אגודת המשמר הלאומי
פעולותיה המרכזיות

אגודת המשמר הלאומי פעלה במספר מישורים: הצלה ומניעה, חינוך, חקיקה ומאבק בינלאומי.
בתחום המניעה וההצלה – עוד בתחילת דרכה של האגודה הבין קוט כי עבודת מניעה היא המפתח ליצירת שינוי מוסרי בחברה ולהצלת הנערות. באוגוסט 1885 הקימה האגודה תת-ועדה בנושא מניעה. היא הורכבה בעיקר מנשים, כשיושבת הראש שלה הייתה הגברת מיליסנט פואסט. בין תפקידיה היה איתור נערות נעדרות על פי פניות של בני משפחותיהם. מכתבי פניה מבני משפחה וחברים הגיעו לסניף המרכזי מכל רחבי המדינה וחברות תת-הוועדה חקרו וברב המקרים איתרו את הנעדרות ושלחו צוותים לחפשם ולהחזירם לחיק משפחתם. קוט הוביל בדרך כלל את החיפושים ושכנע נערות סוררות במיוחד לחזור לבתיהם.
כמו כן הקימה תת-הוועדה בשנת 1890 בית נערות שנקרא "בית מרפא לנשים" (Medical Home for Women) בית זה נועד לסייע לנערות במצבי סיכון קשים שעסקו בזנות שנים ארוכות, או שמצבן הנפשי היה רעוע ביותר. בשל חומרת הפגיעה של הנערות וחשדנותן הרבה צוות הבית כולו הורכב מנשים שעסקו בעיקר ביצירת סביבה בטוחה לנערות הללו. הבית נסגר בשנת 1897, לדבריו קוט, כיוון שסבל מבעיות של ניהול כושל וחוסר תקציב. אולם הייתה סיבה נוספת לסגירתו של הבית. היה בו מקום רק לחמש עשרה נערות והשהות בו הייתה ארוכה ולכן יכולות השיקום שלו היו שוליות והוא לא שירת את מטרות האגודה, שיקום המוני וטיהור הזנות.
תפקיד נוסף של ועדת המניעה היה הצלה של זונות במפגשים ישירים. בשנת 1887 נציגות של ועדה זו בלונדון נכסנו לתוך בורדלים ובתי זונות וניהלו שיחות אישיות עם הנערות. בשיחות הללו הסבירו לנערות מדוע כדאי להן לצאת ממעגל הזנות ולחזור לחיות חיים מהוגנים. כמו כן, הציגו הנשים בפני הזונות את האפשרויות השונות לשיקום שהיו קיימות, כלומר את בתי הנערות וארגוני הנשים, שמטרתן הייתה לסייע להן. הן הציעו לזונות לעבור לגור במרכזים מוגנים שיסייעו להן להשתקם. זו הייתה פעולה מקדימה לניסיונם של הגברים לסגור את בתי הזונות. הגברים הגיעו לבתי הזונות וסגרו אותם בכוח.
בתחום החינוך – כדי לשפר את סיכוייהן של הנערות להשתקם האמינו חברי אגודת המשמר הלאומי, כי יש להעניק לנערות חינוך מוסרי ולבנות להן תוכניות הכשרה מיוחדות שישפרו את מודעותן לערכי המוסר הנכונים ויכינו אותן לתפקידן בחברה. בשנת 1894 חשו חברי האגודה כי יש צורך בהקמת בית תעסוקה והכשרה לנערות במצבי סיכון קשים. חברי הוועד המנהל החלו לחפש מקום ראוי ובמהלך חיפושיהם קיבל קוט הצעה לקנות בהנחה שני בתים צמודים ברחוב האקני (Hackneyׂׂ), כאשר באחד מהם הייתה מכבסה מוכנה להפעלה. הבתים נרכשו על ידי האגודה באותה שנה והמכבסה הפכה לבית הכשרה לנערות שחיו בבית הצמוד. הבית נסגר בשנת 1904 כיוון שחברי האגודה לא הצליחו ליצור ניהול רציף לאורך זמן לבית ההכשרה.
האגודה עסקה גם בחינוך מיני. חבריה האמינו כי אם ינחילו חינוך מיני נאות לצעירים, שבו יסבירו על חשיבות הכבוד לאישה ועל חשיבות הצנעה יצטמצמו הזנות והפגיעה בנשים. נציגי האגודה הופיעו בבתי ספר בשיעורי אזרחות והרצו על הטמאות שנובעת ממין ועל הסכנות הצפויות במין. בדברם על סכנות התכוונו למחלות מין שהיו נפוצות מאוד באותן שנים. הם התייחסו להתנהגות מינית כסטייה או כטמאות והכלילו בהתנהגות זו גם את האוננות שלדעתם הובילה לשתי בעיות מרכזיות: לאימפוטנציה ולגילוי עריות.
