stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החזית הלאומית של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית
המפלגות המרכיבות של החזית

| מפלגה | נוסדה | התפרקה | מושבים בפולקסקאמר (1986) |
| --- | --- | --- | --- |
| מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (SED) | 21 באפריל 1946 | 16 בדצמבר 1989 | 127 |
| האיחוד הנוצרי-דמוקרטי (CDU) | 26 ביוני 1945 | 1/2 באוקטובר 1990 | 52 |
| המפלגה הליברל-דמוקרטית של גרמניה (LDPD) | 5 ביולי 1945 | 11 באוגוסט 1990 | 52 |
| מפלגת האיכרים הדמוקרטית של גרמניה (DBD) | 17 ביוני 1948 | 15 בספטמבר 1990 | 52 |
| המפלגה הלאומית-דמוקרטית של גרמניה (NDPD) | 5 במאי 1948 | 27 במרץ 1990 | 52 |
תנועות המונים בחזית הלאומית שיוצגו בפולקסקאמר

| ארגון | נוסד | התפרק | מושבים בפולקסקאמר (1986) |
| --- | --- | --- | --- |
| פדרציית האיגודים המקצועיים החופשיים הגרמנים. (FDGB) | 1946 | 1990 | 61 |
| הנוער הגרמני החופשי (FDJ) | 1946 | קיים היום | 37 |
| ליגת הנשים הדמוקרטית של גרמניה (DFD) | 1947 | 1990 | 32 |
| האגודה התרבותית של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (KB) | 1945 | 1990 | 21 |
| אגודת האיכרים עבור עזרה הדדית (VdgB) | 1945 | 1994 | 14 |
היסטוריה

החזית הלאומית הייתה ממשיכת דרכו של "הבלוק הדמוקרטי" אשר נוסד בשטח הכיבוש הסובייטי. החזית עצמה נוסדה ב-30 במרץ 1950. היא פעלה דרך יצירת יחס יציב וכללי של חלוקת כיסאות (בין מפלגות החזית וארגוני ההמונים אשר נשלטו על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה) אשר נשלח בצורה של רשימה יחידה של מועמדים בכל בחירות לפולקסקאמר. המושבים בפולקסקאמר ניתנו על בסיס של מכסה מאשר על בסיס קולות. מכיוון שלבוחרים הייתה רק האפשרות של אישור או דחיית הרשימה בבחירות "לא כל-כך סודיות", הרשימה "זכתה" עם תמיכה אנונימית "רחבה".
אף על פי שלהלכה בלבד זאת הייתה קואליציה מבוססת ורחבה, במציאות מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה הייתה המפלגה היחידה עם כח אמיתי. בכך שהמפלגה הבטיחה את הרוב הקומוניסטי ברשימות, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה הרכיבה מבעוד מועד את הרכב הפולקסקאמר.
ב-1950 ו-1951, הדחייה הציבורית של הרשימה על ידי כמה פוליטיקאים גרמניים נגמרה בכליאה של כמה מהם על "דחיית החוק האלקטורלי של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית" (למשל, מנהיג המפלגה הליברל-דמוקרטית, גותר סטמפל). אף על פי שמפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה נהייתה מפלגה סטליניסטית "מהסוג החדש" ביצירת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, המפלגות האחרות ב"קואליציה" לא התרפסו באופן מוחלט כל הזמן לפקודת המפלגה. עם זאת, החברים האמיצים יותר של המפלגות המרכיבות הודחו, והמפלגות כולן נהיו שותפות נאמנות של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. עד לזמן זה, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה כבר הספיקה לטהר כמה מחבריה בעלי קו המחשבה העצמאי גם כן. לחזית בנקודה זו היו מאפיינים דומים לארגונים דומים בגוש המזרחי. בשלושת העשורים הבאים, המפלגות המינוריות נאלצו לקבל את "התפקיד המנהיג" של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה כתנאי לקיומן ההמשכי.
ב-1 בדצמבר 1989, החזית איבדה מכוחה כאשר הפולקסקאמר מחק את ההתניה של חוקת גרמניה המזרחית שנתנה מונופול כח למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. ארבעה ימים לאחר מכן, האיחוד הנוצרי-דמוקרטי והמפלגה הליברל-דמוקרטית, עזבו את החזית. ב-16 בדצמבר מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה אשר הפכה למפלגה סוציאליסטית דמוקרטית, עברה רפורמה לתוך מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי. ב-20 בפברואר 1990, התיקון לחוקה אשר ציין את החזית הוסר מהחוקה.
הערות שוליים

