stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המלחמה הקרליסטית הראשונה
המלחמה > סיום המלחמה

לאחר מותו של סומאלאקארגי ב-1835, הליברלים חזרו אט אט ליוזמה אך לא הצליחו לנצח במלחמה במחוזות הבסקים עד 1839. הם לא הצליחו לכבוש מחדש את המבצר הקרליסטי של מורלה וספגו תבוסה בקרב מאאלה (1838)
המאמץ המלחמתי גבה מחיר כבד מהכלכלה הבסקית ומהכספים הציבוריים האזוריים, עם אוכלוסייה מזועזעת ממספר עצום של מצוקות הקשורות למלחמה — אבדות אנושיות, עוני, מחלות — ועייפה מהשאיפות האבסולוטיות של קרלוס עצמו ומההתעלמות מהשלטון העצמי שלהם. חוסה אנטוניו מוניאגורי המתון ניהל משא ומתן החל משנת 1838 על הסכם במדריד לשים קץ למלחמה ("שלום ופוארוס") שהוביל לאמנת ברגרה (גם ורגרה), שאושרר על ידי ליברלים מתונים בסקיים וקרליסטים לא מרוצים בכל הערים המרכזיות ובכפרים.
המלחמה בחבל הבסקים הסתיימה ב-Convenio de Bergara, הידוע גם בשם אברזו דה ברגרה ("החיבוק בברגארה", ברגרה בבסקית) ב-31 באוגוסט 1839, בין הגנרל הליברלי באלדומרו אספרטרו, רוזן לוצ'אנה והגנרל הקרליסטי רפאל מרוטו. כמה מחברים כתבו שהגנרל מרוטו היה בוגד שאילץ את קרלוס לקבל את השלום בלי להתמקד בהקשר המדויק בחבל הבסקים.
במזרח המשיך הגנרל קבררה להילחם, אך כאשר כבש אספרטרו את מורלה וקבררה בקטלוניה (30 במאי 1840), נחרץ גורלם של הקרליסטים. אספרטרו התקדם לברגה, ובאמצע יולי 1840 נאלצו החיילים הקרליסטים לברוח לצרפת. קבררה, שנחשב לגיבור, חזר לפורטוגל ב-1848 למלחמה הקרליסטית השנייה.
השלכות

החיבוק בברגארה (אוגוסט 1839) שם קץ למלחמה במחוזות הבסקים. הבסקים הצליחו לשמור על גרסה מופחתת של שלטון הבית הקודם שלהם (מיסוי, גיוס צבאי) בתמורה לשילובם החד משמעי בספרד (אוקטובר 1839), שהייתה כעת ריכוזית ומחולקת למחוזות.
חוק אוקטובר 1839 אושר בנווארה, אך האירועים קיבלו תפנית בלתי צפויה במדריד כאשר הגנרל באלדומרו אספרטרו עלה לתפקידו בתמיכת הפרוגרסיבים בספרד. ב-1840 הוא הפך לראש הממשלה ויורש העצר. הבורגנות הפיננסית והמסחרית צמחה, אך לאחר המלחמה הקרליסטית התרוקנה קופת האוצר והצבא המתין לסילוק החובות.
ב-1841 נחתם הסכם נפרד על ידי פקידי מועצת נווארה (שהוקמה ב-1836), כמו הליברל ינגואס אי מיראנדה, ללא אישור חובה של הפרלמנט של הממלכה (הקורטס). הפשרה הזו (שנקראה מאוחר יותר ה-Ley Paccionada, חוק הפשרה) קיבלה צמצומים נוספים לממשל העצמי, ויותר מכך הפכה באופן רשמי את ממלכת נווארה למחוז ספרדי (אוגוסט 1841).
בספטמבר 1841, ההתקוממות נגד אספרטרו הביאה לכיבוש הצבאי של חבל הבסקים, ובעקבותיו דיכוי על ידי צו של שלטון הבית הבסקי לחלוטין, והביא בהחלט את מנהגי אברו אל הפירנאים והחוף. האזור סבל גל רעב, ורבים היגרו מעבר לים משני צדי הפירנאים הבסקיים, לאמריקה.
משטרו של אספרטרו הגיע לסיומו ב-1844 לאחר שהשמרנים המתונים צברו תאוצה, ונמצא הסדר לתיקו במחוזות הבסקים.
פרנסיסקו ת'אה ברמודס, פקיד חשוב בתקופת הטריאניו הליברל, עמד בראש הקבינט בשנים 1832–1834
ג'יימס (יעקב) רוטשילד, ראש הענף הצרפתי של המשפחה
נתן מאיר רוטשילד ואחיו  ג'יימס התערבו יותר ויותר בספרד, וסיפקו את הפלטפורמה הפיננסית המרכזית לממשלות ספרד
שליטה צבאית קרליסטית  תמיכה עממית קרליסטית
מחוזות הבסקים בתקופת המלחמה הקרליסטית הראשונה
Zumalacárregui נישא לאחר שנפצע (1835)
מושבו של קרלוס בדורנגו ב-1837
איזבלה השנייה
מריה כריסטינה
קרלוס
כוחות קרליסטים
כוחות ליברליים
זירת המבצעים של הצבא הליברלי של הצפון, מאי 1836
התפרצויות קרליסטים באסקיות, קטלאניות ווולנסיות, כמו גם משלחות צבאיות ברחבי צפון מזרח ספרד
החיבוק בברגארה שם קץ למלחמה הקרליסטית הראשונה בחבל הבסקים (1839)
ספרד בשנת 1854. המפה מראה אילו אזורים נותרו עם מערכות חוק, מס וגיוס צבאיות שונות לאחר המלחמה הקרליסטית הראשונה, שהתמזגו לתחום שיפוט ספרדי יחיד לאחר המלחמה הקרליסטית השלישית (1876)
כוחות קרליסטים מנווארה
המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גלריה, מוסד ללא כוונת רווח, מוזיאון 
 כתובת:  היכל הבונים החופשיים 
 מיקום:  וושינגטון די. סי. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מייסדים:  וילהלמינה הולאדיי 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1981
 תאריך פתיחה רשמי:  1981 
 אדריכל:  וודי באטלר ווד 
 קואורדינטות:  38°54′00″N 77°01′46″W﻿ / ﻿38.900051°N 77.029315°W﻿ / 38.900051; -77.029315
 nmwa.org
 he
 
המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות (באנגלית: National Museum of Women in the Arts, בקיצור: NMWA) ממוקם בוושינגטון די. סי., ארצות הברית והוא "המוזיאון המרכזי היחיד בעולם המוקדש אך ורק לחגיגת הישגי נשים באמנות החזותית, הספרותית ואמנות הבמה". המוזיאון התאגד בשנת 1981 על ידי אספני ופטרוני האומנות וואלאס ווילהלמינה הולאדיי. מאז שפתח את שעריו בשנת 1987, רכש המוזיאון אוסף של למעלה מ-4,500 ציורים, פסלים, עבודות נייר ואמנות דקורטיבית. בין היצירות הבולטות באוסף כלולות יצירות של מארי קאסאט, פרידה קאלו ואליזבט ויז'ה-לה ברן. המוזיאון מאכלס את היכל הבונים החופשיים הישן, מבנה הכלול ברשימה הלאומית האמריקנית של מקומות היסטוריים.
היסטוריה

המוזיאון נוסד במטרה לתקן את הסיפור ההיסטורי של האמנות. הוא מוקדש לחשיפתן של אמניות שהתעלמו מהן או שלא זכו להכרה, ולהבטיח את מקומן של נשים באמנות העכשווית. מייסדת המוזיאון, וילהלמינה קול הולאדיי, ובעלה וואלאס פ. הולאדיי החלו באיסוף אמנות בשנות ה-60, בעת שחוקרים החלו לדון בתת-הייצוג של נשים באוספי מוזיאונים ובתערוכות אמנות מרכזיות. תוך שהתרשמו מציורי הטבע הדומם הפלמי מהמאה ה-17 של קלרה פיטרס שראו באירופה, הם חיפשו מידע על פיטרס וגילו כי הטקסטים בתולדות האמנות לא התייחסו אליה ולא אזכרו אותה כלל ואף לא כל אישה אחרת. לאור זאת, הם קיבלו על עצמם מחויבות לאסוף יצירות אמנות של נשים ובסופו של דבר הקימו מוזיאון ומרכז מחקר המוקדש לנושא.
המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות התאגד בדצמבר 1981 כמוזיאון פרטי ללא מטרות רווח, ותרומתם של הולאדיי הפכה לליבת האוסף הקבוע של המוסד. לאחר שרכשו וערכו שיפוץ נרחב בהיכל לשעבר של הבונים החופשיים, נפתח המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות (NMWA) באפריל 1987 בתערוכת "נשים אמניות אמריקאיות, 1830–1930". על מנת להדגיש את מחויבותו להגדלת תשומת הלב הניתנת לנשים בכל התחומים, הזמין המוזיאון את המלחין הזוכה בפרס פוליצר אלן טאפה זוויליך לכתוב לאירוע הפתיחה קונצ'רטו לשני פסנתרים ותזמורת בהשראת חמישה ציורים מהאוסף הקבוע. בנובמבר 1997 נפתח אגף אליזבת' א. קאסר שכלל שתי גלריות חדשות, חנות מוזיאון גדולה יותר ואולם קבלה. נכון לעכשיו, המנהלת סוזן פישר סטרלינג עומדת בראש צוות של יותר משלושים איש.
היסטוריה > המבנה

