stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פאר ויסנר
ביוגרפיה

ויסנר עסק בתעשייה כיצואן וכהנדסאי חשמל והיה בעל מפעל טקסטיל. בשנת 1985 יסד את מפעל "פרארי איטל סטייל" שעסק ביצור ויצוא מוצרי טקסטיל (בין השאר תוך הפרת סימן מסחר רשום בארצות הברית, שגרמה לעיכוב משלוח של תוצרתו במכס). המפעל הפסיק את פעילותו בתחילת שנות ה-90 ונסגר לאחר מלחמת המפרץ. במסגרת זאת הורשע ויסנר, על פי הודאתו, באי הגשת דוחות על הכנסות המפעל בשנים 1990–1992.
בשנות ה-90 הקים את עמותת "האדם עץ השדה" אשר פעלה לשימור, להצלה ולנטיעה של עצים ברחבי ישראל. לאחר אסון המכביה, שנזקו הוחמר עקב זיהום הירקון, הקים ויסנר את מפלגת הירוקים, המפלגה הראשונה בישראל שמוקדשת לשמירה על איכות הסביבה. בבחירות לכנסת ה-15 הוצב ויסנר במקום השני ברשימת המפלגה לכנסת. בבחירות לכנסת ה-16 ובבחירות לכנסת ה-17 היה במקום הראשון, אך בכל המקרים לא עברה המפלגה את אחוז החסימה. בבחירות לכנסת ה-17 התקרבה המפלגה לאחוז החסימה עם 47,595 קולות.
בבחירות המוניציפליות שנערכו בשנת 1998, זכתה המפלגה בשני מושבים בעיריית תל אביב. בבחירות המקומיות בשנת 2003, התמודד ויסנר לתפקיד ראש עיריית תל אביב-יפו, אך הפסיד לרון חולדאי. באותה שנה מפלגת הירוקים בתל אביב-יפו השיגה בבחירות 4 מושבים במועצת העיר וויסנר מונה לסגן ראש העיר. במסגרת תפקידו פעל ויסנר לפיתוח הסביבתי, לפיתוח הכלכלי, לתכנון ולבנייה.
בבחירות לראשות עיריית תל אביב בנובמבר 2008, זכה ויסנר ב-4% מהקולות המצביעים והגיע למקום הרביעי אחרי המועמדים רון חולדאי, דב חנין ואורן שחור. מפלגת הירוקים זכתה בבחירות בשלושה מושבים במועצת העירייה. במקביל הריצה המפלגה בראשותו גם כ-30 רשימות מועמדים בערים נוספות ברחבי ישראל.
במהלך כהונתו השתתף במאבק על אולם אוסישקין בו שינה את עמדתו במהלך המאבק ותמך בעמדת אוהדי הקבוצה. נטל חלק במאבק נגד תחנת הכוח רדינג, יוזמת פיילוט הצבת פאנלים סולריים על גגות בתי ספר בת"א, פרויקט חיסכון באנרגיה במוסדות העירייה עצמם, פרויקט הצבת תאורה בחוף הילטון בעיר, קמפיין עירוני לשתיית מי ברז, פנייה לעירייה ולמנהל בדרישה למנוע את הריסתה של גינת שלוש בנווה צדק, העלה בפני העירייה א יוזמת ימי שני ללא בשר, הגיש תובענה ייצוגית כנגד רשות נחל הירקון על זיהום הנחל, דאג לכך שילדים ונוער עד גיל 18 יכנסו חינם למוזיאונים בתל אביב במשך שנה שלמה, פעל להנמכת מגדל והצליח למנוע בנייה מגדלית לטובת בנייה מרקמית, ניהל גישור בפרויקט שיקום חוף הים ליד "סי אנד סאן", הציג את תוכנית אגרת גודש ועוד.
ויסנר ספג ביקורת על תפקודו במפלגת הירוקים, ואף נטען נגדו שעיקר עניינו הוא פוליטי והוא אינו פועל באמת לשמירה על איכות הסביבה. לקראת הבחירות לכנסת ה-18, הוקמה מפלגה ירוקה נוספת בשם התנועה הירוקה.
בינואר 2011 הוגש נגד ויסנר כתב אישום בגין זיוף מסמך במטרה לקבל דבר, שימוש במסמך מזויף וקבלת דבר במרמה. באוקטובר 2011 הורשע בכל סעיפי כתב האישום וכעבור חודש השעה את עצמו מראשות המפלגה בשל הרשעתו בפלילים. במאי 2012 ביטל בית משפט השלום בתל אביב את ההרשעה, וגזר עליו 250 שעות של עבודות לתועלת הציבור ופיצוי בסך 5,000 ש"ח למתלונן עליו. הפרקליטות ערערה על ביטול הרשעתו ועל ההחלטה שבמעשיו לא דבק קלון. ובשנת 2013 בית המשפט המחוזי קיבל את ערעור המדינה, הרשיע את ויסנר והטיל עליו קלון.
חיים אישיים