↑  Andreas Malchya: Der Ausba des neuen Systems 1949 bis 1961, Bundeszentrale für politische Bildung, last retrieved 2019-05-01.
↑  "Aufruf der Liberal-Demokratischen Partei Deutschlands an das deutsche Volk vom 5. Juli 1945" (PDF) (בגרמנית). אורכב מ-המקור (PDF; 1,0 MB) ב-2018-10-25. נבדק ב-2017-10-20. Digitalisat des Archivs des Liberalismus
↑  "DDR-Lexikon: NDPD". www.ddr-wissen.de.
↑  http://www.ddr-lexikon.de/Nationaldemokratische_Partei_Deutschlands
↑  Eugene Register-Guard October 29, 1989. p. 5A.
↑  Kurt Sontheimer & Wilhelm Bleek. The Government and Politics of East Germany. New York: St. Martin's Press. 1975. p. 66.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007379294705171  GND: 4041289-1  LCCN: n50066125  NKC: ko2007393075  VIAF: 150746401   WorldCat (עם VIAF): 150746401
טנג'יר

מגדלור בכף ספרטל בכניסה המערבית למצר גיברלטר
טַנְג'יר (בערבית: طنجة - טנג'ה; בערבית מרוקאית: طانجا, תעתיק מדויק: טאנג'א; בברברית: ⵟⴰⵏⵊⴰ – טַנְזַ'ה; בצרפתית: Tanger – תַּנְזֵ'ה; בספרדית: Tánger – תַּנְחֶר; בלטינית Tingis – תִּינְגִּיס) היא עיר נמל בצפון מרוקו ובירת מחוז טנג'יר-תטואן-אל-חוסיימה. העיר שוכנת בכניסה המערבית למצר גיברלטר, בו נפגש הים התיכון עם האוקיינוס האטלנטי, כ-12 ק"מ ממזרח לכף ספרטל. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2024, התגוררו בטנג'יר כ-1.275 מיליון בני אדם, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה במרוקו, אחרי קזבלנקה.
העיר הייתה מושבה פיניקית, תחת השם "תנג", "תנגא", "תינגא" או "תתגא".
היסטוריית העיר הושפעה רבות ממגוון תרבויות, החל מהמאה ה-10 לפנה"ס אז הוקמה על ידי הפיניקים, שבזמנם הפכה לעיר אסטרטגית ומרכז מסחר, ובמשך ההיסטוריה היוותה מרכז פעילות לתרבויות שונות. ב-1923 הוקם בעיר ובסביבתה האזור הבינלאומי של טנג'יר, שנוהל בידי המעצמות הקולוניאליות והפך למוקד פעילות של דיפלומטים, מרגלים, אנשי בוהמה, סופרים ואנשי עסקים רבים מאירופה ומאמריקה. מעמד זה הסתיים עם עצמאות מרוקו בין השנים 1956 ל-1960.
עם תחילת המאה ה-21 עברה טנג'יר תהליכי פיתוח ומודרניזציה מהירים, כמו הקמת נמל תעופה, מרכז עירוני, אצטדיון כדורגל, רובע עסקים מודרני ופרויקטים תיירותים לחופי המפרץ, כמו גם נמל טנג'יר-מד החדש.
היסטוריה

טנג'יר נוסדה על ידי הפיניקים לכל המאוחר במאה ה-8 לפנה"ס, וייתכן שכבר במאה ה-10 לפנה"ס. ברוב הקברים הברבריים בסביבות טנג'יר עד המאה ה-6 לפנה"ס נמצאו תכשיטים פוניים, מה שמעיד על סחר פורה עד אז. הקרתגים פיתחו את טנג'יר כנמל חשוב של אימפריית קרתגו עד המאה ה-5 לפנה"ס. במשך זמן רב שמרה העיר על המסורות הפיניקיות, והנפיקה מטבעות ברונזה עם תבליטי המלכים המאורטניים וכתב פוני. תחת השלטון הרומאי נחקקו על המטבעות שהונפקו ראשיהם של אוגוסטוס ואגריפס עם אותיות לטיניות מצד אחד, אך מצדם השני נחקקה דמותו של האל הפיניקי-כנעני בעל, מה שמעיד שהמסורת הפיניקית עדיין נמשכה אז.
היוונים הכירו את העיר בשם טינגיס ותיעדו, אם כי בשינוי מסוים את האגדות הברבריות על הקמתה. לפי האגדות, טינג'יס הייתה כביכול בתו של אטלס ואלמנתו של אנטאוס, ששכבה עם הרקולס וילדה לו את בנו סיפקס. לאחר מותה ייסד ספיקס את הנמל וקרא לו על שמה לכבודה.
בתקופה הרומית טינגיס קיבלה זכויות עירוניות מסוימות על ידי אוגוסטוס, ומאוחר יותר הפכה למושבה רומית על ידי קלאודיוס, שהכתירה לבירת פרובינקית מאוריטניה טינגיטה.
היסטוריה > ימי הביניים > הכיבושים הוונדלים והביזנטים

