stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבו נוואס

ערך זה עוסק במשורר ערבי. אם התכוונתם למכתש פגיעה שקרוי על שמו, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  756 אהוואז, איראן 
 פטירה:  814 (בגיל 58 בערך) בגדאד, בית עבאס 
 מדינה:  בית עבאס 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 
אַבּוּ נֻוַאס אלְ-חַסַן בְּן הַאנִי אלְ-חַכַּמִיּ (בערבית: أبو نواس الحسن بن هانئ الحكمي; 750–810 או 815) היה משורר ערבי. שלט בכל סגנונות השירה בשפה הערבית הקלאסית. חיבוריו נכללו, בין היתר, בסיפורי אלף לילה ולילה.
ביוגרפיה

אבו נוואס נולד בעיר אהוואז שבאיראן. הוא לא הכיר את אביו, אך ידוע שהוא היה ערבי. שמו היה האני, והוא היה חייל בצבאו של מרואן השני. שם אמו הפרסייה היה גולבן והיא הייתה אורגת. הכוניה שלו, "אבו נוואס", דבק בו בזכות תלתליו הארוכים.
בעודו ילד מכרה אותו אמו לעבדות אצל חנווני מתימן, שלקח אותו לעבוד בחנותו בבצרה. שם משך את תשומת לבו של המשורר ואלִבה בן אל-חובאב (والبة بن الحباب) שקנה אותו ואימצו לבן. ואלבה לימד את אבו נוואס דת, מדעים ושירה.
בהמשך חייו עבר להתגורר בבגדאד, שם קנה לעצמו שם של משורר מקורי וחדשני שעסק בחיי העיר, להבדיל מרוב המשוררים של תקופתו למשל אבו אל-עתאהיה שעסקו בחיי המדבר. בפרט, עסק בחיי הוללות, שתיית יין, ואהבה חד-מינית לנערים.
הוא נמלט למצרים, לאחר שפרסם שיר שהילל את הברמכים, שהח'ליף הארון א-רשיד נלחם בהם. הוא שב לבגדאד לאחר מותו של א-רשיד בשנת 809. לאל-אמין, בנו של א-רשיד שירש את שלטונו, היה טעם דומה לזה של אבו נוואס בחיי הוללות. תחת שלטונו היה אבו נוואס בשיא פוריותו. למרות זאת, הוללותו של אבו נוואס הייתה מוגזמת, והוא נשלח לכלא.
בשנת 813 הרג צבאו של אחיו של אל-אמין, אל-מאמון, את אל-אמין, ואל-מאמון ירש את השלטון. אל-מאמון היה אדוק בדתו והתנגד להוללות של אל-אמין ואבו נוואס. שיריו של אבו נוואס מתקופה זו היללו את הדת והתנגדו להוללות. למרות ניסיונו לחזור בתשובה, הוא מת בכלא בשנת 814 או 815.
נודעה לו השפעה על שירתם של עומר ח'יאם וחאפז.
לקריאה נוספת

אבו נוואס, שירי יין ואהבה, תרגום: עפרה בנג'ו ושמואל רגולנט, מכון ון ליר בירושלים והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999
Esat Ayyıldız. "Ebû Nuvâs’ın Şarap (Hamriyyât) Şiirleri". Bozok Üniversitesi İlahiyat Fakültesi Dergisi 18 / 18 (2020): 147-173.
הערות שוליים

↑  Esat Ayyıldız. "Ebû Nuvâs’ın Şarap (Hamriyyât) Şiirleri". Bozok Üniversitesi İlahiyat Fakültesi Dergisi 18 / 18 (2020): 147-173.
The Good Food Guide

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 שפת המקור:  אנגלית 
 נושא:  ביקורת מזון 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1951 
 
