stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קארושי
תגובת התאגידים

מספר חברות נקטו צעדים על מנת למצוא איזון טוב יותר בין עבודה וחיים בקרב העובדים שלהם. טויוטה לדוגמה, מגבילה כעת שעות נוספות ל-360 שעות בשנה (ממוצע של 30 שעות בחודש). כמו כן, בכמה ממשרדיה, יוצאות הודעות רשמיות על כל שעת עבודה אחרי השעה 19:00 בערב, זאת על מנת להסב את תשומת לב העובדים לחשיבות המנוחה ולעודד אותם ללכת הביתה. חברת ניסאן מציעה עבודה מהבית לעובדי משרדיה כדי להקל על הטיפול בילדים או בהורים מבוגרים.
עשרות תאגידים גדולים הטמיעו את המושג "ימים ללא שעות נוספות", שמחייב את העובדים לעזוב את המשרד בשעה 17:30. ב-2007, באחד מהאגפים של 'מיצובישי UFJ Trust&Banking', קבוצת הבנק הגדולה ביפן, החלו להתיר לעובדים לחזור הביתה עד 3 שעות מוקדם יותר כדי לטפל בילדים או בקרובי משפחה מבוגרים. נכון ל-5 בינואר 2009, רק 34 מתוך 7,000 עובדי החברה נרשמו לתוכנית.
בפברואר 2017, הממשלה היפנית השיקה קמפיין בשם "הטבת יום שישי", שבו היא מבקשת מחברות להתיר לעובדים לעזוב את מקום העבודה בשעה 15:00 ביום שישי האחרון בכל חודש. היוזמה היא חלק מהניסיון לטפל בבעיית השעות הארוכות והמייסרות שיפנים רבים מצופים לעבוד. היוזמה התעוררה כתגובה להתאבדותה של עובדת בת 24 בחברת הפרסום 'דנצו' שעבדה יותר מ-100 שעות נוספות בחודש שלפני מותה. בעוד שחברות גדולות, כמו 'הונדה', יצרנית המשקאות 'סנטורי' וחברת הממתקים 'מורינאגה', אימצו את התוכנית שהוצעה, חברות אחרות נלהבות פחות לאפשר יציאה המונית מוקדמת של עובדים הביתה בשעות הצהריים. סקר מאת עיתון 'ניקי ביזנס' בו השתתפו 155 חברות גדולות מראה כי ל-45% מהחברות אין כוונה מיידית להוציא לפועל את התוכנית, ו-37% מהחברות אמרו כי החליטו לפעול לפי רוח "הטבת יום שישי" או שיש בכוונתם לעשות כך בעתיד.
הערות שוליים

↑  Katsuo Nishiyama and Jeffrey V. Johnson (February 4, 1997). "Karoshi-Death from overwork: Occupational health consequences of the Japanese production management". International Journal of Health Services. Archived from the original on February 14, 2009. Retrieved June 9, 2009.
↑  Fackler, Martin (2008-06-11). "Japanese salarymen fight back". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-06-23.
↑  Recession Puts More Pressure on Japan's Workers Business Week, January 5, 2009 Archived January 7, 2015, at the Wayback Machine
↑  Killing Yourself To Make A Living: In Japan Financial Incentives Reward “Suicide” – Japan Subculture Research Center
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00974259
קוסקוס אובי

| קוסקוס אובי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קוסקוס
משפחה:: קוסקוסיים
סוג:: קוסקוס
מין:: קוסקוס אובי
שם מדעי
 Phalanger rothschildi ‏תומאס, 1898
תחום תפוצה


קוסקוס אובי או קוסקוס רוטשילד (שם מדעי: Phalanger rothschildi), הוא מין כיסאי דמוי דלק בסוג קוסקוס שאנדמי לאיי אובי במרכז אינדונזיה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1898 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס מדגימה שנמצאה באוסף הפרטי של וולטר רוטשילד. קוסקוס אובי קרוב מבחינה גנטית וחיצוני לקוסקוס ג'ב והקוסקוס המקושט.
תיאור

בצורתו החיצונית, קוסקוס אובי נראה כשילוב בין לוריס לדלק; מבנה גופו חסון, צווארו קצר וראשו קצר וחרוטי. אוזניו משולשות וקצרות ועיניו גדולות ובולטות. הוא מתאפיין בזנב ארוך וגמיש עם קצה חשוף שמסוגל ללפות ענפים כרגל חמישית, ובכפות ידיו ורגליו טפרים ארוכים ודקים המסייעים לו בטיפוס. אורך ראשו וגופו: 39-36 סנטימטרים, אורך זנבו: 33 סנטימטרים ומשקלו 1.4-1.1 קילוגרם.
הפרווה של קוסקוס אובי רכה וצמרירית ולה שתי צורות עיקריות: הצורה הכהה והצורה הבהירה; הצורה הכהה מתאפיינת בצבע חום-שוקולד או מהגוני כהה, והצורה הבהירה בצבע צהוב-כתום או חום בהיר. בשתי הצורות, הצד התחתון (החזה, הבטן והמפשעה) בצבע לבן בוהק עד צהבהב, ולאורך הגב והמצח פס שחור דקיק. לקוסקוס אובי כתמים שחורים קטנים סביב העיניים, החוטם והאוזניים. קצה הזנב, האף והכפות בצבע ורוד כהה. העיניים ירוקות ופנים האוזניים בצבע כתמתם.
תפוצה וביולוגיה

