stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס השני, מלך אנגליה
ביוגרפיה > ראשית חייו

ג'יימס נולד ב-14 באוקטובר 1633 בארמון סנט ג'יימס בלונדון. הוא היה בנם השלישי של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, סקוטלנד ואירלנד ושל המלכה הנרייט מארי, נסיכת צרפת, בתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת. מכיוון שהבכור מת ביום הלידה ב-1629, הוא היה שני בתור לכס המלכות אחרי אחיו, שלימים הפך למלך צ'ארלס השני. בשנת 1644 הוא קיבל את התואר דוכס יורק.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית הוא נשאר במעוז המונרכיסטי של אוקספורד בזמן שאביו נלחם בכוחות בית הנבחרים והפוריטנים. כשהעיר נכנעה ב-1646, נעצר ג'יימס בארמון סנט ג'יימס בפקודת הפרלמנט ואחיו הבכור נמלט לצרפת. בשנת 1648, בעזרתה של הסופרת אן האלקט, הצליח ג'יימס להימלט מהארמון ולברוח להאג במסווה. כאשר המלך צ'ארלס הראשון הוצא להורג על ידי מתנגדים ב-1649, הכריזו המונרכיסטים על אחיו של ג'יימס צ'ארלס השני כמלך החדש, שהוכר על ידי הפרלמנטים של סקוטלנד ואירלנד. כשחזר לסקוטלנד ב-1650, הוכתר בסקון בשנה שלאחר מכן. באותה תקופה הוא לא יכול היה לזכות בכתר אנגליה. ב-1651 הוא הובס על ידי כוחות אנגלים פולשים בקרב ווסטר ונמלט חזרה לצרפת.
ג'יימס חיפש מקלט גם בצרפת. הוא שירת בצבא הצרפתי תחת מרשל טורן. בשנת 1656, כאשר האח צ'ארלס כרת ברית עם ספרד ההבסבורגית, אויבת צרפת, הוא הצטרף לצבא הספרדי, שם שירת תחת לואי השני, נסיך דה קונדה. גם טורן וגם קונדה שיבחו את הדוכס מיורק על כישוריו הצבאיים.
לאחר מותו של אוליבר קרומוול והתפטרותו של בנו ריצ'רד קרומוול, הפרלמנט קרא לאחיו צ'ארלס לחזור לאנגליה על מנת לסיים את המהומה הפוליטית, שם עלה לכס המלכות כצ'ארלס השני ב-29 במאי 1660. ג'יימס חזר לצד אחיו. למרות שהוא היה הראשון בתור לכס המלכות, לא היה סביר שהוא באמת יחליף אותו. המלך צ'ארלס השני היה עדיין צעיר ורווק, למרות שכבר היו לו מספר ילדים בלתי חוקיים.
ג'יימס נישא בחשאי לליידי אן הייד, בתו של אדוארד הייד, הרוזן הראשון מקלרנדון, ראש הממשלה הגולה של צ'ארלס השני ב-24 בנובמבר 1659 בברדה, הולנד. ב-3 בספטמבר 1660, הנישואים חזרו על עצמם בטקס רשמי בלונדון. הדוכסית מיורק ילדה את ילדה הראשון בחודש שלאחר מכן.
ג'יימס, דוכס יורק, מונה ללורד אדמירל גבוה והיה המפקד העליון של הצי המלכותי במהלך מלחמות הולנד–אנגליה השנייה (1665–1667) והשלישית (1672–1674). מזכיר המדינה שלו במשרד חיל הים, סמואל פפיס, תיאר תקופה זו ביומנו הידוע. לאחר שהאנגלים כבשו את אזור הולנד החדשה באמריקה הצפונית בשנת 1664, שמה של העיר ניו אמסטרדם שונה לכבודו לניו יורק. פורט אורנג', 150 מייל במעלה הנהר הדסון, נקראה על שמו של הדוכס מאלבני, התואר השני שלו, וקיבלה את השם אולבני. ג'יימס עמד גם בראש החברה המלכותית האפריקאית, שהייתה מעורבת בסחר העבדים האטלנטי.
ביוגרפיה > קונפליקטים דתיים

