1890 (לב בסבל)
Comment on devient mage, 1891 (איך להיות למגוש)
L'androgyne, 1891 (האנדרוגינוס)
La gynandre, 1891 (הגינאנדרוס)
La Typhonia, 1892 (טיפוניה)
Le panthée, 1892 (הפנתאוס)
1892 La queste du Graal, proses lyriques de l'éthopée de la décadence latine (החיפוש אחרי הגראל - קטעי פרוזה לירית על האתופיאה של הדקדנס הלטיני) פורסם ב"סלון הצלב והוורד" - כוללת 21 מספריו
1893 -Comment on devient fée (איך להיות לפיאה)
1894 - Le théâtre complet de Wagner: les XI opéras scène par scène avec notes biographiques et critiques, (התיאטרון השלם של וגנר:אחת עשרה (XI) האופרות - כל הסצנות עם הערות ביוגרפיות ובקורתיות)
1894 - L'art idéaliste et mystique: doctrine de l'ordre et du salon annuel des Rose + Croix
(האמנות האידיאליסטית ומיסטית:תורת הסדר ושל הסלון השנתי של הצלב והוורד)
Babylone, טרגדיה, 1895 (בבל)
Mélusine, 1895 (מלוזינה)
Le dernier Bourbon 1895 (הבורבון האחרון), טרגדיה
Le livre du sceptre: politics, 1895 (ספר הרביט:פוליטיקה)
La Prométhéide : trilogie d'Eschyle en quatre tableaux, 1895
(פרומתאידה:הטרילוגיה של איכילוס בארבע תמונות)
Le Prince de Byzance 1896 - (נסיך ביזנטיון) טרגדיה
Le prochain conclave; instructions aux cardinaux, 1897
(הקונקלב הבא:הנחיות לקרדינלים)
1903 -Œdipe et le Sphinx (אדיפוס והספינקס) טרגדיה בפרוזה
1904 - Sémiramis (סמירמיס), טרגדיה בפרוזה
1904 - La Dernière Leçon de Léonard de Vinci (שיעורו האחרון של לאונרדו דה וינצ'י) מסה
1905 - La Clé de Rabelais (המפתח של רבלה)
1906 - De Parsifal à don Quichotte (מפרסיפל לדון קישוט), מסה
1908 - La Doctrine de Dante (הדוקטרינה של דנטה)
La philosophie de Léonard de Vinci d'après ses manuscrits, essay, 1910
(הפילוסופיה של לאונרדו דה וינצ'י לפי כתבי היד שלו, מסה - מהדורה מחודשת Stalker 2007)
De l'Androgyne. Théorie plastique, essay 1910
(על האנדרוגינוס. תאוריה פלסטית). - מסה
לקריאה נוספת

Sasha Chaitow. Son of Prometheus: The Life and Work of Joséphin Péladan. Munich, Germany: Theion Publishing 2022.
ז'וזפן פלדאן בציור מאת אלי ברזילייה
מודעת פרסומת לסלון הרוזיקרוציאני באבון, סן-א-מארן
וויבודינה

ווֹיבודינה (בסרבית: Војводина או Vojvodina) היא פרובינציה אוטונומית של סרביה, אחת מ-27 הפרובינציות המרכיבות את סרביה והיחידה שהיא אוטונומית מאז הכרזת העצמאות של קוסובו.
מקור השם

"וויבודינה" בסרבית פירושה "דוכסות", ושמה ההיסטורי החל מ-1848 היה "הדוכסות של סרביה". מכיוון שהדוכסות כלולה בסרביה, נהוג לקרוא לה בקיצור "וויבודינה".
היסטוריה

