stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמחה מנחם מיונה
לקריאה נוספת

שלמה בובר, קריה נשגבה: היא העיר זאלקווא... קראקא, תרס"ג (1903). אות רצו. עמ' 76.
גרשום באדער(אנ'), דרייסיג דורות אידען אין פוילען, ניו יורק, תרפ"ז, עמ' 204–206. (ביידיש)
מאיר באלאבאן, יידן אין פוילן: שטודיעס און שילדערונגען פון פארגאנגענע תקופות, וילנה: ב. קלעצקין, 1930. עמ' 48–58. ובהוספות בעמ' 337–339. (ביידיש)
נ"מ גלבר, תולדות יהודי ז'ולקיב, בתוך: ספר ז'ולקיב: קריה-נשגבה. ירושלים: אנציקלופדיה של גלויות, תשכ"ט 1969. עמ' 121–123. באתר אוצר החכמה.
ישראל היילפרין, פנקס ועד ארבע ארצות. ירושלים תש"ה. עמ' 238 הערה 1.
מוד פרידלנד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 ביוני 1927 וינה, אוסטריה אוסטריה
 פטירה:  9 ביולי 1996 (בגיל 69) תל אביב-יפו, ישראל ישראל
 שם לידה:  מוד קלודין מרי פרידלנד
 לאום:  ישראלית
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 תחום יצירה:  קרמיקה
 
מוד פרידלנד (באנגלית: Maud Friedland;‏ 20 ביוני 1927 – 9 ביולי 1996) הייתה אמנית קרמיקה ישראלית ילידת אוסטריה. פרידלנד ידועה בשימוש האקספרסיבי שעשתה בגלזורות ביצירתה.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מוד קלודין מרי פרידלנד נולדה בווינה לבני הזוג אליס ויונל פרידלנד, משפחה בורגנית ואמידה. אביה, יונל שימש כסגן מנהל בנק, והוא החזיק באוספו יצירות אמנות של אמנים כטיציאן, פאולו ורונזה, קאראווג'ו ואחרים. לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, בשנת 1938, פוטר האב ממשרתו בבנק. הנהלת הבנק הציע לו כפיצוי לנהל יקב בעיר ארד שבמערב רומניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה פרידלנד ללמוד אמנות. בתחילה באופן פרטי ובשנת 1948 נרשמה ללימודי פיסול באקדמיה לאמנות בבוקרשט.
בשנת 1950 נמאס עליה "לפסל את כפתורי מעילו של סטלין", כדבריה, והיא עלתה לישראל עם משפחתה לישראל ונשלחה למעברת "שער העלייה". משם עברה המשפחה לחדרה.
בשנת 1951 נסעה לצרפת במימון מלגה של ארגון הג'וינט, שם למדה, רישום ופיסול בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (ה"בוזאר"). עם סיום לימודיה, בשנת 1954, נסעה להשתלם בקרמיקה בווינה. בשנת 1956 חזרה לישראל והתיישבה בקריית האמנים בצפת.
מיד לאחר עלייתה, חיה במושבים בפרוזדור ירושלים עד שנמצאה לה דירה בבית נטוש בעין כרם.
בשנים 1951–1954 שהתה בפריז ולמדה אמנות. בשנים 1954 - 1956 השתלמה בווינה. עם שובה לישראל, התקבלה לעבודה כמרצה באקדמיה לאמנות בצלאל בירושלים. בשנת 1964 נסעה לשליחות בגויאנה הצרפתית, מטעם הסיוע של מדינת ישראל למדינות מתפתחות.
בשנת 1970 עיצבה פרידלנד קיר דקורטיבי שיוצר במפעל "לפיד", עבור חברת "מאי" האמריקאית, שיועד לסניפה בקולורדו. הקיר הוצג בתערוכות ייצוגיות של ישראל בארצות הברית.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 עקרה מעין כרם ליפו, שם התגוררה עד מותה.
בשנת 2012 החלה עמותת אמנים יוצרים / אגודת הקרמיקאים להעניק את "פרס מוד פרידלנד לאמנות קרמית" על שמה.
גלריה

תבליט קיר (פרט)
כנסיית האחיות ציון, עין כרם
תבליט קיר (פרט)
כנסיית האחיות ציון, עין כרם
תערוכות יחיד

| --- | --- |
 1962 גלריה מקרא סטודיו, תל אביב  1968 גלריה קדם, יפו  1975 מרכז תרבות, סנט פול, מינסוטה, ארצות הברית  1985 גלריה הוראס ריכטר, יפו:  1987 בית קרן אליקס דה-רוטשילד, ירושלים  1992 בית אהרון כהנא, רמת גן: פתיחת המוזאון לאמנות קרמית.  1994 הגלריה של החוג לאמנות, אוניברסיטת חיפה, חיפה  1995 גלריה שלוש שלושים, יפו  1997 בית אהרון כהנא, רמת גן  2011 "א-לה-מוד", בית בנימיני, תל אביב
הערות שוליים

