stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרסל פרוסט
ביוגרפיה

פרוסט נולד באוטוויל (אז בפאתי לפריז, כיום חלק מן הרובע השישה-עשר של העיר), ב-1871. אביו, אשיל אדריאן פרוסט, רופא מפורסם ואפידמיולוג, היה קתולי. אמו, ז'אן קלמנס וייל, הייתה יהודייה שלא המירה את דתה. פרוסט עצמו נטבל וגדל כקתולי, אם כי משפחתו הייתה רחוקה מאדיקות.
בשנות ילדותו, בילה פרוסט בכל קיץ בכפר אילייר (Illiers). אלמנטים של אוטוויל ואילייר יימצאו לעתיד ב"תולדות הזמן האבוד" כ"קומברה". הכפר נקרא מחדש אילייר-קומברה (Illiers-Combray) לכבודו, בחגיגות יובל המאה לפרוסט.
בגיל תשע קיבל פרוסט את התקף האסתמה הראשון שלו, שכמעט הביא למותו. מאז סבל מבריאות לקויה, והוא היה רגיש מאוד לאור ולרעש. הוא בילה את רוב חייו לאחר מות אמו ב-1906 במיטה בדירתו בפריז בשל האסתמה ועורו וקיבתו הרגישים. מסעות רפואיים שלו, בתקופה מוקדמת יותר, לאתרי נופש לחוף הים, בדרך כלל לקאבורג, העניקו מהשראתם לעיירה הבדיונית באלבק באחד מהרומנים שלו.
בשנת 1890, בעידוד אביו, נרשם לפקולטה למשפטים ולבית הספר החופשי למדעים פוליטיים, שם הקשיב בשנים 1890–1892 להרצאות של אלבר סורל, אלבר ונדאל ואנטול לרואה בולייה. רושם מיוחד עשה עליו הפילוסוף אנרי ברגסון, שאת הקורס שלו שמע בסורבון.
פרוסט היה סאטיריקן ואנליסט דקדקן בעל התבוננות מעמיקה, תאורטיקן של האהבה, חוקר של הניואנסים של המיניות האנושית, וסופר נבון ואתי, שהפליא להעמיד דמויות בלתי נשכחות. המסר המרכזי ביצירתו הוא חיוב החיים. לשיטתו, לא ניתן למצוא את מטרתם של החיים במוצרים אמנותיים: החיים אינם מוגשמים כאשר ציור או רומן מושלמים, אלא כאשר הופכים את מהלך החיים היומיומיים למשהו "אמנותי" או בוגר רוחנית ונבון.
יצירתו של פרוסט מלמדת על השפעה רבה של טולסטוי, הניכרת בדעות שהוא מביע על אמנות, בכמה מהדרכים שבהן הוא מציג פסיכולוגיה ואינטראקציות חברתיות, ובאפיזודות מסוימות כמו הנסיעה לוונציה (ראו "אנה קארנינה" של טולסטוי). נהוג להשוות את פרוסט גם לסופר הגרמני תומאס מאן.
פרוסט אהב מאוד את יצירותיו של ג'ון ראסקין, ותרגם אותן לצרפתית; הוא קרא את "פראטיריה", האוטוביוגרפיה של ראסקין, פעמים רבות עד כדי כך שכמעט ידע אותה על פה. הוא גם טען שב"בעקבות הזמן האבוד" ניסה לגלם בצרפתית את "סיפורי אלף לילה ולילה".
הומוסקסואליות היא נושא מרכזי אצל פרוסט, במיוחד ב"הצד של בית גרמאנט" (Le côté de Guermantes) והספרים שאחריו.
בן-זוגו של פרוסט היה הפסנתרן והמלחין ריינלדו האן.
פרוסט מת ב-1922, כתוצאה מדלקת ריאות, ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
"בעקבות הזמן האבוד"

יצירתו העיקרית היא "בעקבות הזמן האבוד" (או, בתרגום מדויק יותר: "בחיפוש אחר הזמן האבוד"). פרוסט מת לפני שהספיק לעבור על הטיוטות והתיקונים לספריו המאוחרים, ושלושת האחרונים פורסמו לאחר מותו. ב"ז'אן סאנטיי", פרוסט מתאר את הפורטרט שלו בידי הצייר אנטוניו דה לה גאנדרה, שאותו העריך מאוד.
"בעקבות הזמן האבוד" הוא אחד מההישגים הגדולים של הספרות המערבית הבדיונית. מחזור זה של שבעה רומנים, הכוללים כ-3,200 עמודים ויותר מ-2,000 דמויות, הניעו את גרהם גרין לומר כי פרוסט היה "הנובליסט הגדול של המאה ה-20", ואת סומרסט מוהם לקרוא לו "יצירת הבדיון הגדולה ביותר עד היום". ביצירה זו הגיבור הראשי הוא הזיכרון האנושי, שבו הכול נשמר, מעובד ומתפרש.
פרוסט הגיש את ספרו, "בצד של סוואן" (החלק הראשון של "בעקבות הזמן האבוד"), להוצאת גלימאר, אך היא דחתה את כתב היד, אשר ראה לבסוף אור בהוצאת Grasset על חשבונות של המחבר. מאוחר יותר התחרטו בעלי הוצאת גלימאר על הסירוב, ופרסמו את כל ספרי ההמשך של היצירה.
ספריו בעברית

