stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ודית ויינשל ליברמן
קריירה

בשנת 1948, בעקבות טרגדיות שחוותה, כתבה את המחזה הראשון שלה.
בשנת 1956, שינתה ויינשל ליברמן את עיסוקה בתחום המשפטים, לתחום האמנות והחלה ללמוד רישום, ציור, פיסול ואמצעי אמנות אחרים במכון האמנות של בוסטון (שנקרא אז בית הספר לאמנות מעשית), בית הספר של המוזיאון לאמנויות יפות, בית הספר למוזיאון דקורדובה, מכללת אוניברסיטת בוסטון לאמנויות ומכללת מסצ'וסטס לאמנות ועיצוב.
עבודותיה הוצגו במוזיאונים ובמוסדות ציבור בארצות הברית ובישראל. עבודותיה גם נכללות באוספים ציבוריים רבים, ביניהם אוספי מוזיאון יד ושם בירושלים, מוזיאון בית לוחמי הגטאות בקיבוץ לוחמי הגטאות ומוזיאון חיפה לאמנות מודרנית בחיפה; מוזיאון דקורדובה בלינקולן, מוזיאון ג'קסון הומסטד בניוטון ומוזיאון המורשת הלאומית בלקסינגטון, מסצ'וסטס; מוזיאון ויליאם בנטון לאמנות בסטורס, קונטיקט; מוזיאון בית הכנסת לאמנות דתית של בית הכנסת תפארת ישראל בקליבלנד, אוהיו; ומוזיאון השואה של פלורידה בסנט פטרסבורג, פלורידה.
בשנות ה-80 לחייה החלה לכתוב מחזות ומחזות זמר ובהמשך כתבה ספרים, לרבות ספרי ילדים וסונטות.
היא ממשיכה ליצור גם אחרי גיל 90, כשראייתה חלקית ביותר.
בשנת 2023, בגיל 94 יצרה את סדרת ציורי אקריליק חדשה בשם MORE LEAVES.
חיים אישיים

אחיה, שאול, נהרג במלחמת העצמאות והחבר שלה, ג'רארד, נהרג כמה חודשים לפני כן בלחימה שקדמה לאותה מלחמה. בעלה, פרופ' רוברט ליברמן, נפטר באמצע שנות ה-80.
מיצירותיה > אומנות חזותית

שנות ה-60 - סדרות היצירות המוקדמות ביותר שלה: אם וילד, דיוקנאות ודיוקנאות עצמיים, פנים מיסטיים ופרחים.
תחילת שנות ה-70 - סדרת וייטנאם וסדרת שלדים.
מאמצע שנות ה-80 ועד לסוף שנות ה-90 - שלוש סדרות על השואה - ציורי השואה, שטיחי קיר השואה ודיוקנאות עצמיים של אמן שואה, סדרה על תולדות המקרא - תולדות התנ"ך, ושתי סדרות על המצב הנוכחי של האנושות- רצח עם ו-Homo sapiens.
2023 - סדרת ציורי אקריליק חדשה More leaves.
מיצירותיה > מחזות ומחזות זמר

המחזות נכתבו בשנות ה-80 לחייה, כולם אוטוביוגרפיות למחצה.
נפש תאומה מחזה במערכה אחת - שיתוף פעולה עם מלחין במחזמר הראשון שלה
ביקורו של וינסנט מחזה במערכה אחת - מפגש דמיוני עם וינסנט ואן גוך
ג'ודית ואנה מחזה במערכה אחת - מפגש דמיוני בין האמנית לאנה פרנק
אברהם הזקן והטוב הועלה על ידי התיאטרון הרפרטוארי של גוונים בניצוחו של המנהל האמנותי שלו, סמואל הארפס, בכנסייה המרכזית הפרסביטריאנית ההיסטורית בהאוורסטרו, ניו יורק, אפריל 2010
ביקורו של וינסנט הועלה על ידי התיאטרון הרפרטוארי של גוונים תחת ניהולו של המנהל האמנותי שלו, סמואל הארפס, בכנסייה המרכזית הפרסביטריאנית ההיסטורית בהאוורסטרו, ניו יורק, אפריל 2012.
להיות אמן מחזמר בשתי מערכות - ליברית המבוסס על המחזות ביקורו של וינסנט וג'ודית ואנה (מוזיקה מאת סטיבן פייג)
מיצירותיה > ספרים - רשימה חלקית

