stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרי קרפנטר
תחילת חייה

קרפנטר נולדה ב-1807, באקסטר, ילדתם הראשונה של לאנט קרפנטר (אנ'), כומר אוניטרי באקסטר, ואנה (או האנה) פן. בשנת 1817 המשפחה עברה לבריסטול, שם אביה היה אחראי על הכנסייה "בית המפגש האוניטרי לואינס מיד (אנ')". הוא הקים פנימייה ברחוב גרייט ג'ורג' שבגבעת ברנדון (אנ'), אשר נוהלה על ידי אשתו ובנותיו, שם למדה מרי מדעים, מתמטיקה, יוונית ולטינית. היא לימדה בבית הספר, עבודה לתקופות קצרות כאומנת באי וייט ובהרטפורדשייר, ובשנת 1827 חזרה לבריסטול כדי להיות מורה ראשית במה שהפך אז ל"פנימיית גברת קרפנטר לנשים צעירות" (Mrs Carpenter's Boarding School for Young Ladies).
בשנת 1833 היא פגשה את ראג' רמוהון ראי, מייסד תנועת ברהמו סמאז (אנ') שעשתה רפורמה בהינדואיזם החברתי, והושפעה מהפילוסופיה שלו במהלך שהותו הקצרה עם מיס קאסל ומיס קידל בבית ביץ' בסטייפלטון (אנ') בבריסטול לפני שראי מת מדלקת קרום המוח בספטמבר של אותה שנה. מאוחר יותר באותה שנה היא גם פגשה את ג'וזף טקרמן (אנ'), אוניטרי אמריקאי שייסד את השליחות הדתית לעניים (Ministry-at-Large to the Poor) בבוסטון, מסצ'וסטס. אומרים שהוא עורר השראה בקרפנטר לתחילתה של הרפורמה החברתית, בין היתר על ידי הערה מקרית כשטייל עם קרפנטר ברובע שכונת עוני בבריסטול. ילד קטן לבוש סמרטוטים חצה את דרכם וטקרמן העיר, "צריך ללכת בעקבות הילד הזה לביתו ולטפל בו". הוא הקים בית ספר חווה במסצ'וסטס, שהפך מאוחר יותר למודל למוסדות לעבריינים צעירים. כתביה המאוחרים של קרפנטר מבוססים על רעיונות שפיתחה מהתכתבות שלה עם טקרמן.
עבודה סוציאלית והתנגדות לעבדות

ב-1835 היא עזרה לארגן "חברת עובדים ומבקרים" (Working and Visiting Society), בשכונות העוני סביב לואינס מיד (Lewin's Mead), שבה היא המשיכה לשמש כמזכירה במשך כמעט עשרים שנה. קבוצה זו נוצרה בהשראת עבודתו של טקרמן בבוסטון. מטרותיהן של חברות כאלה היו לבקר את העניים ולגייס כספים ממעמדות הביניים שצצו כדי להקל על העוני ולשפר את החינוך. לאחר מות אביה ב-1840, קרפנטר עבדה עם אחיותיה בפנימייה של אמה בקליפטון (אנ') בבריסטול.
בשנת 1843 התעורר העניין שלה בתנועה לביטול העבדות בעקבות ביקורו של הנדבן מבוסטון סמואל ג'וזף מיי (אנ'). ב-1846 היא השתתפה בפגישה שבה נישאו נאומים על ידי תומך ביטול העבדות הבולט ויליאם לויד גאריסון (אנ') ופרדריק דאגלס, אשר נמלט מעבדות ב-1838. היא תרמה למאמצי גיוס הכספים למטרת ביטול העבדות והמשיכה להתעניין בנושא במשך עשרים השנים הבאות. גם אחיה ויליאם (אנ'), פיליפ (אנ') וראסל (אנ') ואחותה אנה היו פעילים בקמפיין זה. בשנת 1851 החזרה עבד נמלט מבוסטון חזרה למדינות הדרום גרמה לה לומר על חוק העבד הנמלט 1850 שארצות הברית "ביצעה מעשה אכזרי... נגד האנושות, נגד עצמה, נגד אלוהים". אירוע זה גרם לה להתרכז בעבודתה החינוכית.
הצעת חוק הוגשה לפרלמנט "כדי לתת מענה לחינוך טוב יותר של ילדים במחוזות הייצור", אך היא לא הצליחה לעבור עקב התנגדות נון-קונפורמיסטית (אנ'), שכן נראה כי היא מעניקה עדיפות לעמדת הכנסייה האנגליקנית. כתוצאה מכישלון הצעת החוק, קמו בתי ספר מרופטים (אנ') בעיירות רבות באנגלית, שסיפקו חינוך, מזון וביגוד לעניים, והניעו את קרפנטר להקים בעצמה בית ספר כזה ב-לואינס מיד (אנ'), בריסטול. זמן קצר אחר כך הוקם גם בית ספר לילי למבוגרים. ב-1848 סגירת בית הספר הפרטי של משפחת קרפנטר העניקה לה יותר זמן לעבודות חינוך וצדקה. היא פרסמה ספר זיכרונות על ג'וזף טקרמן וסדרת מאמרים על בתי ספר מרופטים שפורסמו בעיתון The Inquirer, עיתון אנגלי אוניטרי, שלאחר מכן פורסמו בצורת ספר.
מוסדות לעבריינים צעירים

