stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איידה קראדוק
לאחר מותה

לאחר מותה של קראדוק דעכה התנועה הפוריטנית בארצות הברית, והחל עידן של חופש ביטוי וחופש מיני.
ליזי, אמה של איידה ס. קראדוק, מתה בשנת 1904 ונקברה לצדה בבית קברות במערב פילדלפיה.
מספר חוקרים אספו מכתבים, יומנים, כתבי יד וחומרים מודפסים של קראדוק. אוסף כתביה נמצא כיום באוניברסיטה בדרום אילינוי.
סופרים אחרים, שפרסמו מאוחר יותר ספרים על מיסטיקה ומיניות, עשו שימוש בטכניקות מיניות שקראדוק תיארה בספריה.
בשנת 2007 הוצג במיאמי מחזה על חייה בשם "Smut" ("ניבול פה").
בשנת 2010 פורסמה ביוגרפיה של קראדוק, בשם "Heaven's Bride". באותה שנה ראו אור בארצות הברית מהדורות חדשות של חלק מספריה של קראדוק.
הערות שוליים

↑  Ida Celanire Craddock & Voltairine de Cleyre: Two Freethinkers of Philadelphia, ‏18 בנובמבר 2016 (באנגלית).
↑  The Wedding Night, באתר אוניברסיטת נברסקה–לינקולן, ‏1902 (באנגלית).
↑  Ida C Craddock, The heaven of the Bible, באתר ארכיון האינטרנט, ‏1897 (באנגלית).
↑  Obscene, Lewd, and Lascivious: Ida Craddock and the Criminally Obscene Women of Chicago, 1873-1913, באתר JSTOR, ‏1993 (באנגלית).
↑  Women Making a Difference: Ida Craddock, Adelaide Johnson, and Laura Dainty Pelham, באתר אוניברסיטת צפון אילינוי, ‏1997 (באנגלית).
↑  On the notion of a “creator” of modern yoga, ‏9 בינואר 2015 (באנגלית).
↑  דניאל דריי, לאהוב במאה ה-21, באתר עברית (הוצאה לאור), ‏אפריל 2019.
↑  A Wanton Woman: The Life of Ida C. Craddock, באתר NPR, ‏11 בדצמבר 2010 (באנגלית).
קרוליין קפנס

| --- | --- |

 לידה:  10 בנובמבר 1976 (בת 47) בארנסטבל, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בראון, Barnstable High School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 תקופת הפעילות:  מ-2005 
 אתר רשמי
 
קרוליין קפנס (באנגלית: Caroline Kepnes; נולדה ב-10 בנובמבר 1976) היא סופרת ותסריטאית אמריקאית ממוצא יהודי.
ביוגרפיה

קפנס נולדה וגדלה בקייפ קוד, מסצ'וסטס. אביה הוא יהודי, והיא מגדירה את עצמה כ"חצי יהודייה". היא למדה באוניברסיטת בראון, ולאחר מכן עבדה ככתבת בידור במגזין "אנטרטיינמנט ויקלי".
קריירה

ב-2014 כתבה קפנס את ספרה הראשון, "את". ז'אנר הספר הוא דרמה-רומנטית אפילה, וקפנס שיתפה כי הוא נכתב בתקופה קשה בחייה, בה אביה מת והיא התמודדה עם אתגרים אישיים נוספים.
ב-2016 פרסמה ספר שני לטרילוגיה, "גופות מוסתרות".
ב-2018 פרסמה את ספרה השלישי, "Providence", שלא היווה המשך לספרים הקודמים, אלא היה מותחן רומנטי בעל היבטים על-טבעיים. בינואר 2021 הודיע שירות הזרמת המדיה "Peacock" כי הספר יעובד לסדרת טלוויזיה.
ב-6 באפריל 2021 פרסמה את הספר השלישי בסדרת "את", "You Love Me", והודיעה כי היא עובדת על ספר רביעי בסדרה.
קריירה > סדרת הטלוויזיה

בפברואר 2015 הודיעו גרג ברלנטי (אנ') וסרה גמבל (אנ') כי יעבדו את הספר "את" לסדרת טלוויזיה בעלת שם זהה.
ב־9 בספטמבר 2018 הסדרה עלתה לראשונה בארצות הברית ב-"Lifetime" (אנ'), וב־26 בדצמבר 2018 עלתה לשידור בנטפליקס וצברה קהל רחב עם למעלה מ-40 מיליון צפיות. ב-26 ביולי 2018 "Lifetime" הודיעו כי הסדרה חודשה לעונה שנייה ותבוסס על רומן ההמשך "Hidden Bodies" ("גופות מוסתרות"). ב-3 בדצמבר 2018, הוכרז כי הסדרה תעבור לנטפליקס ותהפוך לסדרה רשמית שלה. ב-26 בדצמבר 2019 עלתה העונה השנייה לשידור בנטפליקס.
בינואר 2020 חודשה הסדרה לעונה שלישית, אשר עלתה לשידור ב-15 באוקטובר 2021.
באוקטובר 2021 נודע כי הסדרה חודשה לעונה רביעית.
האצטדיון העירוני בת ים