קוסקוס זה מצוי בשלושת האיים העיקריים בקבוצת איי אובי: האי אובירה, האי אובילטו והאי ביסה. איי אובי נמצאים בים סראם בצפון איי מאלוקו, וממוקמים דרומית להלמהרה וצפונית לסראם ובורו. בית הגידול של קוסקוס אובי מורכב מיער גשם טרופי בחופים ובגבעות, והוא מצוי הן ביער ראשוני והן ביער משני; בנוסף, הוא נראה לעיתים קרובות בקרבת מגורי אדם.
מעט ידוע על אורח חייו. קוסקוס אובי פעיל בעיקר בשעות הלילה, ומבלה את שעות היום במחבוא בחופת היער. הוא נע באיטיות בין הענפים וממעט לרדת לאדמה. בתגובה לאיום, הקוסקוס מפיק ריח מושק חזק ומשמיע נהמות אזהרה לקוסקוסים אחרים בסביבה. הוא ניזון מעלים, פירות, אגוזים חרקים, ביצים וחולייתנים זעירים. הקוסקוסית ממליטה גור יחיד לאחר תקופת היריון קצרה.
מצב

קוסקוס אובי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), שכן למרות טווח התפוצה המצומצם (פחות מ-3,000 קילומטרים רבועים) שמוגבל לשלושה איים, אוכלוסיית המין יציבה, אין עליו איומים משמעותיים והוא מסתגל לשינויים בבית גידולו. הקוסקוס אינו מצוי באזורים מוגנים. נדרשים מחקרים נוספים אודות האקולוגיה של המין.
הערות שוליים

↑  קוסקוס אובי באתר הרשימה האדומה של IUCN
דגימה של קוסקוס אובי.
קיקאון

קיקאון (ביוונית: κυκεών) הוא משקה שמתואר במקורות יווניים עתיקים, שרכיביו העיקריים הם יין וקמח שעורה. המשקה עשוי לכלול בנוסף גם דבש, גבינת עיזים או רכיבים נוספים.
בספרות

הכנת הקיקאון מתוארת בשירת הומרוס, גם באודיסיאה וגם באיליאדה. באיליאדה, הקמדה מכינה את המשקה לנסטור ולמכאון לאחר שמכאון נפצע בקרב:
באודיסיאה, המכשפה קירקה מכינה את המשקה במטרה לסמם את אנשיו של אודיסאוס ולגרום להם לשכוח את יעד המסע שלהם:
במחזה "השלום" של אריסטופאנס, האל הרמס ממליץ לגיבורים על שתיית קיקאון כדי להקל על העיכול לאחר שאכלו יותר מדי אגוזים ופירות יבשים.
שימוש לפולחן דתי

במסגרת פולחן המיסטריות של אלאוסיס, המשתתפים היו נוהגים לשתות קיקאון לאחר צום. משוער כי לשתיית הקיקאון במסגרת הפולחן הייתה השפעה פסיכואקטיבית, שייתכן שנגרמה מפטריית ארגוט שהייתה מצויה באופן טבעי בשעורה.
הערות שוליים

↑  איליאדה, שיר אחד עשר, 631-630 ,641-638, תרגום: שאול טשרניחובסקי
↑  אודיסיאה, שיר עשירי, 236-234, תרגום: שאול טשרניחובסקי
↑  Bizzotto, J. (2018). The hypothesis on the presence of entheogens in the Eleusinian mysteries, Medicina Historica, 2(2), 85-93.
קינואה היטומי

קינואה היטומי (ביפנית: 人見 絹枝;‏ 1 בינואר 1907 – 2 באוגוסט 1931) הייתה אתלטית יפנית, שיאנית עולם בריצת 100 מטר, בקפיצה לרוחק במשך 12 שנים ובקפיצה משולשת במשך 13 שנים.
היטומי הייתה האישה היפנית הראשונה שזכתה במדליה אולימפית.
ביוגרפיה

