stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תולדות הכנסייה (אוסביוס)
חיבור הספר

עקב תפקידו כבישוף קיסריה, המשרה הכנסייתית הבכירה בארץ ישראל, הייתה לאסוביוס נגישות לספריות של קיסריה וירושלים והוא הירבה לצטט מקורות קודמים לו, תוך אזכור שמם. כך נשמרו קטעים מחיבורים שאבדו. בין הכותבים המצוטטים על ידי אוסביוס נמנו פפיאס, הגסיפוס, דיוניסיוס מקורינתוס (אנ'), ויקטור הראשון, מליטון מסרדיס, קאיוס, דיוניסיוס מאלכסנדריה (אנ') ויוספוס פלביוס.
אוסביוס עסק בכתיבת הספר עד שנת 326 לערך. זאת כיוון שהספר מסתיים עם מות קריספוס (אנ') (בנו של קונסטנטינוס), שאירע ביולי 326 וכן כיוון שהספר העשירי הוקדש לפאולינוס, הארכיבישוף של צור, שמת לפני 325.
את המפעל הכרונולוגי-היסטורי של אוסביוס המשיכו לאחר מותו סוזומנוס, סוקרטס מקונסטנטינופול, הירונימוס, אתנסיוס ואחרים.
מבנה הספר

אוסביוס סידר את החומר בספרים על פי תקופת מלכות קיסרי רומא, כשהוא מציג אותו כפי שמצאו במקורותיו.
ספר 1: הקדמה מפורטת על ישו
ספר 2: ההיסטוריה של תקופת שנים עשר השליחים עד לחורבן ירושלים בידי הרומאים
ספר 3: התקופה שלאחר מכן עד לטריינוס
ספרים 4 ו-5: המאה ה-2
ספר 6: מספטימיוס סוורוס ועד לדקיוס
ספר 7: עד לתחילת הרדיפות תחת דיוקלטיאנוס
ספר 8: עוד על רדיפות אלה
ספר 9: היסטוריה של ניצחונו של קונסטנטינוס על מקסנטיוס במערב ומקסימינוס במזרח
ספר 10: הייסוד מחדש של הכנסיות והמרד והכיבוש של ליקיניוס
הנושאים העיקריים בכל ספר הם ההיסטוריה של מורי ההלכה הנוצרים מחד ושל ההיסטוריה של הכפירה מאידך, סיפורי רדיפות ומרטירים, יחסי הנוצרים עם הפגאנים ועם היהודים ורשימות הבישופים במקומות החשובים.
בין היתר טען אוסביוס כי האסונות שהיו מנת חלקה של האומה היהודית הם תוצאה של התפקיד שמילאו היהודים במותו של ישו. ציטוט זה היה בשימוש רב מאוד אצל אנטישמים בכל הדורות.
ביקורת

כבר סוקרטס מקונסטנטינופול במאה ה-5 ביקר את הספר כמוטה וכנוטה יותר מדי להלל את משפחת הקיסר קונסטנטינוס, שאוסביוס היה מקורבו והשמיט פרטים בלתי-מחמיאים אודותיו מן ההיסטוריה שחיבר. עובדת היותו של אוסביוס תומך האריאניות גררה ביקורת לגבי הקו התאולוגי של החיבור. גם ההיסטוריון בן המאה ה-18 אדוארד גיבון, מחבר שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית, ביקר את אוסביוס ויעקב בורקהרדט בן המאה ה-19 קרא לו "שקרן". ארנאלדו מומיליאנו טען שהכרונולוגיה של אוסביוס היא הכלאה בין מדע מדויק לבין תעמולה.
תרגומים ומהדורות

