stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אובה ראן
סטטיסטיקה

| עונה> גרמניה | מועדון> גרמניה | ליגה> גרמניה | ליגה> הופעות.ליגה | ליגה> שערים.ליגה | גביע> הופעות. | גביע> שערים. | גביע הליגה> הופעות. | גביע הליגה> שערים. | סך הכול> הופעות.סך הכול | סך הכול> שערים.סך הכול |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1980/81 | בורוסיה מנשנגלדבך | הבונדסליגה | 14 | 3 |  |  |  |  | 14 | 3 |
| 1981/82 | בורוסיה מנשנגלדבך | הבונדסליגה | 30 | 2 |  |  |  |  | 30 | 2 |
| 1982/83 | בורוסיה מנשנגלדבך | הבונדסליגה | 24 | 3 |  |  |  |  | 24 | 3 |
| 1983/84 | בורוסיה מנשנגלדבך | הבונדסליגה | 31 | 14 |  |  |  |  | 31 | 14 |
| 1984/85 | בורוסיה מנשנגלדבך | הבונדסליגה | 34 | 14 |  |  |  |  | 34 | 14 |
| 1985/86 | בורוסיה מנשנגלדבך | הבונדסליגה | 28 | 9 |  |  |  |  | 28 | 9 |
| 1986/87 | בורוסיה מנשנגלדבך | הבונדסליגה | 31 | 24 |  |  |  |  | 31 | 24 |
| 1987/88 | בורוסיה מנשנגלדבך | הבונדסליגה | 25 | 12 |  |  |  |  | 25 | 12 |
| 1988/89 | בורוסיה מנשנגלדבך | הבונדסליגה | 10 | 0 |  |  |  |  | 10 | 0 |
| 1988/89 | קלן | הבונדסליגה | 20 | 7 |  |  |  |  | 20 | 7 |
| 1989/90 | קלן | הבונדסליגה | 23 | 6 |  |  |  |  | 23 | 6 |
| 1990/91 | הרטה ברלין | הבונדסליגה | 21 | 5 |  |  |  |  | 21 | 5 |
| 1991/92 | פורטונה דיסלדורף | הבונדסליגה | 15 | 5 |  |  |  |  | 15 | 5 |
| 1992/93 | איינטרכט פרנקפורט | הבונדסליגה | 12 | 3 |  |  |  |  | 12 | 3 |
| יפן | יפן | יפן | ליגה | ליגה | גביע | גביע | גביע הליגה | גביע הליגה | סך הכול | סך הכול |
| 1993 | אוראווה רד דיימונדס | הליגה היפנית | 7 | 1 | 2 | 0 | 4 | 0 | 13 | 1 |
| 1994 | אוראווה רד דיימונדס | הליגה היפנית | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| מדינה | גרמניה | גרמניה | 318 | 107 |  |  |  |  | 318 | 107 |
| מדינה | יפן | יפן | 7 | 1 | 2 | 0 | 4 | 0 | 13 | 1 |
| סך הכול | סך הכול | סך הכול | 325 | 108 | 2 | 0 | 4 | 0 | 331 | 108 |
תארים

מלך השערים של הבונדסליגה: 1987
כדורגלן השנה בגרמניה: 1987
הערות שוליים

↑  טבלת שיאני המבקיעים של בורוסיה מנשנגלדבך באתר worldfootball.net
| נבחרת מערב גרמניה – אולימפיאדת לוס אנג'לס 1984 |
| --- | --- | --- |
|  1 פרנקה •  2 בוקנפלד •  3 דיקגיסר •  4 באסט •  5 והמאייר •  6 בוכוואלד •  7 גרו •  8 בומר •  9 שצשניידר •  10 ברמה •   11 מיל •  12 יונגהאנס • 13 שן •  14 לוקס • 15 ראן • 16 שרייר • 17 שלינדוויין • מאמן: ריבק |  1 פרנקה •  2 בוקנפלד •  3 דיקגיסר •  4 באסט •  5 והמאייר •  6 בוכוואלד •  7 גרו •  8 בומר •  9 שצשניידר •  10 ברמה •   11 מיל •  12 יונגהאנס • 13 שן •  14 לוקס • 15 ראן • 16 שרייר • 17 שלינדוויין • מאמן: ריבק | מערב גרמניה |
| נבחרת מערב גרמניה – מונדיאל 1986 (מקום שני) |
| --- | --- | --- |
|  1 שומאכר •  2 בריגל •  3 ברמה •  4 פורסטר •  5 הרגט •  6 אדר •  7 ליטבארסקי •  8 מתאוס •  9 פלר •  10 מגאת •   11 רומניגה •  12 שטיין • 13 אלגוור •  14 ברטולד • 15 אאוגנטאלר • 16 תון • 17 יאקובס • 18 ראן • 19 אלופס • 20 הנס • 21 רולף • 22 אימל • מאמן: בקנבאואר |  1 שומאכר •  2 בריגל •  3 ברמה •  4 פורסטר •  5 הרגט •  6 אדר •  7 ליטבארסקי •  8 מתאוס •  9 פלר •  10 מגאת •   11 רומניגה •  12 שטיין • 13 אלגוור •  14 ברטולד • 15 אאוגנטאלר • 16 תון • 17 יאקובס • 18 ראן • 19 אלופס • 20 הנס • 21 רולף • 22 אימל • מאמן: בקנבאואר | מערב גרמניה |
אוטו וכטר