לאחר מכן, בשנת 1851, יצא לאור הספר "בתי ספר מתקנים לילדי השכבות הגוססות והמסוכנות ולנערים עבריינים" (Reformatory Schools for the Children of the Perishing and Dangerous Classes, and for Juvenile Offenders). היא שרטטה שלושה סוגים של בתי ספר הנדרשים באופן דחוף; בתי ספר יומיים טובים בלא תשלום (לילדי האוכלוסייה הכללית), בתי ספר תעשייתיים (לילדים נזקקים) ובתי ספר מתקנים (עבור עבריינים צעירים). ספר זה משך תשומת לב ציבורית לעבודתה, והיא החלה לתקשר עם הוגים, מחנכים ורפורמטורים מובילים. מי שניסח הצעות חוק בתחום החינוך התייעץ עם קרפנטר, והיא הוזמנה למסור עדות בפני ועדות בית הנבחרים הבריטי, ובשנת 1852 היא פרסמה את "נערים עבריינים, מצבם והטיפול בהם" (Juvenile Delinquents, their Condition and Treatment), שתרם לחקיקתו של "חוק נוער עבריין" (Juvenile Offenders Act) בשנת 1854.
ב-1852 היא מימשה את רעיונותיה, והקימה בית ספר מתקן בבריסטול ב-1852, בקינגסווד (אנ') בשטח של בית ספר שהוקם במקור על ידי ג'ון וסלי (אנ'). במקור זה היה בית ספר מעורב עבור בנים ובנות, אבל עד מהרה היא החליטה להפריד בין המגדרים ולהקים מוסד מתקן לבנות במה שהוא כיום מוזיאון האכסנייה האדומה (אנ') בשנת 1854, במימון תחילה על ידי ליידי ביירון (אנ').
מוסדות לעבריינים צעירים > מוסד "האכסניה האדומה"

כאשר ליידי ביירון מתה בשנת 1860, מרי קרפנטר קיבלה מורשת לרכוש מייד את האכסניה האדומה, כולל קוטג' שישמש להכשרת הבנות בשירות ביתי. יומניה המפורטים של מרי קרפנטר (Ref. 12693/1-2) (קטלוג מקוון) מתארים את הימים הראשונים באכסניה האדומה שהפכו אותה מבית נטוש לבית ספר פונקציונלי, כולל גילוי רגל אדם במבנה השירותים החיצוני. יומניה של קרפנטר חושפים גם את השימוש ב'תאים' הממוקמים במרתף של "האכסניה האדומה" להענשת "נערות אלימות, עקשניות ורועשות". עונשים אחרים כללו הלקאה במקל וקיצוץ שיערותיהן כמעט עד הקרקפת.
פרנסס פאוור קוב, הלוחמת הידועה למען זכויות בעלי חיים, עבדה באכסניה האדומה וחיה עם מרי קרפנטר מ-1858 עד 1859, אך מערכת יחסים סוערת בין השתיים גרמה לכך שקוב עזבה את בית הספר.
אמונותיה הדתיות החזקות הניעו את הרפורמות שלה. "אהבה חייבת להיות התחושה השלטת של כל מי שמנסה להשפיע ולהדריך ילדים אלה", כתבה ב"בתי ספר מתקנים לילדי השכבות הגוססות והמסוכנות ולנערים עבריינים". כעת, לאחר שנקבע עיקרון בתי הספר המתקנים, פעלה קרפנטר נמרצות למען בתי ספר יומיים חינם, בטענה שבתי הספר המרופטים זכאים לסיוע כספי מהממשלה. בפגישה באוקספורד ב-1860, היא הפכה לאישה הראשונה שקראה מאמר בישיבת איגוד המדע הבריטי (אנ'), שהתייחס לנושא זה, ובעיקר בשל יוזמתה, התקיים ב-1861 בברמינגהם כנס על בתי ספר מרופטים ביחס למענקים ממשלתיים לחינוך.
באותה שנה הוזמנה קרפנטר לשאת עדות לוועדה הנבחרת של בית הנבחרים לחינוך ילדים חסרי כל (Select Committee on the Education of Destitute Children). בין שאר הראיות היא מתחה ביקורת על כמרים קתולים שהזהירו ילדים צעירים של מהגרים אירים מלהשתתף בבית הספר המרופט שלה. היא גינתה את "האנגלו-אירים הנחותים" כמי שמשלבים "את חטאי האנגלים בעיירה מסחרית גדולה עם ....האופי הטבעי שלהם בצורה מאוד לא רצויה".
היא עוד אמרה: "אני יכולה רק לומר שהילדים אמרו לנו שהכמרים הלקו באחד המקרים ילד משום שהגיע לבית הספר שלנו, והפעילו השפעה חזקה מאוד כדי למנוע מהם לבוא, ושאני בעצמי ספגתי עלבונות ברחוב מילדים קתולים... שמרגישים בטעות שהם מפגינים את קנאותם לדת שלהם על ידי העלבת פרוטסטנטים".
הודו