החיבור תורגם כבר בעת העתיקה לסורית ולארמנית. כתב היד של התרגום הקדום ביותר לסורית שהגיע לידינו כולל חלקים מן הספרים 4, 5 ו-7 ונקרא "הקודקס הסורי מס' 1 של הספרייה הלאומית הרוסית". כתב היד כולל קולופון המתארך את זמן חיבורו ל-462, חלק אחר של אותו כתב יד, הכולל את הספרים 1 עד 5 מצוי בספרייה הבריטית. התרגום הקדום ביותר ללטינית הותקן במאה ה-5 על ידי טיראניוס רופינוס, שתרגם רק את תשעת הספרים הראשונים. תפוצת התרגום הייתה גדולה, הוא היה מוכר לכל אורך ימי הביניים והודפס כבר ב-1476 ("דפוס ערש", אינקונבולה). ב-1532 תורגם הספר לראשונה לצרפתית וב-1545 תורגם לגרמנית, ב-1584 ראה אור לראשונה תרגום של החיבור לאנגלית.
ב-1544 ראתה אור בפריז מהדורה מודפסת של הטקסט היווני המלא תחת הכותרת editio princeps, על ידי רוברט סטפנוס (Robert Stephanus), ב-1612 הוציא סופרידוס פטרוס (Suffridus Petrus) בז'נבה הדפסה של תרגום החיבור ללטינית. ב-1659 הוציא אנרי ולואה בפריז מהדורה יוונית מלאה יחד עם תרגום ללטינית פרי עטו, שחזרה ונדפסה עד סוף המאה ה-17 במספר מהדורות במיינץ ובאמסטרדם. ב-1720 הוציא ויליאם רידינג ( William Reading) בקיימברידג' מהדורה הכוללת את ספרי ההיסטוריה של אוסביוס, סוזומנוס, סוקרטס מקונסטנטינופול ומחברים נוספים ביוונית. מהדורות נוספות שכללו את הטקסט היווני עם תרגומו הלטיני של ולואה, עם תיקונים והערות הודפסו בפרנקפורט (1822), לייפציג (1829), אוקספורד (1838), טיבינגן (1852) ועוד.
לקריאה נוספת

אוסוביוס בישוף קיסריה, תולדות הכנסייה (תרגום: רימונה פרנק; כולל מבוא מאת אריה קופסקי) הוצאת אקדמון, ירושלים, 2001
הערות שוליים

↑  אוסוביוס בישוף קיסריה, תולדות הכנסייה (תרגום: רימונה פרנק; כולל מבוא מאת אריה קופסקי) הוצאת אקדמון, ירושלים, 2001 עמ' ט'
↑  ראו גם ההקדמה לתרגום הספר לאנגלית מאת  ARTHUR CUSHMAN McGIFFERT עמ' 61 (הקישור אינו פעיל, 24.4.21)
↑  מהדורה מודפסת של כתב היד בסורית
↑  ההקדמה לתרגום הספר לאנגלית מאת ARTHUR CUSHMAN McGIFFERT עמ' 71-69 (הקישור אינו פעיל, 24.4.21)
↑  ההקדמה לתרגום הספר לאנגלית מאת  ARTHUR CUSHMAN McGIFFERT עמ' 69-68 (הקישור אינו פעיל, 24.4.21)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007587896405171  PLWABN: 9810703445005606  BNE: XX1963735  BnF: cb12012392f (data)  GND: 4192312-1  LCCN: n85042574  NLA: 60025409  NLG: 177694  SUDOC: 027602060  VcBA: 492/4834  VIAF: 185222663   WorldCat (עם VIAF): 185222663
מריה בוצ'קאריובה

| --- | --- |

 לידה:  יולי 1889 גוברניה נובוגראד, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  16 במאי 1920 (בגיל 30) קרסנויארסק, רוסיה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 דרגה:  לוטננט 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת האזרחים ברוסיה 
 עיטורים
 צלב גיאורגי הקדוש  צלב גיאורגי הקדוש, דרגה 4  צלב גיאורגי הקדוש, דרגה 3  מדליית גיאורגי הקדוש  Medal "For Diligence" (1801) 
 
מריה לאונטייבנה בוצ'קאריובה (ברוסית: Мария Леонтьевна Бочкарёва; יולי 1889 – 16 במאי 1920) הייתה חיילת רוסייה, שלחמה במלחמת העולם הראשונה והקימה את גדוד הנשים של צבא רוסיה. היא הייתה האישה הראשונה ברוסיה לפקד על יחידה צבאית.
ראשית חיים

מריה נולדה כמריה פרולקובה למשפחת איכרים בניקולסקו ביולי 1889. אביה היה סמל בצבא האימפריה הרוסית שלחם במלחמת רוסיה-טורקיה. היא עזבה את הבית בגיל שש-עשרה להתחתן עם אפאנסיי בוצ'קאריוב. הם עברו לעיר טומסק שבסיביר, שם עבדו כפועלים. בעלה התעלל בה וגרם לה לעזוב אותו. היא מצאה עבודה כמשרתת אצל מעסיקים שאילצו אותה לעבוד בבית הבושת שלהם. הם העבירו אותה לעיר שרטנסק ושם החלה מריה מערכת יחסים עם גבר יהודי מקומי בשם יעקב (או יענקל) בוק. היא ובוק פתחו איטליז, אך במאי 1912 נעצר בוק בגין עבירות גניבה ונשלח לעבודות כפייה ביאקוצק. בוצ'קאריובה הלכה אחריו לגלות, בעיקר ברגל, שם הקימו בני הזוג איטליז נוסף. בוק נתפס שוב בגניבה ונשלח לכפר אמגה בשנת 1913. שוב בוצ'קאריובה הלכה אחריו. אך בוק החל לשתות בכבדות ונעשה פוגעני.
קריירה צבאית