אלברטין איננה, רומן, תרגמה אביבה ברק, הספריה החדשה, 1990
בעקבות הזמן האבוד, תרגמה הלית ישורון, ארבעה חלקים (חלק ראשון:"בצד של סוואן", חלק שני:"בצל עלמות מלבלבות"), הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1992 עד 2002
בעקבות הזמן האבוד (חלק ראשון:"בצד של סוואן", פרק ראשון:"קומברה"), תרגם ישראל זמורה, מחברות לספרות, 1967
הזמן שנמצא: בעקבות הזמן האבוד, סוף; תרגמה מצרפתית: הלית ישורון. הוצאת הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, 2012.
הכלואה, תרגמה הלית ישורון, הספריה החדשה, ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2022.
סדום ועמורה (חלק ראשון), תרגם יותם ראובני, תל אביב, נמרוד, 2002
על הקריאה, מסה, תרגמה ארזה טיר-אפלרויט, הוצאת כרמל, ירושלים, 2003
תענוגות וימים, תרגם יורם ברונובסקי, מעריב, תל אביב, 1979?
האמונה האסתטית, תרגם אמוץ גלעדי, דחק, 2024
ראו גם

שאלון פרוסט
לקריאה נוספת

גל אורן, שברים במראה: שבר ומשבר בספרות האירופית המודרנית, "מרסל פרוסט - זמן: גט כריתות למציאות", עמ' 102–112, הקיבוץ המאוחד, 2014. (הספר בקטלוג ULI)
סמואל בקט, פרוסט, תרגום: עדית שורר, רסלינג, 2005. (הספר בקטלוג ULI)
אלן דה בוטון, איך פרוסט יכול לשנות את חייך, ידיעות אחרונות, 1997. (הספר בקטלוג ULI)
ז'ולייט חסין, אמנות ויהדות ביצירתו של פרוסט, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1994. (הספר בקטלוג ULI) גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
יעקב בקר, "מרסל פרוסט (1922—1871)", מאזנים, ב' בכסלו תרצ"ג, עמ' 6–9. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
עדה צמח, במעגלי "חפשׂ הזמן האבוד" : פנים אחדות ביצירתו של פרוסט, הוצאת דביר, 1973. (הספר בקטלוג ULI)
מרסל פרוסט – נגד הערפול (מצרפתית: אמוץ גלעדי), דחק, כרך יז', 2024.
Antoine Compagnon,
,
Gallimard
, 2022.
(הספר בקטלוג ULI)
Adam Watt (ed.), Marcel Proust in Context, Cambridge University Press, 2013. (הספר בקטלוג ULI)
Evelyne Bloch-Dano, Madame Proust, a Biography, University of Chicago Press, 2007. (הספר בקטלוג ULI)
Derrick Leon, Introduction to Proust: his Life, his Circle and his Work, Routledge, 2015. (הספר בקטלוג ULI)
Benjamin Taylor, Proust: the Search, Yale University Press, 2015. (הספר בקטלוג ULI)
William C. Carter, Marcel Proust: a Life, Yale University Press, 2013. (הספר בקטלוג ULI)
Andre Maurois, The Quest for Proust, Penguin Books, 1962. (הספר בקטלוג ULI)
Leighton Hodson (ed.), Marcel Proust: the Critical Heritage, Routledge, 1989. (הספר בקטלוג ULI)
Jean-Yves Tadie, Marcel Proust, Viking, 2000. (הספר בקטלוג ULI)
Katherine Elkins (ed.), Proust's in Search of Lost Time: Philosophical Perspectives, Oxford University Press, 2023. (הספר בקטלוג ULI)
Leo Bersani, Marcel Proust: the Fictions of Life and of Art, Oxford University Press, 2013. (הספר בקטלוג ULI)
Michael R. Finn, Proust, the Body, and Literary Form, Cambridge University Press, 1999. (הספר בקטלוג ULI)
Cormac Newark, Opera in the Novel from Balzac to Proust, Cambridge University Press, 2011. (הספר בקטלוג ULI)
Nathalie Aubert (ed.), Proust and the Visual, University of Wales Press, 2013. (הספר בקטלוג ULI)
Ann Elizabeth Gaylin, Eavesdropping in the Novel from Austen to Proust, Cambridge University Press, 2002. (הספר בקטלוג ULI)
Anna Magdalena Elsner, Mourning and Creativity in Proust, Palgrave Macmillan, 2017. (הספר בקטלוג ULI)
Elisabeth Ladenson, Proust's Lesbianism, Cornell University Press, 2018. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  דינה פלדות, מי הוא מרסל פרוסט?, מעריב, 18 במאי 1979, המשך
↑   גיא יעקבי, לגזע יהודי חזק זה, לכוח החיוני, להתנגדות למוות, באתר הארץ, 17 במאי 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266861505171  PLWABN: 9810592043605606  BIBSYS: 90052333  BNC: 000035944  BNE: XX904781  BnF: cb119207126 (data)  CANTIC: a10670361  CiNii: DA00257492  GND: 118596799  ICCU: CFIV007392  ISNI: 0000 0001 2100 3911  KulturNav: d9525810-01c1-40a0-8aa7-25451de739c6  LCCN: n79021736  LNB: 000006526  Léonore: 308838  MusicBrainz: 90c1a0cf-6822-46c7-8bc6-5a158e8a0d13  NDL: 00453395  NKC: jn19990006723  NLA: 35434962  NLG: 68522  NLK: KAC199622210  NSK: 000100843  NTA: 068437730  RERO: 02-A003714548  RKD: 422499  SELIBR: 205964  SNAC: w6vq32rn  SUDOC: 084137401  Trove: 951757  ULAN: 500247117  VcBA: 495/83173  VIAF: 32001793   WorldCat (עם VIAF): 32001793 
הגרסה הראשונית של "בעקבות הזמן האבוד" עם הערות בכתב של פרוסט
מיקלוש ויג

