stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליפות האמנים של קטר בשחמט 2015
מהלך התחרות > סיבוב שביעי

לאחר הסיבוב השביעי מגנוס קרלסן, שחריאר ממדיארוב מאזרבייג'ן אלוף העולם בשחמט מהיר עם מד כושר 2748 וסיגוגירוב סאנאן הרוסי מובילים את התחרות עם 5.5/7. 16 שחקנים עם 5 נקודות ו-11 שחקנים עם 4.5 נקודות. מתוך שמונה משחקי הצמרת בסיבוב השביעי שישה משחקים הסתיימו בתיקו לאחר מאבקים קשים, ורק ממדיארוב שניצח את גנגולי וסאנאן שניצח את יקובנקו זכו בנקודה שלמה. ביצועי השחקנים בצמרת עוברים את מד כושר 2800, דבר המעיד על חוזקה הרב של התחרות.
מהלך התחרות > סיבוב שמיני

לאחר הסיבוב השמיני מגנוס קרלסן מובילים את התחרות עם 6.5/8. ולדימיר קראמניק ויו ינגי עם 6 נקודות ו-17 שחקנים עם 5.5 נקודות. שני משחקי הצמרת בסיבוב השמיני הוכרעו: קרלסן ניצח את ממדיארוב במשחק מבריק, בשחור, בתוך 25 מסעים בלבד וקראמניק ניצח את סאנאן.
מהלך התחרות > סיבוב תשיעי

בסיום התחרות מגנוס קרלסן ויו ינגי מובילים את התחרות עם 7/9. מגנוס קרלסן וולדימיר קראמניק סיימו בתיקו ויו ינגי ניצח את וסלי סו. חמישה שחקנים חולקים את מקומות 3–7 עם 6.5 נקודות ועשרה שחקנים חולקים את מקומות 8–17 עם 6 נקודות. לפי כללי התחרות מתקיים דו-קרב בן שני משחקים בין שני מנצחי התחרות לקביעת המקום הראשון.
ביצועי השחקנים במקומות הראשונים מרשימים במיוחד: קרלסן עם 2887, יו ינגי עם 2863, קראמניק עם 2833, קריאקין עם 2793 וסאנאן עם 2791. המחשה נוספת לעוצמתה של התחרות שמוגדרת כתחרות הפתוחה החזקה בכל הזמנים.
מהלך התחרות > דו-קרב על המקום הראשון

בדו-קרב הביס מגנוס קרלסן את יו ינגי בשני המשחקים, כאשר במשחק השני נכנע יו ינגי, ששיחק בלבן, לאחר המסע ה-16, אירוע נדיר ביותר.
הערות שוליים

↑  דירוג השחמטאים באתר FIDE
ואהידה רחמן

| --- | --- |

ואהידה רחמן, 2019
 לידה:  3 בפברואר 1938 (בת 86) צ'נגלפטו, נשיאות מדרס, הראג' הבריטי 
 מדינה:  הודו 
 תקופת הפעילות:  מ-1955 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 בן או בת זוג:  Shashi Rekhi (1974–2000) 
 פרסים והוקרה:  Filmfare Lifetime Achievement Award (1994)  פאדמה שרי באמנויות (1972)  פרס הקולנוע הלאומי לשחקנית הטובה ביותר (1971)  פדמה בהושן (2011)  פרס דאדאסאהב פאלקה (2023)  IIFA Lifetime Achievement Award 
 
ואהידה רחמן (באנגלית: Waheeda Rehman; נולדה ב-3 בפברואר 1938) היא שחקנית הודית אשר נחשבת לאחת השחקניות המצליחות ביותר של הקולנוע ההינדי. היא שיחקה ביותר מ-90 סרטים עלילתיים, בקריירה המשתרעת על פני חמישה עשורים. הפרסים שלה כוללים פרס לאומי לקולנוע ושלושה פרסי פילמפייר. היא זכתה בפרסים האזרחיים של הודו; עיטור פאדמה שרי ב-1972 ועיטור פאדמה בושאן ב-2011. בשנת 2023, היא זכתה בפרס דאדאשאהב פלק, הפרס הגבוה ביותר בהודו בתחום הקולנוע.
מאז שנות ה-70, רחמן שיחקה בעיקר בתפקידי משנה, והופיעה בדרמות הרומנטיות של יאש צ'ופרה ובסרטי הפעולה. בשנת 1994, היא זכתה בפרס מפעל חיים של פילמפייר. לאחר הפסקה, היא עבדה לסירוגין, והופיעה בדרמות החברתיות ב־2006 וב-2009.
מלבד קריירת המשחק שלה, רחמן היא פילנתרופית. היא תומכת בחינוך והיא שגרירה של ראנג דה, ארגון הנלחם בעוני בהודו.
ביוגרפיה

