stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טום שייקספיר
ספרים

1996: (Sexual Politics of Disability: Untold Desires (with  Dominic Davies, Kath Gillespie-Sells
1999: (Exploring Disability: A Sociological Introduction (with  Colin Barnes
2006: Disability Rights and Wrongs
2008: (Arguing about Disability: Philosophical Perspectives (with  Kristjana Kristiansen, Simo Vehmas
2013: Disability Rights and Wrongs Revisited
הערות שוליים

↑  Defying Disability: The Lives and Legacies of Nine Disabled Leaders, Mary Wilkinson, Jessica Kingsley Publishers, 2009, pg 83
↑  "Biography » Tom Shakespeare". Tom Shakespeare (באנגלית בריטית). נבדק ב-2018-01-18.
↑  'Tom Shakespeare: Academic', in Mary Wilkinson, Defying Disability: The Lives and Legacies of Nine Disabled Leaders (London: Kingsley, 2009), pp. 79-98 (at p. 83).
↑  Biography » Tom Shakespeare, Tom Shakespeare (באנגלית)
↑  Tom Shakespeare, IMDb
↑  "Parliament Roadshow". A Point of View. BBC. נבדק ב-4 בספטמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "UEA website". אורכב מ-המקור ב-2019-05-12. נבדק ב-21 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Nuffield Council on Bioethics, Council Members". נבדק ב-21 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Sing Your Heart Out: community singing as part of mental health recovery". נבדק ב-21 בדצמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Record number of academics elected to British Academy | British Academy|accessdate=2018-07-22|website=British Academy|language=en".
↑  "Caroline fathoms magic of dance". The Journal. אורכב מ-המקור ב-2017-08-22. נבדק ב-2017-04-03.
↑  Science and Religion: Making Meaning, Conference of Sea of Faith Network (UK), July 2009
↑  Sue Fox (2010-10-17). "Impatient, bloody minded, stubborn... that's me and my dad | The Times & The Sunday Times". Thesundaytimes.co.uk. נבדק ב-2017-04-03.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007435441305171  BIBSYS: 98030283  BnF: cb13602599c (data)  GND: 112715012X  ISNI: 0000 0000 4075 035X  LCCN: no97024349  LNB: 000024750  MusicBrainz: 077781ed-6775-4c9f-b9ec-5ec396633d34  NDL: 00952415  NKC: mub2017953803  NLK: KAC201331818  NTA: 246411465  SUDOC: 053516346  VIAF: 32170301   WorldCat (עם VIAF): 32170301
חואן קרלוס פרס

חואן קרלוס פרס לופס (בספרדית: Juan Carlos Pérez López, נולד ב-14 בפברואר 1945 בסנטנדר שבספרד, נפטר ב-16 בינואר 2012 בסנטנדר) היה כדורגלן ספרדי ששיחק כקשר ונודע בשם חואן קרלוס. במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 שיחק חואן קרלוס בקבוצות ראסינג סנטנדר וברצלונה, בהן שימש קפטן, וכן בנבחרת ספרד. חואן קרלוס היה קשר בעל מוסר עבודה גבוה ומשחק לוחמני.
תארים > ברצלונה

אליפות ספרד: 1973/1974
הגביע הספרדי: 1970/1971
הערות שוליים

↑  Muere Juan Carlos Pérez, capitán del Barça 1973/74,‏ האתר הרשמי של מועדון הכדורגל ברצלונה, 16.1.2012
↑  La Hemeroteca de Mundo Deportivo, ‏ 18.2.1974, עמ' 5
↑  Fallece Juan Carlos, capitán del Barça de Cruyff,‏ אל מונדו,‏ 16.1.2012
חואן קרלוס ואלרון

חואן קרלוס ואלרון סנטנה (בספרדית: Juan Carlos Valerón Santana, נולד ב-17 ביוני 1975) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר. ואלרון נודע בשל תקופותיו בלאס פאלמס ובדפורטיבו לה קורוניה, והוא שיחק גם בנבחרת ספרד. במהלך הקריירה שלו הוא סבל מפציעות רבות.
קריירת מועדונים

ואלרון התחיל את הקריירה שלו בארגינגין, מועדון המייצג את עיר הולדתו ובגיל 15 הצטרף לקבוצת הנוער של לאס פאלמס. ב-31 באוגוסט 1997 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון בניצחון 1-2 נגד ולנסיה. שנה לאחר מכן חתם במאיורקה מליגת העל עימה הגיע לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
כעבור עונה אחת, חתם באתלטיקו מדריד במדיה שיחק שנתיים והפך עד מהרה לשחקן מוביל. בתום עונת 1999/2000 ירד המועדון לליגה השנייה וואלרון החליט לעזוב את המועדון וחתם בדפורטיבו לה קורוניה. גם בלה קורוניה, הפך ואלרון עד מהרה לשחקן מוביל. בינואר 2006 התחילה מכת הפציעות ממנה סבל ואלרון. כעבור שנה סבל מפציעה בברך והוא חזר למגרשים רק ב-27 בינואר 2008 בניצחון 1-3 נגד ריאל ואיאדוליד. לאחר הפציעה התקשה ואלרון לייצב את מעמדו כשחקן הרכב. אולם לאחר שלה קורוניה ירדה לליגה השנייה בתום עונת 2010/2011, חזר ואלרון להרכב הקבוצה בשנה שלאחר מכן והיה שחקן משמעותי בעונת החזרה של המועדון לליגת העל.
ב-14 ביולי 2013 חזר ואלרון ללאס פאלמס כאשר חתם על חוזה לעונה אחת עם אופציה לעוד עונה. ואלרון היה שותף לחזרה של המועדון לליגת העל בתום עונת 2014/2015 אחרי 13 עונות בליגות הנמוכות.
בתום עונת 2015/2016 פרש מכדורגל.
קריירה בינלאומית

