stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכוכב הבא 2013
שלב חצי הגמר

שלב חצי הגמר שודר ב-15 ו-17 בדצמבר 2013.
בחלק הראשון, המתמודדים חולקו לחמישה דואטים (כל מתמודד ביצע שניים, כל פעם עם בן זוג שונה); הדואט עם הציון הגבוה ביותר התחרה בסולו הכרטיס לגמר.
בחלק השני, כל אחד מהמתמודדים ביצע ביצוע נוסף, והמתמודד עם הציון הגבוה ביותר קיבל את הכרטיס השני לגמר, בעוד שהשאר עברו לסולו ההדחה. בסולו ההדחה, המתמודד עם הציון הנמוך ביותר הודח מהתחרות והנותרים עלו גם הם לגמר.
| סדר> סדר.15 בדצמבר 2013 | שם המבצע> שם המבצע.15 בדצמבר 2013 | שם השיר> שם השיר.15 בדצמבר 2013 | הצבעת השופטים> מוקי.15 בדצמבר 2013 | הצבעת השופטים> הדר.15 בדצמבר 2013 | הצבעת השופטים> ריטה.15 בדצמבר 2013 | הצבעת השופטים> רהב.15 בדצמבר 2013 | ציון> ציון.15 בדצמבר 2013 | תוצאה> תוצאה.15 בדצמבר 2013 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | עומר דץ וטינה איברגימוב | "עורי עור" |  |  |  |  | 65% | חלק 2 |
| 2 | אביתר קורקוס, אריה וגיל גת | "אייכה" |  |  |  |  | 68% | חלק 2 |
| 3 | טינה איברגימוב ורינת כהן | "מהמרחקים" |  |  |  |  | 66% | חלק 2 |
| 4 | אריה וגיל גת, עומר דץ | "אחרי עשרים שנה" |  |  |  |  | 72% | סולו הכרטיס לגמר |
| 5 | אביתר קורקוס ורינת כהן | "בורח מהכל" |  |  |  |  | 68% | חלק 2 |

| 1 | עומר דץ | "ואת" |  |  |  |  | 49% | חלק 2 |
| 2 | אריה וגיל גת | "שלום עליכם" |  |  |  |  | 72% | בגמר |
17 בדצמבר 2013
| 1 | טניה איברגימוב | "קח אותי" |  |  |  |  | 69% | בגמר |
| 2 | עומר דץ | "ככלות הקול והתמונה" |  |  |  |  | 56% | סולו הדחה |
| 3 | רינת כהן | "When I Need You" |  |  |  |  | 65% | סולו הדחה |
| 4 | אביתר קורקוס | "מנגן ושר" |  |  |  |  | 66% | סולו הדחה |

| 1 | רינת כהן | "לפעמים חלומות מתגשמים" |  |  |  |  | 68% | בגמר |
| 2 | אביתר קורקוס | "נשבע" |  |  |  |  | 77% | בגמר |
| 3 | עומר דץ | "אם את עדיין אוהבת אותי" |  |  |  |  | 67% | הודח |
שלב הגמר

הגמר התקיים ב-25 בדצמבר 2013 והורכב משני סבבים.
שלב הגמר > סיבוב ראשון

בסיבוב הראשון, מכל דו-קרב, המתמודד עם הציון הגבוה ביותר עבר לשלב הבא של התחרות. בשלב זה לכל שופט הייתה אפשרות להעניק 1% מההצבעה.
בתום הסיבוב הראשון הצופים הצילו מהדחה את אחד מתוך שני המתמודדים על ידי הצבעת SMS.
בפתיחת הערב שרו ארבעת הפיינליסטים ומודחי העונה את השיר "מחכה" של השופטת ריטה. בנוסף, כל אחד מהפיינליסטים בחר זמר שהלך לעולמו כדי לבצע איתו "דואט" קצר: אריה וגיל גת שרו עם קולו של אריק איינשטיין את "סע לאט"; טינה איברגימוב שרה עם קולה של עפרה חזה את "מישהו הולך תמיד איתי"; אביתר קרקוס שר עם קולו של זוהר ארגוב את "הפרח בגני"; רינת כהן שרה עם קולו של אריק לביא את "זה קורה". לקראת הכרזת המקום הרביעי, מנחת התוכנית אסתי גינזבורג ועמוס בן דוד ביצעו את השיר "Dream a Little Dream of Me".
| דו קרב | סדר | שם המבצע | שם השיר | הצבעת השופטים> מוקי | הצבעת השופטים> הדר | הצבעת השופטים> ריטה | הצבעת השופטים> רהב | ציון | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| I | 1 | אריה וגיל גת | "Perfect Day" |  |  |  |  | 70% | סיבוב שני |
| I | 2 | רינת כהן | "שמחות קטנות" |  |  |  |  | 54% | מקום 4 |
| II | 3 | טינה איברגימוב | "לוחמת" |  |  |  |  | 55% | ניצלה מהדחה |
| II | 4 | אביתר קורקוס | "עד מתי אלוהי" |  |  |  |  | 72% | סיבוב שני |
| --- | --- |
טינה איברגימוב: 51%
רינת כהן: 49%
שלב הגמר > סיבוב שני

