stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלן ברוק
הערות שוליים

↑   הלונדון גאזט. 24/2/1903 עמוד 1216.
↑  יומני מלחמה, אלן ברוק 1939–1945, רישום ב-30 באוגוסט 1943. Alan Brooke Alanbrooke, Alex Danchev, Daniel Todman,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'War diaries, 1939-1945: Field Marshal Lord Alanbrooke, Berkeley:'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'University of California Press, 2001. (באנגלית)
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000004-QINU`"'Winston S. Churchill (1948–1954). The Second World War, 6 vols. Vol. II. London: Cassell. pp. 233–34.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000006-QINU`"'Colville, John (1987) [1986]. The Fringes of Power: Downing Street Diaries, 2 Vols. Vol. 1. London: Sceptre. p. 530.
↑  יומני מלחמה, אלן ברוק 1939–1945, ראו לדוגמה רישומים ב-8 וב-19 באוגוסט 1943, 28 בספטמבר 1943, ו-8 באוגוסט 1944.
↑  Fraser (1982), pp.471-473.
↑  Reynolds (2005), p 405.
↑  Fraser (1982), pp.410-421.
↑  Alanbrooke, War Diaries 1939-1945
↑  יומני מלחמה, אלן ברוק 1939–1945, רישום ב-20 בנובמבר 1943.
↑  יומני מלחמה, אלן ברוק 1939–1945, רישום ב-14 באוגוסט 1942.
↑  The Turn of the Tide, 1939-43
↑  Triumph in the West, 1943-1946
| מפקדים עליונים של הכוחות וראשי המטה הכללי של הצבא הבריטי |
| --- | --- | --- |
| מפקדים עליונים של הכוחות | ג'ורג' מונק • ג'יימס סקוט • ג'ון צ'רצ'יל • מיינהרד שומברג • ג'ון צ'רצ'יל • ג'יימס באטלר • ג'ון דרלימפל • ג'ורג' וייד • הנסיך ויליאם • ג'ון ליג'ונר • ג'ון מנרס • ג'פרי אמהרסט • הנרי סימור קונווי • ג'פרי אמהרסט • הנסיך פרדריק • דוויד דנדס • הנסיך פרדריק • ארתור ולסלי • רולנד היל • ארתור ולסלי • הנרי הרדינג • הנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג' • גרנט ג'וזף וולסלי • פרדריק רוברטס • נוויל ליטלטון |  |
| ראשי המטה הכללי | נוויל ליטלטון • ויליאם ניקולסון |  |
| ראשי המטה הכללי הקיסרי | ויליאם ניקולסון • ג'ון פרנץ' • צ'ארלס דאגלס • ג'יימס וולף-מארי • ארצ'יבלד מארי • ויליאם רוברטסון • הנרי וילסון • רודולף למברט • ג'ורג' מילן • ארצ'יבלד מונטגומרי-מסינגברד • סיריל דוורל • ג'ון ורקר • אדמונד איירונסייד • ג'ון דיל • אלן ברוק • ברנרד לו מונטגומרי • ויליאם סלים • ג'ון הארדינג • ג'רלד טמפלר • פרנסיס פסטינג |  |
| ראשי המטה הכללי | ריצ'רד האל • ג'יימס קסלס • ג'ופרי בייקר • מייקל קרבר • פיטר האנט • רולנד גיבס • אדווין ברמאל • ג'ון סטאינר • נייג'ל בגנול • ג'ון שאפל • פיטר אינג • צ'ארלס גאת'רי • רוג'ר ווילר • מייקל ווקר • מייק ג'קסון • ריצ'רד דנאט • דוויד ריצ'רדס • פיטר וול • ניק קרטר • מארק קרלטון-סמית • פטריק סנדרס • רולנד ווקר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278341305171  PLWABN: 9810555294305606  BnF: cb14460322s (data)  CiNii: DA06508620  GND: 118647520  ISNI: 0000 0001 0927 7637  LCCN: n50058050  NARA: 10580544  NDL: 00431139  NKC: xx0055610  NLG: 152536  NTA: 072985380  SELIBR: 265913  SNAC: w64t93nh  SUDOC: 070144702  Trove: 785377  VIAF: 97614641   WorldCat (עם VIAF): 97614641 
משמאל לימין: אלן ברוק, וינסטון צ'רצ'יל וברנרד לו מונטגומרי. התמונה צולמה במפקדה הניידת בראשות מונטגומרי בנורמנדי ב-12 ביוני 1944
עטיפת הספר "יומני המלחמה של אלן ברוק". ברקלי, 2001.
מצבתו של אלן ברוק
שלמה הגני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 באוקטובר 1926 עין חרוד, ישראל 
 פטירה:  27 בספטמבר 1996 (בגיל 69) גן שמואל, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל  חיל האוויר הישראלי
 דרגה:    רב-סרן
 פעולות ומבצעים
   מלחמת הקוממיות   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה
 עיטורים
   עיטור המופת (2)
 