↑  ראו: רוזנהיימר, יורם, "סיפור חיים", מוד פרידלנד, משפחת רוזנהיימר ואגודת אמני קרמיקה בישראל, 2011, עמ' ז
↑  מרכז מידע לאמנות ישראלית | מוזיאון ישראל, ירושלים, באתר museum.imj.org.il
↑  קיר דקורטיבי אשר עוצב ויוצר במפעל "לפיד", ממפעלי "כור" מוצג עתה ב"שבוע ישראל" במיניאפוליס וזוכה להצלחה רבה, דבר, 27 בספטמבר 1970
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 276305  NLI: 987007493808805171  ISNI: 0000 0004 0155 5411  LCCN: no2013024509  ULAN: 500481921  VIAF: 296452087   WorldCat (עם VIAF): 296452087
נאזים חכמת

| --- | --- |

נאזים חכמת, 1956
 לידה:  15 בינואר 1902 סלוניקי, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  3 ביוני 1963 (בגיל 61) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית, טורקיה, פולין 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 שם עט:  Orhan Selim 
 מקום לימודים:  בית הספר התיכון של הצי הטורקי, תיכון גלאטסראיי, אוניברסיטת מוסקבה, האוניברסיטה הקומוניסטית של פועלי המזרח, Turkish Naval Academy 
 שפות היצירה:  טורקית, רוסית 
 www.nazimhikmet.org.tr
 חתימה:   
 
נאזים חכמת (בטורקית: ‏Nâzım Hikmetקובץ:TR-Nâzım Hikmet.ogg‏Ⓘ‏; 20 בינואר 1902 - 3 ביוני 1963) היה משורר ומחזאי טורקי. הוא נחשב למייסד השירה הטורקית החדשה ואחד המשוררים הטורקים החשובים ביותר.
ביוגרפיה

חכמת נולד בסלוניקי, שם שימש אביו כפקיד ממשל עות'מאני. מצד אמו הוא היה ממוצא צ'רקסי, גרמני ופולני. סבה של אמו היה מהמט עלי פאשה. למד בבית הספר היסודי ברובע גוזטפה באיסטנבול ובגיל 11 החל לכתוב את שיריו הראשונים. כנער למד בבית הספר התיכון היוקרתי גלאטסראיי ברובע ביוגלו, שם החל ללמוד צרפתית. בשנת 1918 סיים את לימודיו בבית הספר הימי העות'מאני בהייבליאדה, באחד מאיי הנסיכים הממוקם בים מרמרה. במשך תקופה קצרה שירת כקצין חיל הים העות'מאני; אולם בשנת 1919 הוא חלה במחלה קשה ולא החלים לחלוטין, ולכן קיבל פטור משירות בשנת 1920.
חכמת הושפע ממהפכת אוקטובר, והצטרף לתנועת השחרור. ב-1921 הוא נסע עם חבר לאורכה ולרוחבה של אנטוליה במטרה לחיות "עם העם הפשוט". הם נשלחו לאינבולו(אנ') על חוף הים השחור, ובסוף השנה נכנסו באופן לא-חוקי לברית המועצות הצעירה, שם חוו את זוועות הרעב בערבות דרום אוקראינה. חכמת הגיע למוסקבה ולמד באוניברסיטה הקומוניסטית של המזרח ויצר קשר עם פוטוריסטים רוסיים. שירתו הושפעה במיוחג מסרגיי יסנין וולדימיר מאיאקובסקי. מאז 1924 היה חבר במפלגה הקומוניסטית הטורקית, וב-1925 שוב ברח מטורקיה למוסקבה. ב-1928 ניסה לחזור לטורקיה, נאסר וישב בכלא במשך שמונה חודשים. כתביו החלו להתפרסם.
בשנים 1933 עד 1935 ישב בכלא בבורסה. שם יצר את האפוס "שיח בדרדין". בשנת 1938 הוא נשפט למאסר של 28 שנים, אך הוא לא הפסיק ליצור. בין היתר תרגם את "מלחמה ושלום" של לב טולסטוי לטורקית. בשנות הארבעים מצב בריאותו החל להידרדר. בשנת 1950 החל שביתת רעב, שהצליחה והוא שוחרר.
לצורך פרנסה החל לכתוב תסריטים. אולם, שוב ברח למוסקבה, כאשר נשלח אליו בגיל 49 צו גיוס לצבא. במוסקבה הוא חי כאינטלקטואל מפורסם, נסע לארצות שונות במזרח אירופה, עד שנפטר בגיל 61. הוא קבור בבית העלמין נובודוויצ'יה.
עד שנת 1965 נאסר בטורקיה לפרסם את כתביו. ורק בשנת 2009 הוחזרה לו בדיעבד אזרחותו שנלקחה ממנו.
תרגום יצירתו לעברית

מבחר שירים, מרחביה: ספרית פועלים, תרגם מצרפתית ומאנגלית: ט. כרמי, 1955.
ענק כחול עיניים, מבחר השירים, תרגום: עפרה בנג'ו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
החיים יפים, אחי, תרגום: רמי סערי, הוצאת כרמל, 2017.
בתרבות:
בשנת 2004 ביים ניקו ניתאי בתיאטרון קרוב את המחזה של חכמת "מדוע התאבד בנרג'י?"
בשנת 2005 הוציא אנסמבל אבידין תקליט עם שיריו.
ראו גם

