stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לא יכולה בלי זה (סרט)
נושאים

האידיאליזציה של נולה לחירות מינית למספר רב של בני זוג שלרוב גברים נהנים ממנה. "אשה (או לפחות נולה) יכולה להיות יצור מיני, לא צריכה להיות שייכת לגבר, ואולי אפילו לא צריכה לרצות דבר כזה." קולה של נולה תואר כאלמנט המהפכני ביותר בסרט, ייצוג של המאבק שאפרו-אמריקאיות התייצבו מולו באותה תקופה.
השפעות

הסרט נפתח בציטוט של זורה ניל הרסטון מתוך ספרה "עיניהם צופות באלוהים". בסרט קיימת גם מחווה לסרט "הקוסם מארץ עוץ". לי ציין שספג השראה מצפייה בסרט "רשומון" של אקירה קורוסאווה, אליו נחשף בלימודי הקולנוע.
בניו יורק טיימס נכתב כי הסרט הוביל בשנות השמונים (יחד עם "זרים" של ג'ים ג'ארמוש) את תנועת הקולנוע העצמאי בארצות הברית. זה היה גם סרט פורץ דרך לסרטים אפרו-אמריקאים ושינוי מבורך בייצוג השחורים בקולנוע האמריקאי, המתאר גברים ונשים צבעוניים לא כסרסורים ולא כזונות, אלא כאנשים עירוניים יוקרתיים ואינטליגנטיים".
פרסים ומועמדויות

"פרס הנוער" סרט החוץ - ספייק לי (זכייה)
"פרס הדור החדש" - ספייק לי (זכייה)
הפיצ'ר הראשון טוב ביותר - ספייק לי (זכייה)
השחקנית הראשית הטובה ביותר - טרייסי קמילה ג'ונס (מועמדות)
סדרת טלוויזיה

ב -15 בספטמבר 2016, הודיעה נטפליקס על עסקה להפקת סדרה המבוססת על הסרט, כאשר לי חוזר לביים את העונה הראשונה ומשמש כמפיק בפועל. הוזמנו עשרה פרקים בני 30 דקות, ונטפליקס שחררה את הסדרה בנובמבר 2017.
סדרת טלוויזיה > הרהורים בדיעבד

בשנת 2014, לי אמר כי אחת החרטות שלו כקולנוען היא סצנת האונס בסרט: "אילו הייתי מסוגלת לעשות משהו שוב, זה יהיה זה. זה היה לגמרי [...] טיפשי. הייתי לא בוגר. הקלתי עם אונס, וזה הדבר האחד שאקח בחזרה. הייתי לא בוגר ואני שונא שלא הראיתי אונס כמעשה הנתעב שהוא. אני יכול להבטיח לך, כי לא יהיה דבר כזה בסדרה לא יכולה בלי זה, זה בטוח."
הערות שוליים

↑  Lee, Spike (1987). Spike Lee's Gotta Have It: Inside Guerrilla Filmmaking. Simon & Schuster. ISBN 0-671-64417-3.
↑  “She’s Gotta Have It” PopMatters
↑  Diawara, Manthia: "Homeboy Cosmopolitan", in Search of Africa. Cambridge, MA: Harvard University Press, 1998, pp. 237-76.
↑  Fresh Air, December 14, 2017
↑  Scott, A. O. (7 בפברואר 2005). "We're Sorry". The New York Times. נבדק ב-23 במאי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Andreeva, Nellie (15 בספטמבר 2016). "Netflix Orders 'She's Gotta Have It' Spike Lee Series Based On His Landmark Movie". Deadline (באנגלית אמריקאית). {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The Huffington Post
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 3092810  BnF: cb14294150q (data)  LCCN: no98035028  VIAF: 183288767   WorldCat (עם VIAF): 183288767
ראובן אברג'ל

| --- | --- |

 לידה:  26 בדצמבר 1942  (בן 82) רבאט, מרוקו
 מדינה:  ישראל
 תאריך עלייה:  1950
 פעילות בולטת:  אחד ממובילי התנועה "הפנתרים השחורים"
 ידוע בשל:  דמות אשר סמל למחאה
 תקופת הפעילות:  מ-1971
 עיסוק:  מהפכן חברתי בחברה הישראלית
 בת זוג:  מרסל אברג'יל
רוברט ראובן אברג'יל (נולד ב-26 בדצמבר 1942) הוא פעיל חברתי, ממקימי וממנהיגי תנועת המחאה  הנקראת הפנתרים השחורים.
קורות חייו

