stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק שד"ר

| --- | --- |

 לידה:  1944 (בן 80 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  יצקו
 השתייכות:   המוסד   משמר הכנסת
 תקופת הפעילות:  1974–2000 (המוסד)  2000 – 2010 (משמר)
 דרגה:  ניצב
 תפקידים בשירות
 קצין הכנסת
 
יצחק ("יצקו") שד"ר (נולד בשנת 1944 בישראל) הוא איש ביטחון שכיהן כקצין הכנסת בין השנים 2000 – 2010.
שד"ר שירת בחטיבת הצנחנים, במסגרת הנח"ל המוצנח (1962–1965). לאחר שחרורו הצבאי היה חבר בקיבוץ נחל עוז ולמד מדע המדינה ואסטרטגיה באוניברסיטת בר-אילן. לאחר מכן, בין השנים 1970–1973 שימש כמאבטח בחברת אל על ובשגרירות ישראל בשווייץ. במהלך שירותו בשווייץ למד גם גרמנית ומתמטיקה.
בשנת 1974 הצטרף למוסד ומילא בו שורה של תפקידים עד שנת 2000. בשנה זו מונה לתפקיד קצין הכנסת, והשתחרר משירותו במוסד.
בשנת 2009 הועלה שד"ר לדרגת ניצב, ובשנת 2010 פרש מתפקידו.
טיילת יפו

#invoke:תבנית מידע
טיילת יפו - מימין המינרט של מסגד הים ומשמאל מגדל הפעמונים של כנסיית פטרוס הקדוש
טיילת יפו מכיוון גבעת יפו
טיילת יפו בשנות ה-30 של המאה ה-20
טיילת יפו היא טיילת המקשרת בין פארק צ'ארלס קלור מצפון לחוף גבעת עלייה מדרום.
הטיילת מתחילה בפארק צ'ארלס קלור ומכונה "טיילת השער ליפו". טיילת זו מתחילה בתל אביב ושמה סמלי. היא מקבילה לרחוב נחום גולדמן שממזרח לה ולאורכה מספר מסעדות ובתי קפה. הטיילת נחנכה בשנת 1999 ואורכה כ-350 מטר.
החלק המרכזי של הטיילת לאורך רחוב רציף העלייה השנייה ומתחת לגבעת יפו, קרוי "טיילת חומות הים", ובו סימון של תוואי חומת יפו הקדומה. הטיילת פותחה על ידי חברת "אתרים" בהשקעה של 6 מיליון ש"ח. הפיתוח והשיקום כללו, בין היתר, עבודות תשתית, ריצוף, חשיפת החומה העתיקה של יפו בתאום עם רשות העתיקות, תאורה, הקמת ספסלים, בניית מעקה ים חדש המתאים לדייג, ושיפוץ קיר בניין המשטרה הקודם. מתכנני השיפוץ, אדריכלי הנוף איתן עדן, אייל זיו ורלי פרטו זכו על התכנון בפרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף לשנת 2001.
טיילת חומות הים של יפו העתיקה משתרעת על שטח כולל של כ-6,000 מ"ר. לצידה שוכנים מנזר ניקולאס הקדוש הארמני ומסגד הים.
הטיילת ממשיכה דרך נמל יפו ופארק מדרון יפו ומסתיימת ליד חוף גבעת עלייה מול מרכז פרס לשלום ולחדשנות.
החלק הדרומי של הטיילת המוביל לנמל יפו שופץ בשנת 2008
ראו גם

חומות יפו
רצועת חוף בת ים
הערות שוליים

↑  אסתר זנדברג, שנות השימורים, באתר הארץ, 23 בינואר 2002
↑  יגאל חי, בנמל נחשפה חומה עתיקה, אך בעירייה מעדיפים טיילת, באתר הארץ, 14 בינואר 2008
קרן מיכאלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 באוגוסט 1979 (בת 45) 
 מדינה:  ישראל 
 בן או בת זוג:  אילן בן דב (2008–2015) 
 
קרן מיכאלי (נולדה ב-4 באוגוסט 1979) היא דוגמנית ישראלית.
ביוגרפיה

מיכאלי נולדה בגבעת עדה. למדה לתואר בספרות ופילוסופיה ועבדה כמורה לספרות ומחנכת בבית הספר בקיבוץ מעגן מיכאל.
בגיל 17 החלה לדגמן, בין היתר לחברת אמקור ולתה ויסוצקי, והתפרסמה כשהצטלמה בעירום בפרסומת של קסטרו מודל.
ב-1999 כתב מאור כהן בהשראתה של מיכאלי את השיר "הכי יפה בעולם".
ב-1999 כיכבה בקמפיין תדמיתי של המשביר לצרכן, שבו שיחקה במשחק אמת או חובה שבמסגרתו הסירה חלק מפרטי הלבוש. בשנה זו הייתה מועמדת לפרס "דוגמנית השנה" בטקס פרסי האופנה של ישראל.
ב-2002 הופיעה בקמפיין לחברת סמסונג שבו נראתה מאזינה למכשיר מתוצרת החברה. בשנה זו צולמה בעירום לשער המגזין האיטלקי "PHOTO".
ב-2007 הובילה את הקמפיין לרשת "בודי שופ", וב-2018 פתחה תצוגה בשבוע האופנה בתל אביב.
בנובמבר 2015 הורשעו מיכאלי ובעלה בהעסקת עובדת זרה שלא כדין, ונקנסו ב-13 אלף ש"ח כל אחד.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ניהלה מערכת יחסים עם דודי בלסר. ב-2005 התחתנה עם אסף, טייס קרב בן קיבוץ נחשונים, והתגרשה ממנו לאחר שנתיים. ב-2008 נישאה לאיש העסקים אילן בן דב ונולדו להם שלושה ילדים. מתגוררת בכפר שמריהו. ב-2015 התגרשו בני הזוג.
הערות שוליים