ואלרון היה שחקן בנבחרת הצעירה של ספרד עימה זכה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 1998. ב-18 בנובמבר 1998 ואלרון ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בתיקו 2-2 נגד איטליה. ב-2 ביוני 2002 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-3 נגד סלובניה במסגרת מונדיאל 2002. ואלרון השתתף עם הנבחרת ביורו 2000, מונדיאל 2002 ויורו 2004. ב-26 במרץ 2005 הוא ערך את הופעתו האחרונה במדי הנבחרת שהסתיימה בניצחון 1-3 נגד סין. לזכותו של ואלרון 46 הופעות ו-5 שערים במדי הנבחרת.
תארים

הסופר קאפ הספרדי: 2000, 2002
גביע המלך הספרדי: 2001/2002
גביע האינטרטוטו: 2008
הליגה הספרדית השנייה בכדורגל: 2011/2012
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21: 1998
תחרות השחקן ההוגן בספרד: 2008/2009
טום ת'יבודו

| --- | --- |

ת'יבודו בשנת 2011
 לידה:  17 בינואר 1958 (בן 66) ניו בריטן שבקונטיקט, ארצות הברית
 עמדה:  מאמן
 מכללה:  אוניברסיטת המדינה של סאלם
 קבוצות כמאמן
 1984–1985    2010–2015   2016–2019   2020–:  אוניברסיטת המדינה של סאלם   שיקגו בולס   מינסוטה טימברוולבס   ניו יורק ניקס
 הישגים כמאמן
 מאמן השנה ב-NBA‏ (2011,2021)
 קבוצות כג'נרל מנג'ר
 2016–2019:  מינסוטה טימברוולבס
טום ת'יבודו (באנגלית: Tom Thibodeau; נולד ב-17 בינואר 1958) הוא מאמן כדורסל אמריקאי, אשר משמש כמאמן הראשי של קבוצת ניו יורק ניקס מליגת ה-NBA.
קריירה > ראשית הקריירה

ת'יבודו החל את הקריירה ככדורסלן במדי קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת סאלם סטייט. בשנת 1981, לאחר שסיים את לימודיו האקדמיים מונה ת'יבודו לתפקיד עוזר המאמן בקבוצת האוניברסיטה. לאחר שכיהן שלוש שנים כעוזר המאמן, קיבל ת'יבודו לידיו את תפקיד המאמן הראשי של האוניברסיטה, תפקיד בו החזיק שנה אחת, בטרם מונה לעוזר המאמן של קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1989, עם ייסודה של מינסוטה טימברוולבס, הגיע ת'יבודו לראשונה לליגת ה-NBA כשמונה לעוזר המאמן של ביל מסלמן. הוא שימש כעוזר המאמן גם בסן אנטוניו ספרס ובפילדלפיה 76', ובשנת 1996 מונה לעוזרו של ג'ף ואן גנדי שאימן את ניו יורק ניקס. בניקס שימש ת'יבודו במשך שבע שנים כעוזר המאמן, בהן הצליחה הקבוצה להעפיל שש פעמים למשחקי הפלייאוף, ובשנת 1999 עד לגמר ה-NBA בו הפסידה לסן אנטוניו ספרס. ת'יבודו, שקנה את מעמדו כמאמן הגנה מצוין, אף סייע לקבוצה לקבוע שיא ליגה של 33 משחקים רצופים בהן עצרה את יריבתה מתחת ל-100 נקודות.
לקראת עונת 2003/2004 עבר ת'יבודו לעמדת עוזר המאמן של ואן גנדי, כשמונה למאמנה הראשי של יוסטון רוקטס. הוא שימש בתפקיד במשך שלוש עונות, בהן עזר ליוסטון להפוך לאחת מקבוצות ההגנה הטובות בליגה. ב-15 מתוך 18 העונות הראשונות של ת'יבודו כעוזר מאמן בליגת ה-NBA, היו הקבוצות בהן אימן מדורגות בין 10 קבוצות ההגנה הטובות בליגה. בשנת 2007 מונה ת'יבודו לעוזר המאמן של דוק ריברס בבוסטון סלטיקס, מתוך תקווה שיסייע לבוסטון לשפר את ההגנה שלה, שהייתה מהגרועות בליגה.
כבר בעונת הבכורה שלו בסלטיקס, סייע ת'יבודו להפוך את הגנת הסלטיקס לאחת הטובות בליגה. בוסטון עצרה את יריבותיה על 41.9% אחוזי קליעה מהשדה בלבד, האחוז הנמוך בליגה, וספגה 90.3 נקודות למשחק, שנייה רק לדטרויט פיסטונס שיריבותיה קלעו 90.1. הוא עזר לקבוצתו להעפיל עד לגמר ליגת ה-NBA בה פגשה בוסטון את לוס אנג'לס לייקרס. ת'יבודו עזר לקבוצתו לעצור את הלייקרס על 93.8 נקודות למשחק, והיה גורם משמעותי בהצרת צעדיו של קובי בראיינט, כוכבה של לוס אנג'לס, וזכייתה של בוסטון סלטיקס באליפות.
קריירה > המעבר לקדמת הבמה