ראובן אברג'יל נולד ב-1942 ברבאט.משפחתו היגרה בשנת 1948, לצרפת. שנתיים לאחר מכן, עלה עם משפחתו לישראל.  המשפחה התגוררה בשכונת מוסררה שבירושלים. בנעוריו התחנך אברג'יל כילד-חוץ, בחברת הנוער בקיבוץ משמר הנגב. בשנת 1971 נמנה עם מקימי תנועת הפנתרים השחורים ותוך זמן קצר הפך לדמות מובילה בה. הוא השתתף במפגשי תיאום של התנועה עם המשטרה ובאפריל 1971 השתתף בפגישה של ראשי התנועה עם ראש הממשלה, גולדה מאיר. דירתו של אברג'יל שימשה למפגשים של הפנתרים השחורים, וביוני 1971 נשרפה. הדירה שופצה בסיוע עיריית ירושלים, ועל פי דיווחים בעיתונות, שהוכחשו על ידי העירייה, השיפוץ נעשה בעקבות לחץ של הפנתרים השחורים. באוגוסט 1971 נעצר אברג'יל עם פעילים אחרים על ניסיון גניבת דלק ממכלית.
בשנת 1972 למד אברג'יל במכון וינגייט, בקורס רכזי ספורט שהוצע לפעילים של הפנתרים השחורים. לאחר הקורס עבד כרכז ספורט בירושלים. בין השנים 1973-1976 ניהל מרכז חינוך גופני לנערים במוסררה. בשנת 1973 נמנה עם קבוצת פעילי המחאה שפרשה מתנועת הפנתרים השחורים והובלה בידי שלום כהן.
בראשית 1976 נעצר אברג'יל עם אחיו, בעקבות חקירה של חבר הכנסת אהוד אולמרט ותלונות של חבריו בפנתרים השחורים שטענו שהוא משליט טרור בשכונת מוסררה, סוחר בסמים ומדיח בני נוער. אברג'יל הועמד לדין יחד עם אחרים ממשפחתו, שנידונו לתקופות מאסר ארוכות, אך הוא זוכה מחמת הספק. בשנות השמונים של המאה העשרים התמכר אברג'יל לסמים קשים בעקבות אותו משפט והמעצר הקשה לפניו, אך נגמל.
1990-1993בשנים ניהל מרכז טיפול בנפגעי סמים בירושלים ובהמשך היה מדריך חבורות רחוב ביחידה לקידום נוער וצעירים 1997-2002.
אברג'ל חל להיות פעיל בארגונים ובתנועות מאבק שונות, שבחלקן הוא פעיל עד היום, כמו הקשת הדמוקרטית המזרחית. הוא בלט בפעילותו במאבק המחאה הקשור ב"עמק הצבאים". בנוסף הוא עורך סיורים בשכונת מוסררה, וממשיך במאבקים פוליטיים וחברתיים, בעיקר באמצעות המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית ותראבוט.
פרסומים

2005: השבר הצפון אפריקאי בספר קולות מזרחיים: לקראת שיח מזרחי חדש על החברה והתרבות הישראלית
2020: פנתר שחור. בשיתוף עם תמר ורטה זהבי
פרסומים > השתתפות סרטי תעודה

רוח קדים - כרוניקה מרוקאית
עמוד האש (בערוץ הראשון) בפרק תקומה
זמן שאול - סרטי דוקו על הפנתרים השחורים
פעילות ציבורית

1972-1976: חבר ועדת ראש הממשלה לנוער וצעירים
1992-1995: שותף לייסוד והקמת כפר הגמילה זוהרים במטה השכונות
1990-2002: חבר ועדות ציבוריות בתחום החינוך בירושלים
1995-2004: חבר הנהלת מתנ"ס מוסררה ירושלים  ויו"ר ועדת החינוך
1999: נשיא הכבוד של תנועת האוהלים
1999 ועד היום: יו"ר וחבר מזכירות הקשת הדמוקרטית המזרחית, חבר בקשת משנת
חבר הנהלת ארגון הגג לזכויות הדיור
חיים אישיים

אברג'יל מתגורר בירושלים ובאשדוד, אב לשלושה ילדים, ומספר נכדים ונינים.
הערות שוליים

↑  גידי וייץ, נמר כפול, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2007
↑  הפנתרים בירושלים מסבירים, מעריב, 25 במרץ 1971

עיתון העתונאים, דבר, 25 ביולי 1971
יצחק בן חורין, מנהיגי הפנתרים השחורים בקורס סיוף, מעריב, 7 בינואר 1972
↑  הפנתרים קיימו הפגנה בירושלים, דבר, 4 במרץ 1971
הפגנת פנתרים אלימות, דבר, 19 במאי 1971
↑  רה"מ נפגשה עם משלחת הפנתרים, דבר, 14 באפריל 1971
↑  פנתרים התפרצו ללשכת טדי קולק, דבר, 2 ביולי 1971
יצחק גרוסמן, לא התפרצו, דבר, 13 ביולי 1971
↑  נעצרו ששה פנתרים חשודים בגניבת דלק ממיכלית, דבר, 25 באוגוסט 1971
הפנתרים שוחררו בערבות, דבר, 2 בספטמבר 1971
↑  אלי אייל, האסבסטונים אשר בקצה שביל החלב, מעריב, 17 במרץ 1972
↑  מרדכי פרידמן, פנתר שחור וממורמר היה למרכז קייטנה מצליח, מעריב, 20 באוגוסט 1972
↑  הפנתרים פירקו השותפות, דבר, 27 באוגוסט 1973
פצועים בקטטה בין קבוצות, דבר, 30 באוגוסט 1973
↑  היה מידע על הנעשה במוסררה, דבר, 7 בינואר 1976
ראובן אברג'יל: הכל פוליטיקה, דבר, 12 בפברואר 1976
↑  נרי ליבנה, הפנתר שחזר מהכפור, באתר הארץ, 3 ביולי 2002
↑  שיר-לי גולן, הם כן נחמדים, באתר ynet, 8 ביולי 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290748105171
סילווה זלמנסון

