stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרדריק ז'ורנס

פרדריק ז'ורנס (בצרפתית: Frédéric Journès; נולד ב-25 באוקטובר 1968 בפריז) הוא דיפלומט צרפתי ומומחה לענייני אסטרטגיה וביטחון המשמש כשגריר צרפת בישראל.
מספטמבר 2019 עד יולי 2023 כיהן כשגריר צרפת בשווייץ ובליכטנשטיין. ביולי 2023 החליף את אריק דנון כשגריר צרפת בישראל.
ביוגרפיה

פרדריק ז'ורנס הוא בוגר בית הספר הלאומי למינהל (צרפת) (אנ') ו-Ecole Supérieure de Commerce de Lyon (ESC Lyon) (אנ'). וכן מחזיק בתואר בהיסטוריה וגאוגרפיה.
ביוגרפיה > קריירה

פרדריק ז'ורנס החל את הקריירה הדיפלומטית שלו בניו יורק כמזכיר בנציגות הקבועה של צרפת באו"ם בין השנים 2003–2007, שם היה אחראי על נושאי פירוק הנשק ואי-הפצת נשק גרעיני. הוא היה יועץ בשגרירות צרפת באתונה (2007-2010) ולאחר מכן בקאבול (2010-2011).
כשחזר לפריז, כיהן כסגן מנהל לעניינים אסטרטגיים במשרד החוץ ואירופה (צרפת) מ-2012 עד 2013. הוא היה אחראי על המסגרת הבין-ממשלתית לשיתוף פעולה וסחר בתחום הלוויינים. הוא גם היה אחראי על סחורות דו-שימושיות ואבטחה גרעינית.
לאחר מכן הצטרף לוועדה לאנרגיה אטומית (CEA), כמנהל היחסים הבינלאומיים בסבא"א. בתפקיד זה, הוא פיתח את שיתוף הפעולה המדעי הבינלאומי של ה-CEA, פיקח על המסגרת הבין-ממשלתית לשיתופי פעולה גרעיניים, וניהל משא ומתן רב-צדדי על מדיניות בטיחות וביטחון גרעיניים.
בספטמבר 2016 הצטרף ללשכת ראש הממשלה של צרפת כמנהל העניינים הבינלאומיים, האסטרטגיים והטכנולוגיים של המזכירות הכללית להגנה וביטחון לאומי (SGDSN).
בספטמבר 2019 מונה לשגריר צרפת בשווייץ וליכטנשטיין.
ביולי 2023 החליף את אריק דנון כשגריר צרפת בישראל.
חיים אישיים

ז'ורנס בזוגיות עם הריסטו מברב.
הערות שוליים

1 2  "Remise des lettres de créance". www.admin.ch. נבדק ב-2021-05-11.
1 2 3 4  "M. Frédéric Journès, ambassadeur de France en Suisse". La France en Suisse et au Liechtenstein. נבדק ב-2021-05-11.
↑  "Frédéric Journès est nommé gouverneur pour la France au conseil des gouverneurs de l'AIEA". actu-environnement.com. 2013-09-23.
↑  "Déjeuner en l'honneur de S.E. Monsieur Frédéric Journès, Ambassadeur de France en Suisse, et de Monsieur Patrick Lachaussée, Consul général de France à Genève, à l'occasion de leur prise de fonction". ge.ch. נבדק ב-2021-05-11.
↑  יהל פרג', ‏מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים התמקד בהצדעה לחיילים להט"ב וקריאה לשחרור החטופים, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 30 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 253313783  VIAF: 183161512217970562222   WorldCat (עם VIAF): 183161512217970562222 
במצעד הגאווה והסובלנות בירושלים 2024
פנרהין

| --- | --- |

מראה אווירי של פנרהין
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס השקט
 קואורדינטות:  9°0′20″S 157°58′10″W﻿ / ﻿9.00556°S 157.96944°W﻿ / -9.00556; -157.96944
 ארכיפלג:  איי קוק
 סוג:  אטול
 שטח:  98 קמ"ר
 גובה מרבי:  5 מטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  איי קוק איי קוק
 אוכלוסייה:  213
 מגלה:  [ויליאם קרופטון]
 תאריך גילוי:  8 באוגוסט 1788
  (למפת איי קוק מוגדלת) אוורואה אייטוטקי אטיו מיטיארו פוקאפוקה מניהיקי ררוטונגה האוקיינוס השקט פנרהין(למפת איי קוק רגילה) אוורואה אייטוטקי אטיו מיטיארו פוקאפוקה מניהיקי ררוטונגה האוקיינוס השקט פנרהין
 
מראה אווירי של פנרהין
פנרהין (באנגלית: Penrhyn) הוא האטול המרוחק ביותר והגדול ביותר מבין 15 האיים של איי קוק שבאוקיינוס השקט.
גאוגרפיה

