stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרדריק רולנד שו
קורות חייו > שירותו הצבאי

בשנת 1915, עם סיום לימודיו, התגייס בדרגת סרן לחיל הרפואה המלכותי ושירת עד סוף מלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, בצרפת. בראשית 1917, בעקבות השתתפותו בקרב על הסום, עוטר בצלב הצבאי. בשנת 1919 נשלח להודו, שם פיקד על שיירת אמבולנסים ורכבי פינוי צבאיים במהלך סכסוכי גבולות בחזית הצפון-מערבית של פקיסטן. במסגרת שירותו הצבאי בהודו פעל רבות למען מיגור מגפת הכולרה שפרצה באזור וזיריסטן. בהמשך צורף לצוותו של סר צ'ארלס ברטצ'ל (Charles Bartchell), הממונה על הבריאות בהודו מטעם הצבא הבריטי. בצוות זה עבד עד לשנת 1923, עת נסע לאלדרשוט שבאנגליה. בשנת 1925 נשלח לעיראק שם שירת כרופא בחיל האוויר המלכותי. במסגרת תפקידו טיפל גם במגויסים האשורים.
קורות חייו > שירותו הצבאי > פרשת שחרור השבויים הבריטים בכורדיסטן

ב-14 ביוני 1926, במהלך הפעילות הבריטית כנגד הכורדים בהנהגתו של השייח' מחמוד ברזאני בדרום כורדיסטן, נאלץ מטוס בריטי מדגם DH.9A לבצע נחיתת חירום בנפת פנג'ווין (Penjwin) שבמחוז סולימאניה. כתוצאה מכך שני אנשי הצוות, הטייס והמכונאי המוטס, נלקחו בשבי הכורדים והועברו אל הכפר ולאז'יר (Wlazher) בצד הפרסי של כורדיסטן. ב-13 בספטמבר התקבל מכתב ממחמוד ברזאני בו צוין כי חלה הידרדרות במצבם הבריאותי של שני השבויים הבריטים והוא מבקש לשלוח ציוד רפואי עבורם בהקדם. חיל האוויר המלכותי החליט לשלוח את הציוד הנדרש, אולם במקביל ביקש לקבל אישור לכך שרופא צבאי בריטי יגיע לוולאז'יר על מנת להעריך באופן מקצועי את מצבם הבריאותי. מספר ימים אחר כך החל הצבא הבריטי להתקדם לעבר נפת פנג'ווין כאשר ד"ר שו משמש בתור הרופא היחידתי. ב-20 בספטמבר התקבל מכתב נוסף מהכורדים בו הם מאשרים את הבקשה, וכך נוצר מצב שבו ד"ר שו היה לרופא הבריטי הזמין ביותר למשימה. בבוקר ה-24 בספטמבר יצא ד"ר שו מלווה במתורגמן אל עבר קווי הכורדים, ולאחר המפגש עימם החל במסע רכוב לכיוון הכפר ולאז'יר. בוולאז'יר התקבל ד"ר שו בכבוד רב ולמחרת, לאחר בדיקת מצבם הגופני של השבויים, נפגש עם מחמוד ברזאני.
חרף העובדה כי לא קיבל שום ייפוי כוח מהצבא הבריטי לנהל משא ומתן להחזרת השבויים, לקח ד"ר שו את היוזמה והחל בסדרת מאמצי שכנוע בדבר החזרת השבויים. את טענותיו בפני ברזאני ביסס בשני מישורים; מדיניות החוץ הבריטית ובריאות השבויים. בבוקר ה-26 בספטמבר, לאחר מאמצים רבים, קיבל ד"ר שו את הבטחתו של ברזאני כי שני השבויים יוחזרו כעבור 10-15 ימים, וזאת על מנת להראות שהדבר נעשה מתוך מחווה כורדית ולא מתוך עמדה של חולשה. הודות ליוזמה אשר נקט ד"ר שו שוחררו שני השבויים כעבור כשבועיים, ב-9 באוקטובר.
את קורות הפרשה תיאר פרדריק שו בפרוטרוט במאמר שהתפרסם בכתב העת המדעי Journal of the Royal Army Medical Corps בחודש דצמבר 1927.
עבודתו במסגרת חברת הנפט העיראקית

