stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלהי ימי הביניים
הממלכות המזרח אירופיות > מדרום לנהר דניסטר ולהרי הקרפטים

האימפריה הבולגרית הייתה בדעיכה עד המאה ה-14, ועלייתה של סרביה התאפיינה בניצחון הסרבי על הבולגרים בקרב ולבז'ד (אנ') בשנת 1330. ב-1341 פרצה מלחמת אזרחים באימפריה הביזנטית. המלך הסרבי סטפן אורוש הרביעי דושאן ניצל את חולשת האימפריה וכבש שטחים נרחבים במערב הבלקן. עד 1346 הוכרז כקיסר. אולם הדומיננטיות הסרבית הייתה קצרת מועד; הצבא הסרבי בראשות לזר חרבליאנוביץ' הובס על ידי הצבא העות'מאני בקרב קוסובו -1389, שם נהרגה רוב האצולה הסרבית ודרום המדינה נכבש על ידי העות'מאנים, כמו רוב דרום בולגריה אשר הפך לשטח עות'מאני בקרב מריצה (אנ') בשנת 1371. שרידים צפוניים של בולגריה נכבשו לבסוף ב-1396.
עד אמצע המאה ה-15, מאבקי שליטה מתמידים עם שכנותיה בבלקן ויריביה הנוצרים-קתוליים הפחיתו את שטחי האימפריה הביזנטית לקונסטנטינופול, סביבתה הקרובה, חלק מהפלופונז, סביב מיסטרס, וכמה איים. יתר על כן, כשקונסטנטינופול סבלה מכמה מצורים הרסניים, אוכלוסיית העיר ירדה מכ-400,000 במאה ה-12 ל-40,000 עד 50,000 עד שנות החמישים של המאה ה-15. שדות פתוחים עצומים הפכו לחלק גדול מהאדמה בין חומות העיר.
בניגוד לביזנטים, הטורקים העות'מאנים הרחיבו את שליטתם כמעט על כל הבלקן ורוב אנטוליה, לאחר שכבשו כמה ערים ביזנטיות ממערב לקונסטנטינופול במחצית השנייה של המאה ה-14. הקיסרות הביזנטית הפכה לואסל עות'מאני בתקופה זו. הונגריה הייתה האיום האירופי העיקרי על העות'מאנים ביבשה, ונציה וגנואה שלטו בחלק ניכר מהים האגאי והשחור. הסולטן מוראד השני הטיל מצור על קונסטנטינופול ב-1422, אך הוא נאלץ להסירו כדי לדכא מרד במקומות אחרים באימפריה. בשנות השלושים של המאה ה-15 כבש מוראט שטחים נרחבים בבלקן וסיפח את ממלכת סרביה ב-1439. ב-1444 הוא הפסיד בקרב חשוב לברית נוצרית בבלקן ויתר על כס המלוכה לבנו, מהמט השני. עם זאת, הוא חזר לשלטון כעבור שנתיים לאחר שהביס את הנוצרים ונשאר סולטן עד מותו ב-1451. הצדדים הגיעו להסכם אשר קבע את הדנובה כחיץ בין העות'מאנים להונגרים, והעניק עצמאות לסרביה. יורשו, מהמט השני, צר על קונסטנטינופול וכבשוה. הוא צירף לתיאריו את התואר קיסר רומי ("Kayzer-i Rum" ). כך ירדה האימפריה הביזנטית מעל במת ההיסטוריה.
יש הרואים בנפילת קונסטנטינופול, את סיום ימי הביניים וראשית הרנסאנס ויש התולים בה את הגירת המלומדים היוונים למערב והתחדשות הלימודים הקלאסיים. נפילת קונסטנטינופול סגרה סופית, עבור הנוצרים האירופאים, את הדרך הישנה דרכה ניהלו את המסחר עם המזרח הרחוק ובמיוחד את סחר התבלינים, שהיו מרכיבים חשובים במטבח ימי הביניים אצל השכבות האמידות. האירופאים המשיכו זמן מה במסחר דרך מצרים הממלוכית, אך המחירים המאמירים שנאלצו לשלם למוסלמים רוקנו את מאגרי הזהב והכסף של אירופה. מצב זה אילץ את האירופאים לחפש דרכים חלופיות, ותרם בעקיפין לגילוי העולם החדש על כל השלכותיו.
לאחר נפילת קונסטנטינופול ריכז הסולטאן מהמט השני את משאביו בהכנעת ממלכת הונגריה. מטרתו המידית הייתה מבצר הגבול של העיר בלגרד. לאחר כישלון המצור על בלגרד, מוקדה עיקר תשובת הלב בשילוב סרביה ובוסניה באימפריה. סרביה נפלה ב-1459, בוסניה ב-1463 ואלבניה הוכפפה לבסוף ב-1479 שנים ספורות לאחר מותו של סקנדרבג. בלגרד, תחת שלטון הונגרי באותה תקופה, הייתה העיר הבלקנית הגדולה האחרונה שנפלה תחת השלטון העות'מאני, במצור על בלגרד של 1521. עד סוף תקופת ימי הביניים, כל הישויות המדיניות בבלקן הפכו לווסאליות של העות'מאנים או סופחו על ידם.
הממלכות המזרח אירופיות > מצפון לנהר דניסטר ולהרי הקרפטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
באמצע המאה ה-13 רוסיה נכבשה על ידי המונגולים ונשארה תחת העול הזר עד המחצית השנייה של המאה ה-15. במהלך תקופת השלטון הזר עלתה קרנה של נסיכות מוסקבה. בשנת 1380 ניצחו הנסיכויות הרוסיות בקרב קוליקובו. הקרב סימן את היחלשות השלטון הטטרי-מונגלי. הניצחון לא סיים את שליטת הטטרים באזור, מכל מקום, המוטב המיידי הייתה הדוכסות הגדולה של ליטא, שהרחיבה את גבולותיה מזרחה.