ביוני 2010 קיבל ת'יבודו את ההזדמנות להוביל קבוצה כשמונה למאמנה הראשי של שיקגו בולס, לאחר פיטוריו של ויני דל נגרו. כבר בעונתו הראשונה בליגה כמאמן ראשי, הוביל ת'יבודו את שיקגו למאזן של 62 ניצחונות מול 20 הפסדים בלבד, והשווה את שיא הליגה לניצחונות בעונת הבכורה כמאמן אותו קבע פול וסטפאל בעונת 1992/1993. ת'יבודו נבחר שלוש פעמים במהלך העונה למאמן המצטיין באזור המזרחי, ובסיום העונה נבחר למאמן השנה ב-NBA. הוא הוביל את שיקגו, בהנהגתו של דריק רוז שנבחר לשחקן המצטיין של העונה, למאזן הטוב ביותר בליגה, ובמשחקי הפלייאוף הוליך את הקבוצה עד גמר המזרח לראשונה מאז עונת 1997/1998. בגמר המזרח הפסידו הבולס למיאמי היט.
בעונה הבאה, עונת 2011/2012, שהייתה עונה מקוצרת של 66 משחקים בלבד בשל שביתת השחקנים, נבחר ת'יבודו למאמן המצטיין במזרח בחודשים דצמבר וינואר, לאחר שהוביל את שיקגו לפתיחת עונה של 18 ניצחונות מול חמישה הפסדים, ולמאמן המצטיין של חודש מרץ. הוא היה למאמן המהיר בהיסטוריה שהגיע ל-100 ניצחונות בקריירה, כשעשה זאת ב-130 משחקים בלבד, והוביל את הבולס למאזן הטוב בליגה עונה שנייה ברציפות עם 50 ניצחונות מול 16 הפסדים בלבד. שיקגו הייתה שנית קבוצת ההגנה הטובה בליגה, כשעצרה את יריבותיה על 88.2 נקודות בלבד. במשחק הפתיחה של משחקי הפלייאוף, מול פילדלפיה 76', נפצע רוז כשקרע את הרצועה הצולבת ובהמשך הסדרה נפגע גם ג'ואקים נואה בקרסולו, ושיקגו הודחה לאחר סדרה בת שישה משחקים.
בעקבות הפציעה של רוז, נאלץ ת'יבודו להסתדר ללא כוכבה הראשי של קבוצתו לאורך עונת 2012/2013 כולה. בעקבות ההערכה כי ללא רוז לא תצליח הקבוצה להתברג בצמרת הליגה, ועל מנת לחסוך בעלויות שכר, החליטו בשיקגו שלא לחדש את חוזיהם של מספר שחקני ספסל משמעותיים. את עונה זו סיימה שיקגו במאזן 45-37 וסיימה במקום החמישי במזרח. בפלייאוף ניצחה שיקגו את ברוקלין נטס בשבעה משחקים בסיבוב הראשון, אך הפסידה בסדרת חצי הגמר האזורית מול מיאמי היט 4-1 והודחה.
בתחילת עונת 2013/2014 חזר דרק רוז לשחק אך נפצע שוב בתחילת העונה לאחר כמה משחקים בודדים והושבת למשך כולה, ופעם נוספת התבדו ציפיותיה של הקבוצה להעמיד סגל מלא ובריא. מתוך מחשבה שהעונה הזאת אבודה, שחררו הבולס את אחד השחקנים המשמעותיים לואל דנג שעבר לקליבלנד קאבלירס אך שוב הקבוצה התייצבה לקראת סוף העונה וסיימה במקום הרביעי במזרח, בעיקר בשל יכולת מצוינת של ג'ואקים נואה שאף נבחר לשחקן ההגנה של העונה ב-NBA אך בפלייאוף הודחה הקבוצה בסיבוב הראשון על ידי וושינגטון ויזארדס.
בעונת 2014/2015, צירפה קבוצתו את פאו גאסול, דבר שהעלה את הציפיות מהקבוצה. עוד במהלך העונה הועלו פרסומים שמעמדו של ת'יבודו מעורער. היו שתלו זאת בנוהגו במהלך העונה הסדירה, לתת לשחקנים הבכירים לשחק מספר דקות רב מהרגיל וממעט לתת לשחקנים המחליפים לשחק. ובכך "שוחק" את השחקנים הבכירים והם מועדים יותר לפציעות. הקבוצה הודחה בסיבוב השני של הפלייאוף על ידי קליבלנד קאבלירס. בסיום העונה הודיעה הנהלת הקבוצה כי היא מפטרת את ת'יבודו עקב חילוקי דעות מקצועיים.
סטטיסטיקות כמאמן

