stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמל ארצות הברית
צורת החותם > חלקו האחורי של החותם

בחלקו האחורי של החותם ניצבת פירמידה בלתי גמורה בת 13 שכבות. בבסיסה מופיע המספר 1776 – שנת ייסוד ארצות הברית, בספרות לטיניות. במקום בו צריך להיות ראש הפירמידה ניצבת עין ההשגחה.
מעל הפירמידה מופיעה הכתובת "Annuit Cœptis" (בלטינית: [ההשגחה העליונה] "הכירה בקיומנו") ותחת הפירמידה ציטוט של ורגיליוס: "Novus Ordo Seclorum" (בלטינית: סדר חדש של הדברים). חלקו האחורי של החותם אינו משמש כחותם בפני עצמו, אך מופיע, לדוגמה, על צדו האחורי של שטר דולר אמריקאי אחד.
שימושים ומשמעויות

מאז שנת 1935 מופיעים שני צידי החותם על שטר דולר אמריקאי אחד.
רבים משייכים את חלקו האחורי של החותם לסמלים של הבונים החופשיים, אולם החותם לא עוצב על ידי חבר בבונים החופשיים (היחיד מבין חברי ועדת הסמל שהיה חבר בבונים החופשיים היה בנג'מין פרנקלין והצעותיו נדחו ברובן).
"עין ההשגחה" הוא מוטיב נפוץ מתקופת הרנסאנס. הצבת העין בתוך משולש נעשתה לראשונה על ידי פייר יוג'ין דוסימיטייר וכן בצורה קצת שונה על ידי ויליאם בארטון. בתרשימו המקורית של דו סימטייר עמדו שתי דמויות לצידי המגן שהפירמידה והעין מופיעה מעליהם.
לפי סברה אחרת של ההיסטוריונים, בחותם ניכרה השפעתו של חיים סולומון, הבנקאי היהודי אשר מימן את כוחותיו של ג'ורג' וושינגטון במלחמת העצמאות האמריקאית. לפי סברה זו מסודרים הכוכבים בראש הסמל בצורת מגן דוד, לאות תודה על עזרתו של סולומון היהודי.
במקור צוירו הכוכבים ככוכבים בעלי שש קרניים (בדומה למגני דוד), ורק בסוף המאה ה־19 החלו לציירם ככוכבים בעלי חמש קרניים.
תולדות החותם

ב-4 ביולי 1776 מינה הקונגרס הקונטיננטלי ועדה לתכנון חותם עבור המדינה. הוועדה התחלפה שלוש פעמים, ולקח לה למעלה משש שנים להחליט על הסמל. בין היתר הועלתה על ידי בנג'מין פרנקלין הצעה לעצב חותם המתאר את עם ישראל לאחר חציית ים סוף בזמן שפרעה וצבאו טובעים בים. לבסוף החליט צ'ארלס תומסון לאחד אלמנטים של שלוש הוועדות השונות וב-20 ביוני 1782 החליט הקונגרס על חותם המדינה.
בחותם נעשה שימוש לראשונה ב-16 בספטמבר 1782 לאישור חתימתו של ג'ורג' וושינגטון על החלטה להחליף שבויים. לאחר קבלת חוקת ארצות הברית בשנת 1789 העביר תומסון את החותם למזכיר המדינה של ארצות הברית תומאס ג'פרסון. מאז ועד ימינו מחזיק החותם הוא מזכיר המדינה של ארצות הברית.
בשנת 1841 הוחלף לראשונה החותם עצמו, שהתבלה מרוב שימוש, בחותם בעל עיצוב דומה. מאז, הוחלף החותם מספר פעמים בשל שחיקה. כל החותמים מוצגים בארכיון הלאומי של ארצות הברית בוושיגנטון.
החותם הנוכחי

החותם שמור כיום באולם תצוגה במחלקת המדינה של ארצות הברית. איש מחלקת המדינה חותם על המסמכים הרשמיים באמצעות החותם לאחר חתימתם של נשיא ארצות הברית וחתימת מזכיר המדינה. משתמשים בחותם בין 2,000–3,000 פעמים כל שנה.
ראו גם

