stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אן-פייר רמפל
ראשית הדרך

ז'אן פייר רמפל החל לנגן בחליל בהדרכת אביו, שהיה פרופסור לחליל בקונסרבטוריון של מרסיי וחלילן ראשי בתזמורת הסימפונית של מרסיי. בשנת 1937 זכה בפרס הראשון בתחרות הקונסרבטוריון ובאותה שנה גם הופיע ברסיטל הראשון שלו, באולם מאזנו במרסיי. אותו זמן גם ניגן חליל שני ב"תזמורת הקונצרטים הקלאסיים" במרסיי, לצד אביו, שעמו נהג לנגן דואטים מדי יום ביומו כמעט. נגינתו של רמפל הייתה נאמנה למסורת החליל הצרפתי (אביו למד אצל הנביין, שהיה גם מורם של רנה לה רואה ומרסל מואיז.
עם זאת, הקריירה המזהירה שלו, שנמשכה קרוב ליובל שנים, לא זכתה בראשית הדרך לעידוד בלב שלם מצד הוריו, שהיו מבכרים לראותו נעשה לרופא או מנתח, מקצוע שיהווה, כך סברו, בסיס איתן יותר מקריירה של מוזיקאי מקצועי. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, עשה רמפל את רצון הוריו ונרשם לבית הספר לרפואה במרסיי, שם למד שלוש שנים. אבל כשרשויות משטר הכיבוש הנאצי גייסו אותו ב-1943 לעבודות כפייה בגרמניה, ערק ועשה דרכו בסתר לפריז שם קל היה לו יותר, על ידי החלפה תכופה של מקום מגוריו, לחמוק מידיהם. בתקופת שהותו בפריז נבחן ללימודי חליל בקונסרבטואר של פריז ומינואר 1944 היה תלמידו של גסטון קרונל. שנים אחר כך החליף אותו בתפקידו כפרופסור לחליל בקונסרבטואר. כעבור ארבעה חודשים, במאי 1944, זכה רמפל בפרס הראשון המיוחל בתחרות החליל השנתית של הקונסרבטואר, על נגינת Le Chant de Linos של אנדרה ז'וליבה. בכך חזר על הישגו של אביו משנת 1919.
אופי נגינתו

סגנון נגינתו התאפיין בעיקר בצליל מבריק ובפיסוק מרשים ואלגנטי, מואר בשפעה ססגונית של גוני צליל דקים ומשתנים תדיר. במיטב שנותיו הצטיין גם בווירטואוזיות קלת-אצבעות ונועזת, שהפעימה את קהל מאזיניו. הוא התאים את הוויבראטו הרגיש שהיה טבעי לו לדרישות המוזיקה שניגן, ופיתח יכולת ייחודית לחטוף נשימות מהירות באמצע קטע ארוך ומהיר בלי לאבד לכאורה את רצף נגינתו. לציון מיוחד ראויים מתיקות הצליל במשלב העליון וטווח הדינמיקה הרחב שלו. רבים קינאו בקלילות והפריכות שציינו את הטעמות הסטקטו שלו ("דטאשה"), הנשמעות במיטבן בהקלטות המוקדמות שלו.
רמפל גילה, ערך וביצע הרבה יצירות נשכחות מתקופת הבארוק. הוא שיתף פעולה עם הפסנתרן קלוד בולינג בכמה הקלטות, ביניהן הסוויטה הפופולרית של בולינג לחליל ושלישיית פסנתר בהרכב ג'אז.
L'homme à la flûte d'or - האיש עם חליל הזהב