שלמה הגני (הניג) (16 באוקטובר 1926, עין חרוד – 27 בספטמבר 1996, גן שמואל) היה טייס בחיל האוויר הישראלי וחבר קיבוץ גן שמואל. הוא אחד משני האנשים היחידים שעוטרו פעמיים בעיטור המופת.
ביוגרפיה

שלמה הניג נולד בקיבוץ עין חרוד. הוריו, אתיה ויהושע, היו חברים בגרעין שנועד להצטרף לקיבוץ מרחביה, ואולם, בגיל שלושה חודשים, החליטו הוריו להתיישב בקיבוץ גן שמואל. לשלמה שתי אחיות קטנות ממנו, דינה ונעמי. הוא התחנך בשומריה, בקיבוץ משמר העמק, והדריך בקיני השומר הצעיר בחדרה ובתל אביב. במהלך לימודיו היה חבר בנבחרת הכדורעף של גן שמואל שזכתה בגביע המדינה והשתתפה גם בתחרויות בינלאומיות.
ביוגרפיה > שירות צבאי ועיטורים

הניג לחם במלחמת השחרור במסגרת ההגנה, במסגרות מרחביות. ב-1950 עבר קורס מ"כים, וכסמל מחלקה לחם ב-1951 בקרב תל מוטילה. רק באותה שנה התגייס פורמלית לצה"ל והתנדב לקורס טיס. הוא סיים את הקורס בהצטיינות ב-1953 והוצב בטייסת 101 ("הקרב הראשונה") כטייס ספיטפייר. ב-1955 הצליח להנחית מטוס למרות תקלה טכנית חמורה שאירעה בו, ואף על פי שמפקד הבסיס, עזר ויצמן, הורה לו לנטוש את המטוס. על מעשהו הוענק לו צל"ש, שהוסב לאחר מכן לעיטור המופת. בדברי ההסבר לעיטור נאמר:
בשנת התשט"ו (1955), בעת טיסת אימונים שגרתית במטוס קרב הרגיש לפתע סגן שלמה הניג כי אין לו עוד שליטה על הגה הגובה של המטוס. סגן שלמה הניג התקשר עם מגדל הפיקוח וקיבל הוראה שלא להסס לצנוח, אלא אם כן הוא מעריך שיוכל לנחות בעזרת המנוע ומאזני המטוס בלבד. סגן שלמה הניג בילה באוויר עשרים וחמש דקות נוספות לשם פיתוח הטכניקה הדרושה להנחתת המטוס המקולקל. כתוצאה מקור רוחו ושליטתו במטוס, אף על פי שברור היה לו כי צפויה סכנה לחייו, הצליח לבסוף לנחות, ובזאת הציל את המטוס.

על מעשה זה הוענק לו עיטור המופת

ניסן התשל"ג אפריל 1973, דוד אלעזר, רב־אלוף, ראש המטה הכללי
בשנת 1955 השתחרר הניג מצה"ל, אך המשיך לטוס יום בשבוע. בקיבוץ השתלב בענף הבנייה והחל בלימודי הנדסאות בנייה בטכניון. ב-1956 התבקש להשתתף בהבאת מטוסי דאסו אוראגן שנרכשו מצרפת, לישראל. כתנאי להשתתפותו במבצע ההעברה התבקש הניג לעברת את שמו, ולכן שינה את שמו ל"הגני", כשיכול אותיות של שם משפחתו הקודם.
הגני לחם במלחמת ששת הימים כטייס אורגן, ולאחר המלחמה עבר להטיס מטוסי דאגלס A-4 סקייהוק, אותם הטיס במלחמת ההתשה. במלחמת יום הכיפורים היה טייס סקייהוק בטייסת 109 ("העמק"). הוא היה באותה עת בן 47, טייס הקרב המבוגר ביותר בחיל האוויר. על לחימתו עוטר הגני בעיטור המופת בפעם השנייה. בדברי ההסבר לעיטור נאמר:
תיאור המעשה: רב־סרן שלמה הניג הוא טייס הקרב המבוגר ביותר בחיל האוויר. הוא ביצע במלחמת יום הכיפורים שלושים ואחת גיחות תחת אש, ובהן הגיחות הקשות והמסוכנות שניהלה הטייסת. רב־סרן שלמה הניג שימש מופת לטייסים הצעירים ממנו בעשרות שנים - בדמותו, בבגרותו, באומץ לבו, בקור רוחו וברמת ביצועו.