אוטו גוסטב פון וֶכְטֶר (בגרמנית: Otto Gustav Freiherr von Wächter;‏  8 ביולי 1901 – 14 באוגוסט (?) 1949) היה, בין היתר, מושל קרקוב וגליציה בתקופת המשטר הנאצי. אף שנמלט ממשפטי נירנברג, הוכחה אחריותו לרצח עשרות אלפי יהודים בזמן השואה.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

וכטר נולד בווינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית ב־8 ביולי 1901. אביו יוזף היה מלוכן, קצין בצבא האוסטרו-הונגרי של הקיסר פרנץ יוזף. הוא היה ממוצא צ’כי ובמקור מהעיירה הַווראן, בחבל הסודטים. אמו הייתה מרתה פופוב, בת למשפחה עשירה מווינה.
מ-1923 היה חבר באס אה, מ-1930 היה חבר המפלגה הנאצית ונשא בתפקידים בכירים בווינה. מ-1933 הוא היה שטורמפיהרר (סג"ם) באס אס.
וכטר עבד כעורך דין בווינה בין 1932–1934. היה לו תפקיד מוביל בפוטש ביולי 1934, שהוביל לחיסולו של הקנצלר האוסטרי אנגלברט דולפוס. לאחר כישלון ניסיון ההפיכה, ברח לגרמניה ונשללה ממנו האזרחות האוסטרית. הוא נשלח לשרת בדכאו לזמן מה, וב-1935 היה אחראי לשלושה מבצעים רצופים.
בעקבות האנשלוס, שרת וכטר בין 1938–1939 כקומיסר הממונה על "הסילוק", תחת המושל הנאצי של אוסטריה זייס-אינקווארט. הגוף הממשלתי שעמד בראשו, ואשר נקרא על שמו, היה אחראי על פיטורים וסילוק של כל הפקידות היהודית באוסטריה.
ביוגרפיה > כמושל קרקוב וגליציה

מאוקטובר 1939 היה וכטר מושל מחוז קרקוב, בדרגת אובר-גרופנפיהרר (אלוף). בדצמבר 1940 הוא ציווה על ארגון הרדיפה והגירוש להשמדה של 68,000 יהודי העיר. במרץ 1941 הוציא צו נוסף המורה לשאר 15,000 היהודים שנותרו לעבור לגטו החדש שהקים - גטו קרקוב. לדברי חוקר השואה רובין אוניל, וכטר היה בין התומכים הראשיים בהשמדת כל היהודים בשטחי הגנרלגוברנמן (שטחי פולין שלא סופחו לרייך) באמצעות גז. בפגישה בקרקוב עם המושל הכללי של פולין הכבושה, הנס פרנק, באוקטובר 1941, אמר כי פתרון רדיקלי ל"שאלה היהודית" הוא בלתי נמנע.
בין 1942–1944, אחרי השתלטות הנאצים על אוקראינה, שירת וכטר כמושל מחוז גליציה החדש. מעל חצי מיליון יהודים חיו במחוז כשהגרמנים פלשו לאוקראינה. הרצח ההמוני של היהודים החל תחת הכיבוש הצבאי, שנמשך עד להשלטת המינהל האזרחי ב-1 באוגוסט 1941; ממועד זה הוקמו 32 גטאות במחוז גליציה. ב-17 באוגוסט 1942 נידון בכנס בביתו של היינריך הימלר התכנון לגבי גורל היהודים באזור לבוב, בנוכחותם של וכטר, אודילו גלובוצניק ופריץ קצמן. עד סוף 1943 רוב היהודים נרצחו, או נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
וכטר היה גם חסיד נלהב להקמת יחידה אוקראינית של מתנדבים מקומיים לוורמאכט, שהקמתה אושרה על ידי הימלר לאחר התבוסה בסטלינגרד. באפריל 1943 "אגף אס אס גליציה" נחנך בפומבי וסופח לואפן אס אס. כמעט 100,000 גברים מאוקראינה המערבית התנדבו, 30,000 מהם גויסו.
בספטמבר 1943 נשלח וכטר לצפון איטליה, כ"מפקד הממשל הצבאי ומיופה הכוח של הוורמאכט באיטליה", ונשאר שם עד 1945.
ביוגרפיה > הסתתרותו ומותו

