stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרשת וישלח
דינה ושכם > פרשנות

הרמב"ן מציג את השאלה המרכזית בשם רבים: "ואיך עשו בני יעקב הצדיקים המעשה הזה לשפוך דם נקי" (ל"ג, י"ג).
הרמב"ם ב"הלכות מלכים" שבספר שופטים כתב על חובותיהם של בני נח: "(הם) חייבין להושיב דיינין ושופטים בכל פלך ופלך לדון בשש מצוות אלו (מצוות בני נח), ולהזהיר את העם; ובן נוח שעבר על אחת משבע מצוות אלו, ייהרג בסיף" (ט', י"ג). והוא מצדיק את מעשי שמעון ולוי באומרו: "ומפני זה נתחייבו כל בעלי שכם הריגה שהרי שכם גזל, והם ראו, וידעו, ולא דנוהו" (י"ט).
הרמב"ן חולק על הרמב"ם, וסובר שבני נח אינם מתחייבים מיתה על הדינים, ובכל מקרה "אין הדבר מסור ליעקב ובניו לעשות בהם הדין". לדעתו בני יעקב סברו שמותר להם להרוג את אנשי מספר שכם שהיו רשעים. יעקב אמר להם שהם "עשו חמס לאנשי העיר", בגלל שהם הפרו את ההסכם שלהם שנעשה במעמדו, ואולי אנשי שכם היו שבים אל ה' "והרגו אותם חינם, כי לא הרעו להם כלל".
המהר"ל - סבור כי "מותרים ליקח נקמתם מהם". נכון כי במלחמות בין עם לעם, יש לפנות תחילה בדרכי שלום, אבל לא כאשר קדם לכך "מעשה נבלה".
אור החיים מפרש כי בני העיר התנגדו למות נשיאם ולכן "הרגום מדין רודף". בנוסף, הם סייעו בגזל דינה ועל גזל בני נח חייבים מיתה. פירוש זה מסביר גם מדוע בני יעקב בזזו את העיר: "אֶת-צֹאנָם וְאֶת-בְּקָרָם וְאֶת-חֲמֹרֵיהֶם וְאֵת אֲשֶׁר-בָּעִיר וְאֶת-אֲשֶׁר בַּשָּׂדֶה לָקָחוּ. וְאֶת-כָּל-חֵילָם וְאֶת-כָּל-טַפָּם וְאֶת-נְשֵׁיהֶם שָׁבוּ וַיָּבֹזּוּ וְאֵת כָּל-אֲשֶׁר בַּבָּיִת" (כ"ח, כ"ט) – הם גבו דמי בושת על מה שנעשה למשפחתם.
הרבי מליובאוויטש מבאר, שטענתו של יעקב כנגדם הייתה, שהיה עליהם להיוועץ בו, מצד מצוות כיבוד אב, וכן שלא הביאו בחשבון את החשש שמעשה כזה עלול לעורר את רוגזם של "יושבי הארץ", ועקב כך "ונאספו עלי והכוני"; אולם עצם המעשה נבע ממניעים קדושים והיה מוצדק לאור דברי הרמב"ם הנ"ל.
הנסיעה לבית אל ולידת בנימין

יעקב עובר לבית אל – אלוהים מצווה על יעקב לעלות לבית אל, ולקיים את נדרו שנדר בעת יציאתו לחרן, בתחילת פרשת ויצא. מסע זה משכם לבית אל נעשה בצל החשש מנקמת תושבי הארץ על הריגת תושבי שכם, חשש שלא מתגשם לבסוף. "ויסעו, ויהי חיתת אלוהים על הערים אשר סביבותיהם, ולא רדפו אחרי בני יעקב" (ל"ה, ה'). בבית אל מברך אלוהים את יעקב בצאצאים רבים ובירושת ארץ ישראל. בנוסף מתואר מות דבורה מינקת רבקה.
פטירת רחל – רחל מתה בעת לידת בנימין, ונקברת בדרך, בסמוך לעיר בית לחם.
מעשה ראובן –
לאחר פטירת רחל, ראובן שוכב עם בלהה פילגש יעקב אביו: "וַיְהִ֗י בִּשְׁכֹּ֤ן יִשְׂרָאֵל֙ בָּאָ֣רֶץ הַהִ֔וא וַיֵּ֣לֶךְ רְאוּבֵ֔ן וַיִּשְׁכַּ֕ב֙ אֶת־בִּלְהָ֖ה֙ פִּילֶ֣גֶשׁ אָבִ֑֔יו וַיִּשְׁמַ֖ע יִשְׂרָאֵֽ֑ל וַיִּֽהְי֥וּ בְנֵֽי־יַעֲקֹ֖ב שְׁנֵ֥ים עָשָֽׂר׃" לפי חז"ל ראובן, בנו הבכור של יעקב רק בלבל את יצועי אביו, והתורה כתבה עליו כאילו שכב עם בלהה, פילגש יעקב:  "מתוך שבלבל משכבו מעלה עליו הכתוב כאילו שכבה ולמה בלבל וחלל יצועיו שכשמתה רחל נטל יעקב מיטתו שהייתה נתונה תדיר באוהל רחל ולא בשאר אוהלים ונתנה באוהל בלהה בא ראובן ותבע עלבון אמו אמר אם אחות אמי הייתה צרה לאמי שפחת אחות אמי תהא צרה לאמי לכן בלבל."
מות יצחק – יצחק מת זקן ושׂבע ימים, ונקבר על ידי עשו ויעקב בניו. למעשה, לפי החשבון המקובל במדרשי חז"ל מת יצחק לאחר מכירת יוסף, כך שמיתת יצחק אינה נמצאת בזמנה הכרונולוגי המתאים בספר בראשית. ('אין מוקדם ומאוחר בתורה')
תולדות עשו ואדום

