stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקורפוס ה-27 (ורמאכט)
מפקדים

קרל פון פראגר (26 באוגוסט 1939 - 6 בנובמבר 1939)
אלפרד וגר (6 בנובמבר 1939 - 23 בדצמבר 1941)
אקארד פון גבלנץ (24 בדצמבר 1941 - 3 בינואר 1942)
יואכים ויטהפט (3 בינואר 1942 - 1 ביולי 1942)
ולטר וייס (1 ביולי 1942 - 10 בפברואר 1943)
קרל בורדאך (10 בפברואר 1943 - 8 ביוני 1943)
פאול ולקרס (8 ביוני 1943 - 21 באוקטובר 1943)
וינצנץ מילר (21 באוקטובר 1943 - 26 באוקטובר 1943)
פאול ולקרס (26 באוקטובר 1943 - 8 ביולי 1944)
הלמוט פריס (27 ביולי 1944 - 21 באוקטובר 1944)
מקסימיליאן פלצמן (26 באוקטובר 1944 - 14 באפריל 1945)
ולטר הרליין (15 באפריל 1945 - 8 במאי 1945)
סדר הכוחות > הקרב על צרפת

בקרב על צרפת כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-253
הדיוויזיה ה-269
סדר הכוחות > הקרב על מוסקבה

בקרב על מוסקבה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-86
הדיוויזיה ה-162
הדיוויזיה ה-255
סדר הכוחות > מבצע בגרטיון

במבצע בגרטיון כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-25
דיוויזיית הסער ה-78
הדיוויזיה ה-260
סדר הכוחות > מבצע פרוסיה המזרחית

במבצע פרוסיה המזרחית כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
דיוויזיית פולקסגרנדיר ה-542
הדיוויזיה ה-232
הדיוויזיה ה-35
הדיוויזיה ה-357
הדיוויזיה ה-83
הדיוויזיה ה-23
הקורפוס ה-26 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  22 באוגוסט 1939 – 8 במאי 1945 (5 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה הפלישה לפולין  המערכה על צרפת  מבצע ברברוסה  מבצע פרוסיה המזרחית
 פיקוד
 מפקדים
 
הקורפוס ה-26 (בגרמנית: XXVI. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-22 באוגוסט 1939 כקורפוס מאולתר בפיקודו של אלברט וודריג, שפעל במהלך הפלישה לפולין כחלק מהארמייה השלישית במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-1 באוקטובר 1939 הפך לקורפוס ה-26. במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות B, ובשלב השני כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות A, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. לאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים בזירה הצפונית, וביולי 1944 הועבר תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השלישית, ולחם עמה בליטא ובפרוסיה המזרחית. בפברואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה הרביעית, ולאחר מכן תחת פיקוד ארמיית מזרח פרוסיה, ולחם בפרוסיה המזרחית עד סוף המלחמה.
מפקדים

אלברט וודריג (22 באוגוסט 1939 - 1 באוקטובר 1942)
ארנסט פון לייזר (1 באוקטובר 1942 - 1 ביולי 1943)
גוסטב פהן (1 ביולי 1943 - 19 באוגוסט 1943)
ארנסט פון לייזר (19 באוגוסט 1943 - 31 באוקטובר 1943)
קרל הילפרט (31 באוקטובר 1943 - 1 בינואר 1944)
מרטין גרזה (1 בינואר 1944 - 15 בפברואר 1944)
אנטון גרסר (15 בפברואר 1944 - 11 במאי 1944)
וילהלם ברלין (11 במאי 1944 - 15 ביוני 1944)
אנטון גרסר (15 ביוני 1944 - 6 ביולי 1944)
גרהרד מצקי (6 ביולי 1944 - 8 במאי 1945)
סדר הכוחות > הפלישה לפולין

במהלך הפלישה לפולין כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-1
הדיוויזיה ה-12
סדר הכוחות > הקרב על צרפת

בקרב על צרפת כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-254
הדיוויזיה ה-256
דיוויזיית האס אס "דר פיהרר"
סדר הכוחות > מבצע ברברוסה

במבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-61
הדיוויזיה ה-217
הדיוויזיה ה-291
סדר הכוחות > מבצע פרוסיה המזרחית

במבצע פרוסיה המזרחית כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-14
דיוויזיית היגר ה-28
הדיוויזיה ה-349
דיוויזיית הפאנצר ה-24
הדיוויזיה ה-299
השדרה החמישית

