stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפה שאסר הוא הפה שהתיר
מקור

המקור לדין זה הוא מסברא:
”א"ר אסי מנין להפה שאסר הוא הפה שהתיר מן התורה? שנאמר: את בתי נתתי לאיש הזה לאשה (ספר דברים, פרק כ"ב) לאיש אסרה הזה התירה. ל"ל קרא? סברא היא: הוא אסרה והוא שרי לה! אלא, כי איצטריך קרא, לכדרב הונא אמר רב, דא"ר הונא אמר רב מנין לאב שנאמן לאסור את בתו מן התורה שנאמר את בתי נתתי לאיש” (תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף כ"ב, עמוד א')
בגדרו של הפה שאסר נחלקו אחרונים האם הוא בגדר מיגו או שהוא עניין אחר:
יש סוברים שהפה שאסר הוא מדין מיגו שנאמן בטענתו כיוון שיכול לשתוק או לטעון טענה טובה יותר שהיה נאמן בה, והרי זה מוכיח שאמר אמת בטענתו.
יש סוברים שהפה שאסר אינו בגדר מיגו כלל אלא זהו דין חדש שמכיוון שאילולי טענתו לא היה נודע הדבר, נאמן להתיר מה שאסר.
דוגמאות

המונח הפה שאסר הוא הפה שהתיר מופיע בתחילת הפרק השני במסכת כתובות. סוגיית הגמרא מגדירה ארבעה סוגי מקרים:
”את בתי נתתי לאיש הזה” (תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף כ"ב, עמוד א') - האמירה הראשונה - "את בתי נתתי לאיש" - אוסרת את הבת על כל העולם, אך כאשר האב מוסיף "הזה" הוא מתיר אותה לאדם פלוני. האב נאמן לעשות זאת משום ש"הפה שאסר הוא הפה שהתיר". במקרה זה האמירה השנייה אינה סותרת את האמירה הראשונה אלא רק מפרשת ומפרטת אותה.
”אשת איש הייתי וגרושה אני” (משנה, מסכת כתובות, פרק ב', משנה ה') - אף שבדרך כלל אין אשה נשואה נאמנת לטעון "התגרשתי" ללא הוכחה, אולם אילו הייתה שותקת, לא היינו יודעים כלל כי הייתה נשואה, ורק דיבורה הוא ש"אסר" אותה, נאמנת גם בהמשך דבריה - נתגרשתי. גם במקרה זה אין שום סתירה בין שתי האמירות. מקרה זה שונה מקודמו בכך שהאמירה השנייה מוסיפה פרט שלא היה כלול באמירה הראשונה. במקרה הקודם היה ברור מן ההתחלה שמדובר באדם מסוים שנשא את הבת ובאמירה השנייה האב רק פירט במי מדובר.
”נשביתי וטהורה אני” (שם) - במקרה זה יש סתירה בין שתי האמירות. מהאמירה הראשונה נובע שהאישה טמאה, כלומר נבעלה בשבי לעכו"ם ואסורה לכהנים, ואילו האמירה השנייה עוקרת אפשרות זו. אין כאן סתירה מוחלטת מפני שלגבי שבויה יש רק חשש בעלמא שנטמאה, וייתכן שנשבתה ולא נטמאה.
”אשת איש אני וחזרה ואמרה פנויה אני” (תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף כ"ב, עמוד א') - במקרה זה יש סתירה מוחלטת בין האמירות. תחילה אמרה האישה שהיא אשת איש ואחר כך אמרה שהיא פנויה.
בכל המקרים הללו נאמן האב או האישה וטענתם להיתר מתקבלת כי לולא טענתם לא היה איסור.
דוגמאות > קיום שטרות

”רב חסדא ורבה בר רב הונא אמרי ראיה בקיום השטר קא מיפלגי במודה בשטר שכתבו צריך לקיימו דר"מ סבר מודה בשטר שכתבו אינו צריך לקיימו ורבנן סברי מודה בשטר שכתבו צריך לקיימו” (תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף קנ"ד, עמוד א') 
הלוה שהודה בשטר שכתבו, אלא שטוען שפרוע הוא - נחלקו בעניין רבי מאיר וחכמים: האם אומרים סתם שטרות כשרים הם (רבי מאיר- אין משמעות להודאת הלוה ולכן אין המלוה צריך להוכיח את קיום השטר) או הפה שאסר הוא הפה שהתיר (חכמים-הלוה שהודה בשטר נאמן לפוסלו ולכן המלוה צריך להוכיח את קיום השטר על ידי עדים).
חוזק

