stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יואב ברנר
תערוכות > תערוכות יחיד

2011 – "אל תעשה", גלריית פרימה, תל אביב. אוצרת: נורית טל-טנא
2012 – "ספקטרום", הגלריה לאמנות עכשווית, תל אביב. אוצרת: מרית כהן
2013 – ”AOTAart”, מעון שגריר קולומביה בבנגקוק, תאילנד. אוצרת: אסטריד אמאיה
2019 – "אחת", המעבדה, תל אביב. אוצר: שרון טוב.
2021 – "סקס זה אהבה, סקס זה לא אהבה", המעבדה, תל אביב. אוצר: שרון טוב.
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

2012 – "אמנות תל אביב" (Art Tel Aviv), גלריית אנה צרב, ניו יורק. אוצרת: אסטריד עמיה.
2017 – "Visions", גלריה Palazzo Ca'Zanardi, ונציה, איטליה. אוצרים: אמינה מונדי, לוקה קורצי
2017 – "Consciousness", גלריה Palazzo Ca'Zanardi, ונציה, איטליה. אוצרים: אמינה מונדי, לוקה קורצי
2018 – ”AOTAart”, מוזיאון המלכה, בנגקוק, תאילנד. אוצרת: אסטריד אמאיה
2020 – גלריית PlaceForArt, תל אביב. אוצר: ניר הרמט
2020 – "Landscape and sanctity", מצפה הימים, ראש פינה. אוצר: שרון טובל
2020 – "Initiation", גלריית המעבדה, תל אביב. אוצר: שרון טובל
2020 – גלריה חנינא, תל אביב. אוצרת: ענבל מארי-הכהן
2020 – "few days", גלריית PlaceForArt, תל אביב. אוצר: יאיר ברק
2021 – דוכן 04, FreshPaintArtFai - יריד האמנות "צבע טרי", תל אביב. אוצרת: חגית פלג רותם
2021 – "מי מכיר את האיש שבקיר?" מכון ויצמן למדע, רחובות. אוצר: יבם עזגד
2021 – "אמנות נגד אלימות במשפחה", גלריה ZOA, תל אביב. אוצר: דורון פולק
2021 – "Heat days", תיאטרון גבעתיים, גבעתיים. אוצר: דורון פולק
2021 – "Hybrid Art Gallery", בשיתוף עם BMW ישראל, אולם תצוגה BMW תל אביב. אוצר: יורם חישין
גלריה

ללא שם. מיקס מדיה על קנבס, 95X85 ס"מ. אוסף פרטי
ללא שם. מיקס מדיה על קנבס, 95X85 ס"מ. אוסף פרטי
אחד. מיקס מדיה על קנבס, 235X200 ס"מ. אוסף פרטי
ללא שם. מיקס מדיה על קנבס, 120X95 ס"מ. אוסף פרטי
ללא שם. מיקס מדיה על קנבס, 120X90 ס"מ. אוסף פרטי
הערות שוליים

↑  חוצים גבולות ומעוררים דיון - ציוריו של יואב ברנר בשגרירות הקולומביאנית, באתר Archijob - הפורטל הישראלי לאדריכלות עיצוב ותכנון, 22 באוקטובר 2013
↑  Joshua Levitt, AOTA’s Israeli Painters Bring Rich Symbolism to Manhattan, in the algemeiner,December 5, 2012
↑  Joshua Levitt, Symbolism Versus Reality and Israel’s Ambassador to the United Nations, in the algemeiner,November 30, 2012
1 2  האמן הצעיר יואב ברנר חוקר את היקום, מתוך מגזין D&A‏, 1 בדצמבר 2019, באתר issue
↑  OPENING: ANIMA MUNDI FESTIVAL – VISIONS, in itsliquid, September 1, 2017
↑  Yoav Brener Creates a Mural in South Tel Aviv, in America-Israel Cultural Foundation,December 1, 2020
↑  מתוך האתר של יואב ברנר
↑  עבודה בעיניים // יואב ברנר, באתר פורטפוליו, 5 בספטמבר 2020
↑  האם קנדינסקי יכול לשפר את חיי האהבה שלנו? יואב ברנר חוקר את קשת הצבעים שבין אהבה ומין, באתר ARToday‏, 13 ביולי 2021
↑  לקראת יום המאבק הבינלאומי: ד"ר פישר פותחת את תערוכת "אמנות נגד אלימות", באתר מעריב אונליין, 25 בנובמבר 2021
מחשב אנלוגי

מחשב אנלוגי הוא סוג מחשב העושה שימוש בתופעות חשמליות או מכניות
על מנת לפתור בעיות שונות. לרוב נעשה שימוש ביחידות פיזיקליות מסוימות על מנת לייצג יחידות אחרות. מחשבים אנלוגיים שימשו בראשית ימי המחשבים, אך השימוש בהם כיום מצומצם ביותר יחסית לשימוש במחשבים הספרתיים.
מחשב אנלוגי ישן אשר שימש לפתרון משוואות דיפרנציאליות בזמן אמת. המחשב תוכנת באמצעות חוטים חשמליים שחיברו מגברי שרת. לוח החזית היה בר הסרה והחלפה עם לוח חזית אחר שגילם בעיה שונה. המחשב שבתמונה היה בשימוש בין השנים 1965 ל-1970.
רקע