בתחום החקיקה – אגודת המשמר הלאומי ראתה בשינויי חקיקה את מטרתה המרכזית. קוט הגדיר כי שינוי חוקים שיקטינו את ניצול הנשים והזנות יהפכו את המדינה למוסרית יותר. לכן האגודה השקיעה מאמצים רבים בתחום זה. אנשיה הובילו חוקים ושינוי חוק רבים סביב נושא המוסר.
בשנת 1885 לפעול נגד חברות התעסוקה לא חוקיות שניצלו נשים דרך מודעות בעיתון. החברות הללו פרסמו מודעות על משרות טובות וביקשו מהנערות לשלוח כספים כדי לקבל את כתובת המעסיק חלקם ניצלו את תמימותן של הנערות וניתקו מגע עם הנערות לאחר גנבת כספם. בעוד חברות אחרות היוו כיסוי לעסקי סחר בנשים. נערה שענתה למודעה הגיעה למקום מפגש בתחנת רכבת מרוחקת ממקום מגוריה, שם בדרך כלל פגשה אישה ששכרה עבורה חדר במלון, כביכול כדי שתתרענן לפני צאתה למחרת לפגוש את המעסיק החדש שלה. האישה דאגה לכל צרכיה באותו יום ואף ביקשה ממנה שתכתוב מכתב להוריה כדי להרגיעם ולהראות להם שהיא בטוחה. למחרת הנערה נלקחה מאותו מקום על ידי אדם שלא פגשה קודם, סוחר הנשים בדרך כלל, שהעביר אותה ליעד לא ידוע ומכר אותה לכל המרבה במחיר. חברי האגודה הובילו שינויי חקיקה במטרה להכריח את משרדי התעסוקה לפעול בשקיפות ועם רישיון כדי למנוע את ניצול הנשים. הם ניהלו מאבק בנושא במשך אחת עשרה שנים ובשנת 1906 עבר בפרלמנט חוק שהכריח את משרדי התעסוקה להוכיח כי הם עסקים לגיטימיים ולהוציא רישיון תעסוקה.
חוק משמעותי נוסף שהעבירה האגודה בפרלמנט היה "חוק נגד גילוי עריות". החוק התקבל בשנת 1908, ולפיו כל גבר או אישה מעל גיל שש עשרה שיקיימו יחסי מין עם קטינים מתחת לגיל שש עשרה, גם אם מדובר בקרוב משפחה וגם אם הקטין מאומץ ייענשו במאסר של שנתיים ללא עבודות פרך. חוק זה, הפך לאחד מחוקי ההגנה על קטינים החשובים ביותר שהעבירה אגודת המשמר. הוא צמצם באופן דרסטי את מקרי גילויי העריות בבריטניה.
במסגרת פעילותה של האגודה בנושא הצנזורה על פרסומים לא מוסריים העבירה האגודה בשנת 1899 "חוק נגד פרסום והפצה של חומרים בעלי אופי לא מוסרי", כדי למנוע, לפי דברי האגודה, את חשיפתם והשחתתם של גברים בידי רוע אמיתי וחוסר מוסריות. לפי החוק חל איסור על תליית פרסומים בעלי אופי לא מוסרי בכל מקום פומבי, מבתים דרך שלטי חוצות וכל מקום הגלוי לעיני הציבור והעבריין ייענש בחומרה. באמצעות החוק הצליחו חברי האגודה להפעיל פיקוח על כל סוגי הפרסומים ולצנזר בגסות כל שלט, ספר או עלון רפואי שלא תאם את דעתם או נראה להם מתירני מדי. הדבר כלל גם חוברות רפואיות למניעת למחלות מין.
האגודה פעלה כדי להוביל שינויי חקיקה שיהפכו סרסור בנשים ללא חוקי. משנת 1885 ניסו חברי האגודה להוסיף סעיף לחוק הנוודות (אנ') שיעסוק בסרסורים. סעיף החוק נקרא "סעיף הסרסורים" (souteneur clause) ומטרתו הייתה לקבוע כי כל גבר שחי על חשבון פרנסה לא מוסרית של אישה יהיה צפוי למאסר כי זו פעילות לא מוסרית ולא חוקית. תיקון החוק הושג במפתיע בשנת 1899.