| --- | --- |

 לידה:  11 ביולי 1898 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  19 בדצמבר 1944 (בגיל 46) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Voglhut Miklós 
 
מיקלוש ויג (במקור פוגלהוט - Voglhut, בהונגרית: Víg Miklós;‏ בודפשט, ארז'בטווארוש, 11 ביולי 1898 – בודפשט, 19 בדצמבר 1944) היה זמר קברט וג'אז מפורסם יהודי-הונגרי, שחקן, קומיקאי, מזכיר תיאטרון.
קורות חייו

מיקלוש פוגלהוט נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר וילמוש פוגלהוט (1867–1942) ושל רוזליה שפיגל (1870–1942). על אף שלמד בבית ספר למשחק, הוא השיג הצלחה גדולה יותר כזמר קברט. הוא היה תלמידו של גזה בורוש, וכישרונו התגלה על ידי דז'ה דיארפאש (קודם גוטסמן) ואנטל ניאראי. ב-1924, כשהקריירה שלו הייתה במגמת עלייה, הוא שינה את שם משפחתו ל-Vig בגלל הצליל היהודי של שמו המקורי. הוא השיג את ההצלחה הגדולה הראשונה שלו כסולן ב-Intim Kabaré on Teréz körút. מאוחר יותר, הוא הרבה להופיע בסצנות קברט במקומות אחרים, כמו תיאטרון האופרטה של בודפשט ובאורפיאום של בודפשט. על אף שעשה הקלטות רבות, הוא זכה לפופולריות הגדולה ביותר כזמר ברדיו. במאמר שפורסם ב"חיי התיאטרון" (Színházi Élet) ב-1935, הוא מתואר כזמר של שירי רגש פופולריים. משנות ה-20 עבד גם כמזכיר תיאטרון בתיאטרון ההונגרי.
לפי מגזין המוזיקה Gramofon, מיקלוש ויג היה חבר בדור הראשון של מוזיקאים הונגרים שקולם הוקלט. הוא היה הכוכב מספר אחת במוזיקת ריקודים עבור דויטשה גרמופון.
קורות חייו > משפחתו

היו כמה מוזיקאים במשפחת ויג, ביניהם אחיו ג'רג' ויג, נגן סקסופון וקלרינט, ואחיינו, מוזיקאי הג'אז טומי ויג.
אחיין אחר, ד"ר ג'ון ר. ויג, שהיה נשיא IEEE ב-2009.
קורות חייו > מותו