היה זה תחת שלטונו של איוואן השלישי, נסיכות מוסקבה הפכה למעצמה אזורית וסיפוחה של רפובליקת נובגורוד בשנת 1478 הניח את היסודות למדינת הלאום הרוסית. הוא הצליח למגר סופית את המונגולים בשנת 1480, לאחר עימות שכונה: "העמידה הגדולה על נהר האוגר". לאחר נפילתה של קונסטנטינופול, החלו הנסיכים הרוסיים לראות את עצמם כיורשיה של הקיסרות הרומית המזרחית, הקיסרות הביזנטית. לבסוף הם החלו לקחת על עצמם את התואר צאר, ומוסקבה תוארה בידי בני אותה התקופה כרומא השלישית.
חברה ומשטר בימי הביניים המאוחרים > פאודליזם

בימי הביניים המאוחרים החלה הצמיתות להיעלם ממערב לנהר הריין אפילו כשהתפשטה בחלק גדול משאר אירופה. במערב אירופה, עלייתם של מלכים רבי עוצמה, עיירות וכלכלה משתפרת החלישו את מערכת האחוזה לאורך המאות ה-13 וה-14; צמיתות הפכה נדירה עד שנת 1400. במקביל, רוב ההיבטים הצבאיים של הפיאודליזם הסתיימו למעשה בסביבות שנת 1500. זאת בין השאר משום שהצבאות עברו מצבאות המורכבים מהאצולה ללוחמים מקצועיים ובכך הפחית את תביעת האצולה לשלטון, אך גם משום שמגפת המוות השחור הפחיתה את אחיזת האצולה על המעמדות הנמוכים. אדמות שהיו פחות פוריות ננטשו, שכן ניצולי המגפה (וניצולי מאורעות נוספים כמו הרעב הגדול של 1315–1317) הצליחו לרכוש שטחים פוריים יותר.
הצמיתות במערב אירופה הגיעה ברובה לסיומה במאות ה-15 וה-16, בגלל שינויים בכלכלה, באוכלוסייה ובחוקים המסדירים את יחסי אדון-דייר במדינות מערב אירופה. סגירת שדות אחוזה למרעה בעלי חיים ולחלקות עיבוד גדולות יותר הפכה את כלכלת רצועות האדמה הקטנות של צמיתים בשדות פתוחים לפחות אטרקטיבית לבעלי הקרקע. יתר על כן, השימוש הגובר בכסף הפך חכירה על ידי צמיתים לרווחית פחות; תמורת עלותה נמוכה יותר ממה שעלה לפרנס צמית, אדון היה יכול לשכור עובדים מיומנים יותר ולשלם להם במזומן. העבודה בשכר הייתה גם גמישה יותר, שכן ניתן היה להעסיק עובדים רק כאשר היה צורך בהם.
במקביל, התסיסה וההתקוממויות (אנ') ההולכות וגוברות מצד צמיתים ואיכרים, כמו מרד האיכרים האנגלי ב-1381 ומרד הז'אקרי הצרפתי ב-1358, הפעילו לחץ על האצולה ואנשי הדת לשנות את השיטה. כתוצאה מכך, היה ביסוס הדרגתי של צורות חדשות של חכירת קרקעות וחירויות אישיות מוגברות מימשו במידה מסוימת את דרישות הצמיתים והאיכרים.
הצמיתות הגיעה למזרח אירופה מאות שנים מאוחר יותר ממערב אירופה - היא הפכה לדומיננטית בסביבות המאה ה-15. לפני אותה תקופה, מזרח אירופה הייתה מאוכלסת בדלילות רבה יותר ממערב אירופה, והאדונים במזרח אירופה יצרו סביבה ידידותית לאיכרים כדי לעודד הגירה מזרחה. צמיתות התפתחה במזרח אירופה לאחר התפרצויות המוות השחור באמצע המאה ה-14, שעצרו את הנדידה מזרחה במידה רבה. היחס הגבוה בין קרקע לעובדים שנוצר כתוצאה מכך - בשילוב עם השטחים העצומים והדלילים של האזור - סיפקו לאדונים תמריץ לקשור את האיכרים שנותרו לאדמתם. עם הגידול בביקוש לתוצרת חקלאית במערב אירופה בתקופה המאוחרת יותר, כאשר מערב אירופה הגבילה ולבסוף ביטלה את הצמיתות, הצמיתות נשארה בתוקף בכל מזרח אירופה במהלך המאה ה-17, כך שאחוזות בבעלות האצולה יכלו לייצר יותר מוצרים חקלאיים (במיוחד תבואה) עבור שוק יצוא רווחי.
גורם נוסף לעליית הצמיתות במזרח אירופה במאה ה-15, בדיוק כפי שהצמיתות נעלמה במערב אירופה, נובע מההשפעה הפוליטית הגוברת והפריבילגיות הכלכליות של האצילים באזור, ומהפחתת התחרות על כוח העבודה מהערים. הערים דעכו עקב קריסת רשתות הסחר של ברית ההנזה והמסדר הטבטוני ושיבושי סחר כתוצאה ממלחמה. אצילים ממזרח אירופה החלו לסחור ישירות עם הסוחרים האנגלים וההולנדים, תוך עקיפת ערי המסחר.
עד אמצע המאה ה-14, אירופה חוותה עיור מתגבר בהתמדה. גם ערים נהרסו על ידי המוות השחור, אך תפקידם של אזורים עירוניים במערב אירופה כמרכזי למידה, מסחר וממשל הבטיח צמיחה מתמשכת.
חברה ומשטר בימי הביניים המאוחרים > הכנסייה