הטבלה הבאה מביעה את חוזק טענת הפה שאסר הוא הפה שהתיר בהשוואה לחזקות משפטיות אחרות:
| החזקה המשפטית | דוגמה | הכרעה |
| --- | --- | --- |
| עדים | ”ומודה רבי יהושע, באומר לחברו שדה זו של אביך הייתה ולקחתיה הימנו, שהוא נאמן, שהפה שאסר הוא הפה שהתיר. ואם יש עדים שהיא של אביו והוא אומר לקחתיה הימנו, אינו נאמן.” (משנה, מסכת כתובות, פרק ב', משנה ב') | עדים |
| עד אחד | ”אמרה נשביתי וטהורה אני, ועד אחד מעיד שהיא שבויה - נאמנת” (משנה תורה לרמב"ם, ספר קדושה, הלכות איסורי ביאה, פרק י"ח, הלכה כ"א) | הפה שאסר הוא הפה שהתיר |
| הודאת בעל דין | ” הודאת בעל דין כמאה עדים. אימתי? בזמן שטענו והודה אבל אם הודה מפי עצמו, יכול לחזור בו, שהפה שאסר הוא הפה שהתיר” (תוספתא, בבא מציעא פרק א, הלכה ו) | הפה שאסר הוא הפה שהתיר |
לקריאה נוספת

הרב דניאל סגרון, הפה שאסר הוא הפה שהתיר, "חמדת ימים - ארץ חמדה", תשע"ה.
הערות שוליים

↑  שיטה מקובצת בפירושו לתלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ט"ו, עמוד ב' ד"ה ומודה
↑  מחנה אפרים בפירושו למשנה תורה לרמב"ם, ספר קדושה, הלכות איסורי ביאה, פרק י"ח, הלכה י"ז
התנועה להתחדשות יהודית

ערך זה עוסק בתנועה היהודית-אמריקנית. אם התכוונתם למגמה בישראל, ראו .
ארתור וסקו, מהוגיה הבולטים של התנועה.
התנועה להתחדשות יהודית (אנגלית: Jewish Renewal) היא זרם דתי יהודי-אמריקני המתמקד בהיבטים המיסטיים והרוחניים במורשת היהודית ובחוויה הבלתי-אמצעית של האלוהי. היא שואבת רבות מהחסידות, הקבלה והאגדה ועוסקת בתפילה אקסטטית ומדיטציה כאמצעי להשגת התעלות רוחנית. מושג הדבקות החסידי הוא אחד מנדבכי הגותה, והיא מדגישה את חשיבות ההנהגה הכריזמטית של אישיה. לצד המקורות היהודיים, היא יונקת גם ממסורות מיסטיות אחרות, כמו בודהיזם ואסלאם סופי.
התנועה מעודדת שילוב של פרקטיקות כגון ריקוד, שירה, מוזיקה ואמנות בתוך טקסיה. היא מבקשת להגיע ל"תיקון עולם" באמצעות צדק סוציאלי, סובלנות, שלום ופמיניזם, המתבטא גם בכך שנשים הן שותפות שוות להווייה הדתית ובתפילה נעשה שימוש בשפה ללא ציון מגדרי, לצד פניות לאלוהות בלשון נקבה. מוקד מקביל הוא "תיקון הלב", השגת שלווה וסיפוק נפשיים. התנועה חותרת ליצירת "הלכה אינטגרלית" התואמת עקרונות אלה. בין היתר, נטבע המושג "כשרות אקולוגית", הדורשת שהמזון הנצרך ייווצר תוך הימנעות מגרימת נזק סביבתי או העסקה נצלנית של עובדים. מנהיגה של התנועה, הרב זלמן שחטר-שלומי, הדגים את השקפתו כאשר דן באיסור לעסוק בגינון בשבת: "אם אינך אוהב את העבודה בגינה, ומעדיף שתיעשה על ידי שכיר, אז הגינון נחשב כמלאכה ואסור. אך אם אתה אוהב לגנן וזמן הפנאי היחיד שלך הוא בשבת, תן לגינון להיות חלק מעונג השבת שלך."
ראשיתה של התנועה ב-1962, כששחטר-שלומי עזב את תפקידו כמחזיר בתשובה באוניברסיטאות מטעם חסידות חב"ד והקים אגודה קטנה בשם "בני אור". בין היתר שיתף פעולה עם שלמה קרליבך, אף כי הלה היה קשור יותר ליהדות האורתודוקסית. המסר שהפיץ, תוך הדגשת מיסטיקה וערכים אוניברסליים, התקבל בקרב ילדי הפרחים. בראשית שנות השבעים, כשהשמאל החדש האמריקאי נטה לגאווה שחורה קיצונית, החלו רדיקלים יהודים רבים להתחיל לטפח זהות עצמאית וחלקם פנו לדרכו של שלומי. בשנים אלה הצטרפו אליו הוגים בולטים כארתור וסקו ומייקל לרנר. תנועת ההתחדשות עסקה בסוגיות חברתיות כפירוז גרעיני וזכויות הומוסקסואלים. וסקו ייסד כתב-עת בשם "מנורה" בשנת 1979. ב-1985 שינו "בני אור" את שמם ל"פני האור", שם שאינו מגדרי. ב-1993 התמזגו שתי המסגרות ויצרו את 'אל"ף: ברית להתחדשות יהודית' (ALEPH: Alliance for Jewish Renewal). בעקבות המיסוד הוקמה גם תוכנית להכשרת רבנים וכן 'אהל"ה', אגודת הרבנים להתחדשות יהודית, שנוסדה ב-1998. ביטאונה של התנועה הוא כתב-העת "תיקון". שחטר-שלומי והמנהיגים האחרים העדיפו להגדיר את תנועתם כ'תהליך' האמור להשפיע על הציבור היהודי ולא כזרם עצמאי.
נכון לשנת 2015, ישנן ארבעים ואחת חבורות וקהילות באל"ף, רובן בארצות הברית ושבע מחוץ לה. אהל"ה מונה כ-200 רבנים. בניגוד לרפורמים ולקונסרבטיבים, התנועה לא רק מקבלת נישואי תערובת בקרב הציבור אלא מתירה אף לרבניה להינשא ללא-יהודים.
הערות שוליים