על מעשה זה הוענק לו עיטור המופת

אייר התשל"ה מאי 1975, מרדכי גור, רב־אלוף, ראש המטה הכללי
בשנת 1978 פרש מטיסה, אך המשיך לשרת במילואים. הגני לחם גם במלחמת לבנון הראשונה, בגיל 56, כקצין סיוע אווירי באוגדה 162.
ביוגרפיה > חיים אישיים

הגני היה חבר קיבוץ גן שמואל כל חייו, ובו עסק בעיקר בתחום הבניין. נישא לעמירה לבית הרצברג, והשניים היו הורים לחמישה ילדים וסבים לתשעה נכדים.
נפטר ב-27 בספטמבר 1996 ממחלה קשה, ונקבר בבית העלמין של קיבוצו גן שמואל .
תסמונת קפגרא

| --- | --- |
 תחום:  פסיכיאטריה 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D002194
 
תסמונת קַפְּגְרָא (מכונה גם "אשליית הכפיל", באנגלית: Capgras delusion או Capgras syndrome, בצרפתית: Délire d'illusion des sosies de Capgras) היא סוג של מחשבת שווא לפיה המטופל מאמין שאדם קרוב אליו (לרוב בן משפחה או אדם קרוב אחר) הוחלף על ידי כפיל. תסמונת קפגרא מסווגת כסינדרום הנפוץ ביותר של הפרעה ביכולת הזיהוי, הכולל זיהוי שגוי של אנשים, מקומות או אובייקטים, והיא יכולה להופיע באופן אקוטי, ארעי או כרוני.
בתסמונת לוקים לרוב מיעוט קטן של אנשים הסובלים בעיקר מסכיזופרניה ופסיכוזה, וכן מהפרעות מצב רוח. יחד עם זאת, היא יכולה להתרחש בהשפעת גורמים אחרים כגון פגיעת ראש, אירוע מוחי (ABI) או שיטיון. התסמונת נפוצה בקרב נשים יותר מאשר בגברים, מכיוון שלרוב מחשבת השווא קשורה לסכיזופרניה הנפוצה יותר אצל נשים. בקרב ילדים התסמונת נפוצה יותר אצל בנים. ההפרעה לא מופיעה במדריכי האבחנות הפסיכיאטריים הרשמיים, DSM-IV-TR ו-ICD-10, בין השאר בשל הקומורבידיות שלה עם הפרעות אחרות, אך היא מופיעה במספר מĉדריכים נפוצים אחרים.
תסמונת קפגרא מביאה למצב הפוך מתסמונת פרגולי, שבה פוגשים המטופלים זרים מוחלטים, ומשוכנעים שהם בני משפחתם.
תת קטגוריות

תסמונת קפגרא מופיעה בשתי צורות בסיסיות: בראשונה מאמין המטופל שראה את הכפיל שלו במו עיניו, ובשנייה נותר הכפיל בלתי נראה. יחד עם זאת, לתסמונת נמנו עד היום חמש תת-קטגוריות:
המטופל מאמין שאדם שהיה מוכר לו היטב בעבר לובש כיום צורה של אדם אחר.
המטופל מאמין שגם המראה החיצוני וגם אישיותו של אדם מוכר השתנו לחלוטין.
המטופל מאמין שאנשים אחרים אינם מזהים אותו או מכירים אותו באמת.
המטופל מאמין שהוא עצמו "שוכפל" והשכפול הוא כפיל המשמש לו תאום זהה.
המטופל מאמין שהוא הוחלף במציאות על ידי מתחזה.
היסטוריה

המאמר הראשון על המחלה בספרות הפסיכיאטרית ותיאור המקרה הראשון נכתב על ידי הפסיכיאטרים הצרפתים ד"ר ז'וזף קפגרא (Joseph Capgras) וד"ר ז'אן רֵבּוּל-לָאשוֹ (Jean Reboul-Lachaux) בשנת 1923. קפגרא כינה את התופעה "אשליה", אך מכיוון שבפסיכיאטריה יש למונח זה משמעות אחרת (עיוות נורמטיבי בתפיסה החושית) מהמונח מחשבת שווא - הוסרה המילה "אשליה" מתיאור התסמונת.
קפגרא טען כי המחלה נדירה מאוד, אך כיום חלק מהפסיכיאטרים אינם מסכימים עם קביעה זו, וטוענים כי השכיחות האמיתית של התסמונת גבוהה ככל הנראה יותר מקביעתו הראשונית של קפגרא.
תיאורי מקרים