בין פיליפ הרביעי, מלך צרפת, לבין האפיפיור, בוניפקיוס השמיני, התפתח סכסוך. פיליפ הטיל מיסים על אנשי הכנסייה בצרפת בלי אישור האפיפיור. האפיפיור מצדו פרסם בשנת 1302 הוראה מיוחדת ובה אסר על אנשי הכנסייה לשלם מיסים למלך בלי אישורו. בתגובה, החליטה אספת המעמדות, שכינס פיליפ באופן חד-פעמי, להדיח את האפיפיור. על כך הגיב האפיפיור בהטלת חרם על המלך. המצב התדרדר, ושליחי המלך חדרו לטירתו של האפיפיור ברומא ואסרו אותו באשמת שחיתות, רצח וניאוף. בחסות פיליפ נבחר לתפקיד האפיפיור בישוף צרפתי, והוא נאלץ לשבת באביניון שבדרום צרפת ולא ברומא. מאותה תקופה ישבו האפיפיורים במשך 70 שנה באביניון, והיו נתונים להשפעת מלכי צרפת. תקופה זאת, המסמלת את ירידת כוחם של האפיפיור והכנסייה ואת עליית כוחם של המלך והמדינה, כונתה אפיפיורות אביניון.
גרגוריוס האחד עשר העביר את הכס הקדוש בחזרה לרומא ב-1378 ומת שם. בשל המחלוקת על יורשו, כיהנו שני אפיפיורים במקביל ואף שלושה. בעבר היו כבר אפיפיורים מתחרים, וטוענים לכס שמונו על–ידי סיעות יריבות שונות, אך כאן המנהיגים המוכרים והלגיטימיים של הכנסייה, הם מי שמינו שני אפיפיורים יריבים. המנהיגים השונים באירופה היו חייבים להזדהות ולהכיר באחד מהם ולדחות את השני. הקרע, המכונה הקרע המערבי, הגיע לקיצו בוועידת קונסטנץ בשנת 1417. היו ניסיונות מאוחרים יותר בתוך הכנסייה לחזק את מעמדה של ועידה אקומנית על חשבון כוחו של האפיפיור. ניסיונות אלו נכשלו.
יאן הוס הועלה על המוקד במהלך ועידת קונסטנץ. מבחינות מסוימות הוא היה אחד ממבשרי הרפורמציה הפרוטסטנטית למרות שוני בהשקפת העולם. בהשפעת ג'ון ויקליף קרא לתיקונים נרחבים באורחות הכנסייה הקתולית, שדחתה את הצעותיו והביאה לנידויו ב-1411. בשנת 1420 הוציא האפיפיור מרטינוס החמישי בולה אפיפיורית המנדה את חברי התנועה ההוסיטית בבוהמיה ואת תנועתו של ג'ון ויקליף. הדבר פתח מלחמות דת בבוהמיה שכונו "המלחמות ההוסיטיות". חלק מחברי התנועה השיגו אוטונומיה דתית שנשענה על הבנות שסוכמו בוועידת בזל.
בבזל ולאחר מכן במיוחד בפררה ובפירנצה, התנהלו משא ומתן ודיונים נרחבים על הצעות חדשות שהתחדשו ליצירת איחוד מחודש של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית והקתולית המערבית שפוצלו במהלך שיא ימי הביניים. ניסיונות קודמים לאיחוד - למשל, בוועידת ליון ב-1274 - נכשלו. בשנת 1438 התכנסה הוועידה בפירנצה, והתקיים דיאלוג מפורט שהתמקד בהבנת ההבדלים התאולוגיים בין הכנסיות במזרח ובמערב, בתקווה לאחד מחדש את הכנסייה הקתולית והאורתודוקסית. ההסכמות שהושגו נדחו בביזאנטיון, שם זכרו את מאורעות מסע הצלב הרביעי, כמו גם בכנסיות אורתודוקסיות אחרות, בעיקר הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. ניסיונות מאוחרים יותר גם נכשלו. מצד שני, הוא השפיע על כנסיות מזרחיות אחרות שהתאחדו מחדש בשלב מאוחר יותר, בתור הכנסיות הקתוליות המזרחיות.
בתקופה זו, האפיפיורות מילאה תפקיד בעל חשיבות חילונית במערב אירופה, לעיתים קרובות פעלה כבוררים בין מלכים נוצריים והפעילה סמכויות פוליטיות נוספות. האפיפיור היה מעורב בארגון מלחמות במזרח, נגד האימפריה העות'מאנית המתרחבת, אלה שהוגדרו על ידו כמסעי צלב.
האפיפיורות הושפעה מהרנסאנס האיטלקי. לאחר שהאפיפיור שב לרומא מאביניון הוא החל לשקם את הכנסיות הרעועות, הארמונות, הגשרים ומבני הציבור האחרים בעיר. לשחזור זה הוא העסיק כמה אמנים מפורסמים מטוסקנה, ובכך הניח את היסודות לרנסנאס ברומא (אנ'). האפיפיורים הבאים חתרו להפוך את רומא לבירת הנצרות באמצעות אמנות, אדריכלות וספרות והאפיפיורות כונתה אפיפיורות הרנסאנס.
תאריכים מרכזיים

