stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אן מרקוס
קורות חייה > חורבן "מלון הגאולה"

לאחר התקוממות הרצגובינה חזרה מרקוס לירושלים. בתקופה זאת התארחה במושבה האמריקנית בירושלים. ברתה ספפורד, בת מייסדי המושבה ולימים מנהיגתה, מתארת את מרקוס כאישה שרירית בעלת מראה גברי, שאהבה ללבוש בגדים עדינים ויפים. ספפורד גם מתארת מפגשים טעונים שהיו בין מרקוס לבין קצינים טורקים שאף הם נהגו להתארח במושבה האמריקנית.
לאחר שמרקוס השקיעה את רוב כספה בקניית נשק עבור ההתקוממות, לא נותרו בידיה די אמצעים כדי להשלים את בניית "מלון הגאולה". היא נתבעה על ידי איברהים ואסאד כיאט, ספקים של חומרי בנייה. מרקוס סירבה לשלם בטענה כי שילמה את כל חובותיה, אך קצין המחוז בדמשק, שהיה מקורב לאחים כיאט, קיבל את טענותיהם והם זכו בתביעה. שבועיים לאחר מכן פשטו חיילים טורקים על אתר הבנייה, הכו את גימו מכות נמרצות שהובילו לאובדן הכרתו, והחריבו את אתר הבנייה. על כישלונה בהשלמת בניית הבניין כתב סלמאן מצאלחה: "הפרויקט של הנסיכה ההולנדית לא הושלם, כי נגמר לה הכסף. ללמדך שגם בעסקי אחרית הימים העניינים מתנהלים על פי מחירי השוק הארציים."
חורבות המבנה השתרעו באזור שהיום הוא צמוד לפינה הדרום-מערבית של גן העצמאות, סמוך למפגש הרחובות אגרון והמלך ג'ורג'. עם הקמת בנין השופרסל, בשנת 1960, פונו חלק מההריסות. שתי קומות חרבות של המבנה עמדו בשיממונן עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20, גם כאשר העיר ירושלים גדלה סביבן. באותן שנים לא הייתה בעירייה מודעות לשימור בניינים, ועל כן לא טרחה לנסות לשחזר את הבניין. בתחילת שנות ה-70 הוקם בדיוק מעל המקום מלון "פלאזה" ולא נותר כל זכר למבנה.
קורות חייה > אחרית ימיה

מאמציה של מרקוס להשיג את הכספים הדרושים להשלמת בנייתו של "מלון הגאולה" עלו בתוהו. היא פנתה אף לברון רוטשילד בבקשה לעזרה, אך זו לא ניתנה. את שארית ימיה העבירה בריביירה הצרפתית בעוני רב. ביקוריה אצל משפחתה בהולנד לא היו רצויים, מאחר שהם התביישו בבגדיה המוזרים ובסיפורי הגבורה שנהגה לספר. על אף עושרם הרב, בני משפחתה לא תמכו בה. באחרית ימיה חלתה בדמנציה. לאחר שנמצאה שוכבת על מדרכה בפריז, הובלה לאחד מבתי החולים שהקימה בצעירותה. הרופא שם זיהה אותה ויצר קשר עם משפחתה. אחד מאחיה הביא אותה לאשפוז בבית החולים של הדיאקוניסיות באוטרכט, שם נפטרה שבועיים מאוחר יותר. לאחר מותה, משפחתה שהתביישה בה, לא שילמה על הלווייתה וניסתה למחוק כל זכר לקיומה.
מורשתה

כותבים רבים מעירים בצער על כך שלמרות חייה הסוערים ואישיותה הצבעונית, מרקוס נשכחה מדפי ההיסטוריה. רבקה וסט כותבת שמרקוס היא:
הוכחה עצובה לקורותיה של ז'אן ד'ארק אשר לה היה חוסר המזל לא להישרף על המוקד.
יונה סוקולובסקי כותב:
היוגוסלבים, שהבטיחו להקים פסל בדמותה של גיבורת החירות שלהם, שכחו מהבטחתם. הצרפתים המתגאים בבתי החולים העממיים שלהם שכחו מי הקים אותם. כל שנותר מבנין שלום בירושלים הוא חורבה חבויה מאחרי מלון פאר, שלושה נדבכי אבן המכסים על סיפור מרתק.
וסט גם מציינת שעל אף שמעולם לא התפרסם דבר רע אודות מרקוס ואף פעם לא הוטל בה דופי, היא מעולם לא קיבלה מעמד של קדושה; שהאנשים עבורם נלחמה היו עניים וחסרי השפעה, ואף שפעולותיה, אם היו מתבצעות במדינה מערבית עשירה, היו מקנות לה תהילת עולם, בפועל הן הקנו לה תדמית של תמהונית ומשוגעת.
לקריאה נוספת