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  10 ק"מ 
 הקמה
 תקופת הבנייה:  ? – מרץ 1811
 מיקום
 עיר:  מנהטן 
 רחובות מסתעפים:  10th Street, רחוב 57, רחוב 59, 79th Street, רחוב 125, 48th Street, רחוב 34, רחוב 42, 14th Street, 23rd Street, Astor Row 
 קואורדינטות:  40°46′27″N 73°57′57″W﻿ / ﻿40.774078°N 73.965863°W﻿ / 40.774078; -73.965863
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מנהטן מוגדלת) השדרה החמישית(למפת מנהטן רגילה) השדרה החמישית  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
השדרה החמישית, צילום מרחוב 34 צפונה
השדרה החמישית (באנגלית: Fifth Avenue) היא ציר תנועה ראשי ברובע מנהטן, בעיר ניו יורק. השדרה חוצה את הרובע לאורכו מדרום לצפון. היא הפכה לאחד מסמליה המובהקים של ניו יורק, בשל מרכזיותה וריכוז האתרים שלאורכה.
מבנה

השדרה מתחילה בוושינגטון סקוור פארק (אנ') בדרום, ועולה צפונה בקו ישר כסרגל (כיתר השדרות במנהטן) דרך גריניץ' וילג' ומידטאון עד רחוב 143 מערב בשכונת הארלם בצפון מנהטן. בנוסף, תוחמת השדרה את גבולו המזרחי של הסנטרל פארק.
בגלל מרכזיותה, השדרה נחשבת גם "עמוד השדרה" של מנהטן: היא מהווה את נקודת האפס שבה מתחיל מספור הבתים בכל הרחובות החוצים אותה. חלק הרובע שממזרחה נקרא "איסט סייד" (East Side) וחלק הרובע שממערבה נקרא "וסט סייד" (West Side).
חלקה של השדרה העובר במידטאון הוא מסחרי ברובו (למשל אזור היהלומים). לאורכו בנייני משרדים (חלקם אתרים בולטים כגון בניין אמפייר סטייט, קתדרלת פטריק הקדוש ומרכז רוקפלר), וכן עסקים וחנויות יוקרה, ספריית העיר ניו יורק ומלון פלאזה המפורסם. צפונה יותר, בין הרחובות 60 ל-90, בחלקה הגובל בסנטרל פארק, נמצאים המוזיאונים העיקריים של ניו יורק, ביניהם מוזיאון המטרופוליטן לאמנות ומוזיאון גוגנהיים, עובדה שזיכתה חלק זה של השדרה בכינוי "מייל המוזיאונים". חלק זה של השדרה מציין גם את גבולו המערבי של האפר איסט סייד – רובע המגורים היוקרתי של צפון-מזרח העיר, שבתי המידות שבנו עשירי ניו יורק בתחילת המאה ה-20 בחלק זה של השדרה, כשפניהם לפארק, זיכו אותו בכינוי "שורת המיליונרים".
השדרה החמישית נסגרת לתנועה בחלק גדול מימי הראשון בשבוע, שבהם היא הופכת מסלול למצעדים שונים. כמה מהבולטים בהם – מצעד יום פטריק הקדוש של הקהילה האירית, מצעד הגאווה של הקהילה ההומוסקסואלית, והמצעד השנתי של תמיכה בישראל.
בשנת 2017, הוכרז כי גורד שחקים חדש יעלה בשדרה החמישית.
ראו גם

מייל השדרה החמישית
הערות שוליים

↑  "Moscow architecture studio Meganom to design slender supertall New York skyscraper". The Calvert Journal (באנגלית). נבדק ב-2017-06-07.
| תחבורה בניו יורק |
| --- | --- | --- |
| שדרות אורכיות | השדרה הראשונה • השדרה השנייה • השדרה השלישית • שדרת לקסינגטון • השדרה הרביעית (שדרת פארק) • שדרת מדיסון • השדרה החמישית • השדרה השישית (שדרת האמריקות) • השדרה השביעית • השדרה השמינית / סנטרל פארק וסט • השדרה התשיעית • השדרה העשירית • השדרה ה-11 • השדרה ה-12 • שדרה A • שדרה B • שדרה C • שדרה D |  |
| רחובות רוחביים | וול סטריט • רחוב קאנאל • רחוב 34 • רחוב 42 • רחוב 52 • רחוב 57 • רחוב 59 • רחוב 110 • רחוב 125 • רחוב 155 |  |
| רחובות אחרים | ברודוויי • רחוב בליקר • רחוב האוסטון |  |
| כיכרות | כיכר טיימס • גראנד ארמי פלאזה • כיכר וושינגטון • כיכר יוניון • כיכר קולומבוס |  |
| גשרים | גשר רוברט פ. קנדי • גשר ברונקס וייטסטון • גשר וראזאנו נארוז • גשר ת'רוגס נק • גשר הנרי הדסון • גשר קווינסבורו • גשר ברוקלין • גשר מנהטן • גשר ויליאמסבורג • גשר ג'ורג' וושינגטון • גשר מארין פארקוויי גיל הודג'ס ממוריאל • גשר קרוס ביי וטרנס ממוריאל |  |
| מנהרות | מנהרת ברוקלין בטרי • מנהרת קווינס מידטאון • מנהרת הולנד • מנהרת לינקולן |  |
| נמלי תעופה | נמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי • נמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי • נמל התעופה לה גוארדיה |  |
| כללי | תחנת גרנד סנטרל • הרכבת התחתית של ניו יורק • תוכנית חברי הוועדה (1811) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532122705171  GND: 4526283-4  LCCN: sh90003720  VIAF: 315146665   WorldCat (עם VIAF): 315146665 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המאה ה-16 לפנה"ס

