stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האליץ'
תולדות היישוב

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
האליץ' נזכרת לראשונה בשנת 1138 כעיר מלכותית, ועד המאה ה-14 שימשה כעיר הבירה של נסיכות גאליץ'-וולין, שנקראה על שמה.
בשנת 1349 סופחה העיירה לשטח פולין בידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין. במהלך המאה ה-17 הוחרבה העיירה בידי הטטרים, ולאחר מכן בידי הקוזקים.
בעקבות חלוקת פולין בשנת 1772, נכללה העיירה בשטח גליציה האוסטרית, ובשנת 1919 נכללה בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה. לצד הקהילה היהודית בעיירה, התקיימה בה לאורך השנים גם קהילה קראית.
יהודי האליץ'

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בהאליץ' הוא משנת 1436. בשנת 1578 נמנו בעיירה 31 משפחות יהודיות, ובמאה ה-18 תועדה במקום קהילה עצמאית, שפרשה חסותה גם על יהודי כפרי הסביבה.
לקראת סוף המאה ה-19 גדל מספר היהודים בעיירה, אך זה ירד בתחילת המאה ה-20 בשל הגירה. בשנת 1900 נמנו בעיירה 1,454 יהודים ו-114 קראים. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה (1917–1922) ערכו כנופיות סימון פטליורה מעשי רצח, שוד ואונס ביהודי העיירה, ובתי יהודים רבים בה נהרסו. כתוצאה מכך, רבים מיהודי העיירה עזבו אותה, ושארית הקהילה השתקמה בעזרת ועד עזרה אמריקאי ומוסדות עזרה הדדית. בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה עד 1921 כיהן כרב בהאליץ' הרב יצחק שטיינברג, לימים אב"ד תל אביב.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות, וכן קיבוץ הכשרה. כמו כן, פעל בעיירה בית ספר עברי. בשנים אלה נמנו בעיירה 878 יהודים, מתוך 3,442 תושבים.
בשנת 1942 הושמדו יהודי האליץ' בשתי אקציות. בראשונה, הועברו חלקם למחנה "טחנת רודולף" שבסטניסלבוב, ושם נרצחו במקום או שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. באקציה השנייה נורו יתר היהודים בעיירה, ואילו הילדים הוטבעו בנהר דניסטר.
צ'ארלס ברייאן

צ'ארלס ויילנד ברייאן (באנגלית: Charles Wayland Bryan‏; 10 בפברואר 1867 – 4 במרץ 1945) היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל נברסקה ה-20 וה-23, וראש עיריית לינקולן, נברסקה, והיה המועמד הדמוקרטי לסגן הנשיא בבחירות 1924. הוא היה אחיו הצעיר של ויליאם ג'נינגס ברייאן.
ביוגרפיה > ראשית חייו

צ'ארלס ויילנד ברייאן נולד בסיילם, אילינוי ב-10 בפברואר 1867, לסילאס לילארד ברייאן ומריה אליזבת' (ג'נינגס) ברייאן. סילאס ברייאן נולד ב-1822 והקים משרד עריכת דין בסיילם ב-1851. הוא התחתן עם מריה, סטודנטית שלו לשעבר במקנדרי קולג', בשנת 1852. סילאס ברייאן שהיה ממוצא סקוט-אירי ואנגלי, היה דמוקרט ג'קסוני נלהב. הוא זכה בבחירות כשופט מחוזי במדינה ובשנת 1866 העביר את משפחתו לחווה בשטח 520 acre (210.4 הקטאר) מצפון לסיילם, שם התגוררו בבית בן עשרה חדרים שעורר קנאה במחוז מריון. סילאס כיהן בתפקידים מקומיים שונים וביקש להיבחר לקונגרס ב-1872, אך הובס בדוחק על ידי המועמד הרפובליקני. כמעריץ של אנדרו ג'קסון וסטיבן א. דאגלס, סילס העביר את השתייכותו הדמוקרטית לבנו, ויליאם, שיישאר דמוקרט לכל החיים. גם בן דודו של צ'ארלס, ויליאם שרמן ג'נינגס, היה דמוקרט בולט.
צ'ארלס היה אחד מתשעה ילדיהם של סילאס ומריה, אשר שלושת ילדיהם הראשונים מתו במהלך הינקות. רק ארבעה מהילדים חיו עד לבגרות. סילאס היה בפטיסט ומריה הייתה מתודיסטית.
ברייאן למד הן באוניברסיטת שיקגו והן במכללת אילינוי בג'קסונוויל. הוא התחתן עם אליזבת לואיז ברוקאו ונולדו להם שלושה ילדים. ברייאן עבד כמתווך טבק ומוכר ביטוח, כחקלאי ומגדל בעלי חיים גזעיים.
ביוגרפיה > קריירה