עם תום שירותו הצבאי באוקטובר 1927 הצטרף ד"ר שו לחברת הנפט העיראקית. במסגרת עבודתו בחברה פעל רבות במישור הרפואי-מניעתי על מנת למזער התפרצויות של תחלואה בקרב העובדים שעמלו באותה התקופה על הקמת צינורות הנפט מכירכוכ לבניאס, מכירכוכ לטריפולי ומכירכוכ לחיפה. עם התרחבות החברה מונה לרופאהּ הראשי ובמסגרת תפקידו היה מסייר בין 8 תחנות ההגברה לאורך צינור הנפט כירכוכ-חיפה. ב-2 בדצמבר 1935, עם חזרתו מביקור רופא אצל עמית לעבודה בכירכוכ, נפטר ד"ר שו לאחר נחיתתו על מסלול ההמראה של תחנת הגברה K3 בסמוך לחדיתה, ככל הנראה כתוצאה מסיבוך של דלקת שקדים.
פרדריק רולנד שו היה נשוי ולו שני ילדים. הוא נקבר ב-4 בדצמבר בבית הקברות האנגליקני בחיפה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  ‏מאמר לזכרו של ד"ר פרדריק רולנד סטדרט שו.
↑  Fred D. Crawford. Shaw: The Annual of Bernard Shaw (Volume 18), 1998. The Pennsylvania State University Press. p.19. ISBN 0-271-01779-1.
↑  ‏Irish Athletics Champions.
1 2  ‏Fredrieck Shaw on Cricket Archive.
↑  ‏All Time Athletics Caps - Ireland.
1 2 3  ‏Orbituary: Major F.R.S Shaw, M.C, ‏The Palestine Post, ‏6.12.1935.
↑  ‏Supplement to the Edinburgh Gazette, January 1, 1917 - To be awarded the Military Cross. p.41.
1 2 3  ‏Capture and Release of Two Airmen in Kurdistan.
↑  ‏Funeral of Dr. Shaw,‏ The Palestine Post, 5.12.1935.
מבצע פול באניין

ניתן לראות בתמונה את גשר ה-"אל חזור". עץ הצפצפה היה ממוקם בשורת העצים הנמוכים שנמצאים מימין לדרך ולפני הגשר
מבצע פול באניין היה פעולת נגד שבוצעה על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית בשנת 1976 בגבול בין קוריאה הדרומית לצפונית. המבצע בא בתגובה, וכהשלמת המשימה, של "תקרית הגרזן הפונמונג'ומית" (הנקראת גם "תקרית עץ הצפצפה"), אירוע בו נהרגו שני חיילים אמריקאים ונפצעו מספר דרום קוריאנים, בניסיון לבצע גיזום של עץ צפצפה.
מבצע "פול באניין" נקרא על שם חוטב העצים המיתולוגי פול באניין מצפון אמריקה.
"תקרית הגרזן"

באזור המפורז שבין שתי הקוריאות, ליד גשר ה-"אל חזור", עמדה שורה באורך של 30 מטר של עצי צפצפה (Populus deltoides) והסתירה את שדה הראיה בין שני מגדלי שמירה באזור המפורז הקוריאני. ב-18 באוגוסט 1976, נשלחה קבוצה של עובדי האו"ם לגזום את העץ, בליווי שני קצינים מצבא ארצות הברית, קצין דרום קוריאני וכן שמונה שומרים מכוח הביטחון של האומות המאוחדות. תחת חוקי אזור הביטחון המשותף, החיילים לא היו חמושים. הפועלים שבאו לגזום את העץ, נשאו עימם מעדרים וגרזנים.
לאחר שהגיזום החל, הורו חיילים צפון קוריאנים לפועלים להפסיק את העבודה. הקצין האמריקאי שפיקד על הפעולה, קפטן בוניפאס (Bonifas), הורה לפועלים להמשיך בעבודתם. זמן קצר לאחר מכן תקפו 30 חיילים צפון קוריאנים את הקבוצה והרגו את שני הקצינים האמריקאים, קפטן ארתור בוניפאס (Arthur Bonifas) ולוטננט מארק בארט (Mark Barrett), בגרזנים שחטפו מהפועלים. חייל דרום קוריאני פיזר את החיילים הצפון קוריאנים בעזרת נהיגה במשאית שלו לכיוונם ומעל לגופתו של בוניפאס, כדי להגן עליה. שני הקצינים האמריקאים מתו עוד לפני שהגיע סיוע רפואי.
רב-טוראי שראה את התקיפה ממגדל פגודה צילם אותה במצלמת וידאו.
בעקבות התקרית העלתה ארצות הברית את הכוננות של צבאה בקוריאה הדרומית וברחבי העולם עלו חששות מפריצת מלחמה בקוריאה. הנשיא פורד הורה על עקירת העץ.
מבצע פול באניין