The Good Food Guide הוא מדריך היוצא מדי שנה למסעדות הטובות ביותר בבריטניה, והוא רואה אור בידי Which?books.
המדריך ראה אור לראשונה ב-1951 בידי ריימונד פוסטגייט (אנ') (Raymond Postgate), אנין טעם שנחרד מאמות המידה של המסעדנות בת זמנו. הוא גייס צוות של מתנדבים שביקרו בחשאי במסעדות והעריכו אותן על בסיס האמונה ש: "אתה יכול להשחית אדם אחד. אתה אינך יכול לשחד צבא." פוסטגייט ייסד עוד קודם לכן, ב-1949, את Good Food Club.‏
אחת מהכותבות של המדריך בראשית דרכו הייתה מרגרט קוסטה שאחרי-כן פתחה מסעדה משלה, Lacy's, במייפייר. המדריך קיבל ביקורות כל-כך רבות בקשר לLacy's שהערך על המסעדה נחלק לטורי "אוהב את לייסי" ו"מתעב את לייסי".
המדריך סוקר כיום 1,200 מסעדות והוא נכתב מחדש כל שנה והוא עצמאי לחלוטין – אין שום פרסומות או חסויות, לא לוקחים כסף על מנת להכליל במדריך, וכל המפקחים הם אנונימיים.
הקוראים מעודדים לקחת חלק פעיל ולהגיש את הביקורות שלהם באתר המדריך ומתחשבים בכך בהחלטה על המסעדות החדשות שייכללו במהדורה החדשה של המדריך. לסוקרים הטובים ביותר מציעים להיות מפקחי המסעדות העתידיים של המדריך. מסעדות מקבלות ציונים של 1 עד 10.
ב-2008 פרסם המדריך מהדורה מיוחדת ללונדון. הצעד ננקט בעקבות הוצאתו לאור של מדריך מישלן האדום ללונדון שנה קודם לכן.
במהדורת 2010 של המדריך נבחרה מסעדה "דה פאט דאק" של הסטון בלומנטל למסעדה הטובה ביותר ואחריה מסעדת "גורדון רמזי" של גורדון רמזי ומסעדת "לה מנואר או קואט סזון" של רימון בלאן. סניף של רשת מסעדות הדרכים הבריטית Little Chef בסמוך לפופהאם נכלל במדריך 2010 אחרי שהתפריט חודש בידי השף הסטון בלומנטל בתוכנית בערוץ 4 הבריטי.
ביקורת על מהדורת 2007

ב-2007 מפקחים ועורכים לשעבר של המדריך מתחו עליו ביקורת אחרי ששורה של מסעדה טובות לא נכללו בו, הם טענו שצורות הביקורת החדשה והחלטות המערכת הובילו להכללתן של שלוש מאות מסעדות המומלצות על ידי הקוראים בין 1,200 הביקורות שלו.
מפקח ועורך לשעבר, ג'ים איינסוורת, תיאר את קו המדיניות החדש כ"קמצנות" ואמר שמדריך 2008 "המילה שעולה בראשי היא רשלנות. נדמה שדברים רבים נעשו בחופזה. בין המסעדות שלא נכללה מסעדה באיי סילי אף על פי שהיא נמנית כערך העיקרי במפת המדריך של האי. כמה מהמסעדות הושמטו בשל העדר ביקורות של קוראים.
פרסים

מדי שנה מציג המדריך את פרס העורך שלו בקטגוריות הבאות: המסעדה החדשה הטובה ביותר, הפאב החדש הטוב ביותר, תפריט היין של השנה, השף הטוב ביותר, השף המבטיח הטוב ביותר, שף הפאב הטוב ביותר, מסעדת הדגים הטובה ביותר, התמורה הטובה ביותר לכסף, השימוש הטוב ביותר במוצרים מקומיים, המסעדה המשפחתית הטובה ביותר.
על מנת לחגוג את יום הולדתו השישים של המדריך ב-2010, הוא העניק פרס על מפעל חיים לשף רימון בלאן ממסעדת "לה מנואר או קואט סזון" ב-Great Milton, מסעדה שנכללה עשרים ושבע שנים במדריך. הפרס ניתן לאות הכרה על "מחויבותו הבלתי מתפשרת לעקביות, איכות ומוצרים עונתיים."
פרסומים

The Good Food Guide Dinner Party Book (Hilary Fawcett and Jeanne Strang, 1971)
The Good Food Guide Second Dinner Party Book (Hilary Fawcett, Hodder & Stoughton Ltd, 1979)
Good Cook's Guide: More Recipes from Restaurants in the "Good Food Guide" (1974)
The Good Food Guide (Which? Books, 2010) ISBN 978-1-84490-195-1
The Good Food Guide: Recipes - Celebrating 60 of the UK's Best Chefs and Restaurants (Which? Books, 2010) ISBN 978-1-84490-106-7
הערות שוליים

↑  "טעם, הגבול העליון", אינדפנדנט, 23 בספטמבר 2004
↑  נייגל סלייטר, דברים לזכרה: מרגרט קוסטה, סופרת וטבחית שסייעה לבריטים לגלות את האוכל המשובח", גארדיאן, 13 באוגוסט 1999
↑  "כיצד מנקדים את המסעדות", The Good Food Guide
↑  קרסטין קון, מדריך Good Food Guide משיק ספר המוקדש ללונדון, Caterersearch‏, 15 בפברואר 2008
↑  "המסעדות הטובות ביותר של The Good Food Guide לרגל 60 שנים למדריך", The Good Food Guide
↑  מסעדה ברשת Little Chef נכנסת למדריך Good Food Guide,‏ BBC,‏ 28 באוגוסט 2009
↑  נייג'ל פאקר, "מדריך הסועדים והמסעדות החסרות", Caterersearch‏, 22 בנובמבר 2007
↑  "פרסי העורך"
אברהם וולפנזון (איש השב"כ)

| --- | --- |

 לידה:  12 במרץ 1934 בית-חנן, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  26 ביולי 2021 (בגיל 87) חיפה, ישראל 
 ענף מדעי:  מדע המדינה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  תל רגב 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 
אברהם וולפנזון (12 במרץ 1934 – 26 ביולי 2021) היה דוקטור למדע המדינה שהיה לוכד מרגלים ומפעיל סוכנים כפולים במשך למעלה מארבעה עשורים במסגרת שירות הביטחון הכללי.
ביוגרפיה