בסיבוב השני התמודדו שלושת המבצעים הנותרים מול השופטים והקהל, בעוד שלכל שופט אפשרות להעניק 1% בלבד מההצבעה. בסוף הסיבוב, המתמודד עם הציון הגבוה הפך לכוכב הבא.
בפתיחת הסיבוב השני, ביצעה ריטה את השיר "ילדים זה שמחה".
| סדר | שם המבצע | שם השיר | הצבעת השופטים> מוקי | הצבעת השופטים> הדר | הצבעת השופטים> ריטה | הצבעת השופטים> רהב | ציון | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | טינה איברגימוב | "מכאן" |  |  |  |  | 49% | מקום 3 |
| 2 | אריה וגיל גת | "הכניסיני תחת כנפך" |  |  |  |  | 60% | מקום 2 |
| 3 | אביתר קורקוס | "האהבה תנצח" |  |  |  |  | 63% | הכוכב הבא |
הערות שוליים

1 2  קשת ואייל גולן החליטו במשותף על השעיית השתתפותו ב"הכוכב הבא", באתר ‏מאקו‏, 20 בנובמבר 2013
↑  ספיר חבקין, ‏טהוניה: "אני רוצה לנצל את הבמה ולבקש די לגזענות", באתר ‏מאקו‏, 14 באוקטובר 2013
↑  סופיה טייב, ‏אליאס: "זה גדול עליי, אני רוצה לעשות את זה בקצב שלי בלי שילחיצו אותי", באתר ‏מאקו‏, 3 בנובמבר 2013
מגדל השעון לזכר ג'וזף צ'מברלין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מגדל שעון 
 כתובת:  אדג'בסטון 
 מיקום:  Birmingham 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1908
 תאריך פתיחה רשמי:  1908 
 
 קואורדינטות:  52°27′00″N 1°55′51″W﻿ / ﻿52.4499°N 1.9307°W﻿ / 52.4499; -1.9307
 he
 
מגדל השעון לזכר ג'וזף צ'מברלין (באנגלית: Joseph Chamberlain Memorial Clock Tower) הוא מגדל שעון, הניצב בקמפוס הראשי של אוניברסיטת ברמינגהאם בעיר ברמינגהאם שבבריטניה. הקמתו הסתיימה בשנת 1908. הוא מגדל השעון הגבוה ביותר בעולם, בגובה של 100 מטר.
המגדל

הקמת המגדל החלה בשנת 1900. שמו ניתן לו לכבוד המדינאי ג'וזף צ'מברלין, שהיה נגיד האוניברסיטה, ולזכרו. המגדל מכונה גם Old Joe.
המגדל תוכנן על ידי אסטון וב (Aston Webb) ואינגרס בל (Ingress Bell), במסגרת תכנון הקמפוס החדש של האוניברסיטה באדג'בסטון (Edgbaston). לפי בקשת משפחת צ'מברלין, עיצובו של המגדל נעשה בהשראת מגדל הטורה דל מנג'ה בעיר סיינה שבאיטליה.
חתך המגדל הוא רבוע והוא מצופה בלבנים אדומות. גגו מעשוי מעופרת. השעונים במגדל, שקוטרם 5.2 מטר, מותקנים בקומה השמינית, ואילו הפעמונים בו מותקנים בקומה ה-11. במגדל מותקנת מעלית אחת.
בשנת 1982 הוכרז המגדל כבניין רשום מדרגה II.
המגדל שימש כהשראה לסופר ג'ון רונאלד רעואל טולקין ליצירת מגדל האורתאנק שבאיזנגארד, מעוזו של הקוסם סרומן בספר שר הטבעות.
האסטרואיד 10515 Old Joe, שנתגלה בשנת 1989, נקרא על שם המגדל.
חואן מנואל דה רוסאס

חואן מנואל דה רוסאס (בואנוס איירס, 30 במרץ 1793 – סאות'המפטון, המפשייר, 17 במרץ 1877) היה איש צבא ופוליטיקאי, שב-1829, לאחר הדחת מושל בואנוס איירס חואן לוואז'ה (Juan Lavalle) הפך למושל בעצמו, והיה המנהיג הבולט של הקונפדרציה הארגנטינאית (1835-1852).
בתקופת שלטונו לא היה לארגנטינה נשיא או מנהיג רשמי, אך הוא שימש בפועל ככזה בשל השפעתו הרבה על הפרובינציות האחרות, ומרכזיותה וכוחה של בואנוס איירס.
לידתו, משפחתו ושנותיו הראשונות