בשנת 1866 ביקרה קרפנטר בהודו (שהייתה אז ועד 1947 בשלטון בריטי), ביקור ששאפה אליו מאז פגישתה עם ראג' רמוהון ראי בשנת 1833. היא ביקרה בכלכותה, מדרס ובומביי, וגילתה שרוב הבנות לא קיבלו חינוך מעבר לגיל שתים עשרה שנים, בעיקר בגלל מחסור במורות משכילות. במהלך ביקורה פגשה קרפנטר את קשוב צ'נדרה סן (אנ'), מנהיג תנועת ברהמו סמאז (אנ'). סן ביקשה ממנה להקים ארגון בבריטניה כדי לשפר את התקשורת בין הרפורמטורים הבריטים וההודים, דבר שעשתה ב-1870, והקימה את האגודה ההודית הלאומית (אנ'). היא ביקרה בבתי ספר, בתי חולים ובתי כלא רבים ועודדה את המנהלים הקולוניאליים ההודיים והבריטיים לשפר ולממן אותם. היא דאגה במיוחד מכך שהמחסור בחינוך נשי טוב הוביל למחסור במורות, אחיות ועובדות בכלא. אולם מרי קרפנטר (Mary Carpenter Hall) בבית הספר לבנות ברהמו בכלכותה הוקם כאנדרטת זיכרון לעבודה זו.
היא גם השתתפה בחנוכת האגודה בנגלית למדעי החברה, והפנתה מאמר למושל הכללי על הצעות לחינוך נשים, בתי ספר רפורמטוריים ושיפור תנאי הכליאה. היא חזרה להודו ב-1868 והשיגה מימון להקמת בית ספר רגיל לחינוך מורות הודיות. ב-1875 היא ערכה ביקור אחרון והצליחה לראות רבות מהתוכניות שלה בפעולה. היא גם הציגה הצעות לרפורמה בכלא ההודי למזכיר הממשלה ההודית.
אירופה ואמריקה

בקונגרס הבינלאומי לענישה ולכליאה (International Penal and Prison Congress) בשנת 1872 הקריאה קרפנטר מאמר על "העקרונות והתוצאות של בתי הספר הרפורמטוריים והמוסמכים באנגליה (The Principles and Results of the English Reformatory and Certified Industrial Schools). היא הקריאה ארבעים מאמרים בכנסים של האגודה הלאומית לקידום מדעי החברה (אנ') משנת 1857, נשאה הרצאות רבות בציבור ונודעה כאחד הדוברים הבולטים על רפורמה חברתית בעידן שבו מעט נשים נאמו אי פעם במפגשים ציבורים.
עבודתה של קרפנטר החלה כעת למשוך תשומת לב באירופה ומחוצה לה. לא כל תשומת לב כזו הייתה חיובית, האפיפיור פיוס התשיעי גינה את ספריה ואת יצירתה ב-1864. הנסיכה אלכסנדרה, נסיכת הסן, שהתעניינה ברפורמה חברתית, הזמינה אותה, יחד עם קתרין וינקוורת' (אנ'), לדרמשטאדט כדי לסייע בארגון קונגרס של נשים עובדות ב-1872. בפגישה זו נקבע לפעול למען "הכנה טובה יותר לחיי הבית" ו"להקדיש תשומת לב רבה יותר להתפתחות הנפשית של עניין בבעיות המעשיות של החיים". בסיום הפגישה הציעה קרפנטר הקמת איגוד בינלאומי לחינוך תעשייתי של נשים. היא המשיכה לנשאטל בשווייץ כדי ללמוד את מערכת הכלא של לואי גיום (Louis Guillaume), וב-1873 לאמריקה, שם פגשה פעילי ביטול העבדות כדוגמת ויליאם לויד גאריסון (אנ') ופרדריק דאגלס. היא ביקרה בבתי כלא ובשנת 1874 כתבה לאגודת הכלא של ניו יורק כדי להביע את דאגה לגבי "מצבם הנורא של בתי הכלא".
שארית חייה