אברהם וולפנזון נולד במושב בית-חנן להורים מחלוצי העלייה הרביעית. למד בבית הספר היסודי במושב ולאחר שמשפחתו עברה להתגורר בראשון לציון המשיך בלימודיו בבית הספר חביב במושבה. המשיך בלימודיו התיכוניים בגימנסיה הריאלית במושבה. מנעוריו ניכר בו כישרון הכתיבה והוא פרסם במהלך שנות ה-40 רשימות של הומור בשבועונים שונים, שירים בשבועון "במעלה", ביטאון תנועת הנוער העובד, ופזמונים פוליטיים ב"הדור"– עיתון יומי מטעם מפא"י ו"אשמורת" (השבועון של המשמרת הצעירה).
היה מדריך בתנועת הנוער העובד וגדנ"עי ב"הגנה". היה תלמיד מצטיין ובגמר לימודיו התיכוניים, והוא בן 17 שנים, החל ללמוד כלכלה ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר סמסטר אחד נקרא להתייצב לשירות בצה"ל. הוא התגייס בשנת 1952 ובשלב המיון הוצע לו לשרת בחיל האוויר או בחיל המודיעין והוא בחר לשרת במודיעין וסופח לשרת כחייל במסגרת השב"כ. הוא נשלח לבניין השב"כ, ששכן אז ברחוב בוסטרוס ביפו (כיום רחוב רזיאל), שם הוצב לשרת באגף לביטחון פנים של צה"ל, שפעל בשיתוף עם זרוע ביטחון שדה (כיום מחלקת ביטחון מידע) של צה"ל, שלהם מטרה משותפת, למנוע דליפת ידיעות ולסכל נסיונותיו של היריב להשיג מידע על צה"ל. בהמשך שירותו, במרוצת השנים, הגיע לעמוד בראש מחלקת המחקר של השב"כ. שירותו נמשך לסירוגין, כולל במסגרת שירות המילואים, במשך 44 שנים, עד לשנת 1996.
במרוצת השנים המשיך בלימודיו וקיבל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני ושלישי באותו תחום מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל לתפקידו בשב"כ כיהן כמרצה לפילוסופיה מדינית ופילוסופיה מודרנית בבית ברל ובאוניברסיטה העברית וחיבר ספרים רבים בנושאים אלו.
בשנת 1965 הוקמה רשימת פועלי ישראל (רפ"י). המפלגה הוקמה לפני הבחירות לכנסת השישית, על ידי יוצאי מפא"י, ובראשם דוד בן-גוריון. הסיבה העיקרית להקמת רפ"י, כפי שהוצגה על ידם, הייתה שלוי אשכול, יורשו של בן-גוריון בתפקיד ראש ממשלת ישראל, סירב להיענות לדרישת בן-גוריון שאשכול לא יקבל את הזיכוי שהעניקה ועדת שרים לפנחס לבון מן האחריות על "העסק הביש", מבלי שהדבר ייחקר בוועדת חקירה משפטית. אל בן-גוריון הצטרפו מי שנקראו אז ה"צעירים" כשמעון פרס ומשה דיין ואחרים. אברהם וולפנזון לקח פסק זמן מפעילותו הביטחונית והאקדמית. הוא ערך את ביטאונה של רפ"י "מבט חדש" והפך לידיד קרוב של בן-גוריון. אנשי רפ"י נחלו אכזבה מתוצאות הבחירות לכנסת כשרפ"י זכתה בעשרה מנדטים בלבד והייתה לסיעת אופוזיציה. בבחירות לרשויות המקומיות, שנערכו במקביל לבחירות לכנסת ב-1965, נבחר מטעם רפ"י לסגן ראש העירייה בראשון לציון. עם זאת המשיך בפעילותו בשב"כ.
בשנת 1970 עבר עם משפחתו לחיפה והמשיך בפעילותו הציבורית והאקדמית, בין היתר במועצת פועלי חיפה, באוניברסיטת חיפה, בטכניון, במכללת תל-חי ויצא לשליחוית הסברה בארצות הברית ומדינות אירופה.
בשנת 1977 נבחר לנהל את "מכללת ארן" (לשעבר "בית ספר לפעילי ההסתדרות") בתל אביב (והוסיף לגור בחיפה).
כתב ספרים רבים ופרסם מאמרים בתחומי התמחותו האקדמית.
נשא את ניצה, נינתו של זאב אברמוביץ ממייסדי ראשון לציון.
"לוכד המרגלים"

