stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון האולנד
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  Chesney, Russell W (2003). "Who Was John Howland and Why Was an Award Named After Him 50 Years Ago?". Pediatric Research. 53 (3): 523–525. doi:10.1203/01.PDR.0000052080.78446.91. PMID 12595606.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007345730605171  PLWABN: 9810593426505606  LCCN: n2012187663  NKC: nlk20040154145  NLG: 248800  NTA: 134039319  VIAF: 230546150   WorldCat (עם VIAF): 230546150
מרים בן-פורת

מרים בן-פורת (25 בינואר 1918 – 26 ביולי 2012) הייתה שופטת בית המשפט העליון ומבקרת המדינה בשנות התשעים. היא הייתה האישה הראשונה למלא תפקידים אלו במדינת ישראל.
ביוגרפיה

נולדה בוויטבסק (אז, ברוסיה הסובייטית; בשנות האלפיים, בבלארוס) לחיה לבית ריץ ולאליעזר שיינזון, במשפחה בת שבעה ילדים - שלוש בנות וארבעה בנים. אביה היה סוחר ויצרן יליד ליטא. אחותה היא האדריכלית בלהה שרגנהיים שהשתתפה בתכנון קמפוס אוניברסיטת בר-אילן בשלביו המוקדמים והתמחתה בנוסף בתכנון בתי כנסת. המשפחה עברה לקובנה שבליטא זמן קצר לאחר לידתה של מרים. בשנת 1936, עלתה בן-פורת לארץ ישראל בגפה.
בשנת 1945 סיימה את לימודי המשפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים והוסמכה כעורכת דין לאחר התמחות במשרדו של יצחק אולשן. בשנת 1948 החלה לעבוד במשרד המשפטים כתובעת במחוז תל אביב. היא התקדמה לתפקיד סגן פרקליט המדינה במחוז תל אביב ובתפקיד זה הייתה התובעת במשפט של בנק יפת, של רוצחי ישראל קסטנר ושל יעקב חרותי.
עבודתה כתובעת תוארה על ידי ד"ר יוחנן בדר בעיתון חרות:
שאול הון תיאר את עבודתה:
ביוגרפיה > כשופטת

במאי 1958, התמנתה לכהונת שופטת בבית המשפט המחוזי בירושלים. כניסתה לתפקיד לוותה בחרם מצד לשכת עורכי הדין שטענה שמינוייה הוא "מינוי פוליטי" בשעה שיש עורכי דין בעלי ותק רב שלא זכו בתפקיד. יוחנן בדר ציין שמועה שבמקור הייתה בן פורת אמורה להתמנות לבית המשפט המחוזי בתל אביב, אולם בגלל התנגדות גורמים שונים בתל אביב מונתה למחוזי בירושלים, דבר שהעלה את חמת אלו שחיכו לתורם להתמנות לבית המשפט המחוזי בירושלים.
בתחילת 1968 עוררה סערה ציבורית כאשר קבעה שהסעיף הדורש את שמירת השבת המופיע בחוזים של הקרן הקיימת לישראל, בטל. בספטמבר 1970 מתחה ביקורת על מינהל מקרקעי ישראל, על שלא שילם פיצויים במלוא השווי של קרקעות מופקעות. בשנת 1971 מונתה ליושבת ראש ועדת העררים לחלוקת רישיונות למוניות. בשנת 1974 הייתה אב בית הדין שדן בעניינו של הילריון קפוצ'י.
באפריל 1975 החלה לכהן כנשיא-תורן של בית המשפט המחוזי בירושלים. בדצמבר 1975 החלה לכהן כנשיאת בית המשפט המחוזי.
במקביל לכס השיפוט, בין השנים 1964–1978, לימדה בן-פורת באוניברסיטה העברית, והגיעה לדרגת פרופסור חבר.
ב-1 בנובמבר 1976, מונתה כשופטת בפועל בבית המשפט העליון. ב-2 במרץ 1977 מונתה במינוי קבע, והייתה לאישה הראשונה בהרכב בית המשפט.
בשנת 1983, עם מינויו של מאיר שמגר לנשיא, התמנתה לממלא מקום נשיא בית המשפט העליון (תואר אשר שונה בשנת 1984 ל"משנה לנשיא בית המשפט העליון"). בשנת 1984 הרכב שופטים בראשותה קיבל החלטה בפסק דין פטרומיליו.
היא פרשה מכס השיפוט בשנת 1988, בהגיעה לגיל 70. בשנה זו נמנתה עם מדליקי המשואות בטקס פתיחת יום העצמאות.
השופטת מרים בן-פורת דחתה בקשה למשפט חוזר של עמוס ברנס במרץ 1985, בטענה שברנס לא הציג בפניה כל ראיה חדשה, והיא אף המליצה על טיפול פסיכולוגי: "המוצא ממצב נפשי זה הוא, לדעתי, בקבלת עזרה מתאימה של מומחה לדבר וחבל אם לא יבחר בדרך זו".
ביוגרפיה > כמבקרת המדינה