בין רכיבים מכניים כמו קפיץ ובוכנת שיכוך (Dashpot), לבין רכיבים חשמליים דוגמת הקבל, הסליל והנגד מתקיים דמיון בהיבט המתמטי: ניתן למדל את הרכיבים באמצעות משוואות מאותו סוג. ההבדל בין הרכיבים הוא שהופך מחשוב אנלוגי לרב תועלת. אם ניקח לדוגמה מערכת מסה-קפיץ פשוטה, בניית המערכת הפיזיקלית תדרוש קניית קפיצים ומסות. הבנייה תהיה כרוכה בחיבור המסות והקפיצים תוך חיבור ציוד מדידה בעל טווח מדידה מתאים. לבסוף, יהיה צורך לבצע את המדידות עצמן.
המערכת החשמלית ניתנת להרכבה באמצעות מספר מגברי שרת ובאמצעות מספר רכיבים ליניארים פסיביים. כל המדידות מבוצעות ישירות באמצעות אוסצילוסקופ. המסה של הקפיץ עוברת התמרה לנגד חשמלי וניתנת לשינוי באמצעות הזזת פוטנציומטר. יתרונותיה של המערכת האנלוגית גלומים בהיותה זולה יותר לבנייה, בטוחה וקלה לשינוי. המחשב החשמלי האנלוגי הוא גם מהיר מאוד, מאחר שחישובים מבוצעים בקצב שבו האות עובר במעגל.
החיסרון שבאנלוג האלקטרו-מכני טמון בכך שהאלקטרוניקה מוגבלת לטווח הערכים שבו המשתנים יכולים לנוע. טווח זה מכונה טווח דינמי. מגבלה נוספת היא רעש. המגבלה העיקרית של המחשב האנלוגי הוא טווח הבעיות המצומצם ביותר שהוא מסוגל לפתור, יחסית לגמישות הרבה של מחשב ספרתי.
באמצעות המעגלים החשמליים ניתן לבצע הדמיות שונות. למשל, לחץ מים יכול להיות מותמר על ידי מתח וזרימת מים ביחידות גאלון בשנייה יכולה להיות מותמרת על ידי יחידות אמפר.
קיים בלבול מסוים בכל הנוגע למערכות חשמליות אנלוגיות וספרתיות. מערכות אנלוגיות לעיתים נתפשות רק כרציפות ומשתנות בזמן. על פי הדיון לעיל, אין זה נכון, שכן פונקציות שאינן רציפות יכולות להיות ממודלות גם כן. למעשה, המונח "ספרתי" הוא בעל הגדרה טכנית מדויקת. בהקשר של מעגלים חשמליים, מתייחס המונח לשימוש ברמות מתח בדידות כקודים לסמלים ולשימוש בסמלים אלה בעת הפעולה של המחשב הספרתי.
המחשב האלקטרוני אנלוגי משנה את הכמויות הפיזיות של מתח או זרם. כתוצאה מכך, הדיוק של קריאות מחשב אנלוגי מוגבל רק על ידי יכולת הקוונטיזציה של ציוד הקריאה. הדיוק של המחשב הספרתי חייב להיות סופי, אך הדיוק של התוצאה מוגבל רק על ידי הזמן.
קיים התקן ביניים, המכונה מחשב היברידי, המשלב בין המחשב הספרתי לאנלוגי. מחשבים היברידיים משמשים להשגת תוצאה מאוד מדויקת. המחשב ההיברידי מהיר יותר ממקבילו הספרתי ומספק דיוק רב יותר ממקבילו האנלוגי. הוא שימושי בתחום זמן האמת.
דוגמאות למחשבים אנלוגיים:
החשבונייה היא מחשב ספרתי מתופעל ידנית שאינו בינארי.
סרגל החישוב הוא מחשב אנלוגי מתופעל ידנית.
איכון ירי תותחים נעשה בעבר על ידי מחשבים אנלוגיים מכניים.
מנגנונים