בתחילת המאה ה-2 נכבש רוב האזור על ידי הרומאים אשר בנו בו את העיר "סירמיום" (היום סרמסקה מיטרוביצה). האזור גם הוציא ארבעה קיסרים של האימפריה הרומית. בשנת 441 כבשו ההונים את האזור ובשנת 581 נהרס המקום על ידי האווארים.
וויבודינה הייתה חלק של הונגריה מאז היווסדה על ידי המדיארים. לאחר קרב קוסובו בשנת 1389, שבו הובסו הסרבים על ידי העות'מאנים, נמלטו סרבים רבים לוויבודינה. כאשר סרביה נכבשה כליל ב-1459, גבר זרם המהגרים הסרבים לאזור. בשנת 1483 כתב מתיאש הוניאדי, מלך הונגריה, לאפיפיור שתוך ארבע שנים התיישבו בדרום הונגריה 200,000 מהגרים סרבים. בתחילת המאה ה-16 כבר היוו הסרבים אחוז נכבד של האוכלוסייה באזור והם השתתפו בהגנת הונגריה נגד העות'מאנים. לאחר כיבוש הונגריה על ידי העות'מאנים ב-1540, נעלמו המדיארים (ההונגרים) מהאזור והסרבים היוו רוב באוכלוסייה, עם מיעוט רומני.
עם החלשות האימפריה העות'מאנית, עברה וויבודינה לשליטה של בית הבסבורג. ב-1690 ברח הארכיבישוף של סרביה מפני העות'מאנים לוויבודינה ביחד עם כ-180,000 איש מצאן מרעיתו. לאופולד הראשון עודד את ההגירה הסרבית לוויבודינה, שהייתה אזור ספר של האימפריה, במטרה לחזק את הגבול נגד העות'מאנים ובשנת 1699 העניק זכויות שונות למהגרים, כולל אוטונומיה לכנסייה הסרבית. מצב זה של כנסייה מזרחית תחת שלטון מערבי הביא באזור וויבודינה למזיגה של מזרח ומערב שהתפשטה לכלל הסרבים.
גאוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
דמוגרפיה

בוויבודינה הרכב אתני מגוון בגלל התהפוכות הרבות שעברה במהלך ההיסטוריה. על האזור שלטו הפרנקים, האימפריה הביזנטית, הבולגרים, ההונגרים, האימפריה העות'מאנית, בית הבסבורג, האימפריה האוסטרית, האימפריה האוסטרו הונגרית, ממלכת יוגוסלביה, יוגוסלביה, סרביה ומונטנגרו ולבסוף סרביה. עמים שונים מאזור הבלקן והאימפריות השולטות יישבו את אדמת וויבודינה כך שכיום אוכלוסיית האזור מורכבת מיותר מ-10 קבוצות אתניות שונות, ועל כן יש באזור שש שפות רשמיות ועשרות דיאלקטים ושפות מדוברות מקומיות.
דמוגרפיה > מחוזות, מוניקיפיה וערים של וויבודינה

אחרי הנהגת חוקת סרביה משנת 1992 וויבודינה חולקה לשבעה מחוזות, הנקראים לפי מיקומם הגאוגרפי.
שם כל מחוז ניתן לפי האזור הראשי הכלול בשטחו.
משרד המנהל המקומי בממשלת סרביה ממנה את נציבי המחוזות, החסרים כוח פוליטי. המנהל המקומי נמצא במוניקיפיה ובערים. 7 המחוזות מחולקים ל 39 מוניקיפיה והערים נובי סאד, סובוטיצה, זרניאנין, פנצ'בו, סומבור וסרמסקה מיטרוביצה.
מספר תושבי וויבודינה היה בשנת 2011 1,931,809.
הם התחלקו ל-7 המחוזות כדלקמן:
186.906 - צפון באצ'קה - Severna Bačka
607.835 - דרום באצ'קה - Južna Bačka
187.581 - מערב באצ'קה - Zapadna Bačka
147.770 - צפון באנאט - Severni Banat (כלומר צפון הבאנאט הסרבי)
187.667 - אמצע באנאט - Srednji Banat (כלומר אמצע הבאנאט הסרבי)
293.730 - דרום באנאט - Južni Banat (כלומר דרום הבאנאט הסרבי)
312.278 - סרם Okrug Srem
דמוגרפיה > ההרכב האתני והדתי