במאמרם תיארו קפגרא ורבול-לאשו מקרה של אישה בת 53 שלקתה במה שכונה על ידם "אשליית הכפיל" (L'illusion Des Sosies). אישה זו האמינה שאנשים שונים בחייה הוחלפו על ידי תאומים זהים. למעשה, המטופלת עצמה השתמשה במילה "כפילים", ומנתה את בעלה, ילדיה, שכניה ואף את השוטרים שחקרו את התנהגותה המשונה שהביאה בסופו של דבר לאשפוזה בבית חולים פסיכיאטרי. לטענתה, הכפילה שלה ושאר הכפילים זממו לגזול ממנה את כספה ורכושה. בפעם אחרת היא זיהתה את בעלה בתור אביה, שנפטר שנים רבות לפי כן. האישה זיהתה אחרים מבני משפחה באופן נורמלי.
בשנת 1991 תיארו החוקרים פאסר וווֹרנוק (Passer and Warnock) מקרה של אישה נשואה בת 74 שהגיעה אליהם כדי לקבל חוות דעת נוספת. היא האמינה שבעלה הוחלף באדם זר, ועל כן סירבה לישון עם "המתחזה", נעלה בלילות את חדר השינה וחדרי השירותים, ביקשה מבנה רובה ולבסוף התעמתה עם השוטרים שהגיעו לביתה על מנת לאשפז אותה.
בדרך כלל מתפרצת התסמונת בגיל 30 או יותר. עם זאת, בשנת 1992 דיווחו פסיכיאטרים מאוניברסיטת מישיגן על שני מקרים נדירים של מטופלים בגיל ההתבגרות: הראשון היה נער בן 16 שהאמין כי אמו ואחותו הוחלפו במתחזים, ושישנן כמה ישויות שונות השוכנות בגופן של כל אחת מהן. הנער החל להאמין באמונת שווא זו לאחר מות חברתו שלדעתו נגרם באשמתו, והוצע הרעיון לפיו ישנו קשר בין המקרים. במקרה השני התפתחה המחלה אצל נערה בת 15 שסבלה מהזיות שונות ובכללן גם הזיות מסוג טעות בזיהוי. היא האמינה שאמה הוחלפה על ידי מתחזה, שהאח בבית החולים הוא בעצם אביה שמתחזה לאח במטרה לפגוע בה וכי מטופל אחר הוא בעצם חבר שלה המתחזה לחולה נפש.
בישראל תואר מקרה של תושב הדרום אשר חזר יום אחד לביתו, וכשאשתו ניגשה לברך אותו לשלום הוא היכה אותה נמרצות והחל לצרוח "איפה אשתי? מה עשיתם עם אשתי?". הוא טען כי אשתו וילדיו נרצחו והוחלפו בכפילים זהים, מה שהביא לאשפוזו בכפייה.
בשנת 2024 פורסם מאמר סקירה ישראלי שכלל 38 מקרים של תסמונת קפגרא בילדים שתוארו בספרות הרפואית באנגלית מאז 1923.
הגורמים למחלה