כבעליו של החליל היחיד שכולו עשוי זהב (מס' 1375) שיצר בשנת 1869 לואי לוט, אומן וחרש זהב, היה רמפל הראשון שנודע ברחבי עולם כ"איש בעל חליל הזהב". שמועות על קיומו של חליל הזהב בן 18 הקרט של לוט הילכו בצרפת במשך שנים לפני מלחמת העולם השנייה אבל איש לא ידע לאן נעלם הכלי. ב-1948 רכש רמפל, כמעט בדרך מקרה, את החליל מסוחר עתיקות, שרצה להתיך את הכלי למען הזהב, מן הסתם בלי שיהיה לו מושג, שהחליל שברשותו שווה ערך לכינור סטרדיוואריוס. (במקור נשלח החליל לשאנגחאי כמתנת פרישה שהוזמנה ב-1860 בשביל החלילן הצרפתי ז'אן רמוסה, שהיה לנשיא האגודה הפילהרמונית של שאנגחאי; איך שהוא מצא החליל את דרכו חזרה לאירופה, אם גם מפורק לחלקים). בעזרת משפחתו גייס רמפל די כסף להצלת הכלי היקר והמשיך לנגן ולהקליט בו במשך אחת-עשרה שנים. (הופעתו הראשונה המתועדת בחליל הזהב הייחודי של לוט היא כנראה ההקלטה מאפריל 1948, לסונאטה במי מינור של באך, 1034 ברשימת יצירותיו.) בראיונות אמר רמפל שהזהב, בניגוד לכסף, שיווה לצלילו המבריק, המזהיר מטבעו אופי "כהה יותר במקצת; הגוון קצת יותר חמים, זה מוצא חן בעיני". רק ב-1958, כשהוגש לו במסע הקונצרטים הראשון שלו בארצות הברית חליל זהב 14 קאראט שייצרה, על פי הדגם של לוט, חברת חלילי היינס מבוסטון, הפסיק רמפל לנגן במקור משנת 1869. וכך, אחרי ההקלטה האחרונה בלונדון (הקונצ'רטו הברנדנבורגי ה-5 של באך עם האקדמיה של סנט מרטין בשדות, הטמין רמפל את חליל הזהב של לוט בכספת בנק בצרפת. מכאן ואילך היה חליל היינס לכלי ההופעות הנבחר שלו.
פרסים ואותות כבוד

אותות כבוד רבים הורעפו של רמפל במהלך חייו, בין היתר מדליית שירות מצוין של מועדון הלוטוס בהוקרה על מפעל חייו, פרס ליאוני סונין, פרס נשיא הרפובליקה ועוד. בין השאר, התמנה לאביר לגיון הכבוד הצרפתי.
תחרות החליל על שם ז'אן-פייר רמפל מתקיימת מדי שנה כחלק מן התחרויות הבינלאומיות של העיר פריז, לחלילנים בני כל האומות, שנולדו אחרי 8 בנובמבר 1971.
בשנת 1989 פרסם רמפל את האוטוביוגרפיה שלו, "מוזיקה, אהבתי" (יצאה לאור ב"רנדום האוז").
רמפל נקבר בבית הקברות מונפרנאס בפריז.
בג"ץ בבלי נגד בית הדין הרבני הגדול

בג"ץ בבלי נגד בית הדין הרבני הגדול הוא אחד מפסקי הדין הבסיסיים בדיני המשפחה בישראל. פסק הדין ניתן בשנת 1994 בבית המשפט העליון בשבתו כבית המשפט הגבוה לצדק, בהרכב של שלושה שופטים: נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר, המשנה לנשיא אהרן ברק והשופט שלמה לוין. החידוש העיקרי בפסק הדין הוא החלת הלכת השיתוף בין בני הזוג, זאת כנגד קביעתו של בית הדין הרבני להפרדה רכושית.
הבסיס המשפטי

בבסיס המקרה עומדים שני חוקים:
חוק שיווי זכויות האישה, התשי"א-1951
חוק שיפוט בתי דין רבניים (נישואין וגירושין), תשי"ג-1953.
המקרה

יחסיהם של בני הזוג בבלי עלו על שרטון, עת ששמואל בבלי הגיש תביעה לגירושין הוא כרך לתביעתו הן את עניין המזונות והן את חלוקת הרכוש. לאחר שבני הזוג התגרשו הגישה חווה בבלי תביעה לבית המשפט המחוזי לעניין חלוקת הרכוש, אולם תביעתה נדחתה ונקבע כי הסמכות לדון בעניינם נתונה לבית הדין הרבני האזורי בתל אביב-יפו. בית הדין הרבני דחה את תביעת חווה בבלי למחצית רכושו של בעלה שמואל בבלי, בפוסקו כי הלכת השיתוף בנכסי בני הזוג אינה חלה בבתי הדין הרבניים.
חווה בבלי עתרה כנגד פסק דין זה לבית הדין הגבוה לצדק בטענה כי פסק הדין של בית הדין הרבני בטל הואיל והוא פוגע בחוק שיווי זכויות האישה תשי"א-1951.
הכרעת בית המשפט העליון