קרפנטר תמכה בתנועה להשכלה גבוהה של נשים, ותמיד תמכה בעניין הפמיניסטי, אך במשך רוב חייה לא עשתה זאת בפומבי, מתוך אמונה שחוסר הפופולריות של התנועה למען זכות בחירה לנשים עלול לפגוע ברפורמות שלה בתחום החינוך והעונשין. אבל היא הופיעה ב-1877, שנת מותה, על במה ציבורית בבריסטול, ותמכה ב"אגודת בריסטול ומערב אנגליה למען זכות הבחירה לנשים" (Bristol and West of England Society for Women’s Suffrage). היא הוזמנה לראיון עם ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ופלורנס נייטינגייל בטירת וינדזור ב-1868.
קרפנטר מעולם לא נישאה, אבל היא אימצה ילדה בת חמש, רוזנה (Rosanna) ב-1858. היא מתה, בשנתה, ב"אכסניה האדומה" ביוני 1877 ונקברה בבית הקברות של ארנוס וייל. תהלוכת ההלוויה שלה הייתה באורך של 800 מטרים. מפגש ציבורי באוקטובר 1877 גייס 2,700 ליש"ט שהוקדשו לבתי הספר הרפורמטוריים שלה ואנדרטה בקתדרלת בריסטול.
מורשת

בית הספר הרפורמטורי בקינגסווד היה פעיל עד 1984 ומוסד האכסניה האדומה לבנות נסגר ב-1918. לקמפיינים של קרפנטר לרפורמת עונשין לנוער הייתה השפעה רבה על התפתחותו של משטר נאור יותר להתמודדות עם עבריינים צעירים. לכתביה, לאקטיביזם הפוליטי ולפניות הציבור שלה הייתה השפעה רבה על החינוך המתקן בבריטניה, אירופה, הודו ואמריקה וסייעו לחולל רפורמות גדולות במאה ה-19 וה-20. עם זאת, רבים מהגורמים לפשעי נוער נותרו כנראה ללא מענה אפילו בתחילת המאה ה-21, וכישלונות של בתי כלא לנוער עבריין עכשוויים ספגו ביקורת מצד גופים רשמיים.
מבחר מספריה

Morning and Evening Meditations, for Every Day in a Month. Boston: Wm. Crosby & H. P. Nichols, 1848
Memoir of Joseph Tuckerman, D.D., of Boston (U.S.). London: Christian Tract Society, 1849
Reformatory Schools: For the Children of the Perishing and Dangerous Classes and for Juvenile Offenders. London: C. Gilpin, 1851
Juvenile Delinquents, their Condition and Treatment. London: W. & F. G. Cash, 1853
Reformatories for Convicted Girls. Transactions of the National Association for the Promotion of Social Science, pp. 338–346, 1860
Six Months in India. London: Longmans, Green and Co, 1868
Female Life in Prison with Robinson, Frederick William. London: Hurst and Blackett, 1862
Our Convicts. London: Longman, Green, Longman, Roberts & Green, 1864
The Last Days in England of the Rajah Rammohun Roy. London: Trubner and Co, 1866
Reformatory Prison Discipline: As Developed by the Rt. Hon. Sir Walter Crofton, in the Irish Convict Prisons with Crofton, William. London: Longmans, Green and Co, 1872
Memoir of the Rev. Lant Carpenter, LL.D. with Russell Lant Carpenter. London: E.T. Whitfield, 1875
An address on prison discipline and juvenile reformatories. W. Jones, 1876
ביאורים

1 2  Ragged school, סוג של ארגון צדקה שהוקדש לחינוך חינם של ילדים חסרי כל בבריטניה של המאה ה-19. בתי הספר הוקמו באזורים של מעמד הפועלים ויועדו לצעירים חסרי כל בחברה, שלעיתים קרובות הודרו מחינוך בית ספר של יום ראשון בגלל המראה המוזנח שלהם והתנהגותם המאתגרת
לא דופקות חשבון (2002)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  בוב דולמן
 הופק בידי:  מרק ג'ונסון
 תסריט:  בוב דולמן
 עריכה:  ארם נגוגסיאן
 שחקנים ראשיים:  גולדי הון סוזן סרנדון ג'פרי ראש
 מוזיקה:  טרבור רבין
 צילום:  קרל ולטר לינדנלאוב
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרצ'לייט פיקצ'רס 
 חברה מפיצה:  Searchlight Pictures
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  8 בספטמבר 2002
 משך הקרנה:  98 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט חבר'ה נשי, סרט קומדיה 
 מקום התרחשות:  אריזונה 
 תקציב:  10,000,000 דולר
 הכנסות:  38,100,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   bangersisters
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
לא דופקות חשבון (באנגלית: The Banger Sisters) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2002, שנכתב והופק בידי בוב דולמן, עם גולדי הון, סוזן סרנדון וג'פרי ראש בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על שתי נשים בגיל הביניים, שהיו בצעירותן חברות ומעריצות של זמרים, שנפגשות לאחר עשרים שנה ומתמודדות עם הבדלי המעמדות ביניהן.
הסרט התקבל בביקורות מעורבות, אך זכה להצלחה מסחרית גדולה.
גולדי הון הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
תקציר העלילה