↑  Renewal Judaism. Interfaith Family.
| זרמים ביהדות |
| --- | --- | --- |
| אורתודוקסים | חרדים (חסידים • ליטאים • חרדים ספרדים) • דתיים לאומיים (חרדים לאומיים) • אורתודוקסים מודרניים • נאו-אורתודוקסים |  |
| ליברלים | רפורמים • קונסרבטיבים (נאולוגים) • רקונסטרוקציוניסטים • התחדשות יהודית • חילונים-הומניסטים |  |
| תקופת בית שני | פרושים • צדוקים • איסיים • בייתוסים • תרפויטים • נצרות קדומה |  |
| ימי הביניים והעת החדשה המוקדמת | רבניים • קראים • שבתאים • פרנקיסטים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291065405171
הפרוטה

"הפרוטה" הוא סיפור קצר לילדים מאת ש"י עגנון, המספר בשבח שמירת שבת.
פרסום הסיפור

מימין: דוד שמעוני, י"ח ברנר, אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' (אז"ר) וש"י עגנון (1910)
הסיפור פורסם לראשונה ב-9 בפברואר 1934 במוסף לילדים של העיתון "דבר", בפתח גיליון שהוקדש לסופר אז"ר, במלאת לו שמונים שנה. קדמה לסיפור הקדשתו, באמצעות שיר בחרוזים, לאז"ר. הסיפור פורסם שנית ב"דבר", ב-17 באפריל 1936, במוסף לעולה. שתי גרסאות אלה הודפסו מנוקדות.
לקראת פרסום הסיפור לראשונה שלח ברל כצנלסון, עורך "דבר", מסר לעגנון:
הסיפור הודפס בכרך "בשובה ונחת: סיפורי אגדות", שיצא לאור בהוצאת שוקן בברלין בשנת 1935, ואחר כך בכרך "אלו ואלו", במהדורת 1953 של כל סיפורי ש"י עגנון, במסגרת מקבץ של שלושה סיפורים הקרוי "סיפורים של שבת".
תרגום לגרמנית של הסיפור, בתרגומה של ה. טורנובסקי-פינר, הופיע בתחילת 1936 בכתב העת "יידישה רונדשאו" (גיליון 102).
בשנת 1938 פרסמה "הליגה למען השבת" חוברת "שבת לנוער", בעריכת הרב ד"ר יעקב נאכט, ובין הסיפורים והמאמרים שבה נכלל גם הסיפור "הפרוטה".
עלילה

הסיפור הוא, כפי שמתאר משפט הפתיחה שלו, "מעשה בעני אחד שחזר בליל שבת מבית הכנסת לביתו וראה פרוטה בדרך". אף ששמח למציאת הפרוטה וחשב כיצד יוכל ליהנות ממנה, לא נגע בה העני, לשם שמירת השבת. בבוקר, כשהלך לבית הכנסת, שוב ראה העני את המטבע, שהפעם היה מעה של כסף. גם הפעם לא נגע העני במטבע. בחזרתו מבית הכנסת לביתו ראה העני את המטבע, שהפעם נראה לו כמטבע זהב, וההסבר לכך: "אם מעשה כשפים אין כאן יש כאן מעשה החמה, שחמה של צהרים זורחת על הפרוטה והיא נראית כזהב". בדרכו לתפילת מנחה נמנע העני מלעבור ליד המטבע, מחשש שיצרו יגבר עליו. לאחר התפילה הלך בכל זאת להביט במטבע, "מצאה מונחת במקומה, ולא מטבע אחת הייתה אלא מטבעות הרבה היו". לא התפתה העני ליטול מהמטבעות, וחזר לבית הכנסת לתפילת ערבית. לאחר התפילה, במוצאי שבת, חזר העני אל המטבע ומצא שם דינרים הרבה, ומילא בהם את כיסיו. הסיפור מסתיים במילים: "מכאן ולהבא לא הייתה השבת חסרה כלום. בשביל ששמר שבת אחת מעוני, זכה לשמור שבתות הרבה מעושר".
עיבוד לתיאטרון

