stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרדריק אשטון
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

אשטון נולד בגוויאקיל, אקוודור, הרביעי בחמשת ילדיהם של ג'ורג' אשטון (1924-1864) ואשתו השנייה, ג'ורג'יאנה (1939-1869). ג'ורג' אשטון היה מנהל חברת הכבלים של מרכז ודרום אמריקה וסגן-קונסול בשגרירות הבריטית בגווייאקיל.
בשנת 1907 עברה המשפחה ללימה, פרו, שם למד אשטון בבית הספר הדומיניקני. כשחזרו לגוויאקיל ב-1914, המשיך את לימודיו בבית הספר לילדי המושבה האנגלית. אחת ההשפעות המעצבות עליו הייתה השירות כנער מזבח לארכיבישוף ההכנסייה הקתולית, שנטע בו אהבה לטקסיות. השפעה אחרת, חזקה עוד יותר, הייתה לצפייה בריקודה של הפרימה בלרינה אנה פבלובה ב-1917. בו ביום גמר אומר להיות לרקדן בלט.
ריקוד לא נחשב באותן שנים לקריירה מקובלת במשפחה אנגלית שמרנית. אשטון נזכר כעבור שנים, ,אבי נחרד. תוכלו לתאר לעצמכם את גישת המעמד הבינוני. אמי הייתה אומרת, ,הוא רוצה להיות על הבמה." היא לא יכלה להביא את עצמה לכלל אמירה, "בבלט.'" אביו של אשטון שלח אותו לאנגליה ב-1919, ללמוד בדובר קולג', שם היה אומלל. הומוסקסואל בעל מבטא ספרדי בולט שחבריו צחקו לו בשלו, הוא לא התאים לבית ספר קטן מסוג זה בראשית שנות ה-20'.
אשטון לא גילה נטיות אקדמיות, ואביו החליט, שעם סיום בית הספר, ב-1021, יהיה עליו להצטרף לחברה מסחרית. הוא עבד בחברת יבוא-יצוא בסיטי של לונדון, שם היה יתרון לשליטתו הן בספרדית והן בצרפתית לצד האנגלית. בינואר 1924 התאבד ג'ורג' אשטון. אשתו נשארה תלויה כלכלית בבניה הבוגרים, שניהלו עסק מצליח בגוייאקיל. היא עברה ללונדון לחיות עם פרדריק ועם אחותו הצעירה, אדית.
ביוגרפיה > מאסין וראמבר

על אף התנגדות המשפחה, התחיל אשטון, (תחילה בסתר), לקדם את שאיפתו לרקוד באופן מקצועי. הוא ניגש לאודישן אצל ליאוניד מאסין, ובגיל עשרים, מאוחר בהרבה מן המקובל, התקבל כתלמיד. אחרי שמאסין עזב את לונדון, קיבלה מארי ראמבר את אשטון כתלמיד. היא עודדה אותו לנסות את כוחו בכוריאוגרפיה. ניסיונו הראשון היה ב-1926 לרביו, שביימו נייג'ל פלייפר ובעלה של ראמבר, אשלי דיוקס. האובזרבר כתב על "בלט קטן ומלבב בשם ,טרגדיה של אופנה: או מספריים בצבע שני', שמר יוג'ין גוסנס כתב לו מוזיקה מתאימה ביותר. מיס מארי ראמבר, כבובת-תצוגה מחוצפת ושובבה, ומר פרדריק אשטון כמעצב אופנה פזור נפש, הובילו את המחול. זו זוטה, שהשיק שלה תואם בדיוק את מה שאפשר לצפות מן המוסד האופנתי של מר פלייפר." על התלבושות והתפאורה הייתה ממונה סופי פדורוביץ', שהמשיכה לעבוד עם אשטון יותר מעשרים שנה והיתה, במילותיו הוא, "לא רק חברתי היקרה ביותר אלא גם מי שתרמה לי יותר מכל בעבודתה לצדי, כאמנית וכיועצת".
ראמבר שאפה להרחיב את אופקי תלמידיה, ולקחה אותם להצגות של בלט דיאגילב בלונדון. השפעתן על אשטון היה רבה - בייחוד הבלט של ברוניסלבה ניז'ינסקה "האיילות". בשנת 1930 יצר אשטון בלט חדשני, "סוויטת קפריול", שבה השתמש במוזיקה באותו שם של פיטר וורלוק משנת 1926. המוזיקה הייתה מבוססת על מוזיקה צרפתית מן המאה ה-16, ואשטון חקר את מחולות תקופת הרנסאנס וחיבר יצירה תקופתית עם "מחול באס", "פאוואן", "טורדיון" ו"בראנסלה" - שבהם שילב בהצלחה ניתורים גבריים רבי-עוצמה עם דואטים מעודנים. בשנה הבאה ייסדה ראמבר את "מועדון הבלט", מבשר בלט ראמבר, עם אליסיה מרקובה כפרימה בלרינה ואשטון ככוריאוגרף ראשי ואחד הרקדנים המובילים.
הבלטים של אשטון מראשית שנות ה-30' כוללים את "לה פרי" (1931), "הגבירה משאלוט" (1931), "פאסאד" (1931) למוזיקה מאת ויליאם וולטון, "טרקלין מחולות" (1932) ו"המסיכות" (1933). כמו כן תרם להצגות רביו ומחזות זמר של וסט אנד.
ויק-ולס