בימי מלחמת העולם השנייה רובו של המיעוט היהודי באזור נרצח תחת הכיבוש ההונגרי (1945-1941) על ידי הנאצים הגרמנים ועוזריהם ההונגרים ואחרים. במהלך הכיבוש מחדש של האזור של ידי הצבא העממי היוגוסלבי ובעקבות תבוסתן של גרמניה הנאצית והונגריה, הגרמנים המקומיים נהרגו או גורשו.
[דרוש מקור].
ההשתייכות האתנית לפי נתוני המפקד בשנת 2011 (בהשוואה ל-1991) היא כלהלן:
סרבים 66,76% (56,79);הונגרים 13% (16,86) ;סלובקים 2,60% (3.16) ;קרואטים % 2,43 (3.71) ; אלו שהצהירו על עצמם כ"יוגוסלבים" 0,63% (8.65); מונטנגרים %1,15 (2,23);
רומנים 1,32 % (1,93) ; . השאר - כ-12% - כוללים צוענים (בני רומה)( 2.19%), "בונייבצים" (0.85%)רותנים (תת-קבוצה אוקראינית) (0.72%), בולגרים (%0.08),, מקדונים (0.54%),אלבנים (0.12%), גרמנים מסרביה (0.17%),"מוסלמים"- (0.17%), גוראנים (גם הם מוסלמים) (0.06%)סלובנים (0.09%),רוסים (0.06%) ,צ'כים, אוקראינים (0.22%) ואחרים.
כפי שנראה מהמספרים במהלך התפרקות יוגוסלביה וכתוצאה של העימות הצבאי, גירוש ותנועות אוכלוסין במהלך מלחמות יוגוסלביה בסוף המאה ה-20 ירד מאוד אחוז התושבים שהצהירו על עצמם כ"יוגוסלבים" וחלה ירידה באחוז רוב הקבוצות האתניות. לעומת זאת, היגרו לאזור סרבים רבים מקרואטיה, בוסניה והרצגובינה וחבל קוסובו, וחיזקו את היסוד הסרבי. למרות שהונגרים מהווים רק כ-13% מכלל אוכלוסיית האזור, קיימים יישובים (למשל דבליאצ'ה) בהם הם מהווים רוב התושבים גם כיום.
בימינו החלוקה לפי אמונות דתיות היא כזאת:
נוצרים אורתודוקסים (כולל סרבים, מונטנגרים, רומנים, צוענים, מקדונים)- 70,25%, נוצרים קתולים (כולל הונגרים, קרואטים, בונייבצים, סלובקים, בולגרים, גרמנים, רותנים) - 17.43%, נוצרים פרוטסטנטים (רובם סלובקים והונגרים) 3,31 %.
השפות הרשמיות

בוויבודינה מוכרות שש שפות רשמיות עם הכתבים שלהם: סרבית (שהכתב הרשמי שלה לפי חוקת 2006 הוא הכתב הקירילי, אך מקובל בחיי היום יום ובתקשורת להשתמש בו זמנית גם בכתב הלטיני), הונגרית (כתב לטיני), סלובקית (כתב לטיני), קרואטית (כתב לטיני), רומנית (כתב לטיני) ורותנית-פאנונית (כתב קירילי).
בוויבודינה פרט לכלי תקשורת פרטיים מוּצאים לאור עיתונים ממלכתיים בכל השפות הרשמיות: היומונים "דנבניק" (Dnevnik) ("יומון") המופיע בנובי סאד בשפה הסרבית, ו-"מגיאר סו" (Magyar Szó - "הדבר ההונגרי") בהונגרית, והשבועונים "חרבאטסקה רייץ'" (Hrvatska riječ - הדבר הקרואטי) המופיע בסובוטיצה בקרואטית, "הלאס לודו" (Hlas Lúdu - קול העם) בסלובקית, "ליברטאטיה" (Libertatea - החירות) ברומנית, ו"רוסינסקה רץ'" ( Rusinska reč - הדבר הרותני)
הערות שוליים

