stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רודולף רייטלר
קורות חייו > עלייתו לישראל ופיתוח ענף הבקטריולוגיה והפרזיטולוגיה בארץ

החל משנת 1925 התכונן רייטלר לעלות לארץ ישראל ושנתיים מאוחר יותר הוזמן על ידי האוניברסיטה העברית בירושלים לנהל את התחנה לחקר המלריה בראש פינה (התחנה שהוקמה בשנת 1927 על ידי פרופסור ישראל קליגלר, מנהל המחלקה להיגיינה ולבקטריולוגיה באוניברסיטה, הייתה מסונפת ישירות למחלקתו. שנתיים מאוחר יותר עבר הניהול לידי פרופסור גדעון מר). בין השנים 1928–1929 היה לאחראי הפעילות האנטימלרית של חברת החשמל בעמק הירדן ובמסגרת תפקידו פעל רבות למיגור המלריה באזור עמק הירדן ובקרב עובדי חברת החשמל בנהריים. זאת עשה על ידי ניטור מקורות הדגירה של יתושי אנופלס, מפיצי המחלה, ריסוסם בחומרי הדברה ועל ידי חלוקת אמצעי מיגון אישיים, דוגמת כילות, לתושבים ולעובדים. פעמים רבות נתקלו מאמציו בקשיים פוליטיים שכן חלק ניכר מעבודתו האנטימלרית התבצעה בשטחי עבר הירדן.
החל משנת 1929 ועד תום תקופת המנדט הבריטי עמד רייטלר בראש המעבדות של ממשלת המנדט בחיפה וביפו. ב-1929 מונה למנהל המחלקה והמעבדה למחלות מידבקות בבית החולים הממשלתי המנדטורי בשדרות הציונות 35 בחיפה. ב-1931 מונה למנהל המחלקה והמעבדה למחלות מידבקות בבית החולים הממשלתי המנדטורי ביפו ובשנת 1936 למנהל בית החולים למחלות מידבקות בפרדס כ"ץ (בעקבות פרעות תרצ"ו–תרצ"ט הוקם בפרדס כץ בשנת 1936 בית חולים ממשלתי יהודי למחלות מידבקות במטרה להחליף את זה שפעל ביפו).
בשנת 1940 חזר רייטלר לחיפה ומונה למנהל המעבדה הבקטריולוגית בבית החולים הממשלתי המנדטורי החדש בעיר (לימים בית החולים רמב"ם). במסגרת ניהול המעבדה בבית החולים בחיפה הכניס בדיקות שגרתיות לאיתור מחלת הדבר בקרב עובדי נמלי חיפה ויפו ובקרב צוותי הספינות שנכנסות לתחומם, והיה אחראי לזיהוי וטיפול מוצלח של התפרצות מחלת הדבר בנמל חיפה בחודשי הקיץ והסתיו של 1941, 1944 ו-1947. לאחר קום המדינה מונה למנהל המעבדה הבקטריולוגית בבית החולים רמב"ם בחיפה, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1961.
בעקבות המלצתו הקים משרד הבריאות, בשנת 1950, מעבדה לבריאות הציבור בחיפה. מעבדה זאת הייתה נפרדת ממעבדתו בבית החולים רמב"ם ורייטלר עמד בראש שתיהן במקביל.
קורות חייו > תרומתו להעלאת יהודי קוצ'ין

תכנון העלאת קהילת יהודי קוצ'ין בשלמותה העלה חשש שמא יהוו העולים החדשים סכנה לבריאות הציבור בישראל, שכן חלקם היה נשא של פילריאזיס (Filariasis – קבוצת מחלות טפיליות שנגרמות בעקבות הדבקות בתולעים טפיליות ממערכת התולעים הנימיות כתוצאה מעקיצת יתושים). בהמלצת משרד הבריאות והסוכנות היהודית נשלח רייטלר למשך שלושה חודשים למדינת קרלה שבהודו. בקרלה בדק רייטלר 1,904 (מתוך 1,920) יהודים הרשומים לעלייה מחמישה כפרים לאיתור מִיקְרוֹפִילָרְיָה (Microfilaria – פגיות של תולעים טפיליות שגורמות לפילריאזיס) ומצא נשאות למחלה בקרב 20% מהנבדקים. רייטלר החל לטפל בנשאים אלה ולאחר בירור הסוגיה הביע את חוות דעתו המקצועית בנושא:
נוכח השינויים בתנאי הסביבה הגדולים, המשמשים תפקיד מכריע באפידמיולוגיה של מחלה זו, אין כאן סיכון רציני ליישוב בארץ, בתנאי שיקבעו מקומות-שיכון מתאימים לעולים אלה ושימשיכו בטיפול מנע של Hetrazan ‏(Diethylcarbamazine) למשך שנים מספר ובמלחמה ביתושים.
לדעתו של רייטלר לא נשקפה סכנה לבריאות הציבור בישראל, שכן הבדלי טמפרטורה ניכרים בין יום ללילה בישראל, בהשוואה למדינת קרלה, מונעים מהיתושים להמשיך את שרשרת ההדבקה בבני האדם. הוכחה לכך ראה רייטלר בתקדים היסטורי כאשר לא תועדו מקרי פילריאזיס בישראל בזמן הצבתם של חיילים הודים נשאים בתקופת המנדט בפלשתינה. חוות דעת זאת של רייטלר סללה את הדרך להעלאת כל קהילת יהודי קוצ'ין לישראל.
חיים פרטיים