לקראת סוף הפרשה מובאים תולדות עשו וצאצאיו הרחוקים:
תולדות עשו – תיאור מפורט של בני עשו ונכדיו.
תולדות שעיר החורי – תיאור מפורט של תולדות שעיר החורי.
שמונת מלכי אדום – רשימה של שמונה מלכים שמלכו בארץ אדום.
תולדות עשו ואדום > בחז"ל

חז"ל מדגישים את גילוי העריות המופיעים בתולדות בני עשו ומציגים דוגמאות לכך. מדרשי חז"ל העוסקים בפרשה וכן בהפטרה עוסקים בעם האדומי, וניתן להבחין כי ברקע הדברים מכוונים כלפי יוון, רומא והנצרות.
במדרש רבה כתוב שבשעה שהלך רבי יהודה הנשיא אל המלכות הנוכרית שמשלה אז בארץ (מלכות רומי), היה מעיין בפרשת וישלח. כוונת המדרש שרבי יהודה עיין בהתנהגותו של יעקב קודם פגישתו עם עשו, כדי ללמוד מכך כיצד עליו לנהוג בפגישה עם המושלים הנוכרים שבימיו. פגישות חכמי יבנה ברומא היו ההמחשה לכך.
מצוות בפרשה

על פי ספר החינוך, בפרשה ישנה מצווה אחת:
| המצוות | מקור | המצווה נוהגת בזמן הזה | המחויבים |
| --- | --- | --- | --- |
| שלא לאכול את גיד הנשה | עַל כֵּן לֹא יֹאכְלוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל אֶת גִּיד הַנָּשֶׁה | כן | כולם |
תאריכי הקריאה

השבת שבה קוראים את פרשת וישלח יכולה לחול בשישה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת השג – י"ג בכסלו
שנת הכז ושנת החא – י"ד בכסלו
שנת גכה ושנת בשה, שנת גכז ושנת בשז – ט"ז בכסלו
שנת בחג ושנת בחה – י"ז בכסלו
שנת זשג ושנת זשה – י"ח בכסלו
שנת זחא ושנת זחג – י"ט בכסלו
הפטרה

המנהג הנפוץ כיום הוא לקרוא את נבואת עובדיה בשלמותה.
ההפטרה עוסקת בנבואת חורבן של עובדיה על אדום. הפסוקים מזכירים פעמים רבות את שמו של עשו כאבי העם האדומי, ואת היחס בין עשו ליעקב. לצד חורבנה של אדום, מתוארת תקומתו של בית יעקב:
חלק מהאשכנזים נוהגים לקרוא בספר הושע את הפטרת "ועמי תלואים" (פרק י"א, פסוק ז' – פרק י"ב, פסוק י"ב), שנקראה בידי הספרדים בפרשת ויצא. לדעת החיי אדם יש להמשיך עד "ומושיע אין בלתי" (פרק י"ג, פסוק ד'). בהפטרה מנבא הושע נבואת תוכחה לישראל, ובמהלכה מזכיר את קורותיו של יעקב המסופרות בפרשה, ביניהן המאבק על המלאך ("וישר אל מלאך ויוכל"). בעבר מנהג זה היה המנהג הרווח במזרח אירופה, אך ככל הנראה הוא נוצר בשל טעות דפוס.
הערות שוליים

