stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרשיר מצוי
מאפיינים

השרשיר מגיע לאורך 20–30 ס"מ, למוטת כנפיים של 53–59 ס"מ. משקל הזכרים מגיע ל־340 גרם בעוד הנקבות מגיעות למשקל 320 גרם. גופם של שני הזוויגים אפור אם כי נוצות הזכר אפורות כסופות והצידיים מפוספסים בקווים שחורים עדינים על רקע לבן. הגב שחור ואחורי הגוף בהירים. החזה צהוב־קרם והראש ערמוני כשלאורכו עובר פס־עין ירוק המוקף בפס לבן דק מלמטה. המקור שחור ושטוח עם קצה בשיפוע המזדקר מעלה. הנקבה דומה במראהּ מעט לנקבת ברכייה אך בעלת גבת עין בולטת בחום והיא מעט יותר פלומתית.
השרשיר הוא עוף הנודד בסתיו דרומה, וחורף במערב אירופה, אגן הים התיכון, במזרח התיכון ובאפריקה עד קו המשווה. בישראל הוא חולף וחורף מצוי. נצפה בחודשים ספטמבר עד מרץ. להקת שרשירים נעה בדרך כלל במבנה של ראש חץ.
השרשיר ניזון מצמחי מים, דגניים, לרוות חרקים, חלזונות וסרטנים קטנים אותם הוא מסנן משפת המים או שהוא אוכל זרעים שונים על הקרקע. השרשיר ניזון בדרך כלל במשך היום אך בחורף הוא נאלץ לאכול גם בשעות בין הערביים ואף בלילה.
ברווז זה מצוי מאוד ואינו נתון בסכנה אם כי כמה אוכלוסיות נפגעות מזיהומי ביצות ופגיעה בסביבות מחיה.
תת-מינים

Anas crecca crecca
Anas crecca nimia
המין שרשיר קרוליינה (Anas carolinensis) מאמריקה הצפונית דומה מאוד לשרשיר המצוי ובעבר היה תת־מין שלו אך הופרד.
הערות שוליים

↑  שרשיר מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  קיליאן מולארני, לארס סוונסון, דן צטרסטרום, פיטר ג'. גרנט, דן אלון, יוסי לשם, אבי ארבל (ע), לקסיקון מפה: הציפורים - המדריך השלם לציפורי אירופה וישראל, מפה הוצאה לאור, 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007407567505171  LCCN: sh2014100032 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שרשיר בתעופה
שיח-אברהם

| שיח-אברהם |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים קדומים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: שפתניים
סוג:: שיח אברהם
שם מדעי
 Vitex ‏לינאוס, 1753
שִׂיחַ-אַבְרָהָם (שם מדעי: .Vitex L) הוא סוג צמחים ממשפחת השפתניים, הכולל 215 מינים, ומקיף עצים, שיחים ולעיתים רחוקות מטפסים מעוצים ירוקי עד או משירי עלים. סוג זה הועבר ממשפחת הוורבניים בשנת 2009 למשפחת השפתניים. סוג זה מיוצג אך ורק על יד שיח-אברהם מצוי בצמחיית הבר של ארץ ישראל ובשני מינים מיובאים שמשמשים כצמחי נוי, שיח-אברהם משולש או תִּלְתָּנִי (Vitex trifolia) ושיח-אברהם נגונדו או מַכְבְּדָנִי (Vitex negundo). הראשון נפוץ והשני נדיר. לפי שיטת המיון העכשווית שִׂיחַ-אַבְרָהָם קִפֵּחַ (Vitex pseudonegundo), שתואר בעבר כמין נפרד, נחשב כיום כשם נרדף לשִׂיחַ-אַבְרָהָם מָצוּי (Vitex agnus-castus).
מרבית המינים נפוצים באזורים טרופיים וסובטרופיים, למשל, ביערות הגשם של אסיה הטרופית, באמריקה המרכזית, באמריקה הדרומית, באפריקה הטרופית, בגינאה החדשה ובאיי האוקיינוס השקט. מעטים מצויים באזורים הממוזגים של אירופה ואסיה.
מאפיינים מורפולוגיים

העלים נגדיים, מורכבים ומאוצבעים (דמויי כף יד) עם 3 עד 7 עלעלים, לעיתים רחוקות עלעל אחד. על פי רוב העלים עם פטוטרת.
הפרחים ערוכים בתפרחת שיבולית בקצה הענף או במכבדים.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, מאוחה עלים ודו-שפתניים. הגביע פעמוני עם 5 שיניים ומשתייר. הכותרת לא נכונה, דו-שפתני ודמוית משפך או צינור, וגווניה נעים מלבן עד כחול או צהוב. צינור הכותרת קצר ולעיתים קרובות מעט מעוקל ואלכסוני. אוגן הכותרת דו-שפתני במקצת ופרוס (הדו-שפתיים אינן ניכרות ו-5 האונות פרוסות לצדדים). השפה העליונה מחולקת על ידי חריץ עמוק לשתי אונות. השפה התחתונה עם 3 אונות, כשהאמצעית על פי רוב גדולה יותר מהצדדיים וצבעה עז יותר. 4 מאבקים על פי רוב בולטים מחוץ לכותרת.
השחלה עילית, בעלת שני עלי שחלה, המתחלקים בשלב מוקדם על ידי מחיצה מדומה ל-4 מגורות בעלות ביצית אחת. עמוד עלי אחד שמחולק בראשו לשתי אונות (צלקות).
הפרי הוא בית גלעין קטן בשונה ממיני השפתניים שהפרי שלהם בדרך כלל מפרדת בעלת 4 פרודות חד-זרעיות.
מיני בר ונוי בישראל