לאחר המלחמה הסתתר וכטר כ-3 שנים בהרי חבל טירול שבאוסטריה יחד עם פושע נאצי אחר, עד שמצא מקלט באיטליה, תחת חסותו של הבישוף האוסטרי הפרו-נאצי אלויס הודאל, רקטור מכללת סנטה מריה אנימה ברומא. הוא חי תחת השם הבדוי אלפרדו ריינהארדט עד מותו ב-1949, וכך הצליח להימלט ממשפטי נירנברג, בהם אוזכרו בהיעדרו כמה מפעולותיו הפליליות. הוא מת ברומא בבית החולים של הבישוף הודאל.
לקריאה נוספת

פיליפ סנדס, נתיב העכברושים - בעקבותיו של פושע נאצי נמלט, הוצאת כנרת זמורה דביר, 2022.
אביטל גבע

| --- | --- |

 לידה:  1941 (בן 83 בערך) עין שמר, פלשתינה (א"י) 
 תחום יצירה:  ציור, פיסול, מיצב
 
אביטל גבע (נולד ב-1941) הוא מחנך, צייר ופסל ישראלי.
תלמידים חורשים שדה, פעולה בגבעת חביבה (1972)
פרייה מאולתרת מספרים שנשלחו אל מפעל "אמניר", במסגרת "פרויקט מצר-מסר” (1972)
ביוגרפיה

גבע נולד בקיבוץ עין שמר בשנת 1941 לפרנקה ויעקב (קובה) גבר. אביו היה אדריכל ואמו עסקה בציור. למד במכון אבני וסיים את למודיו שם ב-1969. בדצמבר 1969 הוא זכה במלגה על שם דבורה דובסון לציור ופיסול. בתחילת 1970 הוצגה עבודה שלו בתערוכה בגלריית "הקיבוץ" שכללה עבודות של חמישה אמנים צעירים. בהמשך אותה שנה נכללו עבודות שלו בתערוכה בבית האמנים בירושלים.
בשנת 1962 התגייס לצבא, ושירת כמ"פ בצנחנים. נפצע כמ"מ במלחמת ששת הימים בקרב על ירושלים. על השתתפותו בקרבות על ירושלים ובקרב סואץ במלחמת יום הכיפורים, ועל עמדותיו החברתיות והפוליטיות שגובשו במהלך השנים כותב יוסי קליין הלוי בספרו "כחולמים: הסיפור של הצנחנים הישראלים שאיחדו את ירושלים וחילקו את האומה" שיצא לאור בעברית ב-2017.
בשנת 1971 השתתף בתערוכה "מושג + אינפורמציה" במוזיאון ישראל של האוצר יונה פישר אשר "הפכה לציון דרך בפעילות הקונספטואלית של האמנות הישראלית. השתתפו בה תשעה אמנים מהגרעין האבנגרדי של האמנים בארץ".
בשנת 1972 היה שותף ל"פרויקט מצר-מסר”, שנחשב לאחד מן הביטויים החשובים של האמנות המושגית בישראל.
בשנת 1973 הציג בגלריה יודפת מכלים עם דגים מלוחים, מגבעות ועניבות.
בשנת 1974 יצר תערוכה "לשונות פרה" והתראיין לתוכנית טנדו של ירון לונדון בה דרש שלשון של פרה תשב על כורסת המרואיין בעוד הוא מתמלל אותה מאחורי הקלעים.
בשנת 1976 הקים בעין שמר את "החממה", שהחלה כמעבדה ניסיונית לקידום מודל חינוכי חדשני, מתוך ראייה כי עתידה של ישראל תלוי בחינוך, ויש להציב את החינוך בראש סדר העדיפויות. הפרויקט הראשון בחממה החל בשנת 1977 היה גינה קהילתית, כאשר כל משפחה בקיבוץ עיבדה חלקת אדמה וגידלה ירקות עבורה ועבור הקהילה המקומית. גבע וחבריו זיהו כי נוער החל להמשך למקום מתוך רצון ללמוד ולחקור את החקלאות וכך נוצר קשר עם בית הספר המקומי מבואות עירון. את התלמידים חיברו לחוקרים וממציאים מתעשייה חקלאות ומוסדות אקדמאיים שונים. תלמידים תכננו והקימו ניסויים ומחקרים במסגרת עבודות גמר בחקלאות.
בשנת 1978 השתתף בתערוכה "אמן – חברה – אמן" במוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 1980 השתתף בתערוכה "גבולות" במוזיאון ישראל.
בשנת 1993 נבחרה החממה לייצג את ישראל בתערוכת הביאנלה של ונציה שבאיטליה, גבע טס עם 30 מתלמידיו ובליווי מחנכים ומומחים, יחד הקימו חממה המציגה גידול משולב של דגים וצמחים במערכות מים מתוחכמות.
בשנת 2004, הפכה החממה לעמותה (מלכ"ר) הנתמכת על ידי המינהל לחינוך התיישבותי של משרד החינוך, במסגרת זו, מתקיים בחממה מפגש חברתי-חינוכי בין מאות תלמידים במגוון גילאים ומגזרים, יהודים וערבים, וותיקים ועולים, דתיים וחילוניים, בוגרי אלו"ט, בעלי קשיים ומצטיינים, תחת קורת גג אחת.
חיים אישיים