בשנת 429 עשרות אלפי ונדלים, תחת פיקודו של המלך גאיזריק, חצו מאירופה לצפון אפריקה וכבשו את טינגיס ומאוריטניה, עד קלמה במזרח. הפחישה הוזמנה ככל הנראה על ידי מושל אפריקה בוניפציוס, שחשש ממלחמה האלמנה הקיסרית גאלה פלסידיה.
עם זאת, כשנודע לבוניפציוס כי הוא והקיסרית עברו מניפולציות על ידי הגנרל הרומאי פלביוס אטיוס, הוא החל לנסות לאלץ את הוונדלים לשוב לספרד, אך הובס בקרב בקלמה ב-431. עם הזמן הונדלים איבדו את השליטה בטינגיס ובשאר מאוריטניה במהלך התקוממויות ברבריות שונות.
בשת 533 טינגיס נכבשה מחדש על ידי הצבא הביזנטי בפיקודו של בליסריוס, הגנרל של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, כחלק ממלחמת הוונדלים. עם זאת, הממשל הפרובינציאלי החדש הועבר לסאוטה, שכונתה ספטם, שניתן היה להגן עליה יותר.
בסביבות 618 השלטון הביזנטי באזור כנראה נכנע ללחץ ממלכת ספרד הוויזיגותית.
היסטוריה > התקופה המודרנית המוקדמת

הפורטוגזים החלו את התפשטותם הקולוניאלית על ידי כיבוש סאוטה, כתגמול על הפיראטיות שפעלה ממנה. החל משנת 1415 טנג'יר הפכה למטרה מרכזית עבור הפורטוגזים, שניסו לכבשה ללא הצלחה ב-1437, 1458 ו-1464, עד שבאוגוסט 1471 הצליחו הפורטוגזים לכבוש את העיר ללא התנגדות, לאחר שחיל המצב המוסלמי בעיר נמלט ממנה עם היוודע כיבושה של אסילה. לאחר הכיבוש, כמו בסאוטה, הסבו הפורטוגזים את המסגד הראשי שבה לכנסיית הקתדרלה של העיר, שעוטרה ושופצה עוד מספר פעמים בתקופת שלטון הפורטוגזים. בנוסף לקתדרלה, בנו הפורטוגזים בעיר בתים בסגנון אירופאי וקפלות ומנזרים פרנציסקניים ודומינקניים.
ערים תאומות

לטנג'יר ברית ערים תאומות עם הערים:
מרוקו קזבלנקה, מרוקו (מ־2004)
ארצות הברית פסדינה, קליפורניה, ארצות הברית
פורטוגל פארו, פורטוגל (מ־1954)
ספרד קדיס, ספרד
ספרד אלגסיראס (אנ'), ספרד
תוניסיה ביזרטה, תוניסיה
בלגיה לייז', בלגיה (מ־2006)
צרפת מץ, צרפת
צרפת מולן, צרפת
צרפת בוז'אנסי (אנ'), צרפת
צרפת סנט דניס, צרפת
הפיליפינים דאגופון (אנ'), הפיליפינים
הערות שוליים