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, עזבה בוצ'קאריובה את בוק וחזרה לטומסק. בנובמבר היא נדחתה על ידי גדוד המילואים 25 של טומסק בצבא הרוסי הקיסרי. המפקד הציע לה לנסות במקום זאת להצטרף לצלב האדום. היא הצטרפה לצבא באמצעות הבטחה לאישורו האישי של הצאר ניקולאי השני. לאחר הכשרה של שלושה חודשים, החלה בתפקיד קדמי בשורות הקורפוס החמישי, גדוד 28, שהוצב בפולאצק. היא זכתה לעיטור על שהצילה 50 חיילים פצועים בשטח.
לאחר שנפצעה בזרועה וברגלה, בוצ'קאריובה עבדה כאחות רפואית עד שחזרה לחזית בדרגת רב"ט והייתה אחראית על אחד עשר גברים. היא סבלה מפציעה נוספת שהותירה אותה משותקת במשך ארבעה חודשים. לאחר שהחלימה, חזרה לחזית כקצינת משנה המספקת אספקה למחלקה בת 70 גברים. אנשי הגדוד התייחסו אליה בלעג או הטרידו אותה מינית עד שהוכיחה אומץ בקרב. בסופו של דבר, היא הייתה מותשת מפציעותיה הגופניות ואיבדה עניין בתפקידה הצבאי. היא שוחררה באביב 1917.
לאחר פרישת הצאר בתחילת 1917 עקב מהפכת פברואר, היא הציעה למיכאיל רודזיאנקו להקים יחידת לחימה נשית, שלטענתה תתקן את בעיית המורל של הצבא. היא האמינה שזה יבייש את הגברים לתמוך שוב במאמץ המלחמתי. לאחר שהסכימה להוביל את היחידה, הצעתה אושרה על ידי מפקד הצבא הראשי ברוסילוב והיא פנתה לשר המלחמה אלכסנדר קרנסקי. אף על פי שגיוס נשים נגד את תקנות הצבא, גדוד הנשים קיבל פיצוי מיוחד והיה לגדוד הנשים הראשון שהתארגן ברוסיה. גדוד הנשים הרוסי הראשון של בוצ'קאריובה משך בתחילה כ-2,000 נשים מתנדבות, אך המשמעת הקפדנית של המפקדת הותירה ביחידה 300 מגויסות בלבד.
את האימונים המואצים של הגדוד הובילו 25 מדריכים גברים מגדוד וולונסקי של המחוז הצבאי פטרוגרד. הגדוד התברך על ידי הכנסייה בקתדרלת איסק הקדוש ב-25 ביוני 1917. לאחר חודש של אימונים, בוצ'קאריובה ויחידתה נקשרו לחיל הסיבירי הראשון ונשלחו לחזית המערב הרוסית להשתתף במתקפת קרנסקי, שם קודמה בוצ'קאריובה לדרגת סגן. היחידה הייתה מעורבת בקרב אחד גדול - ליד העיירה סמרגון. בוצ'קאריובה עצמה נפצעה בקרב ונשלחה חזרה לפטרוגרד כדי להחלים.
היא הייתה מעורבת רק בשוליים ביצירת יחידות לחימה אחרות של נשים שהוקמו ברוסיה באביב ובקיץ 1917. היחידה שלה הייתה בחזית בזמן מהפכת אוקטובר ולא השתתפה בהגנה על ארמון החורף - יחידת נשים אחרת עשתה זאת, גדוד הנשים הראשון של פטרוגרד. יחידתה של בוצ'קאריובה התפרקה לאחר שהתמודדה עם עוינות גוברת מצד הכוחות הגברים שנותרו בחזית. בוצ'קאריובה חזרה לפטרוגרד ושם עוכבה לזמן קצר על ידי הבולשביקים. היא הבטיחה אישור להצטרף למשפחתה בטומסק אך חזרה לפטרוגרד שוב בתחילת 1918. לטענתה, קיבלה אז מברק שביקש ממנה להעביר מסר לגנרל לאוור קורנילוב, שפיקד על הצבא הלבן בקווקז. לאחר שעזבה את מטה קורנילוב היא נעצרה שוב על ידי הבולשביקים ולאחר שנודע להם על הקשר שלה עם הלבנים, אמורה הייתה להיות מוצאת להורג. ברם היא חולצה על ידי חייל ששירת עמה בצבא הקיסרי בשנת 1915 ושכנע את הבולשביקים לשחררה. היא קיבלה דרכון חיצוני והתאפשר לה לצאת מהארץ. אחר כך עשתה בוצ'קאריובה את דרכה לוולדיווסטוק במזרח, שם עזבה לארצות הברית בספינת הקיטור "שרידן" באפריל 1918.
ארצות הברית ובריטניה