גבע חי ועובד בקיבוץ עין שמר נשוי לעדה ולהם שלושה ילדים. בנו עתר גבע הוא גם צייר, פסל ומורה.
אחיו הצעיר הוא הצייר והפסל ציבי גבע, שב-2014 נבחר לייצג את ישראל בביאנלה לאמנות בוונציה.
פרסים והוקרה

בשנת 2013 זכה בפרס מפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית מטעם משרד התרבות והספורט.
הערות שוליים

↑  רחל אנגל, תערוכת סיום של מכון אבני, מעריב, 26 בספטמבר 1969
↑  מילגה ע"ש דבורה דובסון לחבר עין שמר, על המשמר, 29 בדצמבר 1969
↑  חמישה אמנים צעירים, דבר, 13 במרץ 1970
↑  חמישה חדרים, דבר, 18 בספטמבר 1970
↑  טלי תמיר
↑  גליה יהב, קו הספר, באתר הארץ, 27 באפריל 2012
↑  
שגיאות פרמטריות בתבנית:יוטיוב 
'סוג: ראיון עם ירון לונדון' אינו ערך חוקי  טנדו - לשון פרה, ראיון עם ירון לונדון  באתר יוטיוב (אורך: 2:26)
↑  שלומית סנדר-אלטמן, סעודת הדגים והמלפפונים, חדשות, 2 ביוני 1993
↑  אלי ערמון אזולאי | תצלום: אורי גרשוני, ביקור בסטודיו של עתר גבע, באתר הארץ, 27 בנובמבר 2009
↑  אלי ערמון אזולאי, לציבי גבע כבר לא מפריע שתקראו לו אמן פוליטי, באתר הארץ, 9 במאי 2011
↑  שני ליטמן, האמן שייצג את ישראל בביאנלה בוונציה הוא ציבי גבע, באתר הארץ, 8 ביולי 2014
↑  איתן בוגנים, פרס מפעל חיים בסך 70,000 שקל לאמן אביטל גבע, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 272296  NLI: 987007290593405171  GND: 1137404175  ISNI: 0000 0004 0278 7628  ULAN: 500482972  VIAF: 298742421   WorldCat (עם VIAF): 298742421
אוטו ולס

אוטו ולס (גרמנית: Otto Wels;‏ 15 בספטמבר 1873 - 16 בספטמבר 1939) היה יושב ראש ה-SPD, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית משנת 1919, וחבר הרייכסטאג בין 1920 ל-1933, מראשי ההתנגדות הגרמנית לנאציזם בתחילת שלטון המפלגה הנאצית בגרמניה.
ביוגרפיה

בשנת 1919 יצא ולס נגד הטענות שגרמניה הייתה אשמה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ולס נבחר בשנת 1923 לחבר הנהלה של האינטרנציונל הסוציאליסטי.
ביוגרפיה > התנגדותו לנאצים

ב-23 במרץ 1933 היה ולס היחיד בין חברי הרייכסטאג שיצא בגלוי כנגד חוק ההסמכה שהגה אדולף היטלר על מנת ליתן הכשר חוקי לשלטונו הרודני. החוק התיימר להעביר את סמכות החקיקה מן הרייכסטאג לממשלת הרייך בראשותו של היטלר לתקופה של ארבע שנים, ובכך להעניק להיטלר סמכויות דיקטטוריות בלתי מוגבלות.
בהצבעה שהתקיימה באותו היום, בבית האופרה קרול בברלין (שכן הרייכסטאג עצמו נשרף מספר ימים קודם לכן, שרפה שהיוותה את התירוץ להעלאת החוק לדיון), גילה ולס אומץ לב אישי, כאשר על אף נוכחותם הבריונית של אנשי ה-SA לבושי החולצות החומות, והנציגים הנאצים ששרקו והריעו בעת נאומו, נשא נאום נוקב בו הצביע על הסכנה הטמונה בחוק שעלה לדיון. רבים מחבריו של ולס, עשרים ושישה חברי הרייכסטאג מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית כבר נעצרו, וולס עצמו יכל לצפות כי הוא עצמו ייעצר עוד בטרם יחל נאומו.
ולס אמר בין היתר:
"בשעה היסטורית זו, אנו הסוציאל-דמוקרטים הגרמנים, נשבעים אמונים לעקרונות ההומאניות והצדק, לחירות ולסוציאליזם. אף חוק הסמכה אינו יכול להעניק את הסמכות להרוס רעיונות נצחיים, שאינם ניתנים להשמדה... מרדיפות חדשות אלו יכולה הסוציאל-דמוקרטיה הגרמנית לשאוב כוחות מחודשים. אנו שולחים את ברכותינו למדוכאים ולנרדפים. אנו מברכים את חברינו ברייך. עמידתם האיתנה ונאמנותם ראויים להערצה. האומץ בו הם שומרים על אמונותיהם וביטחונם שאינו ניתן לשבירה מבטיחים לנו עתיד בהיר יותר".
בהביטו ישירות אל היטלר, הצהיר ולס - "אתה יכול לקחת את חיינו ואת חירותנו, אך לא את כבודנו". מילותיו הבאות - "אנו חסרי מגן, אך לא חסרי כבוד", "Wir sind wehrlos aber nicht ehrlos.", הפכו לציטטה ידועה.
כל 94 חברי ה-SPD ברייכסטאג הצביעו כנגד החוק, אך כל שאר חברי הרייכסטאג שנכחו בדיון (רבים נעצרו, הושלכו למחנות ריכוז, והתייצבותם להצבעה נמנעה בדרכים אחרות) הצביעו בעד. העברת חוק ההסמכה סימנה את סופו של המשטר הפרלמנטרי הדמוקרטי בגרמניה, והעניקה בסיס חוקי לשלטונו הדיקטטורי של היטלר. לאחר מספר שבועות אסר היטלר על קיום ה-SPD, ומפלגות פוליטיות אחרות בגרמניה, ולבסוף הכריז כי המפלגה הנאצית היא המפלגה החוקית היחידה בגרמניה.
ולס יצא לגלות עוד בטרם הוכרז כי פעילות ה-SPD אינה חוקית. הוא הקים את מרכז המפלגה בתחילה בחבל הסאאר, אשר היה תחת שליטה של חבר הלאומים, ולאחר שגרמניה החזירה לעצמה את השליטה בחבל, יצא לפראג ולאחר מכן לפריז, שם מת בשנת 1939.
הערות שוליים