בתחילת דרכו בשב"כ עסק וולפנזון בתפקידי תיוק ועד מהרה נתמנה לעוזרו של ראש אגף כוח אדם. תוך זמן לא רב הועבר על ידי ראש השב"כ עמוס מנור לעסוק בתפקיד מקצועי של סיכול ריגול וחבלה באגף לענייני ערבים וטיפל בריגול ובטרור שמקורם בערביי ישראל ובמדינות ערב. במסגרת תפקידו הפעיל כעשרים סוכנים כפולים. אחדים מבין המרגלים שלכד, או השתתף בלכידתם, היו מחשובי המרגלים שפעלו בישראל בתקופתו - רפעת אל גמאל, זאב אבני, אהרן כהן, קורט סיטה וישראל בר.
"לוכד המרגלים" > תוכנית הטלוויזיה

בשנים 2016–2018 הוקרנה בערוץ כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי סדרה בת מספר פרקים בשם "צייד המרגלים", אודות פעילותו של אברהם וולפנזון בשב"כ. במסגרת הסדרה, של הבמאי איל תבור והסופר שלמה נקדימון, הופיע וולפנזון וגולל את סיפורם של המרגלים, רפעת אל גמאל, זאב אבני, אהרן כהן, קורט סיטה וישראל בר שחדרו למקומות רגישים במערכת הביטחון, ותיאר את מניעיהם, כיצד נחשפו ואיך נחקרו.
מספריו

אידיולוגיה, הוצאת ההסתדרות הכללית, 1969
דמוקרטיה ואידיאלים חברתיים בישראל, הוצאת עם עובד, 1972
מהתנ״ך לתנועת העבודה: מחשבה מדינית וחברתית בישראל, הוצאת עם עובד, 1975
דוד בן-גוריון: עשור למותו, הוצאת ההסתדרות הכללית, 1983
כחול-לבן-אדום: האורינטציה הפרו־סובייטית בישראל, הוצאת עם עובד, 1983
צילה של סין על המזרח התיכון, הוצאת המדרשה למחשבה סוציאליסטית, האגודה לחקר מארכס והסוציאליזם, 1988
הגל כמקור לסוציאליזם מודרני, הוצאת המדרשה למחשבה סוציאליסטית, האגודה לחקר מארכס והסוציאליזם, 1987
על מדינת ישראל וארץ ישראל, הוצאת בית ברל, 1989
הערות שוליים

↑  אברהם וולפנזון באתר חברה קדישא חיפה
↑  אשמורת [תש"ה-תשי"ב] 1944-1951, באתר האתר ההיסטורי של תנועת העבודה הישראלית
↑  ע. גרא, אלף תלמידים שמעו על מעשה המופת של שלמה קוט, מעריב, 17 באוקטובר 1966;
צפויה משמרת שניה בביה"ס בראל"צ, מעריב, 29 באוגוסט 1968
↑  עשרות פעילי עבודה בחיפה הביעו את תמיכתם באגמי, מעריב, 1 בספטמבר 1974
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313401905171  GND: 1158033214  LCCN: n87921307  VIAF: 35987015   WorldCat (עם VIAF): 35987015
אברהם וולקוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  28 במרץ 1878 טיומן, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  27 בינואר 1965 (בגיל 86) ניו יורק, ארצות הברית 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  מודרניזם אמריקאי 
 
מקס וובר, אברהם וולקוביץ, דיוקן, 1907 בערך
אברהם ווקוביץ' (באנגלית: Abraham Walkowitz;‏ 28 במרץ 1878 – 27 בינואר 1965) היה צייר יהודי-אמריקאי, שהתחבר עם עמיתים אמריקאים שעבדו בסגנון המודרניסטי.
ביוגרפיה

ווקוביץ' נולד, 28 במרץ 1878, בטיומן שבסיביר להורים יהודים. בילדותו היגר עם אמו לארצות הברית. הוא למד באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק ובאקדמיה ז'וליאן בפריז אצל ז'אן-פול לורנס. ווקוביץ' ובני דורו הסתובבו אחר כך סביב הגלריה של הצלם אלפרד סטיגליץ, שם התכנסו מבשרי האמנות המודרנית באמריקה ושם הוצגו אמנים אירופיים רבים לראשונה בארצות הברית. ווקוביץ' עבד בשיתוף פעולה הדוק עם שטיגליץ כמו גם עם ארתור דייב, מרסדן הרטלי וג'ון מרין (המכונים לעיתים קרובות "רביעיית שטיגליץ").
קריירה והכשרה מוקדמת