כתוצאה מהתקיפה, אורגן מבצע "פול באניין", והוא יצא לפועל בשעה 7 בבוקר ב-21 באוגוסט 1976, שלושה ימים בלבד לאחר התקרית. שיירה של 23 רכבים אמריקאים ודרום קוריאנים נכנסה לתוך אזור הביטחון המשותף ללא כל התרעה או דיווח לצפון קוריאנים. בתוך הרכבים הייתה קבוצת הנדסה שמנתה 16 איש וצוידה בגרזנים ומסורי שרשרת, והתחילה מיד לנסר את העץ. קבוצה זו לוותה על ידי מחלקת אבטחה בת 30 איש שחומשה באקדחים וגרזנים. לצוות נלוותה גם קבוצה של 64 מומחי טאקוונדו מהצבא הדרום קוריאני.
פלוגה של חיילים מהצבא האמריקאי ריחפה מעל לקבוצה שנמצאה על הקרקע ב-20 מסוקי סער יחד עם 7 מסוקי תקיפה מסוג קוברה AH-1. מאחורי המסוקים, מפציצים מסוג B-52 שלוו על ידי מטוסי F-4 פנטום של חיל האוויר האמריקאי וF-5 טייגר של חיל האוויר הדרום קוריאני, שייטו הלוך ושוב בשמיים. בבסיס האווירי "אוסן" (Osan), מפציצים מסוג F-111 עמדו מחומשים ומתודלקים, מוכנים להמריא באופן מיידי.
כוח משימה בראשות נושאת המטוסים מידוויי הובא קרוב לחוף הקוריאני, ומטוסיו עמדו בהיכון לפעולה. בנוסף לכך, ליד קצה האזור המפורז, אלפי חיילים חמושים היטב, טנקים וארטילריה עמדו מוכנים לגבות את הצוות שנכנס לתוך אזור הביטחון המשותף. בתגובה לכך, צפון קוריאה שלחה כ-150 חיילים חמושים בתת-מקלעים. עם זאת, החיילים הצפון קוריאנים עמדו בדממה בזמן שצוות ההנדסה ניסר את העץ ולא פתחו בעימות מזוין. פעולת ניסור העץ לקחה 42 דקות.
במהלך ההכנות לפעולה, עלה חשש מכך שהיא תוביל לפתיחת מעשי איבה רחבים, אך לבסוף החשש התבדה והפעולה עברה בשלום. לנושא הוקדש חלק במוזיאון השלום בקוריאה הצפונית.
הערות שוליים

↑  בגרזן נרצחו שני אמריקנים בקוריאה, מעריב, 19 באוגוסט 1976
↑  פיליפ בן, חיילי ארה"ב וצפון קוריאה במצב של כוננות בעקבות רצח, מעריב, 20 באוגוסט 1976; המשך
↑  עידו דיסנצ'יק, פורד ציווה לעקור עץ המריבה, מעריב, 22 באוגוסט 1976
צבי בראל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1949 (בן 75 בערך)
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  תיכון חדש  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 תקופת הפעילות:  עד ל-הווה
 עיסוק:  עיתונאי ובעל טור
 מעסיק:  הארץ
 סוג כתב:  פרשן (עיתונות)
 תחום סיקור:  המזרח התיכון
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב 
 
צבי בראל (נולד ב-1949) הוא עיתונאי, מזרחן, מרצה וחוקר. הוא משמש כפרשן עיתון הארץ לענייני המזרח התיכון, בעל טור, וחבר הנהלת מערכת העיתון.
קורות חיים

למד בתיכון חדש בתל אביב במגמת מזרחנות. סיים את לימודיו לתואר ראשון בשפה וספרות ערבית ובהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית. בשנת 1971, לאחר סיום לימודיו, החל לשמש "יועץ לענייני ערבים" בממשל הצבאי בעיר חברון. לאחר מיכן שימש כקצין מבצעים וכסגן המושל של חברון. בשנת 1977 התמנה לדובר הממשל הצבאי באזור יהודה ושומרון.
שימש ככתב לענייני מזרח ירושלים במקומון כל העיר. בשנת 1982 הצטרף לעיתון הארץ ככתב לענייני השטחים. בין השנים 1984 ו 1989 שימש ככתב העיתון בוושינגטון. עם חזרתו שימש כרכז המערכת ובהמשך שימש גם כעורך מישנה בעיתון. משנות ה-90 של המאה העשרים משמש פרשן לענייני המזרח התיכון.
בעל תואר דוקטור מהמחלקה ללימודי המזרח התיכון מאוניבסיטת בן-גוריון בנגב. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "התפתחות מושג המערב בשיח הזרם הדתי המרכזי במצרים מראשית המאה ה-19 ועד ימינו".
בשנת 2009 קיבל את פרס סוקולוב לעיתונות הכתובה, על מפעל חיים.
שימש כמרצה באוניברסיטת בן-גוריון, באקדמית תל אביב יפו והיה עמית מחקר במכון טרומן באוניברסיטה העברית.
משמש כמרצה בכיר במכללה האקדמית ספיר.
ספריו

כשמכוניות נפלו מהשמיים: מסע בין כיבושים, הקיבוץ המאוחד,2011
ראו גם

יהודה ליטני
לקריאה נוספת

אוריה שביט על ספרו של צבי בראל כשמכוניות נפלו מהשמים: מסע בין כיבושים, המרחב הציבוריːכתב עת לפוליטיקה וחברה, גיליון מספר 6, 2012, עמ'181
הערות שוליים

↑  צבי בראל, כשמכוניות נפלו מהשמיים: מסע בין כיבושים, הקיבוץ המאוחד,2011, הקיבוץ המאוחד, 2011
↑  צבי בראל — דובר המימשל ביהודה ושומרון, מעריב, 10 בינואר 1977
↑  פרסי סוקולוב לדוד ויצטום, עמרי אסנהיים, צבי בראל ויוסי מלמן, באתר ynet, 12 בנובמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302458105171  BnF: cb16638494v (data)  GND: 1143617509  LCCN: n2012025148  VIAF: 293714466   WorldCat (עם VIAF): 293714466
מבחן הסקר