חותם נשיא ארצות הברית
חותם הסנאט של ארצות הברית
הערות שוליים

↑  תיאור ההצעה בכתב ידו של פרנקלין
| סמלי מדינות ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| סמל פדרלי | סמל ארצות הברית |  |
| סמלי מדינות | אוהיו • אוקלהומה • אורגון • איווה • איידהו • אילינוי • אינדיאנה • אלבמה • אלסקה • אריזונה • ארקנסו • ג'ורג'יה • דלאוור • דקוטה הדרומית • דקוטה הצפונית • הוואי • ויומינג • ויסקונסין • וירג'יניה • וירג'יניה המערבית • ורמונט • וושינגטון • טנסי • טקסס • יוטה • לואיזיאנה • מונטנה • מיזורי • מיין • מינסוטה • מיסיסיפי • מישיגן • מסצ'וסטס • מרילנד • נבדה • נברסקה • ניו ג'רזי • ניו המפשייר • ניו יורק • ניו מקסיקו • פלורידה • פנסילבניה • קולורדו • קונטיקט • קליפורניה • קנזס • קנטקי • קרוליינה הדרומית • קרוליינה הצפונית • רוד איילנד |  |
| סמלי אזורים מבודדים | סמואה האמריקנית • גואם • איי מריאנה הצפוניים • פוארטו ריקו • איי הבתולה של ארצות הברית |  |
| סמל מחוז קולומביה ווושינגטון | וושינגטון, מחוז קולומביה |  |
| סמלי מדינות אמריקה הצפונית, מדינות אמריקה המרכזית והאיים הקריביים |
| --- | --- | --- |
| מדינות | איי בהאמה • אל סלוודור • אנטיגואה וברבודה • ארצות הברית • בליז • ברבדוס • גואטמלה • ג'מייקה • גרנדה • דומיניקה • האיטי • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • טרינידד וטובגו • מקסיקו • ניקרגואה • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • פנמה • קובה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| שטחים תלויים | איי הבתולה הבריטיים • איי הבתולה של ארצות הברית • איי טורקס וקאיקוס • איי קיימן • אנגווילה • ארובה • ברמודה • גוואדלופ • גרינלנד • הולנד הקריבית (בונייר, סאבא, סנט אוסטתיוס) • מונטסראט • מרטיניק • סן ברתלמי • סן מרטן • סנט מארטן • סנט פייר ומיקלון • נבאסה • פוארטו ריקו • קוראסאו |  |
אירופה • אפריקה • אסיה • אוקיאניה • אמריקה הצפונית • אמריקה הדרומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565987905171  LCCN: sh85140510  NARA: 10639219 
הצעה לחותם ארצות הברית, 1782.
הצעה לחותם ארצות הברית, 1782.
החותם הראשון של ארצות הברית, 1782.
סמואלה ריצ'י

סמואלה ריצ'י (באיטלקית: Samuele Ricci; נולד ב-21 באוגוסט 2001 בפונטדרה שבאיטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת טורינו מהסרייה א' ובנבחרת איטליה.
קריירת מועדונים

ריצ'י גדל במחלקת הנוער של אמפולי. הוא ערך 84 הופעות ליגה במדי המועדון במסגרת הסרייה א' והסרייה ב', בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-30 בינואר 2022 הושאל ריצ'י עד לתום עונת 2021/2022 לטורינו מהסרייה א'. ב-27 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 לקליארי במסגרת המחזור ה-27 בליגה. בסך הכל ערך 12 הופעות ליגה במדי המועדון במהלך תקופת ההשאלה. ב-1 ביולי 2022 חתם על חוזה קבוע במועדון.
קריירה בינלאומית

ב-4 ביוני 2022 ערך ריצ'י את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ניגריה במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
הערות שוליים

↑  Ricci al Toro באתר הרשמי של טורינו, 30 בינואר 2022 (באיטלקית)
סמואלה צ'קארלי

סמואלה צ'קארלי (באיטלקית: Samuele Ceccarelli; נולד ב-9 בינואר 2000) הוא אתלט איטלקי, אלוף אירופה באולם (איסטנבול 2023) בריצת 60 מטר.
ביוגרפיה > 2023 > אלוף אירופה באולם

באליפות אירופה באולם שנערכה באיסטנבול שבטורקיה במרץ 2023 זכה צ'קארלי במדליית זהב בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.48 שניות, לפני מרסל ג'ייקובס מאיטליה (6.50 מטר) והנריק לארסון משוודיה (6.53 שניות).
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 100 מטר: 10.45 שניות (2021)
שיאים אישיים > אולם

ריצת 60 מטר: 6.47 שניות (2023)
ספגטי

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מוצרי מקרוני דמויי־חוט, אטריות 
 מטבח:  המטבח האיטלקי 
 מוצא:  איטליה 
 מרכיבים עיקריים:  סולת מחיטת דורום, מים 
 גבינות
 צורה:  long, thin object 
 
ספגטי ללא רוטב
ספגטי מוכן עם רוטב עגבניות
בישול ספגטי
ספגטי הוא פסטה שצורתה כשל אטריות ארוכות ודקות (כ-1–1.5 מ"מ). בניגוד לבוקטיני (הפסטה שבישראל מכנים בטעות מקרוני), הספגטי אינו חלול במרכזו. מקור המילה "ספגטי" מהמילה האיטלקית Spaghetto, מעין קיצור של המילה Spago שפירושו "חוט דק" או "חוט שזור". ניתן לתרגם את המילה Spaghetti באופן מילולי - חוטים קטנים.
ישנן כמה וריאציות על הספגטי המוכר, בהן ספגטיני (Spaghettini, ספגטי דק), ספגטוני (Spaghettoni, ספגטי עבה) וספגטי אלה קיטרה (Spaghetti alla chitarra, ספגטי עם חריצים אופקיים שמזכיר מיתר של גיטרה).
הכנה

