stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטז'יז'וב
הערות שוליים

1 2 3  היסטוריה של הקהילה היהודית בסטז'יז'וב, באתר השטעטל הווירטואלי (באנגלית)
1 2 3  הקהילה היהודית בסטז'יז'וב – דמוגרפיה, באתר השטעטל הווירטואלי (בפולנית)
1 2  הקהילה היהודית בסטז'יז'וב, באתר jewishgen.org (באנגלית)
↑  ספר הזיכרון לקהילת סטז'יז'וב - מהדורה מחודשת 1990, עמוד 463, באתר yizkor.nypl.org (באנגלית)
↑  קהילת סטז'יז'וב בתקופת השואה, באתר jewishgen.org (באנגלית)
↑  ערים תאומות ואחיות לסטז'יז'וב, באתר הרשות המקומית סטז'יז'וב (בפולנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564939605171  LCCN: n88082635  MusicBrainz: b5d3d08a-84b6-4a3b-9c94-f114dc3c4b2f  NKC: ge1086614  VIAF: 244693040   WorldCat (עם VIAF): 244693040
חדר העבודה של הרצל

חדר העבודה של הרצל בביתו בווינה, צולם בין השנים 1880–1904
הרצל עם ילדיו בחדר העבודה בווינה, 1897
הרצל עם אמו בחדר העבודה בווינה, 1902
חדר העבודה של הרצל כפי שהוצג בבנין הקק"ל בבית המוסדות הלאומיים בירושלים, 1937
חדר העבודה של הרצל מוצג במוזיאון הרצל, בהר הרצל בירושלים.
היסטוריה

לאחר מותו של בנימין זאב הרצל בשנת 1904, משפחתו של הרצל נותרה ללא מקורות הכנסה. מתוך הכרה בערך ההיסטורי של עבודתו של הרצל, מכרה אלמנתו ז'ולי את רהיטי וחפצי חדר עבודתו לחברו וממשיך דרכו דוד וולפסון, אשר ראה בכך דרך נוספת לתמוך במשפחת הרצל וכן אפשרות לפעול להנצחתו. וולפסון שמר את תכולת החדר בביתו בקלן.
לאחר פטירתו של וולפסון ב-1914, הוציא לפועל את צוואתו מקורבו, עורך הדין והפעיל הציוני אדוארד לשינסקי. לשינסקי הקים בביתו רחב הידיים בברלין שני חדרי הנצחה – "חדר הרצל" ו"חדר וולפסון".
ב-1928 החלו לשקול העברת חדר עבודתו של הרצל לארץ ישראל. הקרן הקיימת לישראל ביקשה להעבירו אל בניינה העתידי בירושלים, אולם ההנהלה הציונית רצתה להעבירו אל משרדיה בירושלים או אל המשכן העתידי של הספרייה הלאומית בבית דוד וולפסון. משפחת לשינסקי הביאה עמה את תכולת חדר העבודה כאשר עלתה לארץ. התכולה נשמרה במשרדי ההנהלה הציונית.
ב-1931 נחנך "חדר הרצל" בחדר על גג בית הקרן הקיימת בבית המוסדות הלאומיים בירושלים. בחדר המשוחזר נמצאו שולחן עבודתו של הרצל, שולחן ממלון "גסטון" בפריז עליו כתב את ספרו מדינת היהודים, ספרייתו, תמונות הוריו, תמונות ופסלים שונים, מזכרות ומתנות שקיבל מפעילים ציוניים וממנהיגים עימם נפגש במסעותיו. בטקס חנוכת החדר נאמו הרמן שטרוק ופרדריק קיש. אורחי הכבוד היו ארבעה ממשתתפי הקונגרס הציוני הראשון – יוסף קלוזנר, מרדכי בן הלל הכהן, יוסף זיידנר, ליאון גורודישץ.
החדר על הגג היה קטן ונועד לשימוש זמני. ב-1937 הוקם אגף חדש בבית הקרן הקיימת, ובו חדר שנועד לשמש גרעין למוזיאון הרצל. החדר החדש בתוכנן בהתאמה מלאה לחדר העבודה בביתו של הרצל – מותאם במידותיו ובעיצובו, עם רצפת פרקט, דלתות וחלונות (חלקם מדומים) שנצבעו בהתאם למקור, סידור רהיטי החדר לפי צילומים ובהתייעצות עם הרמן שטרוק שהיה מבאי ביתו של הרצל. גם במסדרון המוביל לחדר הונחו חפצים מדירתו של הרצל, שלא היו חלק מחדר העבודה, ביניהם הבימה שמעליה נשא הרצל את נאומו בקונגרס הציוני הראשון.
למרות הכוונה הראשונית, מוזיאון הרצל לא הוקם בבית המוסדות הלאומיים. המוזיאון הוקם בהר הרצל, ונחנך ב-1960. חדר העבודה של הרצל הועבר אליו למרות התנגדות התחלתית של הקרן הקיימת. במוזיאון תוכנן חדר העבודה כך שיוצג מאחורי קירות זכוכית, וחלונות החדר המדומים ישקיפו אל נופיה המצולמים של וינה.
החדר שולב במוזיאון בתקופת פעילותו הראשונה בין השנים 1960–2000 וגם מאז שיפוצו ופתיחתו מחדש ב-2005.
חדר הרצל בבניין הקרן הקיימת, 1929 (? כנראה טעות במיקום או במועד)
חדר הרצל בבניין הקרן הקיימת, 1937
הבימה בה נשא הרצל את נאום פתיחת הקונגרס הציוני הראשון
הערות שוליים

