stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קולי (תואר)
היסטוריה > קולים סינים

עובדים מסין הובאו בעיקר לעבוד בפרו ובקובה, אך הם עבדו גם במושבות הבריטיות כמו ג'מייקה, גיאנה הבריטית (כיום גיאנה), מלאיה הבריטית (כיום מלזיה), טרינידד וטובגו, הונדורס הבריטית (כיום בליז) והמושבות ההולנדיות, איי הודו המזרחית ההולנדיים (כיום אינדונזיה) וסורינאם. המשלוח הראשון של עובדים סינים למושבה בריטית היה לטרינידד ב-1806.
ב-1847 העבירו שתי ספינות מקובה עובדים להוואנה לעבודה במטעי הסוכר משיאמן, אחד מחמשת הנמלים בסין שנפתחו לבריטים על פי חוזה נאנקינג שנחתם ב-1842. עד מהרה התפשט הסחר לנמלים אחרים במחוז גואנגדונג והדרישה לידיים עובדות נעשתה חזקה במיוחד בפרו לעובדים במכרות הכסף ובתעשיית הגואנו. אוסטרליה החלה בייבוא עובדים ב-1848 וארצות הברית החלה להעסיק אותם ב-1865 בסלילת מסילת הרכבת הטרנס-יבשתית הראשונה. עובדים אלה רומו בנוגע לתנאי העסקתם במידה רבה יותר בהשוואה לחברים ההודים וכתוצאה מכך, הייתה ההגירה הסינית באותן שנים בהיקף רחב יותר.
הסחר בעובדים התנהל ללא תקלות בין השנים 1847 – 1854, עד שהחלו לצוץ דיווחים על יחס בלתי ראוי לעובדים בקובה ובפרו. מאחר שלממשלת בריטניה הייתה אחריות פוליטית ומשפטית על הנמלים בסין שמהם יצאו העובדים, כולל שיאמן, הופסק הסחר בעובדים במקומות אלה. עם זאת, הסחר פשוט עבר לנמל הפורטוגזי במקאו.
קולים רבים רומו או נחטפו ואז הוחזקו בברקונים (בספרדית: barracoon, מרכזי מעצר) או על גבי ספינות מטען בנמלי המוצא שלהם, באותו אופן שבהם הוחזקו העבדים האפריקאים בזמנם. כך למשל התגלה במקרה של תקרית מריה לוז ב-1872. ב-1875, העריכו הבריטים שכ-80% מהעובדים נחטפו. מסעם של העובדים, היה אכזרי ומסוכן והיה ידוע לשמצה כמו מעבר הביניים וכמו סחר העבדים האטלנטי בשעתם. התמותה הייתה גבוהה. לדוגמה, מוערך כי בין השנים 1847 – 1859, שיעור התמותה הממוצע של הקולים בהפלגות לקובה עמד על 15.2% ובהפלגות לפרו עמד שיעור התמותה בשנות החמישים של המאה ה-19 על 40% ובין השנים 1860 – 1863 על 30.44%.
העובדים נמכרו ונלקחו לעבוד במטעים ובמכרות בתנאי עבודה ומחייה גרועים. תקופת החוזה הטיפוסית עמדה על חמש עד שמונה שנים, אך קולים רבים לא שרדו בחיים למשך זמן זה בשל תנאי העבודה הקשים והיחס הלקוי לו זכו. אלה שכן שרדו מעבר לתקופת החוזה המקורית, אולצו להישאר בשעבוד לתקופה נוספת. הקולים שעבדו במטעי הסוכר בקובה ובמרבצי הגואנו באיי צ'ינצ'ה (Islas Chincha, "איי הגהנום") בפרו, זכו ליחס ברוטלי. 75% מהקולים שעבדו בקובה מתו לפני שהשלימו את תקופות החוזים שלהם. יותר משני שלישים מהקולים הסינים שהגיעו לפרו בין השנים 1849 – 1874 מתו במהלך תקופת החוזה שלהם. ב-1860 הסתכמו מספר הקולים שהובאו לאיי צ'ינצ'ה ב-4000 איש מאז החל הסחר בעובדים, איש מהם לא שרד.
בשל התנאים הבלתי נסבלים הללו, מרדו הקולים הסינים לעיתים קרובות כנגד מנהלי העבודה בני עמם וכנגד נציגי החברות בנמלי המוצא שלהם, על הספינות ובארצות בהן הם הועסקו. הקולים הוחזקו באותם שכונות מגורים יחד עם האפריקאים ומאחר ורבים מהם לא היו מסוגלים לשוב למולדתם או להביא את נשותיהם לארצות העולם החדש, נישאו רבים מהם לנשים ממוצא אפריקאי. היחסים הבין גזעיים של הקולים ונישואיהם לבנות העמים האפריקאים, האירופאים והילידים, יצרו אוכלוסיות מעורבות אפרו-אסיאניות ואסיו-לטינו-אמריקאיות.
היסטוריה > קולים סינים > ארצות הברית