חישובים במחשבים אנלוגיים מבוצעים תכופות תוך שימוש בתכונות של ההתנגדות החשמלית, המתח ועוד. למשל, מסכם בעל שני משתנים יכול להיווצר על ידי שני מקורות זרם במקביל. הערך הראשון נקבע על ידי התאמת מקור הזרם הראשון (לערך של "x" מיליאמפר) והתאמת מקור הזרם השני (לערך של "y" מיליאמפר). מדידת הזרם של השניים בצומת המפגש של שניהם תפיק את הסכום (ראו חוקי המעגלים של קירכהוף). חישובים אחרים מבוצעים באופן דומה, תוך שימוש במגברי שרת ובמעגלים מיוחדים למטלות אחרות.
משמעות השימוש בתכונות חשמליות היא שחישובים בדרך כלל מבוצעים בזמן אמת (או מהר יותר), ללא העיכובים האופייניים למחשבים הספרתיים. התכונה הזו מאפשרת חישובים מסוימים שהם באופן השוואתי "מורכבים" מדי עבור מחשבים ספרתיים. למשל אינטגרציה המבוצעת על צורת הגל של המתח באמצעות קבל אשר אוגר מטען לאורך זמן.
פונקציות לא ליניאריות וחישובים יכולים להעשות עד כדי דיוק מוגבל (של 3 או 4 ספרות) על ידי תכנון מחוללי פונקציות - מעגלים מיוחדים עם צירופים מגוונים של קיבול, תגובה, התנגדות ודיודות זנר. באופן כללי, פונקציה לא ליניארית מסומלצת על ידי צורת גל לא ליניארית שצורתה משתנה כתלות במתח (או בזרם). למשל, כשהמתח גדל, האימפדנס הכולל עשוי להשתנות שכן הדיודות מאפשרות, בזו אחר זו, לזרם לזרום.
כל תהליך פיזיקלי הממדל חישוב כלשהו יכול להתפרש כמחשב אנלוגי. חלק מהדוגמאות, שהומצאו למטרת המחשת העיקרון של חישוב אנלוגי, כוללות שימוש בצרור של ספגטי כמודל ל"מיון מספרים". לוח, אוסף מסמרים וגומייה יכולים לשמש כמודל למציאת "הקמור של אוסף נקודות". מיתרים קשורים יחד ממדלים "מציאת מסלול קצר ביותר ברשת".
רכיבים

מחשבים אנלוגיים הם לרוב מורכבים ביותר אולם בגרעין שלהם קיים אוסף של מרכיבי מפתח אשר מבצעים את החישובים, שהמפעיל משנה דרך הפריימוורק של המחשב.
מרכיבים הידרוליים חשובים הם צינורות ושסתומים. מרכיבים מכניים עשויים לכלול ידיות וגלגלי שיניים. מרכיבים חשמליים עשויים להיות:
פוטנציומטר
מגברי שרת
אינטגרטורים
מחוללי פונקציות
הפעולות המתמטיות הבסיסיות במחשב אנלוגי הן:
חיבור
מספר נגדי
חזקה
לוגריתם
אינטגרציה לפי הזמן
גזירה לפי הזמן (לא משתמשים בפעולה זו תדיר שכן היא מתקשרת במישור התדר למסנן high-pass, שמגביר את הרעש, המכיל תדרים גבוהים.
כפל וחילוק
מגבלות

מחשבים אנלוגיים מוגבלים על ידי תופעות לא אידיאליות. אות אנלוגי מורכב מארבעה רכיבים בסיסיים: מגניטודות DC, מגניטודות AC, תדר ופאזה. המגבלות של מחשבים אנלוגיים נובעים מהמגבלות על הטווח של מאפיינים אלה. חלק מהמגבלות הן רצפת רעש, אי-ליניאריות, מקדמי טמפרטורה, תופעות פרזיטיות בהתקני מוליכים למחצה והמטען הסופי של אלקטרון.
כיום כמעט בכל השימושים עושים שימוש במחשבים דיגיטליים ולא במחשבים אנלוגיים.
מחקר עדכני

בעוד שהמחשוב הדיגיטלי פופולרי למדי, מחקר בכיוון של מחשוב אנלוגי מתבצע כיום על ידי קומץ אנשים ברחבי העולם. בארצות הברית, ג'ונתן מילס שוקד על מחקר תוך שימוש במחשבים אנלוגיים מורחבים. במעבדת הרובוטיקה של הרווארד מחשוב אנלוגי מהווה נושא מחקר.
דוגמאות מעשיות

להלן דוגמאות של מחשבים אנלוגיים אשר נבנו או היו בשימוש מעשי:
מנגנון אנטיקיתרה
אצטרולב
מנתח דיפרנציאלי
אינטגרטור מכני
המוניאק (מודל הידראולי של כלכלת בריטניה).
נומוגרם
כוונת הפצצה של נורדן
מגבר אופרטיבי
פלנימטר
שולחן בקרת אש
סרגל חישוב
מחשב נתונים לטורפדו
חזאי גאות ושפל
טורקוותם
אינטגרטור מים
מחשבים ממשיים

תאורטיקנים מתחום המחשוב מתייחסים תדיר למחשבים אנלוגיים אידיאליים כמחשבים ממשיים (מכיוון שהם פועלים על אוסף של מספרים ממשיים). לעומת זאת, מחשבים ספרתיים, נדרשים בשלב הראשון לבצע קוונטיזציה של האות למספר סופי של ערכים ולכן יכולים לעבוד רק עם אוסף מספרים רציונליים (או עם קירוב של מספרים לא רציונליים).
המחשבים האנלוגיים האידיאליים עשויים בתאוריה לפתור בעיות שאינן פתירות במחשב ספרתי. אולם כפי שצוין במציאות מחשבים אנלוגיים רחוקים מהאידיאל בשל בעיות של מזעור רעשים. יתר על כן, בהינתן זיכרון וזמן בלתי מוגבלים, המחשב הספרתי האידיאלי יכול לפתור בעיות שכוללות מספרים ממשיים.
ראו גם