1976 - השיר האחרון של הציפור (אדיסון-וסלי), ספר ילדים שכתבה ואיירה
2002 - שטיחי קיר השואה
2007 - חיי בתוך אמנות: ביוגרפיה (Booklocker)
2010 - מבט לאחור - ארבעה מחזות (iUniverse)
2012 - על להיות אמן - שלושה מחזות וליברית וכן 25 רפרודוקציות בשחור-לבן מיצירותיה (iUniverse)
2012 - הרהורים: שירים, מילים וסיפורים (iUniverse). נכתב עם ביתה ד"ר לורה ליברמן
2012 - גלידה שלג (Dog Ear Publishing) ספר ילדים. כתיבה ואיור.
2013 - תשוקה: שירי אהבה ומחאה ( iUniverse)
2013 - זינה: מבחר משיריה ותצלומיה (iUniverse), ספר על חייה ושירתה של אימה
2013 - הפיה הקטנה (Dog Ear Publishing), ספר ילדים, כתיבה. איור: גייל דייוויס
2014 - הציירת הזקנה מאוד ובעלה (Dog Ear Publishing). ספר ילדים. כתיבה. איור: גייל דייוויס
2014 - הכלבלבים של אנג'ל, ספר ילדים. איור: גייל דייוויס
2014 - חיפה: עיר הולדתי, ספר צילומים, איור: ראדו קוסטה
2014 - צבע בעולם שלנו, ספר צילומים
2015 - בבית העלמין הצבאי
2016 - הגשר, ספר ילדים
2016 - סיפור הספרות הרומיות
2017 - קיר הבכי, ספר ילדים
2017 - ציורי שואה, סדרת ציורים על השואה שיצרה האמנית-סופרת ויינשל ליברמן
2020 - אני רוצה כלב, ספר ילדים
2020 - הדחליל והעורב, ספר ילדים
2020 - מתחילים בית ספר: קל לקרוא
2021 - סונטות של אובדן וניצחון, אוסף סונטות שנכתב על ידי הסופרת כשהייתה בת תשעים ואחת.
2021 - סונטות של נסיגה ותקווה, אוסף סונטות שנכתב על ידי הסופרת כשהייתה בת תשעים ושתיים.
2021 - סונטות של צער וגאווה
2021 - סונטות של בריחה וגילוי
2021 - סונטות של כאב וסליחה
2021 - דיוקנאות עצמיים, למעלה מעשרים מהדיוקנאות העצמיים שיצרה בין 1960 ל-1990.
2021 - רוקו הילד הענק, ספר ילדים
2021 - משחור לבן לצבע, ספר ילדים
תגובות לעבודת שטיחי קיר השואה

שטיחי קיר השואה של ויינשל ליברמן הוכרו על ידי פרסומים וגופים כמו הניו יורק טיימס, חדשות NBC, מרכז המשאבים למורים לשואה, הטמפה ביי טיימס ו־Cleveland Jewish News. הלן א. הריסון מ"ניו יורק טיימס" כתבה על שטיחי קיר השואה, "התפשטות וחזרה מוחלים על הסמליות של ההדחקה, מסלקות אותה מתחום הסבל האישי ומעלות אותה לרמה של טרגדיה אוניברסלית". אורי סולטס, מורה לאמנות ותאולוגיה באוניברסיטת ג'ורג'טאון ולשעבר מנהלת המוזיאון היהודי הלאומי בני ברית קלוצניק בוושינגטון, סבורה שהחומרים הרכים שבהם משתמשת ויינשל ליברמן בעבודתה "מהווים ניגוד חשוב לטרגדיית השואה". סולטס כותבת "השימוש בחומר מסוג זה למשהו שהוא כה קשוח וקשה בעיני הוא סוג של קפיצה רעיונית מעניינת". במאמרה "עבודות עוצמתיות על בד מחווה לשואה", מציינת המבקרת פראן הלר מ-Cleveland Jewish News כי "פלטת הצבעים של ליברמן של אדום, אפור ושחור מסמלת דם ואש, סבל, ייאוש ומוות. וזה גם כוחני וגם מרגש מבחינה אסתטית".
ארכיונים

המסמכים של ויינשל ליברמן, 1960–2003, אוסף של תצלומים, שקופיות, סרטונים וכתבי יד של דיוני פאנל ומיצבי תערוכות הקשורים לשטיחי קיר השואה, קוטלג על ידי ארכיון אמנות אמריקאית של מכון Smithsonian.
ספרה של ויינשל ליברמן, "שטיחי קיר השואה" (2002), יצירה נלווית לאוסף השטיחים על הקיר, הועבר לארכיון דיגיטלי במחלקת האמנויות היפות בספרייה הציבורית של בוסטון.
פרסים וכבוד