1 2  Tanger - Tétouan - Al Hoceïma (Morocco): Urban Communes and Urban Centers in Provinces and Prefectures - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
| סמל האימפריה הפורטוגזית |
| --- | --- | --- |
| צפון אפריקה | אגוז (1506–1525) • אל קאסר אס-סגיר (1458–1550) • ארזילה (1471–1550, 1577–1589) • אזמור (1513–1541) • סאוטה (1415–1640) • מזאגאן (1485–1550, 1506–1769) • אסואירה (1506–1525) • ספים (1488–1541) • אגאדיר (1505–1769) • טנג'יר (1471–1662) • ואדאן (1487–אמצע המאה ה–16) |  |
| אפריקה שמדרום לסהרה | אקרה (1557–1578) • אנגולה (1575–1975) • אנובון (1474–1778) • ארגן (1455–1633) • קבינדה (1883–1975) • כף ורדה (1642–1975) • סאו ז'ורז'ה דה מינה (1482–1637) • ביוקו (1478–1778) • חוף הזהב הפורטוגזי (1482–1642) • גינאה ביסאו (1879–1974) • מלינדה (1500–1630) • מומבסה (1593–1698, 1728–1729) • מוזמביק (1501–1975) • קילווה קיסיוואני וסונגו מנארה (1505–1512) • טירת סאו זואו בפטיסטה דה אז'ודה (1680–1961) • סאו טומה ופרינסיפה 1753–1975 • סוקוטרה (1506–1511) • זנזיבר (1503–1698) • זיגינשור (1645–1888) |  |
| מערב אסיה | בחריין (1521–1602) • הורמוז (אנ') (1515–1622) • מסקט (1515–1650) • בנדר עבאס (1506–1615) |  |
| תת-היבשת ההודית | ציילון הפורטוגזית (1518–1658) • לקשאדוויפ (1498–1545) • האיים המלדיביים (1518–1521, 1558–1573) • וסאי-ויראר (1535–1739); מומבאי (1534–1661); קז'יקוד (1512–1525); קנאנור (1502–1663); צ'אול (1521–1740); צ'יטגונג (1528–1666); קוצ'י (1500–1663); קאנור (1536–1662); דאדרה ונאגר הבלי (1779–1954); דאמאן (1559–1962); דיו (1535–1962); גואה וגואה העתיקה (1510–1962); הוגלי (1579–1632); נגפטינאם (1507–1657); פוליקאט (1518–1619); פאליפורם (1502–1661); סלסט (1534–1737); מצ'יליפטנאם (1598–1610); מנגלור (1568–1659); סוראט (1540–1612); טהואוטהוקודי (1548–1658); סן תומא דה מליאפור (1523–1662; 1687–1749) |  |
| מזרח ודרום מזרח אסיה | איי בנדה (המאה ה-16 עד המאה ה-18) • פלורס (המאה ה–16 עד המאה ה–19) • מקאו (1557–1999) • מקאסאר (1512–1665) • מלאקה (1511–1641) • איי מאלוקו (אמבון 1576–1605, טרנאטה 1522–1575, טידורה 1578–1650) • נגסאקי (1571–1639) • טימור הפורטוגזית (1702–1975) |  |
| אמריקה הצפונית | ניופאונדלנד (1501–1570?) • לברדור (1501–1570?) נובה סקוטיה (1519–1570?) |  |
| אמריקה המרכזית והדרומית | ברזיל (1500–1822) • ברבדוס (1536–1620) • הפרובינציה הציספלאטינית (1808–1822) • גיאנה הצרפתית (1809–1817) • קולוניה דל סקרמנטו (1680–1777) |  |
| מדיירה והאיים האזוריים | שתי קבוצות איים אלה היוו חלק מהאימפריה הפורטוגזית החל במאה ה-15, וב-1976 היו למחוזות אוטונומיים. |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559497505171  BNE: XX450798  BnF: cb12323335k (data)  GND: 4105771-5  ISNI: 0000 0001 1230 0260  LCCN: n82094861  MusicBrainz: 8532b68f-24a9-4522-b816-1e5558afe55a  NARA: 10044562  NKC: ge311528  SUDOC: 027264416  VIAF: 152467358   WorldCat (עם VIAF): 152467358
המלחמה העות'מאנית-פולנית (1683–1699)

המלחמה העות'מאנית-פולנית (1683–1699), הייתה המלחמה השלישית מהמלחמות העות'מאניות-פולניות או מלחמת הליגה הקדושה, והיא מתייחסת לצד הפולני של המלחמה הטורקית הגדולה. המלחמה החלה עם הניצחון הפולני הגדול בקרב וינה בשנת 1683, והסתיימה בהסכם קרלוביץ, שבה קיבל האיחוד הפולני-ליטאי את האדמות שאבדו במהלך המלחמה העות'מאנית-פולנית (1672–1676). זה היה העימות האחרון בין האיחוד הפולני-ליטאי לבין האימפריה העות'מאנית, ולמרות הניצחון הפולני, המלחמה סימלה לא רק את שקיעתה של האימפריה העות'מאנית, אלא אף את שקיעתו של האיחוד הפולני-ליטאי.
המלחמה

אחרי כמה שנות שלום, האימפריה העות'מאנית תקפה את ממלכת הבסבורג שוב. הטורקים כמעט כבשו את וינה, אולם מלך פולין, יאן סובייסקי הוביל את הברית הנוצרית שהביסה אותם בקרב וינה, והביאה לפגיעה בהגמונית העות'מאנית בדרום-מזרח אירופה.
הליגה הקדושה החדשה הוקמה בשנת 1684 על ידי האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר וכללה את האימפריה הרומית הקדושה (בראשות אוסטריה ההבסבורגית), את הרפובליקה של ונציה ואת פולין, ובשנת 1686 הצטרפה אליה גם רוסיה הצארית. העות'מאנים ספגו שתי תבוסות מכריעות נגד האוסטרים: בקרב מוהאץ' בשנת 1687, ובקרב זנטה בשנת 1697.
בחזית הפולנית הקטנה יותר, לאחר הקרבות ב-1683 (וינה, Parkany), סובייסקי, לאחר הצעתו לליגה להכין מתקפה מתואמת גדולה, נקלע למתקפה לא מוצלחת במולדובה ב-1686, כאשר העות'מאנים סירבו להשתתף במערכה גדולה, ורק הטרידו את הצבא. במשך ארבע השנים הבאות פולין החזיקה את המצור על מבצר המפתח בקמניץ, בעוד הטטרים היו פושטים על הגבולות. בשנת 1691, סובייסקי שלח משלחת נוספת למולדובה, עם מעט תוצאות טובות יותר, אבל עדיין ללא ניצחונות מוחלטים.
הקרב האחרון של המערכה היה את קרב פודהאצ'יה ב-1698, כאשר ההטמאן הפולני פליקס קז'ימייז' פוטוצקי הביס את הפלישה העות'מאנית לפולין. בשנת 1699 ניצחו כוחות הליגה במלחמה, והאימפריה העות'מאנית נאלצה לחתום על הסכם קרלוביץ, שבו הם איבדו הרבה מהנחלות האירופיות שלהם, ופודוליה (כולל קמניץ) הוחזרה לפולין עם נוכחות מסוימת של אוסטריה.
קרבות