בנוסף להיותו מיקרוביולוג היה רייטלר ארכאולוג ואספן עתיקות חובב, ופרט למאמרים רבים בתחום המיקרוביולוגיה והאימונולוגיה פרסם מאמרים אחדים בתחום הארכאולוגיה בכתבי עת דוגמת American Journal of Archeology.
היה נשוי לעמנואלה. בני הזוג התגוררו בדירה ברחוב בר גיורא 19 בחיפה, ובהמשך חייהם התגוררו בקיבוץ הזורע. רודולף רייטלר נפטר ב-13 בנובמבר 1965, בגיל 72. עמנואלה רייטלר נפטרה בשנת 1973. הם נטמנו זה לצד זה בבית הקברות בקיבוץ הזורע. לבני הזוג לא היו ילדים.
פרסומיו

במקביל לעבודתו הדיאגנוסטית במעבדות הקדיש רייטלר חלק ניכר מזמנו לביצוע מחקרים רבים בנושאי בריאות הציבור, מחוללי מחלות, חקר האלרגיה ומערכת החיסון. מחקרים אלה ערך פעמים רבות לבדו ופעמים בשיתוף עם חוקרים אחרים בעלי שם דוגמת ד"ר צבי סליטרניק וישראל קליגלר. מחקריו פורסמו בכתבי עת מדעיים שונים כגון, עיתון הרפואה, The Lancet, ‏Nature, ‏Acta medica Orientalia, ועוד. בין עבודותיו המפורסמות ניתן למנות את הבאות:
מחקרים על מלריה באזורים אנדמיים – שכיחות עונתית ורמות תחלואה בקרב אוכלוסיות מקומיות לא מטופלות (יחד עם ישראל קליגלר, 1928).
תיאור הגירות המוניות של יתושי אנופלס בחודשי הסתיו שמסוגלות לעיתים לעבור מרחקים של למעלה מ-12 קילומטרים במעופם (יחד עם צבי סליטרניק, 1929).
תיאור מקרי תחלואת מעיים על רקע הדבקות בתולעי קרס במישור החוף של פלשתינה (1934).
סקירת המחלות המדבקות החשובות ביותר בארץ ישראל (1936).
שימושים בסולפאפירידין (Sulfapyridine) לטיפול פוטנציאלי במחלת הסלמונלוזיס (1941).
תיאור מקרי הדבר בחיפה בקיץ-סתיו 1944 (1944).
תיאור ראשון של צלוליטיס בשריר החזה כתוצאה מזיהום בחיידקי Group C Streptococci ‏(1944).
בידוד סרוטיפים של סלמונלות בכלבים, בעכברים ובקרציות והעלאת השערה כי האחרונות עלולות להוות וקטור למחלה זאת בקרב בעלי החיים (1946).
בידוד סרוטיפ חדש של Salmonella enterica - ‏Salmonella mishmar haemek ‏(1954).
מחקר על הקשר בין גיל לתחלואה בחיידק Haemophilus influenzae ‏(1954).
השפעת נוכחותו של החיידק Pseudomonas aeruginosa על איכות מי השתייה, חרף רמות תקינות של קוליפורמים (1955).
תיאור ראשון בישראל של דלקת קרום המוח בילודים על רקע זיהום בחיידק Flavobacterium Meningosepticum ‏(1963).
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  זילברשטיין וילי, דר' רודולף רייטלר – בן שבעים. הרפואה, 64: 380-378, 1963.
1 2 3 4  ניסים לוי, רופאיה של ארץ-ישראל, 1948-1799, הוצאת איתי בחור - הוצאה לאור, זכרון יעקב, 2012, עמ' 355.
1 2 3 4  ניסים לוי, פרקים בתולדות הרפואה בארץ-ישראל 1948-1799, הוצאת הקיבוץ המאוחד, הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט, תל אביב, 1998, עמ' 493.
↑  ניסים לוי, פרקים בתולדות הרפואה בארץ-ישראל 1948-1799, הוצאת הקיבוץ המאוחד, הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט, תל אביב, 1998, עמ' 488-499.
↑  ניסים לוי, פרקים בתולדות הרפואה בארץ-ישראל 1948-1799, הוצאת הקיבוץ המאוחד, הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט, תל אביב, 1998, עמ' 377.
↑  רייטלר רודולף, הדבר בחיפה, הרפואה, כרך כ"ז, חוב' י' (2.10.1944), עמ' 183-184.
↑  Haddad C, Valero A. (1948). Streptomycin in bubonic plague. British Medical Journal. May 29;1(4560):1026. PMID 18860439
↑  פילריאזיס באתר אינפומד.
↑  Reitler R, Yoffe J. (1955). Filariasis in the Jewish Communities of Malabar. Acta medica Orientalia. Apr;14(4):83-95. PMID 14387566
↑  ‏20% מעולי קוצ'ין נגועים בפילריה, על המשמר, 27 באפריל 1954.
↑  כתובתו של ד"ר רודולף רייטלר ברשימות העוסקים במקצועות הרפואה משנת 1957.
↑  רשימת הפרסומים המדעיים של ד"ר רודולף רייטלר במאגר מידע ביבליוגרפי PubMed.
↑  Flavobacterium Meningosepticum מוכר כיום בתור Elizabethkingia meningoseptica.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283512205171  VIAF: 299252296   WorldCat (עם VIAF): 299252296 
קבריהם של ד"ר רודולף וד"ר עמנואלה רייטלר בבית הקברות בקיבוץ הזורע
מיקשה רוזנק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 במרץ 1867 נאדאש, סלובקיה 
 פטירה:  25 בספטמבר 1959 (בגיל 92) ניו יורק, ארצות הברית 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  כירורג, מנכ"ל בית חולים 
 בן או בת זוג:  בלנקה בר (1900–1959) 
 צאצאים:  אישטוואן רוזנק 
 