סוזט (גולדי הון) היא מוזגת ותיקה במועדון ויסקי אה גוגו בלוס אנג'לס. היא מפוטרת וחוזרת עצובה לדירתה כדי לחשוב מה תעשה. היא פותחת קופסה ישנה ושולפת משם תמונות של חברתה וויני (סוזן סרנדון) שגרה כעת בפיניקס, אריזונה. בשנות העשרים שלהן הן היו חברות צמודות ומעריצות ("גרופיות") של זמרים כמו פרנק זאפה וג'ים מוריסון, עשנו סמים וקיימו סקס פרוע עם הזמרים שהופיעו במועדון.
סוזט מחליטה לנסוע לוויני בתקווה שתוכל לעזור לה. בדרך נגמר לה הדלק ואין לה כסף מזומן למלא את המכל. בתחנת הדלק היא פוגשת בהארי פלאמר (ג'פרי ראש) שמוכן לממן לה את הדלק כדי שתסיע אותו לפניקס.
הארי הוא תסריטאי מתוכל ונוירוטי בן חמישים שמאשים את אביו בכל הצרות שלו ונוסע לפיניקס עם אקדח ובו קליע אחד כדי לחסל את אביו.
בפיניקס הם נפרדים, הארי שוכר חדר במלון וסוזט נוסעת לוויני אך מתברר לה שוויני גרה בווילה מפוארת עם בעל ושתי בנות והיא לא רוצה להפריע, חוזרת למלון וכופה עצמה על הארי. במלון נערכת מסיבת צעירים ובתה של וויני האנה, חשה ברע ומקיאה לאחר שבלעה סמים. סוזט מטפלת בה ומביאה אותה לוויני שמופתעת לראות את חברתה לאחר עשרים שנה.
וויני כעת היא לאוויניה, אשה מכובדת ומקובלת בחברה הגבוהה בפיניקס, נשואה לריימוד (רובין תומאס), עורך דין מצליח ומפורסם בעל שאיפות פוליטיות ואם לשתי מתבגרות בעיתיות, האנה (אריקה כריסטנסן) וג'ינג'ר (אווה אמורי).
וויני מקבלת אותה בקרירות מופגנת כי אינה רוצה שבני משפחתה יידעו על עברה הפרוע. לאחר זמן קצר היא "מתאוששת" ומחליטה לחוות עם סוזט את חייה הקודמים, היא מסתפרת קצר, לובשת מכנסיים הדוקים ונועלת נעלי עקב גבוהים והן הולכו לבלות במועדון, שותות לשכרה ומעשנות ג'וינט. הן חוזרות מאוחר לווילה ווויני מראה לסוזט תמונות של אברי מין של זמרים שהן צילמו. עשן המריחואנה מפעיל את חיישן העשן ובני משפחתה של וויני מתעוררים ומוצאים את וויני במצב מביך.
לבסוף מקבלים בני המשפחה את עברה של וויני בהבנה והאנה אומרת בנאום סיום בית הספר כי גם המורים, התלמידים וההורים צריכים להפסיק להתנהג באופן מזויף ולדבוק באמת.
סוזט וויני חוזרים למלון ומוצאים שהארי נעלם עם אקדחו. הם מוצאים אותו בבית קברות שם נקבר אביו לאחרונה. סוזט לוקחת ממנו את האקדח ויורה את הקליע היחיד באוויר.
סוזט נפרדת באהבה מוויני ומשפחתה וחוזרת ביחד עם הארי ללוס אנג'לס. הארי מרוצה כעת כי סיפורה של סוזט מהווה לו חומר והשראה לכתיבה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| גולדי הון | סוזט |  |
| סוזן סרנדון | וויני קינגסלי |  |
| ג'פרי ראש | הארי פלאמר | תסריטאי |
| אווה אמורי | ג'ינג'ר קינגסלי |  |
| אריקה כריסטנסן | האנה קינגסלי |  |
| רובין תומאס | ריימונד קינגסלי |  |
ריקוד לאור ירח (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  קריסטן שרידן
 הופק בידי:  ריצ'רד לוויס 
 תסריט:  ניק קסל, ג'יימס הארט 
 עריכה:  ויליאם שטיינקמפ 
 שחקנים ראשיים:  פרדי היימור, קרי ראסל, ג'ונתן ריס מאיירס
 מוזיקה:  מארק מנקינה 
 צילום:  ג'ון מת'יסון 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Warner Bros. Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 בדצמבר 2007 
 משך הקרנה:  115 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מוזיקלי, סרט פעולה, סרט רומנטי 
 מקום התרחשות:  ניו יורק, סן פרנסיסקו, שיקגו 
 הכנסות באתר מוג'ו:   augustrush
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
"ריקוד לאור ירח" (באנגלית: August Rush) הוא סרט דרמה שיצא לאור בשנת 2007, בבימוי קריסטן שרידן ובכיכובם של פרדי היימור, קרי ראסל וג'ונתן ריס מאיירס.
תקציר העלילה