| עונה | קבוצה | עונה סדירה> משחקים | עונה סדירה> ניצחונות | עונה סדירה> הפסדים | עונה סדירה>  % הצלחה | עונה סדירה> מיקום | פלייאוף> משחקים | פלייאוף> ניצחונות | פלייאוף> הפסדים | פלייאוף>  % הצלחה | פלייאוף> הישג |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2010/2011 | שיקגו | 82 | 62 | 20 | 0.756 | מקום ראשון במזרח | 16 | 9 | 7 | 0.563 | גמר המזרח |
| 2011/2012 | שיקגו | 66 | 50 | 16 | 0.758 | מקום ראשון במזרח | 6 | 2 | 4 | 0.333 | סיבוב ראשון |
| 2012/2013 | שיקגו | 82 | 45 | 37 | 0.549 | מקום חמישי במזרח | 12 | 5 | 7 | 0.417 | חצי גמר המזרח |
| 2013/2014 | שיקגו | 82 | 48 | 34 | 0.585 | מקום רביעי במזרח | 5 | 1 | 4 | 0.200 | סיבוב ראשון |
| 2014/2015 | שיקגו | 82 | 50 | 32 | 0.610 | מקום שלישי במזרח | 12 | 6 | 6 | 0.500 | חצי גמר המזרח |
| 2016/2017 | מינסוטה | 82 | 31 | 51 | 0.378 | מקום 13 במערב | — | — | — | — | — |
| 2017/2018 | מינסוטה | 82 | 47 | 35 | 0.573 | מקום שמיני במערב | 5 | 1 | 4 | 0.200 | סיבוב ראשון |
| 2018/2019 | מינסוטה | 40 | 19 | 21 | 0.475 | מקום 11 במערב | — | — | — | — | — |
ביאורים

↑  במשחקי הפלייאוף קלעה הלייקרס 102.4 נקודות למשחק
הערות שוליים

↑  ערן סורוקה, סטופר: זה הזמן של טום ת'יבודו, באתר nrg
1 2  Boston's Tom Thibodeau helps stymie Kobe Bryant, Lakers
↑  Thibodeau is Celtics' minister of defense
↑  Tom Thibodeau fastest to 100 wins as Bulls unload on Magic באתר ESPN
↑  2011-12 Chicago Bulls Roster and Stats
↑  יובל שפירא‏, שיקגו בולס: הגלדיאטור חוזר לזירה, באתר וואלה, 8 באוקטובר 2013
חלומות (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  אקירה קורוסאווה, אישירו הונדה 
 הופק בידי:  אלן ה. ליברט   היסאו קורוסאווה   סטיבן ספילברג
 תסריט:  אקירה קורוסאווה 
 עריכה:  אקירה קורוסאווה 
 שחקנים ראשיים:  אקירה טראו   מרטין סקורסזה   מיטסונורי איסאקי   צ'ישו ריו   מייקו הראדה
 מוזיקה:  שיניצ'ירו איקבה 
 צילום:  טקאו סייטו   מאסאהארו אואדה
 מדינה:  יפן, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  11 במאי 1990
 משך הקרנה:  119 דק' 
 שפת הסרט:  יפנית   צרפתית   אנגלית
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט דרמה, סרט מדע בדיוני 
 תקציב:  12,000,000 דולרים
 הכנסות באתר מוג'ו:   akirakurosawasdream
 דף הסרט ב־IMDb
 
חלומות (ביפנית: 夢) או חלומות של קורוסאווה הוא שמו של סרט קולנוע פנטזיה ריאליסטי המבוסס על חלומות שחלם הבמאי היפני אקירה קורוסאווה, אשר כתב את התסריט של הסרט.
הפקה