ויסנר נשוי ואב לשניים. מתגורר בתל אביב.
הערות שוליים

↑  גלובס, ‏פאר ויסנר לא יוכל להמשיך לכהן כסגן ראש עיריית ת"א, באתר גלובס, 6 במרץ 2013
↑  ע"א 3912/90 .EXIMIN S. A, תאגיד בלגי נגד טקסטיל והנעלה איטל סטייל פראררי בע"מ, ניתן ב-22 באוגוסט 1993
↑  שחר אמאנו, תל אביב: חולדאי ניצח, חנין קיבל כבוד, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 12 בנובמבר 2008
↑  צפריר רינת, הטיעון החדש במאבק על הרס אוסישקין: זה טוב לסביבה, באתר הארץ, 25 במאי 2007
↑  מוריה בן יוסף, ויסנר נגד תחנת רידינג, באתר nrg‏, 23 בינואר 2009
↑  עינת טורס ומוריה בן יוסף, במלאת שנתיים לבחירות לעיריית ת"א: מה הובטח, מי קיים ומי לא?, באתר nrg
↑  סיעת הירוקים נרתמת למאבק להצלת הגינה פאר ויסנר פונה לעירייה ולמנהל בדרישה למנוע הריסת הגינה
↑  איילה חננאל, האפי מאנדייז: עיריית תל אביב מצטרפת לפרויקט ימי שני ללא בשר, באתר הארץ, 3 בנובמבר 2012
↑  יובל קרני, פאר ויסנר מונה לרשות הירקון, אותה הוא תובע, באתר ynet, 12 במאי 2004
↑  אביטל בורג ודנה ויילר-פולק, עכבר העיר אונליין, ילדים ונוער ייכנסו חינם למוזיאונים בתל אביב, באתר הארץ, 13 באפריל 2010
↑  רנית נחום-הלוי, סגן ראש עיריית ת"א: "יש לשנות התוכנית בשוק בצלאל - שלא תיראה כמו נזם זהב באף חזיר", באתר TheMarker‏, 11 במאי 2010
↑  צפריר רינת, פותחים את הים, באתר הארץ, 30 במרץ 2012
↑  צבי זרחיה, סוף לפקקים? אגרת גודש של 50-25 שקל בכניסה לת"א החל מ-2009, באתר הארץ, 30 ביולי 2008
↑  סיכום עשייה למען הסביבה מתוך אתר מפלגת הירוקים
↑  איל דץ‏, האמת המטרידה על "הירוקים", באתר וואלה, 24 באוקטובר 2008
↑  אווה משען, פרסום ראשון: כתב האישום נגד פאר ויסנר, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 10 בינואר 2011
↑  חן מענית, ‏סגן ראש עיריית ת"א, פאר ויסנר, הורשע בזיוף חוזה שכירות, באתר גלובס, 11 באוקטובר 2011
↑  חגי מטר, פאר ויסנר הושעה מראשות מפלגת הירוקים, באתר nrg‏, 21 בנובמבר 2011
↑  חגי מטר, בוטלה הרשעתו של ויסנר, יבצע 250 שעות לטובת הציבור, באתר nrg‏, 28 במאי 2012
↑  נעמה כהן-פרידמן, פרקליטות מחוז ת"א ערערה על ביטול הרשעת סגן ראש העיר לשעבר ויסנר, באתר ynet, 1 ביולי 2012
↑  איתי בלומנטל, ביהמ"ש: במעשיו של פאר ויסנר יש קלון, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 6 במרץ 2013
ירדנה כהן

| --- | --- |

 לידה:  1 ביולי 1910 ואדי ניסנאס, ישראל 
 פטירה:  23 בינואר 2012  (בגיל 101) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 
ירדנה כהן (1 ביולי 1910 – 23 בינואר 2012) הייתה רקדנית, כוריאוגרפית ומורה למחול ישראלית הנחשבת לאחת מחלוצות המחול בישראל. כלת פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה (תש"ע-2010).
כהן הייתה הכוריאוגרפית של מספר ריקודי עם ישראליים. הקימה סדנאות מחול לסטודנטים ולימדה מחול באולפן שלה על הכרמל.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

ירדנה כהן נולדה וגדלה בשכונת ואדי ניסנאס בחיפה. היא בתם הבכורה של מרים ניר-רפאלקס (אחותו של נחום ניר-רפאלקס) ופנחס כהן, חוקר טבע, ממייסדי בית הספר הריאלי וגן החיות חיפה. פנחס כהן נהג לחתום כ"פ.כ. ירדני" (על שום חיבורו לאזור הירדן, שבו גדל), ומכאן נגזר שמה של ירדנה. ב-1911 נסע פנחס כהן בגפו לברלין על מנת ללמוד מדעי הטבע. במקביל עברו ירדנה ואמה למושבה בת שלמה. במלאת שנה וחצי לירדנה נסעו השתיים לברלין להתאחד עם אב המשפחה. עם סיום לימודיו של האב בשנת 1915 חזרו השלושה לארץ להתגורר במושבה הגרמנית. ב-1917 החלה ללמוד בכיתות היסוד של בית הספר הריאלי. בגיל 14 עברה כהן ללמוד בגימנסיה גאולה בתל אביב.
בתקופה בה למדה בתל אביב הייתה כהן פעילה ב"קבוצת החוגים", מניחת היסוד לתנועת "המחנות העולים". עם סיום לימודיה בתיכון הצטרפה לקבוצה של התנועה שהתגוררה בצריף על גבעה בחדרה. במסגרת פעילותה בקבוצה זו עבדה ירדנה בסלילת כבישים ובפרדסים.
ביוגרפיה > לימודי מחול