הסרט מספר על ילד פלא מוזיקלי בשם אוגוסט. אמו לילה, צ'לנית מוצלחת ואביו לואי, אליל רוק נפגשו לילה אחד, לילה ששינה את גורלם. נאמר ללילה כי בנה התינוק מת בלידה אך מגלה כעבור זמן מה כי בנה נמסר לאימוץ ויוצאת אחר מסע חיפושים אחריו, בעוד שאוגוסט בנה בורח מבית היתומים כדי למצוא אותם. במקביל, לואי חוזר לניו יורק בחיפוש אחר לילה ובניסיון להחזיר את המוזיקה שנעלמה מתוכו. אוגוסט מתחבר לקבוצת ילדי רחוב שמזמרים תחת הדרכה של קוסם, איש לא סימפתי במיוחד, שזהותו מסתורית ומאיימת. אוגוסט מצליח לברוח ומגיע לבית ספר הנחשב ביותר למוזיקה בג'וליארד, הוא הופך אט אט למנצח בעל כישרון יוצא דופן. הוא מנצל את כישרונו המוזיקלי בחיפוש אחר הוריו הביולוגיים על מנת להתאחד למשפחה אחת בפעם הראשונה, דבר אשר זוכה להצלחה לבסוף.
ביקורות ופרסים

הסרט זכה לביקורות מעורבות. השיר "Raise It Up" מתוך פסקול הסרט היה מועמד לפרס אוסקר.
צוות השחקנים

פרדי היימור
קרי ראסל
רובין ויליאמס
ג'ונתן ריס מאיירס
טרנס הווארד
אהרון סטאטון
אלכס או'לאפלין
ספגת המוח

| --- | --- |

פרה החולה בפרה משוגעת. בשל מחלתה היא אינה יכולה לעמוד על רגליה.
 תחום:  פתוגנזה 
 תסמינים:  חרדה, אטקסיה, אדם רגיש מאוד 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D016643
 
סַפֶּגֶת המוח של הבקר (או חֹלִי הַמּוֹחַ הַסְּפוֹגָנִי .; או מחלת הפרה המשוגעת; באנגלית: Bovine Spongiform Encephalopathy, ובראשי תיבות: BSE) היא מחלת בקר, שכאשר היא מועברת לאדם היא גורמת למחלה דמוית מחלת קרויצפלד-יעקב (CJD).
זוהי אחת המחלות הבודדות הנגרמות על ידי פריונים - חלבונים אשר בשל פגם בקונפורמציה שלהם יוצרים משקע עמילואידי[דרוש מקור]. זהו משקע רעיל הגורם לתמותת נוירונים וכתוצאה מכך להיווצרות חללים ברקמת המוח עד שהיא הופכת ספוגית (ומכאן שם המחלה). ספגת המוח, ככל מחלות הפריונים, היא חשוכת מרפא וגורמת למוות תוך כמה חודשים מהופעת התסמינים הראשונים.
באמצע שנות ה-90 חלה התפרצות של מחלת הפרה המשוגעת בבריטניה (משערים שהמגפה החלה כבר באמצע שנות ה-80). המחלה התפשטה בקרב אוכלוסיית הפרות של בריטניה בשל הנוהג להאכילן בבשר טחון העשוי מבשר פרות, שחלקן היו חולות במחלה זו. פרות שמוחן הכיל את הפריון, ואשר בשרן נטחן והפך למזון, העבירו בקלות את המחלה לפרות שניזונו ממנו. להתפרצות בבריטניה היו השלכות כלכליות חמורות (יצוא הבשר מבריטניה הופסק לחלוטין למשך כמה חודשים) ואלפי פרות הושמדו בניסיון למגר את המחלה.
ביקורת הושמעה בעקבות התפרצות המחלה. האכלת פרות בבשר טחון החליפה את הנוהג הקודם, להאכילן בסויה, זאת משיקולים כלכליים. בארצות הברית מואכלות רוב הפרות בסויה, כיוון שגידול צמח זה בכמויות גדולות אפשרי; בצפון אירופה קיימים תנאים המקשים על גידול סויה. באוסטרליה ובניו זילנד לא נרשם אף לא מקרה אחד של BSE. הפרות במדינות אלו רועות בצורה חופשית וניזונות מעשב.
משערים כי כ-400,000 פרות נגועות חדרו לשוק המזון מאז פרוץ המגפה. בני אדם אשר צרכו מוצרי בשר חלו בזן חדש של מחלת קרויצפלד-יעקב (CJD). מאז פרוץ המגפה בבריטניה חלו במחלה 148 איש במדינה זו, וכן 6 בצרפת ואחד באיטליה. היות שהמחלה דוגרת בגוף האדם במשך שנים ארוכות לפני שהיא פורצת, גם נכון לשנת 2015, לאחר מיגור המגפה, מתגלים מדי פעם אנשים החולים במחלה - כך שטרם ניתן להעריך את מידת הנזק הכולל שנגרם.
ראו גם

