stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המדינה (דיאלוג אפלטוני)
תוכן > ראסל

ברטרנד ראסל, בספרו "היסטוריה של הפילוסופיה המערבית" חילק את המדינה לשלושה:
ספרים 1–4: חלק האוטופיה, המציג את הקהילה האידיאלית, המתחיל מניסיון להגדיר את ה"צדק";
ספרים 5–7: מכיוון שפילוסופים הם השליטים האידיאליים של קהילה כזו, חלק זה של הטקסט מתמקד בהגדרה של מהו פילוסוף;
ספרים 8–10: דיון בכמה צורות מעשיות של ממשל, והיתרונות והחסרונות שלהם.
תוכן > שטראוס

התאורטיקן והפילוסוף האמריקאי, ליאו שטראוס, חושב שיש לדיאלוג מבנה מרובע: הוא רואה את כל הדיאלוג כדרמה שמשחקים דמויות מסוימות, כל אחד עם נקודת ראות ורמות הבנה אחרות:
ספר 1: סוקרטס חייב לברוח לביתו של קפאלוס. מוצגות שלוש הגדרות של הצדק, אך כולן אינן מספיקות.
ספרים 2–5: גלאוקון ואדימאנטוס דורשים מסוקרטס להוכיח כי אדם צודק שכל העולם רואה אותו כלא צודק יהיה מאושר יותר מאדם לא צודק, שמסתיר את אופיו האמיתי מהעולם וכולם חושבים שהוא צודק. אתגר זה הוא הכוח המניע מאחורי הדיאלוג כולו; רק עם האתגר הזה אנו מתחילים לראות כיצד סוקרטס התייחס לצעירים באתונה, שאחרים האשימו אותו שהוא משחית אותם. מכיוון שגלאוקון ואדימאנטוס מניחים את ההגדרה של צדק, סוקרטס עושה מעקף: הוא מכריח את הקבוצה לנסות ולגלות את הצדק, ואז לענות על השאלה שהוצגה לו לגבי הערך הפנימי של החיים הצודקים.
ספרים 5–7: ה"עיר הצודקת בדיבור" נבנית כעת מהספרים הקודמים, ומגינים על הרעיון של העיר מפני שלושה גלים של ביקורת. לפי ליאו שטראוס ותלמידו אלן בלום, שלושת אלה הם: הקומוניזם, שיתוף הנשים ושלטון הפילוסופים. בפרקים אלה (5 ו-6) מובאות לקורא דעותיו של סוקרטס בנוגע לקיום האונטולוגי. הדבר מובא לידי ביטוי במשל הקו המחולק, בוא מתאר סוקרטס את דרגות הקיום בעולם. ישנם הצללים שמטילים הסובייקטים, למשל, צל האדם, שהוא רמת הקיום הנמוכה ביותר. לאחר יש את ההתהוות, שהיא האובייקטים והסוביקטים בעולם - למשל, כיסאות כפי שנראים בעולמנו. מעליהם יש את המתמטיקה, אכסיומות מתמטיות שתקפות בנוגע לצורה של גופים, ולאחריהם יש את האידיאות - האידיאות הן צורת קיום ערטילאית שאינה מתכלה, והם הצורת קיום המוחשית ביותר. ברמה האפיסטימולוגית, ההכרתית, משל הקו המחולק מתחלק ל-4: החלק התחתון הוא האמונה, מכיוון שהוא נחות ביותר מבחינה מחשבתית. לאחריו באה הסברה, שגם היא קיום אפיסטמולוגי נמוך. לאחריה באה המחשבה, המבוססת על אכסיומות, שהיא דרגת קיום הכרתית גבוהה יותר. רמת הקיום ההכרתית הגבוהה ביותר אליבא דסוקרטס היא ההבנה, מכיוון שהיא מבוססת על חשיבה טהורה ועל הטלת ספק, ולכן היא דרגת הקיום הגבוהה ביותר. הקישור למשנה הפוליטית של אפלטון מגיע בפרק ז, במשל המערה. משל המערה מתאר שבויים, הנמצאים מאחורי מדורה, עם הגב כלפיה. הם רואים את הצללים של המדורה, וחושבים שזוהי האמת. אחד מהאנשים הללו נמשך כלפי מעלה, ועולה למעלה. בהתחלה הוא מסתנוור, ולאט לאט הוא מצליח לסגל לעצמו ראייה. הוא מצליח לראות את האמת. הוא חוזר למערה, ומספר לאנשים מהי האמת, מה באמת קיים, והם לא מוכנים לקבל זאת והורגים אותו. יש כאן הקבלה להרג של סוקרטס, והמסקנה העולה היא כי רק הפילוסוף יוכל להתקדם לעבר הקמת האמת, והדברים שקיימים בדרגת הקיום הגבוהה ביותר. לכן הפילוסוף צריך לשלוט במדינה, כך המדינה תהיה המדינה הצודקת.
ספרים 8–10: סוקרטס "ברח" משוביו, שהרי הוא שכנע אותם, לפחות כרגע, שהאדם הצודק הוא האדם המאושר. לאחר מכן הוא עוסק בדברים נוספים - הצגת רציונל לריקבון פוליטי, ומסיים את הדיאלוג בסיפור של מיתוס, המיתוס של אר, שאמור להיות נחמה ללא-פילוסופים היראים מהמוות.
נושאים > הגדרה של הצדק

