stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טופולה
היסטוריה

העיירה נוסדה ב-1781 על ידי קאראג'ורג'ה פטרוביץ', וב-1804, במהלך המרד הסרבי הראשון, חרבה. ב-1805 הוחל בבנייתה מחדש ובביצורה. ב-1813 הסתיימו עבודות הביצורים והעיירה הוקפה בחומת אבן ולאורכה מגדלי שמירה. ב-1814 הותקפה העיירה על ידי צבא האימפריה העות'מאנית. העות'מאנים פרצו את החומות וגרמו לנזק רב. בתקופת שלטונו של אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ', נסיך סרביה, עברה העיירה תנופת שיקום ופיתוח ושינתה את אופייה האורבני מעיירה מבוצרת ומאחז צבאי אסטרטגי לעיירת מגורים ומסחר פתוחה.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. הממלכה חולקה בין מדינות הציר, ואזור טופולה נותר בחזקת הגרמנים. ב-2 באוקטובר 1941 תקפו כוחות הפרטיזנים של טיטו יחידת צבא גרמנית בסמוך לטופולה. בהתקפה נהרגו 22 חיילים גרמנים ו-16 נפצעו. בתגובה הורה הפיקוד הגרמני להוציא להורג 2,000 יהודים ו-200 בני רומה. 2,000 היהודים נלקחו מקרב יהודי בלגרד העצורים בטופובסקה שופה ועצורי קלאדובו-שאבאץ, וההוצאות להורג בוצעו על ידי כיתות יורים בין 9 ל-11 באוקטובר.
לאחר מלחמת העולם השנייה נכללה טופולה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, ולאחר התפרקות יוגוסלביה בשטחי סרביה.
במנזר אופלנאץ אשר בעיירה שוכן מאוזוליאום משפחת המלוכה היוגוסלבית - קאראג'ורג'ביץ'.
הערות שוליים

↑  מפקד האוכלוסין בסרביה 2011, באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של סרביה (בסרבית).
↑  ג'ני לבל, עד הפתרון הסופי, היהודים בבלגראד 1541–1942, עמודים 328-307.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565124105171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של סרביה ובנושא יישובים באירופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וילהלמינה מפרוסיה, נסיכת אורנז'

וילהלמינה מפרוסיה, נסיכת אורנז' (בגרמנית: Wilhelmine von Preußen; 7 באוגוסט 1751 - 12 באוקטובר 1837), הייתה אשתו של וילם החמישי, נסיך אורנז'.
ביוגרפיה

וילהלמינה נולדה ב-7 באוגוסט 1751 בברלין לאוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה וללואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל, בתם של פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ואנטוניטה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג.
ב-4 באוקטובר 1767 התחתנה וילהלמינה בברלין עם וילם החמישי, נסיך אורנז', הסטאדהאודר האחרון של הרפובליקה ההולנדית.
בסוף המאה ה-18 הורגשה תסיסה הולכת וגוברת בהולנד. התפתח סכסוך בין שתי סיעות: האורנז'יסטים, שפעלו למען הגדלת סמכויותיו של וילם החמישי, נסיך אורנז', והפטריוטים, שקיוו להשיג צורת משטר דמוקרטית יותר, בהשראת מלחמת העצמאות של ארצות הברית. ניתן לראות את "יריית הפתיחה" של המהפכה הכושלת המכונה "המהפכה הבטאווית" במניפסט שפרסם יואן ון דר קָפֶּלֶן טוֹט דֶר פּוֹל, מייסד "הפטריוטים", בשנת 1781: Aan het Volk van Nederland, "אל העם ההולנדי".
לאחר שהולנד הייתה למדינה השנייה בעולם שהכירה בעצמאות ארצות הברית, הכריזו הבריטים מלחמה עליה. מלחמת אנגליה-הולנד הרביעית (1780–1784) הייתה הרת אסון עבור הולנד, בעיקר מבחינה כלכלית. ההיסטוריון פרנאן ברודל תיאר את חוזה השלום בתום המלחמה כ"צלצול הפעמון המבשר את מותה של הולנד כמעצמה".
ב-1785 התקוממו "הפטריוטים" במרד חמוש של מיליציות מקומיות הנחושות להגן על זכויותיהן של כמה ערים הולנדיות. "באופן כללי ניתן לראות מהפכה זו כסדרה של אירועים מבולבלים ואלימים, תאונות, נאומים, שמועות, איבה מרה בין אנשים והתעמתויות חמושות," אומר ברודל, שראה בה מבשרת המהפכה הצרפתית, על הסיסמה המפורסמת vrijheid ("חירות") המזכירה את סיסמת המהפכה הצרפתית "חירות, שוויון, אחווה". אבל וילם ווילהלמינה, בתמיכת הבריטים, קראו לעזרתם את הפרוסים, קרובי משפחתם, שישלחו צבא כדי לדכא את המרידה. תגובתם של האורנז'יסטים הייתה קשה: איש לא העז להיראות בציבור ללא סרטי-עיטור בצבע כתום (צבע בית אורנז'), נעשו מעשי לינץ' וכל ראשי הערים הוחלפו בעושי דברם של האורנז'יסטים. צבא פרוסי קטן הוצב בהולנד, ומאחר שהם לא קיבלו משכורות הם התפרנסו ממעשי ביזה וסחטנות. "פטריוטים" רבים נמלטו לבראבנט ולצרפת.
בשנת 1795 פלשו הצרפתים לרפובליקה ההולנדית, ווילהלמינה ומשפחתה יצאו לגלות. בתחילה שהו בני המשפחה בבריטניה, ובשנת 1802 עברו וילהלמינה ובעלה לגרמניה, שם התגוררו בדוכסות נסאו ובדוכסות בראונשווייג. בשנת 1806 מת בעלה וילם החמישי, נסיך אורנז', ווילהלמינה ובתה לואיזה, נסיכת אורנז'-נסאו עברו להתגורר במקומות שונים בקונפדרציה של הריין.
בתחילת 1814 חזרה וילהלמינה ובתה להאג, ובשנת 1815 קיבלה בהארלם את אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
ב-9 ביוני 1820 מתה וילהלמינה בהט לו, והיא בת 69 שנים.
וילהלמינה הייתה דודתה של אשתו של בנה המלך, וילהלמינה מפרוסיה, מלכת הולנד, שהיה לה אותו שם.
משפחתה