פנרהין ממוקם במרחק 1365 ק"מ מצפון-מזרח לאי ררוטונגה, 9 מעלות מדרום לקו המשווה. הוא שוכן בפסגתו של הר הגעש התת-קרקעי הגבוה ביותר באיי קוק, 4876 מטרים מעל לקרקעית האוקיינוס. האי מורכב מטבעת אלמוגים בהיקף של 77 ק"מ. שטחה של הלגונה הפנימית שלו הוא 233 קמ"ר, מתוכה קרקעית בשטח 62 קמ"ר המכוסה בצדפות-פנינים (ראו "כלכלה" להלן). שטח הקרקע של האטול הוא 9.84 קמ"ר. הגובה המרבי הוא 5 מטרים.
דמוגרפיה

על פי מפקד 2001 אוכלוסיית האטול עמדה על 351 תושבים  וב-2011 קטנה האוכלוסייה ל-213 תושבים.
באטול קיימים שני כפרים. הכפר הראשי ומושב מועצת פנרהין הוא אומוקה (Omoka), השוכן על האיון מואנאונוי (Moananui) בחלקו המערבי של האטול, מצפון לשדה התעופה. האי השני הוא טה טאוטואה (Te Tautua) השוכן על האיון פוקררה (Pokerere) בחלקו המזרחי של האטול. 75% מאוכלוסיית האטול משתייכים לכנסייה הנוצרית של איי קוק ו-25% משתייכים לכנסייה הקתולית.
היסטוריה > מקור השם

שמו המקורי של האטול הוא טונגרבה (Tongareva). על פי מחקרים משמעות השם הוא "טונגה מרחפת בשמיים", או "הדרך מהדרום". השם האנגלי פנרהין  מקורו בספינה "ליידי פנרהין" (Lady Penrhyn) שנחתה במקום ב-8 באוגוסט 1788. שם אירופאי נוסף הוא האי בנט (Bennett Island). הספינה "ליידי פנרהין" הייתה אחת מצי הספינות שנשלחו מאנגליה לתור אחר מושבת מגורשים.
היסטוריה > עבדות

ב-1864 כמעט והתרוקן האי מיושביו על ידי משלחת מפרו. כ-1000 גברים, נשים וילדים נלקחו לדרום אמריקה. כמרים ילידים מטעם האגודה המסיונרית של לונדון הביאו את הנצרות מהאי ררוטונגה עשר שנים קודם לכן. הדת החדשה  התקבלה בהתלהבות והכפריים החלו מיד בבניית כנסיות. הבטחתם של סוחרי העבדים לתשלום נאות ולחזרה לאי לאחר תקופת עבודה, נראו כמקור מימון לבניית הכנסיות, אך רוב אלה שהתפתו מתו בגלות ולמעשה חיו בתנאי עבדות. מקור אחר מציין כי ב-1863 410 תושבים מתוך כלל 500 התושבים נחטפו לעבודה באיי הגואנו של פרו בסיועם של מיסיונרים שקיבלו תשלום על כך.
היסטוריה > קולוניאליזם

איי קוק היו מדינת חסות בריטית בין השנים 1888-1900 ולאחר מכן סופחו לניו זילנד עד לקבלת העצמאות ב-1965.
בין השנים 1856-1980 תבעה ארצות הברית ריבונות על האי על פי חוק הגואנו. התביעה לא הוכרה מעולם על ידי בריטניה, ניו זילנד או איי קוק וריבונותה של ניו זילנד הוכרה במהלך הפעולות הצבאיות של ארצות הברית באיי קוק במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-11 ביוני 1980 חתמה ארצות הברית על הסכם עם איי קוק לפיו היא מכירה בריבונותם של איי קוק על פנרהין.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

בראשית שנת 1942 סיכנה ההתקדמות היפנית את נתיבי האוויר בדרום האוקיינוס השקט והוחלט לחפש נתיב חליפי. במרץ נמצא פנרהין כמתאים להקמת שדה תעופה. למרות שהאדמה הייתה בבעלות התושבים ולא ניתן היה למכור אותה, הוסדר הנושא ובאמצעות כוח עבודה מקומי נבנה שדה תעופה במקום. העבודות החלו ביולי וכשהושלמה סלילת השדה מוקמו במקום מכלי דלק. קו תקשורת הוקם על ידי שירות הקשר של צבא ארצות הברית.
כלכלה