בחסות פלורנס הרימן, שמימנה את נסיעותיה בוצ'קאריובה הגיעה לסן פרנסיסקו ועשתה את דרכה לניו יורק ולוושינגטון די. סי.. היא קיבלה פגישה עם הנשיא וודרו וילסון ב-10 ביולי 1918, במהלכה התחננה בפני הנשיא להתערב בנעשה ברוסיה. וילסון ככל הנראה התרגש כל כך מפנייתה הנרגשת שהוא הגיב עם דמעות בעיניו והבטיח לעשות ככל יכולתו.
בעת שהותה בניו יורק, הכתיבה את זיכרונותיה, בספר בשם ישקה: חיי כאיכרה, בגלות וכחיילת, לעיתונאי רוסי בשם אייזיק דון לוין. לאחר שעזבה את ארצות הברית היא נסעה לבריטניה שם התקבלה אצל המלך ג'ורג' החמישי. משרד המלחמה הבריטי העניק לה מימון בגובה 500 רובל כדי לחזור לרוסיה.
חזרה לרוסיה והוצאה להורג

בוצ'קאריובה הגיעה לארכנגלסק באוגוסט 1918 וניסתה לארגן יחידה אחרת, אך נכשלה.
באפריל 1919 היא חזרה לטומסק וניסתה להקים מחלקה רפואית לנשים בפיקוד אדמירל התנועה הלבנה אלכסנדר קולצ'ק, אך לפני שהספיקה להשלים משימה זו היא נתפסה מחדש על ידי הבולשביקים. היא נשלחה לקרסנויארסק שם נחקרה במשך ארבעה חודשים. בסופו של דבר היא נידונה למוות והוצאה להורג כ"אויבת הפועלים" ונורתה למוות על ידי סוכני הצ'קה ב-16 במאי 1920.
מורשת

מריה בוצ'קאריובה הפכה לדמות אגדית בתרבות הרוסית, רק לאחר התפרקות ברית המועצות והייתה אחת מגיבורות הסרט הרוסי הגדוד, בבימויו של דמיטריי משקייב והופץ לבתי הקולנוע בפברואר 2015.
בשנת 2018 הניו יורק טיימס פרסם אודותיה הספד מאוחר.
ראו גם

פלורה סנדס
לקריאה נוספת

Maria Botchkareva. Yashka: My Life as Peasant, Exile, and Soldier. As told to Isaac Don Levine (New York: Frederick A. Stokes, 1919. online (Archive.org))
הערות שוליים

1 2 3 4  Pennington, Reina (2003). Amazons to Fighter Pilots. Westport, CT: Greenwood Press. p. 60. ISBN 0313327076.
↑  "Мария Леонтьевна Бочкарева". אורכב מ-המקור ב-2017-11-02. נבדק ב-2015-02-21.
↑  Laurie S. Stoff (2006). They Fought for the Motherland: Russia's Women's Soldiers in World War I and the Revolution. University Press of Kansas. pp. 71–2. ISBN 0700614850.
1 2  Pennington, Reina (2003). Amazons to Fighter Pilots: A Biographical Dictionary of Military Women. Westport, CT: Greenwood Press. p. 61. ISBN 0313327076.
↑  Pennington, Reina (2003). Amazon to Fighter Pilots: A Biographical Dictionary of Military Women. Greenwood Press. ISBN 0313327076.
↑  Martin Gilbert (2008). The First World War: A Complete History. Phoenix. ISBN 978-1-4091-0279-3.
↑  Jerome Landfield to Secretary Breckenridge Long, July 13, 1918. Department of State communique, Long Papers, box 38, Manuscript Division, Library of Congress, Washington, DC.
1 2  Norma C. Noonan; Carol Nechemias (2001). Encyclopedia of Russian Women's Movements. Greenwood Publishing Group. pp. 8–. ISBN 978-0-313-30438-5.
↑  Jonathan D. Smele (19 בנובמבר 2015). Historical Dictionary of the Russian Civil Wars, 1916-1926. Rowman & Littlefield Publishers. pp. 209–. ISBN 978-1-4422-5281-3. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  "Overlooked No More: Maria Bochkareva, Who Led Women Into Battle in WWI".
↑  ""Нынешние события созвучны тому, что было сто лет назад"".
↑  "Overlooked No More: Maria Bochkareva, Who Led Women Into Battle in WWI - The New York Times". Nytimes.com. נבדק ב-2018-04-29.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007414181705171  PLWABN: 9810677237605606  BIBSYS: 99032082  BnF: cb111375543 (data)  GND: 115499997  ISNI: 0000 0000 8182 7173  LCCN: nr2001051434  NTA: 189598883  SELIBR: 379220  SUDOC: 159316359  VIAF: 114474908   WorldCat (עם VIAF): 114474908 
בוצ'קאריובה ואמלין פנקהרסט עם נשים מגדוד הנשים, 1917
סבינה ליבלינג

