stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טורפדו בנגלור

| --- | --- |

טורפדו בנגלור, מוזיאון בתי האוסף של צה"ל
 מידע כללי
 סוג:  מודל נשק 
 תכנון:  ר. ל. מקלינטוק
 תקופת השימוש:  1914–הווה (כ־110 שנה) 
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה 
 
טורפדו בנגלור הוא מתקן לפריצת מעבר בשדה מוקשים ובסבך גדרות תיל. המתקן בנוי מצינור הניתן להארכה ומכיל מטעני נפץ. הוא מיועד לשמש אמצעי לטיהור ופינוי שדות מוקשים, גדרות תיל ומכשולי קרקע נוספים. השימוש בו מאפשר למפעיל לפרוץ מכשול תוך מניעה מחשיפה לאש האויב.
הוא נקרא גם מוקש בנגלור או בנגלור.
רקע היסטורי ומבנה

הטורפדו הומצא בשנת 1912 על ידי סרן בריטי בשם מקלינטוק (McClintock), ששירת במחוז בנגלור שבהודו במסגרת חיל ההנדסה הבריטי. הרקע לפיתוח היו מלחמת הבורים בדרום אפריקה ומלחמת רוסיה–יפן.
הרעיון שלו היה לאפשר פריצת מעבר בשדה מוקשים ללא הסתכנות של איש ההנדסה ולגרום לפיצוץ ממרחק של לפחות שלושה מטרים. הבנגלור בנוי ממספר יחידות של צינור מתכת בקוטר של 2.5 אינצ'ים (כ־65 מ"מ) ובאורך של 1.5 מטר כל אחת. חומר הנפץ נמצא בקצהו של כל מקטע.
בקצה הקדמי של כל צינור נמצא מטען חומר הנפץ. כל צינור מסתיים בשרוול עם הברגה שהתחבר לחלק הבא.
פיצוץ הבנגלור מטהר מעבר בשדה מוקשים, בסבך גדרות תיל, או שילוב של השניים. הפיצוץ יוצר מעבר ברוחב של מטר אחד לערך, ובאורך מרבי של 15 מטר.
מלחמת העולם הראשונה

מלחמת העולם הראשונה התאפיינה בלחימה סטטית. על המחפורות הקדמיות הגנו גדרות תייל דוקרני, ברוחב מטרים רבים. גדרות אלה היוו מכשול בלתי עביר לחיילי הרגלים וקשה ביותר לטנקים הראשונים ולכל רכב כלשהו. הבנגלור היה אמצעי פשוט ויעיל לפריצת מעברים דרך אותן גדרות תייל עמוקות ולמעברים בשדות המוקשים. דוגמה להפעלת אמצעי זה ניתן לראות בסרט האילם "כנפיים" מ־1927.
ב־1917, בקרב קמברה נעשה שימוש ידוע בבנגלור להטעייה: החלת עבודות בקטע מסוים גרמו להעברת כוחות לקטע זה[דרושה הבהרה].
מלחמת העולם השנייה

הבנגלור אומץ על ידי הצבא האמריקני ובעלות הברית במלחמת העולם השנייה. בצבא האמריקני הוא כונה M1A1 Bangalore Torpedo. הוא זכה לפרסום וחשיפה מיוחדים עם הפלישה לנורמנדי ב־1944. במספר רב של סרטים ניתן לראות שימוש בהתקן, ובהם "להציל את טוראי ריאן", "היום הארוך ביותר", "ההתקפה על חופי ג'ונו", "האדומה הגדולה ה־1", "מדליה של כבוד", התקפת בנות הברית, החזית ועוד.
בסרט "האדומה הגדולה ה־1" מתאר המפיק והבמאי סמואל פולר, שבעצמו היה מוותיקי הפלישה לנורמנדי, את השימוש בבנגלור: ”הבנגלור היה באורך של 50 רגל ומלא ב־85 פאונד של חנ"ם. היה צורך להרכיבו ביד כדי ליצור את כל האורך הזה.”
שימוש לאחר מלחמת העולם השנייה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מלחמת העצמאות

הבנגלור שימש את כוחות ההגנה במלחמת העצמאות בצורה נרחבת. כך למשל כאשר יצאו מחלקה וחצי מגדוד מוריה ב־18.5 לכיבוש מנזר נוטר דאם ששימש כבסיס לאויב, נפרץ שער המנזר בעזרת טורפדו בנגלור.
גם הצבאות הסדירים שתקפו את המדינה הצעירה מכל עבר, השתמשו בבנגלור. כך השתמשו הכוחות המצריים בהתקפתם על קיבוץ יד מרדכי וכן על יישובים אחרים כמו נגבה, ניצנים ועוד.
לאחר מלחמת העצמאות

הבנגלור עדיין נמצא בשירות מבצעי בצבאות שונים, אם כי במידת האפשר ניתנת עדיפות לשימוש באמצעים חדישים יותר, כגון צפע שריון ואחרים.
אימוני הצבא האמריקני בפריצת גדרות בעזרת בנגלור, אנגליה 1943
יחסי גאורגיה–מיאנמר

| יחסי גאורגיה–מיאנמר |
| --- | --- |
גאורגיה: מיאנמר


גאורגיה: מיאנמר
שטח (בקילומטר רבוע)
69,700: 676,578
אוכלוסייה
3,807,418: 54,588,239
תמ"ג (במיליוני דולרים)
30,536: 64,815
תמ"ג לנפש (בדולרים)
8,020: 1,187
משטר
רפובליקה פרלמנטרית: משטר צבאי