ההגירה הסינית לארצות הברית הייתה כמעט כולה מרצון, אך תנאי העבודה והתנאים הסוציאליים היו עדיין ירודים. ב-1868 הותרה במסגרת הסכם ברלינגיים (Burlingame Treaty) בין סין לבין ארצות הברית, הגירה בלתי מוגבלת של סינים לארצות הברית. תוך עשור, החלו לצוץ רמות משמעותיות של רגשות אנטי-סיניים, שלובו על ידי פופוליסטים כמו דניס קירני ושניסחו סיסמאות גזעניות כמו "לאמריקני, המוות עדיף על חיים עם הסינים".
אף על פי שהעובדים הסינים תרמו לסלילתה של מסילת הרכבת הטרנס-קונטיננטלית הראשונה בארצות הברית ושל המסילה הפסיפית במערב קנדה, החוק האנטי קולי של מדינת קליפורניה של 1862 וחוק הדרת הסינים הפדרלי של 1882, גרמו לצמצום משמעותי בהגירה הסינית לארצות הברית.
על אף ניסיונות אלו להגביל את ההשפעה של העבודה הזולה מסין, החל משנות השבעים של המאה ה-19, סייעו עובדים סינים לבנות רשת של סוללות באזור הדלתה של נהר סקרמנטו ונהר סן ווקין. בנייתן של סוללות אלו הפכו אלפי אקרים של אדמות ביצה לשטחי חקלאות פוריים.
חוקת קליפורניה שכוננה ב-1879 הכריזה ש"החזקתם של הקולים האסיאתיים היא סוג של עבדות, והיא נאסרת לעד במדינה, וכל החוזים לעבודת קולים בטלים ומבוטלים".
היסטוריה > קולים סינים > קובה

המונח הספרדי לקולים היה Colonos asiáticos. שלטונות המושבה הספרדית בקובה פחדו מהתקוממויות עבדים כמו אלו שהתרחשו בהאיטי ועשו שימוש בקולים כאמצעי מעבר בין עבדות לעבודה חופשית. הקולים לא היו חופשיים אך גם לא עבדים. עובדים סינים חוזיים עבדו גם במטעי הסוכר של קובה גם לאחר ביטול העבדות במושבה ב-1884. שני החוקרים של עבודת הקולים בקובה, חואן פרסטרנה וחואן פרז דה לה ריבה, מצאו סימוכין לתנאים המחרידים שהיו מנת חלקם של הקולים הסינים בקובה וקבעו שהקולים היו עבדים לכל דבר ועניין למעט שמם. על פי השקפתו של החוקר דניז הלי, למרות היחס כלפי הקולים שדמה ליחס לעבדים, מעמדם המשפטי החופשי של העובדים האסיאתיים בקובה הפריד אותם ממעמד העבדות. הקולים יכלו להתעמת עם הבכירים מהם, לברוח, לעתור בפני פקידי ממשלה ולמרוד. עם השלמת מחויבויותיהם על פי החוזים שלהם, השתלבו ה- colonos asiáticos בארצות כמו פרו, הרפובליקה הדומיניקנית, פוארטו ריקו וקובה. הם אימצו את המסורות התרבותיות מילידי ארצות אלו והתקבלו בברכה בחברות הלא-סיניות כשהם מקיימים את המסורות התרבותיות שלהם. לפני המהפכה הקובנית ב-1959, הצ'יינהטאון של הוואנה הייתה הגדולה ביותר באמריקה הלטינית.
היסטוריה > קולים סינים > דרום אמריקה

בדרום אמריקה הועסקו העובדים החוזיים הסינים במכרות הכסף של פרו ובתעשיות השונות באזור החוף שלה (גואנו, כותנה וסוכר) מראשית שנות החמישים ועד לאמצע שנות השבעים של המאה ה-19. כ-100,000 איש היגרו כעובדים חוזיים. הם השתתפו במלחמת האוקיינוס השקט ובזזו ושרפו את האחוזות שבהן הם עבדו לאחר כיבוש לימה על ידי צבא צ'ילה בינואר 1880. כ-2,000 קולים אף הצטרפו לכוחות הצבא הצ'יליאני בפרו ולקחו על עצמם את תפקידי הטיפול בפצועים וקבורת המתים. אחרים נשלחו על ידי הצ'יליאנים לעבוד במרבצי החנקה שנכבשו אז על ידם.
היסטוריה > קולים סינים > דרום אפריקה

חברת ההנדסה והכרייה הסינית, שמאוחר יותר היה הרברט הובר, לימים נשיא ארצות הברית, מנהלה, הייתה פעילה באספקת כוחה עבודה של קולים סינים למכרות בדרום אפריקה בעשור הראשון של המאה ה-20 על פי בקשתם של בעלי המכרות, שמבחינתם כוח עבודה זה היה זול יותר בהשוואה לשחורים או ללבנים. התנאים הנוראים שהקולים סבלו מהם הובילו להעלאת שאלות בפרלמנט הבריטי.
היסטוריה > קולים סינים > סיום העסקת הקולים הסינים