↑  Laurence Mitchell, Serbia: the Bradt travel guide, Bradt Travel Guides, 2007, page 201
↑  Stephen Clissold, Henry Clifford Darby, A short history of Yugoslavia from early times to 1966, CUP Archive, 1968, page 103
↑  Dennis P. Hupchick, Conflict and chaos in Eastern Europe, Palgrave Macmillan, 1995, page 109
↑  מפקד האוכלוסין של סרביה באנגלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550553105171  BNE: XX455976  BnF: cb119875028 (data)  GND: 4066811-3  LCCN: n81019818  MusicBrainz: 28c6ba1f-78d5-4769-acb7-111a96029e12  NKC: ge134575  NSK: 000096864  RERO: 02-A000173560  SUDOC: 027940039  VcBA: 497/24660  VIAF: 295369411   WorldCat (עם VIAF): 295369411 
המחוזות, המוניקיפיה והערים של וויבודינה
חלוקה אתנית בוויבודינה ע"פ מפקד אוכלוסין של 2011.
ז'וזפין קרולין, נסיכת בלגיה

ז'וזפין קרולין, נסיכת בלגיה (18 באוקטובר 1872 – 6 בינואר 1958) הייתה אחותו של אלברט הראשון, מלך הבלגים.
ביוגרפיה

ז'וזפין קרולין נולדה ב-18 באוקטובר 1872 לנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה (אחיו של לאופולד השני, מלך הבלגים) ולמריה, נסיכת הוהנצולרן, בתם של קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן ויוזפינה, נסיכת באדן.
ב-28 במאי 1894 התחתנה ז'וזפין קרולין בבריסל, עם הנסיך קרל אנטון פון הוהנצולרן, בנם השלישי של לאופולד, נסיך הוהנצולרן ואנטוניה, נסיכת פורטוגל, ממנה נולדו לה 4 ילדים. מערכת היחסים שלהם תוארה כמאושרת, והם התגוררו בטירת נמדי על הריין אשר הם רכשו בשנת 1909. במהלך מלחמת העולם הראשונה היא שימשה כאחות בבית חולים צבאי עבור החיילים הפצועים, בזמן שבעלה שימש כגנרל-לויטננט בצבא הקיסרות הגרמנית. מותש משנים של לחימה, מת בעלה זמן קצר לאחר חזרתו לביתם בשנת 1919, בגיל 51. בשנת 1936 נכנסה ז'וזפין קרולין למנזר הבנדיקטיני בנאמור, ונשארה נזירה עד מותה ב-6 בינואר 1958.
משפחתה

ב-28 במאי 1894 התחתנה ז'וזפין קרולין בבריסל, עם הנסיך קרל אנטון פון הוהנצולרן, בנם השלישי של לאופולד, נסיך הוהנצולרן ואנטוניה, נסיכת פורטוגל, ממנה נולדו לה 4 ילדים:
סטפני, נסיכת הוהנצולרן (1895–1975), התחתנה עם יוזף ארנסט, רוזן גלט.
מריה אנטוינטה, נסיכת הוהנצולרן (1896–1965), התחתנה עם הברון אגון אירל פון אונד צו ואלדגריס אונד ליבנייך.
אלברכט, נסיך הוהנצולרן (1898–1977), התחתן עם אלזה מרגוט פון פרידבורג.
הנרייטה, נסיכת הוהנצולרן (1907).
ויליס פורטאדו

ויליס אלווש פורטאדו (בפורטוגזית: Willis Alvés Furtado; נולד ב-4 בספטמבר 1997) הוא כדורגלן צרפתי-כף ורדי המשחק בעמדת הקיצוני באולביה.
קריירה

פורטאדו נולד באיברי-סיר-סן שבצרפת והתחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים המקומית. ב-23 באפריל 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ששיחק אז בליגה החמישית במשחק הליגה נגד ולנסיאן ב'. ב-4 ביוני 2016 הבקיע את השער הראשון שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד גראן סינטה. שנה לאחר מכן, חתם בסטנהאוסמיר מהליגה הסקוטית השלישית. בליגה זו שיחק שלוש שנים.
בקיץ 2018 חתם במאסר מהליגה המצרית השנייה. פורטאדו היה שותף לעלייה של המועדון לליגת העל המצרית. ב-11 בספטמבר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל המצרית בתיקו 2-2 נגד אל-איתיחאד אלכסנדריה.
בינואר 2021 הצטרף לג'רב מהליגה הנורווגית השנייה. ב-15 במאי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד קפום. ב-27 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד אולפה סאנס.
ב-7 בפברואר 2023 חתם בקוטקה טיוואן פאלויליג'אט מליגת העל הפינית.
בינואר 2024 חתם בפלוריאנה
באוקטובר 2020 קיבל זימון לנבחרת כף ורדה, אותה הוא זכאי לייצג עקב מוצא הוריו. ב-7 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד אנדורה. נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2021.
ויליאם השני, מלך אנגליה