שדה התעופה מתקופת המלחמה משמש עדיין לטיסות בלתי סדירות.
מעבר ים לתוך הלגונה מאפשר לספינות השטות בין האיים להיכנס לתוכה והאטול נעשה לנקודת עצירה פופולרית ליאכטות החוצות את האוקיינוס השקט בדרכם מפנמה לניו זילנד. ספינות של חברת הספנות המקומית פוקדות את האטול אחת לשלושה חודשים.
הכובעים המיוצרים במקום, העשויים מסיבי קוקוס, נחשבים לטובים ביותר המיוצרים בדרום האוקיינוס השקט. הסיבים, הנלקחים מעלים טריים של עץ הקוקוס, מבושלים ומיובשים. מהסיבים מיוצרים גם מניפות וסלים.
חוות הפנינים השחורות הן הענף הכלכלי המשמעותי ביותר באי. לפני שענף זה התפתח, נעשה שימוש כלכלי בדר שמייצרות צדפות הפנינים.
אוכלוסיית האטול מסתמכת על האוקיינוס כעל מקור המזון העיקרי שלה בנוסף לחקלאות מקומית המבוססת על גידול קוקוס ועץ הלחם. מדי בוקר יוצאים גברי האי בספינותיהם כדי לדוג דגים לכלכלת משפחותיהם. את התפריט שלהם משלימים בני האי על ידי אורז מיובא.
הערות שוליים

↑  Tongareva (Penrhyn) Atoll – Cook Islands – Northern Group, South Pacific Ocean
↑  Penrhyn, Cook Islands
↑  "Cook Islands". City Population—Population Statistics for Countries, Administrative Areas, Cities and Agglomerations. Retrieved 29 August 2013.
↑  Kloosterman, Alphons M.J. (1976). "Discoverers Of The Cook Islands And The Names They Gave". Cook Islands Library and Museum (web: Victoria University of Wellington).
↑  Tongareva Island
↑  Tongareva (Penrhyn) Atoll – Cook Islands – Northern Group, South
↑  Central Intelligence Agency (13 August 2013). "Cook Islands, World Factbook".
↑  Office of The Geographer, Bureau of Intelligence and Research (2013). "Limits In The Seas No. 100; Maritime Boundaries: United States—Cook Islands and United States—New Zealand (Tokelau)".
↑  Mahina Expedition – Offshore Cruising Instruction
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562329105171  LCCN: n85222726  VIAF: 131418845   WorldCat (עם VIAF): 131418845
פרפטואום מובילה (מוזיקה)

במוזיקה קלאסית, פרפטואום מובילה הוא כינוי לפרק מהיר שבו תנועה בלתי פוסקת בערכי צליל קצרים (על פי רוב חלקי שש-עשרה).
דוגמאות מוכרות הן הטוקטה לפסנתר של פרוקופייב, הפרק האחרון בסונטה לפסנתר וכינור של ראוול ומעוף הדבורה של רימסקי קורסקוב. כמו כן, חוברו קטעי נגינה בשם זה במיוחד לשם הפגנת הווירטואוזיות של הנגן לראווה; הידועים שבהם: "moto perpetuo" מאת פגניני לכינור בליווי פסנתר ו"פרפטואום מובילה" מאת נובצ'ק, אף הוא לכינור בליווי פסנתר.
ראו גם

פרפטואום מובילה (פיזיקה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרחאת עבאס

פראת מקי עבאס (בערבית: فرحات عباس; בתמזיגת: Ferḥat Ɛebbas;‏ 24 באוגוסט 1899, בואפרון – 24 בדצמבר 1985, אלג'יר) היה פוליטיקאי אלג'יראי ממוצא קבילי, מראשי המאבק לעצמאות של אלג'יריה. ייסד את האיחוד העממי האלג'יראי UPA ואת האיחוד הדמוקרטי של המניפסט האלג'יראי UDMA שהצטרף לחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה FLN בימי מלחמת העצמאות. בשנים 1958–1961 כיהן עבאס כראש הממשלה הזמנית של הרפובליקה האלג'יראית GPRA. אחרי הכרזת העצמאות, נבחר ליושב ראש האספה הלאומית החוקתית של אלג'יריה, תפקיד שבו כיהן בשנים 1962–1963. בתוקף תפקיד זה היה פרחאת עבאס ראש המדינה הראשון של אלג'יריה, לפני הנשיא הראשון אחמד בן בלה.
היה רוקח בהכשרתו.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