אין תמונה חופשית
סבינה ליבלינג (1 באפריל 1908 - 21 במאי 1999) הייתה רופאת עיניים, מנהלת מחלקת עיניים בבית החולים איכילוב, (1963) - (1970), האישה הראשונה שניהלה מחלקת עיניים במדינת ישראל, והאישה הראשונה שנתמנתה למנהלת מחלקה בבית החולים איכילוב.
ביוגרפיה

ליבלינג למדה רפואה בגרמניה עד שגורשה על ידי הנאצים וסיימה את לימודיה בשווייץ. עלתה לארץ ללא ניסיון רפואי וללא ידיעת השפה ותוך זמן קצר התאקלמה. התמחתה בבית החולים הדסה תל אביב, ובמהלך השנים התמנתה לסגנית מנהל המחלקה. עסקה רבות בכירורגיה של העין, ובניתוחי "טוטי" אשר למדה מעמיתה הד"ר יוליוס יעקובי.
ליבלינג התגוררה בקרבת בית החולים הדסה, ברחוב ג'ורג' אליוט 9, ולפני שהיה בביתה מכשיר טלפון, בזמן חרום רפואי, אח או סניטר היה דופק על מפתן ביתה, ותוך מספר דקות הייתה מתייצבת בחדר מיון.
ליבלינג הרחיבה את שירותי מרפאות העיניים, והמחלקה גדלה בתקופתה ל-25 מיטות אשפוז.
ד"ר אפרים סיני שבמחלקתו התמחתה ועבדה תחתיו כרופאה בכירה שנים רבות נזכר :
"היו לה  נתונים טובים, גם עיניים טובות ויד עדינה ובטוחה ".
בשנים האחרונות בהדסה נשאה בעול המחלקה ובשנת 1963 קיבלה את ניהול מחלקת העיניים באיכילוב עד לפרישתה לגמלאות ב-1970, ובכך הפכה לאישה הראשונה שניהלה מחלקה באיכילוב..
לפני צאתה לגמלאות התחילה בהליכי הקמת "בנק הקרניות הארצי", שהיה ממוקם באיכילוב ושירת את כל מחלקות העיניים בארץ, פרופ' משה לזר שקיבל את ניהול המחלקה לאחר יציאתה לגמלאות פתח את "בנק הקרניות"..
משנת 1963 התגוררה בבית מקס ליבלינג ברחוב אידלסון 29 בתל אביב, שהיה שייך לדודה מקס ואשתו, טוני ליבלינג.
לאחר צאתה לגמלאות עבדה באופן פרטי ובמוסד לביטוח לאומי כפוסקת רפואית..
נפטרה ב-1999, נקברה בבית העלמין ירקון.
ראו גם

נשים חלוצות במקצועות כירורגיים ביישוב ובמדינת ישראל
לקריאה נוספת

פרופ' נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, ערך : ליבלינג, סבינה, עמוד 264.
הערות שוליים

↑  ניתוחי "טוטי" - יצירת צינור לניקוז הדמעות מהעין לאף במקרי סתימת צינור הדמעות הטבעי.
↑  ד"ר אפרים סיני,  "במלוא העין - מעולמו של רופא"  צ'ריקובר הוצאה לאור בע"מ, 1984, תל אביב, עמוד 160
↑  מרכז רפואי עירוני ממשלתי - ספר השנה 1971–1972, הוצאת המחלקה ליחסי-ציבור של בתי החולים העירוניים-ממשלתיים, העורך : אריה תורג'מן, 1972, "מחלקת עיניים", עמודים 127-129
↑  ילקוט הפרסומים, "פוסקים רפואיים בביטוח הלאומי", כ"ה בחשון תש"ג, 15.1.1979, עמוד 276
גלי הים (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט המקורית
 בימוי:  טומומי מוצ'יזוקי 
 הופק בידי:  טושיו סוזוקי, Nozomu Takahashi 
 תסריט:  קייקו ניווה 
 מוזיקה:  שיגרו נאגאטה 
 מדינה:  יפן 
 חברת הפקה:  סטודיו ג'יבלי 
 חברה מפיצה:  נטפליקס, HBO Max 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  5 במאי 1993 
 משך הקרנה:  72 דק' 
 שפת הסרט:  יפנית 
 סוגה:  דרמה רומנטית
 הכנסות באתר מוג'ו:   oceanwaves
 דף הסרט ב־IMDb
 