רוב הספגטי הנמכר והנצרך יוצר בצורה מסחרית ולאחר מכן עבר ייבוש. את הספגטי מבשלים במים רותחים ומומלץ עם מלח גס עד שהם הופכים רכים ולאחר מכן מסננים את הספגטי באמצעות מסננת, ולא שוטפים. מבנה ומרקם הספגטי משתנה במהלך הבישול. מרקם פופולרי הוא אל דנטה (בישול הספגטי לדרגה שהם אכן מבושלים אולם עדיין קשים ונדרשת לעיסה שלהם). אחרים מעדיפים לבשל את הספגטי עד הסוף על מנת שיהיה לספגטי מרקם רך במיוחד.
הספגטי, אשר מוגש בדרך כלל עם רוטב עגבניות, מהווה מעין סמל של המטבח האיטלקי. ניתן להגיש ספגטי עם רטבים איטלקיים אחרים כמו בשמל או אליו אוליו (Aglio e olio) אבל לא מקובל להגיש עם רוטב בולונז או רטבים גסים כיוון שהם לא יכולים להתפס על המבנה החוטי הארוך. נהוג להוסיף חתיכות קטנות של גבינה צהובה הנמסות בספגטי החם. סוגי הגבינה הנפוצים הם פרמזן, פקורינו וצ'דר. מחוץ לאיטליה מוגש הספגטי יחד עם קציצות בשר, אם כי שילוב זה אינו מתכון איטלקי.
קיימת אפשרות להגשת ספגטי עם צדפות - ספגטי אלה וונגולה.
אכילה

בעולם המערבי נהוג לאכול את הספגטי באמצעות מזלג: "דוקרים" את הספגטי באמצעות המזלג ומסובבים את המזלג כך שהספגטי יתלפף סביב שיני המזלג. לעיתים נעזרים בכף, אשר בתוכה מסובבים את המזלג עם הספגטי. עם זאת, לא בכל התרבויות אוכלים את הספגטי בצורה זו. יש המעדיפים לחתוך את הספגטי לאטריות קטנות באמצעות סכין ולאחר מכן להשתמש במזלג או כף (במטרה לאסוף את הספגטי במקום ללפף אותו סביב כלי האכילה). במספר מדינות באסיה יש המשתמשים במקלות אכילה סיניים. באתיופיה אוכלים את הספגטי עם הידיים.
ראו גם

אטריות
רוטב בולונז
דלעת הספגטי
ספגטי אלה פוטנסקה
לקריאה נוספת

מאסימו מונטנארי, קיצור תולדות הספגטי ברוטב עגבניות, הוצאת אסיה, 2023.
הערות שוליים

↑   רונית ורד, מתי ואיפה הומצא הספגטי ברוטב עגבניות, באתר הארץ, 15 בנובמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb17169084k (data)  GND: 4203855-8  NDL: 00571690  NKC: ph173795
סיחוטה-אלין

מראה בסיחוטה-אלין
סיחוטה-אלין (ברוסית: Сихотэ-Алинь) הוא רכס הרים במחוז פרימוריה וחברובסק, רוסיה, המשתרע לאורך 900 ק"מ בכיוון צפון-מזרח לנמל הימי של ולדיווסטוק. פסגות ההרים הגבוהות ביותר ברכס הן אלו של הר טורדוקי (2,077 מטרים) והר אניק (1,933 מטרים).
בשנת 2001 העניק אונסק"ו לשטח של 15,539 קמ"ר בסיחוטה-אלין מעמד של אתר מורשת עולמית, בין השאר, בשל חשיבותו של האזור ל:
הישרדותם של מינים בסכנת הכחדה כגון מרגון סיני, ינשוף-דגים בלקינסטון, והטיגריס הסיבירי
ב-2018 הורחבה ההכרזה של האתר והוא כולל מאז גם את עמק נהר ביקין.
היסטוריה