את תחילת דרכה במחול עשתה כהן בסטודיו של מיס מירמידלסקי,[דרושה הבהרה] אשר לימדה מחול את ילדי הבריטים, ולאחר מכן אצל מרגרט פוקס רוט (לימים מבקרת המחול שלומית רוט), שלימדה ריקוד לצלילי מלחינים קלאסיים. עם זאת, כהן טענה כי מוריה הראשונים למחול היו השחפים שחגו מעל הגלים; היא הייתה נוהגת לצפות בהם במשך שעות וללמוד על טיב תנועותיהם.
בגיל 14 יצרה את הכוריאוגרפיה הראשונה שלה, על פי השיר "פעם אחת חלוץ יצא אל הכביש".[דרושה הבהרה]
בהיותה בקבוצת החוגים בחדרה, נהגה כהן לחולל בשעות הפנאי ובערבים החברתיים. אחד מן הקבוצה שראה את כישרונה, הפציר בה לנסוע לחו"ל על מנת שתפתח את כישוריה במחול. לאחר שחלתה בקדחת נשלחה כהן בשנת 1929 לווינה ל"תקופת החלמה" במסגרתה תוכנן שתלמד כוורנות, מקצוע שיביא תועלת ליישוב בארץ. בווינה נרשמה לאקדמיה הווינאית לאמנות המחול, בה למדה אצל גרטרוד בודנויזר והאחיות ויזנטל. את האקדמיה סיימה בהצטיינות לאחר ש"קפצה" שתי כיתות. במסגרת לימודיה למדה כהן פסיכולוגיה, מקצוע ששילבה יחד עם המחול. כהן חזרה לארץ לחופשת מולדת קצרה ומיד נסעה לדרזדן, ולמדה אצל הכוריאוגרפית גרט פאלוקה, תלמידתה של מרי ויגמן (אז מחלוצות המחול החדיש, האקספרסיוניסטי).
עם עלייתו של היטלר לשלטון בשנת 1933 חזרה כהן לחיפה, לימדה התעמלות בבית ספר מזרחי לבנות ברחוב חרמון בחיפה, שם הכירה את המשוררת זלדה. השתיים התיידדו ואת שירה "כרכום של שדות" הקדישה זלדה ל"ירדנה נסיכת הריקוד התנ"כי". בעת עבודתה כמורה החלה כהן להתקרב לתנועה ולמקצבים המזרחיים, בעיקר לתוף הדרבוקה.
ביוגרפיה > תלמידי ירדנה כהן

עם תלמידיה הבולטים נמנים:
יהודית ארנון - כלת פרס ישראל, ניהלה במשך שנים את להקת המחול הקיבוצית.
רנה ירושלמי - כלת פרס ישראל, עיצבה תיאטרון ייחודי משלה.
סמי מולכו - פרופסור באקדמיה למחול בווינה.
רוני סגל - עמדה בראש האקדמיה שהקים הראלד קרויצברג בשווייץ.
פנינה פלר - אנתרופולוגית חוקרת מחולות הפולחן.
נעמי בהט-רצון - עמדה בראש החוג למחול בסמינר הקיבוצים.
שלום חרמון ורותי אשכנזי - ממייסדי זרם ריקודי העם בישראל.
ירון מרגולין - רקדן וכוריאוגרף, ממקימי בית מחול ולהקה בירושלים.
ביוגרפיה > משפחתה

בשנת 1934 נישאה כהן לארנסט גרינולד, מהנדס, שמוצאו מווינה. לשניים נולדו שני ילדים - המהנדס דן אורדן (יליד 1942) והמורה והמוזיקאית עירית מגל (ילידת 1948) שלימדה מוזיקה בסניף מטו"ס של הריאלי. 
נפטרה ב-23.1.2012 בגיל 101 בחיפה, והובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ החותרים .
יצירתה > יצירתה המוזיקלית