| --- | --- |

סילבה זלמנסון נישאת על כתפי קרוביה עם הגיעה לשדה התעופה לוד, 1974
 לידה:  25 באוקטובר 1944 (בת 80) סיביר
 ידועה בשל:  פעילה למען עליית יהדות ברית המועצות, אסירת ציון
 בן או בת זוג:  אדוארד קוזנצוב (1970–1981) 
 
סילווה זלמנסון (סילבה זלמנסון) (נולדה ב-25 באוקטובר 1944) היא לוחמת למען עליית יהדות ברית המועצות, אסירת ציון בשנות ה-70, שהייתה שותפה לניסיון חטיפת מטוס ריק לשם העלאת הנושא לתודעת הציבור.
תולדות חייה

זלמנסון נולדה ב-25 באוקטובר 1944 בסיביר למשפחה יהודית מסורתית מריגה. כבר מילדותה חוותה סילווה אלימות ויחס עוין בשל היותה יהודייה. ההבנה כי היא מוקפת בשונאים אילצה אותה לפתח אופי של לוחמת, וכבר בתקופת בית הספר החזירה ביד חזקה לתוקפיה והטילה מורא גם על הבנים. על יהדותה למדה בבית מהוריה. כבר מאז ליווה אותה חלום אחד – לעלות לארץ ישראל; אך סילווה מעולם לא האמינה שתצליח להגשימו. בתקופת נעוריה הייתה מעורבת בפעילות ציונית מחתרתית שכללה תרגום ספרים ולימוד עברית, דברים שיכלו להביא למעצרה והגלייתה לגולאג. בשאר העולם לא ידעו על מצבם של יהודי ברית המועצות; נציגי המדינה היו טוענים שכל אחד רשאי וחופשי לצאת מהמדינה ושהיהודים אינם עוזבים רק מפני שהם לא רוצים. בעקבות מלחמת ששת הימים הופסקה לגמרי העלייה מברית המועצות ונדחו כל בקשות היציאה מהמדינה בגלל תמיכת ברית המועצות בארצות ערב וניתוק היחסים עם ישראל.
מבצע חתונה ותוצאותיו

ניצחון ישראל במלחמת ששת הימים הפיח רוח חיים במחתרות הציוניות ברחבי ברית המועצות. בשנת 1970 הוקמה קבוצה שתכננה לחטוף מטוס ריק מנוסעים לברוח איתו ולהטיסו לישראל; שם המבצע: "מבצע חתונה". סילווה הייתה החוט המקשר בין האנשים. בין חברי הקבוצה היה הטייס מארק דימשיץ ואדוארד קוזניצוב בעלה של סילווה. הקבוצה מנתה 16 לוחמי חירות, בהם ארבע נשים כולל סילווה. שתיים מהנשים היו נערות צעירות ואחת בהיריון מתקדם.
במסווה של טיסה לחתונה משפחתית רכשו חברי הקבוצה את כל הכרטיסים לטיסה מקומית בקו לנינגרד-פויזרוב. החברים ידעו שסיכויי הצלחת התוכנית אפסיים, אך מטרתם האמיתית הייתה לחשוף את פרצופה של ברית המועצות לעולם. התוצאות כך האמינו החברים, יהיו במקרה הטוב מאסר ובמקרה הגרוע פיצוצם באוויר. הם ידעו כי הק.ג.ב ידע על התוכנית. הקבוצה נעצרה בדרך לשדה.
בברית המועצות הוחלט לערוך להם משפט ראווה על בגידה במולדת, משפט הידוע כ"משפט לנינגרד הראשון". מסתבר שהייתה זו החלטה פוליטית מדינית שגויה. העולם כולו הזדעזע לגלות שאזרחי מדינה שלמה מוחזקים בכלא מסך הברזל. כל הנשים שוחררו, למעט סילווה, אשר הייתה החוט המקשר בין רוב חברי הקבוצה.
סילווה הועלתה ראשונה על הבמה להעיד במשפט. התובעים קיוו שתבקש חנינה ותחליש את שאר הגברים. דבריה של סילווה במשפט הותירו הד בכל רחבי העולם "אם הייתם נותנים לנו לצאת באופן חוקי לא היינו חושבים על חטיפת מטוס, אנחנו רוצים להיות במולדת האמיתית שלנו ישראל. אם אשכחך ירושלים אשכח ימיני. ולשנה הבאה בירושלים". גזר דינם של רוב חברי הקבוצה היה 10 שנים. גם על סילווה נגזרו 10 שנות מעצר ועל בעלה אדוארד גזר דין מוות. על אחיה של סילווה, ישראל זלמנסון, נגזרו 8 שנים ועל אחיהם וולף זלמנסון נגזרו 10 שנים.
עשרות רבבות אנשים ברחבי העולם הפגינו למען שחרורם של אסירי משפט לנינגרד, ובמיוחד לשחרורה של סילווה שנחשבה לסמל המאבק. ב-1971 הגיעו הרדיפות האנטי ציוניות לשיאן. ובהפתעה קיבלה המדינה הסובייטית החלטה להעניק היתרי יציאה ליהודים. הרצון להיפטר מהמטרד הציוני ושיפור היחסים עם מדינות ערב היוו את משנה התוקף לרעיון פתיחת השערים.
במהלך שנות ה-70 עלו לישראל כ–163,000 יהודים מברית המועצות. ב-1974 שוחררה סילווה בעסקת החלפת אסירים, ומיד עלתה לישראל ולא חדלה מן המאבק על שחרור בעלה ושאר אסירי ציון שנשארו בשבי. לאחר חילופי שבויים נוספים השתחרר גם בעלה של סילווה, אדוארד קוזניצוב ועלה לארץ עם שאר חברי הקבוצה ביום העצמאות 1979.
אחרי עלייתה לארץ

