תנועת איקאריה
קורנינג, איווה

בשנת 1852 רכשו האיקארים אדמות במחוז אדמס במדינת איווה כדי ליצור יישוב קבע חדש, והחלו להתיישב מדרום-מערב לקווינס סיטי בשנת 1853, אזור שלאחר מכן הוקמה בו העיירה קורנינג. בשנת 1860, כאשר פשטה מושבת נאוובו את הרגל, עברו רבים מבני הקהילה לאתר החדש שבאיווה. המתנחלים הגיעו ללא רכוש מלבד כישוריהם, אך עם חוב של 20,000 דולרים. השטח כלל כ-4,000 דונם, ובתחילה מצאו לעצמם מקלט בבקתות בוץ, ולאחר מכן בבקתות עץ גסות. הקהילה קיבלה אישור כאגודה רשומה מצד מדינת איווה ב-1860. בתקופת מלחמת האזרחים, הצליחו חברי הקהילה למכור את תוצרתם במחירים טובים ולכסות את חובם הקיבוצי על שנת 1870.
באביב 1874 ביקר במושבה האיקרית שליד קורנינג צ'ארלס נורדהוף, שנסע בארצות הברית וערך מחקר על קהילות שיתופיות לצורך כתיבת ספר. באותה תקופה מצא נורדהוף במקום בניין בן שתי קומות, 60 מטרים על 24, אשר שימש כחדר אוכל משותף, בית רחצה ובית ספר. לצידו הוקמו כתריסר בתי חווה רעועים, אשר הכילו באותה התקופה כ-65 חברים בכ-11 משפחות. רוב אנשי הקהילה היתו ממוצא צרפתי, וצרפתית הייתה השפה המדוברת ביניהם, אם כי ביניהם נכללו גם "אמריקאי אחד, שווייצרי, שוודי, ספרדי ושני גרמנים".
בספרו כתב נורדהוף כי "הילדים נראים בריאים להפליא, וביום ראשון היו לבושים בטוב טעם. החיים היו עדיין פשוטים ביותר. הם היו מתאספים בקבוצות לשולחנות ללא מפות בחדר האוכל המשותף, ושותים מכוסות פח, ומוזגים מים מקנקני פח. 'זה מאוד צנוע', אמר לי אחד מהם; "אבל אנחנו עצמאיים - איננו משרתים של איש - ואנחנו מרוצים".
נורדהוף ציין כי המושבה מכרה כ-2,500 פאונד צמר בשנה, לצד בקר, חזירים ומוצרים שייצרה במתקני הייצור שלה. הקבוצה המשיכה לפעול תחת החוקה המורחבת שנכתבהה על ידי קבה, "הקובעת בתשומת לב רבה את השוויון והאחווה בין בני האדם ואת החובה להחזיק את הרכוש במשותף. המוקיעה אדנות ועבודת משרתים, מורה על הנישואין תחת העונשים, לספק חינוך ולדרוש כי דעת הרוב תשלוט". בכל שבת התכנסה אספה של המבוגרים בקבוצה, פעם בשנה נבחר נשיא לעדה, ומדי שבוע נבחרו מזכירים לישיבות. בנוסף תחת הנשיא מונו ארבעה מנהלים שהיו אחראים על חקלאות, ביגוד, תעשייה ובינוי.
עוד ציין נורדהוף כי הקהילה לא קיימה מצוות דתיות כלשהן. "בימי ראשון נחו מעבודתם, והצעירים היו יוצאים חמושים ברובים. החברה נהנתה לפעמים מהצגות תיאטרון, מוזיקה או שעשוע כלשהו. הרעיון היה לאפשר לכל אחד לעשות כרצונו".
בשנות ה-70 של המאה ה-19 הושפעה הקומונה ממבקרים ומצטרפים מרקסיסטיים, חלקם פליטי הקומונה הפריזאית אשר חברו בעיקר לצעירי הקבוצה, וביקשו לקדם שינויים בקהילה במטרה להפוך אותה לגורם משמעותי במעמד העובד ובשמאל הצרפתי-אמריקני. קבוצה זו שכונתה דרשה שינויים במבנה הנהלת המשק, שיפור שיטות העבודה בחקלאות והרחבת הפעולה התעשייתית של הקומונה. חשוב מכך, תבעה קבוצה זו מתן זכות הצבעה לנשים באספת הקבוצה - כיוון שעד אז ניתנה זכות זו רק לגברים בני למעלה מ-22. קבוצה זו הייתה המיעוט באספה ומנתה 17 גברים בלבד.
מולה התייצבו החברים הוותיקים שהתנגדו להצעות אלו, והתנגדו גם לקליטת חברים חדשים מחשש לאבד את מעמד הרוב. קבוצה זו מנתה 31 חברים גברים. באביב 1876 איימה קבוצת הרוב הוותיק על הצעירים מפני הוצאתם מהקומונה. ב-17 באפריל הניחה סיעת המיעוט הצעירה הצעה לסדר היום של האספה הכללית ובה ביקשה לפצל את הקהילה באופן מוסכם, אך סיעת הרוב סירבה לדון בכך. בבחירות להנהלת הקבוצה ב-3 בפברואר 1877, נבחר ארסן סאובה, מי שהיה חבר הקומונה בצ'לטהיים עד יום פירוקה, אשר לאחר מכן שב לצרפת והיה פעיל הן באינטרנציונל הראשון והן בקומונה הפריזאית. סאובה עשה מאמץ לפשר בין הסיעות היריבות אך נכשל בכך שכן סיעת הצעירים הייתה עקשנית בהחלטתה לפצל את הקומונה. בסופו של דבר עתרו הצעירים לבית דין שהורה לחלק את רכוש הקומונה בין הפלגים.
קהילת הצעירים נשארה בנקודת ההתיישבות, ואילו הקהילה הוותיקה קיבלה פיצויים בסך 1,500 דולר ועברה מיוזמתה לנקודה חדשה כמיל מערבית. קהילת הצעירים כוננה חוקה חדשה באוקטובר 1879 שכללה בין היתר מתן זכות בחירה לנשים והוגדר הקשר בין הקהילה לאינטרנציונל. ב-1879 כללה הקהילה 24 גברים 18 נשים וכ-40 ילדים, אך מצבה הכלכלי היה קשה למדי וחילוקי הדעות בה הוסיפו להיות תדירים והובילו לשורה של פרישות. לבסוף פורקה הקהילה וחבריה הצטרפו לקהילת ספרנצה ליד סן פרנסיסקו.
חברי קהילת הוותיקים הקימו התיישבות כמיל מההתיישבות הישנה, בנו בה בתים והמשיכו את חיי הקהילה עוד כ-16 שנה עד שנת 1898, אז התפרקה מרצון, וחבריה בחרו להשתלב בעיירות הסמוכות. הקהילה התפרקה בשל הזדקנות חבריה, ואי הקליטה של חברים חדשים.
סך הכל התקיימה ההתיישבות האיקארית ליד קורנינג 46 שנים, והייתה לניסוי הקומונאלי החילוני הארוך ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. כיום ניתן למצוא תערוכה אודותיה בלובי האולם של מחוז אדמס בקורנינג, ובאתר ההיסטורי ששופץ של מבני הקהילה.