↑  מערכת mako מוזיקה, ‏בדיוק בזמן: 63 עובדות לא חשובות (אבל מה זה מעניינות) על מוזיקה ישראלית, באתר ‏מאקו‏, 27 בספטמבר 2020
↑  המשביר לצרכן בקמפיין תדמיתי עם קרן מיכאלי, באתר גלובס, 11 במרץ 1999
↑  דודי בלסר וקרן מיכאלי בעירום אמנותי, באתר וואלה, 24 בנובמבר 2002
↑  זוהר שחר לוי, ביה"ד לעבודה דחה את בקשת אילן בן דב לבטל את הרשעתו בהעסקת עובדת זרה, באתר כלכליסט, 25 בספטמבר 2016
אבינועם גרנות

| --- | --- |

 לידה:  1948 חולון, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  22 במאי 2021 (בגיל 73 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 
אבינועם גרנות (1948 - 22 במאי 2021) היה איש חינוך ואיש ציבור ישראלי.
ראשית דרכו

אבינועם גרנות נולד ב-1948 בחולון לאשר גמרמן ואסתר לבית סגל, אשר עלו לארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20 והיו ממקימי שיכון "סולל בונה" בחולון (חלק מקריית עבודה). אביו היה מוותיקי חברת "סולל בונה" ומאנשי ארגון "ההגנה". אמו הייתה מורת השפה העברית לעולים חדשים, מהראשונות בפרויקט הלאומי להנחלת הלשון. גרנות היה אח צעיר למשה.
גרנות גדל בחולון. היה בוגר תיכון "קוגל". מגיל צעיר נמשך אל הפעילות בתנועת "הנוער העובד והלומד" בקן חולון (שבשנות ה-50 עדיין השתייך לתנועה המאוחדת). בגיל 17–18 שימש כמזכיר קן צעיר, וערך את עלון הקן; במסגרת זו ייחד ב-1965 גיליון שלם לתחקיר על התנהלות מפא"י במערכת הבחירות לכנסת, וקרא לחברי התנועה שלא לסייע עוד למפלגה בתעמולת הבחירות.
ביחד עם חברים הקים את גרעין "הבשור", שיועד לחיזוק קיבוץ אורים שבנגב והתגייס לנח"ל. עם סיום הטירונות פרצה מלחמת ששת הימים, והוא השתתף בקרב על מוצבי תאופיק. לאחר המלחמה נטל חלק בהקמת סיירת הנח"ל בחצי האי סיני ולאורך תעלת סואץ (סיירת ביר תמאדה). באותה עת הוביל, כמזכיר הגרעין, מהלך של התגייסות גרעין "הבשור" לתקופת משימה חינוכית חברתית בבית שמש ובמושבים באזור, כולל הארכת תקופת שירות החובה בחצי שנה. בתום תקופת שירת בפלוגת מ"כים בגדוד הנח"ל המוצנח.
לאחר השירות הצבאי

ב-1969 שירת כמרכז קן בורוכוב בגבעתיים. בתפקיד זה קידם את איחודם של שני הקִנים באותו הבניין – קן בורוכוב איחוד וקן בורוכוב מאוחד. ניהל עם קבוצת מדריכים מאבק מול הנהגת התנועה לביטול ההפרדה שהייתה נהוגה בתנועת הנוער העובד והלומד בין "היישוב החדש" ו"היישוב הוותיק".
בהמשך הצטרף אל חבריו בקיבוץ אורים ועבד במטעים. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים ב-1973 נמנה עם הכוח המוטס שכבש את מוצבי החרמון בתום המלחמה. עם סיום לימודי היסטוריה ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים החל ללמד בבית הספר האזורי ההתיישבותי "אשל הנשיא". בשנים אלה החל לפתח את הלמידה החקרנית ופרויקט הספרייה כמרכז משאבים, תוכנית שהעביר לימים אל בית הספר "אליאנס" בתל אביב, ביחד עם ספריית בית אריאלה. נאבק עם אחרים על שילובם של ילדי עומר ב"אשל הנשיא".
מ-1979 כיהן כמזכיר החטיבה החינוכית של תנועת הנוער העובד והלומד ובחלק מהתקופה כיהן גם כמזכ"ל התנועה. פיתח יחד עם אגף הנוער והנח"ל ובעידוד הרמטכ"ל רפאל איתן את רעיון "חוות ההכשרה העירונית" – מודל שהחל בחיפה. המודל העירוני התפתח במקביל לירידת מספרם של גרעיני ההתיישבות, והביא לבסוף להקמת תנועת הבוגרים כיעד הגשמה אלטרנטיבי לקיבוץ. פעל למען איחוד שתי התנועות הקיבוציות – הקיבוץ המאוחד ואיחוד הקבוצות והקיבוצים – ליצירת התנועה הקיבוצית המאוחדת (תק"ם). ב-1980, לאחר שחזר לקיבוצו, נמנה עם מייסדי "מחנה רבין" שקידם את בחירתו של האחרון לראשות המפלגה. ב-1981 נבחר לוועידת מפלגת העבודה מטעם מחוז הקיבוצים.
ניהול חינוכי