↑  וולפסון שימש גם אחד האפוטרופסים של ילדי הרצל
↑  סרטון "חדר העבודה של הרצל", באתר מוזיאון הרצל
1 2 3  ⁨מחר - חנוכת חדר הרצל, הארץ, 5 בדצמבר 1937
↑  גבריאל שטרן, הדגל המיותם - לכ' תמוז - 66 שנים למות הרצל, על המשמר, 24 ביולי 1970
↑  חדר הרצל, הארץ, 9 בדצמבר 1928
↑  ד"ר א.לשינסקי, על המשמר, 14 בינואר 1951
↑  פתיחת חדר הרצל בבנין הקה"ק, הארץ, 7 ביולי 1931
↑  חנוכת "חדר הרצל" בבניין הקרן הקיימת בירושלים, העולם, 9 בדצמבר 1937
↑  חדר הרצל למשכנו החדש, על המשמר, 7 ביולי 1960
↑  יהושע ביצור, מצבת הרצל - סלע מחלוקת, מעריב, 29 במרץ 1960
↑  "שנת הרצל" תפתח באייר, הטקסים יחלו ביום הולדת הרצל ויסתיימו בב' תמוז, דבר, 30 במרץ 1960
↑  טכסי כ' בתמוז, הצופה, 6 ביולי 1960
חוות הקסמים 2: ההרפתקאה הגדולה של וילבור

| --- | --- |
כרזת הסרט המקורית
כרזת הסרט המקורית
 מבוסס על:  חוות הקסמים מאת אי. בי. ווייט
 בימוי:  מריו פילוסו
 הופק בידי:  ג'יימס וונג
 תסריט:  אלנה לסר קליף רובי
 עריכה:  כריסטופר הינק
 שחקנים ראשיים:  גוליה דאפי דייוויד ברון צ'רלי אדלר אמנדה ביינס
 מדבבים:  גוליה דאפי דבי דריברי דון לואיס לריין ניומן ג'רי הוסר רוב פאולסן אמנדה ביינס אנדי מקייפי צ'ארלי אלדר ברנדה ואקרו 
 מוזיקה:  מייקל טווארה
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי פרמאונט אולפני ההנפשה של יוניברסל אולפני ההנפשה של ניקלודיאון
 חברה מפיצה:  פרמאונט 
 שיטת הפצה:  direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  18 במרץ 2003
 משך הקרנה:  79 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט חבר'ה, סרט מוזיקלי, דרמה קומית 
 סרט קודם:  חוות הקסמים 
 דף הסרט ב־IMDb
 
חוות הקסמים 2: ההרפתקאה הגדולה של וילבור (באנגלית: Charlotte's Web 2: Wilbur's Great Adventure) הוא סרט מונפש מוזיקלי אמריקאי משנת 2003, אשר הופק באולפני סרטי פרמאונט, אולפני ההנפשה של יוניברסל ואולפני ההנפשה של ניקלודיאון ומבוסס על הספר "חוות הקסמים" מאת סופר הילדים אי. בי. ווייט. זהו סרט המשך לסרט "חוות הקסמים" משנת 1973.
בסרט ההמשך, וילבור החזיר אשר חי בחווה של מר צוקרמן מטפל בשלוש בנותיה של שרלוט, נלי אראניה וג'וי, כמו כן הוא מכיר חבר חדש, טלה קטן ושחור בשם קרדיגן, ומוכרח להצילו מפני שועל מרושע בשם פרלי.
הסרט זכה לביקורות לא הולמות אשר העבירו ביקורת על האנימציה ועל סיפור הסרט.
עלילה