המאה ה-16 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 1600 לפני הספירה והסתיימה בשנת 1501 לפני הספירה. זוהי המאה ה-16 לפני תחילת הספירה הנוצרית.
אירועים בולטים בעולם

1600 לפנה"ס – הוקמה שושלת שאנג בסין.
1595 לפנה"ס – מורשיליש הראשון, מלך החיתים בוזז את בבל.
1570 לפנה"ס - יעחמס הראשון עולה לשלטון במצרים העתיקה ומייסד את השושלת ה-18.
1550 לפנה"ס – העיר מיקנה, הממוקמת בצפון-מערב פלופונסוס, תופסת את השליטה על שאר אכאיה, ונותנת את שמה של התרבות המיקנית.
1556 לפנה"ס – קקרופס בונה מחדש את אתונה לאחר השיטפון הגדול של דאוקליון וסופו של תור הזהב. הוא הופך לראשון ממספר מלכים של אתונה, וחייו נחשבים לחלק מהמיתולוגיה היוונית.
1530 לפנה"ס – סופה של השושלת הראשונה בבבל ותחילתה של השושלת הכשית.
1506 לפנה"ס – קקרופס, מלך אתונה, נפטר לאחר 50 שנות כהונה. הוחלף בידי קראונוס.
1504 לפנה"ס – מצרים מתחילה את כיבוש נוביה והלבנט.
העשור האחרון של המאה ה-16 לפנה"ס – תחילתה של תרבות הוודיק בהודו.
מתיישבים מכרתים עוברים למילטוס, טורקיה.
סימנים מוקדמים של תרבות המאיה מתגלים בבליז.
הפיניקים מפתחים אלף-בית.
מרכז אמריקה – הופעת האולמקים.
ערים חדשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אישים משמעותיים

טאנג צ'נג (אנ'), שליטה הראשון של שושלת שאנג, ששלט בסין כ-29 שנים. חי במאה ה-17 או ה-16 לפנה"ס.
קמוסה (אנ'), הפרעה האחרון של השושלת ה-17 במצרים. שלט בקירות בין השנים 1555 ל-1550 לפנה"ס.
יעחמס הראשון, פרעה מצרים, ומייסד השושלת ה-18. שלט בקירוב בין השנים 1580 ל-1546 לפנה"ס.
מורשילי הראשון, מלך החתים בין 1620-1590 לפנה"ס בקירוב.
תגליות והמצאות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מסרק הכינים
הערות שוליים

↑  Tang, אנציקלופדיה בריטניקה
| האלף השני לפני הספירה |
| --- | --- |
המאה ה-20 לפנה"ס | המאה ה-19 לפנה"ס | המאה ה-18 לפנה"ס | המאה ה-17 לפנה"ס | המאה ה-16 לפנה"ס | המאה ה-15 לפנה"ס | המאה ה-14 לפנה"ס | המאה ה-13 לפנה"ס | המאה ה-12 לפנה"ס | המאה ה-11 לפנה"ס: 
האלף ה-5 לפנה"ס | האלף ה-4 לפנה"ס | האלף ה-3 לפנה"ס | האלף ה-2 לפנה"ס | האלף ה-1 לפנה"ס: 
תקופת הברונזה | העת העתיקה | היסטוריה | לוח הזמנים הגאולוגי: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ch460514 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שער האריה במיקנה, מרכזה של יוון המיקנית
וילהלם צייסר

| --- | --- |

 לידה:  20 ביוני 1893 רוטהאוזן, גלזנקירכן, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  3 במרץ 1958 (בגיל 64) ברלין המזרחית, גרמניה המזרחית 
 מדינה:  גרמניה המזרחית 
 בן או בת זוג:  אליזבת צייסר 
 השתייכות:  הבריגדות הבין-לאומיות 
 דרגה:  גנרל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת האזרחים בספרד  מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 מסדר קרל מרקס 
 