תעודה ובה תוצאת מבחן הסקר
מבחן הסֶקֶר הוא שמו של מבחן ידע כללי שנערך לכל תלמידי כיתות ח' בישראל החל משנת 1955 ועד 1972 תחת הנהגתו של שר החינוך דאז זלמן ארן. המבחן עצמו היה חלק מתוך "סקר רמה כללית", שהנהיג משרד החינוך, אשר כלל גם את ציוני התלמיד באותה השנה. מטרות מבחן הסקר הייתה למיין את התלמידים בין חינוך בבית ספר עיוני (גימנסיה) לחינוך בבית ספר מקצועי. חלוקה זו בין חינוך עיוני למקצועי של מאות אלפי תלמידים בישראל הסלילה את חלקם למקצועות שהם או הוריהם לא בהכרח רצו בהם. החלוקה בין בתי הספר השונים יצרה פער גדול בין התלמידים. בעוד תלמיד שסיים בהצלחה תיכון בבית ספר עיוני זכה לתעודת בגרות, תלמיד אשר סיים בהצלחה בית ספר תחת החינוך המקצועי לא זכה לתעודת בגרות ולא לתעודה מקצועית מוכרת. תלמיד שרצה לקבל תעודה מקצועית היה צריך לגשת למבחן של משרד העבודה ולא משרד החינוך. רק מיעוט קטן של תלמידים ניגש לבחינות אלו.
תוצאות הסקר נמסרו לתלמיד ללא ציון, אלא רק עם התשובה האם עבר או לא עבר.
בשנים בהן הונהג מבחן הסקר נבנו מאות כיתות ז', ח' "קדם מקצועיות" בעיקר בשכונות מצוקה ועיירות הפיתוח. החינוך הקדם מקצועי הכשיר במסגרת של 12 שעות שבועיות במקום למידה של מקצועות עיוניים. דבר זה השפיע על הישגי התלמידים בכיתות אלה במבחני הסקר.
מדיניות הרחבת המגמות המקצועיות שקידם משרד החינוך בהנהגתו של ארן הוליכו את הלומדים במקצועות אלו למבוי סתום מבחינה חברתית. מבחני הסקר ובניית עשרות בתי ספר מקיפים (בתי ספר מקצועיים) הולידה בעיקר תוצאה אחת, ניתוב רוב בני עדות המזרח (כמחצית הלומדים בערך) לחינוך מקצועי. הכוונה לחינוך מקצועי מנעה מרבים מהתלמידים להכשיר עצמם למקצועות מודרניים יותר ולחינוך גבוה יותר. במהלך זה הגביר משרד החינוך את הפערים החברתיים במדינת ישראל.
ב-1972 בוטל הסקר ונוסו מערכות הערכה ומדידה אחרות, כמו "המשוב". כיום משתמש משרד החינוך בבחינות המיצ"ב שמתפרסות לאורך כל תקופת הלימודים בבית הספר היסודי.
בתרבות

המבחן זכה להתייחסות ביקורתית באחד ממערכוני הסדרה "היהודים באים", שם הוצג התהליך ככזה הדומה לתהליך מיון התלמידים בסדרה הספרים והסרטים הארי פוטר.
הערות שוליים

1 2  צבי צמרת, זלמן ארן והפרודוקטיביזציה של בני עדות המזרח, חברה וכלכלה בישראל: מבט היסטורי ועכשווי, 2005, עמ' 295-326
↑  יוסי יונה ויצחק ספורטא, החינוך הקדם מקצועי ויצירת מעמד הפועלים בישראל, מזרחים בישראל: עיון ביקורתי מחודש, 2002, עמ' 68-104
פרידל דיקר ברנדייס

| --- | --- |

 לידה:  30 ביולי 1898 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 נרצחה:  9 באוקטובר 1944 (בגיל 46) גרמניה הנאצית אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מקום לימודים:  באוהאוס 
 תחום יצירה:  ציור 
 הושפעה על ידי:  יוהאנס איטן, Rosalia Rothansl 
 
פרידל דיקר ברנדייס (גרמנית: Friedl Dicker-Brandeis;‏ 30 ביולי 1898 - 9 באוקטובר 1944) הייתה אמנית ממוצא יהודי גרמני הידועה כציירת וכאמנית באוהאוס מחוננת, אשר בתקופת השואה, בגטו טרזין, עסקה בטיפול באמנות.
קורות חיים