מחלת קרויצפלד-יעקב
מחלות הקשורות לחלבון הפריון
חוסר שינה תורשתי קטלני
קניבליזם
מחלת קורו
הערות שוליים

↑  https://terms.hebrew-academy.org.il/munnah?KodErekhSafot=22024
↑  לא ברור שהפריונים הורגים נוירונים על ידי יצירת משקע עמילואידי כמו באלצהיימר
↑  ,שאלות ותשובות באתר מועצת החלב. (נצפה ב-12 במרץ 2025)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012440954305171  BnF: cb123825025 (data)  LCCN: sh91004265  NDL: 00907989  NKC: ph136935 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
יעקב פרים

| --- | --- |

 לידה:  1 במאי 1852 קרמנד, הונגריה 
 פטירה:  23 באפריל 1919 (בגיל 66) בודפשט, הרפובליקה הסובייטית ההונגרית 
 שם לידה:  Frim Jakab Hirsch 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 
יעקב הירש פרים (בהונגרית: Frim Jakab;‏ 1 במאי 1852, קרמנד – 23 באפריל 1919, בודפשט) היה מורה, מורה לחינוך מיוחד. פרים היה הראשון בהונגריה שחשף את גורלם הקשה של נכי הנפש והקים עבורם מוסד חינוכי (ראקושפלוטה, 1875). לשמו קשור הכנסת המושג "חינוך מיוחד" לספרות הפדגוגית ההונגרית.
ביוגרפיה

יעקב הירש פרים נולד כבנם של פרנץ פרים ושל רוזליה קוֹהְן (כהן). הוא המשיך את לימודיו בתיכון בעיר נג'קניז'ה. כבר מגיל צעיר, מגיל 14, התעניין באנשים עם מוגבלות והחליט שהוא רוצה לעזור להם בעתיד. הוא הפך למורה ולימד בוואראשדין, סנטפטרפה, בעיירת מולדתו קרמנד ובשארוואר. הוא סיים את קורס המורים המשלים בקסג ולאחר מכן פנה למכללה להכשרת מורים לבית ספר תיכון בבודפשט. הוא קיבל שם אכן תעודת הוראה לבית ספר תיכון. בהמלצת ובתמיכת שניים ממוריו, שלח אותו במלגה שר התרבות החינוך והדתות אגושטון טרפורט למסע לימודי אירופי. פרים למד שם את פעילות מוסדות הרפואה ב: צרפת, הולנד, גרמניה ורוסיה כדי ליצור מוסד רפואי דומה בהונגריה. ב-1 בנובמבר 1875, פתח את בית החולים "מונקה" (Munka - שפירושו עבודה) בראקושפלוטה, (כיום חלק מבודפשט, כרובע 15) שהתבסס בחלקו על ניסיונו ומומחיותו. ב-1896, עקב בעיות כלכליות מתמשכות, הוא הציע את בית החולים למדינה שקיבלה אותו לידיה, העבירה אותו לבודה, אך פרים נשאר מנהלו עד מותו. אחיו אנטל פרים (1855–?) היה אף הוא פדגוג מיוחד והפעיל מוסד פרטי לחירשים (1885–1897).
בנוסף לעבודה החינוכית והמעשית, הוא ביצע עבודה מדעית ענפה. פרים תמיד עקב אחר המחקר העדכני ביותר בפסיכולוגיה ובפסיכיאטריה, ובכך הצליח לעצב ולשכלל את המתודולוגיה של החינוך המיוחד.
פרים הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
משפחתו

אשתו הייתה אנה גולדרייך (1852–1944).
ילדיהם:
אולגה פרים (1877–?). בעלה, איגנץ נויברגר, היה סוחר עצים.
ארתור פרים (1878–1905) היה רופא.
ארנקה קרמנדי-פרים (1879–1951). בעלה היה אישטוואן אשר (1874–1938).
אדן קורמנדי-פרים (1881–1956)
מרגיט פרים (1883–1965). בעלה גזה פוגאן (במקור פיליפ פיק) היה רוקח.
ארווין קרמנדי-פרים (1885–1939) היה צייר.
ינה קרמנדי-פרים (1886–1959) היה פסל ומדליסט.
פרנץ פרים (1888–1903)
איבויקה פרים (1890–?).
עבודותו > פעילות מעשית > כמועמד למורה

עוד כמועמד למורה, הוא הכיר פסיכולוגים אירופאים מפורסמים וראשי כמה מכונים אירופאים. בסיוע הידע שלהם, הוא תיאר את רעיונותיו. הוא כינה את נושא הטיפול, החינוך והתעסוקה של אנשים שננטשו על ידי כולם כשיתוף פעולה אנושי בסיסי וכחובת החברה.
עבודותו > פעילות מעשית > הקמת מוסד חינוכי