ואהידה רחמן נולדה ב-3 בפברואר 1938 למשפחה מוסלמית דקאנית בצ'נגלפט, בטמיל נאדו של היום, הודו. אביה היה מוחמד עבדור רחמן ואמה הייתה מומתאז באגום. והיא הייתה הצעירה מבין 4 בנות. בילדותה, היא ואחיותיה הוכשרו בריקוד בהרטנאטיאם (אנ') בצ'נאי. היא למדה במנזר סנט ג'וזף בוויסאקפאטנאם כשאביה הוצב במדראס. אביה, שעבד כנציב מחוז, נפטר ב-1951 כשהייתה בתחילת שנות העשרה לחייה.
חלומה של רחמן היה להיות רופאה, אך בשל נסיבות משפחתה מבחינה רגשית וכלכלית, לצד מחלתה של אמה, היא זנחה את מטרתה. על מנת לעזור למשפחתה, היא קיבלה הצעות לסרטים שהתבססו על יכולות הריקוד שלה.
קריירת משחק > תחילת דרכה

הופעתה הראשונה, כרקדנית, הייתה בסרט הטלוגו "Rojulu Marayi"‏ (1955). באותה שנה, היא גם שיחקה בתפקיד הראשי עם נ.ט ראמה ראו בסרט "Jayasimha". לאחר מכן הופיעה בסרט "Alibabavum 40 Thirudargalum" שיצא ב-1956. הסרט שהיה מבוסס על אגדת העם "עלי באבא וארבעים השודדים", היה הסרט הטמילי הראשון בצבע. באמצע שנות ה-50, היא החלה לשחק עם דב אבנד (אנ') והשניים השתתפו יחד במספר סרטים מצליחים, בהם "סולבה סאאל" (1958). סורש קוהיל מהעיתון ההינדו כתבה על הופעתה בסרט "סולבה סאאל": "אף על פי שהייתה בקושי בת 20 והיה זה רק הסרט ההינדי הרביעי שלה, רחמן הדגימה את המעמד שלה: הן בסצנות רציניות הדורשות אינטנסיביות והן באמצעות תנועות עיניים נוצצות ושובבות ברגעים קלילים יותר".
קריירת משחק > תחילת דרכה > שיתופי פעולה עם גורו דאט

ההופעות של רחמן משכו את עינו של הקולנוען ההינדי גורו דאט (אנ'), שנחשב עבורה כמנטור שלה. דאט הביא אותה למומבאי וליהק אותה לתפקיד קמיני במותחן הפשע "CID"‏ (1956). משום ששחקניות מפורסמות באותה תקופה כמו מדהובלה, נרגיס ומינה קומארי (אנ') השתמשו בשם במה, רחמן התבקשה גם היא להשתמש בשם במה, בנימוק ששמה צריך להיות "שם סקסי", אך היא סירבה ונשארה עם שם הלידה שלה. דאט ליהק אותה לתפקידה הראשי הראשון בסרטים הינדיים בדרמה "Pyaasa" (אנ') (1957), שם גילמה עובדת מין. הסרט זכה להצלחה מסחרית, והוא נחשב על ידי המבקרים כאחד הסרטים הגדולים ביותר שנעשו אי פעם. היא המשיכה בשיתופי פעולה עם דאט הכוללים את סרט הנואר "‎12 O'Clock"‏ (1958), הדרמה הרומנטית "Kaagaz Ke Pool"‏ (1959), ואת הסרט החברתי המוסלמי "Chaudhvin Ka Chand"‏ (1960); כל אלה זיכו אותה בשבחי הביקורת. שיתוף הפעולה האחרון של רחמן ודאט היה הדרמה הרומנטית "Sahib Bibi Aur Ghulam" (אנ') (1962), שבה כיכבו דאט, קומארי ורחמן עצמה בתפקיד משנה. הסרט זכה להצלחה גדולה, זכה לשבחים הן מצד המבקרים ההודיים והן מהמבקרים הבינלאומיים, וזיכה את רחמן במועמדות הראשונה שלה לפרס פילמפייר בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר, הסרט עצמו קיבל מועמדויות לפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-13 בברלין וזכה בפרס פילמפייר לסרט הטוב ביותר.
קריירת משחק > הצלחה נרחבת

