stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד הד
הערות שוליים

↑  דוד הד - פרס א.מ.ת פילוסופיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279004705171  BnF: cb15536306p (data)  GND: 1036096904  ISNI: 0000 0000 6664 7369  LCCN: n81099413  NKC: ola20231202360  NTA: 069092753  ORCID: 0000-0002-7347-6830  SUDOC: 109359046  VIAF: 94521796   WorldCat (עם VIAF): 94521796
דיני ישראל

ערך זה עוסק בכתב עת משפטי. אם התכוונתם לחוקי מדינת ישראל, ראו .
| --- | --- |

כרכים של כתב העת "דיני ישראל" בספריית הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב
 מו"ל:  אוניברסיטת תל אביב 
 שפה:  עברית 
 מדינה:  ישראל 
 
דיני ישראל (באנגלית: Diné Israel) הוא אחד מכתבי העת של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, המתמקד בחקר המשפט העברי ותחומים הגובלים בו. כתב העת נוסד בשנת 1969. הוא יוצא לאור פעם בשנה בהוצאה משותפת של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ובית הספר קרדוזו למשפטים בישיבה יוניברסיטי שבניו יורק, וכולל חלק עברי וחלק אנגלי.
עורכי כתב העת הנוכחיים הם ד"ר שי ווזנר מאוניברסיטת תל אביב ופרופסור סוזן לאסט סטון (Suzanne Last Stone) מישיבה יוניברסיטי (המשמשת גם כמרצה אורחת בפקולטה למשפטים בתל אביב).
היסטוריה

כתב העת נוסד בשנת 1969 על ידי פרופסור זאב פלק מהפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ויצא לאור מטעם הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1970, הצטרף לעריכה פרופסור אהרן קירשנבאום, שערך יחד עם פלק את כתב העת במשך שבע שנים. בשנים אלו, כתב העת עסק בעיקר בתחום דיני המשפחה בראי המשפט העברי וההלכה היהודית והיווה במה אקדמית מרכזית לתחום זה.
בשנת 1977 קירשנבאום החל לערוך את כתב העת בעצמו – תפקיד שאותו מילא עד לשנת 1998, במקביל לעשייה נמרצת שהקדיש לפיתוח חקר המשפט העברי באקדמיה. עם פרישתו לגמלאות של קירשנבאום, התמנה בשנת 2001 מחליפו, אריה אדרעי. בשנת 2006 הצטרפה לתפקיד העורכות ראש המרכז לחקר המשפט העברי בישיבה יוניברסיטי, פרופסור סוזן לאסט סטון וב-2016 הצטרף ד"ר שי ווזנר.
מתחרו של "דיני ישראל" הוא "שנתון המשפט העברי", שנוסד בשנת 1973 בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית על ידי שופטי בית המשפט העליון מנחם אלון וחיים כהן.
מעמד כתב העת

"דיני ישראל" נחשב כיום לאחד מכתבי העת המובילים בתחום המשפט העברי בישראל. מאמרים המתפרסמים בו מצוטטים תדיר בספרות המשפטית ובפסיקת בתי המשפט בישראל ובפרט בפסיקת בית המשפט העליון.
אף שכתב העת עוסק בתחום צר וספציפי מבחינה משפטית ומחקרית, הוא זוכה להערכה אקדמית גבוהה בישראל ומוכר ככתב עת מסוגה "עלית" ברשימות ובדירוגים אקדמיים שונים.
בשנת 2012 דורג כתב העת בקטגוריה B של "מדד ירושלים לסיווג כתבי עת במשפטים", שהוכן על ידי ועדה בראשות פרופ' איל זמיר. המדד משוקלל ומכיל כתבי עת זרים וישראליים יחדיו. רק כתבי עת זרים, של מוסדות המשתייכים ברובם לליגת הקיסוס בארצות הברית, נכללו תחת קטגוריה A ("כתבי העת המעולים ביותר בתחום"). לקטגוריה B ("כתבי העת הטובים ביותר ברוב תת-התחומים של הדיסציפלינה") נכללו 4 כתבי עת ישראליים, ובהם "דיני ישראל", שנכלל יחד עם מתחרו "שנתון המשפט העברי". כתבי העת הנוספים הם "עיוני משפט" ו"משפטים" - כתבי העת הכלליים המובילים בשפה העברית.
בשנת 2016 זכה כתב העת להישג דומה במדד אחר: הוא דורג בקטגוריה א' של "מדד אוניברסיטת בר-אילן לבחינת דרוג כתבי עת במשפטים", שהוכן על ידי ועדה בראשות פרופ' אורן פרז. קטגוריה א' מגלמת את מרכזיותם ואיכותם של כתבי עת משפטיים בשפה העברית בישראל. הקטגוריה מכילה 7 כתבי עת בשפה העברית. 5 מבין כתבי העת הם כלליים ואילו "דיני ישראל" הוא היחיד, יחד עם "שנתון המשפט העברי", הנחשב לכתב עת נושאי, שהצליח להתברג לצמרת. לעומתם, כתבי עת נושאיים אחרים דורגו בקטגוריות ב' או ג'.
אופי הפרסומים בכתב העת