כאשר שבה כהן לארץ ישראל בשנת 1933 גילתה את צלילי המזרח, צליל שליווה אותה בהמשך לאורך הקריירה שלה כולה, בדואית צעירה איתה התיידדה כהן השמיעה לה את צליל נגינת התוף, לדבריה "לתיפוף הנפלא שלה הרגשתי כאילו נעה אני וחוזרת אלפי שנים אחורנית. לא אני המקשיבה אלא כל אברי גופי סופגים צלילים בדרך לא ידעתי. החילותי נעה, רקוד וחולל... המשכתי לחולל עד לשכחה גמורה... ביום זה נפקחו עיני כאילו טעמתי מעץ הדעת. ידעתי לפתע כי עולם מלא וחבוי לפני ועלי לצאת לכובשו. אף כי התמורה גדולה חולל בי קצבו של התוף, והגוף והנשמה היו יוצאים עמו במחול, בכל זאת החילותי לתור אחר כלים נוספים, או ליתר דיוק חיפשתי מנגנים".
ב-1936 הרכיבה כהן תזמורת המורכבת מנגנים ממוצא מזרחי אשר נגנו על כלים שכמעט ונשכחו מן העולם, כלים בעלי צליל אותנטי וייחודי, אשר לטעמה של כהן שיקף בדיוק את השורשיות שהרגישה לארץ ישראל ולמקורות ההיסטוריים של העם היהודי, נגני דרבוקה, כינור מזרחי (בעל מיתר אחד), קאנון וחליל. אותם נגנים ליוו את כהן בתהליך יצירתה במחול, ויחד איתה ובהקשבה מלאה לתנועותיה חיברו עבורה יצירות שלמות.
אותן יצירות עובדו על ידי המלחין אוריה בוסקוביץ', והולחנו לפסנתר על ידו. לאחר מפגשו של בוסקוביץ' עם כהן הוא כתב יצירות מיוחדות עבורה ובהשראתה. כך נוצרה היצירה "הסוויטה השמית" (1945), שבוצעה על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בשנת 1947 והתזמורת הסימפונית של וינה בשנת 1958. הלחנת יצירות בעבור כהן ובהשראתה לא הייתה נחלתו הבלעדית של בוסקוביץ'. גם מלחינים ידועים אחרים, כגון יזהר ירון, אורי גבעון, משה גסנר, עמנואל זמיר, אמיתי נאמן ופולדי שצמן, יצרו בעבורה מנגינות.
יצירתה > כהן כמורה למחול

בשנות ה-60 של המאה ה-20 פתחה כהן כיתת מחול בשכונת הדר הכרמל בחיפה בה היא העבירה את החינוך למחול בארץ לדורות הצעירים יותר וצעירים פחות. בין תלמידיה היוצאים: נעמי בהט-רצון, ראש החוג למחול בסמינר הקיבוצים; שלום חרמון (פריץ וויסקופף), המפקח על החינוך הגופני במשרד החינוך, רותי אשכנזי - ממייסדי זרם ריקודי העם בארץ; סמי מולכו - פרופסור באקדמיה למחול בווינה; רוני סגל - מקימת בית מחול ולהקה בברן שבשווייץ; ד"ר פנינה פלר - אנתרופולוגית וחוקרת מחולות הפולחן; ירון מרגולין - ממקימי בית מחול ולהקה בירושלים.
למרות שהזרם המרכזי של הרקדניות האירופאיות בנות תקופתה לא צידד בלימודי מחול קלאסי, שלחה כהן את תלמידיה להשתלם בבלט אצל ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן, ובמחול מודרני אצל רינה שחם, תלמידתה של מרתה גרהאם. בתפיסה פלורליסטית זו הפכה כהן לסמל לסובלנות בעולם המחול בארץ.
ירדנה כהן המשיכה ללמד גם כשחצתה את גיל מאה, באולפנה שבהדר הכרמל, בה היא מרפאה נפשות של כל המעוניין ומשרישה את עקרונות המחול ההבעתי המיוחד שפיתחה, תוך הסתמכות על מקורות תנ"כיים וערכי אהבת הארץ והבריות. בנוסף היא העבירה מדי פעם השתלמויות באולפנה לרקדנים ומורים למחול בנושא המחול המיוחד שעיצבה.
יצירתה > הריקוד כאלמנט טיפולי

כהן עסקה גם בריקוד טיפולי (תרפיה במחול) לו היא קראה "המחול המחלים אותנו" או "הריקוד המרפא", הפעילה חוגי נוער וילדים בהם נתנה לילדים אלו להתבטא בריקוד וכך לשחרר רגשות שלא התאפשר להם לבטא במילים. כמו כן עסקה בטיפול אחרי טראומות כי לדעתה הנעת הגוף מסייעת בפירוק הטראומות.
כהן עסקה במחול מחלים למעלה משלושים שנה, ובאמצעותו עזרה לילדים ומבוגרים כאחד. היא השפיעה וריפאה את נפשו של כל מי שבא במגע עמה. על כך יכולה להעיד יהודית ארנון, מייסדת "להקת המחול הקיבוצית", שהייתה תלמידה של כהן. ארנון מספרת כי כהן הייתה אחת הדמויות שריפאו את נפשה לאחר ששרדה את השואה. בין תלמידותיה בתחום זה נמנות גם צופיה נהרין, אימו ומורתו של אוהד נהרין, שושנה הירש, המלמדת בסמינר הקיבוצים בירושלים ודרורה אלון. ירון מרגולין שהיה מתלמידיה של כהן, ממשיך את דרכה בתחום זה.
ספריה

בתוף ובמחול, מרחביה: ספרית פועלים, 1963.
התוף והים, תל אביב: ספרית פועלים, 1976. (הספר מגולל את סיפור חייה)
פרסים