וילהלם צייסר (בגרמנית: Wilhelm Zaisser;‏ 20 ביוני 1893- 3 במרץ 1958) יו"ר השטאזי בין השנים 1950–1953.
קורות חייו

וילהלם צייסר נולד בגלזנקירכן. הוא למד באסן בבית ספר להוראה בין השנים 1910–1913. בשנת 1914, כאשר מלחמת העולם הראשונה פרצה, התגייס צייסר לצבא הגרמני. לאחר שסיים צייסר את שירותו ב-1918, הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה
וב-1919 חזר לאסן, שם הפך מורה בבית ספר. בתקופה זו, נהיה קומוניסט אקטיבי, ולאחר הפיכת קאפ ב-1920, נהיה מפקד בצבא הרור האדום, צבא מחתרתי של פועלים ממפלגות שמאל שונות שפעל
בתקופת רפובליקת ויימר. פעילותו של צייסר בצבא זה הובילו למעצרו ולפיטוריו מתפקידו כמורה ב-1921. אחרי שחרורו מהכלא, עבד בשורות המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בתור תועמלן. בשנת 1923, צייסר החל לעבוד במודיעין של המפלגה והיה לפעיל אקטיבי נגד כוחות הכיבוש הצרפתי ברוהר. תפקודו הטוב הוביל לשליחתו למוסקבה שנה לאחר מכן, שם קיבל אימונים צבאיים ופוליטיים.
עם חזרתו של צייסר לגרמניה ב-1924, הוא נהיה לאחד מאנשי המודיעין החשובים במפלגה, ועבד ישירות בשביל הוועד המרכזי שלה. במקביל נהיה למנהיג צבאי-פוליטי ומדריך של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה באזורים מסוימים בגרמניה. באותו זמן הוא גם עבד למען הצבא האדום ושירותי הביטחון של ברית המועצות. מ-1927, החל לעבוד באופן בלעדי כמעט בשביל הוועד הפועל של הקומינטרן ושירת כיועץ צבאי לסין (1927–1930) ולצ'כיה (1930–1932).
עבודתו זיכתה אותו בחברות במפלגה הקומוניסטית הסובייטית מ-1932 ובאזרחות סובייטית משנת 1940. ב-1936 נסע לספרד שם אימץ את הכינוי "גומז" ושימש מטעם הסובייטים כיועץ צבאי לצבא העם הספרדי.
לאחר סיום מלחמת האזרחים בספרד ב-1938 הוא חזר למוסקבה וחזר לעבוד בקומינטרן. במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה, צייסר העביר קורסים של אינדוקטרינציה אנטי-פשיסטית
לשבויי מלחמה גרמנים.
לאחר המלחמה עבר להתגורר בגרמניה המזרחית וב-1947 הצטרף למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, המפלגה ששלטה בגרמניה המזרחית והתקדם במהירות בדרגות, ובשנת 1948 מונה לשר הפנים. בין השנים 1949–1954 שימש כחבר פרלמנט בפולסקמר, הפרלמנט המזרח גרמני
וב-1950 עבד על נושאים צבאיים במכון מרקס-אנגלס-לנין-סטלין, מתקן שמעטים הלא סובייטים שהורשו להיכנס אליו. ב-1950 קיבל גם מושב בוועד המרכזי ובפוליטביורו של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
באותה שנה קיבל את מדליית קרל מרקס ומונה ליושב ראש המשרד לביטחון המדינה או כפי ידוע "שטאזי". וילהלם צייסר ניצל את הידע והניסיון הרחבים שלו במודיעין והפך את ה"שטאזי" לשירות ביטחון רב עוצמה ויעיל. צייסר עמד בראש השטאזי עד יולי 1953 אז הודח בעקבות חילוקי דעות עם ולטר אולבריכט מזכ"ל מפלגת האיחוד הסוציאליסטי שגם שאף לבסס את שליטתו במדינה על ידי פיטורי בכירים שיכולים לערער את מעמדו. נפילתו של צייסר הואצה גם בגלל התערבותו של אריך מילקה, בכיר בשטאזי ששאף לצבור עוד כוח, והכפיש את שמו של צייסר במפלגה.
לבסוף, צייסר ובכירים נוספים במפלגת האיחוד הסוציאליסטי הואשמו בהיותם עוינים למפלגה והודחו ממשרותיהם. בנוסף, ולטר אולבריכט האשים את צייסר באי שימוש במספיק כוח כדי לדכא את המרד המזרח גרמני. דרגותיו ועיטוריו של צייסר נלקחו ממנו והוא סווג כאויב המפלגה. כתוצאה מכך, בילה את שנותיו לאחר מכן כמתרגם בבית הוצאה לאור ועבד במכון למרקסיזם ולניניזם שבברלין המזרחית. הוא מת באלמוניות במרץ 1958. שמו טוהר ב-1993 לאחר איחוד גרמניה על ידי מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי, ממשיכתה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
הרצח המסתורי בסטאייל