| --- | --- |

חזית האצטדיון
 כתובת:  דרך מנחם בגין 7
 מיקום:  ישראל בת ים, ישראל
 קואורדינטות:  32°00′03″N 34°44′54″E﻿ / ﻿32.000833333333°N 34.748472222222°E﻿ / 32.000833333333; 34.748472222222
 תקופת הפעילות:  1991–הווה (כ־33 שנים)
 בעלים:  עיריית בת ים
 מפעיל:  בית"ר תל אביב בת ים
 אדריכל:  משה לופנפלד וגיורא גמרמן
 קבוצות:  הפועל בת ים (2004-1991, 2018-2012)   מכבי עירוני בת ים (2014-2004)   מועדון ספורט בת ים (2019-2018)  בית"ר תל אביב (2023–הווה)   מועדון ספורט כפר קאסם (2024–הווה)   בית"ר בת ים (בעבר)
 מושבים:  2,800
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) האצטדיון העירוני בת ים(למפת גוש דן רגילה) האצטדיון העירוני בת ים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום האצטדיון העירוני בת ים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום האצטדיון העירוני בת ים  he האצטדיון העירוני בת יםhe האצטדיון העירוני בת יםמפת __ בת ים (in English: Bat Yam) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv) ממזרח: __ חולון (in English: Holon) מדרום: __ ראשון לציון (in English: Rishon LeZion) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
האצטדיון העירוני בבת ים הוא אצטדיון הכדורגל בבת ים אשר מכיל כ-2,800 מקומות ביציע אחד לאחר שקיבולתו צומצמה מ-3,100 מקומות ישיבה שהכיל קודם לכן.
היסטוריה

האצטדיון נבנה בשנת 1991, בדרום מזרח העיר, בקריית הספורט העירונית, והחליף את האצטדיון הישן בעיר, שהיה ממוקם בדרום מערב העיר. המבנה, בסגנון הברוטליסטי, תוכנן על ידי האדריכלים משה לופנפלד וגיורא גמרמן. בעבר שימש האצטדיון העירוני גם קבוצות כדורגל אחרות בעיר בטרם אלו התפרקו. לעיתים נערכים באצטדיון משחקים במסגרת טורנירי נוער בינלאומיים שונים, טורנירי בתי ספר בעיר, וכן משחקי מבחן לעליית ליגה/הישרדות בליגות נמוכות.
קריית הספורט כוללת, מלבד האצטדיון ומגרשי האימונים הסמוכים לו, גם את הקאנטרי קלאב העירוני בו קיימת גם בריכה אולימפית וכן את מרכז הטניס של העיר המכיל 10 מגרשים ובעבר אף תוכנן לצידם היכל הוקי קרח. בינואר 2016 הגישה עיריית בת ים לוועדה המחוזית תוכנית להריסת הקאנטרי קלאב לטובת הקמת פרויקט מגורים של 500 דירות על שטחו לצד מגדלי משרדים ושטחי מסחר כחלק מתוכנית הפיתוח לדרום העיר ורובע "פארק הים" שמתוכנן בו לצד תכנון קאנטרי קלאב חלופי ברובע החדש. אך תוכניות מכירת שטח הקאנטרי קלאב והריסתו בוטלו על ידי העירייה ב-2019. תוכניות פיתוח עתידיות כוללת הקמת ספורטק עירוני חדש בקרבת האצטדיון ברובע "פארק הים" וכן היכל ספורט עירוני. האצטדיון עצמו בעל עתודות הרחבה ל-6000 מקומות לכל הפחות כך שיוכל לארח בעתיד גם משחקים בליגת העל.
בדצמבר 2015 יצאה עיריית בת ים במכרז להקמת אצטדיון חדש שנועד להכיל עד 30,000 מקומות במקום האצטדיון הנוכחי. באפריל 2016 פורסם שבמכרז זכה אמיר כבירי שבאותה עת היה אף בעליה של קבוצת הכדורגל הפועל תל אביב והתעתד לתכנן את האצטדיון עבורה. אך על אף שהבעלות על הקבוצה נלקחה ממנו, הוא נותר בעל הזכויות לתכנון האצטדיון החדש שתוכנן על ידי תאגיד הנדל"ן הסיני CMEC, שהפך לשותף במיזם. בתחילת 2018 נבחן פרויקט האצטדיון על ידי משרד הפנים ולא אושר בשל תכנון חסר של סביבת האצטדיון המיועדת בית השאר למגורים, מסחר ותעסוקה לצד הפיתוח התחבורתי.
על פי הסכם שהתגבש במאי 2019, קבוצת בית"ר תל אביב התאחדה עם "מועדון ספורט בת ים" (הקבוצה המאוחדת של הפועל בת ים ומכבי עירוני בת ים) שיועדה לשחק באצטדיון לאחר שישודרג קלות לדרישות הליגה הלאומית. אף שהאיחוד של בית"ר תל אביב-בת ים נכשל ופורק, האצטדיון בבת ים שודרג לדרישות אירוח בליגה הלאומית ונחנך מחדש באוגוסט 2024. מאז משמש האצטדיון לאירוח משחקי הנוער של הפועל תל אביב. מספטמבר 2024 החל גם לארח את משחקי מועדון ספורט כפר קאסם מהליגה הלאומית.
גלריה