הקשר של אשטון עם נינט דה ולואה, מייסדת בלט ויק-ולס, החל בשנת 1931, כאשר יצר בשבילה את הבלט הקומי "רגאטה". הבלט קיבל ביקורות מעורבות: הטיימס חשב שהוא מוצלח כ"קטע של שעשוע קליל", אבל המנצ'סטר גרדיאן ראה בו "כישלון חרוץ - הצגה גרועה בתכלית". אף על פי כן, אשטון הוכר עכשיו ככוריאוגרף בעל כישרון בלתי מבוטל ורכש לו מוניטין לאומי, אף כי עדיין לא בינלאומי.
אשטון עיצב עוד יצירה בשביל דה ולואה ולהקתה, הבלט-דיברטיסמאן "הרנדוו", 1933. רוברט גרשקוביץ מתאר את היצירה כ"טיול מדויק מבחינה קלאסית אך קליל, המציג לראווה "נערות בלט" בחצאיות שופעות ובני זוגן המרהיבים." היצירה זכתה להצלחה מיידית, זכתה להפקות מחודשות למכביר וב-2013 עודנה ברפרטואר של הבלט המלכותי, שמונים שנה לאחר חיבורה. בשנת 1935 מינתה דה ולואה את אשטון לכוריאוגרף הבית של להקתה, שם עבד לצד קונסטן לאמבר, המנהל המוזיקלי מ-1931 עד 1947, ולהקה שכללה את מרקובה, אנטון דולין ורוברט הלפמן. "הטיימס" מתאר את שנותיו הראשונות של אשטון עם הוויק-ולס כתקופת יצירה עשירה: "רבים השוו לטובה את "רוחות רפאים" שלו מ-1936 ל"סימפוניה הפנטסטית" של מאסין על נושא דומה, ובאותה שנה הופיעו גם "נוקטורן" הנוגע ללב ל"פריז" של דיליוס. היצירות האלה נעלמו, אבל "זר כלולות" השנון ו-Les Patineurs מ-1937 עודם קיימים גם כיום.
בעונת 1936–1937, על אף ההומוסקסואליות שלו, ניהל אשטון פרשיית אהבים עם יורשת ואשת חברה אמריקאית, אליס פון הופמנסתאל. אהבתה אליו נמשכה גם לאחר תום הפרשייה, אם כי היא נישאה פעמיים, בשתיהן לגברים הומוסקסואלים אנגלים.
בהמשך שנות ה-30', החלה הקריירה של אשטון להסתעף למדינות העולם. ב-1934 יצר בניו יורק כוריאוגרפיה לאופרה "ארבעה קדושים בשלוש מערכות" של וירג'יל תומסון, וב-1939 יצר את הבלט הראשון שלו ללהקה זרה: "חופשת השטן" (Le Diable s'amuse) לבלט רוס דה מונטה קרלו. הוא המשיך ליצור מחולות לצורות אחרות של תיאטרון, החל בהצגות רביו כגון "שיחות העיר" ו"בית ויופי", והמשך באופרות, בהן הפקה של קלייב קארי לעטלף בסדלר'ס ולס ועד לקולנוע, "לעולם אל תברח ממני" מ-1935, עוד שיתוף פעולה עם ויליאם וולטון לאחר "פאסאד", ארבע שנים קודם לכן.
ויק-ולס > הבלט המלכותי