1291 – עכו הצלבנית נפלה. בכך התמוטטה הממלכה הצלבנית בארץ ישראל. מסדרי האבירים עברו לאיי הים התיכון והקדישו את עיקר זמנם למלחמה בשודדי הים, עניינים פוליטיים ומדיניים, ובנקאות.
1307 – מלך צרפת, פיליפ היפה, פשט על כל מעוזי הטמפלרים בצרפת ועוצר את חברי המסדר, שנאלצים להודות בכפירה, מינות ועבודת השטן. בכך הוא למעשה מחסל את אחד ממסדריה הצבאיים המפוארים של אירופה, שהוקם על מנת להגן על צליינים בארץ הקודש ולסייע למסעי הצלב.
1315 – קרב מורגרטן, קונפדרציה שווייצרית ניצחה את האוסטרים ומבטיחה עצמאות לשווייץ
1315 – 1317 – הרעב הגדול של 1315–1317
1337 – פרצה מלחמת מאה השנים בין ממלכת אנגליה לצרפת. המלחמות הסתיימו ב-1453.
1340 – קרב סלאדו
1346 – פרצה מגפת הדבר, הידועה בשם "המוות השחור".
1389 – קרב קוסובו
1415 – כיבוש סאוטה מידי המורים בצפון אפריקה. ראשית ימיה של האימפריה הפורטוגזית והעידן הקולוניאלי. קרב אז'נקור מוביל למפנה לטובת הבריטים במלחמת מאת השנים.
1429 – ז'אן ד'ארק וצבאה שחררו את אורליאן וד'ארק הכתירה את שארל השביעי למלך צרפת בקתדרלת ריימס.
1452 – נולד לאונרדו דה וינצ'י, מבשרו של הרנסאנס באיטליה.
1453 – נפילת קונסטנטינופול בידי האימפריה העות'מאנית והתמוטטות האימפריה הביזנטית.
1455 – יוהאן גוטנברג המציא את הדפוס.
1485 – מלחמות השושנים על כתר המלוכה באנגליה הסתיימו בעליות של בית טיודור לשלטון.
1488 – ברתולומיאו דיאס גילה את כף התקווה הטובה.
1492 – כריסטופר קולומבוס גילה את אמריקה.
1492 – כיבוש גרנדה מידי המורים, בכך הושלם תהליך הרקונקיסטה בספרד.
1492 – גירוש יהודי ספרד.
1494 – חוזה טורדסיאס חילק את העולם בין ספרד ופורטוגל.
1497 – הטבלת יהודי פורטוגל לנצרות בידי מנואל הראשון, מלך פורטוגל.
1498 – וסקו דה גאמה השלים את המסע הימי הראשון בין אירופה להודו.
1500 – פדרו קברל גילה את ברזיל.
1509 – הנרי השמיני הוכתר כמלך אנגליה. במהלך כהונתו התנתקה אנגליה מהכנסייה הקתולית ומוקמת הכנסייה האנגליקנית שכפופה למלך אנגליה ולא לאפיפיור.
1517 – פרצה מהפכת הרפורמציה.
ראו גם