השאלה שבה מתחיל אפלטון היא הגדרת הצדק. בשל קושי המשימה הזו, סוקרטס וחבריו מתחילים בדיון על הצדק בעיר, אותו הם רואים כדומה לצדק באדם היחיד, אך בקנה מידה גדול יותר (ולכן קל יותר גם לדון בה). לפיכך, יש מבקרים שמפרשים את הפרדיגמה של אפלטון של המדינה הצודקת כאלגוריה לפרדיגמה של האדם הצודק. בהתאם, יש שתי צורות של צדק, צדק נפשי-אישי וצדק מדיני, שזהות בארגון ובסידור שלהן. הדבר נובע, בין השאר, מהתובנה הבסיסית של המידיינים בדיאלוג, שלפיה מה שמגדיר את אופייה של המדינה הוא האופי הקולקטיבי של כל אזרחיה.
הצדק במדינה הוא המצב שבו כל אחד עושה את עבודתו בלא להפריע לעבודתם של אחרים. הבנה זו של הצדק, שהיא קצת מפתיעה עבור הקורא המודרני, קשורה באופן הדוק למושג ה"דיקה", הסדר הצודק. הגדרה זו של הצדק מביאה למבנה חברתי שונה מאוד ממדינות קיימות או עתידיות. ההבנה הזאת גם גוררת את המסקנה כי כל אחד במדינה צריך לעשות את מה שהוא מוכשר לעשותו, ולא הוא גורם נזק לעצמו ולמדינה. אפלטון ממשיך ומציין שהצדק הוא המאפשר גם את שלוש התכונות הטובות האחרות - סבלנות, חכמה וגבורה, ושהצדק הוא תנאי וגורם לקיומם.
נושאים > צורות הממשל

סוקרטס מצביע על הנטייה האנושית להשחתה על ידי כוח, ולפיכך את המעבר מטימוקרטיה, אוליגרכיה, דמוקרטיה וטירניה: יש להותיר את הממשל בידיהם של הפילוסופים, הצודקים ביותר ולכן הנתונים פחות מכל להשחתה. ה"עיר הטובה" מצוירת כזו שמושלים בה מלכים-פילוסופים; אנשים חסרי נטייה-עצמית שאינם מושלים עבור טובתם האישית אלא לטובת המדינה-העיר (הפוליס). החברה הפרדיגמית שעומדת מאחורי כל חברה היסטורית היא היררכית, אך בין המעמדות החברתיים שלה יש אפשרות מסוימת למעבר; אין עבדים, או אפליה בין נשים לגברים. בנוסף למעמד השולט של השומרים (פולאקס) שאין להם רכוש פרטי, יש מעמד של יצרנים פרטיים (דמיאורגי), עניים או עשירים. נוקטים כמה אמצעים כדי להחליש את כוחו של העם: החלפה של מוזיקה, שירה ותיאטרון במערכת חינוך כללית לנשים וגברים - שינוי חד מהנהוג בחברה היוונית. אמצעים אלה נוגעים לכל המעמדות, וההגבלות על המלכים-הפילוסופים ועל הלוחמים קשות הרבה יותר מאשר על אלו של שאר המעמדות, מכיוון שיש להרחיק את השליטים מכל שחיתות.
בחלק השני של "המדינה" ביטול הרכוש במעמד השומרים (בדומה במקצת לבירוקרטיה של מקס ובר) מוביל לעזיבה של דגם המשפחה המקובל, כך שילדים לא יוכלו לדעת מי הם הוריהם ולהפך. סוקרטס מספר סיפור שהוא "אלגוריה של הממשל הטוב". אין נפוטיזם או רכוש פרטי. השליטים מחברים מזווגים זוגות עבור התרבות, על פי תנאים של בריאות ורבייה נכונה. כך מגיעים לאוכלוסייה יציבה, והאחידות החברתית גבוהה מכיוון שכל העיר היא למעשה משפחה אחת גדולה. כך גם מחנכים את הנוער רק בעזרת חיבורים שמשכנעים אותם להשתפר לטובת המדינה, ולראות את האלים כטובים וצודקים בלבד.
בחלק השלישי של "המדינה" אפלטון מבקר את סוגי הממשל השונים. הוא מתחיל מהתנגדות לטימוקרטיה, סוג של ממשל אוטוריטי, בדומה במקצת לדיקטטורה צבאית של היום. אפלטון מציע הסבר פסיכואנליטי של ה"טימוקרט" כאדם שראה את אמו משפילה את אביו ולכן הוא רוצה להתנקם בשם "הגבריות". סוג גרוע נוסף של ממשל הוא האוליגרכיה, השלטון של חבורה קטנה של אנשים עשירים, מיליונרים שמכבדים רק את הכסף. אז הוא מתאר את הדמוקרטיה, ואת הנטייה שלה ליפול לידי דמגוגים. הסוג הגרוע ביותר של ממשל הוא הטירניה, שם הרצון של השליט הוא החוק ואין מגבלות על שרירות דעתו.
נושאים > תאוריית האוניברסלים