אות
אות (מחשבים)
חישוביות
מערכת דינמית
analogue models
מחשוב לא קונבנציונלי (אנ')
מחשוב DNA
מחשב מולקולרי
מחשב קוונטי
מחשב אורגני
המחשב הפולני האנלוגי המכונה ELWAT
יוהאן וולפגנג דובריינר

| --- | --- |

 לידה:  13 בדצמבר 1780 הוף, נסיכות ביירויות
 פטירה:  24 במרץ 1849 (בגיל 68) ינה, הדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך 
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום מגורים:  פרוסיה, הדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, היום חלק מגרמניה, שטרסבורג
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרידריך שילר 
 מוסדות:  אוניברסיטת פקין 
 תלמידי דוקטורט:  פרידריך שילר 
 תרומות עיקריות
 השלישיות של דובריינר שתרמו לטבלה המחזורית, בידוד פורפורל, אחד הראשונים להשתמש בפלטינה כזרז, אחד המצתים הראשונים הידוע בשם מנורת דובריינר
 
יוֹהַאן ווֹלפְגַנג דוֹבֵּרֶיינֶר (בגרמנית: Johann Wolfgang Döbereiner; ‏13 בדצמבר 1780 - 24 במרץ 1849) היה כימאי גרמני המפורסם בגילוי מחזוריות מספר יסודות כימיים.
חייו

נולד בעיר הוף שבנסיכות ביירויות לאב שעבד כעגלון. הוא לא למד באופן מסודר, היה עוזרו של רוקח במינכברג - תפקיד שאיפשר לו לקרוא ולבקר בהרצאות מדעיות. בהמשך על מנת לקבל רישיון לניהול בית מרקחת מ-1800–1803 הוא למד מדעי טבע בשטרסבורג אז בצרפת.
בחזרתו הוא לא הצליח לפתוח עסק אך בעקבות הכרת מקצוענים בפרסומיו על שיפור תהליכי קבלת תרכובות שונות ב-1810 בעזרת גתה הוא הוזמן לעבוד כפרופסור באוניברסיטת יינה.
פועלו

ב-1821 הוא הצליח לבודד חומצה אצטית על ידי חמצון כוהל בנוכחות פלטינה וב-1823 דיווח על התלקחות של מימן בנוכחות פלטינה ספוגית בעקבותיה המציא את אחד המצתים הראשונים הידוע בעקבותיו כמנורת דובריינר. שתי העבודות הללו יחד עם עבודותיו של האמפרי דייווי התחילו ענף כימיית קאטליזות. במחקרו שהתחיל ב-1829 גילה מחזוריות ועקביות בתכונותיהם של קבוצות יסודות. כך הוא מצא שהמשקל האטומי של ליתיום ואשלגן קרוב מאוד לזה של נתרן וכך גם לעוד יסודות כאשר צפיפותם של אותם היסודות גם כן מסתדרת באופן זהה. השלישיות הללו נקראו בהמשך "טריאדות (שלישיות) דובריינר".
בנוסף עשה ניסויים על מנת לבודד אֵקַאבּוֹרוֹן אותו החשיב כריפוי למחלת הכלבת. הצליח לבודד פורפורל, היה אחד הראשונים להשתמש בפלטינה כזרז לתגובות כימיות, עסק בתהליכי צביעת בדים, חקר תהליכי תסיסה.
יוהאן וולפגנג פון גתה, שהיה חברו, גם ביקר בהרצאותיו כל שבוע והשתמש בתאוריות אפיניות כבסיס לנובלה "Die Wahlverwandtschaften" ("אפיניות הבחירה") מ-1809.
נפטר ביינה שהשתייכה אז לדוכסות סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
מצית דובריינר
מאנה סיגבאן

| --- | --- |

 לידה:  3 בדצמבר 1886 Örebro Nikolai parish, שוודיה 
 פטירה:  26 בספטמבר 1978  (בגיל 91) Engelbrekt church parish, שוודיה 
 שם לידה:  Karl Manne Georg Siegbahn 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  שוודיה
 מקום קבורה:  Engelbrektskyrkans kolumbarium 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לונד  Norra Real 
 מוסדות:  אוניברסיטת אופסלה (15 בדצמבר 1922)  אוניברסיטת לונד 
 תלמידי דוקטורט:  הנס אלפוון 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיקה (1924)  הרצאת גאטרי (1933)  חבר זר של החברה המלכותית (29 באפריל 1954)  פרס ומדליית גאבור (1948)  מדליית רמפורד (1940)  מדליית יוז (1934)  פרס ביורקן (1923) 
 בן או בת זוג:  Karin Högbom (23 במאי 1914–?) 
 צאצאים:  קאי סיגבאן, בו סיגבאן 
 תרומות עיקריות
 ספקטרוסקופיית קרני רנטגן
 
קארל מאנה גאורג סיגבאן (בשוודית: Karl Manne Georg Siegbahn)‏ (3 בדצמבר 1886 – 26 בספטמבר 1978) היה פיזיקאי שוודי שזכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1924 על גילוייו ומחקריו בתחום ספקטרוסקופיית קרני רנטגן. הטכנולוגיה והציוד שפיתח בתחום שיפרו משמעותית את הדיוק בהבחנה בין אורכי גל של קרני רנטגן הנפלטות מאטומים שונים. השיפור הוביל לגילויים חדשים על אופי הקרניים, וכן לידע חדש בחקר מבנה האטום, במיוחד בהקשר של מדידת רמות אנרגיה אטומיות והבנת מבנה קליפות האלקטרונים.
קורות חייו

