האקספרס הפאטאגוני הישן
פטגוניה - סוף המסע

"אקספרס לאגוס דל-סול (אגמי הדרום)" יצאה לדרך בשעת אחר צהריים שטופת שמש, אבל עד שניתקה מן העיר, כבר התחיל להחשיך. המסילה שנסעה בה פוצצה זמן לא רב קודם לכן, אבל שמש קרון השינה הרגיע את
ת'רו, שהטרוריסטים מעדיפים לחבל ברכבות משא, וזו רכבת נוסעים בלבד. קרון השינה היה ישן, ציפוי קירותיו מהגוני כהה וממורט. הוא היה ארוך מאוד ובאמצעיתו היה מעין חדר הסבה, שעל כורסאותיו נאספו הנוסעים, רובם קשישים שקבלו על הקור של פטגוניה. בשעת הסעודה ישב אל שולחנו איש צבא, שקבל על ביש מזלו, שגרם לו להעביר את שנת שירות החובה שלו דווקא בזמן של בעיות עם צ'ילה. הוא חשש שיאלץ להילחם, והוא לא רצה להילחם עם איש אלא לחיות בבואנוס איירס. גם הוא ניסה לשכנע את ת'רו לוותר על אסקל ולנסוע במקומה לבארילוצ'ה, שם יש שלג. ת'רו הסביר לו, שמטרת בואו לדרום אמריקה הייתה להימלט משלג בעומק שלושה מטרים.

אחרי שחצו את ריו קולורדו, הנהר שנחשב לגבול פטגוניה, לא היה עוד דבר לראותו. לא-כלום, סיפרו לו, הוא הדבר השולט בפטגוניה. פה ושם היו אדמות מרעה ובקר רועה בהן, תחת שמים ריקים. הערים המעטות היו קטנות, קבוצות של בתי חוה. בתחנה בעיר קארמאן-דה-פאטאגונס, על גדת נהר ריו-נגרו, קנה ת'רו תפוחים מאישה, שהזכירה לו נשים דומות בערי שדה בוורמונט - קלועת צמה, בסוודר חום וחצאית כבדה. לשאלתו ענתה, שהתפוחים האלה גדלים במקום זה.

הרכבת התעכבה כשעה, אבל ת'רו לא הצטער על כך, משום שהשעה בה יהיה עליו לרדת מהרכבת הייתה 1:30 בלילה, והרכבת לאסקל אמורה לצאת רק בשש בבוקר. מעבר לנהר, שרוחבו היה כמה מאות מטרים בלבד, הייתה וִייֶדְמָה, וההרגשה הייתה של מעבר לארץ אחרת. הבקר, העשב, העצים נעלמו כולם ולא היה שם דבר פרט לחול ושיחים יבשים. שני עמודי אבק קטנים התרוממו במרחק ונעו אל האופק. הצמחייה היחידה הייתה שיחים קוצניים. אפילו עשב שוטה לא גדל שם, וממראה השיחים אי אפשר היה לקבוע אם הם חיים או מתים. העופות התעופפו גבוה מכדי שאפשר יהיה לזהותם, ולא היו שום חרקים ושום ריחות. הרכבת נסעה לאורך מה שנראה תחילה כאגם, אך התגלה לבסוף כאוקיינוס האטלנטי. מי המלח של הגאות הרעילו את הקרקע ותרמו לשממונה. הכפרים שסומנו במפה כעיירות לא היו אלא מספר מבנים חבוטים, כמה עצים, כלב צולע וכביסה מתנופפת במאוזן ברוח עזה. לעיתים נראו בתים בודדים באמצע השממה, עשויים לבני חומר ובוץ ומוקפים גדרות של ענפים ומקלות, הגנה חסרת פשר. בסן-אנטוניו-אואסטה, עיר קטנה, שנראתה כנוה מדבר על חוף מפרץ סן-מאטיאס, ירדו כארבעים אנשים מן הרכבת, להמשיך באוטובוס אל ערים אחרות על חוף האוקיינוס. ת'רו ירד לשוטט בתחנה עד שתחדש הרכבת את מסעה, והמלצר ששאל אותו לאן מועדות פניו נדהם לשמוע, שהוא נוסע לאסקל. אבל ת'רו לא התעניין באסקל עצמה. כל מהותה הייתה בשבילו נקודת הסיום של מסעו מבוסטון. המסע היה העיקר, לא המקום, שלכתיבה עליו היה צורך בכישרון של צייר מיניאטורות.

בדרך היו גם הפתעות - קבוצת עצי צפצפה סביב כרם גפנים ובוסתן תפוחים, מראה שלא ציפה לו בארץ החרבה הזאת. ההסבר נמצא בנהר הקטן של ואלצ'טה, שזרם מדרום לצפון, מן החלק הוולקאני השטוח של רמת פטגוניה. כל הכפרים באזור הזה נבנו לאורך הנהר, במקומות שאפשר היה לחפור בארות. הנוף החום והסחוף הזכיר לו איורים בכתבי הקודש, מארץ ישראל או ארץ הקודש. ת'רו צחק כשראה תיירים נושאי מצלמות. לא היה דבר לצלם בנוף החרב הזה.

בשיחה עם הקונדוקטור קונן זה על יוקר המחיה בדרום אמריקה, לעומת המשכורות הזעומות. הקונדוקטור הציג עצמו כגרמני, כמוהו כאמריקאים הדבקים בארצות המוצא של אבותיהם. שמו היה אוטו, אבל הוא לא דיבר גרמנית, כשם שהאיטלקים בקרון המסעדה לא ידעו איטלקית. רק מהגר אחד שפגש בארגנטינה קיים איזה קשר עם ארץ מוצאו, ארמניה. הוא קרא בכל בוקר בעיתון ארמני שהודפס בבואנוס איירס. שישים שנה עברו מאז עזב את ארמניה.