הוטבל בתור חואן מנואל חוסה דומינגו אורטיס דה רוסאס אי לופס דה אוסורניו (Juan Manuel José Domingo Ortiz de Rozas y López de Osornio).
היה בנו של איש הצבא לאון אורטיס דה רוסאס (León Ortiz de Rozas) ובעלת החווה אגוסטינו לופס דה אוסורניו (Agustina López de Osornio), ומוצא משפחתו בקנטבריה, ספרד.
נולד בבית סבא שלו בבואנוס איירס.
בגיל 8 החל את לימודיו, וגילה נטייה למקצועות השדה. בגיל 13 הפסיק את לימודיו כדי להשתתף בגירוש האנגלים שכבשו את העיר בשנת 1806, ומאוחר יותר בהדיפת ניסיון הכיבוש השני ב-1807.
מאוחר יותר הפך לבעל חווה בפרובינציה של בואנוס איירס.
כנער בן 17 לא היה מעורב באירועי מהפכת מאי, הדחת המשנה למלך מטעם ספרד ומינוי חונטה מטעם תושבי העיר.
ב-1817 התחתן עם אנקרנסיון אסקורה (
פריט רשימה עם תבליטים
Encarnación Ezcurra) חרף התנגדות אימו, ונולדו להם בן ושתי בנות (אחת מהן מתה).
לאחר מכן, בעקבות חיכוכים עם אימו, החזיר את ניהול החווה לידי הוריו, ופנה לעיסוק במסחר חקלאי - בעיקר ביצוא; ושינה את שם משפחתו מאורטיס דה רוסאס (Ortiz de Rozas) לרוסאס (Rosas).
הוא ניהל את השדות של בני דודיו, אחד מהם - תומאס מנואל דה אנצ'ורנה (Tomás Manuel de Anchorena) - ימלא תפקידים מרכזיים במהלך שלטונו של רוסאס.
באותן שנים הכיר את ד"ר מנואל ויסנטה מסה (Manuel Vicente Maza) ששימש כחונך בוגר עבורו, בשעה שהוריו פנו נגדו; ובהמשך שימש כיועצו הפוליטי.
בהמשך קנה חווה בה גידל סוסים לצבא שנועדו למלחמות נגד האינדיאנים בפמפס, ומאוחר יותר התמנה למפקד וקיבל דרגת לויטננט קולונל (teniente coronel).
בנוסף לכל הנ"ל הוא חיבר ספר הדרכה לניהול חוות וחלוקת העבודה בין בעלי התפקידים השונים; ספר שניתן למצוא בו עדות ליכולות הניהול שיגלה בעתיד כמושל הפרובינציה.
ראשית דרכו הפוליטית

עד 1820 הקדיש עצמו לעיסוקיו הפרטיים, ואז פנה לפוליטיקה בפרובינציה של בואנוס איירס עד לפרישתו ב-1852.
הפרובינציה שכללה אז גם את העיר בואנוס איירס
 הייתה גם העשירה והמאוכלסת מבין כל הפרובינציות, החזיקה את הנמל הבינלאומי היחיד בארגנטינה, ונהנתה מריווחי המכס.
ב-1820 תמה תקופת הדירקטורים עם התפטרותו של חוסה רונדו (José Rondeau) בעקבות תבוסתו בקרב ספדה (Cepeda) הראשון. רוסאס השתתף בהדיפת פלישתו של הקאודיז'ו אסטניסלאו לופס (Estanislao López) מפרובינציית סנטה פה), אך סירב להשתתף בפלישת הנגד לסנטה פה שהסתיימה בכישלון חרוץ של המושל – מנואל דורגו (Manuel Dorrego).
בתמיכת רוסאס ובעלי חוות נוספים נבחר כמושל הגנרל מרטין רודריגס (Martín Rodríguez) ב-1820, ובהנהגתו נהדף ניסיון הפיכה שבעקבותיו הוא הועלה לדרגת קולונל. העיתונים מאותה תקופה מציינים את המשמעת והסדר ששררו בקרב הגאוצ'וס שרוסאס הנהיג, הם הפכו לכח משמעותי - צבאית ופוליטית.
רוסאס היה חלק מצוות המשא ומתן שהוביל להסכם בנגאס (Benegas) ששם קץ לעימות בין בואנוס איירס לסנטה פה, והיה אחראי להסכם הסודי לגבי תשלום הפיצויים לסנטה פה בגין הנזקים שנגרמו לה במהלך הפלישה של בואנוס איירס; הסכם סודי במטרה לא לפגוע בכבודה של בואנוס איירס. בעקבות כך נכרתה ברית ארוכת ימים בין שתי הפרובינציות שהחזיקה מעמד עד נפילתו של רוסאס.
השנים הראשונות לאחר התפוררות השלטון המרכזי בראשות בואנוס איירס היה תקופת פריחה לפרובינציה שנהנתה משקט יחסי ומשגשוג כלכלי בזכות מרכזיותה ולאחר שהפסיקה להקצות משאבים למאבקים פנימיים וחיצוניים.
רוסאס עצמו קנה חוות נוספות באותה תקופה.
בהמשך הוא ניצל רפורמות אגרריות שיזם הנשיא ברנרדינו ריוודוויה כדי להשתלט על חוות נוספות, רפורמות שהובילו לכך שמספר קטן של חוואים החזיק ברוב אדמות הפרובינציה.
במקביל השתתף במערכות לדחיקת רגלם של האינדיאנים ולכיבוש שטחים מהם, מערכות בפיקודו של חואן לוואז'ה, לימים המושל שרוסאס ידיח.
במהלך מלחמת ארגנטינה–ברזיל (1825-1828) פיקד על הכוחות שמטרתם הייתה לשמור על שקט מול האינדיאנים כאשר המשאבים הופנו לחזית. הוא ימלא תפקיד זה בתקופת ממשלו השנייה של הקולונל מנואל דורגו.
בתקופה זו, בטרם בואנוס איירס נקלעה שוב למלחמות האזרחים, רוסאס היה מפקד שייצג את האריסטוקרטיה הכפרית השמרנית שהייתה מקורבת לפדרליים והתנגדה לאוניטרים הליברלים.
ראשית דרכו הפוליטית > מהפכת דצמבר