היטומי נולדה באוקיאמה. בשנת 1923, כשהייתה בת 16 בלבד, קבעה הטומי שיא יפן בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.67 מטר, ובשנת 1925 קבעה בקפיצה משולשת שיא עולם חדש של 11.35 מטר.
במהלך תחרות בחודש מאי 1926 שיפרה את שיאה היפני בקפיצה לרוחק והעמידה אותו על 5.06 מטר, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 10.39 מטר ובריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 15.4 שניות. באוגוסט אותה השנה נערכו משחקי העולם לנשים בגטבורג, שוודיה. היטומי, אשר הייתה הנציגה היחידה ששלחה יפן, זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא עולם חדש של 5.50 מטר, במדליית זהב בקפיצה לרוחק מהמקום בתוצאה של 2.49 מטר, במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 32.61 מטר ובמדליית ארד בריצת 100 יארד בתוצאה של 12.0 שניות, במקום חמישי בריצת 60 מטר ובמקום שישי בריצת 250 מטר. בתחרות שנערכה בחרבין באוקטובר אותה שנה היא קבעה בקפיצה משולשת שיא עולם חדש של 11.62 מטר, שהחזיק מעמד 13 שנים.
בתחרות שנערכה בטוקיו במאי 1927 קבעה היטומי בקפיצה לרוחק מהמקום שיא עולם חדש של 2.61 מטר ובאוקטובר אותה שנה השוותה את שיא העולם בריצת 50 מטר בתוצאה של 6.4 שניות. במאי 1928 היא קבעה בריצת 100 מטר שיא עולם חדש של 12.2 שניות ושיפרה בשנית את שיא העולם בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.98 מטר, שהחזיק מעמד 11 שנים.
היטומי נבחרה להיות האישה הספורטאית היחידה במשלחת היפנית לאולימפיאדת אמסטרדם (1928). במשחקים עצמם לאחר שהודחה בחצי גמר ריצת ה-100 מטר, החליטה היטומי לקחת חלק בתחרות ריצת 800 מטר בה לא התחרתה מעולם. היא זכתה במדליית כסף בתוצאה של 2:17.6 דקות, אחרי לינה רדקה מגרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 2:16.8 דקות ולפני אינגה ינצל משוודיה (2:17.8 דקות) ובכך הייתה ליפנית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית.
במשחקי העולם לנשים שנערכו בפראג, צ'כוסלובקיה בספטמבר 1930 זכתה היטומי ב-4 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד. מדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.90 מטר, מדליית כסף בטריאתלון (100, גובה, כידון) בתוצאה של 194 נקודות ומדליות ארד בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.8 שניות ובהטלת כידון בתוצאה של 37.01 מטר.
בחודש מרץ 1931 אושפזה היטומי עקב דלקת ריאות בבית החולים באוסקה, ובאוגוסט אותה השנה נפטרה.
קראטה קיד 3

| --- | --- |

 בימוי:  ג'ון ג. אבילדסן 
 הופק בידי:  ג'רי ויינטראוב 
 תסריט:  רוברט מארק קאמן 
 עריכה:  ג'ון ג. אבילדסן 
 שחקנים ראשיים:  ראלף מאצ'יו (Daniel LaRusso) תומאס איאן גריפית (Terry Silver) ניורקי מוריטה (Mr. Miyagi) Jan Tříska פרנסס ביי רנדי הלר מרטין קוב שון קנן גבריאל ג'ארט רובין לייבלי גלן מדירוס 
 מוזיקה:  ביל קונטי 
 צילום:  Steve Yaconelli 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי קולומביה 
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  20 ביוני 1989 
 משך הקרנה:  112 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט רומנטי, סיפור התבגרות, סרט אמנויות לחימה, סרט נעורים, סרט דרמה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   karatekidpart3
 דף הסרט ב־IMDb
 
קראטה קיד 3 (באנגלית: The Karate Kid Part III) הוא החלק השלישי בטרילוגיית סרטי דרמה ואמנויות לחימה אשר יצא לאקרנים בשנת 1989.
בסרט מככבים ראלף מאצ'יו, פאט מוריטה, רובין לייבלי ותומאס איאן גריפית. בדומה לשני הסרטים הראשונים בסדרה, גם סרט זה בוים על ידי ג'ון אבילדסן.
תקציר העלילה

לאחר שהתלמיד הטוב ביותר שלו הפסיד בקרב מול דניאל לרוסו (ראלף מאצ'יו) בטורניר שנערך לפני קרוב לשנה, העתיד של המורה ג'ון קרייס (מרטין קוב) נראה קודר ולא בטוח לאחר שכל תלמידיו פרשו מהסטודיו לקראטה שברשותו. קרייס מחליט לנקום בדניאל וממיאגי (פאט מוריטה) יחד עם חברו לנשק ממלחמת וייטנאם טרי סילבר (תומאס איאן גריפית) אשר הוא כיום הבעלים העשיר של חברת סילוק פסולת רעילה.
שחקנים

דניאל לארוסו (ראלף מאצ'יו)
מר מיאגי (נוריוקי מוריטה)
טרי סילבר (תומאס איאן גריפית)
ג'ון קריס (מרטין קוב)
מייק בארנס (שון קיינן (אנ'))
לוסיל לארוסו (רנדי הלר (אנ'))
דוד לואי לארוסו (ג'וזף וי. פרי (אנ'))
קשקבל

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  גבינה
 אזור מוצא:  סיציליה
 מוצא:  איטליה איטליה
 מרכיבים עיקריים:  חלב פרה, חלב כבש 
 גבינות
 סוג חלב:  כבשים
 