כיום נמשך הדיון בשאלה מה גורם להתפרצות התסמונת, וחוקרים שונים מצביעים על הקשר בין מצבים גופניים ופסיכולוגיים שונים. אחת התאוריות הבולטות גורסת שכתוצאה ממחלה או פציעה כלשהי נגרם שיבוש במרכז הראייה, המוביל לפגיעה ביכולת לזהות פנים מוכרות. במחקר שנערך בצרפת נטען שהסובל מקפגרא אינו מסוגל, למעשה, לזהות אנשים מסוימים שאינם נראים כפי שהם אמורים להיראות. כלומר, הבעיה אינה נעוצה במודעות לקיומו של כפיל, כביכול, אלא בחוסר המודעות לכך שאדם כלשהו איננו כפיל. בנוסף, נטען כי חוסר מודעות זה נובע מפגם כלשהו בחושים, אך רבים חולקים על טענה זו.
כמה מהרמזים הראשונים לגורמים האפשריים לתסמונת קפגרא עלו בעקבות חקר מטופלים שסבלו מפגיעת מוח ופיתחו פרוסופגנוזיה (Prosopagnosia) – אגנוזיית פרצופים. במצב זה אין המטופל מסוגל לזהות פרצופים באופן מודע, למרות שהוא מסוגל לזהות אובייקטים חזותיים אחרים. יחד עם זאת, בשנת 1984 נמצא במחקר של חוקר בשם באוור (Bauer), כי על אף שזיהוי הפרצופים על ידי המטופלים היה לקוי, צפייה בפרצופים מוכרים הביאה לתגובה של מערכת העצבים האוטונומית שלהם (אשר נמדדה באמצעות מדדי תגובת עור גלוונית – GSR). באוור הציע כי ישנם שני סוגים של זיהוי פרצופים – זיהוי מודע וזיהוי לא-מודע.
בשנת 1991 פורסם ב"כתב העת הבריטי לפסיכיאטריה" מאמר מאת הפסיכולוגים היידן אליס (Hadyn Ellis) ואנדי יאנג (Andy Young), שבו הועלתה היפותזה לפיה הלוקים בתסמונת קפגרא מפתחים למעשה מעין "תמונת ראי" של פרוסופגנוזיה, שפירושה כי המודעות שלהם לפרצופים מוכרים אינה ניזוקה, אלא שייתכן שנגרם נזק למערכת המייצרת את הגירוי המביא לתגובה הרגשית האוטומטית למראה פרצוף מוכר. הדבר יכול להביא לזיהוי של אדם מסוים, אך בה בעת לתחושה כי "משהו לא בסדר" בזיהוי הזה.
היידן אליס פרסם בשנת 1997 את תוצאות מחקרו, שנערך על חמישה אנשים שלקו בתסמונת קפגרא (כולם אובחנו כלוקים בסכיזופרניה). תוצאות המחקר אישרו כי אף על פי שבאופן מודע הם זיהו את הפרצופים המוכרים, הם לא הראו את אותה תגובה רגשית אוטומטית המופיעה אצל אנשים נורמלים. אליס הציע שישנו פקטור נוסף בגורם לתסמונת, והוא פגם ביכולת להסקת מסקנות, אך לא נמצא ליקוי מוגדר ומוחלט שבא לידי ביטוי בכל המקרים.
באותה שנה, דיווחו הפילוסוף ויליאם הירסטיין (William Hirstein) והנוירולוג ויליאנור ס' ה' ראמאצ'אנדראן (Vilayanur S. Ramachandran) מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו על ממצאים דומים במאמר שפורסם על מקרה בודד של חולה בתסמונת קפגרא שלקה בהפרעה לאחר נזק מוחי. היות שהמטופל יכול היה לחוש רגשות ולזהות פרצופים באופן כללי אך לא כאשר מדובר היה בפנים מוכרות, שיער ראמאצ'אנדראן כי התסמונת נובעת משיבוש בקשר בין האונה הרקתית (temporal cortex) שבקליפת המוח, שבה מתבצע זיהוי הפנים, לבין המערכת הלימבית, וכי בשיבוש מעורבת גם מערכת הרגשות. מכיוון שהמטופל לא היה מסוגל לחבר יחדיו זיכרונות ורגשות, הוא האמין שהאובייקטים בתמונה שהוצגה לו היו חדשים בכל צפייה מחדש, למרות שבאופן נורמלי אמורים היו האובייקטים לעורר אצלו רגש כלשהו (אדם קרוב אליו, אובייקט מוכר או אפילו הוא עצמו). על כן שיער ראמאצ'אנדראן שישנו קשר בין תסמונת קפגרא לבין יכולת כללית יותר בחיבור רציף של זכרונות ארעיים, היות שהאמונה הרווחת היא שרגשות הם הכרחיים ליצירת זיכרונות.
אלימות בקרב הלוקים בתסמונת

מחקר שנערך באוניברסיטת פארמה העלה שחולי קפגרא עלולים לחוש בעקבות הדלוזיה מאוימים או מפוחדים מבני משפחתם, שאותם אינם מזהים, ולכן הם עלולים להפוך לאלימים בקלות יחסית, כאמצעי להגנה עצמית מפניהם. לפיכך קבע המחקר כי התסמונת אינה זוכה להתייחסות הרצינית לה היא ראויה, וכי ייתכן שהיא עומדת מאחורי חלק מהמקרים של אלימות במשפחה לאחר התקף פסיכוטי.
טיפול

מחקרים הראו שניתן לטפל בתסמונת בהצלחה רבה. אצל מטופלים אחדים נעלמו התסמינים לאחר כעשרה שבועות של טיפול בתרופה הניתנת לחולי אפילפסיה. בפנמה דווח על תשעה חולים שהיו נתונים בטיפול שנמשך שנתיים עד 11 שנים והוכתר כהצלחה. בשנת 2007 דוּוח על שיפור במחלה בעקבות שימוש בתרופה האנטי-דיכאונית מירטאזאפין. התרופה מביאה להעלאה של רמות הנוראפינפרין בתאי המוח, גורמת לשחרור המוליך העצבי סרוטונין וחוסמת תתי-סוגים של קולטנים לסרוטונין.
בתרבות הפופולרית