בשנת 1937 נערכה על במת "מוגרבי" בתל אביב תחרות המחול המקורי הראשונה בארץ. בתחרות זו הופיעה כהן עם מחולותיה התנ"כיים "חנה בשילה", "בעלת האוב","הרועה" ו"מחול חתונה עתיק". היא שכנעה את נגניה להופיע על הבמה בתלבושתם המסורתית יחד איתה, בעודה מבצעת את יצירותיה. "בשל מקוריות הנגינה והקצב" הוענק לכהן פרס ראשון בתחרות על ידי חבר השופטים, אשר מנה, בין היתר, את לאה גולדברג, שאול טשרניחובסקי ואורי קיסרי. ראש עיריית תל אביב דאז, ישראל רוקח, העניק לה כפרס פסל של מחוללת.
בשנת 1983 זכתה כהן לתואר יקירת העיר חיפה. בשנת 2000 זכתה בפרס משרד החינוך על מפעל חיים.
בשנת תש"ע, בהיותה בת 100, הוענק לכהן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. ועדת השופטים נימקה את החלטתה במילים הבאות:
כהן התבססה על המורשת הארץ-ישראלית בכלל והמורשת המקראית בפרט, וכן הושפעה מהמגוון התרבותי הרב של תושביה, עסקה כל חייה בקידום ופיתוח המחול. היא תרמה רבות בספריה ובמתן דוגמה אישית לקידום מוסדות המטפחים ומלמדים את המחול. ירדנה כהן הקימה דורות של מחנכים בתחום המחול ומתמידה בעיסוקה עד היום" .
לקריאה נוספת

הערך "ירדנה כהן" בלקסיקון החיפאים, אישים ודמויות בחיפה, מאת ד"ר שי חורב, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 198-199, 2018, חיפה.
הערות שוליים

↑  אריאלה ראובני, התוף והים של ירדנה, דבר, 12 בנובמבר 1976.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506331205171  ISNI: 0000 0000 5127 6614  LCCN: nr91000644  VIAF: 34308888   WorldCat (עם VIAF): 34308888
איקורו טשימה

איקורו טשימה, מייסד המקויה
יער מקויה בגליל התחתון, ישראל, לזכרו של איקורו טשימה
אברהם איקורו טשימה (ביפנית: 手島郁郎,‏ 1910 – 25 בדצמבר 1973) היה איש דת נוצרי יפני, מייסד דת המקויה אוהדת ישראל.
קורות חיים

טשימה נולד ב-1910, בקומאמוטו, שבדרום יפן, למשפחה יפנית שינטואיסטית. בילדותו החל לקרוא בתנ"ך ובגיל 12 התנצר. חמש שנים לאחר מכן הוטבל כנוצרי פרוטסטנטי וכעבור עוד כמה שנים עבר לזרם יפני נוצרי שייסד קנזו אוצ'ימורה (Kanzo Uchimura).
במלחמת העולם השנייה שירת כפקיד ממשל יפני בקוריאה ובמנצ'וריה הכבושות.
כשנתיים לאחר תום המלחמה, בהיותו בן 37, כששהה על הר הגעש אסו, שליד קומאמוטו, שמע לדבריו את קולו של אלהים ולפי הוראות האל החל להפיץ מגזין בשם "אור החיים" וייסד כעבור שנה, במאי 1948 זרם דתי עצמאי חדש בתוך הנצרות. תחילה קרא לדת החדשה שלו "גנשי פוקואין אנדו" שפירושו ביפנית "תנועת הבשורה המקורית", אך בהמשך שינה זאת לתנועת המקויה, שפירושו ביפנית "משכן", או "אוהל מועד".
טשימה וישראל

ב-1954 נוצר הקשר הראשון בין טשימה לבין מדינת ישראל, כאשר הוא פגש במקרה, תוך כדי נסיעה ברכבת, זוג ישראלים, פרופסור ישראל סלומניצקי, מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ואיש קיבוץ בית אלפא, ואשתו, והתיידד עימם עד כדי קשר רב שנים. פרופסור סלומניצקי אירח אותו בישראל לראשונה ב-1961 והפגיש אותו בירושלים, עם מרטין בובר והוגו ברגמן, שהשפיעו רבות עליו ועל המקויה בכלל.
את ביקורו הראשון בישראל ניצל טשימה גם ללימוד עברית. הקיבוץ השכן לקיבוץ בית אלפא בו התארח, הוא קיבוץ חפציבה. בקיבוץ זה היה אז אולפן לעברית וקורס העברית שעבר שם, הסתבר כחוליה ראשונה בשרשרת של קורסי עברית רבים, שניתנו ליותר מאלף מבני המקויה, לאורך השנים. טשימה הניח אז גם את אבן הפינה למסורת העליות לרגל של תלמידיו, לירושלים ולישראל, עלייה המתקיימת מאז 1963, פעמיים בשנה.
באחד מביקוריו בארץ פגש את המחבל היפני קוזו אוקמוטו בכלאו, לבקשת משפחת המחבל, על מנת להחזירו בתשובה.
בדצמבר 1973 ערך טשימה הפגנה רבת משתתפים בטוקיו, למען ישראל, אף שכבר חלה אז קשות. המאמץ החיש כנראה את מותו, משום שבסוף ההפגנה הוא התמוטט וכעבור שלושה שבועות, בערב חג המולד, מת והוא בן 63 בלבד. נקבר בקומאמוטו, עיר הולדתו, ועל קברו הונחה, לפי בקשתו, אבן ירושלמית.
בנו של טשימה, פרופסור ישעיהו טשימה עשה את הדוקטורט שלו במדעי היהדות, באוניברסיטת הרווארד וכיהן כראש המחלקה ליהדות ולמקרא באוניברסיטת קיוטו ביפן. נכדו למד תלמוד ומשנה ביוניון קולג' בניו יורק וגם בישראל.
לאחר מותו