ווקוביץ' נמשך לאמנות מילדות. בראיון בעל-פה עם אברם לרנר ב -1958, הוא נזכר: "כשהייתי ילד, כבן חמש, הייתי מצייר עם גיר, על כל הרצפות ... אני מניח שזה היה בתוכי. אני זוכר את עצמי כילד קטן, בן שלוש או ארבע, לוקח גיר ומצייר רישומים." בבגרותו עבד כצייר שלטים והחל לשרטט מהגרים בגטו היהודי של ניו יורק, שם התגורר עם אמו. הוא המשיך בהכשרתו הרשמית, ובכספים שהלווה מחבר נסע לאירופה בשנת 1906 ללמוד באקדמיה ז'וליאן. באמצעות היכרות שערך עם מקס ובר, הוא פגש את איזדורה דאנקן בסטודיו של אוגוסט רודן, הרקדנית האמריקאית המודרנית שכבשה את תשומת ליבו של האוונגרד. ווקוביץ המשיך לייצר יותר מ -5,000 רישומים של דאנקן.
גישתו של ווקוביץ לאמנות במהלך השנים הללו נבעה מרעיונות הפשטה מודרניסטים אירופיים, שחדרו אט אט לנפש האמנות האמריקאית בשלהי המאה. כמו הרבה אמנים באותה תקופה, ווקוביץ' הושפע עמוקות מתערוכת הזיכרון משנת 1907 על יצירתו של סזאן בפריז בסלון הסתיו. האמן אלפרד ורנר נזכר כי ווקוביץ' מצא כי תמונותיו של סזאן שהיו "חוויות אנושיות פשוטות בעוצמתן." כשעבד לצד מודרניסטים אמריקאים אחרים שנתמכו על ידי שטיגליץ, שינה ווקוביץ את סגנונו כאמן והפיק עבודות מופשטות שונות.
אף על פי שווקוביץ' הושפע ממאסטרים אירופיים מודרניים, הוא היה זהיר שלא לחקות אותם. האמן והמבקר אוסקר בלומנר זיהה את האיכות הזו ביצירתו של ווקוביץ', וציין את ההבדלים בין עבודותיו המשפיעות ביותר של קנדינסקי לסגנון ווקוביץ'. הוא כתב: "ווקוביץ' מונע על ידי 'הכורח הפנימי'; קנדינסקי, עם זאת, כמו שאר הרדיקלים, נראה שלא מתקדם בהדרגה ובפנימיות, אלא מתוך מחשבה המורכבת לבצע הישג אינטלקטואלי - שאינו אמנות."
ווקוביץ' הוצג לראשונה בשנת 1911, ונשאר עם הגלריה של שטיגליץ' עד 1917. במהלך אותם השנים האמנות המודרנית באמריקה נתקלה בקשיים. עד להתרחשות תערוכת הארמורי המרכזית בשנת 1913 בה ווקוביץ' היה מעורב והוצג שם. האמנים המודרניים האירופאים הביאו רעיונות רדיקליים, אך נתקלו בביקורת עוינת מקומית.
אברהם וולקוביץ' נפטר ב-27 בינואר 1965.
ציורי איזדורה דאנקן