↑  גרמניה האחרת - הסוציאלדמוקרטיה הגרמנית, חרות, 26 באוקטובר 1951
↑  צורות־הארגון של תנועת־הפועלים הביךלאמית, הפועל הצעיר, 23 במרץ 1923
↑  ברכות להופעת דבר, דבר, 1 ביוני 1925
↑  ארנון מגן, ה-30 בינואר 1933, למרחב, 3 בפברואר 1963
↑  הנוסח הרשמי של אסור הסוציאל דמוקרטיה ברייך של היטלר, דואר היום, 27 ביוני 1933
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007445950705171  BnF: cb170613411 (data)  GND: 118766643  ISNI: 0000 0000 8144 907X  LCCN: n93092915  NKC: skuk0001478  NTA: 07143626X  SUDOC: 117064866  VIAF: 64803277   WorldCat (עם VIAF): 64803277
אוטו וינקלמן

| --- | --- |

 לידה:  4 בספטמבר 1894 Bordesholm, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  24 בספטמבר 1977 (בגיל 83) Bordesholm, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
אוטו וינקלמן (בגרמנית: Otto Winkelmann; בורדסהולם, 4 בספטמבר 1894 – בורדסהולם, 24 בספטמבר 1977) היה קצין משטרה גרמני, אוברגרופנפיהרר (גנרל שלושה כוכבים) באס אס, גנרל בוואפן אס אס, פושע מלחמה, שהיה בין היתר המפקד העליון של כוחות המשטרה והאס אס שהוצבו בהונגריה לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה בשנת 1944 (מבצע מרגרטה). לאחר כניעת גרמניה הנאצית נכלא במשך שלוש שנים כעד במשפטים הנאציים. בשובו לגרמניה לא נפתחו נגדו הליכים.
ביוגרפיה