שיח אברהם מין בר ונוי בישראל. שאר המינים הם מיני תרבות.
שיח אברהם מצוי

שִׂיחַ-אַבְרָהָם מָצוּי - מין יחיד בסוגו בישראל (ראה ערך מורחב).
שיח-אברהם משולש

שִׂיחַ-אַבְרָהָם מְשֻׁלָּשׁ (Vitex trifolia) הוא שיח ירוק-עד, צופני, גובהו ורוחבו כדי 3.5 מ'. צורת הצימוח הטבעית של השיח שרועה. העלים נגדיים, מאוצבעים, בעלי 3 עלעלים, אך לפעמים בעל עלה אחד (גם על אותו שיח), ולא 5 או יותר כמו בשיח אברהם מצוי. העלים, שאורכם 5 עד 7.5 ס"מ, אליפטיים, מחודדים, קרחים בצידם העליון, שעירים אפורים בצידם התחתון. צבע העלים ירוק-אפור בצדו העליון וסגול-קטיפתי בצדו התחתון. העלים על פי רוב זקופים וצידם התחתון פונה החוצה, ולכן המופע הכללי הוא של שיח גדול עם עלווה אפורה סגולה. הפרחים ערוכים במכבדים אמיריים שאורכם כ-20 ס"מ (בשונה משיח-אברהם מצוי שתפרחותיו מסוג שיבולת חיקיות ואמיריות). כותרת הפרח, שקוטרה 1.2 מ"מ, דו-שפתנית במקצת, פרושה ובעל 5 אונות, צבעה כחול-סגול עם כתם שעיר לבן בבסיס השפה. האבקנים בולטים מצינור הכותרת. הפרי בית גלעין קטן בצבע צהוב בהיר. הפריחה חלה בקיץ ונמשכת בסתיו, למרות פרחיו הקטנים הוא מושך פרפרים ודבורים.
שיח-אברהם מכבדני

שיח-אברהם מכבדני (Vitex negundo) - הוא שיח או עץ קטן, נשיר, מהיר צימוח. באופן טבעי הוא גדל כשיח מאפיר, אך בתרבות גובהו 4 עד 8 מטר גובה ורוחבו 3 עד 4 מטר רוחב לעלוותו ירוקה רעננה. מצמיח ענפי מים מאזור בית השורשים. עלים נגדיים, מורכבים ומאוצבעים, נישאים על פטוטרת ארוכה של 4.5 ס"מ. העלה כפני, מחולק ל-3 עד 5 עלעלים שצורתם דמוית אליפסה או אזמל ואורכם 4 עד 10 ס"מ. צידם העליון חלק וירוק כהה וצידם התחתון על פי רוב מאפיר. התפרחת מכבד בעל ענפים מפושקים. הפרחים ערוכים על עמוד התפרחת בדלילות יחסית (בשונה משיח אברהם מצוי) הפרחים קטנים, אורכם 4 עד 6 מ"מ, וצופניים ערוכים במכבדים ולא בשיבולים שאורכן 25 ס"מ. הכותרת דו-שפתנית, שצבעה לילך-לבנדר. אורך צינור הכותרת 4 מ"מ. הפריחה בקיץ, בחודש יוני. צמח שמש מלאה או צל חלקי, בכל אזורי הארץ. עמיד לטמפרטורות החורף בארץ, לרוחות ולחום. נחשב לחסכן במים לאחר שהתבסס בגן, אולם תוספת השקיה בקיץ תתרום למופע אסתטי ורענן.
גלריה של שיח אברהם משולש

שיח-אברהם משולש - פרחים ופירות
שיח-אברהם עלה אופייני
גזע של שיח-אברהם משולש
שיח-אברהם משולש - עלים ופרחים
שיח-אברהם משולש פרחים מראה כללי
שיח-אברהם משולש גביע וכותרת
שיח-אברהם משולש פרח אבקנים ועמוד עלי
גלריה כללית

פרחים של שיח אברהם מצוי
פירות ופרחים של שיח אברהם מצוי
תקריב של הפירות
שיח אברהם מצוי - מראה כללי לאחר הפריחה
ראו גם