בשנת 1927 ציטטה איזדורה דאנקן את שורותיו של וולט ויטמן במאמרה - ״אני רואה את אמריקה רוקדת״, וכתבה, "כשקראתי את השיר של ויטמן, אני שמעתי את אמריקה שרה, היה לי גם חזון: חזון - אמריקה רוקד ריקוד שיהיה הביטוי הראוי לשיר אותו וולט שמע כששמע את אמריקה שרה."
דאנקן הייתה אמנית ששייכת באופן מובהק למודרניזם, והשליכה את האזיקים הנוקשים של צורה הבלט וחקר התנועה באמצעות שילוב של פסל קלאסי ומקורות פנימיים משלה. היא תיארה את החיפוש הזה: "ביליתי בסטודיו ימים ולילות ארוכים בחיפוש אחר הריקוד שעשוי להיות הביטוי האלוהי של הרוח האנושית באמצעות תנועת הגוף." עבור דאנקן, הריקוד היה ביטוי אישי מובהק ליופי באמצעות תנועה. והיא טענה כי היכולת לייצר תנועה טמונה באופן טבעי בתוך הגוף."
אברהם ווקוביץ' היה אחד האמנים הרבים שנשבו בצורת התנועה החדשה הזו. ניתן לפרש את הרישומים של דאנקן כמייצגים של המטרות הנעלות ביותר של ווקוביץ'. הוא הצליח לשאוב מאותו נושא של הריקוד שוב ושוב השראה, ולהפיק חוויה שונה בכל תצפית.
פסלים זיהו בקלות את התכונה הזו בדאנקן; הייתה בה איכות של ריקוד שנראה אמנותי, ולא סטטי. מבקר הריקודים וולטר טרי תיאר את זה בשנת 1963: "אף על פי שהריקוד שלה נבע באופן בלתי נמנע ממקורותיה הפנימיים ומשאבי הכוח המוטורי וההנעה הרגשית, אך ההיבטים הגלויים של הריקוד שלה היו צבעוניים בבירור, ומעוצבים על ידי האמנות היוונית ותפיסת הפסל של הגוף. השפעות אלה ניכרות בבירור בתמונות שלה ובעבודות האמנות שהעניקו לה השראה."
בכל התבוננות בריקוד של דאנקן, וולקוביץ׳ רשם תצפית חדשה. ווקוביץ' כתב בשנת 1913, "אני לא נמנע מאובייקטיביות ולא מחפש סובייקטיביות, אלא מנסה למצוא שווי משקל… אני מבקש לכוון את האמנות שלי למה שאני מרגיש כבסיס לחוויה."
ההתעניינות שלו בתיעוד של החוויה ולא בייצור ייצוג אובייקטיבי של הנושא היא מרכזית בהרכב הרישומים של דאנקן. קווי הרישום מתפקדים במקביל כצורות של גוף האדם, אך גם מתחקות אחר מסלולי תנועות הרקדנית.
מסירותו של ווקוביץ' לדאנקן כנושא התרחבה אחרי מותה בטרם עת בשנת 1927. העבודות שלו חושפות אמונות משותפות כלפי המודרניזם ופוגעות בקשרים שלהם עם העבר. בשנת 1958, ווקוביץ' אמר לרנר, "לא היו לה (דאנקן) חוקים. היא לא רקדה על פי הכללים. היא יצרה. הגוף שלה היה המוזיקה. זה היה גוף חשמלי, כמו של וולט ויטמן."
חשיבות

אף על פי שמעולם לא הגיע לאותה תהילה כמו בני דורו, מערכת היחסים ההדוקה של ווקוביץ' עם גלריה 291 ואלפרד שטיגליץ הציבה אותו במרכז התנועה המודרניסטית. תצורות העיר המופשטות המוקדמות שלו ואוסף של למעלה מ -5,000 רישומים של איזדורה דאנקן נותרו גם הם רישומים היסטוריים אמנותיים משמעותיים.
הערות שוליים

↑  Oral history interview with Abraham Walkowitz, 1958 December 8-22, www.aaa.si.edu (באנגלית)
↑  Abraham Walkowitz | artnet, www.artnet.com
↑  Zabriskie Gallery | Abraham Walkowitz (1878-1965) Isadora Duncan and the Dance, web.archive.org, ‏2007-05-20
↑  Exchange|Search: artist:"Abraham Walkowitz", exchange.umma.umich.edu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299581005171  BnF: cb16517848z (data)  GND: 143889087  ISNI: 0000 0001 1566 9274  LCCN: n82108772  RKD: 96787  SNAC: w6v69mh7  SUDOC: 17615227X  ULAN: 500026928  VIAF: 35802497   WorldCat (עם VIAF): 35802497 
אברהם וולקוביץ', טיימס סקוור
אברהם וולקוביץ', איזידורה דנקן
אברהם וולפנזון

ערך זה עוסק בדיין של עדת הפרושים בארץ ישראל. אם התכוונתם לחוקר מדע המדינה ואיש השב"כ, ראו .
רבי אברהם וואלפאנזאן (וולפנזון) (נולד ה'תקס"ד - תרט"ו) היה דיין של עדת הפרושים בצפת. ממקימי היישוב היהודי-אשכנזי בארץ ישראל.
נולד בעיירה שקלוב שבבלארוס, לפי גרסה אחת בשנת תקמ"ג (1783), ולפי המחקר המודרני - 1799 (לפי נתוני מפקד מונטיפיורי משנת 1849) או בשנת 1804 (לפי נתוני מפקד מונטיפיורי משנת 1839). בן לזאב, ממשפחתו של רבי שמריהו לוריא שהיה מעשירי רוסיה.
הלך לעולמו בשנת תרט"ו - 1854. נטמן בשיפולי הר הזיתים בקרבת יד אבשלום בבית העלמין הישן המשותף לעדה האשכנזית והספרדית.
משפחתו