טשימה לא מינה לעצמו יורש, ובראש המקויה עומדת מאז מותו ועדה, המונהגת בפועל על ידי אלמנתו ובעלה של בתו. כשנה לאחר מותו הקימו מאמיניו, לזכרו, גן יפני מיוחד, בקיבוץ חפציבה, שהפך למרכז המקויה בישראל. בגן צומחים צמחים המוזכרים בתנ"ך, לצד אלמנטים יפניים כגשר אבן, מנורות אבן (סורו), סוכת מנוחה לתה (אזומאיה), וכן מקום לתפילה ולהתבודדות בתוך בור מים עתיק בקצה הגן. ליד מצפה נטופה, פחות מ-40 קילומטר מהגן נטעה גם הקרן הקיימת לישראל, בשלהי שנות השבעים, יער, הקרוי יער מקויה, לזכרו של טשימה. מאוחר יותר נטעה המקויה יער נוסף לזכרו של טשימה, ברמות, שבירושלים. עם הקמת שכונת המגורים "רמת שלמה" ביער רמות, הועתק יער המקויה הזה, לשער הגיא. מתחם נטיעה חדש – לעולי הרגל ולקבוצות אחרות של התנועה, המקפידים על נטיעת עץ כחלק ממערך ביקוריהם בישראל – הוקצה בשנות האלפיים בצומת גולני.
על קברו בקוממוטו הונח כמצבת אבן מירושלים
ספריו (באנגלית)

(מהדורה שלישית באנגלית. המהדורה הראשונה יצאה ב-1973) Ikurō Teshima, The Ancient Jewish Diaspora in Japan: The Tribe of Hada, Their Religious and Cultural Influence, Makuya Tokyo Bible Seminary, 1976
(מהדורה שלישית באנגלית. המהדורה השנייה יצאה לאור ב-1970) Ikurō Teshima, An Introduction to the Original Gospel Faith, Makuya Bible Seminary, 1982
Ikurō Teshima, The Love of the Holy Spirit, Makuya Bible Seminary, 1991
ראו גם

ציונות נוצרית
נוצרים ידידי ישראל
הערות שוליים

1 2  "הקצפת שבדובדבן", 20 בפברואר 2002, מעריבnrg
↑  "גדולים ביפן", 10 באפריל 2008, באתר מעריבnrg
↑  "טיול - הר תורען", באתר "צופית"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268701905171  BnF: cb12649424k (data)  ISNI: 0000 0000 8241 0214  LCCN: n84116787  NDL: 00083835  NLK: KAC200505444  Trove: 982447  VIAF: 58019001   WorldCat (עם VIAF): 58019001
יחיאל אקשטיין

| --- | --- |

יחיאל אקשטיין, 2008
 לידה:  11 ביולי 1951 אוטווה, קנדה 
 פטירה:  6 בפברואר 2019 (בגיל 67) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבה יוניברסיטי  האקדמיה התלמודית מרשה שטרן 
 מקום מגורים:  ירושלים 
 מקום פעילות:  ארצות הברית, ישראל
 תקופת הפעילות:  ? – 6 בפברואר 2019 
 השתייכות:  ציונות דתית, יהדות אורתודוקסית בארצות הברית
 תחומי עיסוק:  פילנתרופיה באמצעות "הקרן לידידות" שהקים
 מעסיק:  אוניברסיטת קולומביה 
 צאצאים:  יעל אקשטיין 
 
 www.rabbieckstein.org
 פרסים והוקרה:  פרס ראול ולנברג (מאי 2014) 
 
יחיאל צבי אקשטיין (באנגלית: Yechiel Z. Eckstein;‏ 11 ביולי 1951 - 6 בפברואר 2019) היה רב, סופר ופעיל ציבור אמריקאי-ישראלי. הקים בשנת 1983 את הקרן לידידות וכיהן מאז כנשיאה. היקף הכספים שהקרן בנשיאותו מגייסת למען מדינת ישראל ומטרות יהודיות שונות הגיע לכחצי מיליארד ש"ח לשנה, נכון לשנת 2013[דרוש מקור].
אקשטיין היה חבר בחבר הנאמנים של הג'וינט, של קרן היסוד ושל הסוכנות היהודית. כתב שבעה ספרים, בעיקר בנושאי יחסי נוצרים-יהודים.
ביוגרפיה