מיקשה רוזנק (בהונגרית: Rosenák Miksa;‏ נאדאש, 27 במרץ 1867 – ניו יורק, ארצות הברית, 25 בספטמבר 1959) היה דוקטור לרפואה (MD), כירורג יהודי-הונגרי, הרופא ראשי והמנהל של בית החולים היהודי האורתודוקסי בבודפשט, אחיו של הרב מרדכי יהודה רוזנק (1868–1923).
קורות חיים

רוזנק נולד במשפחה יהודית כבנו של הסוחר שמואל רוזנק. הוא סיים את בית הספר התיכון בעיר באיה (1878–1886) ולאחר מכן הפך לסטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד). לאחר שקיבל את התואר, עבד כמתמחה בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (שמו כיום המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט. מאוחר יותר הפך למנתח הראשי של בית החולים סנט אישטוואן. במלחמת העולם הראשונה (1915) מונה לרופא גדודי. באפריל 1919 הועבר לסנטוריום ברחוב וארושמאיור. בהנחייתו ובתמיכתו של המיליונר יליד הונגריה ברנאט בראון, הפך בניין הסנטוריום לבית חולים מודרני עד פברואר 1920, וברנאט בראון קרא לבית החולים על שם אחיו, דניאל בירו, שמת מות גיבורים במלחמה.(בית החולים בירו דניאל) מאז ועד מותו ניהל את המוסד כמנהל וכרופא ראשי. הוא פתח מרפאה בבית הקהילה האורתודוקסית בבודפשט בכתובת רחוב קרטס 32 שגם אותה ניהל. בינואר 1932, כהוקרה על עבודתו רבת הערך בתחום שירותי הבריאות הציבוריים, הוא קיבל את התואר "יועץ בריאות מלכותי הונגרי". הוא פרש לגמלאות ביולי 1935, אך נשאר פעיל בחיים הציבוריים היהודיים: הוא נכנס לתפקיד נשיא "האגודה הפילנתרופית הלאומית אהבת רעים", השתתף בישיבות ועדת ההיגוי של המחוזות ושל בית המדרש לרבנים בבודפשט.
חברויות
חבר ב"וועדת בירת הונגריה" משנת 1920
חבר בנשיאות הנבחרת של הקהילה היהודית של פשט
האגודה הספרותית היהודית-הונגרית.
עמית מערכת במספר כתבי עת רפואיים מקומיים וזרים
משפחתו

אשתו הייתה הסופרת בלנקה בר (1881–1965), בתם של הסיטונאי יעקב בֶּר, נשיא הקהילה היהודית של פקש, ושל קרולינה שפיצר, איתה התחתן ב-12 ביוני 1900 בפקש.
ילדיהם:
ד"ר אישטוואן רוזנק, כירורג (1901–1990).
מרגיט רוזנק (1903–?). בעלה בלה ברנד (1890–1972) היה עורך דין.
עבודותיו (מבחר)

Macroglossia, lingua lobata cum cystis mucosis multilocularibus . פלדמן עם איגנאק. (רפואה, 1905, 6-7)
אורתודוקסי תרבותי. (שוויון, 1912, 36–37)
רופאים יהודים בשירות האנושות . (שוויון, 1920, 4)
שני מקרים של פיתול מסתם תוך בטני (רטרוגרדי) . (רפואה, 1922, 3)
פרסים והוקרה