Onverwoestbaar Ideaal - ספר שכתב על מרקוס הביוגרף של המשפחה Henk Fedder.
Kalian M, Witztum E, Jerusalem Syndrome as reflected in the pilgrimage and biographies of four extraordinary women from the 14th century to the end of the second millennium. Mental Health Religion and Culture 5:1-16, 2002
הערות שוליים

↑  בספרה "ירושלים שלנו" היא מספרת את קורותיה של מרקוס בעמ' 73.
↑  עיר הפרח המהלך בבלוג של סלמאן מצאלחה
↑  מפות עליהן מסומן המבנה. 1898 עד 1955, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  יונה סוקולובסקי, בית הנסיכה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 ביולי 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012502239905171  BPN: 96477619  GND: 1069346926  ISNI: 0000 0003 9562 2277  LCCN: n2015056577  NTA: 070779864  VIAF: 290399137   WorldCat (עם VIAF): 290399137 
פיטר מרקוס אביה של ז'אן מרקוס
חורבות "מלון הגאולה" – תמונה מ-1959. התמונה צולמה מכיוון המקום שבו שוכן היום גן העצמאות
חורבות "מלון הגאולה" (המבנה הגדול שבחלקו הימני התחתון של התצלום) כפי שנראות בתצלום אוויר שצולם לפני קום המדינה; מאחורי החורבות נראית בריכת ממילא.
במקום בו שכנו במשך שנים חורבות 'מלון הגאולה' הוקם מבנה דירות וכן מלון 'לאונרדו פלאזה'
אבנר בן-עמוס

| --- | --- |

 לידה:  21 באוגוסט 1951 (בן 73) יפו, ישראל 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב (1 באוקטובר 1990) 
 תרומות עיקריות
 חקר הלאומיות, היסטוריה של החינוך
 
אבנר בן-עמוס (נולד ב-21 באוגוסט 1951) הוא היסטוריון של החינוך, פרופסור חבר (בגמלאות) בבית הספר לחינוך, של אוניברסיטת תל אביב, איש תיאטרון ופעיל חברתי ישראלי.
ביוגרפיה

אבנר בן-עמוס נולד וגדל בתל אביב. אביו, עמנואל בן-עמוס, היה שחקן תיאטרון הקאמרי. אמו עבדה כאחות. לאבנר אחות צעירה ממנו, תמר שפטרו (בן-עמוס) ואח מנישואיו השניים של אביו.
למד בתיכון עירוני ה', תל אביב ושירת בחיל המודיעין.
בן-עמוס בוגר תואר ראשון בחוג ללימודי התיאטרון ובחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית (1973–1977). בוגר תואר שני (1978–1980) ושלישי (1981–1988) במחלקה להיסטוריה, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי. נושא עבודת הדוקטור היה: עיצוב הזיכרון הלאומי: ההלוויות הממלכתיות ברפובליקה הצרפתית השלישית. מדריכו בדוקטורט היה פרופסור מרטין ג'יי (אנ'). העבודה יצאה לאור כספר באנגלית בהוצאה לאור של אוניברסיטת אוקספורד וכספר בצרפתית בהוצאה לאור של בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה, פריז. במסגרת המחקר לדוקטורט שהה מספר שנים בפריז.
בשנת 1990 התמנה למרצה בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב, בו עבד עד יציאתו לגמלאות. בשנת 1996 התמנה למרצה בכיר וב-2008 לפרופסור חבר.
היה מרצה וחוקר אורח באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, במכון הלאומי למחקר מדעי (C.N.R.S) בצרפת; בניו קולג', אוניברסיטת אוקספורד; באוניברסיטת ראטגרס; ב-Maison des Sciences de l'Homme, פריז; באוניברסיטת פריז 7; במכון לחינוך באוניברסיטת לונדון ובבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה, פריז.
הוא חבר הוועדה הפדגוגית של מכון משואה; חבר המועצה המדעית של מוזיאון לוחמי הגטאות ומוזיאון ארץ ישראל, תל אביב. הוא חבר מערכת של כתבי העת "הגר", "amnis", "Ecrire l'Histoire" ו"גילוי דעת".
כתב מאמרים פובליציסטיים בענייני חינוך שהתפרסמו באתר "העוקץ" ובעיתון "הארץ", כתב ביקורות ספרים ב"הארץ".
מחקרים

אבנר בן-עמוס עוסק במחקריו בהיסטוריה של ריטואלים פוליטיים, בעיצוב הזיכרון והתודעה הלאומיים ובהוראת ההיסטוריה והאזרחות; הארצות אותן הוא חוקר הן צרפת וישראל.
מחקרים > לוויות, פוליטיקה וזיכרון בצרפת המודרנית 1996-1789