הפעילות האנושית במקום החלה עוד בתקופה הפרהיסטורית. במאה ה-7 הוקמה במקום התיישבות שאנשיה דיברו בשפות טונגוסיות. ההתיישבות נקראה מוקרי והושפעה מהמונגולים והטורקים. באמצע המאה ה-19 הפך הנהר אוסורי לחלק מהמזרח הרחוק הרוסי, ולאחר מכן המקום הושפע גם ממגמות מערביות.
1900 מהגרים סינים שהגיעו למקום הביאו איתם את דת הטאואיזם שהתערבבה עם דת האדגה הפגאנית. התרבות המקומית עברה שינוי נוסף כאשר למקום הגיעו המאמינים הרוסים הישנים למקום מתוך מטרה למצוא מקלט בגלל רדיפות דתיות.
בעשור הראשון והשני של המאה ה-20 נערך מחקר מקיף בסיחוטה-אלין על ידי ולדימיר ארסנייב (1872–1930). ארסנייב תיאר את ממצאיו במספר ספרים, שב-1975 הפכו לסרט קולנוע זוכה פרס אוסקר של הבמאי אקירה קורוסאווה. ב-1935 הוקמו שמורות הטבע סיחוטה-אלין ולאזו על מנת לשמר את המאפיינים הייחודיים של המקומות הללו.
תהליך הקולקטיביזציה ברוסיה הגיע גם לאזור זה. בשלהי שנות ה-30 אוכלוסיית המקום רוכזה בשתי התיישבויות, שמביניהן קרסני יאר קיימת עד היום.
ב-12 בפברואר 1947 התרחשה פגיעת מטאוריט סיחוטה-אלין שגרמה לפיצוץ עז. המטאוריט פגע בקרקע במרחק 440 קילומטרים צפון-מזרחית לוולדיווסטוק.
ב-1993 הוקמה הטריטוריה האתנית סיחוטה-אלין עבור האנשים הקשורים לסביבת הטייגה (יערות אורן), המייצגת את עקרון שימור הטבע שמאפיין את התושבים המקומיים. אולם, בגלל גודלה הקטן של האוכלוסייה (כ-2,000 תושבים) והשפעות זרות, דרך החיים המסורתית במקום נתונה בסכנה.
תיאור

סיחוטה-אלין נמצא בחוף המזרחי של יבשת אסיה בין החלק הצפון-מזרחי של סין לבין ים יפן. השטח הכולל של אתר המורשת העולמית הוא 1,549.179 קמ"ר, והוא מחולק לחמישה אזורים נפרדים. במקום חיים רק כ-2,000 איש, ומספר זה נמוך מאוד בהשוואה לצפיפות האוכלוסין הסיבירית הממוצעת. ייחודיותו של האזור נובעת משליטתם בנוף של יערות האורן הקוריאני הנמצאים משני צדדיו של עמק ביקים בצפון-מערב ושמורת הטבע סיחוטה אלין בדרום, ויערות מחטניים ואלון יפני על החוף. הסביבה הטבעית של סיחוטה אלין יציבה ולא סובלת מזיהום.
סיחוטה-אלין מהווה את אחד מאזורי האקלים הממוזג המיוחדים בעולם. במקום מתקיימים מינים המאפיינים טייגה צפונית (כגון מיני אייליים ודוב חום) במקביל למינים טרופיים כגון נמר אמור, טיגריס סיבירי ודוב שחור אסייתי. העץ העתיק ביותר במקום הוא טקסוס יפני (Taxus cuspidata), שגילו מעל 1,000 שנים.
סיחוטה-אלין היא מקום המגורים של אנשי האדגה המתגוררים ברובם בכפר קרסני יאר בעמק ביקים. הפעילות העיקרית שלהם היא ציד, דיג וקטיפת שרכים, גרגרי יער, פטריות וזרעים. אחד מבתי הגידול החשובים בסיחוטה-אלין משתרע על האזורים הבינוניים והגבוהים של נהר אימן. בבית הגידול הזה חיים מינים רבים כגון ג'ינסנג וטיגריס סיבירי ביחד עם 122 אנשים מבני האדגה.
ראו גם

אירוע טונגוסקה
הערות שוליים

↑  מרכז סיחוטה-אלין באתר אונסק"ו (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4124193-9  VIAF: 248126181   WorldCat (עם VIAF): 248126181 
רסיס מהמטאוריט
אזור של דשא גבוה
טיגריס סיבירי
סאלר (גבינה)

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  גבינה צרפתייה, גבינה מחלב נא, גבינה דחוסה לא מבושלת, גבינה מחלב פרה, גבינת חווה 
 אזור מוצא:  קנטל, פויי-דה-דום, קורז 
 מוצא:  צרפת 
 מרכיבים עיקריים:  חלב פרה 
 גבינות
 צורה:  גליל 
 ייצור כולל:  1,299 טונה (נכון ל־2017) 
 תו תקן:  כינוי מקור מבוקר, כינוי מקור מוגן 
 
גלגל של סאלר
סאלר (בצרפתית: Salers) היא גבינה צרפתית חצי קשה שמקורה ב-Salers, באזור הוולקני של הרי קנטל של המאסיף סנטרל (Massif Central), מחוז אוברן (Auvergne), מרכז צרפת. זוהי גבינה דחוסה, לא מבושלת, עשויה לפעמים מחלב פרה מזן Salers (אז היא נקראת "גבינת סאלר מסורתית"), בין 15 באפריל ל-15 בנובמבר.
צורתה עגולה, מיוצרת בגלגלים במשקל של כ-40 ק"ג כך אחד. הגבינה מיושנת במערות בטמפרטורות הנעות בין 6–12 מעלות צלזיוס לפחות שלושה חודשים, ועד 45 חודשים.
ה-Salers de Buron Traditional מיוצרת רק בבקתות אבן (הנקראות בירון באוברן) בחודשי הקיץ מחלב אך ורק מהפרה של גזע סאלר. הגבינה חייבת להיעשות בג'רל העץ המסורתי. מומלץ לאכול אותה בין ספטמבר למרץ, לאחר זמן יישון של תשעה חודשים, אבל היא גם מצוינת כל השנה.
היסטוריה