קשקבל (קצ'קבל) (איטלקית: Caciocavallo; סיציליאנית: Cascavaddu; אלבנית: Kaçkavall; טורקית: Kaşar; רומנית: Caşcaval; בולגרית: Кашкавал; סרבית: Kačkavalj) היא גבינה השייכת למשפחת גבינות הפסטה פילטה. מקורה בדרום איטליה והיא מוכרת כבר משנת 500 לפנה"ס. היא מיוצרת מחלב כבשים. פירוש המילה "Caciocavallo" באיטלקית הוא "גבינה על סוס". מקור השם הוא כנראה בכך שבעבר שני חריצי-גבינה היו נקשרים יחדיו ומונחים לייבוש על מקל או ענף, בדומה לאוכף על גב סוס. גבינות הקשקבל הגיעו לאזור הבלקן בידי רועים יוונים רק לפני כ-100 שנים ומאז הן המזוהות ביותר עם אזור זה. הן יוצרו בבלקן במחלבות מיוחדות (bačija) מחלב כבשים ובעונת הרעייה בלבד. מוצרי הלוואי העיקריים היו גהי (חמאה מזוקקת) ואורדה. שינויים בתנאי גידול בעלי החיים ומספר הולך וגדל של עדרי בקר באזור, הוביל לירידה משמעותית במספר הכבשים, וכתוצאה מכך נפסק ייצור הקשקבל המסורתית כמעט כליל. כיום קיימות מחלבות bačija מעטות הממשיכות בייצור הקשקבל המסורתית. למרות שקשקבל היא סוג גבינה, מכנים תושבי הבלקן בשם זה כל גבינה צהובה.
טעמה של הקשקבל מלוח בצורה עדינה, ולעומת זאת היא חריפה יחסית לגבינות אחרות. הגבינה שייכת למשפחת הפסטה פילטה. זו קבוצת גבינות איטלקיות, הכוללת בין השאר את גבינת המוצרלה ואת גבינת הפרובולונה, המאופיינת בכך שבמסגרת תהליך הייצור הגבינות עוברות שלבים של בישול ולישה במים רותחים. לאחר שמוציאים את הגבן ממי הגבינה (המים שנשארים בתום תהליך ההכנה של הגבן), פורסים אותו לרצועות. אז מרתיחים לצד תבלינים, לשים ביסודיות ומאחדים את הרצועות מחדש לגוש בצורה עגולה, שמוכנס לתבנית. התהליך הוא שמקנה לגבינה את חריפותה. כמו גבינת הצאן חלומי, גם את הקשקבל ממליחים ומיישנים לאחר לישה ומתיחה.
בתחילה נוצרה הקשקבל בסיציליה, ומשם התפשטו הייצור והאכילה לחבל הבלקן ולכל מדינות דרום-מזרח אירופה.
הסולטאן באיזיט השני, אשר שלט באימפריה העות'מאנית, בין השנים 1481–1512, היה מינהלן מעולה ופעל להאחדה בתחומי חיים רבים. במערכת החוקים של שנת 1502, פורסמו אפילו שמות אחידים למוצרי מזון וגבינות. כך נולדו שמות של מוצרי מזון הנהוגים עד עצם היום הזה, כגון גבינות קשקבל ופטה .
הקשקבל מוכנה לשיווק לא פחות משלושה חודשים מתחילת עיבודה במחלבה. תהליך היישון שלה אף עשוי להגיע לחצי שנה, תלוי בשיטות המחלבה.
בישראל הקשקבל מגיעה בצורתה הגולמית כגוש, המכונה גלגל או חריץ. משקלו נע בטווח הגדול שבין 3 ל-15 ק"ג. אחוזי השומן שבה נעים בין 32 ל-35 אחוז.
לגבינה יש קליפה דקה בצבע צהוב-חום, כשהצבע מתכהה מיום ליום. הגבינה נשמרת מצוין לאורך זמן שיווקה, והיא גם קלה לפירור ולגירור.
ראו גם

גבינת קשר
הערות שוליים

↑  מילון הגבינות השלם כולל ערכים קלוריים
↑  Unsal, Artun, " When Milk Sleeps, Turkish Cheeses", Galatasaray University, december 2005
קושיה

"קושיא בתלמוד", ציור מאת קרל שלייכר, בערך 1870.
קושיה (בארמית קושיא מהמילה קשיא) הוא ביטוי שמקורו בתלמוד בבלי, כאשר ישנה הוכחה הסותרת את דברי אמורא או תנא לעיתים יפה כוחה של הקושיה לדחות את הדעה הנפרכת, ולעיתים נפסקת הלכה כדברי האומר, על אף הקושיה.
בניגוד לשאלה, שמשמעותה היא חוסר בידיעתו של השואל, ושאותו הוא מבקש למלאות על ידי קבלת תשובה – קושיה אינה מבטאת חוסר ידע, אלא להפך: למקשה הקושיה יש ידע נוסף העומד בסתירה לנתון מסוים, והאי־התאמה היא שנדרשת ליישוב.
בהיסטוריה