אחרי עלייתה לארץ המשיכה סילווה להאבק למען יהודי ברית המועצות עד נפילתה של המעצמה. מייד לאחר שחרור של בעלה אדוארד קוזניצוב, נולדה להם בת בשם ענת ב-1980. ב-1981 השניים התגרשו.
ב-1981 הוצבה במקום ה-11 ברשימת מפלגת התחיה לקראת הבחירות לכנסת העשירית.
היא עבדה כמהנדסת מכונות בתעשייה אווירית ובמקביל התחילה לצייר. כיום משתייכת לאיגוד הציירים בישראל והציגה את תמונותיה בתערוכת בארץ ובעולם (ארצות הברית, אנגליה, איטליה, רומניה ופינלנד).
כיום סילווה מתגוררת בחדרה.
בתה, ענת זלמנסון קוזניצוב, הפיקה וביימה סרט דוקומנטרי על סיפור הוריה, מבצע חתונה ב-2016.
ראו גם

יהדות ברית המועצות
העלייה מברית המועצות בשנות ה-70
העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90
סילווה זלמנסון מציירת בסטודיו בגן יבנה, 2019. צילום: ענת זלמנסון קוזניצוב
יצחק רפאל מלכו

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  25 באוגוסט 1894 סלוניקי, חבל מקדוניה, איילט סלניק, האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  20 במרץ 1976 (בגיל 81) ירושלים, מדינת ישראל
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית   ממלכת יוון   ארץ ישראל המנדטורית   ישראל
 לאום:  יהודי
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 תאריך עלייה:  1919
 מקום לימודים:  בית ספר אליאנס בסלוניקי   בית המדרש "בית יוסף"  בסלוניקי
 שפות היצירה:  עברית, צרפתית, לאדינו, טורקית
 סוגה:  ביוגרפיות, מסות, ספרי היסטוריה
 נושאי כתיבה:  תולדות יהודי סלוניקי ויהדות ספרד, תולדות עם ישראל, ציונות
 פרסים והוקרה:  חבר באקדמיה המלכותית ללשון הספרדית   יקיר ירושלים
 
יצחק רפאל מָלְכוֹ (כ"ג באב תרנ"ד, 25 באוגוסט 1894, סלוניקי – 20 במרץ 1976, ירושלים) היה עיתונאי, היסטוריון, מתרגם, פעיל ציוני, איש עסקים ואיש ציבור ישראלי יליד סלוניקי. פעיל בקהילות הספרדים בירושלים ובישראל ובו בזמן אחד ממבקריהן החריפים. פרט לפעילותו הציונית והציבורית (שכללה לקראת 1948 גם את הצבתו כסוגר רשימת מפלגת עלייה חדשה של יוצאי גרמניה), תרם לחקר תולדות יהודי סלוניקי ולחקר ההיסטוריה והתרבות של יהדות ספרד בעברית, לאדינו ובשפות אחרות.
קורות חיים > בסלוניקי