ב-4 באוקטובר 1767 התחתנה עם וילהלמינה עם וילם החמישי, נסיך אורנז', ממנו נולדו לה 4 ילדים:
בן מת (1769)
לואיזה, נסיכת אורנז'-נסאו (1770–1819)
וילם הראשון, מלך הולנד (1772–1843)
פרדריק, נסיך אורנז'-נסאו (1774–1799)
הערות שוליים

↑  Braudel, Fernand, The Perspective of the World vol. III of Civilization and Capitalism 1984. p. 273.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597578505171  BnF: cb14516420z (data)  BPN: 91332426  GND: 122629825  ISNI: 0000 0003 9140 3376  LCCN: n2014033174  NTA: 327094311  RKD: 332022  SUDOC: 252911911  ULAN: 500181571  VIAF: 7621226   WorldCat (עם VIAF): 7621226
טופולב Tu-334

מטוס טופולב Tu-334 בסלון האווירי במוסקבה, 2007
טופולב Tu-334 הוא מטוס נוסעים צר-גוף מתוצרת רוסיה אשר נועד להחליף את מטוסי הטופולב Tu-134 ויאק 42, אולם פיתוחו הופסק מסיבות כלכליות.
עבודת פיתוח הטופולב Tu-334 החלה בתחילת שנות ה-90, אך הפיתוח התקדם בעצלתיים בשל בעיות כלכליות שנבעו מפירוקה של ברית המועצות. אב הטיפוס של המטוס טס לראשונה ב-8 בפברואר 1999. בשנת 2003 הוצגה גרסה מתקדמת של המטוס, הטופולב Tu-334-100.
פיתוח המטוס הואט מאוד בשל ההעדפה הממשלתית שניתנה למטוס הסילון סוחוי סופרג'ט 100 של חברת "סוחוי" ובשנת 2009 הוחלט שלא להמשיך בפיתוחו.
יתרונות

הטופולב Tu-334 ניחן במספר יתרונות מרכזיים לעומת המטוסים הסובייטים הישנים אותם נועד להחליף:
רמת רעש נמוכה בתא הטייס.
אפשרות פריסת תקשורת בתא הנוסעים.
נוחות ברמה גבוהה.
עיצוב מודרני של תא הנוסעים.
נפח מוגבר של תא המטען.
צריכת דלק נמוכה.
צמצום זמן הכנת המטוס לקראת ההמראה.
התאמה לסעיף 4 בתקני הרעש של ICAO (המאפשרת טיסה בשמי האיחוד האירופי).
מערכות התרעה במצבי חירום.
הזמנות

בשנת 2008 דיווחה חברת טופולב כי כ-100 חברות תעופה הביעו התעניינות בדגם זה. איראן אף בקשה לרכוש זיכיון לייצור המטוס בתעשייה האווירית האיראנית, בשלב ראשון להרכיבו באיראן ובשלב שני לייצר את המטוס במלואו בתעשייה האיראנית. אולם לא נחתמה אף עסקה למכירת המטוס בטרם בוטלה תוכנית הפיתוח.
בשנת 2009 הייתה תוכנית הפיתוח של המטוס בפיגור של שנים ורק שני אבות טיפוס הושלמו. עם איחוד החברות המייצרות כלי טיס ברוסיה הוחלט להפסיק את תוכנית הפיתוח ולהתמקד בפיתוח מטוס הסוחוי סופרג'ט 100 ואנטונוב An-148.
טאופילו אילדפונסו