2010 הספר: במבט לאחור: ארבעה מחזות, נבחר למחזה השבוע על ידי התיאטרון היהודי און ליין, אוקטובר 2010
1976 ספר האמנים, השיר האחרון של הציפור (אדיסון ווסלי, 1976), נבחר לאחד מהספרים המופלאים של 1976
1956 פרס ספר המשפטים האמריקאי, בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן, אן ארבור, מישיגן
1954 מסדר ה-Coif, ראשונה בכיתתה, בית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו, שיקגו, אילינוי
1950 Phi Beta Kappa, מלגת ההצטיינות הגבוהה ביותר, אוניברסיטת קליפורניה, ברקלי, קליפורניה
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15  Judith Weinshall Liberman Curriculum: About, Biography, Education, Honors, www.jliberman.com
↑  "Jewish museum features Holocaust horror". NBC News. נבדק ב-19 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Judith Weinshall Liberman, '54: A Life into Art". University of Chicago Law School. נבדק ב-14 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  "Judith Weinshall Liberman, Curriculum Vitae". jliberman.com. נבדק ב-23 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "School of the Museum of Fine Arts". Tufts University. נבדק ב-10 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Judith Weinshall Liberman, Judith Weinshall Liberman, פייסבוק, ‏19 במרץ 2023
1 2  Judith Weinshall Liberman, MORE LEAVES, פייסבוק, ‏23 ביולי 2023
1 2 3  Judith Weinshall Liberman: Plays, Musicals, Music, and Film, www.jliberman.com
1 2  "Holocaust Wall Hangings". Boston Public Library. נבדק ב-23 באפריל 2018 – via Archive.org. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14  ספריה של יהודית וינשל ליברמן, באתר אמזון
↑  Judith Weinshall Liberman, Holocaust Paintings, Judith Weinshall Liberman, 2017-03-29, ISBN 978-1-4575-5394-3. (בenglish)
↑  Judith Weinshall Liberman, Sonnets of Loss and Triumph, Judith Weinshall Liberman, 2021-01-31, ISBN 978-1-63625-137-0. (בenglish)
↑  Judith Weinshall Liberman, Sonnets of Setback and Hope, Judith Weinshall Liberman, 2021-05-10, ISBN 978-0-9719027-5-6. (בenglish)
↑  Judith Weinshall Liberman, Self Portraits, Judith Weinshall Liberman, 2021-02-13, ISBN 978-1-63625-141-7. (בenglish)
1 2  Harrison, Helen A. (28 בפברואר 1999). "Art Reviews; Unorthodox Uses of Paper and Other Materials". The New York Times. Sec. N.Y. / Region. נבדק ב-19 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  "Jewish museum features Holocaust Horror". Beachwood, Ohio: NBC News. Associated Press. 12 בדצמבר 2006. נבדק ב-19 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Holocaust Wall Hangings". Holocaust Teacher Resource Center site. נבדק ב-19 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bennett, Lennie. "Review: Artist of Great Mind and Talent has a Show One Flight Up at Florida Holocaust Museum". Tampa Bay Times. נבדק ב-19 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Heller, Fran. "Powerful Works on Fabric a Tribute to Holocaust". Cleveland Jewish News. נבדק ב-19 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Heller, Fran. "Powerful works on fabric a tribute to Holocaust". Cleveland Jewish News. נבדק ב-17 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Judith Weinshall-Liberman Papers – 13348". The Smithsonian Institution, Archives of American Art. נבדק ב-10 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "ArchiveGrid Weinshall-Liberman Family Papers, 1915–1995". worldcat.org. נבדק ב-13 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304410405171  GND: 128762802  ISNI: 0000 0000 6692 3992  LCCN: n96070456  SUDOC: 243852665  ULAN: 500478812  VIAF: 21407217   WorldCat (עם VIAF): 21407217
משבר החשמל ברצועת עזה

משבר החשמל ברצועת עזה הוא משבר חשמל מתמשך, שאיתו מתמודדים קרוב ל-2 מיליון אזרחי רצועת עזה ובמסגרתו אספקת החשמל ניתנת למספר שעות ביום בלבד. בעקבות המשבר חלק מהעזתים משתמשים בגנרטורים חשמליים פרטיים או מתקינים בביתם פאנלים סולאריים כדי לייצר חשמל עצמי ומוערך כי כ-25% מייצור החשמל בעזה מגיע ממקורות אלו. המשבר נובע בחלקו מהמתיחות בין ארגון חמאס, ששולט בעזה מאז עימות חמאס-פת"ח, לבין הפת"ח, ששולטת בגדה המערבית ואחראית על הכנסות ממיסים ומימון תשתיות ברצועה וכדומה.
היסטוריה