יצחק רפאל מלכו נולד למשפחה יהודית בסלוניקי, אז באימפריה העות'מאנית. בנם של רפאל מולכו, (שמו המקורי: אהרן, ובעקבות מחלה: רפאל) מצאצאי הרב יוסף מולכו, בעל "שולחן גבוה", ויפה, בת למשפחת די בוטון, הידועה גם כן ברבניה.
מלכו למד לימודים מסורתיים וכלליים ב"תלמוד תורה הגדול" המודרני בניהולו של יצחק אפשטיין- מורה שהגיע מארץ ישראל כדי לקדם את הלימודים בעברית. בהמשך למד בבית ספר "אליאנס" ובבית המדרש "בית יוסף" אותו סיים עם תעודת הסמכה כ"שוחט ובודק".
בצעירותו התלהב מהרעיון הציוני, כתב מאמרים בעיתונות היהודית ביוון ובטורקיה בצרפתית ובלאדינו. חתם לפעמים תחת שם העט "ילד עברי", "לוזיטאנוס" ועוד. שלח כתבות ומאמרים גם לעיתונים העבריים "הצפירה", "העולם", "הד היום" וכו'.
אחרי העברתה של העיר סלוניקי לידי יוון, נפגש עם השליחים והמרצים הציונים הרבים שביקרו בעיר הולדתו, וביניהם יוסף קלאוזנר, נחום סוקולוב, מרדכי בן הלל הכהן, בוריס שץ, דוד בן-גוריון, יצחק בן-צבי ואחרים. בשנת 1917 יחד עם אברהם רקנאטי הקים בסלוניקי את השבועון הציוני בשפה הצרפתית "פרו ישראל", שהופיע במשך עשר שנים.
יצחק רפאל מלכו הרצה על היסטוריה יהודית במועדון הציוני "קדימה" בסלוניקי. עשה נפשות למען ארגון גדוד יהודי (חמישי, לגדודים העבריים, אשר הוקמו בבריטניה וארצות הברית, שטרומפלדור וז'בוטינסקי הקימו קודם) אשר יתגייס לצד מעצמות ההסכמה סמוך לתום מלחמת העולם הראשונה אך הפסקת האש הושגה בטרם גמר אמוני הגדוד.
קודם לכן מלכו גייס תמיכה בעיקר ביוון, באיטליה ובצרפת בעד הצהרת בלפור והקמת בית לאומי יהודי בארץ ישראל. למטרה זו התקבל בשנת 1918 גם אצל המלך אלכסנדרוס הראשון של יוון. לימים עוטר בשל כך מטעם ממשלת יוון.
קורות חיים > בארץ ישראל

בשנת 1919 עלה מלכו לארץ ישראל והשתקע בירושלים. לאחר שנת מגורים אחת ביפו. בשנת 1921 נישא לשמחה בת יצחק יהודה כהן, אשר רכש את אדמות רחביה א' ו-ג' מהכנסייה האורתודוקסית, יחד עם עמיתים אמידים נוספים ששימשו כאנשי קש, עבור הכשרת היישוב (חכמישווילי, שלוש וקרסו).
בשנת 1923 היה חבר ב"ועד העיר ליהודי ירושלים".
בסוף שנות העשרים התגורר עם משפחתו בבית בשכונת רחביה, שנבנה על ידו בעזרת משכנתא, ושנודע לימים כ"בית מולכו", אך תחילתו בראשית העשור כצריף לאחסון הסרטים הדליקים בהם סחר, כשניהל עסק ליבוא, יצוא והפצת סרטים, בין השאר של אולפני מטרו גולדווין מאייר וגומון. יצר קשרי מסחר ברחבי המזרח התיכון, ממצרים ועד עיראק ופרס.
מלכו היה מוכתר שכונת רחביה בתקופת המנדט הבריטי, ויזם את מתן שמות גדולי תור הזהב בספרד לרחובות השכונה.
אחרי פסח 1936 היה מלכו פעיל במסגרת הארגון "קדמה מזרחה" שדגל בניסיונות להתקרבות יהודית-ערבית, למרות הקשיים הניכרים של ימי המרד הערבי הגדול בארץ ישראל. לימים הצטרף גם לברית שלום.
בשנות ה-20 וה-30 סייע יצחק רפאל מלכו לצד יוסף אלמוגי ואבא חושי בעליית יהודים סלוניקאים לארץ ישראל.
יצחק רפאל מלכו חיבר ביוגרפיות של אישים יהודים - כמו משה מונטיפיורי, יצחק לייב פרץ, שאול טשרניחובסקי, על מבשרי הציונות וחלוציה כמו הרב יהודה ביבאס או יוסף מרקו ברוך, על דוד ילין, הקדיש מאמצים רבים לחקר ספרות בשפה לאדינו, למשל של כתבי יד שבתאיים.
היה הישראלי היחיד שבזמן שלטונו של פרנקו בספרד מונה כחבר ב״אקדמיה המלכותית ללשון הספרדית״ במדריד, והוזמן אחת לשנה להרצות באוניברסיטאות ועוד שם. בגין פעילותו התרבותית והמחקרית קיבל עיטורים גם ממשלת ספרד.
בשנת 1968 הוענק לו התואר יקיר ירושלים.
יצחק רפאל מלכו נקבר בירושלים בשנת 1976 בגיל 82.
בנו רפאל מלכו היה בנקאי ומנהל. נכדו יצחק מלכו הוא עורך דין.
קורות חיים > הנצחה