חזית האצטדיון
קופות האצטדיון
האצטדיון ממבט על
הערות שוליים

↑  רגינה קאשי־רודנשטיין, סוף להזנחה: האצטדיון העירוני של בת ים עובר לניהול תל אביבי, באתר mynet‏ בת ים, 26 בנובמבר 2020
1 2  רז זהבי, ‏בעלות של מיליונים: האצטדיון החדש בלאומית, באתר ערוץ הספורט, 12 בספטמבר 2024
↑  איתי בלומנטל, צפו: כך ייראה אצטדיון הכדורגל החדש בבת ים, באתר ynet, 5 בנובמבר 2017
↑  מאור רחמני, ‏האצטדיון בבת ים לא מאושר בשל תכנון חסר, באתר ONE‏, 25 בפברואר 2018
↑  אתר ההתאחדות לכדורגל, משחק של הפועל תל אביב נוער מול מס אשדוד נוער, שוחק באצטדיון בבת ים.
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגל ישראלי ובנושא אצטדיונים ומתקני ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קבלרי

מועדון כדורגל קבלרי (באנגלית: Cavarly FC) הוא מועדון כדורגל קנדי מהעיר קלגרי שבאלברטה, המשחק בליגת העל הקנדית.
הקמע של המועדון הוא סוס אדום בשם "צ'רלי".
היסטוריה

ב-5 במאי 2018 נכללה העיר קלגרי כאחת מהערים שעתידה להרכיב את ליגת העל הקנדית. 12 ימים לאחר מכן, הקבוצה נוסדה באופן רשמי והושקה על ידי לינדה סאות'רן-הת'קוט מנכ"לית חברת "ספורס מידווס ספורט אנד אנטרטיינמנט".
ב-26 ביוני 2019 נכללה בעונה הראשונה של ליגת העל הקנדית. בסיום עונת הבכורה של הליגה, קבלרי זכתה באליפות. באותה שנה קבלרי הפכה למועדון הראשון מהליגה שמנצח קבוצה MLS כאשר גברה על ונקובר ווייטקאפס. בנוסף, שוער הקבוצה מרקו קרדוצ'י הפך לשחקן הראשון בליגה שזומן לסגל נבחרת קנדה כאשר זומן אליה באוגוסט 2019.
עלי מדן

עלי ג'עפר מדן (בערבית: علي جعفر مدن; נולד ב-30 בנובמבר 1995) הוא כדורגלן בחריינים המשחק בעמדת החלוץ בא-רפאע.
קריירה

מדן התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל א-שבאב. בשנת 2018 חתם בא-נג'מה. בשנת 2020 חתם על חוזה במועדון א-רפאע עמה זכה באליפות בחריין בסיום עונתו הראשונה.
בקיץ 2021 הושאל לאל-אורובה פוג'יירה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות. בקיץ 2022 הושאל לעג'מאן בה שיחק שנתיים ובסיומן חזר לא-רפאע.
ב-1 בספטמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בחריין בניצחון 1-3 נגד סינגפור. ב-5 בספטמבר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-5 נגד טאיוואן. השתתף פעמיים עם הנבחרת בגביע אסיה בכדורגל.
מלכות ישראל

ערך זה עוסק במחתרת של יוצאי הלח"י. אם התכוונתם לממלכה הצפונית בארץ ישראל בזמן הבית הראשון, ראו .
חברי מחתרת צריפין ביום השחרור מכלא תל מונד, 1955. מימין: זאב ייבין, סוהר, יחזקאל מזרחי, יעקב בלומנטל, שמעון בכר, מנהל הכלא, יעקב חרותי וקצין הביטחון של הכלא
מַלְכוּת ישראל, שנודעה גם בשם מחתרת צריפין, הייתה מחתרת יהודית לאומנית של יוצאי לח"י שפעלה בישראל בראשית שנות החמישים.
המחתרת קמה על רקע האירועים האנטישמיים והאנטי-ישראליים שהתרחשו בגוש המזרחי בשנים 1952 ו-1953, ששיאם היו משפטי פראג שנערכו בצ'כוסלובקיה.
הקמת המחתרת