לפני יוני 2013 הוברחו כמויות רבות של דלק מתחנות הכוח ממצרים לשטח הרצועה, שם דלק באותה עת היה נחשב יקר מאוד. בעקבות צעדים שנקטה ממשלת מצרים כנגד מנהרות הברחת רצועת עזה הופסקו ההברחות ותחנת הכוח היחידה ברצועה (תחנת הכוח עזה) החלה לפעול רק באופן חלקי וזאת רק בעזרת דלק המסופק על ידי ישראל, שגובה מחיר גבוה לייבוא הדלק. אף על פי שחמאס שולט ברצועה, תושבי הרצועה עדיין תלויים ברשות הפלסטינית ופת"ח שתספק את החשמל.
ארגון זכויות האדם הישראלי בצלם תיעד את האופן שבו תושבים בעזה מתמודדים עם אספקת חשמל מעטה של כמה שעות ביום, פעילי הארגון טוענים כי על ישראל לקחת אחריות על המשבר ואומר כי החמאס צריך להקצות כספים לחשמל ולא לרווח אישי ולהוצאות צבאיות על ציוד ומנהרות לחימה.
כבר באפריל 2017 אזל הדלק בתחנת הכוח עזה ולבסוף היא גם הושבתה שנה לאחר מכן, חמאס האשים את הרשות הפלסטינית בגין מיסים קשים על הדלק (שגובה ישראל על פי הפרוטוקול בנושא יחסים כלכליים "פרוטוקול פריז" שנחתם כחלק מהסכמי אוסלו) תוך שהוא לא מעביר הכנסות ממסים לעזה כנהוג, ברשות טוענים בכלל כי פקידי חמאס בעזה לא מסוגלים להפעיל את המפעל ביעילות.
מאפריל 2017, אספקת החשמל שבאה ממצרים אינה מדווחת. לפי העיתון המצרי א-שרק אל-אווסט הציעה ממשלת מצרים ביוני 2017 אספקת חשמל לרצועה בתמורה להסגרתם של כ-17 מחבלים ועוד מספר דרישות ביטחוניות נוספות.
בעקבות סירובה של הרשות לשלם עבור חשמל בעזה והוראתה להפחתת האספקה של החשמל, ישראל צמצמה עוד יותר את האספקה לעזה החל מיוני 2017 בטענה כי מדובר בעניין פלסטיני פנימי והיא לא מתכוונת להתערב בו יותר, עם זאת בכירים בצבא הישראלי ובאו"ם הזהירו כי משבר החשמל יחד עם המשבר ההומניטרי הכללי עלולים להביא את עזה ליזום פעולות טרור, החמאס הגדיר את החלטת ישראל כ"מסוכנת וקטסטרופלית" ואף בתגובה איימה לחדש את האלימות בגבול הרצועה.
ביוני 2018 פורסמו ידיעות כי מצרים וחמאס הגיעו להבנות לאחר משא ומתן ארוך בו נקבע כי מצרים תעביר לרצועה כ-30 מיליון ליטר סולר, עם זאת אספקה זו לא תעמוד בשיעורי המכס הישראליים (שמועברים לרשות הפלסטינית) כפי שנקבע בפרוטוקול פריז, וייתכן שיציבו את עזה כגוף כלכלי נפרד מישראל ומהרשות.
הערות שוליים

↑  Seeing no end to power crisis, Gazans turn to the sun, Reuters, March 2016
↑  ‘Gaza Infrastructure Nearing Collapse’, JPost, January 2017
↑  צוות המשרוקית של גלובס, ‏האם עד למלחמה ישראל סיפקה לרצועת עזה 30% מתצרוכת החשמל?, באתר גלובס, 17 באוקטובר 2023
↑  "Winter 2017: Living without electricity just an hour and a half away from Tel Aviv". www.BTselem.org. נבדק ב-15 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Israel cannot shirk its responsibility for Gaza's electricity crisis". www.BTselem.org. נבדק ב-15 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ג'קי חורי, תחנת הכוח היחידה הושבתה: ברצועת עזה ירדו ל-4 שעות חשמל ביום, באתר הארץ, 22 בפברואר 2018
↑  Oren Liebermann; Talal Abu Rahma (17 באפריל 2017). "Gaza faces crisis as power plant runs out of fuel". CNN. נבדק ב-15 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Egypt shuts non-functioning power lines to Gaza for maintenance – report, Times of Israel, Dov Lieber, 12 June 2017
↑  Gewirtz, Jason (15 במאי 2017). "Israel and Gaza: An electricity dispute makes a tense situation worse". CNBC.com. נבדק ב-15 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Egypt offers Gaza electricity in exchange for crackdown on security at border". JPost.com. נבדק ב-15 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Egypt said to offer Hamas electricity in exchange for 17 wanted men, Times of Israel, 13 June 2017
↑    Raf Sanchez, ‏Israel cuts Gaza electricity after Palestinian president says he will no longer pay the bill for Hamas, The Telegraph, 12 June 2017
↑  "Israel reduces Gaza electricity after PA refuses to pay". JPost.com. נבדק ב-15 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  באו"ם מזהירים: משבר החשמל בעזה יוביל לאסון, באתר ערוץ 20
↑   עמוס הראל, משבר החשמל ברצועת עזה מאיץ את ההסלמה בין ישראל לפלסטינים, באתר הארץ, 11 ביוני 2017
↑  Gaza Power Cuts Boost Tension With Israel, Ha'aretz, 12 June 2017
↑  "UN: Fatah-Hamas 'tug-of-war' could lead to fresh conflict in Gaza". JPost.com. נבדק ב-15 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ליעד אוסמו ואליאור לוי, עלטה בעזה ואיומים בפיצוץ המצב: מאירים עם נרות, עששיות ופנסי מכוניות, באתר ynet, 13 ביוני 2017
↑  אבי יששכרוף‏, משבר החשמל בעזה: חמאס רכש במפתיע 30 מיליון ליטר סולר ממצרים, באתר וואלה, 10 בספטמבר 2017
נבחרת גביע בילי ג'ין קינג של רוסיה