בשנת 1668 או 1669 ג'יימס המיר את דתו לכנסייה הקתולית. יריביו הפרוטסטנטים בפרלמנט, ובראשם אנתוני אשלי קופר, הצליחו להשיג על ידי העברת חוק המבחן שכל עובדי המדינה והצבא היו צריכים להישבע שבועה שאינה תואמת את תורתה של הכנסייה הקתולית. בנוסף, על פי הטקס של הכנסייה האנגלית, הם נדרשו לקבל התייחדות. הדוכס מיורק סירב להישבע ולקבל את הקודש והתפטר מתפקידו כאדמירל העליון.
המלך צ'ארלס השני התנגד להמרה של אחיו ודרש לגדל את ילדיו של הדוכס כפרוטסטנטים. למרות כל זאת, הוא התיר לאחיו, שהתאלמן ב-1671, להינשא לנסיכה הקתולית מרי ממודנה ב-1673. הרבה אנגלים לא נתנו אמון בדוכסית החדשה מיורק, וראו בה סוכנת של האפיפיור.
בשנת 1677, הדוכס מיורק ניסה לפייס את הפרוטסטנטים בכך שהתיר לבתו מרי להינשא למושל הפרוטסטנטי של הולנד, וילם השלישי, נסיך אורנז', אשר היה גם האחיין שלו. למרות הוויתורים נותרו החששות ממלך קתולי עתידי. זה הוסיף להריונות הכושלים של אשתו של אחיו, המלכה קתרין. הכומר המגורש טיטוס אואטס מהכנסייה האנגליקנית עורר חוסר שביעות רצון על ידי הטפה על מזימה של האפיפיור להרוג את צ'ארלס השני, כביכול כדי להעמיד את הדוכס מיורק על כס המלכות. שמועה מפוברקת זו גרמה לגל של היסטריה אנטי-קתולית לשטוף את האומה. הדוכס מיורק החליט בחוכמה לעזוב את אנגליה ולנסוע לבריסל. בשנת 1680 מונה לורד הנציב העליון של סקוטלנד ועבר לארמון הולירוד באדינבורו.
באנגליה, לורד שפטסברי ואחרים ניסו להדיר את הדוכס מיורק מסדר הירושה. כמה מהם אפילו הציעו שהכתר יעבור לבנו הבלתי חוקי של צ'ארלס השני, הדוכס ממונמות'. בשנת 1679, כאשר הצעת חוק ההדרה עמדה לעבור, המלך צ'ארלס השני פיזר את הפרלמנט. הצעת חוק ההדרה תרמה גם לגיבוש מערכת שתי המפלגות האנגלית. הוויגים תמכו בחוק בעוד שהטוריים התנגדו לו. שני פרלמנטים נוספים נבחרו ב-1680 וב-1681, אך כל אחד פורק מאותה סיבה.
לאחר פירוק הפרלמנט ב-1681, לא התכנס פרלמנט חדש. צ'ארלס השני היה מאוד פופולרי באותה תקופה. לכן הוא הצליח לאפשר לדוכס מיורק לחזור לאנגליה ב-1682. היא נטרפה מול חופי Great Yarmouth ב-6 במאי 1682, כאשר HMS Gloucester, ספינה בעלת 54 תותחים שהושקה ב-1654, עלתה על שרטון על גדת חול. התאונה נגרמה כתוצאה מהוויכוח של הדוכס מיורק עם הקברניט על המסלול הנכון. מאחר שהדוכס מיורק סירב בתחילה לפנות את הספינה, עד 250 אנשים קיפחו את חייהם. גילוי הספינה הטרופה ב-2007 נשמר בתחילה בסוד מחשש לשודדי אוצרות והוכרז ביוני 2022.
בשנת 1683 קבוצה של קושרים פרוטסטנטים יזמה את "מזימת בית ריי" (Rye House Plot) לרצוח את המלך ואת אחיו בשובם ללונדון לאחר השתתפותם במרוצי סוסים בניומרקט. בכל אופן, שרפה גדולה החריבה את מקום הלינה של צ'ארלס בניומרקט, דבר שאילץ אותו לעזוב את המרוצים מוקדם מהצפוי ובכך הוא ניצל מההתנקשות. החדשות על המזימה שנכשלה דלפו. קבוצה של פוליטיקאים פרוטסטנטים, ביניהם דוכס מונמות', בנו של המלך, היו מעורבים בקשר. כעשרה בני אדם, ביניהם אלג'רנון סידני ולורד ראסל הוצאו להורג. הדוכס הוגלה לחצר ויליאם מאורנז'. לורד דנבי ולורדים נוספים ששרדו את תקופת כליאתם במצודת לונדון שוחררו על ידי המלך ואחיו ג'יימס זכה להשפעה מרובה יותר בחצר המלכות. טיטוס אוטס נשפט ונכלא באשמת הוצאת דיבה. במקום זאת, הפופולריות של השניים גדלה.
ביוגרפיה > "המהפכה המהוללת"