הסרט נפתח בזמן אביב, השנה בה שרלוט מתה. שלוש בנותיה, נלי, אראניה וג'וי, עכשיו בגיל ההתבגרות, עם וילבור אשר הפך לחבר ולמורה שלהן.
במשך הזמן, וילבור מתיידד עם קרדיגן, טלה קטן שנולד ושונה משאר הטלאים בצבעו השחור. וילבור לוקח את קרדיגן אליו ומראה לו את החווה, דרכן של החיות, והסכנות שצריכים להזהר מהן. אולם, כאשר מספר שבועות, החוואי צוקרמן מוכר בפתאומיות את קרדיגן לחוואי אחר, לכן וילבור, יחד עם נלי, ארניה, ג'וי וטמפלטון, התכוננו לבקר את קרדיגן ולדאוג שיהיה בטוח, טמפלטון הציע עסקה שבה וילבור ישמור על ילדיו שיחזרו.
יחד הם יצאו למסע לבקר את קרדיגן, אולם, וילבור היה רעב ומצא אוכמניות אשר הפכו אותו לסגול. הוא לפתע נתפס בענפים וקרדיגן שחרר אותו (לאחר שוילבור הבטיח שישמור על ילדיו של טמפלטון לשבועיים). מספר נביחות נשמעו מהעצים ונחתו על ראשו של וילבור. דבר אשר הפך אותו לחזיר בר. משאית הגיעה ומשם יצאו שני חוואים אשר חשבו שווילבור הוא חזיר בר.
בינתיים, שועל מרושע בשם פרלי מגיע וגונב תרנגולת מהחווה, ווילבור מואשם בתקיפה לאחר שניסה לעצור אותו. פרלי חזר, וגונב את קרדיגן מהחווה, ומתכנן לטרוף אותו. וילבור עכשיו מוכרח להציל את חברו באמצעות ללכוד את פרלי באמצעות "קורי חזיר". נלי, אראניה וג'וי טוו את המילה "שועל" בקורי העכביש, ופרן הגיעה בדיוק בזמן להציל את וילבור. פרלי נעלם. נלי ארניה וג'וי החליטו להישאר עם קרדיגן, והסרט מסתיים כאשר וילבור שמר על ילדיו של טמפלטון.
זלימחאן חנגושווילי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 באוגוסט 1979 דואיסי, גאורגיה 
 פטירה:  23 באוגוסט 2019 (בגיל 40) מואביט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גאורגיה 
 
זֵלִימְחָאן חַנְגּוֹשְׁווִילִי או זלימחאן חאנגוֹשווילי (15 באוגוסט 1979 – 23 באוגוסט 2019) היה מפקד צבאי גאורגי ממוצא צ'צ'ני, מדינאי וטרוריסט, שלפי רשויות החוק ברוסיה היה בעל קשרים לארגונו של שאמיל בסאייב. הוא נהרג בהתנקשות בברלין באוגוסט 2019. הרשויות בגרמניה חושדות כי ההתנקשות בוצעה על ידי כוחות הביטחון הרוסיים.
ביוגרפיה

זלימחאן חנגושווילי נולד בשנת 1979 בכפר דואיסי בערוץ פנקיסי בגאורגיה. צ'צ'ני במוצאו. בדואיסי סיים את לימודיו בתיכון ובסוף שנות התשעים נסע לאחיו הבכור זוראב בצ'צ'ניה. הוא לחם במלחמת צ'צ'ניה השנייה נגד הצבא הרוסי והתגורר במחצ'קלה שבדאגסטן. שירותי הביטחון הפדרליים האשימו אותו בשיתוף פעולה עם שאמיל בסאייב, והוא עזב לגאורגיה בשנת 2008. לטענת הרוסים, הוא התנדב לצבא הגאורגי במהלך מלחמת גאורגיה–רוסיה באוגוסט 2008.
בשנת 2019 ביקש מקלט מדיני בגרמניה, לשם נמלט.
ביוגרפיה > חיסולו

ב-23 באוגוסט 2019, לפי עדי ראייה, גבר רכוב על אופניים ירה בזלימחאן חנגושווילי באקדח עם משתיק קול בדרכו מתפילה במסגד בפארק טירגארטן ברובע טירגארטן שבברלין. החוקרים בגרמניה טענו כי ישנם מניעים פוליטיים לרצח, וסוכנויות מודיעין של כמה ממדינות נאט"ו אינן מוציאות מכלל אפשרות מעורבות של סוכנים רוסים מהמודיעין הרוסי. בעקבות התקרית, גרמניה הודיעה על גירוש מספר דיפלומטים רוסים מהמדינה.
ראו גם

סרגיי סקריפאל
הערות שוליים

↑  Зелимхан Хангошвили
↑  החיסול בברלין: גרמניה מגרשת דיפלומטים רוסים, באתר ynet, 4 בדצמבר 2019
↑  Germany expels Russian diplomats after murder in Berlin
↑  ירי מאופניים, בלב פארק בברלין: מי התנקש בגולה צ'צ'ני?, באתר וואלה, 28 באוגוסט 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1195109652  NKC: jo20211119337  VIAF: 208156919244254970004   WorldCat (עם VIAF): 208156919244254970004 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חדר הסעודה האחרונה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה 
 על שם:  מרים, אם ישו 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית 
 קואורדינטות:  31°46′18″N 35°13′45″E﻿ / ﻿31.771763888889°N 35.229166666667°E﻿ / 31.771763888889; 35.229166666667
  (למפת ירושלים מוגדלת) חדר הסעודה האחרונה(למפת ירושלים רגילה) חדר הסעודה האחרונה(למפת הרי ירושלים רגילה) חדר הסעודה האחרונה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) חדר הסעודה האחרונה
 
