ביקורת ספרות
פולמוסים ביקורתיים נודעים > תוהו ובוהו

לפעמים מבקר ספרות מבקר בחריפות את הספרות המתפרסמת בזמנו, בבחינת סתירת זקנים בניין. כך בשנת תרמ"ג (1883) דוד פרישמן תקף בחריפות את עיתון "המליץ" וחבר סופריו, בחוברת ההומוריסטית "תוהו ובוהו" פרי עטו. להלן תמצית דבריו.
פרישמן כתב: "בראשונה היו מפרישין חלק מתבואת הארץ והיו אומרין עליו הרי זה מעשר, משרבו הצבועין התקינו שיהיו מכתבי־עתים יוצאין כפולים ומכופלים, והיו אומרין לעם, שרק להנאתו ולטובתו נבראו, והעם האמין בם ויחשבהו לצדקה – ככה יוצא לנו “המליץ” לאור פעמיים לשבוע!". הוא משווה את רוב קוראי העיתון ל'מין הנקרא אצלנו (במחילה) “בהמות”, מאמינים בני מאמינים ההודרים פני כל המדברים באותיות נדפסות, או, יותר טוב, לא את פני המחברים המה נושאים, כי־אם את המודפס לבד ואת עב הענן ואת הדיו השחור היוצא מבית־הדפוס". הוא תוהה מה עשו סופרי המליץ במשך השנה, ועונה שבעקבות רוסים וסופריהם ומשכיליהם שיש להם תמיד איזה מגע ואיזה משא עם איזה מין דבר, שהם קוראים “שאלה” או “חברה” או “ועד”; משכילי ישראל משתעשעים גם הם באותם השעשועים של שאלות תמיד וחברות תמיד וּועדים תמיד, עושים גם הם ערב ובוקר וצהריים בסחורה זו; לפיכך פרו וישרצו מושגים דקים הפורחים רק באוויר, הגיונות המרקיעים לשחקים, צרורות צרורות פילוסופיה הנוקבים עד התהום, וכל זה ריק כל כך, רק ערבוב מילים וחילופיהן, רק קול ודברים, ולהם כל יסוד וכל קרקע אין; ומכבירי המילים האלו עומדים ומתפלספים לעין קורא "המליץ" הלוך והתפלסף ממילה אל מילה ומשורה אל שורה: עוד זה מדבר והנה זה בא, עוד האחד שואל והשני כבר עונה, עוד קול האחד לא נחבא והשני נכנס לתוך דבריו, ויהי מבול מים על פני כל “המליץ". זה אומר ירושלימה וזה לאמריקה; זה אומר בשּביל סכלותנו ומעט חכמתנו וזה בשביל השכלתנו וגאוותנו והתנשאות ליבנו; זה אומר בשביל עניינוּ ומרודינו וזה בשביל עצמנו ורכושנו. ופרישמן שואל: האם לא הצחוק הוא לראות כי בגיליון אחד של “המליץ” נקרא ארבעה וחמשה מאמרים המדברים כולם בעניין אחד וכולם עולים בקנה אחד וכולם מתנבאים בסגנון אחד ולכולם שפה אחת ודברים אחדים? ומי יעיז אפוא לאמר, כי סופרים אין בישראל, אשר יוכלו למלאות מכתב־עתי עברי פעמים או גם שלוש לשבוע? הוא ממשיך וכותב שכמעט בכל גיליון וגיליון ראינו פילוסופים חדשים יוצאים ודורשים, מתנגחים ומתנצחים ודוברים גבוהה גבוהה עד למעלה מן העבים, מבלתי הבין בעצמם מה הם אומרים ומה הם דורשים ובפני מי ולאיזו תכלית; על הסוציאליסמוס ועל הקוסמופוליטיסמוס, על האסימיליזציה ועל הלאומיות, על כל דבר ודבר ועל כל קוץ וקוץ ראינו דרשות ב“המליץ” אשר ריח בית־המדרש עולה ויוצא מהם ואשר כמעל כּולם ישא רוח. וסיכם: "היה לא תהיה! חי אני, אם לא ביד־חזקה ובזרוע־נטויה אדרוש מכם, שתסירו מלפניכם את החך ואת הטעם ואת החן ואת השכל המיוחד אשר לכם, כדי לתת לכם את הטעם הטוב".
פרישמן הצעיר ביקר באופן כללי את הבטלנות, הפטפטנות, קלות הדעת, והיעדר צורה ואמת-מידה וטעם וריח, שהיו נפוצים אצל הסופרים והעורכים העבריים. כתב יעקב פיכמן: "מה שהרתיח אותו ביותר הייתה הריקות הנפשית – התפיסה הקטנה, שהביאו הסופרים מבית־המדרש; ולכן הדגיש כל כך את התביעה של טעם המערב – את ההבנה, שהיא מבוססת על היגיון, על ידיעה, על דברים מחושבים עד הסוף. בטלנות הייתה בעיניו גם אי־רצון, גם אי־יכולת לחשוב."
יד העלם נחתה על סמולנסקין, על יהל"ל, על לילינבלום, על רייפמאן, על הארז. עורכי שני מכתבי-העתים, “המליץ” ו“המגיד”, הודיעו לקוראיהם, כי מאמרים רבים נתקבלו אצלם על-דבר המחברת הזאת; וכדי שלא לפרסם עוד יותר את הקונטרס ואת מחברו, הסתפקו במכתב אחד של לילינבלום; ולאחר שהבעירה לא שככה, יצא הארז בעצמו בעיתונו נגד פרישמן והמו"ל שלו.
כתב מיכה יוסף ברדיצ'בסקי על "תוהו ובוהו": "רוח של ניצחון היה נושב מעלי הקונטרס הזה, הקטן ככף איש. הדברים קלעו אל לבי, לא בעבור המשפּטים השליליים ודברי הביטול, רק בשביל כוח־הניצחון של הסופר הלז וגערתו הצודקת... פרישמן היה תובע בספרותנו החדשה; חיים חדשים ויחוסים ישרים לחיים הוא בא לתבוע מישראל ומסופריו, מכל זרע יעקב ובני עבר. הוא לא חפץ לבנות, לברוא דבר חדש ולצרף מחשבות ודעות; הוא חפץ רק לחנך, להרגיל את העם ואת הקוראים העברים לטעם חדש ורוח חדש. הוא חפץ לפַשט את העקמומיות שבלב ובמוח, ליַשר את הנפתולים ולתת למהלכים בחיים ובספרות סדר ומשטר וצורה נאותה, כדי שלא נבוש בהם".
ופישל לחובר כתב: '“מלך בלהות” היה פרישמאן מאז בספרותנו לכל מי שבא להיות סופר בספרות זו וכשרון-סופרים אין לו, לכל מי שלשונו ארוכה ודעתו קצרה, לכל מי שפיו מלא ולבו ריק, לכל מי שמדבר גדולות ואפילו קטנות אין לו – לכל אלה היה פרישמאן שד נורא ומלך-בלהות, ועלה האיש ההוא בכל עת שראה והנה נחל ספרותנו ועמק חיינו גאו פתאום והעלו קוצים וברקנים ואילני-סרק שקולם הולך, ועלה האיש ההוא ממקומו ומעירו וקרדומו החד בידו והוא מכה על ימין ועל שמאל…"
ביקורתו החריפה של פרישמן הלכה ונשאה פירות, כל שכן עבודתו הספרותית כעורך. בהדרגה הספרות העברית החדשה החלה לקבל צורה של ספרות יפה.