stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביסוס כוחה של הרפובליקה הרומית במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס
המאה ה-5 לפנה"ס > מלחמות מגן

במהלך המאה ה-5 לפנה"ס ניהלו הרומים ובני בריתם הלאטינים שורה של מלחמות מגן נגד הכוחות השונים שאיימו על לאטיום: הוולסקים מדרום מזרח, האקיווים מהמזרח והסבינים מצפון מזרח. לברית הרומו-לטינית הצטרפה בשנת 486 לפנה"ס גם התאחדות של השבטים ההרניקים. במקביל ניהלה רומא לבדה מלחמה בשכנתה הצפונית ויי, עיר מדינה אטרוסקית חזקה.
הוולסקים היו שבט הררי ממוצא אומברו סאבלי שבמהלך המאה השישית לפנה"ס השתלט על חלקים מעמק נהר הליריס. עם תחילת המאה החמישית לפנה"ס, החל שבט זה להתפשט ברחבי דרום מזרח לאטיום והיווה סכנה חמורה ללאטינים ולרומים.
האקיווים היו גם הם שבט הררי אומברו סאבלי, הם שלטו על עמקי האניו והטררוס ומשם ערכו שורה בלתי פוסקת של מסעות שוד וביזה לעבר שטחי הלאטינים, שבסיומם נסוגו בקלות למאחזיהם ההררים.
האיום שהציגו לרומא הסאבינים, שבטים סאבלים שישבו מצפון מזרח ללאטיום, הוא פחות ברור. אותם המקורות המתארים אותם כאיום רציני לרומא עד אמצע המאה החמישית, מציינים גם את המסורות של התמזגות חלק מהשבטים הללו באוכלוסייה הרומית הקדומה. סתירה זו מקשה על החוקרים המודרניים לנתח את טיב האיום הסאביני. נראה שאם היה קיים איום כזה, הוא היה משני לאיום האקווי והוולסקי.
במהלך המחצית הראשונה של המאה החמישית לפני הספירה נמצאו הרומים והלאטינים במצב של מגננה מתמדת. בהדרגה החל להתרחש שינוי איטי במאזן הכוחות שהוביל לבסוף לשינוי במהלך המלחמה והפיכתה של הברית הלטינית-רומית לצד התוקף. ההסכם שנחתם עם ההתאחדות ההרניקית וצירופה לברית הלטינית רומית בשנת 486 לפנה"ס היה אחד מהגורמים שתרמו להתאוששות הרומית. ההרניקים היו שבטים איטליים שישבו בעמק הטררוס וסבלו גם הם מהתפשטותם של האיקווים והוולסקים.
הרומים ובני בריתם הצליחו להדוף את אויביהם, בשנת 449 לפנה"ס הובסו הסאבינים והפסיקו להוות איום על רומא עד לשנת 290 לפנה"ס. בשנת 431 לפנה"ס נכבש מעוז האקיווים על הר אליגדוס והם הובסו הלכה למעשה. הוולסקים נהדפו גם הם אם כי הצליחו לשמור על שטחים מסוימים שכבשו. הקרבות נמשכו עד סוף המאה ה-5 לפנה"ס, אולם האקיווים והוולסקים הלכו ונחלשו עד שהוכנעו כמעט סופית על ידי הכוחות המאוחדים של הרומים, הלאטינים וההרניקים.
היציאה מלאטיום > המלחמות הגאליות