יחסי גאורגיה–מיאנמר הם היחסים הבילטרליים בין גאורגיה לרפובליקה של איחוד מיאנמר.
היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין גאורגיה ומיאנמר כוננו ב-16 באוגוסט 1999. הקשרים בין שתי המדינות היו מתוחים מאז מהפכת הוורדים בגאורגיה ב-2003, במיוחד בשל קשריה ההדוקים של מיאנמר עם רוסיה.
נשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי, ציין לא פעם את מיאנמר כדוגמה למשטר סמכותני שגאורגיה ביקשה להתרחק ממנו. בשנת 2005, במהלך ביקורו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש בטביליסי, הוא הודיע על תמיכתו בניסיונות האמריקאים לדחוף לרפורמה דמוקרטית ולסיים את הממשל הטוטליטרי במדינה הדרום-מזרחית של אסיה. בשנת 2007, במהלך הנאום השנתי שלו בפני העצרת הכללית של האו"ם, קרא הנשיא סאקשווילי לקהילה הבינלאומית לתמוך בהפגנות הפרו-דמוקרטיות שהתקיימו באותם ימים במיאנמר. ב-2012, כאשר הטיל וטו על הצעת חוק לשחרור אסירים שהוכרו כ"אסירים פוליטיים" על ידי הפרלמנט הגיאורגי, הנשיא סאקשווילי הציג ניגוד חד בין התקדמותה של גאורגיה לעבר הדמוקרטיה לבין המשטר האוטוריטרי של מיאנמר.
בינתיים מיאנמר, בעוד שהיא מכירה רשמית בשלמותה הטריטוריאלית של גאורגיה, התייצבה בעקביות לצד רוסיה בסכסוך הגאורגי-רוסי. בשנת 2006, היא הייתה אחת מ-15 המדינות שהצביעו נגד החלטת האו"ם הקוראת לדיון מחודש בסכסוכים הבדלניים בגאורגיה, אזרבייג'ן, אוקראינה ומולדובה. מאז 2008, מיאנמר הצביעה מדי שנה (פרט לשנת 2016 שבה נעדרה משלחת מיאנמר מהאסיפה הכללית) נגד החלטת האו"ם בחסות גאורגיה הקוראת להחזיר עקורים לאבחזיה ודרום אוסטיה, כולל ב-2013, כשניסה סאקשווילי להפעיל לחץ על סאי מאוק קאם, סגן נשיא מיאנמר במטרה לשנות את עמדת מדינתו. דיפלומטים גאורגים באו"ם משתמשים לעיתים קרובות במשבר פליטי בני הרוהינגה בשנת 2015 כהשוואה למצב הפליטים הגאורגים.
מבחינה תרבותית, גאורגיה ומיאנמר נהנו מיחסים מוגבלים אך לבביים. שלושה סרטים גאורגים שביימו משפחה של במאיות הוקרנו ב-2015 במהלך פסטיבל הסרטים הבינלאומי "Memory" ביאנגון.
טומאת משקין

| --- | --- |
 מקרא:  ספר ויקרא, פרק י"א, פסוק ל"ד
 משנה:  משנה, מסכת מכשירין, פרק ו'
 תלמוד בבלי:  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ט"ו, עמוד ב' - דף י"ז, עמוד ב'
 משנה תורה:  ספר טהרה, הלכות טומאת אוכלים, פרק י'; הלכות שאר אבות הטומאות, פרק ז'
 
משקה טמא שנגע בכלי - נטמא
משקה טמא הנופל על אוכל מטמא אותו
בהלכות טומאה וטהרה, טומאת משקים הוא שם לאחת ממיני הטומאה, ומשמש למעשה ככינוי כפול: הן לטומאה החלה על המשקים והן לטומאה הנגרמת כתוצאה מנגיעה במשקים טמאים. לעומת זאת, הטומאה החלה על אוכלים כתוצאה מכך שהם נרטבו על ידי משקים נקראת בשם הכשר לקבל טומאה.
פירוט המשקין

ה"משקים" הרגילים בהלכה, הם שבעה סוגי משקים: יין, דבש, שמן, חלב, טל, דם, ומים (מקובל הסימן בראשי תיבות: י"ד שח"ט ד"ם). אלו הם גם המשקים שנגיעתם באוכל מכשירה אותו לקבל טומאה. לפי הרמב"ם רק שבעת המשקים האלו מקבלים טומאה, ושאר המשקים כלל אינם נטמאים, ואילו לפי הראב"ד גם משקים אחרים נטמאים.
גם במשקים קיימת ההבחנה בין דרגות הקדושה השונות. למשל, משקה של קודש הוא, השמן בקרבנו של המצורע. משקה של תרומה יכול להיות תרומה גדולה שהופרשה מיין.
בנוסף, ישנם משקים מסוימים שהם בדרגת אב הטומאה. למשל מי חטאת, מים עם אפר של פרה אדומה, מטמאים את הכהן המזה אותם, מה שאומר שהם בדרגת אב הטומאה. בנוסף, הפרשות הגוף של טמאים מסוימים, כמו זב, מצורע או נידה, הם טמאים בדרגת אב הטומאה. למשל הרוק שלהם או השתן שלהם.
מקור הטומאה וגדרה