"דיני ישראל" הוא כתב עת דו-לשוני ומפורסמים בו מאמרים בעברית ובאנגלית כאחד. כותבי המאמרים הם בעיקר חוקרים מובילים ומוערכים בתחומי כתב העת מהארץ ומחו"ל.
לצד מאמרים אקדמיים, מפורסמות בכתב העת גם רשימות קצרות כגון הערות פסיקה, מסות וביאורים לסוגיות הלכתיות נקודתיות בהיקף מצומצם.
לעיתים, כתב העת נוהג להקדיש את כרכיו לעיון במשנתם של משפטנים בכירים המתמחים במשפט העברי או מוציא לאור כרכים נושאיים. כך, למשל, ראו אור כרכים המוקדשים לאישים פרופסור אהרן קירשנבאום, פרופסור מרדכי עקיבא פרידמן, פרופסור יוחנן סילמן, וכן כרכים נושאיים שעסקו בבתי הדין הרבניים בישראל, הלכה וכלכלה, דיני ממונות, טעמי מצוות ועוד.
מבנה מערכת כתב העת

למערכת "דיני ישראל" יש מבנה ייחודי ביחס למערכות כתבי עת משפטיים אחרים. בראש המערכת מכהנים שלושה עורכים ראשיים: שניים מאוניברסיטת תל אביב ואחד מטעם ישיבה יוניברסיטי.
תחת העורכים הראשיים פועלות שתי מערכות אקדמיות:
חברי מערכת בכירים קבועים – מרצים וחוקרים ישראלים ואמריקניים שתחומי מומחיותם הם משפט עברי, הלכה ומדעי היהדות.
סגן העורכים הראשיים וחברי מערכת סטודנטים – מערכת הפועלת בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. בשנותיו הראשונות של כתב העת, כיהן בתפקיד סגן העורכים הרב שמחה מירון. אולם, מאז שנת 1986 החל לבצע את התפקיד סטודנט מצטיין לתואר ראשון, שני או שלישי. תפקידו הוא לנהל את עבודת המערכת ולבצע עבודת עריכה. משנת 2015, הסגן גם החל להיות אמון על הנחייתם המקצועית של חברי המערכת הסטודנטים – תלמידות ותלמידי תואר ראשון מצטיינים. תפקידם הוא לערוך המאמרים עריכה טכנית ומהותית כאחד, לאחר שאלו עברו שיפוט אקדמי חיצוני (Peer Review) – בדומה למתכונת הנהוגה בכתבי העת "עיוני משפט", "משפטים", "משפט חברה ותרבות" ונוספים.
הערות שוליים

↑  דין וחשבון של הוועדה להכנת מדד ירושלים לכתבי-עת במשפטים, אפריל 2012
↑  דו"ח הוועדה לבחינת דרוג כתבי עת במשפטים - מדד בר-אילן, אוגוסט 2016
ג'ון ג'ורדן

| --- | --- |

 לידה:  9 ביולי 1936 הארלם, ניו יורק 
 פטירה:  14 ביוני 2002 (בגיל 65) ברקלי, קליפורניה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אפרו-אמריקאים 
 מקום לימודים:  קולג' ברנרד, תיכון מידווד, Northfield Mount Hermon School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 תחום כתיבה:  שירה
 זרם ספרותי:  אמנות שחורה
 נושאי כתיבה:  פמיניזם גזע
 יצירות בולטות:  I Was Looking at the Ceiling and Then I Saw the Sky 
 פרסים והוקרה:  פרס למדא לספרות 
 www.junejordan.com
 
ג'וּן מיליסנט ג'ורדן (באנגלית: June Millicent Jordan;‏ 9 ביולי 1936 – 14 ביוני 2002) הייתה משוררת, מסאית, מחזאית, פמיניסטית ואקטיביסטית ביסקסואלית ג'מייקנית-אמריקאית.
רקע