הפקת הסרט החלה בשנת 1987 וקורוסאווה בחר נושא שונה מאוד מכל שהסרטים שיצר עד אז. בעוד שכמה מהסרטים הקודמות שלו (למשל, "מלאך שיכור" ו"קגמושה") כללו רצפי חלומות קצרים, הסרט היה מבוסס לחלוטין על חלומותיו של קורוסאווה עצמו. באופן משמעותי, לראשונה מזה למעלה מארבעים שנה, קורוסאווה, עבור הפרויקט האישי והעמוק, כתב גם את התסריט לבדו. למרות שהתקציב המשוער שלה היה נמוך מהסרטים שקדמו לו, האולפנים היפניים לא היו מוכנים לתמוך באחת מהפקות שלו (עקב כישלונות עבר), וקורוסאווה פנה למעריץ אמריקאי מפורסם לסייע במימון, סטיבן ספילברג, ששכנע את חברת "האחים וורנר" לקנות את הזכויות הבינלאומיות על ההפקה שהושלמה. בנו של קורוסאווה, היסאו, היה מפיק שותף וניהל משא ומתן על הלוואה ביפן שתכסה את עלויות ההפקה של הסרט. בסרט השתתף, בתפקיד משנה, הבמאי מרטין סקורסזה. צילומי הסרט נמשכו יותר משמונה חודשים, ו"חלומות" הוצג לראשונה בפסטיבל קאן במאי 1990, לקבלת פנים מנומסת אך אילמת, בדומה לתגובה שהסרט קיבל במקומות אחרים בעולם.
עלילת הסרט

הסרט כולל שמונה חלומות, שלושה מהם סיוטים. כל חלום מספר סיפור העומד בפני עצמו, וביחד הם מהווים שרשרת של אפיזודות הקשורות בקשר נושאי - מילדות לבגרות ולזיקנה, ומיפן המסורתית ליפן המודרנית.
עלילת הסרט > שמש מבעד לגשם

על פי אגדה יפנית, כאשר השמש זורחת מבעד לגשם, עורכים השועלים (קיצונה בפולקלור היפני) את חתונותיהם. בחלום הראשון, המספר הוא ילד, המפר את הוראות אימו, אשר דרשה ממנו להישאר בבית במזג אוויר כזה. הילד יוצא, ומבחין בהיותו מסתתר מאחורי עץ בתהלוכת החתונה של השועלים. השועלים מבחינים בו והילד נמלט ומגיע לביתו אולם האם אומרת לו כי השועלים ביקרו בבית והשאירו מאחוריהם סכין טנטו. האם נותנת את הסכין לילד מתוך כוונה שיבצע חרקירי (התאבדות טקסית) אלא אם כן ילך אל השועלים ויבקש את סליחתם (אף שידוע שהם אינם סלחנים). החלום מסתיים בכך שהילד יוצא לעבר ההרים אל המקום מתחת לקשת בענן בחיפוש אחרי בית השועלים.
עלילת הסרט > מטע האפרסקים

פסטיבל הבובות, ההינה מצורי, נערך מדי שנה באביב, בזמן פריחת האפרסקים. במהלך הפסטיבל מציגים את הבובות, כאשר הן מייצגות את עצי האפרסק.
משפחתו של הילד החולם כרתה את מטע האפרסקים, והילד מרגיש אובדן וצער במהלך הפסטיבל. הילד רואה ילדה רצה בחזית הבית. הוא רץ אחריה אל הפרדס חסר העצים. הבובות מאוסף הבובות של אחותו קמות לתחיה ועומדות בשולי הפרדס כשהן מוכיחות את הילד על כריתת העצים היקרים. כאשר הן מגלות עד כמה הוא אהב את הפרדס וכמה הוא מצטער על כך שמשפחתו כרתה את העצים, הם נותנים לו מבט אחרון של עצי האפרסק הפורחים באמצעות ביצוע ריקוד איטי לצלילי גאגאקו.
עלילת הסרט > סופת השלג

בחלום זה מנסים ארבעה מטפסי הרים לעלות במסלול הררי בעת סופת שלג. הסופה נמשכה שלושה ימים והמטפסים עומדים להיכנע. אחד אחד הם מפסיקים ללכת ונופלים בשלג. מבוגר המטפסים מנסה להמשיך להתקדם ולעודד את חבריו לבוא איתו אולם גם הוא נכנע. אישה מסתורית (יוקי-אונה, אשת השלג מהמיתולוגיה היפנית) מופיעה ומנסה להוביל את אחרון המטפסים למותו בכך שהיא מנסה לשכנע אותו להירדם בשלג. המטפס מצליח להתנגד לפיתוייה, ומגלה כי הסופה שככה, וכי המחנה של המטפסים נמצא כמה מטרים ממיקומם.
עלילת הסרט > המנהרה

בחלום זה החולם הוא קצין בצבא יפן. הוא הולך לאורך דרך נטושה בשעת השקיעה בדרכו חזרה מהמלחמה. הוא מגיע למנהרה חשוכה להולכי רגל. כלב מעוות הנושא חומרי נפץ (כלב נגד טנקים) יוצא בריצה מהמנהרה ומתחיל לנבוח לעברו. הקצין ממשיך ללכת לעבר המנהרה, ומגיע לקצה השני, שם הוא פוגש חייל שפניו כחולות (המדובר ביוריי - רוח רפאים מהמיתולוגיה היפנית). החייל אינו מאמין שהוא מת, אבל הקצין משכנע אותו שהוא מת ושולח אותו חזרה לתוך המנהרה החשוכה. בהמשך רואה הקצין פלוגה שלמה של חיילים מתים צועדים לעברו מהמנהרה. הוא מנסה לשכנע אותם שהם מתים ועליהם לשוב למנהרה, ומביע חרטה ואשמה על כך שהם נפלו בקרבות. החיילים אינם עונים לו והוא מצווה עליהם לשוב למנהרה. בעקבות הפקודה הם מצייתים וחוזרים אל המנהרה, אבל יוצא ממנה הכלב המעוות מראשית החלום.
סצנה זו היא הסיוט הראשון בסרט. הסצנה בוימה על ידי קורוסאווה בסיוע ידידו אישירו הונדה.
עלילת הסרט > העורבים