עם תום מלחמת ארגנטינה–ברזיל 1825-1828 נאלץ מנואל דורגו (Manuel Dorrego) - מושל בואנוס איירס - לחתום בלחץ אנגליה וצרפת על הסכם שהעניק עצמאות לאורוגוואי ושיט חופשי בנהרות פרנה ואורוגוואי; צעד שנתפס על ידי מפקדי הצבא כבגידה.
ב-1 בדצמבר 1828 השתלט הגנרל חואן לוואז'ה על מצודת בואנוס איירס, כינס את האוניטרים שתמכו בו ו"בחרו" בו כמושל, ופיזר את הרשות המחוקקת של בואנוס איירס שלה הייתה הסמכות החוקית לבחור במושל.
דורגו נסוג לתוך הפרובינציה, שם צפוי היה לקבל תמיכה מבעלי החוות ומרוסאס שהוצב שם כקולונל. הם הצליחו לגייס צבא קטן, אך הובסו בקרב נווארו ב-9 בדצמבר 1828.
רוסאס יעץ לדורגו להימלט לסנטה פה, אך הוא סירב. רוסאס עצמו פנה לכיוון סנטה פה וחבר שם למושל אסטניסלאו לופס (Estanislao López), ודורגו נלכד על ידי לוואז'ה שחיסל אותו. דורגו הביע משאלה שמותו לא יגרום לגל של שפיכות דמים, אך חרף זאת - פרצה מלחמת אזרחים עקובה מדם לאחר שהגנרל חוסה מריה פס (José María Paz) - בן בריתו של לוואז'ה - פלש לקורדובה בינואר 1829.
לוואז'ה עצמו חיסל את תומכיו של דורגו ושלח כוחות לכל רחבי הפרובינציה לפעול נגד הפדרליים, ובכך קוממו נגדם ביתר שאת את בעלי החוות והגאוצ'וס קשי היום; ולבסוף פנה לכיוון סנטה פה, כבש את רוסריו, אך הובס לבסוף בידי המושל לופס ורוסאס בקרב גשר מרקס (Puente de Márquez) ב-26 באפריל 1829.
לופס חזר לסנטה פה, ורוסאס הטיל מצור על בואנוס איירס, בה גברה ההתנגדות ללוואז'ה והאהדה לרוסאס.
לוואז'ה התייצב לבדו וללא הודעה מוקדמת במפקדתו של רוסאס, המתין לשובו, וחתם ב-24 ביוני 1829 על הסכם קניואלאס (Cañuelas) לגבי עריכת בחירות, הצגת רשימת משותפת של אוניטריים ופדרליים, ובחירת פליקס דה אלסאגה ( Félix de Álzaga) כמושל.
האוניטרים לא כיבדו את ההסכם, הציגו מועמד משלהם, וניצחו בבחירות תוך שימוש באלימות. לוואז'ה חתם על הסכם חדש עם רוסאס שבעקבותיו נבחר כמושל הגנרל חואן חוסה ויאמונטה (Juan José Viamonte) שכינס מחדש את הרשות המחוקקת שלוואז'ה הדיח ובכך סלל את הדרך לבחירה העתידית ברוסאס כמושל.
הממשל הראשון