מרכז הקניות אוביאמאצ'י הוא מיקום מרכזי בעלילת הסרט
גלי הים (ביפנית: 海がきこえる) הוא סרט טלוויזיה יפני בסגנון אנימה משנת 1993 בסוגת דרמה רומנטית. הסרט בוים על ידי טומומי מוצ'יזוקי ומבוסס על רומן באותו השם מאת סאקו הימורו. הסרט הופק על ידי סטודיו ג'יבלי ושודרה לראשונה ב-5 במאי 1993 בערוץ Nippon TV.
הסרט מתרחש בעיר קוצ'י, ועוקב אחר משולש אהבה שמתפתח בין שני חברים טובים ונערה שעוברת לתיכון שלהם מטוקיו.
ב-18 באפריל 2017 חברת GKIDS הוציאה לשווקים את מהדורות ה-DVD וה-Blu-ray של הסרט עם האודיו ביפני בתוספת כתוביות באנגלית.
תקציר העלילה

ריקאקו מוטו היא תלמידה מטוקיו אשר בעקבות גירושי הוריה עוברת לאחד מבתי הספר התיכוניים בעיר קוצ'י. ריקאקו היא נערה צעירה, יפה, אינטליגנטית, מצטיינת בלימודים ובספורט. אף על פי כן היא מתקשה להסתגל לחיי החברה בבית הספר. טקו ויוטאקה, בני כיתתה אשר היו עד כה החברים הכי טובים, מתחרים על ליבה של ריקאקו.
הדמויות הראשיות

טקו מוריסאקי – הדמות הראשית בסרט. טקו, שזקוק לכסף על מנת לכסות את העלויות של טיול בית הספר להוואי, עובד במשרה חלקית בזמנו החופשי במסעדה על אף שהדבר משפיע באופן ניכר על הציונים בבית הספר ועל אף שהוריו לא מרוצים מפתרון זה. ריקאקו היא מושא אהבתו.
יוטאקה מטסונו – חברו של טקו. ריקאקו היא מושא אהבתו.
ריקאקו מוטו – תלמידה מצוינת וטניסאית טובה שעברה לבית הספר התיכון של טאקו ויוטקה. ריקאקו היא מושא האהבה של טקו ויוטאקה. למרות שהיא רגישה ואינטליגנטית, היא יכולה להיות לעיתים אנטי-חברתית.
הערות שוליים

↑  "ジブリの「海がきこえる」が7月Blu-ray化。ジブリ長編全22作のBD化完了". 22 באפריל 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ghibli's Ocean Waves Listed for BD/DVD Release on April 18". Anime News Network. 16 בפברואר 2017. נבדק ב-21 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX4837213  VIAF: 230007765   WorldCat (עם VIAF): 230007765 
ערך זה הוא קצרמרבנושא סרטים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הרפובליקה של טאיוואן (1895)

ציור של חיילים יפניים כובשים את טאיפיי
הרפובליקה של טאיוואן (במנדרינית תקנית: 臺灣民主國, בפין-יין: Táiwān Mínzhǔguó, מילולית "המדינה הדמוקרטית של טאיוואן", בספרות ההיסטורית של שפות אירופאית רבות כדוגמת אנגלית וגרמנית מקובל להשתמש בשם "הרפובליקה של פורמוזה" ככינויה של ישות זו) הייתה רפובליקה קצרת ימים, והתקיימה כמה חודשים בשנת 1895 באי טאיוואן, בין הוויתור הרשמי של שושלת צ'ינג ששלטה בסין על האי טאיוואן לטובת האימפריה היפנית במסגרת חוזה שימונוסקי שנחתם לאחר מלחמת סין–יפן הראשונה, לבין הגעת הכוחות היפניים וקביעת ריבונות יפן באי. אף על פי שיש היסטוריונים הטוענים כי ישות זו הייתה הרפובליקה הראשונה שנוסדה ביבשת אסיה, קדמה לה הרפובליקה של לאנפנג שהוקמה על ידי עובדים סינים במערב האי בורנאו (כיום חלק מאינדונזיה), שנוסדה ב-1777.
היסטוריה