קרב וינה (12 בספטמבר 1683)
קרב פארקאני (7–9 באוקטובר 1683)
קרב יאזלובץ (1684)
קרב בויאני (1685)
המצור על קמניץ (1687)
קרב סמוטריץ' (1688)
קרב סוסאבה (1691)
קרב טרגו ניימט (1691)
קרב הודאו (יוני 1694)
קרב אוסטצ'קו (6 באוקטובר 1694)
קרב לבוב (1695)
קרב פודהאצ'יה (8-9 בספטמבר 1698)
הערות שוליים

↑  Polish-Ottoman War, 1683-1699 and Habsburg-Ottoman War, 1683-1699 at History of Warfare, World History at KMLA
↑  Polish Renaissance Warfare - Summary of Conflicts (1672–99)
ינינה מורטקוביץ

| --- | --- |

 לידה:  20 באוקטובר 1875 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  27 בדצמבר 1960 (בגיל 85) קרקוב, רפובליקת פולין 
 מדינה:  פולין 
 מקום קבורה:  בית הקברות ראקוביצקי 
 שפות היצירה:  פולנית 
 בן או בת זוג:  יעקב מורטקוביץ' 
 צאצאים:  האנה מורטקוביץ'-אוֹלצָ'קובה 
 פרסים והוקרה:  Silver Laurel of the Polish Academy of Literature‎ 
 
ינינה (ז'נטה) מורטקוביץ הורביץ (בפולנית: Janina (Żaneta) Mortkowicz‏; 20 באוקטובר 1875 – 27 בדצמבר 1960) הייתה סופרת, מתרגמת ומולי"ת יהודיה-פולניה ניצולת השואה.
קורות חיים

נולדה בוורשה למשפחה יהודית, בתם של גוסטב הורוביץ (1844-1882) וג'וליה לבית קליינמן (1845-1912). סבה מצד אביה היה הרב אלעזר הורוויץ, הרב הראשי של הקהילה האורתודוקסית בווינה. היא הייתה אחותם של מקסימיליאן הורביץ (1877-1937) אידאולוג קומוניסטי ושל קמילה קנצביץ' (1879-1952).
נישאה למוציא לאור היהודי-פולני יעקב מורטקוביץ, ועבדה איתו בניהול חנות ספרים בוורשה ובניהול הוצאת ספרים.
בשנת 1903 החלה את דרכה הספרותית בכתיבת הספר O wychowaniu estetycznem ("על חינוך אסתטי").
ב-1919 תרגמה את הספר "הנערים מרחוב פאל" מהונגרית לפולנית. ינינה מורטקוביץ גם תרגמה לפולנית את ספרה של סלמה לגרלף "מסע הפלאים של נילס הולגרסון" ואת חלק מספרי דוקטור דוליטל.
בעלה יעקב מורטקוביץ' היה מו"ל בשפה הפולנית, התאבד בשנת 1931 בעקבות דיכאון על רקע משב כלכלי. ינינה הובילה יחד עם בתה האנה מורטקוביץ'-אוֹלצָ'קובה את הוצאת הספרים שלו. 
בתקופת השואה, היא ובתה הסתתרו בצד הארי של ורשה. לאחר המלחמה, היא פתחה את החברה שלה שוב והובילה אותה עד 1950.
יאנינה הורביץ נפטרה ב-27 בדצמבר 1960.
הערות שוליים

1 2  Janina "Żaneta" Mortkowicz, geni_family_tree, ‏2017
↑  התאבדותו של המול הפולני •'הידוע יעקב, באתר הספריה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810594841105606  BIBSYS: 15004318  BnF: cb16679770r (data)  ISNI: 0000 0000 7230 6683  NKC: xx0312074  RERO: 02-A024423488  SUDOC: 251494209  VIAF: 101737360   WorldCat (עם VIAF): 101737360
המתאם המיוחד מטעם האומות המאוחדות לתהליך השלום במזרח התיכון