מנישואיו הראשונים עם בתיה ברינא נולדו לו שלושה בנים ובת. שני בניו נהרגו עקב הרעש בצפת והוא נשאר עם בנו זאב ובתו פייגה טויבה.
זאב, שגם הוא היה לשד"ר וגדול בתורה, גר כל ימי חייו במאה שערים עם אשתו רבקה. לימים ביתם נישאה לנינו של הגר"א, אלעזר לנדא.
בנם אליהו נולד ב-1873 בירושלים. נכדו הוא משה (מוסה) אשד ממגלי דרך בורמה לירושלים ב-1948. פייגה טובה נישאה לרבי שניאור זלמן שניאורסון נכדו של רבי משה שניאורי ונינו של בעל התניא.
מנישואיו השניים עם גברת שיינדל נולדו לו בת ובן: אסתר-מלכה ויהושע. בתו נישאה לרב יעקב גולדמן ובנו נישא לסימה גיטל.
עלייתו לארץ ישראל

לפי מסורת משפחתית מאוחרת, מיד אחרי נישואיו לבתיה בריינא הקים את תנועת "חזון ציון" שבראשה עמד רבי הלל ריבלין משקלוב והייתה הרוח החיה של הגר"א. כל תלמידי התנועה היו ממדינת ריסין ממוהילב והמחוזות הסמוכין:
הרב הלל ריבלין, רב מנדיל, רב ישראל משקלוב (שהיה בן דודו), רבי סעדיה, רב זלמן דקטור לוריא.

קודם לעלייתו, עלתה שיירה גדולה שמנתה שבעים איש, ביניהם ר' אברהם אשתו ועוד שתי משפחות. זאת נעשתה במטרה להכין את א"י להתיישבות. בשנת 1808 יצא מהעיר שקלוב בה שירת ברבנות, למסע במשך 13 חודשים. לפי מפקדי מונטיפיורי, עלה ארצה רק בסביבות שנת 1834.
ירושלים, שהייתה עיר מלאה במחלות, לא יכולה הייתה לקלוט את העולים ולכן הם השתקעו בצפת יחד עם כל 70 המשפחות שעלו אחריהם. צפת הפכה ליישוב יהודי גדול אליה נהרו רוב השיירות של הפרושים. בעיר נוסדו לא רק בתי דין ובתי כנסת אלא גם ישיבה גדולה שבראשה עמד ר' ישראל (אשכנזי) משקלוב בעל פאת השולחן. רק לאחר הרעש בצפת, בשנת 1837 כשהחלו היהודים לנהור אל עבר ירושלים, יבשו את הביצות.
השכנת שלום

כשלושים שנה לפני עליית הפרושים ארצה, עלתה קבוצה קטנה של חסידים שהתיישבה בצפת. הפרושים רצו להשתלט על דעת הציבור בארץ לבל ילכו אחרי החסידות הגיעו בהמוניהם, אלא במקום שהמחלוקת בין המתנגדים לחסידים תגדל - היא הפכה לשלום וחברות קרובה. ר' אברהם היה הגורם מרכזי לאחדות זו, כיוון שהשיא את בתו, טיבא פייגא, לנכדו של בעל התניא, ר' שניאור זלמן שניאורסון בירושלים.
ספריו

ר' אברהם וולפנזון, מחזה אברהם - תגלחות בחול המועד, תל אביב: בהוצאת יעקב אלעזר לנדא, תש"ז., באתר היברובוקס
לקריאה נוספת

אריה מורגנשטרן, "מסורות משפחתיות במבחן המחקר ההיסטורי משפחות ריינס וולפינזון, רלב"ג רובלר ושפירה" בתוך גאולה בדרך הטבע: תלמיד הגר"א בארץ ישראל תק"ס–ת"ר 1800–1840 – מחקרים ומקורות, מהדורה שנייה ומורחבת, הוצאת מאור, ירושלים, תשנ"ז.
הערות שוליים

↑  ע"פ ישראל קלויזנר, שניאור זלמן היה מחבר ומוציא לאור של כתבי יד רבים של הספרות הרבנית והקבלה, הייתה לו הבנה רבה בדיוקי נוסחאות וגרסאות ורכש את ספרייתו התורנית העשירה של הרב החיד"א.
↑  יוסקה רום, אל מול פני המדרגות, עמ' 16
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284511105171  ISNI: 0000 0004 0243 5980  VIAF: 297643327   WorldCat (עם VIAF): 297643327
אבלון

ערך זה עוסק באי אגדי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
"השינה האחרונה של ארתור באבלון", ציור של אדווארד בורנה-ג'ונס (אנ'), 1898.
אבלון (באנגלית: Avalon; מקלטית: Abal, תפוח) הוא אי אגדי הממוקם באיים הבריטיים. על פי הפולקלור הבריטי, ביקר ישו באי, יחד עם יוסף הרמתי ובמקום זה נבנתה הכנסייה הראשונה בבריטניה. כיום ממקמים את אבלון עם גבעת גלסטונברי טור, סמוך לעיירה גלסטונברי.
אגדות ארתוריות