אוטו וינקלמן נולד בעיירה הקטנה ליד קיל כבנו של עובד מדינה. הוא סיים לימודי המשפטים אך לא היה יכול לעבוד במקצועו מכיוון שגויס כחייל בפרוץ מלחמת העולם הראשונה. עד סוף המלחמה לחם בחזית. בשל הישגיו בקרבות הוענק לו צלב הברזל דרג ראשון ושני. אחרי המלחמה הצטרף לפרייקור ואחר כך הצטרף למשטרת גרמניה בנובמבר 1919, שם כבר היה סגן בדצמבר. הוא התחתן בשנת 1922 ומנישואין נולדו לו שני ילדים. בשנת 1923 הפך לקפטן ובשנת 1930 מונה לראש משטרת העיר גורליץ. בתקופת פעילותו בגורליץ הצטרף למפלגה הנאצית (NSDAP) בנובמבר 1932.
אחרי עליית היטלר לשלטון, הועלה וינקלמן למייג'ור וביוני 1938 לסגן אלוף. באותה שנה הצטרף לאס אס, במסגרתו קיבל את דרגת האס אס אובר-שטורמבאנפיהרר, שהתאימה לדרגת סגן אלוף בו החזיק לפני כן. אחרי 1938 שירת וינקלמן במשטרת הסדר במסגרת האס אס והפך עד מהרה לאיש השני בעל ההשפעה במשטרת הסדר אחרי מפקדו קורט דאלוגה.
ב-19 במרץ 1944 נכבשה הונגריה על ידי כוחות הוורמכט (מבצע מרגרטה). בצו הפירר מ-19 במרץ 1944 מינה היטלר את שגריר גרמניה בהונגריה, אדמונד וזנמאייר, כ"ממונה על הרייך הגרמני הגדול" (מיופה הכוח של הרייך) ואת אוטו וינקלמן כמפקד האס אס והמשטרה הראשי (HSSPF) של הונגריה.
כוחות משטרה, בפיקוחו של וינקלמן, לקחו חלק פעיל הן בציד אנשי האופוזיציה הפוליטית ההונגרית לאחר הכיבוש וכוחות האס אס בפיקוחו ביצעו את גירוש יהודי הונגריה למחנות ההשמדה באמצעות קומנדו אייכמן, אך בעיקר באמצעות אנשי משרד הפנים ההונגרי והז'נדרמריה ההונגרית.
בדצמבר 1944, בעקבות התקדמות הצבא האדום, הכריז היטלר על בודפשט כמבצר (פסטונג) ומינה את וינקלמן למפקד העיר, אך ב-5 בדצמבר נאלץ להתפטר לטובת קרל פפר-וילדנברוך (על פי עדותו בפני המשטרה הפוליטית ההונגרית אחרי המלחמה באוקטובר 1945 משום שהתנגד להגנת בודפשט "עד הכדור האחרון").
וינקלמן נפל בשבי כוחות ארצות הברית ב-1 במאי 1945. הממשלה ההונגרית הזמנית החדשה אחרי המלחמה ביקשה מהאמריקאים את הסגרתו, יחד עם אדמונד וזנמאייר, כפושעי מלחמה. אף שממשלת ארצות הברית הסכימה עקרונית להסגרתם, ההליכים התארכו עד 1948 ובסופו של דבר ההסגרה לא בוצעה מעולם עקב ההחמרה במלחמה הקרה. עם זאת, ב-27 באוקטובר 1945, שניהם הועברו זמנית להונגריה, כעדים בבית משפט בבודפשט בו חקרו את וינקלמן כעד במשפטם של דמה סטויאי, בלה אימרדי, אנדור יארוש ופרנץ סלשי שכולם היו אחראים להשמדת יהדות הונגריה בשואה.
לאחר שנדחתה בקשת ההסגרה ההונגרית שוחרר וינקלמן וחזר לעיר הולדתו. הוא הפך לחבר במועצת העיר כיל בשנת 1955, אך פרש מהפוליטיקה שלוש שנים לאחר מכן. בשנת 1961 נחקר במשפט אייכמן כעד, אך מכיוון שסירב לנסוע לישראל, עדותו נרשמה בגרמניה המערבית. הוא נפטר בעיר הולדתו בשנת 1977.
לקריאה נוספת

Zinner Tibor - Róna Péter: Szálasiék bilincsben (II. kötet), Lapkiadó Vállalat, Budapest, 1986.(טיבור זינר - פטר רונה: אנשי סלשי באזיקים (כרך 2)1986).
Ernst Klee: Das Personenlexikon zum Dritten Reich. 2., aktualisierte Auflage. Fischer, Frankfurt am Main 2007, [[:de:Special:BookSources/9783596160488|ISBN 978-3-596-16048-8]].
Ruth Bettina Birn: Die Höheren SS- und Polizeiführer. Himmlers Vertreter im Reich und in den besetzten Gebieten. Droste Verlag, Düsseldorf 1986, [[:de:Special:BookSources/3770007107|ISBN 3-7700-0710-7]].
הערות שוליים

↑  Martin Moll (Hrsg.): „Führer-Erlasse“ 1939–1945: Edition sämtlicher überlieferter, nicht im Reichsgesetzblatt abgedruckter, von Hitler während des Zweiten Weltkrieges schriftlich erteilter Direktiven aus den Bereichen Staat, Partei, Wirtschaft, Besatzungspolitik und Militärverwaltung. Steiner, Stuttgart 1997, ISBN 3-515-06873-2, S. 404.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010482962705171  GND: 129039969  VIAF: 13377425   WorldCat (עם VIAF): 13377425
אביטל דבורי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 דצמבר 1974  (בת 49) ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר המרכזי לנאום ודרמה בלונדון 
 מספר צאצאים:  2 
 https://www.avitaldvory.com/
 
אביטל דבורי (נולדה ב-1974) היא במאית תיאטרון, ליצנית רפואית ובובנאית ישראלית.
ביוגרפיה