בשנת 1983 רכש המוזיאון את היכל הבונים החופשיים הישן, מבנה הנחשב נקודת ציון אדריכלית בסגנון תחיית הרנסאנס המשתרע על פני 78,810 רגל רבוע (7,322 מטרים רבועים), כדי לשכן בו את יצירותיו. לאחר שיפוצים נרחבים שכללו תוספת של שני גרמי מדרגות שיש דרמטיות המחברות בין הקומה הראשונה וקומת הביניים, המוזיאון נפתח לקהל הרחב ב-7 באפריל 1987. אגף אליזבת' א. קאסר נפתח ב-8 בנובמבר 1997 והרחיב את המבנה כולו לשטח של 84,110 רגל רבוע (7,814 מטרים רבועים).
היסטוריה > וילהלמינה קול הולאדיי

וילהלמינה קול הולאדיי היא המייסדת והיו"ר של מועצת המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות. מעת שגילתה כי נשים אמניות הושמטו באופן היסטורי מטקסטים של תולדות האמנות, היא הפכה זאת למשימתה להביא לקדמת הבמה את הישגיהן של נשים באמצעות איסוף, תצוגה ומחקר של נשים אמניות מכל הלאומים ותקופות הזמן.
הולאדיי הקימה ועדות אינדיבידואליות של למעלה מ-1,000 מתנדבים מ-27 מדינות בארצות הברית ו-7 מדינות בעולם, כדי לתת הזדמנויות חינוכיות לילדים באמצעות שיתופי פעולה עם בתי ספר וקבוצות קהילתיות אחרות (למשל ארגון הנערות חברות הצופים של ארצות הברית), בנוסף הם סיפקו הזדמנויות למבוגרים להשתתף ולעודד אמנות בקהילות מקומיות ברחבי העולם.
התעניינותה של וילהלמינה קול הולאדיי באמנות החלה בהיותה סטודנטית במכללת אלמירה בניו יורק, שם למדה תולדות האמנות, ובהמשך בעת שלמדה לתואר מתקדם בסורבון. שמה נכלל ברשימות "מי ומי בין נשים אמריקאיות", "מי מי באמנות אמריקאית" ו"מי ומי בעולם", והיא מחזיקה בתוארי כבוד רבים ופרסי הישגים על עבודתה בקהילה האמנותית. בשנת 2006 הוענקו לה המדליה הלאומית לאמנויות של ארצות הברית ותואר לגיון הכבוד מטעם ממשלת צרפת. בשנת 2007 היא קיבלה את מדליית הזהב לאמנויות מטעם מועדון האומנויות הלאומי של העיר ניו יורק.
היסטוריה > פרויקט הפיסול של שדרת ניו יורק

בשנת 2015 הוצב מבחר של פסלים לאורך שדרת ניו יורק בעיר וושינגטון די.סי. מרחוב 13 לרחוב 9, בלב כיכר הר ורנון. מאמצי המוזיאון נועדו בין היתר להביא "אופי" לאזור שבו "קורים הרבה דברים טובים", לאור תוכניות ההתחדשות של השכונה.
עבודותיה של ניקי דה סן פאל, ארבע בסך הכל, היו הראשונות בסדרת הפסלים שהוצבו בשדרה. עבודות הפופ האייקוניות שלה נועדו להוות ניגוד לפיסול המסורתי המעטר את רחובותיה וכיכרותיה של וושינגטון. כל חמש הרצועות התיכוניות העיקריות הפכו בסופו של דבר ל"אי של פיסול", כמתואר על ידי מנהלת המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות סוזן פישר סטרלינג. השראה נוספת לפרויקט נובעת מהיעדר חדשנות באמנות העכשווית בוושינגטון, שתעודד את התפתחותו של אזור הזקוק להפוך לתוסס. האמנית השנייה שהוצגה, בין 8 במרץ 2012 – 9 במרץ 2014 הייתה צ'אקאייה בוקר.
הפרויקט נערך בחסותם של מדה גודלסקי, העמותה להתחדשות מרכז וושינגטון, קרן פיליפ ל. גרהם, הקרן המשפחתית ע"ש הומר ומרתה גודלסקי, חברי המוזיאון, מחלקת התחבורה של וושינגטון, ונוספים.
עבודות אלה הוצבו במרחב הציבורי לאורך שנה, ואז הוחזרו לקרן האמנים.
אוסף