ג'ורדן נולדה בהארלם שבניו יורק, בתם היחידה של הורים מהגרים מג'מייקה, גרנוויל אייבנהו ומילדרד מוד ג'ורדן. אביה עבד בדואר ואמה כאחות במשרה חלקית. כשג'ורדן הייתה בת חמש, עברה המשפחה לשכונת בדפורד-סטייווסנט בברוקלין, ניו-יורק.
חיי המשפחה היו לעיתים קרובות סוערים, ולג'ורדן היו יחסים מורכבים עם אביה. היא תיארה את הפן הזה של חייה בספר זכרונות שיצא בשנת 2000, Soldier: A Poet's Childhood, אשר הקדישה לאביה. בספר, היא בחנה את מערכת היחסים עם הגבר שמצד אחד עודד אותה לקרוא ולאהוב ספרות, לשנן קטעים של טקסטים קלאסיים, ולכתוב שירה כבר בגיל שבע - אך שגם הכה אותה בכל אמתלה, וקרא לה "ילדת שטן שחורה ארורה". במאסה מ-1986, For My American Family, ג'ורדן חוקרת את הקונפליקטים הרבים הקיימים בגדילה במשפחה שחורה, מהגרת, עם חזון של עתיד לצאצאיהם שמתעלה על חוויית ההווה בגטאות עירוניים שהם חיים בהם. השם של ספר זכרונותיה נובע ממשהו שאביה אמר לה פעם, "הייתה מלחמה נגד אנשים צבעוניים, אז נאלצתי להיות חייל". בעוד שהיה אסיר תודה שהמעבר לארצות הברית איפשר לו להימלט מעוני ולחפש חיים טובים יותר עבור המשפחה שלו, הוא תמיד היה מודע למאבקים שעוד יעמדו בפני בתו, והוא עודד אותה להילחם.
בתיכון זכתה למלגה בבית ספר פרטי יוקרתי במסצ'וסטס. זו הייתה ההתחלה של מגמה שליוותה אותה לאורך כל השכלתה והקריירה שלה, להיות "שקועה לחלוטין ביקום הלבן". אך הבבואה שניתנה לה במוסדות הלבנים גם תרמה לפיתוח הזהות שלה כשחורה אמריקאית וכסופרת. כשסיימה את התיכון ב-1953, היא נרשמה ללימודים בברנרד קולג'. ג'ורדן הביעה את דעותיה על ברנרד בספרה משנת 1981, Civil Wars, בו כתבה: "אף אחד לא הציג לי אף סופר, משורר, היסטוריון, או אישיות שחורה, או אפילו רעיון שחור, למען האמת. ואף פעם לא נתנו לי לעשות לו עבודה אחת שנושאה אישה הוגה, סופרת, משוררת או כוח חיים. שום דבר שלמדתי, כאן, לא הפחית את תחושת הכאב או הבלבול ואת המרירות בכל הקשור לשורשים שלי: הרחוב שלי, המשפחה שלי, החברים שלי. שום דבר לא הראה לי איך אני יכול לנסות לשנות את המציאות הפוליטית והכלכלית שבבסיס של התנאים של השחורים באמריקה הלבנה."
חיים אישיים

בעת לימודיה בברנרד, ג'ורדן פגשה מייקל מאייר, סטודנט מאוניברסיטת קולומביה ונישאה לו בשנת 1955. ב-1958 נולד בנם היחיד, כריסטופר דייוויד מאייר. הזוג התגרש ב-1965.
ג'ורדן הזדהתה בכתביה בתור ביסקסואלית.
קריירה

הספר הראשון של ג'ורדן שפורסם ב-1969, ונקרא Who Look at Me, היה אוסף של שירים לילדים. היא פרסמה עוד 27 ספרים נוספים, מה שהפך אותה לאחת מהמחברות השחורות הפורות ביותר. היא כתבה עד סוף חייה - בזמן מותה היה ספר אחד בתהליכי דפוס (Some of Us Did Not Die, Collected and New Essays), ושניים נוספים פורסמו לאחר מותה - אוסף שירים, Some of Us Did Not Die, Collected and New Essays, ומהדורה חדשה של אוסף שירים מ-1970, SoulScript.
בנוסף לספרי שירה, היא כתבה את זכרונותיה, והייתה גם מסאית, בעלת טור בכתה העת The Progressive, סופרת שכתבה רומנים וביוגרפיות, ואפילו כתבה אופרה, I Was Looking at the Ceiling and Then I Saw the Sky, שהולחן על ידי ג'ון אדמס, והופק על ידי פיטר סלרס.
ג'ורדן התחילה ללמד ב-1967 בסיטי קולג' של ניו יורק. בין 1968 ל-1978 היא לימדה באוניברסיטת ייל, שרה לורנס קולג', ומכללת קונטיקט. אחר כך, ג'ורדן הייתה המנהלת של מרכז השירה וכן פרופסור לאנגלית באוניברסיטת ניו-יורק בסטוני ברוק, מ-1978 עד 1989. מ-1989 עד 2002 היא הייתה פרופסור מן המניין במחלקות לאנגלית, לימודי נשים, ולימודי אפרו-אמריקאים באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי.
ג'ורדן הייתה ידועה בתור "המשוררת של העם", ובברקלי, היא ייסדה את תוכנית "שירה לעם" ב-1991. מטרתה הייתה לעורר השראה ולהעצים את הסטודנטים דרך שימוש בשירה כאמצעי ביטוי אמנותי.
תרומות לתאוריה פמיניסטית > "הדו"ח מאיי הבהאמה"