דיקר ברנדייס נולדה בווינה למשפחה יהודית ענייה. אמה מתה בילדותה. מות האם היה אירוע משברי משמעותי בחייה.
ברנדייס ידועה כציירת וכאמנית באוהאוס מחוננת, אשר בתקופת השואה, בגטו טרזין, עסקה בתרפיה באמנות והפכה לדמות נשית משמעותית ביותר עבור הנערות בגטו. היא פיתחה את השיטות החינוכיות הטיפוליות באמצעות אמנות כמורה בגרמניה. בגטו, יזמה חוגי ציור, כאשר בד בבד עם לימוד תולדות האמנות עודדה את הנערות לתת לרגשותיהן ביטוי באמצעות ציורים וסייעה להן להתגבר על בעיות נפשיות שחוו בשואה. היא הסתייעה בעבודתה בגטו בפסיכולוגים על מנת לסייע לנערות שביטאו בציוריהן מצוקות שונות.
דיקר ברנדייס ובעלה הגיעו לגטו טרזין בדצמבר 1942. במהלך שהותה בגטו קיימה שיעורי אמנות והרצאות. היא סייעה בארגון כיתות לימוד בסתר לילדי הגטו. בין תלמידותיה הייתה ניצולת השואה דיטה קראוס, "הספרנית מאוושוויץ" שציוריה שרדו. ב-1944 נשלח בעלה לאושוויץ. היא הצטרפה אליו במשלוח הבא. ברנדייס מצאה את מותה במחנה בירקנאו ב-9 באוקטובר 1944. בעלה פבל שרד את השואה. לאחר מותה נמצאו מעל חמשת אלפים ציורים שצוירו בשיעורים שהעבירה. רובם נמצאים כיום במוזיאון היהודי בפראג.
לקריאה נוספת

נילי קרן, "נשים בטרזיינשטאט - בלוק הנערות הצ'כיות, בשביל הזיכרון, 16, אוקטובר 1996.
מקרובה, לנה. פרידל דיקר-ברנדיס ותלמידיה. בשביל הזיכרון 24 (תשנז) 25-34.
Art, music, and education as strategies for survival : Theresienstadt, 1941-45
. Jerusalem, Yad From Bauhaus to Terezin : Friedl Dicker-Brandeis and her pupils. Jerusalem, Yad Vashem 1990.
The arts as strategies for survival : Theresienstadt, 1941-45 : 10 February-5 March 2000, Payne Gallery of Moravian College : Priscilla Payne Hurd Center for Music and Art, Church Street Campus, historic Bethlehem, PA.
Fireflies in the Dark: The Story of Friedl Dicker-Brandeis and the children of Terezin *פרידל דיקר ברנדייס מאת ילנה מקרוב רומן ביוגרפי מבוסס מחקרית-טיפול באמנות, הוצאת פרדס 2024
הערות שוליים

↑  בשביל הזיכרון 16, עמ' 13
↑  JEWISH WOMEN ARCIVE
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260573005171  BnF: cb125330119 (data)  GND: 119025337  ISNI: 0000 0000 6677 5512  LCCN: n90609493  NDL: 00908794  NKC: jn20010525132  NTA: 074137719  RKD: 252932  SNAC: w61r9ddg  SUDOC: 034589910  ULAN: 500115579  VIAF: 52490248   WorldCat (עם VIAF): 52490248
צוקי דינגלי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  צוקים
 מיקום
 מדינה:  מלטה מלטה
 קואורדינטות:  35°51′03″N 14°22′50″E﻿ / ﻿35.85087°N 14.38069°E﻿ / 35.85087; 14.38069
  (למפת מלטה מוגדלת) ולטה ויקטוריה בירקירקארה לואה קומינוצוקי דינגלי(למפת מלטה רגילה) ולטה ויקטוריה בירקירקארה לואה קומינוצוקי דינגלי
 
צוקי דינגלי (באנגלית: Dingli Ciffs) הם צוקי אבן גיר בדרום-מערבו של האי מלטה, שאורכם כשלושה קילומטרים מדרום-מזרח לצפון-מערב. הצוקים נופלים בצידם הדרום-מערבי בחדות אל הים התיכון מגובה של 220 מטרים, והרמה שמעליהם משתפלת במתינות לכיוון צפון וצפון-מזרח. הרמה היא אזור חקלאי והיא מנוקזת על ידי מספר ואדיות. באחד הוואדיות שוכנים גני בוסקט, החורש הטבעי היחיד במלטה, וזה נהנה מאספקת מי נגר עילי שמקורם ברמה. הנקודה הגבוהה ביותר במלטה - טא' דמיירק (Ta' Dmejrek) - המתנשאת לגובה של 253 מטרים שוכנת בצוקי דינגלי. מהצוקים נשקף מראה האי הבלתי נושב פילפלה שמדרום-מזרח להם.
היישוב היחיד השוכן ברמה הוא הכפר דינגלי, הקרוי על שמו של האביר האנגלי תומאס דינגלי (Thomas Dingley), אשר התגורר במקום במאה ה-16, והצוקים קרויים על שמו של הכפר. עוד שוכנת בצוקים קפלה המוקדשת למרים המגדלית אשר הוקמה במאה ה-17, ותחנת מכ"ם ישנה של חיל האוויר המלכותי. ממזרח לצוקים שוכן האתר הפרהיסטורי מיסרח אר איל-קביר, שבו התגלו חריצי סלע גדולים, אשר טרם נמצא להם הסבר מספק.
פתח (ניקוד)