האגודה לקחה חלק בקידום חוק הזרים (The Aliens act). ככל שגברה ההגירה, גברה גם הזנות, בשל מצבם הכלכלי הקשה של המהגרים. אנשי אגודה משמר שפעלו רבות בקרב הזונות, הגיעו למסקנה כי נשים זרות שעסקו בזנות היו בעלות מוסר מפוקפק ובחרו מראש להגר לבריטניה על מנת למכור את גופן ולכן צריך להרחיקן מהמדינה. לכן הצטרפו למאבק על חוק הזרים שהובילו העיתונאי ארנולד וויט (אנ') וחבר הפרלמנט סר ויליאם אבנס גורדון בשנת 1905 התקבל חוק הזרים בפרלמנט הבריטי והיה לחוק הראשון בבריטניה שהגביל הגירה. הסעיף המשמעותי ביותר בחוק היה הגדרת "המהגרים הלא רצויים בבריטניה". לפיו נקבעו ארבעה קריטריונים למהגרים לא חוקיים שיש לגרש: אם אין ביכולתו להוכיח או למצוא עסוקה ולהצביע על מקורות פרנסה מכובדים, אם הוא משוגע או רפה שכל או סובל מכל מחלה נפשית או אחרת שבגינה יהפוך לנטל על כתפי הציבור, אם הוא הורשע בפלילים במדינה אחרת או יש נגדו צו הסגרה ממדינה אחרת ואם כבר הוצא נגדו צו גירוש מבריטניה.
חוק הזרים הגביל את ההגירה, אולם לא הפסיק את סוחרי הנשים מלפעול באנגליה. המשך הסחר בנשים זרע תסכול רב בקרב רפורמטורים שונים ברחבי אנגליה. בתוכם חברי האגודה היהודית להגנת נערות ונשים לכן בשנת 1905 פנתה האגודה היהודית להגנת נערות ונשים אל אגודת המשמר הלאומי במטרה להוביל יחד תיקון לחוק הפלילי שיגביל את הסחר בנשים בבריטניה תיקון חוק זה נקרא חוק נגד סחר עבדים לבן (Criminal law Amendment – white Slave Traffic Bill) מטרתו הייתה להגביר את הענישה על סוחרי נשים ולאפשר למשטרה לעצור לחקירה בלא צו בית משפט אדם הנחשד בסחר בנשים. חברי שתי האגודות חברו אל "מועצת המוסר הציבורית" (Public morality council) שלושת הגופים הללו הקימו ועדה משותפת לקידום שינוי לחוק הפלילי בנושא הסחר בנשים בפרלמנט. אף על פי שהצליחו לגייס תמיכה עקרונית בפרלמנט לחוק הזה התקשו מאוד להעביר את סעיפיו בדיונים בפרלמנט והחוק נעצר מספר שנים. באפריל 1912 טבעה אוניית הטיטניק. בין נוסעיה היה העיתונאי ויליאם תומאס סטאד, מקים אגודת המשמר הלאומי. חברי אגודת המשמר הלאומי ראו במותו של סטאד סימן אלוהי בצורך להגביר את המאבק לקבלת שינויי החוק. בכל רחבי בריטניה החלו הפגנות והופעל לחץ כבד על הפרלמנט לקבל את תיקון החוק. נכתבו כתבות רבות בעיתונים לגבי תועלתו של החוק, שהסבירו עד כמה השינוי נחוץ תוך תיאור מוגזם של הסכנות וכיצד תראה המציאות ללא שינוי החוק. כתבות אלו זרעו פחד בציבור והגבירו את ההפגנות בעד החוק. הפרלמנט התכנס שוב לדיונים נוספים ובדצמבר 1912 התקבל תיקון החוק. חוק זה נתפס כבעל משמעות כפולה, הוא הקטין את הסחר בנשים ברחבי בריטניה והיווה חלק מהמאבק בינלאומי בסחר בנשים.
בתחום המאבק הבינלאומי – בשנת 1898 זכה ויליאם קוט להצלחה מסחררת כאשר הצליח לגייס תמיכה להוספת סעיף הסרסורים לחוק הנוודות. קוט ראה בהצלחה זו, שהייתה לא צפויה, קריאה אלוהית להגביר את המאבק בסחר בנשים ולהעתיקו לזירה הבינלאומית. לדבריו, ראה בחזונו כי שנת 1899 תהא השנה הנכונה בה יוביל את המאבק, לכן בשנה זו החל את פעילותו הבינלאומית. תחילה ניסח אזהרה ידידותית לנערות שעוזבות את בתיהן. בה תוארו הסכנות שארבו לנערות בדרכן והן התבקשו לשים לב ולהגן על עצמן מפני סוחרי הנשים. בינואר 1899 יצא קוט למסע גיוס כספים ותמיכה ברוב בירות אירופה, כדי להשיג מימון קונגרס בינלאומי בנושא המאבק בסחר בנשים. הוא פנה אל ממשלות רבות באירופה והדגיש בפניהם את החשיבות שראה בחקיקה בינלאומית נגד סחר בנשים. כל הממשלות הסכימו להשתתף בקונגרס כזה באם יערך, אך סירבו לממנו. התרומה הכספית למימון הקונגרס הגיע מהאגודה היהודית להגנת נערות ונשים. בזכות כספים שגייסה האגודה היהודית החליט קוט לקיים את הקונגרס בלונדון, בלי חסות ממשלתית. הוא הבין כי האגודה היהודים הייתה עשויה לסייע לו מבחנה כספית לטובת קונגרס זה ואולי אף לקונגרסים אחרים ולכן פרסם הודעה בה הגדיר כי אגודת המשמר יזמה את הקונגרס והיא רואה באגודה היהודית שותפה שווה בהובלת המאבק.