בשנת 394 לפנה"ס, שנת כיבוש ויי בידי הרומים, היו נתונים האטרוסקים במתקפה כוללת בגבולם הצפוני על ידי הגאלים. נדידות של הגאלים ממרכז אירופה דרומה החלו עוד בסוף המאה ה-6 לפנה"ס. מהמאה ה-5 לפנה"ס החלו הנדידות להפוך לפלישות של ממש ומספר שבטים גאלים התיישבו בצפון איטליה, כשהם דוחקים את האטרוסקים דרומה. בסביבות 400 לפנה"ס נכבשה מלפום (מילאנו של ימינו) מידי האטרוסקים והפכה לבירתם של האינסוברים הגאלים. בערך באותה תקופה התיישבו שבטים סנונים גאלים בצפון איטליה צמוד לחוף האדריאטי, בעוד הגאלים השתלטו על השטח בין הרי האפנינים לבין נהר הפו.
בשנת 390 לפנה"ס לפי המסורת הרומית, או בסביבות שנת 387 לפנה"ס לפי המחקר המודרני, תקף שבט סנוני את העיר האטרוסקית קולסיום והטיל עליה מצור. לא ברורה בדיוק השתלשלות האירועים מנקודה זו הלאה, אולם נראה שהרומים התערבו במצור ומהלך זה יצר סכסוך עם הסנונים.
לפי ליוויוס, הסכסוך פרץ כאשר העיר קולסיום שלחה בקשת עזרה לרומא וזו שלחה נציגים שלקחו חלק פעיל בלחימה נגד הגאלים. לפי דיודורוס הרומים שלחו כוח סיור לאזור כדי לבדוק את הצבא ולהשגיח על האינטרסים של רומא באזור. מומזן תומך בגרסתו של ליוויוס וטוען שקוצר הראייה והיהירות הרומים הם שהובילו לפלישה הגאלית. לפי ניתוחו של מומזן הרומים נענו לבקשת האטרוסקים, אולם שלחו שליחים בלבד, שלא יכלו לספק עזרה צבאית ממשית לאטרוסקים ועם זאת הצליחו להרתיח את הסנונים כאשר פנו אליהם ביהירות ובגאווה יתירה. חמתם של הסנונים עלתה שהתברר שלאחר שסיימו את שליחותם הדיפלומטית לקחו נציגי רומא חלק פעיל במלחמה נגדם.
הייתה מה שהייתה טיבה של ההתערבות הרומית, אין ספק שהיא העירה בסנונים חמת זעם. הם נטשו את המצור על קולסיום ופנו דרומה לעבר רומא במטרה לנקום את כבודם הפגוע.
הצבא הרומי הופתע. במרחק של כ-17 קילומטר בלבד מצפון לעיר רומא, בנחל אליה, התנגשו הצבאות הרומים והגאלים. הצבא הרומי הובס ובעוד שרידיו נסו לשרידי ויי החרבה, חצו הגאלים את הטיבר ונכנסו לאחר שלושה ימים בשערי רומא. העיר עצמה הייתה נטושה, כאשר האנשים שנותרו בעיר ולא ברחו ממנה התבצרו במצודת העיר שבקאפטילום. במשך שבעה חודשים צרו הגאלים על גבעת הקאפיטליום, לאחר שהעיר עצמה נבזזה ונשרפה עד יסוד. הדים למצוקתם של הנצורים מספקת "אגדת האווזים הקדושים של מקדש יופיטר". לפי אגדה זו העירו האווזים בעת התקפה פתע לילית של הגאלים את חיילות המשמר ובכך מנעו בנס את נפילתו של המעוז הרומי האחרון.
חוץ מהקושי הטקטי לכבוש את הגבעה המבוצרת נתקלו הגאלים בקושי להזין את צבאם הגדול בסביבה העוינת של לאטיום. הערים הלטיניות ובראשם אראדה הקשו מאוד על הסיורים שנשלחו להביא אספקה לצרים. בנוסף לכך החלו להגיע ידיעות על צרות מצד ילידי השטחים שנכבשו על ידי הסנונים בצפון איטליה. בסופו של דבר הסירו הגאלים את המצור לאחר קבלת שוחד מידי הרומאים.
היציאה מלאטיום > שיקום רומא

עם נסיגתם של הגאלים עמדו הרומים המומים מול חורבות עירם. אזרחיה הגולים של העיר התקבצו מרחבי לאטיום ונרתמו למלאכת שיקום העיר. לפי מקורות שונים הועלתה הצעה לנטוש את העיר החרבה ולהתיישב מחדש בחורבות ווי. הצעה זו נדחה לבסוף, הרבה בזכות הדיקטטור מרקוס פוריוס קאמילוס, שהוביל לבנייה מחדש של העיר.
את מעמדה המדיני של רומא היה קשה יותר לשקם מאשר את בנייניה, אולם בזכות הנהגתו של קאמילוס, חוסר היכולת של שכני רומא לנצל את חולשתה והסתבכותם של הגאלים בצפון הצליחה העיר להחזיר לעצמה את מעמדה משנת 387 לפנה"ס. במשך עשרים שנה, בעוד השבטים הגאלים היו עסוקים בסכסוכים פנים שבטיים ובמלחמה נגד האומברים והאטרוסקים, הצליחה רומא לבנות את עצמה מחדש. העיר הוקפה בחומה של כ-10 ק"מ, הצבא הרומי סודר ואורגן מחדש והסכסוך הבין מעמדי הגיע לפשרה מסוימת, שאפשר את הגדלת כוח האדם הרומי ויצב את משטר המדינה. פלישות של האיקווים, ההרניקים האטרוסקים ושל ערים לטיניות שלא היו חברות בברית הלטינית ושניסו לנצל את היחלשות רומא, נהדפו בקלות יחסית.
הגאלים חזרו ופלשו ללאטיום ולדרום איטליה מספר פעמים נוספות במאה ה-4 לפנה"ס, אולם פלישות אלו היו יותר מסעות שוד וביזה מאשר מסעות כיבוש והרומים הצליחו להדוף אותם בקלות יחסית. הם נהדפו על ידי קאמילוס בשנת 367 לפנה"ס, בין 361- 358 לפנה"ס ערכו הגאלים מסע מלחמה לקמפניה שהסתיים בתבוסתם על ידי הדיקטטור הרומי קווינטוס גאיוס סולפקיוס ובשנת 350 לפנה"ס השתלטו על נקודה בחוף הלטיני והטילו את אימתם על הים עד שגורשו שנה לאחר מכן על יד בנו של קאמילוס, לוקיוס. בשלב זה גבולות הגאלים נקבעו סופית בין נהר הפו לבין הרי האלפים והתפשטותם דרומה נבלמה כמעט לחלוטין.
בשנת 360 לפנה"ס הרגישה רומא חזקה מספיק כדי להמשיך במגמות ההתפשטות שלה בלאטיום ובדרום אטרוריה. היא הצליחה להתגבר על האיום הגדול ביותר עליה מאז היווסדות הרפובליקה ולייצב את עצמה מחדש כעיר השלטת בלאטיום. מומזן אף סבור שעמידתם של הרומים נגד הגאלים גרמו להם להראות, בעיני עצמם ובעיני העולם ההלני איטלקי, כ"מבצר המגן על האומות התרבותיות שבאיטליה מפני התנפלויותיהם של הברברים הנוראים". תדמית זו של רומא, לפי מומזן, הייתה אחת מהגורמים שהובילו להתבססות רומא ככוח עולמי מאוחר יותר.
המאבק הבין מעמדי > רקע