לאחר מכן יצאה השחקנית לעשיית סרטים בשפה הבנגלית עם סרטו של סטיאג'יט ריי "אבהיג'ן" (1962). בהמשך היא גילמה חשודה ברצח ב"באאט אק רטאט קי" (1962), נערה שהסתבכה בריב בין אחים ב"ראקהי" (1962) ואישה עקרה ב"אק דיל סאו אספנה" (1963). כשחקנית ראשית, היא לוהקה מול פנים מוכרות רבות של הקולנוע ההינדי, בהם סוניל דאט. בסוף 1964 הפכה רחמן לשחקנית השלישית עם השכר הכי גבוה בסרטים הינדיים, מ-1959 עד 1964.
השיא של רחמן נמשך כשהיא שיתפה פעולה בסרטים עם כוכבי על אחרים, בהם דיליפ קומאר, ראג'נדרה קומאר, ראג' קאפור וראג'ש חאנה. סרטיה המוערכים ביותר מסוף שנות ה-60 כוללים את "טיסרי קסאם" (1966), שזכה בפרס הסרט הלאומי לסרט העלילתי הטוב ביותר, "רם אור שיאם" (1967), "ניל כמאל" (1968) ו"חמושי" (1969). שלושת הסרטים האחרונים זיכו כל אחד את רחמן במועמדויות רצופות לפרס פילמפייר לשחקנית הטובה ביותר, והיא זכתה בפרס השני שלה עבור "ניל כמאל". בתפקידה שזכה לשבחים ב"חמושי" בכיכובה לצד ראג'ש חאנה ודרהמנדרה, היא מגלמת אחות שמשתגעת לאחר שהתאהבה באחד המטופלים שלה, ולבסוף נשלחת למוסד לחולי נפש בעצמה. בסוף שנות ה-60, רחמן הפכה לשחקנית השנייה עם השכר הכי גבוה בסרטים הינדיים, מ-1964 עד 1969.
על כיכובה בסרט "רשמה אור שרה" (1971), זכתה רחמן בפרס הסרט הלאומי לשחקנית הטובה ביותר. "רשמה אור שרה" היה מועמד גם לפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי ה-22 בברלין ונבחר לייצג את הודו לסרט הזר הטוב ביותר, אולם הסרט נכשל בקופות ולא הגיע למועמדות לאוסקר.
רחמן החל להתנסות בתפקידים אחרים בשלב זה של הקריירה. היא נעתרה להצעה לגלם אמא לג'יה בהדורי ב"פאגון" (1973). היא הופיעה בעוד סרטים מצליחים בשנות ה-70 ה-80 וה-90. היא הייתה מועמדת עוד ארבע פעמים לפרסי פילמפייר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור הסרטים "קבי קבי", "נמקין", "צ'אדני" ו"לאמה". לאחר הופעתה ב"לאמה" (1991), היא הכריזה על חופשה מתעשיית הקולנוע.
לאחר עשור רחמן הייתה אמורה לגלם את התפקיד של אמו של השחקן אמיטאב באצ'אן בדרמה המשפחתית של הבמאי קארן ג'והר, "קאבי קושי קאבי גהאם" (2001). עם זאת, לאחר שצילמה כמה סצנות, היא עזבה את הסרט עקב מותו של בעלה בנובמבר 2000. החל מראשית המאה ה-21 היא שיחקה בתפקידי אמהות ב"אום ג'אי ג'גאדיש" (2002), "ארנג דה בסאנטי" (2006) ו"דלהי 6" (2009), עבור כולם זכתה בשבחי המבקרים על משחקה.
חיים אישיים

באפריל 1974 התחתנה רחמן עם שאשי רקהי (הידוע גם בשם הבמה שלו קמאלג'יט). הם עבדו יחד בסרט "שאגון" (1964). היה להם בן אחד; סוהיל ובת אחת; קשבי, שניהם סופרים. לאחר נישואיה, הם גרו בבית חווה בבנגלור, אך לאחר מותו של רקהי ב-21 בנובמבר 2000, רחמן חזרה לבונגלו שלה עם נוף לים בבנדרה, מומבאי, שם היא מתגוררת כיום.
מורשת

בשנת 2011, היא זכתה לאות כבוד על ידי ממשלת הודו בעיטור "פדמה בהושאן", וב-2013 בפרס המאה לאישיות הקולנוע ההודי על תרומתה לקולנוע ההודי. ביוגרפיה של רחמן בשם "Conversations With Waheeda Rehman" נכתבה ופורסמה בשנת 2014. הביוגרפיה מורכבת מראיונות שנאספו על ידי הסופרת והבמאית נסרין מוני כביר.
רחמן נחשבת לאחת מגדולות השחקנים של הקולנוע ההודי. Rediff.com מיקם אותה ברשימת "השחקניות הטובות ביותר של בוליווד בכל הזמנים". בשנת 2022, היא שובצה ברשימת "75 השחקניות הבוליוודיות הטובות ביותר" של Outlook India. רחמן זכתה למקום השלישי ברשימת "הבכורה הבוליוודית הטובה ביותר אי פעם" של האתר Rediff.com, עבור סרטה "CID". ב-2011, אותו אתר ציין אותה בתור השחקנית החמישית בגודלה בכל הזמנים אחרי נרגיס, סמיטה פאטיל, נוטן ומינה קומארי. העיתון פילמפייר כלל את הופעתה של רחמן בסרט "מדריך" (Guide) ברשימת "80 ההופעות האיקוניות" של בוליווד. רחמן הוצבה גם ברשימת "50 הפנים היפות" של טיימס אוף אינדיה.
פרסים והוקרה