אקשטיין נולד ב-1951 באוטווה, קנדה, אחד מארבעת ילדיהם של בל והרב ד"ר סיימון לייבלה אקשטיין. האב היה רב קהילה, אשר נולד בארץ ישראל המנדטורית ומשפחתו היגרה לקנדה לאחר פרעות תרפ"ט. הוריו של אקשטיין עלו מפלורידה לישראל ב-2011.
בגיל 13 נשלח אקשטיין על ידי הוריו לניו יורק, ללמוד ב-MTA, הישיבה התיכונית של "ישיבה יוניברסיטי". לאחר מכן למד בישיבת ההסדר "כרם ביבנה". הוא חזר לישיבה יוניברסיטי, שם הוסמך לרבנות בידי הרב יוסף דב סולובייצ‘יק והשלים תואר ראשון ושני. קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה של הדת באוניברסיטת קולומביה. הוא שימש מרצה באוניברסיטת קולומביה.
במקביל הצטרף אל הליגה נגד השמצה. ב-1976 ארגן את הכנס האוונגליסטי-יהודי הראשון. ב-1977, כשנאו-נאצים ארגנו הפגנה בפרבר יהודי של שיקגו, סקוקי, שלחה אותו הליגה לגייס תמיכה נוצרית כנגדם ומאז הוא נשאר בשיקגו.
ב-1980 הכריז אחד מראשי הכנסייה הבפטיסטית הדרומית בארצות הברית (הגוף הפרוטסטנטי הגדול ביותר במדינה זו), ביילי סמית' (כיהן כנשיא הקהילה בשנים 1981–1982) ש"אלוהים איננו שומע לתפילותיהם של היהודים". הליגה נגד השמצה שלחה את אקשטיין אל סמית'. הוא שכנע אותו לבוא עמו לישראל והפגיש אותו עם ראש הממשלה מנחם בגין. כשחזר סמית' לארצות הברית, הוא היה לתומך ישראל.[דרוש מקור]
אקשטיין עזב בהמשך את הליגה נגד השמצה והיה למרצה בשני גופים נוצריים, "הסמינר התאולוגי של שיקגו" (Chicago Theological Seminary) ו"הסמינר הצפון בפטיסטי" (Northern Baptist Theological Seminary). ב-1983 הקים את הקרן לידידות, שהייתה עיקר עיסוקו מאז.
אקשטיין היה חבר בכמה להקות חסידיות והוציא שלושה תקליטים עם שירים בביצועו. ב-1973 שהה כמה חודשים לישראל בעקבות מלחמת יום הכיפורים, והופיע כזמר בפני חיילי צה"ל. בהזדמנות אחת הוא שר בבנייני האומה בירושלים לפני הופעה של הרב שלמה קרליבך, שהשפיע עליו רבות.
ב-2002 נפרד מאשתו הראשונה, בוני, אם שלוש בנותיו, עלה לישראל וקיבל אזרחות ישראלית, בנוסף לאזרחותו האמריקאית. ב-2004 התגרש רשמית וב-2007 נישא בשנית. אשתו השנייה, ג'ואל, נולדה בברצלונה, עלתה לבדה לישראל בגיל 17 ונישואיה לאקשטיין היו גם הם נישואין שניים. יש לה שני ילדים מנישואיה הראשונים. הזוג התגורר בירושלים.
לאקשטיין הייתה[דרושה הבהרה] תוכנית רדיו יומית הקרויה "שאל את הרב" המשודרת בספרדית באמריקה הלטינית ובארצות הברית. הוא ענה לשאלות מאזינים באמצעות קריין דובר ספרדית.
אקשטיין זכה בפרסים בגין פעילותו, בהם פרס הג'וינט על שם ראול ולנברג, ב-20 במאי 2014, כחלק מציון 100 שנים להיווסדו של הג'וינט.
נפטר ב-6 בפברואר 2019 מדום לב בביתו ונקבר למחרת.
הקרן לידידות

אקשטיין הקים את הקרן לידידות ב-1983 וזמן רב הייתה זו קרן קטנה יחסית שהתמקדה בעיקר בהסברה לטובת ישראל ובעידוד תיירות אוונגלית בישראל. נקודת מפנה אירעה ב-1993, כשהקרן הקרינה לראשונה תשדיר פרסומת בטלוויזיה האמריקאית, אשר קרא לתרומות לעזרה ליהודי ברית המועצות לשעבר, המבקשים להגר לישראל. הקריין (פרו בונו) בתשדיר זה היה פאט בון והתשדיר הניב תרומות רבות של אוונגליסטים. עם זאת, בסביבות 2000 בערך, היו בקרן לידידות שלושה עובדים בלבד, כולל אקשטיין עצמו.
אקשטיין והאוונגליסטים מימנו בין השאר את עמותת הצדקה "יהודה יעלה" של יפה דרעי, את מוסדות מגדל אור של הרב יצחק דוד גרוסמן, את בתי התמחוי של דודי זילברשלג ועוד. זילברשלג נזקק לפסק הלכה שהתיר את שיתוף הפעולה החרדי-נוצרי לצורכי סעד וסיוע לנזקקים, אך לא לצורך בתי מדרש, לימוד ותפילה.
נכון ל-2014, הקרן לידידות מעסיקה מעל 100 עובדים, רובם במשרדה בשיקגו ומיעוטם בישראל, והיקף התרומות שהיא מגייסת מגיע לכחצי מיליארד ש"ח בשנה, רובן מנוצרים אוונגליסטים בארצות הברית ובקנדה. הכסף נתרם ברובו הגדול למטרות סעד, בריאות, רווחה, עלייה וקליטה וביטחון, בישראל ובחלקו הקטן למטרות דומות בקהילות יהודיות ברחבי העולם. הקרן טוענת שיש לה מעל למיליון תורמים רשומים בארצות הברית לבדה.
הקרן לידידות > ביקורת