בסדרת סרטי "פלישת חוטפי הגופות" מתוארת פלישת חוצנים לכדור הארץ, המשתלטים על גופם בני האדם ומחליפים אותם בכפילים זהים. בסרט מוצג מומחה לבריאות הנפש המטפל באנשים שמאמינים שקרוביהם הוחלפו במתחזים.
ברומן "יוצר ההדים" מאת ריצ'רד פאוארס מתואר סיפורו של גבר שלאחר תרדמת כתוצאה מתאונה לקה בתסמונת, והוא מאמין כי אחותו היא מתחזה וכי היא בעצם שחקנית הוליוודית, כפילה של אחותו האמיתית.
בסרט הקולנוע "סינקדוכה, ניו יורק" (2008), שכתב, הפיק וביים צ'ארלי קאופמן, ישנה התייחסות לתסמונת בהתנהלות הדמות הראשית אל מול אשתו לשעבר.
תסמונת קפגרא הופיעה כסיבה לרצח בעלילת הפרק "Heart of Glass" של סדרת הטלוויזיה האמריקנית "CSI:NY"
בעונה השמינית של הסדרה "סקראבס", בפרק "My Full Moon", מאובחן אחד המטופלים כלוקה בתסמונת קפגרא
בסרט ברבור שחור משנת 2010 מתמודדת הדמות הראשית עם כפילה דמיונית מרושעת שלה, המופיעה בדמותה שלה.
בעונה ה-12 של הסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד" בפרק 2 אישה שלקתה בתסמונת קפגרא בעקבות תאונת דרכים הזניחה את ילדתה והתעללה בה כי האמינה שהיא כפילה שמתחזה לבתהּ.
בסיפור הקצר "ויליאם וילסון" של הסופר אדגר אלן פו.
בעונה השביעית של הסדרה "מחשבות פליליות" בפרק 3 לוחם של "אריות הים" סבל מתסמונת קפגרא לאחר שנפגע בראשו עקב תאונת דרכים ורצח את חברו ליחידה והוריו מכיוון שהאמין שהם כפילים.
בסדרה הדרום קוריאנית Daily dose of sunshine (נטפליקס 2023) פרק 7 תואר מקרה מטופל שסבל מן התסמונת.
בעונה השלישית של הסדרה ״מוקד 911: טקסס" בפרק 7, גבר לאחר שנפגע מוחית בתאונת דרכים ניסה לרצוח את בנו. מוקד 911 הדריכו את הבן במה לעשות והסבירו לאב שהוא סובל מהתסמונת.
הערות שוליים

↑  Forstl, H.; Almeida, O.P.; Owen, A.M.; Burns, A.; & Howard, R. (1991). Psychiatric, neurological and medical aspects of misidentification syndromes: a review of 260 cases. Psychological Medicine 21 (4) 905–910.
1 2  Ron Walfisch, Polina Perlman Danieli, Mariela Mosheva, Yehonathan Hochberg, Tal Shilton, Doron Gothelf, Capgras syndrome in children and adolescents: A systematic review, General Hospital Psychiatry 89, 2024-07, עמ' 32–40 doi: 10.1016/j.genhosppsych.2024.05.003
↑  Delusional Misidentification Syndromes: Separate Disorders or Unusual Presentations of Existing DSM-IV Categories?
1 2  אלה הר-נוי, נפש חולה בגוף בריא, nrg מעריב, 21 בפברואר 2007
↑  Capgras, J. & Reboul-Lachaux, J. (1923). Illusion des sosies dans un délire systématisé chronique. Bulletin de la Société Clinique de Médicine Mentale 2, 6–16.
↑  Ellis, H.D.; Whitley, J.; & Luaute, J.P. (1994). Delusional misidentification. The three original papers on the Capgras, Frégoli and intermetamorphosis delusions (No. 17). History of Psychiatry 5 (17) 117–146.
↑  Three cases of Capgras' syndrome
↑  Passer, K.M. & Warnock, J.K. (1991). Pimozide in the treatment of Capgras' syndrome. A case report. Psychosomatics 32 (4) 446–448
1 2  סטיבן ג'ואן, הכובען המטורף ואייזק ניוטון – התופעות המוזרות של המוח (מאנגלית: אינגה מיכאלי), אשליית התאומים הזהים, הוצאת אריה ניר, 2002
↑  Bauer, R.M. (1984) Autonomic recognition of names and faces in prosopagnosia: a neuropsychological application of the guilty knowledge test. Neuropsychologia 22, 457–469.
↑  Ellis, H. D., & Young, A. W. (1990) Accounting for delusional misidentifications. British Journal of Psychiatry, 157, 239-248.
↑  Ellis, H. D., Young, A. W., Quayle, A. H., & De Pauw, K. W. (1997) Reduced autonomic responses to faces in Capgras delusion. Proceedings of the Royal Society of London. Series B, Biological sciences. Royal Society, 264, 1085-1092.
↑  Tranel D, Damasio H, Damasio A (1995) Double dissociation between overt and covert face recognition. Journal of Cognitive Neuroscience, 7, 425-432.
↑  Davies, M., Coltheart, M., Langdon, R., & Breen, N. (2001) Monothematic delusions: Towards a two-factor account. Philosophy, Psychiatry, and Psychology, 8, 133-158.
↑  Hirstein, W., & Ramachandran, V. S. (1997). Capgras syndrome: a novel probe for understanding the neural representation of the identity and familiarity of persons. Proceedings of the Royal Society of London. Series B, Biological sciences, 264, 437-444."
↑  Ramachandran, V. S & Blakeslee S. (1998). Phantoms in the Brain. Great Britain: Harper Perennial. ISBN 1-85702-895-3.
↑  Homicide in Capgras' syndrome
↑  Khouzam, H. R. (2002). Capgras syndrome responding to the antidepressant mirtazapine, Comprehensive Therapy, Humana Press Inc., Vo. 28, No. 3, 238-240
↑  דניס לים (ניו יורק טיימס),'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'הם כבר כאן, אתם הבאים בתור, באתר הארץ, 22 באוגוסט 2007
↑  רות אלמוג,'"`UNIQ--nowiki-00000017-QINU`"'הסופר הלא ידוע המהולל ביותר באמריקה, באתר הארץ, 1 בדצמבר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561670805171  LCCN: sh2005005156 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
דליה דרבישייר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 במאי 1937 קובנטרי, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  3 ביולי 2001 (בגיל 64) נורת'האמפטון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  גירטון קולג' 
 תקופת הפעילות:  מ-1959 
 מעסיק:  BBC 
 www.delia-derbyshire.org
 