במסגרת האגדות הארתוריות אבלון הוא האי של גבירת האגם והמקום בו נקבר המלך ארתור, שהובא לאי בסירה על ידי אחותו למחצה מורגן לה פיי. על פי חלק מהאגדות ארתור אינו קבור באי אלא ישן בו עד שיזדקקו לו שנית.
מקורות האגדה

חלק מחוקרי האגדות הארתוריות סבורים כמי מדובר באימוץ אנגלי של אגדות קדומות יותר. על פי סברה זו המילה "אבלון" מקורה במילה הקלטית הקדומה "אנווין" (Annwyn) - שמה של ארץ הפיות או "העולם התחתון". ג'פרי ממונמות' פירש את שם האי כ"אי התפוחים" - על פי המילה הקלטית לתפוח, או המילה הוולשית לתפוח ("אפל" - Afal).
מיקומה של אבלון

החל מתחילת המאה ה-11 מזוהה מקום קבורתו של ארתור עם גבעת גלסטונברי טור, שהיה באותה עת אזור מוקף ביצות, והגבעה עצמה הייתה מעין אי באזור הביצות. לדברי גיראלדוס מקמבריי, בתקופת מלכותו של הנרי השני נעשה במקום חיפוש ביוזמת הנזיר הנר דה בלוייס אחר ארונו של ארתור. בעומק של חמישה מטרים התגלה (על פי המסופר) ארון עץ ועליו כתוב: Hic jacet sepultus inclitus rex Arthurus in insula Avalonia ("כאן קבור המלך ארתור באי אבלון"). הארון ושרידיו של ארתור נקברו מחדש בטקס במנזר גלסטונברי בנוכחות המלך אדוארד הראשון והפכו לאתר עלייה לרגל עד הרפורמציה בתקופת הנרי השמיני.
תיאור ההתרחשות לעיל נחשב כמעשיה שאין לה בסיס במציאות, הן בשל נוסח הכתובת המתאים למאה ה-10 ולא למאה ה-6, והן בשל העדר מסמכים נוספים המתארים את האירוע.
Threefish

| --- | --- |

תיאור ארבעה סבבים מתוך 72 הסבבים של Threefish-512 הכוללים שילוב של הפונקציה MIX, התמורה  \pi  ושילוב מפתח ההצפנה אחת לארבעה סבבים
 מידע כללי
 תכנון:  Bruce Schneier, Niels Ferguson, Stefan Lucks, Doug Whiting, Mihir Bellare, Tadayoshi Kohno, Jon Callas, Jesse Walker
 פרסום:  2008
 מבוסס על:  Blowfish, Twofish
 מבנה הצופן
 אורך מפתח:  256/512/1024 סיביות
 אורך בלוק:  זהה לאורך המפתח
 מבנה:  ARX
 מספר סבבים:  72 (במפתח 1024 יש 80 סבבים)
Threefish הוא צופן בלוקים בר התאמה (tweakable block cipher) שפותח ב-2008 כחלק מפונקציית הגיבוב Skein שהוצעה לתחרות הגיבוב של NIST. הצופן מגיע בשלוש גרסאות לפי גודל בלוק; 256, 512 או 1024 סיביות ואורכו של מפתח ההצפנה כאורך הבלוק. הוא כולל tweak שהוא מעין וקטור אתחול בגודל 128 סיביות.
ליבת צופן Threefish הנקראת MIX, בנויה בסגנון ARX המורכבת משלוש פעולות בסיסיות, חיבור מודולו  2^{64}, XOR והזזה מעגלית בהיסטים קבועים. הקונספט הוא פעולות פשוטות עם יותר סבבים, בניגוד לצפנים אחרים בהם הפעולות מורכבות יותר אך עם פחות סבבים. כל הפעולות הן על מילים בגודל 64 סיביות. כאשר בצופן Threefish-256 ו-Threefish-512 הליבה מופעלת 72 פעמים בתשעה סבבים (שמונה פעמים לסבב) ואילו ב-Threefhish-1024 הליבה מופעלת 80 פעם בעשרה סבבים. בכל סבב מופעלת הפונקציה MIX שמונה פעמים, בנוסף מבוצעת תמורה של כל מילות הזיכרון הפנימי על ידי הזזה מעגלית לפי היסטים קבועים להשגת אפקט פיזור גבוה וכן אחת לארבעה סבבים מוסיפים חלק מהמפתח. בשל פשטותו הרבה הצופן מהיר מאוד ויכול להגיע לקצב של 6.5 cpb (על מחשב 64 ביט).
Threefish פותח על ידי Mihir Bellare, Jesse Walker, Jon Callas, Doug Whiting, Stefan Lucks, Niels Ferguson, Bruce Schneier, Tadayoshi Kohno והוא אינו רשום כפטנט, קוד המקור אינו מוגן בזכויות יוצרים והוא חופשי לשימוש לכל מטרה.