מדליית הצלב האדום הפרוסי דרגה 3
יועץ בריאות מלכותי הונגרי
לקריאה נוספת

András Gergely: לקסיקון של רופאים יהודים הונגרים מפורסמים. בודפשט, מכבי, 2001 (אנדראש גרגיי: רופאים יהודים הונגרים מפורסמים ומצטיינים. 2001. הוצאת מכבי, בודפשט)
Hübsch Alfréd (1962-12-15). "Az emlékezés lapjairól – Dr. Rosenák Miksa". Új Élet. 18 (24): 2. (אלפרד היבש: לזכרו של- ד"ר מיקשה רוזנק. אוי אלט 18)
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
ביבליוגרפיה

A magyar társadalom lexikonja. A Magyar Társadalom Lexikona Kiadóvállalat, Budapest, 1930.
Ki-kicsoda? Kortársak lexikona, h. n. [Budapest], Béta Irodalmi Rt., é. n. [1937]
הערות שוליים

↑  Rendeleti Közlöny a Magyar Királyi Honvédség számára, 1915. augusztus 28. (42. évfolyam, 89. szám)
↑  "Új kórház". Az Est. 1920-02-19.
↑  Nemzeti Ujság, 1932. január 19. (14. évfolyam, 14. szám)
↑  "Házasságkötési bejegyzése a paksi polgári házassági akv. 67/1900. folyószáma alatt". נבדק ב-2022-03-06.
תגלית השנה

תגלית השנה היא תחרות יופי בישראל שנערכה בקרב דוגמניות, ואורגנה על ידי מגזין ראש 1, לאישה וסוכנות לוק. רבות מן הדוגמניות הידועות והמצליחות בישראל החלו את דרכן בתחרות זו.
ב-1993 שודרה התחרות לראשונה בשידור חי בערוץ 2.
זוכות

1989 – גלית גוטמן
1990 – עמית מכטינגר
1991 – אילונה כץ
1996– נופר כהן
1997 – דיאנה נורמן
1998 – גילי סער
1999 – קרן ליכט
2002 – ליאל דניר ואביב יגיל
מנחים

1993 – ספיר קופמן
2002 – סנדי בר ואיל קיציס
מתמודדות נוספות בתחרות תגלית השנה הן מלכות היופי, לינור אברג'יל ונירית בקשי, וגם הדוגמנית שרי גבעתי. היו שנים שגם בנים התמודדו בתחרות.
הערות שוליים

↑  אתיקה של מלכות וקטינות, חדשות, 17 ביולי 1992
↑  שער לאשה, 21 באוקטובר 1996
אלמר גלרט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בספטמבר 1880 פץ', הונגריה 
 פטירה:  20 ביולי 1964 (בגיל 83) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 שם לידה:  Grünhut Elemér 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  כירורג 
 
אלמר גלרט, (במקור גרינהוט-Grünhut, בהונגרית: Gellért Elemér;‏ פץ', 5 בספטמבר 1880 – בודפשט, טרזווארוש, 20 ביולי 1964) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, כירורג, מנהל בתי חולים, יועץ בריאות מלכותי הונגרי ראשי, הוא בעל עיטור צבאי לקצינים (בערך כמו ציון לשבח) סיגנום לאודיס, שהוקם על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה.
קורות חיים

אלמר גרינהוט נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ גרינהוט (1848–1890), עורך דין, סגן נשיא הקהילה היהודית, ושל אדל שפרינגר (1852–1933) מצ'פרג. סבו מצד אמו יואכים שאפרינגר (1809–1896) היה בנקאי שמילא תפקיד מכריע בחיים הציבוריים של העיר פץ' ובקהילה היהודית שלה; הוא היה מנהיג הקהילה במשך רבע מאה.
אלמר השלים את לימודיו התיכוניים בעיר הולדתו, ולאחר מכן התקבל לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם הוסמך לדוקטור לרפואה ב-1904. אחר כך שירת כרופא בבית חולים של חיל מצב ה-17. לאחר מכן הפך להתמחה במרפאה הכירורגית מס' 1 בראשות דיולה דולינגר, שם קיבל את תעודת ההסמכה שלו ככירורג בחדר ניתוח. בנובמבר 1906 מונה לרופא של בתי החולים הציבוריים בצד פשט. בית החולים סנט רוקוש במחלקה לכירורגיה מספר 1 הוא היה רופא אצל פרופסור מנו הרצל. מ-1911 עד 1920, הוא היה הרופא המבצע הראשי של בית החולים "Gondvisélés" (האיגוד של הכשרת אחיות בהונגריה) ומנהל בית החולים להכשרת האחיות. עד 1913 היה בחבר המומחים הרפואיים של בית המשפט לביטוח תעסוקה בבודפשט. לאחר 1913 היה המומחה לרפואת תאונות בבנק העבודה המחוזי של בודפשט. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת כרופא גדודי ולאחר מכן מונה למנהל המחלקה הכירורגית מספר 3 של בית החולים אוגוסטה. בשנת 1921 הוא נבחר למנתח ראשי של המרפאה ובית החולים Charité. בין 1927 לבין 1937 השתתף בעריכת ה-Medical Review. בפברואר 1936, כהוקרה על עבודתו היוצאת דופן בתחום שירותי הבריאות הציבוריים, הוענק לו התואר יועץ בריאות מלכותי הונגרי ראשי.
גלרט היה מזכיר אגודת הרופאים בבודפשט. הוא היה חבר במספר אגודות רפואיות ומדעיות. במהלך נסיעותיו הלימודיות התכופות מחוץ להונגריה ביקר בברלין, וינה, בריסל, אמסטרדם ודרזדן.
אשתו הייתה גרטרוד רדליך (1891–1942), בתם של שמואל רדליך ווילמה אורנשטיין, עמה התחתן בבודפשט ב-1 בדצמבר 1915.
מחקריו ופרסומיו (חלקי)