הרשות המחוקקת בחרה ברוסאס כמושל ב-6 בדצמבר 1829, כשנה לאחר ההפיכה של לוואז'ה, תוך שהיא מסמיכה אותו להשיב את הסדר על כנו ומעניקה לו את "כל האמצעים השגרתיים והחריגים שימצא לנכון עד לכינוסה של רשות מחוקקת חדשה"
. ניסוח זה שנתפס בדיעבד כהתרת רסן ואישור לשימוש ברוטלי בכח, היה כנראה ניסוח מקובל באותה תקופה בעת מינוי מושלים.
צעדו הראשון כמושל היה עריכת הלוויה רבת רושם לדורגו, ובכך הוא קנה את לבם של פשוטי העם בבירה, לאחר שכבר זכה לאהדת הכפריים בפרובינציה.
לאחר מכן פרסם את משנתו הלאומית והסמכותית, ואת תקוותו לשלטון ארוך ויציב.
הוא עצמו נקט בגישה פרגמטית, ואף על פי שנחשב לפדרלי - בהיבטים שונים פעל כאוניטרי במציאות שהייתה פדרלית (הפירוד בין הפרובינציות והיעדר שלטון מרכזי).
הממשל הראשון > מלחמת האזרחים בפרובינציות הפנימיות

הגנרל חוסה מריה פס (José María Paz) כבש את קורדובה והביס את פקונדו קירוגה (Facundo Quiroga), לעתיד - אחד הקאודיז'וס הבולטים בתקופת רוסאס ובן ברית שלו.
רוסאס שלח משלחת לתווך בין השניים, אך בעקבות תבוסתו - קירוגה נמלט לבואנוס איירס, ורוסאס קיבל אותו כמנצח.
פס ניצל את ניצחונו כדי לפלוש לפרובינציות שסייעו לקירוגה ולהחליף שם את השלטון לאוניטרי; וכך נוצרו שני מחנות:
4 הפרובינציות של הליטורל - פדרליים, ובעלות ברית מינואר 1831 בהסכם הפדרלי.
9 פרובינציות הפנים - אוניטריים, ומאוחדים מאוגוסט 1830 בליגה האוניטרית (Liga Unitaria) שהמפקד הצבאי הבכיר בה היה הגנרל פס.
קוריינטס התמהמהה בהצטרפותה להסכם הפדרלי (יחד בואנוס איירס, סנטה פה ואנטרה ריוס) בשל חילוקי דעות סביב השימוש בהכנסות ממכס בנמל בואנוס איירס, שרוסאס - בדומה לקודמיו האוניטרים - השתמש בהן לטובת בואנוס איירס - לחיזוקה ולשגשוגה.
חואן פליפה איברה (Juan Felipe Ibarra) - מושל סנטיאגו דל אסטרו במהלך שנות ה-20 של אותה מאה והקאודיז'ו שהוביל לניתוקה מטוקומן - גלה באותה עת בסנטה פה, ועודד את המושל לופס לפתוח במלחמת גרילה נגד כוחותיו של פס בקורדובה, שיטת לחימה שהעניקה יתרון מול העדיפות הצבאית של הגנרל האוניטרי, ובתחילת 1831 הצטרפו אליהם כוחות מאונוס איירס בפיקוד רמון בלקרסה (Ramón Balcarce).
בעקבות תבוסתם של האוניטרים בקרב פריילה מארטו (Fraile Muerto) ב-5 בפברואר 1831 - פס החליט לפקד בעצמו על הכוחות במזרח קורדובה, בגבול עם סנטה פה.
מנגד, קירוגה הביע את רצונו לחזור לחזית וביקש מרוסאס להעמיד כח צבאי לרשותו, וקיבל אסירים מהכלא איתם נע לכיוון דרום קורדובה, ובתוספת סיוע שקיבל בדרך מהפדרליים בשטח - כבש את הפרובינציות של קוז'ו ואת לה ריוחה בפחות מחודש.
ב-10 במאי 1831 הגנרל פס נפל בשבי באופן מפתיע לאחר שמונטונרה (יחידת פרשים לא סדירה) של לופס לכדה אותו בהטלה בולאדורה
(פלצור (לאסו) המקובל בארגנטינה), ובעקבות כך - הגנרל גרגוריו אראוס דה למדריד (Gregorio Aráoz de Lamadrid) הועמד בראש האוניטרים.
למדריד נסוג צפונה, הובס בידי קירוגה בקרב לה סיודדלה (La Ciudadela) ב-4 בנובמבר 1831, ועם כיבושה של טוקומן בידי הפדרליים - הליגה הפנימית התפרקה.
הממשל הראשון > הוועדה הייצוגית בסנטה פה