בשנת 2007 העלה "תיאטרון מראה" את ההצגה "מעשיות ומעשים", על פי שלושה סיפורים של עגנון: "הפרוטה", "מעשה העז" ו"מאויב לאוהב".
הערות שוליים

↑  ש"י עגנון, הפרוטה, דבר, 9 בפברואר 1934
↑  ש"י עגנון, הפרוטה, דבר, 9 בפברואר 1934
↑  ש"י עגנון, הפרוטה, דבר, 17 באפריל 1936
↑  ש"י עגנון, מסוד חכמים: מכתבים 1970-1909, הוצאת שוקן, תשס"ב, עמ' 179
↑  הדים, דבר, 24 בינואר 1936
↑  בספרות ובאמנות, דבר, 27 במאי 1938
↑  תיאטרון - מעשיות ומעשים, באתר "הבמה"
| כתבי שמואל יוסף עגנון |
| --- | --- | --- |
| רומנים | הכנסת כלה • סיפור פשוט • אורח נטה ללון • תמול שלשום • שירה • בחנותו של מר לובלין |  |
| נובלות | בדמי ימיה • והיה העקוב למישור • עד הנה • שבועת אמונים • תהלה |  |
| סיפורים קצרים | אגדת הסופר • אחות • אצל חמדת • בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש • בין שתי ערים • בשעה אחת • בתוך עירי • האדונית והרוכל • המלבוש • הסימן • הפרוטה • הרופא וגרושתו • השיר אשר הושר • התרנגול ותפילת בני אדם • לאחר הסעודה • מאויב לאוהב • מלאך המות והשוחט • מעשה העז • מעשה רבי גדיאל התינוק • עגונות • עד עולם • עובדיה בעל מום • עידו ועינם • פנים אחרות • פרנהיים • פת שלימה • שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו |  |
| סיפורים | לפנים מן החומה • הנדח • בלבב ימים |  |
| קובצי סיפורים | אלו ואלו • פולין: סיפורי אגדות (מתוך "אלו ואלו") • על כפות המנעול • סמוך ונראה • פרקים של ספר המדינה (מתוך "סמוך ונראה") • ספר המעשים • עד הנה • האש והעצים • עיר ומלואה • לפנים מן החומה • פתחי דברים  • קורות בתינו • תכריך של סיפורים |  |
| מכתבים | אסתרליין יקירתי (עם אשתו) • ש"י עגנון – ש"ז שוקן: חילופי אגרות (תרע"ו – תשי"ט) (עם המוציא לאור) • מסוד חכמים |  |
| אנתולוגיות | ימים נוראים • אתם ראיתם  • ספר סופר וסיפור • סיפורי הבעש"ט |  |
| שונות | כלב חוצות • ספר האותיות (ספר ילדים) • מעצמי אל עצמי (קובץ מאמרים ונאומים) • יידישע ווערק (קובץ סיפורים ושירים ביידיש) |  |
הפרוזה הכפרית

הפרוזה הכפרית (ברוסית: Деревенская проза - "דרוונסקאיה פרוזה"  או Деревенская литература) הייתה בשנות ה-1950 בתקופת "ההפשרה" של ניקיטה חרושצ'וב ואחר כך עד לשנות ה-1980 מגמה בספרות הרוסית הסובייטית, שהתמקדה בחיים העכשוויים ובערכים המסורתיים של הכפר הרוסי.
היסטוריה