מיד לאחר פרישתה מכס השיפוט, ב-4 ביולי 1988, מונתה לתפקיד מבקר המדינה. היא עמדה בראש מוסד מבקר המדינה במשך עשור, עד 4 ביולי 1998.
בתקופת כהונתה כמבקרת המדינה, היוותה בן-פורת גורם בעל השפעה ופעלה למינהל תקין בכל מוסדות השלטון. היא נחשבה כמי שיצקה תכנים חדשים למוסד המבקר, וכמי שעוררה את המשרד להיות בעל תפקיד אפקטיבי במלחמה בשחיתויות השלטון והמנהל הציבורי. בין היתר, היא אילצה את המפלגות השונות לפרסם את רשימות התורמים להן, וביקרה את צה"ל על כך שמסיכות הגז שחילק ערב מלחמת המפרץ הראשונה לא היו יעילות דיין.
הדו"חות שפרסמה עוררו הד נרחב בציבור, במיוחד הדו"ח של שנת 1992, שצייר תמונה קשה של התנהלות שלטונית מושחתת, מינויים פוליטיים ומתן כספים ייחודיים. דו"ח זה נוצל על ידי מפלגת העבודה בתעמולת הבחירות לכנסת ה-13.
בשנת 1991 הוענק לבן-פורת פרס ישראל למפעל חיים. בשנת 2004 הוענק לה התואר "יקירת ירושלים".
בשנת 2005 יצא לאור ספרה "חוק יסוד: מבקר המדינה", בסדרת פירוש לחוקי היסוד בהוצאת מכון הרי סאקר.
מרים בן-פורת הלכה לעולמה ב-26 ביולי 2012 בגיל 94. הובאה לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
ביוגרפיה > חיים אישיים

אחיה, פנחס, והוריה, נרצחו על ידי הגרמנים בליטא בשנת 1941.
האח שמעון הצליח להימלט לברית המועצות, והאחות רחל לדרום אפריקה. אחיה בנימין, ראובן ובלה, הגיעו, כמוה, לארץ ישראל.
בעלה, יוסף, היה בעל מפעל עצמאי קטן לתבלינים ואבקות מאכל. בשעות הפנאי, עסק בתרגום שירה. בני הזוג היו הורים לבת מאומצת, אשר הגיעה אליהם בגיל 5, לאחר פטירת אמה האלמנה.
ספרה האוטוביוגרפי

מרים בן-פורת, מבעד לגלימה, הוצאת כתר, 2010
הערות שוליים

1 2  מרים בן-פורת באתר GRAVEZ
↑  נדחה משפט הנאשמים ברצח הערבי מרמדן, על המשמר, 23 במרץ 1949
מנהלת מוסד לחולי רוח נאשמת בגרימת מות 8 מבין החולים, הַבֹּקֶר, 17 ביולי 1950
↑  החל המשפט נגד "בנק יפת", מעריב, 21 במרץ 1956
↑  הוגש גליון האישום נגד הנאשמים ברצח קסטנר, מעריב, 3 באפריל 1957
↑  ש. בן חיים, החל משפטו של עו"ד חרותי, מעריב, 27 ביוני 1957
1 2  יוחנן בדר, כניסת השופטת והחרם של עורכי הדין, חרות, 2 ביוני 1958
↑  שאול הון, אשה - נשיאה, מעריב, 7 בדצמבר 1975
↑  הסת' עוה"ד החרימה כניסת בן פורת לתפקיד שופטת מחוזית, הַבֹּקֶר, 2 ביוני 1958
↑  יהודה עזריאלי, חופש הפרט ו"סעיף השבת", הצופה, 26 באפריל 1968
↑  ביקורת קשה על מנהל מקרקעי ישראל בפיצויים לבעלי חלקות מופקעות, דבר, 20 בספטמבר 1970
↑  שופטת - יו"ר ועדת עררים לחלוקת רשיונות למוניות, למרחב, 18 במרץ 1971
↑  אבישי אמיר, קאפוצ'י תודתי העמוקה לאחי וידידי יאסר ערפאת, מעריב, 15 בנובמבר 1974
↑  גב' בן פורת נשיא תורן, מעריב, 4 באפריל 1975
↑  עמוס לבב, מ. בן פורת וש. אשר נתמנו שופטים־בפועל בבית המשפט העליון, מעריב, 26 באוקטובר 1976
↑  שנים עשר המדליקים, מעריב, 20 באפריל 1988
↑  חן קוטס-בר, בלעדי: החיים הסודיים של מרים בן פורת, באתר nrg‏, 15 בספטמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296549005171  GND: 142590770  ISNI: 0000 0000 8368 8971  LCCN: n85813244  VIAF: 31004233   WorldCat (עם VIAF): 31004233 
בן פורת בבית הנשיא בירושלים - מציגה בפני חיים הרצוג, נשיא מדינת ישראל, את דוח המבקר מס' 39, 1989
מנפרד וינקלר