בחודשים הבאים הצטרפו הפרובינציות הנותרות להסכם הפדרלי: ב-1831 מנדוסה, קורדובה, סנטיאגו דל אסטרו, ולה ריוחה; וב-1832 טוקומן, סן חואן, סן לואיס, סלטה וקטמרקה.
בסנטה פה התכנסה הוועדה הייצוגית (La Comisión Representativa) ורבים ממציגי הפרובינציות ראו בסיום המלחמה בזדמנות לארגן את המדינה ולקבוע לה חוקה, אם כי רוסאס התמהמה וטען שיש קודם כל לארגן את הפרובינציות ולאחר מכן את המדינה כולה; ושהחוקה צריכה להיות בהמשך לסדר החדש ולא זו שמכוננת אותו; ולבסוף ניצל חילוקי דעות עם נציג קוריינטס כדי להחזיר את נציגיו מהוועדה, היא התפזרה ללא תוצאות באוגוסט 1832, ומלאכת הכנת החוקה נדחתה ב-20 שנה.
הארץ התחלקה בין שלושה מוקדי השפעה:
קוז'ו והפרובינציות הצפון-מערביות בידי פקונדו קירוגה.
קורדובה והליטורל בידי אסטניסלאו לופס.
בואנוס איירס בידי רוסאס.
היחסים בין שלושתם לא היו טובים במיוחד, אך במשך מספר שנים נוצר מעין טריאומווירט וירטואלי ששלט על הארץ כולה.
במכתב שרוסאס שלח ב-1832 לקירוגה הוא הביע משאלה לקיים את הרצון "האוניטרי" של העם ולאחד את המדינה, חרף היותו פדרלי.
הממשל הראשון > הממשל בפרובינציה של בואנוס איירס

תקופת הממשל הראשונה של רוסאס הייתה תקופה של סדר אך לא של עריצות כמו השנייה, אף על פי שיש היסטוריונים המוצאים את יסודות השנייה בראשונה, ואף שיתף פעולה עם גורמים שבעתיד יאשים אותם באוניטריזם.
בין היתר יש המאשימים אותו בכיבושם של איי פוקלנד (Islas Malvinas) בידי האנגלים, אף על פי שזה קרה ב-3 בינואר 1833, בתקופה בה משל חואן רמון בלקרסה (Juan Ramón Balcarce) שהחליף אותו בשעה שעסק בכיבוש המדבר
.
בתקופת ממשל זה הושלטה משמעת בצבא, נקבעו תקנות מסחריות, נוסדו יישובים, מערכת המשפט הוחלה גם על יישובים באזורים הפנימיים של הפרובינציה שהיו רחוקים מהעיר בואנוס איירס, ונחתמו הסכמי שלום עם הצ'יפים האינדיאניים שסייעו לשמור על גבולות שקטים.
עם זאת, רוסאס לא נהנה מתמיכה בלתי מסויגת, ונאלץ להתמודד עם התנגדות עיקשת במהלך כהונתו.
בין הכהונות

בסוף 1832 רוסאס נבחר מחדש על ידי הרשות המחוקקת, אולם הוא סירב - או בשל האופוזיציה שעמדה מולו או מפני שרצה "שינסו להסתדר לבד", אך ללא ספק היה מדובר בוויתור טקטי בטרם ישוב לתפקיד בעתיד.
במקומו נבחר חואן רמון בלקרסה (Juan Ramón Balcarce) - מהגנרלים הבולטים במלחמת העצמאות של ארגנטינה, ומנהיג של קבוצה פדרלית שלא הזדהתה לגמרי עם רוסאס; והתפקיד עבר אליו ב-18 בדצמבר 1832.
בין הכהונות > המערכה במדבר

האזור המיושב בשטח בו שוכנת כיום הפרובינציה של בואנוס איירס כללה בתחילת המאה ה-19 רצועה צרה של כמה עשרות ק"מ לכל היותר לאורך חופי ריו דה לה פלטה ונהר הפרנה, רצועה שהלכה והתרחבה וכללה בשנות השלושים של אותה מאה את כל המחצית הצפונית של הפרובינציה.
האזורים מדרום לקו גבול לא רשמי זה היו בשליטת שבטי האינדיאנים.
לאחר סיום כהונתו הראשונה - רוסאס החל לארגן את ההתפשטות דרומה בתיאום עם קורדובה, סן לואיס ומנדוסה; כאשר באותה תקופה גם צ'ילה נקטה בצעד דומה בשטחה. הוא הציע את תפקיד המפקד הכללי של כל הכוחות לפקונדו קירוגה, אך הלה סירב; ורוסאס החל להכין את כוחותיו בשטחי החוות שלו.
חוק שאושר ב-1833 הסמיך את ממשל הפרובינציה לגייס הלוואות למימון הפעולה, אך לא נמצאו מקורות מתאימים, ולבסוף רוסאס ומקורביו מימנו חלק גדול מההוצאות בעצמם וגייסו את השאר מגורמים פרטיים; והכוח היה מוכן במרץ 1833.
הכח העיקרי היה במזרח הפרובינציה בפיקודו של רוסאס, הוא הביס את הצ'יפים הבולטים בשטח וחתם על הסכמי שיתוף פעולה עם המשניים. הוא שילב בין פעולות התפשטות להסכמים חלקיים עד 1839 עת העדיף הסכם שלום כללי ויציב.
צ'ארלס דרווין חקר את האזורים הכבושים ואף תיאר חלק מהמערכות ביומן שלו ואת החיסולים ההמוניים שנעשו כלאחר יד וזעזעו אותו.
במערכה נכבשו שטחים מסוימים, אך הרבה פחות מאשר במערכה לכיבוש המדבר בידי חוליו ארחנטינו רוקה (Julio Argentino Roca) ב-1879.
ההישג הגדול של רוסאס היה קניית נאמנותם של הצבא, בעלי החוות ודעת הקהל; ותמיכתן של הפרובינציות הדרומיות שראו עצמן בנות חורין לתקוף ולבזוז את שטחי האינדיאנים.
הסכמי השלום עם האינדיאנים כללו מתן אספקה שוטפת להם: מבחינת תושבי בואנוס איירס זה נראה כניצול תשלומי המיסים שלהם, אך בעיני האינדיאנים זה הצטייר כדמי שימוש באדמותיהם. מבחינת רוסאס זה הבטיח את נאמנותם כשהוא חזר למשול בפרובינציה.
בין הכהונות > מהפכת הרסטורטורים (השבת הסדר הישן על כנו)