פרחאת עבאס נולד בקיץ 1899 כבנם השביעי מתוך שלושה עשר ילדיהם של הקאיד סעיד בן אחמד עבאס ושל אשורה בנת עלי לבית מאזה. מקום הולדתו היה בואפרון, כיום בוואג'אנה, יישוב שהוא חלק מהכפר המעורב טאהר שבמחוז ג'יג'ל. האב היה הקאיד של הכפר שאהנה וזכה לאות שליון הכבוד של צרפת בדרגת מפקד. משפחתם הייתה משפחה כפרית ממוצא קבילי שנאלצה לנטוש בשנת 1871 את קביליה הקטנה אחרי תבוסת המרד של מוחמד אל מוקראני. הסב גורש מאדמותיו על ידי השלטון הצרפתי והורד למעמד של פלאח. או פועל חקלאי. הוא ירד מהרמות הגבוהות ויצא להתיישב באזור החוף.
מגיל 10 למד עבאס בבית ספר יסודי צרפתי בעיר ג'יג'ל ומכיוון שהיה תלמיד טוב בגיל 15 נשלח עם מלגה ללמוד בתיכון בסקיקדה שכונתה אז פיליפוויל, במחוז קונסטנטין. אחרי סיום מבחני הבגרות שירת בשנים 1921–1924 בצבא בחיל הרפואה הצרפתי ועלה תוך כדי כך לדרגת סמל. באותה תקופה התחיל לכתוב מאמרים בעיתונים בשמות-עט שונים, אחד מהם "כאמל אבנסראז'". בתום השירות הצבאי למשך תקופה הארוכה בשנים 1924–1933 למד רוקחות באוניברסיטת אלג'ר,תקופת הלימודים נמשכה שמונה שנים, יותר משש השנים הדרושות, מכיוון שעבאס התעניין יותר בפוליטיקה ובספרות מאשר במדעי החיים וכימיה. באותן השנים קרא את ספרי ויקטור הוגו, את סופוקלס, את הצהרת זכויות האדם והאזרח, פרסם ב"אל תקאדון" ("הקדמה") וב-"Le Trait d'Union" (מקף) מאמרים בקורתיים כלפי הקולוניאליזם.
בעת לימודיו נעשה פעיל ב"אחוות הסטודנטים המוסלמים של צפון אפריקה" (AEMAN) (משנת 1931 – איגוד). הוא נבחר ליושב ראש שלה בשנים 1926–1927 וליושב ראש בשנים 1927–1931. בקונגרס האיגוד הלאומי של הסטודנטים ב-1930 נבחר לסגן יושב ראש האיחוד הלאומי של הסטודנטים בצרפת.
ביוגרפיה > המפנה אל המאבק לעצמאות

מלחמת העולם השנייה השפיעה על תפיסתו של פרחאת עבאס. ההתפתחויות שמו קץ לתקוותיו ל"שוויון במסגרת ריבונות צרפתית" ושכנעו אותו ש"הקולוניאליזם הוא מפעל גזעני של השתלטות וניצול' שבו היו מעורבות לחלוטין אפילו האליטות הרפובליקניות הצרפתיות הנאורות ביותר"

בשנת 1940 התגייס עבאס בהתנדבות בשירות הרפואי של הצבא הצרפתי.
ב-10 באפריל 1941 הוא שלח למרשל פיליפ פטן, מנהיג המשטר וישי של "המדינה הצרפתית", שנמצאה בחסות גרמניה הנצאית, דו"ח בכותרת "אלג'יריה של מחר" שבו קרא לשים לב לגורל הילידים המוסלמים והציע בזהירות להפיעל רפורמות. פטן השיב לו בנימוס מבלי להתחייב לדבר.