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  27 באוקטובר 1922 פוטילה, Rădăuți County, ממלכת רומניה 
 פטירה:  12 ביולי 2014 (בגיל 91) ירושלים 
 מדינה:  ישראל, רומניה 
 שפות היצירה:  עברית, גרמנית 
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים (2000)
 
מנפרד וינקלר (27 באוקטובר 1922, פּוּטילָה – 12 ביולי 2014, צור הדסה) היה משורר ומתרגם ישראלי, יהודי יליד רומניה, שכתב בשפות גרמנית ועברית.
קורות חיים > ילדותו וצעירותו

מנפרד וינקלר נולד בפּוּטִילָה, כפר גדול (בימינו עיירה באוקראינה) בעל רוב אוקראיני, השוכן בצפון חבל בוקובינה כ-75 ק"מ דרום-מערבית מצ'רנוביץ. באותן השנים האזור היה שייך לרומניה, אחרי תקופה ארוכה של שלטון אוסטרי. וינקלר גדל במשפחה יהודית אמידה, בעלת יערות ואדמות. בבית דיברו גרמנית. אביו, אמיליאן ברטהולד וינקלר, בוגר אוניברסיטת וינה היה עורך דין. אמו יוהנה וינקלר לבית וילדהולץ, היה צאצאית למשפחה מן העיר ברודי בגליציה. סבה, יוסף וילדהולץ היה מורה ידוע לספרות גרמנית בגימנסיה הגרמנית בברודי, ואחד מתלמידיו היה דב סדן. המשפחה שהתה זמנית בצ'רנוביץ בשנים 1930–1932 וחזרה לגור בפוטילה. אחרי לימודים בבית ספר יסודי בכפר, נשלח וינקלר על ידי הוריו, בשנת 1936, אל קרובים בצ'רנוביץ על מנת שילמד שם בתיכון רומני. מגיל 13–14 התחיל להתעניין בשירה הגרמנית. מבחינה פוליטית, בדומה לאחיו הבכור, גרהרד, הוא נמשך לאידאולוגיה הקומוניסטית.
בלילה של 13 ביוני 1940, כשצפון בוקובינה סופחה לברית המועצות, הוריו והאח גרהרד, פעיל קומוניסטי בעבר ורופא, מנהל בית החולים בפוטילה, יחד עם אשתו שושה, נעצרו על ידי השלטונות הסובייטיים. האם והגיסה נשלחו למחנה בקזחסטן, והאח נשלח באשמת "טרוצקיזם" לגולאג של צפון רוסיה. איש מהם לא שרד. האב העדיף לשים קץ לחייו, בגיל 50. מנפרד ניצל מכיוון שנמצא עדיין אצל קרוביו בצ'רנוביץ. סיים את לימודי הבגרות בקיץ 1941. בשנת 1941, אחרי כיבושה החוזר של צ'רנוביץ על ידי רומניה בברית עם הנאצים, וינקלר גורש בתור יהודי לטרנסניסטריה, בה נספו חלק גדול מיהודי בוקובינה ובסרביה. למזלו שרד, ובשנת 1944 שב לצ'רנוביץ, שנכבשה בחזרה על ידי הצבא הסובייטי. אחרי תום מלחמת העולם השנייה, כמו רבים מניצולי השואה בבוקובינה, העדיף שלא להישאר בברית המועצות הסטליניסטית אלא לעבור, בתור אזרח רומני, לתחום רומניה.
קורות חיים > משורר בגרמנית ברומניה הקומוניסטית