שיח-אברהם מצוי
הערות שוליים

↑  .Vitex L, WFO (2022): World Flora Online, Published on the Internet, ‏2022 (באנגלית)
↑  סימה קגן, שיח-אברהם משולש, באתר צמח השדה
↑  סימה קגן, שיח-אברהם נגונדו, באתר צמח השדה
↑  Vitex pseudonegundo (Hausskn.), World Flora Online
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551750805171 
תקריב הפוך של פרח שיח-אברהם מצוי
מראה כללי של שיח-אברהם משולש
שיח-אברהם משולש עלים נגדיים, פשוטים, תמימים
שרקרק (סוג)

| שרקרק |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: כחלאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: שרקרקיים
סוג:: שרקרק
שם מדעי
 Merops ‏לינאוס, 1758

שרקרק ירוק עם טרף.
שְׁרַקְרַק (שם מדעי: Merops) הוא סוג עוף ממשפחת השרקרקיים והסוג הגדול במשפחה.
מיני השרקרקים הם עופות בינוניים וצבעוניים בעלי מקור ארוך וכהה המותאם במיוחד ללכידת חרקים מעופפים שונים לרבות שפיריות, דבורים ופרפרים ועוד מינים רבים. השרקרק תופס את ארוחתו באוויר, הורג אותה על ידי מכות לצד הענף ומשפשף את ארס הדבורים לפני שהוא בולע את טרפו.
השרקרקים הם עופות מונוגמיים עם מעט הבדלים בין הזכר לנקבה. הם מגוננים על קינם הנבנה בצוקים מטורפים ומיריבים, כולל מטורפים הגדולים מהם בהרבה.
לישראל מגיעים המינים: שרקרק מצוי, שרקרק ירוק ושרקרק גמדי. שרקרק לבן גרון נצפה לראשונה בישראל באוגוסט 2019.
מינים לשעבר

בעבר, חלק מהרשימות ראו גם את המין הבא כמין בסוג:
עפרוני עורבני (בתור Merops picatus)
הערות שוליים

↑  שרקרק מהחלומות, באתר הצפרות הישראלי, ‏14 באוגוסט 2019
↑  Gill, Frank; Donsker, David, eds. (באוגוסט 2022). "Todies, motmots, bee-eaters". World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union. נבדק ב-2 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Species Updates – IOC World Bird List" (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-06-18.
תחש נהרות

.
| תחש נהרות |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: תחשאים
משפחה:: תחשי הנהרות
סוג:: תחש נהרות
שם מדעי
 Trichechus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


זוג פרטי תחש נהרות קריבי בבליז
תחש נהרות (שם מדעי: Trichechus) הוא הסוג היחיד במשפחת תחשי הנהרות (Trichechidae), הידוע גם בשם "פרת ים". מיניו הם יונקים מימיים גדולים. משפחת תחשי הנהרות שונה ממשפחת התחשיים (Dugongidae) הכוללת את תחש המשכן בצורת הגולגולת וצורת הזנב. זנב תחש הנהרות הוא בצורת משוט בעוד שזנב תחש המשכן ממוזלג. תחש הנהרות הוא אוכל עשב, ומבלה רוב זמנו ברעיה במים רדודים.
תחש הנהרות שוכן במים רדודים, בשטחי החוף הביצתיים של צפון, מרכז ודרום אמריקה ,הים הקריבי ומערב אפריקה.
מין אחד (תחש נהרות אפריקני – Trichechus senegalensis) שוכן בחוף המערבי של אפריקה, מין אחר (תחש נהרות אמאזוני) שוכן בחופה המזרחי של אמריקה הדרומית, והשלישי (תחש נהרות קריבי) לחופי האיים בים הקריבי.
ישנו גם מין רביעי שקיומו מוטל בספק - (תחש גמדי - Trichechus bernhardi) בנהר האמזונאס.
תחש הנהרות של פלורידה מסווג לעיתים כמין נפרד, אבל ארגון ה-ITIS מתייחס אליו כאל תת-מין של תחש הנהרות הקריבי, וזהו הסיווג המקובל כיום. תחש נהרות זה יכול להגיע לאורך של 4.5 מטר ויותר, והוא חי הן במים מתוקים והן במים מלוחים. פעם נהגו לצוד אותו בשל בשרו ושומנו, אך עתה הוא מוגן על ידי חוק.
תחש הנהרות הקריבי הוא בעל חיים בסכנת הכחדה. אף שאינו מאוים על ידי אף טורף טבעי, התפשטות האדם צמצמה את בית הגידול הטבעי שלו בשטחי החוף הביצתיים, ותחשי נהרות רבים נפצעים ממדחפים של סירות מנוע. תחשי הנהרות בולעים לעיתים קרובות ציוד דיג (קרסים, משקולות מתכת) בזמן אכילה. נראה שחומרים זרים אלה אינם מזיקים לתחש הנהרות, למעט חוטי הניילון. אלה עלולים לסתום את מערכת העיכול של החיה ולהרוג אותה באיטיות.
לעיתים קרובות נוהגים תחשי נהרות להתאסף סמוך לתחנות כוח הפולטות לים מים חמים. הם נעשו תלויים במקור חום בלתי טבעי זה, והפסיקו להגר למים חמים יותר בשל האספקה הקבועה של מים חמים. לאחרונה (2004), נסגרו תחנות כוח אחדות, ובשל כך מנסה אגף הדייג וחיות הבר של ממשלת ארצות הברית למצוא דרך לחמם את המים עבור תחשי הנהרות.
מיון