בשנת 1952 נפגש יעקב חרותי, חבר הלח"י לשעבר, עם ידידו איש הלח"י שמעון בכר על ספסל בשדרות ח"ן בתל אביב. חרותי מספר: "התחלנו לדבר על כך שהערבים רוצחים ויורים והמדינה לא מגיבה ... אמרנו שצריך להקים ארגון". פגישה זו הובילה להקמתה, בחורף 1952, של הקבוצה שנודעה בשם "מַלְכוּת ישראל".
המחתרת שמה לעצמה שתי מטרות:
לפגוע בנציגויות של ברית המועצות וצ'כוסלובקיה, במחאה על הדיכוי האנטישמי.
להגיב בירי ולהרוג חיילים של הלגיון הירדני כל אימת שאלה יירו על יהודים בירושלים המחולקת.
פעילות

חרותי ובכר גייסו כמה עשרות מחבריהם לשעבר בלח"י והקימו גם ארגון של צעירים, מעין תנועת נוער. חרותי מספר על הארגון: "היינו עשרות בכמה רמות... היו כאלה ששימשו מודיעים וסיפקו מידע. אחרים עשו מעשים פשוטים של העברת הודעות. היו כאלה שנתנו את דירתם לפגישה. אחרים סיפקו אוכל. והיו מעטים שיצאו לפעולות".
בין חברי המחתרת היו גם כאלו שהיו חברים ב"ברית הקנאים". אנשי "מלכות ישראל" שלפו נשק וחומרי חבלה שהטמינו אנשי הלח"י במערות באזור ירושלים עוד בימי מלחמת העצמאות.
ב-26 במאי 1953 נעצרו בירושלים בחורי ישיבה שנמצאו אצלם חומרי נפץ. נתברר כי נתכוונו לפגוע במשרד החינוך כמחאה נגד חוק חינוך ממלכתי שהיה אז בשלבי חקיקה. נתגלה כי הם חלק ממחתרת שמטרתה כפולה: דתית ולאומית.
רוב העצורים נמנו עם חברי לח"י לשעבר. בישיבת ממשלה ב-8 ביוני 1953 הכריזה הממשלה על מחתרת זו כעל ארגון טרור על פי פקודת מניעת טרור.
חברי המחתרת הועמדו לדין בפני בית דין צבאי, שבראשו עמד השופט בנימין הלוי, אז שופט בית המשפט המחוזי בירושלים ולימים שופט בית המשפט העליון, וחבריו הנוספים היו אלוף-משנה עמנואל נשרי וסגן-אלוף רם רון. התובע היה היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן. מושבו של בית הדין היה במחנה צריפין ולמחתרת ניתן הכינוי "מחתרת צריפין". על הנאשמים הגן עורך הדין שמואל תמיר, לימים שר המשפטים.
פסק הדין ניתן ב-28 באוגוסט 1953. בית הדין קבע כי הוכח קיומו של ארגון טרור והרשיע את הנאשמים בהנחת פצצה בצירות צ'כוסלובקיה, בהטלת פצצה במערכת השבועון "העולם הזה", בהצתת אטליזים לא כשרים ובהצתת מכוניתו של הציר הסובייטי. בסעיף אישום עיקרי ביחס לפיצוץ שאירע בשגרירות הסובייטית (שבעקבותיו ניתקה ברית המועצות את הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל), זוכו הנאשמים. העונשים שהוטלו על הנאשמים השונים נעו בין שנת מאסר אחת לבין 10 שנות מאסר. בספטמבר 1953 אושרו גזרי הדין על ידי שר הביטחון, פנחס לבון, תוך שרוב העונשים קוצרו.
בשנת 1955, בהמלצת שר המשפטים פנחס רוזן הוענקה חנינה לאסירים, ועונשם קוצר כך שיוכלו להשתחרר שחרור מוקדם. אולם משנדרשו לחתום על התחייבות שלא להתחבר עם פושעים לאחר שחרורם, כדי להשתחרר, סירבו חברי מלכות ישראל לחתום בטענה שגם לפני מאסרם לא התחברו עם פושעים. בעקבות זאת תוקן החוק, כך שוועדת השחרורים תוכל לקבוע באופן גמיש את התנאים לשחרור מוקדם.
לקריאה נוספת