מאז נכנסה הקרן לידידות לפעולה נרחבת בישראל החל משנת 2000, נשמעו טענות על ידי גורמים דתיים שונים, בנוגע לכוונותיו האמיתיות של הרב אקשטיין בפועלו לקרב בין היהדות והנצרות ולהדגיש את המשותף בין הדתות. חלק מהרבנים האשימו אותו בהשתייכות לתנועת "יהודים למען ישוע", ואף נטען שהוא מקדם "מיסיון כפוי" דרך יצירת תלות ומחויבות של יהודים בנוצרים. כדי להוכיח זאת נעשה שימוש בציטוטים של אקשטיין אודות מקומה של הנצרות ביחס ליהדות, על מקומו החיובי של ישו בעולם כמי שקירב אחוזים נכבדים מאוכלוסיית העולם למונותיאיזם ועל הדרך שבה יש להפיץ את האמת הנוצרית. ב-2011 סיפר אקשטיין כי העדה החרדית תלתה פשקווילים על דלת ביתו המודיעים לו כי ירדפו אותו עד חורמה.
לדברי אקשטיין, הטענות הללו אינן נכונות ”רוב האוונגליסטים, ורוב הנוצרים כנראה, אכן מאמינים שבאחרית הימים כולם יתנצרו. ההבדל הוא, שיש כאלו שחוצים את הגבול ובאמת מנסים לגרום לאנשים להתנצר עוד בחייהם. עם כאלו אני לא עובד ולא לוקח מהם כסף. אני לא מתקרב לאוונגליסטים אקטיביים כאלו”. עוד אמר ”אני מתנגד נחרצות לכל סוג של מיסיון, גלוי או סמוי, ישיר או עקיף...זהו הקו שלי בכל משך 36 שנות פעילותי ופעילות הקרן לידידות בסיוע למדינת ישראל” וכן ”אני יודע שזה לא המסלול הטבעי, אבל אנחנו עומדים לבד נגד כל העולם. באים עשרות מיליוני נוצרים שרוצים לעמוד לצידנו. אז מה? נדחה אותם? זה פשוט לא הגיוני, לא מוסרי ומאוד מסוכן ... לא נעבוד איתם רק מכיוון שישו יבוא פעם בחזרה, וכל העולם יקבל אותו?”.
עם השנים, הוצאו פסקי הלכה האוסרים לקבל את תרומות הקרן לידידות, על ידי רבנים כמו אברהם שפירא, שהיה הראשון שפסק איסור בשנת תשס"א, בנו יעקב שפירא, שמחה הכהן קוק, דב ליאור, צפניה דרורי, שמואל אוירבך, שלמה אבינר וניסים קרליץ. זאת בשל האיסור לקחת כסף מנוצרים, שכן מדובר ב"סיוע לעובדי אלילים" ובחילול ה'. חלקם הביעו את חששם כי בעתיד הקרן תעשה שימוש בקרבה שנוצרה בין יהודים ונוצרים כדי להעבירם על דתם ולנצרם.
אורי לופוליאנסקי ראש עיריית ירושלים לשעבר, סירב בשל כך, לקבל סיוע מהקרן לידידות במהלך כהונתו כראש עיר. לעומתו, אהוד אולמרט וניר ברקת שיתפו פעולה באופן נרחב עם הקרן לידידות אלי ישי סירב לתרומה של כבאיות אש מהקרן לידידות בתקופת היותו שר הפנים.
ביקורת מסוג אחר טוענת כי בפרסומיו בעולם הנוצרי מראה אקשטיין תמונה מעוותת ומציג את ישראל כמדינה מסכנה ומוכת עוני, שיש לעזור לה. אברהם פוקסמן, נשיא הליגה נגד השמצה בארצות הברית, האשים את אקשטיין בכך שהוא ”מוכר את כבוד היהודים ואת כבודה של מדינת ישראל”. אקשטיין בתגובה טען כי גיוס התרומות מעצם טבען מצריך להציג את מי שחסר לו, שהרי זו בדיוק המטרה: לעזור למי שנזקק לעזרה. עוד טען כי ”הבושה והחרפה - שהממשלה לא מספקת צרכים בסיסיים”
והוסיף ”מי שמתבייש במצב הנשקף מהן רצוי שיפעל לטיפול במצב הקשה ולא יעסוק בטיוח”.
ארגונים נוצריים מתחו ביקורת על התנגדותו של אקשטיין ליהדות משיחית ולהפצת הבשורה הנוצרית, בעוד שזו לטענתם מטרת התורמים. בנוסף, הם ביקרו את עלות שכרו של אקשטיין, שלפי הצהרות המיסים לשנת 2013, כפי שפורסמו באתר "משמר הצדקה" (Charity Watch) הגיעה ל-1.2 מיליון דולר (כמחציתם הפרשה למענק פרישה עתידי). בשנת 2014 הסכום ירד ל-1.13 מיליון דולר. לפי ארגון "משמר הכמורה" (Ministry Watch) יותר מ-40% מהתרומות לקרן מופנים לגיוס כספים ולשכר. לעומת זאת, לפי אתר "הקרן לידידות" עצמה, רק 12% מהתרומות משמשים לגיוס כספים, ועוד 11% מושקעים בניהול הקרן ומנגנונה.