ב־10 ביוני 1688 ילדה אשתו של ג'יימס בן. הולדת בן זה, שנועדו לו חיי מאבק וגלות (ויהיה ידוע בשם "הטוען לכתר הזקן") עוררה עוד יותר את חששות האריסטוקרטיה האנגליקנית. האריסטוקרטים האנגליקנים קיוו שהמלוכה הקתולית תבוא אל קיצה עם מותו ג'יימס, ועתה חששו שעומדת לקום שושלת קתולית שתשלוט בממלכת אנגליה לנצח. רבים הטילו ספק אם הבן הוא בנו של ג'יימס, או בכלל בנה של המלכה. הפרוטסטנטים, הנאמנים עדיין לעקרון הירושה החוקית, הפיצו את האגדה כאילו הוברח התינוק לארמון בתוך סיר גדול. מעבר לים השקיף על התפתחויות אלו ויליאם מאורנז'. מזה שנים היה הוא תקוות הפרוטסטנטים באנגליה, ואלה הזמינו אותו פעמים רבות לבוא ולהדיח את המלך הקתולי השנוא עליהם. עתה הגיעה שעתו.
ב-30 ביוני 1688, באותו היום שבו זוכו הבישופים, דרשה קבוצה של אצילים פרוטסטנטים מוויליאם לעבור לאנגליה עם צבא. כבר בספטמבר התברר כי ויליאם השלישי מתכנן פלישה. למרות זאת, המלך ג'יימס סירב לעזרתו של לואי ה-14 הצרפתי, מחשש שהאנגלים יתנגדו להתערבות צרפתית. כמו כן, ג'יימס האמין בטעות שצבאו יחזיק מעמד בעימות. אך כאשר נחת הנסיך מאורנז' באנגליה ב-5 בנובמבר 1688, ג'יימס ננטש על ידי כל הקצינים הפרוטסטנטים שלו. בתו שלו אן הצטרפה לכוח הפלישה, ופגעה עמוקות במלך. סדרה של מרידות בצבא ובצי הראתה לג'יימס כי אין לו סיכוי להחזיק בכס המלוכה. כאשר התברר כי הדוכס ממרלבורו, מפקד הצבא, עמד בסוד הקשר שהביא את ויליאם לארץ, נפלה רוחו של ג'יימס וב-11 בדצמבר ג'יימס ניסה לברוח מאנגליה. הוא השליך תחילה את החותם הגדול של הממלכה לנהר התמזה, אולם הוא נתפס לאחר מכן בקנט. ויליאם השלישי לא התכוון לעצור את ג'יימס וב-23 בדצמבר נתן לו לברוח. ג'יימס התקבל בצרפת על ידי המלך לואי ה-14, שהציע לו ארמון ופנסיה נדיבה.
כשג'יימס עזב את ממלכתו, לא היה פרלמנט מכהן. בדרך כלל יכול היה להתכנס פרלמנט רק על ידי המונרך השולט. אבל מאז שברח מהמדינה, ויליאם מאורנז' קרא לפרלמנט, שנקרא פרלמנט הוועידה, בהתייחס לפרלמנט שצ'ארלס השני כינס כשחזר לכס המלוכה ב-1660. הפרלמנט הכריז ב-12 בפברואר 1689 כי ניסיונו של ג'יימס לברוח ב-11 בדצמבר מייצג התפטרות מהממשלה והכס התפנה. הכתר גם לא עבר לבנו של ג'יימס השני, ג'יימס פרנסיס אדוארד; במקום זאת, בתו של ג'יימס, מרי, הוכרזה כמלכה יחד עם בעלה ויליאם השלישי. הפרלמנט הסקוטי אישר החלטה זו ב-11 באפריל של אותה שנה.
ויליאם השלישי ומרי השנייה נתנו לאחר מכן את הסכמתם לחוק הזכויות 1689. החוק אישר את הצהרת הזכויות המוקדמת יותר, שבה פרלמנט הכנס פירש את בריחתו של ג'יימס כהתפטרות והפך את ויליאם ומרי למלכים. מגילת הזכויות האשימה גם את ג'יימס השני בניצול לרעה של כוח. בין היתר מתחה ביקורת על השעיית תיק המבחן, העמדה לדין של שבעת הבישופים רק על עתירה, הקמת צבא קבע והטלת עונשים אכזריים. החוק הבהיר גם את שאלת הירושה. הבאים בתור לכס המלכות צריכים להיות ילדיהם של ויליאם ומרי, לאחר מכן בסדר הירושה ניצבו הנסיכה אן וילדיה, ולאחר מכן ילדיו של ויליאם מנישואים נוספים אפשריים.
ביוגרפיה > שנים מאוחרות יותר

במרץ 1689 נחת ג'יימס באירלנד בתמיכת כוחות צבא צרפתיים. הפרלמנט האירי לא הלך בעקבות הפרלמנט האנגלי והמשיך להכיר בג'יימס כמלך הלגיטימי. עם זאת, הוא הובס בקרב מול ויליאם השלישי ליד הנהר בוין ב-1 ביולי 1690 (12 ביולי בלוח הגרגוריאני). הוא ברח לצרפת מקינסלה. פחדנותו גרעה מהתמיכה בו והקנתה לו את הכינוי הידוע לשמצה 'ג'יימס ההוא' באירלנד.
בצרפת הורשה ג'יימס לגור בטירת סן-ז'רמן-אן-לה. בשנת 1696 נעשה ניסיון יעקוביטי להתנקש בחייו של ויליאם ולהחזירו לכס המלכות, אך הוא כשל. ג'יימס דחה את הצעתו של לואי ה-14 להיבחר למלך פולין באותה שנה, מחשש שקבלת הכתר הפולני תהפוך אותו לבלתי מתאים לכתר אנגליה בעיני בני ארצו באנגליה. לאחר מכן, לואי ה-14 לא הציע לג'יימס עזרה נוספת. החלטה זו התקבלה בשנת 1697 על ידי התחייבותו בשלום רייזוויק עם ויליאם השלישי. ג'יימס נפטר משבץ מוחי בגלות בסן ז'רמן, צרפת, ב-16 בספטמבר 1701.
ביוגרפיה > מורשתו