| --- | --- |
נבחרת גביע בילי ג'ין קינג של רוסיה

מריה שראפובה, טניסאית נבחרת רוסיה, במשחק מול ציפורה אובזילר הישראלית, במסגרת גביע הפדרציה.
 מידע כללי
 השתייכות אזורית:  אירופה/אפריקה
 דרג נוכחי:  בית עליון
 קפטן:  אנסטסיה מיסקינה
 מפגשים היסטוריים
 שנה ראשונה:  1968
 סטטיסטיקה קבוצתית
 שנים במפעל:  44
 מפגשים:  144
 מאזן ניצחונות:  100 - 44
 שנים בבית העליון:  34
 הישג שיא:  אליפויות (2004, 2005, 2007, 2008, 2021)
 שיאים אישיים
 מירב הניצחונות יחידים:  לריסה סבצ'נקו (29)
 מירב הניצחונות זוגות:  לריסה סבצ'נקו (36)
 הזוג המצליח ביותר:  לריסה סבצ'נקו/נטליה זוורבה (12 ניצחונות)
 הכי הרבה שנים:  ילנה וסנינה (11)
 הכי הרבה מפגשים:  לריסה סבצ'נקו (32)
נבחרת גביע בילי ג'ין קינג של רוסיה (ברוסית: Сборная России по теннису в Кубке Билли Джин Кинг) היא נבחרת הטניס הלאומית של רוסיה המשחקת בבילי ג'ין קינג (גביע הפדרציה) העולמי ומורכבת משחקניות הטניס הבכירות ביותר שלה. הנבחרת מנוהלת על ידי פדרציית הטניס הרוסית. מאז שנת 2014 קפטן הקבוצה היא אנסטסיה מיסקינה.
הנבחרת מתחרה בבית העליון ונחשבת לאחת הטובות בעולם. הדירוג הנוכחי של נבחרת רוסיה בדירוג נבחרות הנשים של גביע בילי ג'ין קינג (גביע הפדרציה), הוא המקום ה-98 בעולם, נכון ל-15 באפריל 2024, עלייה של 60 מקומות לעומת דירוג קודם.
חברות הנבחרת

נכון לנובמבר 2021:
| שם | תאריך לידה | דירוג> שיא | דירוג> נוכחי |
| --- | --- | --- | --- |
| אנסטסיה פבליוצ'נקובה (קפטנית) | 3 ביולי 1991 | 12 | 12 |
| דריה קסטקינה | 7 במאי 1997 | 10 | 28 |
| ורוניקה קודרמטובה | 24 באפריל 1997 | 28 | 31 |
| יקטרינה אלכסנדרובה | 15 בנובמבר 1994 | 25 | 32 |
| אנה קאלינסקאיה | 2 בדצמבר 1998 | 96 | 110 |
| אנה בלינקובה | 10 בספטמבר 1998 | 54 | 158 |
היסטוריה

הנבחרת היא יורשת נבחרת טניס הנשים של ברית המועצות ומתחרה בטורניר מאז 1968, ומאז 1997 הנבחרת מתמודדת בבית העליון בגביע הפדרציה. הנבחרת שיחקה 133 משחקים וניצחה 91 מתוכם.
הנבחרת זכתה בגביע הפדרציה ב-2004, 2005, 2007 וב-2008 והעפילה לגמר ב-1988 (כנבחרת ברית המועצות), ב-1990 (כנבחרת חבר המדינות), ב-1999, ב-2001 ב-2011, 2013 וב-2015.
בנובמבר 2021 זכתה בגביע בילי ג'ין קינג, במה שהיה לתואר הקבוצתי החמישי בתולדותיה.
ראו גם