גם רומניה הפכה במהרה למדינה קומוניסטית. אחרי שנת 1946 חי וינקלר בעיר טימישוארה, עיר בחבל באנאט, בעלת מסורת תרבותית גרמנית, ובה גם קהילה יהודית גדולה ששרדה כמעט בשלמותה. בטימישוארה נקלטו במהלך השנים פליטים מאותם חלקי רומניה שסופחו לברית המועצות. וינקלר, שלא קיבל בעבר חינוך יהודי, הצטרף לתנועת הנוער הציוני הבונים דרור ובשנת 1948 להכשרה חקלאית מתוך כוונה לעלות לארץ ישראל. בסופו של דבר נאלץ להישאר עדיין ברומניה, כשהתנועה הציונית הוצאה מחוץ לחוק על ידי הקומוניסטים ב-1949. הוא למד תקופה קצרה בפקולטה לגרמנית שהוקמה בעיר ושנסגרה כעבור זמן קצר, עבד כפועל ייצור וכטכנאי מבקר איכות במפעל למתכות, ובמקביל כתב שירים בשפה הגרמנית. בעת הפעילות בתנועה הציונית הכיר וינקלר את הרמה לוין, מצ'רנוביץ, אשתו לעתיד.
בשנת 1956 פרסם וינקלר ברומניה את קובץ שיריו הראשון בגרמנית Tief pflügt das Leben ("החיים חורשים עמוק"). לפרנסתו כתב גם שירי ילדים (Kunterbunte Verse,‏ 1957), סיפורי ילדים בחריזה (Fritzchens Abenteuer,‏ 1958) ולתוכניות בגרמנית של תחנת הרדיו בטימשוארה. התקבל באותן השנים כחבר המחלקה הגרמנית של איגוד הסופרים הרומנים.
בשנת 1956, במפגש סופרים בבוקרשט, הכיר וינקלר את הסופר הגרמני-רומני הַנְס בֶּרְגֶל (יליד 1925), בן למשפחה סקסונית טרנסילבנית. ברגל, שסבל מרדיפות נגד הגרמנים אחרי מלחמת העולם השנייה, נכלא ב־1959 למשך שש שנים על ידי שלטונות רומניה ואחר כך היגר לגרמניה. קשר הידידות ביניהם התחדש כעבור כ־40 שנה, ב-1994, וההתכתבות בין השניים פורסמה על ידיהם בשנת 2011. ברגל כתב אחריות דבר לספרי וינקלר שפורסמו בגרמניה, כולל לספרו האחרון שפורסם בגרמניה בשנת 2014 ("היכן שהיקום צריך להתחיל"). שני הסופרים החליפו ביקורים הדדיים, ובסתיו 1999 ביקרו ביחד בירדן.
קורות חיים > משורר דו-לשוני בישראל

בשנת 1959 עלה וינקלר לישראל, וכמי שלא ידע אף אות בעברית למד את השפה בקיבוץ בית אלפא ואחר כך באולפן עציון. השליטה בעברית איפשרה לו בהמשך להירשם בשנים 1959–1963 ללימודי ספרות עברית ויידיש באוניברסיטה העברית. עוד בשנה הראשונה כסטודנט בירושלים התחיל לכתוב שירים גם בעברית, ופרסם אותם בעיתון העולים ובעיתון הסטודנטים. בשנים הראשונות בארץ זכה וינקלר לעידודם של פרופ' דב סדן, של עזרא פליישר ואחרים.
וינקלר הצטרף לחוג "ליזיס" של אנשי רוח יהודים כותבי גרמנית. הוא עבד בהמשך כארכיונאי וניהל את הארכיון בנימין זאב הרצל במסגרת הארכיון הציוני המרכזי בירושלים. הוא השתתף בשנים 1964–1981 בהוצאה לאור של כתבי הרצל. וינקלר התיישב ביישוב צור הדסה בפרוזדור ירושלים, ואחרי 1981 פעל כסופר, מתרגם ופסל עצמאי. בשנת 1994 שכל וינקלר את בתו בתאונה.
בנוסף לכתיבת שירה בעברית וגרמנית, תרגם לעברית יצירות ספרות מגרמנית ומרומנית.
מנפרד וינקלר היה חבר באגודת הסופרים העבריים, באגודת הסופרים כותבי גרמנית בישראל (שהוקמה בשנת 1975) ובמרכז PEN של המחברים בשפה הגרמנית מחוץ למדינות הדוברות גרמנית.
בשנת 2008 התראיין וינקלר בסרט התיעודי "צליל המלים" (Der Klang der Wörter), המוקדש לסופרים יהודים כותבי גרמנית שעלו לישראל וחיים בה.
הלך לעולמו ב־12 ביולי 2014 ונקבר בבית הקברות בנס הרים.
פרסים ואותות הוקרה

1962 - פרס ראשון לשירה עברית בתחרות ארצית של משרד החינוך
1964 - פרס למדן
2000 - פרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש ראש ממשלת ישראל לוי אשכול
הנצחה

2015 - פרס על שמו לשירה הוענק על ידי מועצת המחוז סוצ'אבה והמרכז לתרבות בוקובינה ברומניה, לרגל פסטיבל לשירה במסגרת הפסטיבל האירופי "אומת היוצרים". כלת הפרס הייתה המשוררת אביבה גולן מישראל.
יצירות > בגרמנית