טומאת משקין, החלה על עצמם כאשר הם נוגעים בדבר טמא, היא מהתורה. חכמים למדו זאת מהפסוק: ”וְכָל מַשְׁקֶה אֲשֶׁר יִשָּׁתֶה בְּכָל כְּלִי יִטְמָא” (ספר ויקרא, פרק י"א, פסוק ל"ד)
אך ידוע לנו שמשקים גם מטמאים עצמים אחרים, למשל מאכל או משקה אחר, ואפילו כלים. במקור דין זה יש שלוש שיטות:
שיטת רבי מאיר: טומאת משקה לטמא אחרים, כלומר הטומאה החלה על חפצים אחרים כתוצאה מנגיעה במשקים טמאים, היא מדברי חכמים.
שיטת רבי יהודה היא שאף הטומאה החלה על אחרים כתוצאה מנגיעה במשקה טמא, היא מהתורה. רבי יהודה מוסיף ואומר, כי מכיוון שבסיום הפסוק כתוב "יִטְמָא" (שמשמעו כי המשקין עצמם נטמאין), ניתן לדרשו בניקוד אחר - "יְטַמֵא", שמשמעו כי המשקין מטמאים את ה”כלי” המילה הסמוכה ל"יטמא".
לאחר תקופה, חזר בו רבי יהודה, והוא הסכים שטומאת משקין לטמא כלים, היא מדרבנן. הגמרא מוכיחה זאת מפסק בהלכות טומאת כלים אותו פסק רבי יהודה, ותוכנו, שכלים שנטמאו מחמת שרץ, טמאים הן בחלקם הפנימי והן בחלקם החיצוני, בין אם השרץ נגע בתוכו והן אם השרץ נגע בגב הכלי, אך אם הם נטמאו מחמת משקים בחלקם החיצוני, אין חלקו הפנימי נטמא. מה החילוק טומאה מחמת שרץ או בין טומאה הבאה מחמת משקין? מן ההכרח לומר, שהראשונה היא מהתורה והשנייה היא מדרבנן.
מכיוון שהוברר שרבי יהודה סובר שטומאת משקים לטמא כלים היא מדרבנן, לא ברור אם הוא סובר כמו רבי שמעון (ראו להלן) שיש חילוק בין כלים הנטמאים מחמת משקים (מדרבנן) לאוכלים הנטמאים מחמת משקים (מהתורה), או שמא סובר הוא כמו רבי מאיר, שאין משקים מטמאים דבר אחר מהתורה.
שיטת רבי יוסי ורבי שמעון היא ממוצעת בין שתי השיטות המנויות: טומאת משקים לטמא אחרים - תלויה במה הוא האובייקט הנטמא: מהתורה טומאת משקין יכולה לחול רק על אוכל, ולא על כלי.
להלכה פוסק הרמב"ם שמהתורה משקה טמא לא מטמא שום דבר אחר, ומגזירת חכמים משקה מטמא הן אוכל והן כלים, כדעת רבי מאיר.
מקור הטומאה וגדרה > דרגת הטומאה

לגזירה זו יש השלכה לסיווג רמת הטומאה של משקים, שכן לפי זה משקה הוא תמיד בדרגת ראשון לטומאה, לא משנה אם קיבל את הטומאה מכלי או אדם שהוא אב הטומאה, שאז הגיוני שיהיה ראשון לטומאה, או אם קיבל את הטומאה ממאכל שני לטומאה, תמיד המשקה יחזור להיות בדרגת ראשון.
להלכה זו שני חריגים:
טומאת משקין בבית המקדש