איסר הראל, ביטחון ודמוקרטיה, הוצאת עידנים, 1989.
יעקב חרותי, אמת אחת ולא שתיים, הוצאת יאיר, 2008.
אברהם דסקל, התנהגות אופוזיציונית חוץ פרלמנטרית בראשית המדינה, ברית קנאים ומלכות ישראל, עבודת מוסמך, אוניברסיטת בר-אילן, תש"ן.
ירמיהו הלפרן, משפט סדום ואופקי העתיד, תל אביב, [1953?]. ביקורת מנקודת מבט רוויזיוניסטית על משפט צריפין ועל שלטון מפא"י בכלל.
ארכיון המדינה סטנוגרמות מישיבות ועדת השרים לענייני פנים ושירותים עמוד 441-473
הערות שוליים

↑  שלי לוי, יונתן ארליך, ‏אלימות פוליטית מצד יהודים בישראל, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 17.8.05
↑  הומתק דינם של אנשי המחתרת, הצופה, 22 בספטמבר 1953
↑  אושר חוק לתיקון פקודת בתי הסוהר, חרות, 11 בינואר 1956
ג'ון רוי קרלסון

| --- | --- |

 לידה:  9 באפריל 1909 אלכסנדרופולי, אדריאנופל וילאייט, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  23 באפריל 1991 (בגיל 82) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 
ג'ון רוי קרלסון (באנגלית John Roy Carlson;‏ 1909 - 23 באפריל 1991) היה עיתונאי חוקר וסופר פוליטי אמריקאי ממוצא ארמני שערך תחקירים על פעילותם של חוגים פשיסטיים ופרו-נאציים בארצות הברית, לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה. סיקר את מלחמת העצמאות של ישראל ב-1948 מן הצד הערבי ובמהלכה פיתח אהדה לצד הישראלי.
ראשית דרכו

ג'ון רוי קרלסון הוא שם העט של אבדיס דרואוניאן (Avedis Derounian), שנקרא גם ארתור דרואוניאן. קרלסון נולד בעיר אלכסנדרופולי בחבל תראקיה ביוון בשנת 1909 להורים ארמנים. בשתים עשרה שנות חייו הראשונות חווה מלחמות ואלימות, מלחמת הבלקן הראשונה, מלחמת הבלקן השנייה, מלחמת העולם הראשונה והיה מודע לרצח העם הארמני שבו נרצחו כמיליון וחצי מבני עמו ובהם רבים מקרובי משפחתו:
"הטורקי הרודן היה נחוש להשמיד את הארמנים בטורקיה...לאומנים טורקים פתחו ב"מלחמת קודש" מוסלמית של טבח, הרעבה, אכזריות וגירושים המוניים שעד לאותו זמן לא הייתה לה מקבילה בין האומות הנקראות מתורבתות".
משפחתו נדדה בימי התהפוכות הללו בין יוון, בולגריה וטורקיה. בשנת 1921 היגר קרלסון עם הוריו ושני אחיו לארצות הברית. המשפחה התיישבה בעיירה מינאולה (Mineola) שבלונג איילנד בניו יורק והנער החל ללמוד בבית הספר העממי. בעת לימודיו נהג אחד ממוריו להישאר עמו בכיתה לאחר שעות הלימודים, כדי לשפר את שפתו האנגלית של מי שעתיד להיות אחד הסופרים הנקראים ביותר באמריקה.
בהיותו בן עשרים, ב-1929, התחולל בארצות הברית השפל הגדול, שנמשך בשנות השלושים, וקרלסון היה עד למצוקת ההמונים, לתורי המזון ולשיירות מחוסרי הבית, דברים שעיצבו את השקפת עולמו. בתקופת השפל הגדול למד קרלסון בבית הספר לעיתונאות של אוניברסיטת ניו יורק ונעשה לכתב ועורך של שבועון בשפה האנגלית של הקהילה הארמנית.
אירוע שהטביע בו חותם בצעירותו היה הרצח, שלו היה עד, של הארכיבישוף לאון טוריאן, ראש הכנסייה הארמנית בצפון אמריקה שנרצח בדקירות סכין בניו יורק ב-1933 על ידי קבוצה מאנשי תנועה לאומנית ארמנית, בעת שניהל טקס תפילה בכנסייה.
מצעירותו גיבש לעצמו קרלסון השקפת עולם השוללת כל דעה קיצונית, הן משמאל והן מימין, ובעיקר שלל את פעילותן החתרניות של תנועות הפוגעת בדמוקרטיה של ארצו המאמצת ומסכנות אותה. קרלסון הצעיר החליט לבדוק בכוחות עצמו מה מניע את גלגלי הפשיזם האמריקאי. הוא התחזה להיות איטלקי ממעריציו של ה"דוצ'ה" בניטו מוסוליני בשם "ג'ורג' פאגננלי" וזאת לאחר שעבר לגור ברובע האיטלקי של העיר, למד את שפתם ומבטאם. בדמותו זו העניק קרלסון לפשיסטים את שירותיו כמנסח את עלוני הרחוב שלהם. מה שלא ידעו היה כי קרלסון העביר את המידע ששאב מהם לבולשת הפדרלית, ה-FBI.
"תחת מסווה"