ה"מדינה" כוללת את משל המערה, שם הוא מסביר את הרעיון של "אידיאות" ואת תשובתו לבעיית האוניברסלים.
פרשנות והשפעה במהלך הדורות > העת העתיקה > אריסטו

הרעיון של כתיבת חיבורים על מערכות ממשל יושם כמה עשורים לאחר אפלטון, על ידי תלמידו הבולט ביותר, אריסטו. הוא כתב חיבור, שכותרו היה "הפוליטיקה".
החיבור של אריסטו לא נכתב בצורת דיאלוג: הוא משתמש ומגדיר רבים מהמושגים בהן השתמש אפלטון ב"המדינה", ולעיתים חולק עליו.
פרשנות והשפעה במהלך הדורות > העת העתיקה > קיקרו

כשלוש מאות שנה לאחר מכן, קיקרו כתב דיאלוג ששמו "דה רה פובליקה", שממנו הגיע התרגום המקובל לאנגלית (הרפובליקה) לספרו של אפלטון. הדיאלוג של קיקרו מחקה את סגנונו של אפלטון, ועוסק ברבים מאותם הנושאים. סקיפיו אפריקאנוס, הדמות המרכזית בדיאלוג של קיקרו משבח את אפלטון וסוקרטס בדיבורם על ה"רס פובליקה".
בזמן שאצל אפלטון סוקרטס וחבריו דנים על טבעה של העיר ומנסים לשנות מן היסוד את המדינה בה הם חיים (דמוקרטיה אתונאית, אוליגרכיה או טירניה), קיקרו מנסה רק לשפר את הארגון והסדר במדינה שבה הוא חי, הרפובליקה הרומית בסוף ימיה.
פרשנות והשפעה במהלך הדורות > העת העתיקה > ביקורת

בעת העתיקה חיבוריו של אפלטון זכו לשבח רב, אבל היו שביקרו אותו. ההיסטוריון טקיטוס, שאמנם לא נקב בשמה של "המדינה" או של אפלטון בפיסקה זו, אמר כך:
"אכן, לאום או עיר נשלטת בידי העם, או בידי המעמד הגבוה, או בידי מלך. מערכת ממשל שמומצאת מבחירה מהמרכיבים האלה היא יותר אידיאלית מאשר אפשרית; וגם אם היא תיושם, אין לה עתיד".
הנקודה שטקיטוס מפתח בפסקאות שלפני כן ושאחרי כן היא שניתוח ותיאור של הממשל במדינה אמיתית, כפי שהוא עושה באנאלים שלו, גם אם הפרטים משעממים למדי, מועילים יותר מאשר חיבור פילוסופי על הממשל האידיאלי.
פרשנות והשפעה במהלך הדורות > ימי הביניים והעת החדשה > אוגוסטינוס