↑  לד"ה ויגוע יצחק – אין מוקדם ומאוחר בתורה.
↑  לקוטי שיחות כרך ה, עמ' 150
↑  נגה הראובני, מצבת קבורת רחל, באתר מכללת הרצוג
מתוך "אור חדש על ספר ירמיהו"
קריית ספר ירושלים תשט"ו
↑  נגה הראובני, מדבר ורועה במורשת ישראל, נאות קדומים, 1991, עמ' 57
↑  למשל: "מונה תמנע בבניו של אליפז, מלמד שבא על אשתו של שעיר החורי ויצאה תמנע מביניהם, וכשגדלה הייתה פילגשו, וזהו ואחות לוטן תמנע (להלן פסוק כב), ולא מנאה מבני שעיר, שהייתה אחותו מן האם ולא מן האב." רמב"ן לבראשית ל"ו, י"ב
↑  ספר בראשית, פרק ל"ב, פסוק ל"ג
↑  משנה ברורה, סימן תכ"ח, סעיף קטן כ"ב.
↑  Eli Duker, Haftaros of Vayetze and Vayishlach: A Mistake Rectified, in The Seforim Blog.
| פרשות השבוע |
| --- | --- | --- |
| ספר בראשית | בראשית • נח • לך לך • וירא • חיי שרה • תולדות • ויצא • וישלח • וישב • מקץ • ויגש • ויחי |  |
| ספר שמות | שמות • וארא • בא • בשלח • יתרו • משפטים • תרומה • תצוה • כי תשא • ויקהל • פקודי |  |
| ספר ויקרא | ויקרא • צו • שמיני • תזריע • מצורע • אחרי מות • קדושים • אמור • בהר • בחוקותי |  |
| ספר במדבר | במדבר • נשא • בהעלותך • שלח לך • קרח • חקת • בלק • פינחס • מטות • מסעי |  |
| ספר דברים | דברים • ואתחנן • עקב • ראה • שופטים • כי תצא • כי תבוא • נצבים • וילך • האזינו • וזאת הברכה |  |
| ספר בראשית |
| --- | --- | --- |
| פרשת בראשית | בריאת העולם • תוהו ובוהו • רקיע • המים העליונים • בריאת אדם וחוה • אדם וחוה • פרייה ורבייה • גן עדן • נחש הקדמוני • חטא עץ הדעת • קללת האדם והאשה • עץ החיים • קין והבל • שירת למך • מעשה בני האלוהים |  |
| פרשת נח | תיבת נח • המבול • ברית הקשת • שבע מצוות בני נח • שכרות נח • תולדות בני נח • מגדל בבל |  |
| פרשת לך לך | מסע אברהם לארץ כנען • ירידת אברהם למצרים • פרידת אברהם ולוט • מלחמת ארבעת המלכים את החמישה • מלכי-צדק • ברית בין הבתרים • בריחת הגר ולידת ישמעאל • ברית המילה |  |
| פרשת וירא | ביקור המלאכים באוהל אברהם • מהפכת סדום ועמורה • לוט ובנותיו • ירידת אברהם לגרר • גירוש הגר וישמעאל • ברית אברהם ואבימלך • עקדת יצחק |  |
| פרשת חיי שרה | רכישת מערת המכפלה • מציאת אישה ליצחק • נישואי אברהם וקטורה • תולדות ישמעאל |  |
| פרשת תולדות | לידת יעקב ועשו • מכירת הבכורה • ירידת יצחק לגרר • הריב על הבארות • ברית יצחק ואבימלך • גנבת הברכות • בריחת יעקב מעשו |  |
| פרשת ויצא | חלום יעקב • נישואי יעקב עם רחל ולאה • לידת בני יעקב • מעשה הדודאים • בריחת יעקב מלבן • ברית יעקב ולבן |  |
| פרשת וישלח | מפגש יעקב ועשו • מאבק יעקב והמלאך • מעשה שכם ודינה • מעשה שמעון ולוי • קיום הנדר בבית אל • מות רחל וקבורתה • מעשה ראובן ובלהה • פרשת שמונת מלכי אדום |  |
| פרשת וישב | מכירת יוסף • מעשה יהודה ותמר • לידת פרץ וזרח • יוסף ואשת פוטיפר • חלומות שר המשקים ושר האופים |  |
| פרשת מקץ | חלומות פרעה • ירידת אחי יוסף למצרים |  |
| פרשת ויגש | התוודעות יוסף לאחיו • ירידת יעקב למצרים • מכירת ארץ מצרים לפרעה |  |
| פרשת ויחי | שבועת יוסף ליעקב • ברכת אפרים ומנשה • ברכת יעקב לבניו • מות יעקב וקבורתו |  |
| דמויות מרכזיות | אדם וחוה • קין והבל • נח • אברהם ושרה • לוט • הגר וישמעאל • יצחק ורבקה • עשו • יעקב רחל ולאה • בלהה וזלפה • ראובן • שמעון • לוי • יהודה • תמר • יששכר • זבולון • דן • נפתלי • גד • אשר • יוסף • בנימין |  |
ספר בראשית • ספר שמות • ספר ויקרא • ספר במדבר • ספר דברים
שמעון ולוי טובחים באנשי שכם
נשותיו של יעקב בלידת בנימין ומות רחל (פרנצ'סקו פוריני, המאה ה-17)
טבח מי ליי

טבח מִי ליי (בווייטנאמית: Mỹ Lai) בוצע על ידי חיילים אמריקנים במאות אזרחים וייטנאמים לא חמושים ב־16 במרץ 1968, בעיצומה של מלחמת וייטנאם. הטבח הפך לאירוע שסימל יותר מכל את פשעי המלחמה של הכוחות האמריקאים בווייטנאם. בשל האירועים במי ליי, שהתרחשו בסמיכות למתקפת טט, ששינתה את השאיפה של דעת הקהל האמריקאית מניצחון ברור, לשאיפה לסיום הלחימה בדרך מכובדת, הלכה וגברה ברחבי העולם ההתנגדות לשהות האמריקאית במקום. נוסף על כך, בעקבות חקירת הטבח התבססה גישת האחריות הפיקודית בדיני המלחמה. לפי גישה זו, המכונה גם סטנדרט מדינה (על שם ארנסט מדינה, מפקד כוח המשימה במי ליי), מפקד הכוח נושא באחריות פלילית לפשעי מלחמה או הפרת זכויות אדם שנעשים בתחום סמכותו, אם לא פעל למנוע אותם.
מהבחינה החברתית, הטבח המחיש כיצד מצפונם של קומץ חיילים מדרג זוטר, מתוך כוח כולל של עשרות, יכול להפסיק הרג של חפים מפשע, ואף להביא את האשמים למשפט. למרות ניסיונות הטיוח של הקצונה הבכירה, "מצפונו של חייל בודד בעל תושייה הכריע בסופו של דבר את הכף".
רקע