באוקטובר 1956 העניקה אליזבט השנייה לבלט סדלר'ס ולס זיכיון, שהקנה לו את התואר הבלט המלכותי החל ב-15 בינואר 1957. תואר זה הכיר במעמד המכובד שהשיגה הלהקה: בארצות העולם הכירו בה כ"הלהקה הראשונה במעלה מחוץ לרוסיה". דה ולואה נשארה מנהלת הלהקה, עם אשטון ככוריאוגרף הראשי.
אחד הבלטים המהוללים ביותר של אשטון נוצר בשביל הבלט המלכותי ב-1960: "הנערה הסוררת" (La fille mal gardée). הבלט הראשון בשם זה הוצג בצרפת ב-1789, וכמה גרסאות מאוחרות יותר הוצגו במאה ה-19, למוזיקה מאת מלחינים שונים. אשטון ערך מחקר קפדני, כדרכו, והחליט להשתמש במוזיקה של פרדיננד ארול מ-1828, בעריכתו של ג'ון לנצ'ברי, בתוספת מגרסאות אחרות. ווקר אומרת על היצירה, "הוא נשאר צמוד לתרחיש המקורי, אבל יצר כוריאוגרפיה מענגת בעושר ההמצאה שלה, המהווה היתוך מרנין לב ביותר של בלט קלאסי ומחול עממי אנגלי, ואילו התפאורות המלבבות של אוסבר לנקסטר משכנעות בהצגתן את חיי הכפר הצרפתי." הצלחת הבלט הייתה מיידית, והוא מוצג שוב ושוב מאז, לא רק בבלט המלכותי, אלא גם על ידי להקות בלט בעשר ארצות אירופאיות אחרות, וכן באוסטרליה, קנדה, הונג קונג, ניו זילנד, דרום אפריקה וארצות הברית.
עם פרישתה של דה ולואה ב-1963, תפס אשטון את מקומה כמנהל. תקופת ניהולו נתפסת כמעין תור הזהב. בהנהגתו, הוכרה להקת הבלט כעומדת בתחרות ואף עולה על הלקות הטובות ביותר בכל מקום אחר בעולם. הוא המשיך להרחיב את הרפרטואר בהפקות חדשות משלו, שיכנע את מורתו משכבר הימים, ברוניסלבה ניז'ינסקה, להשיב לבמה את "האיילות" וכלולות שלה, והציג את "מדמואזל אנגו" של מורו השני, מאסין. כמו כן הביא ללהקה את אנטוני טיודור, בן זמנו האנגלי, שהיה מוכר יותר בארצות הברית, לביים יצירות חדשות וישנות גם יחד. מבקר הבלט ג'ון פרסיבל חיווה את דעתו, שעל אף שלל הצלחותיה המזהירות של הלהקה בהנהגת אשטון, הוא איננו מתאים לניהול ואיננו מעוניין בו, וחסר לו הכישרון המיוחד של דה ולוראה לתכנון אסטרטגי (אף כי עלה משתי הבחינות הללו על מחליפו בניהול, קנת מקמילן). פרסיבל סבר, שעובדה זו מחלישה את הלהקה לטווח הארוך. יצירותיו של אשטון ללהקה בתקופת ניהולו כללו את "החלום" (1964) (לאנתוני דואל ואנטואנט סיבלי), מחולת השלושה "מונוטונים II" ‏ (1965), "לוח שנה של ג'אז" (1968) ו"וריאציות אניגמה (תמונות חברי בפנים)" (1968).
ובסטר, שהיה אמור לפרוש ב-1970 מתפקידו כמנהל כללי של בית האופרה המלכותית, החליט שאל עזיבתו צריך להילוות שינוי בהנהגת שתי הלהקות. גאורג שולטי מנהל מוזיקלי של להקת האופרה, השתוקק להתרכז במשרתו החדשה כמנצח התזמורת הסימפונית של שיקגו, ולא היה מעוניין לחדש את החוזה שלו עם קובנט גארדן כשזה פג ב-1971. אשטון אמר לא פעם לעמיתיו, כמה הוא מייחל לפרישתו הוא, אך על אף זאת נפגע מן הפתאומיות שבה ארגן ובסטר את הפרישה והודיע עליה. הוא פרש מתפקידו ביולי 1970 לאחר הצגת פרידה חגיגית שארגנו מייקל סומס, ג'ון הרט ולזלי אדוארדס.
לאחר פרישתו, יצר אשטון כמה בלטים קצרים כ"קטעים ד'אוקזיון", אבל יצירותיו הארוכות היחידות היו סרט הקולנוע "סיפורי ביאטריקס פוטר", שנוצר ב-1970 ויצא לאקרנים ב-1971, ו"חודש בכפר" (1976), בלט במערכה אחת, באורך כ-40 דקות, עיבוד חופשי מן המחזה "חודש בכפר, קומדיית גינונים" של איוון טורגנייב. הבלט חוזר לבמה בקביעות, מדי עשור מאז הצגת הבכורה.
שנותיו האחרונות של אשטון נפגמו עקב מות בן-זוגו, מרטין תומאס, בתאונת דרכים בשנת 1985 - מכה שאשטון לא התאושש ממנה לגמרי. הוא מת בשנתו ב-19 באוגוסט 1988, בבית הכפר שלו בסאפוק, ונקבר ב-24 באוגוסט בכנסיית סנט מארי ביאקסלי, סאפוק.
כוריאוגרפיות

אשטון יצר יותר משמונים בלטים. בערך שלו ב"מי הוא מי", הגדיר את יצירותיו הנודעות ביותר:
כוריאוגרפיות > בלטים באורך מלא

"סינדרלה" (אשטון) (1948)
"סילביה" (1952)
"רומיאו ויוליה" (1955) - לבלט המלכותי הדני
"אונדין" (1958)
"הנערה הסוררת" (1960)
כוריאוגרפיות > יצירות קצרות יותר