המתאם המיוחד מטעם האומות המאוחדות לתהליך השלום במזרח התיכון (באנגלית: United Nations Special Coordinator for the Middle East Peace Process), היה ידוע בעבר בשם המתאם המיוחד מטעם האומות המאוחדות (UNSCO), "מייצג את המזכיר הכללי ומוביל את מערכת האומות המאוחדות בכל המאמצים המדיניים והדיפלומטיים הקשורים לתהליך השלום, כולל אלה באזור המזרח התיכון" וגם "מתאם את העבודה ההומניטרית ועבודת הפיתוח של סוכנויות האו"ם ותוכניות בשטחים הפלסטיניים הכבושים, בתמיכה ברשות הפלסטינית והעם הפלסטיני". משרד המתאם הוקם ביוני 1994, בעקבות חתימת הסכמי אוסלו, זאת במטרה לסייע בתהליך המעבר, וכדי "לענות על הצרכים של העם הפלסטיני". רוברט סרי החזיק במשרת המתאם מנובמבר 2007 עד 5 בפברואר 2015, אז הוחלף על ידי ניקולאי מלאדנוב. בסוף 2020 מונה לתפקיד תור ונסלן הנורווגי.
היסטוריה

ב-21 בדצמבר 1993 אימצה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את החלטה 48/213. בסעיף 11 להחלטה התבקש המזכיר הכללי של האומות המאוחדות להבטיח עבודה מתואמת של מערכת האומות המאוחדות למען מתן תגובה לצורכי העם הפלסטיני ולרתום לצורך כך סיוע כספי, טכני, כלכלי ואחר. ב-15 ביוני 1994 מינה המזכיר הכללי את השגריר טריה לארסן מנורווגיה למשרת המתאם המיוחד הראשון. לארסן סיים את תקופת כהונתו הראשונה ב-31 באוקטובר 1996. בין 6 בפברואר 1997 ל-30 בספטמבר 1999 שימש בתפקיד המתאם צ'ינמאיה גרחאן מהודו. ב-1 באוקטובר 1999 שב והתמנה לתפקיד טרייה לארסן, וסיים את תקופת כהונתו השנייה ב-31 בדצמבר 2004. ב-1 במאי 2005 התמנה הדיפלומט הפרואני אלברו דה סוטו לתפקיד. ב-15 במאי 2007 נכנס לתפקיד מייקל ויליאמס ב-1 בדצמבר 2007 נכנס לתפקיד רוברט סרי מהולנד. הוא שימש בתפקידו עד 5 בפברואר 2015. ב-1 בפברואר הודיע המזכיר הכללי על מינוי ניקולאי מלאדנוב, אשר היה בעבר שר החוץ של בולגריה, כמחליפו של רוברט סרי בתפקיד. לסגנו של מלאדנוב התמנה ג'יימי מקגולדריק, המשמש גם כמתאם הסיוע ההומניטרי לשטחים הפלסטיניים הכבושים.
למתאם המיוחד משרדים בירושלים, ברמאללה ובעזה, והוא כפוף למחלקה לעניינים מדיניים באומות המאוחדות. תפקידו של המתאם להיות שליחו של הארגון בשטח ולתאם את פעולותיהן של יותר מעשרים סוכנויות שונות של האומות המאוחדות הפועלות באזור. המתאם מגיש דו"חות על פעולותיו לאומות המאוחדות, ודו"חות אלה מתפרסמים לציבור.
הערות שוליים

↑  Office of the United Nations Special Coordinator for the Middle East Peace Process by UNSCO
↑  About UNSCO by UNSCO
↑  UN chief appoints new Special Coordinator for Middle East peace, United Nations News Centre
↑  Mr. Tor Wennesland of Norway - Special Coordinator for the Middle East Peace Process, United Nations Special Coordinator for the Middle East Peace Process (UNSCO)
↑  A/RES/48/213
↑  11. Requests the Secretary-General to ensure the coordinated work of the United Nations system for an adequate response to the needs of the Palestinian people and to mobilize financial, technical, economic and other assistance;
1 2 3  UNSCO - Timeline
↑  ענן שולח מתאם חדש. nrg,‏ 7 במאי 2005
↑  SECRETARY-GENERAL APPOINTS MICHAEL C. WILLIAMS OF UNITED KINGDOM AS SPECIAL COORDINATOR FOR MIDDLE EAST PEACE PROCESS. United Nations, May 21, 2007
↑  SECRETARY-GENERAL APPOINTS ROBERT H. SERRY OF NETHERLANDS UNITED NATIONS SPECIAL COORDINATOR FOR MIDDLE EAST PEACE PROCESS. United Nations, December 4, 2007
1 2  Leadership
↑  AHLC Reports
גבול בהוטן–סין