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אגתה כריסטי
 שפת המקור:  אנגלית
 תורגם לשפות:  ערבית, צ'כית, דנית, הולנדית, אסטונית, קרואטית, צרפתית, גרמנית, הונגרית, איטלקית, יפנית, פולנית, פורטוגזית, רוסית, סרבית, ספרדית, שוודית, טורקית וסינית.
 סוגה:  ספרות בלשית
 מקום התרחשות:  אסקס 
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  ג'ון ליין
 תאריך הוצאה:  1920
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מ. מזרחי (1993) עם עובד (2016)
 תרגום:  א. בן-דן (1993) מיכל אלפון (2016)
 מספר עמודים:  254 (מהדורת 1993)
 סדרה
 הספר הבא:  תעלומת המסמכים הסודיים 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002703536, 001795434
 
הרצח המסתורי בסטאייל (אנגלית: The Mysterious Affair at Styles; בתרגום חופשי: הפרשה המסתורית בסטיילס) הוא ספרה הבלשי הראשון של אגתה כריסטי, אשר מאז יציאתו לאור העניק לה מוניטין רב בתחום הספרות הבלשית ותורגם לשפות רבות. הוא נכתב בשנת 1916 ופורסם לראשונה בשנת 1920. הספר מציג לראשונה את הרקול פוארו הבלש הבלגי הנודע, הפקח (אינספקטור) ג'אפ מהסקוטלנד יארד וקפטן (קפיטן) הייסטינגס, דמויות שיופיעו בהמשך ברבים מספריה של כריסטי. הספר יצא לאור בעברית על ידי הוצאת מ. מזרחי בשנת 1993, ותורגם על ידי א. בן-דן. תרגום חדש של הספר על ידי מיכל אלפון יצא בשנת 2016 בהוצאת עם עובד תחת השם "הפרשה המסתורית בסטיילס".
בספר זה משתמשת כריסטי בטכניקה בלשית חוזרת שלה. היא מציגה בפני הקורא מספר רב של חשודים כאשר מידע נוסף נחשף בפני הקורא במהלך הסיפור, באופן שיוכל לפענח את התעלומה בעצמו. הספר מתאר רצח על רקע אחוזה אנגלית מבודדת. ישנם מספר חשודים, רובם מסתירים מידע אודות עצמם. הספר כולל את מפת הבית, מפת החדר בו אירע הרצח וציור חלק מצוואה.
עלילה