ויליאם השני (כונה "רופוס" או "האדום" בשל דמותו האדמונית; 1056 – 2 באוגוסט 1100) היה בנו השלישי של ויליאם הכובש ומלך אנגליה מ-1087 ועד ל-1100. הוא היה גם בעל סמכות בנורמנדי והשפעה בסקוטלנד.
ביוגרפיה

תאריך לידתו המדויק של ויליאם אינו ידוע, אך היה זה בשנים 1056–1060. הוא נולד בדוכסות אביו בנורמנדיה, אשר ירש אחיו הבכור רובר השני, דוכס נורמנדיה. כבנו המועדף של אביו, זכה ויליאם בכס אנגליה לאחר מותו של ויליאם הכובש, אך תמיד הייתה קיימת איבה בינו לבין אחיו הבכור, על אף שהם התפייסו לאחר ניסיון הפיכה ב-1091 של אחיהם הצעיר הנרי. מבין השלושה, נדמה כי ויליאם היה המפייס.
חלוקת אדמות ויליאם הכובש לשני חלקים הציבה דילמה בפני אותם אצילים אשר החזיקו באדמות משני צדדי התעלה. מאחר שוויליאם הצעיר ורובר היו אויבים טבעיים, חששו אותם אצילים כי לא יוכלו למלא את דרישות שני המנהיגים, וכך היה עליהם להסתכן ולאבד את חסדיו של שליט אחד על מנת לזכות בחסדי השני. הפתרון היחיד, כפי שהם ראו זאת, היה לאחד פעם נוספת את ממלכת אנגליה ודוכסות נורמנדיה תחת שליט אחד. במרדף אחר מטרה זו, הם מרדו בוויליאם ב-1088 לטובת אחיו רוברט, כשבראשם עומד הבישוף אודו מבאייה, אחיו למחצה של ויליאם הכובש. ויליאם הצליח לאסוף את האנגלים ולהביס את המרד, ובכך להבטיח את סמכותו באותה תקופה מוקדמת ומסוכנת לשלטונו.
ב-1096 הצטרף רוברט למסע הצלב הראשון והשאיר את ויליאם לכהן כעוצר נורמנדיה עד לשובו. אך לא הצליח לחזור לנורמנדיה עד ספטמבר 1100, חודש לאחר מותו של ויליאם.
חלק ניכר מתקופת שלטונו של ויליאם התמקד במאבקים עם הכנסייה. לאחר מות ארכיבישוף לנפרנק ב-1089 הוא לקח לעצמו רווחים כנסייתיים להם לא היה זכאי, וספג על כך ביקורת. ב-1093 מונה אנסלם לתפקיד הארכיבישוף מקנטרברי, מינוי שגרר תקופה ארוכה של טינה בין המדינה לכנסייה. ויליאם ואנסלם חלקו איש על רעהו בדבר מגוון של נושאים כנסייתיים, ובאוקטובר 1097 יצא אנסלם לגלות. בעיה זו של ויליאם הומתקה מעט על ידי יכולתו לטעון לרווחי הארכיבישופות של קנטרברי במהלך שהותו של אנסלם בגלות, שם נותר עד לשלטונו של יורשו של ויליאם, הנרי הראשון.
ויליאם הסתכסך גם עם מלקולם השלישי, מלך סקוטלנד, אך שמר על שלום עם יורשו, המלך אדגר.
ויליאם היה ידוע גם בשל אופיו הראוותני. הוא מעולם לא נישא, ולא היו לו ילדים בלתי חוקיים. בימינו מקובל להניח כי הוא היה הומוסקסואל.
אחד הדברים הזכורים ביותר לגביו הצורה בה מת, במהלך ציד בניו-פורסט, כאשר חץ פילח את חזהו, אך הנסיבות לכך נותרו לא מתועדות. לא ידוע אם הייתה זו תאונה או רצח. כמה היסטוריונים העלו את הסברה כי היה זה רצח, שנעשה בפקודת אחיו של ויליאם, שירש את הכס כמלך הנרי הראשון. סברה זו מעולם לא הוכחה.
המלך ויליאם השני קבור בקתדרלת וינצ'סטר.
הערכה בתקופתו