כיכר ברחביה, בירושלים נקראת על שמו.
מבחר כתבים

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה .
ימאים שאלוניקאים בישראל", ירושלים: דפוס אחוה, 1951. החבל הימי לישראל.
יהודי שאלוניקי במרוצת הדורות"
יוסף מרקו ברוך: על פי מקורות חדשים, ירושלים: דפוס אחוה, תש"ו (חוברת, מתוך: "העולם", גיליון א-ב, י"ג תשרי תש"ו)
בהאיר המזרח: יהודי ארצות הקדם בתקופת התחיה הלאומית, ירושלים: הוצאת הספרים הארץ-ישראלית צבי הרכבי, תש"ד-1943
הרב יהודה בן-שמואל ביבאס, אבי-אבות הציונות המדינית, מאה שנה למותו תרי"ז-תשי"ז, ירושלים: תשי"ז-1957
הרב יעקב מאיר ז"ל, פורסם ב"שאלוניקי, עיר ואם בישראל", עמ' 254
"השכונות היהודיות בשלוניקי", זיכרון שלוניקי, ב, עמ' 5–31
23.03.1939,Le Passé des Juifs de Salonique et les études historiques, 17.03.1939; (עברם של יהודי סלוניקי והמחקרים ההיסטוריים) (בצרפתית)
Le Parler et La Littérature Judéo-Espagnols (השפה והספרות היהודית - שפניולית) (בצרפתית)
La Presse Judéo-Espagnole, ses débuts et son essor, Jerusalem; (העיתונות היהודית-שפניולית, התחלותיה ותנופתה, ירושלים, 1939) (בצרפתית)
La Presse Judéo-Espagnole de Salonique (העיתונות היהודית-שפניולית בסלוניקי), ירושלים, 23.7.1939 (בצרפתית)
על הכתיב הנכון של כינוי משפחתי מולכו - הצופה, ב בשבט 1940, עמוד 8
Valeurs et silhouettes israéliennes : suivies de Pages oubliées pour la jeunesse et le foyer Jerusalem ,"Ahva" Press ,1955 (ערכים ודמויות ישראליות, ואחר כך - דפים נשכחים לנוער ולבית, מבוא מאת חורחה גרסיה גרנדוס)(בצרפתית)
Grains de Beauté: Du Monde Sefaradi des dérnières générations Brochure No. 3-4.Édition de la Commission (נקודות חן: מהעולם הספרדי בדורות האחרונים, חוברת 3–4 מהספר "נקודות חן")
de Culture et Instruction de l'Union des Congrégations Sefardies d'Israël, Jerusalem, 1958
בעריכתו - Tesoro de los Judios Sefaradies: Estudios sobre la Historia de los Judios Sefaradies y su Cultura:
Anthology of Regulations in Ladino in Salonika, Sefunot 2 p. 26-60 1958 - עברית
Vol. I-II Jerusalén, 1959 בעברית ובלאדינו (אוצר יהודי ספרד: לחקר תולדות יהודי ספרד ותרבותם)
על משפחת מורפורגו בשאלוניקי - ב"אוצר יהודי ספרד", 1966
שתי תעודות ממשפחת אמריליו (אוצר יהודי ספרד 1961, עמודים 145–148)
Información cultural del extranjero .Panorama del Estado de Israel, 1965, Granda - Siero, Asturias ,Librería Anticuaria Galgo (פנורמה של מדינת ישראל) (בספרדית)
לקריאה נוספת

אברהם הטל, פרסומי יצחק רפאל מלכו: (רשימה ביבליוגרפית), ירושלים: [חמו"ל], תשמ"ט 1989.
הערות שוליים

↑  בקמץ קטן ובשווא נח, כמו באקרוסטיכונים שבשירי שלמה מלכו, או בשיבוש המקובל מולכו.
↑  הוא העדיף לכתוב "שלוניקי", ראו ספרו "ימאים שאלוניקאים בישראל"
↑  ראו הרחבה מפיו באוצר יהודי ספרד, ירושלים, כרך ה', עמ' 132-151
↑  בועד העיר, דואר היום, 30 באוגוסט 1923
↑  ראו גם ספרו ״ימאים שאלוניקאים״
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310480805171  BNE: XX1369034  BnF: cb135675880 (data)  GND: 1065277601  ISNI: 0000 0000 6693 4448  LCCN: no93005142  NLG: 166182  SUDOC: 119570610  VIAF: 75886073   WorldCat (עם VIAF): 75886073 
בית מולכו בשכונת רחביה בירושלים
כיכר יצחק מולכו בשדרות בן מימון ברחביה
התזמורת האדומה (טרפר)