טאופילו אילדפונסו (Teófilo Yldefonso;‏ 11 בנובמבר 1903 - 19 ביוני 1942) היה שחיין פיליפיני. אידלפונסו היה הספורטאי הפיליפיני הראשון שזכה במדליה אולימפית, והיחיד עד כה שזכה ביותר ממדליה אולימפית אחת.
ביוגרפיה

אילדפונסו נולד בפידיג שבצפון האי לוזון. הוא החל לשחות כילד בנהר הסמוך לביתו, והחל מ-1921 השתתף בתחרויות.
ביוגרפיה > מדליית ארד אולימפית ראשונה לפיליפינים

באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה אילדפונסו במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:56.4 דקות, אחרי יושיוקי צורוטה מיפן שקבע שיא אולימפי חדש של 2:48.8 דקות ואריך רדמכר מגרמניה (2:50.6 דקות). בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 2:53.2 דקות. בכך, היה לספורטאי הפיליפיני הראשון בהיסטוריה שזכה במדליה אולימפית.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) שחזר את הישגו וזכה במדליית ארד נוספת במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:47.1 דקות, אחרי היפנים, יושיוקי צורוטה שקבע שיא אולימפי חדש של 2:45.4 דקות וריזו קויק (2:46.6 דקות).
באולימפיאדת ברלין (1936) סיים במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:51.1 דקות. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 2:46.8 דקות.
במהלך הפלישה הפלישה היפנית לפיליפינים ב-1942 נלחם אילדפונסו במסגרת הצבא הפיליפיני בקרב בטאן. הוא נלקח בידי היפנים כשבוי מלחמה, ושרד את צעדת המוות בבטאן באפריל, אך מת כחודשיים לאחר מכן במחנה קאפאס. גופתו לא אותרה מעולם.
בתו של אילדפונסו, נורמה, הייתה אף היא שחיינית, והיא זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר במשחקי אסיה שנערכו במנילה ב-1954.
חואנס

| --- | --- |

 לידה:  9 באוגוסט 1972 (בן 52) קרולינה דל פרינסיפה, אנטיוקיה, קולומביה קולומביה
 שם לידה:  חואן אסטבן אריסטיסאבל באסקס
 מקום הקמה:  מדיין 
 מוקד פעילות:  קולומביה 
 תקופת הפעילות:  מ-1987
 מקום לימודים:  האוניברסיטה האפיפיורית על שם בוליבאר 
 עיסוק:  זמר; בנוסף: מלחין, מפיק מוזיקלי, עיבוד מוזיקלי
 סוגה:  רוק, פופ רוק, מוזיקה לטינית, פופ, קומביה, רוק בספרדית, רוק לטיני, פופ לטיני. בראשית הקריירה גם הבי מטאל ות'ראש מטאל
 סוג קול:  בריטון
 שפה מועדפת:  ספרדית, אנגלית 
 כלי נגינה:  קול; בנוסף: גיטרה, גיטרה בס, חליל, פסנתר
 חברת תקליטים:  יוניברסל מיוזיק גרופ
 שיתופי פעולה בולטים:  חואקין סבינה, לאורה פאוזיני, נלי פורטדו, קולבי קאליי, סנטנה, חואן לואיס גרה, חואן ויווס
 בן או בת זוג:  Karen Martínez 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי לאלבום הרוק או האלטרנטיב הלטיני הטוב ביותר (2024)  Latin Grammy Award for Best Pop/Rock Album (2017)  Latin Grammy Award for Best Rock Song (2001)  Latin Grammy Award for Best Pop/Rock Album (2014)  פרס גראמי הלטיני לאלבום סולו הרוק הווקאלי הטוב ביותר (2005)  פרס גראמי הלטיני לאלבום סולו הרוק הווקאלי הטוב ביותר (2003)  Latin Grammy Award for Best Rock Song (2002)  Latin Grammy Award for Best Rock Song (2005)  Latin Grammy Award for Best Rock Song (2003)  Latin Grammy Award for Best Pop/Rock Album (2021)  Billboard Spirit of Hope Award (2008)  Latin Grammy Award for Best Pop/Rock Album (2023)  פרס גראמי הלטיני לאלבום סולו הרוק הווקאלי הטוב ביותר (2001)  פרס גראמי לאלבום הפופ הלטיני של השנה (2009)  פרס הגראמי הלטיני לאלבום השנה (2012)  פרס גראמי הלטיני להקלטת השנה (2003)  פרס הגראמי הלטיני לאלבום השנה (2003)  איש השנה של האקדמיה הלטינית (2019)  פרס (2017)  פרס גראמי הלטיני לשיר השנה (2003)  פרס גראמי הלטיני להקלטת השנה (2008)  פרס הגראמי הלטיני לאלבום השנה (2008)  Latin Grammy Award for Best New Artist (2001)  פרס גראמי הלטיני לשיר השנה (2008)  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
חואנס בהופעה בקלן, 2012.
חואן אסטבן אריסטיסאבל באסקס (בספרדית: Juan Esteban Aristizábal Vásquezׂ) הידוע יותר בכינויו המקוצר חואנֶס (בספרדית: Juanes, כינוי הנוצר מהלחם בסיסים של שני שמותיו הראשונים - Juan Esteban) הוא זמר קולומביאני.
קריירה