האוסף מכיל כיום יותר מ-4,500 יצירות במגוון סגנונות ומדיה, שמתפרשים מהמאה ה-16 ועד ימינו. בין העבודות המוקדמות ביותר הוא דיוקן של אשה אצילה, פרי יצירתה של לוויניה פונטנה, המתוארך לשנת 1580 בערך. יש גם מספר אוספים מיוחדים, כולל הדפסים בוטניים מהמאה ה-18, יצירות של נשים צורפות בריטיות ואיריות מהמאות ה-17-19, ולמעלה מ-1,000 ספרי אמנים ייחודיים במהדורה מוגבלת.
כמעט 1,000 אמניות מיוצגות במוזיאון, ביניהן מגדלנה אבקאנוביץ', לינדה בנגליס, רוזה בונר, צ'אקאייה בוקר, לואיז בורז'ואה, לולה אלווארז בראבו, רוזלבה קריארה, מארי קאסאט, אליזבת' קטלט, ג'ודי שיקגו, קאמי קלודל, לואיזה קורטאולד, פתה קווין, לואיז דאהל- וולף, אליין דה קונינג, לסלי דיל, הלן פרנקנטלר, סוניה גכטוף, מרגריט ג'רארד, נאן גולדין, ננסי גרייבס, גרייס הרטיגן, פרידה קאלו, אנג'ליקה קאופמן, קתה קולוויץ, לוטה לזרשטיין, לי קרסנר, ג'סטין קורלנד, בטי ליין, מארי לורנסן, האנג ליו, יודית לייסטר, מריה מרטינז, מריה סיבילה מריאן, ג'ואן מיטשל, גבריאלה מונטר, אליזבת' מוריי, אליס ניל, לואיז נבלסון, שרה מרים פיאלה, קלרה פיטרס, לילה קאבוט פרי, ג'ון קוויק-טו-סי סמית', רחל ראוש, אליזבטה סיראני, ג'ואן סניידר, לילי מרטין ספנסר, עלמה תומאס, סוזן ואלאדון ואליזבט ויז'ה-לה ברן.
מרכז הספרייה והמחקר על שם בטי בוי דטר

מרכז הספרייה והמחקר על שם בטי בויד דטר (LRC) מספק לחוקרים מידע על אמניות ויזואליות מכל התקופות והלאומים. הוא פתוח למלומדים, סטודנטים, חוקרים, אוצרים, מוזיאולוגים ולקהל הרחב. אוסף המרכז כולל 18,500 כרכים של ספרים וקטלוגים של תערוכות, 50 כותרות תקופתיות וקובצי מחקר על 18,000 נשים אמניות שונות. קבצים אלה כוללים קורות חיים, התכתבויות, רפרודוקציות, מאמרים וחומרים בני חלוף אחרים. ספריית המדיה ברשת האמנויות והבידור כוללת כ-500 סרטוני וידאו, DVD, קלטות שמע וחומרים אורקוליים אחרים, כולל דוגמאות לאמנות וידאו, ראיונות עם נשים אמניות, סרטים תיעודיים וסרטים בבימוי נשים.
עוד זמינים לחוקרים אוסף נלקה ניקס ומריאן הובר: הניירת של פרידה קאלו הכוללת למעלה מ-360 מכתבים שלא פורסמו, גלויות, פתקים, קליפים, חומרי דפוס וציורים הנוגעים לחייה ועבודתה של האמנית.
באביב 2007 השיק מרכז הספרייה והמחקר את "קלרה: מאגר מידע של נשים אמניות", ממשק ידידותי למשתמש לחיפוש מידע ביוגרפי על קרוב ל־18,000 נשים אמניות היסטוריות ועכשוויות מרחבי העולם. מאז ששולב המאגר באתר האינטרנט של המוזיאון, הוא הושבת ונמצא בתהליך העברה.
תערוכות

החל משנת 1987, הציג המוזיאון למעלה מ-200 תערוכות העוסקות ב"נשים אמניות אמריקאיות, 1830 – 1930". מבחר מהתערוכות הבולטות כולל:
לואיס מיילו ג'ונס - Loïs Mailou Jones: חיים חיים בצבעים תוססים (9 באוקטובר 2010 – 9 בינואר 2011)
מלכותיות לרומנטיקה: נשים אמניות מהלובר, ורסאי ואוספים לאומיים צרפתיים אחרים (24 בפברואר – 29 ביולי 2012)
אוסף אימפריאלי: נשים אמניות ממוזיאון הארמיטאז' (14 בפברואר 2003 – 18 ביוני 2003)
נשים שמטלטלות: חזון, תשוקה, כוח (7 בספטמבר 2012 – 6 בינואר 2013)
מקומות משלהם: אמילי קאר, ג'ורג'יה או'קיף, ופרידה קאלו (8 בפברואר 2002 – 12 במאי 2002)
הקסם של רמדיוס וארו (10 בפברואר 2000 – 29 במאי 2000)
ג'ולי טיימור: משחק באש (16 בנובמבר 2000 – 4 בפברואר 2001)
WACK! אמנות והמהפכה הפמיניסטית (21 בספטמבר 2007 – 16 בדצמבר 2007)
חולמים את דרכן: נשים אבוריג'יניות אוסטרליות (30 ביוני 2006 – 24 בספטמבר 2006)
תוכניות ציבוריות

המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות מארח תוכניות חינוכיות לכל קבוצות הגילאים כדי ללמד את הציבור על ההישגים האמנותיים של נשים. התוכניות כוללות ימי קהילה חודשיים עם כניסה חופשית למוזיאון, וסדנאות "מודל לחיקוי" המקשרות בין בני נוער לנשים מוכשרות העובדות בעולם האמנות. ימים אלו כוללים סיורים בהדרכת אוצרים ואמניות. מחלקת החינוך מעורבת גם בתוכניות שונות המיועדות למחנכי האזור. לדוגמה, תוכנית "מורים מתחברים" משנת 2010 תוכננה סביב קידום תוכנית הלימודים לאמנות, ספרים ויצירתיות של המוזיאון.
קונצרטים חופשיים של מוזיקה קאמרית תומכים במשימת המוזיאון לתת ביטוי לנשים בכל תחומי האמנויות על ידי הצגת נשים מוזיקאיות לאורך כל השנה. מבצעי עבר כוללים את שלישיית אהן, אריאנה ואאוג'ניה צוקרמן, אינגריד פליטר, שרון איבסין ורחל ברטון פיין. התוכניות הספרותיות של המוזיאון מציגות נשים סופרות על ידי הבאת סופרות כמו סוזן ורילנד, ליסה סיי, מקסין הונג קינגסטון, נעמי שיהאב נאי, ג'ויס קרול אוטס, ומיריל גואיליאנו. בנוסף, חברת NMWA הציעה הקרנות קולנוע של יצירות של במאות ותסריטאיות מכובדות כולל מאיה אנג'לו, ברברה האמר, שריל דאניה, אווה לופז סאנצ'ס, מירנדה יולי, בט גורדון וג'ולי תאמור.
הערות שוליים

↑  "About". National Museum of Women in the Arts. נבדק ב-12 בספטמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Our History – National Museum of Women in the Arts". nmwa.org. נבדק ב-4 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jacqueline Trescott (24 בפברואר 2010). "National Museum of Women in the Arts to turn D.C. corridor into sculpture alley". Style. The Washington Post. נבדק ב-8 פבר' 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Orin Zahra (7 במרץ 2012). "Chakaia Booker: Evocative, Dynamic Works in the New York Avenue Sculpture Project". National Museum of Women in the Arts. אורכב מ-המקור ב-2014-05-05. נבדק ב-2020-06-15. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Michelle Cragle (2010). "National Museum of Women in the Arts Announces Sculpture Project". Press Center. Niki Charitable Art Foundation. אורכב מ-המקור ב-2010-03-06. נבדק ב-8 פבר' 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Blake Gopnik (28 באפריל 2010). "Sculptures add color to New York Avenue, but are they art?". Style. The Washington Post. נבדק ב-8 פבר' 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Collection Highlights – National Museum of Women in the Arts". nmwa.org. נבדק ב-4 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Library & Archives – National Museum of Women in the Arts". www.nmwa.org. אורכב מ-המקור ב-2012-03-28. נבדק ב-4 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Library & Archives – National Museum of Women in the Arts". www.nmwa.org. נבדק ב-4 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Exhibitions – National Museum of Women in the Arts". nmwa.org. נבדק ב-4 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Exhibition History (1987–2013)" (PDF). National Museum of Women in the Arts. אורכב מ-המקור (PDF) ב-8 במרץ 2013. נבדק ב-29 במרץ 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Visitor information from NMWA
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265834205171  BIBSYS: 97018396  BnF: cb13777829v (data)  CiNii: DA06801556  GND: 671525-4  ISNI: 0000 0004 0473 1636  LCCN: n86125073  NKC: ko20231185310  NLP: a0000002036733  SUDOC: 063763788  ULAN: 500311471  VIAF: 151736496   WorldCat (עם VIAF): 151736496 
פנים הקומה הראשית
מפגש עריכה בוויקיפדיה שהתקיים במוזיאון בשנת 2014
הפדרציה הפלסטינית הכללית של האיגודים המקצועיים

| --- | --- |

 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 סניפים:  י
 מקום פעילות:  הרשות הפלסטינית
 חברים:  מוערך: 290 אלף
 יושב ראש:  שאהר סעד 
 מנהל פעילות:  שאהר סעד
 תקופת הפעילות:  1965–הווה (כ־59 שנים) 
 http://ithadpal.ps/wp/
 