בתו הצעירה של ג'יימס, אן, עלתה לכס המלכות כאשר ויליאם השלישי נפטר בשנת 1702. מרי השנייה כבר מתה ב-1694. חוק ההסדר 1701 קבע שאם קו הירושה השולט יגווע, קו הירושה המצוין במגילת הזכויות צריך לעבור לבת דודה גרמנית רחוקה, סופיה מהנובר, וצאצאיה הפרוטסטנטים. כאשר המלכה אן מתה בשנת 1714, זמן קצר לאחר סופיה, הכתר עבר לבנה של סופיה גאורג אוגוסט, הנסיך הבוחר מהנובר, וכך לבית הנובר.
בנו של ג'יימס השני, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, קיבל על עצמו את הנהגת היעקוביטים. הוא נקרא על ידי תומכיו בשם "ג'יימס השלישי והשמיני", ועל ידי מתנגדיו "המתיימר הזקן לכס המלכות" (המתיימר הזקן). הוא הוביל מרד בסקוטלנד זמן קצר לאחר עלייתו של ג'ורג' הראשון לכס המלכות, אך הובס. גם התקוממויות אחרות הופלו. לא נעשו ניסיונות רציניים להחזיר את הסטוארטים לכס המלכות מאז העלייה הכושלת של 1745. עם זאת, ישנם עדיין אנשים התומכים בעניין היעקוביטים.
ג'יימס פרנסיס אדוארד נפטר בשנת 1766 וירש אותו בנו צ'ארלס אדוארד סטיוארט, הידוע בכינויו "המתחזים הצעיר". את צ'ארלס אדוארד ירש אחיו הצעיר הנרי בנדיקט סטיוארט, שהיה הקרדינל הבישוף של פראסקטי. הנרי בנדיקט היה הצאצא הלגיטימי האחרון של ג'יימס השני. במותו בשנת 1807 עברה התביעה היעקוביסטית לצאצאו הישיר ביותר של צ'ארלס הראשון, קרלו אמנואלה הרביעי, מלך סרדיניה, נכדו של אחותו הצעירה של ג'יימס השני הנרייטה. היורש השושלתי הנוכחי לטענת היעקוביטים הוא, באמצעות ירושות נשיות מרובות, פרנץ, דוכס בוואריה. למרות שהוא אינו תובע את כס המלוכה, היעקוביטים מכנים אותו פרנסיס השני.
משפחתו

ב-24 בנובמבר 1659, ג'יימס התחתן עם ליידי אן הייד, ממנה נולדו לו שמונת הילדים הבאים:
צ'ארלס (22 באוקטובר 1660 – 5 במאי 1661)
מרי השנייה (1662 – 1694), התחתנה עם ויליאם מאורנז'
ג'יימס (12 ביולי 1663 – 20 ביוני 1667)
אן (1665 – 1714), התחתנה עם הנסיך ג'ורג', דוכס קמברלנד
צ'ארלס (4 ביולי 1666 – 22 במאי 1667)
אדגר (14 בספטמבר 1667 – 8 ביוני 1671)
הנרייטה (13 בינואר 1669 – 15 בנובמבר 1669)
קתרין (9 בפברואר 1671 – 5 בדצמבר 1671)
בנישואיו השניים, ב-21 בנובמבר 1673, הוא נישא לנסיכה מריה ביאטריקס ממודנה, בתו של אלפונסו הרביעי ד'אסטה, דוכס מודנה, ממנה נולדו לו שבעת הילדים הבאים:
קתרין לורה (10 בינואר 1675 – 3 באוקטובר 1675)
איזבלה (18 באוגוסט 1676 – 2 במרץ 1681)
צ'ארלס (7 בנובמבר 1677 – 12 בדצמבר 1677)
אליזבת (1678)
שרלוט מרי (16 באוגוסט 1682 – 6 באוקטובר 1682)
ג'יימס פרנסיס אדוארד, המכונה "המתיימר הזקן" (1688 - 1766)
לואיז מרי תרז (1692 – 1712)
בנוסף, הוא גם היה אב לילדים לא חוקיים:
הנרייטה פיץ-ג'יימס (אנ')‏ (1667 – 1730)
ג'יימס פיץ-ג'יימס (אנ')‏ (1670 – 1734)
הנרי פיץ-ג'יימס (אנ')‏ (1673 – 1702)
ארבלה פיץ-ג'יימס (1674 – 1704)
קתרין דארנלי (1680 – 1743)
ג'יימס דארנלי (1684 – 1685)
צ'ארלס דארנלי (1686 – 1687)
ארווין פנופסקי