בריאן עבר ללינקולן, נברסקה ב-1889, והפך למנהל עסקים ומזכיר מדיני של אחיו, ויליאם ג'נינגס ברייאן. מ-1901 עד 1923, הוא היה מו"ל ועורך משותף של העיתון של אחיו, The Commoner. הוא נבחר לוועדת העיר לינקולן בשנים 1915 ו-1921, וכיהן גם כראש עיריית לינקולן, נברסקה בין השנים 1915 ל-1917 ושוב מ-1935 עד 1937.
ברייאן התמודד לראשונה על תפקיד המושל ב-1916, ברייאן נבחר למושל נברסקה ב-1922, וכיהן בין השנים 1923 ל-1925. הוא היה המועמד הדמוקרטי לסגן הנשיאות בבחירות 1924, ונבחר בעיקר בגלל שמו לרוץ לצד איש החוף המזרחי השמרני ג'ון וו. דייוויס. הצמד הובס באופן מוחלט על ידי הנשיא המכהן הרפובליקני, קלווין קולידג' ושותפו למרוץ צ'ארלס דוז.
הוא ניסה להיבחר ללא הצלחה לתפקיד המושל ב-1926 וב-1928. הוא ניצח ב-1930 וב-1932, וכיהן בין השנים 1931 עד 1935. בתקופת כהונתו פרחה כלכלת המדינה, הוצאות המדינה הוגבלו והמיסים הופחתו.  הוא ניסה להיבחר ללא הצלחה לסנאט האמריקאי ב-1934, לתפקיד המושל ב-1938, לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1940, ושוב לתפקיד המושל ב-1942.
ביוגרפיה > מותו

ברייאן מת ב-4 במרץ 1945 בלינקולן, נברסקה, ונקבר שם בבית הקברות וויוקה.
הערות שוליים

↑  "Florida International University: Reclaiming the Everglades-biography of William Sherman Jennings". אורכב מ-המקור ב-2016-03-03. נבדק ב-2022-04-15.
↑  Charles W. Bryan. Encyclopedia of Nebraska. בינואר 1999. ISBN 9780403098347. נבדק ב-24 בספטמבר 2012. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Charles W. Bryan". National Governors Association. נבדק ב-24 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb17070926r (data)  GND: 1177434318  ISNI: 0000 0000 4446 0376  LCCN: no2006006917  NARA: 12024825  SNAC: w6z365hm  VIAF: 61291070   WorldCat (עם VIAF): 61291070 
צ'ארלס וו. ברייאן משמאל; ויליאם ג'נינגס ברייאן מימין.
פול הטפילד

פול גרהארט הטפילד (באנגלית: Paul Gerhart Hatfield‏; 29 באפריל 1928 – 3 ביולי 2000) היה עורך דין, פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי. הוא כיהן לזמן קצר כחבר הסנאט של ארצות הברית ממונטנה בשנת 1978, ולאחר מכן כשופט מחוזי של ארצות הברית בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית עבור מחוז מונטנה.
ביוגרפיה > ראשית חייו והשכלה

הטפילד נולד ב-29 באפריל 1928 בגרייט פולס, מונטנה, ולמד בקולג' של גרייט פולס (כיום אוניברסיטת גרייט פולס). הוא שירת בחיל הקשר של צבא ארצות הברית בפלוגת הקשר ה-181, מ-1951 עד 1953, כולל שירות בקוריאה במהלך מלחמת קוריאה מ-1952 עד 1953. הוא קיבל תואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים של אלכסנדר בלווט השלישי באוניברסיטת מונטנה במיזולה ב-1955.
ביוגרפיה > קריירה

הטפילד התקבל ללשכת עורכי הדין במונטנה באותה שנה, והחל לעסוק בעריכת דין בגרייט פולס. הוא היה סגן ראשי לפרקליט המחוז של מחוז קאסקייד בין השנים 1959 ל-1960 ושימש כשופט של המחוז השיפוטי השמיני בין השנים 1961 ל-1976. הוא נבחר לשופט הראשי של בית המשפט העליון של מונטנה בבחירות הכלליות של 1976, והביס את השופט השותף ווסלי קאסלס עם 199,536 קולות (67.5%) לעומת 95,947 קולות (32.5%), ונכנס לתפקידו בינואר 1977.
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית

ב-22 בינואר 1978, מינה מושל מונטנה, תומאס לי ג'אדג', את האטפילד לחבר הסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המשרה שהתפנתה בשל מותו של לי מטקאלף לתקופת כהונה שהסתיימה ב-3 בינואר 1979. הוא כיהן מ-22 בינואר 1978 ועד התפטרותו ב-14 בדצמבר 1978. הוא הובס בפריימריז הדמוקרטי ביוני 1978 על ידי חבר הקונגרס מקס בוקוס, כאשר בוקוס קיבל 87,085 קולות (65.3%) לעומת הטפילד שקיבל רק 25,789 קולות (19.3%). לאחר התבוסה בפריימריז, הטפילד נשאר בסנאט עד להתפטרותו שלו, כאשר בחירתו של מחליפו, בוקוס, אושרה רשמית לאחר הבחירות הכלליות בנובמבר 1978. מקס בוקוס שיבח את יריבו העיקרי לשעבר על היותו "אחד האנשים ההגונים והמתחשבים ביותר שהייתה לי הזכות להכיר".
ביוגרפיה > כהונה כשופט פדרלי