במקביל למשבר המדיני החיצוני שחוותה רומא בעקבות נפילת המלוכה הרומית, חל גם משבר פנימי עמוק בתוך החברה הרומית עצמה, העימות בין הפלבאים והפטריקים. שורשיו של הקרע כבר היו קיימים בימי המלוכה הרומית, אולם עם סילוקו של טארקווינוס התעצמו המחלוקות בין שני המעמדות. הפטריקים היו מעמד אליטה מצומצם של משפחות, שלפי המסורת הרומית היו ממייסדות העיר. מעמד הפלבס התפתח, כנראה, מהמוני הגרים שעברו לעיר רומא, אם מתוך רצון ואם מתוך הגירה כפויה.
גירושו של המלך והקמת משטר הרפובליקה חידדו את ההבדלים המעמדיים בין הפטריקים לפלבאים. הפטריקים נהנו מכל הזכויות האפשריות כתוצאה מהקמת המשטר החדש של הרפובליקה: רוב חברי הסנאט הרומי, אם לא כולם, היו פטריקים, כהונות המגיסטראטיות הגבוהות ומשרות הכהונה היו שמורות רק להם, הם נהנו מזכויות כלכליות שלא היו נחלת כל הציבור הרומי כגון הזכות לחכור אדמת ציבור והיו בעלי שליטה מוחלטת בחוק הרומי ובהבנתו. הפטריקים ניצלו את שלל היתרונות האלו כדי לצבור כוח, השפעה ועושר נוספים על חשבון בני הפלבס.
בני הפלבס חשו היטב את נחת זרועה של האצולה השלטת וסבלו מקיפוח מתמשך זה. אומנם כנראה היו בקרב מעמד זה אנשים בעלי אמצעים כלכליים והשפעה פוליטית מסוימת, אולם אלו היו מיעוט. תסכולם מאי יכולתם לנצל את כוחם בפוליטיקה הרומית אף הפכה אותם, כנראה, למובילי המאבק. רוב הפלבס סבלו ממצוקה כלכלית קשה, שנבעה ממחוסר באדמות חקלאיות, משנות בצורות רבות, מחוקי הלוואות דרקוניים ומהשתעבדות כלכלית לפטריקים עקב הלוואות שלא יכלו לעמוד בהם.
המאבק הפנימי שהתרחש ברומא במאתיים השנים מאז הקמת הרפובליקה נסב סביב מחלוקות חברתיות, פוליטיות, כלכליות ומשפטיות. בני הפלבס דרשו את הזכות להיבחר לכול המשרות הדתיות והפוליטיות ברומא, לבטל את השימוש לרעה בסמכויות הכפייה והאימפריום של הפקידים הפטריקים, חלוקה של אדמות לעניים וחסרי האדמות, שינויים חוקיים בסדרים בין מלווים ולווים ומאוחר יותר, עם התפתחות מוסדות הפלבס, קבלת הכרה רשמית במוסדות אלה מצד הממסד הפטריקי.
המושבות

אחד מן הכלים החשובים ביותר ששימשו את הרומים בייצוב שלטונם היה הקמת מושבות שהיוו בסיסי כוח בשטחים הכבושים החדשים והעוינים למחצה. משנת 493 לפנה"ס ועד 338 לפנה"ס הוקמו 14 מושבות ידועות, בשיתוף פעולה מלא בין הלאטינים לרומים. כל מושבה הייתה יחידה פוליטית עצמאית, שנהנתה מכול הזכויות של האזרחים הלאטינים כפי שסוכמו בהסכמי קאסיוס ולפי המסורת הלאטינית העתיקה. תושבי המושבה היו לאטינים ורומים שקיבלו מידי המדינה הרומית את הבעלות על אדמות המדינה (agar publicus). חלק מהמושבות הוקמו על אדמות ערים וישובים שנכבשו על ידי הרומים.
למרות דיווחי ההיסטוריוגרפיה הרומית, המושבות שהוקמו במהלך תקופת זמן זו היו מושבות לטיניות (coloniae latinea) ולא מושבות של אזרחים רומים ( coloniae cicium romanorum), אלה הוקמו רק לאחר המלחמה הלטינית ופירוקה של הברית הלטינית.
הקולוניות הוקמו לרוב במקומות ששימשו כנקודות אסטרטגיות כגון מעברי הרים, מעבורות ונקודות חצייה של נהרות ודרכים חשובים. בתקופה זו שימשו המושבות למעשה כמעוזים קדמיים נגד איומים חיצוניים (כגון הוולסקים), כבסיסים ליציאה פעילות צבאית, כמרכזי שליטה בילידי האזור וכחומת מגן לבלימת אויבי רומא.
במשך 150 שנה נוסדו המושבות הבאות: פּומֶטיה, סיגניה, לאבּיקי, נוֹרבּה, קירקֶיי, ארדֶאָה, סאטרקיוּם וסֶטיה בדרום לאטיום, וֶליטראי, ויטֶליה וקוֹרה בצפון לאטיום ופידֶנאי, סוּטריוּם ונֶפֶּטֶה בדרום אטרוריה. אפשר להניח שהתיישבותו של בית האב הפאבי בנהר הקרמרה היה ניסיון כושל של הרומאים להקים מושבה נוספת שתגן עליה מפני האיום של בני ויי.
במקביל להקמת המושבות הוענקו אדמות ליחידים. הייתה זו התיישבות שנעשתה בדרך כלל במקומות שבהן השליטה הרומית הייתה מובטחת ולא היה קיים איום ממשי על חיי התושבים.
לאחר המלחמה הלטינית ופירוקה של הברית הלטינית המשיכה רומא להקים מושבות לאטיניות ואף על פי שתפקידן היה פחות או יותר זהה לתפקיד המושבות לפני המלחמה, טבען וגודלן היו שונים מאלו של המושבות הישנות. נוסף לכול החלו להיווצר מושבות של אזרחים רומאים, ששימשו בעיקר כמוצבים שנועדו להגן על חופי איטליה והותאמו לסדרי העדיפויות החדשים של רומא עם השתלטותה הסופית על לאטיום.
השתלטות רומא על לאטיום