בשעה שרוסאס היה שקוע בפעילותו הצבאית - התגלעו חילוקי דעות במחנה הפדרלי שמשל בבואנוס איירס בין נאמניו הליברליים של המושל בלקרסה, לבין נאמניו של רוסאס - בעלי חוות, אנשי צבא וסוחרים קטנים - שכינו את אנשיו של בלקרסה "גבּים שחורים" (Lomos negros) על שם הכרזות שלהם שצידן האחורי היה שחור.
העימות -באוקטובר 1833 - התנהל ברובו בעיתונות, והממשל סגר מספר ביטאונים משני הצדדים. הדמות הבולטת במחנה של רוסאס הייתה אשתו ויועצתו - אנקרנסיון אסקורה (Encarnación Ezcurra) - שכינסה מדי יום את תומכיו בביתם וארגנה הפגנות ואף פעולות אלימות.
אחד מבעלי כתבי העת - הרסטורטור של החוק (El Restaurador de la ley, משיב עטרת החוק ליושנה) - הועמד לדין, אנקרנסיון הפיצה ידיעות מפוברקות ברחבי העיר שגרמו למחאה ולהתגודדות של רבים מחוץ לעיר, ולעזרתם בא אחד הגנרלים שהטיל מצור על העיר וגרם לבלקרסה להתפטר מתפקידו כמושל.
במקום בלקרסה התמנה הגנרל חואן חוסה ויאמונטה (Juan José Viamonte), אך הפרות הסדר של תומכי רוסאס -בני מעמד הביניים והמעמדות הנמוכים - שהתארגנו בחברה העממית הרסטורטורית (Sociedad Popular Restauradora) - רק התגברו. הזרוע החמושה של החברה העממית הרסטורטורית הייתה המסורקה (La Mazorca) - קבוצה של מחרחרי מהומות שתקפה את בתי מתנגדיו של רוסאס ואף אותם אישית; אך לא באותה היקף כפי שעוד יקרה בעתיד.
מספר חודשים מאוחר יותר - בתחילת 1834 - רוסאס שב לבואנוס איירס, ויאמונטה נאלץ להתפטר, ורוסאס נבחר במקומו; אך הוא סירב בתואנות שונות, ובמקומו נבחר ידידו ויו"ר הרשות המחוקקת - מנואל ויסנטה מסה (Manuel Vicente Maza), זה שליווה אותו בימי נעוריו.
הממשל השני