ב-1938 הושפע קרלסון מכרוז אנטישמי שחולק ברכבת התחתית של ניו יורק, מאת גוף שנקרא "המפלגה הלאומנית האמריקאית" (American Nationalist Party). קרלסון הגיע להכרה כי מצב הדברים באמריקה הולך ונראה כ"עולמו של היטלר", והוא החליט להתחקות אחר שורשיה של הגזענות בארצות הברית. כשליחם, בנפרד, של המגזין הכלכלי פורצ'ן (Fortune) של בית ההוצאה טיים-לייף  ושל גופים פרטיים, "המועצה נגד חוסר סובלנות" (Council Against Intolerance) ו"ידידי הדמוקרטיה" (Friends of Democracy), יצא קרלסון למשימתו העיתונאית והספרותית הגדולה; בזהות בדויה חדר אל הגרעין הקשה של הקבוצות הגזעניות והפרו-נאציות שפעלו בארצות הברית ערב מלחמת העולם השנייה.
קרלסון העמיד פני תומך ומזדהה עם תנועות אלו ועם רעיונותיהן והצליח לחדור לתאים הממודרים והחמושים שלהן ואף להיפגש ולשוחח עם מנהיגיהן.
קרלסון מצא כי המאחד את כל הקבוצות הפרו-נאציות היה השנאה, שנאה לנשיא רוזוולט, שנאה ליהודים, שנאה לקתולים ומעל לכל שנאה לדמוקרטיה.
מתוך תמיכת קבוצות אלה בגרמניה הנאצית נבעה תמיכתן, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בתנועת הבדלנות, שעיקר המסר שלה היה כי אין על ארצות הברית להתערב במלחמה באירופה, כשכוונתן בזאת הייתה שלא להצטרף לצד בריטניה במלחמתה בגרמניה הנאצית. גם לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמה לאחר שהיפנים תקפו את בסיס הצי בפרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, לא חדלו תנועות אלו מפעולתן, והיא הפכה מבדלנות לפעולת גיס חמישי.
לאחר ארבע ויותר שנות איסוף החומר ישב קרלסון לכתוב את ספרו. בגלל רגישות הנושא סירבו מוציאים לאור אחדים לפרסם את הספר, עד שנמצא לו המו"ל המתאים. הספר יצא לאור ב-1 בינואר 1943 ונשא את השם "Under Cover" (תחת מסווה). עד מהרה הפך הספר לאחד מרבי-המכר בארצות הברית וקרלסון הפך לאישיות לאומית. בשנת הופעתו, 1943, נמכרו 550,000 עותקים מן הספר.
בספרו חשף קרלסון את פניהן של הקיצוניות הפשיסטית והנאצית בארצות הברית, את תנועותיה, לרבות  האיגוד הגרמני אמריקאי והקו קלוקס קלאן וכן את הימין הנוצרי בארצות הברית, שנטה לגילויים לאומניים, גזעניים, אנטישמיים ופרו-נאציים, בהנהגתם של אנשי כמורה.
קרלסון לא נח על זרי התהילה, ולאחר צאת ספרו לאור המשיך בתחקיריו, שנערכו בזהות בדויה, אודות תנועות קיצוניות בארצות הברית, מן הימין ומן השמאל. הוא הגיש בקשות להצטרפות למפלגה הקומוניסטית האמריקאית ולקו קלוקס קלאן, נוכח בעצרות שבהן נאמו מסיתים גזעניים ומטיפים דתיים קיצוניים ושמע את הטפותיהם מלאות השנאה והסילופים. בין היתר תיעד את נאומו של מטיף ידוע שפסק כי "ישו לא היה יהודי".
את ממצאיו וחוויותיו מתחקירים אלו העלה קרלסון על הכתב בספרו "הזוממים" (The Plotters) שראה אור בשנת 1946.
פרק מיוחד מתחקירו בחר קרלסון לפרסם כספר נפרד והוא הפרק המתייחס לפעילותם הגזענית רוויית השנאה של חלק מאנשי הכמורה. הספר שנקרא "מחרחרי שנאה בקרב הכמורה" (Hate mongers among the clergy) ראה אור גם הוא בשנת 1946.
סוף הדרך

