טריטוריית הוואי
רקע

לאחר הפלת ממלכת הוואי בינואר 1893, ביקשה ממשלת הוואי הזמנית לבצע את סיפוחה המהיר של הוואי על ידי ארצות הברית. ועדה, בראשות לורין א' ת'רסטון, נשלחה לוושינגטון הבירה כדי לנהל משא ומתן על אמנת סיפוח עם נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון. משלחת בראשות הנסיכה ויקטוריה קאיולני נסעה גם היא לוושינגטון כדי למחות על ההדחה ולהתאמץ נגד הסיפוח.
הריסון והוועדה חתמו על הסכם סיפוח, שנשלח לסנאט האמריקני לאשרור. עם זאת, הסנאט לא פעל לפני ה-4 במרץ 1893, כאשר כהונתו של הריסון הסתיימה וגרובר קליבלנד נכנס לתפקידו. הנשיא החדש היה אנטי אימפריאליסט והתנגד נחרצות לסיפוח. הוא הסיר את האמנה מעיון, והורה על חקירת הקונגרס על האירועים סביב הפלת המלוכה בהוואי. לאחר קבלת הדו"ח הראשון של הוועדה, המליץ קליבלנד על החזרת המלכה ליליואוקלאני לשלטון. הניסיון לא התקבל בטוב אפילו בקרב המפלגה שלו. בסופו של דבר, הצבעה דו-מפלגתית בקונגרס קראה למדיניות "הסרת ידיים" ביחס לאירועים פנימיים בהוואי. חקירה נוספת של הקונגרס הובילה לדו"ח מורגן, שקבע כי חיילי ארצות הברית בהוואי היו נייטרליים לחלוטין במהלך ההדחה, ופוטר את צבא ארצות הברית מכל האשמות בשיתוף פעולה.
ב-23 באוגוסט 1898 הורד דגל הוואי מעל ארמון יולני ודגל ארצות הברית הונף כדי לציין את הסיפוח.
הממשלה הזמנית כינסה כינוס חוקתי להקמת הרפובליקה של הוואי. ת'רסטון דחק להפוך לנשיא הראשון של האומה, אך הוא חשש שאישיותו החצופה תפגע בסיפוח. סנפורד ב' דול השמרני יותר, שופט בית המשפט העליון לשעבר וידידה של המלכה אוקלאני, נבחר לנשיא הראשון והיחיד של הממשלה החדשה.
במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד, מיקומה האסטרטגי של הוואי ביחס לפיליפינים הפך אותה לחשובה במיוחד לאינטרסים האמריקאיים, כפי שטען האסטרטג הימי אלפרד תייר מהן. זאת והחשש שהאימפריה היפנית תתפוס את השליטה באיים סיפקו מומנטום לתומכי הסיפוח. ב-4 ביולי 1898, הקונגרס האמריקני העביר החלטה משותפת לספח את הוואי לארצות הברית. ההחלטה, הידועה בכינויה החלטת ניולנדס (על שם נציג ארצות הברית פרנסיס ג'י ניולנדס), נחתמה לחוק שלושה ימים לאחר מכן על ידי הנשיא מקינלי. החלטת ניולנדס קובעת:
הואיל וממשלת הרפובליקה של הוואי חתמה, בצורה הראויה, את הסכמתה, באופן הקבוע בחוקתה, לוותר באופן מוחלט וללא מילואים לארצות הברית של אמריקה, את כל זכויות הריבונות מכל סוג שהוא, בתוך ומעלה. איי הוואי והתלות בהם, וכן למסור ולהעביר לארצות הברית, את האגרה המוחלטת והבעלות על כל אדמות הציבור, הממשלה או הכתר, מבני ציבור או בניינים, נמלים, נמלים, ציוד צבאי וכל רכוש ציבורי אחר. מכל סוג ותיאור השייכים לממשלת איי הוואי, יחד עם כל זכות ועזרה הנלווים לכך: לפיכך,

הוחלט על ידי הסנאט ובית הנבחרים של ארצות הברית של אמריקה בקונגרס שהתאספו, כי הוויתור האמור מתקבל, מאושר ומאושר, ושאיי הוואי האמורים והתלות בהם הם, והם מצורפים בזאת, כחלק משטחה של ארצות הברית וכפופים לשליטה הריבונית שלה, וכי כל ביחיד, הקניין והזכויות שהוזכרו לעיל הם של ארצות הברית של אמריקה.
ההחלטה נכנסה לתוקף ב-12 באוגוסט 1898, ובאותו יום נערך טקס רשמי לציון העברת ריבונות מדינת הוואי לארצות הברית על מדרגות ארמון איולני בהונולולו. דגל הוואי הורד ובמקומו הונף דגל ארצות הברית.
ההחלטה גם קבעה הקמת ועדה בת חמישה חברים כדי ללמוד אילו חוקים חדשים נדרשים לגבי ניהול וסילוק קרקעות ציבוריות בהוואי, ולפתח מסגרת ממשל לאיים. חבריה היו סנפורד ב. דול (שעל פי תנאי ההחלטה, שמר על הסמכויות שהפעיל בעבר כנשיא הוואי), וולטר פ. פראר (שגם הוא נשאר שופט בית המשפט העליון של הוואי), הסנאטורים האמריקנים שלבי מ. קלם (רפובליקני-אילינוי) וג'ון טיילר מורגן (דמוקרטי-אלבמה), ונציג בית הנבחרים רוברט ר. היט (רפובליקני-אילינוי). הדו"ח הסופי של הוועדה הוגש לקונגרס לדיון שנמשך למעלה משנה. נציגים וסנאטורים דרומיים רבים העלו התנגדויות להקמת ממשלה טריטוריאלית נבחרת בהוואי, שכן פעולה זו תפתח מסלול לקבלת מדינה עם אוכלוסיית רוב "לא לבנה" בתקופה שבה "חוקי ג'ים קרואו" הנוקשים שלטו בכל דרום ארצות הברית.