לאחר שהתפזר העשן של שריפת רומא בידי הגאלים החלו מיד בני העיר בשיקום כוחם הצבאי והמדיני. כבר בשנת 360 לפנה"ס המשיכו הרומים להתפשט בדרום אטרוריה, כאשר הערים האטרוסקיות טארוויני, קאירה ופאלריי הוכנעו זו אחר זו ואולצו לחתום על הסכמי שביתת נשק שהיו לטובתה של רומא. עד לשנת 343 לפנה"ס חתמו כל שלוש הערים וגבולה הצפוני של רומא היה מובטח. המושבות הלטיניות-רומיות של פידנאי, סוטרים ונפטה חיזקו את הביטחון של הגבול הצפוני ורומא החלה להפנות את תשומת לבה ללאטיום עצמה ולאויביה הדרומיים.
בני הברית של רומא, ההרניקים וחברי הברית הלטינית, החלו להרגיש יותר ויותר את החסרונות בחוזים שלהם עם רומא וחששו מהתחזקות נוספת של זו על חשבונם. ההרניקים שברו ראשונים את הברית והחל לנקוט בצעדים מלחמתיים כבר בשנת 362 לפנה"ס, במקביל לעימות הרומי בדרום אטרוריה. המלחמה ההרניקית נוצחה במהירות ובשנת 358 חזרו הללו וחתמו על ברית מחודשת עם רומא.
בעוד העימות בין ההרניקים לרומים נפתר לזמן מה, המתח בין הלאטינים לרומים הלך וגבר. אופייה של הברית הלטינית הציב אותה בעמדת נחיתות מול רומא, שהעמידה את חברותיה בסכנה ממשית. בעוד רומא הייתה יחידה פוליטית אחת, שמאז חתימתו של הסכם קאסיוס הצליחה להגדיל באופן רציף את כוחה, הטריטוריה שלה ואוכלוסייתה, הברית הלטינית הורכבה ממספר רב של ערים ששמרו על עצמאותן וריבונותן וכוחן היה תלוי בשיתוף הפעולה שלהם. לפיכך אף על פי הישגי הברית הרומו-לטינית היו רבים, רומא הייתה הנהנית העיקרית מהם. יותר מכך, ניצחונות הלאטינים והרומים על אויביהם המשותפים הקטינו את הסיכון שבפלישה עמים זרים ללאטיום דבר שהקטין את הליכוד ביניהם.
בשנת 381 לפנה"ס קיבלו אזרחי העיר הלאטינית טוסקולום אזרחות רומית והעיר נבלעה למעשה במדינה הרומית. פעולה זו שסעה את לאטיום לשני חלקים. משנה זו והלאה הקרע בין הלאטינים לרומא החל להיות גלוי וערים לטינות חזקות כגון וליטראי, טיבור ופראניסטה החלו לפעול שלא במסגרת הברית הלטינית. אף על פי כן, בשנת 358 לפנה"ס, עם חידוש הברית בין ההרניקים לרומא, חידשו רוב חברי הברית הלטינית את הסכם קאסיוס, כנראה מחשש מהפלישות המחודשות של הגאלים. יחד עם זו החוזה שונה בכמה סעיפים לטובתה של רומא וחלק מערים הלטיניות החזקות לא חתמו עליו. רק בשנת 354 לפנה"ס חתמו טיבור ופראניסטה על הסכם מחודש עם רומא, אולם לא במסגרת הברית הלאטינית, דבר שהקטין את כוחה.
פעולות נוספות שביצעה רומא הבהירו ללאטינים שמעמדן העצמאי היה נתון בסכנה ברורה ומידית. בשנת 358 לפנה"ס חולקה אדמת הוולסקים בדרום מזרח לאטיום למתיישבים רומים בלבד, בשנת 354 לפנה"ס נכרתה ברית בין הרומים לסאמניטים ובשנת 348 לפנה"ס נחתם הסכם חדש בין רומא לקרתגו, שבו הוכרה למעשה ההגמוניה הרומית על לאטיום.
התגובה הלאטינית המיידית הייתה הפסקת סיפוק חיילות העזר לרומים החל משנת 349 לפנה"ס, צעד מקדים למלחמה העתידית שפרצה תשע שנים מאוחר יותר.
השתלטות רומא על לאטיום > המלחמה הלטינית