אחרי נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה, פנה עבאס אל האדמירל פרנסואה דרלאן שהושאר בשלטון על ידי בעלות הברית, אולם דרלאן בחר שלא לבצע שינויים גם בנוגע למעמד המוסלמים, וגם במעמדם של יהודי אלג'יריה.
ב-10 בפברואר 1943 פרסם פרחאת עבאס עצומה (מניפלסט) שבה דרש מעמד חדש אוטונומי עבור אלג'יריה, הרבה מעבר לדרישותיו עד אז
אחרי התכנסות מחדש של "משלחות הפיננסיות" של אלג'יריה באישור המושל הכללי מרסל פרוטון (Peyrouton), במאי 1943 הוסיף עבאס נספח שנקרא "פרויקט לרפורמות" בעקבות המניפסט של העם האלג'יראי ובו רומז לראשונה על "אומה אלג'יראית".
הפרויקט הועמד לעיון וזכה בתמיכת 21 חברי "המשלחות" הוותיקים. אולם יורשו של פרוטון בתפקיד, הגנרל ז'ורז' קטרו חסם את הפרויקט ודחה את יוזמותיו של עבאס. "המשלחות הפיננסיות" של הערבים והקבילים פוזרו על ידי המושל. בין ספטמבר לדצמבר 1943 הועמד עבאס במעצר בית באן סלאח בפקודת הגנרל דה גול, ראש הוועד הצרפתי לשחרור לאומי.
בהמשך נענה דה גול חלקית לקבילות המוסלמים: באמצעות צווים ב-7 במרץ 1944 אישר התאזרחותם של עשרות אלפי מוסלמים בלי לגעת במעמד המשפט האסלאמי לגביהם והקים אספות מקומיות בכוללות ילידים בשיעור של שתי חמישיות מכלל חבריהן. בעיני עבאס וחבריו ויתורים אלה לא היו מספקים. ב-14 במרץ 1944 ייסד עבאס את אגודת "ידידי מניספט החירות" Amis du manifeste de la liberté (AML)
כשהוא מגובה על ידי השייח מוחמד בשיר אל אברהימי, ראש איגוד העולמא האלג'יראים ועל ידי מסאלי אל-האג', מנהיג מפלגת העם האלג'יראי. בספטמבר 1944 הקים את השבועון "אגליטה" ('Égalité' – "שוויון" בצרפתית) שהמוטו שלו היה "שוויון בני האדם – שוויון הגזעים – שוויון העמים"
למחרת מעשי הטבח בסטיף במאי 1945, עבאס, שנחשב לאחראי למהומות יחד עם מוחמד בשיר ואחמד שריף סעדאן, הושלך למאסר והאגודה AML נאסרה. ב-1946 שוחרר מהכלא ויחד עם חברו לתא, שריף סעדאן, הקים את האיחוד הדמוקרטי של המניפסט האלג'יראי ׁUDMA
(Union démocratique du manifeste algérien). פרט לסעדן, הקיף עבאס את עצמו בפעילים צעירים יותר, כמו אחמד בומנג'ל, אחמד פרנסיס או קדור סתור.
ביוני 1946 זכתה מפלגת UDMA ב-11 מושבים מתוך 13 מטעם הקולגיום השני באספה המחוקקת השנייה של צרפת. פרחאת עבאס נבחר כנציג של סטיף.
המפלגה החדשה UDMA אימצה גישה מתונה יחסית, כמו השאיפה להקמת מדינה אלג'ראית בשיתוף פעולה מלא עם צרפת. ב-1946 היה עבאס עצמו לעורך הביטאון "Egalité". הוא נשאר פעיל בפוליטיקה בחבר באספה האלג'יראית עד שנת 1955.
בשנים הללו נעצר פעמיים על ידי השלטונות הצרפתיים. משראה כי שגישתו המתונה אינה עוזרת נמלט ב-1956 לגולת קהיר. בעת שהותו בקהיר שיתף פעולה עם אחמד בן בלה
ביוגרפיה > הצטרפותו לחזית לשחרור לאומי. ראש הממשלה הזמנית בגולה

כמתנגד לאלימות שמר עבאס מרחק מהמלחמה לעצמאות והמשיך למשך תקופה לנסות לתווך בין הצדדים.
בשנת 1954 התקבל לשיחה אצל ראש ממשלת צרפת פייר מנדס פראנס בנוכחות שר הפנים פרנסואה מיטראן וראש עיריית אלג'יר ז'אק שבלייה. הוא הזהיר את המארחים מפני התעלמות מהדרישות להגדרה עצמית של האלג'יראים.
כשהצרפתים העצימו את המעורבות הצבאית ב-1956, אחרי 18 חודשי מלחמה, הצטרף גם פרחאת עבאס לחזית לשחרור לאומי.
המפלגה ניצלה את כישוריו הדיפלומטיים ובסיועו של המנהיג התוניסאי חביב בורגיבה, שלחה אותו לגייס תמיכה ברחבי העולם. עבאס ביקר באמריקה הלטינית, באירופה ובמזרח התיכון ובשנת 1957 התמנה לנציג FLN באו"ם.
ב-1958 השתתף עבאס בוועידה הצפון-אפריקאית בתוניס ובמרץ אותה השנה פנה לאפיפיור עם בקשה להתערבותו למען השגת שלום.
אחרי קריסת הרפובליקה הצרפתית הרביעית ועלייתו לשלטון של שארל דה גול גברו התקוות להגשמת שאיפות העצמאות של האלג'יראים המוסלמים. אולם הלחימה נמשכה וב-18 בספטמבר 1958 הצד האלג'יראי המוסלמי הקים בגלות קהיר את הממשלה הזמנית של הרפובליקה האלג'ראית. GPRA. מעמדו הפוליטי של עבאס ויוקרתו כלאומן מתון, מקובל יותר בעיני המערב, עזרו לו להיבחר כראש הממשלה הזמנית.
כראש הממשלה זכה עבאס יותר למעמד של סמל, בעוד שאר שרי הממשלה קבעו את הטון. בהמלך הזמן מספר מדינות באסיה ואפריקה הכירו בממשלה האלג'יראית בגולה.
באוקטובר 1958 ניסו עבאס ודה גול לשים קץ למלחמה באמצעות מפגש ושביתת נשק. אולם הצדדים לא הסכימו על בחירת מקום נייטרלי לפגישה המתוכננת. ב־16 בספטמבר 1959 ריכך דה גול את עמדותיו והציע שסוגיית ההגדרה העצמית תוכרע במשאל עם שייתקים ארבע שנים אחרי שביתת הנשק. בקווים כלליים תוכנית זאת התקבלה אולם נותרו כמה נקודות מחלוקת מטרידות.
מדיניות המערב אכזבה את עבאס שהתרעם במיוחד על גישתן של ארצות הברית והממלכה המאוחדת שסיפקו נשק לצרפת.
ביוני 1960 השיחות הגיעו למבוי סתום ועבאס פנה לגוש הקומוניסטי וביקר בסין ובברית המועצות, בהן זכה לקבלה חמה. בו זמנית הרגיע את המערב באשר לטיב הבריתות החדשות שנוצרו מחוסר ברירה.
אנו מעדיפים  להגן על עצמנו בעזרת נשק סיני מאשר להיהרג בנשק של המערב
ב-27 באוגוסט 1961 התפטר עבאס מתפקיד ראש הממשלה הזמנית בגולה והתחלף עם בניוסף בן חדה.
אחר כך חבר ל"קבוצת תלמסאן" האופוזיציונית של אחמד בן בלה ולהווארי בומדיין שהתנגדו לממשלת GPRA.
בסופו של דבר הממשלה בגולה התפזרה.
ממשלת פקיסטן שתמכה במאבק האלג'יראים לעצמאות, הסכימה להעניק לעבאס דרכון דיפלומטי פקיסטני שישמש לו במסעות בעולם.
ביוגרפיה > אחרי העצמאות