ויליאם היה חייל אפקטיבי, אבל הוא היה שליט חסר רחמים, ולכאורה לא היה אהוב על ידי מי ששלט בו. על פי הכרוניקה האנגלו-סקסונית, הוא היה "שנוא כמעט על כל עמו ונתעב כלפי אלוהים." כותבי תקופתו נטו להסתכל על שלטונו של ויליאם בעין רעה, ככל הנראה בשל מאבקיו הארוכים והקשים עם הכנסייה: כותבי הימים הללו היו בעצמם בדרך כלל אנשי דת, ולכן ניתן היה לצפות שדיברו עליו באופן שלילי. השר הראשי שלו היה רנולף פלמברד, שאותו מינה גם כבישוף של דורהאם ב-1099. פרטי היחסים של המלך עם תושבי אנגליה אינם מתועדים באופן אמין. בני דורו של ויליאם, כמו גם אלה שכתבו לאחר מותו, גינו אותו בכל תוקף על שליטתו במה שהמתנגדים הללו ראו כחצר מלוכה מוגזם. בהתאם למסורת של מנהיגים נורמנים, בז ויליאם לאנגלים ולתרבות האנגלית.
ויליאם השני בספרות

ויליאם השני שימש כנושא לשני רומאנים היסטוריים של ג'ורג' שיפוויי (George Shipway), שנקראים The Paladin ו-The Wolf Time. הדמות הראשית ברומנים אלו היא וולטר טירל, לכאורה האיש שהתנקש במלך ויליאם, ועל פי העלילה ההתנקשות תוכננה בידי הנרי.
ויליאם טוגי

ויליאם מל טוגי (בצרפתית: William Mel Togui; נולד ב-7 באוגוסט 1996 בלקוטה שבחוף השנהב) הוא כדורגלן איבוארי, המשחק בעמדת החלוץ בטוזלספור מהליגה המשנה הטורקית.
קריירת מועדונים

טוגי החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדונים מליגת העל של חוף השנהב וליגת העל המרוקאית.
ב-1 ביולי 2018 חתם במכלן מהליגה הבלגית השנייה. בתום עונת 2018/2019 העפיל עם הקבוצה לליגת העל הבלגית.
ב-1 בפברואר 2021 הושאל למשך חצי עונה לאספראנסה דה תוניס מליגת העל התוניסאית.
ב-31 באוגוסט 2021 הושאל למשך עונה אחת ל-RWDM מהליגה הבלגית השנייה.
ב-18 ביולי 2022 הושאל לעונה אחת להפועל ירושלים. ב-20 באוגוסט ערך את משחק הבכורה שלו בקבוצה, בתיקו 1-1 מול הפועל חדרה. ב-18 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו, בניצחון 3–0 על מכבי חיפה. עונה לאחר מכן חתם בטוזלספור מהליגה המשנה הטורקית.
קריירה בינלאומית

ב-14 בינואר 2018 ערך טוגי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב, בהפסד 0–1 לנבחרת נמיביה, במסגרת אליפות האומות האפריקאיות 2018.
תארים

ליגת העל התוניסאית (1): 2020/2021
הגביע הבלגי (1): 2018/2019
הערות שוליים

↑  WILLIAM TOGUI SIGNE AU RWDM באתר הרשמי של RWDM, ‏ 31 באוגוסט 2021 (בצרפתית)
↑  החלוץ ווילאם טוגי חתם בהפועל ירושלים, באתר ONE‏, 18 ביולי 2022
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ויליאם טוגי".
ז'אן ד'איבלין