במאסה האישית שלה מ-1982 שהייתה לקלאסיקה, "דו"ח מאיי הבהאמה", ג'ורדן הרהרה על מסעותיה, אינטראקציות שונות, ומפגשים שחוותה בעת שהותה באיי הבהאמה. בצורת נרטיב, היא דנה הן באפשרויות והן בקשיים באופציות השונות, ולפעמים מנוגדות, של חיבור קהילתי והזדהות עצמית על בסיס של גזע, מעמד, זהות מגדרית. הכתב אמנם לא זכה להכרה בשנת הופעתו הראשונה ב-1982, אך במהלך הזמן הוא צבר תפוצה וסטטוס בקורסים ברחבי ארצות הברית במחלקות נשים ומגדר, סוציולוגיה, ואנתרופולוגיה. ג'ורדן תרמה במאסה הזו סיכומים חדשניים למספר סוגיות, וכן מונחים חשובים בתחומי גזע, מעמד, וזהות מגדרית.
תרומות לתאוריה פמיניסטית > "הדו"ח מאיי הבהאמה" > פרווילגיות

בכל אחת מכתביה, כולל שיריה ומאמריה, היא מתייחסת רבות למושג או לרעיון של פריווילגיות כשהיא דנה בנושאים של גזע, מעמד וזהות מגדרית. היא סירבה לראות בדיכוי משהו חד-ממדי, ובעצם התייחסה להצטלבויות של דיכוי בהתבסס על צירים שונים של זהות, ולא הסכימה שציר אחד חשוב יותר מכל ציר אחר.
תרומות לתאוריה פמיניסטית > "הדו"ח מאיי הבהאמה" > מודעות לגזע, מעמד וזהות מגדרית

ג'ורדן הייתה בדעה שמודעות רק לזהות אחת מהזהויות שמשפיעות על ההתנהלות שלנו בחיים ובחברה מייצרת מצב של התעלמות מדיכויים אחרים, כדי לייצר מצג שווא שהבעיות אינן קיימות, שבתורו מונע פתרון בעיותיה של החברה. היא חיפשה את הדרכים לייצר חיבורים בין אנשים בעלי הבדלים במקום הפרדה, תוך הכרה במשמעות של החוויות השונות בשל הזהויות השונות.
תרומות לתאוריה פמיניסטית > "הדו"ח מאיי הבהאמה" > הזהות המשותפת לעומת הזהות האישית

ג'ורדן הסבירה שאנחנו תמיד בעלי שתי זהויות מנוגדות. הראשונה היא הזהות המשותפת, זאת שמוטלת עלינו בגלל נסיבות הלידה שלנו לתוך קבוצה שמזוהה ככזו, על כל הכרוך בכך - ערכים, דימויים, לחץ חברתי, סטראוטיפים, וכדומה. הזהות השנייה היא הזהות שאנו בוחרים לעצמנו, והזהות הזאת יכולה לעמוד בניגוד לזהות הראשונה, ולקבוצת השיוך, ולגרום לשסעים.
מותה ומורשתה

ג'ורדן נפטרה בביתה בברקלי בגיל 65, מסרטן השד. זמן קצר לפני מותה, היא השלימה את הספר Some of Us Did Not Die, אוסף המאמרים הפוליטיים השביעי שלה. היא מתארת בו כיצד נישואיה לסטודנט לבן בעת לימודיה הכניס אותה לעומק התהפוכות הגזעיות של ארצות הברית בשנות ה-50, ושם אותה על הדרך לחיים של אקטיביזם חברתי.
בית הספר לצדק על שם ג'ון ג'ורדן בסן פרנסיסקו (JJSE ‏,JJSE June Jordan School for Equity) נקרא על שמה על ידי קבוצת הסטודנטים המייסדת.
אליס ווקר קראה לג'ורדן "האמיצה מכולנו. היא מרגישה בעבור כולנו. היא המשוררת האוניברסלית". טוני מוריסון אמרה, "ארבעים שנים של אקטיביזם ללא לאות, מתודלקים על ידי אמנות ללא רבב".
פרסים והכרה