ב-5 ביולי 1962 אלג'יריה זכתה בעצמאות ובין התאריכים 25 בספטמבר 1962 – 15 בספטמבר 1969 כיהן פרחאת עבאס כיושב ראש האספה מכוננת שלה. כשבן בלה שהפך לנשיא אלג'יריה צמצם בסמכויות האספה התפטר עבאס במחאה נגד החלטת חזית השחרור לערוך את החוקה מחוץ למוסד הפרלמנטרי. בסופו של דבר הוא סולק מהמפלגה ובשנים 1964–1965 הועמד במעצר בית.
במרץ 1976 יחד עם בנחדה קרא להקמת אספה מכוננת חדשה בניגוד לשלטון הכוחני של הנשיא הווארי בומדיין, המבוסס על הצבא, ואז שוב הועמד במעצר בית.
עם זאת ב-30 באוקטובר 1984 העניק המשטר לעבאס עת "מדליית ההתנגדות" כאות הוקרה.
/
פרחאת עבאס הלך לעולמו ב-24 בדצמבר 1985 והובא לקבורה בבית הקברות אל-עליה על יד אלג'יר.
ביוגרפיה > חייו הפרטיים

עבאס היה נשוי החל מספטמבר 1945 עם מרסל שטצל, צרפתייה ילידת אלג'יריה. לזוג נולד בן בשם חלים.
עבאס אהב כדורגל ורכיבה.
פרסים ואותות הוקרה

30 באוטובר 1984 – "מדליית ההתנגדות" מטעם הרפובליקה
הנצחה

אוניברסיטת סטיף ושדה התעופה בג'יג'ל נושאים את שמו
כתביו

1931 – Le Jeune Algérien: de la colonie vers la province
קובץ מאמריו מצעירותו ("לה ז'ן אלז'יריין":מקולוניה לפרובינציה)
1936 – La France c'est moi
1938 – Pourquoi nous créons l'Union populaire algérienne
Rapport au maréchal Pétain – Avril 1941
J’accuse l’Europe, 1944
1962 – La nuit coloniale (הלילה הקולוניאלי)
1980 – Autopsie d'une guerre:L'aurore (פוסט מורטם של מלחמה)
1984 – L'indépendance confisquée (העצמאות המעוקלת)
לקראיה נוספת