1956 - Tief pflügt das Leben, פורסם בבוקרשט 1956
Fritzchens Abenteuer, Bukarest - 1958 פורסם בבוקרשט
Kunterbunte Verse, Bukarest - 1958 פורסם בבוקרשט
Unruhe - 1997 (חוסר מנוחה) פורסם במינכן
Im Schatten des Skorpions - 2006 (בצל העקרב) פורסם באאכן
Im Lichte der langen Nacht, Aachen - 2008. (באור הלילה הארוך) פורסם באאכן
2012 - יחד עם הנס ברגל Wir setzen das Gespräch fort … Briefwechsel eines Juden aus der Bukowina mit einem Deutschen aus Siebenbürgen. בעריכת רנאטה וינדיש-מידנדורף ועם הקדמה שלה, פורסם בברלין מסת"ב 978-3-86596-381-9. ("ממשיכים בשיח - (התכתבות בין יהודי מבוקובינה לגרמני מטרנסילבניה)")
2014 Wo das All beginnen soll: ausgewählte Gedichte (היכן שהיקום צריך להתחיל - שירים מובחרים), 978-3-86813-017-1.ISBN - עם אחרית דבר מאת הנס ברגל, פורסם בברלין
יצירות > בעברית

וינקלר פרסם 4 קובצי שירים בעברית:
1965 - שירים הוצאת עקד, תל אביב
1970 - בין אצבעות העיר: שירים, עקד, תל אביב
1979 - עפר בעימות: שירים ספרית פועלים, תל אביב
1988 - צל העקרב: שירים, ספרית פועלים, תל אביב
2000 - ספירה לאחור: מבחר שירים, 1960–2000, כרמל, ירושלים
בשנת 1977 פרסם שיחון עברי-גרמני.
שיריו העבריים של וינקלר תורגמו לאנגלית, גרמנית, רומנית, ואוקראינית.
ב-2005 כמה משיריו פורסמו באנתולוגיה דו-לשונית של יצירות משוררים רומנים וישראלים - מולדת המשורר Națiunea Poeților שפורסמה בסוצ'אבה, בירת דרום בוקובינה עם איורים מאת מיכאי פַּנְזָארוּ-פים.
תרגומים > מגרמנית לעברית

1976 – Die Blutsäule ,(עמוד הדמים), רומן על השואה, מאת זומה מורגנשטרן
1974 – Korrespondenz an Soma Morgenstern - התכתבות עם זומה מורגנשטרן
1981 – Der junge David ,מחזה לירי מאת ריכרד בר-הופמן
1983, 1987 – שירים – Gedichte מאת פאול צלאן (משורר יליד בוקובינה, כמוהו, אותו הכיר בעת ביקורו של צלאן בישראל חצי שנה לפני מותו, ב-1969)
1984 – "שושנת האין" מאת פאול צלאן
1987 – Briefe (מכתבים) מאת פרנץ רוזנצווייג
1998, 2004 – Israelische Trilogie I (טרילוגיה ישראלית א) שירים מאת הנס ברגל
משירת ריינר מריה רילקה
תרגומים > מעברית לגרמנית

השתתף בקובץ התרגומים משירי ט. כרמי An den Granatapfel – Gedichte
תרגומים > מרומנית לעברית

1980 – מריה באנוש - שירים (בשיתוף עם ק"א ברתיני ושמעון הרן)
1989, 1992, משירי סולו הר
תרגומים > מאוקראינית לגרמנית

1991 - שירי ילדים מאת מויסיי פישביין Дивний сад
תרגומים > מיידיש לעברית

2011 – ב"סימאלה שלי" מאת אריה לייביש־ליש – תרגום שירי סימאלה שניידר
לקריאה נוספת

אבינועם ביר, "'ולא נוכל לדבר על בדידות: שיחה עם המשורר מנפרד וינקלר'", משיב הרוח כו (תשס"ח), עמ' 48‑56.
Christel Wollmann-Fiedler: Manfred Winkler - Peste tot la el în cameră dai de Celan.
EUPHORION, Anul XXVI 2015,, בתרגום לרומנית מאת נורה יוגהסיביו, בוקרשט, רומניה,
Claus Stephani: Doch du musst bleiben. Gedanken zum Abschied von Manfred Winkler. In: David. Jüdische Kulturzeitschrift (Wien), 27/104, April 2015.
Christel Wollmann-Fiedler: Die vergessene Stadt, die unvergessene - Manfred Winkler (1922-2014). In: Zwischenwelt. Literatur-Widerstand-Exil, Hrsg. Theodor Kramer Gesellschaft, Wien, August 2014.
Christel Wollmann-Fiedler: Er übersetzte Paul Celan ins Hebräische - Manfred Winkler ist tot. In: Hermannstädter Zeitung, Hermannstadt/Rumänien, 1. August 2014.
Claus Stephani: „Nimm hin mein Lied.“ Zur Dokumentarschau deutsch-jüdischer Dichter aus der Bukowina. In: David. Jüdische Kulturzeitschrift (Wien), 23/88, April 2011, S. 28-31.
Claus Stephani: Grüne Mutter Bukowina. Deutsch-jüdische Schriftsteller der Bukowina. Eine Dokumentation in Handschriften, Büchern und Bildern. München: 2010. ISBN 978-3-927977-27-3.
הערות שוליים