על הקמת הרפובליקה הכריזו קבוצה של פקידים בכירים וחברים באצולה המקומית מתומכי שושלת צ'ינג במטרה למנוע, כך קיוו, את השתלטות יפן על טאיוואן שעליה ויתרה סין ליפן במסגרת חוזה שימונוסקי. רובם נסו מהאי כשהיפנים פלשו. ב-24 במאי 1895 נשלח תרגום באנגלית של הצהרת העצמאות לכל השגרירויות באי, ויום אחר כך נערך טקס פומבי. טאנג ג'ינג-סונג, מושל האי מטעם שושלת צ'ינג נבחר לנשיא הרפובליקה כנגד רצונו. הממשל הצליח להנפיק בולי דואר בשם הרפובליקה. מההתחלה הבהירו המייסדים של הרפובליקה שפעולותיהם נעשו מתוך נאמנות לשושלת צ'ינג והכריזו כי הם יעלו מס למדינת צ'ינג.
ב-29 במאי נחתו הכוחות היפנים הראשונים סמוך לעיר הנמל קילונג (Keelung) שבצפון האי, וב-3 ביוני כבשו אותה. למחרת נמלטו הנשיא טאנג ג'ינג-סונג וסגנו גְ'יוֹ פֶנְג-גְ'יָה לסין היבשתית. בסוף יוני התאספו שארית התומכים ברפובליקה בטאינאן, בירת האי דאז, ובחרו בלְיוֹ יוּ'נְג- פֿוּ כנשיא השני. הקרבות בין היפנים לבין תומכי הרפובליקה נמשכו עד סוף אוקטובר, אז כבשו היפנים את טאינאן. זמן קצר אחר כך נמלט הנשיא ליו ליבשת ובכך נגמרה ההיסטוריה בת 184 הימים של הרפובליקה.
למרות הדמיון בשמות, נוהגים חסידים מודרניים של הרפובליקה של טאיוואן (שהם חלק מהתנועה לעצמאות טאיוואן) לדחות כל קשר בין השניים, ובכך הם אינם טוענים לתחיית ישות זו או שהם מתייחסים לעצמם כאל צאצא מדיני של תנועה זו. הסיבה לכך היא שהרפובליקה הראשונה של טאיוואן הוקמה מתוך הבעת נאמנות לממשל שושלת צ'ינג בעוד שחסידים מודרניים של הרפובליקה של טאיוואן רוצים בניתוק הקשר עם סין היבשתית.
היסטוריה > הצהרת העצמאות

להלן קטע מתוך הצהרת העצמאות של הרפובליקה של טאיוואן, תוך השמטת הערות המבזות את היפנים:
היפנים הם רבי עצמה, ומתכננים לספח את טאיוואן. הנציגים של תושבי טאיוואן התחננו בפני חצר צ'ינג, אך נדחו. המצב חמור, משום שהיפנים מתקרבים, האם עלינו להיכנע, בתינו יפלו לידי האויב; האם עלינו להתנגד, כוחנו דל ולא יעמוד בתוקפנות כזו. ניהלנו משא ומתן עם כמה מעצמות זרות, והגענו למסקנה שטאיוואן חייבת להיות עצמאית על מנת שתקבל עזרה. העם בטאיוואן לא ייכנע לעולם ליפן; נלחם עד מוות ולא נשרת את האויב. על פי החלטת המועצה, טאיוואן תהיה עצמאית, ותקום בה רפובליקה דמוקרטית. כל פקידי הממשל יבחרו על ידי העם, והממשל ינוהל ללא משוא פנים. על מנת להגן על המדינה החדשה, וליישם את המדיניות החדשה, יהיה נשיא שיתאם וינהל את המשאבים על מנת לשמור על הסדר ועל השלום. המושל טאנג ג'ינג-סונג נערץ והעם אישר אותו, לפי כך הוא נבחר על ידי המועצה כנשיא הרפובליקה של פורמוזה...
נשיאי הרפובליקה של טאיוואן

טאנג ג'ינג-סונג (25 במאי 1895 – 5 ביוני 1895)
לְיוֹ יוּ'נְג- פֿוּ (5 ביוני 1895 – 21 באוקטובר 1895)
ראו גם