נבחרת גביע דייוויס של רוסיה
הערות שוליים

↑  דירוג נבחרות הנשים של גביע הפדרציה באתר הפדרציה הבינלאומית לטניס
↑  https://matchtv.ru/tennis/matchtvnews_NI1432844_Vpervyje_za_13_let_my_vyigrali_na_glavnom_zhenskom_komandnom_turnire_Kto_eti_geroini_kotoryje_prinesli_nam_pobedu
ערך זה הוא קצרמרבנושא טניס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נמל התעופה דב הוז

שדה דֹב, או בשמו הרשמי נמל התעופה ע"ש דב הוז, היה נמל תעופה בצפון תל אביב אשר נסגר והפסיק את טיסותיו ב-1 ביולי 2019.
הנמל שימש גם כבסיס טיסה של חיל האוויר הישראלי (כנף 15) מקום המדינה עד לסגירתו, אחר מכן טייסותיו הועברו לבסיס חצור (כנף 4).
בשנת 2011 עברו דרך הנמל 653,055 נוסעים ב-30,238 תנועות פנים ארציות. מספר הנוסעים בטיסות בין-לאומיות היה קטן יחסית ועמד על 5,886 איש ב-1,583 טיסות בלבד.
נמל התעופה החל לפעול ב-23 בספטמבר 1938, וכעבור כ-81 שנים, ב-1 ביולי 2019 הפסיק לפעול, מתוך כוונה להקים בשטחו שכונת מגורים.
היסטוריה > בתקופת המנדט הבריטי

לקראת פתיחת תערוכת יריד המזרח ב־1934 הגישה עיריית תל אביב בקשה לממשל הבריטי להקים מנחת באתר. בינואר 1934 אישר הנציב העליון להקים מנחת זמני על קרקע כבושה.
בשנת 1937 פנה ראש עיריית תל אביב, ישראל רוקח, לשלטונות המנדט הבריטי בבקשה להקים שדה תעופה כדי לפתור את בעיית התנועה היהודית בארץ ישראל בזמן המרד הערבי הגדול, שהסתכנה בהגעה ובשימוש בנמל התעופה בלוד. בשנת 1938 החלו העבודות להכשרת שטח השדה, בשיתוף עם חברת נתיבי אוויר לארץ ישראל, מצפון לנחל הירקון בסמוך לשפת הים. במקום נסלל מסלול באורך 400 מטר וברוחב 40 מטר ונבנה מוסך לכלי טיס קטנים. טקס הפתיחה של השדה התקיים ב-23 בספטמבר 1938, ובמעמד זה נחנך קו הטיסה תל אביב-חיפה-ביירות של חברת "נתיבי אוויר לארץ ישראל". הקו נועד לפעול בתדירות יומית לחיפה ושלוש פעמים בשבוע לביירות. בשנת 1940 נהרג בתאונת דרכים דב הוז, סגן ראש עיריית תל אביב, מראשוני התעופה בארץ ישראל וממקימי חברת "אווירון", ולזכרו שונה שם השדה לשדה דב הוז ומאוחר יותר לשדה דב. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה סגרו שלטונות המנדט את השדה והפקיעו את מטוסיה של חברת "נתיבי אוויר לארץ ישראל" לטובת חיל האוויר המלכותי.
בנובמבר 1947 הקימה "ההגנה" את "שירות האוויר" ועקב הקושי ביישוב להשתמש בשירותי נמל התעופה בסמוך לעיר הערבית לוד הגישה חברת "אווירון", שהייתה חברת התעופה של ההגנה במסווה של חברה מסחרית, בקשה לשלטונות המנדט להשתמש בשדה דב. הבקשה אושרה ו-6 מטוסים הועברו מלוד לשדה דב. במקביל הוכשר בשדה מסלול נוסף באורך 300 מטרים לקליטת מטוסי תובלה קלים. בסוף דצמבר חנכה חברת אווירון קו מוניות-אוויר משדה דב ללוד.
היסטוריה > השדה במלחמת העצמאות