בסצנה זו מגלם הבמאי האמריקאי מרטין סקורסזה את דמותו של הצייר הפוסט אימפרסיוניסטי וינסנט ואן גוך.
החולם הוא תלמיד לאמנות, החובש את הכובע המאפיין את קורוסאווה עצמו. החולם הולך במוזיאון ורואה את יצירותיו של ואן גוך, לפתע הוא מוצא עצמו בתוך אחת היצירות. הוא פוגש את ואן גוך עצמו ביצירה ומדבר איתו. האמן עוזב אותו והחולם רץ בתוך השדות והאתרים המתוארים ביצירות בניסיון למצוא אותו. ברוצו מבעד לשדה החיטה מעיף החולם את העורבים המופיעים ביצירה.
הפסקול של החלום הוא הפרלוד ה-15 של שופן. על מנת לייצר את הצבעים המיוחדים והנופים שבציורי ואן גוך נעזר קורוסאווה בג'ורג' לוקס ובחברת אינדסטריאל לייט אנד מג'יק.
עלילת הסרט > הר פוג'י באדום

הסיוט השני המופיע בסרט מתאר אירוע בו נהרס כור גרעיני הממוקם בסמוך להר פוג'י. אלפים מתושבי האזור נמלטים מהקרינה לתוך הים. שני מבוגרים ושני ילדים נותרים באזור, ומדען מספר לחולם כי הגזים הצבעוניים שהוא רואה הם גזים רעילים או קרינה העומדים להרוג את כל מי שנשאר.
עלילת הסרט > השד הבוכה

חלום זה הוא השלישי בסיוטי הסרט.
החולם הולך בשטח הררי המכוסה ערפילים. הוא פוגש אוני - שד מהפולקלור היפני הנראה כמו אדם שלראשו קרן. השד מסביר כי הייתה שואה גרעינית. בעקבות השואה מתו רבים, אולם אלו שנותרו בחיים הצמיחו קרניים לראשיהם. קרניים אלה גורמות להם כאבים רבים, וניתן לשמוע אותם צורחים בלילות. לדברי השד, על אף כאביהם הקשים הם לא יכולים למות והם נידונו לסבול את הכאבים לנצח.
החלום מבוסס על אגדה בודהיסטית בשם זה, שקורוסאווה קישר בינה לבין הסכנה מהשימוש באנרגיית גרעין.
עלילת הסרט > כפר טחנות המים

החולם מוצא עצמו בכפר שלו, בו זורמים פלגים רבים, וטחנות מים רבות פועלות בו. החולם פוגש אדם זקן המתקן גלגל של טחנת מים. הזקן מסביר כי תושבי הכפר החליטו לוותר על ההשפעות המזהמות של הטכנולוגיה המודרנית ולשוב לתקופה שמחה ונקייה יותר. הם בחרו חיים בריאים ושמחים על חיי נוחות מזהמים ומזיקים המביאים למחלות.
הזקן אומר לחולם כי עליו ללכת ללוויה של אישה. הלוויה היא אירוע שמח, בשל גילה של האישה ובשל החיים הארוכים והטובים אותם חייה. הזקן מספר כי האישה הייתה חברתו הראשונה. הסרט מסתיים כאשר הזקן מצטרף לתהלוכת הלוויה העוברת על פניו. כל הצועדים מנגנים בכלי נגינה, והזקן משתתף בה כאחד המנגנים.
סצנה זו צולמה בחוות דאיו ווסאבי שבנאגנו.
הערות שוליים

↑  חגי לוי, שדה החלומות, חדשות, 7 ביוני 1990
↑  איי.פי, יפיץ סרט חדש של קורסאווה, חדשות, 28 בדצמבר 1988
↑  רויטרס, ישחק את ואן גוך בסרט של קורסאווה, חדשות, 29 באוגוסט 1989
↑  עירית שמגר, סמוראים זקנים לא מתים, מעריב, 8 ביוני 1990
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX4203082  VIAF: 223087300   WorldCat (עם VIAF): 223087300
טדי רינר