במהלך מלחמת וייטנאם, נחשב מחוז קואנג נגאי למקלטם של לוחמי הגרילה המקומיים של "החזית הלאומית לשחרור דרום וייטנאם" (הווייטקונג), והפך למטרתם של מפציצי ארצות הברית.
חיסול הווייטקונג היה בעל חשיבות עליונה לכוחות המזוינים של ארצות הברית. פועל יוצא של גישה זו היה כי ההצלחה בקרב נמדדה בדרך-כלל לא על פי גודל הכיבוש או הניצחון, אלא על פי מניין הרוגי הווייטקונג, ולחיילים בשטח ניתנה לכן הוראה לנפח את מספר ההרוגים בדיווחיהם. בעקבות הוראה זו, והיות כי היה קשה להבחין בין לוחם וייטקונג לאזרח חף מפשע, נוצרו לעיתים קרובות סתירות בין מספר ההרוגים הרשמי לבין מספר כלי הנשק שנמצאו בזירת הקרב. על פי עדויות שליקט מאוחר יותר הפרופסור למשפטים דאגלס לינדר מאוניברסיטת מיזורי (קמפוס קנזס סיטי), דעה רווחת בקרב החיילים הייתה כי "כל מת לא לבן הוא וייטקונג".
הטבח

גופות כמה מקורבנות הטבח במי ליי
class=notpageimage|הצגה
בדצמבר 1967 נחתה בווייטנאם פלוגה ג' מדיוויזיית החי"ר ה-23 (23rd Infantry Division (United States)). עד תחילת 1968 לא השתתפה הפלוגה בפעילות ממשית.
במסגרת מתקפת טט בינואר 1968, פעל בקואנג נגאי הגדוד ה-48 של החזית הלאומית לשחרור דרום וייטנאם. המידע המודיעיני שהועבר לכוחות האמריקנים הצביע שהגדוד מצא מסתור בכפר המקומי סון מי. אזורים ספציפיים בכפר, שנקראו מי ליי 1, 2, 3 ו-4 (וכינויים "פינקוויל"), נחשדו בשיכון לוחמי החזית. בעקבות המידע תוכנן מבצע רחב היקף באזור מי ליי 4.
ב־14 במרץ נקלע כוח קטן מהפלוגה למארב; סמל אחד נהרג ומספר חיילים נפצעו. האווירה בטקס האשכבה של סמל הפלוגה הייתה מתוחה, והחיילים אף דיברו בינם לבין עצמם על נקמה. לא מדובר היה במחשבות יוצאות דופן בפלוגה – בחקירה שנערכה לאחר הטבח, התברר כי אלימות כלפי אזרחים, שריפת כפרים, אונס והרעלת בארות – כולם היו שכיחים בקרב חייליה.
ב־15 במרץ דווח לפלוגה ג' כי כל הכפריים במקום צפויים לעזוב את בתיהם לכיוון השוק המקומי לכל המאוחר ב־7:00 בבוקר למחרת היום. עקב כך, ההנחה הייתה כי כל וייטנאמי שימצא במי ליי הוא לוחם וייטקונג או תומך של ארגון הגרילה. בנוסף, ניתנה הוראה להרוס את הכפר עד היסוד. בתדריך הפלוגתי נשאל מפקד הפלוגה, סרן ארנסט מדינה, האם הוראת החיסול כוללת גם הרג של נשים ושל ילדים. עד היום חלוקות הדעות באשר לתשובתו, אך אין עוררין על כך שהרושם שיצר המ"פ היה שכל נפש חיה בכפר היא אויב מסוכן.
חיילי פלוגה ג' (בליווי צלם צבאי בשם רונלד הברל, ומלבד חייל בודד שסירב להצטרף לסיור), בסיוע אווירי, הגיעו לכפר כמתוכנן ב־16 במרץ, אך לא מצאו אף לוחם וייטקונג במקום. כפי הנראה, לוחמי הווייטקונג עזבו את המקום לפני שהכוחות האמריקנים נחתו, או שכלל לא השתכנו בו. החיילים האמריקנים, שהיו שייכים למחלקה א' של סגן ויליאם קלי ולמחלקה ב' של סגן סטפן ברוקס (המחלקה השלישית, בפיקודו של המ"פ, נשארה כעתודה במקום הנחיתה, אך לא ידוע עד מתי), החלו לחפש אחר לוחמי וייטקונג ולשם כך הוציאו את כל התושבים מבתיהם. במהרה החלו האמריקאים לירות במאות אזרחים לא חמושים – בהם נשים, זקנים וטף – בהתאם להוראות שניתנו להם ולרושם הכללי שאין חפים מפשע בכפר. למרות הכאוס ששרר בכפר, ולמרות מאות האזרחים שהתחננו לחייהם ונשבעו שהם לא מהווייטקונג, הבהיר סגן קלי לפקודיו את ההוראות וחזר ואמר "אתם יודעים מה לעשות". בשלב מסוים אף זרק קלי רימון יד לתעלה מלאה באיכרים מקומיים.
קיימת מחלוקת לגבי היקף הטבח, כאשר מספר ההרוגים המוערך הוא 175–400. באתר ההרג נמצאת אנדרטה ועליה 504 שמות ההרוגים וגיל כל אחד מהם: המבוגר ביותר בן 82 והצעיר ביותר בן פחות משנה.
בלב הטבח זכור דווקא סיפורם יוצא הדופן של הטייס יו תומפסון וצוות מסוקו. תומפסון, בעזרת המקלען לורנס קובורן והמכונאי המוטס גלן אנדראוטה, הציל את חייהם של כמה מהקורבנות בכך שהפריד פיזית במסוקו בין קו האש לבין האיכרים, התעמת עם מפקדי הכוח ואיים להפעיל את מקלע המסוק אם ימשיכו להרוג אזרחים. תומפסון וצוותו לא רק התערבו במבצע של יחידה אחרת, אלא גם סירבו לפקודות שנתנו להם קצינים בדרגת סגן, שהייתה גבוהה משלהם. לאחר שאסף כמה שיותר איכרים פצועים במסוקו, מיהר תומפסון לבסיסו ודיווח לממוניו על הטבח. מייד לאחר מכן ניתנה הוראה לכוח באזור להפסיק את האש. ב־8 באפריל של אותה שנה נהרג גלן אנדראוטה כשמסוק שבו טס נפגע והתרסק. אף שהצילו כ-11 אזרחים ממוות, נחשבו השלושה לזמן רב כבוגדים[דרוש מקור]. רק כעבור שלושה עשורים, ב־1998, קיבלו השלושה את מדליית החייל – העיטור הגבוה ביותר למעשה גבורה שנעשה שלא במהלך עימות ישיר עם האויב.
טיוח