| שנה | פרס | קטגוריה | סרט | תוצאה | הפניה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1962 | פרסי פילמפייר | שחקנית משנה | סאהיב ביבי אור גולאם | מועמדות |  |
| 1965 | פרסי פילמפייר | השחקנית הטובה ביותר | המדריך | זכייה |  |
| 1965 | פסטיבל הסרטים הבינלאומי בשיקגו | השחקנית הטובה ביותר | המדריך | זכייה |  |
| 1966 | פרסי BFJA | השחקנית הטובה ביותר (הינדי) | טיסרי קסאם | זכייה |  |
| 1967 | פרסי פילמפייר | השחקנית הטובה ביותר | רם אור שיאם | מועמדות |  |
| 1968 | פרסי פילמפייר | השחקנית הטובה ביותר | ניל כמאל | זכייה |  |
| 1970 | פרסי פילמפייר | השחקנית הטובה ביותר | חמושי | מועמדות |  |
| 1971 | פרסי הקולנוע הלאומי | השחקנית הטובה ביותר | רשמה אור שרה | זכייה |  |
| 1976 | פרסי פילמפייר | שחקנית משנה | קבהי קבהי | מועמדות |  |
| 1982 | פרסי פילמפייר | שחקנית משנה | נאמקין | מועמדות |  |
| 1989 | פרסי פילמפייר | שחקנית משנה | צ'אנדני | מועמדות |  |
| 1991 | פרסי פילמפייר | שחקנית משנה | לאמה | מועמדות |  |
אותות כבוד

עיטור פאדמה שרי בשנת 1972.
פרס מפעל חיים של פילמפייר בשנת 1994.
IIFA פרס מפעל חיים בשנת 2001.
הפרס הלאומי של NTR לשנת 2006.
פדמה בהושאן בשנת 2011.
ראשטריה קישור קומאר סמאן מממשלת מאדהיה פרדש בשנת 2020.
פרס דאדהשהאב פאלקה: הפרס הגבוה ביותר בהודו למצוינות קולנועית לשנת 2021, הוענק בשנת 2023.
טטיאנה טומשובה

טטיאנה איוונובנה טומשובה (ברוסית: Татьяна Ивановна Томашова; נולדה ב-1 ביולי 1975) היא אתלטית מרוסיה. היא סגנית אלופה אולימפית (אתונה 2004), פעמיים ברציפות אלופת עולם (פריז 2003 והלסינקי 2005) ואלופת אירופה (גטבורג 2006) בריצת 1500 מטר.
ביוגרפיה

טומשובה נולדה בפרם.
באולימפיאדת סידני (2000) סיימה טומשובה במקום 13 בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:01.28 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה סיימה טומשובה במקום עשירי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:23.83 דקות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה במינכן, גרמניה זכתה טומשובה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:01.28 דקות, אחרי סורייה אייהן קופ מטורקיה (3:58.79 דקות) וגבריאלה סאבו מרומניה (3:58.81 דקות).
ביוגרפיה > אלופת עולם

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת זכתה טומשובה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא תחרות חדש של 3:58.52 דקות, לפני סורייה אייהן קופ (3:59.04 דקות) והיילי טאלט מבריטניה בשיא אישי חדש של 3:59.95 דקות.
ביוגרפיה > סגנית אלופה אולימפית

באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה טומשובה במדליית כסף בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 3:58.12 דקות, אחרי קלי הולמס מבריטניה (3:57.90 דקות) ולפני מריה צ'יונקן מרומניה (3:58.39 דקות).
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה טומשובה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:00.35 דקות, לפני בת ארצה אולגה יגורובה (4:01.46 דקות) ובושרה אל ע'זאל מצרפת (4:02.45 דקות).
ביוגרפיה > אלופת אירופה

באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה זכתה טומשובה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא אישי ושיא תחרות חדש של 3:56.91 דקות, לפני בת ארצה יוליה צ'יז'נקו (3:57.61 דקות) ודניאלה יורדנובה מבולגריה (3:59.37 דקות).
ב-31 ביולי 2008 הושעתה טומשובה ביחד עם עוד שישה אתלטים מרוסיה לאחר שהחליפו את דגימות השתן שלהם. ב-20 באוקטובר אותה שנה היא וששת הספורטאים קיבלו עונש של הרחקה לשנתיים מהשתתפות בתחרויות בשל המניפולציה בבדיקת הסמים שעשו.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה טומשובה במקום רביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:10.90 דקות, 16 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד. בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 4:02.10 דקות. באוגוסט 2015 היא קיבלה את מדליית הארד לאחר שאסלי צ'קיר אלפטקין שזכתה במדליית הזהב ניכשלה בבדיקת סמים והמדליה נשללה ממנה. ב-2018 שודרגה למדליית כסף, אך בנובמבר 2024 נשללה ממנה המדליה בעקבות הרשעתה באימרוץ.
שיאים אישיים