עדות מיוחדת נמסרה מפי יוסי בן יועזר, כי "משקי בית מטבחיא - דכן", כלומר משקים של בית המקדש טהורים. קיימות שתי גרסאות בעדותו: האחת, היא גרסת האמורא רב, מוסרת כי "משקה דבית מטבחיא" - בית השחיטה בבית המקדש, כלומר המים שמשתמשים בהם בבית המקדש - ודם השחיטה אינו מטמא, ולפי גרסה אחרת, היא גרסת האמורא לוי, "משקה דבית מדבחיא" הכוונה היא למשקי הזבח שעל המזבח, שהם דם בעל החיים שנזרק על גבי המזבח, והיין והשמן המוקרבים על גבי המזבח, יחד עם המנחות.
רב ושמואל נחלקו אודות תקנה זו. לפי רב הפירוש הפשוט הוא אכן שאין משקים בבית המקדש טמאין ואין מטמאין, אך לפי שמואל דווקא את דין הטומאה לטמא משקים אחרים אין להם, אבל הם עצמם - אם נגע בהם טמא, הם נטמאים.
התנא רבי אלעזר מוכיח מעדותו של יוסי בן יועזר, כי טומאת משקין היא מתקנת חכמים, שאם לא כן כיצד ניתן לחלק בטומאת משקים בין בית המקדש לשאר מקומות. לפי שמואל, כוונתו היא בהכרח, שטומאת משקין לטמא אחרים היא מתקנת חכמים, אף על פי שטומאת המשקים עצמן היא מהתורה. רבי יוסי בר חנינא, מרחיב את עדותו של יוסי בן יועזר, וטוען שלא רק שאין משקי בית המקדש מטמאין מהתורה, אלא שהם גם לא מכשירין לקבל טומאה.
המשמעות העלולה לעלות מכך היא, שמי שסובר שטומאת משקים היא מהתורה, יסבור שבבית המקדש גם כן קיימת אותה טומאה. רב פפא סייג את הדברים וקבע כי גם מי שטוען שטומאת משקים מן התורה, מודה כי בבית המקדש אין טומאת משקים חלה - שכן קיימת הלכה למשה מסיני האומרת שבבית המקדש לא קיימת טומאת משקים.
מספר קושיות נשאלו בבית מדרשם של חכמי הגמרא על שיטתו של רב פפא, האחת היא - אם קיימת הלכה למשה מסיני כזו, למה אומר רבי אלעזר את ההלכה מעדותו של יוסי בן יועזר ולא מהלכה למשה מסיני. בנוסף לכך, למה מחלקים רבי יוסי ורבי שמעון חילוקים מסוימים בכלל זה האומר שאין טומאת משקים בבית המקדש, האחת בין טומאת כלים לטומאת אוכלין, שזו האחרונה כן חלה בבית המקדש אם נגעו במשקים, והשנייה בין מים הנמצאים בקרקע או הנמצאים בכלים שדווקא ההמים הנמצאים בקרקע ושיש בהם כדי טבילה - טהורים ולא חלה עליהם טומאת משקים, הרי ההלכה למשה מסיני אומרת שאין טומאת משקים בבית המקדש. בגמרא לא מופיעה תירוץ על קושיות אלו, והגמרא מסיימת את הסוגיה כ"קשיא".
למרות זאת, להלכה פוסק הרמב"ם כשיטה זו:
משקה בית מטבחיים שבעזרה והוא דם הקדשים והמים שמשתמשין בהן שם טהורין לעולם ואינן מתטמאין ולא מכשירין. ודבר זה הלכה מפי הקבלה. לפיכך כל דמי הזבחים אינו מקבל טומאה ואינו מכשיר. והואיל ודם הקדשים אינו מכשיר, קדשים שנשחטו בעזרה לא הוכשרו בדם שחיטה, ואין לבשר הקדשים הכשר אלא במשקין שיפלו על הבשר חוץ במשקה בית המטבחיים
חיבור

קיים כלל כי הניצוק והקטפרס ומשקה טופח אינן חיבור לא לטומאה ולא לטהרה, כלומר כל משקה שאינו מכונס יחד עם משקים אחרים במקום אחד אלא נוגע בטיפות משקה אחרות באקראי על ידי יציקה או נזילה משותפת במורדות ההר או בשטח ישר (שאינו שקוע), אינו נחשב לגוף אחד, ונגיעה בטיפת מים אחת אינה משפיעה על השנייה.
לקריאה נוספת

יוסף פטריך, ‏אמת-המים מעיטם לבית-המקדש והלכה צדוקית אחת, קתדרה 17, אוקטובר 1980
משה מרטין פלקס, ‏לשאלת הלכה צדוקית אחת, קתדרה 21, אוקטובר 1981
הערות שוליים

↑  בעברית ימינו מקובל יותר "משקאות", אבל בשפת חז"ל ופוסקי ההלכה המונח המקובל הוא "משקים".
↑  דבש דבורים, בניגוד לדבש תמרים, המצוין בשבעת המינים.
↑  משנה, מסכת מכשירין, פרק ו', משנה ד' ומסכת תרומות, פרק י"א, משנה ב'
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר טהרה, הלכות טומאת אוכלים, פרק א', הלכות א'–ד', והשגת הראב"ד שם.
↑  מסקנת הגמרא בתלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף י"ז, עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף י"ז, עמוד ב'
↑  משנה תורה לרמב"ם, הלכות שאר אבות הטומאות, פרק ז', הלכה ה'
↑  משנה תורה לרמב"ם, הלכות שאר אבות הטומאות, פרק י', הלכה י'
↑  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ט"ז, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף י"ז, עמוד ב'.
| טומאה וטהרה ביהדות |
| --- | --- | --- |
| דרגות טומאה | אבי אבות הטומאה • אב הטומאה • ולד הטומאה (ראשון • שני • שלישי ורביעי) |  |
| דרגות קבלת טומאה | חולין • מעשר שני • תרומה • קודש • חטאת |  |
| קבלת טומאה | אוהל • מגע • משא • היסט • מדרס • ביאה • בועל נידה • ביאה לבית • מדף • בליעה • עיסוק |  |
| מטמאים מן התורה | מת • נבלת חיה ובהמה • נבלת עוף טהור • נבלת השרץ • בעל קרי • פולטת שכבת זרע • מטמאי משכב ומושב - נידה, יולדת, זבה, זב • צרעת (אדם, בתים, בגדים) • שכבת זרע • חטאות המטמאות • מי חטאת |  |
| מטמאים מן דרבנן | ידיים • ארץ העמים • בית הפרס • כתבי הקודש • גויים • עבודה זרה • טבילה במים שאובים |  |
| נטמאים | אדם • כלים (כלי מתכות, כלי עץ, כלי חרס, בגדים, כלי עור, שק, וכלי עצם) • אוכלים •  משקין |  |
| אחרים | טומאת מקדש וקדשיו  • האיסור לכהן להיטמא למת • הכשר לקבל טומאה • טומאה רצוצה • טומאה הותרה בציבור |  |
| טהרה | טבילה • פרה אדומה • מקווה • חציצה • טבול יום • מחוסר כיפורים • טהרת מצורע • טבילת עזרא |  |
| סדר טהרות | כלים • אהלות • נגעים • פרה • טהרות • מקוואות • נידה • מכשירין • זבים • טבול יום • ידיים • עוקצים |  |
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
טירת רוצ'סטר