לא העובדה שהוא התחתן עם אישה קתולית, קאטו סקה, ואף לא העובדה שהמיר את דתו ללותרנית (ב-1938) ושינה את שמו לא הצילו אותו מהשואה. ב-19 בדצמבר 1944, בריוני מפלגת צלב החץ ירו בו ובאחרים לתוך הדנובה.
דיסקוגרפיה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שנת ההופעה | שם | מוציא לאור |
| 1929 | Akácvirág akácvirág | Polydor |
|  | Délután mosogatás után | Polydor |
| 1929 | Egyszer voltam a bálban... | Polydor |
| 1938 | Én nem tudom már, hogy minek becézzelek... | Radiola |
| 1929 | Éppen csak a szivem fáj | Polydor |
| 1929 | Éva keringö | Polydor |
| 1929 | Gyöngyvirág | Polydor |
| 1938 | Hallod te ló... | Radiola |
|  | Hogy is tudtam eddig élni nélküled |  |
|  | Illúzió a szerelem |  |
| 1929 | Jönnél te még... | Polydor |
| 1929 | Kadarka nóta | Polydor |
| 1929 | Konstantinápoly | Polydor |
| 1929 | Lesz-e párom már a nyáron? | Polydor |
| 1929 | Madridban | Polydor |
| 1929 | Majd ha újra sírni tudsz... | Ervé |
| 1929 | Messze van a Mester ucca | Polydor |
| 1931 | Minden ugy lesz, ahogy te kivánod | Polydor |
|  | Minden veréb tudja | Polydor |
|  | Mondd, nem kívánsz te túl sokat |  |
| 1929 | Mostanában mind a bárban... | Ervé |
| 1929 | Nekem nem kell szerelem | Polydor |
|  | Őszi Fekete fellegek |  |
| 1931 | Sose jön egy szebb | Polydor |
| 1931 | Szalmaszál a vízbe | Polydor |
| 1929 | Szép volt... | Polydor |
| 1929 | Szeresd a régi muzsikát | Polydor |
| 1929 | Szervusz | Polydor |
|  | Szibill levele |  |
| 1938 | Szombat vasárnap | Radiola |
| 1930 | Szomorú nyárfalevél | Polydor |
| 1929 | Tarka Lepkém | Polydor |
|  | Tubicám | Polydor |
|  | Valamit a kis fülébe | Polydor |
| 1929 | Valami van magában... | Polydor |
| 1930 | A vén Tabánban | Polydor |
| 1929 | Vig Miklósnak jó kedve van | Polydor |
| 1929 | A Volga rabja (Ey uchnjem)... | Polydor |
שירי אגון קמן:
אגון קמן – אימרה הרמט: היי, רחוב קיקלט 3! (1929, פוקסטרוט), מיקלוש ויג, להקת המחול של אפים שכמייסטר
Egon Kemény - Imre Harmath: I don't need love (1929, סלופוקס), Miklós Vig, להקת הריקודים של אפיים שכמייסטר
Egon Kemény – Imre Harmath: Constantinople (1929, foxtrot), Miklós Vig, Schachmeister Efim
Egon Kemény – Imre Harmath: זוג קטן עם עיניים שחורות (1929, בלוז), Miklós Vig, להקת המחול שכמייסטר אפים
Egon Kemény – Imre Harmath: Little Red, Little Kissing Mouth (1929, סלופוקס), Miklós Vígh, Schachmeister Efim Dance Orchestra
ראו גם

דגימות קול
לקריאה נוספת

Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 0 (לקסיקון הונגרי לאמנות התיאטרון)
Magyar színművészeti lexikon: A magyar színjátszás és drámairodalom enciklopédiája. Szerk. Schöpflin Aladár. IV. kötet (Rabatinszky Mária – Zwischenakt). Budapest: Az Országos Színészegyesület és Nyugdíjintézete. 1931. (לקסיקון התיאטרון ההונגרי: האנציקלופדיה של התיאטרון והספרות הדרמטית ההונגרית. עורך אלדאר שופפלין. בודפשט: איגוד השחקנים הלאומי ומכון הפנסיה. 1931)
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári születési akv. 2300/1898. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-12-23.
↑  Yad Vashem A Page of Testimony
1 2  Miklós Vig, geni_family_tree, ‏2022-04-29
↑  The JAZZ Discography
↑  Voglhut Family History, by Imre Voglhut, unpublished
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári házassági akv. 596/1896. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-12-23.
↑  "Magyar Jazzkutatási Társaság". אורכב מ-המקור ב-2016-03-03. נבדק ב-2020-12-23.
↑  "All About Jazz". אורכב מ-המקור ב-2012-10-21. נבדק ב-2020-12-23.
↑  Eye-witness testimony of a girl (name?) who saw what was happening and jumped into the river to get away - she then informed the surviving family.
↑  Ma éjjel CD (Válogatás az Országos Széchényi Könyvtár Kemény Egon-gramofonfelvételeiből 1927-1947) Szerenád Média Kft., 2021.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מיקלוש ויג".
פלך פודוליה