טדי פייר-מארי רינר (בצרפתית: Teddy Pierre-Marie Riner; נולד ב-7 באפריל 1989) הוא ג'ודוקא צרפתי המתחרה בקטגוריית המשקל של 100 ק"ג ומעלה. רינר הוא שלוש פעמים האלוף האולימפי (בלונדון 2012, בריו דה ז'ניירו 2016, ובפריז 2024), זכה פעמיים במדליית זהב קבוצתית (טוקיו 2020, פריז 2024) וזכה 11 פעמים באליפות העולם, יותר מכל ג'ודוקא אחר בהיסטוריה ו-5 פעמים באליפות אירופה. הישגיו האישיים והקבוצתיים קיבעו את מעמדו כאחד הג׳ודוקאים הטובים בכל הזמנים.
בטקס הפתיחה של אולימפיאדת פריז 2024 זכה לכבוד להדליק את הלפיד האולימפי ביחד עם האתלטית מארי-ז'וזה פרק.
ביוגרפיה

רינר נולד בלז אבים שבגוואדלופ בעת שמשפחתו שהתה שם בחופשה, וגדל בפריז. בילדותו עסק בענפי ספורט שונים, בהם טניס, כדורגל וכדורסל, אך העדיף להתמקד בג'ודו. באליפות אירופה לנוער שנערכה בזאגרב ב-2005 זכה במדליית הארד, כשהוא בן 16 בלבד. שנה לאחר מכן, בטאלין, זכה באליפות היבשת לנוער, וכן זכה באליפות העולם לנוער שנערכה בסנטו דומינגו.
ביוגרפיה > אלוף עולם

בשנת 2007 התחרה לראשונה באליפות אירופה לבוגרים, שנערכה באותה שנה בבלגרד, וזכה במדליית הזהב, יום לאחר יום הולדתו ה-18. בהופעת הבכורה שלו באליפות העולם בריו דה ז'ניירו הוכתר גם כן כאלוף העולם, והיה לג'ודוקא הצעיר בהיסטוריה שרושם הישג כזה בקטגוריית המשקל של 100 ק"ג ומעלה.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה במדליית הארד, לאחר שהפסיד בחצי הגמר לאוזבקי עבדולו טנגרייב. בהמשך השנה, לא התקשה לשמור על תוארו כאלוף העולם לנוער, בתחרות שנערכה בבנגקוק. באותה שנה זכה גם באליפות העולם במשקל פתוח, בטורניר נפרד שנערך בלוולואה-פרה שבצרפת. ב-2009 זכה במדליית הזהב במשחקי הים התיכון שנערכו בפסקרה ולאחר מכן שמר על תוארו כאלוף העולם, באליפות העולם ברוטרדם.
בשנת 2010 זכה בפעם השלישית ברציפות באליפות העולם, שנערכה בטוקיו. בנוסף, התחרה גם בקטגוריית המשקל הפתוח, בה זכה במדליית הכסף, לאחר שהפסיד בקרב הגמר ליפני דאיקי קמיקאווה בהחלטת שופטים. לאחר הקרב, סירב רינר לקוד קידה וללחוץ את ידו של קמיקאווה, וטען כי השופטים "שדדו אותו". ההפסד לקמיקאווה הוא ההפסד השני בסך הכל של רינר בטורנירים הבינלאומיים הגדולים, אחרי ההפסד בחצי הגמר בבייג'ינג, ומאז אותו הקרב, שנערך ב-13 בספטמבר 2010, הוא השיג רצף של 154 ניצחונות. ב-9 בפברואר 2020, רינר נוצח על ידי קוקורו קגוארה, בסיבוב השלישי של טורניר גראנד סלאם פריס.
בשנת 2011 זכה באליפות אירופה באיסטנבול, וכן זכה במדליית כסף עם נבחרת צרפת בתחרות הקבוצתית. ובאליפות העולם שנערכה באותה שנה בפריז היה לג'ודוקא הראשון בהיסטוריה שזוכה במדליית זהב חמישית באליפות העולם. באותה אליפות זכה גם במדליית זהב עם נבחרת צרפת בתחרות הקבוצתית.
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