סאלר מיוצרת מאז ימי קדם. לפי הערכות, היא מיוצרת באזור זה במשך 2,000 שנים לפחות. סאלר הגיעה לגדולה כאשר המרשל אנרי דה לה פרטה-סֶנֶטֶר (אנ') (1600–1681) הגיש אותה לשולחנו של לואי הארבעה עשר, מלך מצרפת. סנטר אחראי גם על הצגת סן-נקטר וקנטל על השולחן המלכותי.
סאלר נהנית מהסמכת כינוי מקור מבוקר (AOC) מאז 1961.
יצרני סאלר מסורתיים הופכים ליותר ויותר נדירים, ובימינו נותרו פחות מ-100 יצרני בית חווה. 1,112 טון סאלר יוצרו בשנת 1998 (עליה של 15.1% מאז 1996); הכל מיוצר בחוות מקומיות מחלב לא מפוסטר.
סאלר דומה לגבינת קנטל, המופקת מחלב פרות זהה כשהן ניזונות מחציר בחודשי החורף של השנה.
הערות שוליים

↑  Andy – Les Affinés (27 בספטמבר 2010). "Cheesy Adventures at Les Affinés". lesaffines.blogspot.co.uk. נבדק ב-15 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Actimage. "Fiche produit". inao.gouv.fr. נבדק ב-15 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
סחלין

ערך זה עוסק באי באוקיינוס השקט השייך לרוסיה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  ים יפן, האוקיינוס הצפון פסיפי 
 קואורדינטות:  50°30′N 143°00′E﻿ / ﻿50.5°N 143°E﻿ / 50.5; 143
 שטח:  72,492 קילומטר רבוע
 אורך:  950 קילומטר
 רוחב:  160 קילומטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 אוכלוסייה:  673,100
 אזור זמן:  UTC +11
 עיר ראשית:  יוז'נו-סחלינסק 
  (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניסחלין(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניסחלין
 
סחלין (ברוסית: Сахали́н) הוא אי ארוך וצר בצפון האוקיינוס השקט, הנמצא בין קווי הרוחב '54°24 ו־'45°50 צפון. אי זה הוא האי הגדול ביותר בפדרציה הרוסית, האי ה־22 בגודלו בעולם ועיר הבירה שלו היא יוז'נו־סחלינסק (ברוסית: Ю́жно-Сахали́нск). האי הוא חלק ממחוז סחלין, הנמצא במזרח הרחוק וכולל גם את האיים הקוריליים הסמוכים לסחלין. יפן טוענת שהאיים שלה, או שהיו שלה בעבר, ותמיד התייחסה אל האזור הזה כאל "הצפון הרחוק היפני", אך כיום יפן אינה טוענת בעלות על האי, בניגוד לאיים הקוריליים.
השם האירופאי מבוסס על אי־הבנה של השם המנצ'י "Sahaliyan ula angga hada", שמשמעותו: "אי בשפך נהר אמור". סחליאן בשפה המנצ'ית משמעותו "שחור", וזהו השם שהמקומיים העניקו לנהר אמור. שמו של האי בשפתם של בני אינו, קָרַפּוּטוֹ, הוחזר לאי על ידי היפנים כאשר אלה שלטו בחלקו הדרומי של האי בין השנים (1945-1905)
היסטוריה

האי מאוכלס מאז תקופת האבן החדשה. המתיישבים הראשונים הם שבטי הקסיאנבי והחזא שחיו מדייג. בזמן שושלת מינג, קראו הסינים לאי בשם קואי ואחרי כן, קואה. על פי ספר השנגמו, סין שלחה 400 חיילים לסחלין בשנת 1616 אך מאוחר יותר החיילים הוחזרו כיוון שנראה היה כי אין נשקפת לסין סכנה רבה מצד האי. אימפריית צ'ינג טענה שהאי שייך לה וסחלין הייתה תחת שלטון סיני החל משושלת ג'ין והלאה. למרות זאת, כיוון שלסין לא הייתה נוכחות צבאית באי, כוחות יפניים וכוחות רוסיים ניסו לכבוש את האי מהסינים. עיירה יפנית באוטומרי נוסדה ב־1679. היפנים ציירו מפות של האי וקראו לו קיטה־אזו ("אזו הצפונית" ביפנית, איזו הוא שם עתיק להוקאידו, האי הצפוני של יפן). לפי הסכם נרצ'ינסק בין רוסיה וסין, שנחתם ב־1686, סחלין הייתה שייכת לסין. למרות זאת, החלה רוסיה להחזיק את האי, החל מהמאה ה־18, על ידי חיל מצב שהורכב מפושעים שגויסו בכפייה. בשנת 1855 סוכם שהאי יהיה בריבונות משותפת של האימפריה הרוסית ויפן. בשנת 1875 סוכם במסגרת חוזה סנקט פטרבורג שהאי כולו יעבור לריבונות רוסית ואיי קוריל יהיו בריבונות יפנית. בעקבות כך, נשלחו לאי אסירים רבים מבתי הכלא באודסה, קישינב, חרקוב ומוסקבה. בשנת 1890 ביקר באי אנטון צ'כוב אשר תיאר בספרו "האי סאכאלין" את מצוקת האסירים במקום.
בשלהי מלחמת רוסיה–יפן, ביולי 1905, פלשו הכוחות היפניים לסחלין והשתלטו עליו, ובסיומה של המלחמה, בהתאם להסכם פורטסמות', הועבר החלק הדרומי של האי לשליטת יפן והפך למחוז קאראפוּטוֹ (אנ'). במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה נכנסה יפן לחלק הצפוני של האי ושלטה בו עד לשנת 1925, אז עזבה אותו בעקבות הסכם בייג'ינג עם ברית המועצות. כוחות יפן חזרו לקו הגבול שסוכם לגביו בשנת 1905. בשנת 1945, עם סיום מלחמת העולם השנייה, הועבר החלק הדרומי לברית המועצות.
ב־27 במאי 1995 התרחשה באי רעידת אדמה בדרגה 7.6 בסולם מגניטודה לפי מומנט, שגרמה למותם של כ־2,000 בני אדם.
גאוגרפיה