ג'ורדן זכתה בפרסים רבים, כולל במענק רוקפלר לכתיבה יצירתית לשנת 70–1969, במלגת יאדו ב-1979, מענק מהקרן הלאומית לאמנויות בשנת 1982, פרס לדיווח בינלאומי מאת איגוד העיתונאים השחורים הלאומי ב-1984. היא גם זכתה בפרס כתיבה על שם ליילה וואלאס של רידרס דייג'סט בשנים 1995 עד 1998, כמו גם את פרס פורצות הדרך של קרן האישה בשנת 1994.
היא נכללה ב"מי ומי באמריקה" מ-1984 עד יום מותה. היא קיבלה את מושב המרצה המכובד של בברקלי וגם זכתה בפרס החופש לכתוב של מרכז PEN ב-1991.
בשנת 2005 פורסם הספר Directed by Desire: Collected Poems, אוסף עבודות שלה, שהתחרה וזכה בקטגוריה "שירה לסבית" של פרס למדא לספרות, אף על פי שג'ורדן הייתה ביסקסואלית, מכיוון שהפרסים לא כללו קטגוריה כזו, שנוספה לאחר מאבק החל מפרסי 2006.
ביבליוגרפיה

Who Look at Me, Crowell, 1969, OCLC 22828
Soulscript (editor), Doubleday, 1970, OCLC 492067711
The Voice of the Children, Holt, Rinehart and Winston, 1970 (co-editor), OCLC 109494
Some Changes, Dutton, 1971, OCLC 133482
His Own Where. 1972.; Feminist Press, 2010, ISBN 978-1-55861-658-5
Dry Victories, Holt, Rinehart and Winston, 1972, ISBN 978-0-03-086023-2
Fannie Lou Hamer, Crowell, 1972, ISBN 978-0-690-28893-3
New Days, Emerson Hall, 1974, ISBN 978-0-87829-055-0
New Life, Crowell, 1975, ISBN 978-0-690-00211-9
Things That I Do in the Dark: Selected Poems, 1954–1977, Random House, 1977, ISBN 978-0-394-40937-5
Passion, Beacon Press, 1980, ISBN 978-0-8070-3218-3
Kimako's Story, Houghton Mifflin, 1981, ISBN 978-0-395-31604-7
Civil Wars, Beacon Press, 1981, ISBN 978-0-8070-3232-9; Civil Wars. Simon and Schuster. 1995. ISBN 978-0-684-81404-9.
Living Room, Thunder's Mouth Press, 1985, ISBN 978-0-938410-26-3
On Call, South End Press, 1985, ISBN 978-0-89608-268-7
Lyrical Campaigns, Virago, 1989, ISBN 978-1-85381-042-8
Moving Towards Home, Virago, 1989, ISBN 978-1-85381-043-5
Naming Our Destiny, Thunder's Mouth Press, 1989, ISBN 978-0-938410-84-3
Technical Difficulties: African-American Notes on the State of the Union, Pantheon Books, 1992, ISBN 978-0-679-40625-9
Technical Difficulties: New Political Essays
Haruko: Love Poems, High Risk Books, 1994, ISBN 978-1-85242-323-0
I Was Looking at the Ceiling and Then I Saw the Sky, Scribner, 1995
June Jordan's Poetry for the People: A Revolutionary Blueprint. Taylor & Francis. 1995. ISBN 978-0-415-91168-9.
Kissing God Goodbye, Anchor Books, 1997, ISBN 978-0-385-49032-0
Affirmative Acts, Anchor Books, 1998, ISBN 9780385492256
Soldier: A Poet's Childhood. Basic Civitas Books. 2001. ISBN 978-0-465-03682-0.
Some of Us Did Not Die. Basic Civitas Books. 2003. ISBN 978-0-465-03693-6.
Soulscript: A Collection of Classic African American Poetry. Random House Digital, Inc. 2004. ISBN 978-0-7679-1846-6. (editor, reprint)
Directed by Desire: The Complete Poems of June Jordan (Copper Canyon Press, 2005) (edited by Jan Heller Levi and Sara Miles), ISBN 978-1-55659-228-7
His Own Where. Feminist Press. 2010. ISBN 978-1-55861-658-5.
הערות שוליים