זמן קצר לאחר שנורה הכדור האחרון במבצע, התלונן תומפסון באופן רשמי בפני הצבא על פשעי המלחמה שהיה עֵד להם. בעקבות התלונה הורה בריגדיר יאנג, העוזר למפקד הדיוויזיה, לערוך תחקיר לא רשמי. למלאכה נבחר מפקד הבריגדה ה-11, הקולונל אורן הנדרסון. הנדרסון החליט להסתפק בראיון של חיילי הכוח, ולא לשתף בחקירה גם את הקורבנות המקומיים, וגיבש את מסקנות התחקיר באפריל. על פי מסקנותיו, כ-20 אזרחים נהרגו בהיסח דעת במהלך המבצע במי ליי. למרות זאת, דעת הצבא נותרה כשהייתה; הפעולה במי ליי תוארה כניצחון צבאי, שבו נהרגו 128 מאנשי האויב, ורק חייל אחד נפצע קל, לאחר שירה בעצמו בשוגג.
שישה חודשים לאחר מכן, שלח חייל צעיר מהבריגדה בשם טום גלן מכתב ובו טענות על ברוטליות שגרתית של חיילי הדיוויזיה האמריקנית נגד אזרחים וייטנאמים חפים מפשע. תוצאות המכתב הדהדו ברחבי הדיוויזיה, וערמות של עדויות תומכות מפי חיילים הצטברו במערכת הצבאית. רב־סרן קולין פאוול, לימים מזכיר המדינה, מונה מטעם הצבא לחקור רשמית את נכונות הטענות במכתב. חקירתו העצמאית הפריכה את הטענות והעלתה "כי היחסים בין החיילים האמריקאים לאזרחים הווייטנאמים היו מצוינים".
ספק אם הפרשה הייתה מגיעה לתודעת הציבור אילולא מעשיו של חייל בשם רון ריידנהאואר. ריידנהאואר, שכלל לא היה חלק מהכוח ששהה במי ליי, שמע לראשונה על האירוע מפי חבריו לנשק, והחל בחקירה עצמאית לאחר שהשתחרר מהצבא. בעקבות סקרנותו הגיע למפקדת הדיוויזיה, ושם וידא כי אכן פלוגה ג' הייתה במי ליי בתאריך הנקוב. עדות השמיעה ששמע מחבריו זיעזעה אותו עד כדי כך, שבדיעבד הודה שהדבר הראשון שעשה כשהשתחרר היה לספר לחבריו על המקרה "ולבכות – פשוטו כמשמעו". במרץ 1969, שנה לאחר הטבח, שלח מכתב המפרט על הטבח במי ליי לנשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, לפנטגון, למחלקת המדינה, לראשי המטות המשולבים וכן למספר לא מבוטל של חברי קונגרס. מרבית הנמענים התעלמו מהמכתב, מלבד חבר הקונגרס מוריס אודל הדמוקרטי מאריזונה. אודל, בן למשפחה פוליטית מפוארת, שבניה היו למושלים, למחוקקים ולשופטים פדרליים ברחבי אמריקה, אימץ את הנושא והחל לנסות להביא את המאורע לתודעת הציבור.
באפריל 1969, חודש לאחר שנשלח המכתב, הורה ויליאם וסטמורלנד, מפקד צבא ארצות הברית, לקצין בודק לקיים חקירה מקיפה בנושא. מספר חודשים לאחר מכן ולאחר ראיון תריסר עדי ראייה, היה ברור לכל כי פשעי מלחמה אכן נעשו במי ליי. במהלך חודש יוני נשלח סגן קלי מווייטנאם בחזרה לארצות הברית כדי לעמוד במסדר זיהוי, על מנת שיו תומפסון יוכל לזהות את מי שהיה חשוד אז במעורבות בטבח. כחודשיים לאחר מכן, ב־5 בספטמבר, הוגשו נגד הסגן שישה אישומים פליליים בגין רצח.
במקביל, החלה גם התקשורת לחקור את הנושא. בעקבות מכתבו של ריידנהאואר ולאחר שיחה אישית עימו, החל העיתונאי סימור הרש ללקט מידע על אירועי מי ליי 4. ב־12 בנובמבר פרסם את תחקיר העומק שלו, ובו עדויות רבות על הטבח. בין היתר צוטט בה טוראי הארי סטנלי כשציין ש"מתו מספר כה רב של אנשים באותו יום, עד שקשה לי לזכור כמה בדיוק". לימים אף זכה הרש בפרס פוליצר על דיווח בין-לאומי על "חשיפתו הבלעדית של טרגדיית מלחמת וייטנאם בכפר מי ליי". כתבתו של הרש עוררה הדים בכל רחבי אמריקה – שמונה ימים לאחר פרסומה, החלו כלי תקשורת נוספים לסקר את האירוע: במגזין לייף וכן בעיתון מקומי בקליבלנד התפרסמו תמונות של הרוגי הטבח שצולמו על ידי הצלם שנשלח עם הפלוגה למי ליי; השבועונים ניוזוויק וטיים מגזין סיקרו בהרחבה אף הם. בתוכנית התחקיר המיתולוגית של רשת הטלוויזיה CBS‏, 60 דקות, ראיין העיתונאי מייק וולאס חייל בשם פול מדלו, שהשתתף בטבח. מדלו תיאר בפרוטרוט את האירועים שהתרחשו ב־16 במרץ במי ליי 4, וזעזע את ארצות הברית.
משפט צבאי