סיגבאן נולד בעיר ארברו (Örebro) בשוודיה. אביו עבד במנהל הרכבות השוודי, ולאחר שפרש עברה המשפחה לעיר לונד (Lund). ב-1906, לאחר שירות חובה צבאי קצר, החל סיגבאן ללמוד באוניברסיטת לונד, בה קיבל תואר דוקטור ב-1911. נושא התזה שלו היה "מדידות שדה מגנטי" (בגרמנית: "Magnetische Feldmessungen"). במהלך לימודיו עבד כעוזר לפרופסור יוהאן רידברג במכון לפיזיקה של האוניברסיטה, וכן עשה חלק מלימודיו באוניברסיטאות גטינגן ומינכן. לאחר שסיים את לימודיו השלים מספר קורסים בפריז ובברלין. ב-1915 מונה סיגבאן למרצה באוניברסיטת לונד, ולאחר מותו של רידברג ב-1920 מונה לתפקיד ראש המחלקה. ב-1923 עבר לכהן באותו תפקיד באוניברסיטת אופסלה.
במחקריו המוקדמים (בשנים 1908–1912) עסק במגנטיות ובחשמל. לאחר מכן, ועד 1937, התמקדה עבודתו בספקטרוסקופיית קרני רנטגן. הוא פיתח שיטות חדשות ותכנן מכשירי מדידה שסייעו למטרה זו. בזכות השיפורים שהכניס בשפופורות הרנטגן, ניתן היה להגדיל משמעותית את עוצמת הקרינה. כמו כן יצר סיגבאן ספקטרוסקופים חדשים ששיפרו את דיוק מדידותיו. בכך הוא פתח דרך לגילויים חדשים בתחום.
החל מ-1937 כיהן סיגבאן כפרופסור-חוקר לפיזיקה ניסויית באקדמיה השוודית המלכותית למדעים בסטוקהולם, וכאשר הוקם באותה שנה המכון לפיזיקה במוסד פרס נובל, הנמצא תחת חסות האקדמיה, היה סיגבאן ליושב ראש הראשון שלו. תחת ניהולו של סיגבאן הופנתה פעילות המחקר במוסד האקדמי לכיוון הפיזיקה הגרעינית. לצורך כך נבנה ב-1939 ציקלוטרון המסוגל להאיץ חלקיקי דאוטריום עד לאנרגיה של 6 MeV, ומאוחר יותר אף הוחלף בציקלוטרון שהגיע לאנרגיות של 30 MeV, הישגים אליהם הגיע באותו זמן רק ארנסט לורנס, ממציא הציקלוטרון. כמו כן נבנו מתקנים חדשניים למדידת קרינה של איזוטופים רדיואקטיביים, ספקטרוסקופים למדידת קרינת בטא ומיקרוסקופ אלקטרוני. בעזרת משאבים טכניים אלו, ובעזרת השיטות שפותחו, הושגו במוסד הישגים חשובים בחקר הקרינה הנפלטת מגרעינים רדיואקטיביים, ובחקר התכונות המגנטיות של גרעין האטום. סיגבאן החזיק בתפקיד זה עד שפרש ב-1964.
סיגבאן הרבה לבקר במרכזים מדעיים חשובים באירופה (בין השנים 1908–1922) ולאחר מכן גם בקנדה ובארצות הברית (בשנים 1924–1925). בשנים 1934–1947 כיהן כנשיא ארגון IUPAP ‏(International Union of Pure and Applied Physics). בנוסף לפרס נובל, בו זכה ב-1924, זכה סיגבאן בפרסים נוספים, ביניהם מדליית יוז (Hughes) ב-1934 ומדליית רמפורד (Rumford) ב-1940, שתיהן מטעם החברה המלכותית.
סיגבאן נישא ב-1914 לקרין הוגבום, ולזוג נולדו שני בנים: בו סיגבאן (נולד ב-1915), שהיה דיפלומט ושגריר שוודיה לשעבר במרוקו, וקאי סיגבאן (נולד ב-1918), שהחזיק באותה משרה כאביו באוניברסיטת אופסלה, וזכה אף הוא בפרס נובל לפיזיקה ב-1981, שלוש שנים לאחר מות אביו.
פרס נובל