ימי הביניים
ראשונים
לקריאה נוספת

The Late Middle Ages, 2001, עורכים: ג'ודי גלנס וג'דסון נייט
ברברה טוכמן, ראי רחוק: המאה ה-14 הרת הפורענויות. תרגמה מאנגלית כרמית גיא. הוצאת דביר, תל אביב תשנ"ה, 1995
מתיה מאדסה

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־11 אדסה, האימפריה הביזנטית 
 פטירה:  1144? אדסה, השושלת הזנגידית 
 מדינה:  האימפריה הביזנטית 
 השקפה דתית:  הכנסייה האפוסטולית הארמנית 
 
מתיה מאדסה (בארמנית: Մատթեոս Ուռհայեցի, Matteos Uṛhayetsi; נולד במחצית השנייה של המאה ה-11 – 1144) היה היסטוריון ארמני במאה ה-12 מהעיר אדסה.
חייו

מתיה היה אב המנזר של "המנזר האדום", ליד העיירה קהרמאנמרש ואיש דת בכנסייה האפוסטולית הארמנית. בכתביו הוא מספר רבות על הנסיכות הארמנית קטנה שהקים האציל הארמני פילרטוס ברכמיוס, ששימש בעברו כגנרל בצבא הביזנטי. נסיכותו של ברכמיוס קמה ב-1078 אך לקראת מותו ב-1086 התפוררה למספר ישויות מקומיות. כתביו משמשים מקור אמין לתיאור מסע הצלב הראשון ועל ההיסטוריה של אזור הגבול בין האימפריה הביזנטית לאימפריה הסלג'וקית.
מתיה מאדסה מתואר במחקר המודרני כאדם בעל אמונה דתית חזקה ודיעות מוצקות באשר לכתבי הקודש ולעימותים של תקופתו בין נוצרים לכופרים – מוסלמים אך גם פלגים שונים בתוך הכנסייה הנוצרית. מעט מאוד ידוע על חייו, הוא נולד באסדה במחצית השנייה של המאה ה-11 והיה חבר בכנסייה האפוסטולית הארמנית. הוא היה מתנגד נחוש לכנסייה היוונית כמו גם לכנסייה הלטינית. הוא לא חוסך את שבט לשונו מהצלבנים ששבתקופת חייו שטפו את סוריה והקימו תוך קרבות מרים את נסיכות אנטיוכיה וממלכת ירושלים בהם הוא ראה ברברים כפויי טובה. מתיה מאדסה ראה ערב הכיבוש הצלבני של ארץ-ישראל בצלבנים כמי שבאו למלא את רצון האלוהים: "לשבור את כבלי הנוצרים, לפרוק מעל עיר-הקודש את עול הכופרים ולכבוש בכוח מיד המוסלמים את הקבר הנערץ שאסף לתוכו את האלוהים". שנים מספר מאוחר יותר הוא כתב כי האלוהים ראה צורך להתערב במישרין ולהזהיר את הפרנקים על שום שגירשו את הארמנים, את היוונים, את הסורים ואת הגיאורגים מן המנזרים. הוא נהרג, ככל הנראה כל הנראה במהלך המצור על אדסה (1144).
עבודתו של מתיו ידועה בשם כרוניקל (בארמנית: Ժամանակագրություն), שכנראה החל לכתוב בשנת 1113 והשלים לפני 1140, במקור נכתבה בניב של ארמנית ומתעדת את ההיסטוריה הארמנית על פני מאתיים שנה – מהמחצית השנייה של המאה העשיריתעד המחצית השנייה של המאה ה-12 ומתבססת, ככל הנראה, על ספרים קדומים יותר אותם קרא מתיה בהיותו איש דת ובעל גישה לספריות שהוחזקו במזרים ארמניים שונים.
הוא נותר המקור העיקרי היחיד למידע אודות האירועים הפוליטיים והכנסייתיים בתקופתו ובאזורו. הידע הספרותי וההיסטורי של מתיה היה מוגבל, וחלק מהנתונים הכרונולוגיים שלו שנויים במחלוקת על ידי חוקרים מודרניים.
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, א-ב, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 1963, 1973. - המחבר זכה בפרס ישראל; במהדורתו בצרפתית זכה הספר בפרס "האקדמיה הצרפתית".
יהושע פראוור, הצלבנים - דיוקנה של חברה פיאודלית, ירושלים: מוסד ביאליק, 1975, 1985.
Steven Runciman, A History of the Crusades, Cambridge university press, 1952 ISBN 0521061628
Christopher Tyerman. God's war: a new history of the Crusades, Harvard University Press, 2006
הערות שוליים