למדה בתל אביב, חיפה, ירושלים, לונדון, וברצלונה. בעלת תואר שני באומנות מטעם בית הספר המרכזי לדיבור ודרמה בלונדון(אנ') עם התמחות בתיאטרון בובות ותיאטרון פיזי.
דבורי יוצרת בישראל מופעי במה רב תחומיים מאז 2001, ומשלבת ביצירותיה סגנונות שונים כמו קרקס, בובות וחפצים.
מאז 2002 דבורי היא ליצנית רפואית בפרויקט "רופאי חלום - ליצנות בשירות הרפואה" ועובדת באופן קבוע בבתי החולים העמק בעפולה ומאיר בכפר סבא.
במסגרת עבודתה פיתחה שיטה ייחודית של עבודה עם צעצועים ובובות בבתי חולים, ועבודת הגמר שלה לתואר שני באוניברסיטת חיפה ב-2015 הייתה בנושא "התפתחותה של ליצנות רפואית בישראל: המקרה של קבוצת "רופאי חלום".
בשנת 2018 זכתה בפרס על מחקרה עם פרופ' אריאל קורן "מבנים של אינטראקציות בין הליצנים, המטופלים והרופאים".
כיום מנחה דבורי סדנאות של תיאטרון בובות וליצנות רפואית ברחבי העולם ומלמדת בבית הספר לתיאטרון בובות בחולון.
מבין עבודותיה

איך בטעות - מופע של קבוצת "דדלוס" (אביטל דבורי, אלית ובר, שרון מייבסקי) זוכת פרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 2001
טרנקילה - יצירה תיאטרונית למבוגרים המשלבת קרקס אווירי, בובות וליצנות. זוכת פרס יוצרים בפסטיבל עכו 2007 ופרס השפה הבימתית בקיפוד הזהב 2008
המעבדה של גברת סטראגה - תיאטרון בובות ברחוב בביצוע אורית לייבוביץ'-נוביץ' ורויטל גריך, בבימוי אביטל דבורי. ההצגה זכתה בפרס חביבת הקהל ב-פסטיבל בת-ים הבינלאומי לתיאטרון ואומנות רחוב 2009
אמאל'ה - הצגת יחיד של תיאטרון בובות עכשווי למבוגרים, ללא מילים. עלתה במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות בחולון 2010
הריקוד של פלורה - תיאטרון בובות עכשווי למבוגרים בלבד, ללא מילים. ההצגה זכתה ב-4 פרסים בינלאומיים ב-2013 ו-2014
הרפתקה במחלקה - הצגה לכל המשפחה. תיאטרון בובות וחפצים. הופק במסגרת 'עידוד יצירה ישראלית מקורית' של מרכז תיאטרון בובות עבור הפסטיבל הבינלאומי ה-22 לתיאטרון בובות בחולון
חלומות באוויר - תיאטרון קרקס לילדים, 2015
המסע אל הצליל הקסום - הצגה לילדים בהשראת הסיפור ”תיבת הצלילים” מאת מירי פארי, 2016
חיים אישיים

דבורי היא אם לשניים.
הערות שוליים

1 2   אביטל דבורי, אני ליצנית רפואית, ו"תופעת הליצנים" מפחידה אותי, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2017
↑  אביטל דבורי, ליצנית רפואית במרכז רפואי העמק, ביצוע בדיקות רנטגן לילדים בתוכניתו של פרופ' רפי קרסו, נבדק ב-2022-08-04
↑  Simply-Smart, 27.10 | בובות וחפצים במרחב הרפואי, באתר www.puppetcenter.co.il
↑  התפתחותה של ליצנות רפואית בישראל: המקרה של קבוצת "רופאי חלום" / אביטל דבורי | עבודת מחקר | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  חדשות שערי צדק, חמישה מענקים ל"רופאי חלום" - ליצנים הרפואיים, תחום שהפך בשנים האחרונות למקצוע לכל דבר, הנלמד באקדמיה ופועל על פי תורה סדורה ומוכחת., באתר www.szmc.org.il
↑    איתמר אייכנר, קשר הצחוק הסיני, באתר "ידיעות אחרונות", 9 באוגוסט 2016
↑  רוני נלקין, איך בטעות: קבוצת דדלוס/תאטרון הקרון: רעיון, עיצוב, חלל ובובות - אלית ובר, בימוי - אביטל דבורי, אלית ובר, סל תרבות ארצי - משרד החינוך והתרבות, 2006. (בiw)
↑  טרנקילה, באתר www.accofestival.co.il
↑  תיאטרון - המעבדה של גברת סטראגה, באתר www.habama.co.il
↑  יוֹסִי רן, אמא'לה – אביטל דבורי, באתר תרבות הפנאי, ‏2010-07-24
↑  הריקוד של פלורה - דה ז’ה וו, באתר www.de-ja-vu.co.il
↑  פסטיבלים - אביטל דבורי: בובות עם מדחום, באתר www.habama.co.il
↑  חלומות באויר | הזמנת כרטיסים, באתר ticks.co.il
↑  המסע אל הצליל הקסום, באתר thecuckootheater
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312260505171  VIAF: 298603998   WorldCat (עם VIAF): 298603998
אברהם גינדי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1942 ראשון לציון, פלשתינה (א"י) 
 התאבד:  5 ביוני 1986 (בגיל 44 בערך) ראשון לציון 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  ראשון לציון 
 