בשנת 340 לפנה"ס פרצה מלחמה בין הברית הלטינית לרומא, לאחר שרומא דחתה את דרישות הלאטינים. ישראל שצמן משער שהלאטינים דרשו את חידושם של התנאים המקוריים של חוזה קאסיוס. חברי הברית הלאטינית, כולל טוסקולום, שלא מכבר קיבלה אזרחות רומית, גייסו לעזרתם את הוולסקים, הסידיקינים, האורונקים והקאמפנים, שחששו מהברית שחתמו הרומים והסאמניטים. האחרונים סייעו לרומא במלחמה, בעוד ההרניקים נמנעו מהעימות ושמרו על עמדה נייטרלית.
בתחילת המלחמה היה מצבם של הרומים בעייתי בשל העובדה שחלק ניכר מצבאם היה ממוקם בקאמפניה ומנותק על ידי נהר הליריס מלאטיום. בקרב מכריע שנערך בטריפאנום ליד מינטרואי הובס צבא לטיני קאמפני על ידי צבא רומי סאמנטי, בניצוחו של הקונסול טיטוס מאנליוס אימפריוסוס. התבוסה הובילה לחתימתו של הסכם שלום נפרד בין הקאמפנים והרומים ופרישתם של הראשונים מהמלחמה.
המלחמה נמשכה כשנתיים נוספות כשהרומים כבשו ולכדו את הערים הלטיניות זו אחר זו. שני קרבות מכריעים באנטיום ובצפון לאטיום הביא לסיום המלחמה. בקרב הראשון הרומים הביסו את כוחות הלאטינים הצפוניים שהונהגו על ידי טיבור ופראינסטה, כוח רומאי נוסף הביס את הערים הלאטיניות הדרומיות והוולסקים בקרב גדול ליד אנטיום בשנת 338 לפנה"ס.
השתלטות רומא על לאטיום > השתלטות רומא על לאטיום

הניצחון המכריע של הרומים על הלאטינים ועל בני בריתם הוולסקים והקאמפנים אפשר לרומא לגבש מחדש את כל המערכת הפוליטית בלאטיום. הברית הלאטינית פורקה, הסכם קאסיוס בוטל וכול צורה של שיתוף פעולה בין הערים הלטיניות השונות נאסרה (יש להניח שהצעד האחרון היה צעד זמני בלבד). שטחי אדמה נרחבים הופקעו מהערים החזקות שהתבלטו במרד כגון טיבור, פראינסטה, אנטיום וקאפואה. מספר ערים לטיניות איבדו את אזרחותם הלטינית שהוחלפה באזרחות רומית, שהבולטות ביניהם היו נומנטום ואריקיה, יחד עם טוסקלום שקיבלה אזרחות רומית עוד לפני פרוץ המלחמה. אזרחי ערים אלו נרשמו כחברים בשבטים הרומים ואדמותיהם נחשבו כאדמות רומיות.
הערים נפטה, סוטריום, סיגניה, אראדה, נורבה, סטיה וקירקי הוגדרו מחדש כמושבות לטיניות ומדיניות החוץ שלהם הוכפפה לרומא, אם כי הן נהנו משלטון עצמי נרחב ותושביהן היו בעלי זכות הגירה לרומא.
ערים לא לטיניות, וולסקיות וקאמפניות, שהובסו במלחמה, הצליחו לשמור על מידה מסוימת של עצמאות, אם כי הזכויות שאזרחיהם קיבלו היו פחותות בהרבה מזכויות הלאטינים.
המכה החזקה ביותר הונחתה על הערים החזקות ביותר של לאטיום, במטרה ברורה של רומא למנוע מהם להוות סכנה עתידית. הערים טיבור, פראינסטה, קורה ולאווינים שמרו על עצמאותן, אך איבדו את כל הזכויות הלטיניות ושטחים נרחבים מאדמתן. אנטיום הייתה הנענשת הראשית של המלחמה, כאשר היא איבדה למעשה את עצמאותה, צייה פורק, אזרחיה לא יכלו עוד לעסוק בסחר ימי והוקמה בה, לראשונה, מושבה רומית (להבדיל ממושבה לטינית).
ההסדרים החדשים שרומא הנהיגה בלאטיום קבעו למעשה את התנהלותה של רומא לאורך כל תהליך השתלטותה על איטליה: כל יחידה פוליטית מתקשרת בנפרד עם המדינה הרומית, דבר שנטרל כל סיכוי לאחדות, פתיחה לפני זרים את האפשרות לקבל אזרחות רומית, חיוב בעלות הברית הרומיות להעמיד גדודי צבא לרשות רומא ויצירת מעמד בן הברית הלטיני (ius latini), מעמד שהיווה קיבוץ של זכויות פרט לכול הנתינים הלא רומאים.
עם ההשתלטות המדינית הסופית של רומא על לאטיום, החל גם תהליך מזורז של רומאניזציה, קרי השלטת התרבות הרומית על יושבי לאטיום, תהליך שהובל על ידי התפשטות הניב הרומאי, הלטינית.
עם שבירתה הסופית של הברית הלטינית שלטונה של רומא בלאטיום ודרום אטרוריה היה מוחלט ובלתי ניתן לערעור. הרומים היוו למעשה את אחד שני הכוחות הבולטים ביותר בחצי האי האפניני, ביחד עם הסאמניטים. האינטרסים של שני הכוחות השונים הללו הובילו בהכרח למאבק על ההגמוניה באיטליה כולה, מאבק שתפס את חמשת העשורים הבאים בהיסטוריה הרומית וכונה לימים המלחמות הסאמנטיות.
לקריאה נוספת