בין השנים 1983–1987 ניהל את בית הספר השש-שנתי "כפר סילבר". בהמשך יצא עם משפחתו לשליחות בקהילה היהודית של סינסינטי, אוהיו. בנה בין היתר מערך הסברה על ישראל לאור אירועי האינתיפאדה הראשונה[דרושה הבהרה]. לאחר שובו מהשליחות כיהן כמנהל קריית החינוך של יפו (עירוני ז'). ב-1991 החל לכהן כמנהלו הראשון של תיכון מטרו ווסט ברעננה. טיפח את שיטת הבחירה של מקצועות התמחות, אשר החליפה את שיטת "כיתת מגמה". בתיכון נפתח מרכז לטיפול בלקויי למידה. כבוגר קורס המנהלים הראשון במכון הרטמן, שילב כמקצוע לימוד בסיסי את תחום "תרבות ישראל". באותה תקופה השתתף בצוות ההיגוי שעיצב את המינהל לחינוך ערכי במשרד החינוך. מיד לאחר רצח יצחק רבין יזם גרנות ביחד עם ראש עיריית רעננה זאב בילסקי את קריאת קריית החינוך הכוללת את תיכון "מור" מטרו ווסט, תיכון אמי"ת "רננים", היכל הספורט ומרכז האמנויות, על שמו של יצחק רבין. באותה שנה, בצל המחלוקת בחברה הישראלית, יזם מערך פעילות מגשרת בין תלמידי התיכון לבין אולפנת "להבה" וישיבת "קדומים" שבשומרון.
בשנת 1998 יצא לשליחות שנייה מחוץ לישראל, כמנכ"ל בית הספר העברי "מגן דוד" במקסיקו סיטי. עסק בחידוש תוכניות לימודי העברית והקמת מרכז מורשת יהדות חלב. הכנסת בית הספר לתוכנית הבינלאומית IBO זיכתה אותו בתו תקן בינלאומי כבית ספר מעודד חקר, העמקה במקורות מורשתו של התלמיד, וסף כניסה אוטומטית למרבית האוניברסיטאות החשובות בעולם[דרושה הבהרה]. לקראת תום השליחות השתתף יחד עם צוות מחנכים בניסוח מסמך רעיון הקמת בית ספר בינלאומי בירושלים להוראת ערכי הסובלנות למדריכים ומחנכים בני שלוש הדתות המונותיאיסטיות. המסמך, שנכתב בעברית, ערבית, ספרדית ואנגלית, הופץ בקרב קובעי מדיניות, אך המהלך הופסק עם פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000.
בשנת 2000 החל לכהן כמנהלו הראשון של תיכון "אביב" ברעננה. את בית הספר בנה כשני אשכולות: אשכול של מגמות בתחומי המדעים, ואשכול המגמות אמנות פלאסטית ותיאטרון. בענפי הספורט מתמחה התיכון בכדורעף וכדורגל. פיתח מסלולים לתלמידים מתקשים במיוחד שהיו בסיכון של נשירה.
בשיאה של האינתיפאדה השנייה ייסד גרנות ביחד עם אחרים את הפורום הארצי של המחנכים לכבוד האדם והסובלנות. בפורום היו חברים מכשישים בתי ספר, בהם בתי ספר ממלכתיים, ישיבות ובתי ספר מהמגזר הערבי. הפורום הארצי פעל בחסות מטה קרמניצר שנהר במשרד החינוך.
הקמת תנועת "כפר סבא מתחדשת"

לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003 הקים את התנועה "כפר סבא מתחדשת", והתמודד על ראשות העיר. מצעהּ של התנועה החדשה התמקד באיכות השלטון בעיר, בקידום החינוך וברעיון "עיר ירוקה". בין מובילי התנועה היו האלוף במיל' משה נתיב, פרופ' יצחק שנל ועוד. גרנות נבחר למועצת העיר וכיהן כיו"ר ועדת החינוך וכמחזיק תיק החינוך. במהלך הקדנציה השתתף במאבק על מזעור נזקי כביש 531, המשיק לחלקה הדרומי של העיר. יזם עם פרופ' שנל את הקמת המועצה לפיתוח בר-קיימא בעיר. במהלך הקדנציה עבר לאופוזיציה ויצר עם גיא בן גל ואמיר גבע את סיעת "הירוקים". סיעה זו הגדילה בבחירות 2008 את כוחה ל-4 מושבים אולם גרנות לא התמודד אז.
ראש מינהל החינוך בחולון