ב-1866 הסכימו ממשלות בריטניה, צרפת וסין לבטל את הדרישה המשפילה שעל פיה על העובדים היה לשלם עבור הוצאות נסיעתם בחזרה למולדתם לאחר סיום החוזים שלהם. המעסיקים באיי הודו המערבית הבריטיים דחו את התנאים הללו, ובכך שמו קץ להעסקתם של הקולים. עד שההעסקה בוטלה לחלוטין ב-1875, מעל 150,000 קולים נמכרו לקובה לבדה, רובם הגיעו ממקאו. עובדים אלו סבלו מתנאים גרועים בהרבה מאלה של מקביליהם ההודים. גם לאחר הרפורמות של 1866, לא השתפרו התנאים בהרבה, נהפוך הוא, הם אף התדרדרו. בראשית שנות השבעים, הובילה החשיפה בעיתונות לתופעת הקולים למחאה ציבורית וממשלת בריטניה, יחד עם ממשלת סין, הפעילה לחץ על הרשויות הפורטוגליות לשים קץ לסחר בקולים במקאו. לחץ זה נשא לבסוף פרי ב-1874. עד נקודת זמן זו, הגיעה מספר הקולים הסינים בכללותם ליותר מחצי מיליון.
היסטוריה > קולים סינים > סמואה הגרמנית

המונח קולים היה גם בשימוש לעובדים הסינים שגויסו לחוזי עבודה במטעי הקקאו בסמואה הגרמנית. בעלי המטעים הגרמנים עשו מאמצים כבירים לאפשר להם גישה לאספקת כוח העבודה מסין. ב-1908 דווח על יחס אכזרי כלפי הקולים שעבדו במטעים הגרמנים בסמואה. העסקתם של הקולים החלה לאחר הקמתה של המושבה הגרמנית בסמואה ב-1900 והסתיימה בעת כיבוש סמואה הגרמנית על ידי ניו זילנד ב-1914. מעל 2000 קולים סינים היו באיים בעת כיבושם ב-1914 ורובם הוחזרו בסופו של דבר למולדתם על ידי הממשל הניו זילנדי.
הערות שוליים

↑  Gaurav, Kumar; Singhal, Mayank. Licensing and Livelihood: Railway Coolies. Centre for Civil Society (CCS), India.
↑  חלק מהמילונים העכשוויים לא מציינים את המונח קולי כפוגעני. לדוגמה: "פועל בלתי מקצועי או סבל במזרח הרחוק או שמוצאו מהמזרח הרחוק הנשכר בשכר נמוך" (מילון מריאם וובסטר) או עושים הבחנה בין השימוש הפוגעני, "אדם שמוצאו מתת-היבשת ההודית" ובין המינוח הבלתי פוגעני שמקורו בימים עברו, "פועלים ילידים בלתי מקצועיים בהודו, סין וארצות אסיאתיות אחרות" (מילון אוקספורד המרוכז). עם זאת, כמה מהמילונים מציינים שהמילה עלולה להיחשב פוגענית בכל ההקשרים, "מילה מיושנת לתיאור עובד בלתי מיומן בשכר נמוך מאוד, בעיקר בחלקים של אסיה, מילה מיושנת ופוגענית... אין להשתמש במונח זה" (מילון לונגמן)
↑  Malema under fire over slur on Indians, 24 News, 2011-10-20
1 2  Oxford English Dictionary, retrieved 19 April 2012
↑  Britannica Academic Edition, retrieved 19 April 2012
↑  Coolie Trade in the 19th Century, retrieved 29 May 2013
↑  Chinese in the English-Speaking Caribbean
↑  Asia-Canada:Chinese Coolies, retrieved 14 June 2013
↑  American Involvement in the Coolie Trade (PDF), retrieved 14 June 2013
↑  "Chinese Coolies in Cuba", The New York Times, 16 July 1876, retrieved 14 June 2013
↑  Chinese Indentured Labour in Peru, retrieved 14 June 2013
1 2 3 4 5 6 7 8  "History of Indian and Chinese Coolies and their Descendants". Retrieved 2013-12-17.
↑  "Forced Labour". The National Archives, Government of the United Kingdom. 2010.
1 2  Slave Trade:Coolie Trade (PDF), retrieved 29 May 2013
↑  Elmer Clarence Sandmeyer, The Anti-Chinese Movement in California, University of Illinois Press, 1991
↑  California Constitution, Art. XIX, Sec. 4 (1879)
↑  Significance of Chinese Coolies to Cuba, retrieved 14 June 2013
↑  "Indian indentured labourers". The National Archives, Government of the United Kingdom. 2010.
↑  The Long, Long Trail: The Labour Corps of 1917-1918
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00567026 
קולים סינים בסלילת מסילת הברזל הטרנס-יבשתית בארצות הברית
קטרי טקקויטה