סוג תחש נהרות (Trichechus )
מין תחש נהרות אפריקני (Trichechus senegalensis).
מין תחש נהרות קריבי (Trichechus manatus).
מין תחש נהרות אמאזוני (Trichechus inunguis).
מין תחש גמדי (Trichechus bernhardi) - קיומו מוטל בספק.
מין תחש מערב-אמזוני (Trichechus hesperamazonicus) - נכחד.
הערות שוליים

↑  תַּחַשׁ־נְהָרוֹת במילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  תַּחֲשֵׁי־הַנְּהָרוֹת במילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00577393
תאו מים

תאו מים עם רוכבת בתאילנד
תאו מים או באפלו מים אסייתי (שם מדעי: Bubalus bubalis), בערבית ג'מוס, הוא בעל חיים גדול דמוי פר, המשמש לעיתים קרובות כמקנה בתת-היבשת ההודית, וכן גם בדרום אמריקה, בדרום אירופה, בצפון אפריקה ובישראל.
מוצאו של תאו המים הוא מהמין – תאו אסייתי (Bubalus arnee), הנמצא כעת בסכנת הכחדה וחי בטבע בהודו, בבנגלדש, בנפאל, בבהוטן ובתאילנד. תאו המים המבוית נוצר כתוצאה מאלפי שנים של רבייה סלקטיבית, כנראה בתת-היבשת ההודית או בדרום-מזרח אסיה. זהו בעל חיים גדול, משקלו עולה על 500 ק"ג ויכול להגיע אף לטונה. אורכו 2–3 מטרים.
התאו משמש למשא, לבשר ולחלב. גללי התאו משמשים כדשן, ואף לדלק לאחר ייבוש. בקנבורי שבתאילנד, בפקיסטן, בדרום מערב קרנטקה בהודו, יש מרוץ תאו שנתי המכונה קאמבאלה.
בשנת 2000, ארגון המזון והחקלאות של האומות המאוחדות העריכו כי יש 158 מיליון תאואי מים בעולם, וש-97% מהם (כ-153 מיליון) נמצאים באסיה.
תאו המים המבוית נפוץ מסביב לעולם, בעיקר בתוך האזור הטרופי. בכמה אזורים כמו בצפון אוסטרליה ישנם תאואי פרא.
קיימים שני זני תאו עיקריים:
תאו הביצות – נפוץ בדרום אסיה ומשמש בעיקר לעבודה.
תאו הנהרות – נפוץ בהודו, משם הועבר לפני מאות שנים גם לאיטליה ולארצות אירופאיות אחרות, את תאו הנהרות מגדלים גם בעיראק ובמצרים שם משמש בעיקר לייצור בשר ולמשא. זן זה נמצא גם בישראל.
גזע תאו מים נוסף הוא הקראבאו מהפיליפינים.
תאו המים בישראל

התאו הנמצא בארץ הוא מהגזע תאו הנהרות וידוע בשמו הערבי ג'מוס.
קיימת אי בהירות מתי הגיע התאו לארץ ישראל וכיצד נקרא בתקופות קדומות, אך ככל הנראה לא נקרא תאו וייתכן שנקרא כוי.
בתקופה הערבית הקדומה נעשה מאמץ ממלכתי להבאת תאואי מים מאזור סינד בפקיסטן של היום לתחומי סוריה וכך כנראה הגיעו תאואים אלה גם לתחומי ארץ ישראל.
קיימת בידנו עדות על גידול הג'מוסים בצפון עמק החולה בשנת 724 לערך, בתיאורו של הצליין האנגלי וילבלד:
"הם מגדלים שם בקר יוצא דופן: גבו ארוך, רגליו קצרות וקרניו עצומות. כולם בעלי גוון סגלגל. במקום זה יש ביצות עמוקות, וכאשר מגיע הקיץ והשמש מכה בחזקה וחושפת את הקרקע, הבקר הזה נע לעבר הביצות וטובל את כל גופו ורק ראשו מבצבץ".
הגאוגרף אלמקדסי ציין לשבח בין מוצרי החקלאות של מחוז פלסטין במאה העשירית את חלב הג'מוסים (לבן אלג'נאמיס).
בתעודות מנהל עות'מאניות מן המאה השש-עשרה נזכר מס על גידול ג'מוסים ועל שחיטתם באזורים שונים בארץ, למשל עמק החולה, עכו, ביצות השרון ויפו, אזורים בהם היו ביצות המתאימות לגידולם. בכל אותם אזורים ניתן היה לראות ג'מוסים עוד בתחילת המאה העשרים.
על שמו של הג'מוס (ברבים ג'מאסין) נקראו גם שמות מקומות בערבית: ליד תל אביב היו שני כפרים, ג'מאסין א-שרקי וג'מאסין אל-ע'רבי, שתושביהם גידלו ג'מוסים בירקון; ברמלה הייתה קיימת ברכת אל-ג'מוס; למרגלות החרמון נמצאת עין מרג' אל ג'מוס ועוד. השם "אבו ג'מוס" משמש גם כשם משפחה.
היישוב העברי המתחדש ראה בביצות אויב שיש לנקז אותו וליבשו. נעשו כמה ניסיונות לשלב את הג'מוסים באינוונטר בהמות הבית אך ללא הצלחה וללא המשכיות. צמצום שטחי הביצות וחוסר הביקוש לבשרם וחלבם של הג'מוסים הביאו לצמצום מספרם. למרות זאת בסוף תקופת המנדט הבריטי היו באגם החולה ובבקעת הבטיחה בצפון מזרח הכנרת כ-5,000 ג'מוסים.
לאחר קום המדינה נעלמו הג'מוסים מתחומי מדינת ישראל.
בעקבות מלחמת ששת הימים התגלה עדר ג'מוסים בביצות הבטיחה בצפון הכנרת. עדר זה, העדר האחרון ששרד, הועבר ב-1967 מבקעת הבטיחה לשמורת אגם החולה, ומונה כיום מאות בודדות, מעדר זה הועבר גרעין רבייה לשמורת עין אפק.
כיום (2022) קיימות שתי חוות אשר מגדלות ג'מוסים לתעשיית החלב: אחת במושב ביצרון והשנייה ביישוב חניאל שבמועצה אזורית עמק חפר.
גלריה