| --- | --- |

מגדל העוז מהמאה ה-12 של טירת רוצ'סטר, ומאחוריה קתדרלת רוצ'סטר
 מידע כללי
 סוג:  טירה 
 שימוש:  טירה ופארק
 מיקום:  מדווי 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 בעלים:  English Heritage
 מפעיל:  המורשת האנגלית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  המאה ה-11 – המאה ה-12
 תאריך פתיחה רשמי:  1087 
 חומרי בנייה:  אבן צור
 סגנון אדריכלי:  ימי ביניים 
 קואורדינטות:  51°23′23″N 0°30′06″E﻿ / ﻿51.3898°N 0.50163°E﻿ / 51.3898; 0.50163
 אתר רשמי
 מפה  לונדון ברמינגהאם לסטר בריסטול פורטסמות' פלימות' צרפת ויילס איר.טירת רוצ'סטר
 
טירת רוצ'סטר (באנגלית: Rochester Castle) היא טירה אנגלית ימי ביניימית הנמצאת בגדה המזרחית של נהר מדוואי בעיר רוצ'סטר (אנ'), קנט בדרום-מזרח אנגליה. מגדל העוז הבנוי אבן מהמאה ה-12, המאפיין הבולט של האתר, הוא אחד ממגדלי העוז השמורים ביותר הן באנגליה והן בצרפת.
היסטוריה