בניין שהוקם על ידי אברהם גינדי בראשון לציון
אברהם גינְדי (1942 – 5 ביוני 1986) היה קבלן בניין ויזם בנייה ישראלי. החברה שהקים, חברת אברהם גינדי בע"מ, הייתה מחברות הבנייה הגדולות שפעלו בישראל.
ביוגרפיה

אברהם גינדי נולד ב-1942 במשפחה בת שישה ילדים בראשון לציון. להוריו הייתה חנות מכולת. למד בתלמוד תורה, בבית הספר סיני בעיר, ובבית הספר התיכון למסחר פיטמן בתל אביב. בצה"ל שירת כמש"ק חינוך וכמדריך ידיעת הארץ.
גינדי פעל תחילה כמתווך נדל"ן, וב-1973 הקים חברת בנייה, שאליה הצטרפו בהמשך אחיו משה ויגאל.
חברת אברהם גינדי בע"מ הייתה מחברות הבנייה הגדולות שפעלו בישראל, וניירות הערך שלה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב
בתחילת שנות ה-80 פרשו משה ויגאל מהשותפות עם אברהם, והקימו חברה משלהם.
באמצע שנות ה-80 הסתבכו עסקיו של אברהם גינדי, וב-1 בדצמבר 1985 הוא נעצר בחשד להונאה במכירת קרקעות בשומרון. המניות של חברת אברהם גינדי בע"מ איבדו כ-80% מערכן במהלך שנת 1985. השופט יעקב מלץ הורה על מעצר עד תום ההליכים כדי למנוע המלטות לחוץ לארץ, אך בפברואר 1986 הוא שוחרר בהוראת השופט מנחם אלון שקבע שמעצרו עד תום ההליכים הוא ענישה בטרם משפט.
הסתבכות זו הובילה לשני ניסיונות התאבדות של גינדי שבהם ניצל, אך בניסיון השלישי הוא התאבד בהצתה עצמית בדירת הגג שלו בראשון לציון ב-5 ביוני 1986 ובעקבות מותו החברה פורקה. נטמן בבית העלמין הישן בעירו.
עיריית ראשון לציון בה התגורר גינדי הקימה גן משחקים על שמו לזכרו.
משפחתו

אברהם גינדי היה נשוי עד מותו לרינה פרנקו, ונולדו להם שני בנים ושתי בנות.
שני בניו של גינדי הם בעליה של חברת בנייה, חן ואיתי גינדי בע"מ.
הערות שוליים

↑  איה אורנשטיין, "גינדי מכר אוויר צח", מעריב, 4 בדצמבר 1985
↑  המניות הגרועות של השנה, מעריב, 3 בינואר 1986
↑  איה אורנשטיין, גינדי כבר הספיק להוציא ויזה לארצות הברית, מעריב, 24 בדצמבר 1985
↑  במעצרו של אברהם גינדי יש משום ענישה בטרם משפט, מעריב, 25 בפברואר 1986
↑  גיל יודילוביץ', אברהם גינדי התאבד, מעריב, 5 ביוני 1986
גיל יודילוביץ', "בעלי לא התאבד, המשטרה הרגה אותו", מעריב, 6 ביוני 1986
↑  המפרק של החברה היה עו"ד איתן ארז
אהוד רזין

| --- | --- |

 לידה:  1947 (בן 77 בערך) שמיר, ישראל 
 ענף מדעי:  ביוכימיה 
 מקום לימודים:  מכון ויצמן למדע  אוניברסיטת הרווארד 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים (2008)  הפקולטה לרפואה, האוניברסיטה העברית (1998–2001)  Marine Biological Laboratory (יולי 2004–אוגוסט 2004)  הפקולטה לרפואה, האוניברסיטה העברית (2001–2005)  National Institute of Arthritis and Musculoskeletal and Skin Diseases (1997–1998)  הפקולטה לרפואה, האוניברסיטה העברית (1987–1991)  הפקולטה לרפואה, האוניברסיטה העברית (1991–1996)  הפקולטה לרפואה, האוניברסיטה העברית (1983–1987)  Marine Biological Laboratory (יולי 2006–אוגוסט 2006)  הפקולטה לרפואה, האוניברסיטה העברית (2005–2009)  מרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג (1980–1981)  National Institutes of Health Clinical Center (יולי 1993–דצמבר 1993)  האוניברסיטה הלאומית של סינגפור (יולי 2007–ספטמבר 2007)  קרן המחקר הגרמנית (2009–2015)  הפקולטה לרפואה, האוניברסיטה העברית (1996)  הפקולטה לרפואה, האוניברסיטה העברית (2010)  בית הספר לרפואה של הרווארד (1982–1984) 
 
אהוד רזין (Razin; נולד ב-1947) הוא פרופסור מן המניין במחלקה לביוכימיה וביולוגיה מולקולארית של הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, בעל הקתדרה על שם מרקוס רבוין לחקר הסרטן.