סבהאטין אלי
הערות שוליים

↑  בטורקיה גוברת התביעה לשחרור נאזים חיכמת, קול העם, 26 באפריל 1950
↑  ב"צ, מותר הספרות הטורקית על העברית, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2006
↑   רות אלמוג, מחת בלתי פוסק, על ספרו של חכמת "החיים יפים, אחי", באתר הארץ, 23 בינואר 2018
 איתן גלס, "החיים יפים, אחי": הפרוזה של נזים חיכמת אינה מטלטלת כמו שירתו, באתר הארץ, 21 ביוני 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265814305171  PLWABN: 9810552753905606  BIBSYS: 90198422  BNE: XX970824  BnF: cb119174763 (data)  CiNii: DA07123734  GND: 118550888  ICCU: CFIV107690  ISNI: 0000 0000 8167 9529  LCCN: n80123362  LNB: 000021829  MusicBrainz: 1c86b364-6e85-460b-b71e-ee18b3febce0  NDL: 00522604  NKC: jn19990003502  NLG: 63697  NLK: KAC2018M7588  NTA: 068714912  SELIBR: 60857  SUDOC: 086228390  TDVİA: nazim-hikmet  Trove: 866386  VcBA: 495/312767  VIAF: 95267715   WorldCat (עם VIAF): 95267715
מולכו (ספר)

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  אברהם ב. יהושע
 שפת המקור:  עברית
 תורגם לשפות:  צרפתית, אנגלית, שוודית, דנית, הולנדית, פורטוגלית, איטלקית, אסטונית, הונגרית, רוסית, צ'כית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  הספריה החדשה
 תאריך הוצאה:  1987
מולכו הוא הרומן השלישי מאת אברהם ב. יהושע, שיצא לאור בשנת 1987
הרומן מספר על השנה הראשונה של מולכו, גיבור הספר, לאחר שהתאלמן מאשתו.
זוהי הפעם הראשונה שבה נוגע הסופר במוצאו המזרחי של גיבורו, ואף מעמת אותו עם מוצאה ה"ייקי" של אשתו, מהשפעתה עליו אין הוא משתחרר, אלא בסוף הספר.
מבקרים רבים מצביעים על כך, ש"מולכו" הוא הספר הראשון שבו נעזר א.ב. יהושע בפרטים מעברו הביוגרפי, וחלקם אף טוענים שזהו הטוב שבספריו.
"מולכו" תורגם ללמעלה מעשר שפות.
עלילה

בתחילת הסתיו נפטרה אשתו של מולכו, המתגורר בחיפה, לאחר שטיפל בה שבע שנים במחלתה. במהלך השנה הראשונה לאחר פטירתה, משתדל מולכו להשתחרר מאחיזתו בה בחייה, ולמצוא בת-זוג חדשה. למולכו שלושה ילדים מתבגרים, אם זקנה בירושלים, עיר הולדתו, וחמותו שמתגוררת סמוך לביתו בדיור מוגן ליוצאי גרמניה. ילדיו של מולכו כבר מסוגלים לדאוג לעצמם, ועיקר דאגתו מופנה לטיפול וטיפוח הקשרים עם חמותו ה"ייקית" הגאה מצד אחד, אך מצד שני הוא עסוק גם במציאת אישה שתוציא אותו מבדידותו ותעיר מחדש את תשוקתו.
אשתו של מולכו הייתה טיפוס אינטלקטואלי, ביקורתית ונוטה להתלונן, בעוד שהוא מגדיר את עצמו כטיפוס לא אינטלקטואלי, בינוני ופסיבי. הוא מנסה ליצור מערכת יחסים נפרדת עם שלוש נשים, שהן אלו שיוזמות את הקשר עמו, אך לאמיתו של דבר, אין הוא מצליח להשתחרר מדמותה ומחלתה של אשתו, ושלוש מערכות היחסים החדשות נידונות לכישלון.
במהלך השנה מבקר מולכו פעמיים בברלין המערבית והמזרחית, עם שתי נשים שונות, לשם סירבה אשתו להגיע לאחר שעלתה לארץ משם, ופעם אחת אצל בת דודתו בפריז. בכל המקומות, כולל עיר מגוריו חיפה, הוא מחדש את ביקוריו בקונצרטים ומתחבר בעוצמה מחודשת ואישית אל המוזיקה.
בסופה של השנה, שהיא גם סופו של הספר, נפטרה אמה של אשתו המנוחה, ובכך בעצם "משתחרר" מולכו מהצורך להתעמת או להתמזג עם השפעתה של התרבות האירופית. או כפי שהוא חוזר ומזכיר פעמים מספר בסופו של הספר בדרכים שונות: "השעה הייתה שלוש לפנות בוקר, ואפילו השעה אצלי [הוא חזר באותו ערב מברלין] רק שתיים, חשב מולכו, מה זה כבר משנה. היתרון האירופאי נמחק כלא היה"
הביקורת