בתקופת מעבר האימפריה הרומית מהדת הפוליתאיסטית לנצרות, אוגוסטינוס כתב את ספרו הגדול "עיר האלוהים". גם כאן היו התייחסויות רבות לאפלטון, אריסטו וקיקרו, ולדעותיהם על המדינה האידיאלית. אוגוסטינוס עצמו ניסה גם הוא להציב מודל של "העיר האידיאלית", לפיו - ירושלים הנצחית.
פרשנות והשפעה במהלך הדורות > ימי הביניים והעת החדשה > אוטופיות

תומאס מור, בכותבו את "אוטופיה", המציא את טכניקת השימוש ב"אוטופיה" לביטוי מחשבותיו על החברה האידיאלית ועל חברתו שלו.
לדיס-אוטופיה האורוולית שמתוארת ברומן 1984 יש הרבה מן המשותף עם אלגוריית המערה של אפלטון, כשווינסטון סמית' מנסה לשחרר את עצמו ממדינה שמנסה להכתיב לו את האמת, על ידי מציאת מקור חיצוני לה.
פרשנות והשפעה במהלך הדורות > ימי הביניים והעת החדשה > חברה פתוחה או סגורה

הפרשנים הפוזיטיביסטיים של המאה ה-20 מציעים שלא לקרוא את "המדינה" כמדריך לממשל טוב בימינו, שכן צורות הממשל המתוארות ב"מדינה" אינן מתארות חברה פתוחה ויש רק מעט מן המשותף בינן לבין שיטות הממשל הנהוגות בימינו. העיר המתוארת ב"מדינה" נראתה למבקרים כקשוחה ומנוגדת לחירות האדם, למעשה, כסוג של מקדימה את הטוטליטריות נוסח המאה ה-20. קרל פופר ביטא את הדעה הזו בספרו מ-1945, "החברה הפתוחה ואויביה".
מצד שני, לפרשנים ריאליסטיים כמו קורנפורד, גדמר, הילדברנדט, ווגלין ושטראוס היו דעות אחרות. הנס גאורג גדמר, בספרו מ-1934 "אפלטון והמשוררים", וכן בכמה חיבורים אחרים, ראה את "המדינה" כאוטופיה מומצאת, שאין להשתמש בה כמודל ממשי או אפילו כנקודת-אוריינטציה לפוליטיקה אמיתית. לדעתו, המטרה של הדיאלוג היא להראות כיצד היה צריך לפעול, ומה היה קורה, אילו היו מנסים ליישם עקרונות מסוימים בצורה רצינית. פרשנות זו טוענת שפסקאות רבות מהספר נאמרו באירוניה. על פי פרשנות זו, יצירתו של אפלטון אינה טוטליטרית: היא משנה את הפרשנות של עירו של אפלטון מאוטופיה אופטימיסטית לדיס-אוטופיה חלקית.
פרשנים אחרים בני המאה ה-20 גם כן טענו שלא מדובר כאן בעיר אמיתית, אלא בניסיון של אפלטון לשאת מסר מסוים או לחנך וללמד את הנוער באקדמיה שלו.
הוצאות בעברית

"פּוֹלִיטֵיאָה", בתוך: כתבי אפלטון כרך ב', תרגום: יוסף גרהרד ליבס, התשי"ד.
"המדינה לאפלטון" בשלושה כרכים, תרגום: צבי דיזנדרוק, הוצאת שטיבל, 1935.
"המדינה לאפלטון", תרגום: צבי דיזנדרוק, מהדורה מחודשת, הוצאת "י. מ. ספרים", 2021.
ראו גם