הספר הוא מחקר בינתחומי של ההלוויות הרשמיות שנערכו בצרפת בין המהפכה הצרפתית ובין מותו של הנשיא פרנסואה מיטראן. מטרתו היא להסביר כיצד ההלוויות של אישים נערצים כוולטיר, נפוליאון בונפרטה, ויקטור הוגו ושארל דה-גול הפכו לאירועים ציבוריים מרכזיים אשר עמדו במוקד תשומת הלב במשך ימים ואף שבועות, ותרמו לעיצוב הזיכרון הלאומי הצרפתי. תשובתו של בן-עמוס, הנשענת על תובנות מתחום החינוך, האנתרופולוגיה, התיאטרון ומדע המדינה, היא כי מדובר בטקס בעל אופי כפול: ההלוויה הרשמית הייתה בעת ובעונה אחת ריטואל פוליטי וטקס מעבר אישי, וכל אחד ממאפייניה חיזק את השני. כך נוצר אירוע מרשים, שמשך לרחובות ולכיכרות הפריזאיים קהל של עשרות ומאות אלפי איש, ואף הגיע, הודות לאמצעי התקשורת, לכל רחבי צרפת.
הספר מתמקד במסורת הרפובליקנית של ההלוויות הרשמיות, שצמחה בתקופת המהפכה הצרפתית עם הפיכת הפנתיאון לאתר קבורה יוקרתי, ונמשכה לאורך המאות התשע עשרה והעשרים, עד – וכולל - תקופת הרפובליקה הצרפתית החמישית. בין אם היו בשלטון או באופוזיציה, הרפובליקנים השתמשו בהלוויות של פעיליהם ומנהיגיהם על מנת לחנך את ההמונים ולגייס תמיכה עממית. אירועים אלה היו, אם כן, חלק בלתי נפרד מן התרבות הפוליטית הרפובליקנית, אשר כללה גם סמלים, טקסים, סיסמאות, שירים ואתרים קדושים, ותרמה רבות לחיזוק שלטון הכוחות הרפובליקנים.
מחקרים > ישראל: עיצוב הזהות הלאומית

ספר זה עוסק באופן שבו הציונות, כתנועה לאומית מודרנית בעלת יומרות חינוכיות, ניסתה להקנות את ערכיה לציבור היהודי תוך התגברות על הקשיים שניצבו בפניה: הצורך לעצב אוכלוסייה של מהגרים, שהגיעו ממסורות תרבותיות שונות, ולהפוך אותה לקהילה לאומית מאוחדת בארץ בלתי מוכרת, ישנה-חדשה. בנוסף לכך פעלה התנועה הציונית בארץ ישראל בתנאים פוליטיים קשים – תחילה במסגרת של שלטון זר, עות'מאני ובריטי, ולאחר מכן תוך ניהול של סכסוך צבאי מתמשך עם מדינות ערב והתנועה הלאומית הפלסטינית. כל זאת הביא להשקעה מאסיבית בתחום החינוך אשר נחשב, יחד עם הביטחון וההתיישבות, לתחום מרכזי בפעולת התנועה ומדינת ישראל.
הספר מחולק לשלושה חלקים, שכל אחד מהם דן בהיבט אחר של החינוך הציוני. החלק הראשון עוסק בבית הספר, וכולל הקדמה היסטורית למערכת החינוך העברית, וניתוח של מקצוע לימודים (היסטוריה) ושל מערכת הטקסים הבית ספריים. החלק השני, אודות עיצוב הזיכרון הקיבוצי הישראלי, כולל דיון בהנצחת הלוחמים בזמן, במרחב ובדפוס, וכן ניתוח של טקס פרס ישראל ושל ציון יובל המאתיים של המהפכה הצרפתית בישראל, כשני אירועים חינוכיים. החלק השלישי עוסק בהעברת מסרים באמצעות תרבות חזותית, ומתמקד באיורים בספרים, במוזיאונים היסטוריים ובתוכניות טלוויזיה. החלקים הללו מצטרפים ביחד לתמונה מורכבת, המראה את האופנים המגוונים שבאמצעותם ניסתה התנועה הציונית לעצב הן את היחיד והן את החברה בהתאם לערכיה הלאומיים.
תיאטרון