ב-15 במרץ 1979, הטפילד מונה על ידי הנשיא ג'ימי קרטר לכהן במושב בית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז מונטנה שהתפנה על ידי השופט ראסל אוונס סמית'. מינויו של הטפילד אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-9 במאי 1979, והוא החל בתפקידו למחרת. הוא כיהן כשופט ראשי בין השנים 1990–1996, קיבל מעמד בכיר ב-9 בפברואר 1996, והמשיך לכהן עד סוף ימיו. הטפילד היה תושב גרייט פולס משנת 1979 ועד מותו ב-3 ביולי 2000.  הוא קבור בפארק הזיכרון ריברסייד בספוקיין, וושינגטון.
הערות שוליים

↑  Saxon, Wolfgang (5 ביולי 2000). "Paul Hatfield, 72, Whose Vote On Panama Canal Was Decisive". The New York Times. נבדק ב-13 באוקטובר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Archives West: Guide to the Paul G. Hatfield Papers, 1977-2000". nwda-db.wsulibs.wsu.edu.
↑  Kestenbaum, Lawrence. "The Political Graveyard: Index to Politicians: Hatfield". politicalgraveyard.com.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4512 4286  LCCN: n99271609  NARA: 10575501  SNAC: w6wd885m  US Congress: H000344  VIAF: 1807170   WorldCat (עם VIAF): 1807170
תדאוס קראווי

תדאוס הוריישס קראווי (באנגלית: Thaddeus Horatius Caraway‏; 17 באוקטובר 1871 – 6 בנובמבר 1931) היה פוליטיקאי חבר המפלגה הדמוקרטית ממדינת ארקנסו שייצג את המדינה תחילה בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1913 ל-1921 ולאחר מכן בסנאט האמריקני מ-1921 ועד מותו.
ביוגרפיה

קראווי נולד ב-17 באוקטובר 1871 בחווה ליד ספרינגהיל, במחוז סטודארד, בדרום מזרח מיזורי, והיה הצעיר מבין שלושה ילדים. אביו, טולברט קראווי, היה רופא במדינה וותיק צבא הקונפדרציה; אמו הייתה מרי אלן קראווי. כשהיה בן חצי שנה, טולברט קראווי נרצח בריב, והמשפחה נותרה מרוששת. תדאוס עבד כעובד חקלאי מגיל שבע, אחר כך כמחסנאי רכבת, חוכר חווה וכאריס. הוא למד בלילות ולמד בבתי הספר הציבוריים כנער.
בשנת 1883, הוא עבר עם אמו למחוז קליי, בצפון מזרח ארקנסו. ב-1896 הוא סיים את לימודיו בדיקסון קולג' בטנסי, ולימד בבתי ספר כפריים עד 1899. הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1900 לאחר שהקים את המשרד שלו באוסלואה שבמחוז מיסיסיפי, במזרח ארקנסו. מאוחר יותר באותה שנה הוא עבר ללייק סיטי במחוז קרייגהד, ארקנסו, ובשנת 1901 עבר שוב, לג'ונסבורו, מושב המחוז של מחוז קרייגהד. בכל פעם הוא המשיך בעבודתו כעורך דין. בשנת 1902, הוא התחתן עם האטי ויאט, אותה הכיר במכללת דיקסון. ביחד נולדו להם שלושה בנים: רוברט איזלי, פורסט ופול ויאט.
מ-1908 עד 1912, כיהן קראווי כתובע המחוזי של המחוז השיפוטי השני של המדינה. הוא נבחר לקונגרס ב-1912 מטעם מחוז הקונגרס הראשון של ארקנסו, נכנס לתפקידו כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ב-1913 וכיהן עד 1921. ב-1920 הוא לא ניסה להיבחר שוב, אלא בחר לרוץ לסנאט כדמוקרט תומך וילסון, וניצח; הוא נבחר מחדש ב-1926. באותה שנה, הוא רכש את ריברסדייל בריברדייל פארק, מרילנד.
בקונגרס, קראווי היה פרוגרסיבי ורפורמטור. הוא היה מבקר קולני של ממשל הרדינג ושל שערוריית טיפוט דום, ועמד בראש ארגון שפעל למען חוקים המחייבים חשיפה של פעילויות על ידי לוביסטים. הוא היה שותף לכתיבת חוק הסיוע לחוות מקנרי-האוג'ן כדי לספק תמיכות במחירים למוצרי חוות, אך הוטל וטו על החוק בידי הנשיא קלווין קולידג'. הוא תמך בכניסת ארצות הברית לחבר הלאומים; בונוסים ליוצאי מלחמת העולם הראשונה ; ובתיקונים ה-18, ה-19 ה-20. עם זאת, כמו דמוקרטים דרומיים אחרים, קראווי תמך באפליה גזעית נגד אפרו-אמריקאים. ב-15 במאי 1921, הוא הגיש הצעת חוק לאיסור גיוס אפרו-אמריקאים לצבא ארצות הברית ולצי האמריקני. יתר על כן, במהלך הקונגרס ה-66, קראווי הניח הצעת חוק להפריד בין תחבורה ציבורית ופרטית בוושינגטון הבירה. במהלך אותו קונגרס, קראווי העניק חסות להצעת חוק, אשר הנחתה את "נציבי מחוז קולומביה להפריד חלקים מסוימים, רחובות, בלוקים או חלקי בלוקים של מחוז קולומביה שבהם יתגוררו האפרו-אמריקאים בלבד, ועוד חלקים... שבהם הם לא יתגוררו...".
הוא כיהן עד מותו ב-6 בנובמבר 1931, מקריש דם בעורק הכלילי שלו, בליטל רוק, ארקנסו. טקס האשכבה שלו נערך בקפיטול מדינת ארקנסו ב-8 בנובמבר והוא נקבר בג'ונסבורו. אלמנתו, האטי קראווי, מונתה למלא את מקומו על ידי המושל הארווי פרנל ונבחרה, בסיוע של הסנאטור האמריקני יואי פירס לונג הבן, מלואיזיאנה, למלא את כהונתו, והפכה לאישה הראשונה שנבחרה לסנאט והשנייה בלבד שכיהנה אי פעם כסנאטורית.
קשר ספרותי