מינואר 2004 כיהן כראש מינהל החינוך של חולון עד לסוף שנת 2010. התמקד בקידום הישגי התלמידים בעיר. אחוז הזכאים לבגרות בעיר עלה באותן שנים מ-55.6% ב-2004 ל-70% ב-2010. בשורה של מהלכים שהוביל נבלמה עזיבת תלמידים אל בתי ספר מחוץ לחולון, הוקמה ישיבת בני עקיבא לציבור הממלכתי דתי, ונפתחו מסלולי מצוינות. בעבודה משותפת עם ראש העיר ששון הוביל גרנות את הקמת (מרכז אבחונים וטיפולים רשותי ואת מרכזי המהו"ת הבית-ספריים. בתקופה זו הייתה חולון לשדה של ניסויים חינוכיים והטמעת פיילוטים של משרד החינוך: הטמעת ניסוי דוברת ליום לימודים ארוך, הטמעת תוכנית "אופק חדש" בממדים עירוניים, פיתוח מודל אשכולות הגנים, פיתוח גני ילדים בתוכנית צומחת, תכנון ובניית שני בתי ספר במתכונת חדשנית (בית הספר "יצחק שמיר" ובית ספר שני לקריית אילון), ומשנת 2010 – כניסה לפיילוט יישום דו"ח דורנר לחינוך המיוחד.
גרנות טיפח תפיסה חינוכית הדוגלת ב"חינוך מבוקר עד ערב" – יצירת רצף ומתכונת עבודה משותפת בין מערכות החינוך הפורמלי והבלתי-פורמלי. התפיסה ניזונה מתוכנית אב לחינוך שנכתבה על ידי צוות בראשותו, "חולון 2015", אשר כללה פעילות משותפת של מינהל החינוך, רשת קהילה ופנאי ובתי התרבות. בין היתר הוקמה רשת של בתי ספר מוזיקליים יסודיים בהנחיה והובלה של מרכז המוזיקה "שטיינברג", והוטמעה תוכנית התחדשות יהודית ישראלית ל-5,000 תלמידים, ב-6 בתי ספר עם מרכזים קהילתיים, מרכזי נוער ועמותת "פנים".
התוכנית המערכתית הרחבה ביותר בתקופת הכהונה של גרנות היא "יש דרך", עם מכללת סמינר הקיבוצים בראשות ד"ר יוסי אסף, שראשיתה ב-2004. תוכנית זו הפעילה מאות סטודנטים בשנה בכלל מערכת החינוך של חולון, והטמיעה גישות ושיטות הוראה וחינוך שהביאה עמה המכללה. בין היתר ניתן לציין את ניסוי הגן ההומניסטי בהדרכת פרופ' נמרוד אלוני ואת קשרי העבודה עם בית הספר לאמנויות הבמה בראשות איציק ויינגרטן. במקביל לתוכנית "יש דרך" הוביל גרנות שיתוף פעולה בין מערכת החינוך העירונית ומכללת "תלפיות" של החינוך הממלכתי-דתי, כולל מעברה הפיזי לתוך חולון.
בשנים אלה הוביל גרנות את כניסת תוכנית "מצוינות 2000" לכיתות ז'-ח', הכפלת מספר מסגרות הכיתות התומכות (אגף שח"ר) בתיכונים, חיזוק המבנה השש-שנתי הרציף בבתי הספר העל יסודיים, הקמת כיתות "נחשון", חיזוק פרויקט עירוני של הכנה לגיוס ועידוד הגיוס לצה"ל, והטמעת פרויקט "חותם" לשילוב בוגרי אוניברסיטאות בהוראה בבתי הספר.
ב-2008 השיק גרנות את תוכנית החקר "הלל" (ראשי תיבות: התאמת למידה לאדם), וב-2009 השיק לראשונה עם צוות משימה את הקוד העירוני לכבוד הדדי, משמעת וגבולות.
בתקופת גרנות, ב-2006, הוענק לראש העיר חולון פרס החינוך היישובי מטעם שרת החינוך. ב-2007 הוענק לחולון הפרס הארצי של יחידת הנוער המצטיינת.
בסוף 2010 הצטרף גרנות לקבוצת "טללים" בניהול שני תחומים במקביל: כמנכ"ל התיירות הנכנסת של קבוצות נוער וצעירים מרחבי העולם היהודי ("תגלית", "מסע", בתי ספר יהודיים וכו'), וכמפתח חטיבת תכנון וייעוץ אסטרטגי בחינוך.
ביוני 2017 הוגש נגד גרנות כתב אישום על פיו תקף גרנות מינית מספר בחורי ישיבות שאותם אסף ברכבו כטרמפ.
פיתוח וכתיבת חומרי לימוד, מאמרים וניירות עמדה