על כריתת הטחול במחלות של מערכות הכבד-לינאליות . (רפואה, 1923, 11)
זיהוי וטיפול של Panaritium (זיהום בקצה האצבע). (רפואה, 1923, 25–26)
מושג המחלה וכושר השתכרות בביטוחי מחלה.(ביקורת העבודה, 1931, 7)
פרסים והכרות

עיטור הביצור הצבאי של הצלב האדום (1916)
סיגנום לאודיס Signum Laudis (1918)
לקריאה נוספת

A magyar társadalom lexikonja. A Magyar Társadalom Lexikona Kiadóvállalat, Budapest, 1930. (לקסיקון חברתי הונגרי)
Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944., 1990–2002, a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János (פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים - סדרה חדשה I-XIX. בודפשט: אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים. 1939–1944, 1990–2002)
Szentmiklóssy Géza (1930). A magyar feltámadás lexikona. (לקסיקון התחייה ההונגרית)
Ki-kicsoda? Kortársak lexikona, h. n. [Budapest], Béta Irodalmi Rt., é. n. [1937] (מיהו מי? לקסיקון בני תקופתנו 1937)
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 52439/1899. Forrás: MNL-OL 30794. mikrofilm 147. kép 1. karton. Névváltoztatási kimutatások 1899. év 20. oldal 1. sor
↑  "Születési bejegyzése a pécsi izraelita hitközség születési akv. 381/1880. folyószáma alatt".
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi állami halotti akv. 647/1964. folyószáma alatt".
↑  "Grünhut Ignácné halotti bejegyzése a Budapest I. kerületi polgári halotti akv. 554/1933. folyószáma alatt".
↑  "Doktorrá avatás". Pécsi Napló. 1904-02-02. p. 3.
↑  Budapesti Hírlap, 1904. március 29. (24. évfolyam, 89. szám)
↑  Az Ujság, 1904. június 28. (2. évfolyam, 178. szám)
↑  "Kórházi segéd-orvosok kinevezése". Budapesti Hírlap. 1906-11-25. p. 14.
↑  Világ, 1921. november 23. (12. évfolyam, 263. szám)
↑  Belügyi Közlöny, 1936. március 15. / 12. szám
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári házassági akv. 473/1915. folyószáma alatt".
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אלמר גלרט".
אבא גנוב 2

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD
 בימוי:  אבי כהן
 הופק בידי:  יהודה בארקן
 תסריט:  פיני עדן שלמה משיח
 שחקנים ראשיים:  יהודה ברקן אלונה קמחי בן ציון
 מוזיקה:  ננסי ברנדס
 חברה מפיצה:  רועי הפקות בע"מ
 הקרנת בכורה:  1 באוקטובר 1989
 משך הקרנה:  89 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט קומדיה 
 סרט קודם:  אבא גנוב
 סרט הבא:  אבא גנוב 3
 דף הסרט ב־IMDb
 
אַבָּא גָּנוּב 2 הוא הסרט השני בטרילוגיית סרטים ישראליים בכיכוב השחקן יהודה בארקן אשר יצא לאקרנים בשנת 1989. שני הסרטים הנוספים בטרילוגיה הם: "אבא גנוב" (1987) ו"אבא גנוב 3" (1991).
תקציר העלילה