"פאסאד" (1931)
"רוחות רפאים" (1936)
"Les Patineurs" ‏ (1937)
"זר כלולות" (1937)
"הורוסקופ" (1938)
"וריאציות סימפוניות" (1946)
"תמונות בלט (אשטון)" (1948)
"אילומנציות" (1950)
"דפניס וכלואה" (1951)
"מתנת יום הולדת" (1956)
"שתי היונים" (1961)
מרגריט וארמאן" (1963)
"החלום" (1964)
"סינפונייטה" (1967)
"לוח שנה של ג'אז" (1968)
"וריאציות אניגמה" (1968)
"הליכה אל גן העדן" (1972)
"חודש בכפר" (1976)
"קולות האביב" (1978)
"רפסודיה (אשטון)" (1980)
"Varii Capricci" ‏ (1983)
עוד בלטים נודעים של אשטון הם:
"הוואלס" (1958)
"מונוטונים I ו-II"‏ (1965)
"סיפורי ביאטריקס פוטר" (סרט מ-1970)
"הרהורים מתוך תאיס) (1971)
"קולות אביב (אשטון)" (1977
מורשת

אשטון הניח את הזכויות לרבים מן הבלטים שלו לידידים ועמיתים, בהם מרגוט פונטיין ("דפניס וכלואה" ו"אונדין"), דאוול ("החלום" ו"חודש בכפר"), מייקל סומס ("סינדרלה" ו"וריאציות סימפוניות"), אלכסנדר גרנט ("הנערה הסוררת) ו"פאסאד"), אנטוני דייסון ("וריאציות אניגמה" ו"מונוטונים"), ובריאן שו ("Les Patineurs" ו"רנדוו"). את הזכויות לרוב הבלטים שלו ציווה לאחיינו, אנטוני ראסל-רוברטס, שהיה המנהל האדמיניסטרטיבי של הבלט המלכותי מ-1983 עד 2009.
להנצחת מורשת אשטון והבלטים שלו, הוקמה קרן פרדריק אשטון בשנת 2011. היא עובדת בצמידות לבלט המלכותי, אך ללא תלות בו.
תפרח

| --- | --- |
מראה המושב
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
מועצה אזורית: מרחבים
גובה ממוצע: ‎162 מטר
תאריך ייסוד: 1949
סוג יישוב: מושב 2,000‏–4,999 תושבים
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף דצמבר 2024 (אומדן)
  - אוכלוסייה: 2,280 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 2,260 תושבי ישראל
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎+0.5% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת מערב הנגב מוגדלת) תפרח(למפת מערב הנגב רגילה) תפרח(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תפרח(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תפרח31°19′31″N 34°40′41″E﻿ / ﻿31.3254007671754°N 34.6781775877836°E﻿ / 31.3254007671754; 34.6781775877836  heמפת היישובים של מועצה אזורית מרחבים באדום - תפרח בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 1 מתוך 10

תפרח הוא מושב חרדי בנגב הצפוני־מערבי על כביש 25, המשתייך לתנועת פועלי אגודת ישראל ולמועצה אזורית מרחבים, בה הוא מהווה את היישוב הגדול ביותר. שמו של המושב לקוח מפסוק בספר ישעיהו: ”פָּרֹחַ תִּפְרַח וְתָגֵל אַף גִּילַת וְרַנֵּן”, מפני שמקימי המושב רצו שלשם המושב יהיו משמעות ורקע תנכי, כמו גם לשמות המושבים גילת ורנן באותו אזור.
גאוגרפיה

המושב נוסד בשנת 1949 על ידי עולים ניצולי השואה מרומניה והונגריה. חברי המושב שהיו לפנים חברי אגודת ישראל, הצטרפו להסתדרות,
אך לאחר מאבק הועברו להסתדרות פועלי אגודת ישראל. בשנת 1954 הצטרפו למושב קבוצת עולים ממרוקו.
שטחו של המושב הוא כ-5,000 דונם. ומתגוררות בו כ-500 משפחות, מיעוט התושבים עוסקים בחקלאות ורוב הגברים אברכים.
במקום פועלות מספר ישיבות, הגדולה שבהם היא ישיבת תושיה, מהגדולות במגזר החרדי ליטאי המונה כ-900 תלמידים, ובראשה עומדים הרב אביעזר פילץ ומייסד הישיבה הרב יעקב פרידמן. בנוסף, פועלות במקום שתי ישיבות לצעירים (בראשות הרב בצלאל גנצ'רסקי, ובראשות הרב אברהם גריינמן), בעבר, פעלה גם הישיבה קטנה בראשות הרב ישעיהו קרביץ, הישיבה הספרדית תפרח (בנשיאות הרב יצחק חיים פרץ), ישיבת דעת שלמה (בראשות הרב שלמה מנדל), ישיבת נחת רוח (בראשות הרב אבנר טוניק),
ישיבת תפארת תורה לבעלי תשובה בראשות הרב אפרים סופר, וישיבה לבחורים מיוחדים בראשות הרב שלמה צבי הלל. רב היישוב הוא הרב אליהו אליעזר יעקובזון.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  ספר ישעיהו, פרק ל"ה, פסוק ב'
↑   אבשלום קור, באופן מילולי במלחמה: האפרוחים הפרחים והפרֵחה, גלי צה"ל, 29 באוקטובר 2024
↑  מושב עולים אדוקים הצטרף להסתדרות, דבר, 11 באוקטובר 1949
↑  אהרן מרגלית ומשה גוטמן (עורך), אתהלך, הוצאת המודיע, ירושלים 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590412105171
קולפיק