כותרת בצורת שקנאי המאכיל את גוזליו
חדר הסעודה האחרונה הוא האולם בו, על פי אמונת רוב הכנסיות הנוצריות, התקיימה סעודתו האחרונה של ישו. הוא נקרא בלטינית בשם קנקולום (coenaculum או cenaculum), כלומר "חדר האוכל". באנגלית הוא נקרא לעיתים גם בשם "The upper room".
החדר שוכן בהר ציון בקומה השנייה מעל קבר דוד המלך, תבניתו כמעט רבועה וממדיו הם 15X12 מטרים. המקום מזוהה עם אירועים חשובים במסורת הנוצרית, כמו האוכריסטיה, טקס רחיצת הרגליים שנקבע על ידי ישו בעת הסעודה האחרונה, הופעתו של ישו לאחר קימתו לתחייה בפני השליחים, וירידת רוח הקודש על השליחים ביום החמישים מאז הצליבה (פנטקוסט).
"חדר הסעודה האחרונה" מעלה תהיות גדולות בקרב חוקרים לגבי אמיתתו שהרי אין בו שום סממן נוצרי, ההיסטוריונים טוענים שהייתה אולי כנסייה בשם "הסעודה האחרונה", אך היא הוחרבה כמה פעמים, וכן כי המבנה הנוכחי הוא בן שמונה מאות שנה בלבד ולכן לא ייתכן שבתוכו היה חדר שבו התרחש אירוע נוצרי בן 2000 שנה. וכן בספרות הנוצרית הם מודים שהמבנה אינו מקורי.[דרוש מקור] לעומת זאת קיימת מסורת אחרת, של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית, המזהה את חדר הסעודה האחרונה עם חדר השוכן מתחת למנזר מרקוס הקדוש שבעיר העתיקה.
בעבר לנשיא יצחק בן צבי היה חדר תפילה בגג, ושם היה מתפלל; החדר הזה קיים עד היום.
היסטוריה

מסורות עתיקות מלמדות על קיומה של כנסייה המנציחה את הסעודה אחרונה של ישו בירושלים, אך מכנסייה זו לא נותר דבר אחרי שנחרבה כמה וכמה פעמים. חדר הסעודה האחרונה הקיים היום בהר ציון הוא חלק מבזיליקה צלבנית על שם מרים הקדושה שנבנתה בשנים 1110–1130. בזיליקה זו נחרבה על ידי השליט האיובי אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא בשנת 1219, אך היא שוקמה והועברה למשמורת הפרנציסקנים בשנת 1334. אלה החזיקו באתר עד למחצית המאה ה-15, ובעקבות סכסוך מקומי עם היהודים על הבעלות במקום, גורשו הצדדים בידי השלטון הממלוכי והמתחם כולו הועבר לידיים מוסלמיות.
בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל הורשו לראשונה נוצרים לבקר בחדר הסעודה האחרונה, לאחר שהיה סגור בפניהם במשך מאות שנים (כך גם הורשו יהודים לבקר בקבר דוד שבקומה התחתונה). אחרי קום המדינה עבר חדר הסעודה האחרונה לרשות השלטון הישראלי. בשנת 1964 ביקר במקום האפיפיור פאולוס השישי, ובשנת 2000 ביקר בו האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
מדי פעם מעלים גורמים קתוליים על סדר היום את הבקשה להעביר את חדר הסעודה האחרונה לידי הכנסייה הקתולית. ב-2005, למשל, הוצע "לשלם" תמורת המהלך בהעברת כנסיית סנטה מריה לה בלנקה שבטולדו, שנבנתה במקור כבית כנסת, לידיים יהודיות. נכון ל-2014 לא נחתמה כל עסקה להעברת בעלות, וחדר הסעודה האחרונה נמצא תחת חסותו של משרד הפנים הישראלי.
ב-15 ביוני 2023 הושלכו אבנים על החדר ואחד מחלונות הוויטרז' נופץ.
ארכיטקטורה

חדר הסעודה האחרונה מחולק למרחבים על ידי עמודים בעלי כותרות צלבניות בעלות עיצוב שונה לכל כותרת. העמודים תומכים תקרה העשויה מקמרונות צולבים בסגנון ראשית האדריכלות הגותית, בשלב המעבר מאדריכלות הרומנסק, דבר מעיד על כך שהשיפוץ הצלבני נעשה במאה ה-13. בפינה הדרומית-מערבית של האולם ישנה ירידה לקריפטה המחופה בתקרה כיפתית. תקרה זו נתמכת בעמוד שיש הנושא כותרת תבליט של שקנאי, שהוא סמל נפוץ בנצרות.
המוסלמים שילבו בקיר הדרומי גומחת תפילה לכיוון מכה וכן חלונות ויטרז' הכוללים פסוקים מהקוראן.
הערות שוליים