ביהדות ישנו מעמד חשוב לקושיה. התלמוד רצוף קושיות, בהן קושיות על דברי האמוראים מדברי תנאים, או ברייתות.
בהקשר זה של קושיות, מהבולטים בהיסטוריה העיונית של התלמוד היה רבי עקיבא איגר, שהרבה להקשות קושיות ללא מתן מענה ונודע בחריפותו. קושיותיו הלמדניות נודעו בהיגיון רב, והן נלמדות כשלב בסיסי בעולם התורה הליטאי־תורני. בספריו ובחיבוריו השונים הרבה להותיר קושיות רבות ללא מענה, אך במשך הדורות נדפסו ספרים שונים המכילים תירוצים על קושיותיו, בהם ספר "חזות קשות" שכתב הרב יששכר דוב הלטרכט, וספרים אחרים.
בתלמוד

מקור המינוח קושיה, על הטיותיו השונות, הוא בארמית – בה הוא מופיע בתלמוד בהטיות "קשיא", "איקשי", בהקבלה לפועל העברי "קשה". לציון קושיה הנותרת בלא מענה מתבטא התלמוד בלשון "קשיא". בפירושו של הרשב"ם, בפירושו על תלמוד בבלי (במסכת בבא בתרא), מבאר את ההבדל בין מקום שהתלמוד משתמש בביטוי "קשיא", לבין מקום שבו עושה התלמוד שימוש בביטוי "תיובתא":
נקטינן מרבותינו ז"ל כל היכא דאמר בגמרא תיובתא דפלוני תיובתא בטלו דברי מי שהתיובתא עליו לגמרי אבל היכא דעלתה בקשיא כי הך דשמואל לא בטלו דבריו דאמרינן לא הוה ברירא להן דבטלה שמועה זו לגמרי אלא לא אשתכח לה פירוקא בההיא שעתא דתליא וקיימא.
 ואעפ"כ אין נראה בעיני דלא שנא תיובתא ולא שנא קשיא דקאי אמילתא דאמוראי חדא היא ולא הוי עיקר, אלא לגבי תיובתא ממשנה או מברייתא שייך לומר תיובתא ומפירכא דאמוראי שייך למימר קשיא
בספר ערוך השולחן הביא הסבר נוסף על ההפרש שבין 'קשיא' לבין 'תיובתא': ”הנה כללא בידינו מפי הגאונים דכל היכי שאומר בעל הש"ס קשיא, ולא תיובתא, אינה קושיא גמורה”
רבי ישעיה פיק ברלין חיבר ספר בשם 'קשות מיושב', ובו ביאור את אותם המקומות שבהם נשאר התלמוד ב"קשיא".
מלבד מילה זו, מופיעות בתלמוד עוד מגוון מילים המבטאות רעיון זהה:
מיתיבי, מתיב - קושיא ממקור הלכתי סמכותי יותר (ממשנה או ברייתא על אמורא, או מהמקרא על תנא).
ורמינהו - (=והטל אותם). סתירה בין מקורות הלכתיים שווים (מברייתא על ברייתא מפסוק על פסוק).
מתקיף - קושיא מסברה.
בשלמא - (=שלום לפי... אבל לפי...) - פתיחה לקושיא שמסתדרת עם דעה אחת אך סותרת את הדעה השנייה.
תיובתא - (=תשובה) כאשר ישנה קושיה על דבריו של אמורא והקושיה נשארת ללא מענה. כאשר על אף הקושיה נפסק כדברי האמורא מצויה השאלה "תיובתא והלכתא"? (=תשובה והלכה?). פירוש הדבר מאחר שדברי האמורא נסתרים מהמקור בעל הסמכות הגבוהה יותר, מדוע בכל זאת נפסק כדבריו.
צריך עיון

בספרי האחרונים נפוץ הביטוי '"עיון" או "צריך עיון גדול", כאשר אין למחבר יישוב על קושיה מסוימת. הביטוי נפוץ בעיקר בקושיותיו של רבי עקיבא איגר, בין היתר בספר "קושיות עצומות", וב"גיליון הש"ס". יש הסבורים שסגנון כתיבתו מורה על חומרת הקושיה: כאשר הסיומת היא "וצ"ע" (וצריך עיון) – הדבר מורה על שאלה חמורה שלא נתיישבה, ואילו הסיומת "וצע"ג" (וצריך עיון גדול) מורה על תמיהה רבתי היוצאת מגדר הרגיל. כאשר הוא מוסיף סיומת כמו "וה' יאיר עיני", השאלה נחשבת כבלתי פתירה[דרוש מקור].
ספרי קושיות