↑  Keating, AnnLouise (2003-01-03). "Jordan, June". glbtq.com. אורכב מ-המקור ב-2014-03-27. נבדק ב-2016-09-10.
1 2  Jordan, June. Soldier: A Poet's Childhood, New York, NY: Basic Civitas Books. 2000.
↑  Jordan, June (2002). Some of Us Did Not Die: New and Selected Essays. New York: Basic/Civitas. pp. 137–142. ISBN 0465036929.
↑  Margaret Busby, "Obituary", The Guardian (UK), June 20, 2002.
↑  Jordan, June (1981). Civil Wars. New York: Touchstone. p. 100. ISBN 0807032328.
↑  June Jordan, "On Bisexuality and Cultural Pluralism", in Affirmative Acts (1998), pp. 132, 138.
↑  Ortega, Julio. "BOMB Magazine: June Jordan by Josh Kuhn". Bombsite.com. אורכב מ-המקור ב-2011-06-20. נבדק ב-2016-09-10.
↑  "June Jordan profile" (Press release).
↑  History (1998-11-19). "History at Poetry For The People". Poetryforthepeople.org. אורכב מ-המקור ב-2011-03-19. נבדק ב-2016-09-10.
1 2  "Report from the Bahamas, 1982 on JSTOR" (PDF). www.jstor.org. p. 14.
↑  June Jordan biography, biography.com.
↑  June Jordan, The Guardian, 20 June 2002
↑  "June Jordan". Csufresno.edu.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007603775505171  PLWABN: 9811268301205606  BIBSYS: 90100911  BNE: XX1444581  BnF: cb120545077 (data)  CiNii: DA04194849  GND: 119468697  ISNI: 0000 0001 1479 3687  LCCN: n50039886  MusicBrainz: a9d384da-bb93-49fa-9c66-094fedb4fab9  NKC: jo2002104872  NLA: 35253987  NSK: 000255380  NTA: 069002975  RERO: 02-A003430747  SNAC: w6ww7zht  SUDOC: 028779487  VIAF: 105601809   WorldCat (עם VIAF): 105601809
האקדמיה הצבאית של המטה הכללי הרוסי

| --- | --- |


בניין האקדמיה
 אקדמיה צבאית
 על שם:  קלימנט וורושילוב 
 תקופת הפעילות:  1832–הווה (כ־193 שנים)
 מיקום
 מיקום:  שדרות ורנאדסקי, מוסקבה, רוסיה
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°38′59″N 37°28′26″E﻿ / ﻿55.64972222°N 37.47388889°E﻿ / 55.64972222; 37.47388889
 http://vagsh.mil.ru
  (למפת מוסקבה מוגדלת) האקדמיה הצבאית של המטה הכללי הרוסי (למפת מוסקבה רגילה) האקדמיה הצבאית של המטה הכללי הרוסי  he
 
היכל ההתכנסות באקדמיה, 13 באוקטובר 2007
האקדמיה הצבאית של המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Военная академия Генерального штаба Вооружённых Сил Российской Федерации) הוא מוסד חינוכי צבאי גבוה אשר מעניק הכשרה, הסבה, שיפור כישוריהם של בכירים וקצינים בכוחות המזוינים וגופים צבאיים אחרים של הפדרציה הרוסית, ראשי ופקידי מפעלים ומוסדות של התעשייה הצבאית הרוסית, כמו גם קציני צבאות זרים.
האקדמיה היא הגדולה והוותיקה מבין האקדמיות הצבאיות ברוסיה ורבים מבוגריה שירתו לאורך השנים בעמדות מפתח בצבא ובפוליטיקה הרוסית. האקדמיה הצבאית נחשבת למוסד החינוכי המוביל של הפדרציה הרוסית שמבצע מחקרים מדעיים בענייני ביטחון וצבא וייעול השימוש בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
לאורך כל שנות קיומה, האקדמיה שינתה את שמה מספר פעמים:
מאז 1832 — האקדמיה הצבאית הקיסרית;
מאז 1855 — אקדמיית ניקולאי של המטה הכללי;
1909 — האקדמיה הצבאית על שם ניקולאי;
מאז 1910 — האקדמיה הצבאית הקיסרית על שם ניקולאי;
1917 — האקדמיה הצבאית על שם ניקולאי;
1918 — האקדמיה של המטה הכללי של הצבא האדום;
מאז 1921 — האקדמיה הצבאית של הצבא האדום;
1936 — האקדמיה של המטה הכללי של הצבא האדום;
מאז 1941 — האקדמיה הצבאית של המטה הכללי של הצבא האדום על שם קלימנט וורושילוב;
1942 — האקדמיה הצבאית הגבוהה על שם וורושילוב;
מאז 1958 — האקדמיה הצבאית של המטה הכללי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות.;
1969 — האקדמיה של המטה הכללי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות על שם וורושילוב;
1992 — האקדמיה הצבאית של המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית;
בראש האקדמיה עמדו בשנים שונים פיודור קוזנצוב, בוריס שפושניקוב, מאטוויי זכארוב, איוואן בגרמיאן.
ראו גם