עדר תאואים
קראבאו – גזע פיליפיני של תאו מים – מתפלש בבוץ
זוג תאואים
תאו מים באי רינקה, אינדונזיה
תאואים חורשים שדה
ראש של תאו מתאילנד
הערות שוליים

↑  הבופאלו או התאו, באתר מועצת החלב
↑  אלקנה ביליק, http://www.daat.ac.il/he-il/tanach/iyunim/tora/dvarim/maamarim/dvarim14-bilik.htm?printview=true, דעת
↑  זוהר עמר וירון סרי, מתי הגיעו הג'מוסים לנופי המים של ארץ ישראל?, באתר יד יצחק בן צבי
↑  עין מרג' אל ג'מוס, באתר איזי
↑  ישראל מושקוביץ, האסיר אבו ג'מוס: "ראיתי פירצה והחלטתי לברוח", באתר ynet, 23 במאי 2002
↑  הג'מוסים חוזרים לביצות, באתר רשות הטבע והגנים
↑  שגיא קופר, מוצרלה די בופלה – גם בישראל, באתר ynet, 17 בנובמבר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551281305171  GND: 4256274-0  LCCN: sh85145537
תורמוס

| תורמוס |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קיטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: תורמוס
שם מדעי
 Lupinus ‏לינאוס, 1753
תֻּרְמוּס (שם מדעי: Lupinus) הוא סוג בתת-משפחת הפרפרניים הנפוץ בעיקר באמריקה, צפון אפריקה, אגן הים התיכון והאי הדרומי של ניו זילנד.
עלי התורמוס מאוצבעים, לעלה יש פטוטרת ארוכה. הפרחים גדלים כתפרחת. צבע הפרחים סגול, לבן, צהוב, או כחול והם נמצאים על עמוד התפרחת. לפרחים אין צוף וחרקים נמשכים אליהם עקב צבעם. ההאבקה נעשית על ידי חרקים, אולם לרוב ההאבקה היא עצמית. לפרח עשרה אבקנים.
זרעי הצמח מכילים חומרים רעילים מקבוצת האלקלואידים שנותנים לצמח טעם מר. פרי הצמח הוא תרמיל. כאשר התרמיל מתייבש הוא מתבקע, קשוותיו מסתלסלות בצורה המזכירה קפיץ כך שהזרעים "קופצים" מתוכו.
ישנם כ-300 מינים של תורמוס בכל העולם, מתוכם בארץ ישראל גדלים בר 7 מינים. שני מיני תורמוס בעלי פריחה כחולה (Lupinus subcarnosus, Lupinus texensis) הגדלים בדרום-מזרח ארצות הברית ובצפון-מזרח מקסיקו, הם הפרח הלאומי של טקסס.
התורמוס כמאכל