הספר מוצג מנקודת ראותו של קפיטן הייסטינגס. קפיטן הייסטינגס הוא קצין בריטי שחזר מהחזית לאחר שנפצע בקרבות מלחמת העולם הראשונה ונשלח חזרה לביתו באנגליה. הוא פוגש בידידו ג'ון קאוונדיש במקרה, וזה מזמינו להתארח בביתו, באחוזת סטאייל שבמחוז אסקס. האחוזה נרכשה על ידי אביו המנוח של ג'ון ובמותו הוא הוריש אותה יחד עם רוב כספו ונכסיו לאשתו ואמו החורגת של ג'ון, אמילי אינגלתורפ, שמכונה "הגבירה". אף על פי שהייתה אמם החורגת של ג'ון ולאורנס, אחיו הצעיר, היא תמיד התנהגה אליו בנדיבות והם גרו איתה באחוזה. לאורנס הוא בעל השכלה אקדמאית של רופא, אך עוסק בפועל בכתיבה וג'ון הוא פרקליט, אך כבר אינו עוסק במקצוע.
קפטן הייסטינגס מופתע לשמוע על נישואיה של הגבירה עם אלפרד אינגלתורפ. נישואים אלו מעמידים את שוכני האחוזה ובייחוד את ג'ון ולאורנס במצב לא נעים מבחינת ירושה. לאחר מותה של הגבירה, לפי צוואתו של האב, אחוזת סטאייל תועבר לג'ון. לאורנס יקבל סכום כספי משמעותי. אולם סכום הכסף המשמעותי שירשה הגבירה מבעלה המנוח הוא שלה להוריש כראות עיניה. ואכן, כמעט מדי שנה שינתה הגבירה את צוואתה כך שבשלב זה רוב דיירי האחוזה היו מועמדים לרשת את הכסף בעבר. מאחר שהגבירה נישאה מחדש, אם היא לא תשאיר צוואה כספה יעבור לבעלה הצעיר החדש, מר אלפרד אינגלתורפ. שילוב עובדה זו, ביחד עם התנהגותו החנפנית כלפי אשתו, גורמים לרוב דיירי האחוזה לתעב את אלפרד אינגלתורפ. בייחוד שונאת אותו ידידתה הקרובה של אמילי, אווילין.
הגבירה נרצחת בליל יום שלישי, 17 ביולי. אמילי אינגלתורפ מצלצלת בפעמון ורוב דיירי הבית רצים לחדרה. היא מתפתלת בעוויתות במיטתה. ד"ר באורשטיין, מכר המשפחה, עובר במקרה ליד האחוזה ונכנס לחדר כשהוא שומע על מה שקרה. אמילי מתעוותת ונפטרת. הד"ר באורשטיין מנסה להחיות אותה ללא הצלחה. הוא מספר לד"ר וילקינס, רופאה האישי של אמילי אינגלתורפ, על העוויתות. נתיחת הגופה מגלה שסיבת המוות היא הרעלת סטריכנין. לא ברור איך הגיע הסטריכנין אל גופה של אמילי – האם דרך הקקאו, הקפה, האוכל או התרופה שנוהגת אמילי לקחת.
הייסטינגס פוגש במפתיע את חברו הרקול פוארו, פליט מלחמה בלגי ובלש דגול ויחד הם מנסים לפענח את התעלומה.
בתחילה חושדים כולם באלפרד אינגלתורפ ובאופן מוזר מתגלות עוד ועוד ראיות התומכות בכך שהוא המרעיל. הוא גם מתנהג בצורה מחשידה ונצפה רוכש סטריכנין בבית המרקחת. המשטרה כבר מתכננת לעצור אותו אך הרקול פוארו מתערב ומגלה שיש לו אליבי לשעת מתן הסטריכנין המשוערת.
לאורך כל הספר, פוארו מקדים את הייסטינגס בחשיבה, על אף ששניהם נמצאים יחד בחקירות. הייסטינגס חושד כמעט בכל הדמויות המוצגות בספר, כל אחת בתורה, שרצחה את ה"גבירה". לאט לאט מתגלים מניעים כספיים ורגשיים שונים של הדמויות המעורבות. הייסטינגס מגלה שסינתיה יכלה להרעיל את התרופה שלוקחת הגבירה מדי יום. לאורנס וג'ון נמצאים שניהם בבוץ כלכלי. ג'ון נראה מסתובב עם צעירה בשם מרת רייקי. מרי קוואנדיש נראתה מסתובבת לבדה בחברת מר באורשטיין. הגבירה נשמעה בבירור רבה עם בעלה. אחד מספלי ארוחת הערב, שחשוד כדרך ההרעלה, אבד. ולבסוף נמצא שהגבירה ערכה צוואה חדשה ערב הרעלתה, וכן נמצאו שרידי הצוואה באח. הד"ר באורשטיין נאסר באשמת ריגול לטובת גרמניה.
לבסוף מוחלט להעמיד את ג'ון קוואנדיש לדין. הוא היורש לפי צוואתה האחרונה של מרת אינגלתורפ וכן ישנה עדות המצביעה על כך שהוא התחזה לאלפרד אינגלתורפ ורכש את הסטריכנין תחת זהות זו. מרי אשתו זונחת את הד"ר באורשטיין, עוברת לגור בדירה שכורה בלונדון יחד עם ג'ון ומתכננת בלהט את ההגנה. הרושם המתקבל מהמשפט הוא שלג'ון ולאורנס מניעים שווים לרצוח את הגבירה ולכן המושבעים מזכים את ג'ון מחוסר ראיות וכנראה מחשש שלאורנס הוא הרוצח אחרי הכל.
דמויות ראשיות

קפיטן הייסטינגס – קצין בריטי בדימוס המספר את פרטי העלילה בגוף ראשון.
הרקול פוארו – בלש בלגי ידוע, פותר את התעלומה.
אמילי אינגלתורפ – עשירה זקנה, אמם החורגת של ג'ון ולאורנס קוואנדיש. הורעלה למוות.
אלפרד אינגלתורפ – בעלה הצעיר של אמילי.
ג'ון קוואנדיש – בנה החורג של אמילי ובנו של רוכש האחוזה.
מרי קוואנדיש – אשתו של ג'ון.
לאורנס קוואנדיש – רופא ומשורר. אחיו הצעיר של ג'ון.
סינטיה מורדוק – צעירה בת טיפוחיה של אמילי אינגלתורפ, מתגוררת באחוזה. רוקחת ומכינה את התרופות של אמילי.
דוקטור באורשטיין – מומחה עולמי ברעלים, גרמני.
אוולין הוארד – ידידתה של אמילי. קולנית.
ביקורת