מלך-פילוסוף
ספינת השוטים (משל)
הערות שוליים

↑  Russell, Bertrand, History of Western Philosophy, begin of Book I, part 2, ch. 14.
↑  פוליטיאה, [434-433]
| הדיאלוגים האפלטוניים |
| --- | --- | --- |
| הדיאלוגים המוקדמים | אותידמוס • אותיפרון • איאון • אפולוגיה • גורגיאס • היפיאס זוטא • כארמידס • ליסיס • לכס  • מנכסנוס • פרוטגורס • קריטון | אפלטון מצביע כלפיי מעלה, פרט מתוך הפרסקו "אסכולת אתונה" של הצייר האיטלקי רפאל |
| הדיאלוגים התיכוניים | המדינה • מנון • המשתה • פיידון • פיידרוס • פרמנידס • קרטילוס • תאיטטוס | אפלטון מצביע כלפיי מעלה, פרט מתוך הפרסקו "אסכולת אתונה" של הצייר האיטלקי רפאל |
| הדיאלוגים המאוחרים | החוקים • טימאיוס • מדינאי • סופיסט • פילבוס • קריטיאס | אפלטון מצביע כלפיי מעלה, פרט מתוך הפרסקו "אסכולת אתונה" של הצייר האיטלקי רפאל |
| שמקוריותם מוטלת בספק | אגרות • אלקיביאדס א' • אלקיביאדס ב' • הגדרות • אפינומיס • היפרכוס • היפיאס רבה • המאהבים המתחרים • מינוס • קליטופון • תאגס | אפלטון מצביע כלפיי מעלה, פרט מתוך הפרסקו "אסכולת אתונה" של הצייר האיטלקי רפאל |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528583505171  PLWABN: 9810651186905606  BNE: XX3383719  BnF: cb12010923s (data)  GND: 4076164-2  LCCN: n80008527  NDL: 00627286  NLA: 36080583  SELIBR: 260103  SUDOC: 027336824  VcBA: 492/3211  VIAF: 184280460   WorldCat (עם VIAF): 184280460 
עטיפת הספר המדינה לאפלטון (2021) בהוצאת י. מ. ספרים
יחסי דנמרק–יוון

| יחסי דנמרק–יוון |
| --- | --- |
דנמרק: יוון


דנמרק: יוון
שטח (בקילומטר רבוע)
43,094: 131,957
אוכלוסייה
5,992,181: 9,983,484
תמ"ג (במיליוני דולרים)
404,199: 238,206
תמ"ג לנפש (בדולרים)
67,454: 23,860
משטר
מונרכיה: דמוקרטיה

יחסי דנמרק–יוון הם היחסים בין דנמרק לבין יוון. שתי המדינות הם חברות מלאות של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, נאט"ו והאיחוד האירופי.
היסטוריה

הקשר הראשון בין הדנים ובין היוונים היה במהלך המאה ה-4 לפנה"ס, כאשר סוחר יווני פיתאס הלך לדנמרק. בשנת 1863, לאחר הדחת אותון, מלך יוון, הוכתר בנו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק - וילהלם, כגאורגיוס הראשון, מלך היוונים. השושלת הדנית שלטה בממלכת יוון לסירוגין, עד לביטול המונרכיה בשנת 1974. בשנת 1992 נפתח המכון הדני באתונה.
רשימה של הסכמים בילטרליים

פיוס, והסדר בוררות שיפוטית, אתונה, 13 באפריל 1933
הדרך להגשת מסמכים משפטיים, אתונה, 18 ביוני 1936
ניצול של נתיבי תחבורה אוויריים רגילים, אתונה, 14 בנובמבר 1947
הסכם הסחר, קופנהגן, 25 בפברואר 1949
חילופי מסמכים על פטנטים, אתונה, 2 ביוני 1952
ביטול הדרישה לוויזה, אתונה, 1 באפריל 1953
פטור הדדי ממס הכנסה ליבוא ספנות או תעופה, אתונה, 4 במרץ 1961
שיתוף פעולה תרבותי, אתונה, 17 בספטמבר 1976
הובלה בינלאומית עם פרוטוקול מצורף, קופנהגן, 2 בפברואר 1979
הימנעות מכפל מס הכנסה, קופנהגן, 18 במאי 1989
ביקורים רשמיים

מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק השתתפה באולימפיאדת אתונה (2004) ובביקור רשמי יוון במאי 2006.
יחסים דיפלומטיים

דנמרק מחזיקה ביוון שגרירות באתונה ו-8 קונסוליות בחאניה, קורפו, הרקליון, קוס, פטראס, רודוס, סלוניקי ווולוס. מאידך, יוון מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן וקונסוליה כללית באורהוס.
יחסי בליז–ספרד

| יחסי בליז–ספרד |
| --- | --- |
בליז: ספרד


בליז: ספרד
שטח (בקילומטר רבוע)
22,966: 505,370
אוכלוסייה
420,509: 47,898,410
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,282: 1,580,695
תמ"ג לנפש (בדולרים)
7,804: 33,001
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: מונרכיה חוקתית

יחסי בליז–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין בליז וספרד.
יחסים אתנוגרפיים