כותב ספרי לימוד במקצוע האזרחות מאז 1992. אחד מספריו הראשונים היה "לדעת דמוקרטיה", שנכתב ביחד עם שותפו ניסן נווה ויצא בהוצאת רכס. במקביל כתבו השניים ספר לימוד לתיכון בהוצאת "קידום". ב-2002 הוציא גרנות ספר אזרחות לחטיבות הביניים בשם "ישראל דמוקרטית" (הוצאת רכס).
בין תוכניות הלימוד שפיתח[דרוש מקור]: תוכנית מגמה לבית הספר התיכון: "לימודי ממשל, מנהיגות ופוליטיקה" – תוכנית שאושרה על ידי האגף לתוכניות ייחודיות במשרד החינוך.
נפטר ב-22 במאי 2021, והובא למנוחות בבית העלמין פרדס חיים בכפר סבא . הותיר אחריו אישה, ג'וליה, ושלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  ליעד גרינבוים, חולון: ראש מנהל החינוך פורש מתפקידו, באתר nrg‏, 23 ביולי 2010
↑  אלי רוטמן, ‏הוגש כתב אישום נגד אבינועם גרנות, "איש החינוך" שתקף תלמידי ישיבות טרמפיסטים, באתר כיכר השבת, 28 ביוני 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529057905171  VIAF: 308262086   WorldCat (עם VIAF): 308262086
סטורנלה נגלקטה

| סטורנלה נגלקטה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פזאיים
סוג:: פזאי סטורנלה
מין:: סטורנלה נגלקטה
שם מדעי
 Sturnella neglecta ‏אודובון, 1844
תחום תפוצה


סטורנלה נגלקטה-עפרוני אחו מערבי (שם מדעי: Sturnella neglecta) הוא מין של ציפור ממשפחת הפזאיים החיה באמריקה הצפונית. במראה היא דומה לעפרוני, וכך היא מכונה באנגלית (Western meadowlark, מילולית: "עפרוני אחו מערבי"). הוא יותר קרוב למיני הפזאים. במראהו הוא דומה לקרובו Sturnella magna, אך בעל צורת שירה המבדילה ביניהם.
אורך ציפור זו 21–26 ס"מ בממוצע, והיא בעלת נוצות אפורות-לבנות ובטן, חזה וגרון צהובים. מאחורי העיניים יש לה פס לבן המוקף בשני פסים שחורים לאורכו ועל החזה צורת "סינר" שחורה. הגב והכנפיים מסורטטים בחום והמקור ארוך ואפור ומותאם לציד חרקים.
הציפור שוכנת סביב חלקי מערב ארצות הברית, אך גם במרכזה וכן בדרום קנדה וצפון מקסיקו. היא חיה בשטחי שדות, שטחים חקלאיים וערבות ורק לעיתים רחוקות באזורים יבשים, ושם צדה חרקים קטנים או מלקטת פירות יער וגרגירים. היא מקננת על הקרקע ויוצרת קן מרצועות העשבים. כמה נקבות יכולות לחיות בשטחו של זכר אחד טריטוריאלי הקורא בצריחות להרתעת יריביו.
לעיתים ציפורים אלה נודדות דרומה בתוך תחום תפוצתם או למזרח אמריקה.
סטורנלה נגלקטה היא הציפור הלאומית של שש ממדינות ארצות הברית: מונטנה, קנזס, דקוטה הצפונית, ויומינג ואורגון. רק המין קרדינל צפוני, הוא ציפור לאומית ביותר מדינות מהסטורנלה נגלקטה, 7 מדינות.
הערות שוליים

↑  סטורנלה נגלקטה באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554126105171
מנשה רז

| --- | --- |

 לידה:  28 באוגוסט 1946 (בן 78) גדרה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מעסיק:  הערוץ הראשון 
 
מנשה רז (נולד ב-28 באוגוסט 1946) הוא עיתונאי, במאי טלוויזיה, עורך, קריין, מגיש ומנחה טלוויזיה ורדיו. עורך ומנחה התוכנית "מסיבת עיתונאים" בערוץ 1.
ביוגרפיה