סחלין הוא אי באוקיינוס השקט בין ים אוחוצק לים יפן. בצפון הוא מופרד מהיבשת על ידי מצר הטטרים, שרוחבו רק 7.3 ק"מ בנקודה הצרה ביותר (מצר נבלסקוי); בדרום, מצר לה פרוז מפריד אותו מהאי הוקאידו של יפן. האי סחלין הוא הגדול ביותר בשטחו ברוסיה עם שטח של 78,000 קמ"ר; אורכו 948 ק"מ ורוחבו בין 25 ל־170 ק"מ.
שני רכסים מקבילים משתרעים לאורך האי מצפון לדרום. גובה ההרים נע בין 600 ל־1,500 מטרים. ברכס המערבי, ההר הגבוה ביותר הוא איצ'רה (Ichara) המתנשא לגובה 1,481 מטרים, וברכס המזרחי, ההר הגבוה ביותר הוא לופטין (Lopatin) המתנשא לגובה 1,609 מטרים. עמק טים־פורונאיסקי (Tym-Poronaiskaya) מפריד בין שני הרכסים.
כלכלה

כלכלתו של האי נשענת בעיקר על משאבים טבעיים. האי מייצא נפט, גז, כריית פחם, יערנות ודיג. באי יש גם גידולים שונים אך היקפם מצומצם. הגידולים העיקריים הם: שיפון, חיטה, שיבולת־שועל, ושעורה וירקות שונים. כמותם המצומצמת נובעת בעיקר מאורכה של העונה במהלכה ניתן לגדל גידולים שהיא פחות מ־100 יום בשנה בממוצע.
עם נפילת ברית המועצות גדל היקף שאיבת הנפט באי באופן משמעותי וההפרטה שעברה המדינה אפשרה לתאגידים רב־לאומיים רבים לנצל את עושרו של האי בנפט. על פי ההערכות הנוכחיות יש באי מאגרי נפט טבעיים בהיקף של כ־14 מיליארד חביות וכ־2,700 קילומטר מעוקב של גז טבעי.
בשנת 1996 נחתמו חוזים עם שני תאגידים גדולים שעסקו בחיפושים אחרי מאגרי נפט וגז חדשים. ההשקעה בפרויקט אותה שנה הוערכה ב-21 מיליארד דולר אמריקאי. ההערכה היא שעד 2005 ההשקעה בפרויקט גדלה עד לכדי 37 מיליארד דולר, מה שעורר את התנגדותה של הממשלה הרוסית. ההערכה היא שמתוך סכומים אלה קרוב למיליארד דולר הושקעו בתשתיות האי ובכללותן כבישים, גשרים, מסילות ברזל, שדות תעופה, נמלי ים, תקשורת ואתרי פסולת.
דמוגרפיה

מספר התושבים באי יורד בהדרגה. נכון לשנת 2009 אוכלוסיית האי מנתה כ־500,000 תושבים. העיר הגדולה ביותר ומרכז אדמיניסטרטיבי של מחוז סחלין היא יוז'נו־סחלינסק (180,700 תושבים). כ־85% מתושבי האי הם רוסים. קבוצות אתניות אחרות הן: אוקראינים, קוריאנים, בלארוסים, טטרים, צ'ובשים וכן בני העמים המקומיים: ניבחים ואורוקים. בעבר התגוררו באי גם בני איינו, אך רובם עברו להוקאידו שביפן בתום מלחמת העולם השנייה, ואלה שנשארו נטמעו באוכלוסייה דוברת הרוסית.
בשנת 1945 התגוררו בדרום האי כ־400,000 יפנים, הם עזבו את האי עם סיפוחו של דרום האי לברית המועצות.
אקלים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תחבורה