על פי מפקדי האוכלוסין של בליז בשנת 2000, מתוך 322,000 התושבים המתגוררים במדינה זו, צאצאי הספרדים מהווים 15% מהאוכלוסייה. רובם עדיין גרים בקורוזל ובאורנג' ווק טאון, חלק מהמקומות בהם התיישבו אבותיהם כאשר היגרו לבליז מיוקטן בשנות ה-40 של המאה ה-19. בנוסף, עקב הגירה היספנית-אמריקאית (בעצם מרכז אמריקה), כ־46% מאוכלוסיית בליז כוללת ספרדית כשפת האם.
יחסים דיפלומטיים

ניתן לתאר את היחסים הדו צדדיים כמצוינים ללא מחלוקות משמעותיות. קיימת נוכחות עסקית ספרדית סמלית בבליז ולא קיימת מחלוקת כלכלית או פוליטית כלשהי בין שתי המדינות.
יחסים כלכליים

יחסים כלכליים ומסחריים הם בעלי חשיבות מוגבלת. ספרד מדורגת כשותפת הסחר האירופית הרביעית בבליז. כמה חברות ספרדיות ביצעו פעולות בארץ בתחום החינוך, הבריאות והמים ותברואה. ההשקעות של בליז בספרד בתחום הנדל"ן והתיירות בולטות.
שיתוף פעולה

יחסי שיתוף פעולה עם בליז החל בנובמבר 2001, המועד שבו הסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכני בין ממשלת בליז לבין ממשלת ספרד נחתם בבלמופן.
בשנים 2000 ו-2001 שיתוף הפעולה הספרדי עם בליז התמקד בסיוע הומניטרי בשווי 60,101.00 אירו בכל שנה, כדי להקל על ההשפעות של הוריקנים קית בשנת 2000 ואיריס בשנת 2001.
ב-8 באוקטובר 2002 בוצעה חתימת ועדת שיתוף הפעולה המשותפת של בליז וספרד בעיר בליז, במסגרת ההסכם הנ"ל.
נציגויות דיפלומטיות

בליז מחזיקה בספרד שגרירות במדריד וקונסוליות כבוד בברצלונה ופלמה דה מיורקה.
ספרד מיוצגת בבליז באמצעות שגרירותה בגואטמלה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בבליז סיטי.
יחסי דנמרק–ליטא

| יחסי דנמרק–ליטא |
| --- | --- |
דנמרק: ליטא


דנמרק: ליטא
שטח (בקילומטר רבוע)
43,094: 65,300
אוכלוסייה
5,992,181: 2,842,012
תמ"ג (במיליוני דולרים)
404,199: 77,836
תמ"ג לנפש (בדולרים)
67,454: 27,388
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה

יחסי דנמרק–ליטא הם יחסי החוץ בין ממלכת דנמרק וליטא. שתי המדינות הם חברי האיחוד האירופי ונאט"ו, והיחסים בין שתי המדינות כוננו ב-24 באוגוסט 1991.
יחסים מדיניים

מאז העצמאות של ליטא, דנמרק נתנה לליטא תמיכה פוליטית, כלכלית ומוסרית. דנמרק תמכה גם בליטא בקבלתה לאיחוד האירופי ולנאט"ו. בין השנים 1990–2003, דנמרק תרמה לליטא כמיליארד דולר.
שיתוף פעולה כלכלי

בשנת 2006, היצוא הדני לליטא הסתכם בכ-442 מיליון אירו, ואילו היבוא מליטא הסתכם בכ-469 מיליון אירו. חברות דניות רבות הקימו חברות בת בליטא.
שיתוף פעולה ביטחוני

מאז 1991, דנמרק וליטא משתפות פעולה בתחום ההגנה הצבאית. לליטא יש הסכם הגנה ושיתוף פעולה עם דנמרק, והצבאות הליטאי והדני פועלים יחד בקוסובו, עיראק ואפגניסטן.
ביקורים רשמיים

ב-2 במאי 2003 נשיא ליטא רולנדס פקסס ביקר בדנמרק, ואילו ב-2 במאי 2005, ושוב ב-9 באפריל 2008, ראש ממשלת דנמרק אנדרס פוג ראסמוסן ביקר בליטא.
יחסי דנמרק–ונצואלה

| יחסי ונצואלה–דנמרק |
| --- | --- |
ונצואלה: דנמרק


ונצואלה: דנמרק
שטח (בקילומטר רבוע)
912,050: 43,094
אוכלוסייה
28,471,082: 5,992,181
תמ"ג (במיליוני דולרים)
482,359: 404,199
תמ"ג לנפש (בדולרים)
16,942: 67,454