ב־17 במרץ 1970 העמיד צבא ארצות הברית לדין 14 קצינים על שהסתירו מידע שנוגע לטבח. מכיוון שהחוק הצבאי אסר אז על קיום משפט צבאי למי שכבר אינו חלק מהצבא, 25 קצינים וחיילים בלבד הועמדו לדין[דרושה הבהרה]. הקצין בעל הדרגה הגבוהה ביותר היה מפקד הדיוויזיה, מייג'ור־ג'נרל סמואל קוסטר, שהואשם בניהול פזיז ורשלני של המבצע ושל התחקיר אחריו. למרות זאת, מרבית האישומים בוטלו בסופו של דבר ורק מעטים מהמשפטים התקיימו.
ב־1971 הורשע סגן ויליאם קלי ברצח בגין פקודות הירי של הטבח ונגזר עליו מאסר עולם. אולם יומיים לאחר מכן הורה הנשיא ניקסון לשחררו מבית הסוהר ולשלחו למעצר בית, מתוך ציפייה לערעור על גזר הדין. קלי בילה בסופו של דבר שלוש שנים וחצי במעצר בית במעונותיו הצבאיים בפורט בנינג, עד ששוחרר ב־7 בנובמבר 1974 בעקבות הוראה ממזכיר הצבא. בעת זו, מרבית החיילים שהשתתפו בטבח מי ליי סיימו את שירותם הצבאי. מתוך 25 החיילים שהואשמו בתחילה, סגן קלי היה היחיד שהורשע. קלי טען אז שהוא רק מילא פקודות של מפקדו, סרן ארנסט מדינה; מפקדו, לעומת זאת, הכחיש שנתן את הפקודות וזוכה במשפט נפרד. בעקבות מחלוקת זו בין המפקד לפקודו, נראה צורך הולך וגובר לאחריות פיקודית הכרחית בצבא, ובעיקר בזכות מקרה זה היא קיימת במתכונתה הנוכחית.
השפעות

הידיעות בדבר הטבח עוררו בסופו של דבר את זעמה של תנועת השלום האמריקנית, שדרשה כי ארצות הברית וחייליה ייסוגו מווייטנאם. בו בזמן, הכריזו מגויסים חדשים רבים על עצמם כסרבני מצפון, וההתנגדות למלחמה מצד אנשי תנועת השלום רק הלכה גברה.
אך ההשפעה רבת-החשיבות הייתה דווקא במישור הציבורי הרחב, בלב הקונצנזוס. בשונה ממה שנהוג לעיתים לחשוב, לא היה מדובר בפעילות אנטי-מלחמתית אידאולוגית בקרב הקהל הרחב, אלא הבנה כי במלחמה הזאת לא ניתן לנצח. משמעות הבנה זו, באוכלוסייה שבה רווחה הקונספציה של "לנצח או לצאת משם", הייתה במקרה הזה נסיגה. סקר שנערך כשבועיים לאחר הרשעת קלי הצביע לראשונה על רוב של מתנגדים למלחמה בווייטנאם. אנשים אשר עד כה כלל לא התעניינו באקטואליה ובמלחמה, החלו לנטות לכיוון נסיגה מהאזור. סיפורי הזוועה של חיילים אמריקאים החלו לתפוס חשיבות מרובה בלב הציבור, ותלונות על עינויים והפרת זכויות אדם תפסו מקום בתודעת הקהל.
פרשנים צבאיים מעריכים כי האירועים במי ליי 4 הראו את הצורך בגיוס מתנדבים איכותיים יותר, על מנת לספק מנהיגות טובה יותר לחיילים בשטח. ככל שהמלחמה התקדמה, כך התמעט בשטח מספרם של הקצינים בעלי השכלה גבוהה. מפני שרוב הצעירים המשכילים נשארו באוניברסיטאות בארצות הברית, או עשו שירות לאומי במדינה, רוב הקצינים בווייטנאם היו צעירים חסרי השכלה ובעלי כישורי מנהיגות פחותים. סגן ויליאם קלי נחשב בעיני רבים לקצין שמסמל יותר מכל את המחסור בקצינים איכותיים בזמן מלחמת וייטנאם. ייתכן כי מסלול הקצונה המהיר שבו הוכשר וחופש הפעולה הגדול יחסית שהיה לו, הם שאיפשרו את הירצחם של מאות אזרחים וייטנאמים חפים מפשע.
תמונות