כטירה היושבת במיקום אסטרטגי על נהר מדוואי מדרום-מזרח ללונדון ועל דרך ווטלינג סטריט (אנ') המקשרת את מערב אנגליה לדובר, כלומר לצרפת ולאירופה, היה לה חלק חשוב בהיסטוריה האנגלית. במהלך שלהי ימי הביניים עזרה הטירה להגן על החוף הדרום-מזרחי של אנגליה מפלישה. המבנה הראשון הוקם לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה, ונמסר לחזקתו של בישוף אודו, אחיו-למחצה של ויליאם הכובש. הטירה עמדה בפעם הראשונה במבחן צבאי במהלך המרד של 1088 (שהפריד בין ממלכת אנגליה לדוכסות נורמנדיה לאחר מותו של ויליאם הכובש בין בניו) כאשר אודו תמך ברובר השני, דוכס נורמנדיה (בנו הבכור של ויליאם הכובש) נגד ויליאם האדום (בנו השלישי). אודו הפך את רוצ'סטר למעוז העיקרי במרד, דבר שגרם להטלת מצור על העיר ועל הטירה, שנכנעה לבסוף, ובכך ננטשה הטירה בפעם הראשונה.
בין השנים 1087–1089 ביקש ויליאם האדום מגונדוף מרוצ'סטר לבנות טירת אבן חדשה ברוצ'סטר, וזה בנה טירה שרובה עמדה במבחן הזמן והיא זו שעומדת בימינו באתר. בשנת 1127 העניק המלך הנרי הראשון את הטירה לארכיבישוף מקנטרברי ויליאם דה קורבייל "לנצח", שבנה את מגדל העוז שעדיין ניצב במקום בימינו, והוא ככל הנראה המבנה המפורסם ביותר בטירה ואחד ממגדלי העוז השמורים ביותר באנגליה ובצרפת. הטירה המשיכה להיות בחזקת הארכיבישופים במהלך המאה ה-12.
במהלך מלחמת הברונים הראשונה (מלחמת אזרחים שהתנהלה באנגליה בין השנים 1215–1217) בתקופת שלטונו של המלך ג'ון, הברונים שבראשם עמד רוברט פיצוולטר אשר נתמכו על ידי צבא צרפת כבשו את הטירה מידי הארכיבישוף סטיבן לנגטון והשתמשו בה נגד צבאותיו של ג'ון, שהטיל בתגובה מצור על הטירה, שנכנעה רק לאחר שבעה שבועות של קרבות ממושכים. לפי הכרוניקה של ברנוול, המצור היה "המסיבי ביותר בתקופתנו (המאה ה-13), הן מבחינת תוקפנות התוקפים והן מבחינת עמידת המגינים". אף על פי שהטירה סבלה במהלך חודשי המצור מנזק רב (פרצות בחומות החיצוניות ומגדל אחד שקרס), דווקא הרעב היה שהכריע את המגינים. אך ג'ון לא החזיק בטירה למשך זמן רב: בשנת 1216 היא נכבשה מחדש על ידי מי שלימים ימלוך על צרפת וייקרא בפי עמו "האריה", הנסיך לואי, שעמד בראש צבא הברונים בשליחות אביו, המלך פיליפ השני. לאחר מותו של ג'ון, שסבל מחום גבוה כתוצאה מהרעלת קיבה משתיית שיכר קלוקל ב-19 באוקטובר 1216 הומלך תחתיו בנו, הנרי השלישי. כשתמה המלחמה בהסכם למבת' ב-11 בספטמבר 1217, נותרה טירת רוצ'סטר תחת שלטונו הישיר של הכתר האנגלי.
רוצ'סטר הושמה תחת מצור בפעם השלישית בשנת 1264 בזמן מלחמת הברונים השנייה. רוג'ר דה ליבורן היה מפקדה של הטירה מטעם המלך הנרי השלישי. כוחות המורדים בהנהגת סימון החמישי דה מונפור וגילברט דה קלייר מגלוסטר הגיעו לרוצ'סטר והטילו מצור על הטירה, אך הפעם ויתרו על כיבושה כבר לאחר מספר ימים. אף על פי שהמגינים לא נכנעו, הטירה סבלה מנזק רב שתוקן רק במאה השנים הבאות. בשנת 1381 התקיים הקרב האחרון בטירה, כאשר היא נכבשה ונבזזה בזמן מרד האיכרים האנגלי נגד המלך-הילד ריצ'רד השני, שהיה בן 14 בלבד. בדומה למבני-אבן רבים לאורך ההיסטוריה (למשל הקולוסיאום ברומא), גם טירת רוצ'סטר שימשה, לאחר שלא היה בה עוד צורך צבאי, כמקור לאבני בניין בשימוש חוזר, וחיל המצב שלה פוזר בהוראת הכתר.
הטירה וסביבותיה היו פתוחים לציבור בשנות ה-70 של המאה ה-19 כפארק. במהלך המאות ה-19 וה-20 בוצעו לסירוגין תיקונים ושיקומים בטירה, והיא הוכרזה כמבנה רשום מדרגה I ומונומנט רשום. כיום הטירה מתוחזקת על ידי המורשת האנגלית (English Heritage) ופתוחה לציבור הרחב.
ונדטה (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  ונדטה 
 בימוי:  ג'יימס מקטיג
 הופק בידי:  ג'ואל סילבר האחיות וצ'אוסקי
 תסריט:  האחיות וצ'אוסקי
 עריכה:  מרטין וולש 
 שחקנים ראשיים:  נטלי פורטמן הוגו ויבינג ג'ון הרט סטיבן ריאה סטיבן פריי
 מוזיקה:  דריו מאריאנלי
 צילום:  אדריאן בידל 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, גרמניה 
 חברת הפקה:  ורטיגו, Virtual Studios, Silver Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 17 במרץ 2006
 משך הקרנה:  132 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מתח, סרט פוסט-אפוקליפטי, סרט פעולה מדע בדיוני, סרט להט"בי, סרט ויגילנטה, מותחן אקשן, דרמה פוליטית, סרט דיסטופי, סרט מתח פוליטי 
 תקציב:  54,000,000‏$
 הכנסות:  132,511,035‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   vforvendetta
 פרסים:  פרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר (נטלי פורטמן) 
 תרגום לעברית:  V עבור נקמת דם
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
סמל מפלגת "נורספייר".
ונדטה (באנגלית: V for Vendetta; בתרגום לעברית: V עבור נקמת דם) הוא מותחן פוליטי-דיסטופי שבוים על ידי ג'יימס מקטיג ונכתב על ידי האחיות וצ'אוסקי. הסרט מבוסס על הרומן גרפי וי פור ונדטה שנכתב על ידי אלן מור ואויר על ידי דייוויד לויד. עלילת הסרט מתרחשת בעולם עתידני, בו כונן בממלכה המאוחדת שלטון נאו-פשיסטי שתומך בעליונות הנורדית. הוגו ויבינג, המשחק בתפקיד "V", הוא טרוריסט-אנרכיסט מסתורי המנסה להפיל המשטר תוך כדי ביצוע הפיכה ונקמת דם. נטלי פורטמן, המשחקת בתפקיד איווי המונד, היא צעירה ממעמד הביניים שנקלעה לפעילותו של "V", וסטיבן ריאה משחק בתפקיד הבלש שיוצא למסע חיפושים במטרה לעצור את "V".
במקור, תכננו בחברת האחים וורנר להוציא את הסרט לאקרנים ב-4 בנובמבר 2005 (יום לפני ליל גאי פוקס ה-400), אך הפקתו התעכבה והוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-17 במרץ 2006. אלן מור, שהתאכזב מהסרטים הקודמים שנוצרו לעלילות ספריו ("ממעמקי הגיהנום" ו"ג'נטלמנים מובחרים"), סירב לצפות בסרט, וביקש שלא לקבל בו קרדיט או תמלוגים.
קבוצות פוליטיות רבות ראו בסרט אלגוריה לדיכוי הממשלתי שהן חוות – ליברטריאנים ואנרכיסטים לדוגמה, השתמשו בו על מנת לקדם את אמונותיהם. על כך טען דייוויד לויד כי: "מסכת גאי פוקס הפכה לסימן מזהה נפוץ ולכרזה פוליטית נוחה לשימוש במחאה כנגד הרודנות – אני שמח שאנשים משתמשים בה, היא מיוחדת".
צוות השחקנים