בראשית הקריירה שלו היה חואנס חבר בלהקת Ekhymosis. בשנת 1999 עזב את הלהקה והחל בקריירת סולו. בעוד שסגנון הלהקה היה הבי מטאל ות'ראש מטאל, בקריירת הסולו שלו התרכז חואנס בסגנונות אחרים, ובעיקר רוק ופופ רוק לטיניים.
חואנס זכה פעמיים בפרס גראמי לאלבום הפופ הלטיני של השנה וכן ב-20 פרסי גראמי לטיני, תשעה פרסי MTV, פרסי מגזין בילבורד ועשרות פרסים נוספים. על פי נתוני חברת התקליטים שלו, חואנס מכר יותר מ-15 מיליון אלבומים ברחבי העולם. שירו "Me enamora" הופיע עשרים שבועות רצופים במצעד הלטיני של מגזין בילבורד ובכך שבר את השיא, והחזיק בו במשך עשר שנים.
קריירה > שיתופי פעולה

במהלך הקריירה שלו שיתף חואנס פעולה עם אמנים רבים. בין השאר שיתף חואנס פעולה, הקליט שירים או הופיע במשותף עם חואקין סבינה, לאורה פאוזיני, נלי פורטדו, קולבי קאליי, שאקירה, חואן לואיס גרה, חואן ויווס, הראפר טאבו מלהקת בלאק אייד פיז, פאולינה רוביו, טוני בנט, טגו קלדרון, סרז'יו מנדז, לילה דאונס, איווטי סנגלו, קרלוס סנטנה ולהקת סנטנה, מאלומה, חוסה בלוויין ועוד.
דיסקוגרפיה > עם Ekhymosis

1988 - Nunca nada nuevo (demo)
1989 - Desde arriba es diferente (sencillo)
1991 - De rodillas EP
1993 - Niño gigante
1994 - Ciudad pacífico
1995 - Amor bilingüe
1996 - Unplugged
1997 - Ekhymosis Fonovisa
דיסקוגרפיה > קריירת סולו > אלבומים

2000 - Fíjate bien
2002 - Un día normal
2004 - Mi sangre
2007 - La vida... es un ratico
2010 - P.A.R.C.E.
2012 - Juanes MTV Unplugged
2014 - Loco de amor
דיסקוגרפיה > קריירת סולו > סרטים ב-DVD

2003 - El diario de Juanes
2008 - La vida... es un ratico (הופעה חיה)
2012 - Juanes MTV Unplugged
דיסקוגרפיה > קריירת סולו > סיבובי הופעות

2004-06 Mi Sangre World Tour
2007-09 La vida World Tour
2011 P.A.R.C.E. Tour
2012 - Juanes MTV Unplugged
בישראל

בחודש מאי 2015 הודיע חואנס, לראשונה בקריירה שלו, שיופיע בישראל. ההופעה התקיימה בחודש יוני 2015 באמפיתיאטרון שבפארק רעננה.
פרסים ומועמדויות

| שנה | ארגון | קטגוריה | פרויקט | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024 | פרס גראמי | אלבום הרוק/האלטרנטיבי הלטיני הטוב ביותר | Vida Cotidiana | זכייה |  |
הערות שוליים

↑  חואנס מכר 15 מיליון אלבומים (בספרדית)
↑  הזמר חואנס יופיע בישראל, באתר ynet, 13 במאי 2015
↑  2024 GRAMMY Nominations: See The Full Winners & Nominees List | GRAMMY.com, grammy.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1538772  BnF: cb14558208v (data)  CANTIC: a11253411  GND: 135330068  ISNI: 0000 0000 7824 2609  LCCN: no2002098345  MusicBrainz: 8b0f05ce-354e-4121-9e0b-8b4732ea844f  NKC: xx0029944  NTA: 304869503  SUDOC: 086261525  VIAF: 2143263   WorldCat (עם VIAF): 2143263 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טאופאאהאו טופוו הרביעי

טאופאאהאו טופוו הרביעי (Tāufaʻāhau Tupou IV;‏ 4 ביולי 1918 – 10 בספטמבר 2006) היה מלך טונגה בשנים 1965–2006.
חייו