אנדרטת הזיכרון לתזמורת האדומה ליד מחלף שער הגיא
לוח הזיכרון לתזמורת האדומה ליד מחלף שער הגיא
"התזמורת האדומה" (בגרמנית: Rote Kapelle) היא כינוי שנתן הגסטפו לרשת ריגול בראשות ליאופולד טרפר, שריגלה במערב אירופה למען ברית המועצות בשנים 1938–1942. כינוי זה ניתן גם לרשת מחתרתית נפרדת, בראשות הארו שולצה-בויזן. כמו כן הייתה רשת נספחת לתזמורת האדומה שפעלה בשווייץ בראשות שאנדור ראדו (שם קוד: DORA) בשם השלישייה האדומה שהמשיכה את פעילות התזמורת האדומה לאחר מעצר טרפר בשנת 1942.
פעולת רשת הריגול

ליאופולד טרפר היה יהודי יליד פולין, קומוניסט שעלה לארץ ישראל, הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ), וב-1932 עבר למוסקבה. בשנת 1937 גויס לשירותי הביון הסובייטיים תחת ארגון גה-אר-או. תפקידו הראשון היה לחקור את פרשת הריגול "פאנטומאס" שהתגלתה בצרפת. הוא טיהר את המפלגה הקומוניסטית הצרפתית מחשד של מתן מחסה למלשין ואף חשף את הבוגד האמיתי. בדצמבר 1938 נשלח לבלגיה במסווה של איש עסקים קנדי בשם אדם מיקלר (Adam Mickler), כדי להקים שם רשת ריגול שמאוחר יותר קיבלה את כינוייה "התזמורת האדומה" מהגרמנים ("תזמורת" משום שכל שדרן מחתרתי נקרא בפי הגרמנים "נגן" ו"אדומה" בגלל שזהו הצבע של הקומוניזם). טרפר קיבל רשות ממפעיליו הסובייטים לגייס באופן עצמאי את חברי הרשת. הוא הגיע לבריסל, שם יצר קשר עם חברו מימי הפק"פ, ליאו גרוספוגל, שהפך ליד ימינו בניהול רשת הכיסוי שהקימו; עסק בייצור מעילי גשם בשם "The Foreign Excellent Trench-Coat". חברה נוספת ברשת שגייס הייתה סופיה פוזננסקה. בימי השיא שלה מנתה הרשת כ-290 חברים (66 מהם - יהודים). לרשת היו סניפים במדינות סקנדינביה, דנמרק ובלגיה ובנוסף היו לה קשרים ברחבי אירופה ואף ביפן.
לפי ההנחיות שקיבל ממפעיליו הסובייטים אסף טרפר מידע אודות הצבא הגרמני. בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב באוגוסט 1939 הגיעו הנחיות ממוסקבה להפסיק את כל פעולות הריגול נגד הגרמנים ולהפנותן לצרפת ולבריטניה כדי לא לסכן את היחסים עם גרמניה. למרות זאת פעילויות רשת הריגול לא הופסקו לחלוטין אלא נשמרו בפרופיל נמוך, מה שתרם אחר כך ליכולת להשיג מידע על הגרמנים במהירות יחסית.
לאחר פלישת הצבא הגרמני לבלגיה ב-10 במאי 1940, נאלץ טרפר לשנות את סיפור הכיסוי שלו, מכיוון שהבלגים חשדו בו שהוא גרמני והתכוונו לעצור אותו. הוא החל להציג עצמו כאיש עסקים צרפתי בשם ז'אן ז'ילבר (Jean Gilbert). הוא עבר לפריז ושם, ביחד עם ליאו גרוספוגל והלל כץ, הקים חברה מסחרית בשם "סימקס" (Simex) בפריז ואת "סימקסקו" (Simxco) בבריסל, ובעזרתן יצר קשרים חזקים עם גרמניה. את ההון להקמת החברה גייסו מחברים בלגים שהוכנסו כשותפים ולא ידעו על המטרה האמיתית שלשמה הוקמה החברה. החברה שימשה לא רק ככיסוי לפעילות הריגול של הרשת, אלא גם כמקור למימונה. רשת הריגול של טרפר הייתה בין הראשונות שקיבלה מידע מהימן אודות ההכנות הגרמניות לפלישה לברית המועצות. להתרעותיה החוזרות ונשנות הצטרפו התרעות הרבות שהתקבלו במוסקבה מרשתות הריגול השונות אך ללא הועיל. ב-22 ביוני 1941, ערב יום הפלישה העביר טרפר דרך הנספח הסובייטי בווישי מברק בעל דחיפות עליונה לשידור מידי למוסקבה המתריע על פתיחת המתקפה הגרמנית על רוסיה למחרת, אך הממונים עליו במוסקבה עדיין לא האמינו לו וטענו כי זו "פרובוקציה בריטית". "התזמורת האדומה" המשיכה לספק לברית המועצות מודיעין רב מתוך האימפריה הנאצית וסייעה רבות למאמץ המלחמתי בהדיפת הפלישה הנאצית מאדמת רוסיה.
לכידת טרפר