שלט איבלין
מכתב ששלח אחיו של מלך ארמניה (אנ') ב-7 בפברואר 1248 אל גיסו ז'אן ד'איבלין
ז'אן ד'איבלין, רוזן יפו ואשקלון (1215 – דצמבר 1266) היה משפטן נודע ומחבר כרוניקות ידוע מממלכת ירושלים. ז'אן היה בנו של פיליפ ד'איבלין, פקיד ממשל בכיר בחצרו של מלך קפריסין.
משפחתו הייתה חלק ממשפחת איבלין הגדולה שהיגרה לקפריסין בעקבות כיבוש האי על ידי הצלבנים בסוף המאה ה-12 בעת מסע הצלב השלישי. ז'אן נאלץ להגר מהאי אחרי מריבה בין משפחתו לפרידריך השני בשנת 1229.
ז'אן השתתף בקרב בין האיבלינים לנציגו של פרדריך בשנת 1232 והיה שותף לניצחון הבארונים המורדים. ככל הנראה היה שותף להסכם הפשרה שהושג בין פרידריך לבין האצולה הארץ ישראלית בשנת 1241. אחרי 1246 בראשית מסע הצלב השביעי הפך לרוזן יפו ואשקלון ושליט רמלה. בשנת 1249 השתתף בכיבוש דמיטה בעת מסע הצלב השביעי ונפל בשבי המוסלמים כשהאחרונים שחררו את העיר מידי הצלבנים. נפילה בשבי לא שללה את חירותו ועד מהרה הוא יצא לחופשי.
הוא היה בין המחברים של האסיזות של ירושלים.
בשנות ה-50 של המאה ה-13 התרחשה מלחמה בין ג'נובה לוונציה בעכו בגלל ענייני מסחר. על מנת לייצב את המצב קראו ז'אן ובוהמון השישי מאנטיוכיה(אנ') למלכת קפריסין לפרוש את חסותה על ארץ ישראל. המלחמה הסתיימה בניצחון ונציאני וכתוצאה מכך ג'נובה נאלצה לעזוב את עכו. ז'אן לא ניצל את מעמדו הבכיר בממלכה ולא התערב במלחמה בין הממלוכים למונגולים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261875905171  BnF: cb121346701 (data)  GND: 119510936  ISNI: 0000 0000 8142 2758  LCCN: nr95041118  NTA: 255808488  SELIBR: 227107  SUDOC: 067066763  VIAF: 62360021   WorldCat (עם VIAF): 62360021
ויליאם ג'ונסון

ויליאם ג'ונסון הבן (באנגלית: .William Johnson Jr;‏ 27 בדצמבר 1771 – 4 באוגוסט 1834) היה עורך דין, פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1804–1834. הוא מונה לכהונתו בבית המשפט העליון בגיל 32 על ידי הנשיא תומאס ג'פרסון. הוא היה השופט העליון הראשון שהיה מזוהה עם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית והשופט השני שהגיע מקרוליינה הדרומית. במהלך כהונתו על כס השיפוט הוא השיב לכנו את הנוהג למסור חוות דעת המשכית (Seriatim). הוא כתב מחצית מחוות דעת המיעוט בתקופת כהונתו של ג'ון מרשל כנשיא בית המשפט העליון והיסטוריונים מובילים העניקו לו את הכינוי "המתנגד הראשון" (first dissenter).
ג'ונסון כתב את פסק דין הרוב בשני תיקים מרכזיים, כולל פסק הדין "ארצות הברית נגד הדסון" (United States v. Hudson), ומאות פסקי דעת הרוב בתיקים פחות מרכזיים שעסקו במשפט הימי, מקרקעין וביטוח. הוא היה תומך נלהב של ממשלה פדרלית חזקה בתחום הכלכלי, והשקפתו זו הובילה אותו להצטרף לדעת הרוב בתיקים כמו "מקולוק נגד מרילנד" (McCulloch v. Maryland), "גיבונס נגד אוגדן" (Gibbons v. Ogden) ו"פלטשר נגד פק" (Fletcher v. Peck), לתדהמתם של תומאס ג'פרסון ואישים אחרים ממפלגתו.
השקפותיו הפדרליסטיות החזקות של ג'ונסון כאשר כיהן כשופט בסבבי שיפוט במחוז קרוליינה הדרומית, גרמו לנידויו במדינת הולדתו. ב-1834 הוא עבר להתגורר בברוקלין, ניו יורק, שם הוא נפטר מאוחר יותר באותה שנה כתוצאה מסיבוכי ניתוח שעבר. כמו רוב השופטים בבית המשפט העליון בנשיאותו של מרשל, תרומותיו של ג'ונסון עמדו בצלו של מרשל. עם זאת, החל משנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, הפכה גישתו השיפוטית של ג'ונסון לנושא נפרד בתורת המשפט.
ראשית חייו