ראשיתה, לפעמים, מזוהה עם המסות הבקורתיות על הקולקטיביזציה של החקלאות שפורסמו בתחילת שנות ה-1950 במגזין הספרותי "נובי מיר" על ידי ולנטין אובצ'קין ורשימותיהם של אלכסנדר יאשין, אנטלי קלינין, יפים דורוש ואחרים. עם זאת רוב היצירות שכונו "פרוזה כפרית", כפי שמעיד שמה, היו כתבי פרוזה - רומנים ונובלות. הנציגים הבולטים של "הפרוזה הכפרית" הסובייטית היו אלכסנדר יאשין, וסילי בלוב, פיודור אברמוב, ולנטין רספוטין, בוריס מוז'אייב, וסילי שוקשין. מבקרים אחדים מחשיבים אף את אלכסנדר סולז'ניצין בקטגוריה זו, הודות לסיפורו הקצר "ביתה של מטריונה".כביטאון חצי-רשמי של הזרם שימש המגזין הספרותי "נאש סוברמניק" ("בן זמננו").
רבים מכתבי הפרוזה הכפרית נטו לאידיאליזציה של חיי הכפר הרוסי המסורתי ומחבריהם ביטאו, בדרך כלל באופן מתון את רוח הלאומנות והשמרנות הרוסית משנות ה-1980- 1970. הסאבטקסט הלאומני היה, לפי סברות אחדות, הסיבה ליחס הסלחני ואף תומך של ההנהגה הסובייטית כלפי הסופרים הנ"ל, ב"תקופת הקפאון", בהשוואה לרדיפה הקשוחה נגד נציגי "הפרוזה הצעירה" ו"הפרוזה העירונית" הדיסידנטיות.
תהליך הפרסטרויקה בסוף שנות ה-1980 הביא לעלייה משמעותית בעיניין הציבור ביצירות החדשות של אחדים מנציגי זרם זה ("בערה" מאת רספוטין,"הבלש העצוב" מאת ויקטור אסטאפייב, "כולם ראשונים" מאת בלוב), אולם שינויי המצב החברתי-פוליטי אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי והתפרקות ברית המועצות היטה את מרכז הכובד של הכתיבה הספרותית לכיוונים רבים אחרים והפופולריות של הפרוזה הכפרית ירדה בקרב הקהל. 
עם זאת ליצירות של הסופרים ה"כפריים" נשמרה חשיבות עצומה בשימור התרבות הלאומית הרוסית והזיכרון ההיסטורי הרוסי. במיוחד השתקפה בהן טרגדיית הקולקטיביזציה (כמו בספר "מוז'יקים ובאבושקות" של בוריס מוז'אייב)
מבחר יצירות של "הפרוזה הכפרית"

| שנה | שם | מחבר |
| --- | --- | --- |
| 1928—1931 | בחורות «Девки» | ניקולאי קוצ'ין |
| 1953 | "רשימות על החיים בקולחוז" «Очерки о колхозной жизни» | ולנטין אובצ'קין |
| 1957 | הרומן "אחים ואחיות" «Братья и сёстры» | פיודור אברמוב |
| 1963 | "הבית של מטריונה" «Матрёнин двор» | אלכסנדר סולז'ניצין |
| 1965 | "על האירטיש" «На Иртыше» | סרגיי זאליגין |
| 1966 | "עסקים כרגיל" «Привычное дело» | וסילי בלוב |
| 1966 | "חי" «Живой» | בוריס מוז'אייב |
| 1966 | "בני ליובאבין" «Любавины» | וסילי שוקשין |
| 1976 | "פרידה ממטיורה" «Прощание с Матёрой» | ולנטין רספוטין |
| 1976 | "הקיסר-דג" «Царь-рыба» | ויקטור אסטאפייב |
| 1978 | הרומן "קסיאן המרגיז" «Касьян Остудный» | איוואן אקולוב |
| 1982 | "מים חיים" «Живая вода» | ולדימיר קרופין |
ראו גם

פיודור אברמוב
וסילי שוקשין
אלכסנדר סולז'ניצין
ספרות רוסית
לקריאה נוספת

Минокин М. В. Современная советская проза о колхозной деревне. — М.: Просвещение, 1977.
הר הרשל

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  3,335 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי האדמירליות 
 קואורדינטות:  72°12′00″S 169°31′00″E﻿ / ﻿72.2°S 169.51666666667°E﻿ / -72.2; 169.51666666667
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר הרשל(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר הרשל
 
הר הרשל (באנגלית: Mount Herschel) הוא פסגה בולטת הניצבת 2.6 ק"מ צפונית-מזרחית להר פיקוק ומשקיפה על הקצה של קרחון איירונסייד מדרום, בהרי האדמירליות, ארץ ויקטוריה, אנטארקטיקה.
הפסגה התגלתה בשנת 1841 על ידי סר ג'יימס קלארק רוס, שקרא למקום על שם האסטרונום האנגלי סר ג'ון הרשל.
הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה

הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה (בספרדית: Provincias Unidas del Centro de América), הייתה מדינה באמריקה הלטינית שהתקיימה מיולי 1823 עד 1840. היא הוקמה כרפובליקה פדרלית. סמלה ודגלה מהשנים 1823–1824 התייחסו למדינה כ"הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה" (Provincias Unidas del Centro de América), אך בחוקה, בדגל ובסמל מ-1824 היא נקראה הרפובליקה הפדרלית של מרכז אמריקה (República Federal de Centroamérica). לעיתים אף קוראים לה באנגלית ארצות הברית של מרכז אמריקה (United States of Central America).
הרפובליקה הורכבה מגואטמלה, אל סלוודור, הונדורס, ניקרגואה וקוסטה ריקה. בשנות ה-30 של המאה ה-19 הצטרפה מדינה נוספת לאיחוד, לוס אלטוס, שהשתרעה על שטחים שנמצאים כיום בגואטמלה ומקסיקו. בשנים 1838–1840 התחוללה במדינה מלחמת אזרחים.
פוליטיקה