טאופאאהאו טופוו נולד בנוקואלופה. בשנים 1949–1965 כיהן כראש ממשלת טונגה. בשנת 1949 מינתה אותו אמו המלכה לראש ממשלת טונגה. הוא עלה לכס המלוכה בשנת 1965, לאחר מות אמו המלכה סאלוטה טופו השלישית. המלך טופו היה מאוד אהוב ודומיננטי במדינה. טופו הרביעי הושפע מאוד מהמסורת הבריטית שאף שלטה בטונגה עד 1970 ובכך דאג רבות בתקופת שלטונו לשיפור החינוך והתרבות במדינה, הוא היה האזרח הראשון בעל תואר אקדמי בטונגה (קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת סידני). כמלך הרחיב טופו את הקשר של טונגה עם העולם החיצון והוביל את הפיכתה של "ארץ 170 האיים" למדינה עצמאית לחלוטין בשנת 1970.
הוא נפטר בשנת 2006 וירש את מקומו בנו המלך ג'ורג' טופו החמישי ואחריו מלך גם בנו הצעיר טופו השישי. טקס הלווייתו היה מפואר ביותר ואלפים מאזרחי המדינה הגיעו לחלוק לו כבוד אחרון.
הערות שוליים

↑  Editors of Encyclopaedia Britannica, [https://www.britannica.com/biography/Taufaahau-Tupou-IV Tupou IV
king of Tonga], ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA
↑  בטקס מסורתי בנוכחות אלפים, נקבר מלך טונגה, באתר ynet, 19 בספטמבר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268723305171  BnF: cb12453518b (data)  GND: 132679701  ISNI: 0000 0000 7878 984X  LCCN: n85008640  NTA: 119811839  SNAC: w6x374k5  TePapa: 47674  VIAF: 98253920   WorldCat (עם VIAF): 98253920 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טופולב Tu-154

מטוס טופולב 154 של חברת Tajikistan Airlines
טופולב Tu-154 (קוד דיווח נאט"ו: Careless) הוא מטוס נוסעים צר-גוף תלת־מנועי מתוצרת רוסיה. המטוס היה נפוץ לטיסות פנים ברוסיה ובמדינות אחרות של ברית המועצות לשעבר. המטוס היה בשימוש גם במזרח אירופה ובאיראן.
מודרניזציה ופיתוח מטוסים מדגם זה היו באחריות תאגיד המטוסים המאוחד.
תכנון ועיצוב

המטוס פותח כדי להחליף את טופולב Tu-104 הסילוני וגם את אנטונוב An-10 ואת איליושין Il-18 בעלי מנועי המדחף. הוא תוכנן להיות מסוגל לפעול בשדות תעופה בעלי מסלולי עפר ולטוס בגובה רב מעל תנועת המטוסים העמוסה של ברית המועצות. הוא טס לראשונה ב־4 באוקטובר 1968, ונכנס לשירות בפברואר 1972. ייצורו נמשך עד שנת 2006 ובסך הכול יוצרו כ־900 מטוסים מדגם זה, מתוכם פחות מ-100 עדיין נמצאים בשירות.
המטוס תוכנן כך שיוכל להמריא משדות תעופה מושלגים ולא סלולים בלי להינזק. לשם כך יש לו 14 צמיגים גדולים מנופחים בלחץ נמוך. בדגם המקורי ישנם שלושה מנועי קוזנצוב NK-8-2, בתצורה דומה לזו שבבואינג 727, הקיימים גם במטוס האיליושין IL-62 מה שנתן לו יחס דחף-משקל טוב יחסית. בדגם M משתמשים בשלושה מנועי סולוביוב D-30KU-154. יש לו שני כני נסע אחוריים אשר מתכנסים למכלים שעל הכנפיים, ומערכת זנב בצורת האות T.
תאונות

למטוס יש היסטוריה של תאונות, אולם הן בדרך כלל יוחסו לשימוש בתנאים קשים (במיוחד תנאי מזג אוויר קשים), שימוש תכוף, תחזוקה לקויה, וטעויות אנוש, ולאו דווקא לבעיות בתכנון.
ב-4 ביולי 2001 התרסק מטוס מדגם זה של חברת ולדיווסטוק אייר שהמריא מיקטרינבורג במהלך הנחיתה לחניית ביניים באירקוטסק. התאונה נגרמה בשל טעות אנוש. כל 145 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
ב־4 באוקטובר 2001 התרסק מטוס מדגם זה של חברת סיביר אייר שהמריא מת"א מעל הים השחור. חקירה גילתה שהמטוס הופל בידי טיל קרקע-אוויר SA-5 תועה. ההערכה היא שהטיל נורה בעת תרגיל של צבא אוקראינה.
ב־10 באפריל 2010 התרסק מטוסו הנשיאותי של נשיא פולין לך קצ'ינסקי, סמוך לשדה התעופה בעיר סמולנסק אשר ברוסיה, במטוס שהו 96 נוסעים באותו הזמן וכולם נהרגו. בין הנוסעים היו נשיא פולין, רעייתו, ובכירים נוספים בממשל הפולני, התאונה מיוחסת למזג האוויר הערפילי בזמן הנחיתה, ולטעות אנוש של הטייס.
ב-25 בדצמבר 2016 התרסק בים השחור מטוס של משרד ההגנה הרוסי מסוג זה שהיה בדרכו מנמל התעופה הבינלאומי של סוצ'י לבסיס חיל האוויר הרוסי חמיימים ליד לטקיה שבסוריה.
הערות שוליים