פַּתָּח הוא סימן בניקוד טברני, שמסמן בעברית החדשה את התנועה /a/.
הגייה

הפתח נהגה כתנועה מרכזית פתוחה בלתי-מעוגלת [ä].
להאזנה:
הקלדה

כך מקלידים את הפתח במערכות הפעלה שונות:
הקלדה > פתח

Windows 8 וגרסאות חדשות יותר, ומערכות לינוקס (ת"י 1492 2012): צירוף של מקש Alt ימני והאות פ
Windows 7 וגרסאות ישנות יותר: בזמן ש־Caps Lock דלוק, לחיצה על Shift-7
macOS‏: Alt-6
אנדרואיד (מקלדת Gboard‏): הקשה ארוכה על האות פ
הקלדה > חטף פתח

Windows 8 וגרסאות חדשות יותר, ומערכות לינוקס (ת"י 1492 2012): צירוף של מקש Alt ימני והמקש ] (מימין לאות פ)
Windows 7 וגרסאות ישנות יותר: בזמן ש־Caps Lock דלוק, לחיצה על Shift-2
macOS‏: Alt-1
אנדרואיד (מקלדת Gboard‏): הקשה ארוכה על האות פ
מראה

סימן הפתח נראה כמו קו אופקי מתחת לאות.
"פתח גנובה" (באות ה"א, חי"ת או עי"ן שבסוף המילה): בכתבי יד ובגופנים מסוימים הוא אינו מיושר למרכז האות, אלא מופיע בין שתי האותיות האחרונות; בגופנים אחרים הוא ממורכז מתחת לאות, כמו שאר סימני הניקוד.
השימוש בפתח

לפי המיון המסורתי של סימני הניקוד, פתח הוא תנועה קטנה, ובהתאם לכך הוא נכתב בעיקר בהברה סגורה לא מוטעמת ובהברה פתוחה מוטעמת במילים סגוליות, אם כי קיימות גם חריגות מהכללים האלה.
הערות שוליים

↑  אבשלום קור, יופי של עברית, עמ' 20–22
פרדריק רובינסון

פרדריק ג'ון רובינסון, ויקונט גודריץ' ורוזן ריפון (באנגלית: Frederick John Robinson, 1st Earl of Ripon ‏ 1 בנובמבר 1782 – 28 בינואר 1859), היה מדינאי בריטי שכיהן כראש ממשלת בריטניה.
כבן למשפחת אצולת קרקע נכנס רובינסון לפוליטיקה בזכות קשריו המשפחתיים. בבית הנבחרים הוא התקדם כאשר כיהן במשרות מיניסטריאליות זוטרות וב-1818 מונה למשרה בקבינט כשר המסחר. ב-1823 הוא מונה לשר האוצר, תפקיד בו הוא כיהן במשך ארבע שנים. ב-1827 הוא קיבל תואר אצולה ועבר לשבת בבית הלורדים, שם הוא שימש כמנהיג הבית וכיהן כשר המדינה למלחמה ולמושבות.
כאשר מת ראש הממשלה ג'ורג' קנינג ב-1827 הוא ירש אותו בתפקידו, אך לא היה מסוגל להחזיק את הקואליציה השבירה של הטורים והוויגים המתונים שהקים קודמו. לאחר 144 ימים בתפקיד הוא התפטר מתפקידו. לאחר התפטרותו הוא שירת בממשלותיהם של שניים מיורשיו, צ'ארלס גריי ורוברט פיל.
ראשית חייו

פרדריק רובינסון נולד באחוזת משפחתו שבמחוז יורקשייר לאביו תומאס רובינסון, ברון גראנטהאם השני ולאמו מרי. הוא התחנך בבית ספר בסנברי שעל התמזה, לאחר מכן בבית הספר הארו ובקולג' סט' ג'ון שבקיימברידג'.
חיים פוליטיים