במשך הדורות חיברו אחרונים רבים ספרים שעיקרם קושיות. על חלקם נכתבו ספרים המיישבים את הקושיות, או לחלופין הוהדרו ספרים אלו כאשר וסביב הגיליון נאספו תירוצים שונים שנכתבו או נאמרו על ידם בעל פה.
קבא דקשייתא - ספר מאת רבי יואב יהושע וינגרטן הכולל 103 קושיות מכל רחבי התלמוד בבלי. לאחר הדפסת ספרו קיבל הרב וינגרטן מכתבים רבים עם תשובות לקושיותיו. בשנת תשמ"ה הדפיס רבי דוד אברהם מנדלבוים מ"מכון גלעד" את הספר חלקת יואב במהדורה חדשה, עם תוספת תשובות וחידושים שהודפסו בספרים או בקבצים אחרים. בספר זה הדפיס הרב מנדלבוים תירוצים שנאמרו על שאלות "קבא דקשייתא" מרבנים ותלמידי חכמים. הרב נתן גשטטנר הדפיס ספר "קבא דתירוצא", ובו תירוצים על "קבא דקשייתא". כמו כן נדפס ספר בשם "לוגא דתרוצייא", הכולל יישוב על ארבעים מאותן קושיות. הרב ברוך מרדכי אזרחי הוציא אף הוא ספר תשובות בשם 'ברכת מרדכי'.
קושיות עצומות - ספר ליקוט שיצא לאור בשנת תשמ"ב, על ידי צאצאיו של רבי עקיבא איגר, מכתב ידו. בספר רוכזו 1,401 קושיות שהשאיר ללא מענה. אף על ספר זה חוברו ספרים שונים עם תירוצים על כלל הקושיות, כגון הספר 'חזות קשות' מאת הרב יששכר דוב הלטרכט מלוברנץ.
משמרת חיים - חיבור מאת רבי חיים פנחס שיינברג, הכולל אלפי קושיות שעיקרן הוא סתירה בין שני מקורות שהעיקרון בהם זהה אך בכל זאת דינם שונה. גם על ספר זה חובר ספר תשובות 'ברכת מרדכי' מאת רבי ברוך מרדכי אזרחי.
המהרש"א במקומות רבים נשאר בקושיה, כשהוא מסיים את דבריו ב"וי"ל', שפירושו ויש ליישב. במשך הדורות נאמרו ונכתבו תירוצים שונים ליישב את קושיותיו. רבי חיים קניבסקי חיבר חיבור מיוחד בשם 'יישוב הדעת' בו הוא מיישב את כל אותן הקושיות.
ספרי קושיות > גיליון הש"ס

אחד מחיבוריו הנודעים של רבי עקיבא איגר הוא קושיותיו שנכתבו על 'גיליון הש"ס' שלו, ונכללים בכל הדפסות הש"ס השונות כחלק מצורת הדף ונקראים בשם 'גיליון הש"ס'. החיבור כולל מלבד שאלות רבות על הגפ"ת, גם הערות שונות כגון סתירות בדברי התלמוד או בדברי רש"י ותוספות, וכן מראי מקומות וכדומה.
על קושיותיו של רבי עקיבא איגר חוברו ספרים שונים המכילים יישובים לקושיות:
הרב בנימין רבינוביץ' כתב חיבור בשם "משנת ר' בנימין" אשר ”תעודתו לתרץ קושיות מרן הגרע"א זצ"ל שבתוספותיו על כל ששה סדרי משנה”.
הרב משה אברהם מוינשטר בברוקלין חיבר את ספרו "גנון והציל" ועניינו ”לגונן ולהציל את דברי רבותינו הקדושים מהקושיות והתמיהות שהניח בצ"ע מרן הגאון הקדוש מאור הגולה רבינו עקיבא איגר זצוק"ל בתוספותיו על המשניות”.
בשנת תשל"ט יצא בירושלים ספר בשם "חוסן ישועות", בשער הספר טוען המחבר, הרב אברהם זילברמן, כי הוא ”מיישב כל קושיות הגאון ר' עקיבא איגר זצ"ל על סדר נשים ונזיקין”.
חיבור נוסף בשם יד יצחק נדפס על ידי הרב יצחק צבי ארונובסקי בוילנה, בשנת תרנ"ח. ספר כהן צדק הודפס על ידי רבי ירוחם הירשקוביץ כהנא.
ניסיון נוסף ומתמשך נעשה על ידי הרב שמואל אהרן שזורי שהקדיש בירחונו "קול תורה" מדור קבוע בשם 'אשישו"ת' שיועד לתרץ בשיטתיות את קושיות רע"א בגיליון הש"ס.
ראו גם