באולימפיאדת לונדון 2012 זכה רינר בתואר היחיד שעדיין לא היה לו - אלוף אולימפי. ב-2013 שב וזכה באליפות אירופה, באליפות היבשת בבודפשט, ולאחר מכן זכה בפעם השישית ברציפות באליפות העולם, בריו דה ז'ניירו.
באליפות אירופה שנערכה במונפלייה ב-2014 שמר רינר על תוארו, וגם זכה במדליית ארד עם נבחרת צרפת. באליפות העולם בצ'ליאבינסק זכה בתואר העולמי בפעם השביעית ברציפות, וזכייתו השמינית הייתה באליפות העולם באסטנה ב-2015.
באולימפיאדת ריו 2016 זכה רינר במדליית זהב אולימפית שנייה לאחר שניצח את אורי ששון הישראלי בחצי הגמר ואת היסאיושי הראסווה היפני בגמר. באליפות העולם 2017 שנערכה בבודפשט, ניצח רינר את גוראם טושישוילי הגיאורגי בשלב חצי הגמר, את דויד מורה הברזילאי בגמר וזכה בזהב. ב-11 בנובמבר 2017, השתתף רינר באליפות העולם למשקל פתוח וזכה שוב במדליית הזהב לאחר שניצח בגמר את תומא ניקיפורוב הבלגי, זכייה זו הייתה העשירית של רינר בתואר אלוף העולם, יותר מכל ג'ודוקא אחר בהיסטוריה.
בריאיון לאתר ynet ב-21 בנובמבר 2017, נשאל אם הוא מפחד מהפסד שיקטע את רצף הניצחונות שלו (אז 144) ואמר "אני לא יודע מתי זה יגיע, אבל ברור שגם אני יכול להפסיד. מכיוון שהרעיון לא מוצא חן בעיניי, אני חוזר ואומר לעצמי שאין מצב שלא אנצח בכל קרב". בשנת 2019 הוא זכה בגראנד פרי מונטריאול וגראנד סלאם ברזיליה. בפברואר 2020, לאחר יותר מתשע שנים ו-154 ניצחונות רצופים, רינר הפסיד בסיבוב השלישי של גראנד סלאם פריז ליריבו היפני קוקורו קגאורה. 40 שניות בתוך זמן ניקוד הזהב, לאחר שרינר ניסה לבצע התקפה, היפני בתרגיל נגד בשם אוצ'י-מטה-סוקאשי הצליח להטיל את רינר על גבו וניצח בווזארי.
באולימפיאדת פריז, הוא דורג מספר 7 בעולם. ברבע הגמר נרשמה תקרית לאחר שגבר רינר באיפון על הגיאורגי גוראם טושישווילי, שכעס על החגיגה של רינר ודחף אותו בשתי רגליו ואז רכן מעליו בצורה מאיימת - מה שהביא להדחתו של טושישווילי מהתחרות. בחצי הגמר ניצח רינר עם איפון את טימור רחימוב מטג'יקיסטן, שמדורג 3 בעולם ועלה לגמר מול מינג'ונג קים הדרום קוריאני, המדורג ראשון בעולם. בגמר הוא ניצח את מינג'ונג באיפון, 16 שניות לפני שהקרב נכנס לניקוד זהב. בכך זכה במדליית זהב אולימפית, מדליה אולימפית אישית חמישית ברציפות עבור רינר.
תארים והישגים

בשנת 2008 הוענק לרינר עיטור מסדר ההצטיינות הלאומי.
בשנת 2012 נבחר רינר לספורטאי השנה של צרפת על ידי עיתון הספורט הצרפתי ל'אקיפ.
בשנת 2013 הוענק לרינר עיטור לגיון הכבוד.
הערות שוליים

↑  "Nadal shows how to win, Riner shows how not to lose", באתר "פוקס ניוז", 14 בספטמבר 2010
↑  אורן אהרוני, בחור 10: טדי רינר שוב אלוף עולם, באתר ynet, 11 בנובמבר 2017
↑  אורן אהרוני, רב-אלוף רינר, באתר ynet, 21 בנובמבר 2017
↑  אסי ממן, ‏לראשונה מזה עשור: רינר הפסיד קרב ג'ודו, באתר ONE‏, 9 בפברואר 2020
↑  ‏אחרי העימות ברבע הגמר: טדי רינר חגג מדליית זהב בפריז, באתר ספורט1, 2 באוגוסט 2024
↑  אגדה: טדי רינר הפך לג'ודוקא הראשון שזוכה בארבע מדליות זהב אולימפיות, באתר ynet, 2 באוגוסט 2024
|  אלופים אולימפיים בג'ודו – משקל כבד (גברים) |
| --- | --- | --- |
| מעל 80 ק"ג | 1964: יפן איסאו אינוקומה |  |
| מעל 93 ק"ג | 1972: הולנד וים רוסקה   •   1976: ברית המועצות סרגיי נוביקוב |  |
| מעל 95 ק"ג | 1980:  אנג'לו פאריזי   •   1984: יפן היטושי סאיטו   •   1988: יפן היטושי סאיטו   •   1992: דוד חכלישווילי    •   1996: צרפת דויד דוייה |  |
| מעל 100 ק"ג | 2000: צרפת דויד דוייה   •   2004: יפן קייג'י סוזוקי   •   2008: יפן סאטושי אישיאי   •   2012: צרפת טדי רינר   •   2016: צרפת טדי רינר   •   2020: צ'כיה לוקאש קרפאלק   •   2024: צרפת טדי רינר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb166109806 (data)  GND: 1289342768  ISNI: 0000 0003 8033 378X  LCCN: n2012060105  NDL: 001238756  SUDOC: 163774587  VIAF: 259711311   WorldCat (עם VIAF): 259711311
חואן קרלוס גרסיה

חואן קרלוס גרסיה בהרונה (בספרדית: Juan Carlos García Barahona;‏ 8 במרץ 1988 – 8 בינואר 2018) היה כדורגלן הונדורסי ששיחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצות מרתון, אולימפיה, ויגאן את'לטיק וטנריפה, ובנבחרת הונדורס.