אברהם בלבן כתב ספר שלם המנתח את הספרים: "מולכו" ו"מר מאני", והוא שם דגש על חשיפת הרקע המשפחתי של המחבר בספרים אלו. א.ב. יהושע, כתב בלבן, מספר סיפורים ורומנים לפני "מולכו" אך זוהי הפעם הראשונה שהוא חושף בספר את הרקע המשפחתי שלו. אין שום רמז בספריו הקודמים לכך, שיהושע הוא בן למשפחה ספרדית בעלת שורשים עמוקים בירושלים. "דרכו הספרותית של יהושע הוכתבה על ידי גורמים אישיים משפחתיים, כמו גם על ידי גורמים הקשורים למערכת הספרותית הישראלית" טוען בלבן.
סיפוריו המוקדמים של יהושע היו מופשטים, אלגוריים, אוניברסליים כביכול, ונעדרים כל סממנים של מקום וזמן, ויהושע מודה בראיונותיו שהנטייה המופשטת הזו תאמה את החינוך שקיבל מאמו, יוצאת מרוקו, בד בבד עם רצונו "להתבולל" בהוויה ובתרבות הישראלית. זמן קצר לפני כתיבת "מולכו" נפטר אביו של הסופר ונקבר בבית הקברות הספרדי הישן, וביהושע חלה התקרבות לשורשיו הספרדיים. מכאן הגיעו שני הספרים שבהם דן בלבן: "מולכו" ו"מר מאני".
הפואטיקה של הסיפורים המוקדמים, גורס בלבן, העמידה במרכזה את דחפי עולם המעמקים של האדם, המנותק ממקום ומזמן ונוטה אל המוגזם והגרוסטקי, בעוד שהפואטיקה של מולכו מעמידה במרכזה דמות עגולה שצומחת בתוך רשת משפחתית מפותלת ומעוגנת במציאות חברתית ברורה ומוגדרת.
דרור משעני אינו סבור שמולכו הוא רומן של שיבה לשורשים, אלא פרודיה על רומן כזה. מולכו משוטט בסיומו של הרומן ברחובות ברלין המזרחית בסוג של חיקוי למסע שורשים; החזרת אשתו הייקית שנפטרה - למקורותיה. למעשה, זהו דבר בלתי אפשרי, גרוטסקי, שהרי למולכו עצמו אין שורשים באירופה. שורשיו נעוצים במקום אחר, במקום בו נקבר אביו, בית הקברות הספרדי הישן בירושלים.
בלבן ומשעני כאחד מצביעים על השפעתו הגדולה של עגנון על סגנונו של יהושע. האחרון מודה בכך בעצמו באמרו בראיון: "קצת נעזרתי בשבתאי, קצת בעגנון." לדעת בלבן, הסיבה הנסתרת שבגינה מאמץ יהושע את עגנון היא: שהחיקוי של עגנון אפשר לו "להסתיר את הביוגרפיה המזרחית שלו ולהתחזות לסופר אירופי־מערבי, או, במילים אחרות, יהושע הצעיר ביקש להיבלע בעגנון, האב הספרותי המאומץ, כדי להסתיר את האב הביוגרפי. הדברים עלולים להישמע בוטים אבל לא אני כתבתי אותם אלא יהושע עצמו" טוען בלבן.
מנוחה גלבוע סוברת שבמובנים מסוימים הביא יהושע את הרומן לידי שלמות. הרומן נע בזרמים שקטים, ללא התפרצויות וללא מלודרמות, כפי שמתאים לגיבורו, מולכו. גבר פאסיבי, פשוט ולא אינטלקטואלי, כהגדרתו בעצמו. הרומן משתרע על פני חמישה פרקים שכוללים את ארבע עונות השנה וחוזרים בפרק האחרון אל הסתיו החדש. מולכו עצמו מקפיד לציין את השינויים שחלים בטבע בכל עונה.
מולכו מנסה לשחזר את טיפולו באשתו המנוחה ביועצת המשפטית, שאליה הוא מנסה להתחבר. הוא משרת אותה בעת התאונה, נותן לה את התרופה שנתן בזמנו לאשתו, וזו הרדימה את היועצת למספר ימים, ובעצם מאמת את מה שמזהה היועצת: "ואתה פשוט המתת אותה לאט לאט, לחשה לו... היום הבנתי את זה". והרי גם אשתו התלוננה מדי פעם שהוא ממית אותה. לחופש המלא מאשתו, חייה ומותה, מגיע מולכו רק לאחר מותה של חמותו, במשפט הסיום של הספר: "האם אני כבר חופשי לגמרי, הרהר בתמהון, בפחד קל. ומה אפשר יהיה לעשות בחירות הזאת [...] מוכרחים ממש להתאהב"
גבריאל מוקד מוצא בספר התמודדות קיומית עזה מאוד עם המוות, ומסכת נדודים המחפשת אחיזה על פני רסיסים של מציאות. יש בספר מצבים מפתיעים, דמיוניים, והוא מתאפיין בקווים פוסט-מודרניסטים.
הביקורת > א.ב. יהושע על "מולכו"