הוגו וויבינג בתפקיד "V" – אנרכיסט כריזמטי ומוכשר שהיה קורבן לניסויים בבני אדם שביצעה מפלגת "נורספייר". השחקן ג'יימס פיורפוי לוהק תחילה לתפקיד, אך התפטר שישה שבועות לאחר תחילת הצילומים. תחילה דווח שהתפטר בשל קשיים ללבוש את המסכה למשך כל הסרט, אך הוא הצהיר בהמשך שלא זו הסיבה. הוא הוחלף בידי וויבינג שעבר קודם לכן עם המפיק ג'ואל סילבר ועם האחיות וצ'אוסקי בסדרת סרטי מטריקס, שם שיחק את האנטגוניסט הראשי.
נטלי פורטמן בתפקיד איווי המונד – אזרחית פשוטה, בת מעמד הביניים שעובדת ברשת הטלוויזיה הבריטית. במהלך הסרט היא נקלעת למוקד פעילותו של "V" ומפתחת איתו ועם משימותיו מערכת יחסים מורכבת. הבמאי ג'יימס מקטיג פגש את פורטמן לראשונה על סט הצילום של מלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים, בו הוא עבד כעוזר במאי. במסגרת הכנותיה לתפקיד, פורטמן עבדה עם הדיאלקטולוגית ברברה ברקרי על מנת לסגל מבטא בריטי. בנוסף, היא צפתה בסרט תיעודי על מחתרת מזג האוויר וקראה את הביוגרפיה של מנחם בגין, שהיה מנהיג מחתרת האצ"ל. לדמותה של פורטמן יש קווים אישיותיים מקבילים עם דמותה בסרט לאון, ולדבריה של פורטמן: "מערכת היחסים שבין "V" ואיווי היא מורכבת כמו מערכת היחסים בסרט ההוא". ראשה של פורטמן גולח במהלך סצנה שבה איווי עוברת עינויים ב"שבי".
סטיבן ריאה בתפקיד המפקח אריק פינץ' – מפקדה החדש של הסקוטלנד יארד ושר החקירות בממשלת בריטניה (כונה "האף"), החוקר הראשי של פעולותיו של "V". במהלך חקירותיו הוא נחשף לפשע ממשלתי חסר תקדים. כשריאה נשאל אם הפוליטיקה בסרט היא שמשכה אותו, הוא השיב: "אני לא חושב שהסרט היה כל כך מעניין אם הוא היה מתעסק רק בקומיקס. הפוליטיקה היא מה שנותנת לסרט את הממדים הרבים שלו ואת התנופה שלו, אז ברור שאהיה מעוניין בפוליטיקה."
ג'ון הרט בתפקיד "הקנצלר העליון" אדם סאטלר – חבר פרלמנט לשעבר מטעם המפלגה השמרנית ושר ההגנה הבריטי. מקימה של מפלגת "נורספייר" ומנהיגה האוטוריטרי הנבחר. הרט שיחק בתפקיד ההפוך לתפקידו זה בסרט דיסטופי אחר – וינסטון סמית', קורבן של שלטון טוטליטרי בסרט 1984.
סטיבן פריי בתפקיד גורדון דיטריך – הומוסקסואל בארון ומנחה תוכנית אירוח יומית, מנהלה את איווי ברשת הטלוויזיה הבריטית.
טים פיגוט-סמית בתפקיד פיטר קרידי – מנהיג מפלגת "נורספייר" וראש המשטרה החשאית, ה"אצבע".
רופרט גרייבס בתפקיד דומיניק סטון – עוזרו של המפקח פינץ'.
רוג'ר אלאם בתפקיד לואיס פרותרו – "קולה של לונדון", התועמלן הראשי של מפלגת "נורספייר" ומפקדו לשעבר של מחנה הריכוז לארקהיל.
ג'ון סטנדינג בתפקיד אנתוני לילימן – הבישוף המושחת של מנזר וסטמינסטר.
אדי מארסן בתפקיד בריאן אטרידג' – ראש מערך מודיעין-השמע הממשלתי, ה"אוזן".
בן מיילס בתפקיד רוג'ר דסקומב – ראש מערך התעמולה הממשלתי, ה"פה", והמפיק הראשי של רשת הטלוויזיה הבריטית.
גאי הנרי בתפקיד קונרד הייר – ראש מערך המודיעין הוויזואלי הממשלתי, ה"עין".
שינייד קיוזאק בתפקיד דליה סארידג' – הרופאה הראשית במחנה הריכוז לארקהיל, בתקופת עלילת הסרט משמשת כחוקרת מקרי מוות.
נטשה וויטמן בתפקיד ולרי פייג' – שחקנית לסבית שנכלאה במחנה הריכוז לארקהיל בשל נטיותיה המיניות.
אימוג'ן פוטס בתפקיד ולרי פייג' – בימי ילדותה.
הפקה > פיתוח

