מבצע סוואנה (דרום אפריקה)
רקע > מלחמת העצמאות ומלחמת האזרחים של אנגולה

בעקבות "מהפכת הציפורנים" של 1974, ממשלת פורטוגל החדשה החליטה להעניק עצמאות למושבות שלה באפריקה. משא ומתן לעצמאות הביא לחתימת הסכם אלבור ב-15 בינואר 1975, וקבע את תאריך העצמאות הרשמית כ-11 בנובמבר 1975. ככל שתאריך הענקת העצמאות לאנגולה התקרב, המאבק בין שלוש המחתרות שנאבקו כנגד השלטון הפורטוגזי התגבר. שלושת המחתרות היו:
החזית הלאומית לשחרור אנגולה (FNLA), בהנהגת הולדן רוברטו, אשר התבססה על שבטי הקונגו שישבו בצפון אנגולה.
האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה (UNITA), בהנהגת ז'ונאס סאווימבי, אשר התבססה על שבטי אובימבונדו שישבו בדרום אנגולה.
תנועת העם למען שחרור אנגולה (MPLA) והאגף הצבאי שלה, הכוחות העממיים המזוינים לשחרור אנגולה (FAPLA), בהנהגת אגוסטיניו נטו, אשר התבססה על שבטי האמבונדו, שישבו באזור החוף של אנגולה.
ה-MPLA היה הארגון הגדול ביותר מבין השלושה, ולמרות ששלוש המחתרות נטו אידאולוגית לקומוניזם, רק ה-MPLA זכה לתמיכה מצד ברית המועצות והגוש המזרחי, כאשר הוא מזוהה כבן חסות של הסובייטים. בתחילה, ברית המועצות ניסתה לקדם איחוד בין שלוש המחתרות, אבל כאשר האיחוד לא יצא לפועל היא הטילה את כל כובד משקלה מאחורי ה-MPLA. הסיוע הסובייטי ל-MPLA עמד על יותר משישה מיליון דולר, כאשר היא מספקת להם שלל ציוד כבד כמו טנקים וארטילריה.
הלחימה החלה בנובמבר 1974, בעיר הבירה לואנדה והתפשטה במהירות על פני כל אנגולה, המחתרות ביקשו לתפוס נקודות אסטרטגיות, ובעיקר את הבירה, עד ליום העצמאות הרשמי. ה-MPLA הצליח לתפוס את לואנדה עד 9 ביולי מה-FNLA בזמן ש-UNTA נסוג מהבירה ותפס את דרום המדינה. עד מרץ 1975, ה-FNLA התקדמה ללואנדה מצפון, כאשר יחידות של צבא זאיר, בעידוד ארצות הברית, מסייעים להם. ה-MPLA קיבל אספקה מברית המועצות וביקש מקובה 100 מדריכים צבאיים. עד סוף אוגוסט, היו כמה מאות יועצים טכניים קובנים באנגולה. בתגובה לסיוע המסיבי של ברית המועצות ג'ון סטוקוול, ראש ה-CIA באנגולה, התחיל לספק נשק קל ל-FNLA ול - UINTA ללא אישור הממונים עליו וללא ידיעת הנשיא פורד והקונגרס.
במקביל, עד אמצע שנת 1975, התקיים מצב של מתח קיצוני לאורך הגבול הצפוני של דרום-מערב אפריקה (נמיביה כיום) עם אנגולה. כוחות ההגנה של דרום אפריקה כבר תפסו פיקוד על הגבול עם אנגולה ממשטרת הגבולות עוד ב־1974, כאשר חיילים מחליפים את השוטרים בגבול. בנאום בלואילדונול, ב-1 ביוני 1975, הודיע סם נוג'ומה, מנהיג הארגון העממי של דרום מערב אפריקה (SWAPO), כי המאבק המזוין יוגבר. כחודש לאחר מכן, מפקדת כוחות דרום אפריקה בדרום מערב אפריקה הזהירה ש-SWAPO מנצל את קריסת הרשויות הפורטוגליות, בכדי לבסס את מעמדו בדרום אנגולה. חודשים ספורים לאחר ההפיכה בליסבון יותר מ-2,000 מחברי SWAPO עזבו דרך אנגולה לאימון גרילה מחוץ למדינה. כוחות ההגנה של דרום אפריקה חששו שאחרי נסיגת הפורטוגלים, SWAPO יוכל להשתמש בדרום אנגולה כמקלט, שממנו ניתן לשגר הסתננות לדרום-מערב אפריקה. בעוד הלחימה בין התנועות האנגוליות היריבות התפשטה דרומה, אלפי פליטים נמלטו לשטחי דרום אפריקה. דוח משנת 1977 של המודיעין הדרום אפריקני טען שזרם הפליטים מאנגולה לנמיביה סיפק שדרה פתוחה ל"טרוריסטים של SWAPO לחצות בחופשיות את הגבול כדי לבצע רצח ושוד באובמבולנד ולהיעלם שוב לתוך הכאוס של דרום אנגולה". הרצח ב-17 אוגוסט 1975 של פילמון אליפאס, השר הראשי של אובמבולנד התפרש כעדות לפעילות SWAPO מוגברת.
קולונל יאן ברייטנבך הסביר: "המצב בדרום אנגולה הפך לכאוטי למדי, כאשר עיירות מחליפות ידיים לעיתים קרובות בין כל אחת משלוש התנועות. לדרום אפריקאים, על הגדות הדרומיות של נהרות אוקאונגו וקוננה, היה קשה לקבוע אילו חיילים מאיזו תנועה הם מתמודדים מעבר לגבול, אם הם עוינים באופן אקטיבי או לא, או אם הם אולי תומכי SWAPO, באופן פסיבי או אחר."