↑  News1 2014
1 2 3  לקסיקון הספרות העברית החדשה
↑  News1
↑  Christel Wollmann-Fiedler 2014
↑  M.Winkler,H.Bergel Wir setzen das Gespräch fort ע' 95
↑  Christel Wollmann-Fiedler 2014
↑  Wir setzen das Gespräch מבוא מאת רנאטה וינדיש-מידנדורף,2011
↑  News1
↑  IKGS 2014
↑  באתר "דרגושאנול" מבוקובינה, יולי 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463149205171  PLWABN: 9810705244005606  BnF: cb145730133 (data)  CiNii: DA18343506  GND: 13007523X  ISNI: 0000 0000 2725 6007  LCCN: n86804978  NTA: 06794096X  RERO: 02-A003979870  SUDOC: 117838136  VIAF: 261581985   WorldCat (עם VIAF): 261581985
משה נגבי

| --- | --- |

משה נגבי
 לידה:  8 באוגוסט 1949 ישראל 
 פטירה:  27 בינואר 2018 (בגיל 68)
 מקום קבורה:  בית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1976–2018 (כ־42 שנים)
 פרסים והוקרה:  אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג  פרס סוקולוב 
 
משה נגבי (8 באוגוסט 1949 – 27 בינואר 2018) היה משפטן, עיתונאי, מרצה בתחומי המשפט והתקשורת, פרשן משפטי ומגיש תוכנית הרדיו "דין ודברים".
נגבי היה פרופסור חבר במחלקה לתקשורת ועיתונאות באוניברסיטה העברית בירושלים. כפרשן משפטי עסק בעיקר בעניינים אקטואליים. הרבה לעסוק בהגנה על זכויות אדם, חופש העיתונות, שמירת החוק והדמוקרטיה ובנושאי טוהר המידות של אנשי ציבור.
קורות חייו

נולד בישראל לעליזה ולזאב נגבי (לשעבר קצנלסון), משפטן ושופט בבית הדין לעבודה.
בשנת 1971 קיבל תואר ראשון במשפטים ובשנת 1976 קיבל תואר שני במשפטים, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבד בפרקליטות המדינה, והתמחה אצל השופט מישאל חשין, ששימש אז כמשנה ליועץ המשפטי לממשלה.
שירת בצה"ל מ-1971 עד 1974, תחילה כתובע בפרקליטות הצבאית, ובהמשך הועבר לחיל חינוך. דן מרגלית כתב שההעברה נעשתה לאחר שהנגבי נחשד בהעלמת הודאה של נאשם פלסטיני בכך שהטמין מוקש.
במהלך לימודיו ב-1969 התקבל לעבודה כעורך חדשות בקול ישראל, ועבד ברשות השידור עד לסגירתה ב-2017. ב-1981 החל לערוך ולהגיש בקול ישראל את התוכנית "דין ודברים", העוסקת בענייני משפט וזכויות אדם. בהמשך עברה התוכנית לשידור ב"כאן" - תאגיד השידור הציבורי.
בשנים 1984–1988 כתב בעיתון "חדשות".
ברב-שיח מטעם תנועת "יש גבול" שנערך ב-1990 בנושא הסרבנות אמר נגבי: "אם יחילו את הריבונות בלי לתת זכויות הצבעה [לערבים]... אחשוב שהסרבנות מוצדקת... יכול להיות מצב שבו אומר: לא שווה לקיים את החברה הזאת, ואז מלחמת אחים לא תפחיד אותי..."
ב-1997 היה עמית מחקר במרכז שורנסטיין לתקשורת ומדיניות ציבורית, באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
במשך שמונה שנים כתב טור בשם "חוק וסדר" בעיתון "מעריב". באפריל 2001 פוטר מהעיתון על רקע סירובו לכתוב פרשנות ביקורתית על מהלכי הפרקליטות בעניין זיכויו של אביגדור קהלני, שהיה ספיח לפרשת נמרודי, כדרישת עורכיו. פיטוריו עוררו סערה ציבורית וגרמו להתבטאויות חריפות של עיתונאים ואנשי ציבור נגד פיטוריו. על רקע זה, הוזהר נגבי על ידי בית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות, על כך שבפרשנותו על עסקת טיעון בפרשת נמרודי בטלוויזיה העמיד עצמו בניגוד עניינים, עקב פיטוריו על ידי עופר נמרודי.
נגבי שימש כפרשן המשפטי של קול ישראל ושל הערוץ הראשון עד לסגירתם, וכתב מאמרי דעה בעיתונים "גלובס" ו"הארץ". בשנת 1996 מונה למרצה בכיר במחלקה לתקשורת ועיתונאות באוניברסיטה העברית בירושלים, ובסוף 2013 קודם לדרגת פרופסור חבר. לימד בחוגים למדע המדינה ותקשורת באוניברסיטת תל אביב וביחידה לתקשורת ועיתונאות באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1999–2000 לימד בבית הספר לתקשורת של מכללת ספיר.
משנת 2001 עד שנת 2007 לימד בבית הספר לתקשורת של המכללה האקדמית נתניה. הוא הרצה במכללה לפיקוד ומטה של משטרת ישראל, במכללה לביטחון לאומי, ובמדרשה לקצינים בכירים של צה"ל.
בעבר כיהן בהנהלת האגודה לזכויות האזרח.
החל מפתיחת תאגיד השידור הישראלי בשנת 2017 ועד מותו הגיש את התוכנית "דין ודברים" בכאן ב.
משה נגבי היה נשוי לד"ר עירית נגבי, מרצה במכון לקרימינולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ובחוג לקרימינולוגיה במכללת אשקלון, ולהם שלושה ילדים.
נגבי הלך לעולמו ב-27 בינואר 2018 לאחר מאבק בסרטן.
נטמן בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
ספריו