הפדרציה הפלסטינית הכללית של האיגודים המקצועיים (PGFTU - Palestinian General Federation of Trade Unions; בערבית: الاتحاد العام لنقابات عمال فلسطين) היא הסתדרות עובדים לאומית פלסטינית, וארגון העובדים הגדול ביותר הפועל בשטחי הרשות הפלסטינית. על פי ההערכות חברים בה כ-290 אלף חברים, והיא חלק מקונפדרציית האיגודים הבינלאומית. הארגון מזוהה היסטורית עם תנועת הפת"ח, אך תנועות פוליטיות נוספות מיוצגות בו. מזכ"ל הארגון לאורך שנים ארוכות הוא שהאר סעד.
על פי דווח אל ג'זירה נתמך הארגון בין היתר מתרומות מסעודיה, סוריה ומצרים, וכן מארגונים דוגמת הצלב האדום. ההסתדרות הכללית החדשה מעבירה לארגון זה מחצית מדמי הטיפול הנגבים על ידה מצד עובדים פלסטינים המועסקים בישראל בתוך תחומי הקו הירוק.
ברצועת עזה

ה-PGFTU הפך מטרה במסגרת המאבק בין הפת"ח והחמאס ברצועת עזה בראשית 2007. ביתו של משנה המזכ"ל ראסם ביארי נפגע מטיל בינואר אותה שנה, ושהאר סעד אמר לאל-ג'זירה כי החמאס ביצע שלושה ניסיונות התנקשות כנגד ביארי.
חמושים של החמאס השתלטו על משרדי ה-PGFTU בעזה ביולי 2007, כשהם מסירים ממנה את כלל הדגלים והשלטים, ומניפים את דגל החמאס מהבניין. על פי הצהרת ה-PGFTU החמושים הורו לצוות האיגוד לדון כיצד יפעלו תחת פקודת החמאס. סעד קרא לחמאס להשיב את הבניין לשליטת האיגוד והביע דאגה כי העימות ימנע מכ-200 אלף עובדים לממש את ביטוחי הבריאות וההטבות המגיעות להם.
במרץ 2008 נהרס בניין ה-PGFTU בן חמש הקומות בעזה בתקיפת חיל האוויר הישראלי באמצעות מטוס F-16.
ביקורת וארגוני עובדים מתחרים

לאורך השנים נמתחה ביקורת על הארגון על היעדר הדמוקרטיה הפנימית בו, ועל העובדה שלא נערכו בחירות לראשותו זה שנים ארוכות. כמו כן נמתחה ביקורת על קרבת הארגון להנהגת הפת"ח. פעילי זכויות עובדים עצמאיים התאגדו מאז שנת 1993 במסגרת המרכז לדמוקרטיה וזכויות עובדים (DWRC), וב-2007 הוקמה פדרציית איגודים פלסטינית מתחרה בשם 'הפדרציה העצמאית והדמוקרטית של איגודי וועדי העובדים הפלסטינים'.
הערות שוליים

↑  ניצן צבי כהן, ‏"העובד הפלסטיני כפוף ל'נהלים' ולא לחוקים", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 10 ביולי 2018
↑  האלימות בישראל ובפלסטין חייבת להיפסק, באתר קונפדרצית איגודי העובדים הבינלאומית, ‏11/05/2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007256698805171  GND: 1041433638  LCCN: no2004093584  VIAF: 137739417   WorldCat (עם VIAF): 137739417 
שאהר סעד, מזכ"ל הארגון
הר מוגנסן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  2,790 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכס סנטינל 
 קואורדינטות:  77°34′00″S 85°50′00″W﻿ / ﻿77.5667°S 85.8333°W﻿ / -77.5667; -85.8333
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר מוגנסן(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר מוגנסן
 
הר מוגנסן (באנגלית: Mount Mogensen) הוא הר מכוסה שלג המצוי 9 קילומטרים צפונית מזרחית להר אלמר ברמת גרומשין במזרח רכס סנטינל, בצפון הרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,790 מטרים מעל פני הים; והוא מתנשא לגובה של 362 מטרים מעל סביבתו.
ההר מתנשא מעל זרם הקרח ראטפורד שממזרח לו, ומעל מוצאו של קרחון ויצ'ה שמדרום מערב לו.
היסטוריה > גילוי ההר