למרות הישגיו המרשימים של קרוואי, בימיו הראשונים כסנאטור, הוא גם זכה להכרה ארצית כאדם 'צנוע ומכונס בעצמו', פוליטיקאי עם 'הקורות החיים הקצרים ביותר ב[מדריך] הקונגרס'. כותרת של כתבה שמפורטת בה הבחנה הזו נמצאה מאוחר יותר מודבקת בספרי זיכרונות אישיים ששמר הסופר האמריקאי האיקוני פ. סקוט פיצג'רלד, שיצירת המופת שלו 'גטסבי הגדול' מסופרת על ידי ניק קארוויי, דמות ראשית ששם משפחתה היה כתוב במקור כ-'Caraway' בגרסה הראשונה של פיצג'רלד.
הערות שוליים

1 2 3  "Thaddeus Horatius Caraway (1871–1931)". The Encyclopedia of Arkansas History & Culture. נבדק ב-17 בפברואר 2010. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
↑  תדאוס קראווי, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3643 4338  LCCN: n2007012598  SNAC: w66d71v3  US Congress: C000139  VIAF: 60990086   WorldCat (עם VIAF): 60990086 
אשתו, האטי ויאט קראווי, שהייתה האישה הראשונה שנבחרה לכהונה מלאה כחברת הסנאט של ארצות הברית
תומאס בייס

| --- | --- |

תמונת פורטרט של תומאס בייס מספר משנת 1936. אין ודאות שזו תמונה שלו, אבל לא נשמרה תמונה מוקדמת יותר
 לידה:  1702 לונדון, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  17 באפריל 1761 (בגיל 59 בערך) רויאל טנברידג' וולס, ממלכת בריטניה הגדולה 
 ענף מדעי:  תורת ההסתברות, מתמטיקה 
 מקום קבורה:  באנהיל פילדס 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אדינבורו 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית (1742) 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
תומאס בייס (באנגלית: Thomas Bayes‏; 1701 - 7 באפריל 1761) היה סטטיסטיקאי, פילוסוף וכומר פרסביטריאני אנגלי. בייס ידוע בעיקר כמי שהגה את המשפט הקרוי על שמו: חוק בייס. בייס לא פרסם את חוק בייס; הוא פורסם לאחר מותו על ידי ריצ'רד פרייס, שערך ופרסם את הדפים שבייס כתב על הנושא.
קורות חיים