↑  Tupolev Tu-154
↑  אורה גורצקי, האסון ברוסיה: "הפולנים הוזהרו והחליטו להמשיך", באתר ynet, 10 באפריל 2010
↑  На месте крушения Ту-154 обнаружено тело президента Польши, lenta.ru (ברוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555900405171  LCCN: sh85138702
יאן דיביש

| --- | --- |

יאן דיביש
 לידה:  24 באוקטובר 1862 פרדוביצה, האימפריה האוסטרית האימפריה האוסטרית
 פטירה:  8 באוגוסט 1934 (בגיל 71) פראג, צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה
 מדינה:  צ'כוסלובקיה 
 השתייכות:   הצבא האוסטרו-הונגרי  צבא צ'כוסלובקיה
 תקופת הפעילות:  1879 1918 – 1916 1924 (כ־37 שנים)
 דרגה:  גנרל ארמייה
 תפקידים בשירות
 מפקד הצבא הצ'כוסלובקי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה
 
יאן דיביש (בצ'כית: Jan Diviš‏; 24 באוקטובר 1862 - 8 באוגוסט 1934) היה איש צבא צ'כי. שירת בצבא האוסטרו-הונגרי והגיע לדרגת פלדמרשל. לאחר מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא צ'כוסלובקיה ושימש כמפקדו הראשון.
ביוגרפיה

דיביש נולד בפרדוביצה ב-24 באוקטובר 1862. ב-1879 הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי. הוא למד באקדמיה הצבאית הטכנית בווינה וסיים אותה בדרגת לויטננט. הוא שרת בגדוד מהנדסים באולומואוץ. לאחר מכן הועבר לפשמישל והשתתף בבניית הביצורים על גבול האימפריה הרוסית. בהמשך הועבר לבוסניה והרצגובינה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא מונה למפקד הצבאי של סרייבו. ב-1916 הוא עזב את הצבא וחזר למולדתו צ'כוסלובקיה.
בצ'כוסלובקיה הצטרף דיביש לארגון המחתרתי "מאפיה" (Maffia), אשר פעל למען עצמאות צ'כוסלובקיה מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-28 באוקטובר 1918 הכריזה צ'כוסלובקיה על עצמאות. דיביש מונה למפקד הראשון של הצבא הצ'כוסלובקי, שביומו הראשון כלל 70 איש בלבד. תוך זמן קצר הצבא גדל על בסיס יחידות צ'כוסלובקיות שערקו מהצבא האוסטרו-הונגרי. מיד עם הכרזת העצמאות, נאלצה המדינה הצעירה להתמודד עם איומים מבית ומחוץ. דיביש נאלץ לשלוח כוחות צבאיים לאכוף את השלטון הצ'כוסלובקי בחבל הסודטים שהיה מיושב בגרמנים-אתנים שהיו מעוניינים להסתפח לגרמניה. לאחר מכן נאלצו הסובייטים להיאבק עם הצבא הפולני בטשן, ועם הצבא ההונגרי בדרום סלובקיה.
במטרה להגדיל ולחזק את הצבא הצ'כוסלובקי, ממשלת צ'כוסלובקיה הגיעה להסכם עם צרפת על פיו צרפת הרכיבה משלחת צבאית לצ'כוסלובקיה. סוכם שראש המשלחת הצבאית הצרפתית ישמש גם כראש המטה הכללי הצ'כוסלובקי. ב-17 בדצמבר 1919 הפך הגנרל הצרפתי מוריס פלה לרמטכ"ל הראשון של הצבא הצ'כוסלובקי. דיביש החל למלא תפקידים בכירים במשרד ההגנה. ב-1924 הוא עזב את הצבא.
דיביש נפטר בפראג ב-8 באוגוסט 1934.
טופולב Tu-16

טופולב Tu-16 (קוד דיווח נאט"ו: Badger - באדג'ר) הוא מפציץ סילוני דו־מנועי שהיה בשימוש בברית המועצות, בחילות האוויר של חבר המדינות, ועודנו בשימוש בסין בגרסתו הסינית Xian H-6. החל מגרסתו הראשונה ועד גרסתו הסינית נמצא המטוס בשירות מעל 60 שנה.
פיתוח המטוס