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בית המשפט העליון תמך יסודותיו בהלכת השיתוף ופסק על פיה. במקרה דנן, חזקה על בני הזוג בבלי שניהלו משק בית משותף ואורח חיים תקין, ושכל הרכוש שנצבר על ידיהם במהלך החיים המשותפים שייך לשניהם בחלקים שווים. לפיכך קבע בית המשפט העליון שעל בית הדין הרבני לפסוק על פי הלכת השיתוף.
עיקרון זה, שלפיו בית הדין הרבני צריך לפסוק על פי החוק וההלכה האזרחיים, לא הוגבל אך ורק להלכת השיתוף. בפסק דין זה קבע בית המשפט העליון כי: "על כל בתי הדין הדתיים להפעיל, בסוגיות "אזרחיות" נלוות שאינן חלק מענייני המעמד האישי (כפי שדיבור זה מתפרש על-פי דין המדינה) הנתון לסמכותם, את המשפט האזרחי הכללי, כפי שפורש על ידי בית המשפט העליון". משמעות פסק זה היא כי מלבד בסוגיות הקשורות לנישואין וגירושין, על בית הדין הרבני לפסוק בהתאם לנורמות המשפטיות האזרחיות. בכך, נשללה סמכותו לשפוט על פי כללים הלכתיים בענייני רכוש הכרוכים בתביעת גירושין שהוגשה בבית דין.
לקריאה נוספת

רות הלפרין-קדרי, "פלורליזם משפטי בישראל: בג"ץ ובתי הדין הרבניים בעקבות בבלי ולב", עיוני משפט כ-683, תשנ"ז
דפנה ברק-ארז, תקדימיוֹת - נשים קובעות תקדים במשפט הישראלי, כנרת, זמורה, דביר, 2024, הפרק "חוה בבלי, רכוש בשניים", עמ' 146–148.
הערות שוליים

↑  בג"ץ 1000/92 בבלי נ' בית הדין הרבני הגדול, פ"ד מח(2) 221 (1994).
↑  בג"ץ 1000/92, בבלי נ. ביה"ד הרבני, מח(2), עמ' 4
אמה אוסטרווחל

אמה אוסטרווחל (בהולנדית: Emma Oosterwegel; נולדה ב-29 ביוני 1998) היא אתלטית הולנדית, זוכת מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020) בקרב שבע.
ביוגרפיה

אוסטרווחל נולדה בדוונטר שבהולנד.
ביוגרפיה > 2019

באליפות העולם שנערכה באוקטובר בדוחה שבקטר סיימה במקום שביעי בקרב שבע בשיא אישי חדש של 6,250 נקודות.
ביוגרפיה > 2021 > מדליית ארד אולימפית

באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט זכתה במדליית ארד בקרב שבע בשיא אישי חדש של 6,590 נקודות, אחרי נפיסטו ת'יאם מבלגיה (6,791 נקודות) ובת ארצה אנוק פטר (6,689 נקודות), תוך קביעת שיאים אישיים חדשים בריצת 100 מטר משוכות (13.36 שניות), בקפיצה לגובה (1.80 מטר), בריצת 200 מטר (24.25 שניות), בהטלת כידון (54.60 מטר) ובריצת 800 מטר (2:11.09 דקות).
ביוגרפיה > 2022

באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, סיימה במקום שביעי בקרב שבע בתוצאה של 6,440 נקודות.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט במינכן שבגרמניה השתתפה בקרב שבע, אך לא סיימה את התחרות.
ביוגרפיה > 2023

באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיימה במקום חמישי בקרב שבע בתוצאה של 6,464 נקודות.
ביוגרפיה > 2024

באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיימה במקום השביעי בקרב שבע בתוצאה של 6,386 נקודות.
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 100 מטר משוכות: 13.36 שניות (2021)
קפיצה לגובה: 1.80 מטר (2021)
הדיפת כדור ברזל: 14.54 מטר (2024)
ריצת 200 מטר: 24.25 שניות (2021)
קפיצה לרוחק: 6.40 מטר (2021)
הטלת כידון: 56.66 מטר (2023)
ריצת 800 מטר: 2:08.67 דקות (2024)
קרב שבע: 6,590 נקודות (2021)
שיאים אישיים > אצטדיון > אולם

ריצת 60 מטר משוכות: 8.43 שניות (2023)
קפיצה לגובה: 1.80 מטר (2020)
הדיפת כדור ברזל: 14.45 מטר (2021)
קפיצה לרוחק: 6.07 מטר (2019)
ריצת 800 מטר: 2:18.53 דקות (2020)
קרב חמש: 4,306 נקודות (2020)
אלכסנדר, נסיך הסן

אלכסנדר, נסיך הסן (בגרמנית: Alexander von Hessen und bei Rhein;‏ 15 ביולי 1823 – 15 בדצמבר 1888), היה בנו של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן ומקים בית באטנברג.
ביוגרפיה