בסדרת ההסכתים של אתר "עברית" מספר א.ב. יהושע שכתב את הספר בשלבים. הוא החל תחילה לכתוב את הספר "מר מאני" (הרומן הרביעי שלו) ונעצר לאחר הפרק השלישי. באותה תקופה יצא לאור "סוף דבר" של יעקב שבתאי, ויהושע התרשם מהספר שהוא כדבריו: ספר פשוט על אדם פשוט שחש במותו המדומיין הקרב. הוא נטש את כתיבת "מר מאני" והחל בכתיבת "מולכו".
"מולכו" מבוסס על הלילה שבו מתה חברתה הטובה של אשתו של הסופר, איקה. בעלה של החברה סיפר לאיקה על ליל המוות, ויהושע התרשם מהסיפור. שני הדפים הראשונים של הספר מבוססים, אפוא, על סיפורו של הבעל. לאחר מכן, אומר יהושע, הפלגתי בדמיוני. לגיבור הספר אכן יש כמה קווים ביוגרפיים שנלקחו מהאוטוביוגרפיה האישית שלו, מודה יהושע. הוא גבר ספרדי ישן, שנולד בירושלים, מתגורר בחיפה, ודמותו של אביו מזכירה את דמותו של אביו של יהושע, שנפטר מספר שנים טרם כתיבת הספר.
אשתו של מולכו עלתה עם אמה לארץ, ושתיהן מנהלות אורח חיים ותרבות אירופית-גרמנית, על אף ששתיהן פוסלות כל אפשרות של ביקור בארץ מוצאן: גרמניה. ברמה מסוימת, אומר יהושע, גם אשתו שלו הייתה קרובה לתרבות זו. אשתו של מולכו היא אינטלקטואלית מרירה ושמאלנית, ואילו מולכו הוא פאסיבי ללא עמדות נוקשות והשקפת עולם משלו, אך הוא הלך בעקבותיה. כאשר היא מתה, אומר מולכו לעצמו: אני חופשי! אלא שכל הספר מוכיח שאיננו חופשי; מולכו לא מצליח להשתחרר מהשפעתה של אשתו ואמה, עד מותה של האם בסופו של הספר.
מולכו עצמו כאילו לא אפשר לי להכניס אותו לזוגיות, מספר יהושע, והאמת שהוא משחרר את אשתו באמצעות המוזיקה. הוא כאילו מחזיר אותה לבית שלה בברלין שזרקו אותה משם. הלכתי לברלין בעקבות ההליכה שלו, ושם הוא בעצם קולט את המוזיקה והשפעתה עליו. הוא חשב להיות דון ג'ובאני, אבל האופרה כאילו נותנת לו מסר: אתה עדיין לא דון ג'ובאני, כי אשתך עדיין בך, אתה מנסה להשיב אותה מהשאול, כמו אורפאוס. אלא שהפעם הוא מתחבר אל המוזיקה לא בזכות אשתו, אלא בזכותו שלו, הספרדי הירושלמי. מולכו כאילו משכלל את עצמו באמצעות המוזיקה, אומר יהושע.
זהו ספר שהבנתי אותו בשלבים, מודה א.ב. יהושע, ויש הרבה אנשים שאומרים שזהו הספר הטוב ביותר שלי.
לקריאה נוספת

אמיר בנבג'י, ניצה בן-דב וזיוה שמיר (עורכים), מבטים מצטלבים : עיונים ביצירת א"ב יהושע, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010
ניצה בן דב, עורכת, בכיוון הנגדי; קובץ מחקרים על מר מאני לא"ב יהושע, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995
הלל ברזל, המאה החצויה: ממודרניזם לפוסט-מודרניזם - כרך שני - מוניזם ופלורליזם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013, עמ' 603-598
יצחק לאור, " מיהו אשכנזי? חור באידאולוגיה של א . ב. יהושע", אנו כותבים אותך מולדת, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995, עמ' 114-105
אברהם ב. יהושע, לקסיקון הספרות העברית החדשה, בסעיף: "על מולכו" מופיעה רשימה ארוכה של מאמרי ביקורת על הספר
יוסף אורן, "כיצד מתפטרים מאידאולוגיה", מאזנים, כרך ס״א, גל׳ 2 (אייר תשמ״ז, יולי 1987), עמ׳ 59–62 <נוסח מלא ומורחב נדפס בספרו ציונות וצבריות ברומאן הישראלי (ראשון לציון : יחד, תש״ן 1990), עמ׳ 26–38>
אילת נגב, "סוף סוף אני כותב רק על אהבה", ידיעות אחרונות, 7 ימים, 18 במרץ 1994, עמ׳ 18–23
הערות שוליים