ההר התגלה על ידי לינקולן אלזוורת', במהלך הטיסה חוצת אנטארקטיקה שלו ב-23 בנובמבר 1935.
היסטוריה > מקור השם

שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקיים.
הפסגה נקראת על שם פאלה מוגנסן (Palle Mogensen) שעמד בראש מחלקת המחקר בתחנה האנטארקטית אמודסן-סקוט בין השנים 1958–1957.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי ומקור השם
↑  מידע גאוגרפי
↑  מידע על התנשאות ההר
הרוח בערבי הנחל

| --- | --- |

עכברוש המים והחפרפר שטים בנהר
 מידע כללי
 מאת:  קנת גרהם
 איורים:  ארנסט שפארד
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספרות ילדים
 מקום התרחשות:  ברקשייר, אנגליה 
 הוצאה
 הוצאה:  צ'ארלס סקריבנר ובניו 
 תאריך הוצאה:  1908
 הוצאה בעברית
 תרגום:  אוריאל אופק ועטרה אופק
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורה מוערת:  "הרוח בערבי הנחל", אריה ניר הוצאה לאור, 2013 - הערות: אנני גייג'ר, תרגם והוסיף הערות: יניב פרקש
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001046538, 001074898, 001879172, 001879173, 002196096, 003158974, 003757085, 003827213, 003535163
 
הרוח בערבי הנחל (באנגלית: The Wind in the Willows) הוא ספר ילדים קלאסי, יצירתו הידועה ביותר של הסופר האנגלי קנת גרהם.
ארבעת גיבורי העלילה: חפרפר התמים וטוב הלב (או חולד), עכברוש המים הנבון והרגיש (או נברן המים), סמור הפיקח (תחש או למעשה גירית) ומר קרפד היהיר וחסר האחריות, הם שונים כל כך זה מזה אך ביחד הם לוכדים את מורכבותו של הטבע האנושי.
הספר נחשב יצירה רומנטית ואנושית, רצוף בהומור, ובאווירת אנגליה הכפרית של תחילת המאה העשרים: ארץ של נהר העובר בין אחוזות כפריות, כרי דשא ויערות. ההרפתקאות שעוברות הדמויות נעות בין קטבים של שלווה וביתיות לעומת יצר ההרפתקנות, ושל אנוכיות לעומת רעות. עלילת הרוח בערבי הנחל מאדירה את ההנאות הפשוטות של החיים, הגעגועים לטבע, התשוקה לנדודים, הכמיהה לבית ואולי יותר מכל את חשיבותה של חברות נאמנה.
במשך השנים איירו את הספר מספר מאיירים, בין היתר המאייר האנגלי ארנסט שפארד וכן פאול ברנסום.
הספר שימש השראה ליוצרים מתחומים רבים. למשל, אלבומה הראשון של להקת פינק פלויד, משנת 1967, נקרא "החלילן בשערי השחר" (The Piper at the Gates of Dawn), על שם הפרק השביעי בספר.
לספר מספר תרגומים לעברית, בין היתר תרגומו של יונתן רטוש משנות החמישים בהוצאת "מחברות לספרות", אשר נתן לספר את שמו העברי. תרגומים נוספים הם תרגומו של אוריאל אופק משנת 1984 (הוצאת זמורה, ביתן), תרגומה של יעל רנן משנת 1986 (הוצאת אדם), תרגומה של מיכל מילר (הוצאת עופרים) משנת 2002 ותרגומו המוער של יניב פרקש משנת 2013 (הוצאת אריה ניר).
בשנת 2018 ראה אור הספר בתרגום לעברית של עטרה אופק, שהוא עיבוד וחידוש של התרגום של אביה, אוריאל אופק משנת 1984.
המחזות והסרטות

הספר הוסרט והומחז פעמים רבות, בין היתר תחת השם "קרפד מטירת הקרפד" (Toad of Toad Hall) על ידי אלן אלכסנדר מילן, מחברו של פו הדב. מילן אמר כי כה התאהב בספר עד כי הצטער כי לא כתבו בעצמו וכי לעיתים שגה לחשוב כי כך היה.
הערות שוליים

↑  שירי לב ארי, הרוח עדיין נושבת, באתר ישראל היום, 29 במאי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007357017505171  BNE: XX2005942  GND: 4369569-3  MusicBrainz work: 4b867d56-303d-4890-8f7a-edd7c5a27a94  VIAF: 181441476   WorldCat (עם VIAF): 181441476 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הרוח היא פראית