תומאס בייס היה בנו של ג'ושוע בייס, כומר פרסביטריאני. כנראה שנולד במחוז הרטפורדשייר שבדרום מזרח אנגליה. משפחתו הייתה משפחה נון-קונפורמיסטית משפילד. בשנת 1719 התחיל ללמוד לוגיקה באוניברסיטת אדינבורו. אחרי שסיים את לימודיו בשנת 1722 חזר ללונדון ועד שנת 1734 סייע לאביו בתפקידו ככומר בקפלה. ב-1734 עבר למחוז קנט, שם היה כומר בקפלת מאונט ציון עד שנת 1752.
בייס פרסם שתי עבודות: Divine Benevolence שעסקה בתאולוגיה ופורסמה בשנת 1731; ובתחום המתמטיקה עבודה שפורסמה בשנת 1736 בעילום שם — שם הפרסום הוא "An Introduction to the Doctrine of Fluxions, and a Defence of the Mathematicians Against the Objections of the Author of The Analyst". בעבודה זו הוא מגן על אייזק ניוטון כמענה לביקורת של ג'ורג' ברקלי. בשנותיו האחרונות גילה עניין רב בהסתברות.
בשנת 1755 חלה ובשנת 1761 נפטר.
ראו גם

הסתברות בייסיאנית
חוק בייס
אברהם ולד
הערות שוליים

↑  Institute of Mathematical Statistics, "The Reverend Thomas Bayes FRS- A Biography"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272992005171  BIBSYS: 1040896  BnF: cb12290871c (data)  CANTIC: a11413207  CiNii: DA1066713X  GND: 118657674  ISNI: 0000 0001 2029 1544  LCCN: n82139366  MGP: 48331  NDL: 00903629  NKC: mub2011647596  NTA: 074066110  RERO: 02-A002979919  SELIBR: 306112  SNAC: w68t8hwg  SUDOC: 031751237  VcBA: 495/128993  VIAF: 79087234   WorldCat (עם VIAF): 79087234
גנו כחול

| גנו כחול |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
סוג:: גנו
מין:: גנו כחול
שם מדעי
 Connochaetes taurinus ‏ברצ'ל, 1824
תחום תפוצה
    גנו לבן זקן מערבי   גנו לבן זקן מזרחי   גנו ג'ונסטון   גנו קוקסון   גנו דרומי 

גנו כחול (שם מדעי: Connochaetes taurinus; קרוי גם גנו מצוי או גנו הפסים) הוא מין של פרסתן גדול דמוי-בקר בתת-משפחת הבובאלים החי ביבשת אפריקה. הוא תואר לראשונה בשנת 1823, ויש לו חמישה תת-מינים. בינו לבין המין הנוסף בסוג - גנו שחור - יש דמיון חיצוני רב, ותפוצתם חופפת באזורים מסוימים. הגנו הכחול גדול יותר מעמיתו הדרומי, והוא בין האנטילופות הנפוצות ביותר באפריקה, והמין הגדול בתת-משפחת הבובאלים, ויחד עם קובוס המים והנילגאי השלושה מחזיקים בתואר האנטילופות הרביעיות בגודלם בעולם לאחר אילנד ענק, אילנד מצוי, וקודו גמלוני - גדולים במעט מאנטילופת סוס שחורה.
הגנואים הכחולים הם בעלי חיים צמחוניים, הניזונים בעיקר מעשבים. מלבד מידות הגוף הזכרים והנקבות די דומים אחד לשני. הם חיים בעדרים המוניים רופפים שמגיעים לעיתים לאלפי פרטים. בכל שנה כמה אוכלוסיות בטווח המזרחי שלהם לוקחים חלק יחד עם בעלי חיים נוספים באחת מהנדידות הגדולות בעולם. בית גידולם הוא סוואנות השיטה המישוריות של דרום, מרכז ומזרח אפריקה, והם נמנעים מאזורים יבשים או גשומים מדי. הרבייה מתרחשת בעיקר בסוף עונת הגשמים.
המדינות שבהם הוא נפוץ הן טנזניה, קניה, זמביה, אנגולה, בוצוואנה, זימבבואה, מוזמביק, נמיביה, סווזילנד ודרום אפריקה; הוא הוכחד ממלאווי. מגמת אוכלוסייתו יציבה ברוב האזורים, ומשום כך הוא אינו נחשב כקרוב לאיום על ידי ארגון השימור IUCN. הגנו הכחול הוא בין האנטילופות הנפוצות ביותר באפריקה, והוא מגודל בעשרות חוות פרטיות למטרת ציד; מספריו נאמדים במעלה ממיליון פרטים.
אטימולוגיה, טקסונומיה וכלאיים