בסוף שנות הארבעים שאפה בברית המועצות להשתוות לארצות הברית ביכולות ההפצצה האסטרטגית. המפציץ ארוך הטווח היחיד שהיה בשירות הרוסים אז היה הטופולב Tu-4 - גרסה מהונדסת לאחור של ה-B-29 האמריקאי. פיתוח מנוע הסילון מיקולין AM-3 איפשר את ייצורם של מפציצים גדולים בעלי מנועי סילון.
בחברת טופולב החלה העבודה על האבטיפוס Tu-88 בשנת 1950. הוא טס לראשונה ב-27 באפריל 1952. לאחר שזכה בתחרות מול האיליושין Il-46, החל ייצור המטוס בחודש דצמבר. המטוסים הסדרתיים הראשונים נכנסו לשירות בחיל האוויר הסובייטי בשנת 1954, וזכו בסימול Tu-16, כמו גם בקוד דיווח נאט"ו 'Badger-A'. במטוס זה לראשונה נוצלו סגסוגות אלומיניום בפיתוח של יוסיף פרידליאנדר, שבהמשך נוצלו בכלל מטוסי הקרב הסובייטים.
המטוס מאובזר בכנף גדולה ומשוכה לאחור, ושני מנועי סילון מיקולין AM-3 - אחד בכל שורש כנף. הוא בעל כושר נשיאה של פצצת FAB-9000 ענקית במשקל 9,000 ק"ג, או סוגים שונים של חימוש גרעיני לטווח של כ-4,800 ק"מ.
למרות שה-Tu-16 תוכנן כמפציץ לטיסת בגובה רב המטיל פצצות "פשוטות", באמצע שנות ה-50 הותאם לשאת את טילי השיוט הסובייטים הראשונים. הדגם Tu-16KS-1 ‏('Badger-B') יכול היה לשאת טילי KS-1 "קומֶטה" (קוד דיווח נאט"ו: AS-1 'Kennel') לרדיוס קרבי של 1,800 ק"מ. טילים גדולי ממדים אלו היו זהים במבנם למטוסי מיג-15, ויכלו לשאת ראש קרבי גרעיני או קונבנציונלי לטווח של כ-140 ק"מ. הם היו אמורים לשמש בעיקר לפגיעה בנושאות המטוסים של צי ארצות הברית וספינות גדולות אחרות. גרסאות מאוחרות יותר של ה-Tu-16 הוסבו לשאת טילים חדשים יותר.
העיצוב של ה-Tu-16 שימש בסיס למספר גרסאות איסוף מודיעין, סיור ימי, איסוף מודיעין אלקטרוני (אלינט), ולוחמה אלקטרונית. סך הכול נבנו 1,507 מטוסים בשנים 1954 - 1962 בשלושה מפעלים ברחבי ברית המועצות. גרסה אזרחית של המטוס, שסימונה טופולב Tu-104, הייתה בשירות חברת ארופלוט. ה-Tu-16 נמכר למצרים, אינדונזיה ועיראק, והיה בשירות חיל האוויר הסובייטי ואוויריית הצי של רוסיה עד שנת 1993.
בשנת 1958 נמסרו מטוסי Tu-16 לצבא הרפובליקה העממית של סין, וחברת המטוסים הסינית Xian‏ (XAC) מייצרת העתק של המטוס תחת הסימול Xian H-6. יותר מ-120 מטוסים מדגם זה עדיין נמצאים בשירות.
במלחמות ישראל

ערב מלחמת ששת הימים היו במצרים שלוש טייסות מפציצי טופולב 16 שאיימו על ערי ישראל. התכנון המצרי לתקיפת ישראל כלל הטלת טונות רבות של פצצות באמצעותם. ביומה הראשון של המלחמה הושמדו מטוסי הטופולב המצריים בעודם על הקרקע במסגרת מבצע מוקד להפצצת שדות התעופה של מדינות העימות.
ביומה השני של המלחמה חדר מפציץ טופולב Tu-16 עיראקי אחד או שניים לישראל, והטיל פצצות שלא התפוצצו על הרחוב הראשי של נתניה. משם פנה לעבר מגדל העמק וירה בתותחיו על מרכז בקרה של הג"א ועל בסיס רמת דוד. תשע פצצות נוספות הוטלו במבואות עפולה. המטוס נפגע באש תותחי 40 מ"מ וייתכן שנפגע גם מטיל אוויר אוויר מסוג שפריר ששוגר לעברו ממטוס מיראז' 3 ישראלי. המטוס התרסק בשטח מחנה עמוס בעמק יזרעאל, ובעת התרסקותו גרם למותם של 14 חיילי צה"ל ולפציעת חיילים רבים.
במלחמת יום הכיפורים היו ברשות מצרים 30 מטוסי Tu-16. במהלך המלחמה שיגרו מטוסי הטופולב כ- 25 טילי אוויר-קרקע "קלט" מתוכם שני טילים פגעו במטרתם (ולפי מקורות סובייטיים חמישה טילים פגעו במטרתם ).
טיל אחד שוגר לעבר תל אביב, אך זה הופל על ידי רס"ן איתן כרמי, טייס מיראז' 3. טיל נוסף שוגר באותו היום לעבר יחידת הבקרה של שדה אופיר בשארם א-שייח', השמיד את מכשיר המכ"ם של היחידה והרג 5 מחייליה.
הערות שוליים