אלכסנדר נולד ב-15 ביולי 1823 בדרמשטאדט שהשתייכה לרוזנות הסן-דרמשטדט, ללודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן, ולוילהלמינה, נסיכת באדן, בתם של קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ואמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט. ככל הנראה,  אביו הביולוגי של  אלכסנדר לא היה לודוויג, אלא מאהבה של אמו - הברון אוגוסט לודוויג פון סנארקלן דה גראנסי, אך על מנת להימנע משערורייה הכיר בו לודוויג  כבנו. בשנת 1838 התחתנה אחותו מריה, נסיכת הסן עם אלכסנדר ניקולאייביץ', נסיך הכתר של רוסיה. אלכסנדר ליווה אותה לחתונתה, ולאחר מכן חזר להסן. בהיותו ברוסיה מונה אלכסנדר לקצין בצבא האימפריה הרוסית, ועל שמו נקרא רגימנט של נושאי רומח רכוב.
במהלך הנסיעה התאהב אלכסנדר בבת לווייתה של אחותו - יוליה פון האוקה, ובעקבות כך אסר ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה על נישואי אלכסנדר לאחייניתו. אלכסנדר נסע לבריטניה, אולם לבסוף חזר לרוסיה ולקח עמו את יוליה בניגוד לדעתו של ניקולאי הראשון, והשניים התחתנו בברסלאו בנישואים מורגנטיים בשנת 1851. בעקבות בריחתם בניגוד לדעת הצאר, הורחק אלכסנדר מתפקידיו בצבא הרוסי.
לכבוד נישואיהם העניק אחיו של אלכסנדר - לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן,  ליוליה את התואר "רוזנת באטנברג", ובשנת 1858 נתן לה את התואר "הנסיכה מבאטנברג", וכעבור שישה חודשים מנישואיהם ילדה את בתה הבכורה. לודוויג השלישי סייע לאלכסנדר לחדש את הקריירה הצבאית שלו בצבא האוסטרי, וילדיו נולדו כל אחד בעיר אחרת ברחבי האימפריה האוסטרית, במקום  שירותו של אלכסנדר. בשנת 1866 פיקד אלכסנדר על כוחות הדוכסות הגדולה של הסן במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה, והשתתף עמם בקרב טאוברבישופסהיים, ולאחר ההפסד במלחמה פרש מהצבא.
אלכסנדר היה בקשרים טובים עם אחיו לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן ועם אחותו מריה, נסיכת הסן, מה שהעלה את היוקרה של משפחתו. ב-15 בדצמבר 1888 מת אלכסנדר באחוזתו שבזיהיים, ונקבר באחוזת המשפחה בדרמשטאדט.
משפחתו

בשנת 1851 התחתן אלכסנדר עם יוליה פון האוקה, בתם של הנס מוריץ האוקה וסופיה לפונטיין, שקיבלה את התואר "נסיכת בטנברג". לבני הזוג היו 5 ילדים:
מריה, נסיכת בטנברג (1852–1923), התחתנה עם גוסטב, נסיך ארבאך-שנברג
לודוויג פון באטנברג (1854–1923), התחתן עם ויקטוריה, נסיכת הסן, והיה אביהם של אליס, נסיכת באטנברג - אמו של פיליפ, דוכס אדינבורו, לואיז, נסיכת באטנברג - אשתו של גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה, ולואי מאונטבאטן
אלכסנדר פון באטנברג (1857–1893), כיהן כנסיך בולגריה בין השנים 1879–1886
היינריך פון באטנברג (1858–1896), התחתן עם ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת, והיה אביה של ויקטוריה אאוחניה, נסיכת בטנברג - אשתו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד
פרנץ יוזף פון באטנברג (1861–1924)
הערות שוליים

↑  באטנברג הייתה עיירה קטנה בצפון הדוכסות, ועל פי דברי בתם, ביקרו שם הזוג רק פעם אחת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810649877605606  GND: 117760951  ISNI: 0000 0000 7329 2674  LCCN: nb2006023279  NKC: mzk2005295126  NLA: 35002921  NSK: 000735180  NTA: 108213218  SUDOC: 268654891  Trove: 785557  VIAF: 84632987   WorldCat (עם VIAF): 84632987
אברהם ניצן

| --- | --- |

 לידה:  3 במאי 1944 (בן 80) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מקום מגורים:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב (1972)  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  יהושע יורטנר 
 מוסדות:  אוניברסיטת פנסילבניה (2015)  אוניברסיטת תל אביב (1975–2013) 
 תלמידי דוקטורט:  דבירה סגל 
 פרסים והוקרה:  פרס החברה האמריקאית לכימיה תאורטית (2020)  פרס ארל פלילר בסקטרוסקופיה מולקולרית (2019)  פרס א.מ.ת. (2012)  עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית  תוכנית פולברייט  פרס ישראל (2010) 
 atto.tau.ac.il/~nitzan
 