↑  ד"ר זאב וילנאי, ירושלים בירת ישראל, העיר העתיקה וסביבתה, הוצאת אחיעבר-ירושלים, 1972 כרך ב' עמ' 23 בתמונת הכניסה לכנסייה כתוב Syrian orthodox convent, St. Marks house – The upper room
↑  עידן יוסף, אל תתן את קבר דוד לוותיקן, באתר News1 מחלקה ראשונה, 19 בנובמבר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285536505171  VIAF: 234367059   WorldCat (עם VIAF): 234367059 
תמונה פנורמית של חדר הסעודה האחרונה, 2013
סטייפן ראדיץ'

| --- | --- |

סטייפן ראדיץ' בשנות ה-20 של המאה ה-20
 לידה:  11 ביוני 1871 מרטינסקה וס, קרואטיה 
 פטירה:  8 באוגוסט 1928 (בגיל 57) זאגרב 
 מדינה:  ממלכת קרואטיה-סלבוניה, ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים 
 מקום קבורה:  בית הקברות מירוגוי 
 השכלה:  אוניברסיטת זאגרב  המכון למדע המדינה פריז 
 מפלגה:  מפלגת האיכרים העממית הקרואטית 
 
סְטִיֶפַן ראדיץ’ (בקרואטית: Stjepan Radić; 11 ביוני 1871 –  8 באוגוסט 1928) היה פוליטיקאי קרואטי ומייסד מפלגת האיכרים העממית הקרואטית (אנ') (HPSS), פעיל באוסטרו-הונגריה ובממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
לזכותו מייחסים את הפיכת האיכרים הקרואטים לכוח פוליטי בר-קיימא. לאורך כל הקריירה שלו, ראדיץ’ התנגד לאיחוד ולאחר מכן להגמוניה הסרבית ביוגוסלביה, והפך לדמות פוליטית חשובה באותה מדינה. הוא נורה בפרלמנט על ידי הפוליטיקאי של המפלגה הרדיקלית העממית (אנ') הסרבית פונישה ראצ'יץ' (אנ'). ראדיץ’ מת מספר שבועות לאחר מכן מפצע רציני בבטנו בגיל 57. התנקשות זו הרחיבה עוד יותר את הקרע בין הקרואטים והסרבים וגרמה להתמוטטות השיטה הפרלמנטרית, שהגיעה לשיאה בהקמת הדיקטטורה של 6 בינואר (אנ') של 1929.
קורות חיים > נעורים והשכלה

סטייפן ראדיץ’ נולד בדסנו טרבריבו ליד סיסאק שבממלכת קרואטיה-סלאבוניה בתוך האימפריה האוסטרו-הונגרית, בתור התשיעי מתוך אחד-עשר ילדים. אחיו היה האנתולוג אנטון ראדיץ' שהיה עתיד לשתף פעולה עם אחיו בהקמת מפלגת האיכרים. לאחר שגורש מהגימנסיה שלו בזאגרב, סיים את לימודיו בגימנסיה הריאלית הגבוהה בקרלובץ. ב-1888 נסע ראדיץ' לד'אקובו שם נפגש עם הבישוף יוסיפ יוראי סטרוסמאייר (אנ') כדי לבקש עזרה למסע לאימפריה הרוסית. סטרוסמאייר המליץ על ראדיץ’ למטרופוליט מיכאילו מבלגרד שהפנה אותו למורה לרוסית בקייב. ראדיץ' נסע לקייב והורשה לשהות בלאוורת קייב-פצ'רסק שם שהה שישה שבועות לפני שחזר לקרואטיה.
בספטמבר 1891, הוא נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת זאגרב. הוא נבחר כנציג של ציבור הסטודנטים בחגיגת 300 שנה לקרב סיסאק בשנת 1893. לאחר שביקר את הבאן של קרואטיה קארולי קואן-הדרוורי (אנ') במהלך הטקס והתייחס אליו כאל "הוסר מדיארי", ראדיץ’ נידון לארבעה חודשי מאסר אותם ריצה בפטריניה. הוא היה בין קבוצת תלמידים שהציתו את הטריקולור ההונגרי ב-16 באוקטובר 1895, במהלך ביקורו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה בזאגרב. על כך קיבל ראדיץ' עונש מאסר וגורש מאוניברסיטת זאגרב, וכן אסרו עליו ללמוד באוניברסיטה כלשהי במונרכיה. לאחר שבילה זמן מה ברוסיה ולאחר מכן בפראג, המשיך ראדיץ' את לימודיו במכון למדע המדינה פריז, שם סיים את לימודיו ב-1899.
ב-22 בדצמבר 1904 ייסדו אנטון וסטייפן ראדיץ’ את מפלגת האיכרים העממית הקרואטית (אנ') (HPSS). מטרתם הייתה לייצג, מעל הכל, את האינטרסים של האוכלוסייה הכפרית, שבאותה תקופה היוותה את רוב אוכלוסיית קרואטיה אך כמעט ולא נלקחה בחשבון על ידי המפלגות הבורגניות המבוססות. אולם בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה הצלחתם הייתה מוגבלת בתחילה. בין היתר, בשל חוק ההצבעה במפקד האוכלוסין שהיה בתוקף בקרואטיה-סלבוניה באותה תקופה, היא הצליחה לזכות רק בכמה מנדטים בסבור.
קורות חיים > הדרך להקמת יוגוסלביה הראשונה

לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא התנגד למיזוג קרואטיה עם ממלכת סרביה ללא ערבויות לאוטונומיה קרואטית. ראדיץ’ נבחר כחבר במועצה הלאומית של הסלובנים, הקרואטים והסרבים (אנ'). ב-24 בנובמבר 1918 הוא דחק בנציגים שהשתתפו במושב שיכריע את עתידה הפוליטי של המדינה לא "למהר כמו אווזים לתוך הערפל". הוא היה החבר הבודד בוועד המרכזי של המועצה הלאומית שהצביע נגד שליחת משלחת לבלגרד כדי לנהל משא ומתן עם ממלכת סרביה. ב-26 בנובמבר הוא הודח מהוועד המרכזי.
לאחר הקמת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, מונו שני נציגים של מפלגתו של ראדיץ’ (ששמה אז היה המפלגה הקרואטית של האיכרים פשוטי העם) לנציגות הזמנית ששימשה כפרלמנט עד שניתן היה לערוך בחירות. ראדיץ’ סירב להשתתף, דבר שלדעתו נתן לגיטימציה לאיחוד.
קורות חיים > מאסר

ב-8 במרץ 1919, קיבל הוועד המרכזי החלטה פרי עטו של ראדיץ’ שהכריזה "האזרחים הקרואטים אינם מכירים במה שמכונה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים תחת שושלת קאראג'ורג'ביץ' מכיוון שממלכה זו הוכרזה שלא על ידי הפרלמנט הקרואטי וללא כל מנדט של העם הקרואטי". ההצהרה המלאה נכללה במזכר שתורגם לצרפתית ונשלח צרפת כדי להפנות לועידת השלום בפריז. מעשה זה עורר החלטה של הממשלה לעצור את ראדיץ’ יחד עם מספר חברי מפלגה נוספים.
הוא היה במעצר כ-11 חודשים עד פברואר 1920, ממש לפני הבחירות הפרלמנטריות הראשונות של ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים לאספת הנציגים שנערכו ב-28 בנובמבר כאשר קיבל חנינה. תוצאת הבחירות בנובמבר הייתה 230,590 קולות, שהשתוו ל-50 מושבים בפרלמנט מתוך 419. ב-8 בדצמבר, לפני הישיבה הראשונה של הפרלמנט, ארגן ראדיץ’ עצרת מסיבית של 100,000 איש בזאגרב. סטייפן ראדיץ’ ומפלגתו ערכו פגישה בה הועלתה הצעה והצביעו עליה כי המפלגה לא תהיה חלק מדיונים פרלמנטריים לפני שהעניינים ייפתרו לראשונה עם סרביה בנושאי ממשל, כשהנושאים הבולטים ביותר הם ההקטנה של העם הקרואטי והסמכויות הגלויות של המלך עם השלטון המרכזי בבלגרד. שמה של המפלגה שונה לאחר מכן למפלגת האיכרים הרפובליקנית הקרואטית (CRPP), תוך הדגשת עמדתה הרשמית של המפלגה. בדצמבר, הבאן של קרואטיה, מאטקו לגינייה (אנ'), הודח על ידי הקבינט של מילנקו רדומאר וסניץ' (אנ'), משום שאיפשר את קיום העצרת.
קורות חיים > החוקה החדשה

ב-12 בדצמבר 1920, היה המושב הראשון של הפרלמנט של ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, ללא הנציגים של ה-CRPP (50 נציגים) ומפלגת הזכויות הקרואטית (2 נציגים), בסך הכל הושבעו 342 נציגים מתוך 419 שנבחרו. ב-28 ביוני 1921, החוקה של ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אושרה לאחר הצבעה של 223 נציגים מתוך 285 הנוכחיים, המספר הכולל של הנציגים בפרלמנט הוא 419; 35 הצביעו נגד ו-161 נמנעו או יצאו מהאולם בעת ההצבעה. החוקה נודעה בדרך כלל כחוקת וידובדן (יום ויטוס הקדוש) לזכר יום השנה לקרב הסרבי על קוסובו, גם יום השנה לרצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד ב-1914.
בבחירות הבאות לפרלמנט, שנערכו במרץ 1923, עמדתם של סטיפאן ראדיץ’ ומפלגתו נגד השלטון המרכזי הצליחה להפוך לקולות נוספים. תוצאות הבחירות היו, 70 מושבים או 473,733 קולות ל-CRPP, אשר ייצגו את רוב הקולות הקרואטים בחלקים הצפוניים והדרומיים של קרואטיה, כמו גם את הקולות הקרואטים בבוסניה, כמו גם בהרצגובינה.
קורות חיים > המאסר השני