רז נולד בגדרה ומתגורר כיום בהרצליה. אביו, אריה רז, שרת כאל"ם בצה"ל. רז התגייס לעתודה האקדמית הצבאית ובמהלך הלימודים באוניברסיטה השתתף בקורס קריינים בקול ישראל. הוא עזב את העתודה והתגייס לשירות בגלי צה"ל ככתב צבאי, עורך ומגיש תוכניות. עם שחרורו מצה"ל הוא השלים את הלימודים בחוג למדעי המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית והצטרף לקול ישראל. במסגרת עבודתו בקול ישראל הגיש רז מגוון תוכניות, בהן מהדורות חדשות, תוכניות מוזיקה קלה ופופ, מצעד הפזמונים העברי והיה המגיש והמנחה הראשון של התוכנית "שירים ושערים".
בסוף שנת 1972 הצטרף רז לטלוויזיה הישראלית ככתב חדשות ובמאי סרטים דוקומנטריים. הוא זכה בפרס כינור דוד לסרט הדוקומנטרי הטוב של השנה (1979) על סדרת סרטים דוקומנטאריים שביים על מצב בתי הסוהר בישראל. בעקבות שידור הסדרה בטלוויזיה, הוקמה ועדת קנת לבדיקת מצב בתי הכלא בישראל.
רז שימש בתפקידים שונים במסגרת הערוץ הראשון, בהם עורך ומנחה מבט לחדשות, כתב במגוון רחב של תחומים כמו: פוליטי, צבאי ועוד, עורך ומגיש התוכניות "משחק השבת" ו"מסיבת עיתונאים".
במסגרת שירות המילואים בצה"ל היה רז אחראי על התיעוד המבצעי של חיל-האוויר, ונטל חלק בתיעוד מבצעים ופעולות שונות של חיל-האוויר.
במשך חמש שנים כיהן רז כמרצה מן החוץ בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. כמו כן הוא שימש כמרצה מן החוץ במכללת תל-חי, במכללת ספיר, במכללה למנהל ובקורס יחסי ציבור באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1999 פרש רז מרשות השידור ושימש כאחראי על מערך התקשורת והדוברות של מפלגת המרכז לקראת הבחירות לכנסת. לאחר הבחירות מונה רז כמנכ"ל קרן גבריאל שרובר ולאחר מכן שימש כמנהל התקשורת של חברת IMAGESAT – חברה בת של התעשייה האווירית לישראל. בשנת 2003 שב לעשייה העיתונאית כמנחה וכתב בחברת החדשות של ערוץ 10. ב-2011 הכריז רז על כוונתו לרוץ לכנסת מטעם מפלגת קדימה.
בשנת 2014, לאחר מבצע צוק איתן עבר להתגורר בקיבוץ נחל עוז במשך שנה[דרוש מקור].
רז היה חבר במספר ועדות ומועצות מנהלים בהם ועדה מיוחדת להסברה של ההסתדרות הרפואית בישראל, הנהלת המועצה לשלום ולביטחון, דירקטוריון מת"ב.
חיים אישיים

בתו מאיה רז נשואה לשחקן מארק איווניר.
סרטים

בין סרטיו הבולטים של רז:
"גשמי קיץ" – יחד עם רם לנדס על ההתנתקות מזווית הראייה של הפיקוד בצה"ל;
"האחת" – טייסת 201 במלחמת יום הכיפורים;
תיעוד שיגור לוויין הצילום ארוס A1;
"הפלמ"ח במאבק נגד הבריטים";
"ההעפלה אחרי שואת היהודים באירופה – הפל"ים";
"פרידה מסיני" – פינוי בסיסי חיל-האוויר ופינוי בסיסי צה"ל מסיני. ביקור משלחת קציני צה"ל באתרי השואה בפולין – בשיתוף דובר צה"ל.
רוברט מקסוול בישראל;
מאה שערים של נטורי קרתא.
בקולו שידר את יציאת כוחות צה"ל מלבנון אל רצועת הביטחון, בסיום הסרט "שתי אצבעות מצידון", בהפקת דובר צה"ל.
הערות שוליים

↑  אטילה שומפלבי, העיתונאי מנשה רז: ארוץ לכנסת מטעם קדימה, באתר ynet, 17 במאי 2011
רז מגיש תוכנית ברשת ב', 1969
אלי וורטמן

| --- | --- |

 לידה:  30 באוגוסט 1969 (בן 55) פילדלפיה, פנסילבניה
 מדינה:  ישראל
 ידוע בשל:  ייסד וכיהן כיו"ר ההנהלה הראשון של חברת המסחר האלקטרוני Vroom
 השכלה:  תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת קולומביה ותואר ראשון בתלמוד בבית המדרש לרבנים באמריקה
 מקצוע:  איש עסקים
אלי וורטמן (נולד ב-30 באוגוסט 1969) הוא מנהל קרן הון סיכון ישראלי, איש עסקים ויזם הייטק וחברתי. הוא ייסד וכיהן כיו"ר ההנהלה הראשון של חברת המסחר האלקטרוני Vroom, שהפכה לציבורית ביוני 2020. הוא מייסד שותף של PICO Venture Partners, קרן הון סיכון ירושלמית, של העמותה PICO Kids, ושל כרמי בת שלמה.
משפחה ולימודים

וורטמן נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, ועלה לירושלים עם משפחתו כשהיה בן שמונה. אביו, עורך דין בהכשרתו, עבד כעורך ב-Israel Law Review וכמתווך נדל"ן ואמו הייתה פעילה למען יהדות ברית המועצות.
וורטמן סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת קולומביה ותואר ראשון בתלמוד בבית המדרש לרבנים באמריקה, שניהם בשנת 1991.
קריירה