↑  יריב פלג וליאור יעקבי, "צל ענק חלף מעל הבסיס. שנייה אחר כך היה פיצוץ אדיר", באתר nrg‏, 1 במאי 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534663405171  GND: 7602970-0  LCCN: sh91004484  NARA: 10664270 
מטוסי Tu-16 מצריים
חיוך ארכאי

פסל קורוס בעל חיוך ארכאי
"חיוך ארכאי" הוא מונח המתאר את הבעת פניהם של פסלים יווניים מן התקופה הארכאית.
החיוך הארכאי, המופיע בפיסול דמויות הקורוס והקורה, נראה כחיוך מאולץ ולא טבעי. ייתכן כי החיוך נועד לרמוז כי הפסל מתאר אדם חי. השימוש בהבעת פנים זו מהווה ניסיון ראשוני ליצירת תיאור נטורליסטי של דמות האדם, לעומת הפיסול המצרי של אותה התקופה, שהאמנים היוונים הושפעו ממנו, פיסול אשר העדיף את התיאור הסמלי. במרוצת השנים, החיוך הארכאי נעלם, והופיע במקומו חיוך "חי" יותר.
ראו גם

קורוס
קורה (פיסול)
חנן לסקין

| --- | --- |

 לידה:  1935 (בן 89 בערך) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת RMIT 
 פרסים והוקרה:  פרס א.מ.ת. (2011) 
 
חנן לסקין (נולד בשנת 1935) הוא חתן פרס א.מ.ת לשנת 2011 ומייסד מחלקת הצילום בבצלאל.
ביוגרפיה

פרופסור חנן לסקין נולד בתל אביב ולאחר שירותו הצבאי עבר לאוסטרליה, שבה שהה עשר שנים למטרות עבודה ולימודים. לאחר סיום לימודי צילום ואמנות באוניברסיטת RMIT במלבורן (המכון הטכנולוגי המלכותי) התחיל את עבודתו בסטודיו לצילום פרסומת ובמקביל התמקד בהצגת עבודותיו בכתבי עת ובמקומות ציבור ובגלריות מקומיות.
בעת ביקור בלונדון הוצע לו על ידי ארגון ויצו לעמוד בראש המחלקה לצילום בתיכון ויצו בחיפה וכך החלה דרכו בתחום הוראת הצילום. במרוצת השנים קידם את הוראת הצילום במוסדות שונים, בין היתר בוויצו חיפה (תיכון ומכללה), המדרשה למורים לאמנות, מכללת הדסה בירושלים, בצלאל ומכללת שנקר. הוא יזם והכין תוכניות לימוד בצילום לרמת בגרות בתיכון, ללימודי טכנאי והנדסאי צילום, ולתואר ראשון ושני בצילום.
בתחילת שנות השמונים הקים את המחלקה לצילום בבצלאל, הראשונה שזכתה להכרה אקדמית על ידי המועצה להשכלה גבוהה, ועל פי הנחייתו הוכנסו לסילבוס גם לימודי מחשב ווידאו. כמו כן הוא הראשון בתחום הצילום, שהוענקה לו דרגת פרופסור חבר ובהמשך פרופסור מן המניין על סמך עבודתו ופעילותו בצילום ובאקדמיה. בהמשך דרכו כיהן כדיקאן הפקולטה לעיצוב במכללת שנקר, וכנשיא המרכז האקדמי ויצו חיפה,  שירת במועצה לתרבות ואמנות, במוזיאונים, חבר בשתי ועדות להענקת פרס ישראל באמנות ועיצוב ובמשך שנים פרופסור אורח באוניברסיטת ברייטון באנגליה.
במשך השנים הוא זכה בפרסים רבים ומלגות על סמך עבודותיו הרבות. בין הפרסים בהם זכה: פרס הסטודנט הבוגר המצטיין (מלבורן, אוסטרליה), מלגת השתלמות לאומנים (קרן תרבות אמריקה ישראל), פרס מטעם מוזיאון ישראל ע״ש אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום, ומלגת השתלמות באנגליה מטעם המועצה הבריטית, מלבד הפרסים הנ"ל הוא זכה גם בפרס א.מ.ת לשנת 2011. בנימוקי הוועדה נכתב כי פרופ׳ לסקין זכה בפרס על "יוזמתו החלוצית ופורצת הדרך בתחום הוראת הצילום, אשר אפשרה את ייסודה וביסוסה כדיסציפלינה בעולם האקדמיה ויצרה את התשתית המחקרית לצילום”.
אחיו, סגן בני לסקין נפל בתעלת סואץ במלחמת ההתשה.