ראדיץ’ עדיין נאחז ברעיון של קרואטיה עצמאית, והרחיק את המפלגה מהפרלמנט במחאה. זה למעשה העניק לראש ממשלת סרביה ניקולה פאשיץ' את ההזדמנות לבסס את השלטון ולחזק את ממשלתו הנשלטת על ידי הסרבים. ראדיץ’ יצא למסע מעבר לים ללא אישור ב-1923, וביקר באנגליה, צרפת, אוסטריה וברית המועצות. ב-1 ביולי 1924, הוא הכריז שמפלגתו תצטרף לקרסטינטרן (אנ') כל עוד היא ללא ייצוג יוגוסלבי והאינטרנציונל הקומוניסטי גינה את האיחוד היוגוסלבי. קונגרס המפלגה אישר את הצטרפות המפלגה לקרסטינטרן ב-24 באוגוסט ולאחר מכן, אנשי המרכז והמלוכנים האשימו אותו בקומוניזם ובפעילות אנטי-מדינתית. ב-23 בדצמבר הכריזה הממשלה המרכזית כי המפלגה הפוליטית של ראדיץ’ מפרה את חוק ביטחון הפנים משנת 1921, והחלטה זו אושרה על ידי אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה ב-1 בינואר 1924. סטייפן ראדיץ’ נעצר ב-5 בינואר, יחד עם כמה חברים בולטים במפלגתו.
בבחירות לפרלמנט בפברואר 1925, הצליחה ה-CRPP, לזכות ב-67 מושבים פרלמנטריים עם סך של 532,872 קולות, אף על פי שכל ההנהגה שלה הייתה מאחורי סורג ובריח, ורק עם סטייפן ראדיץ’ בראשה. אף על פי שספירת הקולות הייתה גבוהה יותר מאשר בבחירות הקודמות, ההטיה בקביעת מחוזות בחירה של הממשלה המרכזית הבטיחה שהמפלגה תקבל פחות מושבים פרלמנטריים. על מנת להגביר את כוח המשא ומתן שלה, נכנסה מפלגת האיכרים לקואליציה עם המפלגה הדמוקרטית העצמאית (אנ') (Samostalna demokratska stranka), מפלגת העם הסלובנית (אנ') (Slovenska ljudska stranka) והארגון המוסלמי היוגוסלבי (אנ') (Jugoslavenska muslimanska organizacija).
קורות חיים > החזרה לפרלמנט

מיד לאחר הבחירות לפרלמנט במרץ 1925, ה-CRPP שינתה את שם המפלגה למפלגת האיכרים הקרואטית (אנ') (Hrvatska seljačka strranka). בגיבוי שותפי הקואליציה, ערכה מפלגת האיכרים הסכם עם המפלגה הסרבית השמרנית הגדולה – המפלגה הרדיקלית העממית (אנ') (Narodna radikalna stranka), במסגרתו נקבע הסדר חלוקת כוח, וכן עסקה לשחרור הנהגת מפלגת האיכרים מהכלא. מפלגת האיכרים הכירה בשלטון המרכזי ובשלטון המלך, כמו גם בחוקת וידובדן מול הפרלמנט המלא ב-27 במרץ 1925. סטייפן ראדיץ’ מונה לשר החינוך, בעוד שחברי מפלגת האיכרים האחרים קיבלו משרות שר: פאבלה ראדיץ’, ניקולה ניקיץ', בנג'מין סופרינה ואיבן קריאץ'. הסדר שיתוף כוחות זה נקטע לאחר פטירתו של נשיא המפלגה הרדיקלית העממית, ניקולה פאשיץ', ב-10 בדצמבר 1926.
עד מהרה ראדיץ’ התפטר מתפקידו השר ב-1926 וחזר לאופוזיציה, ובשנת 1927 נכנס לקואליציה עם סווטוזר פריביצ'ביץ' (אנ'), נשיא המפלגה הדמוקרטית העצמאית (אנ'), מפלגה מובילה של הסרבים בקרואטיה. לקואליציית האיכרים-דמוקרטים הייתה הזדמנות אמיתית לשים קץ לאחיזת החנק ארוכת השנים של הרדיקלים בפרלמנט. קודם לכן הם היו יריבים זה מכבר, אך הדמוקרטים התפכחו מהביורוקרטיה של בלגרד והחזירו את היחסים הטובים עם מפלגת האיכרים עמה היו בעלי ברית בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית. עם הסדר זה הצליח סטייפן ראדיץ’ להשיג רוב פרלמנטרי בשנת 1928. עם זאת, הוא לא הצליח להרכיב ממשלה. לקואליציית האיכרים-דמוקרטים התנגדו חלק מהאליטה הקרואטית, כמו איוו אנדריץ', שאף ראה במצביעי מפלגת האיכרים "...טיפשים בעקבות כלב עיוור..." (הכלב העיוור הוא סטייפן ראדיץ’). כשהגיע באמצע שנות ה-50 לחייו, ראדיץ’ היה כמעט עיוור.
קורות חיים > ההתנקשות בפרלמנט