קוֹלְפִּיק הוא סוג של כובע פרווה, הנחבש על ידי אדמו"רים שמוצאם מפולין, רוסיה, גליציה והונגריה.
הקולפיק צר יותר מהשטריימל ובהיר יותר מהספודיק. צבעו חום עם פסים בהירים.
את הקולפיק לובשים בדרך כלל אדמו"רים בימי חול מיוחדים, כמו בסעודת ראש חודש, הדלקת נרות חנוכה או "יארצייט" של אדמו"ר מהחסידות. בחלק מהחצרות לובשים אותו גם צאצאי האדמו"ר הבחורים בשבתות ובחגים.
בין החסידויות בהן נהוג כיום ללבוש קולפיק: סקווירא, ויז'ניץ, אלכסנדר ורוז'ין. האדמו"ר מבעלז נהג בעבר לחבוש קולפיק, וכיום רק צאצאיו חובשים קולפיק.
גלריית תמונות

רבי יהונתן אייבשיץ רבן של פראג ומגדולי פוסקי ההלכה ביהדות אשכנז
האדמו"ר מבעלזא, רבי יששכר דוב רוקח
הגאון רבי יהודה אסאד ממנהיגי יהדות הונגריה
רבי שמעון סופר בעל ה"מכתב סופר" מקרקוב
הרבי מלובביץ' האדמו"ר מחסידות חב"ד, רבי יוסף יצחק שניאורסון המכונה הריי"צ מברוקלין ארצות הברית
רבי יהודה מאיר שפירא המהר"ם שפירא מלובלין מייסד דף היומי
רבי שמואל סלנט ראש ישיבת עץ חיים, חובש כובע דימוי קולפיק
הרב אברהם חיים נאה בעל השיעורים, רב שכונת הבוכרים ורב העדה הבוכרית בירושלים, בבוכרה בהיותו שם ב1913 לבוש לגופו במלבושיהם הנאים של הבוכרים ולראשו חובש קולפיק
האדמו"ר מדושינסקי רבי יוסף צבי דושינסקי חובש קולפיק (לידו רבי אהרן ראטה חבוש בשטריימל)
האדמו"ר מאלכסנדר, רבי אברהם מנחם דנציגר בעל ה"אמרי מנחם"
האדמו"ר מבעלזא, רבי ישכר דב רוקח
האדמו"ר ממונקאטש, רבי משה יהודה לייב רבינוביץ
רבי מאיר יהודה גץ רב הכותל המערבי והמקומות הקדושים וראש ישיבת המקובלים בית אל חובש קולפיק לבן
האדמו"ר מסטוטשין, רבי אליעזר יודקובסקי, במעמד הכנסת ספר תורה
יהודי הונגרי חובש קולפיק
הערות שוליים

↑  Shtreimel Variations: The History of a Hat in Segula - Jewish history magazine
↑  By LEVI COOPER, Of ‘spodiks’ and ‘shtreimels’, The Jerusalem Post, ‏17 ביולי 2014
| לבוש חרדי |
| --- | --- | --- |
| ליטאים | מכנסים ארוכים • חולצה לבנה • חליפה קצרה • מגבעת קנייטש ובשבת עניבה נושאי משרות תורניות לובשים פראק ולעיתים גם הומבורג הנמנים עם חוג חזון איש (ואנשי ירושלים): חליפה ארוכה • מגבעת קנייטש או מגבעת עגולה |  |
| חסידים | בימות החול: מכנסים ארוכים (או קצר עם גרביים ארוכים שחורים, אצל חסידי גור הויזען אין די זאקען) • חולצה לבנה • חליפה ארוכה • מגבעת לבד עגולה או כובע סמט • גרטל בשבתות וימים טובים: מכנסים ארוכים (או קצר עם גרביים ארוכים לבנים) • חולצה לבנה • קפוטה • כובע פרווה (שטריימל או ספודיק אצל חסידי פולין). יוצאים מן הכלל הם חסידי חב"ד הלובשים סירטוק ומגבעת קנייטש |  |
| חסידים ירושלמים | אברקיים • ירמולקה • ג'ובה • קאפטן ירושלמי • געלע קאפטן • גרטל ירושלמי |  |
יהדות חרדית
שלמה דוד יהושע וינברג

ר' שלמה דוד יהושע וינברג (כ"א בשבט תרע"ד, 1914 - ו' בחשוון תש"ד, 4 בנובמבר 1943) היה אדמו"ר חשוב בדורו והאדמו"ר הרביעי של חסידות סלונים, ובנו של ר' אברהם וינברג השני מסלונים. אמו, אלקה ברכה, הייתה נינה של ר' מנחם מנדל מקוצק. נספה במחנה הריכוז קולדיצ'בו ברוסיה הלבנה (בין שתי מלחמות העולם בפולין) שהיה סמוך לברנוביץ'.
לפני השואה