ב-24 בנובמבר 1942 נתפס טרפר על ידי הביון הנגדי הנאצי בצרפת כאשר הגיע לטיפול אצל רופא שיניים. טרפר הוחזק במשך כחודשיים וחצי במפקדת הגסטפו בצרפת ונעשו ניסיונות רבים כדי להעבירו לצד השני ולהשתמש בו כבסוכן כפול. מעדות של טרפר עצמו ואף לפי ספרו של ז'יל פרו, הוא עשה עצמו כמשתף פעולה עם שוביו, ובמקביל הצליח להבריח בחשאי דו"ח המפרט את פרטי לכידתו ונפילת רשת הריגול למוסקבה. הגרמנים, שהאמינו כי שיתוף הפעולה של טרפר כן ואמיתי, העבירו אותו למתקן כליאה בעל רמת שמירה נמוכה יותר. אחרי כשישה חדשים, ב-13 בספטמבר 1943 ניצל טרפר הזדמנות ביציאה שגרתית לבית המרקחת בליווי שומר יחיד ונמלט. הוא איתר את חברתו ג'ורג'י ושניהם ירדו למסתור כאשר במקביל יצר קשר עם מוסקבה כדי לעדכן אותם בנעשה.
טרפר חש שהגסטפו שבעקבותיו ועל כן נפרד לבסוף מג'ורג'י כדי לא לסכן אותה יותר מדי והמשיך בבריחתו לבדו. הוא יצר קשר עם המפלגה הקומוניסטית הצרפתית ומצא מסתור קבע בו הגסטפו לא הצליח לשים עליו יד. הוא עדיין היה חלש מהתלאות שעבר במנוסתו ואף קשריו היו רופפים; מוסקבה חשדה בו כי בעקבות מאסרו הוא עובד בשביל הגסטפו ורשת הביון שלו כבר לא הייתה קיימת. אך למרות זאת, החל להשתקם במחבואו ולהמשיך לעשות ככל יכולתו בעזרת המפלגה הקומוניסטית הצרפתית ואחת מתנועות המרי המחתרתיות הצרפתיות איתן הצליח ליצור קשר.
בידי הסובייטים

באוקטובר 1944, חודשיים אחרי שחרור פריז, הגיעה משלחת צבאית סובייטית לצרפת. טרפר יצר עימם קשר וב-6 בינואר 1945 המריא חזרה למוסקבה במטוסו האישי של סטלין. אחרי נחיתתו נידון טרפר לחמש עשרה שנות מאסר בטענה כי שיתף פעולה עם הגסטפו כדי להציל את עורו, והוא נכלא בלוביאנקה כמו חלק מסוכניו שנשארו בחיים. בשנת 1955, אחרי שסטלין מת והצמרת הסובייטית עברה תהפוכות, שוחרר טרפר וחזר אל אשתו וילדיו. גזר דינו בוטל על ידי בית המשפט הסובייטי העליון על היותו "נטול כל בסיס" והוא קיבל תעודה רשמית שטיהרה את שמו.
הנצחה

בשנת 1983 ניטעה חורשה ליד מחלף שער הגיא, במקום הוצבה אנדרטה לכל חברי הרשת, וכן מצבות זיכרון אישיות ל-18 מלוחמי התזמורת האדומה, יהודים ולא יהודים. על האנדרטה נרשמה כתובת שכללה ציטוט מדברי האדמירל וילהלם קנריס, ראש האבווהר, שירות המודיעין הצבאי של גרמניה במלחמת העולם השנייה, שאמר שפעילות התזמורת האדומה גרמה לגרמנים 200 אלף אבדות. הכתובת נכתבה בעברית, יידיש, אנגלית וצרפתית.
לקריאה נוספת

ליאופולד טרפר, התזמורת האדומה שלי; זכרונות ראש "התזמורת האדומה", הוצאת עידנים, 1975.
ז'יל פרו (אנ'), התזמורת האדומה; עברית: נחמן בן-עמי, מרחביה – תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ב 1972.
יהודית כפרי, זושה - מעמק יזרעאל לתזמורת האדומה, כתר ספרים, ירושלים, 2003.
הערות שוליים

↑  ז'יל פרו, התזמורת האדומה, ספרית הפועלים 1972, עמ' 17
↑  ז'יל פרו, התזמורת האדומה, ספרית הפועלים 1972, עמ' 44
↑  ז'יל פרו, התזמורת האדומה, ספרית הפועלים 1972, עמ' 88-87
↑  ז'יל פרו, התזמורת האדומה, ספרית הפועלים 1972, עמ' 146
↑  ז'יל פרו, התזמורת האדומה, ספרית הפועלים 1972, עמ' 355-359
↑  האנדרטה לזכר התזמורת האדומה, באתר של ארגון הפרטיזנים, לוחמי המחתרות והגטאות
↑  אליהו אגרס, המנצח של התזמורת הגדולה, דבר, 11 בספטמבר 1972
אריאל בראלי

הרב אריאל בראלי (נולד בשנת 1970) הוא רב היישוב בית אל וראש מכון "משפט לעם". מכהן גם כאב"ד בבית הדין לממונות של מועצה אזורית מטה בנימין.