חייל אמריקאי מצית בית מגורים.
נשים וילדים במי ליי, זמן קצר לפני שנטבחו בידי חיילים אמריקאים.
מיצב במוזיאון שבאתר הנצחה וייטנאמי לטבח. המיצב מדגים את טווח הירייה הקצר בטבח.
הערות שוליים

↑  Doug Linder, An Introduction to the My Lai Courts-Martial, באתר אוניברסיטת מיזורי, קנזס סיטי (באנגלית)
↑  מהגדוד הראשון של הרגימנט החי"ר ה-20 של הבריגדה ה-11
↑  Findings and Recommendations, באתר אוניברסיטת מיזורי, קנזס סיטי (באנגלית)
↑   חמי שלו, המלשין המרכזי, באתר הארץ, 26 באפריל 2017.
↑  לצפייה בראיון לחצו כאן (קובץ וידאו בצד ימין)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561046405171  BnF: cb12424328q (data)  LCCN: sh93003756  NARA: 10644758  NKC: ph1098036 
אתר הטבח במי ליי

צילום המעצר של סגן ויליאם קלי
מאיר סויסה

ערך זה עוסק בשחקן וקומיקאי. אם התכוונתם ליועץ תקשורת, ראו .
| --- | --- |

מאיר סויסה, לאחר ההצגה "פרח השכונות", תיאטרון באר שבע, 2012
 לידה:  16 בנובמבר 1955 (בן 69) קזבלנקה, מרוקו
 מדינה:  ישראל 
 צאצאים:  מיכאל סוויסה ישי סוויסה טליה סוויסה
 פרופיל ב-IMDb
 
מאיר סויסה (נולד ב-16 בנובמבר 1955) הוא שחקן, קומיקאי, במאי וזמר ישראלי.
ביוגרפיה

מאיר סויסה נולד בקזבלנקה שבמרוקו, ועלה לארץ ב-1970 בגיל 15. התחנך כ"ילד חוץ" בקיבוץ יפעת שבעמק יזרעאל. ב-1973–1974 עשה שנת שירות בגרעין "עודד" בקריית שמונה. עם גיוסו לצה"ל, התקבל ללהקת גייסות השריון. לאחר שחרורו מן הצבא, החל להופיע בתיאטרון ובסרטים ישראלים.
קריירה