מלחמת סין–יפן הראשונה
מעמדה הבינלאומי של טאיוואן
הערות שוליים

↑  תנועה הדורשת עצמאות מלאה לאי טאיוואן וניתוק מהדרישה ההיסטורית של מנהיגי הרפובליקה הסינית לשלטון על כל סין ודחיית הדרישה של הרפובליקה העממית של סין לקבל לידיה את האי טאיוואן
גונאר גרן

גונאר גרן (בשוודית: Gunnar Gren‏; 31 באוקטובר 1920 – 10 בנובמבר 1991) היה כדורגלן שוודי מפורסם, וחלק משלישיית גרה-נו-לי.
קריירה

גרן נחשב לאחד מן הכדורגלנים הגדולים בתולדות הכדורגל השוודי. הוא זכה במספר פרסים במהלך הקריירה שלו, בהם אליפות שוודיה עם גטבורג. הוא זכה בגולדבולן (Guldbollen), תואר שחקן השנה בשוודיה, ב-1946. ב-1949, הוא הצטרף למילאן האיטלקית והפך להיות הצלע 'גרה' שבגרה-נו-לי, יחד עם עמיתיו מנבחרת שוודיה, גונאר נורדאהל ('נו') ונילס לידהולם ('לי'), ולתקופה קצרה אף אימן את הקבוצה.
גרן ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת שוודיה ב-29 באוגוסט 1940, בניצחון הנבחרת על פינלנד בתוצאה 2–3. משחקו האחרון עבור הנבחרת היה ב-26 באוקטובר 1958, מול נבחרת דנמרק, שהסתיים בתוצאה 4-4. גרן היה אז בגיל בלתי שגרתי עבור כדורגלן, 37 שנים ו-360 ימים. הוא היה חבר בסגל הנבחרת שזכתה במקום השני במונדיאל 1958. בסך הכל, גרן הופיע 57 פעמים במסגרת הנבחרת הלאומית, וכבש 32 שערים.
אחרי שפרש כשחקן, גרן הפך למאמנן של אי-קו אודוולד, גאיס וקבוצות נוספות, ובשנת 1961 אימן את יובנטוס.
גרן נפטר עשרה ימים לאחר יום הולדתו ה-71, ונקבר בבית הקברות וסטרה שירקוגורדן (Västra Kyrkogården - בית הקברות המערבי) בגטבורג, מחוז יטאלנד המערבית, שוודיה.
פראן נבארו

פרנסיסקו חוסה "פראן" נבארו אליאגה (בספרדית: Francisco José "Fran" Navarro Aliaga; נולד ב-3 בפברואר 1998 בוולנסיה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פורטו מליגת העל הפורטוגלית.
קריירת מועדונים

נבארו גדל במחלקות הנוער של לבאנטה וולנסיה. בשנת 2015 החל לשחק בקבוצת המילואים של ולנסיה.
ב-11 ביולי 2019 הושאל נבארו למשך עונה אחת ללוקרן מליגת המשנה הבלגית. הוא ערך 12 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שער אחד.
ב-26 ביוני 2021 חתם נבארו על חוזה לשלוש שנים בז'יל ויסנטה מליגת העל הפורטוגלית. הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 66 הופעות ליגה והבקיע 33 שערים.
ב-5 ביולי 2023 חתם נבארו על חוזה לחמש שנים בפורטו מליגת העל הפורטוגלית.
ב-1 בינואר 2024 הושאל לאולימפיאקוס עד לסוף העונה, בחצי העונה שלו באולימפיאקוס כבש נבארו 5 שערים ב-16 משחקים ובסיום העונה שב לפורטו.
הערות שוליים

↑  El Valencia cede a Fran Navarro al Lokeren באתר Be Soccer, ‏ 11 ביולי 2019 (בספרדית)
↑  Fran Navarro reforça Gil Vicente até 2024 באתר Record, ‏ 26 ביוני 2021 (בספרדית)
↑  Oficial: Fran Navarro é o primeiro reforço do FC Porto para 2023/24 באתר O Jogo, ‏ 5 ביולי 2023 (בפורטוגזית)
אנסטסיה גלושקוב

אנסטסיה גלושקוב-לבנטל (נולדה ב-24 במאי 1985) היא שחיינית אמנותית ישראלית בעבר. התחרתה הן בתחרויות ליחידות (שאינן אולימפיות) והן בתחרויות הזוגות, עם אינה יופה, אסתר לוי ויבגניה טטלבאום. היא הייתה לספורטאית הישראלית הראשונה שהתחרתה בארבע אולימפיאדות (אתונה 2004, בייג'ינג 2008, לונדון 2012, וריו דה ז'ניירו 2016).