קושיית הבית יוסף
הערות שוליים

↑  סימן צ"ג, יורה דעה
↑  שורש המילה "רמי" זהה לשורש העברי "ירה", כלומר הושלך, הוטל
↑  לרב אברהם ישעיהו קרליץ, מיוחסת האימרה כי לפני שכתב הרב איגר "צ"ע" חשב 20 דקות, ולפני שכתב "צע"ג" חשב 40 דקות. מקור: ויאמר הנני!, בני ברק, תשע"ד 2014, עמ' 313.
↑  נכלל בספרו שיח השדה חלק א.
↑  בנימין רבינוביץ', משנת ר' בנימין, באתר היברובוקס.
↑  משה אברהם מוינשטר, גנון והציל, באתר היברובוקס.
↑  על ספר זה פורסמה ביקורת קצרה במדור "ליד ארון הספרים" של הרבעון "היהודי" (בגליונו המוקדש לרע"א, ראו 'לקריאה נוספת', עמ' 69), חתומה בידי ח. בן ישעיה (כנראה העורך, חיים קרלינסקי). בתוך דבריו הוא מעיר כי יש מקומות אחדים אשר אין דברי המחבר עולים יפה מצד הסברא וההגיון. הוא תולה זאת ברצונו של המחבר לתרץ ב"קבלנות" את כל קושיותיו של רע"א, ולעמדתו זה מתכון בטוח לסטייה מן האמת מפעם לפעם.
↑  יצחק צבי ארונובסקי, יד יצחק, באתר היברובוקס.
↑  הגהות על התלמוד בבלי לתרץ את כל הקושיות שבגיליון הש"ס לגאון רבי עקיבא איגר שנשאר בצריך עיון גדול, בתוך חודשיים - מחנוכה ועד ראש חודש אדר עלה בידו לתרץ הכל על נכון. והם מאה ושמונים תירוצים שכתב המחבר.
↑  קול תורה, באתר היברובוקס.
↑  תרגום: מקובלנו מרבותינו זכרונם לברכה שבכל מקום שהגמרא אומרת "תיובתא דפלוני תיובתא", התבטלו דברי מי שהקושיה הוקשתה עליו; אבל במקום שהגמרא מסיימת במסקנה ש"קשיא", כמו [במקרה הספציפי הזה] הדין ששמואל פסק – לא התבטלו דבריו לגמרי, משום שאנחנו סבורים שלא היה ברור בידם האם הדין שנפסק על־ידי שמואל נדחה לגמרי, אלא שלא היה להם תירוץ באותו הזמן שהשאלה הייתה תלויה ועומדת. ואף על פי כן [למרות המקובל מרבותיו], בעיניי נראה שאין הבדל בין "תיובתא" לבין "קשיא", ובשתיהן אין הלכה כדברי המוקשה, אלא כשהקושיה היא מדברי משנה או ברייתא נכון להשתמש בביטוי "תיובתא", וכשהקושיה היא מדברי אמורא נכון להשתמש בביטוי "קשיא"
קוסקו

קוסקו (בספרדית: Cusco או Cuzco, בקצ'ואה: Qusqu) היא אחת הערים המרכזיות בפרו. העיר הייתה בירת אימפריית האינקה והיא העיר העתיקה ביותר באמריקה הדרומית. ב-1983 הוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. קוסקו שוכנת בגובה רב של כ-3,400 מטר, עובדה המשפיעה על האקלים הקריר של העיר.
היסטוריה

שמה הילידי של העיר הוא קוסק. השם שימש במחוזות הדרומיים בהם דוברה שפת קצ'ואה, אך מקורו משפת האימארה. המילה נגזרת מהביטוי qusqu wanka ('סלע הינשוף'), הקשור למיתוס ייסוד עירם של האחים - אָיַיר.
על פי האגדה נוסדה קוסקו על ידי בן האינקה הראשון, מאנקו קאפאק, בראשית המאה ה-12, אך לפי עדויות ארכאולוגיות, העיר הייתה מיושבת מאות שנים לפני עליית האינקה, ושכנו בה תרבויות אחרות. היא נכבשה בידי אנשי האינקה רק בשנת 1438, בתקופת האינקה התשיעי פאצ'אקוטי. בתקופה זו כבשו אנשי האינקה את מרבית שטחם של האנדים המרכזיים.
פאצ'אקוטי פיתח את העיר ונתן לה צורה המזכירה פומה. הוא הקים בה רשת של תעלות מים, וכן טרסות ומקדשים מרהיבים לכל אורכה. מאז ועד הגיעם של הספרדים הייתה קוסקו בירה משגשגת של האימפריה.
ואיינה קאפאק הסאפה אינקה ה-11 היה האחרון שזכה לשלוט באימפריה המאוחדת. במותו הוא הוריש את האזור לשני בניו. את החלק הצפוני הוריש לאטוואלפה ואת החלק הדרומי, שבו שוכנת קוסקו, לוואסקאר. עד מהרה פרצה בין השניים מלחמת אחים שבה הביסו כוחותיו של אטוואלפה את כוחותיו של ואסקאר.
ב-1532 החלה משלחת ספרדית בפיקודו של פרנסיסקו פיסארו את כיבוש פרו. המשלחת פגשה את אטוואלפה, שסיים את כיבוש חלקה הדרומי של האימפריה, בעיירה קחאמרקה. אטוואלפה הגיע לפגישה בליווי משלחת גדולה, אך לא חמושה ולאחר שסירב לקבל עליו את הנצרות וזרק את ספר התנ"ך שהוגש לו לקרקע, הספרדים זינקו מהמארב, טבחו בלוחמי האינקה ולקחו את אטוואלפה עצמו בשבי.
כדי לקנות את חירותו, הציע אטוואלפה לתת את מרבית אוצרות האימפריה, וכך פורקו חצרות הזהב והכסף של האינקה. למרות זאת, בעקבות לחץ משאר מפקדי המשלחת ושמועה לא מבוססת שאטוואלפה פקד על צבאו להתקדם לעבר הספרדים ולתקוף אותם, הוציא פיסארו את אטוואלפה להורג.
במשך החודשים שלאחר מכן צעדו הספרדים בשביל ההררי הקשה, חצו את נהר האפורימק ולחמו בכוחותיו של אטוואלפה. נתיני האימפריה המקומיים שהיו נאמנים לוואסקאר וראו בצבאותיו של אטוואלפה צבא כובש, סייעו בידיהם של הספרדים ואף ראו בהם משחררים. עם סיום הקרבות וכיבוש העיר קוסקו הכתיר פיסארו את מאנקו אינקה יופאנקי כיורשו של ואסקאר ושליט האינקה תחת השלטון הספרדי. אולם הלה, שסבל מהתעללות של בני משפחת פיסארו, נמלט, גייס צבא גדול והטיל מצור על העיר במשך 10 חודשים עד שהגיעה משלחת חילוץ.
עד המאה ה-16 הפכה קוסקו לעיירה קולוניאלית ספרדית ומעט נותר ממורשת האינקה. רוב בנייניה הקודמים נהרסו ופינו את מקומם לכנסיות ובתים קולוניאליים בסגנון ספרדי. רעידת האדמה ב-1950 פגעה ברבים מהמבנים העתיקים בעיר. אולם, עד היום אפשר למצוא ברחובותיה יסודות וחומות מתקופה קדומה יותר, שהופכת את הביקור בעיר לחוויה בנבכי הזמן.
אוכלוסיית העיר צמחה במהירות, ומ-25,000 תושבים בלבד בשנת 1900 ו-80,000 ב-1960, היא צמחה לעיר בת 435,000 תושבים כיום.
העיר כיום