שבועון הביקורת הספרותי The Times Literary Supplement מתאריך 03 בפברואר 1921 נתן לספר ביקורת חיובית נלהבת וכך גם עיתוני ביקורת ספרותיים רבים אחרים.
עיבוד לטלוויזיה, לרדיו ולתיאטרון

"הרצח המסתורי בסטאייל" עובד כפרק מיוחד בן 103 דקות של הסדרה הבריטית "פוארו מאת אגתה כריסטי", ב-16 בספטמבר 1990, כדי לחגוג מאה שנים להיוולדה של כריסטי. בארצות הברית הסדרה שודרה תחת השם "פוארו". העיבוד ברובו נאמן למקור אף על פי שד"ר באורשטיין ודמויות נוספות לא מופיעות בו.
הספר עובד לסדרה בת 5 פרקים ברדיו 4 של ה-BBC הבריטי בשנת 2005. הסדרה שודרה אחת לשבוע החל מיום שני, 5 בספטמבר עד ליום שני, 3 באוקטובר בין השעות 11:30–12:00 בבוקר.
ב-14 בפברואר 2012, התיאטרון האמריקאי Great Lakes Theater, השני בגודלו בצפון אוהיו, הציג לראשונה הצגת תיאטרון בת 65 דקות המבוססת על הספר.
הערות שוליים

↑  The Times Literary Supplement, 03 בפברואר 1921 (עמוד 78)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX4653054  BnF: cb170359907 (data)  GND: 1104199513  MusicBrainz work: d355ebe3-e733-4658-9978-b665bf51b1b5  NDL: 031545351  VIAF: 228691003   WorldCat (עם VIAF): 228691003
וילהלם פרידריך שדו

| --- | --- |

 לידה:  6 בספטמבר 1788 ברלין, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  19 במרץ 1862 (בגיל 73) דיסלדורף, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית 
 הושפע על ידי:  יוהאן גוטפריד שדו 
 פרסים והוקרה:  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 
וילהלם פרידריך שדו (בגרמנית: Friedrich Wilhelm von Schadow;‏ 1788, ברלין – 1862, דיסלדורף) היה צייר יהודי גרמני.
קורות חיים

בנו השני של יוהאן גוטפריד שדו.
אמו היהודיה, מריאן דה וידל נפטרה בגיל 56 בזמן לידתו.
וילהלם החל בלימודי רישום אצל אביו והמשיך את לימודיו אצל הצייר פרידריך גאורג וייטש.
בשנים 07–1806 שרת כחייל.
בשנת 1810 בעזרתם של אנטוניו קנובה וברטל תורוואלסן עבר וילהלם עם אחיו הבוגר רודולף שדו לרומא, ושם הפך ממובילי תנועת הנצרתיים.
הקונסול הפרוסי ברומא הזמין משדו וקולגות שלו פרסקאות עבור ביתו ברומא סביב דמותו של יוסף.
בשנת 1819 מונה לפרופסור באקדמיה לאמנות של ברלין.
בשנת 1826 הפך למנהל האקדמיה לאמנות בדיסלדורף אותה יסד.
בין תלמידיו: איסטמן ג'ונסון, וורטינגטון ויטרדג', ויליאם סטנלי האסלטין, ג'יימס מקדוגל הרט, ויליאם מוריס האנט, ועמנואל לויצה, אמלי בנזינגר,
גלריה

משמאל לימין:רודולף שדו, ברטל תורוואלסן, ווילהלם פון שדו (בדיוקן עצמי)
דיוקן של אנג'לינה מגטי בפינקוטק החדש
פרסקו הבשורה ליעקב על מות בנו יוסף בגלריה הלאומית הישנה בברלין
יוסף פותר את חלומות שר האופים ושר המשקים בבית האסורים בגלריה הלאומית הישנה בברלין
הרצח של מרי פייגן