Leïla Benammar Benmansour, Ferhat Abbas, journaliste à L’Entente (1935–1942). Une plume exceptionnelle combative, El Watan, 19 février 2006.
Laila Benammar Benmansour Dans l'autonomie ou par la lutte armée périodique El Watan avril 2007
Jacques Cantier L’Algérie sous le régime de Vichy Ed. Odile Jacob 2002,
Claude Collot L'union populaire algérienne (1937–1939) Revue algérienne des sciences juridiques, politiques et économiques Vol.9 Issue 4 1972 pp.967–1005, –
Claude Collot, Jean-Robert Henry Le mouvement national algérien.Textes 1912–1954 Alger, O.P.U.1978
Dale H. Hoiberg,, ed. . "Abbas, Ferhat". Encyclopædia Britannica. 1: A-ak Bayes (15th ed.). Chicago, IL: Encyclopædia Britannica, Inc 2010. pp. 9–10. ISBN 978-0-85229-961-6. LCCN 2002113989.
Jeremy F.Lane Ferhat Abbas, Vichy's National Revolution, and the Memory of the Royaume arabe, L'Esprit créateur vol,47, printemps 2007 pp.19–31"
Neil Macmaster War in the Mountains Peasant Society and Counterinsurgency in Algeria 1918–1958 Oxford University Press 2020
Kathleen O'Mara – Ferhat Abbas in Frank G. Magill (ed) The 20th Century A-GI: Dictionary of World Biography vol.7Routledge, New York, London 1999
Pierre Montagnon La France coloniale – Retour à l'Hexagone tome 2 Pygmalion 1990 isbn=2-85704-319-8
Charles Moritz, ed.. Current Biography Yearbook: 1961. New York, NY: The H. W. Wilson Company. pp. 1–3. LCCN 40-27432.
Guy Pervillé, «Abbas, Ferhat (1899–1985)», dans Jeanine Verdès-Leroux (dir.), L'Algérie et la France, Paris, Robert Laffont, 2009, (ISBN 978-2-221-10946-5, notice BnF no FRBNF42001417), p. 3–6.
Guy Pervillé Parcours, L’Algérie, les hommes et l’histoire, recherches pour un dictionnaire biographique de l’Algérie, numéro 8 (novembre–décembre 1987)
Malika Rahal, L’Union démocratique du Manifeste algérien (1946–1956) : Histoire d’un parti politique. L’autre nationalisme*algérien, INALCO, 2007
Camilla Rockwood,, ed.. Chambers Biographical Dictionary (8th ed.). Edinburgh, UK: Chambers Harrap Publishers Ltc.2007 ISBN 978-0-550-10200-3.
הערות שוליים

1 2  O'Mara 1999 ע' 5
↑  Larousse
↑  CB
↑  באתר הקונפדרציה של אפליסן ומליל
1 2 3 4  2009 G.Pervillé עמ'  3
↑  Holberg 2010 עמ' 9
1 2  Stephane Giocanti Maurras Le chaos et l order Flammarion 2006 עמ' 303
↑  Thérèse-Charles Vallin, "Nationalisme algérien et nationalisme maurrassien" Etudes maurassiennes, 3, 1974,  p.43
↑  Kamel Beniaïche" Ferhat Abbas : L’homme des convictions profondes", El Watan, 24.12.2018
↑  Michel Deveze – La France d Outre Mer, Hachette 1948 ע' 32
↑  C.Collot, J.R.Henry 1978 עמ' 137–138
↑  L.Nagy 1990
↑  J.F.Lane 2007 עמ' 19–31
↑  1990 P.Montagnon  עמ' 108–110
↑  J.Cantier  2002 עמ' 372
↑  [ http://texturesdutemps.hypotheses.org/1458 Le Manifeste du peuple algérien[]
↑  N.Macmaster 2020 עמ' 89
↑  G.Pervillé 1987 עמ' 5–16
↑  Laila Benammar Benmansour El Watan avril 2007
↑  Malika Rahal 2007
↑  Ch.Moritz ed 1961 עמ' 2
↑  D.Hoiberg 2010עמ' 10
↑  Rockwood 2007 עמ' 2
1 2  Holberg 2010 עמ' 10
↑  Moritz עמ' 1
↑  Noor ul Haq (ed Pakistan and Africa  (1981–2006)
↑  James McDougall A History of Algeria Cambridge University Press 2017 עמ' 271–272
↑   2005 באתר archive
↑  Moritz 1961 עמ' 3
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304080905171  PLWABN: 9812665888805606  BIBSYS: 90555233  BnF: cb11887948h (data)  CiNii: DA04713028  GND: 119408015  ISNI: 0000 0001 1032 7865  LCCN: n81086411  NTA: 069552525  RERO: 02-A002903067  SUDOC: 026675927  VIAF: 111270195   WorldCat (עם VIAF): 111270195
פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג

פרידריך וילהלם במוזיאון בודה
פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג (16 בפברואר 1620 – 29 באפריל 1688) היה הנסיך הבוחר של ברנדנבורג ודוכס פרוסיה מ-1 בדצמבר 1640 ועד מותו. הוא עמד בראש בית הוהנצולרן ונודע בכינוי הנסיך הבוחר הגדול (Der Große Kurfürst) בזכות כשרונותיו הפוליטיים והצבאיים. פרידריך וילהלם היה גם קלוויניסט אדוק, ושמו נקשר גם לעליית מעמד הסוחרים, היות שהאמין בחשיבותו של המסחר וקידם אותו ללא ליאות. הרפורמות הפנימיות הממולחות שלו כנסיך בוחר העניקו לפרוסיה מעמד איתן בסדר הפוליטי של צפון ומרכז אירופה שלאחר שלום וסטפאליה, ובזכותן הצליח בנו לשדרג את מעמדה של פרוסיה מדוכסות לממלכה.
ביוגרפיה > ילדותו