| --- | --- |

קָטֵרי טֵקָקְוִיטָה מצוירת מהזיכרון על ידי האב קלוד שושטייר במועד לא ידוע בין1682 ל-1693
 לידה:  1656 אוסרננון (אנ'), צרפת החדשה
 פטירה:  17 באפריל 1680 (בגיל 24 בערך) קאהנאווק (אנ'), צרפת החדשה
 קדוש עבור:  הכנסייה הקתולית
 ביאטיפיקציה:  22 ביוני 1980, קריית הוותיקן על ידי יוחנן פאולוס השני
 קאנוניזציה:  21 באוקטובר 2012, קריית הוותיקן על ידי בנדיקטוס השישה עשר
 מקום פולחן עיקרי:  כנסיית פרנציסקוס הקדוש, קההנווק, קוובק
 חג:  17 באפריל בקנדה, 14 ביולי בארצות הברית
קָטֵרי טֵקָקְוִיטָה (באנגלית ובצרפתית: Kateri Tekakwitha;‏ 1656, אוסרננון (Ossernenon) מדינת ניו יורק - 17 באפריל 1680, קהנווק קוובק), הייתה נזירה מוהוקית והקדושה הראשונה של הכנסייה הקתולית מבנות האומות הראשונות.
קורות חיים

קָטֵרי טֵקָקְוִיטָה (משמעות השם בשפת האירוקוי היא "זו שצועדת בהיסוס") ידועה גם בכינויה "שושן צחור של המוהוקים". נולדה בשנת 1656 באוסרננון (Ossernenon) שהייתה אז בשלטון צרפתי. טֵקָקְוִיטָה הייתה בתם של קננרונרוה צ'יף משבט מוהוק וטגסקויטה בת שבט אלגונקוין (Algonquin). האם הוטבלה לנצרות בילדותה והתחנכה במסיון קתולי. היא נחטפה על ידי המוהוקים ונשאה לקננרונרוה.
בגיל 4 התייתמה טֵקָקְוִיטָה משני הוריה שנפטרו ממחלת האבעבועות. היא עצמה החלימה אולם ראייתה נפגמה ופניה כוסו צלקות. טֵקָקְוִיטָה גודלה על ידי דודה (אחי אביה) ואשתו.
בשנת 1674, כשהייתה בת 18, פגשה את הכומר הישועי ז'אק דה למברויל שהגיע לעיירה. טֵקָקְוִיטָה התוודתה לפניו על שאיפתה להתנצר ובעזרתו החלה ללמוד את הקטכיזם הקתולי. היא הוטבלה בגיל 19, ביום הפסחא1676. היא הוטבלה בשם קתרינה על שם הקדושה קתרינה מסיינה. כעבור כחצי שנה ב-1677 טֵקָקְוִיטָה הצטרפה למיסיון הישועי בקהנווק, שם נשארה עד סוף ימיה.
קטרי נפטרה בקהנווק, בעקבות מחלה, ב-17 באפריל 1680. היא נקברה במקום, ומעל קברה הוקמה קפלה.
חזיונות ומעשי ניסים

על פי המסורת, זמן קצר לאחר מותה נעלמו הצלקות שעל פניה (אותם קיבלה כתוצאה מהאבעבועות השחורות בהן חלתה בילדותה) והם הפכו חלקים ויפים. שלושה ממכריה העידו כי קטרי הופיעה בפניהם בימים שלאחר מותה.
במשך השנים התפרסמו מספר מקרים שאנשים החלימו ממחלות קשות בעקבות חשיפתם ל"שרידי קדושים" שלה: חפצים שהיו שייכים לה, כפיסי עץ מארונה, אפר מקברה.
בשנת 2006 ילד שגסס בעקבות זיהום בחידק אלים, הבריא "מהיום למחר" לאחר שנזירה קתולית הצמידה לגופו שבר עצם של קָטֵרי טֵקָקְוִיטָה. ב-19 בדצמבר 2011 האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר הכיר בנס הזה, ובכך סלל את הדרך להכרזתה לקדושה.
הליך הקדשתה

הכומר הישועי קלוד שושטייר (Claude Chauchetière), שהכיר את קָטֵרי טֵקָקְוִיטָה בחייה, היה הראשון שהאמין בקדושתה הוא גם כתב ביוגרפיה שלה בשנת 1695. ביוגרפיה נוספת נכתבה ב-1696 על ידי הכומר הישועי פייר שולנק (Pierre Cholenec) שהכיר אותה אף הוא במיסיון בקהנווק. שניהם פרטו את תכונותיה הנעלות, ששימשו בעתיד בהליך הקדשתה. שניהם פרטו את תכונותיה הנעלות, ששימשו בעתיד בהליך הקדשתה. הליך הקדשתה ניזום בשנות ה-80 של המאה ה-19 בפנייה של מסיונים ובישופים קתוליים אינדיאניים. אליהם הצטרפה, בשנת 1884, הוועידה הקתולית של ארצות הברית ובהמשך הקתולים של קנדה. אולם ההליך עצמו החל רק כעבור כ-60 שנה, כאשר ב-3 בינואר 1943, האפיפיור פיוס ה-12 הכריז עליה כמכובדת. כעבור עוד 37 שנים, ב-27 ביוני 1980, היא הוכרזה כמבורכת על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני. לבסוף הוכרזה כקדושה ב-18 בפברואר 2012 על ידי האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר.
יום החג שלה הוא 17 באפריל בקנדה ו-14 ביולי בארצות הברית.
מורשתה