במאות האחרונות התורמוס התקבל כמאכל מקומי-מסורתי בארצות סביב הים התיכון (בעיקר מצרים, יוון ואיטליה). בעבר הוא נחשב מאכל עניים, ובמסכת שבת, במשניות העוסקות בעניין פינוי דברים שהם בגדר מוקצה, נאמר: "והתורמוס מותר לפנותו מפני שהוא מאכל לעניים". עד היום ניתן לראות בצידי כביש הבקעה, בירושלים ובשווקים בערים הערביות רוכלים המציעים למכירה את גרעיני התורמוס. בספרו של נסים קריספיל "ילקוט הצמחים" מובא שבזמן מלחמת העולם הראשונה התורמוס נעשה מאכל פופולרי, בשל המחסור הכללי ששרר אז בארץ, בעקבות ריכוזי הצבא הטורקי שחמסו מכל הבא ליד, וכן בשל פשיטת להקות ארבה על שדות הארץ.
זרעי התורמוס מכילים חומרים מרים ורעילים, וכדי לבטל את השפעתם יש לבשלם במים. במסכת ברכות מצוין שיש לשלוק את גרעיני התורמוס שבע פעמים על מנת לבטל לגמרי את השפעת המרירות, "אין לך מר מן התורמוס". זרעיו של הצמח עגולים וגדולים, ולכן שימשו בעבר מאכלי אבלים, על פי המנהג לאכול מאכלים עגולים, כטבע העולם. התורמוס מוכר גם כצמח מרפא, וסגולותיו הרפואיות מתוארות על ידי הרמב"ם ובכתבי אסף הרופא.
מיני ארץ ישראל

תורמוס ההרים (Lupinus pilosus) - פריחתו כחולה-סגולה והוא צומח בקרקעות כבדות באזורי ההר.
תורמוס צר עלים (Lupinus angustifolius) - פריחתו בעל גוון תכלת ומשנה צבעה לסגול לאחר ההפריה. צומח באזור השרון על אדמת חמרה ועל בזלת ברמת הגולן.
תורמוס ארץ-ישראלי (Lupinus Palaestinus) - פריחתו בהירה, גדל על קרקעות חוליות וחמרה במישור הארץ.
תורמוס צהוב (Lupinus luteus) - פריחה צהובה
תורמוס שעיר (Lupinus hirsutus) - אשכול הפרחים נמוך מהעלים הסובבים אותו.
תורמוס תרבותי (Lupinus albus) - מופיע לעיתים כפליט תרבות
תורמוס ספרדי (Lupinus hispanicus)
גלריה

תורמוס ארץ-ישראלי
תורמוס ההרים בישראל
תורמוס רב-עלים  (L. polyphyllus)
תורמוס צר-עלים בישראל
Lupinus polyphyllus
תורמוס צר עלים
תורמוס צהוב (Lupinus luteus)
דבורת הדבש ליד Lupinus texensis
Russell Lupins
תורמוס תרבותי (Lupinus albus)
Russell Lupins
פירות ה-Lupinus polyphyllus יבשים
Lupinus arbustus
Lupinus arboreus
Lupinus weberbaueri
מרבדים כחולים של תורמוס ההרים בעמק האלה
תורמוס ההרים

מרבדים כחולים של תורמוס ההרים בעמק האלה
תורמוס ההרים באוניברסיטת תל אביב, בגוון כחול עז
תֻּרְמוּס הֶהָרִים (שם מדעי: Lupinus pilosus) הוא מין צמח בעל פרחים בסוג תורמוס הגדל בר בארץ ישראל. תורמוס ההרים הוא ערך טבע מוגן בישראל. תורמוס ההרים בולט בפרחיו הכחולים ופורח בסוף החורף ובאביב.
מאפיינים

תפרחת הצמח בולטת למרחוק בצבע כחול-עמוק. מרבדים גדולים מתורמוס ההרים מצויים בהרים. תורמוס ההרים גדל באדמות "כבדות", המכילות אבן גיר כמו טרה רוסה ורנדזינה, שאר מיני התורמוס גדלים באדמות חסרות גיר. תורמוס ההרים פורח בישראל בחודשים פברואר עד אפריל.
תורמוס ההרים שונה משאר מיני התורמוס בצבע הפרחים שלו שהוא כחול-כהה (לעיתים בגוון סגול) לעומת לילך-בהיר
בתורמוס ארצישראלי ולבן עד לילך-כחלחל בתורמוס תרבותי. אם מסתכלים מקרוב על הפרחים, אזי ניתן לראות כי בפרחים שטרם בוקרו והם זמינים להאבקה, במרכז המפרש כתם לבן, היוצר שבירת צבע על הרקע הכחול.
הבדל נוסף הוא בגודל הפרי: רוחב התרמיל מגיע עד ל-2 ס"מ, לעומת 4 עד 6 ס"מ בקירוב אצל המינים האחרים. פריחתו מתחילה מעט מאוחר יותר, בחודש מרץ.
העלים מאוצבעים בעלי שמונה אונות.
התורמוס נמנה עם הצמחים האכילים המעטים בישראל. אוכלים את הזרעים שאמנם מכילים אלקלואידים רעילים, ובראשם הלופינין, המסיס במים. לכן נדרש להשרות את הזרעים במים רותחים מספר פעמים (תוך החלפת המים) על מנת שיהפכו לאכילים. לאחר מכן קולים את הזרעים במחבת עם מעט מים, ממליחים, אפשר גם לתבל בלימון וכמון. יש הנוהגים לטחון את הזרעים המעובדים ולערבב אותם עם קמח חיטה או דוחן ליצירת לחם.
סביבת גידולו היא בבתה, יחד עם בני שיח, שגובהם 25 עד 40 ס"מ, בשילוב עם צמחים עשבוניים - חברת הסירה הקוצנית ואחרים (ראו תמונה למטה). תורמוס ההרים גדל בהרים אך גם בצפון ארץ ישראל: הבקעה הצפונית, השפלה הצפונית ובעמק יזרעאל.
את משטחי הפריחה שלו ניתן לראות בתל שוכה שבעמק האלה, סמוך לארמון הנציב בירושלים, בתל קטרה שליד גדרה, בגבעת המורה, בנחל תבור, בצפון הגולן (מדרום להר אביטל) ולאורך כביש 70 (ואדי מילֶק) (בעיקר בין בת שלמה לאליקים).
בגלל יופיים פרחי תורמוס ההרים נשתלים גם בגינות.
גלריה