בן-עמוס החל בפעילותו התיאטרונית בהיותו סטודנט באוניברסיטה העברית. הוא הקים ביחד עם הדס עפרת תיאטרון בובות למבוגרים בשם "תיאטרון הקופסה". במסגרתו הציגו שני מחזות: "דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו" מאת פדריקו גארסיה לורקה ו"שרה אשה עיקשת" מאת אבנר בן-עמוס. שני המחזות הועלו בתיאטרון החאן ב-1978. בן-עמוס עיבד את מחזהו לשחקנים והציג אותו בפסטיבל עכו ב-1986, בבימויו של מיכאל בודנשטיין.
בן-עמוס עיבד ביחד עם רות קנר את ספרה של תמר ברגר "דיוניסוס בסנטר". ההצגה, שבוימה על יד רות קנר, הוצגה תחילה כפרויקט גמר של החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן הועלתה בפסטיבל עכו ובמרכז סוזן דלל בשנת 2004.
בן-עמוס עיבד ביחד עם מור פרנק את המחזה והספר "הוא הלך בשדות" מאת משה שמיר. העיבוד הוצג על ידי קבוצת תיאטרון רות קנר ב-2013 במוזיאון תל אביב, בבימויה של מור פרנק. שיחקו בהצגה רונן בבלוקי, שירלי גל-שגב, אסף דגני ועדי מאירוביץ'.
בן-עמוס עיבד ביחד עם הבמאי מיכה לבינסון והשחקן דרור קרן את הרומן של דויד גרוסמן "סוס אחד נכנס לבר". המחזה הוצג על ידי תיאטרון הקאמרי בשנים 2017 – 2019. זכה יחד עם מיכה לבינסון ודרור קרן בפרס מחזאי השנה 2017.
בן-עמוס עיבד את הפרוטוקולים של ממשלת ישראל ממלחמת ששת הימים ואת מכתבי הילדים לעיתון "הארץ שלנו" מהחודשים יולי-אוגוסט 1967 למחזה "קיץ 1967 – Read their lips". המחזה, בבימויו של סיני פתר, הוצג תחילה בתיאטרון יפו ולאחר מכן במוזיאון תל אביב בשנים 2018-2017.
כתב את המחזה "שנת האפס: תרפ"ט/1929", על פי ספרו של הלל כהן תרפ"ט: שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי, אותו ביים סיני פתר והוצג בתיאטרון יפו בשנים 2023-2021.
פעילות חברתית

אבנר בן-עמוס היה בין מקימי עמותת פורום דו-קיום בנגב לשוויון אזרחי ב-1997. העמותה מורכבת מבדואים תושבי הנגב ואזרחים יהודים מבאר שבע, עומר וקיבוצי הסביבה. מטרתה לקדם את זכויות הבדואים בנגב, בייחוד תושבי הכפרים הלא-מוכרים. בן-עמוס חבר במזכירות הפורום ומיוזמי "מולתקא-מפגש" - בית תרבות ערבי-יהודי בבאר שבע.
בתחילת שנות האלפיים הצטרף לאמנסטי ישראל וב-2010 נהיה חבר הוועד המנהל של אמנסטי ישראל. בשנת 2014 הצטרף להנהלת הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל.
חיים אישיים

בן-עמוס התגורר במשך שנים רבות בעומר וכיום הוא מתגורר בתל אביב, הוא נשוי ולו שני ילדים.[דרוש מקור]
ספרים שכתב

Funerals, Politics and Memory in Modern France 1789-1996, Oxford, Oxford University Press, 2000.
בתרגום לצרפתית:
Le vif saisit le mort: Funérailles, politique et mémoire en France (1789-1996),
Trans. by Rachel Bouyssou, Paris, Éditions de l'EHESS, 2013.
Israël: La fabrique de l'identité nationale, Trans. by Fabienne Bergmann; Paris, CNRS Éditions, 2010.
ספרים שערך

אבנר בן-עמוס ויעל תמיר, עורכים, המורה בין שליחות למקצוע, תל אביב, רמות – אוניברסיטת תל אביב, 1995.
אבנר בן-עמוס, עורך, היסטוריה, זהות וזיכרון : דימויי עבר בחינוך הישראלי, תל אביב, רמות - אוניברסיטת תל אביב, 2002.
אבנר בן-עמוס ודניאל בר-טל, עורכים, פטריוטיזם : אוהבים אותך מולדת, תל אביב, הקיבוץ המאוחד ודיונון, 2004.
אבנר בן עמוס ועופר שיף (עורכים) קווים לדמותנו: חוקרים את ישראל, כותבים על עצמם, הוצאת מכון בן-גוריון - אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, והוצאת ידיעות ספרים, 2020.
עפרי אילני ואבנר בן-עמוס (עורכים) גוי קדוש: תנ"ך ולאומיות בעידן המודרני, הוצאת כרמל, 2021.
לקריאה נוספת

אייל מלובן, "ילכו שניים יחדיו", ידיעות תל אביב, 12 ביולי 2013, עמ' 69-68.
אבנר בן עמוס, "סיפור על פוליטיקה, תיאטרון והיסטוריה". בתוך: אבנר בן עמוס ועופר שיף (עורכים) קווים לדמותנו: חוקרים את ישראל, כותבים על עצמם, הוצאת מכון בן-גוריון - אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, והוצאת ידיעות ספרים, 2020, עמ' 145-123.
הערות שוליים