הגנו הכחול תואר לראשונה על ידי חוקר הטבע האנגלי ויליאם ג'ון בורצ'ל בשנת 1823, ואף על פי שבתחילה נחשב כסוג בפני עצמו, סווג לאחר מכן יחד עם הגנו השחור שהתגלה בתקופה מוקדמת יותר באותו הסוג - על בסיס קשר פילוגנטיקה הדוק. שניהם משויכים לתת-משפחת הבובאלים (Alcelaphini) הממוקמת במשפחת הפריים (Bovidae), יחד עם הבובאל והדאמאליסק - הקרובים אליהם מבחינה גנטית וחיצונית.
השם המדעי "Connochaetes taurinus" שניתן למין זה על ידי בורצ'ל, נגזר מיוונית ומלטינית כדלהלן: Konnos = זקן, khaite = שיער גולש, ומתייחס לזקן שבצוואר ולרעמה הגדולה בגב שגולשת לצדדי הבטן; taurinus = שור\פר, ומתייחס לכך שעל אף שהגנו הוא אנטילופה יש לו דמיון חיצוני רב לבקר. השם הרשמי של הסוג - "גנו" מקורו בשפת הקהויקהוי, והוא מהווה ככל הנראה אונומטופיה לקולות הנחירה שמפיקים אנטילופות אלה, הנשמעים כ"גרונט" או "גא-נו"; השם של המין - "כחול", מתייחס לברק הכחלחל-כסוף של הפרווה, אם כי צבעם הוא גם חום בהיר או אפור. השמות הרווחים - "גנו מצוי" או "גנו הפסים" מתייחסים לתפוצתו הרחבה של המין, ולפסים השחורים שעל גופו.
לגנו הכחול חמישה תת-מינים:
גנו דרומי (C.t. taurinus) תואר ב-1823 ומצוי בעיקר באפריקה הדרומית.
גנו ג'ונסטון (C.t. johnstoni; - גנו ניאסה) תואר ב-1896 ומצוי בעיקר בדרום-מזרח טנזניה.
גנו קוקסון (C.t. cooksoni) תואר ב-1914 ואנדמי לזמביה.
גנו לבן זקן מערבי (C.t. mearnsi) תואר ב-1913 ומצוי בדרום-מערב קניה ובצפון-מערב טנזניה.
גנו לבן זקן מזרחי (C.t. albojubatus) תואר ב-1912 ומצוי בדרום-מזרח קניה ובצפון-מזרח טנזניה.
הגנו הכחול חופף באזורים מסוימים עם הגנו השחור, וכתוצאה מכך הרבייה ביניהם תמיד הייתה אפשרית. עם זאת, ההבדלים בהתנהגות החברתית ובתי הגידול השונים שלהם מנעו בעבר רבייה ביניהם, אולם לאחר שהם צומצמו לאותו אזור הרבייה ביניהם כבר אינה נדירה וצאצאי הכלאיים המכונים "גנו אדום" יהיו פוריים בדרך כלל. זהו גם אחד מהאיומים העיקריים על אוכלוסיית הגנו השחור שנדיר יותר מעמיתו, וצאצאים כאלה מוחרמים על ידי הרשיות הדרום-אפריקניות. מחקר של צאצאי כלאיים בדרום אפריקה גילה כי לרבים מהם היו מומים מלידה שהתבטאו בעיקר בשיניים הקרניים ועצמות הגולגולת. במחקרים אחרים דווח על עלייה בפרופורציות הגוף של הצאצא לעומת הוריו או על התעוותות האוזניים.
בחוות ציד באפריקה הדרומית ישנם עדרים של מוטציות הקרויות "גנו זהוב" ומתאפיינות בצבע פרווה זהוב-אדמדם, אולם הם אינם מהווים תת-מין נפרד אלא נובעים מרבייה בין פרטים לבקנים בדומה לדלגן שחור\לבן, אימפלה שחורה, ודאמאליסק לבן\זהוב. מוטציה נוספת שנדירה יותר קרויה "גנו מלכותי", ופרטים כאלה מתאפיינים בצבע גוף זהה לגנואים רגילים, אך יש להם פנים לבנות, עיניים ואף ורודים, ורעמה וזנב זהובים.
המספר הדיפלואידי של הכרומוזומים של הגנו הכחול הוא 58.
תיאור > קרניים