תורמוס ההרים בשפלת יהודה
מקבץ פרחי תורמוס ההרים בגווני כחול-סגול
פרח תורמוס ההרים לקראת שקיעה
תקריב על הפרח
תורמוס ההרים על רקע חרדל, נחל תבור
הפרי ופרחים בסוף פריחתם
תורמוס ההרים ברמות מנשה, פברואר 2024
תורמוס ההרים
הערות שוליים

↑  תורמוס ההרים באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
↑  אבי שמידע - דוד דרום מדריך פרחי הבר בישראל הצמחייה הים-תיכונית, בית הוצאה כתר ירושלים, 1986 עמ' 18
1 2  אתר תורמוס ההרים באתר "טיולי"
↑  שם
↑  תורמוס ארץ ישראלי, באתר המרכז המקצועי לליקוט
↑  מגדיר חדש לצמחי ישראל עמ' 188
↑  למשל ליד מכון שרייבר למתמטיקה ובית התפוצות וליד בניין שנקר לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב.
תורמוס ההרים על בול יום העצמאות ה-22, 1970
שפרירה קשקשנית

| שפרירה קשקשנית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סוככאים
משפחה:: סוככיים
סוג:: שפרירה
מין:: שפרירה קשקשנית
שם מדעי
 .Artedia squamata L ‏לינאוס, 1753
שַׁפְרִירָה קַשְׂקְשָׂנִית (שם מדעי: .Artedia squamata L) היא צמח עשבוני חד-שנתי, זקוף, מזרח ים-תיכוני ומין יחיד בסוגו ממשפחת הסוככיים. הסוכך שלו בעל סוככונים רבים וצפופים, הנראה כפרח גדול ושטוח שבהיקפו ערוך דור אחד של עלי כותרת גדולים מן האחרים ובאמצעו נקודה כהה. מין זה מובחן מאחרים בפרי שטוח שפרודותיו בעלות כנפיים רחבות ושסועות לאונות.
מאפיינים