לאחר צאתו לאור של ספרו "מקהיר עד דמשק" לא פרסם יותר קרלסון, בארבעים שנות חייו הבאות, כל ספר נוסף, וחי חיים צנועים ומרוחקים מאור הזרקורים בעיירה מנהאסט (Manhasset) בלונג איילנד. הוא המשיך לכתוב מאמרים בעיתונים ובכתבי עת אודות האנטישמיות ואודות צורות אחרות של גזענות, אך לא ריכז את מאמריו בספרים.
במאי 1953 יצא קרלסון במכתב גלוי בעיתונות נגד הסנטור ג'וזף מקארתי והמקארתיזם.
בשנת 1991 ערך קרלסון עבודת מחקר  בספריית הוועד היהודי אמריקאי (American Jewish Committee) בניו יורק. ב-23 באפריל 1991, כאשר שקד על עבודתו בבניין הספרייה במנהטן, פקד את קרלסון התקף לב, הוא הוחש לבית החולים ושם נפטר בגיל 82.
ספריו

Under Cover - My Four Years in the Nazi Underworld of America. Publisher: Dutton & Co. 1943
The Plotters. Publisher: Dutton & Co. 1946
Hate-mongers among the clergy. Publisher:   American Mercury.  1946
Cairo to Damascus. Publisher: Alfred A. Knopf. 1951
ספריו > ספרו בעברית

ג'ון רוי קארלסון, תרגום: שלום רוזנפלד, 'מקהיר ועד דמשק - עם צבאות ערב נגד ישראל', הוצאת אחיאסף, 1952
הערות שוליים

↑  John Roy Carlson, Under Cover, Book I, Chapter I: A Black Christmas, p. 18
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק ראשון, לונדון שמאחורי הפרגוד, עמ' 11.
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק שני, אני נפגש עם המשטרה, עמ' 27.
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק תשיעי, העיר הבלתי קדושה, עמ' 123.
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק עשירי: הברחת נשק, עמ' 127-126.
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, עמ' 139-137.
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק אחד עשר, מסיבת־חוף נוסח ערב, עמ' 144.
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק שנים עשר, עמ' 168-164.
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק שלשה עשר: מדינת ישראל קמה לתחיה, עמ' 172-170.
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק ארבעה־עשר, עמ' 191-189.
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק חמשה־עשר, קונסול נרצח, עמ' 195-194.
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק שישה־עשר, מייג'ור עבדאללה טל, עמ' 213-212, המייג'ור והפטריארך, עמ' 216.
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק שמונה עשר, עמ' 239-227.
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק תשעה עשר, עמ' 258-242
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק עשרים, עמ' 269-259.
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק עשרים ואחד, עמ' 279.
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק עשרים ואחד, עמ' 284-281.
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק עשרים ושניים, עמ' 296-287.
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק עשרים ושלושה, עמ' 313-308.
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק עשרים וארבעה, עמ' 326-325.
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק עשרים וארבעה, עמ' 331.
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק עשרים וארבעה, למקום מולדתי, עמ' 333-331.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259581105171  PLWABN: 9810583293805606  GND: 105274070  ISNI: 0000 0000 8186 1013  LCCN: n85158264  NKC: uk20191053965  NTA: 071494251  PIC: 6549  SNAC: w6cj93jk  SUDOC: 081993900  VIAF: 117040812   WorldCat (עם VIAF): 117040812 
הרובע היהודי עולה באש.
לוחמי ההגנה ואצ"ל מהרובע היהודי נלקחים למחנה שבויים בעבר הירדן.
חייל הלגיון הערבי אוחז בספר תורה על חורבות בית הכנסת "החורבה".
ערבים בוזזים את הרובע היהודי.
חיים שטיין

אין תמונה חופשית
חיים (אמיל) שטיין (1884–1942) היה מראשוני רופאי תל אביב ומייסד בית החולים עין גדי.
ביוגרפיה