צ'יקו הטברייני ובן בן ה-10 עוברים לגור ביפו. הם שוכרים בית ערבי עתיק ומוזנח סמוך לחוף הים וחוברים לגליה ואפרת ביתה.
איש עסקים אמריקאי המתכנן פרויקט פיתוח בנמל, חובר לעורך הדין קוגלר, אך לאחר מכן עובר להיות מיוצג על ידי גליה עורכת הדין .כנקמה על כך, עורך הדין קוגלר, ויד ימינו, שרמן, מנסים להוביל לכך שבן יוצא מחזקתו של אביו בטענה של הזנחה מתמשכת של הילד. לשם כך מנסה קוגלר להוביל לכך שבן יועבר לפנימיה ולאחר מכן יועבר לרשות אמו בארצות הברית.
יחסיהם של צ'יקו וגליה ממשיכים להתקדם אך צ'יקו מסרב להתחתן. הוא מסכים להפגש עם הוריה של גליה שהגיעו מחו"ל. סוניה מטבריה ושכנו ניסים ("הדוקטור") עמו הוא מתיידד, מוצגים בפני הוריה כהוריו של צ'יקו המנסה להרשים את הוריה של גליה.
חוסר הבנה בה צ'יקו חושב כי גליה בוגדת בו עם איש העסקים, מביא אותו להפליג עם בנו לאי היווני נקסוס, שם הם רבים מאחר שצ'יקו פוחד להודות שהוא אכן אוהב את גליה. כשצ'יקו מבלה בטברנה מקומית, בן משחרר את הספינה ויוצא להפליג. צ'יקו מגלה שבן נעלם עם הספינה, והוא מוצא אותו בסופו של דבר דרך מסוק משטרתי. המסוק מגיע אל מעל הספינה, וצ'יקו קורא לבן לעצור את הספינה, אך לשווא. צ'יקו קופץ מהמסוק, נפצע קלות בראש ושובר את הרגל.
בן, בשיתוף פעולה עם בבר, מתמרן את העניינים כך שאבא שלו יתחתן עם גליה ולא ייקחו אותו למוסד לילדים חוסים.
בסופו של דבר, צ'יקו מגיע אל אולם השמחות, על קביים. כשברקע נשמע השיר "נשבע" של חיים משה, הוא וגליה עומדים תחת החופה ומתחתנים. כשצ'יקו פותח את בקבוק השמפניה, הוא מעיף את הפקק על העוגה של קוגלר ומלכלך לו את החליפה. קוגלר אומר בתדהמה "אני לא מאמין".
פסקול הסרט כולל מגוון שירים בביצועו של חיים משה, מהשיר "קום בן אדם" בפתיחת הסרט, ועד השיר "נשבע" המופיע בסצנת החתונה בסיום הסרט. בעקבות הסרט התפרסם השיר "נשבע", והוא משמש כשיר כניסה לחופה בחתונות רבות, ובטקסי השבעה בצבא, כאחד מלהיטיו הגדולים של חיים משה.
צוות השחקנים

יהודה בארקן - יצחק (צ'יקו) בן-דוד
אלונה קמחי - גליה רשף
בן ציון - בן בן-דוד
אריה אליאס - ניסים ("דוקטור")
אורי שמיר - עו"ד נתן קוגלר
ג'ק וידרקר- מייק רוֹת'
ג'יטה לוקה - סוניה
יהודה אפרוני - בנימין לפיד
מרים גבריאלי - טובה לפיד
אילנה ברקוביץ' - אפרת רשף
יעקב כהן - בבר
איציק וייס - צביקה אברמורף
אלברט אילוז - שחקן סנוקר
דני שגב - רינגו
אסתי זקהיים - אתי
קרן מור - מגי וויינברג
רוני בליץ – שרמן
זארה ורתניאן - מורדוך
בתרבות

בגרסה הישראלית ל"נשואים פלוס" מצא ערן קלדרון (שלומי קוריאט) תחפושת של צ'יקו, שכללה גם קביים מהסרט השני בחנות מין.
קקטוס הזהב

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  איגוד הפרסום הישראלי ואיגוד השיווק הישראלי
 תקופת הפרס:  2001–2018 (כ־17 שנים) 
 www.cactus.org.il
 
קקטוס הזהב היא תחרות ישראלית שנתית, שנערכת בחודש מאי על-ידי איגוד הפרסום הישראלי ואיגוד השיווק הישראלי בנושאי פרסום. בתחרות רשאים להשתתף אך ורק משרדי הפרסום החברים באיגוד הפרסום, או מפרסמים החברים באיגוד השיווק.
היסטוריה