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  ג'ורג' קיוקור
 הופק בידי:  האל ואליס
 תסריט:  ארנולד שולמן
 עריכה:  וורן לאו
 שחקנים ראשיים:  אנה מניאני אנתוני קווין אנתוני פרנציוזה
 מוזיקה:  דימיטרי טיומקין
 צילום:  צ'ארלס לנג
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  פרמאונט 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  11 בדצמבר 1957
 משך הקרנה:  114 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית, איטלקית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הרוח היא פראית (באנגלית: Wild Is the Wind) הוא סרט קולנוע אמריקאי בשחור-לבן משנת 1957 בבימויו של ג'ורג' קיוקור, עם אנתוני קווין, אנה מניאני ואנתוני פרנציוזה בתפקידים הראשיים.
הסרט הוא רימייק של הסרט האיטלקי Furia משנת 1947. העלילה היא על משולש אהבה בין שני גברים לאישה.
המוזיקה לסרט נכתבה על ידי דימיטרי טיומקין. השיר "הרוח היא פראית" למילותיו של נד וושינגטון הפך ללהיט, והוא מושר על ידי ג'וני מאטיס בתחילת הסרט, כשהנעימה מושמעת לאורך כל הסרט. השיר היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר ויש לו ביצועים של דייוויד בואי, נינה סימון ועוד.
אנתוני קווין היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. אנה מניאני הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. היא זכתה בפרס דוב הכסף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. אנה מניאני שרה בסרט את השיר הנפוליטני "Scapricciatiello".
תקציר העלילה

ג'ינו (אנתוני קווין) הוא בעל חוות כבשים גדולה בנבדה. הוא גר בחווה עם בתו אנג'י (דולורס הארט), אחיו המבוגר אלברט (ג'וזף קליאה) גיסתו תרזה (לילי ולנטי) שמנהלת את משק הבית והעוזר הנאמן שלו בנה (אנתוני פרנציוזה) שאותו טיפח עוד בילדותו ושאיפתו היא שיישא לאשה את אנג'י וימשיך אחריו בניהול החווה.
ג'ינו התאלמן מאשתו רוזנה אותה אהב מאד. הוא טס לאיטליה כדי לפגוש באחותה ג'ויה (אנה מניאני) לשאת אותה לאישה ולהביאה לחווה.
ג'ויה נתקלת בקשיי קליטה בחווה, היא אינה דוברת אנגלית, תרזה לא נותנת לה לנהל את משק הבית וג'ינו מתייחס אליה בקשיחות ומדי פעם משווה אותה לרוזאנה ומתחלף בשמות.
ג'ינו נמצא מדי פעם מחוץ לחווה וג'ויה נשארת עם בנה ומתפתח ביניהם קשר רומנטי.
ג'ינו מגלה לבסוף את הקשר הזה. הוא חובט בבנה וקורא לו בוגד לאחר כל מה שעשה למענו. בנה אכול רגשות חרטה מסרב לבקשתה של ג'ויה לעזוב אתו. הוא עוזב לבד את החווה וג'ויה מחליטה לחזור לאיטליה.
ברגע האחרון מדבר אלברטו על ליבו של ג'ינו. גינו מגיע לשדה התעופה, מבקש מג'ויה סליחה והזדמנות להתחיל מחדש והיא נענית לו.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| אנתוני קווין | ג'ינו | בעל חוות כבשים |
| אנה מניאני | ג'ויה | אשתו של ג'ינו |
| אנתוני פרנציוזה | בנה | פועל ראשי |
| דולורס הארט | אנג'י | בתו של ג'ינו |
| ג'וזף קליאה | אלברטו | אחיו של ג'ינו |
| לילי ולנטי | תרזה | אשתו של אלברטו |
הרכבל המוסקבאי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה
 עיר:  מוסקבה 
 מידע על הקו
 סוג הקו:  רכבל
 מספר התחנות:  3
 srkvg.ru
 
הרכבל המוסקבאי (ברוסית: Московская канатная дорога) הוא רכבל במוסקבה באורך של 720 מטר על שטחי האזורים ההיסטוריים "וורוביובי גורי" ו"לוז'ניקי".
הרכבל ממלא שלוש פונקציות בבת אחת: ספורט, תחבורה ותיירות. ישנן שלוש תחנות במסלול : "וורוביובי גורי", "נובאיה ליגה" ו"לוז'ניקי". קיבולת הרכבל היא 1600 נוסעים בשעה. הוא נפתח רשמית בסוף 2018 ופועל מתחילת 2019.
זהו הרכבל הראשון במוסקבה שמחבר בין שתי גדות נהר מוסקבה.
גלריה

תחנת לוז'ניקי
תחנת נובאיה ליגה
תחנת וורוביובי גורי
קרון הרכבל