ישראל שצמן, "תולדות הרפובליקה הרומית", עמודים 53–64, 72–82, 97–101, הוצאת מאגנס, תש"ן.
תאודור מומזן, "דברי ימי רומא", כרך א', עמודים 28–39, 58–65, 69–92, הוצאת מסדה, תשכ"א.
פלוטארכוס, חיי אישים (שלושה כרכים), הפרק העוסק בקאמילוס, תרגם א"א הלוי ואחרים, מוסד ביאליק.
טיטוס ליוויוס, "תולדות רומא", תרגום על ידי שרה דבורצקי, מוסד ביאליק, תשל"ב.
דיוקנו של לוקיוס יוניוס ברוטוס, מייסד הרפובליקה לפי המסורת הרומית, על גבי מטבע בצד הימני של התמונה. מטבע זה נטבע על ידי צאצאו של ברוטוס, מרקוס ברוטוס בשנת 56 לפנה"ס
פסל של ראש לוחם אטרוסקי ששימש כראש מצבה.
מפה המראה באופן מעורך את התפשטותם של השבטים הקלטים (ובניהם הגאלים) בסביבות 400 לפנה"ס
שבע גבעות רומא
13 מ-14 המושבות הלאטיניות רומיות שהוקמו במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס.
הקרבות העיקרים במלחמה הלטינית.
ברכות קריאת שמע

ברכות קריאת שמע הן ברכות המצוה הנאמרות לפני ואחרי קריאת שמע וכיום הן חלק מסידור התפילה היהודי היום-יומי,  הנאמר בצמוד לקריאת שמע, כחלק מהותי שבתפילת ערבית ותפילת שחרית. מספר ברכות אלו שונה בין בערבית ובשחרית, הן בכמות והן בנוסח: בתפילת השחרית נכללות שלוש ברכות- שתיים לפני קריאת שמע ואחת לאחריה (ואז תפילת העמידה). בערבית אומרים ארבע ברכות, שתיים לפני ושתיים אחרי. שלושת הברכות הנאמרות בשחרית דומות או מקבילות לשלושת הברכות הראשונות הנאמרות בערב, אם כי הגרסאות הנאמרות בערב הן מעט קצרות יותר.
המקור לברכות אלו הוא מהפסוק בתהילים "שֶׁבַע בַּיּוֹם הִלַּלְתִּיךָ עַל מִשְׁפְּטֵי צִדְקֶךָ" דהיינו שבשעה שאומרים ביום את משפטי צדקך, נהללך אף בשבע ברכות אלו.
רשימת הברכות > לפני קריאת שמע

בשחרית:
ברכת יוצר אור: הברכה הראשונה בסדר קריאת שמע בשחרית היא "ברכת יוצר" (או "יוצר אור") הנקראת כך משום שהיא נפתחת במשפט "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם, יוצר אור ובורא חושך, עושה שלום ובורא את הכל". ברכה זו כוללת קדושת יוצר. בשבת נהוג להחליף את המקטע הראשון של הברכה ("המאיר לארץ ... יפארוך סלה") בשלשה מקטעים מורחבים: הכל יודוך, הפיוט אל אדון ולסיום לאל אשר שבת מכל המעשים. לאחר מכן ממשיכים בנוסח הרגיל תתברך (לנצח) צורנו.
ברכת אהבת עולם (בנוסח ספרד ובנוסח עדות המזרח) אהבה רבה (בנוסח אשכנז): הברכה השנייה עוסקת בקשר בין האל לבין עם ישראל. הברכה פותחת במילים "אהבת עולם אהבתנו ה' אלוהינו" (בנוסח אשכנז: "אהבה רבה").
בערבית:
ברכת המעריב ערבים: הברכה הראשונה בסדר קריאת שמע בערבית מקבילה לברכת יוצר. נפתחת במשפט "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם, אשר בדברו מעריב ערבים". היא עוסקת בשליטתו של האל בגרמי השמים, בחושך ובאור, ובאיזון שבין היום והלילה ובין החושך והאור. ברוב נוסחי התפילה בברכה זו אין הבדל בין ימי חול ושבתות וחגים, אך בנוסח איטליה ישנו נוסח מיוחד לשבת. בניגוד לשחרית, אין קדושת יוצר בערבית.
ברכת אהבת עולם : נוסח ברכה זו קצר יותר בערב מזה שבבוקר, אך הברכה עוסקת, בגדול, באותם נושאים.
רשימת הברכות > אחרי קריאת שמע