באי עובר כביש ראשי באורך כ־560 ק"מ אשר מקשר בין מספר יישובים עיקריים באי (מצפון לדרום): אליקסנדרבסק (ברוסית - סבליינסקי), שוכנת על מיצר טטר. מכאן מטפס הכביש כ־60 ק"מ, בקרבת ההר הגבוה באי (הר לופטין, גובהו 1,609 מ') ולאחר שהוא יורד חזרה למישור, הוא ממשיך כ־130 ק"מ (בקרבת מסילת ברזל), עובר את העיירה פובידיינו, ומגיע אל פורניסק, השוכנת בחופו המזרחי של האי, על מפרץ טירפניה. מכאן הכביש ממשיך עוד כ־260 ק"מ, ובדרכו עובר ליד העיירה מקרוב, השוכנת גם היא על פני מפרץ טירפניה, ועובר גם ליד העיירה איליינסקי. אז הוא מגיע לדוליינסק, ממשיך לעיר הגדולה יוז'נו סבליינסק (מעל 100,000 תושבים), ומסתיים בעיר קורבקוב, השוכנת לחוף מפרץ אנייבה, המפרץ הדרומי שבאי. אורכה של מסילת הברזל הוא 127 ק"מ והיא חוצה אזורי ביצות.
הערות שוליים

↑  מכתבי סופרים - אדעססא, היום, 7 באפריל 1886
↑  רעידת האדמה בסחלין
↑  ג'יימס ברוק, כוויית החדשה, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553589305171  GND: 4051141-8  LCCN: sh85116662  NDL: 00631343  NKC: ge118134  VIAF: 316431019   WorldCat (עם VIAF): 316431019 
מגדלור בסחלין
סאלמה

הנפות במחוז סארה. סאלמה מצוינת על ידי מספר 12
האנדרטה הסובייטית על חוף הים, ליד הכפר טהומארדי (Tehumardi)
סאלמה (באסטונית: Salme) הייתה נפה אסטונית במחוז סארה שבאסטוניה. היא ממוקמת בדרום האי סארמאה. בצפון-מערב נמצאת נפת קארמה, מצפון קארלה ומצפון-מערב ללימאנדה. בדרום נמצאת נפת טורגו.
גאוגרפיה

שטחה של סאלמה הוא 115 קמ"ר. בשנת 2006 אוכלוסייתה מנתה 1,296 תושבים. היישוב הגדול ומרכזי בסאלמה ("בירת הנפה") הוא העיירה סאלמה (583 תושבים) שעל-שמה נקראת הנפה, וישנם גם 24 כפרים נוספים.
סאלמה ממוקמת בבסיס חצי האי סורבה, והיא מעניינת לחובבי-טבע ולתיירים. בשנת 1944 קרבות קשים רבים התרחשו בין החיילים הגרמנים לבין הצבא האדום, בנסיגת גרמניה הנאצית מאסטוניה. היום עדיין יש שרידים של בסיסים צבאיים ואנדרטה סובייטית.
בשנת 2008 התגלו שרידיהן של שתי ספינות עתיקות באדמת הכפר סלמה אשר שינו את מהלך ההיסטוריה הימית. אלה שברי האוניות העתיקים ביותר שנמצאו באסטוניה ושויכו למאה ה-8. באחת הספינות התגלו שרידי שלדים של שבעה אנשים, שתי חרבות, זוג ראשי חנית, כעשרה סכינים, חתיכות משחק וכמה קוביות.
במהלך הרפורמה המנהלית-טריטוריאלית בשנת 2017 אוחדו כל 12 העיריות באי סארמאה לעירייה אחת – כנסיית סאראמא.
הערות שוליים

↑  visit estonia Official tourist information, Site of the ancient Salme ship
| הנפות והיישובים של מחוז סארה |
| --- | --- | --- |
| נפות כפריות | מוהו • סארמאה • רוהנו |  |
| נפות לשעבר | אוריסארה • ואליאלה • טורגו • ליימיאלה • לייסי • לימאנדה • מוסטיאלה • סאלמה • פיידה • פיהטלה • קארלה • קארמה • קורסארה (נפה עירונית) • קיהלקונה |  |
| יישובים | סאלמה • קורסארה • קיהלקונה • רוהנו |  |
סימפליפיי