שפרירה קשקשנית הוא צמח עשבוני חד-שנתי, זקוף וגובהו 20 עד 60 ס"מ.
השורשים שיפודיים עמוקים. הגבעולים מעוגלים, קירחים ומסתעפים.
העלים מסורגים, ללא לוואים ועם פטוטרות גדולות, מורחבות בבסיסן בצורת נדן החובק את מפרק הגבעול. הטרפים קירחים וגזורים-מנוצים פעמים או שלוש פעמים לאונות נימיות ארוכות המחלוקות ל-2 או 3 אונות משנה.
התפרחת היא סוכך מורכב גדול ויפה הנישא על עוקצים ארוכים בראשי הגבעולים. הסוכך בעל סוככונים (סוככני משנה) רבים וצפופים המסתיימים כמישור אחד או אף קעור מעט כמגש (בשונה מרוב בני משפחתו שתפרחתם קמורה). במרכז התפרחת יש לעיתים קרובות סוככון שפרחיו עקרים לרוב, וכותרתם סגולה כהה או שחורה (בדומה לגזר קיפח). סוככון מרכזי זה נראה ככתם שחור הקבוע במרכז הסוכך.
בבסיס הסוכך והסוככונים ישנה מעטפת של חפים וחפיות גדולים, שדומים לעלים והם גזורים-מנוצים פעם אחת לאונות נימיות מרובות. פטוטרת החפים והחפיות מורחבות (ההרחבה לבנה-שקופה).
הפרחים לבנים, מפורדי עלי כותרת, דו-מיניים וזכריים (פולגמיים) ובעלי שחלה תחתית. פרחי ההיקף גדולים מהפרחים הפנימיים ולא סימטריים, הם ניכרים בעלי כותרת חיצוניים שהם גדולים מהאחרים פי 5 עד 8 משאר הפרחים. בכל פרח היקפי מגיע אחד מחמשת עלי הכותרת לממדים גדולים, והוא שסוע עד לבסיסו לשתי אונות כמעט שוות.
הפרח מסוג 5 חלקים: 5 אונות הגביע זעירים מאוד, 5 עלי כותרת ו-5 אבקנים.
הכותרת בת 5 עלים נפרדים מכוסים זיפים בצדם התחתון. חמשת האבקנים בסירוגין לעלי הכותרת.
השחלה תחתית, בת 2 עלי שחלה מאוחים ו-2 מגורות חד-זרעיות. בראשה נמצא כנית - גופיף שטוח או חרוטי המחולק בדרך כלל לשתיים ומפריש צוף. מן הכנית עולים 2 עמודי שחלה מפושקים ומורחבים בבסיסם לדיסקוס. הצופן מתפתח בבסיס עמוד השחלה והוא משותף לבסיס עמוד השחלה ולכנית.
הפרי רקוע (פחוס מגבו באופן ברור), כמעט עגול, קוטרו סנטימטר אחד או יותר, הוא קירח ושוליו בעלות "כנפיים" רחבות שסועות לאונות ביציות הפוכות או דמויות מרית. במילים אחרות, 3 צלעות הגב של הזרעון מופעים כפסים, שתי הצלעות הצדדיות בעלות 8 עד 12 אונות קרומיות, רחבות ושטוחות היוצרות כנף מופסקת בשפת הזרעון. רוחב הכנף עולה על רוחב החלק המכיל את הזרעון. בראש הפרי 2 עמודי שחלה משתיירים. מראהו של הפרי כעין גלגל שיניים עטור קשקשים מכאן נגזר שמו.
הפירות ערוכים בסוכך בצפיפות כפרוסות של עוגה טבעתית.
הפרי של שפרירה קשקשנית הוא דו-זרעון, המורכב מ-2 פרודות חד-זרעיות. דו-זרעון מהווה טיפוס של מפרדת, אלא שבעצם הוא פרי מדומה, כיוון שהוא מתפתח משחלה תחתית ואיברים אחרים. בשלב הפרי הירוק הפרודות מעורות זו בזו באמצעות עמוד ביניים, שהוא המשכה של מצעית הפרח ומכונה בשם קַרְפּוֹפוֹר. הן נפרדות במהלך ההבשלה זו מזו לאורך התפר - הוא שטח המגע שבין הפרודות ומשאירות ביניהן את הקרפופור.
כל פרודה בעלת 5 צלעות ראשיות (שמהן 3 עוברות במרכז הפרודה ו-2 בשוליה) בהן עוברים צרורות צינוריות. ברווחים שבין הצלעות הראשיות עוברים בקליפת הזרעון ביבים של שמנים. בין הצלעות הראשיות האלו עוברות 4 צלעות משניות. בחריצים שבין הצלעות או מתחת לצעות המשניות עוברות ביבי שמן. הביבים של השמנים הם בעצם חללים בין תאיים מיוחדים מוארכים (לא כדוריים) שאוגרים את השמנים המופרשים. החללים נוצרים על ידי התרחקות של דפנות תאים זה מזה.
הפריחה מסוף פברואר ועד תחילת יוני. פרי ירוק מסוף מרץ ופרי בהפצה מאמצע מאי עד אמצע יולי.
בית גידול ותפוצה

התפוצה העולמית של שפרירה היא מזרח ים-תיכונית בחבלים הסובטרופיים: מהמזרח התיכון ועד למערב איראן: קפריסין, טורקיה, טרנס-קווקז, עיראק, איראן, עיראק, לבנון וסוריה ירדן וישראל.
היא גדלה בכל אזורי ישראל וסביבתה שמצפון לבקעת באר שבע ומשני עברי הירדן. היא נפוצה בבקעת כנרות, בכרמל, בגלבוע, בבקעת בית שאן ובשפלה; מצויה בגולן, בגליל העליון, בגליל התחתון, בעמק יזרעאל, בשומרון, במדבר שומרון, בערבות הירדן ובהרי יהודה; נדירה בדרום שפלת החוף ונדירה מאוד במדבר יהודה ובעמון.
בישראל היא גדלה בר בקרקעות חרסתיות עמוקות, בשדות בור של החבלים הים תיכונים.
שמות

השם "שפרירה" ניתן לסוג Artedia במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 702) משנת 1930 על פי א. הראובני ישראל ואושרר במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 89. ושם המין שפרירה קשקשנית ניתן במילון "שמות צמחי ארץ ישראל" בשנת 2003.
שפרירה פירושה לפי מילון אבן שושן הוא אפריון, כיפה, אוהל.
שם הסוג הלטיני Artedia ניתן על ידי הבוטנאי והזואולוג קארוֹלוּס ליניאוּס בשנת 1753, לכבוד ידידו הזואולוג פטר ארטדישהקדיש את חייו לחקר הדגים. שם המין הלטיני squamata פרושה קשקשים.
השם האנגלי הנפוץ - Crown Flower.
השמות בערבית - סאלה חורשפייה, דרֵיימֶה.
תמונות

שפרירה קשקשנית
דוגמה לכנית ושני עמודי שחלה מדל-קרניים כרמלי