ליברלים מרכז אמריקאים האמינו שהרפובליקה המאוחדת תהיה מודרנית ודמוקרטית וכלכלתה תהיה מבוססת על סחר בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט שיעבור דרכה. שאיפות אלו משתקפות בסמלי המדינה: הדגל מורכב מקו לבן, שמסמל את הרפובליקה, בין שני קווים תכולים, שמסמלים את האוקיינוסים. בסמל ישנם חמישה הרים, שמסמלים חמש מדינות, בין שני אוקיינוסים.
למעשה, הפדרציה עמדה בפני בעיות בלתי נתנות לפתרון. להקמת המדינה התנגדו השמרנים, הקתולים ובעלי הנכסים. היה קושי רב בתנועה ובתקשורת בין המדינות. כמו כן, מרבית האוכלוסייה לא הייתה נאמנה ומחויבת לפדרציה. מיקום מוסדות השלטון בגואטמלה סיטי הוביל לחשש מצד שליטה גוואטמלית באיחוד ולבסוף למחאות שגרמו להעברת מוסדות השלטון ותואר הבירה לסן סלבדור ב-1831. תוך זמן קצר פרצו מלחמות בין חלקים שונים באוכלוסייה ובין המדינות בתוכה. העוני וחוסר היציבות הפוליטית באזור מנעו חפירת תעלה בין-אוקיינוסית (ראו תעלת פנמה ותעלת ניקרגואה) ממנה יכלה המדינה להרוויח כספים לשיקום הכלכלה.
נשיאים

1823–1825: חוסה ססילו דל וייה
1825–1829: מנואל חוסה ארסה
1829–1830: חוסה פרנסיסקו בארונדיה
1830–1839: פרנסיסקו מורסן
פירוק האיחוד

האיחוד פורק לאחר מלחמת אזרחים בין השנים 1838 ו-1840. ההתפוררות החלה כשב-5 בנובמבר 1838 הכריזה ניקרגואה על עצמאותה מהאיחוד. לאחר מכן הכריזו גם הונדורס וקוסטה ריקה על עצמאותן. הפדרציה התפרקה למעשה ב-1840 כשארבע מחמש החברות בה הכריזו על עצמאות. רשמית, סופו של האיחוד היה בהכרזת העצמאות של אל סלוודור בפברואר 1841.
נעשו מספר ניסיונות לאחד מחדש את מרכז אמריקה, אך ללא הצלחה.
למרות כישלון האיחוד הפוליטי, תחושת ההיסטוריה המשותפת והתקווה לאיחוד מחודש ממשיכה להתקיים באומות שהיו חברות בפדרציה. כך, למשל, בשנים 1856–1857 הצליחו מדינות האזור להקים קואליציה משותפת למניעת פלישה מצד ההרפתקן הצפון אמריקאי ויליאם ווקר.
כיום, בכל דגלי חמש המדינות שהיו חברות באיחוד משתקף אותו מוטיב של שני פסים כחולים וביניהם פס לבן.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| קוסטה ריקה | אל סלוודור | גואטמלה | הונדורס | ניקרגואה |
| קוסטה ריקה | אל סלוודור | גואטמלה | הונדורס | ניקרגואה |
ראו גם

אמריקה המרכזית
רפובליקת קולומביה הגדולה
הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית
העמדה האחרונה

| --- | --- |

כרזת הסדרה
 סוגה:  דרמה
 יוצרים:  פיטר מופאט 
 כותבים:  פיטר מופאט 
 בימוי:  ג'וני קמפבל מירנדה בואן
 שחקנים:  ג'סי באקלי סטיבן קמפבל מור אמנדה דרו בן מיילס ג'רמי נוימרק ג'ונס ג'סיקה ריין טום גלין-קרני
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  6 
 הפקה
 מפיק:  מרג'רי בון מארק פיבוס
 מפיקים בפועל:  ג'ורג' פייבר פיטר מופאט מתיו ריד לוסי ריצ'ר 
 חברת הפקה:  Bonafide Films The Forge Entertainment
 הפצה:  BBC Worldwide
 עורכים:  ג'יימי פירסון סשה זווארק
 צלמים:  דייוויד לותר טוני סלייטר לינג
 אורך פרק:  59 דקות
 שידור
 רשת שידור:  BBC One 
 רשת שידור בישראל:  BBC Entertainment
 פורמט (תמונה):  16:9 1080p
 פורמט (קול):  סטריאו
 תקופת שידור מקורית:  1 באוקטובר 2017 – 5 בנובמבר 2017
 תקופת שידור בישראל:  24 ביוני 2019 – 29 ביולי 2019
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
העמדה האחרונה (באנגלית: The Last Post) היא סדרת דרמה בריטית, ששודרה לראשונה בממלכה המאוחדת בערוץ BBC One בין 1 באוקטובר ל-5 בנובמבר 2017. עלילת הסדרה מתרחשת על רקע מצב החירום ששרר בשנות ה-60 בעיר עדן (Aden Emergency) שבה מוצבת יחידת של המשטרה המלכותית הצבאית. הסדרה מתארת את היחסים בין אנשי הצבא ובני משפחותיהם לבין האוכלוסייה המקומית. במאי 2018 פורסם שלא הוזמנה עונה שנייה לסדרה.
תקציר עלילה