↑  החברה הארץ-ישראלית בימי הצלבנים : הנוצרים - המזרחים  בתוך ההיסטוריה של ארץ-ישראל הר, משה דוד (פרופ') הוצאת יד בן צבי ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274016905171  PLWABN: 9811249543305606  BnF: cb16196900z (data)  GND: 100967132  ISNI: 0000 0000 8391 0034  LCCN: n87143430  NTA: 146675630  SUDOC: 161652875  VIAF: 67980167   WorldCat (עם VIAF): 67980167
המסע לארץ ישראל

המסע לארץ ישראל הוא שיר נכתב על ידי חיים אידיסיס, הולחן על ידי שלמה גרוניך ובוצע על ידי ילדי מקהלת "שבא" בשנת 1991. לשיר זה יסודות סיפוריים וליריים, הוא שיר שמזכיר סיפור ושנותן ביטוי לרגש. נוסף על כך הונצחה עבודה מוזיקלית זו באלבום בשם "שלמה גרוניך ומקהלת שבא", שיצא ב־1993.
רקע

השיר "המסע לארץ ישראל" מספר על סיפור מסעם המפרך של יהודי אתיופיה בדרכם לארץ ישראל ועל בעיותיהם בהגיעם לארץ. השיר נכתב בעקבות עלייתם של קהילת ביתא ישראל בשנות ה-80 במבצע "מבצע משה", במהלך מבצע זה עלו לארץ ישראל 16 אלף יהודים מאתיופיה. רבים מהעולים מתו בדרך הארוכה.
בנוסף לכך בשיר מתוארים קשיי המסע: הקשיים הפיזיים בהליכה האינסופית ("הַמִּדְבָּר לא נִגְמָר"), הסכנות שארבו בדרך ("וּבַלַּיְלָה תָּקְפוּ שׁוֹדְדִים"), ולאחר הגיעם לארץ, קשיי ההתאקלמות המשותפים לכל העולים, והדבר הקשה הנוסף שהיה לעולים מאתיופיה, הממסד הרבני שלא הכיר ביהדותם.
תוכן השיר

השיר מחולק לארבעה בתים שביניהם הפזמון חוזר בשינוי. בשלושת הבתים הראשונים מופיעים תיאורים של קשיי המסע:
אורך המסע: "המדבר מתחתי, אין סופו לפנים" (בית א'), "המדבר לא נגמר" (בית ב'),
מצוקת הרעב במהלכו: "על גבי שק האוכל הדל (בית א') ו-"שק האוכל שלנו אבד" (בית ב')
חיות רעות: "יללות של תנים"
שודדים: "ובלילה תקפו שודדים, בסכין ובחרב חדה"
אובדן האם: "במדבר דם אמי, הירח עדי"
הבית הרביעי מתאר קשיים מסוג אחר: הקושי להיקלט ולהסתגל בארץ ישראל.
נוסף לכך, השיר מציג מבנה של שיר-זמר בעל בתים ופזמון חוזר. הוא מתאר מצד אחד, את הקושי הקשור לעלייה ולתלאות של המסע ומצד שני, את האהבה לארץ ישראל. בשיר כאשר נשברת החריזה היא מציינת משבר כלשהו.
תוכן השיר > הדמויות בשיר

בשיר יש שיח בין שלוש דמויות:
הקול הדובר בשיר — קול ילדי של בת/בן (המגדר בתחילת השיר אינו ידוע)
האם
והירח.
דמות הדובר במרכז השיר עוברת מעברים משמעותיים:
המעבר בין הילדות לבגרות.
ומעבר בו היא הופכת להיות האמא במהלך המסע לארץ ישראל: בתחילת השיר הדוברת היא חלק מאותם הילדים שצועדים במסע וכמו שאר הילדים, היא סופגת את הרצון והנחישות שמקרינה האם ("ואמי מבטיחה לאחיי הקטנים / עוד מעט עוד קצת, להרים רגליים / מאמץ אחרון לירושלים"). אבל לאחר תקיפת השודדים ומותה של האמא ("ּובלילה תקפו שודדים בסכין, גם בחרב חדה/במדבר דם אמי, הירח עדי") הדוברת מזוהה כילדה, שנהפכת לאמא חלופית במשך שאר המסע.
תוכן השיר > הירח בשיר

הירח הוא גרם שמימי הקרוב ביותר לכדור הארץ, בלילה הירח לאדם משמש כמנחה ונותן אור. הירח מופיע ביצירות ספרות רבות למבוגרים ולילדים, כדמות בעלת אופי ייחודי ומגוון. הירח בשיר מגשר בין חוויית הדובר: מארץ המוצא (אתיופיה) למסע במדבריות סודאן, וכן למסגרת החיים בארץ ישראל. בנוסף לכך הירח ממלא תפקיד משמעותי בשיר. בסיפור מתרחשת האנשה לירח. נוצרת הדמיה בינו לבין האם במסע. כאשר האם משגיחה על בניה ומעודדת אותם להמשיך ללכת, הירח מהווה מקור לאור חומרי, אך גם רוחני, שמנחה את ההולכים במסע. בכל בית בשיר לירח יש תפקיד:
בבית הראשון - תפקידו הוא להאיר, להשגיח ולהנחות בחשכת המדבר ("הירח משגיח מעל")
בבית השני - תפקידו להאיר, ולהיות שותף לקשיי המסע ("אור ירח החזק מעמד")
בבית שלישי - הירח מתפקד כעד למותה של האם ("במדבר דם אימי, הירח עדי")
בבית רביעי - תפקידו הוא להשגיח מבחינה רוחנית ומשמש כמעין זיכרון לאם ("בירח דמותה של אימי")
תוכן השיר > הדמיון לעליית בני ישראל בתנ"ך