| --- | --- |
סמל פלך פודוליהסמל פלך פודוליה

סמל פלך פודוליה
 מדינה:  האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 בירת החבל ההיסטורי:  קמניץ-פודולסקי
 תאריך ייסוד:  1796
 שטח:  42,017 קמ"ר
 תאריך נטישה:  1 באוגוסט 1925 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בחבל ההיסטורי:  3,018,299 (1897)
 קואורדינטות:  48°40′00″N 26°35′00″E﻿ / ﻿48.666666666667°N 26.583333333333°E﻿ / 48.666666666667; 26.583333333333 
  מפת מיקום  מפה מפורטת    מפה היסטורית של פלך פודוליה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פלך פודוליה היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו קמניץ-פודולסקי. שטח הפלך היה 42,017 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 3,018,299 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בממלכת גליציה ולודומריה של האימפריה האוסטרו-הונגרית במערב, בפלך ווהלין בצפון, בפלך קייב במזרח, בפלך חרסון בדרום ודרום מזרח ובפלך בסרביה בדרום-מערב.
הפלך נוסד בשנת 1796, לאחר שהאזור עבר לידי האימפריה הרוסית בעקבות החלוקה השנייה של פולין. מבחינה מנהלית הפלך היה מחולק ל־12 אוייזדים. פלך פודוליה התקיים כיחידה מנהלית עד לסופה של האימפריה הרוסית. גם בישויות המדיניות שקמו לאחר האימפריה הרוסית (הרפובליקה העממית של אוקראינה והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית) המשיך להתקיים פלך פודוליה, עד שפורק ב-1 באוגוסט 1925. על שטחו נוסדו מחוז ויניצה ומחוז פרוסקורוב, חלק מהשטח הועבר למחוז אודסה ולמחוז מיקולאייב, וחלק מהשטח נמצא כיום במדינה עצמאית בלתי מוכרת טרנסניסטריה.
אוכלוסייה

חלוקת אוכלוסיית הפלך לפי שפת אם ב-1897:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שפה | מספר תושבים | % מהתושבים |
| אוקראינית | 2,442,819 | 80.9 |
| יידיש | 369,306 | 12.2 |
| רוסית | 98,984 | 3.3 |
| פולנית | 69,156 | 2.3 |
| רומנית | 26,764 | 0.9 |
| שפות אחרות | 11,270 | 0.3 |
חלוקת אוכלוסייתה הפלך לפי דת ב-1897:
| --- | --- |
דת: % מהתושבים
נצרות אורתודוקסית: 78.1
יהדות: 12.3
נצרות קתולית: 8.7
אדוקי האמונה הישנה: 0.6
דתות אחרות: 0.3
ערים מרכזיות בפלך פודוליה

קמניץ-פודולסקי (בירת הפלך)
ויניצה
פרוסקורוב
מוגילב
באלטה
הערות שוליים

↑  מפקד האוכלוסין של האימפריה הרוסית ב-1897.
↑  מפקד האוכלוסין של האימפריה הרוסית ב-1897.
פאול הינדמית

| --- | --- |

 לידה:  16 בנובמבר 1895 הנאו, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  28 בדצמבר 1963 (בגיל 68) פרנקפורט, גרמניה המערבית 
 שם במה:  Paul Merano 
 מוקד פעילות:  ברלין, ציריך 
 מקום לימודים:  קונסרבטוריון הוך 
 עיסוק:  מלחין, מוזיקאי, מורה, תאורטיקן, מנצח
 סוגה:  אופרה, סימפוניה 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  כינור, ויולה, פסנתר, קלרינט
 בן או בת זוג:  Johanna Gertrud Hindemith 
 פרסים והוקרה:  פרס האמנות של ברלין (1963)  לוחית גתה של עיריית פרנקפורט (1955)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד (1954)  תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה החופשית של ברלין (1950)  פרס סיבליוס (1955)  פרס בך של העיר החופשית של המבורג (1951)  פרס בלצן (1962)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת גתה בפרנקפורט (1948)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  פור לה מריט  Honorary Member of the International Society for Contemporary Music 
 www.hindemith.info
 פרופיל ב-IMDb
 
פאול הינדמית (בגרמנית: Paul Hindemith;‏ 16 בנובמבר 1895 – 28 בדצמבר 1963) היה מלחין, מוזיקאי, מורה, תאורטיקן ומנצח גרמני.
ביוגרפיה