↑  אברהם ב. יהושע, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית)
1 2 3  אברהם ב. יהושע, מולכו; רומאן, הקיבוץ המאוחד, 1987, עמ' 344
1 2  אברהם בלבן, מר מולכו, עיונים ברומנים של א.ב. יהושע, הקיבוץ המאוחד, 1991
1 2  דרור משעני, ‏א"ב יהושע ואביו יעקב מבקרים אצל ש"י עגנון, אות 7, סתיו 2017, עמ' 215–226
1 2 3  "א.ב. יהושע מדבר על "מולכו", מדברים עברית; סדרת ההסכתים של אתר "עברית"
1 2  מנוחה גלבוע, ארבע עונות ועוד אחת, מעריב, 27 בפברואר 1987
↑  גבריאל מוקד, " 'מולכו' של יהושע ו'בתו' של יורם קניוק", חדשות, 17 ביוני 1987
↑  דון ג'ובאני הוא גבר רב מעללים רומנטיים, בעוד שאורפאוס מאוהב עד כלות באישה אחת, ולאחר שמתה הוא מנסה להחזיר אותה מן השאול. מולכו קיווה לראות את דון ג'ובאני, אך ברגע האחרון הוחלפה התוכנית לאורפאוס
| כתבי אברהם ב>  יהושע |
| --- | --- | --- |
| סיפורים קצרים | מות הזקן • שלושה ימים וילד • מול היערות • בתחילת קיץ • עד חורף 1974 • כל הסיפורים • מסע הערב של יתיר |  |
| רומנים | המאהב • גירושים מאוחרים • מולכו • מר מאני • השיבה מהודו • מסע אל תום האלף • הכלה המשחררת • שליחותו של הממונה על משאבי אנוש • אש ידידותית • חסד ספרדי • ניצבת • המנהרה • הבת היחידה |  |
| מחזות | מאי - ערב, לילה ושחר • לילה במאי • חפצים • הילכו שניים יחדיו |  |
| ספרי ילדים | העכבר של תמר וגאיה • חיית המחמד של עפרי |  |
| ספרי עיון | בזכות הנורמליות • הקיר וההר • כוחה הנורא של אשמה קטנה • אחיזת מולדת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007595281205171 
א.ב. יהושע, 2015
המשפט ההומניטרי

המשפט הבין-לאומי ההומניטרי עוסק בנורמות החלות בעת סכסוכים מזוינים בין מדינות ובתוך מדינות, ומפרט את החובות המוטלות על הצדדים הלוחמים. ניסוח הדינים המודרניים החל במחצית השנייה של המאה ה-19, אם כי הנורמות המונהגות שהוכרו בו יכולות לנבוע ממקורות עתיקי יומין. הדוגמה המובהקת לנורמה נהוגה עתיקה היא האיסור על שימוש ברעל ובגורמים מפיצי מחלות.
המשפט הבין-לאומי ההומניטרי הוא ענף של המשפט הבין-לאומי הכללי, ולפיכך נובע מאמנות, נוהגים מוכחים, עקרונות המשפט המוכרים ועשוי להפנות לכתביהם של מלומדים, על פי אמנת בית הדין הבין-לאומי לצדק.
ענפי המשפט ההומניטרי

המשפט הבין-לאומי ההומניטרי מסדיר את הדינים החלים בעת סכסוכים מזוינים ("מלחמות"): במקרים של סכסוך מזוין בין-לאומי (בין שתי מדינות או יותר, מלחמה או כיבוש) ובמקרים של סכסוך מזוין פנים-מדינתי.
דרכים שונות וניסיונות רבים ננקטים כדי להתמודד עם הסבל האנושי במלחמות. אחד הכלים המרכזיים הוא המשפט הבין-לאומי ההומניטרי (כחלק מהמשפט הבין-לאומי) וקובץ האמנות הבין-לאומיות הכלולות בו, שמטרתן למנוע את התוצאות הקשות של המלחמות ולהגן על האוכלוסייה, שאיננה משתתפת בלחימה. האמנות מבטאות הסכמה בין-לאומית ומגדירות כיצד יש לאזן בין האינטרסים הצבאיים של המדינות לבין הצרכים האנושיים האוניברסליים שלנו כחברה אנושית וכבני אדם אינדיבידואליים, במקרה של מלחמה.
המשפט הבין-לאומי ההומניטרי מחולק באופן מסורתי לשני תחומים:
דיני Jus Ad Bellum עוסקים בהצדקה של שימוש בכוח. העילה הידועה ביותר בתחום זה היא ההגנה העצמית, על פי סעיף 51 לאמנת האו"ם.
דיני Jus In Bello עוסקים בצורות המותרות של שימוש בכוח מרגע שהחל עימות צבאי.
למשפט הבין-לאומי ההומניטרי שתי מטרות מרכזיות:
המטרה הראשונה היא להבחין בין לוחמים למוגנים – בין לוחמים לבין בני-האדם שאינם משתתפים בלחימה, בין אם הם אזרחים שמלכתחילה לא השתתפו בלחימה, ובין אם הם אנשים שכבר אינם משתתפים בלחימה, כגון שבויי מלחמה, לוחמים, פצועים או חולים.
המטרה השנייה היא להטיל סייגים והגבלות על כלי הנשק ושיטות הלחימה, כדי למנוע סבל מיותר של הלוחמים.
שני ענפי משפט אלה אינם תלויים זה בזה כלל, וחלים בנפרד. פירוש הדבר שגם הצד התוקפן וגם הצד המגן על עצמו חייבים להשתמש אך ורק בצורות המותרות במהלך הלחימה.
"שטח נחשב לכבוש כשהוא נמצא למעשה תחת שלטון צבא האויב. הכיבוש משתרע רק על שטח שבו הוקם שלטון כזה ושבו הוא ניתן להפעלה" (מתוך: כללי האג משנת 1907 והתקנות הנלוות לה, סעיף 42).
גם כיבוש, אף אם הוא מתמשך לתקופה ארוכה, הוא סוג של סכסוך מזוין בין-לאומי. שטח מוגדר ככבוש החל מהזמן שבו לכוח הצבאי הכובש ישנה שליטה אפקטיבית על השטח או על התושבים: שליטה צבאית מלאה או חלקית בשטח ושליטה מנהלית-אזרחית בתשתיות ובאורחות החיים של התושבים. בדומה לכך, הכיבוש מסתיים עם סיומה של השליטה האפקטיבית הצבאית והמנהלית.
ענפי המשפט ההומניטרי > Jus Ad Bellum