האקדמיה הצבאית הפרוסית
דייוויד אייזנהאואר

| --- | --- |

דייוויד אייזנהאואר, 2021
 לידה:  31 במרץ 1948 (בן 76) וסט פוינט, ניו יורק, ארצות הברית ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  קולג' אמהרסט  אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון  אקדמיית פיליפ אקסטר 
 מעסיק:  אוניברסיטת פנסילבניה 
 בן או בת זוג:  ג'ולי ניקסון אייזנהאואר (22 בדצמבר 1968–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס אתניאום לספרות (1986) 
 
דווייט דייוויד אייזנהאואר השני (באנגלית: Dwight David Eisenhower II;‏ נולד ב-31 במרץ 1948) הוא סופר אמריקאי, עמית למדיניות ציבורית, מרצה באוניברסיטת פנסילבניה, ועל שמו נקרא בית הנופש הנשיאותי של ארצות הברית קמפ דייוויד. הוא נכדם של הנשיא דווייט ד' אייזנהאואר והגברת הראשונה מיימי אייזנהאואר, וחתנם של הנשיא ריצ'רד ניקסון והגברת הראשונה פט ניקסון.
ביוגרפיה > ראשית חייו

דווייט דייוויד אייזנהאואר השני, הידוע יותר בשם דייוויד, נקרא על שמו של סבו, אייק. דייוויד נולד ב-31 במרץ 1948 בווסט פוינט, ניו יורק, לברברה (תומפסון) וג'ון אייזנהאואר, הבן היחיד והבכור מבין ארבעה ילדים. אביו היה קצין בצבא ארצות הברית, וסבו היה דווייט ד. אייזנהאואר, נשיא ארצות הברית לעתיד, ומפקד בעלות הברית העליון לשעבר של כוחות המשלוח של בעלות הברית באירופה במהלך מלחמת העולם השנייה.
אביו מונה בהמשך לבריגדיר גנרל במילואים של צבא ארצות הברית, שגריר ארצות הברית בבלגיה (1969–1971), והיסטוריון צבאי נודע. סבו יהפוך לנשיא אוניברסיטת קולומביה (1948–1953), ולאחר מכן לנשיא ה-34 של ארצות הברית (1953–1961). לאחר כניסתו לנשיאות ב-1953, שינה הנשיא אייזנהאואר את שמו של בית הנופש הנשיאותי, לשעבר מחנה שנגרי-לה, לקמפ דייוויד, על שם נכדו.
ביוגרפיה > חינוך

אייזנהאואר סיים את לימודיו באקדמיית פיליפס אקסטר ב-1966. הוא קיבל את התואר הראשון שלו באמנויות בהיסטוריה בהצטיינות ממכללת אמהרסט ב-1970. לאחר הקולג', הוא שירת במשך שלוש שנים כקצין בעתודת הצי של ארצות הברית . במהלך תקופה זו, הוא הוצב ב-USS אלבני בים התיכון. לאחר מכן זכה בתואר JD בהצטיינות מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ב-1976.
הוא היה מזוהה לפחות באופן רופף עם ממשל ניקסון, כאשר קיבל את הבקשה להשתתף בהלווייתו של דן מיטריונה ב-1970, הפעיל שפעילותו בהכשרת שוטרים באורוגוואי בטכניקות עינויים, כאשר פורסמה מאוחר יותר, עוררה מחלוקת עמוקה, למרות שלא הייתה שום טענה שלאייזנהאואר היה ידע כלשהו על פעילותו השנויה במחלוקת של מיטריונה.
כיום הוא איש הוראה ועמית למדיניות ציבורית בבית הספר אננברג לתקשורת באוניברסיטת פנסילבניה, מחבר, ויו"ר משותף של המכון להיסטוריה למורים של המכון לחקר מדיניות חוץ. בין השנים 2001–2003 היה עורך אורביס, רבעון בהוצאת המכון.
אייזנהאואר היה פיינליסט לפרס פוליצר בהיסטוריה בשנת 1987 על עבודתו "אייזנהאואר במלחמה, 1943–1945" על הנהגת בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא מנחה סדרת טלוויזיה ציבורית בשם "האמת השלמה" עם דייוויד אייזנהאואר, המופצת על ידי הטלוויזיה הציבורית האמריקאית.
חיים אישיים