אברהם (אייב) ניצן (נולד ב-3 במאי 1944) הוא פרופסור אמריטוס לכימיה באוניברסיטת תל אביב ופרופסור לכימיה באוניברסיטת פנסילבניה שבארצות הברית. חתן פרס ישראל לכימיה לשנת ה'תש"ע (2010).
ביוגרפיה

ניצן נולד בתל אביב. בשנת 1964 סיים לימודי תואר ראשון בכימיה במסגרת העתודה האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1966 סיים לימודי תואר שני, ובעבודת הגמר שלו, בהנחיית פרופ' גדעון שפסקי, ערך מחקר ניסיוני על השפעת קרינה על תהליכים כימיים במים ובתמיסות מימיות. בשנים 1966–1969 שירת בצה"ל, ולאחר מכן החל בלימודי דוקטורט באוניברסיטת תל אביב. עבודת המחקר שערך, בהנחיית פרופ' יהושע יורטנר, עסקה במחקר של תהליכי מעבר לא קרינתיים במולקולות גדולות. בשנת 1972 סיים את לימודיו. שלושת תאריו ניתנו לו בהצטיינות יתרה.
בשנים 1972–1974 עבד ניצן שנתיים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס כעמית מחקר. שנה לאחר מכן שהה באוניברסיטת נורת'ווסטרן, ובסיומה חזר לישראל והצטרף לסגל המחלקה לכימיה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1981 הוענקה לו דרגת פרופסור מן המניין. בין השנים 1983–1986 שימש ראש בית הספר לכימיה, בו פיתח מסלולים משולבים ללימוד כימיה לצד מקצועות נוספים, ובין השנים 1995–1998 היה דקאן הפקולטה למדעים מדויקים. במסגרת תפקידיו האקדמיים היה ראש ועדת ההוראה של הפקולטה, חבר בוועדת המינויים של האוניברסיטה, ונציג סנאט האוניברסיטה בוועדה המרכזת ובחבר הנאמנים. כן הוא היה חבר ועדת מקצוע הכימיה של משרד החינוך. בשנים 2003–2015 ניהל את המכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת תל אביב. מלבד היותו פרופסור וחוקר אורח באוניברסיטאות ברחבי העולם, ניצן היה חבר במערכות כתבי העת "Journal of Physical Chemistry"‏, "Journal Journal of Chemical Physics", "Computational and Theoretical Nanoscience" ו-"Physical Reviews Letters".
תחומי מחקרו נוגעים לתאוריה של הדינמיקה הכימית, החוקרת תגובות כימיות בתהליכים כימיים ופיזיקליים. בשנים 1970–1980 התמקדה עשייתו בתהליכי מעבר אנרגיה במערכות מולקולריות, ובמהלך שהותו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ערך ניצן מחקר משותף עם ג'ון רוס ובו ניבאו את קיומן של תגובות כימיות מחזוריות במערכות פוטוכימיות רחוקות משיווי משקל. בעבודתו בשנות השמונים היה בין מניחי היסודות לתחום העוסק כיום בפלסמונים מולקולריים. שורת מחקרים שערך בין השנים 1975–1995 הביאה לפיתוח תאוריות שונות בנוגע לתהליכים כימיים במולקולות מורכבות ופיתוח מודלים לתיאור הולכה חשמלית בהם. עד 2019 פורסמו על ידו למעלה מ-350 מאמרים, ועבודותיו הוצגו בעשרות כנסים בינלאומיים.
מאז יצא לגמלאות באוניברסיטת תל אביב, ניצן הוא חבר סגל באוניברסיטת פנסילבניה. שם הוא ממשיך לעסוק בדינמיקה כימית וכן בנושאים נוספים, כגון מנועי חום ותורת המדידה.
הוא דורג בידי האתר Science Watch כאחד ממאה הכימאים המשפיעים בעולם בשנים 2000–2010. מנחם ניצן, אחיו של אברהם ניצן, היה ראש מחלקת ילדים בשניידר.
פרסים

ניצן חבר באקדמיה הישראלית למדעים משנת 2009, באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים משנת 2004 ובאקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) משנת 2015. כמו כן קיבל דוקטורט כבוד מאוניברסיטת קונסטנז. מלבד זאת עבודתו זיכתה אותו ב:
מלגת פולברייט (1972)
פרס קולטהוף (1995)
פרס המבולדט (1995)
פרס החברה הישראלית לכימיה (2003)
פרס מנצ'וט (2004)
פרס ישראל לכימיה (2010)
פרס א.מ.ת (2012)
מדליית החברה הישראלית לכימיה (2015)
פרס הירשפלדר (2017)
פרס פליילר של החברה האמריקאית לפיזיקה (2019)
הערות שוליים