בשנת 1996 הקים וורטמן את חברת דלתא שלוש, יחד עם ג'ייקוב נר דוד, וכיהן כמנכ"ל שלה. זו הייתה אחת החברות הראשונות שהציעו שירותי טלפוניה באמצעות האינטרנט. וורטמן הנפיק את Deltathree לציבור בנובמבר 1999, כאשר החברה הפכה לחד קרן הטכנולוגי הראשון בירושלים.
וורטמן החל את קריירת ההון סיכון שלו ב-Jerusalem Venture Partners, שם עבד בין השנים 2003–2006 בהובלת השקעות בטכנולוגיית מדיה בשלב מוקדם, כמו גם בתוכנות ארגוניות.
בין השנים 2006–2012 שימש כשותף כללי בקרון הון הסיכון בנצ'מרק קפיטל ישראל.
בין השנים 2011 ל-2014 היה יו"ר ומנכ"ל NJOY (אנ'). בשנת 2014 הקים את Vroom יחד עם אלון בלוך, מרשל צ'סראון וקווין ווסטפאל. בין השנים 2014–2016, וורטמן כיהן כיו"ר ההנהלה הראשון של Vroom ונשאר בתפקיד דירקטור עד להנפקה של החברה ביוני 2020.
בשנת 2015 ייסד וורטמן את PICO Venture Partners, כדי להשקיע בסטארט-אפים בשלב מוקדם. ‏PICO Venture Partners הייתה המשקיעה הראשונה בחברות כמו Vroom ו-Spot.io (שנמכרה ל-NetApp האמריקאית תמורת 450 מיליון דולר). והשקיעה בחברות סטארט אפ כמו K Health, חברת Ravin AI ו-Gloat.
בין יתר הענפים, PICO Venture Partners מתמקדת בתוכנות ארגוניות, SaaS, קמעונאות רכב, פינטק, מסחר אלקטרוני ואבטחת סייבר.
יזמות חברתית

וורטמן הוא יזם חברתי, תומך בקהילה ועמית בתוכנית המנהיגות המזרח-תיכונית ב-Aspen Institute‏ וחבר מועצת מוזיאון מגדל דוד. עבודתו כוללת חינוך נוער ופיתוח כלכלי מחדש של אזור התעשייה תלפיות בירושלים. החל משנת 2012 עזר למשוך סטארט-אפים לשכונת תלפיות כמו AutoLeadStar, ‏Modli ו-Start-Up Nation Central.
בשנת 2013 הקים את PICO Kids, ארגון ללא כוונת רווח בירושלים, המחנך בני נוער ברחבי העיר בנושא STEEM (מדע, טכנולוגיה, הנדסה, יזמות ומתמטיקה) באמצעות למידה מבוססת פרויקטים. התוכנית "מיומנויות המאה ה-21" של PICO Kids מתמקדת בערכים, בזהות ובחשיבה עיצובית במטרה לעורר השראה אצל פותרי הבעיות ומובילי השינוי של ירושלים בעתיד. הארגון משרת תלמידי יסודי ותיכונים מקבוצות כלכליות, חברתיות ודתיות מגוונות.
בשנת 2010 הקים וורטמן את כרמי בת שלמה, יקב בוטיק בצפון ישראל.
עמדתו על ירושלים

וורטמן מתגורר בירושלים ואת הזיקה ואהבתו לעיר הוא מיישם בכל מה שהוא עושה כמשקיע. בחברות שהוא משקיע בהן, בפעילות החברתית שלו ובפיתוח תעשיית הטק הירושלמית, בין היתר על ידי הפיכת אזור התעשייה תלפיות למתחם היי טק משגשג, חיזוק החינוך הטכנולוגי בעיר והבאת יזמים צעירים לעיר.
וורטמן מאמין כי ההוויה הייחודית של ירושלים, שהיא תוצאה של המציאות המורכבת של העיר, היא זו שמסגלת לתושביה עוצמה, יצירתיות ויכולת מפותחת לפתרון בעיות.
בן סלומון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בספטמבר 1914 מילווקי, וויסקונסיןארצות הברית
 נהרג:  7 ביולי 1944 (בגיל 29) סאיפאן, איי מריאנה הצפוניים
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינוי:  Ben 
 השכלה:  Herman Ostrow School of Dentistry of USC  אוניברסיטת דרום קליפורניה  אוניברסיטת מרקט  תיכון שורווד, ויסקונסין 
 השתייכות:  הצבא האמריקני צבא ארצות הברית
 דרגה:   קפטן
 תפקידים בשירות
 רופא
 פעולות ומבצעים
 הקרב על סאיפאן במלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   מדליית הכבוד   לב הארגמן
 
בן ל' סלומון (באנגלית: Ben L. Salomon, נולד כבנימין לואיס סלומון; 1 בספטמבר 1914 – 7 ביולי 1944) היה רופא יהודי בצבא ארצות הברית. בשנת 2002, 57 שנים לאחר מותו בקרב על סאיפאן במלחמת העולם השנייה, הוענקה לו מדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר.
צעד חריג זה, הענקת עיטור צבאי ללוחם עשרות שנים לאחר נפילתו בקרב, נעשה על מנת לתקן עוול היסטורי שנגרם למספר לוחמים בצבא ארצות הברית שהופלו על בסיס אנטישמי או גזעני.[דרוש מקור]
שירות צבאי