תחרות קקטוס הזהב החלה בשנת 2001 והחליפה את תחרות הפרסום הישראלית שהחלה ב-1994 ונערכה עד 1999. בשנה הראשונה זכה גרף משרד מקאן קשר בראל את מירב הפרסים, משרד ראובני פרידן זכה בפרס קמפיין השנה עבור חברת קווי זהב 012. פרס על מפעל חיים הוענק למיכאל שטראוס, נשיא קבוצת שטראוס עלית, שהיה יו"ר איגוד המפרסמים בשנים 1977–1978. הטקס נערך בהנחייתה של מירב מיכאלי וכלל מופע של בנות פסיה.
ב-2002 הוגשו 1,486 עבודות לתחרות על ידי 32 משרדי פרסום. התחרות בשנה זו כללה 5 קטגוריות שונות של מדיה: קמפיין השנה, סרטוני פרסומת, מודעות בעיתונים, פרסום חוצות ותשדירי רדיו, בכ-14 תחומים שונים בהם אופנה, פנאי ונופש, מוצרי צריכה וכדומה. בנוסף נערכה לראשונה תחרות בתחום ה"אינטראקטיב" שכללה את הקטגוריות: באנר השנה, RICHMEDIA ,E MAIL MARKETING, אתר השנה וקמפיין השנה. משרד "מקאן קשר בראל" שוב זכה במירב הפרסים ונבחר למשרד הפרסום המצטיין של השנה. בפרס קמפיין השנה זכה קמפיין של האגודה למלחמה בסרטן ומשרד הבריאות, שיצר משרד הפרסום גיתם BBDO. מנחה הטקס היה גיא פינס אך במהלכו הייתה עזיבה המונית של הקהל, עוד לפני הענקת מחצית מהפרסים.
ב-2003 הוסכם על תקנון חדש לתחרות. בין השינויים היו: לראשונה הוענק פרס "מפרסם השנה" למפרסם שצבר את מספר הפרסים הגדול ביותר במסעות פרסום, ו/או למי שלדעת השופטים הביא לפריצת דרך בתחום הפרסום, בגין חשיבה מקורית או שינוי בתפישה. בנוסף שונה הרכב השופטים כך שיכלול מספר שווה של מפרסמים ופרסומאים; ומספר הקטגוריות הוקטן מ-14 ל-11. עוד הוחלט על ביטול התחרות הנפרדת לפרסום בתחום ה"אינטראקטיב". משרד שלמור אבנון עמיחי זכה בתואר משרד הפרסום המצטיין של השנה. בתואר קמפיין השנה זכה יופלה של תנובה באמצעות משרד מק'אן קשר בראל. תנובה נבחרה גם למפרסם השנה. ליאון קופלר, יו"ר רשת סופר-פארם, קיבל פרס על מפעל חיים.
ב-2004 התחרות נערכה במתכונת תוכנית ליל שישי של שידורי קשת, "ארץ נהדרת", בהנחיית איל קיציס וטל פרידמן. זאת במסגרת חסות ראשית שחתמה קשת עם מארגני הטקס. מקאן שוב זכתה בתואר משרד הפרסום של השנה, וחברת פלאפון תקשורת זכתה בתואר מפרסמת השנה, בשל פעילות בניית המותג אסקייפ.
ב-2005 שוב בנערך הטקס בהנחיית איל קיציס וטל פרידמן. משרד שלמור אבנון עמיחי זכה בתואר משרד הפרסום המצטיין של השנה. לאחר בתחרות עלתה יוזמה להקמת תחרות חלופית ל"קקטוס הזהב" כמחאה על שיטת השיפוט, עוד קודם מספר משרדים בהם,  ראובני-פרידן וזרמון-גולדמן, החליטו להחרים את התחרות.
ב-2006 נערך הטקס בחסות שידורי רשת, בהנחיית כוכבי התוכנית "משחק מכור", ליאור שליין, עינב גלילי וגורי אלפי. משרד שלמור אבנון עמיחי זכה בתואר משרד הפרסום המצטיין של השנה ולראשונה זכו שני קמפיינים בתואר "קמפיין השנה": שפ"מ (קול ישראל) של שלמור אבנון עמיחי Y&R, ו-yes וייטנאם של מקאן אריקסון; כמפרסם השנה נבחרה חברת שטראוס עלית. הפרסומאי ראובן וימר קבל אות מפעל חיים.
ב-2008 שונו כללי התחרות כדי שיהיו דומים יותר לכללי תחרות הפרסום הבינלאומית בקאן, לאחר שחמישה משרדי פרסום גדולים החרימו את התחרות. בתגובה שונה מנגנון השיפוט: במקום שופטים בעלי ותק בענף נבחרו שופטים מקומיים שהם מנהלי קריאייטיב ובמקום 70–100 שופטים נבחרו רק 20. התהליך הפך מסודר יותר ונקבע כי הפשטים יקיימו ימים מרוכזים בהן תהייה הצבעה פתוחה בסופם.
בשנים 2013–2014 לא התקיימה התחרות, וב-2015 נקבע כי מחצית מהשופטים יהיו סמנכ"לי שיווק ומספר השופטים יעמוד על 40. משרד באומן בר ריבנאי זכה בתיאור המשרד המצטיין.
ב-2018 בוטלה התחרות עקב פרישת שלושה משרדי פרסום גדולים, שמתחרים תחת זאת בתחרות אפי. החל מ-2019 חזרה התחרות להתקיים מדי שנה.
הערות שוליים