↑  פרופ' אבנר בן-עמוס ⋆ הכר את המרצה ⋆, באתר הכר את המרצה
↑  המחזה התפרסם ב"עיתון 77", (גיליון 81-80, ספטמבר-אוקטובר 1986, עמ' 52-46).
↑  שנת אפס בתיאטרון יפו
↑  חליל אלעמור ואבנר בן עמוס, כבוד השופט בשבתו כצנזור, באתר "העוקץ", 28 במאי 2018
↑  אייל נווה, עבר במעבר, באתר הארץ, 27 באוקטובר 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306388705171  LCCN: nr95010379  NKC: ola20221161081  ORCID: 0000-0002-5402-8522  VIAF: 46938621   WorldCat (עם VIAF): 46938621
אן וילסון

| --- | --- |

 לידה:  19 ביוני 1950 (בת 74) סן דייגו, ארצות הברית 
 שם לידה:  Ann Dustin Wilson 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1967 
 מקום לימודים:  בית הספר התיכון סמאמיש 
 סוגה:  רוק, פולק רוק, הארד רוק, רוק מכוון אלבומים 
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  מאשרום רקורדס, סוני BMG, אפיק רקורדס, קפיטול רקורדס 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 annwilson.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אן דסטין וילסון (באנגלית: Ann Dustin Wilson; נולדה ב-19 ביוני 1950) היא מוזיקאית אמריקאית, הידוע בעיקר בתור הסולנית וכותבת השירים של להקת הרוק הכבד הארט. וילסון נמנית ברשימת "זמרי הרוק הכבד הטובים של כל הזמנים" של המגזין  Hit Parader משנת 2006. לווילסון טווח קולי "סופרן דרמטי".
תחילת דרכה

וילסון נולדה בסן דייגו, קליפורניה. אביה היה רב-סרן במארינס. בשל הקריירה הצבאית של אביה, המשפחה עברה בתדירות גבוהה. הם חיו בסמוך למתקני צבא אמריקאים בפנמה וטאיוואן לפני שהתיישבו בסיאטל, וושינגטון, בשנות ה-1960 המוקדמות. כדי לשמור על תחושה של בית בכל מקום בעולם, המשפחה פנתה למוזיקה. "ביום ראשון היה לנו פנקייק ואופרה," סיפרה אחותה ננסי וילסון. "אבא שלי היה מנצח בסלון. היינו מגבירות את הווליום עד הסוף ועפות על המוזיקה. היה שם הכל, החל ממוזיקה קלאסית, ועד ריי צ'ארלס, ג'ודי גרלנד, פגי לי, בוסה נובה, ומוזיקה אלקטרונית ניסיונית מוקדמת".
ב-1968, וילסון סיימה את לימודי התיכון. היא הייתה נערה ביישנית בשל גמגום שסבלה ממנו, אז היא ביקשה להגשים את עצמה בתחום המוזיקה. בתחילת שנות ה-1970 היא הצטרפה להקה מקומית, White Heart, אשר שינתה את שמה להוקוס פוקוס, ואז ב-1974, להארט.
קריירה