שטיין נולד במוראביה, (אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום צ'כיה), למד רפואה בווינה, שם החל את פעילותו הציונית. ב-1907 השתתף ביסוד האגודה הציונית המרכזית בווינה ובהוצאת השבועון הציוני "יודישה צייטונג". הוא שירת כרופא צבאי בדרגת קפטן במלחמת העולם הראשונה, בה קיבל חמישה אותות הצטיינות.
בראשית 1920 הוזמן שטיין על ידי ד"ר יצחק מקס רובינוב והנריטה סאלד לפעולה רפואית בארץ והתמנה למנהל בית החולים, מנתח ומיילד ראשי. הוא הנהיג לראשונה את הטיפול בילדי בתי הספר בתל אביב ובמעון ילדים שבשכונת מנשייה ביפו, הסדיר את הטיפול בעולים בבית ההסגר ובבית העולים שבשכונת עג'מי ביפו יחד עם ד"ר משולם ליבונטין, וניתח את הפצועים ממאורעות תרפ"א ביפו ובתל אביב (1921).
במאי 1923 הקים בשותפות עם הד"ר ברונו רוזנהיים והד"ר גרהרר שרייבמן סנטוריום פרטי שהיה קרוי "המבראה" ברחוב ביאליק 19 בתל אביב. שרייבמן שכר את הבית ברחוב ביאליק 19 בתל אביב מידיו של הסופר ש. בן-ציון, אביו של הצייר נחום גוטמן. לאחר פתיחת המקום פרש שטיין מהשותפות.
ב-1923 יסד את בית החולים עין גדי, וניהל אותו. במאורעות תרפ"ט (1929) מילא את מקום המנתח ד"ר בראון בבית חולים הדסה בתל אביב ואחרי מותו של ד"ר בראון, היה מנתח ראשי זמני במוסד זה עד 1933.
ד"ר אפרים סיני, שהיה באותה תקופה מנהל מחלקת העיניים בבית חולים הדסה, כותב בספרו "במלוא העין - מעולמו של רופא" (1984) (צ'ריקובר מוציאים לאור בע"מ) עמ' 155-6 על המקרה של רצח ארלוזורוב :
אני זוכר את הלילה הנורא של רצח ארלוזורוב. השמועה שהוא נורה פשטה בעיר כמו שרפה ביער. למרות שעת הלילה המאוחרת, צבאו מאות על שער בית-החולים הדסה ברחוב בלפור. בבית החולים פנימה שררה מהומה ואנדרלמוסיה. את ארלוזורוב הפצוע הביאו במכונית פרטית, ועד שהזעיקו את הרופאים ואת צוות חדר-הניתוח עבר זמן יקר. ארלוזורוב דימם מהפצע בבטנו, אבל היה בהכרה מלאה. "ראה מה שעשו לי" אמר לדיזנגוף. בחדר הניתוח התרחש מחזה מאקאברי. את הניתוח ביצע ד"ר שטיין ועזר לידו דוצנט מכס מרכוס, ששהה אז בארץ כאורח. סיפרו שבאמצע הניתוח חטף ד"ר מרכוס את הסכין מידו של ד"ר שטיין. שמועות על גבי שמועות דלפו מחדר-הניתוח, קהל של רופאים הצטופף במסדרון. ארלוזורוב נפטר על שולחן-הניתוחים.
ב-1939 עבר שטיין עם משפחתו להתגורר בשכונת אברמוביץ' בראשון לציון ונטע לו שם גן צמחי נוי על 10 דונמים.
הערות שוליים

↑  דפנה ברמלי, ‏הספר המרתק שחוקר את תולדות הרפואה הפרטית בארץ ישראל, באתר גלובס, 8 באוגוסט 2015
↑  ד"ר י. צ. כנר, מכתבים למערכת, גן ביוזמה פרטית, המשקיף, 23 ביולי 1942
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צמנט (שן)

| --- | --- |

הפריודונטיום של השן
 שיוך:  שן 
 מיקום אנטומי:  מסב־השן 
 תיאור ב:  המילון האנציקלופדי ברוקהאוס ואפרון 
 מזהים
 לטינית (TA98):  cementum 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A05.1.03.057 
 TA2 (2019):  1612 
 FMA:  55630 
 קוד MeSH:  A14.549.167.646.267 
 מזהה MeSH:  D003739 
 
צמנט הוא חומר מיוחד עשוי סידן, אשר מכסה את שורש השן. צמנט הוא חלק מהפריודונטיום של השן, שמחבר את השן למכתישי העצם על ידי עיגון רצועות החניכיים.
פיתוח

הצמנטום מופרש על ידי תאים בשם צמנטובלסטים בתוך השורש של השן, בעלי שורש איפקס עבה. צמנטובלסטים אלו מתפתחים מתאי מזנחימאל בלתי מובדלים ברקמת החיבור של זקיק השיניים או השק. בניגוד לאמלובלסטים ולאודונטובלסטים, אשר לא משאירים שום גופי תאים בתוצריהם המופרשים, בשלב מאוחר יותר של התוצר, רוב הצמנטובלסטים נלכדים על ידי הצמנטום שהם מייצרים, והופכים לצמנטוציטים. לכן שוב, צמנטום דומה יותר לכתשי העצם, עם תאי העצם שלהם שהופכים לאוסטאוציטים לכודים. הצמנטום מסוגל לתקן את עצמו במידה מוגבלת והוא לא נספג מחדש בתנאים רגילים.