רובינסון נכנס לפוליטיקה באמצעות קשריו המשפחתיים. בן דודו של אמו, רוזן הרדוויק, שהיה הלורד לוטננט של אירלנד, מינה אותו כמזכירו הפרטי ב-1804. שנתיים לאחר מכן דאג הרדוויק שרובינסון יבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של קארלוו (Carlow), מחוז כיס ליד דבלין. ב-1807 ויתר רובינסון על המושב ונבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של ריפון (Ripon) שהיה קרוב למקום מגורי משפחתו ביורקשייר.
בשנותיו הראשונות בפרלמנט מילא רובינסון תפקידים מיניסטריאליים זוטרים מתוך כבוד לפטרונו הרדוויק שהיה יריבו של ראש הממשלה הדוכס מפורטלנד. עם זאת, בחר בו שר החוץ ג'ורג' קנינג כמזכיר המשלחת לווינה בראשותו של הלורד פמברוק שיצאה לשם כדי לנהל משא ומתן על ברית חדשה בין בריטניה לבין אוסטריה. המשלחת נכשלה במשימתה, אך המוניטין של רובינסון לא נפגע. דעותיו הפוליטיות עוצבו בעיקר בהשפעתו של קנינג, אך הוא נעשה בן חסותו של יריבו של קנינג, לורד קסלרי, שמינה אותו כתת-השר שלו במשרד המלחמה במאי 1809. עם התפטרותו של קסלרי מהממשלה באוקטובר, עקב חוסר רצונו לשרת תחת ראש הממשלה החדש, ספנסר פרסיבל, התפטר רובינסון יחד אתו. ביוני 1810 הוא מונה לחבר במועצת האדמירליות ושנתיים מאוחר יותר כחבר במועצה המלכותית.
ב-1814 נשא רובינסון לאישה את ליידי שרה אלבינה לואיזה הוברט, בתו של הרוזן מבאקינגהאמשייר וקרובת משפחה של קסלרי. הזוג הביא לעולם שלושה ילדים, אבל רק אחד הגיע לבגרות.
רובינסון שירת תחת הלורד ליברפול כסגן נשיא מועצת המסחר בין השנים 1812–1818 וכגזבר הצבא בין השנים 1813–1817 והיה מעורב בחקיקתם של חוקי הדגן ב-1815. חוק יבוא הדגן של רובינסון שהוגש לפרלמנט בפברואר 1815, צעד פרוטקציוניסטי, כפה מחירי מינימום לדגנים מיובאים.
חוקי הדגן גרמו לעלייה מלאכותית של מחירי החיטה, גרמו לרווחים למעמד בעלי הקרקעות ולקשיים מרובים למעמד העובדים. כאשר התקיימו הדיונים בפרלמנט על החוק, הותקף ביתו של רובינסון בלונדון כמה פעמים על ידי אזרחים זועמים. באחת מהתקפות אלה נעקר המעקה מחוץ לבית, הדלת הראשית נופצה, ציורים הושחתו והרהיטים הושלכו מבעד לחלון. בהתקפה אחרת נורו שני אנשים שאחד מהם נהרג.
שר בממשלה

ב-1818 נכנס רובינסון לקבינט כשר המסחר וכגזבר הצי בממשלתו של הלורד ליברפול. ב-1823 הוא מונה לשר האוצר. בתפקיד זה הוא שירת ארבע שנים ונחשב למצליח בתפקידו. הוא הפחית את המיסים ודאג למענקים לבניית משכן לספרייה הלאומית במוזיאון הבריטי ורכש אוסף אומנות עבור הגלריה הלאומית. הישגיו בתפקיד, יחד עם תמיכתו במתן שוויון הזכויות לקתולים ובאיסור העבדות, הקנו לו שם של החבר הליברלי ביותר בממשלה. שנתו האחרונה באוצר עמדה בצל משבר בענף הבנקאות. רובינסון לא הואשם במשבר אך הצעדים שנקט למיתונו ספגו ביקורת.
עקב הלחץ שגרם המשבר ביקש רובינסון מליברפול לעבור לתפקיד אחר. בינואר 1827 הוענק לו תואר אצולה כויקונט גודריץ', אך בטרם היה סיפק בידיו של ליברפול לבצע חילופי גברי בממשלה, הוא חלה ובפברואר הוא התפטר מתפקידו. יורשו בתפקיד היה ג'ורג' קנינג שמינויו גרם לסערה במערכת הפוליטית. הטורים התפצלו לארבע סיעות בהתאם לעמדתם בנוגע לנושא מתן שוויון הזכויות לקתולים. קנינג ותומכיו החזיקו בדעה ליברלית בנושא, רובינסון הצטרף לקבוצה מתונה של אנשים ששאפו לתמוך בקנינג, קבוצה בהנהגתם של הדוכס מוולינגטון ורוברט פיל התנגדו למתן שוויון הזכויות והקבוצה הטורית הקיצונית התנגדה לכל סוג של צעדים ליברליים. וולינגטון ופיל סירבו לשבת בממשלתו של קנינג, לזעמו של המלך ג'ורג' הרביעי, שהתייחס לכך כבגידה. כשמחצית מחברי מפלגתו מתנגדים לו, נאלץ קנינג לחפש תומכים בקרב הוויגים. גודריץ', שמונה על ידי קנינג כמנהיג בית הלורדים וכשר המדינה למלחמה ולמושבות, מצא שהמתחים בבית הלורדים לא יורדים ברמתם מאלה של הבית התחתון. הוא היה מטרה לזעמם של טורים ממתנגדיו של קנינג בבית הלורדים וסבל מעלבונות אישיים שהוטחו כלפיו, כאשר הוא ניסה לחוקק חוק דגן חדש שהופל על ידי קבוצת חברי בית הלורדים בראשותו של וולינגטון.
ראש ממשלה