ביצירת הסרט השתתפו רבים מיוצרי סדרת סרטי מטריקס. ב-1988 המפיק ג'ואל סילבר רכש את הזכויות לשתיים מיצירותיו של אלן מור – וי פור ונדטה וWatchmen. הילרי הנקין, שכתבה את התסריט לסרט שומר הברים אותו הפיק סילבר, התבקשה על ידו ללטש את הטיוטה הראשונית שכתב לפרויקט – הוא ביקש ממנה להוסיף לו אלמנטים סוריאליסטיים וסאטיריים שלא היו קיימים ברומן המקורי, ולהסיר ממנו אי בהירויות רבות, בעיקר באשר לזהותו של "V". בסופו של דבר התסריט נגנז. האחיות וצ'אוסקי אהבו מאוד את הרומן המקורי של אלן מור, ובאמצע שנות ה-90, טרם העבודה על המטריקס, הן כתבו תסריט ראשוני שהתבסס עליו. במהלך הפוסט פרודקשן של הסרטים מטריקס Reloaded ומטריקס רבולושנס הן בחנו מחדש את התסריט שכתבו והציעו במשותף עם ג'ואל סילבר את תפקיד הבמאי לג'יימס מקטיג. ארבעתם מצאו עניין רב ברומן המקורי ומצאו אותו רלוונטי לשיח הפוליטי של אותה התקופה. התסריט שופץ ועודכן, תוך כדי ניסיון לשמר את השלמות העלילתית שלו. מקטיג ציין כי הסרט הקרב על אלג'יר היווה את מקור ההשראה העיקרי שלו בעת ההכנות לצילום הסרט.
הסופר אלן מור, מחבר הרומן המקורי, החליט להתנער לחלוטין מהסרט בשל חוסר מעורבותו בכתיבת התסריט או בעבודת הבימוי וכן בשל חוסר הסכמות מהותי לגבי עיבוד ספריו לסרטים בעבר. הוא החליט לסיים את שיתוף הפעולה שלו עם DC קומיקס, המוציאה לאור של ספריו, לאחר שבעלי הזכויות התאגידיות שלה, האחים וורנר, ניסו לקבל ממנו הצהרת תמיכה בסרט. מור טען שהתסריט מכיל חורים עלילתיים קשים ושהעלילה מנוגדת לעבודתו המקורית, שמטרתה הייתה להניח זה מול זה שני קצוות של הקשת הפוליטית – פשיזם ואנרכיזם. הוא טוען שהסרט הפך את עבודתו לסיפור על הניגודיות בין נאו-קונסרבטיזם אמריקאי לליברליזם אמריקאי. לבקשתו, שמו לא מופיע בכתוביות הסיום. השותף של מור ביצירת הרומן, המאייר דייוויד לויד, דווקא תמך באדפטציה הקולנועית, באומרו שהתסריט טוב מאוד ושאלן מור יהיה מרוצה רק מעיבוד שיהיה נאמן לחלוטין לספר שכתב.
הפקה > צילום

רובן של הסצנות בסרט צולמו בבמות אקוסטיות ובאתרי צילום מקורים. הסרט צולם ברחבי לונדון ובאולפני באבלסברג שבפוטסדאם וכן שלוש סצנות שצולמו בברלין – עצרת מפלגת "נורספייר", מחנה הריכוז לארקהיל וחדר השינה של הבישוף לילימן. הסצנות שהתרחשה בתחנת הרכבת התחתית הנטושה צולמו בתחנת אלוויץ' שאינה בשימוש משנת 1994. הצילומים החלו בתחילת שנת 2005 והסתיימו באופן רשמי ביוני אותה השנה. צילומי הסרט היו האחרונים של צלם הקולנוע אדריאן בידל, שנפטר בדצמבר 2005.
על מנת לצלם את סצנת הסיום בארמון וסטמינסטר, הפקת הסרט סגרה לתנועה את האזור שבין כיכר טרפלגר וווייטהול לביג בן וווסטמינסטר למשך שלושה לילות בין חצות ל-5 לפנות בוקר. זו הייתה הפעם הראשונה שהאזור הרגיש מבחינה ביטחונית נסגר לטובת צילומים – באזור נמצאים דאונינג 10 ומשרד ההגנה הבריטי. יואן, בנו של ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר, עבד בהפקת הסרט ונטען בריאיון תקשורתי כי עזר להשיג את אישור הצילום המיוחד הזה. הדבר הוביל לביקורת על בלייר מצד חבר הפרלמנט הבריטי דייוויד דייוויס, בעיקר בשל תכניו הפוליטיים של הסרט. אולם, יוצרי הסרט הכחישו את מעורבותו של יואן בלייר בקבלת האישור והצהירו כי ההסכמה לחסימת האזור ניתנה לאחר תשעה חודשי משא ומתן עם ארבעה-עשר משרדי ממשלה שונים.