החל מ-1684 אנשים החלו לעלות לרגל לקפלה שהוקמה ליד קברה. במחצית המאה ה-18 החלו הקתולים לראות בה את "מגינת קנדה".
ביוגרפיות שלה התפרסמו ב-10 שפות.
לקריאה נוספת

ספר מ-1860 על חיי קָטֵרי טֵקָקְוִיטָה (באנגלית)
הערות שוליים

↑  כיום לא רחוק מהעיר גלן במדינת ניו יורק
↑  18 באפריל
↑  קָטֵרי הוא צורת השם במוהוקית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007339527505171  PLWABN: 9810661827105606  BNE: XX1271508  BnF: cb119449004 (data)  GND: 118836625  ISNI: 0000 0001 0792 3041  LCCN: n80094166  NKC: jx20120629006  NTA: 086238493  SNAC: w6k93rqv  SUDOC: 027398145  VcBA: 495/10523  VIAF: 74650304   WorldCat (עם VIAF): 74650304
קרב סואמוסאלמי

מפה המציגה את התקדמות הכוחות בקרב סואמוסאלמי
קרב סואמוסאלמי (בפינית: Suomussalmi) היה קרב שהתנהל בין פינלנד לבין ברית המועצות במהלך מלחמת החורף. קרב זה נמשך מ-7 בדצמבר 1939 עד 8 בינואר 1940. הקרב הסתיים בניצחון לפינלנד אל מול הכוחות הסובייטים העדיפים והגדולים מהם במספרם. בפינלנד, הקרב נחשב לניצחון הפיני החשוב והמשמעותי ביותר המסמל את מלחמת החורף.
התנהלות הקרב

ב-30 בנובמבר 1939, דיוויזיית חיל הרגלים ה-163 של ברית המועצות פלשה לפינלנד מצפון-מזרח והגיעה אל הכפר סואמוסאלמי. הסובייטים תכננו להגיע לעיר אואולו ולבתר את פינלנד לשני חצאים. בקרבת הכפר היה רק גדוד פיני אחד, שבעת הפלישה ישב בראטה הסמוכה לכפר.
הכפר סואמוסאלמי נפל לידי הסובייטים ב-7 בדצמבר, אך הפינים הרסו אותו לפני שנסוגו מהכפר, כדי למנוע מהכוחות התוקפים מזון ומחסה, והתקדמו לעבר האגמים ניסקנסלקה והאוקיפרה.
הלחימה העזה הראשונה החלה ב-8 בדצמבר, כאשר כוחות סובייטיים עדיפים החלו לתקוף את הכוחות הפינים ממערב לאגמים. ניסיון זה נכשל כישלון מר. לאחר מכן הסובייטים ניסו לכבוש את העיר פואולנקה, אך לא הצליחו להדוף או להניס את המגינים על העיר.
ב-9 בדצמבר הכוחות הפינים באזור תוגברו, וקולונל היילמאר סילאסוואו קיבל את הפיקוד עליהם. האחרון פתח בהתקפת נגד במאמץ לכבוש מחדש את הכפר סואמוסאלמי. כוחותיו התקדמו לעבר הכפר, לא הצליחו לגבור על הכוחות הסובייטים המגינים וספגו אבדות קשות.
ב-24 בדצמבר חידשו הכוחות הסובייטים את התקפתם, אך לא הצליחו לפרוץ את מערך ההגנה הפיני.
ב-27 בדצמבר, לאחר שהפינים תוגברו בשתי חטיבות נוספות, הם החלו לתקוף. הפעם, הם הצליחו להחזיר לשליטתם את הכפר והסובייטים נסוגו לעבר האגמים הקפואים מסביבו.
בשלב זה, דיוויזיית חיל הרגלים ה-44 של ברית המועצות הגיעה לאזור והתקדמה לכיוון סואמוסאלמי, אך נאלצה לשוב על עקבותיה. בין 4 ל-8 בינואר 1940, תקפו הפינים את הטור של הדיוויזיה, פיצלו את כוחותיה, והשמידו אותם בזה אחר זה. במהלך הלחימה נפל לידי הפינים ציוד כבד סובייטי רב. ההצלחה פינית הייתה בין היתר תוצאה של מודיעין מוצלח.
תוצאות הקרב

הקרב הסתיים בניצחון פיני מוחץ, שהעלה את המורל בקרב חיילי צבא פינלנד. הניסיון הכושל לפצל את שטח פינלנד עלה לצבא האדום במחיר כבד. הכוחות הסובייטיים שהשתתפו בקרב איבדו כמחצית מכוחם, וספגו 21–27 אלף הרוגים, פצועים ונעדרים. אבדות הצבא הפיני היו קלות יחסית. כ-800 הרוגים ונעדרים ו-1200 פצועים.
במהלך הקרב נפל בידי הפינים שלל רב, שכלל 43 טנקים, 71 תותחים, 260 משאיות, 1,170 סוסים
, 29 מרגמות וציוד צבאי נוסף.
אלוור אלטו פיסל אנדרטה לזכר חיילי פינלנד שנפלו בקרב.
ניתוח הקרב