הרשד"י נבחר לאדמו"ר בגיל 21 לאחר פטירתו הפתאומית של אביו בא' אייר תרצ"ג. נישא ב-ו' אדר תרצ"ד לסימה, בת ר' יצחק מנחם מנדל דנציגר מאלכסנדר והיה סמוך במשך כשנתיים על שולחן חותנו. לאחר מכן שב לברנוביץ' שבה אביו ביסס את כהונתו כאדמו"ר. נבחר לנשיא ישיבות "תורת חסד" בברנוביץ' שייסד אביו ו"אור תורה" בטבריה. עסק רבות בענייני ציבור, היה חבר באגודת ישראל והשתתף בכנסייה הגדולה השלישית של אגו"י במרינבד. למרות גילו הצעיר היה אדמו"ר חשוב וזכה להערכה רבה מהרבנים חיים עוזר גרודזנסקי ואלחנן בונם וסרמן. נודע בענוותו, בפיקחותו, בהתמדתו בלימוד וכמלחין.
בימי השואה

כהמשך להסכם ריבנטרופ–מולוטוב עבר מזרח פולין (אזור שנלקח בעבר מפולין וסופח לליטא ומכונה "ליטא הפולנית") כחלק מליטא לברית המועצות. ישיבות רבות עברו אז לוילנה שסופחה לליטא לאחר שהייתה מתרצ"ח (1938) בפולין, ועברו משם לשאנגחאי ובהן ישיבת מיר. חסידיו בארץ ובארצות הברית התחננו שיעבור גם הוא לווילנה ונשלח אליו שליח מיוחד לכך, אולם וינברג סירב[דרוש מקור] ואמר שלא יוכל לעזוב את חסידיו.
לאחר כיבוש מזרח פולין בידי הנאצים ביוני 1941 הועבר הרב וינברג לגטו ברנוביץ', וזכה להערכה רבה מכולם: פעילי המחתרת השתמשו במרתפו כמחסן נשק וזכו לעידוד ותמיכה ממנו, וחברי היודנראט היו נועצים בו[דרוש מקור]. הוא כיסה את פניו כדי להסתיר את זקנו כי סירב לגלחו. הרב וינברג הסתובב בגטו וסייע ככל יכולתו לחולים ונזקקים. הוא המשיך לנהוג כאדמו"ר בעריכת שולחנות והמשיך ללבוש את בגדיו החסידיים.
ב-ט' בטבת תש"ג חוסל גטו ברנוביץ' לאחר שרוב יושביו נרצחו בידי השומרים האוקראינים בשושן פורים תש"ב, והשרידים כארבעים במספר הועברו למחנה הריכוז והעבודה קולדיצ'בו הסמוך לברנוביץ'.
וינברג הקפיד על שמירת מצוות לחומרה גם בתנאי הגטו. בפסח נמנע מלאכול חמץ. בשבת התאמץ בכל מאודו למעט באיסורי מלאכה. במשך זמן מסוים השתחרר מעבודה בעזרתו של ד"ר זליג לווינבוך שאישר שהוא חולה. כשלא יכול היה יותר להשתחרר כחולה מצא פתרונות אחרים כמו לעבוד בסבלות כדי להימנע מאיסורי מלאכה בנגרות. כדי לא לעבור על איסור הוצאה מרשות היחיד לרשות הרבים, הוא הפסיק בהליכתו כל קצת פחות מארבע אמות. אכל מהמטבח הדיאטטי שהכין ד"ר לווינבוך כדי לשמור ככל האפשר על דיני הכשרות. אף שסיכן בכך את חייו, המשיך להתפלל 3 פעמים ביום ואף השתמש בטלית ותפילין ששמר בסתר. דעתו הייתה שיש למסור את הנפש גם על איסורים מדברי חכמים.
בצריף שבו היה רשד"י שכב בדרגש לידו יהודי מארגנטינה. כשראה בחורף שהרבי רועד מקור, נתן לו את מעילו. הרב וינברג היה מוכן לקבל[דרוש מקור] רק אם יוכל להוציא את החוטים שהיה בהם חשש שעטנז, ובעל המעיל הסכים. לפני שהוציאו להורג את הרב וינברג, הוא הוריד מעליו את המעיל כי לא רצה למות על קידוש השם עם מעיל שהיה בו חשש שעטנז.
הרב וינברג נרצח יחד עם שמונה יהודים נוספים, והם נקברו בקבר אחים. הרב הלך למותו בגוף זקוף וראש מורם ואמר[דרוש מקור] ליהודים שהלכו עמו: "מובא במדרש שהקב"ה צובע את לבושיו בדם ההרוגים על קדושת שמו, וכשמגיע יום הדין לובש אותו פורפורין (=לבוש צבוע)", והוסיף ביידיש: "מה יכול להיות חשוב יותר מאשר להיות רשום על לבושו של הקב"ה?" גם רעייתו ובתו שרה-אסתר נספו.
תורותיו פורסמו בשנת תשכ"ז בספר "זיכרון קדוש" בידי רבי שלום נח ברזובסקי (אז ראש ישיבת סלונים) שהיה חבר ילדות שלו. בספר זה הדפיס רבי שלום נח גם מאמר הקדמה בשם "בסוד קדושים" על השואה בראי החסידות וכן קונטרס "סיום התקופה", קונטרס זיכרון לקהילת סלונים בברנוביץ'.
לקריאה נוספת