ב-1973, אחותה הצעירה ננסי הצטרפה להארט, והלהקה עברה לקנדה. הם הקליטו את האלבום הראשון שלהם Dreamboat Annie בוונקובר ב-1975; הוא יצא בארצות הברית ב-1976, והסינגל "Crazy on You" הגיע למספר 35 על במצעד האמריקאי. ב-1977, יצא האלבום Little Queen, וב-1978,  Dog & Butterfly. ב-1992, וילסון הופיעה ב-EP של אליס בשרשראות, Sap, בו היא שרה בשירים "Brother" ו-"Am I Inside". ב-1993, הזמר ליין סטיילי מאליס אין צ'יינס תרם בשירתו לשיר "Ring Them Bells", קאבר לשירו של בוב דילן שיצא באלבום של הארט Desire Walks On. בנוסף, הבסיסט של אליס אין צ'יינס מייק אינז והגיטריסט סקוט אולסן הופיעו באלבום החי של הארט מ-2003 Alive in Seattle.
האחיות וילסון פתחו בסיאטל אולפן הקלטות, Bad Animals, באמצע שנות ה-1990. הן יצרו להקה מן צד, The Lovemongers, אשר ביצעה ב-1992 את השיר "The Battle of Evermore" בפסקול של סרטו של קמרון קרואו (שהיה אז בעלה של ננסי) Singles, ולאחר מכן הוציאה EP בן ארבעה שירים. אלבום הבכורה של The Lovemongers Whirlygig יצא ב-1997.
וילסון הצטרפה למפיק המוזיקלי אלן פרסונס ב-2001 בסיבוב המחווה למוזיקה של הביטלס, A Walk Down Abbey Road.
ב-2006, וילסון התחילה להקליט את אלבום הסולו הראשון שלה, Hope & Glory, שהופק על ידי בן מינק, ויצא ב-11 בספטמבר 2007. Hope & Glory כולל הופעות אורח של אלטון ג'ון, קיי די לאנג, אליסון קראוס, גרטשן וילסון, שון קולווין, רופוס ויינרייט, ווינונה ג'אד, ודיאנה קרטר. גם אחותה ננסי השתתפה. שלושה סינגלים יצאו מתוך הפרויקט, "Little Problems, Little Lies", "Isolation", ו-"Immigrant Song". באותה שנה, אן וננסי היו על הבמה בסדרה של הופעות בלאס וגאס.
הגרסה של השיר "Immigrant Song" של לד זפלין ב-Hope & Glory, נרשם כמס' 9 בין השירים המנוגנים ביותר בפודקאסט של שנת 2007.
ב-13 ביולי 2015, וילסון הודיעה על סיבוב הופעות סולו, The Ann Wilson Thing, אשר החל ב-21 בספטמבר. היא הוציאה את ה-EP הראשון מהסיבוב, The Ann Wilson Thing! – #1, בפורמט דיגיטלי ב-18 בספטמבר.
בספטמבר 2016, יצא ה-EP השני מתוך סיבוב ההופעות, ווילסון ערכה מיני-סיבוב בפלורידה בתמיכה להוצאת האלבום.
ב-12 באוקטובר 2017, יצא סרטה הראשון של וילסון, 'ann wilson / in focus'. הוא כולל ראיון שנערך בביתה של וילסון על ידי כריס קיין, יחד עם עשרים שירים בהופעות חיות מאותה השנה.
ב-3 באוגוסט 2018 יצא הסינגל “You Don’t Own Me”, הסינגל השני אלבום הסולו האחרון של וילסון, Immortal, אשר יצא ב-14 בספטמבר 2018. האלבום כולל עשר רצועות שהן על תקן מחוות להשפעות המוזיקליות שלה ולחברים שנפטרו, ואשר המוזיקה שלהם ממשיכה לחיות.
חיים אישיים

במהלך שנות ה-1970, וילסון הייתה במערכת יחסים עם מייקל פישר, המנהל של הארט, בעוד ננסי הייתה ביחסים עם הגיטריסט המוביל רוג'ר פישר, אחיו הצעיר. ב-1979, היחסים הסתיימו.
וילסון אימצה את בתה מארי ב-1991 ואת בנה דסטין בשנת 1998.
כילדה, וילסון היה קורבן לבריונות בשל עודף משקל. היא חשפה את ההיסטוריה האישית שלה בבמהלך העשור של 1970, ובמהלך העשור של 1980 המוקדמות הייתה מרעיבה את עצמה ונוטלת כדורי דיאטה כדי להישאר רזה. אך כשהלהקה עשתה קאמבק באמצע שנות ה-1980, וילסון עלתה באופן משמעותי במשקלה. מחשש שהסולנית של הארט תפגע בתדמית הלהקה, מנהלים מחברת התקליטים התחילו להפעיל עליה לחץ לרזות. בקליפים, השתמשו בזוויות מצלמה ובבגדים שנועדו למזער את ממדיה, ושמו דגש גדול יותר על אחותה ננסי, שהייתה רזה ממנה. וילסון התחילה לסבול מהתקפי חרדה בעקבות המתח הנפשי שהייתה מצויה בו והפרסום השלילי שמסביב למשקלה. היא עברה ניתוח לקיצור הקיבה בינואר 2002 אחרי מה שהיא מכנה "קרב לאורך כל חיי" עם המשקל.
בנובמבר 2009, אן התמוטטה. אחותה ליוותה אותה לרופא, שבישר לה שהיא פיתחה בעיות בכבד כתוצאה משתיית אלכוהול. בעוד שהפסיקה להשתמש בסמים בעת לידתה של בתה, היא הגבירה את השתייה שלה; ננסי, בני המשפחה, וחברי הצוות היו מודאגים מזה זמן מה, ותכננו להתעמת איתה בנושא השתייה, ואפילו דאגו לפסק זמן בלוח ההופעות שלה כדי לאפשר לה טיפול. אך וילסון בסופו של דבר השיגה טיפול בעצמה. באוטוביוגרפיה של הלהקה שיצא ב-2012, וילסון חשפה את מאבקי העבר שלה עם קוקאין ואלכוהוליזם. לדבריה, היא פיכחת מאז 2009.
וילסון נישאה לדין וטר באפריל 2015. השניים יצאו זמן קצר בשנות ה-1980, והציתו מחדש את היחסים כעבור שנים רבות.
פרסים והכרה