↑  Thomson Reuters,
Top 100 Chemists, 2000-2010,
February 10, 2011
↑  הפרופסורים עודד אברמסקי, יוסף לויה ואברהם ניצן מצטרפים כחברים חדשים לאקדמיה למדעים, באתר "הידען", 15 בדצמבר 2009
↑  חתן פרס ישראל בכימיה – פרופ` אברהם ניצן מאוניברסיטת תל אביב, באתר "הידען", 14 בפברואר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295236605171  BnF: cb15525012b (data)  GND: 131744593  ISNI: 0000 0001 1625 5129  LCCN: n2005076647  NKC: ctu2014838717  NTA: 298502011  ORCID: 0000-0002-8431-0967  SUDOC: 159204119  VIAF: 39686376   WorldCat (עם VIAF): 39686376 
אברהם ניצן
מריה, נסיכת ולדק ופירמונט

מריה, נסיכת ולדק ופירמונט (בגרמנית: Marie von Waldeck and Pyrmont; 23 במאי 1857 - 30 באפריל 1882), הייתה אשתו של וילהלם השני, מלך וירטמברג.
ביוגרפיה

מריה נולדה ב-23 במאי 1857 בארולזן לגאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט ואשתו הלנה, נסיכת נסאו, והייתה אחותם של פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט והלנה, נסיכת ולדק ופירמונט.
ב-15 בפברואר 1877 התחתנה מריה בארולזן עם וילהלם, נסיך וירטמברג, ממנו נולדו לה 3 ילדים. ב-30 באפריל 1882 מתה מריה בשטוטגרט, כתוצאה מסיבוכים מהלידה של הילד השלישי שלה, ובעלה וילהלם, שכבר היה בדיכאון בעקבות מותו של בנו יחידו, אמר שמעולם לא התאושש ממכה זו. בשנת 1886 התחתן וילהלם עם שרלוטה, נסיכת שאומבורג-ליפה, ובשנת 1891 הוא הוכתר כמלך וירטמברג.
משפחתה

ב-15 בפברואר 1877 התחתנה מריה בארולזן עם וילהלם השני, מלך וירטמברג, ממנו היו לה 3 ילדים:
פאולינה, נסיכת וירטמברג (19 בדצמבר 1877 - 7 במאי 1965); התחתנה בשנת 1898 עם וילהלם פרידריך, נסיך ויד (1872–1945).
אולריך, נסיך וירטמברג (28 ביולי 1880 - 28 בדצמבר 1880).
בת שמתה בעת לידתה (24 באפריל 1882).
הערות שוליים

↑  אשתו של לאופולד, דוכס אולבני
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1013427270  VIAF: 172356483   WorldCat (עם VIAF): 172356483
מוזיאון הפראדו

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון אומנות
 כתובת:  Paseo del Prado, Madrid
 מיקום:  מדריד 
 מדינה:  ספרד 
 מייסדים:  קרלוס השלישי, מלך ספרד 
 מבקרים בשנה:  3,497,345 (נכון ל־2019)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1819
 תאריך פתיחה רשמי:  19 בנובמבר 1819 
 אדריכל:  חואן דה וילנואבה 
 
 קואורדינטות:  40°24′50″N 3°41′32″W﻿ / ﻿40.413888888889°N 3.6922222222222°W﻿ / 40.413888888889; -3.6922222222222
 http://www.museodelprado.es
  (למפת מדריד מוגדלת) מוזיאון הפראדו(למפת מדריד רגילה) מוזיאון הפראדו
 
"Bautismo de Cristo" (הטבלת המשיח) מאת אל גרקו, 1597‏-1600
מוזיאון הפראדו (בספרדית: Museo del Prado - מוסאו דל פראדו) הוא המוזיאון הגדול והמפורסם ביותר במדריד, בירת ספרד. במוזיאון נמצא אחד האוספים הגדולים ביותר של אמנות אירופית מן המאה ה-14 ועד תחילת המאה ה-19.
היסטוריה