הסיפור מתייחס לשכבות שונות של זהויות יהודיות-ציוניות. ניתן לראות במהלך הסיפור את הגעגועים והרצון להגיע לציון, אפילו במחיר של הקרבה גדולה כמו הקרבת חיים, כמו בסיפור התנכי בו בני ישראל עברו מסע קשה ומפרך כדי להגיע לארץ ישראל. אבל בשיר מצוין גם שהחברה הישראלית אינה מקבלת את יהדותם של העולים החדשים.
השיר בספרי תווים

גיל אלדמע, נתן שחר (עורכים), ספר השירים לתלמיד: מילים, תווים ודברי רקע, חלק ב', עמ' 47, מפעלי תרבות וחינוך, 1995. (הספר בקטלוג ULI)
מנגנים גרוניך, עמ' 101, הוצאת הספרים למוזיקה ע"ש נסימוב, 1994. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  17.11.1991, באתר "פזמונט"
1 2 3 4 5 6  דר' סמדר פלק-פרץ, המסע לארץ ישראל
1 2  המסע לארץ ישראל, באתר lib.cet.ac.il
1 2 3 4 5  סמדר פלג פרץ, המסע לארץ ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 4a96df8e-aa4d-47ff-abd1-ed153ded6405
ספא ומארווה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מדינה:  ערב הסעודית 
 מיקום:  מכה, ערב הסעודיתערב הסעודית
 קואורדינטות:  21°25′25″N 39°49′38″E﻿ / ﻿21.423611111111°N 39.827222222222°E﻿ / 21.423611111111; 39.827222222222
 he
 
ספא ומארווה (באנגלית: Safa and Marwa, בערבית: الصفا والمروة, בתעתיק מדויק: אלצפא ואלמרוה) הם שמות של שתי גבעות קטנות הממוקמות במתחם המסגד הגדול של מכה שנמצא בערב הסעודית ושמו "אל חראם". שתי הגבעות הללו מהוות מקום חשוב מאוד באסלאם.
ספא ממוקמת כ-100 מטרים מן הכעבה, אשר נחשב למוקד התפילה עבור המוסלמים, לעומת זאת, מארווה נמצאת כ-350 מטרים מהכעבה. המרחק בין ספא ומארווה הוא בערך 450 מטר, לפיכך 7 הפעמים הלוך ושוב שוות ל-3.2 קילומטרים. המוסלמים נוהגים להגיע אליהן הלוך ושוב 7 פעמים, במהלך טקס העלייה לרגל טקסי החג' והעומרה.
דרך התנועה בין ספא ומארווה לצד אבן הקעבה
הסיפור מאחורי המקום

לפי האסלאם, יש כמה גרסאות לסיפורן של ספא ומארווה. לפי הגרסה הראשונה של הסיפור, איבראהים הנביא הצטווה על ידי אללה להביא את אשתו, הגר, ואת בנו איסמאעיל אל אזור ספא ומארווה ולעזוב אותם שם.
כיוון שאיבראהים היה נביא אללה, הוא צריך היה למלא את הוראותיו. הוא עזב את הגר ואת איסמאעיל לבד במדבר רק עם כד מים. כשהמים בכד נגמרו, איסמאעיל התחיל לבכות מרוב צמא, והגר דאגה לבנה והתחילה בחיפושים אחר מים עבורו. כדי להקל על חיפושיה היא השאירה את בנה מאחור, וטיפסה במהירות על הגבעה הראשונה: "ספא", כדי להשקיף על הסביבה, לאחר שלא ראתה דבר, הלכה במהירות לגבעה השנייה "מארווה" כדי להמשיך בחיפושים.
בזמן שהגר הייתה על הגבעות, היא הצליחה לראות את בנה איסמאעיל ולדעת שהוא בטוח, אך כשהייתה בעמק שבין הגבעות היא לא הצליחה לראותו, הגר צעדה בדרך זו שבע פעמים בחום הכבד לפני שחזרה לבנה. משחזרה היא שמעה קול. זה היה המלאך גבריאל שהיה ליד עמדת מים. היא חיפשה מים מתחת לכנף המלאך ולפתע מצאה. היא שתתה מהמים והניקה את בנה.
גרסה נוספת בתרבות האסלאם מספרת שכאשר הגר הייתה במארווה היא הסתכלה אל עבר בנה הבוכה והבחינה כי לאחר שרקע ברגליו על האדמה נבע במקום זה מעיין מים קטן. הגר רצה נרגשת ושמחה אל עבר מעיין המים וכאשר הגיעה מנעה מהמים להתפשט בעזרת ידיה באומרה "צים צים" (מילה בערבית שמשמעותה "להתאסף"). כתוצאה מכך, אללה החיה את עמק המים הקדוש הזה, ולאחר מכן מספר שבטים ערביים התיישבו שם.
עמק המים הזה ידוע כיום בתרבות הערבית כ"באר זמזם", מיליוני עולי רגל מכל העולם מגיעים אל הבאר במהלך טקסי העלייה לרגל ושותים מהמים שבו.
החג', הסעי והעומרה