יחסי דנמרק-ונצואלה הם היחסים הבילטרליים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ממלכת דנמרק לבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה. דנמרק מיוצגת בוונצואלה, באמצעות שגרירותה בברזיליה, ברזיל. ונצואלה מחזיקה בשגרירות בקופנהגן. לדנמרק אף יש קונסוליה כללית בקראקס. ב-1878, תוארו היחסים בין דנמרק וונצואלה תוארו כ"ידידותיים".
היסטוריה

ב-26 במרץ 1838, דנמרק וונצואלה חתמו על הסכם ידידות, מסחר וניווט. ב-18 ביולי 1858, המדינות חתמו על הסכם מיוחד לגבי המכס. בשנת 1863 נחתם חוזה ידידות, מסחר וניווט בקראקס בין דנמרק לוונצואלה. האמנה תוארה כאחת מבין הליברליות ביותר של ונצואלה.
ב-1902, פורסמו הצהרות שגויות בעיתונות, שלפיהן דנמרק תבעה את ונצואלה מאז 1837. במהלך משבר ונצואלה 1902–1903, שגריר ארצות הברית לוונצואלה הרברט וו בואן ההגנה על ונצואלה לבעלות בריתה של ונצואלה, בהן דנמרק.
במהלך התקופה בין 1938 ל-1948, עשרות משפחות דניות היגרו לוונצואלה. ב-5 ביוני 1938, הפליגו 187 דנים לוונצואלה.
יחסים מסחריים

בשנים 1831–1832, סך הסחר בין דנמרק וונצואלה הסתכם ב-7,876,000 פרנקים. בשנים 1841–1842, הסחר הגיע למקסימום של 1.7 מיליון פרנק. המסחר נערך בדרך כלל דרך המושבה הדנית של סנט תומאס.
ב-2007, הייצוא הדני לוונצואלה הסתכם בכ-347-מיליון DKK, ואילו היבוא מוונצואלה הסתכמם בכ-163 מיליון DKK. מינואר ועד ספטמבר 2008, הייצוא הדני לוונצואלה הסתכם ב-304 מיליון DKK בזמן שהייבוא מוונצואלה הסתכם בכ-196 מיליון DKK.
ביקורים מדרג גבוה

בדצמבר 2009 ביקר נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס בדנמרק, עבור ועידת האו"ם לשינוי האקלים 2009.
יחסי ארצות הברית – קובה
היסטוריה