איומים ברצח ואיומים במכות אלימות הושמעו נגד סטייפן ראדיץ’ בפרלמנט, ללא כל התערבות של נשיא האספה (יושב ראש הפרלמנט). בבוקר 20 ביוני 1928, הוזהר ראדיץ’ מפני הסכנה של ניסיון התנקשות נגדו והתחננו אליו להתרחק מהאספה לאותו יום. הוא השיב שהוא כמו חייל במלחמה, בתעלות וככזה מחובתו ללכת אבל בכל זאת הבטיח לא להוציא מילה אחת.
באספה קם פונישה ראצ'יץ' (אנ'), חבר במפלגה הרדיקלית העממית ממונטנגרו, ונשא נאום פרובוקטיבי שהניב תגובה סוערת מצד האופוזיציה אך ראדיץ’ עצמו שתק לחלוטין. לבסוף, צעק איבן פרנר ממפלגת האיכרים בתגובה, "שדדת בייים" (הכוונה להאשמות בשחיתות הקשורות אליו). בנאום מוקדם יותר האשים ראדיץ’ את ראצ'יץ' בגניבה מאוכלוסייה אזרחית ומאוחר יותר סירב להתנצל כאשר ראצ'יץ' ביקש ממנו לעשות זאת. פונישה ראצ'יץ' עשה את דרכו אל דוכן הדוברים מול הקרואטים. הוא הכניס את ידו לכיסו, שם החזיק את האקדח, והתייצב מול הנשיא נינקו פריץ' ואמר לו: "אני מבקש ממך, אדוני הנשיא, להעניש את פרנר. אם לא תצליח לעצור אותי, אעניש אותו בעצמי!" אחרי האיום הזה התחילו צעקות בחדר. אבל ראצ'יץ' המשיך באיומיו: "מי שינסה לעמוד ביני לבין פרנר ייהרג!" באותו רגע הוציא פונישה ראצ'יץ' את אקדח הלוגר שלו. השר וויצ'יץ', שישב על הספסל מאחורי ראצ'יץ', תפס את ידו כדי לעצור אותו. במקביל, השר קוג'ונדז'יץ' נחלץ לעזרתו, אולם ראצ'יץ', בהיותו חזק מאוד, השתחרר. בדיוק בשעה 11:25 נורו יריות - פרנר נפגע 1 ס"מ מעל הלב. כשהתמוטט, ראצ'יץ' כיוון לעבר סטייפן ראדיץ'. דורו באסאריצ'ק הבחין בכך וזינק לעזור לו. ראצ'יץ', לעומת זאת, פנה לדרכו וירה בו, כדור נכנס למותניו ויצא סביב עצם השכם שלו. באסאריצ'ק התעלף מיד. איבן גראנדה רץ מול סטייפן ראדיץ' וראצ'יץ' ירה בו בזרועו. ברגע שנפל, ראצ'יץ' כיוון לעבר סטייפן ראדיץ', וירה בו בחזה. בשלב זה קפץ פאבלה ראדיץ' לכיוון ראצ'יץ', שלא התבלבל, שהעיר: "הא! חיפשתי אותך!" וירה בו 1 ס"מ מתחת ללב. האמינו שראצ'יץ' יירה בסווטוסר פריביצ'ביץ', שישב ליד סטייפן ראדיץ', לאחר מכן, אבל ראצ'יץ' במקום זאת יצא מהחדר דרך לשכות השרים. כל ההתנקשות הסתיימה תוך פחות מדקה. זה היה אחד מההתנקשויות הראשונות בבניין ממשלתי בהיסטוריה. ראדיץ' הושאר למוות ואכן סבל מפצע כה חמור בקיבה (גם הוא היה חולה סוכרת) עד שנפטר מספר שבועות לאחר מכן בגיל 57. את הלווייתו ניהל הארכיבישוף אנטון באואר מזאגרב. הייתה השתתפות עצומה בקבורתו, ומותו נתפס כגורם לקרע קבוע ביחסי קרואטים-סרבים ביוגוסלביה הישנה.
פונישה ראצ'יץ' הורשע במעשי הרצח ונידון ל-60 שנות מאסר, שצומצמו מיד ל-20 שנה. ראצ'יץ' בילה את רוב מאסרו במעצר בית בווילה נוחה, שם שרתו אותו שלושה משרתים והיה חופשי להיכנס ולצאת כרצונו. הקלה בעונשו הגיעה ככל הנראה כתוצאה מהקשר שלו עם הצ'טניקים. הוא שוחרר ממעצר בית ב-27 במרץ 1941. ראצ'יץ' נורה על ידי הפרטיזנים היוגוסלבים ב-16 באוקטובר 1944 במהלך שחרור בלגרד ממדינות הציר.
בינואר 1929, בעקבות המשבר הפוליטי שגרמה ההתנקשות, ביטל אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה את החוקה, פיזר את הפרלמנט, אסר על כל המפלגות הפוליטיות האתניות, האזוריות והדתיות, והכריז על דיקטטורה מלכותית.
ראדיץ' קבור בבית הקברות מירוגוי בזאגרב.