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
המשפט ההומניטרי מכיר בזכותן של מדינות להגנה עצמית מול מדינות המשתמשות נגדן בכוח או המאיימות להשתמש בו. בה בעת, הוא מגדיר כללי התנהגות הן לצד התוקף והן לצד המותקף: מה מותר ומה אסור במאבקים מזוינים בין מדינות ובתוך מדינות, בשטחי יבשה, בים או באוויר; ולאילו הגנות זכאים אוכלוסיות אזרחיות ושבויי מלחמה. נוסף על כך, האמנות קובעות גופים לאומיים ובין-לאומיים, המפקחים על יישומן.
"בני אדם שאינם משתתפים באופן פעיל בפעולות האיבה, לרבות חיילים שהניחו את נשקם וחיילים שהוצאו מן המערכה עקב חולי, פצעים, מעצר או כל סיבה אחרת, יהיו נוהגים בהם תמיד מנהג אנושי, ללא כל אפליה לרעה מטעמי גזע, צבע, דת או אמונה, מין, יוחסין, מצב חומרי או מכל טעם אחר כיוצא בזה" (אמנת ז'נבה הרביעית משנת 1949, חלק ראשון: הוראות כלליות, סעיף 3).
המשפט ההומניטרי מגדיר מהי מטרה צבאית לגיטימית. משמעות ההגדרה היא שאוכלוסייה אזרחית מובחנת מהלוחמים, ואיננה – ובשום מקרה אינה יכולה להיות – מטרה צבאית לגיטימית, מטרה לפעולת תגמול או מטרה לענישה קולקטיבית, כל עוד איננה משתתפת בלחימה.
מטרה צבאית לגיטימית היא מטרה התורמת באופן ממשי לפעילות צבאית, ואשר תפיסתה, ניטרולה או השמדתה מעניקים יתרון צבאי. המטרות כוללות: כלי נשק וייצורם, שדות תעופה, נמלים, גשרים, מסילות רכבת, תשתיות של אמצעי תקשורת המשמשים את הצבא, מאגרי דלק, רשתות חשמל, תעשיות ביטחוניות או תעשיות התורמות למאמץ המלחמתי, אוניות מלחמה וכן חיילים/חיילות. במטרות אחרות, כגון בתי אזרחים, תשתית אזרחית, מאגרי מים או שדות תבואה, בתי חולים או מחנות שבויים – אסור לפגוע.
לפיכך, הזכויות הבסיסיות של אוכלוסייה אזרחית חייבות להישמר. חייבות להישמר הזכויות לחיים, לחופש תנועה, לפרנסה, לטיפול רפואי, לחינוך, לקניין ולפולחן דתי. לקובעי המדיניות אסור לקבל החלטות שיפגעו בחיי האזרחים או שיפגעו משמעותית בשגרת חייהם. אותו עיקרון החל על אוכלוסייה אזרחית, חל גם על שבויי מלחמה, מחנות שבויים ומוקדי סיוע הומניטריים כגון בתי חולים.
ענפי המשפט ההומניטרי > Jus In Bello