פרים היה הראשון שהקים מוסד חינוכי לנכי נפש ב-1875 (מכונה היום מוגבלות שכלית התפתחותית). הוא למד עבודה פדגוגית מיוחדת ברחבי אירופה. לרוע המזל, המכון שלו שנקרא מונקה נאבק בבעיות כלכליות במשך שנים רבות, למרות הגביות והתרומות החברתיות. הוא נתמך רק בעזרת קרנות התרומה והרכוש הפרטי שלו. על אף כל אלה, המכון התפתח, האיכות והרמה הוכרו באמצעות התוצאות שהשיג. משנת 1877 הוא הפך ל"מכון ההונגרי הראשון לטפשים, לחינוך ולטיפול",  שם משונה במונחים של היום, אותו הקים על חשבונו. המכון התפתח רבות, אך בשנת 1896, עקב קשיים כלכליים, נאלץ להציעו למדינה.
עבודותו > פעילות מעשית > חשיבות המכון

בפעילותו הניח פרים את היסודות לא רק לחינוך מתקן מוסדי של נכי נפש, אלא גם למוסדות סיעודיים. העיתונות בת זמנו סיקרה את עבודתו של יעקב פרים, מכמה סיבות: חידוש המקרה, כמו גם הביקוש המוגבר לנושא. פרים הכריז על קדימות החינוך, הפקיד את ניהול המכון בידי מורים וראה בחינוך הדתי את הכלי המרפא והחינוכי העיקרי.
עבודותו > פעילות מדעית

בנוסף לעבודה חינוכית מעשית ביצע פרים גם עבודה מדעית ענפה. בנוסף לחינוך ולטיפול בחולים, הוא עקב כל הזמן אחר התוצאות והמחקרים העדכניים ביותר בפסיכיאטריה ובפסיכולוגיה והצליח לעצב בעזרת אלו את מתודולוגיית הפדגוגיה המיוחדת שלו. בשנת 1884 הכניס יעקב פרים את המושג פדגוגיה מיוחדת, כלומר חינוך מיוחד, לספרות הפדגוגית ההונגרית.
לפי החלוקה שלו, יש שלוש דרגות של קהות ילדותית:
אטומים שניתן לאמן אותם
רפה נפש המסוגלים להתפתח
רפה נפש שיכולים להיות כשירים בחברה
עם זאת, המושגים שבהם השתמש לא הובהרו כראוי. הוא קרא לטיפשות מחלת נפש והצהיר כי אי-שפיות, שהיא גם מחלת נפש, אינה זהה לטיפשות. הוא גם לא הגדיר כראוי את מטרת החינוך המרפא שלו.
עבודותו > שיטותיו וגישתו לחינוך

פרים ראה במוזיקה את אחד הכלים החינוכיים החשובים ביותר, כמו גם את פיתוח הזיכרון על ידי חזרה על סיפורים שוב ושוב. הוא הפנה את תשומת לב המורים ליחס אוהב ולרמה גבוהה של סבלנות:
"יש להתייחס לכל ילד בנפרד, על המורה להתבונן או ללמוד כיצד להתייחס אליו וכיצד להתגבר על החולשות המחזיקות את הגוף והרוח שבויים. לא ניתן לקבוע כללים מדויקים בעניין זה; דבר אחד קבוע: על המורה למשוך אליו את הילדים דרך יחס אוהב, כדי להשיג עליהם השפעה" (פרים, 1884)
בלימודים, לאחר הוראת הכנה, הוא העדיף חינוך בהתבוננות. הוא הבין שחשוב להכיר גם את הנתונים הקודמים ואת אירועי חייו של הילד וכך גילה בעצם את קודמו של מה שנקרא היום גיליון תולדות החולה.
הוא לא הכין תוכנית לימודים או לוח לימודים, הוא רשם את העקרונות והשיטות שלו בקווים כלליים. פרים חקר את המקצועות שבהם יכלו תלמידיו לפעול עצמאית. לדבריו, היה צריך ללמד מקצוע מועיל למוגבלים שכלית, כדי לסייע להם להשתלב בחיים. לדבריו, בסיס החינוך הוא להרגיל לציות, לסדר ולחיי חברה.
"לא מספיק להגן על ילדים עם מוגבלות נפשית ולהקים להם מקלט, אלא צריך לרפא, לחנך ולהכשיר אותם כך שיוכלו להפוך למועילים לחברה לפחות חלקית".
עבודותו > מטרותיו

הוא ועמיתיו תכננו להחזיר את פגועי הנפש לחיים הרגילים, בעזרת החברה כולה, למצוא להם מקום המתאים ליכולותיהם ולהסב את תשומת לב הציבור לגורלם העגום של מטופליהם וליצור את שיתוף הפעולה האפשרי הרחב ביותר.