דליה אן דרבישייר (באנגלית: Delia Ann Derbyshire;‏ 5 במאי 1937 – 3 ביולי 2001) הייתה מלחינת מוזיקה אלקטרונית בריטית. דרבישייר הייתה חלוצה בתחומה, ועבדה עם ה-BBC ביחידת אפקטי הסאונד. היא עבדה עם התאגיד משנות השישים עד תחילת שנות השבעים. במהלך הזמן הזה, דרבישייר הלחינה עבור התאגיד מוזיקה לכ-200 תוכניות. אחת הבולטות ביותר מביניהן היא סדרת המדע הבדיוני הבריטית דוקטור הו, שדרבישייר הלחינה את נעימת הפתיחה שלה. היא כונתה "הגיבורה השקטה של המוזיקה האלקטרונית הבריטית".
דרבישייר היוותה מקור השראה לאמנים רבים, ביניהם אפקס טווין ו-The Chemical Brothers.
ביוגרפיה

דליה דרבישייר נולדה ב-1937 בקובנטרי שבמערב בריטניה, לאדוארד דרבישייר, שעבד בגימור מתכות, ולאשתו אמה (לבית דוסון). הייתה לה אחות אחת, שנפטרה בגיל צעיר.
בשנת 1940, בזמן מלחמת העולם השנייה, כדי לשמור על ביטחונה, היא הועברה לפרסטון, שם גרה רוב משפחתה המורחבת.
דרבישייר הייתה נבונה מאוד וכבר בגיל 4, לימדה את חבריה לכיתה קרוא וכתוב, ולדבריה הרדיו היה מקור חינוכה. היא נמשכה למוזיקה כבר מגיל צעיר. בילדותה היא רצתה ללמוד לנגן על כלי נגינה, ובגיל 8 הוריה קנו לה פסנתר. היא התמקצעה בנגינה, ונכחה במספר תחרויות בצעירותה.
דרבישייר למדה בבית הספר "באר'ז היל" (Barr's Hill School) בין השנים 1948 ל־1956.
בשנת 1956, התקבלה לאוניברסיטת אוקספורד ולקיימברידג', ללימודי מתמטיקה. ההישג מרשים ביותר, בהתחשב בעובדה שבתקופה זו היחס בין הנשים לגברים מבין התלמידים היה בערך אחת לתשעה. נוסף על כך, היא זכתה במלגה ללמידת מתמטיקה בגירטון קולג' השייכת לקיימברידג'.
לבסוף דרבישייר החליטה ללמוד בגירטון בין השנים 1956–1959. היא למדה מתמטיקה במשך שנה, ולאחר מכן קיבלה אישור לעבור למסלול מוזיקה. לאחר שנתיים, דרבישייר סיימה תואר שני, המורכב חלקית מלימודי מתמטיקה וחלקית ממוזיקה (היא התמחתה בהיסטוריה של המוזיקה מימי הביניים ומהתקופה המודרנית).
דרבישייר פנתה ללשכת המשרות באוניברסיטה ואמרה שהיא מעוניינת בעבודה הכוללת סאונד, מוזיקה ואקוסטיקה. הם ייעצו לה לבחור עבודה בעזרה לחירשים או במדידת עומק באמצעות צליל. בסופו של דבר, היא הגישה בקשה לעבוד בחברת התקליטים דֶקָה, אבל נאמר לה שחברה זו לא מעסיקה נשים.
ביוני 1959 עברה דליה דרבישייר לז'נבה שבשווייץ. היא לימדה פסנתר את ילדי הקונסול הבריטי, ומתמטיקה את ילדי דיפלומטים קנדיים ודרום אמריקאים. בעודה שוהה בז'נבה, היא החלה לעבוד עם איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי - סוכנות של האו"ם העוסקת ברדיו ובנושאי טלקומוניקציה אחרים ברמה בינלאומית.
בשנת 1960 היא חזרה לקובנטרי, ושם לימדה בבית ספר יסודי. לאחר מכן היא עברה ללונדון, ובמהלך כחצי שנה עבדה כעוזרת מחלקת קידום של יוצרי מוזיקה בחברת ההוצאה לאור "Boosey & Hawkes".
ביוגרפיה > עבודתה ב-BBC