| --- | --- |
ארווין פנופסקי עם ויליאם הקשר (אנ'), סביבות 1950
ארווין פנופסקי עם ויליאם הקשר (אנ'), סביבות 1950
 לידה:  30 במרץ 1892 הנובר, הרייך הגרמני 
 פטירה:  14 במרץ 1968 (בגיל 75) פרינסטון, ארצות הברית 
 מדינה:  גרמניה, ארצות הברית 
 שם עט:  A. F. Synkop 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרייבורג, אוניברסיטת מינכן, אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 שפות היצירה:  אנגלית, גרמנית 
 יצירות בולטות:  Saturn and Melancholy, Early Netherlandish Painting 
 בן או בת זוג:  דורה פנופסקי 
 צאצאים:  הנס פנופסקי, וולפגנג פנופסקי 
 פרסים והוקרה:  עמית אקדמיית ימי הביניים של אמריקה (1937)  מדליית האסקינס (1962)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 
ארווין פנופסקי (בגרמנית:  Erwin Panofsky ; ‏30 במרץ 1892 - 14 במרץ 1968) היה היסטוריון של האמנות ממוצא יהודי גרמני שאת רוב הקריירה האקדמית שלו עשה בארצות הברית אחרי עליית השלטון הנאצי. לעבודתו של פנופסקי יש השפעה גם היום בתחום מחקר האיקונוגרפיה. עבודתו השפיעה רבות על תיאורית הטעם שפותחה על ידי הסוציולוג הצרפתי פייר בורדייה בספרים כמו Les règles de l'art (חוקי האמנות) ו-La Distinction: critique sociale du jugement (ההבחנה: ביקורת חברתית של השיפוט). בורדייה אימץ את רעיון ההביטוס מספרו של פנופסקי "ארכיטקטורה גותית וסכולסטיקה".
ביוגרפיה

ארווין פנופסקי נולד בהנובר, גרמניה. הוא למד באוניברסיטאות ברלין, מינכן ופרייבורג. הוא קיבל את תואר הדוקטור ב-1914 מאוניברסיטת פרייבורג. הקריירה האקדמית שלו בהיסטוריה של האמנות הביאה אותו לאוניברסיטאות ברלין, אוניברסיטת מינכן ולבסוף לאוניברסיטת המבורג שם הוא לימד מ-1920 עד 1933. בתקופה זו פרסם את כתביו העיקריים בתולדות האמנות. חיבור מוקדם חשוב הוא Idea: Ein Beitrag zur Begriffsgeschichte der älteren Kunstheorie (1924) (אידאה: תרומה לתולדות המושג בתאוריה העתיקה של האמנות).
פנופסקי הגיע בפעם הראשונה לארצות הברית ב-1931 כדי ללמד באוניברסיטת ניו יורק. בהתחלה הוא הורשה לשהות לסירוגין בניו יורק ובהמבורג אבל אחרי עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בוטל המינוי שלו בהמבורג בשל יהדותו והוא נשאר בקביעות בארצות הברית עם אשתו דורותיאה (דורה) מוסה (Dorothea Mosse). ב-1934 הוא לימד בו זמנית באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת פרינסטון. ב-1935 הוא הוזמן להצטרף למכון למחקר מתקדם, שזה עתה הוקם, בפרינסטון.
פנופסקי היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, באקדמיה הבריטית ובעוד כמה אקדמיות לאומיות אחרות.
פנופסקי התפרסם במיוחד בשל מחקריו על סמלים ואיקונוגרפיה ביצירות אמנות. בתחילה במאמר ב-1934 ואחרי כן בספרו ציור הולנדי מוקדם. פנופסקי היה הראשון שפרש את ציורו של יאן ואן אייק נישואי הזוג ארנולפיני לא רק כתיאור של טקס חתונה כי אם גם כחוזה ויזואלי המעיד על מעשה הנישואין. פנופסקי מזהה בריבוי הסמלים החבויים שהכול מצביע על טקס הנישואין. בשנים האחרונות חלקו על מסקנה זו.
שלשה רבדים של נושאים או משמעות