לגנו הכחול יש זוג קרניים גדולות ועבות למדי, וכפי שאופייני לבובאלים - יש להן צורה יוצאת דופן מרוב האנטילופות; למעשה הצורה של הקרן מהווה מעין גרסה מוקטנת של קרני ה-S של נקבת התאו האפריקני: בתחילה היא צומחת לצדדים (לעיתים עם זווית קטנה לאחור), מתעגלת במקצת למטה, וחוזרת ועולה בעיקול חד כלפי מעלה ופנים כשהקצוות אנכיות ונוטות מעט אחורנית. בדרך כלל היא נכפפת יותר ויותר כלפי פנים עם הגדילה. בדומה לקרני התאו האפריקני גם לקרני הגנו יש מעין עיגול רחב במקצת בבסיס הקרן, אך הן אינן מתחברות ביניהם, ו"המגן" שאופייני לזכרי התאו נעדר אצל מין זה אף על פי שבמבט מהצד זה אכן נראה כך. קרני התאו האפריקני גם גדולות כמעט פי-3 מקרני הגנו, והן מתעגלות בצורה בולטת מאוד כלפי מטה. לאחר העיגול העבה בבסיס, הקרן הופכת לדקה במקצת, אך למרות זאת עבה באופן כללי גם בחלקים העליונים; לקראת הסוף היא הופכת לדקה מאוד ומסתיימת בשפיצים חדים. מלבד הצורה של הקרניים, גם המבנה שלהם גורם לגנו לדמיון רב לבקר: כיוון שהן צומחות לצדדים (בניגוד לרוב האנטילופות שצמיחתן למעלה), זה גורם לכך שהאוזניים ממוקמות מתחת לקרניים ולא בצידיהן - מאפיין שניתן לראות רק אצל מיני הבקר.
הקרניים צומחות בצידי המצח מעל העיניים, וסמוכות ממש לאוזניים. הן די צמודות אחת לשנייה בבסיס, ולאחר שהן מתרחקות מאוד בשל הצמיחה לצדדים הן חוזרות ומתקרבות שוב בגלל העיקולים כלפי פנים. הקרניים חלקות לכל אורכן, ויש להן מספר חריצים באזור הבסיס. כאשר הן צומחות לעגלים הן נראות כשני שפיצים בצורת "V", והן מגיעות לגודלם העיקרי בזמן מועט יחסית - סביבות 3 שנים. בדומה לצבי סוף מצוי, בגיל מבוגר עלולה לנשור לגנו שכבת הקרטין בבסיס הקרן ותחתה יש שכבה גרמית - אם כי זה פחות בולט ונפוץ משל צבי הסוף. צבע הקרניים הוא אפרפר בהיר או כהה, חום חלודה בהיר או חולי; השפיצים לפעמים כהים יותר משאר הקרן. הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, אך לזכרים הן גדולות, עבות וכהות יותר. מבין תת-המינים לגנו לבן זקן מערבי יש את הקרניים הקטנות ביותר.
תיאור > כסות

| --- | --- |
תת-מינים של הגנו הכחול:
גנו לבן זקן מערבי  גנו לבן-זקן מזרחי


גנו ג'ונסטון   גנו קוקסון

גנו דרומי
הפרווה של הגנו הכחול קצרה מאוד, ומורכבת משערות זיפיות ודלילות ברוב הגוף - בייחוד בפלג הגוף האחורי והרגליים; בכתפיים, בצוואר, בלחיים ובחוטם הן צפופות יותר, ובסנטר והגב ארוכות יחסית. צבע הפרווה נע בין אפור כחלחל לאפור בהיר\ צפחה\ כסוף\ כהה - עד חום כהה. הצבע עשוי להשתנות בין תת-המינים: גנו דרומי נוטה לכחלחל, גנו ג'ונסטון וקוקסון אפרפר כסוף עם אזורים גדולים בצבע חום בהיר (ג'ונסטון גם עלול להיות צהבהב), וגנו לבן זקן מערבי ומזרחי הם הכהים מכולם - עם צבע שנראה לעיתים כשחרחר. אצל מרבית תת-המינים פלג הגוף האחורי והרגליים נוטים לחום בהיר, הצוואר לאפור צהבהב והגחון לכהה. לגנו זה יש כפלי עור בהירים ובולטים מהצוואר עד לכתפיים, כשבין כל כפל למשנהו יש פסים עבים ואנכיים היורדים מהגב עד למותניים והחזה - ובשל כך הוא גם מכונה "גנו הפסים". הפסים אינם דקים כדוגמת פסי הקודו, אלא גדולים במיוחד עם שלל צורות בדומה לפסי הטיגריס. בדרך כלל הם גדולים ועגולים - במיוחד באזור הכתף. הפסים גדולים יותר אצל תת-המינים הצפוניים, ועוביים, אורכם ומספרם משתנה מפרט לפרט. צבע הפסים הוא חום כהה\שוקולד או שחרחר, ונוטה לחום בהיר ודהוי אצל גנו ג'ונסטון וקוקסון.
החל מהראש ועד אמצע הגב, יש לגנו הכחול רעמה גדולה ושעירה בצבע שחור המזכירה את רעמת הסוס, והיא ארוכה וגולשת לצדדי הבטן בעיקר באזור הכתפיים; השערות שלה סומרות ובולטות בעורף, ומאמצע הגב ועד לזנב היא מסתכמת בפס שחור דקיק. מהסנטר ועד לאמצע הגרון לגנו זקן ארוך המורכב משערות גסות, וצבעו משתנה משחור אצל תת-המינים ה"דרומי", "קוקסון" ו"ג'ונסטון", ללבן קרמי\צהבהב אצל תת-המין המערבי והמזרחי. בתחתית החזה יש לגנו דלדול עור קטנטן המזכיר קצת את הפרים, וצבעו שחור. מאפיין נוסף שמזכיר את הסוס, הוא זנבו הארוך והשעיר שמסתיים בציצת שיער גדולה ומברשתנית בצבע שחור. עיקר הזנב שעליו גדלות השערות בצבע בהיר.
הצבע הכללי של הפנים מתחלק לשתיים: הלחיים והלוע בצבע אפרפר או צהבהב, ומבסיס הקרניים והמצח לאורך החרטום ועד לאף יש כתם גדול וייחודי דמוי-מסכה המורכב משערות שחורות וצפופות ומזכיר במקצת את זה של הצ'ירו. ה"מסכה" מתפשטת גם לצדדי החוטם, ומקיפה בדרך כלל את העין; מסיבה זאת במבט מרחוק כמעט ולא ניתן לראות את עיניו. הצמיחה של השערות השחורות נעצרת סמוך לאוזניים, האף והשפתיים - כך שיש להם צבע בהיר יותר. לחלק מתת-המינים המצח ובסיס הקרניים בצבע חום אדמדם בהיר. מלבד הגנו הדרומי וגנו ג'ונסטון, לשאר תת-המינים יש לעיתים כתם בצורת "V" מעל העיניים שנראה כגבות, וצבעו חום אדמדם כהה עד צהבהב בהיר. את גנו ג'ונסטון ניתן לזהות בקלות משאר תת-המינים בשל רצועה לבנה עבה שיש לו במרכז החוטם - שבולטת מאוד על רקע ה"מסכה" השחורה. הצבע של אוזני הגנו מתחלק בין צהבהב בחלק הפנימי, למחצה שחור ומחצה צהבהב או שחור לגמרי בחלק החיצוני.
תיאור > מבנה ומידות גוף