הקשר בין המושבה הספרדית של קובה לבין המושבות ביבשת צפון אמריקה החל להתרקם בראשית המאה ה-18 באמצעות חוזים מסחריים בלתי חוקיים בין המושבות האירופאיות בעולם החדש, שמטרתם הייתה להתחמק מתשלום מיסים. כאשר גדל היקף הסחר החוקי והבלתי חוקי, נעשתה קובה שותפה לסחר משגשג באופן יחסי באזור ומרכז לייצור טבק וסוכר. במהלך תקופה זו החלו סוחרים קובנים להגיע בהדרגה לנמלים בצפון אמריקה ומיסדו חוזי סחר שהחזיקו מעמד שנים רבות.
הכיבוש הבריטי של הוואנה ב-1762 פתח את הסחר עם המושבות הבריטיות בצפון אמריקה והמהפכה האמריקאית ב-1776 יצרה הזדמנויות סחר נוספות. ספרד פתחה באופן רשמי את הנמלים בקובה לסחר הצפון אמריקאי בנובמבר 1776 והאי נעשה בהדרגה תלוי בסחר זה.
לאחר פתיחתו של האי לסחר העולמי ב-1818, החליפו חוזי הסחר את הקשרים הכלכליים הספרדיים. ב-1820, סבר תומאס ג'פרסון שקובה היא "התוספת המעניינת ביותר שיכולה להיות למערכת המדינות שלנו" ואמר למזכיר המלחמה, ג'ון קלהון שארצות הברית "חייבת, בהזדמנות הראשונה האפשרית, לספח את קובה".
במכתב לשגריר ארצות הברית בספרד, יו נלסון, תיאר מזכיר המדינה, ג'ון קווינסי אדמס, את הסבירות שארצות הברית "תספח את קובה", תוך חצי מאה, למרות מכשולים: ”אך קיימים חוקים פוליטיים לצד חוקים פיזיקליים ואם תפוח נופל עקב סערה מהעץ שלו, הוא אינו יכול לבחור את גורלו, אלא ליפול ארצה, כך קובה, בהכרח תיפרד מהקשר הלא טבעי שלה לספרד ועקב כך שהיא לא מסוגלת להחזיק מעמד באופן עצמאי, היא תימשך רק לאיחוד הצפון אמריקאי, שבזכות אותו חוק טבע, לא יכולה לנתק את קובה מאחיזתה”. ב-1854, נרקמה על ידי דיפלומטים אמריקאים, הצעה סודית שנודעה כ"גילוי הדעת של אוסטנד", על רקע רצונם לספח מדינה תלויה לארצות הברית. במסגרת גילוי הדעת זה הועלתה הצעה לקנות את קובה מספרד תמורת סכום של 130 מיליון דולר. במקרה שספרד הייתה דוחה את ההצעה, נרמז בגילוי הדעת, בשם הייעוד הגלוי, יש להשיג את המטרה בכוח הזרוע. כאשר התוכניות הללו פורסמו, בשל הדרך שבה אחד ממחבריהן התלהב מהן בקול, גרם פרסומו של גילוי הדעת לשערורייה והוא נדחה, בין השאר בשל ההתנגדויות של אנשי התנועה לביטול העבדות בארצות הברית.
ב-1877, רכשו האמריקאים 83% מכלל היקף היצוא הקובני. במהלך תקופה זו צפה הסופר האנגלי, אנתוני טרולופ, ש”הסחר בארץ זו עומד ליפול לידיהם של זרים, הוואנה תהיה עד מהרה אמריקאית כמו ניו אורלינס”. בהדרגה גם החלו תושבי יבשת צפון אמריקה להתגורר בקובה ועל כמה מחוזות על החוף הצפוני נאמר שהמאפיין שלהם הוא יותר אמריקאי מאשר ספרדי. בין השנים 1878–1898, ניצלו משקיעים אמריקאים את ההזדמנות שנוצרה עקב ההתדרדרות של המצב הכלכלי בעקבות מלחמת עשר השנים, כדי להשתלט על אחוזות שהם ניסו לרכוש ללא הצלחה לפני שאחרים יציעו מחירים נמוכים יותר עבורן. מעל הכל, נוכחותם של משקיעים אלה אפשרה את השילוב של הכלכלה הקובנית במערכת הכלכלית הצפון אמריקאית והחלישה את קשריה של קובה לספרד.
היסטוריה > המאבק לעצמאות קובה

עם התגברות ההתנגדות לשלטון הספרדי בקובה, ניסו המורדים שנלחמו על עצמאות האי להשיג את תמיכתו של נשיא ארצות הברית, יוליסס ס. גרנט. גרנט דחה את ההצעה והיקף המרידה הצטמצם, אף על פי שהתעניינות האמריקאית באזור המשיכה. מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'יימס בליין כתב ב-1881 על קובה: ”אי עשיר זה, נקודת המפתח במפרץ מקסיקו, וזירת הסחר הרחבה ביותר שלנו בחצי הכדור המערבי, הוא, למרות היותו בידיים ספרדיות, חלק מהמערכת המסחרית האמריקאית... אם אי פעם היא תחדל להיות חלק מספרד, קובה חייבת להיות אמריקאית ולא ליפול לידיה של שום מעצמה אירופאית אחרת”.
לאחר כמה הצלחות של המורדים במלחמת העצמאות השנייה של קובה ב-1897, הציע נשיא ארצות הברית, ויליאם מקינלי, לרכוש את קובה בתמורה ל-300 מיליון דולרים. דחיית ההצעה, והפיצוץ שגרם לטביעתה של ספינת הקרב האמריקאית, USS מיין, בנמל הוואנה, הובילו לפרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד. בקובה הייתה מלחמה זו ידועה בכינוי "ההתערבות האמריקאית במלחמת העצמאות של קובה". ב-10 בדצמבר 1898, חתמו ארצות הברית וספרד על הסכם פריז, שעל פיו ויתרה ספרד על כל זכויותיה בקובה. ההסכם שם קץ לקיומה של האימפריה הספרדית ביבשת אמריקה וסימן את תחילתה של ההתפשטות האמריקאית ואת הדומיננטיות ארוכת הטווח שלה באזור. מיד לאחר חתימת ההסכם, החלה "חברת הנדל"ן בקובה", בבעלות אמריקאית, לנהל את עסקי מכירת הקרקעות בקובה לאמריקאים. המשטר הצבאי האמריקאי באי נמשך עד 1902, כאשר הוענקה בסופו של דבר עצמאות רשמית לקובה.