לאחר ההחלטה באו"ם על תוכנית החלוקה הפך שדה דב לבסיס המרכזי של שירות האוויר של ההגנה, שהיווה את הבסיס לחיל האוויר הישראלי. ההגנה קיבלה את רשות שלטונות המנדט להפעיל את השדה תחת המסווה של חברת "אווירון". בשדה, שהפך בעצם לבסיס של חיל האוויר שבדרך, התארגנה "טייסת הנמר", שבה היו 21 כלי טיס - הגדול שבהם היה מטוס DC-3 דקוטה. בחודש דצמבר 1947 המריאה מהשדה הטיסה המבצעית הראשונה: הטייס פנחס בן פורת המריא במטוס RWD-13 לבית אשל, כשהוא נושא עמו רופא, כדי לחלץ פצוע.
בחודש אפריל 1948 הצטרפה "טייסת האריה" לסדר הכוחות של הבסיס הצבאי שבשדה, ועסקה בצילום אווירי. עם ההכרזה על הקמת המדינה גויסו מטוסי חברת אווירון שחנו בשדה לטובת פעילות חיל האוויר. השדה הפך לבסיס של טייסת א', הטייסת הראשונה של "שירות האוויר". למטוסים שבשדה צורפו בחודשים מרץ ואפריל מטוסים קלים מסוג אוסטר אוטוקרט, שנרכשו מפורקים מעודפי הצבא הבריטי, והורכבו בשרונה, שהפכה אחר כך לקריה בתל אביב. מטוסים אלו כונו בשם "פרימוסים" בשל הרעש האופייני להם, שהזכיר את רעשה של כירת הגז בשם זה. ה"פרימוסים" ביצעו טיסות קישור ליישובים מבודדים, הובילו מזון, תחמושת וציוד רפואי ואף ביצעו גיחות סיור, צילום והפצצה.
ב-15 במאי 1948, מיד לאחר הכרזת המדינה וראשית הפלישה המצרית, תקפו ארבעה מטוסי ספיטפייר מצריים את השדה וגרמו נזק למטוסים ולמבנים. אחד מהמטוסים התוקפים הופל באש נ"מ וטייסו נלקח בשבי (חלקים מהמטוס שהופל שמשו לשם הרכבת מטוסי הספיטפייר של חיל האוויר הישראלי). בהתקפה נהרגו חמישה אנשים ונפצעו תשעה. עם תום המלחמה הוקמה בשדה "טייסת 100", שהועברה אחר כך לשדה התעופה רמלה.
היסטוריה > לאחר קום המדינה

בשנות החמישים הפך שדה דב לשדה אזרחי שבו עיקר הפעילות היא של מטוסים פרטיים מסוג סטירמן ופייפר סופר-קאב. השדה שימש גם כבסיס למטוסי הפייפר של משטרת ישראל ששמשו למטרות סיור, כמו גם לצי מטוסי הריסוס של חברת כימאוויר. עוד פעל בשדה קלוב התעופה לישראל שביצע בשדה פעילות הדרכה וגרירת דאונים. בשנת 1958 הועברה מפקדת חיל האוויר מרמלה לקריה בתל אביב, ובחודש מרץ 1959 שבה טייסת 100 לשדה דב.
בשנות השישים קיבל השדה צביון מסחרי יותר ונפח הפעילות בו גדל. באוגוסט 1959 חברת ארקיע העבירה אליו את מטוסי הDC-3 דקוטה שלה, ורכשה מטוסי הנדלי פייג' דארט הראלד, שקיצרו את זמן הטיסה לאילת לכ-50 דקות בלבד. ארקיע עברה לשדה דב על מנת לחסוך לנוסעים לאילת את הצורך לנסוע לנמל התעופה בלוד, למרות ההוצאות שנדרשו לצורך הכשרת שדה דב לפעילותה. השדה הפך לבסיס הפעילות העיקרי של החברה והיא גם הקימה מתקני תחזוקה למטוסים במקום.
משלב זה התבססה הפעילות האווירית בשדה דב על שני נדבכים עיקריים: חברת ארקיע וחיל האוויר. זה האחרון הגביר מאוד את פעילותו ואת כמות המטוסים והטייסות בשדה, ודחק את המפעילים הפרטיים משדה דב. רובם של מפעילים אלה, כולל חברת איה תעופה וכימאוויר, עברו לשדה התעופה הרצליה.
טייסת הסיור של המשטרה התאחדה עם טייסת 100. בשדה החלה לפעול חברה חדשה, חברת "אויתור", שהפעילה מטוסי דה הבילנד הרון בטיסות שכר ובשירות מונית אווירית לחיפה ולאילת. בשנת 1966 חנכה חברת ארקיע את הקו למנחת ליד מצדה. לאחר תום מלחמת ששת הימים התגברה הפעילות האווירית בשמי ישראל וגדל נפח הפעילות של חברת ארקיע, שהפעילה מהשדה טיסות לשדה התעופה עטרות שבקלנדיה, מצפון לירושלים, ולאילת. עם הגדלת הדרישה לטיסות החלה חברת ארקיע להפעיל מטוסי ויקרס ויקאונט שלהם שמונים מושבים. בשנות השבעים החלו להופיע בשדה מטוסי הדאש 7 החדשים של חברת ארקיע, שהחליפו את מטוסי ההראלד והויקאונט.
בשנת 1985 הצטרפה חברת "שחף" לחברות המפעילות שירות משדה דב והציעה, במשך שלוש שנים, טיסות שכר לאילת בשני מטוסי אמבראר 110 בנדירנטה, מתוצרת ברזיל. בשנת 1986 החלה חברה נוספת, חברת "סנונית", להפעיל טיסות שכר למנחת בקריית שמונה, בתחילה במטוסי דאש 6 ולאחר מכן במטוסי ערבה. בשנת 1987 הצטרפו גם חברות נוספות: "אלרום", שהציעה טיסות לבאר שבע, עין יהב ואילת במטוסים קטנים, ו"כנפי העמק" שהציעה טיסות ממגידו לערד דרך שדה דב במטוסי שורט 330, ומאוחר יותר במטוסי שורט 360.
בשנות ה-90 הורחבה הפעילות בשדה התעופה ומסוף הנוסעים בשדה הוגדל כדי להתמודד עם תנועת הנוסעים המתגברת. חברת "ישראייר" שקמה מתוך חברת "כנפי העמק" החלה להפעיל מטוסי ATR-42 בקו לאילת. בשנת 1999 נחנכה רחבת המטוסים הצפונית שנסללה על ידי מנהל התעופה האזרחית. בעשור השני של המאה ה-21 חל צמצום משמעותי במספר יעדי הטיסה משדה דב וכך, יוצאות ממנו טיסות יומיות סדירות רק ליעדים אילת, נמל התעופה חיפה, שדה התעופה ראש פינה וטיסות המבוצעות על ידי חברת איה תעופה למנחת ספיר ליד עין יהב אשר גם מופעל על ידה, קו כאמור אשר פעיל מסוף שנות ה-90 לטובת תושבי הערבה.
מערכת תאורת המסלולים של השדה שופצה בסוף שנת 2008, ולשם כך הושבתה פעילותו משך כמעט חודשיים.
השדה האזרחי > מבנה