הינדמית נולד בהנאו וכילד למד נגינה בכינור. הוא נכנס לקונסרבטוריון הגבוה בפרנקפורט על נהר מיין, שם למד ניצוח והלחנה אצל ארנולד מנדלסון וברנהרד זקלס. לפרנסתו ניגן בלהקות ריקודים ובקומדיות מוזיקליות. הוא ניצח על תזמורת האופרה של פרנקפורט משנת 1915 עד 1923 וניגן ברביעיית המיתרים רבנר בשנת 1925 תחילה בתפקיד כינור שני ואחר כך בויולה. בשנת 1929 ייסד את רביעיית אמאר, שעמה, כוויולן, סייר ברחבי אירופה.
בשנת 1922 בוצעו כמה מיצירותיו בפסטיבל האגודה הבינלאומית למוזיקה בת זמננו בזלצבורג, הופעה שהביאה אותו לראשונה לתודעת הקהל הבין-לאומי. בשנה שלאחריה החל לעבוד כמארגן פסטיבל דונאואשינגן, שם הכניס לתוכנית יצירות משל כמה מלחיני אוואנגארד, בהם אנטון וברן וארנולד שנברג. משנת 1927 לימד הלחנה בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין, ובשנות ה-30 ביקר פעמים אחדות באנקרה, שם עמד בראש משימת הארגון מחדש של הוראת מוזיקה טורקית. לקראת סוף שנות ה-30 ערך כמה סיורים בארצות הברית כוויולן וכנגן ויולה ד'אמורה.
על אף מחאות מצד המנצח וילהלם פורטוונגלר, גינה המשטר הנאצי את המוזיקה שלו כ"מוזיקה מנוונת", ובשנת 1940 היגר הינדמית לארצות הברית. בזמן שעסק במיון שפתו המוזיקלית, החלו התאוריות שלו להשפיע על הוראתו. בזמן ההוא לימד בעיקר באוניברסיטת ייל, שם היו בין תלמידיו מוזיקאים ידועי-שם כגון לוקס פוס, נורמן דלו ג'ויו, הרולד שפירא ורות שונטל. באותה תקופה גם החזיק בקתדרת צ'ארלס אליוט נורטון בהארוורד, שהייתה המקור לספר "עולמו של מלחין". הוא היה לאזרח ארצות הברית בשנת 1946, אך חזר לאירופה בשנת 1953, חי בציריך ולימד שם באוניברסיטה. לקראת סוף חייו החל לעסוק יותר בניצוח. הוא זכה בפרס בלצן בשנת 1962.
הינדמית מת בפרנקפורט מדלקת לבלב חריפה.
המוזיקה של הינדמית

יש הרואים בהינדמית את המלחין המשמעותי ביותר בתקופתו. יצירותיו המוקדמות נכתבו בניב רומנטי מאוחר, ובהמשך חיבר יצירות אקספרסיוניסטיות, קרובות יותר בסגנונן לזה של שנברג המוקדם, לפני שפיתח סגנון רזה יותר, מורכב קונטרפונקטית, בשנות ה-20, סגנון שחלק מן המאזינים מצאו (ועדיין מוצאים) קשה להבנה. הוא תואר כנאו-קלאסי, אבל שונה מאוד מיצירות של איגור סטרווינסקי, שהוגדרו באותו מונח, כיוון שהוא מסתמך יותר על השפה הקונטרפונקטית של באך מאשר על הצלילות הקלאסית של מוצרט.
את הסגנון החדש הזה אפשר לשמוע בסדרת יצירות, "קאמרמוזיק" (מוזיקה קאמרית), שכתב בין 1922 ל-1927. כל אחת מן היצירות האלה כתובה להרכב כלי קטן, שונה, רבות מהן חריגות מאוד. קאמרמוזיק מס' 6, למשל, הוא קונצ'רטו לוויולה ד'אמורה, כלי שלא היה בשימוש נפוץ מאז תקופת הבארוק, אבל הינדמית עצמו ניגן בו. הוא המשיך לכתוב לקבוצות יוצאות דופן במשך כל ימי חייו, למשל, סונאטה לקונטרבס, שכתב בשנת 1949.
בסביבות שנות ה-30 החל הינדמית לכתוב פחות לקבוצות קאמריות ויותר להרכבי תזמורת גדולים. בשנים 1933 עד 1935 כתב את האופרה שלו, "מאתיס הצייר", המבוססת על חיי הצייר מאתיאס גרינוואלד. כמו רבות מיצירותיו של הינדמית, היא מכובדת בחוגים מוזיקליים אך אינה פופולרית בציבור הרחב, וכמעט אין מעלים אותה על הבמה. היא משלבת את הנאו-קלאסיקה של היצירות המוקדמות עם שירי עם. הינדמית הפך חלקים מן האופרה הזו לסימפוניה שכולה אינסטרומנטלית (שגם היא נקראת "מאתיס הצייר") והיא אחת מיצירותיו המבוצעות בתדירות הגבוהה ביותר.
הינדמית, בדומה לקורט וייל וארנסט קרנק, כתב "גבראוכמוזיק", מוזיקה תועלתית, שנועדה לשמש לתכלית חברתית או פוליטית ובמקרים רבים מיועדת לנגינה על ידי חובבים. ההשראה לתפיסה זו באה מברטולט ברכט. דוגמה לכך היא ה"טראוארמוזיק" (מוזיקה לקבורה), שנכתבה בשנת 1936. הינדמית הכין קונצרט בשביל ה-BBC כששמע בחדשות על מותו של ג'ורג' החמישי. הוא כתב בחיפזון את היצירה הזאת לויולה סולו ותזמורת מיתרים, לציון האירוע, וביצוע הבכורה היה בו ביום. הינדמית הסתייג לאחר מכן מן המונח Gebrouchmusik בטענה, שזה מונח מטעה.
בסוף שנות ה-30 כתב הינדמית ספר עיוני בשם "אמנות הקומפוזיציה המוזיקלית", שבו הוא מדרג את כל המרווחים המוזיקליים מן הקונסוננטי ביותר עד לדיסוננטי ביותר. הספר גולל את טכניקת היצירה שהינדמית נקט בשנות ה-30 והמשיך בה עד סוף חייו, והוסיף לשם שיצא לו כמלחין מעניין מבחינה תאורטית, אך לוקה בחסר בכל הנוגע לעניין רגשי. יצירתו לפסנתר מראשית שנות ה-40, "לודוס טונאליס", מחזקת, לדעת רבים, את ההשקפה הזאת. היא כוללת שתים-עשרה פוגות, בדרכו של יוהאן סבסטיאן באך, מחוברות ביניהן באינטרלוד, שבמהלכו עוברת המוזיקה מן הסולם של הפוגה האחרונה לזה של הפוגה הבאה.
היצירה הפופולרית ביותר של הינדמית, הן בהקלטה והן באולם הקונצרטים, היא מן הסתם "מטאמורפוזות סימפוניות על נושאים של קרל מריה פון ובר", שנכתבה בשנת 1943. היא לוקחת מלודיות מיצירות שונות של ובר, בעיקר דואטים לפסנתר, אך גם מלודיה מתוך הפתיחה למוזיקה התוכניתית שלו ל"טוראנדוט", ומשנה ומעבדת אותן כך שכל פרק מבוסס על נושא אחד.
בשנת 1951 השלים הינדמית את הסימפוניה בסי במול מז'ור. היצירה, לתזמורת קונצרטים קטנה, נכתבה לאירוע שבו ניצח כאורח על תזמורת של צבא ארצות הברית, Pershing's Own. היצירה אופיינית ליצירותיו המאוחרות, בהציגה שורות קונטרפונקטיות חזקות מתחילתה ועד סופה, והיא אבן פינה ברפרטואר של התזמורת.
רשימת יצירות חלקית