קפטן ג'ו מרטין מגיע עם אשתו, הונור, לעדן להחליף את המפקד היוצא קפטן ניק פייג'. הוא נאלץ להסתגל לחיים בקו החזית, ולהתמודד עם טינה מצדו של האיש שאת מקומו תפס, לוטננט אד ליית'ווייט. אשתו של ליית'ווייט, אליסון, לוקחת תחת חסותה את הונור. לאליסון היה רומן עם ניק פייג'. טרוריסטים מנסים לירות באחד הקצינים, וקפטן פייג' עם הנהג שלו נקלעים למארב.
צוות השחקנים

ג'סי באקלי – הונור מרטין
סטיבן קמפבל מור – לוטננט אד ליית'ווייט
אמנדה דרו – מרי מרקהם
בן מיילס – מייג'ור הארי מרקהם
ג'רמי נוימרק ג'ונס – קפטן ג'ו מרטין
ג'סיקה ריין – אליסון ליית'ווייט
אוידאד אלמה – יוסרה סעיד
כריס ריילי – סרג'נט אלקס בקסטר
טום גלין-קרני – לאנס קורפורל טוני ארמסטרונג
לואיס גרייטורקס – לאנס קורפורל פול סטונהם
ריצ'רד דיליין – הארווי טילברוק
קווין סאטון – קורפורל ישראל ארצ'ובר
אסי דייוויס – מרתה פרנקלין
טובי וולף – ג'ורג' מרקהם
איימן חמדוקי – קדיר חכים (סטארפיש)
הפקה

המפיקה של בונאפידה פילמס, מרג'רי בון, הציעה סיפור אודות החיים בצבא הבריטי בבסיס צבאי. היא פנתה לפיטר מופאט שלמשפחתו היה רקע צבאי. מופאט הציע להפיק סדרה שמתרחשת בשנות השישים של המאה העשרים, לקראת סוף שליטת האימפריה הבריטית, כשאנשי צבא מוצבים יחד עם נשותיהם במקום אסטרטגי חשוב. זה אפשר לחקור את היחס של הבריטים במאה העשרים דרך קבוצה מאוחדת של אנשים.
הפקה > אתר צילומים

המפיקים רצו אתר הדומה לעיר עדן שבתימן, עם חוף ים, הרים ומדבר, ועם השפעה של אדריכלות קולוניאלית. הצילומים נערכו בקייפטאון, בבסיס ימי בריטי שיצא משימוש, שמשקיף על מפרץ סיימון טאון, וסיפק קנה מידה רחב שלרוב קשה להשיגו לצילומי טלוויזיה.
הערות שוליים

↑  "BBC cancels drama The Last Post after just one series". Radio Times. 18 במאי 2018. נבדק ב-19 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "q&a". bbc media centre. נבדק ב-12 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
הפיגוע במטרו של פריז (1996)

| חלק מפעולות טרור בצרפת |
| --- | --- |

אנדרטה לזכר הקורבנות
 תאריך:  3 בדצמבר 1996
 מקום:  פריז
 מטרה:  תחנת רכבת של RER במטרו של פריז
 קואורדינטות:  48°50′24″N 2°20′13″E﻿ / ﻿48.83987°N 2.33703°E﻿ / 48.83987; 2.33703
 סוג:  פיגוע תופת
 נשק:  מטען חבלה
 הרוגים:  4
 פצועים:  170
 מבצע:  הקבוצה האסלאמית החמושה
  (למפת פריז מוגדלת) הפיגוע במטרו של פריז(למפת פריז רגילה) הפיגוע במטרו של פריז
 
ב-3 בדצמבר 1996 התפוצץ מטען חבלה על מסילה בתחנת רכבת של RER במטרו של פריז בצרפת. ארבעה אזרחים - שני צרפתים, מרוקאי וקנדי נהרגו, ו-170 נפצעו. בעקבות הפיגוע הופעלה תוכנית אבטחה ארצית, של פטרולים של צבא ומשטרה באזורים ציבוריים רגישים ובדיקות פתע ברחבי המדינה.
הקבוצה האסלאמית החמושה (GIA) נחשדה בביצוע הפיגוע בעקבות סדרה של פיגועי תופת בצרפת ב-1995 שבוצעו על ידה.
ראו גם