בנובמבר 1960 הצטרפה ל-BBC כעוזרת מנהלת אולפן ועבדה ב-"Record Review", תוכנית מגזינים בה סקרו המבקרים הקלטות של מוזיקה קלאסית. לאחר זמן מה, היא שמעה על "הסדנה הרדיופונית של ה-BBC"‏ ("BBC Radiophonic Workshop"), שלוחה של ה-BBC שמטרתה ליצור אפקטי סאונד למען רדיו וטלוויזיה, והחליטה ששם היא מעוניינת לעבוד. ראשי מחלקת תפעול התוכניות המרכזי (Central Programme Operations) קיבלו את הבקשה בבלבול, שכן רוב העובדים בסדנה הועברו לשם שלא לפי בקשתם. עם זאת, באפריל 1962, היא התקבלה לעבוד במקום, ועבדה שם במשך 11 שנים. במשך תקופה זו, היא יצרה מוזיקה וסאונדים עבור כ־200 תוכניות רדיו וטלוויזיה.
העבודה המפורסמת ביותר שלה הייתה מנגינה אלקטרונית שהיא יצרה בתחילת דרכה, ב-1963. זו הייתה המנגינה האלקטרונית הראשונה שהושמעה בטלוויזיה. המנגינה הולחנה על ידי רון גריינר למען מנגינת הפתיחה של תוכנית המדע הבדיוני דוקטור הו, ונוצרה, בעזרת חיבור ייחודי של אפקטי סאונד, על ידיה. כאשר גריינר שמע את התוצאה, תגובתו הייתה "באמת כתבתי את זה?" דרבישייר ענתה לו "את הרוב". הגיע לה לפחות חצי מהקרדיט, ועם זאת, היא לא זכתה לקבלו. באותה התקופה, ה-BBC העדיפו שלא לפרסם את שמות עובדיהם. היא לא זכתה לקרדיט על עבודותיה על המסך עד לספיישל יום השנה ה-50 של דוקטור הו, "היום של הדוקטור". העיבוד המקורי של דרבישייר שימש כשיר הפתיחה המרכזי של הסדרה לשבע עשרה העונות הראשונות שלה, בין השנים 1963 עד 1980. דרבישייר הלחינה מוזיקה לתוכניות נוספות ששודרו ב-BBC, כגון "הינומות כחולות", "חולות זהובים" ו"מצב דליאן".
ביוגרפיה > אולפנים וארגונים נוספים בהם עבדה > Unit Delta Plus

"Unit Delta Plus" היה ארגון שהוקם ב־1966 על ידי דליה דרבישייר, בראין הודג'סון (אנ'), ופיטר זינובייף (אנ'). מטרת ארגון זה הייתה ליצור מוזיקה אלקטרונית ולקדם את השימוש בה בטלוויזיה, בקולנוע ובפרסום. הם הציגו את המוזיקה שלהם בכמה פסטיבלים למוזיקה אלקטרונית. בשנת 1967, הארגון התפרק.
ביוגרפיה > אולפנים וארגונים נוספים בהם עבדה > אולפן קליידופון (Kaleidophon studio)

בשנות השישים המאוחרות, דרבישייר יצרה ביחד עם בראין הודג'סון ודייוויד וורהאוס את "אולפן קליידופון". האולפן הפיק מוזיקה אלקטרונית למגוון בתי קולנוע בלונדון. בשנת 1968, תחת השם White Noise (אנ'), הפיקו ויצרו השלושה בסטודיו את אלבום המוזיקה An Electric Storm (אנ'), שנכלל עד ימינו ברשימות של אלבומים חשובים ומשפיעים בפיתוח המוזיקה האלקטרונית. לאחר מכן, עזבו דרבישייר והודג'סון את הקבוצה, ואת האלבומים הבאים של White Noise הוציא וורהאוס לבדו.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בשנת 1974 דרבישייר התחתנה עם דוד האנטר. מערכת היחסים הייתה קצרה ולא מוצלחת, ומעט מאוד ידוע עליו. עם זאת, הם לא התגרשו. בשנת 1978 היא הכירה את קלייב בלקברן; הוא נשאר בן הזוג שלה להמשך חייה.
בשנותיה האחרונות היא חזרה לעבוד מעט במוזיקה, הלחינה צלילים שהיוו בסיס למוזיקה של פיט קמבר (אנ'). בשנותיה האחרונות סבלה מאלכוהוליזם כרוני. היא נפטרה עקב אי-ספיקת כליות, בגיל 64, בשנת 2001.