בספרו מחקרים על איקונולוגיה (Studies in Iconology) מפרט פנופסקי את הרעיון שלו של שלושה שלבים להבנה של אמנות-היסטוריה:
"נושא ראשוני או טבעי המתחלק לשתי תת-חלוקות, עובדתי לעומת הבעתי. אנו מגיעים אליו באמצעות זיהוי של צורות טהורות... לעולמן של הצורות הטהורות, המזוהות כנושאות משמעויות ראשויות או טבעיות, אפשר לקרוא עולם המוטיבים האמנותיים. ". ניקח, לדוגמה ציור של הסעודה האחרונה. אם נעצור בחלוקה הראשונה תיתפס תמונה כזאת רק כ-13 אנשים יושבים ליד שולחן. הרמה הראשונה היא ההבנה הבסיסית ביותר של היצירה ולא מתייחסת לשום ידע תרבותי נוסף.
נושא שניוני או מוסכמתי ... קבוצת דמויות הישובות סביב שולחן אוכל בסידור מסוים ובתנוחות מסוימות מייצגת את הסעודה האחרונה ... כשאנו עושים זאת, אנו מקשרים בין מוטיבים אמנותיים וצירופים של מוטיבים אמנותיים לבין תמות או מושגים"". כאן נכנס ידע תרבותי ואיקונוגרפי. המתבונן בן התרבות המערבית מבין שקבוצה כזאת מייצגת את הסעודה האחרונה.
"המשמעות הסגולית או התוכן. אנו מגיעים אליה באמצעות גילוי עקרונות היסוד החושפים את הגישה הבסיסית של אומה, תקופה, מעמד או השקפה דתית או פילוסופית ... כל עוד אנו מגבילים את עצמנו לטענה כי בפרסקו המפורסם של לאונרדו דה וינצ'י נראית קבוצה של שלושה עשר איש יישובים סביב שולחן אוכל, ושקבוצה זו מייצגת את הסעודה האחרונה, אנו עוסקים ביצירת האמנות ככזו ומפרשים את הפרטים הקומפוזיציוניים והאיקונוגרפיים כתכונות או מאפיינים שלה עצמה. אבל כשאנו מנסים להבין אותה כמסמך המעיד על אישיותו של לאונרדו, או על תרבות הרנסאנס המאוחר באיטליה, או על גישה דתית ייחודית ... גילוים ופרשנותם של אותם ערכים "סימבוליים" (שלעיתים קרובות אינם ידועים לאמן עצמו, ואולי אף שונים בתכלית מהדבר שאותו התכוון באופן מודע להביע) הוא מטרתה של מה שנוכל לקרוא לו בשם "איקונולוגיה", להבדיל מ"איקונוגרפיה"".
לפנופסקי היה חשוב לקחת בחשבון את כל שלוש הרמות בזמן שבוחנים את אמנות הרנסאנס. אירווינג לוין אמר: "הייתה זו התעקשותו וחיפושיו אחר המשמעות – במיוחד במקומות בהם אף אחד לא חשב שיש משמעות כזאת – שהובילה את פנופסקי להבנת האמנות כפי שאף היסטוריון לפניו לא הבין".
כתביו

"איקונוגרפיה ואיקונולוגיה: מבוא לחקר אמנות הרנסאנס" (מאנגלית ומאיטלקית: אביעד שטיר), בתוך: המדרשה 12, גיליון סתיו 2009, עמ' 69–97
Idea: A Concept in Art Theory (1924)
Perspective as Symbolic Form (1927)
Studies in Iconology (1939)
The Life and Art of Albrecht Dürer (1943)
Gothic Architecture and Scholasticism (1951)
Early Netherlandish Painting (1953)
Meaning in the Visual Arts (1955)
Pandora's Box: the Changing Aspects of a Mythical Symbol (1956) (with Dora Panofsky)
Renaissance and Renascences in Western Art (1960)
Tomb Sculpture (1964)
Saturn and Melancholy: Studies in the History of Natural Philosophy, Religion, and Art (1964) (with Raymond Klibansky and Fritz Saxl)
Problems in Titian, mostly iconographic (1969)
Three Essays on Style (1995) (Ed. Irving Lavin)
לקריאה נוספת

עדי אפעל, "המתודה האיקונולוגית של ארווין פנופסקי: הרכבה, הערכה והסתכלות", בתוך: טבור – כתב עת שנתי לענייני היסטוריה, חברה, תרבות והגות של מרכז אירופה, גיליון 2 תשס"ט 2009, עמ' 177–208
Holly, Michael Ann, Panofsky and the Foundations of Art History, Ithaca, Cornell University Press, (1985)
Ferretti, Sylvia, Cassirer, Panofsky, Warburg: Symbol, Art, and History, New Haven, Yale University Press, (1989)
Lavin, Irving, editor, Meaning in the Visual Arts: View from the Outside. A Centennial Commemoration of Erwin Panofsky (1892–1968), Princeton, Institute for Advanced Study, (1995)
Panofsky, Erwin, & Lavin, Irving (Ed.), Three essays on style, Cambridge, MA, MIT Press, (1995)
Panofsky, Erwin. in the  Dictionary of Art Historians (אורכב 11.02.2013 בארכיון Wayback Machine) Lee Sorensen, ed.
Wuttke, Dieter (Ed.), Erwin Panofsky. Korrespondenz, Wiesbanden, Harrassowitz, (2001-2011)
הערות שוליים