ריצת 800 מטר: 2:02.49 דקות (2003)
ריצת 1500 מטר: 3:56.91 דקות (2006)
ריצת 3000 מטר: 8:25.56 דקות (2001)
ריצת 5000 מטר: 14:39.22 דקות (2001)
הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית

| --- | --- |

 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  נצרות
 התפלג מ:  הכנסייה היוונית-אורתודוקסית האנטיוכית 
 תאריך ייסוד:  המאה ה־5 
 מנהיג:  איליה השני 
 שפות:  גאורגית 
 ארגונים ופעילות
 מרכז:  טביליסי 
 אזורי פעילות:  גאורגיה 
 www.patriarchate.ge
 
הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית-אפוסטולית האוטוקפאלית (בגאורגית: საქართველოს სამოციქულო მართლმადიდებელი ავტოკეფალური ეკლესია) היא אוטוקפליה של הנצרות האורתודוקסית באיחוד מלא (אנ') עם כנסיות אחרות של הכנסייה המזרחית (אנ'). זה המוסד הדתי הדומיננטי בגאורגיה ורוב רובם של הגאורגים משתייכים אליו.
המסורת מייחסת את מקורה לשליח אנדראס במאה הראשונה. היא הדת השלטת בגאורגיה מהמאה הרביעית.
חוקת גאורגיה מכירה בתפקידה המיוחד של הכנסייה האורתודוקסית בהיסטוריה של גאורגיה. עם זאת קובעת החוקה תנאים לעצמאותה של הכנסייה מהמדינה. מערכת היחסים בין הכנסייה למדינה הוסדרו, בשנת 2002, בהסכם קונסטיטוציוני, הקונקורדט של 2002.
הכנסייה הגאורגית מהמאה העשרים והלאה

לאחר מהפכת אוקטובר ונפילת הצאר ניקולאי השני, שבאה בעקבותיה, במרץ 1917, החזירו הבישופים הגאורגים, ב-25 במרץ 1917, באופן חד-צדדי, את האוטוקפליה (עצמאות) של הכנסייה הגאורגית. הכנסייה הרוסית לא קיבלה את השינוי שעשו הגאורגים אולם לא יכלה לעשות דבר. רק לאחר נפילת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה, בשנת 1921, נתנה להם את ההזדמנות לגרום להטרדת ודיכוי הכנסייה הגאורגית. מאות כנסיות נסגרו ומאות נזירים הוצאו להורג בתקופת הטיהורים הגדולים של סטלין. למרות זאת הוכרה, ב-31 באוקטובר 1943, עצמאותה של הכנסייה הגאורגית על ידי הכנסייה הרוסית, אולם עדיין הייתה כפופה לכנסייה הרוסית שהפעילה לחץ בלתי פוסק על הגאורגים בתקופה המערכה האנטי-דתית של השלטונות הסובייטים.
ב-30 במרץ 1990, הכיר פטריארך קונסטנטינופול בעצמאותה של הכנסייה הגאורגית ואישר את האוטוקפליה שלה, שהופעלה, הלכה למעשה, מאז המאה החמישית. כמו כן קיבל הפטריארך של גאורגיה את התואר הכנסייתי קתוליקוס. עצמאותה של גאורגיה שבאה לאחר מכן הביאה לתחייה מחודשת של הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית.
בשנת 2002 הצהירו, כ-82% מהאוכלוסייה הגאורגית, על עצמם כשייכים לכנסייה הגאורגית. מבין אלה שלא הצהירו על כך נכללים מוסלמים וכנסיות נוצריות אחרות: הכנסייה הרוסית, הכנסייה הארמנית, הכנסייה הקתולית ועוד. באותה שנה דווח על 35 דיוקסיות וכ-600 כנסיות השייכות לכנסייה הגאורגית בהם משרתים כ-730 כמרים. כמו כן דווח גם כי בשנת 2007, מונה מספר מאמיני הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית כ-5 מיליון מאמינים בכל העולם מתוכם 3,670,00 בגאורגיה עצמה ואחראים על 35 דיוקסיות.
הקתוליקוס-פטריארך של גאורגיה מאז 1917

הכנסייה הגאורגית האורתוקודסית מנוהלת על ידי הסינוד הקדוש. בראש הסינוד הקדוש עומד הקתוליקוס-פטריארך של כל גאורגיה. הקתוליקוס הראשון של גאורגיה היה מלכיצדק הראשון (1010-1030). בשנת 1811 בוטל כאמור התפקיד, ובשנת 1917 מונה קיריון השני לפטריארך. משנת 1977, ממלא את התפקיד, איליה השני הנושא גם בתואר הארכיבישוף של מצחתה וטביליסי.
קיריון השני (1917-1918)
לאונידה (1918-1921)
אמברוסי (1921-1927)
כריסטפורה (1927-1932)
קליסטרטה (1932-1952)
מלכיצדק השלישי (1952-1960)
אפרם השני (1960-1972)
דוד החמישי (1972-1977)
איליה השני (1977-היום)
הערות שוליים