כבלים של צדק: בג"ץ מול הממשל הישראלי בשטחים (1981)
נמר של נייר: המאבק על חופש העיתונות בישראל (1985), ספרית פועלים
מעל לחוק: משבר שלטון החוק בישראל (1987), עם עובד
חופש העיתונות בישראל: ערכים בראי המשפט (1995), מכון ירושלים לחקר ישראל
כסדום היינו: במדרון ממדינת חוק לרפובליקת בננות (2004), הוצאת כתר
חופש העיתונאי וחופש העיתונות בישראל: דיני תקשורת ואתיקה עיתונאית (2011), הוצאת האוניברסיטה הפתוחה
הוקרה

אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג, מטעם האגודה לזכויות האזרח (1984)
מגן תנועת אמיתי על תרומתו לשלטון החוק (1992)
אות אביר איכות השלטון, מטעם התנועה לאיכות השלטון (1996)
פרס סוקולוב לעיתונאות (1998)
פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים (1998), על "קידום שלטון החוק, ערכי הדמוקרטיה ושמירה על זכויות האדם".
הערות שוליים

1 2  מקבל אות זכויות האדם לשנת 1984, באתר האגודה לזכויות האזרח בישראל, 14 במרץ 2011
↑  דן מרגלית, ראיתי אותם, הוצאת זמורה-ביתן 1997, עמ' 246
↑  יהושע וינשטיין, אי-ציות ודמוקרטיה, שלם, 1998, עמ' 196. פורסם לראשונה ב"על דמוקרטיה וציות", הוצאת "יש גבול", 1990.
↑  לירון מרוז‏, עצומה בחתימת מאות עיתונאים: "פיטורי נגבי - סכנה לחופש העיתונות", באתר וואלה, 20 באפריל 2001
↑  תיק: 56/2001 ערעור: 2/2003 בבית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות בשבתו כערכאת ערעור
↑  מקורות, תקציר פסק הדין הסופי בתלונת עופר נמרודי נגד משה נגבי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 3 בספטמבר 2003
↑  עופר וולפסון, תואר פרופ' לפרשן המשפטי משה נגבי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 24 בדצמבר 2013
↑  יונתן ריגר, ‏משה נגבי הלך לעולמו בגיל 69, באתר ‏מאקו‏, 27 בינואר 2018
↑  משה דרורי, [על] משה נגבי, "כבלים של צדק; בג"ץ מול הממשל הישראלי בשטחים", משפטים, יג 3, תשמ"ד, עמ' 533–541.
↑  חופש העיתונות בישראל - הטקסט המלא של הספר, באתר של מכון ירושלים לחקר ישראל
↑  משה נגבי, "חופש העיתונאי" מאת משה נגבי, באתר העין השביעית, 14 ביולי 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309787005171  BnF: cb14636303p (data)  GND: 1137649119  ISNI: 0000 0000 6659 1801  LCCN: n82165518  VIAF: 82529091   WorldCat (עם VIAF): 82529091
מיכאל סגן-כהן

| --- | --- |

 לידה:  2 במרץ 1944 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  20 בפברואר 1999 (בגיל 54) ירושלים, ישראל
 זרם באמנות:  ציור, אמנות מושגית (״ציור-עיון״)
 יצירות ידועות:  ״משה״ (1978-7) "הנני" (1978) ״תורה נביאים כתובים״ (1978) "ברית מלה" (1980) "כתונת פסים" (1981) ״מפה״ (1983) ״היהודי הנודד״ (1983) ״לויתן״ (1983) ״התיישבות״ (1992)
 בן או בת זוג:  ליאורה לאור 
 