קרב סואמוסאלמי הדגים כיצד כוח קטן ומיומן, הנלחם בשטח הביתי שלו יכול לגבור על כוח עדיף ממנו במספרים. הסיבות שסייעו לפינלנד להשיג ניצחון בקרב:
לכוחות הפינים היה כושר תנועה רב יותר בשדה הקרב על מזחלות ומחלקיים. הציוד הכבד של הסובייטים אילץ אותם לנוע רק בדרכים סלולות.
היעד של הסובייטים לחצות את פינלנד לשתיים נראה הגיוני על גבי המפה, אך לא היה ריאלי בפועל. הקו אותו רצו לחצות כלל שטח מיוער ומלא באגמים קפואים. כלי הרכב של ברית המועצות הפכו למטרה קלה בשטח זה עבור יחידות הסקי הפיניות.
האסטרטגיה הפינית הייתה גמישה ולא שגרתית. הם תקפו מטבחי שדה של הסובייטים, תקיפות שפגעו במורל החיילים הלוחמים במזג אוויר חורפי-ארקטי קשה.
כוחות הצבא האדום לא היו ערוכים בציוד ובלבוש למזג האוויר הקשה. כמו כן, המדים לא סיפקו הסוואה.
מנגד, לכוחות הצבא הפיני היה ביגוד וציוד חם המותאם ללחימה בטמפרטורות מקפיאות בשטח מושלג.
לצבא הפיני היה מורל גבוה במאבק, הם נלחמו על ביתם. הכוחות הסובייטים נלחמו רק מסיבות פוליטיות ועם הזמן המורל שלהם בקרב דעך.
כשל של המודיעין הסובייטי: הסובייטים עשו שימוש בקווי טלפון רגילים להם צותתו הפינים.
במסגרת הטיהורים הגדולים של שנות השלושים, סטלין הוציא להורג קצינים מנוסים ובכירים בצבא האדום. הקצינים שתפסו את מקומם היו קצינים צעירים וחסרי ניסיון.
הערות שוליים

↑  http://heninen.net/raatteentie/joukkoviesti/ks2004-2_f.htm
↑  http://www.winterwar.com/Battles/Suomussalmi.htm
↑  https://ukrainiancrusade.blogspot.co.il/2016/11/ukrainian-talvisota-unknown-history-of.html
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548598105171  LCCN: sh85130569
קרב מפרץ דלאוור

קרב מפרץ דלאוור (באנגלית: Battle of Delaware Bay), או קרב קייפ מאי (Battle of Cape May), היה קרב ימי שאירע בין ממלכת בריטניה לארצות הברית במלחמת העצמאות האמריקאית בין 7 באפריל ל-8 באפריל 1782. פלגה בריטית של שלושה כלי שיט תקפה שלושה כלי שיט אמריקאים, אשר ליוו צי סוחרים. הקרב שהתפתח לאחר מכן במפרץ דלאוור, ליד קייפ מאי, הסתיים בניצחון מוחץ של הכוחות האמריקאיים. התקרית ארעה בבוקר יום 7 באפריל, עת נתקלו 5 ספינות סוחר אמריקאיות בצי של חיל הים הבריטי. בעקבות ההתערבות של הצי האמריקאי הסתיים הקרב ביום שלמחרת בניצחון של הכוחות האמריקאיים. שני הצדדים הלוחמים ספגו אבדות כבדות, לצי הבריטי נהרגו עשרים איש ושלושים ושלושה נפצעו, ולכוחות האמריקניים היה אובדן של ארבעה הרוגים ואחד עשר פצועים.
קטרין קראבה

קטרין קראבה (בגרמנית: Katrin Krabbe; נולדה ב-22 בנובמבר 1969) היא אתלטית עבר ממזרח גרמניה וגרמניה. היא אלופת עולם (טוקיו 1991) ואלופת אירופה (ספליט 1990) בריצות היוקרתיות ביותר ל-100 מטר ול-200 מטר. הושעתה ל-3 שנים בשל שימוש באימרוץ.
ביוגרפיה

קראבה נולדה בנויברנדנבורג, מקלנבורג-מערב פומרניה.
ביוגרפיה > אלופת אירופה

באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בספליט, יוגוסלביה בשנת 1990 זכתה קראבה ב-3 מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.89 שניות, לפני זילקה מילר (11.10 שניות) וקרסטין ברנדט (11.17 שניות) שתיהן ממזרח גרמניה, בריצת 200 מטר בשיא אישי של 21.95 שניות, לפני בת ארצה הייקה דרקסלר (22.19 שניות) וגלינה מלצ'וגינה מברית המועצות (22.23 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 41.68 שניות, לפני מערב גרמניה (43.02 שניות) ובריטניה (43.32 שניות).
ביוגרפיה > אלופת עולם