↑  אפרכיה (Eparchy) - מחוז הבישוף בכנסייה המזרחית.
↑  בישופות אפוסטולית - בישופות שנוסדה על ידי אחד או יותר מהאפוסטולים.
1 2  הקתוליקוס-פטריארך של כל גאורגיה (אנ') הוא תוארם של ראשי הכנסייה הגאורגית מאז שנת 1010. נקרא לעיתים קרובות כ"קתוליקוס של גאורגיה" או "הפטריארך של גאורגיה"
↑  הגיוגרפיה - תיאור חיי קדושים.
↑  אווגירוס פונטיקוס (Evagrius Ponticus) - נזיר וסגפן נוצרי, אחד מהכוכבים העולים בכנסייה בסוף המאה הרביעית שהיה ידוע כהוגה דעות חריף, נואם מלוטש, וכותב בחסד.
↑  סינוד או סינודה (Synod) - כינוס מועצתי בדרגה פחותה מזו של ועידה אקומנית.
↑  קתוליקוס (καθολικός) - הפטריארך של ארמניה, גאורגיה ואלבניה או של כנסייה נסטוריאנית אחרת
↑  בחלק מהאוטוקפליות של הנצרות האורתודוקסית המזרחית והכנסייה הקתולית המזרחית נבחר הפטריארך או ראש הבישופים בידי קבוצה שנקראת הסינוד הקדוש.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267302205171  BnF: cb13326459q (data)  ISNI: 0000 0001 1416 5330  LCCN: n85110151  NKC: ko2015888489  RERO: 02-A000056488  SUDOC: 189494875  VIAF: 150160012   WorldCat (עם VIAF): 150160012 
נינו הקדושה מקפדוקיה
צלב הגפן (נקרא גם צלב נינו הקדושה)
"התהילה של איבריה", איקונין ידוע של מיכאיל סבינין המהווה אלגוריה לכנסייה הגאורגית האורתודוקסית והאגדות הסובבות אותה
כנסיית גרגטי של השילוש הקדוש המתנשאת על הר בגובה כ-2,200 מטר ממעל פני הים. הרי הקווקז שברקע מתנשאים לגובה 4,000 מטר מעל פני הים
ירושלים החדשה (אמנים)

ירושלים החדשה, הקומונה הירושלמית שליד בצלאל. אירה יאן יושבת משמאל, בלבן. עוד בתמונה: רחל ינאית בן-צבי (עומדת מימין), בוריס שץ (לידה), יצחק בן-צבי (יושב מימין).
"ירושלים החדשה" הייתה כינוייה של חבורה שגובשה בירושלים ב-1908 ביוזמתו ובהנהגתו של בוריס שץ, מייסד בית הספר לאמנות בצלאל. ש"ץ אסף סביבו אמנים, חלקם סטודנטים בבצלאל, אומנים ופועלים, בעיקר סתתים ופועלי דפוס, שחשב לחשובים במיוחד לשם "כיבוש העבודה" בירושלים וכן אנשי רוח. הם קראו לעצמם גם ה"קומונה הירושלמית" ו"הטורקים הצעירים", ככינויה של התנועה שתפסה אותה עת את השלטון בטורקיה ועוררה תקוות לרפורמה גם בארץ ישראל. מטרת הקבוצה הייתה ליצור "ירושלים חדשה שתהיה מקום של השראה ומקדש ליצירה תרבותית ואמנותית", ברוח ערכי תנועת האמנויות והאומנויות.
קומונת הסתתים (1906-1908)

בראשית 1906 הקים פרופסור בוריס שץ בירושלים את בית הספר לאומנות בצלאל, אשר בתחילתו שכן בבית שכור בשכונת החבשים. תלמידי בית הספר ומוריו היו ברובם יהודים אשר הגיעו מהגולה לירושלים, בתוספת של מספר תלמידים מקומיים. בחזונו ראה ש"ץ את בצלאל כהתחלה של תעשיית אומנות בישראל שתספק פרנסה למאות משפחות. כחלק מיוזמה זאת הזמין ש"ץ לירושלים פועלים, בני העלייה השנייה, מרחבי הארץ על מנת לעבוד בירושלים כסתתים. ש"ץ דאג למימון תקופת ההכשרה של הסתתים, שבמסגרתה הם למדו את מלאכת הסיתות מבעלי מלאכה מקרב עולי תימן ובערבים קיבלו השתלמות באומנות בבצלאל. במסגרת זו הגיעו לירושלים שתי קבוצות של פועלים, אחת של חברי מפלגת 'פועלי ציון' ואחת של חברי מפלגת 'הפועל הצעיר'.
קבוצת הפועלים הראשונה הקימה בעיר קומונה שבה חבריה חיים במשותף וחולקים את רכושם ומשכורתם. קומונה זאת נחשבת לאחד הניסיונות הראשונים בצורת חיים זו, שהבשילו בשנים מאוחרות יותר בתנועה הקיבוצית. חברי הקומונה כללו את זאב אשור, גד אביגדורוב, יוסף נחמני, יוסף ברץ, משה אינגברמן, מנחם שמואלביץ (ממש"י), קלמן מרמר, אלכסנדר זייד, ציפורה בקר (לימים זייד) ואחותה קיילה (לימים גלעדי). יחזקאל חנקין אשר עבד בתור צייד עבור הזואולוג ישראל אהרוני היה אורח קבוע וחלק מהחבורה. הם התגוררו בתחילה בצריף קטן בחצר של בית ספר בצלאל, ומאוחר יותר בשכונת 'משכנות ישראל' וב'חצר פלויד' שהייתה שייכת למדריך התיירים האמריקני רולה פלויד. בשל לבושם השונה מאנשי היישוב הישן בירושלים, אי-הקפדתם על השבת, והאופן שבו הנשים בחבורה התנהגו כמו הגברים הם היוו מראה חריג ברחובות ירושלים. בקרב יהודי ירושלים הם נודעו בכינוי 'החוליגנים' ואילו בקרב הערבים הם נודעו בתור 'החבורה המוסקובית'.
ירושלים החדשה (1908-1918)