ויליאם ג'ונסון נולד בסנט ג'יימס גוז קריק שבפרובינציית קרוליינה הדרומית (כיום חלק ממחוז ברקלי שבקרוליינה הדרומית), לוויליאם ג'ונסון האב, נפח במקצועו, שעבר לקרוליינה הדרומית מניו יורק, ושרה (לבית נייטינגל) ג'ונסון. הוריו היו תומכי המהפכה האמריקאית. במהלך המהפכה, נחשב ג'ונסון האב על ידי הרשויות הבריטיות כ"אחד המורדים המסוכנים והחשובים ביותר". הוא הוביל את המהפכנים של צ'ארלסטון לצד כריסטופר גדסדן וארגן את "עץ החירות" (Liberty Tree), מקום המפגש של המהפכנים בעיר. לאחר המצור על צ'ארלסטון, נעצרו ג'ונסון האב וגדסדן ונכלאו בסיינט אוגוסטין שבפלורידה על יד המפקד הבריטי סר הנרי קלינטון. ג'ונסון הבן, יחד אחיו ואמו, שגם הם היו מהפכנים, נמלטו בסופו של דבר לניו יורק, שם הם חיו עד תום המהפכה. לאחר המלחמה היה ג'ונסון האב נציג צ'ארלסטון באספה הכללית של קרוליינה הדרומית.
ויליאם ג'ונסון הבן היה בן 14 בקיץ 1787, כאשר התכנסה בפילדלפיה ועידת החוקה. לפי אחד מההיסטוריונים של בית המשפט העליון, "שום דבר לא עיצב את הרגלי החשיבה של ג'ונסון בצורה חזקה יותר מאשר התנסותו במהפכה".
ב-1790 סיים ג'ונסון את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון כמצטיין בכתתו. שלוש שנים לאחר מכן הוא התקבל ללשכת עורכי הדין לאחר שלמד משפטים בהדרכתו של צ'ארלס קוטוורת' פינקני.ג'ונסון היה תומך של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית וייצג את צ'ארלסטון בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית בשנים 1794–1800. בתקופת כהונתו האחרונה בבית הנבחרים, החל מ-1798, הוא שימש כיושב ראש הבית. ב-1799 הוא סייע להעביר הצעת חוק לארגון מחדש של מערכת המשפט של המדינה. מאוחר יותר באותה שנה הוא מונה גם כשופט בבית המשפט של המדינה, משרה שנוצרה במסגרת תהליך הארגון שהוא הוביל. כהונתו בבית משפט זהה כללה גם משרה בבית המשפט החוקתי של קרוליינה הדרומית, שהיה הערכאה הגבוהה ביותר במערכת המשפט של המדינה באותה תקופה.
ב-1794 נשא ג'ונסון לאישה את שרה בנט, אחותו של תומאס בנט, שלימים כיהן כמושל קרוליינה הדרומית והיה ידיד קרוב של ג'ונסון. לזוג נולדו שמונה ילדים, שמתוכם שישה הגיעו לבגרות. הם גם אימצו שני פליטים מסנטו דומינגו.
ב-1808 בנה ג'ונסון בית בן 2.5 קומות בשדרות ראטלדג' שבצ'ארלסטון. בעת כהונתו בבית המשפט העליון הוא החזיק בבעלותו עבדים.