2012: כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד – במשותף עם ננסי
2013: הוכנסה להיכל התהילה של הרוקנ'רול כחברת הארט
הערות שוליים

↑  "Heart's Ann & Nancy Wilson To Be Honored at 26th Annual ASCAP Pop Music Awards Ceremony". ASCAP (American Society of Composers, Authors and Publisher). 27 בפברואר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  oz. "Hit Parader's Top 100 Metal Vocalists of All Time". HearYa - Indie Music Blog.
↑  "The Loneliest Woman in the World: An Appreciation of Heart's "Alone"".
↑  "Ann Wilson's singing lesson". נבדק ב-19 במרץ 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Shindler, Merrill (28 ביולי 1977). "The Wilson Sisters Talk Heart to Heart". Rolling Stone. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Gostin, Nicki (4 באוקטובר 2012). "Heart's Ann Wilson talks weight bullies, the early days of MTV, and being a woman in the manly world of rock". Fox News. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Novak, Jessica (24 ביוני 2015). "Ann Wilson: Wild at Heart". Syracuse New Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Bergman, Julie (בספטמבר 1999). "Guitar Queen of Heart". Acoustic Guitar (81). אורכב מ-המקור ב-2013-01-17. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  McLane, Daisann (15 במאי 1980). "Heart Attack". Rolling Stone. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ward, Marshall (2 באפריל 2013). "The Heart of Ann Wilson". Rock Cellar Magazine. אורכב מ-המקור ב-2015-09-05. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Nicole Brodeur (11 בספטמבר 2007). "Heart, soul, Ann Wilson". The Seattle Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Gehman, Geoff (27 ביולי 2001). "A Walk Down Abbey Road' is a can't-miss magical history tour". The Morning Call. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Ann Wilson of Heart Announces Solo Mini Tour "The Ann Wilson Thing"". Heart. 13 ביולי 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Ann Wilson of Heart Releases 'The Ann Wilson Thing' EP – Listen". Rock Cellar Magazine. 18 בספטמבר 2015. אורכב מ-המקור ב-2015-09-21. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "EP #2 - Focus is here". us11.campaign-archive2.com.
↑  https://www.youtube.com/watch?v=CYbfpunYGAQ&t=7656s
↑  http://www.musicnewsnet.com/2018/08/music-news-ann-wilsonofheart-one-of-rock-n-rolls-most-distinctive-and-powerful-vocalists-has-releasedyou-dont-ow.html
↑  Windeler, Robert (20 ביוני 1977). "Ann & Mike & Nancy & Roger: the Sisters Wilson and Brothers Fisher Make Heart Beat". People. 7 (24): 55–56. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Sheff, David (31 במרץ 1980). "Rock's Wilson Sisters Kissed Off the Fisher Brothers, but Heart's Beat Goes on". People. 13 (13). {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Dawn, Randee (29 באפריל 2015). "Crazy on him: Heart's Ann Wilson marries man she 'tried to seduce' 30 years ago". Today. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Falcon, Mike; Shoop, Stephen A. (11 בדצמבר 2002). "Ann Wilson finds a weight-loss hit". USA Today. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Kicking and Dreaming (2012), Ch 25 - Hope and Glory
↑  Matt Ward (24 באוגוסט 2012). "Heart's Ann Wilson On Getting Sober: 'The Tarp has Come Off'". Ultimate Classic Rock. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Nelson, Jeff (27 באפריל 2015). "Heart Singer Ann Wilson Marries Dean Wetter". People. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb139012169 (data)  GND: 134558235  ISNI: 0000 0000 7839 7109  LCCN: n91109517  MusicBrainz: 5d8a6a6f-44ae-4421-865f-470600f4db65  NKC: ola2002152053  NTA: 070609217  SNAC: w6nq4fj1  VIAF: 84964518   WorldCat (עם VIAF): 84964518
המטבח האיטלקי

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  המטבח האירופי, המטבח הים-תיכוני 
 מטבח:  המטבח האיטלקי
 מוצא:  איטליה
 