גבול בהוטן–סין הוא הגבול הבין-לאומי המפריד בין בהוטן לסין (המחוז האוטונומי הטיבטי). אורך הגבול הוא 477 ק"מ, והוא עובר דרך ההימלאיה בין שני משולשי הגבולות יחד עם הודו.
תיאור

הגבול מתחיל במשולש הגבולות המערבי עם הודו, צפונית להר גיפמוצ'י. לאחר מכן, הוא פונה צפונה-מזרחה, דרך מספר הרים, ובניהם נמצא ההר ג'ומולארי (אנ'). עם זאת, חלק מהקטע הזה נמצא במחלוקת בין שתי המדינות. הגבול פונה מזרחה ליד ההר מסאנג קאנג (גר'). חלק גדול מקטע זה גם נמצא במחלוקת בין שתי המדינות. ליד העיירה סנג' ג'ונג (אנ'), הגבול פונה לדרום-מזרח, ומסתיים במשולש הגבולות המזרחי עם הודו.
היסטוריה > משבר דוקלם – 2017

ב-29 ביוני 2017, בהוטן התנגדה לרצונה של סין להקים כביש בשטח השנוי במחלוקת של דוקלם, במשולש הגבולות המערבי של בהוטן, הודו וסין. באותו יום, כתוצאה מהמתחים הגוברים, הייתה החמרה בביטחון הגבול. סגירת גבול הודו–סין (אנ'), שהתקיימה מאז אמצע יוני 2017, במשולש הגבולות המערבית של בהוטן, לאחר שצבא הודו חסם את ההקמה הסינית של הכביש שבו בהוטן והודו רואים כהפרת ההסכים הקודמים. ב-30 ביוני 2017, גם הודו וגם סין הציבו 3000 חיילים בשני צדדי הגבול. באותו יום, פרסמה סין מפה שטענה כי דוקלם שייך לסין. סין טוענת באמצעות המפה שטריטוריה דרומית להר גיפמוצ'י שייכת לסין וכי היא נתמכת על ידי אמנת קולקטה. ב-3 ביולי 2017, סין אמרה להודו כי ראש ממשלת הודו לשעבר, ג'ווהרלל נהרו, קיבל את אמנת קולקטה. סין טענה ב-5 ביולי 2017 כי הייתה לה "הסכמה בסיסית" עם בהוטן ולא הייתה מחלוקת בין שתי המדינות. ב-10 באוגוסט 2017, דחה בהוטן את טענת הממשל בבייג'ינג לפיה דוקלם שייך לסין.
היסטוריה > מקלט חיות הבר סאקטנג

ב-2 ביוני 2020, סין העלתה סכסוך חדש על שטח שמעולם לא עלה בשיחות הגבול בין שתי המדינות קודם לכן. בפגישה וירטואלית של Global Environment Facility (אנ'), סין התנגדה לתת מענק עבור מקלט חיות הבר סאקטנג (אנ'), שנמצא במזרח בהוטן במחוז טשיגנג (אנ'), בטענה כי השטח נמצא במחלוקת.
מפות היסטוריות

מפות היסטוריות של אזור הגבול ממערב למזרח במפה הבין-לאומית של מפת הניווט העולמית והתפעולית, מהמחצית השנייה של המאה ה-20:
ראו גם

גבול בהוטן–הודו
יחסי בהוטן–סין
ניני (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  "ניני" של מאיר זרחי
 בימוי:  שלמה סוריאנו
 הופק בידי:  יוסף זבידה
 תסריט:  שלמה סוריאנו
 עריכה:  לאה בן דור
 שחקנים ראשיים:  אריק איינשטיין רונית כץ נפתלי יבין יעקב איינשטיין
 מוזיקה:  אלכס וייס
 צילום:  הוגו רובינגר
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  אולפני הרצליה
 הקרנת בכורה:  1962
 משך הקרנה:  80 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 תקציב:  180,000 ל"י
 דף הסרט ב־IMDb
ניני הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1962 מסוגת דרמה רומנטית בבימויו של שלמה סוריאנו עם אריק איינשטיין ורונית כץ בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי שלמה סוריאנו והוא מבוסס על הספר "ניני, בת הדת האחרת" של מאיר זרחי משנת 1957.
המועצה לביקורת סרטים ומחזות בקשה לפסול את הסרט מפני שהופיעו בו בתחילתו שלוש שחקניות שחורות עם בגדי ים חושפני (ביקיני) ובעיקר בגלל על סיפור על יהודי שמתאהב בנוצרייה, לבסוף אושרה ההקרנה, אולם מן הסרט נשללו ההטבות המגיעות לסרט ישראלי על פי חוק הסרטים הישראליים.
זה היה סרטו הראשון של אריק איינשטיין. הוא מגלם תפקיד של צעיר יהודי המתאהב בצעירה נוצרייה למרות התנגדות מכל הצדדים.
את רונית כץ, יוצאת להקת הנח"ל, בחר סוריאנו מקרב תלמידות בית הספר למשחק "בית צבי".
הסרט הועלה להקרנת הבכורה בקולנוע "ארמון דוד", זכה לביקורות קשות, לא הצליח כלכלית ונשכח.
הסרט צולם על רקע רחובות ונופים של תל אביב-יפו בשנות ה-60.
חברת יונייטד קינג הפיקה מארז סרטי DVD של אריק איינשטיין, והסרט הופץ במהדורה דיגיטלית משופרת.
תקציר העלילה