↑  נורית שר, קקטוס הזהב - תחרות הפרסום הישראלית יוצאת השנה לדרך תחת שם חדש, באתר TheMarker‏, 13 בפברואר 2001
↑  נורית שר, הזוכים ב"קקטוס הזהב", באתר TheMarker‏, 14 ביוני 2001
↑  ענת ביין, 1,486 עבודות הוגשו לתחרות הפרסום הישראלית "קקטוס הזהב", באתר TheMarker‏, 10 במרץ 2002
↑  רוני קורן-דינר, מבוכה בקקטוס הזהב: הפרסומאים החלו בעזיבה המונית עוד לפני מחצית טקס הענקת הפרסים, באתר TheMarker‏, 18 ביוני 2002
↑  איילה צורף, קקטוס הזהב 2003 תתקיים ב-10 באפריל; איגוד משרדי הפרסום על סף חתימה עם yes להפקת יום שידורים פנימי לתחרות, באתר TheMarker‏, 9 במרץ 2003
↑  איילה צורף, קקטוס הזהב: משרד הפרסום של השנה - שלמור אבנון עמיחי; מפרסם השנה - תנובה; דיאט יופלה - קמפיין השנה, באתר TheMarker‏, 10 באפריל 2003
↑  איילה צורף, פרס מפעל חיים בשיווק ובפרסום לליאון קופלר - יו"ר הסופר פארם, באתר TheMarker‏, 16 במרץ 2003
↑  איילה צורף, תחרות קקטוס הזהב 2004 תיערך במתכונת "ארץ נהדרת" בהנחייתם של קיציס ופרידמן, באתר TheMarker‏, 30 במרץ 2004
↑  איילה צורף, האויבים המרים זכו בתחרות הפרסום: מקאן אריקסון - המשרד המוביל, פלאפון - המפרסם המוביל, באתר TheMarker‏, 11 במאי 2004
↑  איילה צורף, קיציס ופרידמן ינחו את תחרות הפרסום קקטוס הזהב 2005, באתר הארץ, 2 במאי 2005
↑  איילה צורף, המנצח הגדול הגדול של תחרות קקטוס הזהב: משרד שלמור-אבנון-עמיחי; המפסיד: מקאן אריקסון, באתר TheMarker‏, 4 במאי 2005
↑  איילה צורף, יוזמה חדשה בענף הפרסום: הקמת תחרות חלופית ל"קקטוס הזהב", באתר TheMarker‏, 1 בספטמבר 2005
↑  איילה צורף, שוב חוזר הניגון: גם השנה משרד הפרסום זרמון-גולדמן לא ייקח חלק בתחרות קקטוס הזהב, באתר TheMarker‏, 11 במרץ 2004
↑  הארץ, רשת תיתן חסות ל"קקטוס הזהב", באתר TheMarker‏, 5 באפריל 2006
↑  איילה צורף, קקטוס הזהב: משרד הפרסום שלמור אבנון עמיחי Y&R הוא משרד הפרסום המצטיין של השנה, באתר TheMarker‏, 9 במאי 2006
↑  הפרסומאי ראובן וימר יקבל אות מפעל חיים בטקס קקטוס הזהב, באתר גלובס, 4 במאי 2006
↑  הארץ, תחרות קקטוס הזהב החדשה: רק מנהלי קריאייטיב ישפטו, באתר הארץ, 10 בדצמבר 2007
↑  נתי טוקר, בשל המשבר: תחרות קקטוס הזהב לענף הפרסום לא תתקיים ב-2013, באתר TheMarker‏, 30 בדצמבר 2012
↑  נתי טוקר, בזכות דנית: באומן בר ריבנאי ניצח בתחרות קקטוס הזהב, באתר TheMarker‏, 7 ביוני 2015
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏רשמית: בוטלה תחרות קקטוס הזהב, באתר גלובס, 16 באוגוסט 2018
דיולה היידו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 במאי 1886 שומוג'סיל, הונגריה 
 פטירה:  21 באוגוסט 1973 (בגיל 87) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Hirsfeld Gyula 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 תפקיד:  חבר האסיפה הלאומית של הונגריה (4 בנובמבר 1945–8 במרץ 1953) 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית ההונגרית, המפלגה הקומוניסטית של אוסטריה, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית 
 פרסים והוקרה:  פרס הרפובליקה העממית ההונגרית (1970) 
 
דיולה היידו (במקור עד 1904 הירשפלד,; בהונגרית: Hajdu Gyula; שומוג'סיל, 8 במאי 1886 – בודפשט, 21 באוגוסט 1973) היה משפטן בינלאומי עורך דין יהודי-הונגרי, פרופסור, דוקטור למדע המדינה ודוקטור במשפטים (1957), זוכה פרס המדינה (1970).