המטבח האיטלקי מהווה שילוב של שפע מטבחים מקומיים של מחוזות איטליה, הניזון מהשפעות של עמים שונים שהתגוררו באזור איטליה. המטבח האיטלקי נחשב לאחד המטבחים המפורסמים והמשובחים בעולם. המטבח האיטלקי התהווה במשך מאות שנים של הפרדה בין מרכיביו השונים עד איחוד איטליה, שהתרחש ב-1861.
לרוב מזוהה המטבח האיטלקי עם סוגים שונים של פסטה (מקרוני, רביולי, ניוקי וכו'), פיצות, גלידות ועוד, אך הוא מגוון בהרבה. הוא הושפע בעיקר ממטבחים של העמים שחיו באיטליה, כמו הרומאים, הנורמנים והלומברדים, אך בחלקים מסוימים של איטליה ניתן להבחין בהשפעות של המטבח הערבי, המטבח הסלאבי, המטבח היווני, המטבח הטורקי ואף המטבח העברי המסורתי.
המטבח האיטלקי מורכב מכל אחד מהמטבחים המחוזיים שלה. המטבח הטוסקני והמטבח הלומברדי, לדוגמה, שונים זה מזה, אך המאכלים האופייניים לכל מחוז בהחלט נחשבים "אוכל איטלקי".
ככלל, ניתן לומר שהאוכל בדרום איטליה נחשב לחריף יותר, כאשר עגבניות, פירות ים ושמן זית הם חלקים עיקריים בבישול. בצפון איטליה נהוג לאכול יותר בשר ורטבים שמרכיביהם שמנים יותר – כגון שמנת ופרמזן.
בנוסף למגוון הרחב, ניתן למצוא מאפיין ייחודי ובולט נוסף: המטבח האיטלקי הוא מטבח עונתי. כלומר, האיטלקים משתמשים במרכיבי מזונם לפי עונות השנה.
שמות המאכלים

שמותיהם של המאכלים האיטלקים נגזרים פעמים רבות מהמקום אליהם הם משויכים. דוגמאות בולטות הן הפיצה נפוליטנה מנאפולי, פרמזן (Parmigiano) מפארמה, רוטב בולונז מבולוניה ונקניק מילאנזה (Milanese) ממילאנו. בפעמים אחרות, ניתן למצוא מוצרים הנקראים על שם שלב בהכנתם, כגון מוצרלה (Mozzare באיטלקית – "לחתוך").
מוצרים אחרים נקראים על שם הצורה המאפיינת אותם, כגון לינגוויני (פירוש השם באיטלקית הוא "לשונות קטנות". הן אטריות ארוכות שבמרכזן חור, ובעת אכילתן עשוי להישמע מהפה רעש המזכיר שריקה) או פטוצ'יני (אטריות שטוחות המכונות "סרטים קטנים", בשל דמיונן הרב לסרטי צילום ארוכים[דרוש מקור]).
רוטב אלפרדו, לעומת זאת, קרוי על שם ממציאו – השף הרומאי אלפרדו די ללו, שהמציא אותו בראשיתה של המאה ה-20.
מסעדות באיטליה

המסעדות באיטליה נחלקות באופן מסורתי לשלוש קטגוריות, מהפשוטות ביותר לרציניות יותר.
מסעדות באיטליה > טרטוריה

טרטוריה (trattoria) היא מעין מסעדת פועלים איטלקית. לרוב מדובר במסעדה שנמצאת בבית של משפחה, המגישה אוכל ביתי. ברוב הטרטוריות אין תפריט, ולקוח שמגיע לאכול בה יאכל מה שמבשלים באותו היום (מנת פסטה או ריזוטו, ולפעמים גם מנות בשר וסלטים בסיסיים), במחיר נמוך במיוחד ורמת שירות סבירה. המנות הנפוצות ביותר בטרטוריות הן מנות פשוטות ביסודן, כמו פסטה ברוטב עגבניות או חזה עוף בגריל. הטרטוריות נפוצות מאוד באיטליה, וניתן למצוא כאלה כמעט בכל עיירה, ובפרט בערים הגדולות בהן הטרטוריות מצויות בשפע.
מסעדות באיטליה > אוסטריה

אוסטריה (Osteria) אף היא סוג של מסעדת פועלים וגם לה תפריט מצומצם, אך היא כבר ממש בית עסק. המחירים בה מעט יקרים מאשר במסעדת טרטוריה, אך המזון במסעדה בהתאם וכן רמת השירות. אוסטריה פשוטה יחסית תקרא לעצמה לרוב "טרטוריה", ואילו אוסטריה גדולה יותר תכונה "ריסטורנטה".
מסעדות באיטליה > ריסטורנטה

ריסטורנטה (Ristorante, באיטלקית: "מסעדה") היא מסעדה לכל דבר. יש לה תפריט עשיר ומגוון, שירות מקצועי, ומחיריה גבוהים יותר. יציאה לארוחת צהריים או ערב במסעדה נחשבת לבילוי, בעוד שארוחה בטרטוריה נחשבת לרוב להשבעת רעבונם של הסועדים ותו לא. ממש כמו בכל מקום אחר, קיימות ריסטורנטי מפוארות ויוקרתיות, אך ישנן גם ריסטורנטי פשוטות יותר.