ד"ר יצחק אלפסי, החסידות מדור לדור : כרך שני - מדור ששי ועד לימינו, עמ 460
ד"ר יצחק אלפסי, אנציקלופדיה לחסידות : אישים כרך ב' (אות י'), עמודות תשכ"ו-תשכ"ז
מנשה אונגר, אדמו"רים שנספו בשואה, מוסד הרב קוק, ירושלים תשכ"ט (הודפס בתשס"ז עם מפתח אישים)
הרב פרופ' יצחק לוין (עורך), אלה אזכרה : אוסף תולדות קדושי ת"ש-תש"ה, חלק ה', "המכון לחקר בעיות היהדות החרדית", ניו יורק תשכ"ג
ר' שלום נח ברזובסקי, זיכרון קדוש, החלק "בסוד קדושים", ישיבת בית אברהם - סלונים, ירושלים תשכ"ז (הודפס גם בתשמ"ה ותשמ"ט), עמ' ט'-ט"ו
אהרן סורסקי, דמויות הוד : מראשי הדור האחרון, כרך שני, ירושלים תשל"ח (מהדורה שלישית עם הוספת פרקים חדשים - המהדורה הראשונה יצאה בתשכ"ח והשנייה בתשל"ב)
ברנוביץ' : ספר זיכרון, ארגון יוצאי ברנוביץ' בישראל, תל אביב תשי"ד, עמ' 267–270.
אסתר פרבשטין, בסתר רעם : הלכה, הגות ומנהיגות בימי השואה, מוסד הרב קוק, ירושלים תשס"ב, עמ' 98 ו-412
אנציקלופדיה שמע ישראל, חלק א', מכון "שמע ישראל", בני ברק תשנ"ז עמ' 132 ו-241
יחזקאל רוטנברג ומשה שנפלד (עורכים), הרבי מקָאצק וששים גבורים סביב לו : גל-עד לתולדתם, תורתם ופעלם של הרבי, גדולי תלמידיו וצאצאיו עד הדור האחרון (מסדרת "היכל קאצק"), הוצאת "נצח", תל אביב תשי"ט, עמ' תרפ"ו-תרצ"ב
פנקס הקהילות : פולין : כרך שמיני - וילנה־ביאליסטוק־נובוגרודק (בעריכת שמואל ספקטור), יד ושם, ירושלים תשס"ה, עמ' 183.
אברהם פוקס, השואה במקורות הרבניים : שו"ת ודרשות, בהוצאת המחבר, ירושלים תשנ"ה
הערות שוליים

↑  מחנה קולדיצ'בו (Koldichevo) הוא מחנה ריכוז שהוקם במהלך תש"ב (ראשית 1942) בחוות קולדיצ'בו, 18 קילומטרים מברנוביץ' בדרך לנובוגרודוק. חוץ מהיהודים שהובאו מהורודישץ', ז'טל, נובוגרודוק, סטויבץ וברנוביץ', ששוכנו בנפרד באורווה, נאסרו במחנה גם חברי מחתרת מבלארוס ומפולין. במחנה נספו 22,000 אנשים שרובם ככולם היו יהודים. במחנה קמה מחתרת יהודית שמנהיגה היה הסנדלר שלמה קושניר. היא השיגה שני אקדחים וארבעה רימונים והצטיידה גם בחומצה להגנה מתגובתם של שומרי המחנה, שהכין כימאי יהודי. המחתרת ארגנה בריחה בליל סופה בכ"ח באדר תש"ב (17 במרץ 1942). 99 ברחו מהמחנה ומתוכם 75 לא נתפסו והצטרפו לפרטיזנים כשרובם ליחידתו של טוביה בילסקי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304420705171  LCCN: nr96001290  VIAF: 26958807   WorldCat (עם VIAF): 26958807
בלוקבסטר

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברת בת של Dish Network
 תקופת הפעילות:  1985 – 12 בינואר 2014 (כ־29 שנים) 
 חברת אם:  Dish Network 
 מיקום המטה:  דאלאס 
 משרד ראשי:  מקיני, טקסס, ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  בידור ביתי
 מוצרים עיקריים:  השכרת DVD, קלטות וידאו ביתיות, Blu-ray, משחקי וידאו ותוכן דיגיטלי
  