רביעיית מיתרים מס' 3 בדו מז'ור, אופוס 22 (1922)
קונצ'רטו לפסנתר ביד שמאל, נכתב בשביל פאול ויטגנשטיין (1923)
מטאמורפוזות סימפוניות של נושאים מאת קרל מריה פון ובר
סימפוניה "מאתיס הצייר" (1933-4)
מאטיס הצייר (אופרה).
טראוארמוזיק
קאמרמוזיק
סונאטה לחליל ופסנתר (1936)
בלט "נוביליסימה ויזיונה" (1938)
סונאטה לבסון ופסנתר (1938)
סונאטה לחצוצרה ופסנתר (1939)
סונאטה לקלרינט ופסנתר (1939)
סונאטה לקרן אלט (גם לקרן יער או סקסופון אלט) ופסנתר (1939)
סונאטה לנבל (1939)
סונאטה לטרומבון ופסנתר (1941)
סונאטות לויולה, אופוס 11 ואופוס 25.
סימפוניה בסי במול מז'ור לתזמורת קטנה (1951)
סונאטה לטובה ופסנתר (1955)
לודוס טונאליס
"עת פרח הלילך בחצר (רקוויאם לאנשים שאנו אוהבים)" למקהלה ותזמורת, על פי שיר של וולט ויטמן
מחזור שירים "חיי מריה", לסופרן ופסנתר, על פי שירים של ריינר מריה רילקה, שקיים בשתי גרסאות. יש גם תזמור של המלחין לשישה משירי המחזור, לסופרן ותזמורת.
פאול הינדמית בארצות הברית
עם ישראל חי

ערך זה עוסק בביטוי המסמל את המשכיות העם יהודי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
"עם ישראל חי", כתובת גרפיטי בתל אביב
שלט באור יהודה במהלך מלחמת חרבות ברזל, עם דגל ישראל והכיתוב "ביחד ננצח - עם ישראל חי"
עַם יִשְׂרָאֵל חַי (‏האזנהקובץ:LL-Q9288 (heb)-YaronSh-עם ישראל חי.wav‏Ⓘ‏) הוא ביטוי לסולידריות ועמיות יהודית המבטא אישור על המשכיות העם היהודי. הביטוי זכה לשימוש פופולרי במהלך מאבק הסטודנטים למען יהדות ברית המועצות, כאשר הפזמונאי היהודי הרב שלמה קרליבך הלחין ב-1965 את השיר "עם ישראל חי" לעצרת הסולידריות של התנועה בניו יורק. מאז נעשה שימוש נרחב בביטוי, בעיקר במהלך מלחמות ישראל ובזמנים סוערים, במטרה לעורר לכידות חברתית. העיתון היהודי "פורוורד" הציב את "עם ישראל חי" במקום השני אחרי התקווה, ההמנון הלאומי של ישראל, כ"המנון של העם היהודי".
היסטוריה