בן סלומון נולד ב-1 בספטמבר 1914 במילווקי, וויסקונסין למשפחה יהודית. ב-1937 סיים את לימודיו בבית הספר לרפואת שיניים של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
ב-1940 גויס סלומון לחיל הרגלים של צבא ארצות הברית. ב-1942 מונה לקצין בחיל רפואת השיניים. במאי 1943 הוא שירת בתור רופא השיניים של רגימנט החי"ר 105, באוגדת החי"ר 27. ב-1944 הוא קודם לדרגת סרן.
את ניסיונו הקרבי רכש סלומון ביוני 1944, על חופי האי סאיפאן. בהיעדר צורך ברופא שיניים בזמן הקרבות, התנדב סלומון להחליף את המנתח הפצוע של הגדוד השני. ככל שהגדוד השני המשיך להתקדם הלך מספר האבדות ועלה. ב-7 ביולי הוקמה תחנת הטיפול של סלומון כ-50 מטרים מאחורי השוחה הקדמית. האוהל החל להתמלא בפצועים שזרמו מהקרב וחיילים יפנים החלו לחדור לתוכו. סלומון הצליח להדוף את החיילים היפנים מהאוהל והורה על פינוי הפצועים בעודו נשאר מאחור לחפות על נסיגתם.
כשחיילים אמריקאים חזרו למקום מספר ימים לאחר הקרב, הם מצאו את גופתו של סרן סלומון שמוטה על מכונת ירייה, מול עמדת הירי היו מוטלות גופותיהם של 98 חיילים יפנים. גופתו של סרן סלומון הייתה מנוקבת ב-76 כדורים ובדקירות כידון מרובות מהן 24 שככל הנראה ספג בעודו בחיים.
הדרך הארוכה להכרה

סרן אדמונד ג. לאב, ההיסטוריון של אוגדה 27, היה אחד מהחיילים שמצאו את גופתו של סלומון. על פי בקשתו של סגן מפקד אוגדה 27 בריגדיר גנרל אוגדן ג'. רוס, אסף סרן לאב עדויות והכין המלצה להענקת מדליית הכבוד לסרן סלומון.
ההמלצה נדחתה על ידי מפקד אוגדה 27, מייג'ור גנרל ג'ורג' ו. גרינר. גרינר דחה את ההמלצה "מכיוון שסלומון שירת כרופא וענד את סמל הצלב האדום על זרועו. על פי כללי אמנת ז'נבה שאותם ממלאת ארצות הברית, לא ישתמש קצין מחיל הרפואה בכלי נשק כנגד האויב." סיבה נוספת הייתה שההנחיה להענקת מדליית הכבוד לחיילים מחיל הרפואה (שאינם חלק מהמערך הלוחם) מציינת שהחיילים אינם יכולים לקבל את העיטור על פעילות התקפית.
פרשנויות מאוחרות יותר של אמנת ז'נבה ושל חוקי ארצות הברית ללוחמת יבשה, מאשרות שימוש בנשק אישי להגנה עצמית או להגנה על הפצועים והצוות הרפואי, זאת בתנאי שהחייל אינו עונד את סמל הצלב האדום. במקרה של סרן סלומון מכונת ירייה אינה נחשבת לנשק אישי. לסלומון קדמו שני יהודים בלבד שעוטרו במדליית הכבוד על תפקודם במלחמת העולם השנייה. חיילים יהודים רבים לא זכו להכרה על שירותם מסיבות שעוררו סימני שאלה. ביניהם אפשר לציין את טוראי ראשון לאונרד קרביץ (דודו של הזמר לני קרביץ) ואת רב-טוראי טיבור רובין.
ב-1951 לאב הגיש שוב את ההמלצה להעניק את מדליית הכבוד לסרן סלומון דרך משרד ההיסטוריה הצבאית. ההמלצה נדחתה שוב, הפעם מכיוון שהזמן שהוקצב להגשת המלצות לעיטורים במלחמת העולם השנייה חלף.
ב-1969 הוגשה המלצה נוספת להענקת מדליית הכבוד לסרן סלומון, ההמלצה הוגשה על ידי לוטננט ג'נרל האל ב. ג'נינגס, מפקד חיל הרפואה האמריקאי.
ב-1970 המליץ המזכיר הצבאי האמריקאי סטנלי ר. רזור לאשר את הענקת העיטור והעביר את המלצתו למזכיר ההגנה האמריקאי. המלצתו חזרה ולא ננקטה שום פעולה.
ב-1998 ד"ר רוברט וסט (מבית הספר לרפואת שיניים של אוניברסיטת דרום קליפורניה) הגיש שוב את ההמלצה להענקת העיטור לסרן סלומון. ההצעה הוגשה דרך חבר הקונגרס בראד שרמן.
ב-1 במאי 2002 נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש העניק לד"ר וסט את מדליית הכבוד של סרן בן סלומון. מדליית הכבוד של סלומון מוצגת בבית הספר לרפואת שיניים של אוניברסיטת דרום קליפורניה.