משפרץ עימות בין סלטה וטוקומן, מושל בואנוס איירס - מנואל ויסנטה מסה - שלח בעצת רוסאס את הגנרל פקונדו קירוגה בתור מתווך.
בדרך קירוגה חוסל בידי שלוחם של האחים ריינפה (Reynafé) שמשלו אז בקורדובה, ב-16 באוקטובר 1835.
בשל תחושת אי היציבות והאלימות שנוצרה בעקבות הרצח - מסה התפטר ב-7 במרץ 1835, הרשות המחוקקת בחרה ברוסאס במקומו, רוסאס התנה זאת בקבלת סמכויות בלתי מוגבלות ללא צורך לתת עליהן דין וחשבון, ודרישותיו נענו.
בטווח המיידי הרשות המחוקקת לא פוזרה ואף לא בתי המשפט, ויעבור זמן עד שהאופי הדיקטטורי של סמכויותיו יתגלה והוא יעשה בו שימוש.
הרצחו של קירוגה חיזק את מעמדו של רוסאס בתור המנהיג הבלתי מעורער של הפדרליים: קירוגה כבר לא היה בין החיים, מעמדו של אסטניסלאו לופס - מושל סנטה פה - שהיה מקורב לאחים ריינפה, נחלש יחד עם מקורביו כדוגמת חואן פליפה איבארה (Juan Felipe Ibarra) - מושל סנטיגו דל אסטרו - וחוסה פליקס אלדאו ( José Félix Aldao) - מושל מנדוסה.
מכיוון שלמדינה לא הייתה אז חוקה, מפלתו של רוסאס ב-1853 חייבה אתחקיקתה שכן הסמכויות שהחזיק בידיו בתור מושל בואנוס איירס היו נרחבות לאין שיעור מאלו של נשיא בפועל. ההיסטוריה הארגנטינאית מתייחסת אליו כאל עריץ ודיקטטור, הגם שזרמים רוויזיוניסטיים רואים בו מגן הריבונות הלאומית.
קודם שנכנס לתפקידו, הביטאון של תומכיו דרש עריכת משאל עם
 שיאשרר את התמיכה הרחבה בו, וזה קרה בין 26 ו-28 באפריל 1835: 9713 תמכו, 7 התנגדו; מתוך אוכלוסייה של כ-60,000 איש שמתוכם יש לנכות את הקטינים והנשים.
רוסאס נכנס לתפקידו ב-13 באפריל 1835 לקדנציה בת 5 שנים.
בין צעדיו הראשונים היה הבאתם למשפט בבואנוס איירס של האחים ריינפה שזממו את רצח קירוגה ושל הרוצח עצמו, ולאחר משפט שנמשך שנים הם נידונו למוות. רוסאס נטל לעצמו סמכות להקים בית משפט לאומי, וכך הוא בנה את מעמדו כמנהיג לאומי אף על פי שמשל רק על הפרובינציה.
מהר מאוד הוא סילק מהשירות הציבורי ומהפיקוד בצבא את כל מי שנחשד באונטריות, ולאחר מכן חייב לכתוב סיסמאות תמיכה פדרליות בראשי המסמכים הציבוריים. מכיוון שהדגל הלאומי היה בצבעי תכלת-לבן שהיה גם צבעם של האוניטרים, הדגל של הפדרליים היה בכחול כהה - כמעט סגול.
הארגונים שתמכו בו בתקופה שקדמה לקדנציה השנייה של - החברה העממית הרסטורטורית בהנהגת אשתו אנקרנסיון והזרוע החמושה - המסורקה - המשיכו לפעול באין מפריע נגד יריביו.
לאחר שביצר את מעמדו בשלטון, כרת בריתות עם מנהיגי הפרובינציות האחרות שאיפשרו לו לשלוט על המסחר הימי ועל ענייני החוץ של הקונפדרציה.
הממשל השני > חוק המכס (1835)

פדרו פרה (Pedro Ferré) - מושל קוריינטס - הוביל מהלך שקרא לנקיטה במדיניות כלכלה פרוטקציוניסטית - שימוש במכסי מגן על תוצרת חוץ מחד וסובסידיה לתוצרת המקומית מאידך - כדי להגן על הייצור המקומי שנפגע בגלל מדיניות הסחר החופשי.
בעקבות כך רוסאס פרסם את חוק המכס
 ב-18 בדצמבר 1835 שאסר יבוא מוצרים מסוימים והטיל מכס - בשיעור של עד 50% - על אחרים; אך שמר על רמת מיסוי נמוכה של כ-5% על מוצרי השקעה מיובאים שלא ניתן היה לייצר בארגנטינה.
הוא קיווה לקנות בכך את לבם של המושלים האחרים, ואמנם צעדים אלו קידמו את הייצור בפרובינציות הפנימיות על חשבון היבוא שפחת.
בהמשך, לנוכח הסגר הימי הצרפתי, רוסאס יפחית מעט את שיעורי המכס, אך לא לרמתם ההתחלתית.
פראגוואי שהסחורות הגיעו אליה דרך נהר הפרנה בהיעדר מוצא לים, סירבה להצטרף לצעדיו של רוסאס, ומכיוון שהוא חשש שסחורה זולה תוברח משם לארגנטינה דרך קוריינטס, הוא הטיל מכס גם על סחורה מקוריינטס.
רוסאס ניהל מדיניות כלכלית שמרנית: לא הדפיס כסף ולא הכניס את בואנוס איירס לחובות, אך גם לא פרע את החובות מתקופת שלטונו של ריוודוויה ומלחמת ארגנטינה–ברזיל.
ריוודוויה הקים את הבנק הלאומי בשיתוף עם סוחרים אנגלים, אולם השטרות שהוא הנפיק איבדו במהירות את ערכם בשל הדפסה שלוחת רסן. רוסאס סגר אותו והקים במקומו את הבנק של הפרובינציה של בואנוס איירס (כיום - אחד הבנקים המסחריים החשובים בארגנטינה).
השטרות שהנפיקה בואנוס איירס היו בשימוש בכל רחבי הארץ, והחליפו את השימוש בכסף בוליביאני שהיה מקובל עד אז.
הסדר והמשמעת שהוא דגל בהם התבטאו גם בדוחות מפורטים על ההכנסות וההוצאות של הפרובינציה שהתפרסמו תדיר, כולל במקרים בהם הפקיע את רכושם של מתנגדיו אותם חיסל, רך הקפיד לשלוח להוריהם דוחות מפורטים של מה שהוחרם.