העלייה לרגל למכה המכונה "חג'" (נקראת גם "העלייה הגדולה") היא אחת מחמש מצוות היסוד באסלאם (חמשת עמודי האסלאם). גברים ונשים מוסלמים מחויבים לקיים מצווה זו לפחות פעם אחת בחייהם, ולעלות אל העיר מכה, העיר הקדושה ביותר למוסלמים.
אחד הטקסים החשובים במהלך החג' נקרא "סעי", מבחינה לשונית, המילה סעי נלקחת מהפועל הערבי סעא سعى Sa’a, שמשמעותו בשפה הערבית "ללכת", "לחתור" או גם "לרדוף". המשמעות היא ללכת בין הגבעות ספא ומארווה 7 פעמים בסך הכל. ביצוע טקס הסעי (באנגלית: Sa'i) משמש להנצחת החיפוש של הגר עבור מים לבנה ואת רחמיו של אללה במענה לתפילותיה של הגר, בטקס עצמו העולים לרגל עושים את דרכם בהליכה מספא אל מארווה 7 פעמים הלוך ושוב.
הטיילת כולה מכוסה בתמונות רבות והיא מחולקת לארבע סמטאות, כאשר כל סמטה היא רק לכיוון אחד, ושתי הסמטאות הפנימיות מיועדות לקשישים, לנכים ולאנשים בעלי מוגבלויות.
בטקס העומרה נוהגים לעלות לרגל אל הכעבה במכה ולכמה אתרים שלידה. כמו כן, היא מכונה גם "העלייה הקטנה".
המסגד הגדול של מכה

את שלושת הטקסים האלה מבצעים סמוך למסגד הגדול של מכה, הנמצא באזור חג'אז שבערב הסעודית, ונקרא גם "מסגד אל-חראם". המסגד מקיף את הכעבה ואת ספא ומארווה, והוא נחשב למסגד הגדול בעולם כיום. המסגד, הכולל חצר מרכזית מלבנית המוקפת באזורי תפילה מכוסים, הוא האתר של כמה עליות לרגל.
עולי הרגל מבצעים את שני הטקסים ("טוואף" ו-"סעי") בתוך חצר זו.
הערות שוליים

↑  Mohammed al-Harbi, IN PICTURES: The story of a Muslim ritual with roots dating back 5,000 years, Al Arabiya, ‏Saturday 06 January 2018
1 2  As-Safa and Al-Marwah, Islamweb, ‏04/09/2010
1 2  History of Safa and Marwa, Al-khair
↑  מתיה קם, העלייה לרגל באסלאם – החג', באתר מטח
↑  Great Mosque of Mecca, britannica
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: safa-ve-merve 
החלק המרכזי השמור עבור קשישים ונכים
הולכים מספא אל מארווה
חוזרים ממארווה אל ספא
אמצעי מניעה הורמונליים

מארזים של גלולות למניעת היריון מסוגים שונים
איור הממחיש היכן ממקמים את ההתקן התוך-רחמי
אמצעי מניעה הורמונליים הם אמצעים שכיחים בעולם הרפואה, שמטרתם העיקרית היא מניעת היריון בעזרת שימוש בהורמונים שונים. אמצעים אלו נכנסו לשימוש במאה ה-20, כאשר הנפוצות שבהם הן הגלולות. ישנם אמצעי מניעה הורמונליים נוספים, כמו: התקן תוך-רחמי, מדבקה הורמונלית. בזמן השימוש באמצעי מניעה הורמונליים עלולות להופיע תופעות לוואי מסוימות. בהן: כאב ראש, רגישות בשדיים, עליה בלחץ הדם (יתר לחץ דם). תופעת הלוואי הנפוצה היא דימום לא סדיר, תופעות לוואי נוספות הן עלייה במשקל, ירידה בדחף המיני, מצבי רוח, כאבי ראש זיהום פטרייתי בנרתיק ועלייה בלחץ הדם (יתר לחץ דם).
כמו כן, לאמצעי מניעה הורמונליים יש שימושים רפואיים נוספים, אולם שימושם העיקרי הוא, כאמור, מניעת הריון.