הפארק הלאומי איי התעלה
היסטוריה

בכל מהלך ההיסטוריה הגאולוגית האחרונה היו איי התעלה אזור יבשתי נפרד מיבשת אמריקה הצפונית. עם זאת, בעידן הקרח היו פני הים נמוכים בהרבה מגובהם היום, וכל ארבעת האיים הצפוניים היו מחוברים לאי גדול המכונה סנטארוזאה (Santarosae). מרחקו המשוער של אי זה מהיבשת היה כ-10 קילומטרים, וככל הנראה משך האי הירוק אליו ממותות שהגיעו בשחייה לפני כ-20,000 שנים. באיים עברו הממותות אבולוציה של ננסות איים תוך יצירת מין ייחודי לאיים, הממותה הננסית (Mammuthus exilis). גובהה של הממותה הננסית היה קצת פחות משני מטרים, פחות מחצי מגובה המין שממנו התפתחה. הממותה הננסית נכחדה בערך לפני 10,000 שנים, במקביל להופעתו של האדם על האיים.
באיים נתגלו העדויות המוקדמות ביותר להתיישבות אנושית בחוף קליפורניה של ימינו, ואולי גם באמריקה הצפונית כולה. קבוצת האיים הצפונית של איי התעלה, אז כאמור אי גדול אחד, יושבו על ידי פלאו-אינדיאנים לפני לפחות 13,000 שנים, בסוף תקופת הפליסטוקן. בתקופה זו היה האקלים קריר יותר. בני הצ'ומאש התגוררו באיים במשך זמן רב לפני בואם של האירופים הראשונים.
מגלה ארצות ספרדי חואן רודריגס קבריו הגיע לאיים בשנת 1542. במשך כמאתיים שנים ביקרו באיים חוקרי ארצות וסוחרים וצדו לוטרות ימיות וכלבי ים על מנת לסחור בפרוותם ובשומנם, והם פגעו משמעותית במערכות האקולוגיות של האיים, כולל הכחדה של לוטרת הים, עיטם לבן-ראש ומינים נוספים. ביקוריהם עשו שמות באוכלוסיית האיים בשל המחלות דוגמת אבעבועות שחורות שהביאו, שכנגדם לא היה לילידים חיסון טבעי. בתחילת המאה ה-19 העבירו הספרדים את הילידים שנותרו באיים ליבשת אל מיסיונים וכפרי פואבלו סמוכים אליהם.
האיים עברו לשלטון מקסיקו בעת קבלת עצמאותה ב-1821, ובשנות ה-30 של המאה ה-19 החלו המקסיקנים בניסיונות לגדל כבשים באיים סנטה קרוז וסנטה רוזה. כשקליפורניה קיבלה מעמד מדינה ב-1850 עברו האיים לריבונות של ארצות הברית. חוות לגידול כבשים ובקר הוקמו על כל אחד מחמשת האיים במהלך סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. חוות אלו ניצלו את שדות המרעה הרחבים ושגשגו, אם כי תוך פגיעה במערכת האקולוגית. שרידים היסטוריים מחוות אלו נותרו באיים סנטה קרוז וסנטה רוזה. ענף כלכלי חשוב נוסף שבו התמחו מהגרים סינים היה דיג צדפות אוזן הים (הסוג Haliotis של חלזון הקרוי גם אָבָּלוֹן). הצדפות נאספו במימי האיים, בשרם יובש ונשלח לסין ולקהילות של הסינים בארצות הברית (למשל בסן פרנסיסקו). היה גם מסחר בצדפות הצבעוניות. דיג היתר גרם כמעט להיעלמות אוזן הים ממימי האיים בסוף המאה ה-20 והדיג הופסק בשנות ה-90 של המאה ה-20.
במהלך המאה ה-20 הקימו הצבא, חיל הים, חיל האוויר ומשמר החופים של ארצות הברית מוצבים באיי התעלה הצפוניים. מגדלי תאורה הוקמו באיים אנאקפה וסנטה ברברה בעשור השני של המאה ה-20, ומגדלור של ממש הוקם במזרח אנאקפה ב-1932, והופעל על ידי משמר החופים עד סוף שנות ה-60. למטרות הגנה על החוף הוקם בסנטה רוזה מחנה של הצבא ב-1943 ובסיס חיל אוויר ב-1950. חיל הים האמריקני ניהל את האי סן מיגל מ-1948 עד שהעביר פיקוח לשירת הפארקים הלאומיים ב-1967. חיל הים עדיין מפעיל מוצב קטן באי סנטה קרוז.
ב-1969 הייתה התפוצצות באסדת קידוח 10 קילומטרים מחוף קליפורניה, הנפט החל לזרום לים. דליפת הנפט הופסקה לאחר מאמצים גדולים 11 יום אחר-כך, אבל כתם הנפט נישא בזרמי הים לאיי התעלה. הזיהום פגע קשות בעופות הימיים ומעריכים כי 3,600 מתו כתוצאה מהזיהום. היה זה זיהום הנפט הגדול ביותר בתולדות ארצות הברית אחרי דליפת הנפט במפרץ מקסיקו ואסון הנפט של אקסון ואלדז.
ב-1938 הוכרזו האיים סנטה ברברה ואנאקפה מונומנט לאומי. ב-1947 הרחיב הנשיא הארי טרומן את גבולות המונומנט למייל ימי מסביב לשני האיים. ב-1980 נחקקה בקונגרס של ארצות הברית ההחלטה להפוך את המונומנט הלאומי לפארק לאומי מספר 40, ולצרף אליו את האיים סן מיגל, סנטה קרוז וסנטה רוזה. במשך השנים הבאות רכש שירות הפארקים שטחים באיים השונים או קיבלם כתרומה.