ב-22 בדצמבר 1968, אייזנהאואר התחתן עם ג'ולי ניקסון, בתו של הנשיא הנבחר ניקסון, ששימש כסגן הנשיא של דווייט אייזנהאואר. בני הזוג הכירו זה את זה מאז שנפגשו בוועידה הלאומית הרפובליקנית ב-1956 ודייוויד אייזנהאואר ליווה את ג'ולי ניקסון כמלווה האזרחי שלה בנשף הבכורה הבינלאומי בומלון מולדורף-אסטוריה בניו יורק. הכומר נורמן וינסנט פייל כיהן בטקס הלא-דתי בכנסיית ה-Marble Collegiate בניו יורק.
אייזנהאואר וג'ולי מתגוררים בברווין, פנסילבניה. יש להם שלושה ילדים: השחקנית ג'ני אליזבת אייזנהאואר (נולדה ב-15 באוגוסט 1978); אלכסנדר ריצ'רד אייזנהאואר (נולד ב-1980); ומלאני קתרין אייזנהאואר (נולדה ב-1984). יש להם גם שלושה נכדים.
בתרבות הפופולרית

בשל הקשר שלו עם ג'ולי והנשיא ניקסון, אייזנהאואר היה השראה לשיר "Fortunate Son" של קרידנס קלירווטר רבייבל, שיצא ב-1969. מחבר השיר והזמר, ג'ון פוגרטי, כתב:
'בן מזל' לא ממש קיבל השראה מאף אירוע אחד. ג'ולי ניקסון יצאה עם דיוויד אייזנהאואר. היית שומע על בנו של הסנאטור הזה או חבר קונגרס ההוא שקיבל דחייה מהצבא או תפקיד בחירה בצבא. הם נראו מיוחסים, ובין אם הם אוהבים את זה או לא, האנשים האלה היו סמליים במובן זה שהם לא נגעו במה שהוריהם עושים. הם לא הושפעו כמו כולנו.
בסרט הסאטירי משנת 1976, אייזנהאואר מזוהה כנשיא ארצות הברית בשנה העתידית אז 1985, כמחליף של אישה אפרו-אמריקאית בשם וושינגטון, שבתורה החליפה את ג'ורג' וולאס.
הערות שוליים

↑  "Camp David" (אורכב 17.09.2018 בארכיון Wayback Machine)
↑  Time, February 9, 1970.
↑  snopes (18 בדצמבר 2015). "Is Creedence Clearwater Revival's 'Fortunate Son' About Al Gore? : snopes.com". snopes. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  
"David Eisenhower, Grandson of 34th President, to Address Misericordia Commencement Ceremony" (הודעה לעיתונות). Misericordia University. 9 באפריל 2008. נבדק ב-12 בנובמבר 2008. {{cite press release}}:  (עזרה)
↑  "Dan Mitrione, un maestro de la tortura". 2 בספטמבר 2001. אורכב מ-המקור ב-11 באפריל 2021. נבדק ב-29 במאי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Lindback and Provost's Awards: 2003 Winners — Provost's Award: David Eisenhower". Almanac. University of Pennsylvania. 22 באפריל 2003. אורכב מ-המקור ב-20 בספטמבר 2011. נבדק ב-12 בנובמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "David Eisenhower is named recipient of the Provost's Award for Distinguished Teaching". The Annenberg School for Communication at University of Pennsylvania. 18 באפריל 2003. אורכב מ-המקור ב-13 ביוני 2010. נבדק ב-12 בנובמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Whole Truth With David Eisenhower - Television Series". אורכב מ-המקור ב-2017-04-26. נבדק ב-2017-04-25.
↑  Yazigi, Monique (בינואר 1997). "The Debutante Returns, With Pearls and Plans". The New York Times. נבדק ב-30 בדצמבר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Portrait of Julie Nixon and David Eisenhower with Maid of Honor and Best Man". Getty Images. נבדק ב-4 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "'Going Home to Glory': Portrait of a general, president, and grandfather". philly-archives.
↑  "Is Creedence Clearwater Revival's 'Fortunate Son' About Al Gore?". Snopes.com. 15 באוגוסט 2006. נבדק ב-25 באוגוסט 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274927905171  PLWABN: 9810619766105606  BIBSYS: 90170411  CiNii: DA03424896  GND: 121000273  ICCU: CFIV116422  ISNI: 0000 0001 1680 5792  LCCN: n81046405  NARA: 10569963  NKC: mzk2003209508  NTA: 072606991  SNAC: w6zg9mp5  SUDOC: 087766337  VIAF: 84564434   WorldCat (עם VIAF): 84564434 
אייזנהאואר, אז בן 12, מצטלם עם שלט ב-1960 בבית הנופש הנשיאותי הקרוי על שמו
דייוויד אייזנהאואר, 1973
ג'ולי ודייוויד אייזנהאואר (בן 23) ב-1971