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 זכתה קראבה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד והייתה לאתלטית המצטיינת באליפות. מדליות זהב בריצה היוקרתי ביותר ל-100 מטר בתוצאה של 10.99 שניות, לפני גוון טורנס מארצות הברית (11.03 שניות ) ומרלין אוטי מג'מייקה (11.06 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 22.09 שניות, שוב לפני טורנס (22.16 שניות) ואוטי (22.21 שניות). מדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.33 שניות, אחרי ג'מייקה (41.94 שניות) וברית המועצות (42.20 שניות).
שימוש בחומרים אסורים

למרות שהשתמשה בחומר שלא היה איסור על שימוש בו באותה תקופה, קנבוטרול (Clenbuterol), קיבלה קראבה השעיה למשך 3 שנים ולא יכלה להשתתף באולימפיאדת ברצלונה (1992) ולמעשה הקריירה הספורטיבית שלה הגיעה לסיומה.
תארים והישגים

קרבה זכתה בשנים 1990 ו-1991 בתואר ספורטאית השנה בגרמניה.
קרבה זכתה בשנת 1991 בתואר אתלטית השנה בעולם.
שיאים אישיים

ריצת 100 מטר: 10.89 שניות (ברלין, 20 ביולי 1988)
ריצת 200 מטר: 21.95 שניות (ספליט, 30 באוגוסט 1990)
קפה פטר

| --- | --- |

חלל בית הקפה שהפך לסלון דירת מגורים
 מידע כללי
 סוג:  בית קפה 
 כתובת:  כרמייה 4 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1948
 תאריך פתיחה רשמי:  1948 
 תאריך פירוק:  1974 
 קואורדינטות:  31°45′56″N 35°13′22″E﻿ / ﻿31.765639489451°N 35.222674440305°E﻿ / 31.765639489451; 35.222674440305
  (למפת ירושלים מוגדלת) קפה פטר(למפת ירושלים רגילה) קפה פטר(למפת הרי ירושלים רגילה) קפה פטר(למפת הרי ירושלים מוגדלת) קפה פטר
 
קפה פטר היה קפה-מסעדה שפעל ברחוב כרמייה 4 במושבה הגרמנית בירושלים בין השנים 1948-1974 בקירוב. בית הקפה נודע באווירתו האירופאית, ושימש מקום מפגש לעולים רבים שמוצאם מארצות מרכז-אירופה.
היסטוריה > המבנים ברחוב כרמייה 2-4

המבנים ברחוב כרמיה 2-4, שנבנו בידי הטמפלרים, והיו בבעלות משפחת אימברגר, היו 'מתחם בפני עצמו' בתוך שכונת המושבה הגרמנית. במרחב שבין בתי המתחם קיימת גם חנייה למכוניות.
הבית ברחוב כרמיה 2 (פינת רחוב עמק רפאים 11) נבנה בשנת 1875 בידי פרידריך יוהאנס אימברגר, כמבנה בעל קומה אחת מעל דירת מרתף. לבית גג רעפים וחלונות קשתיים. הבית עצמו בנוי בצורת האות וו בגלל המבנה הצמוד מאחור.
לאחר מותו של אימברגר, עברה לגור בבית נכדתו, אמה אימברגר (1881-1950). מאחורי הבית ברחוב כרמיה 2 קיימת כניסה לדירת מרתף, ומבנה נוסף שבחזיתו שלוש קשתות, המשמש כיום כדירת מגורים. מבנה נוסף זה הצמוד מאחור למבנה בחזית שימש כיקב וכמשרדים של משפחת אימברגר.
הבית שממוקם ברחוב כרמיה 4 נבנה בשנת 1920, היה גם הוא בבעלות אמה אימברגר, ובו שכנה חנות כלי הבית שלה. בתקופה יותר מאוחרת הפך הבית להיות 'קפה פטר'. בניין זה התווסף לבניין ברחוב כרמייה 2, בידי כריסטיאן אימברגר שבנה אותו עבור אמה אימברגר, כמבנה בן קומה אחת, גג בטון שטוח, וגרם מדרגות לגג.
היסטוריה > הקמת בית הקפה