המוזיאון נמצא באחד המבנים הגרנדיוזיים שנבנו במסגרת תוכניתו של המלך קרלוס השלישי (1716–1788) לשיפור פני העיר מדריד. בזמן כהונתו הייתה מדריד בירה צעירה שנראתה עדיין כעיירה קסטיליאנית קטנה ובלתי מתוכננת. השם "פראדו", שפירושו "אחו", הוצמד לאזור מבנה המוזיאון ומאוחר יותר למוסד המוזיאון עצמו. השטח הפך לפארק מפואר שבו מזרקות ואנדרטות מרשימות, שעיצובן הותאם לרעיונות עידן האורות והקלאסיציזם. במקביל, מבנה הפראדו של ימינו, שעוצב על ידי האדריכל המלכותי חואן דה וייאנובה, יועד תחילה לשמש מוזיאון למדעי הטבע. בניית המוזיאון נעצרה בעקבות פריצת מלחמה עם נפוליאון קיסר צרפת. המבנה שימש את מטה חיל הפרשים הצרפתי כמחסן לאבק שרפה. בנוסף לנזק שנגרם כתוצאה מהמלחמה גנבו אזרחי מדריד מהמבנה חומרי בנייה (קורות עץ, לבנים וכדומה) בעודם מנסים לבנות מחדש את בתיהם ההרוסים.
ב-1813, לאחר סיום הכיבוש הצרפתי, עלה לכס המלוכה פרדיננד השביעי, מלך ספרד, נכדו של קרלוס. אשתו השנייה של המלך, מריאה איסבל דה ברנסה, התעניינה מאוד ברעיון נשכח שהוצע על ידי אחד מיועציו של קרלוס השלישי: להקים מוזיאון לאמנות בעיר הבירה. המלכה השפיעה על בעלה להקים את המוסאו דל פראדו, אולם מתה טרם נחנך המוסד. ב-19 בנובמבר 1819 נחנך המוזיאון המלכותי לציור ולפיסול במבנה הפראדו.
בתחילה מנה אוסף המוזיאון 1,500 יצירות, שרק 300 מהן הוצגו בגלריות המוזיאון. האוסף הגדול היה רכושו הפרטי של המלך פרדיננד, ששילם בעצמו לשימור המוזיאון והפעלתו. המוזיאון היה פתוח לקהל רק יום אחד בשבוע והכניסה אליו התאפשרה רק ברישיון מיוחד. בתו ויורשתו של פרדיננד, איסבל השנייה, העבירה את הבעלות על המוזיאון מהמלך למוסד המלכות. אחרי מותה ב-1868 הולאם המוזיאון סופית והוצמד לו שמו הנוכחי, מוסאו דל פראדו. בתקופת פרנסיסקו סאנס קאבוט כמנהל המוזיאון לאוסף התווספו "הציורים השחורים" של פרנסיסקו דה גויה.
אוסף המוזיאון הוסיף לגדול ולהתעשר במשך המאה ה-19. לעומת זאת, מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939) בלמה לחלוטין את פיתוח המוזיאון. מדריד הייתה אחת מזירות המלחמה, והדבר הציב אותה ואת המוזיאון בסכנה תמידית להריסה. המוזיאון נסגר וכל היצירות הורדו לקומת הקרקע, שם הוקפו בשקי חול. בעקבות פגיעת פצצה תועה במבנה הפראדו פונו היצירות והתגלגלו ברחבי אירופה עד שהגיעו לחבר הלאומים בז'נבה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוסעו היצירות בחזרה למדריד ברכבות מאובטחות, שנסעו רק בלילה.
לאחר השנים העגומות תחת שלטון הרודן פרנסיסקו פרנקו, נפתח עידן חדש של תיירות המונית במדריד, שכלל את תחיית הפראדו ועלייה חדה במספר המבקרים.
בשנת 2024 הכריז הפראדו על יוזמה חדשה בשם "Writing the Prado". היוזמה מזמינה סופרים בעלי שם מרחבי העולם להגיע למוזיאון, להיחשף לאוסף האמנות העצום שלו ולהתעמק ביצירות. לאחר תקופת שהיה במוזיאון, הסופרים לכתוב יצירה ספרותית מקורית בהשראת השהיה בפראדו.
האוסף

למוזיאון מעל 5,000 איורים, כאלף מטבעות ומדליות, כאלפיים יצירות קישוטיות וכ-700 פסלים, אך כל אלה מחווירים לעומת אוסף הציורים האיכותי, המונה 8,600 יצירות. מפאת מספר היצירות העצום אין בשני מבני המוזיאון די מקום להציג את כל היצירות שבאוסף ורק שביעית ממנו - היצירות הבולטות ביותר - מוצגת במוזיאון בכל זמן נתון.
אוסף הציורים הספרדיים של המוזיאון הוא נדיר במיוחד, ומכיל מספר יוצא דופן של ציורי אמנים מימי הביניים ועד המאה ה-19, ביניהם אל גרקו, גויה וולסקס. בשל השליטה הספרדית על ארצות השפלה יש לפראדו גם אוסף עשיר של ציורים הולנדיים ופלמיים.
יצירות מפורסמות באוסף (לפי סדר השלמתן)