שיר בשם "עם ישראל חי" מופיע בשירון אשר הוצא לאור בשנת 1937 על ידי בית כנסת בשיקגו. מילות השיר מופיעות (בתעתיק לאנגלית): "עם ישראל, עם ישראל חי / עמך ישראל חי".
השימוש המתועד המוקדם ביותר היה בשואה, עם שחרורם של מספר מחנות ריכוז. אחת מהן היא הקלטה של פטריק ווקר משירות הרדיו של ה-BBC, אשר תפסה את הרב הצבאי הבריטי הרב לסלי הארדמן שהכריז "עם ישראל חי!; בני ישראל עדיין חיים!". זאת לאחר שירת התקווה בסיום קבלת השבת במחנה הריכוז ברגן בלזן, אשר שוחרר ב-20 באפריל 1945.
אחרי השואה, "תזמורת שארית הפליטה", תזמורת של ניצולי שואה יהודים ממחנות העקורים בניצוחו של מיכאל (מישה) הופמקלר, ניגנה קונצרט במינכן לחיילים אמריקאים ולצוות המגבית היהודית המאוחדת, ובקדמת הבמה הוצגה המימרה: "עם ישראל חי".
ד"ר אמיל זומרשטיין, השר היהודי בוועד הפולני לשחרור לאומי, קרא "עם ישראל חי" בנאום שנשא ברדיו לובלין ביידייש.
שירו של קרליבך

הביטוי זכה לשימוש פופולרי בשנת 1965, כאשר הפזמונאי היהודי שלמה קרליבך הלחין את "עם ישראל חי" כהמנון הסולידריות של תנועת יהדות ברית המועצות לבקשתו של יעקב בירנבאום, מייסד מאבק הסטודנטים למען יהדות ברית המועצות. קרליבך ובירנבאום הכירו זה את זה, וב-1897 סביהם נפגשו בקונגרס הציוני העולמי הראשון בבזל.
בשנת 1965, קרליבך כבר היה פופולרי בשל ניגוניו המושמעים לתפילות העבריות. בירנבאום הגיע אליו בתקווה שילחין שיר לקראת עצרת גדולה מתוכננת של מאבק הסטודנטים למען יהדות ברית המועצות. העצרת התקיימה ב-4 באפריל 1965 מול הנציגות הסובייטית לאומות המאוחדות בניו יורק. בהיותו בצ'כוסלובקיה הנשלטת על ידי ברית המועצות, כתב קרליבך וביצע לראשונה את "עם ישראל חי" בפני קבוצת נוער בפראג. ב-2 באפריל 1965 טלפן קרליבך לבירנבאום והודיע שהשיר הושלם. קרליבך ביצע את השיר בפומבי לראשונה בעצרת ב-4 באפריל. השיר הפך למרכז עצרת הסולידריות השנתית של מאבק הסטודנטים בין השנים 1972–1991.
יש לציין, כי לחן דומה הושר על ידי מרדכי רוט וכפי הנראה קרליבך הושפע ממנו.
מילות השיר נגזרות מספר בראשית, פרק מ"ה, פסוק ג': "וַיֹּאמֶר יוֹסֵף אֶל אֶחָיו: אֲנִי יוֹסֵף, הַעוֹד אָבִי חָי?". קרליבך הוסיף את המילים "עם ישראל חי", ולצורך הפזמון של השיר, שינה את המילים "הַעוֹד אָבִי חָי" ל"עוֹד אָבִינוּ חַי", בהתייחסות אפשרית למסורת היהודית לפיה "יעקב (קרי, ישראל) חי". לדברי המוזיקולוגית טינה פרוהוף, קרליבך שינה את ההתייחסות מאביו של יוסף לאלוהים, כ"אבי בני ישראל". לפי פרוהוף, מילות השיר של קרליבך מעוררות תחושות לאומיות והישרדות יהודית ואישור הזהות היהודית. בירנבאום פירש את הביטוי הדומיננטי של השיר כמסמל את ה"לידה מחדש של החיים היהודיים, כולל המוזיקה" בעולם שלאחר השואה.
זהו השיר האחרון של "Soul Doctor", מחזמר בברודוויי על חייו של קרליבך.