בשחרית:
ברכת גאולה ("אמת ויציב"): ברכה זו עוסקת בשני נושאים. הנושא הראשון הוא אישור של אמיתות דברי התורה הנקראים במסגרת קריאת שמע, ואליו מתייחס הפתיח של הברכה, "אמת ויציב". הנושא השני והעיקרי הוא גאולת ישראל מידי אויביו בעבר, ובייחוד יציאת מצרים. מכאן שם הברכה, ולנושא זה מתייחסת גם חתימתה "ברוך אתה ה', גאל ישראל".
בערבית:
ברכת גאולה ("אמת ואמונה"): ברכה זו עוסקת באותם נושאים כמו ברכת גאולה של שחרית, אבל נוסח הברכה שונה. היא פותחת במילים "אמת ואמונה" ולכן נקראת גם כך. ברוב נוסחי התפילה בברכה זו אין הבדל בין ימי חול ושבתות וחגים, אך בנוסח איטליה ישנו נוסח מיוחד לשבת.
ברכת השכיבנו: ברכה זו נאמרת רק בערבית, משום שהיא עוסקת בבקשת הגנה בשעות הלילה. בכל נוסחי התפילה המקובלים היום, יש חתימה מיוחדת לברכה זו בשבת, אולם נראה ש"שומר עמו ישראל לעד" הוא נוסח בבלי במקורו ו"פורש סכת שלום" הוא נוסח ארצישראלי במקורו, ויש ראשונים שגורסים את שני הנוסחים בין בחול ובין בשבת.
קדושת יוצר

בברכה הראשונה בשחרית, יש הזכרת קדושה, כלומר הזכרת הפסוקים "קדוש קדוש קדוש" ו"ברוך כבוד". נחלקו הראשונים אם יחיד, המתפלל בלא מניין, רשאי לומר קדושה זו. למעשה, נהוג ברוב הקהילות לומר קדושה זו, כשברוב הסידורים מופיע שעדיף לאומרה בטעמים כדי שזה יהיה כקורא בתורה. בנוסח תימן בלדי לעומת זאת, אומרים אותה בשינוי, דהיינו שבמקום הזכרת התיבה ״קדוש״ שלוש פעמים, אומרים ״קדושת ה׳ צבאות מלא כל הארץ כבודו״.
התפתחות הברכות

במשנה במסכת תמיד מוזכרות ברכות שהיו הכוהנים אומרים בבית המקדש לפני ואחרי קריאת שמע: ברכה אחת לפניה (על פי התלמוד מדובר בברכת אהבה), ושלוש ברכות לאחריה: "אמת ויציב", "עבודה" ו"ברכת כוהנים".
סדר הברכות המקובל היום מוזכר במסכת ברכות, אך חוקרים משערים שנוסח הברכות בעבר היה מקוצר יותר. רב סעדיה גאון למשל מביא נוסח קצר יותר של ברכת יוצר, המורכב משלושה משפטים - הפתיחה, המשפט השני, והחתימה של הנוסח המקובל היום. ביניהם נוספו במהלך ההיסטוריה לברכה קטעי פיוט, פסוקי קדושה, תאורי מלאכים ועוד. מקור נוסף שממנו ניתן ללמוד על ההתפתחות ההיסטורית של הברכות הוא מהשוואה בין גרסת השחרית והערבית. ברכת אהבה בשחרית, לדוגמה, עוסקת גם בבקשות לגאולה וקיבוץ גלויות, שאינן מוזכרות בברכה שבערבית. מכך ניתן להסיק שאולי הן תוספת מאוחרת יחסית לנוסח וכן מופיע בנוסח ארץ ישראל של הגניזה הקהירית.
הבדלי נוסח

בנוסח אשכנז, לפני חתימת ברכת יוצר נאמר המשפט "אור חדש על ציון תאיר ונזכה כולנו מהרה לאורו". רב סעדיה גאון התנגד לשילוב המשפט בברכה זו. הוא הדגיש שהברכה עוסקת בנושא אוניברסלי ובבריאת כלל העולם, ואת ניגודו של פסוק זה לרוח הברכה. יהודי ספרד וארצות האסלאם דבקים בהתנגדות זו ו"אור חדש" אינו כלול בנוסחיהם.
גם בברכת הגאולה בשחרית יש הבדלים בין הנוסחים.
הבדלי נוסח > ברכות קריאת שמע בליל שבת