↑  Review of Holsinger, The Premodern Condition (2005), in Bryn Mawr Review of Comparative Literature 6:1 (Winter 2007)
↑  איקונוגרפיה ואיקונולוגיה, עמ' 71
↑  איקונוגרפיה ואיקונולוגיה, עמ' 71–72
↑  איקונוגרפיה ואיקונולוגיה, עמ' 72–73
↑  Lavin, Irving. "Panofsky's History of Art" in Meaning in the Visual Arts: Views from the Outside. Princeton: Institute for Advanced Study, 1995. p. 6
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266197505171  PLWABN: 9810530225905606  BIBSYS: 90161698  BNC: 000046503  BNE: XX4660277  BnF: cb11918531n (data)  CANTIC: a10134414  CiNii: DA00362362  GND: 118591568  ICCU: CFIV002989  ISNI: 0000 0001 2140 0415  LCCN: n50050209  LNB: 000010858  NDL: 00452082  NKC: skuk0004449  NLA: 35408004  NLG: 249890  NLK: KAC199621015  NSK: 000012310  NTA: 068307292  RERO: 02-A003668313  RKD: 361366  SELIBR: 283877  SNAC: w6kd2057  SUDOC: 027057100  Trove: 941998  ULAN: 500216547  VcBA: 495/137271  VIAF: 76321051   WorldCat (עם VIAF): 76321051
לאורך הים

"לאורך הים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית עפרה חזה. את השיר כתבה והלחינה אילה אשרוב.
השיר יצא לאור בשנת 1994, כסינגל מתוך אלבומה השישה עשר של חזה, "כל הנשמה". במשך הזמן נכנס השיר לקלאסיקה הישראלית והפך לנכס צאן ברזל בישראל.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-17 במצעד של רשת ג'.
רקע

בתחילת 1994, עוד בטרם יציאת האלבום, ביצעה חזה את השיר בתוכניתו של דודו טופז "רשות הבידור" בערוץ 2. היא סיפרה בתוכנית: "כאשר שמעתי את השיר מאוד מאוד אהבתי, הוא מאוד ריגש אותי. הוא מבטא את האווירה שלנו כאן בארץ, לצערי הוא מאוד אקטואלי בימים אלה".
השיר הפך בהמשך גם לשיר הזיכרון של עפרה עצמה, וגם מרבים להשמיעו ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
כותבת השיר, אילה אשרוב, אמרה עליו: ”אני לא יודעת אם באמת התכוונתי לכל העומקים שיש בשיר, ושבגללם הוא מדבר לכל כך הרבה אנשים... כתבתי אותו סמוך לשחרור מהצבא, אחרי שעברתי חוויה רגשית חזקה בתור בחורה צעירה. הייתי כמעט בת 20, עסוקה בכל מיני אהבות. עפרה חזה הוציאה את השיר ב-1994, ואחרי שרבין נרצח, היא שרה אותו באזכרה בכיכר, ואז התחיל כל העניין סביבו. אני בכלל לא הייתי פה, ואני זוכרת שהייתי בהלם: באותו זמן הייתי כל כך עסוקה בניסיונות להבין איך כותבים מוזיקה, להבין מי אני, ליצור את עצמי – שבאיזשהו מקום לא הבנתי את גודל העניין, ואולי גם לא רציתי. אולי הייתה כאן איזושהי הדחקה. כביכול, עזבתי את הארץ בשיא, אבל איך אדם יכול להיות בשיא בגיל כל כך צעיר?” ()
הופעה

בשנת 1995 ביצעה את השיר בעצרת הזיכרון במלאת 30 יום לרצח יצחק רבין, בליווי קטע הפתיחה משירה "כל הנשמה". ביצוע זה הושמע גם בתחנות הרדיו השונות. השיר גם נכלל באלבום "שלום, חבר", שהופק במשותף על ידי חברות התקליטים אן אם סי, הד ארצי, הליקון ופונוקול בעקבות רצח רבין, כאלבום זיכרון. מאז משמש השיר כאחד מסמלי הזיכרון של רצח רבין. בשנת 2002, בערב מחווה לזכרה של עפרה, סיפר מנכ"ל "הד ארצי" דני וייס, שבעת עריכת אלבום האוסף "מנגינת הלב" הוא העדיף להכניס לאלבום את ההקלטה מהעצרת ולא את הגרסה שמופיעה באלבום "כל הנשמה" מכיוון שהוא רצה להעביר את אותו רגע מיוחד מהעצרת.
השיר נבחר במקום השלישי במצעד שיריה של עפרה חזה (אחרי השירים "מישהו הולך תמיד איתי" ו"גבריאל"). המצעד שודר ברשת ג'' בפברואר 2010, לציון עשר שנים למותה.
גרסאות כיסוי