בשנת 1908 עם הקמת הקומונה בסג'רה והקמת ארגון השומר, עברו חלק גדול של חברי קומונת הסתתים לגליל. בין הסיבות לעזיבת ירושלים היה הקושי במציאת פרנסה בעיר, והקושי בהתארגנות במסגרת הקומונה בסביבה עירונית. מנגד הצטרפו לקבוצה בירושלים יצחק בן-צבי, שהיה מזכיר מפלגת פועלי ציון בארץ ישראל ונודע בכינוי המפלגתי 'אבנר', ורחל ינאית. עם המעבר של בצלאל למשכנו הקבוע, הושכר המבנה בשכונת החבשים לחברי הקומונה ו'המחצלת של אבנר' הפכה למקום מפגש והתכנסויות של צעירים בני העלייה השנייה, ודמויות כמו הציירת אירה יאן (אשר עבדה כמורה בבצלאל), היו בני הזוג ד"ר נפתלי וד"ר חנה וייץ, יהושע ברזילי, מנהל סניף בנק אפ"ק בירושלים, אליעזר בן-יהודה, אברהם לונץ, יהודה בורלא ועוד מבני היישוב הישן, אשר תהו על קנקנם של בני העלייה השנייה וראו בהם בעלי ברית לחידוש פני ירושלים.
אנשי קבוצת ירושלים החדשה היו סוציאליסטים והיוו את עמוד השדרה של סניף פועלי ציון בירושלים, ששץ עמד בראשו. אחת מפעולותיהם הראשונות הייתה הקמת איגוד מקצועי לפועלי הבניין ולפועלי הדפוס היהודים וקימומם לשביתה בת חודש בבתי הדפוס בירושלים לאחר שפועל דפוס הוכה, דבר שלא היה נדיר. הייתה זו שביתת הפועלים היהודים הראשונה בארץ ישראל. חברי הקבוצה זאב אשור, יצחק בן-צבי, רחל ינאית ודוד בן-גוריון (אשר הגיעו לשם כך לירושלים מהגליל) היו הדמויות המרכזיות בהקמת עיתון "האחדות" - עיתון מפלגת 'פועלי ציון', והקמת בית הדפוס הקואופרטיבי "דפוס אחדות".
מפעל חשוב נוסף של בני החבורה היה הקמת הגימנסיה העברית רחביה. יוזמי הגימנסיה היו שץ, אירה יאן, יהושע ברזילי וחנה ונפתלי וייץ. מפאת מחסור במורים הם ביקשו מיצחק בן-צבי ורחל ינאית להיות בין המורים הראשונים שם. בתיה לישנסקי, אחותה הצעירה של רחל ינאית; בתה של אירה יאן ובתם של הזוג וייץ היו לתלמידותיה.
שץ תכנן עבור הקבוצה גם תוכנית התיישבות בשכונה בירושלים בה יחיו יחדיו אמנים ופועלים, בשם "נווה בצלאל". השכונה אומנם קמה ב-1924 (רחוב נרקיס בירושלים כיום), אך לא אכלסה את בני החבורה המקורית. מלחמת העולם הראשונה הפיצה את חברי החבורה לכל עבר וגרמה לפירוקה.
לקריאה נוספת

עת־מול גיליון 186, מרס 2006, שהוקדש לכבוד 100 שנה ל"בצלאל" ונקרא ירושלים החדשה: אמנים, ציונים וסוציאליסטים בירושלים של ראשית המאה ה-20 ובו, בפרט:
נירית שלו כליפא, ירושלים החדשה
ראובן גפני, חלום אמנותי יישובי: שכונת נוה בצלאל
הערות שוליים