 Blockbuster.com
 
בלוקבסטר (באנגלית: Blockbuster LLC; משמעות השם בעברית: 'שובר קופות') הייתה חברה אמריקאית שסיפקה שירותי השכרה של סרטי וידאו ומשחקי וידאו במקור באמצעות רשת ספריות וידאו שהפעילה, ומאוחר מכן גם באמצעות שירותי DVD בדואר, סטרימינג, וקיוסקי מידע. בשיאה, בשנת 2004 העסיקה החברה כ-60,000 עובדים והפעילה כ-4,700 סניפים בארצות הברית, וכ-2,600 סניפים נוספים ב-17 מדינות בעולם. מטה החברה היה ממוקם במקיני, טקסס. בשל התחרות עם חברות אחרות המספקות שירותי השכרת וידאו, כגון נטפליקס, בלוקבסטר ספגה הפסדים משמעותיים ונסגרה סופית ב-2014.
היסטוריה

החנות הראשונה של בלוקבסטר נפתחה באוקטובר 1985 בדאלאס, טקסס בפינת הרחובות סקילמן ונורת'ווסט הייוואי. מייסד החברה היה דייוויד קוק, אשר פיתח את העסק והפך אותו לחברה ציבורית. החדשנות בחברה הגיע מניסיונו של קוק בניהול מסדי נתונים גדולים. לאחר פתיחתן של מספר החנויות הראשונות, הוא הקים מחסן בעלות של 6 מיליון דולר בגרלנד, טקסס, שאפשר לו לשנע את הקלטות עבור מספר חנויות ביום אחד. המפתח להצלחתה המוקדמת של בלוקבסטר היה ביכולתה להתאים את חנויותיה לפרופיל הדמוגרפי בסביבה בה הן הוקמו, בנוסף להצגת אוסף של סרטים חדשים ופופולריים, והצעה של מגוון מספק של סרטים ככלל.
בשנת 1987, זכתה החברה בתביעה כנגד חברת נינטנדו, מה שסלל את הדרך להשכרתם של משחקי וידאו. החברה גדלה במהירות מ-19 חנויות בארצות הברית ל-3,400 באמצעות זיכיונות ורכישת מתחרים. בשנת 1993, בלוקבסטר בדקה אפשרות של רכישה ומיזוג עם ויאקום, אך לאחר שמניותיהן של שתי החברות התדרדרו בשנת 1994, ויאקום לבסוף רכשה את בלוקבסטר תמורת 8.4 מיליארד דולר. באותה עת היו לבלוקבסטר 64 מיליון לקוחות בארצות הברית, עם זאת היא החלה לסבול בתחרות מול אולפני הוליווד שהורידו את מחירי קלטות הווידאו כדי לעודד מכירת קלטות, ובלוקבסטר החלה להפסיד לקוחות שהעדיפו לרכוש קלטות זולות. בלוקבסטר החלה גם למכור קלטות ומוצרים נוספים במחירים תחרותיים ברשת החנויות שלה.
בלוקבסטר הונפקה בורסה לניירות ערך בניו יורק ב-1999 על פי שווי שוק של 3.8 מיליארד דולר, אך וויאקום המשיכה להחזיק ברוב המניות. בשנת 2004, ביצעה ויאקום ספין אוף של בלוקבסטר.
היסטוריה > התחרות מול נטפליקס

בשנת 2005 היו לרשת 9,000 חנויות, והיקף המכירות שלה היה 5.86 מיליארד דולר, אך היא החלה להיפגע בתחרות מול חברת הזנק חדשה – נטפליקס, שבתחילת דרכה סיפקה שירות מתחרה של השכרת תקליטורי סרטים באמצעות משלוחים לבית. נטפליקס נוסדה על ידי יזם הייטק מקליפורניה בשם ריד הייסטינגס, ששכח להחזיר את הסרט ששאל מבלוקבסטר כעבור שלושה ימים ונאלץ לשלם קנס. הקנס שנדרש לשלם גרם לו להקים רשת מתחרה ב-1997, עם תנאי השכרה טובים יותר ושירות באמצעות הדואר, וללא צורך לפתוח חנויות פיזיות. עשר שנים לאחר הקמתה, ב-2007, החלה נטפליקס באספקת שירות וידאו על פי דרישה באינטרנט. שירות הווידאו על פי דרישה של נטפליקס פעל בהפסדים כבדים בשנים הראשונות, אך פגע אנושות בבלוקבסטר שהיה לה הוצאות קבועות רבות והיא החלה לסגור סניפים.
בלוקבסטר הגיבה לתחרות מאוחר מדי. היא השיקה שירות שחיקה את השירות של נטפליקס באתר החברה Blockbuster.com רק ב-2006; השיקה שירות להורדות סרטים ב-2008; והחלה לפרוש מכונות אוטומטיות, על חשבון הסניפים. החברה גם חתמה על שיתוף פעולה עם TiVo ב-2009 להשכרת סרטים ב-VOD.