פרידריך וילהלם נולד בברלין ב-16 בפברואר 1620 לגאורג וילהלם ולאליזבת שרלוטה מפפאלץ, בתו של פרידריך הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ. פרידריך וילהלם ירש את הכתר מיד, לפני שהספיק להכיר את עולם הפוליטיקה ומדע המדינה היטב. הוא ירש את הכתר ב-1640 ומיד החל בפעולות נמרצות לשיקום המדינה. הוא סיכם שביתת נשק עם שוודיה ובצעדים זהירים חילץ את פרוסיה מהמצב הבעייתי בו היא נמצאה. הוא הקים צבא, שנשמר כפי שהוא עוד בהקמת הממלכה מאוחר יותר. הצבא עצמו היה די קטן במידותיו, ולכן פנה אל ההולנדים לתמיכה על ידי כך שנשא ללואיזה הנרייטה מנסאו, בתו של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז', דבר שבסופו של דבר לא השתלם במיוחד וכמעט ולא הניב פירות.
ביוגרפיה > שלטונו

בשנת 1640 עלה פרידריך וילהלם לשלטון, לאחר מות אביו. נחלתו כללה את מרקיזות ברנדנבורג, דוכסות קלווה, רוזנות מרק ודוכסות פרוסיה.
ביוגרפיה > שלטונו > קריירה צבאית

פרידריך וילהלם נודע כמפקד צבאי דגול, וצבאו היה היסוד לצבא פרוסיה. במיוחד הוא התפרסם לאחר ניצחונו המשותף עם השוודים בקרב ורשה (1656), אך זמן לא רב לאחר מכן בגדו בו השוודים במצוותו של לואי ה-14, מלך צרפת, ופלשו לברנדנבורג. לאחר צעדה של 250 קילומטרים במשך 15 יום חזרה לברנדנבורג, הפתיע פרידריך וילהלם את השוודים והביס אותם בקרב פהרברלין, ובכך שם קץ למיתוס על הצבא השוודי הבלתי מנוצח. הוא השמיד צבא שוודי נוסף שפלש לדוכסות פרוסיה במסע המזחלות הגדול של שנת 1678.
ביוגרפיה > שלטונו > מדיניות פנים

פרידריך וילהלם הצליח להקים צבא של 40,000 חיילים עד ל-1678, באמצעות משרד המלחמה שבראשו עמד יואכים פרידריך פון בלומנטל. הוא היה חסיד של מרקנטיליזם, מונופוליזם, סובסידיות, מכסים ורפורמות פנים. בעקבות ביטולו של האדיקט של נאנט בידי לואי ה-14 עודד פרידריך וילהלם הגירה של הוגנוטים וולונים וצרפתים לברנדנבורג-פרוסיה באמצעות צו פוטסדאם, וביסס את מעמדה התעשייתי והטכנולוגי של פרוסיה. בעצתו של בלומנטל הסכים פרידריך וילהלם לפטור את האצולה מתשלום מיסים ובתמורה לכך קיבל את הסכמתם לפירוק המדינות הגרמניות. הוא חיבר תעלות ונהרות והקל על השיט בתחומי ברנדנבורג והדוכסות של פרוסיה, מערכת שאותה המשיכו לפתח ארכיטקטים כגון גאורג שטינקה, ונמצאת בשימוש עד ימינו אנו.
משפחתו

ב-7 בדצמבר 1646 נשא פרידריך וילהלם לאישה את לואיזה הנרייטה מנסאו בהאג, וממנה נולדו לו שישה ילדים, ששלושה מתוכם מתו בינקותם:
וילהלם היינריך (1648-1649)
קרל (1655-1674)
פרידריך (1657-1713)
אמליה (1664-1665)
היינריך (1664)
לודוויג (1666-1687)
ב-13 ביוני 1668 התחתן פרידריך וילהלם עם סופיה דורותיאה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג בגורינגן, ממנה נולדו לו שבעה ילדים:
פיליפ וילהלם (1669-1711)
מריה אמליה (1670-1739)
אלברכט פרידריך (1672-1731)
קרל (1673-1695)
אליזבת סופיה (1674-1748)
דורותיאה (1675-1676)
כריסטיאן לודוויג, שעבורו כתב יוהאן סבסטיאן באך את הקונצ'רטי הברנדנבורגיים
הערות שוליים

↑  Frederick William | elector of Brandenburg
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261454005171  PLWABN: 9810627945105606  BIBSYS: 90559855  BNE: XX5027287  BnF: cb12519319x (data)  GND: 11853596X  ISNI: 0000 0001 0911 415X  LCCN: n81052570  LNB: 000210345  NKC: pna2008424933  NTA: 071145206  RKD: 469614  SELIBR: 214474  SNAC: w6tb1hwz  SUDOC: 034437045  VcBA: 495/90897  VIAF: 67256875   WorldCat (עם VIAF): 67256875