החל מראשית שנת 1827 החלה בריאותו של קנינג להתרופף וב-8 באוגוסט הוא מת. בחוגי המפלגה הוויגית היה חשש שהמלך ימנה שוב ראש ממשלה טורי, אך ג'ורג' הרביעי, שעדיין זעם על סירובם של וולינגטון ושל פיל לשבת בממשלתו של קנינג ושמועה, שכנראה הופצה על ידי ווליגטון עצמו, שהוא יקרא למלך להרכיב ממשלה, התגלתה כמופרכת. ביום מותו של קנינג זומן גודריץ' לטירת וינדזור והמלך הכריז על כוונתו למנות אותו כראש ממשלה.
גודריץ' מיד נתקל בקשיים באיזון הדרישות הסותרות של המלך ושל חברי המפלגה הוויגית בנוגע להרכבת הממשלה. המלך סבר כי שלושה תפקידים שימולאו על ידי הוויגים הם די והותר והוויגים לחצו לקבל את התפקיד הרביעי של שר החוץ. גודריץ' לא הצליח לפתור את הבעיה לשביעות רצון כולם. בחוגי המפלגה היה לגודריץ' אמון ואף אחד לא חשד בו שהוא מהתל בהם, אך הם לא היו שבעי רצון מצורת הטיפול שלו במשבר. במקביל נאלץ גודריץ' להתמודד עם מחלת נפש שאשתו לקתה בה באותה תקופה. בינואר 1828 הבין המלך כי ממשלה טורית בראשותו של וולינגטון תהייה עדיפה על קואליציה בראשותו של גודריץ' שלא תפקדה. כאשר נקרא גודריץ' אל המלך כבר היה באמתחתו מכתב התפטרות, אך הוא עדיין לא הגיש אותו. הוא תיאר באוזני המלך את מצבה המתפורר של ממשלתו והמלך זימן את וולינגטון לקבל עליו את משימת הרכבת הממשלה. על פי אחת הגרסאות בכה גודריץ' במהלך השיחה עם המלך שהושיט לו מטפחת, אך תוך כמה ימים הוא הרגיש את ההקלה שבשחרור מתפקידו. תקופת כהונתו כראש ממשלה שארכה 144 ימים היא הקצרה ביותר בתולדות בריטניה, להוציא את זו של קודמו בתפקיד, קנינג, שהייתה קצרה בשלושה ימים בלבד מזו של גודריץ'.
קריירה מאוחרת

ב-1830 עבר גודריץ' למפלגה הוויגית והצטרף לממשלתו של הלורד גריי כשר המושבות. הוא התנגד להמשך קיומה של העבדות לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו, הן מסיבות מוסריות והן מסיבות כלכליות, ובשנות השלושים הוא שקד על שחרורם של העבדים בכל רחבי האימפריה הבריטית. עבודתו נמשכה על ידי יורשו כשר המושבות אדוארד סמית-סטנלי, שאת פעולת החקיקה שהוא הוביל בנושא גיבה גודריץ' ממקום מושבו בבית הלורדים.
ב-1833 פרש גודריץ' מתפקידו במשרד המושבות וביקש לא למלא תפקיד נוסף, אך גריי עמד על כך שהוא ייקח על עצמו את התפקיד של הלורד שומר החותם. בשנה שלאחר מכן התנתקו גודריץ' וסטנלי מהמפלגה הוויגית עקב מה שהם ראו כאיום על יסודותיה של הכנסייה של אירלנד.
בשנים 1841–1843 שימש גודריץ' כשר המסחר בממשלתו השנייה של רוברט פיל כשסגנו היה ויליאם גלאדסטון הצעיר. תפקידו האחרון כשר היה נשיא מועצת הפיקוח על חברת הודו המזרחית הבריטית בין השנים 1843–1846. במהלך הקריירה שלו הוא חצה את הגבולות בין המפלגות כמה פעמים והיה חבר בכל הממשלות בין השנים 1818–1846, להוציא את ממשלותיהם של וולינגטון ושל הלורד מלבורן.
בנוסף לקריירה הפוליטית שלו שימש גודריץ' כנשיא החברה הגאוגרפית המלכותית בין השנים 1830–1833 וכנשיא החברה הספרותית המלכותית בין השנים 1834–1845. גודריץ' מת בלונדון בינואר 1859 בגיל 76. את תואר האצולה שלו ירש בנו היחיד ג'ורג' שהיה מדינאי ליברלי וחבר בממשלה.
פרידיש ריס

| --- | --- |

 לידה:  22 בינואר 1880 גיור, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  28 בפברואר 1956 (בגיל 76) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  הונגריה
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ציריך (1899)  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1901)  אוניברסיטת גטינגן (1902) 
 מנחה לדוקטורט:  Gyula Vályi 
 מוסדות:  אוניברסיטת פרנץ יוזף בקולוז'וואר (קלוז') (1918-1872) (1911–1920)  אוניברסיטת סגד (1920–1945)  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1945) 
 תלמידי דוקטורט:  Tibor Radó, אלפרד רניי, Steven Gaal, János Aczél, Géza Grünwald, Béla Szőkefalvi-Nagy, János Horváth 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1949)  פרס המורשת ההונגרית (2010) 
 הערות:  יהודי
 תרומות עיקריות
 מחקרים בתחום יסודות האנליזה הפונקציונלית
 
פריידיש ריס (בהונגרית: Riesz Frigyes;‏ 22 בינואר 1880 – 28 בפברואר 1956) היה מתמטיקאי יהודי-הונגרי.