מבנה גופו של הגנו נראה כשילוב של סוס ופר. יש לו כתפיים רחבות וגבנון בינוני הנותנים לו מראה שרירי, ולכן פלג גופו הקדמי גדול וכבד יותר מהפלג האחורי. גופו ארוך, צווארו קצר ורחב, וראשו גדול ומאורך; כפי שאופייני לבובאלים, לגנו הכחול יש חרטום ארוך ומקושת, אך הוא רחב יותר משאר המינים; במונחים של אורך גולגולת גנו ג'ונסטון הוא הגדול שבתת-המינים, וגנו לבן זקן מערבי הקטן שבהם. זנבו ארוך ורחב, ורגליו ארוכות וחזקות. אוזניו דקות וארוכות, ועיניו בינוניות וזהובות. בתחתית העיניים יש בלוטות ריח גדולות ובולטות שמוסתרות בדרך כלל ב"מסכה" הכהה; הבלוטות קטנות יותר אצל הנקבות. האף שלו גדול ובעל מבנה מוזר בצורת סהר או האות "C" וצבעו אפרפר או חום צהבהב, בעוד שהשפתיים מרובעות ורחבות עם צבע שחרחר. הפרסות שלו גדולות ורחבות בצבע אפור. אף על פי שבמבט שטחי אין כלל הבדל בין הזכרים לנקבות בשל צבעי הגוף הזהים, הזכרים גדולים וכבדים (ולפעמים גם כהים) בצורה ניכרת וקרניהם גדולות יותר.
|  | זכר | נקבה |
| --- | --- | --- |
| משקל | 290-210 ק"ג | 260-140 ק"ג |
| גובה כתף | 150-130 ס"מ | 135-122 ס"מ |
| אורך ראש וגוף | 242-213 ס"מ | 223-170 ס"מ |
| אורך קרניים | עד 83 ס"מ | 40-30 ס"מ |
אורך הזנב: 100-60 ס"מ
גנו שחור

למעלה: . למטה: גנו שחור.
הגנו השחור (Connochaetes gnou), דומה יחסית לקרובו הכחול עם מאפיינים אקולוגים זהים, ותפוצתם חופפת בחלקים גדולים מתחומי מחייתו של המין השחור. עם זאת, הגנו הכחול גדול ונפוץ יותר מעמיתו, והם שונים במספר מאפיינים גופניים בולטים: הגנו השחור מתאפיין בפרווה בצבע חום אדמדם כהה מאוד עד שחרחר, לעומת כחלחל אפרפר עד חום בהיר של הגנו הכחול. לגנו השחור יש קרניים מוזרות ביותר שבמבט מלפנים נראה כ-"W", והבסיס שלהם עבה הרבה יותר מזה של הגנו הכחול. אף על פי שלגנו השחור יש פרצוף כהה מאוד, אין לו כתם שחור מוגדר כעמיתו הכחול. לגנו השחור יש רעמה קצרה מאוד בהשוואה לגנו הכחול, ויש לו ציצות שיער ייחודיות על החוטם והחזה. לגנו השחור הזנב והרעמה שבגב בצבע לבן-צהבהב, בניגוד מוחלט לזנב והרעמה השחורים של הגנו הכחול. לגנו השחור זקן קצר יותר, וצבעו תמיד שחור. הגנו השחור נפוץ באופן טבעי באפריקה הדרומית בלבד, והוא נדיר יותר מהגנו הכחול.