בארץ ישראל היו שנהגו לומר בליל שבת ברכות קריאת שמע בנוסח מיוחד,[דרוש מקור] הנוסח מובא בסידור רס"ג. בתשובת הרמב"ם הביא מנהג זה כמנהג הפשוט בבבל וסוריה ואדום, נוסח זה נהוג עד היום בקרב הנוהגים להתפלל בנוסח איטליא (עם שינויים קלים ובלי הגרסה המפוייטת של הברכה השנייה):
בָּרוּךְ אַתָּה יי, אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם, אֲשֶׁר כִּלָּה מַעֲשָׂיו בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי, וַיִּקְרָאֵהוּ עֹנֶג שַׁבָּת, קִדְּשׁוֹ מֵעֶרֶב עַד עֶרֶב, הִתְקִין מְנוּחָה לְעַמּוֹ יִשְׂרָאֵל כִּרְצוֹנוֹ, גּוֹלֵל אוֹר מִפְּנֵי חֹשֶׁךְ, וְחֹשֶׁךְ מִפְּנֵי אוֹר. בָּרוּךְ אַתָּה יי, הַמַּעֲרִיב עֲרָבִים.
לְמַעַן אַהֲבַת עֲמוּסִים, נָטַעְתָּ עֵץ חַיִּים, שַׁבָּת קִדַּשְׁתָּ מִיָּמִים וְאוֹתָהּ הִנְחַלְתָּ לִתְמִימִים, וְאַהֲבָתְךָ לֹא תָסוּר מִמֶּנּוּ לְעוֹלָם וָעֶד, כִּי הִיא עֲטֶרֶת רֹאשֵׁנוּ וְתִפְאַרְתֵּנוּ. בָּרוּךְ אַתָּה יי, אוֹהֵב אֶת עַמּוֹ יִשְׂרָאֵל. אָמֵן.
אמת ואמונה כו' כבכל ערב, ומוסיף:
אֱמֶת אֱמוּנָתְךָ בַּשְּׁבִיעִי קִיַּמְתָּ גָּזַרְתָּ דִּבַּרְתָּ הִקְשַׁבְנוּ וְשָׁמַעְנוּ, זְכוֹר חִמַדְּתָּ טְהוֹרִים יִירָשׁוּהָ כְּתוּבָה הִיא לְרֹאשׁ אַרְבָּעָה, מִשְּׁעַת נְתִינָתָהּ שִֹימַח בָּהּ לֵב יְשֻׁרוּן, עֵדָה פָּדִיתָה צְדָקָה קָנִיתָה, רוֹמַמְתָּ שַׁבָּת תָּמִיד בֵּינְךָ לְבֵינֵינוּ, כִּי בְּשֵׁשֶׁת יָמִים עוֹלָמְךָ תִּכַּנְתָּ וּבַשְּׁבִיעִי נַחְתָּ, לְמַעַן שֶׁתַּנִּיחַ לְעַמְּךָ יִשְׂרָאֵל. אָבוֹת וּבָנִים כְּעָלוּ מִן הַיָּם, בְּגִילָה בְּרִנָּה אָמְרוּ כֻלָּם: "מִי כָמֹכָה בָּאֵלִם ה', מִי כָּמֹכָה נֶאְדָּר בַּקֹּדֶשׁ, נוֹרָא תְהִלֹּת, עֹשֵׂה פֶלֶא".  שׁוֹמְרֵי שְׁבִיעִי רָאוּ גְּבוּרָתְךָ עַל שְׂפַת הַיָּם, זֶה צוּר יִשְׁעֵנוּ עָנוּ וְאָמְרוּ: ה' יִמְלֹךְ לְעֹלָם וָעֶד.  וְנֶאֱמָר: כִּי פָדָה ה' אֶת יַעֲקֹב, וּגְאָלוֹ מִיַּד חָזָק מִמֶּנּוּ. בָּרוּךְ אַתָּה יי, צוּר יִשְׂרָאֵל וְגוֹאֲלוֹ.
הדיון בברכות בתלמוד > סמליות המספר שבע

המספר הכולל של ברכות קריאת שמע הוא שבע (שלוש בבוקר, וארבע בערב). בתלמוד הירושלמי כתוב ששבע הברכות הן כנגד הפסוק מספר תהילים "שבע ביום הללתיך". המהר"ל מסביר שהמספר שבע מסמל דבר שלם ומלא, "שבע מלשון שביעה", "כי יש לשבח את ה' יתברך בשבח שלם ומלא, אשר השבח השלם ומלא על ידי מספר שבע".
הדיון בברכות בתלמוד > בריאת החושך

הגמרא, ופרשנים בעקבותיה, דנים בשאלה מדוע ב"ברכת יוצר" מברכים על בריאת החושך, שנחשב לדבר שלילי. הפירוש המקובל הוא שהכוונה היא להדגיש שהיקום, כולל הניגודים שבו, נברא על ידי האל האחד, ולהצהיר על יחידותו ואחדותו של האל. הברכה מבוססת על פסוק בספר ישעיהו, "יוצר אור ובורא חושך עושה שלום ובורא רע, אני ה' עושה כל אלה", שנאמר כפולמוס עם האמונה הזורואסטרית שעל פיה הטוב והרע נבראו בידי אלים שונים. עם זאת, החליפו המחברים של "ברכת יוצר" את "בורא רע" - ל"בורא את הכל".
הלכות למעשה > סוף זמנן

למרות ההלכה שצריך לומר את קריאת שמע של שחרית עד סוף שלוש שעות זמניות, ניתן לומר ברכות קריאת שמע גם עד סוף זמן תפילה, ויש מתירים עד חצות.