מיכאל סְגן-כהן (2 במרץ 1944, ז׳ באדר ה׳תש״ד – 20 בפברואר 1999, ד׳ באדר ה׳תשנ״ט) היה אמן, הוגה, מרצה, היסטוריון, חוקר, אוצר ומבקר אמנות ישראלי. יצירתו נוגעת ברבדים שונים של מושג הישראליות, של השפה העברית ושל הקשר למקורות היהודיים ועם זאת היא אישית מאוד, כאשר הייצוג העצמי שבה מהווה יותר כ״אני פילוסופי״.
פעילותו של סגן-כהן ניזונה מהשכלתו הרחבה בתולדות האמנות ובפילוסופיה, מהגותו בתחומי המחשבה היהודית והטקסטים הקדושים היהודיים ושיקפה בתוכה את כל התחומים הללו תוך מתח מתמיד ומפרה ביניהם. סגן-כהן הקדים את זמנו בתחומים רבים: העניין שלו בתפישת הזהות הישראלית כחלק מזהות יהודית החל זמן רב לפני שאמנים ישראלים אחרים פעלו בכיוון זה ושהדבר הפך ל"בון טון" בחוגי היצירה וההגות בישראל. עניין זה בא לידי ביטוי בעיסוקו האינטנסיבי והמעמיק בכתבי-קודש מכוננים של היהדות הן מהבחינה האינטלקטואלית והן מצד הטמעת החשיבה הזאת אל תוך מחזור החיים של יצירתו הממשית. יצירתו וחייו שלובים בכל המוקדים האינטלקטואלים וההקשרים העקרוניים שביניהם שורטטה מפת התרבות הישראלית משנות השמונים ואילך: זהות ישראלית ויהודית, טקסט ותמונה, פיגורטיביות והפשטה, חילוניות ודתיות, ירושלים וניו יורק, רוח הזמן והזיקה למקורות.
השכלה

1969-1965 - בוגר, תולדות האמנות ופילוסופיה, האוניברסיטה העברית, ירושלים (.B.A)
1973-1969 - מוסמך, תולדות האמנות, אוניברסיטת קליפורניה, לוס-אנג'לס (U.C.L.A.) (M.A)
1989 - דוקטור לפילוסופיה בתולדות האמנות, האוניברסיטה העירונית של ניו יורק (CUNY) (Ph.D).
הוראה

1973-1970 - עוזר הוראה, U.C.L.A., לוס אנג'לס
1978-1975 - ברוקלין קולג', ניו יורק
1978-1977 - האקדמיה לאמנות ולעיצוב "בצלאל", ירושלים
1978-1977 - אוניברסיטת חיפה
1979 - School of Visual Arts (S.V.A.), New York
1986 - אוניברסיטת חיפה
1995-1990 - המכללה לאמנות, "אורנים"
1994-1991 - בית הספר לתיאטרון חזותי, ירושלים
1998-1991 - בית הספר לאמנות הציור "קלישר", תל אביב
1998-1992 - האקדמיה לאמנות ולעיצוב "בצלאל", ירושלים
1998-1996 - המכללה לאמנות, "אורנים"
תערוכות יחיד

1978-1979 - מיכאל סגן-כהן, גלריה הקיבוץ, תל אביב
1993 - "ליד הספרייה", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
1994 - מיכאל סגן-כהן, "ציורים, 1978–עד כאן", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת-גן, אוצרת: מרים טוביה-בונה
2004-2005 - "חזון מיכאל" – יצירתו של מיכאל סגן-כהן 1976–1999, רטרוספקטיבה, מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצר: אמיתי מנדלסון
2019-2020 - מיכאל סגן-כהן, ״בין חברים 20 שנה למותו״, אטלייה שמי, קיבוץ כברי, אוצרים: זלי גורביץ, יורם ורטה, ליווי אוצרותי: סמדר שינדלר
תערוכות בשניים

1995 - "פי שניים" – חיים מאור ומיכאל סגן-כהן – מציגים מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, ברעם
1996 - "הציור על הארץ", ציבי גבע, מיכאל סגן-כהן, גלריה ג'ולי מ. תל אביב, אוצר: ציבי גבע
2008 - "ארז עידן/מיכאל סגן-כהן", גלריית המדרשה, אוצר: דורון רבינא
פרסים

1994-1999 - מלגת שהייה, הקרן לירושלים, ירושלים
1997 - פרס קרן התרבות אמריקה-ישראל ע"ש ג'ורג' וג'נט ג'פן על הצטיינות באמנות הפלסטית
1998 - פרס שר החינוך והתרבות ליוצרים בתחומי האמנויות הפלסטיות לשנת תשנ"ח
2001-2002 - קרן זיכרון לתרבות יהודית, ניו יורק, ארצות הברית
2003-2004 - קרן זיכרון לתרבות יהודית, ניו יורק, ארצות הברית.