ביוני 1899 נערך קונגרס בינלאומי בלונדון, שהשתתפו בו נציגים מארבעים וחמישה מוסדות בריטים שונים, נציגי אגודות משמר מאחת עשרה מדינות באירופה וכמה נציגי ממשל אירופאים. מטרת הקונגרס הייתה לדון בדרך הטובה ביותר להילחם בסחר הבינלאומי בנשים. בסופו הוחלט כי בכל מדינה יקום ועדת משמר ארצית שתעסוק במאבק בסחר בנשים וכל שנה יתכנס קונגרס בינלאומי נוסף כדי להגביר ולשפר את שיתוף הפעולה הבינלאומי סביב נושא המאבק בסחר בנשים. במהלך השנים הבאות נערכו קונגרסים בינלאומיים שהונהגו על ידי אגודת המשמר במקומות שונים ברחבי אירופה. לפני כל קונגרס נערך כנס מקדים, כל זאת כדי ליצור תקשורת מתמשכת בין אגודות המשמר השונות ולהכין את הקונגרסים הבאים. במקביל לקונגרסים ולכנסים שאורגנו על ידי אגודת המשמר הלאומי היו גם שתי ועידות בינלאומיות נגד הסחר בנשים, שאורגנו על ידי ממשלת צרפת בהסכמה ובשיתוף עם ממשלות אחרות באירופה ובתמיכת אגודות המשמר השונות.
בשנת 1902 ממשלת צרפת בשיתוף עם ממשלת בריטניה החליטו על ועידה בינלאומית בפריז, מטרתה הייתה ליצור שיתוף פעולה בינלאומי בנושא הסחר בנשים. לוועידה הגיעו שישים ושישה נציגים של שש עשרה מדינות. בוועידה התקבלה הסכמה כללית כי יש צורך בחוק בינלאומי נגד סחר בנשים ונוסחו תשעה עשר קווים מנחים לניסוח אמנה בינלאומית. כשנתיים לאחר מכן באפריל 1904 התכנסה בפריז ועידה נוספת של נציגי שש עשרה המדינות מהוועידה הבינלאומית הראשונה והחליטו בה על יצירת טיוטה ראשונית להסכם בינלאומי שדמתה מאוד להבנות שנוסחו בפריז שנתיים קודם לכן, אולם הייתה מצומצמת ואופרטיבית. היו בה שבעה סעיפים שעסקו בהתחייבויות הממשלות ובדרך עבודה משותפת. לפיהם, כי כל ממשלה תמנה גוף אחראי על העברת מידע לגבי סחר בנשים במדינתה ותחלוק את המידע עם השותפות האחרות בהסכם, בכל מדינה יהיו סוכני נמל במטרה לאתר נערות בסיכון לאסוף מידע על סוחרי נשים, כל מדינה תנהל רישום של זונות זרות והסוחרים שייבאו אותן ותעניק מקלט לנערות שיעזבו את הזנות. המדינות התחייבו להפעיל פיקוח על משרדי תעסוקה ולוודא, במידת האפשר, כי הצעות העבודה שלהם הן אמינות והמשרדים אינם חזית לארגון של סחר בנשים. הטיוטה הזו היוותה את הבסיס להמשך ניסוח החוקים הבינלאומיים והאמנה נגד הסחר בנשים.
באוקטובר 1910 התכנס במדריד הקונגרס הבינלאומי הרביעי שנמשך ארבעה ימים. ספרד פרסה את חסותה על הקונגרס וכל צמרת השלטון הספרדי נכחה בו. בקונגרס השתתפו ארבע מאות נציגים מתשע עשרה מדינות שונות בעולם. והוחלט בו על הנוסח הסופי של ההסכם הבינלאומי נגד הסחר בנשים וההסכם נחתם. הקונגרס היווה בעיקר הפגנת כוח והסכמה בינלאומית להיאבק בסחר בנשים.