את התכונות היסודיות של קרני הרנטגן חקר הפיזיקאי האנגלי צ'ארלס גלובר ברקלה בעשור הראשון של המאה ה-20. בארקלה גילה כי קרני רנטגן הנפלטות מיסודות מסוימים נחלקות לשני סוגים, וסימן סדרות אלו באותיות K ו-L, בהתאמה למשקל האטומי של היסוד. אולם, הציוד של בארקלה היה פרימיטיבי ולא מדויק דיו כדי לאפיין במדויק את אורכי הגל או את הספקטרום שלהן. ב-1912 פיתח הפיזיקאי הגרמני מקס פון לאואה שיטה מבוססת גבישים לגילוי הקווים הספקטרליים של קרני הרנטגן (הוא אף זכה בפרס נובל על גילויו זה ב-1914). ויליאם הנרי בראג וויליאם לורנס בראג (אב ובנו) שיפרו את השיטה, ואף הם זכו בפרס נובל, שנה לאחר מכן.
ב-1914 החל סיגבאן במחקרו בתחום, ושיפר את ציוד המדידה באופן משמעותי. כל שיפור שהכניס בציוד הוביל מיד לגילויים חדשים – הוא יכול היה לקבוע בדיוק רב יותר את מאפייני סדרות הקווים K ו-L שמצא בארקלה לפניו. כמו כן, הוא גילה שתי סדרות נוספות, אותן סימן באותיות העוקבות הבאות, M ו-N. גילוי נוסף של סיגבאן התייחס לקווים מסדרת K שגילה הנרי מוזלי; הוא מצא שהקווים של מוזלי היו למעשה דובלטים, כלומר כל אחד מהם היה צמד קווים, והרחיב את גילויו של מוזלי, שמצא רק 5 קווים, ל-28 קווים נפרדים.
גילויים אלו היו חשובים במיוחד בשל הידע שסיפקו אודות מבנה האטום. קווים ספקטרליים הם תוצאה של מעבר אלקטרונים מרמת אנרגיה אחת לשנייה בתוך האטום; נילס בוהר הציע ב-1913 הסבר לפיו האלקטרונים מוגבלים למספר מסוים של מסלולים ורמות אנרגיה סביב גרעין האטום, אך עם הרחבת המודל בהתאם לעבודתו של ארנולד זומרפלד, הוספת ההשפעות המגנטיות בתוך האטום והשפעת הספין של האלקטרונים, התמונה נעשתה מורכבת ביותר, שכן מספר מעברי האלקטרונים האפשריים וסוגיהם הפך לגדול ביותר. האנליזה של סיגבאן בספקטרום קרני הרנטגן סיפקה כלים יקרי ערך לניתוח שלהם. כמו כן מצא סיגבאן כי קרני רנטגן נשברות במעבר דרך מנסרה, בדומה לאור (אם כי האפקט חלש יותר בשל בליעה גדולה יותר של הקרניים). בזכות תגליותיו אלו ובזכות השיפור הניכר שהכניס לטכנולוגיית הספקטרוסקופיה, זכה בפרס נובל ב-1924. את תגליותיו בנושא זה סיכם בספר "ספקטרוסקופיית קרני רנטגן" (בגרמנית: "Spektroskopie der Röntgenstrahlen").
סימון סיגבאן

בסימון סיגבאן (Siegbahn notation) נעשה שימוש בספקטרוסקופיית קרני רנטגן כדי לציין את קווי הספקטרום האופייניים ליסודות.
בטבלה: ההתאמה בין שמות חלק מהקווים לרמות האנרגיה של האלקטרונים.
| רמת אנרגיה נמוכה | רמת אנרגיה גבוהה | שם הקו |
| --- | --- | --- |
| (K 1S0) | (L3 (²P3/2 | Kα1 |
| (K 1S0) | (L2 (²P1/2 | Kα2 |
| (K 1S0) | (M3 (³P3/2 | Kβ1 |
| (L3 (²P3/2 | (M5 (³D5/2 | Lα1 |
| (L2 (²P1/2 | (M4 (³D3/2 | Lβ1 |
| (M5 (³D5/2 | (N7 (5P3/2 | Mα1 |
כאמור, בסימון סיגבאן נעשה שימוש נרחב בספקטרוסקופיה, אך המלצות ה-IUPAC ‏(International Union of Pure and Applied Chemistry) הן לסימון אחר. להלן טבלת חלק מהמעברים:
| סימון סיגבאן | סימון IUPAC |
| --- | --- |
Kα1: K-L3
Kα2: K-L2
Kβ1: K-M3
Lα1: L3-M5
Lβ1: L2-M4
Mα1: M5-N7
מחשב שפופרות ריק

מחשב שפופרות ריק, המכונה כיום מחשב מהדור הראשון, הוא מחשב המשתמש בשפופרת ריק למעגלים לוגיים. בעוד שההיסטוריה של חישוב באמצעות עזרים מכניים הייתה קיימת מזה אלפי שנים, ההיסטוריה של מחשבי שפופרות ריק (המכונות גם "צינורות ואקום") החלה רק באמצע המאה ה-20. לי דה פורסט המציא את הטריודה, שהיא הרכיב האלקטרוני הבסיסי בשפופרות ריק, בשנת 1906.
היסטוריה