גן התענוגות הארציים מאת הירונימוס בוש. בין השנים 1503–1504
ונוס ואדוניס מאת טיציאן. שנת 1553.
ניצחון המוות מאת פיטר ברויגל האב. שנת 1562.
דנאה מאת טיציאן. שנת 1565.
ארטמיסיה מאת רמברנדט ואן ריין. שנת 1634.
ניצחון בכחוס מאת דייגו ולאסקס. בין השנים 1628–1629
הכתרת הבתולה מאת דייגו ולאסקס. בין השנים 1635–1644
משל ארכנה מאת דייגו ולאסקס. בין השנים 1655–1660
לאס מנינאס מאת דייגו ולאסקס. שנת 1656
המאחה העירומה מאת פרנסיסקו דה גויה. בין השנים 1797–1800.
המאחה הלבושה מאת פרנסיסקו דה גויה. בין השנים 1800–1807.
שלושה במאי 1808 מאת פרנסיסקו דה גויה שנת 1815.
הציורים השחורים. 14 ציורים מאת פרנסיסקו דה גויה שצוירו בין השנים 1819–1823, והכוללים בין היתר את:
סטורן טורף אחד מבניו
יהודית והולופרנס
הערות שוליים

↑   ניו יורק טיימס, כמה סיפורים אפשר לכתוב בהשראת מוזיאון הפראדו במדריד?, באתר הארץ, 22 בדצמבר 2024
↑  Prado Museum, Writing the Prado, https://www.museodelprado.es/
| מדריד  |
| --- | --- | --- |
| כיכרות מרכזיות | פוארטה דל סול • פלאסה מאיור • פלאסה דה סיבלס • פלאסה דה קולון • פלאסה דה אספניה • פלאסה דה קסטייה • פלאסה דה לה ויה • פלאסה דה סנטה אנה |  |
| רחובות חשובים | גראן ויה • שדרת פראדו • שדרת רקולטוס • שדרת קסטיאנה |  |
| אנדרטות ומונומנטים | שער אלקלה • שער הניצחון • שער טולדו • שער סן ויסנטה • אובליסק קאחה |  |
| מבנים ואתרים בעלי חשיבות | הארמון המלכותי • ארמון סיבלס • התיאטרון המלכותי • קתדרלת אלמודנה • פארק בואן רטירו • מקדש דבוד • שער אירופה • AZCA • CTBA • אל רסטרו • נואבוס מיניסטריוס |  |
| מוזיאונים | מוזיאון הפראדו • מוזיאון תיסן בורנמיסה • מוזיאון ריינה סופיה |  |
| תחבורה | נמל התעופה מדריד-בראחס • הרכבת התחתית • הרכבת הפרברית • הרכבת הקלה • תחנת אטוצ'ה • תחנת צ'מרטין • תחנת פרינסיפה פיו |  |
| ספורט | ריאל מדריד • אתלטיקו מדריד • אצטדיון סנטיאגו ברנבאו • פלאסיו ויסטלגרה • קאחה מחיקה • אצטדיון ויסנטה קלדרון • אצטדיון מטרופוליטנו • ארמון הספורט • לס ונטאס |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265762705171  BIBSYS: 90153245  BNE: XX254080  BnF: cb118666032 (data)  CANTIC: a10128128  CiNii: DA03210098  GND: 116443-0  ISNI: 0000 0001 2294 2419  LCCN: n79064568  LNB: 000093261  NKC: ko2004238697  NLA: 36514982  NSK: 000198133  RERO: 02-A000185173  SUDOC: 026414767  ULAN: 500270885  VcBA: 494/732  VIAF: 147181932   WorldCat (עם VIAF): 147181932 
המאחה העירומה מאת פרנסיסקו דה גויה, 1799–1800
אלי כהן (מנהל)

| --- | --- |

 לידה:  1971 (בן 53 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 מעסיק:  מקורות, אל על, משרד האוצר, בנק הפועלים 
 
אלי כהן (יליד 1971) הוא מנהל ישראלי שנבחר לשמש כנשיא התאחדות המלונות החל מאפריל 2023. שימש יועץ בכיר לשר האוצר בנימין נתניהו, מנכ"ל משרד התיירות והממונה על השכר במשרד האוצר. כיהן כמנכ"ל חברת המים הלאומית מקורות משנת 2017 עד 2022. בדצמבר 2023 התמנה להיות מנכ"ל קבוצת מנרב.