שגיאות פרמטריות בתבנית:חברה מסחרית 
שימוש בפרמטרים מיושנים [ אנשי מפתח ]
| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  עמוס שטרן, אלון כהן, גרי פטחוב
 תקופת הפעילות:  2015–הווה (כ־9 שנים) 
 מיקום המטה:  ניו יורק 
 ענפי תעשייה:  הגנת סייבר
 מנכ"ל:  עמוס שטרן
 אנשי מפתח:  אלון כהן (סמנכ"ל פיתוח) וגרי פטחוב (סמנכ"ל תפעול)
  
 www.siemplify.co
 
סימפליפיי (באנגלית: Siemplify) היא חברת אבטחת מידע ישראלית-אמריקאית.
החברה הוקמה בשנת 2015 על ידי עמוס שטרן (מנכ"ל), אלון כהן (סמנכ"ל פיתוח) וגרי פטחוב (סמנכ"ל תפעול). מטה החברה שוכן בניו יורק ומרכז הפיתוח שלה שוכן ברמת גן. התוכנה של החברה מנתחת מידע על סיכוני אבטחה שנאסף ממערכות שונות בארגון, ומתעדפת את האירועים לפי חומרתם, כך שעובדי מרכז הניטור, שליטה ובקרה לאירועי אבטחת מידע (SOC – Security Operating Center) יוכלו לטפל באירועים החמורים תחילה. שירות זה קרוי SOAR  - Security Orchestration, Automation, and Response. שם החברה, "Siemplify", כולל מושג נוסף מתחום ניהול אבטחת מידע - SIEM.
ביולי 2020 הצטרפה החברה למאגד הסייבר הישראלי (IC3) - קבוצת חברות סייבר ישראליות בהובלת התעשייה האווירית לישראל.
גיוס הון ובעלות

בפברואר 2016 גייסה החברה ארבעה מיליון דולר.
בנובמבר 2016 גייסה החברה עשרה מיליון דולר.
ביולי 2018 גייסה החברה 14 מיליון דולר.
במאי 2019 גייסה החברה 30 מיליון דולר.
בינואר 2022 רכשה חברת גוגל את החברה תמורת כ-500 מיליון דולר, וצירפה אותה ל-Google Cloud.
הערות שוליים

↑  עמי רוחקס דומבה, ‏סימפליפיי תצטרף למאגד הסייבר הישראלי, באתר "IsraelDefense‏", 23 ביולי 2020
↑  הילה חיימוביץ', ‏גיוס: חברת הסייבר הישראלי Siemplify יוצאת מ-Stealth ומגייסת 4 מיליון דולר, באתר Geektime‏, 18 בפברואר 2016
↑  יניב אביטל, ‏חברת Siemplify מגייסת 10 מיליון דולר כדי להקל על זיהוי תקיפות בארגון, באתר Geektime‏, 15 בנובמבר 2016
↑  הילה חיימוביץ, ‏חברת Siemplify גייסה 14 מיליון דולר, באתר Geektime‏, 24 ביולי 2018;
הגר רבט, חברת הסייבר Siemplify גייסה 14 מיליון דולר, באתר כלכליסט, 24 ביולי 2018
↑  עידן בן טובים, ‏חברת Siemplify מגייסת 30 מיליון דולר כדי לעשות סדר באבטחה של הארגון, באתר Geektime‏, 20 במאי 2019
↑  מאיר אורבך, ווייז לא לבד: חברת הסייבר הישראלית סימפליפיי נמכרת לגוגל באקזיט של חצי מיליארד דולר, באתר כלכליסט, 4 בינואר 2022
↑  Sunil Potti, aising the bar in Security Operations: Google Acquires Siemplify, Google Cloud Blog, January 4, 2022
סנדרה הס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 במרץ 1968 (בת 56) ציריך, שווייץ 
 מדינה:  שווייץ שווייץ
 תקופת הפעילות:  1992–2012 (כ־20 שנה) 
 בן או בת זוג:  מייקל טרוקו (2009–?) 
 פרופיל ב-IMDb
 
סנדרה הס (Sandra Hess; נולדה ב-27 במרץ 1968) היא שחקנית שווייצרית.
ביוגרפיה

הס נולדה בציריך, ובגיל חמש עשרה היא החלה לעבוד כדוגמנית בפרסומות לטלוויזיה. לאחר סיום התיכון היא החלה ללמוד משפטים באוניברסיטת ציריך, ולפני שסיימה את התואר נסעה לארצות הברית על מנת לפתח שם קריירת משחק.
ב-1992 הופיעה בסרט "העולם על פי קליפורניה מן" לצד שון אסטין.
ב-1997 שיחקה את סוניה בלייד בסרט "מורטל קומבט 2" ושיחקה בסרט האימה "משמרת לילה" שכתב סטיבן סודרברג, וכיכבו בו יואן מקגרגור ולורן גרהאם.
ב-1998 שיחקה בפרק של הסדרה "איש הנצח", ושיחקה בתפקיד ראשי בעונה השנייה של סדרת הפעולה האמריקאית "פנסקולה: כנפי זהב".
היא גילמה את דמותה של וייפר בסרט טלוויזיה המבוסס על הקומיקס לצד דייוויד הסלהוף.
היא שיחקה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן, גולשים בזמן, CSI ובניחוש חוקר.
ב-2008 שיחקה תפקיד קבוע של עורכת דין באופרת הסבון הרפואית "בית חולים כללי".
הס נשואה לשחקן מייקל טרוקו.