המסר השני באמנות הבין-לאומיות הוא הגבלת שיטות הלחימה של הצדדים המעורבים, לרבות הגבלות על סוגי נשק ועל מתודות לחימה, כדי להגן על לוחמים מפני פציעות מיותרות וסבל שלא לצורך. לוחמים הנופלים בשבי זוכים להגנה נוספת, מכוח הסטטוס של "שבויי מלחמה".
עיתות מלחמה הן מטבען תקופות משבר, שבהן מתערערות הנורמות החוקיות והמוסריות ואת מקומן תופסות פרקטיקות חדשות. במצבים אלה חיוני יותר מתמיד לשמור ולהגן על האוכלוסייה האזרחית – שאין לה כל שליטה על המתרחש ואינה מעורבת בפעולות הלחימה, אך לרוב היא זו שזכויותיה מופרות באופן קיצוני – ועל הלוחמים הפצועים, החולים ושבויי המלחמה. המשפט הבין-לאומי ההומניטרי (International Humanitarian Law) נועד למנוע סבל אנושי מיותר ולשמור על צלם אנוש בעיתות מלחמה.
המשפט הבין-לאומי ההומניטרי מגדיר כללים המחייבים את כל המעורבים בסכסוך המזוין. הוא איננו מתייחס להשתלשלות האירועים שהובילה למלחמה ואיננו קורא לפתרון זה או אחר למלחמה. כללי המשפט הבין-לאומי ההומניטרי מורים ומחייבים את שמירתן של זכויות בעלות חשיבות מכרעת לקיום הצרכים הבסיסיים של בני האדם בעת מלחמה.
התפתחות המשפט הבין-לאומי ההומניטרי

האמנות הבין-לאומיות נחתמו במועדים שונים, החל במחצית השנייה של המאה ה-19 ובמשך המאה ה-20. עיתוי זה אינו מקרי: בתקופה זו הגיעו לשיאן זוועות המלחמה, החל שימוש באמצעי לחימה לא קונבנציונליים וחלה עלייה תלולה בשיעור הסבל האנושי. זכויות האדם נפגעו פגיעה קשה בעיתות המלחמה של המאה ה-20, תוצר אידאולוגיות ומשטרים טוטליטריים, כגון הנאציזם והפשיזם; נערך שימוש באמצעי השמדה המוניים ובראשם שימוש בפצצות אטום, נשק כימי וגז; אלימות מינית שיטתית הופעלה כנגד נשים; מיליוני בני אדם נעקרו מבתיהם. אומנם גם בעבר היו מלחמות קשות, שבמסגרתן נעשו פעולות של עקירה, רצח עם ועוד, אך במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20 מעשים אלה לוו ונשפטו לאור נורמות מוסריות שהחלו להתפתח בתקופה זו. הפגיעה בזכויות האדם הבהירה את הצורך בפיתוח נורמות משפט בין-לאומי הומניטרי ובניסוח כללים התואמים את מאפייני הסכסוכים החדשים ואת שיטות הלחימה החדשות.
המשפט הבין-לאומי ההומניטרי מתבסס על שני סוגים שונים של אמנות: "משפט מנהגי" נוגע לאמנות בין-לאומיות שהוראותיהן הפכו לנורמות המחייבות את כלל המדינות, בין שחתמו עליהן ובין לאו; "משפט הסכמי" נוגע לאמנות המחייבות רק את המדינות שחתמו עליהן ואשררו אותן. האמנות הבולטות בתחום המשפט המנהגי הן אמנות האג ואמנות ז'נבה. "כללי האג" נחתמו בהאג (הולנד) ב-1868 ו"אמנות ז'נבה" נחתמו בז'נבה (שווייץ) ב-1949. בעוד כללי האג עוסקים בהגבלות על אמצעים ושיטות לחימה, אמנות ז'נבה עוסקות בהגנה על מי שאינו משתתף בלחימה.
התפתחות המשפט הבין-לאומי ההומניטרי > אמנות האג

מרבית מדינות העולם, ותיקות וחדשות, חתמו על אמנות האג ועל התקנות הנלוות להן ואשררו אותן. אמנות האג והתקנות הנלוות נחשבות כחלק מהמשפט המנהגי. לכן, כל מדינה שהיא צד לסכסוך מזוין, בין אם חתמה על האמנות ובין אם לאו, מחויבת לנהוג לפיהן.
אחד העקרונות המרכזיים בכללי האג הוא העיקרון המגדיר מהי מטרה צבאית לגיטימית וכיצד יש להשיג אותה. לא משנה מהי מטרת הלחימה, המטרה תושג באמצעות החלשת ונטרול הכוח הצבאי הנגדי. לפיכך, המטרה הלגיטימית היחידה במלחמה היא להחליש את כוחו הצבאי של הצד שנגדו נלחמים ("מטרה צבאית לגיטימית"). לשם כך מותר לכוון אמצעי לחימה רק כלפי לוחמים ולהשתמש בכלי נשק ושיטות לחימה שאינם גורמים לסבל מיותר ולפציעות מיותרות. כלי נשק אסורים לשימוש על-פי כללי האג הם: כדורי "דום-דום", כלי נשק המכילים רעלים, וכלי נשק המתוכננים לגרום סבל מיותר. במשך השנים, עם התפתחויות טכנולוגיות חדשות, נוספו כלי נשק לרשימת כלי הנשק האסורים לשימוש.
עקרונות אחרים שקיבלו משנה תוקף באמנות האג, הם העקרונות בדבר היחס לשבויי מלחמה, ועקרונות מנחים לגבי ההתנהלות של שלטון צבאי בשטח כבוש. חלק מעקרונות אלה הופיעו, בתוספת הרחבות ועדכונים, גם באמנות ז'נבה.