השימוש הראשון בצינורות ואקום במכונות חישוב היה במחשב אנתסוף ברי, שהוצג ב-1939, אולם הפעולות האלקטרוניות של המחשב היו מוגבלות לחישוב בלבד, והזיכרון, כולל התוכנות שהופעלו על גבי המחשב, אוחסנו על כרטיסי ניקוב. בהמשך, התפתחו מחשבים שהרחיבו את השימוש ברכיבים אלקטרוניים: בסוף שנות השלושים המתמטיקאי הווארד הייקן תכנן מחשב שהחליף את המנופים וגלגלי השיניים באמצעים אלקטרוניים, שבהמשך יוצר על ידי IBM.
בשנת 1945 בנה המדען האמריקאי-הונגרי, ג'ון פון נוימן, מחשב עם יכולת לאחסון תוכנות. בהמשך, יצא בבריטניה מחשב הקולוסוס, בו נוספה האפשרות לתכנת באופן דיגיטלי באמצעות המחשב, אם כי נדרשו לשם כך גם כרטיסי ניקוב. בשנת 1946 תוכנן ויוצר המחשב אניאק, שפותח ונבנה על ידי צבא ארצות הברית לשימושים צבאיים. המחשב היה גדול בהרבה מהמקובל לאותה תקופה: הוא הכיל כ-17,648 שפופרות ריק, והיה במשקל של 17 טון. בנוסף, הוא היה מהיר פי 1,000 מהמחשבים שהיו באותה תקופה. במחשב זה התאפשר לתכנת באופן דיגיטלי, ללא צורך בכרטיסי ניקוב לתהליך החישוב.
חלק גדול מהמחשוב הדיגיטלי הקיים היום מבוסס על התפתחות השימוש בשפופרות וואקום במחשבים. בתחילה, היתרון העיקרי של מחשבים אלו היה המהירות, שהייתה גבוהה בהרבה מהמחשבים המכניים משום שבעוד שהמנגנונים המכניים פעלו בקצב של אלפיות השנייה, צינורות הואקום פעלו בקצב של מיקרו-שניות. בהמשך חלה התקדמות נוספת, כשפותחה היכולת לאחסן פקודות הפעלה בזיכרון המחשב יחד עם הנתונים.
בהמשך נעשה שימוש בסרט מגנטי לשם אחסון כמות גדולה יותר של נתונים, ונוספה האפשרות לאחסן נתונים על גבי דיסק קשיח. מקורן של חלק משפות התכנות הוא מעידן שפופרת הוואקום, וחלק מהן נמצאות בשימוש עד היום, כגון השפות Fortran & Lisp,Algol ו-COBOL. בנוסף, גם מערכות הפעלה, כגון GM-NAA I/O, נוצרו בעידן זה.
חסרונות

השפופרות, עליהן פעלו המחשבים, צרכו זרם חשמלי גבוה - קרוב ל-100 וולט, כ-700 מעלות צלזיוס ברמת החום. דבר זה יצר מספר חסרונות: מכיוון שהיה צורך במתח גבוה, השפופרות לא הגיעו למתח הרצוי עם הפעלתן, והיה צורך לחכות עד שייכנסו לפעולה. בנוסף, עקב החום הגבוה היה צורך במערכות קירור ענקיות, והנורות נשרפו בתדירות גבוהה. לשם המחשה, במחשב אניאק, שהכיל כ-18 אלף שפופרות, היה צורך להחליף 2,000 שפופרות מדי חודש.
בישראל

ב־21 באוגוסט 1959 רכש משרד הביטחון מחשב מחברת פילקו מדגם 211, תמורת שני מיליון דולר. למעשה, המחשב היה למחשב הראשון בישראל. המחשב פעל על תוכנות בשפת אסמבלר, שהוזנו למחשב באמצעות כרטיסיות מנוקבות.
ראו גם

שפופרת קרן קתודית
מגבר מנורות
מגנטרון
הערות שוליים

1 2  רוני ליפשיץ, ‏קיצור תולדות המחשב, באתר גלובס, 2 בינואר 2000
↑  בחזרה לשפופרות הריק, באתר מכון דוידסון לחינוך מדעי, ‏2016-11-28
↑  מה הייתה שפופרת הריק או שפופרת הוואקום?, באתר eureka.org.il
↑  דניאל רוזן, המחשב הראשון בצה"ל: פילקו 211, ‏2011
מוצא משותף

מוצא משותף (באנגלית: Common descent) הוא מושג בביולוגיה אבולוציונית החל כאשר מין אחד הוא האב הקדמון של שני מינים או יותר שהם מאוחרים יותר. כל היצורים החיים הם צאצאים של אב קדמון ייחודי המכונה בדרך כלל האב הקדמון המשותף האוניברסלי (LUCA) האחרון של כל החיים על פני כדור הארץ, על פי הביולוגיה האבולוציונית המודרנית.
מוצא משותף הוא אפקט של ספציאציה, שבה מינים מרובים נובעים מאוכלוסיית אב אחת. ככל שלשני מינים יש אב קדמון חדש יותר, כך המינים קרובים יותר זה לזה. האב הקדמון המשותף האחרון של כל האורגניזמים החיים כיום הוא האב הקדמון האוניברסלי האחרון, שחי לפני כ-3.9 מיליארד שנים. העדויות המוקדמות ביותר לחיים על פני כדור הארץ הן גרפיט שנמצא בסלעים בני 3.7 מיליארד שנה במערב גרינלנד (ראו חגורת האבן הירוקה של איסואה), ומאובני מחצלת חיידקים שנמצאו באבן חול בת 3.48 מיליארד שנה באוסטרליה המערבית. כל האורגניזמים החיים כיום על פני כדור הארץ חולקים מורשת גנטית משותפת, אם כי האפשרות של העברה גנטית אופקית משמעותית באבולוציה המוקדמת הובילה לשאלות לגבי המונופילטיות (המוצא הבודד) של החיים.
התיאוריה של מוצא משותף אוניברסלי באמצעות תהליך אבולוציוני הוצעה לראשונה על ידי חוקר הטבע הבריטי צ'ארלס דרווין במשפט הסיום של ספרו מ-1859, מוצא המינים: "יש הוד בהשקפה זו על החיים, על כוחותיה, לאחר שננשפו במקור אל תוך כמה צורות או אל אחת; וכי בעוד כוכב הלכת הזה המשיך במעגלו על פי חוק הכבידה הקבוע, מהתחלה כה פשוטה התפתחו צורות אינסופיות, היפות והנפלאות ביותר."
היסטוריה