↑  זאב ענר, 'סיפורי משפחות: סיפורן של חמישים משפחות בתולדות היישוב'.
↑  דוד קרויאנקר, הרצל ושץ מתכננים את ירושלים, באתר הארץ, 10 ביולי 2003
מילים ותמונות

| --- | --- |

 בימוי:  פרד שפיסי 
 הופק בידי:  קרטיס בורץ' ג'רלד די פגו
 תסריט:  ג'רלד דה-פגו 
 עריכה:  פטר הונס 
 שחקנים ראשיים:  קלייב אוון ז'ולייט בינוש קיגן קונור טרייסי
 מוזיקה:  פול גרבובסקי 
 צילום:  איאן בייקר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  רודסייד אטרקשנז, נטפליקס, הולו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1 בינואר 2015 
 משך הקרנה:  111 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 הכנסות:  3.3 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   wordsandpictures
 דף הסרט ב־IMDb
 
מילים ותמונות (באנגלית: Words and Pictures) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2013 בבימויו של פרד סקפסי ובכיכובם של קלייב אוון, ז'ולייט בינוש וקיגן קונור טרייסי. הסרט הוקרן בתוכנית הגאלה של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו של שנת 2013.
תקציר עלילה

קרוידן הוא בית ספר תיכון יוקרתי במיין שמלמדים בו אנשי מקצוע מוכשרים קורסים מתקדמים.
ג'ק מרקוס הוא סופר ומשורר שמלמד כיתת אנגלית וספרות מוגברים. הוא מורה טוב המעורר השראה אצל התלמידים. הוא מדגים כיצד מילים הנבחרות בקפידה יכולות לעורר את דמיונו של המאזין וליצור דימויים עזים. נראה שהוא סובל ממחסום כתיבה, ומתברר שהוא לא כתב שום דבר מקורי כבר שנים אחדות. ג'ק מוציא לאור את המגזין הספרותי של בית הספר שאותו ההנהלה מתכוונת לסגור מסיבות תקציביות. הוא אלכוהוליסט שמאחר לעבודה באופן קבוע, ונמצא על סף פיטורים. הוא גרוש ויש לו בן, שמתנכר לו בשל בעיות השתייה וחוסר האחריות שלו.
דינה דלסנטו היא אמנית שהתקבלה לעבודה כדי ללמד כיתת אמנות מוגברת, שבה לומדים אותם התלמידים שבכיתתו של ג'ק. דינה הייתה ציירת מצליחה בעיר ניו יורק, אבל היא מתקשה לצייר כי היא סובלת מדלקת מפרקים שיגרונית. היא אינה יכולה לכפתר את חולצתה, לפתוח בקבוק תרופות, או להחזיק מכחולים. היא עברה למיין, שם גרות אחותה ואמה, כך שהיא תוכל להיעזר בהן כשהמחלה מחריפה. כמורה היא פרפקציוניסטית, ואינה מתעניינת בחייהם הפרטיים של תלמידיה. היא רק רוצה להתרכז ביצירת עבודות האמנות הטובות ביותר שהם יכולים ליצור. היא מראה להם את ההבדל בין ציור שרק מראה יכולת, ובין ציור שמעורר תחושות אצל הצופה, היא מתאמצת לצייר שוב ולהתגבר על המגבלות הפיזיות שלה. היא מצליחה לצייר יצירת אמנות טובה, ומניחה אותה לייבוש. היא הצהירה על זלזול מוחלט במילים מדוברות או כתובות, ומתעקשת שה"אמת" מבוטאת רק בתמונות.
חבריו ועמיתיו של ג'ק תופסים אותו כמי שמנסה למשוך תשומת לב, מגונה ומקסים כאחד. כשהוא שומע על הפילוסופיה של דינה, הוא מתחיל להתווכח איתה מה יותר חשוב מילים או תמונות. התלמידים שלהם גם נשאבים לתוך ההתנצחות, והם מקבלים מטלות שידגימו את עליונותם של המילים או של התמונות. דינה מסכימה שהתלמידים שלה יתרמו ציורים למגזין הספרותי של ג'ק. הם מחליטים לערוך אספה בה כל צד יציג את טענותיו על עליונותן של המילים ושל התמונות. הנהלת בית הספר מתרשמת מהפעילות הזו ומחליטה להשאיר את ג'ק כמורה בבית הספר.
ג'ק מחזר אחר דינה ולבסוף מצליח. אבל בלילה הראשון שהוא נשאר לישון אצלה, הוא שותה בקבוק ווקדה, משתכר ונופל על הציור האחרון שציירה. בהמשך הוא מודה בכך שגנב שיר שכתב בנו והציג אותו כשלו, ודינה אינה סולחת לו על כך. היא זורקת אותו מהבית ואומרת שאינה רוצה כל קשר איתו.
ג'ק מתוודה על הגנבה הספרותית בבית הספר ומגיש את התפטרותו. הוא מבקש רק לסיים את השנה, ולהפעיל את תוכנית "מלחמת המילים והתמונות".
צוות השחקנים

קלייב אוון – ג'ק מרקוס
ז'ולייט בינוש – דינה דלסנטו
קיגר קונור טרייסי – אלן
ברוס דוויסון – וולט
איימי ברנמאן – אלספת'
אדם דימארקו – סווינט
ואלרי טיאן – אמילי
נוויד נגהבאן – ראשיד
ג'נט קידר – סבין
דייוויד לואיס – טום