בשנת 2018, לקראת יום השנה ה-18 למותה של חזה, ויום הולדתה ה-60, יזמו חברת הליקון מיוזיק ותחנת הרדיו כאן גימל פרויקט הקלטות של ביצועים חדשים ללהיטים הגדולים. השיר "לאורך הים" היה השיר הראשון שהוקלט בפרויקט על ידי אברהם טל. האלבום עם שירי הפרויקט, קול הנשמה: שרים עפרה חזה, יצא ב-19 בנובמבר 2018.
לאורך השנים זכה השיר לגרסאות כיסוי נוספות, ובהן של אתי אנקרי, יואב יצחק ואחרים.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1994)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1994)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1994)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1994)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | רשת ג' | 17 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי כל הזמנים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי כל הזמנים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי כל הזמנים> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי כל הזמנים>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | מצעד שירי עפרה חזה | 3 |  |
הערות שוליים

↑  29.5.1994 – פזמונט, באתר pizmonet.co.il
↑  עפרה חזה בתוכניתו של דודו טופז באתר יוטיוב
↑  עופר נחשון, רשת ג', תמיד הולכת איתי: מצעד השירים של עפרה חזה, באתר nrg‏, 22 בפברואר 2010.
↑  ירדן אלעזר, כתבה להיט לעפרה חזה, שרה דואט עם אריק איינשטיין, ועכשיו היא לבד, באתר Xnet‏, 29 בינואר 2020
↑  רצח רבין והמוזיקה הישראלית, רוביק רוזנטל, "הזירה הלשונית"
↑  מצעד שירי עפרה חזה – פזמונט, באתר pizmonet.co.il
↑  אברהם טל שר עפרה חזה, לאורך הים באתר yosmusic.com
| עפרה חזה – שירים |
| --- | --- | --- |
| בשיר השירים בשעשועים | "שיר השירים בשעשועים" • "בלדה למלך" • "היפה בנשים" |  |
| על אהבות שלנו | "שיר הפרחה" • "כמו ציפור" • "פלאש גורדון" • "הגשם" • "על אהבות שלנו" • "שיר אהבה לחייל" |  |
| בוא נדבר | "אין זמן לתעות" • "סימנים של אוהבים" • "כשנהיה בני 73" • "תפילה" |  |
| פיתויים | "כל יום מתחילה שנה" • "מלכת הקסמים" • "מכתב אהבה" • "גבריאל" |  |
| חי | "סוף קיץ" • "עכשיו" • "אחרי החגים" • "אמן למילים" • "חי" |  |
| שירי מולדת | "יד ענוגה" / "נעמה" |  |
| בית חם | "יד ביד" / "במנגינת הלב" • "בית חם" • "עזור לי" • "בן פרבר" • "אתך הלילה" / "אתה הבטחת" |  |
| אדמה | "רוח צפונית רוח דרומית" • "גורל אחד" • "מישהו הולך תמיד איתי" • "אדמה" • "רחמים" / "עוד מחכה לאחד" |  |
| שירי מולדת ב' | "אל נא תאמר לי שלום" / "בכרם תימן (אל תפחדי תמר)" • "שבעת המינים" • "הנערים הספנים" |  |
| ימים נשברים | "ימים נשברים" • "בוא ונגן אותי" • "הכאב הזה" • "כל הקלפים" / "ליידי" • "להמשיך לצעוד" |  |
| Shaday | "Galbi" • "Im Nin'alu" • "Galbi" • "Shaday" • "Eshal" |  |
| Desert Wind | "Wish Me Luck" • "I Want to Fly" • "Ya Ba Ye" • "Fata Morgana" |  |
| Kirya | "Daw Da Hiya" • "Innocent – A Requiem for Refugees" |  |
| כל הנשמה | "ליד באר מולדתי" • "כל הנשמה" • "לאורך הים" • "זה יבוא פתאום" • "מיליון" • "רוח האדם" |  |
| Ofra Haza | "Show Me" • "Give Me a Sign" |  |
| סינגלים אחרים | "שבת המלכה" • "הליכה לקיסריה" • "אם אשכחך ירושלים" • "שלאגר" • "Aime Moi" • "שיר המאה" • "שביל תפוח הזהב" • "ארבעים" • "השנה אינשאללה" • "Ya Hilwi" •‏ "Today I'll Pray" •‏ "Elo Hi" • "קופסת הצבעים" • "Mata Hari" • "Love Song" •‏ "ירושלים של זהב" • "The Queen of Tel Aviv" • "לתת" • "כאן לעולם" |  |
| שירים אחרים | "Deliver Us" • "שחרחורת" • "מוכר הפרחים" • "זמר נוגה" |  |
אבא בורח עם הקרקס

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  אתגר קרת
 איורים:  רותו מודן
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  ספרות ילדים 
 הוצאה
 הוצאה:  כנרת זמורה-ביתן דביר
 תאריך הוצאה:  2000
 
אבא בורח עם הקרקס הוא ספר ילדים שנכתב על ידי הסופר הישראלי אתגר קרת ואויר על ידי רותו מודן. הספר פורסם בשנת 2000 על ידי כנרת זמורה-ביתן דביר.