הפיגועים בצרפת (1995)
פעולות טרור באירופה
הנס שפיידל

| --- | --- |

הנס שפיידל
 לידה:  22 באוקטובר 1897 מצינגן, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  22 בנובמבר 1984 (בגיל 87) באד הונף, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מקום קבורה:  בית הקברות פראג בשטוטגרט 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 צאצאים:  Hans Helmut Speidel 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית  גרמניה המערבית גרמניה המערבית  נאט"ו נאט"ו
 תקופת הפעילות:  1914–1945   1955 – 1963
 דרגה:   גנרל לוטננט (ורמאכט)   גנרל 4 כוכבים (נאט"ו)
 תפקידים בשירות
 המפקד הכללי של כוחות הקרקע של נאט"ו
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
שפיידל (באמצע) עם גנרל אריך פון מנשטיין (מימין), ספטמבר 1943
שפיידל (מעיין במפה) ורומל בפה-דה-קאלה, 18 באפריל 1944
הנס שפיידל (בגרמנית: Hans Speidel; ‏22 באוקטובר 1897 – 22 בנובמבר 1984) היה גנרל  בורמאכט, ממשתתפי קשר העשרים ביולי ולאחר מלחמת העולם השנייה - מפקד כוחות נאט"ו.
מלחמת העולם הראשונה

שפיידל נולד במצינגן ב-22 באוקטובר 1897, והתגייס לצבא הקיסרות הגרמנית ב-1914, עבר קורס קצינים והשתתף בקרבות בקרב על הסום, בפלנדריה ובקרב קמברה (1917). בסוף המלחמה שימש כשליש גדודי וזכה בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
בין המלחמות

שפיידל המשיך בשירות קבע ברייכסווהר. בתמיכת הצבא למד באוניברסיטת טיבינגן היסטוריה וכלכלה ובשנת 1925 קיבל בהצטיינות תואר של PhD.
ב-1933 מונה כעוזר לנספח הצבאי הגרמני בצרפת. ערב המלחמה הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
מלחמת העולם השנייה

שפיידל השתתף במערכה על צרפת ובאוגוסט 1940 מונה לראש המטה של המפקד הצבאי בצרפת.
ב-1942 הועבר לחזית המזרחית ושימש כראש מטה הקורפוס ה-5. ב-1943 מונה לראש מטה קבוצת ארמיות דרום. ב-1 בינואר 1944 הועלה לדרגת גנרל לויטננט. הוא השתתף במערכות בויאזמה, חרקוב וקרב קורסק. הוא עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
ב-אפריל 1944 הועבר לחזית המערבית והתמנה לראש מטה קבוצת ארמיות B תחת פיקודו של ארווין רומל.
ב-6 ביוני 1944 היה שפיידל המפקד בפועל של קבוצת ארמיות B לאחר שרומל יצא יום לפני כן לחופשה בביתו בגרמניה. שפיידל ורונדשטט טלפנו לביתו של היטלר בברכטסגאדן כדי לבקש רשות ממנו להפעיל את כוחות השריון נגד הפולשים כי הייתה פקודה של היטלר שאסרה להפעיל אותם ללא אישור ממנו. גנרל אלפרד יודל ענה כי היטלר ישן ואין אפשרות להעירו. כשהוא התעורר ונתן רשות היה כבר מאוחר מידי כי הכוחות הפולשים יצרו כבר ראשי גשר גדולים. שפיידל והמפקד הצבאי בפריז גנרל דיטריך פון כולטיץ פעלו לביטול הוראתו של היטלר להרוס את פריז.
קשר העשרים ביולי

שפיידל היה בחוג הפנימי של הקושרים נגד היטלר. הוא הכניס בסוד הקשר את רומל מפקדו, את גנרל גינתר פון קלוגה שהיה מפקד החזית המערבית ואת גנרל קרל-היינריך פון שטילפנגל שהיה המושל הצבאי של צרפת שאסר 1200 אנשי גסטפו ואס אס בפריז כשהגיעו הידיעות על מות היטלר.
לאחר כישלון הקשר, אולצו רומל ופון קלוגה להתאבד ופון שטילפנאגל הוצא להורג. לגסטפו לא היו הוכחות נגדו. הוא נעצר ב-7 בספטמבר 1944 ונכלא בכלא הגסטפו בברלין. למרות החקירות הבלתי פוסקות הוא לא התבלבל ולא הודה בכל מעורבות בקשר. לבסוף הועמד לפני בית משפט צבאי משמעתי שישבו בו וילהלם קייטל, היינץ גודריאן וגרד פון רונדשטט שהחליטו לסלקו מהצבא. החלטה זו מנעה מלהעמידו לפני בית הדין העממי של רולנד פרייזלר שהיה גוזר עליו פסק דין מוות.
הוא הועבר למעצר בכלא של הגסטפו ליד אגם קונסטנץ בדרום גרמניה. באחד הלילות הצליח להימלט ביחד עם עשרים אסירים ומצא מקום מקלט אצל כומר קתולי שהסתיר את הקבוצה. הוא שוחרר על ידי כוחות אמריקאים ב-29 באפריל 1945.