בשל המבנים הקולוניאליים והעתיקים בעיר, קרבתה לעיר האינקה העתיקה מאצ'ו פיצ'ו (כ-70 ק"מ מהעיר), לעיר העתיקה צ'וקקיראו ובסיס יציאה לטרקים שונים (גיחות לטיולים כמו רפטינג בנהר אפורימק, טיולים בפסגות הרי האנדים או בחלק מיובליו וג'ונגל האמזונאס ועוד), קוסקו הפכה לאחת הערים המתוירות בדרום אמריקה. מרכזה של העיר קוסקו הוא כיכר פלאסה דה ארמאס (Plaza de Armas) בלב העיר, השוכן במקום בו עמד בעבר ארמונו של מלך האינקה. לצד הכיכר נמצאת הקתדרלה של קוסקו, אשר נבנתה במאות ה-15 וה-16 בסגנון בארוקי, וכנסייה נוספת בשם לה קומפניה (La Compania de Jesus). מקומות מרכזיים נוספים הם רובע האמנים סן בלאס (San Blas), מוזיאון האינקה (Museo Inka) והמוזיאון לאמנות פרה-קולומביאנית (Museo de Arte Precolombino). בעיר עובר הנהר ואטאניי הנשפך בהמשך לאורובמבה.
ערים תאומות

בוליביה לה פאס, בוליביה
הפיליפינים בגויו, הפיליפינים
אוזבקיסטן סמרקנד, אוזבקיסטן
מקסיקו מקסיקו סיטי, מקסיקו
יפן קיוטו, יפן
פולין קרקוב, פולין
ארצות הברית ג'רזי סיטי, ניו ג'רזי, ארצות הברית
צרפת שארטר, סאנטר-עמק הלואר, צרפת
קוריאה הצפונית קסונג, קוריאה הצפונית (מ־1990)
יוון אתונה, יוון
רוסיה מוסקבה, רוסיה
ארצות הברית סנטה ברברה, קליפורניה, ארצות הברית
קובה הוואנה, קובה
הרשות הפלסטינית בית לחם, הרשות הפלסטינית
הונדורס קופאן, הונדורס
הרפובליקה העממית של סין שיאן, שאאנשי, הרפובליקה העממית של סין
בוליביה פוטוסי, בוליביה
אקוודור קואנקה, אקוודור
ברזיל ריו דה ז'ניירו, ברזיל
ארצות הברית מדיסון, ויסקונסין, ארצות הברית
ראו גם

מאצ'ו פיצ'ו
צ'וקֵקיראו
כיכר פלאסה דה ארמאס בלילה, יוני 2009
קשקול

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  קינוח
 מטבח:  טורקי
 מוצא:  טורקיה טורקיה
 אופן הגשה:  קר
 מרכיבים עיקריים:  שקד מצוי 
 גבינות
 סוג חלב:  חלב שקדים
 
קשקול (בטורקית: Keşkül) הוא פודינג מוצק על בסיס חלב שקדים הנפוץ בטורקיה.
הקינוח מורכב מחלב שקדים, קמח אורז, עמילן תירס וסוכר שאותם מערבבים יחד, מרתיחים ומכניסים לקירור.
לאחר שהקינוח קר, ניתן לקשט אותו בעזרת קוקוס או פיסטוק טחונים.
נהוג להגיש את הקינוח כשהוא קר ובליווי תה או קפה טורקי.
השם קשקול הוא נגזרת של המילים קשקול פוקרה (Keşkül Fukara) שפירושם בטורקית קערת הקבצן.
ראו גם

מלבי
פודינג אורז
גולאץ'