| --- | --- |
עטיפת התקליטור
עטיפת התקליטור
 מבוסס על:  סיפור של לארי מק'מרטרי
 בימוי:  ויליאם הייל 
 הופק בידי:  ג'ורג' סטיבנס הבן 
 תסריט:  ג'פרי ליין, ג'ורג' סטיבנס הבן 
 עריכה:  ג'ון מרטינלי
 שחקנים ראשיים:  ג'ק למון פיטר גלאגר ריצ'רד ג'ורדן
 מוזיקה:  מוריס ז'אר 
 צילום:  ניק נולנד 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  NBC 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  26 בינואר 1988
 משך הקרנה:  251 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פשע, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
שלט הסבר ליד מקום הלינץ' של לאו פרנק
הרצח של מרי פייגן (באנגלית: The Murder of Mary Phagan) הוא מיני סידרה אמריקאית בת שני פרקים משנת 1988, בבימויו של ויליאם הייל, עם ג'ק למון, ריצ'רד ג'ורדן ופיטר גלאגר בתפקידים הראשיים.
הסדרה הופקה על ידי ג'ורג' סטיבנס הבן (אנ') והופצה ברשת NBC. התסריט מבוסס על סיפור של לארי מק'מרטרי המתאר את פרשת הלינץ' שנעשה ליהודי לאו פרנק שנשפט ונמצא אשם ברצח הנערה מרי פייגן באטלנטה בשנת 1913.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| פיטר גלאגר | לאו פרנק |  |
| ג'ק למון | ג'ון סלייטר | מושל ג'ורג'יה |
| ריצ'רד ג'ורדן | יו דורסי | התובע הכללי של ג'ורג'יה |
| קווין ספייסי | ווס ברנט | עיתונאי |
| סינת'יה ניקסון | דורין | נערה עודת במפעל |
| רוברט פרוסקי | טום ווטסון | פוליטיקאי |
| פול דולי | ויליאם ברנס | חוקר פרטי |
| רבקה מילר | לוסיל פרנק | אשתו של לאו פרנק |
| צ'ארלס דוטון | ג'ים קונלי | שרת במפעל |
| ברט ג'נינגס | ניוט לי | שומר במפעל |
| קנת וולש | לותר רוסר | סניגור |
| ג'ורדן מרזר | אלונזו מן | נער במפעל |
| וונדי קוק | מרי פייגן |  |
פרסים > זכיות

פרס אמי לבידור בפריים טיים למיני-סדרה הטובה ביותר
פרס אמי לבידור בפריים טיים לעריכה הטובה ביותר
פרס אמי לבידור בפריים טיים לערכת הסאונד הטובה ביותר
פרסים > מועמדויות

פרס אמי לבידור בפריים טיים לתסריט מצטיין למיני-סדרה, סרט טלוויזיה או ספיישל טלוויזיוני
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי מצטיין במיני-סדרה או בסרט בטלוויזיה - ג'ק למון
פרס גלובוס הזהב למיני סדרה הטובה ביותר
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני סדרה - ג'ק למון
וילהלם פריק

הקבינט הראשון של היטלר, 1933: היטלר, גרינג, פון פאפן, פון קרוזיק, וילהלם פריק, פון בלומברג, הוגנברג
וילהלם פריק (בגרמנית: Wilhelm Frick; ‏12 במרץ 1877 – 16 באוקטובר 1946) היה מראשי המשטר הנאצי בגרמניה, בדרגת רייכסלייטר במפלגה.
הערות שוליים

↑  Zalampas, Sherree Owens, 1937-, Adolf Hitler : a psychological interpretation of his views on architecture, art, and music, Bowling Green, Ohio: Bowling Green University Popular Press, 1990, עמ' 54
↑  http://www.jta.org/1934/04/11/archive/german-consulate-confirms-fricks-visit-to-palestine
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, פרק 1, עמ' 13.
| הנאשמים במשפט פושעי המלחמה בנירנברג |
| --- | --- | --- |
| נשפטו לגזר דין מוות | ארנסט קלטנברונר • ארתור זייס-אינקווארט • מרטין בורמן (מת זמן רב לפני תחילת המשפט, אך נידון) • הרמן גרינג (התאבד לפני ההוצאה להורג) • אלפרד רוזנברג • אלפרד יודל • וילהלם קייטל • וילהלם פריק • הנס פרנק • פריץ זאוקל • יוליוס שטרייכר • יואכים פון ריבנטרופ |  |
| נידונו למאסר | ולטר פונק (מאסר עולם) • אריך רדר (מאסר עולם) • רודולף הס (מאסר עולם) • באלדור פון שיראך (20 שנה) • אלברט שפר (20 שנה) • קונסטנטין פון נויראט (15 שנה) • קרל דניץ (10 שנים) |  |
| זוכו מכל אשמה | הנס פריטשה • היילמאר שאכט • פרנץ פון פאפן |  |
| לא נידונו | רוברט ליי • גוסטב קרופ |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261348405171  PLWABN: 9810692334605606  BnF: cb12344513g (data)  GND: 119055201  ISNI: 0000 0000 8139 7169  LCCN: n92095728  NKC: xx0049586  NLG: 151668  NTA: 071125817  SNAC: w61z5csj  SUDOC: 032409850  VIAF: 59885738   WorldCat (עם VIAF): 59885738 
וילהלם פריק במעצר, 1945