בשדה היה אולם לנוסעים נכנסים ולנוסעים יוצאים. טרמינל 2 של השדה שימש לטיסות הנוחתות מחוץ לישראל של עד 30 נוסעים. בשנת 2003 נבנה במקום מגדל פיקוח חדש (במתחם הצבאי של השדה), שהחליף את המגדל הישן שנבנה כשישים שנה לפני כן. במגדל החדש 13 עמדות לפקחי טיסה שיכולים להתמודד עם כ-80,000 ההמראות והנחיתות שהתבצעו בשדה מדי שנה, בחודש יוני 2006 (3 שנים לאחר מכן) נחנך מגדל בקרה חדש, המגדל הקודם היה נמוך יחסית (דבר שמאפשר זווית ראייה טובה יותר לפקחי המגדל ולהעלאת רמת הבטיחות בתחום האווירי של השדה). פיקוח הטיסה בשדה דב בוצע על ידי חיל האוויר ובאחריותו.
בשדה דב היה מסלול טיסה בודד (03/21), ולצידו משטחי חנייה ותדלוק ששימשו את ארקיע וישראייר. מסלול הסעה הוליך לקצה הדרומי של המסלול. המסלול בשדה דב אינו שטוח לגמרי, כך שמצד אחד של המסלול לא ניתן לראות מטוס שיעמוד בצד השני. בעבר כמעט ואירעה התנגשות כשמטוס שהמריא ניצב פנים אל פנים מול מטוס אחר.
השדה האזרחי > חברות תעופה שפעלו בנמל בקביעות

ישראייר – קו לאילת - רמון, לחיפה ולנמל התעופה לרנקה.
ארקיע – קו לאילת - רמון, קו עונתי לנמל התעופה הבינלאומי בלרנקה.
עיט שירותי תעופה ותיירות – קו לשדה התעופה ראש פינה ולנמל התעופה הבינלאומי פאפוס.
איה תעופה – קו למנחת ספיר, מוניות אוויר, מיפוי וניסויי טיסה.
להק שפרירית תעופה – מוניות אוויר.
כים ניר – שירותי תעופה מיוחדים.
השדה האזרחי > סטטיסטיקה

תנועת הנוסעים והמטוסים נותרת יציבה לאורך השנים. להלן נתוני התעבורה בנמל בין השנים 2006–2011:
| שנה | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 | 2010 | 2011 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| נוסעים (פנים) | 624,539 | 697,774 | 640,657 | 658,287 | 652,119 | 653,055 |
| תנועות מטוסים (פנים) | 30,799 | 34,991 | 33,266 | 30,979 | 31,985 | 30,238 |
| נוסעים (בינ"ל) | 4,349 | 5,875 | 6,132 | 3,543 | 3,653 | 5,686 |
| תנועות מטוסים (בינ"ל) | 1,159 | 1,436 | 1,422 | 907 | 1,005 | 1,583 |