הרעיון שכל היצורים החיים (כולל דברים שנחשבים לא חיים על ידי המדע) קשורים (Great chain of being) הוא נושא חוזר בתפיסות עולם מקומיות רבות ברחבי העולם. בשנות הארבעים של המאה ה-18 העלה המתמטיקאי הצרפתי פייר לואי מופרטואי (Maupertuis) את הרעיון שלכל האורגניזמים יש אב קדמון משותף, והם התפצלו דרך שונות אקראית וברירה טבעית. בספר "מאמר על הקוסמולוגיה" (Essai de cosmologie, 1750), ציין:
האם לא נגיד שבשילוב המקרי ובן המזל של יצורי הטבע, מכיוון שלשרוד יכלו רק אותם יצורים שבארגונם הייתה מידה מסוימת של הסתגלות, אין שום דבר יוצא דופן בעובדה שהתאמה כזו נמצאת למעשה בכל המינים הללו. אשר קיימים כעת? המקרה, אפשר לומר, הביא למספר עצום של פרטים; חלק קטן מהם אורגנו כך שאיברי החיות יוכלו לספק את צורכיהם. מספר גדול בהרבה לא הראה הסתגלות ולא סדר; האחרונים כולם נספו.... לפיכך המינים שאנו רואים היום הם רק חלק קטן מכל אלה שגורל עיוור הוליד.
בשנת 1790 הפילוסוף עמנואל קאנט כתב ב"ביקורת כוח השיפוט" כי הדמיון של צורות בעלי חיים מרמז על טיפוס מקורי משותף, ולפיכך הורה משותף.

בשנת 1794 סבו של צ'ארלס דרווין, ארסמוס דרווין שאל:
האם זה יהיה נועז מדי לדמיין, שבמשך הזמן הרב מאז החל כדור הארץ להתקיים, אולי מיליוני עידנים לפני תחילת ההיסטוריה של האנושות ... שכל בעלי החיים בעלי דם חם נוצרו משושלת חיה אחת, אשר הסתיימה בתוכן חי, עם הכוח לרכישת חלקים חדשים המלווים בנטיות חדשות, ואלו מכוונות על ידי גירויים, תחושות, רצונות ואסוציאציות; וכך, יכולת להמשיך ולהשתפר על ידי פעילות אינהרנטית, ו[יכולת] למסור את השיפורים הללו לדורות הבאים, בלי סוף?
השקפותיו של דרווין לגבי מוצא משותף, כפי שבאו לידי ביטוי ב"מוצא המינים", היו שסביר להניח שיש רק אב אחד לכל צורות החיים:
לכן עלי להסיק מהאנלוגיה שכנראה כל היצורים האורגניים שחיו אי פעם על כדור הארץ השתלשלו מצורה קדמונית אחת, שלתוכה ננשפו לראשונה חיים.
אבל הוא מקדים להערה זו את האמירה: "אנלוגיה תוביל אותי צעד אחד קדימה, כלומר, לאמונה שכל החיות והצמחים נבעו מאב טיפוס אחד. אבל אנלוגיה עשויה להיות מדריך מרמה". במהדורה שלאחר מכן, טען:
"איננו מכירים את כל דרגות המעבר האפשריות בין האיברים הפשוטים והמושלמים ביותר; אי אפשר להעמיד פנים שאנו מכירים את כל אמצעי ההפצה המגוונים במהלך השנים, או שאנו יודעים עד כמה התיעוד הגאולוגי אינו מושלם. ככל שיהיו קשיים אלו חמורים, לפי דעתי הם אינם מערערים את התורה לפיה המוצא הוא מכמה צורות שנוצרו, עם שינויים לאחר מכן".
מוצא משותף הייתה השערה מקובלת בקרב הקהילה המדעית לאחר פרסומו של דרווין. בשנת 1907, ורנון קלוג העיר כי "למעשה אין חוקרי טבע בעלי עמדה והישגים מוכרים המפקפקים בתורת המוצא המשותף".

בשנת 2008, הביולוג ט' ריאן גרגורי ציין כי:
מעולם לא נמצאה תצפית אמינה שסותרת את הרעיון הכללי של מוצא משותף. אין זה צריך להפתיע, אם כן, שהקהילה המדעית בכללותה קיבלה את המוצא האבולוציוני כמציאות היסטורית מאז תקופתו של דרווין ורואה בה בין העובדות המבוססות והחשובות ביותר בכל המדע.