חנן יעקובי (אריק איינשטיין) הוא צעיר בן תפנוקים שלא חסר לו דבר. אביו (יעקב איינשטיין) הוא בעל מפעל וחנן עובד שם בעבודה פקידותית ומשעממת, מרבה לאחר לעבודה ולהתעסק בתחביבו, ציור.
אביו מזמן אותו לשיחה ואומר לו כי הוא מייעד אותו לממשיכו אך את חנן זה לא מעניין. חברתו תמר (נורית נאמן) היא בתו של השותף במפעל ורוצה להתחתן עם חנן ולהקים משפחה אך חנן מסרב.
יום אחד יוצא חנן לצייר ביפו העתיקה. הוא עובר בשוק הפשפשים ועולה על גבעה הצופה על החוף. שם הוא מבחין באישה קשישה (בטי סגל) שעומדת להתעלף. הוא חש אליה, תומך בה ומלווה אותה לביתה. היא אומרת לו שבתה ניני (רונית כץ), עובדת כאחות בבית החולים של המיסיון.
חנן מוצא אותה בבית החולים ומתאהב בה מיד. היא אומרת לו שהיא נוצרייה ושמה המלא הוא יוהנה על שם יוהנה הקדושה.
הם מטיילים באתרי תל אביב - רחוב דיזנגוף, כיכר הבימה, גן החיות ועוד ומסיימים בשקיעה רומנטית בחוף יפו.
כומר הקהילה (נפתלי יבין) נפגש עם חנן וניני ומנסה לשכנע אותם להפסיק את יחסיהם אך ללא תועלת.
הם נוסעים לטיול צפונה עם דני ואורנה חברים של חנן ומבקרים בקיבוץ ובכנרת שם הם מממשים את אהבתם.
תמר מארגנת נשף בבית הוריה וחנן וניני מגיעים לשם. ניני זוכה ליחס משפיל מתמר וחברותיה ובורחת משם. חנן מנסה לחפש אותה בלילה ביפו. לבסוף הוא מוצא אותה והם מתחבקים. על המסך מופיעה הכתובת:סוף?.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
אריק איינשטיין: חנן יעקובי
רונית כץ: ניני
נפתלי יבין: כומר
יעקב איינשטיין: מר יעקובי
גיזלה אנסקי: גב' יעקובי
בטי סגל: אמא של ניני
נורית נאמן: תמר
רפי שחר: דני, חבר של חנן
אברהם ארגמן: פקיד
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1676–1681)

המלחמה העות'מאנית-רוסית 1676–1681, הייתה מלחמה בין רוסיה הצארית לבין האימפריה העות'מאנית, והיא נגרמה על ידי ההתפשטות העות'מאנית במחצית השנייה של המאה ה-17. הייתה זו המלחמה השנייה בהיסטוריה של מלחמות רוסיה-טורקיה.
רקע

לאחר שתפסו הרוסים את האזור של פודוליה במהלך המלחמה העות'מאנית-פולנית (1672–1676), הממשלה העות'מאנית שאפה להרחיב את שלטונה על כל אוקראינה של הגדה הימנית עם תמיכתו של הווסאל (מאז 1669), ההטמאן פטרו דורושנקו. המדיניות הפרו-טורקית גרמה לאי שביעות רצון בקרב רבים מהקוזאקים האוקראינים, אשר בחרו בשנת 1674 באיוון סמואילוביץ' (ההטמאן של אוקראינה של הגדה השמאלית) להיות ההטמאן הכללי של כל אוקראינה.
למרות זאת, דורושנקו המשיך להחזיק בצ'יהירין, ותמרן בחוכמה בין מוסקבה לבין ורשה, ואף שימש כתומך של הצבא העות'מאני-טטרי. לבסוף, הכוחות הרוסים והאוקראינים תחת פיקודו של סמואילוביץ' וגריגורי רומודאנובסקי בצ'יהירין הנצורה נאלצו להיכנע בשנת 1676. לדורושנקו, אשר השאיר חיל מצב בצ'יהירין, ואילו הצבאות הרוסים והאוקראינים נסוגו מן הגדה השמאלית של הדנייפר.