בשנת 1939, עם תחילת מלחמת העולם השנייה, גורשו התושבים הטמפלרים מהמושבה הגרמנית מכיוון שנחשדו באהדה למשטר הנאצי ובתמיכה בו.
המבנה ברחוב כרמיה 4 הפך לנקודת בילוי ושק"ם לחיילי הצבא הבריטי, שהחזיקו בו עד 1947.
בשנת 1948, לאחר עזיבת הבריטים, נלקח המבנה בידי פליט יהודי-הונגרי בשם פטר, שהפעיל אותו כבית קפה ומקום מפגש ל"סטודנטים, אמנים, אוהבים שחיפשו מסתור, ואלופים עם מזכירותיהם". פטר עצמו היה קודם לכן הקונדיטור של "קפה רחביה" והתגורר, בחדרי הכביסה הקטנים מעל לקומה ב' של בית מולכו בשכונת רחביה.
קפה פטר נודע בירושלים בזכות העוגות והקפה שהוגשו בו. בנוסף שימש המקום, כאמור, כנקודת מפגש לאוהבים (במדורי הרכילות נזכר משה דיין כמי שנפגש שם עם נשים), אנשי ביטחון ערכו מפגשים חשאיים במקום המבודד הזה, חבריו של פטר מהונגריה, שחיפשו את אווירת התקופה האוסטרו-הונגרית כפי שחוו אותה בארצות מוצאם, הפכו את בית הקפה לביתם. "בקפה פטר ישבו באותן שנים יוצאי טרנסילבניה, הונגריה, בוקובינה ובולגריה ודיברו בשפות של האימפריה האוסטרו-הונגרית, ובעיקר בגרמנית שלה. והכל שם, טעם האוכל, הגינונים, נימת הדיבור השתיקה בין המשפטים, כמו שהיה בבית, גם הגינה, האולם, הארונות והכיסאות כמו התגלגלו משם ובאו לכאן... אך עברתי את סף השער, ידעתי: אלא הם דודיי ובני דודיי האבודים... הם גררו לכאן את שפתם, את לבושם...".
לבית הקפה הייתה גינה, שאותה מתארים אמנון דנקנר ודוד טרטקובר בספרם: "גינה קטנה עם רהיטי קש ועצים נותני צל. ריח אורנים ומרבד דק של מחטי אורן פרוש על החצץ, לימון סקווש נהדר בכוסות ארוכות. קפה ושוקו חם בספלי חרסינה אירופיים".
בשנת 1954 מכר פטר את הקפה לבני הזוג לודוויג (1901-1955) ואילנה (1903-1993) מונק. אשתו של מונק ניהלה את בית הקפה והמשיכה את מסורת בית הקפה עד שנת 1974. בתקופת ניהולה התרחב המוניטין של בית הקפה בזכות הקפה המשובח שהוגש במקום, בזכות האפייה ובזכות הארוחות הטעימות. מאז סגירת בית הקפה ועד היום משמש המבנה למגורים, ואף נבנתה על גגו קומה אחת נוספת. במהלך השנים, מאז החל המבנה לשמש למגורים, התחלפו הדיירים בבניין פעמיים-שלוש לפחות.
מורי דרך כוללים בסיוריהם את הבתים ברחוב כרמייה 2-4 כחלק קבוע של הסיור במושבה הגרמנית.
היסטוריה > ספרו של אהרן אפלפלד על בית הקפה

בשנות ה-60 ישבו בבית הקפה סופרים ירושלמים ידועים, ובהם: חיים גורי, דוד שחר, יהודה עמיחי, יהושע טן-פי ואהרן אפלפלד. אפלפלד הזכיר את בית הקפה פעמים רבות בספרים שכתב ובראיונות שנתן. בספרו האוטוביוגרפי "עוד היום גדול - ירושלים: הזיכרון והאור" תופש בית הקפה תפקיד מרכזי. כתב אפלפלד: "קפה פטר במושבה הגרמנית היה בית הקפה הראשון הקבוע שלי. למעלה מעשר שנים ישבתי בו, משנת חמישים ושלוש עד אמצע שנות השישים. בגינתו התחלתי את לימודי האוניברסיטאיים ובה סיימתי אותם... ב'פטר' אכלתי את ארוחותיי, קראתי, התכוננתי לבחינות, אך בעיקר כתבתי. נכון יותר - נאבקתי על הביטוי". והוא מוסיף: "אחרי יום-יומיים מחוץ ל'פטר' הייתי חוזר לשם כנאשם. בעלת המקום, אילנה, חשדה בי שאני בוגד בה. אני כמובן הכחשתי וטענתי כי ישיבתי בבתי קפה אחרים אינה באה על חשבון 'פטר'. 'פטר' הוא מקומי האהוב ואין לו תחליף. וכך אמנם הרגשתי. רק בקפה 'פטר' כתבתי שעות ארוכות ובקצב אחיד. שם נחלצתי מכבליו של הסיפור הקצר והתחלתי לכתוב נובלות. ב'פטר' היה כל שנצרכתי לו. קפה טוב, כוסית קוניאק וסיגריה. הסם המשולש הזה החזיק אותי על רגלי שנים, אבל יותר מהסם הקסימו אותי האנשים שהקיפו אותי. אני השתקפתי בבדידותם". ברוח זו, הוסיף אפלפלד בריאיון בעיתון "הארץ": "אני יושב במשך שנים רבות בבתי קפה בירושלים. הקפה הוותיק האהוב עלי היה 'קפה פטר' במושבה הגרמנית. בעלת המקום הייתה אישה מיוחדת במינה, שטיפלה בכל אחד ואחד מיושבי הקפה. אך המקום נסגר, לצערי, בשנות ה-60 המאוחרות".