להצלחתו הגדולה הגיע בשנים 1978 ו-1979 עת הופיע בשני תפקידים קולנועיים, בתפקיד "בזוקה", ידידו של גידי גוב בלהקה הצבאית, בסרטו של אבי נשר "הלהקה", ובתפקיד "מושון", שותפו לדירה ולמשרד הפרסום של גידי גוב בסרטו של נשר "דיזנגוף 99". בשני הסרטים שיחק דמות זהה כמעט, של הבדרן ממוצא מזרחי, הרזה והארוך, בעל מבטא הבולט, הכושל ביחסיו עם המין השני, ששימש כמשקל קומי שכנגד לגידי גוב, הצבר, הישיר, היפה והמתלבט, אשר ב"דיזנגוף 99" כבש את ליבן של גלי עטרי וענת עצמון גם יחד. דמויות אלו נותרו מזוהות עם דמותו של סויסה, ונחשבות לתפקידיו הבולטים.
ב-1980 השתתף בלהקת "בצל ירוק 80" אשר להיטיה היו "אהבת ציון" ו"יא סאלם" אותו הלחין.
בשנים 1987 ו-1988 הופיע בהרכב בידורי שהקים דן אלמגור וביים צדי צרפתי והשתתפו בו דינה גולן, מיקי קם, חני נחמיאס, משה בקר ועוד. ההרכב ביצע מערכונים ושירים סאטיריים - אקטואליים שעסקו בעדות, ובנושאים אחרים שבערו באותם זמנים. ההרכב הופיע בשעה טובה ובשירותרום 1989. סויסה זכה להצלחה על במות התיאטרון, בקומדיות ובמחזות בידור. הוא שיחק בתפקיד הראשי בקומדיה "שחק אותה, סם" על פי וודי אלן, ובהצגות רבות נוספות. להצלחה מסחרית משמעותית הגיע עם המופע "סויסה ויצפאן תחילה" בשנת 1993 ומופע ההמשך "סויסה ויצפאן פעימה שנייה". הצגות אלו, בהן כיכב לצדו של אלי יצפאן, הועלו מאות פעמים ברחבי הארץ, ושודרו במופעים מיוחדים בטלוויזיה. כן הופיע לצידה של מירי בוהדנה בשנת 2004 בהצגה המצליחה "אני עם אישתך גמרתי".
בטלוויזיה הופיע בקומדיות כ"שבט כהן" (1991) ובדרמות כ"שבתות וחגים" (2004). באמצע שנות ה-80 הופיע בתפקיד אורח בסדרה הקומית "קרובים קרובים". בסוף שנות ה-80 פיתח את דמותו של "מוריס המלצר" אותה שיחק ספי ריבלין בתוכנית ״מוצ״ש״ בהנחיית אבי אתגר. הדמות הומצאה בתוכנית ״הטברנה עם שמעון פרנס״. בנוסף, סוויסה כתב לריבלין מערכונים רבים לתוכניות טלוויזיה שונות כמו ״הופה היי״ ובערוץ 1.  משה איבגי הופיע בתוכנית בשם "דו"ח איבגי סויסה" (1998) בה ביקר עם איבגי במקומות שונים, והשניים תיעדו את הנקרה בדרכם. בשנת 2006 החל לכתוב ולככב בסדרה המעין אוטו-ביוגרפית על חייו "קרוב לוודאי" שזכתה לשבחים רבים. בשנת 2009 שיחק את רפאל בסדרה "חצויה". בשנת 2009 שיחק בסדרה "שירות חדרים" את דוד זריהן.
בשנת 2010 שודר בערוץ 8 הסרט התיעודי "כל אנשי כסית" בבימויו של סויסה, המספר על תולדות "קפה כסית" המפורסם. כעבור שנה, ב-2011, שודר החלק השני "כל אנשי כסית - הדור האחרון" אשר ממשיך את סיפור בית הקפה ודעיכתו ההדרגתית. סויסה גם כתב והלחין את שיר הסיום של הסרט, "לעשות משהו", בו גם השתתף בשירה.
ב-2014 השתתף בסדרת הדרמה "הבורר" בתפקיד קרלוס. באותה השנה השתתף בתוכנית הדוקו-ריאליטי "היחידה", המשודרת ב-HOT, והנחה את התוכנית הדוקומנטרית "חוזרים קדימה" בערוץ הראשון.
בקיץ 2015 גילם את טוביה אבן צור ראש המועצה בסרט "גויאבות".
באמצע העשור השני של המאה ה-21, סויסה מככב במופע "ימים של קולנוע" עם חני נחמיאס, ישראל גוריון ואילן שס. הוא מופיע גם במופע "צוחקים ושרים" עם אילן שס.
בשנת 2020 השתתף סויסה באופרת ה"היפ-הופ" של תמיר בר: "עלייתו ונפילתו של שם טוב האבי", בתור רופא שיניים.
בשנת 2022 שיחק בסדרה "גדול עלינו" בכיכובם של "מה קשור".
בשנת 2024 שיחק בסדרה "ברלין בלוז" ששודרה ב-Yes הטלוויזיה בלוויין, ובסדרה "הסוכן" בערוץ "טין ניק".
חייו האישיים

בתחילת שנות העשרים לחייו היה נשוי במשך כשנה וחצי לטלי רביד.
מנישואיו השניים לרותי, בתה הצעירה של יפה ירקוני, הוא אב לבת ולשני בנים; טליה סויסה (מתנדבת בארגון משמר זכויות האדם, השתתפה בסדרה על חיי אביה "קרוב לוודאי"), ישי סוויסה (מפיק מוזיקלי וזמר אינדי רוק. חבר בלהקת "SHTOCK", ידוע בשם "בנאביסר" שהשתתף בגוט טאלנט ישראל) ומיכאל סוויסה (זמר טראפ והיפ הופ).
סוויסה נשוי בשלישית לנעמה מירמוביץ, להם בת בשם אלמה. נעמה מורה ומחנכת בבית ספר, מתגוררים בכפר יונה.
פילמוגרפיה > בקולנוע

"הלהקה" (1978) - בימוי: אבי נשר
"דיזנגוף 99" (1979) - בימוי: אבי נשר
"הפחדנים" (1980) - בימוי: אבי נשר
"לא לשידור" (1981) - בימוי: יעוד לבנון
"אדון ליאון" (1982) - בימוי: זאב רווח
"חמסין" (1982) - בימוי: דניאל וקסמן
"עובדים על העולם" (1983) - בימוי: אלן יעקובוביץ'
"אדמה חמה" (1984) - בימוי: סרג' אנקרי
"שוברים" (1985) - בימוי: אבי נשר
"בנות" (1985) - בימוי: נדב לויתן
"נאדיה" (1986) - בימוי: אמנון רובינשטיין
"גמר גביע" (1991) - בימוי: ערן ריקליס
"לכל דבר מחיר" (קצר) (1994) - בימוי: דפנה לוין
"שירת הסירנה" (1994) - בימוי: איתן פוקס
"אין שמות על הדלתות" (1997) - בימוי: נדב לויתן
"תחיה ותהיה" (2005) - בימוי: ראדו מיכאיליאנו
"הכתובה" (2008) - בימוי: מנחם גולן
"גויאבות" (2015) - בימוי: קובי מחט
"אחד בלב" (2021) - בימוי: טליה לביא
פילמוגרפיה > בטלוויזיה

"חצויה"
"היחידה" (2014) - דוקו-ריאלטי.
"הבורר"
"ברלין בלוז"