stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוזוויתה מגנדרסהיים
מורשת > פמיניזם

עבודתה של רוזוויתה זכתה להתעלמות רבה עד שקונרד צלטס גילה אותה מחדש וערך את עבודתה במאה ה-16. בשנות ה-70 של המאה ה-20, פמיניסטיות החלו בגילוי מחדש משלהן של עבודתה תחת עדשה מגדרית כדי ליצור מחדש את הקשר אליה. כדי להדגים שלנשים מהעבר יש תפקידים חשובים בחבְרות שלהן, אך עבודתן אבדה או לא נראתה חשובה. פמיניסטיות עשו את ההקשר המחודש הזה כדי ללמוד על ההיסטוריה של נשים, מבלי לטעון שהנשים הללו היו פמיניסטיות, כדי להדגיש את חשיבותן של נשים לאורך ההיסטוריה גם אם הן נשכחות. בשל כך, רוזוויתה המשיכה למשוך תשומת לב רבה בתחום לימודי הפמיניזם, ועוזרת לספק תחושה טובה יותר של הכרה היסטורית, הישג ומשמעות לנשים באמצעות עבודתה.
מורשת > פמיניזם > ייצוג נשים

כתיבתה של רוזוויתה מחקה טקסטים תנכיים. כנוצרייה מהמאה ה-10, היא קיבלה את הרעיון שנשים נחותות מגברים הן פיזית והן אינטלקטואלית עקב החטא הקדמון של חוה. לפי א. דניאל פרנקפורטר, נראה שרוזוויתה מאששת את ההנחה שהיצירה של האישה הייתה נחותה, בכך שהיא אומרת שכל הצטיינות ביצירתה היא הצטיינות אלוהים, לא שלה, אם כי זו עשויה גם להיות רק מוסכמה ספרותית סטנדרטית של אותה תקופה.
רוזוויתה תיארה נשים כבעלות כוח של הגדרה עצמית ויכולת פעולה באמצעות הפיכה לנזירות והימנעות מיחסים מיניים. זה מציג השקפה מתקדמת מאוד של נשים וכוחן בחברות ותיקות, שהודגשה על ידי חוקרים שונים שחקרו כיצד עבודתה של רוזוויתה משקפת לעיתים קרובות את חייהן של נשים בתקופתה. בעוד שהיא כותבת על נשים כבעלות מידות טובות, אמיצות, שנונות וקרובות לאלוהים, היא מדברת רק על גבר אחד ללא בוז, ומגלה שהם רגישים בצורה לא פרופורציונלית לפיתוי. רוזוויתה רואה בהיותן של נשים המין החלש כמי שמאפשר לאלוהים לעבוד דרכן ביתר קלות כדי למצוא חסד לישועתן ולישועתם של אלה שאיתם הן באות במגע. לכן, זה מצביע על כך שנשים אינן פחותות מגברים בעיני אלוהים. רוזוויתה האמינה שחיי בתולים המוקדשים לישו הם הטובים ביותר, אבל היא יכולה להיות אמפתית כלפי אימהות, ואפילו זונות, ובכך להפגין הבנה חדה של חייהן ואפשרויותיהן של נשים באותה תקופה.
המחזות של רוזוויתה מתמקדים בנושאים המשפיעים על נשים בתקופתה, כגון נישואים, אונס וראייתן כאובייקט. "דולציסיוס", עוסק באונס, נושא נפוץ וצורת דיכוי שנשים חוות. אף נטען כי עבודתה של רוזוויתה על "דולציסיוס" פעלה כהשתקפות לחייהם של נשים בעיר הולדתה גנדרסהיים, המתגוררות בסביבה עוינת הממוקדת באיום חיצוני שהוא גברי באופיו, והראתה את המיקוד האפשרי שהיא מעניקה כלפי נשים ופמיניזם בכללותם. ב"קלימאכוס" מתפללת למוות אישה, שהייתה מושא לניסיון אונס. אלוהים מעניק לה את מבוקשה והיא מתה לפני שהאיש יוכל לחדש את התקפתו. שבוי על ידי יופייה, האיש עולה לקברה ומנסה לקיים יחסי מין עם גופתה, אך נהרג על ידי נחש ארסי. שני המחזות הללו מראים מפתח ליצירתה של רוזוויתה: שדת יכולה לספק לנשים חופש ועצמאות, ומאפשרת להן להעצים את עצמן.
מורשת > פמיניזם > השפעה על התיאטרון

רוזוויתה תורמת לעבודתן של נשים בתיאטרון על ידי תמיכה בתפיסה ש"כל עוד יש תיאטרון, כל עוד יש נשים, כל עוד יש חברה לא מושלמת, יהיה תיאטרון נשים". המחזות של רוזוויתה שירתו את המטרה של אמירת אמת להעצים ולאזן את הדומיננטיות הגברית בתחום.
לעיתים קרובות מתעלמים מהמשמעות של מחזותיה מכיוון שהדרמטורגיה שלהם חורגת מהתאוריה שפיתחו סו-אלן קייס (אנ') וג'יל דולן (אנ') לגבי הערכים הגבריים של כתיבת מחזאות טובה, שהוציאה מהכלל את רוזוויתה, אלא מתמקדת בתחומים חלופיים, כגון דת, נעורים, ומיניות.
תרגומים

יצירותיה של רוזוויתה זכו להתעלמות רבה עד שהתגלו מחדש ונערכו על ידי קונרד צלטס (אנ') בתחילת המאה ה-16. מאז נטלו מחברים רבים את מלאכת התרגום והעריכה שלהן. לעיתים קרובות יצירות אלו מסוננות דרך התפיסות וההטיה הלא מודעת של המתרגם. משערים כי ייתכן ששמם של המחזות של רוזוויתה על שם גברים ולא נשים נקבעו על ידי צלטס ולא על ידי רוזוויתה כיוון שיצירותיה בעיקר מתרכזות בנשים וחוויותיהן, מה שגורם לשמות מחזות אלו להיראות שאינם עולים בקנה אחד עם מה שמוצג בעבודתה. הוצע כי ייתכן שצלטס הציג מצג שווא של עבודתה בשל ההטיות המובנות בו. אמנם נראה שהמתרגמת כריסטבל מרשל (אנ') כופה הבנה משלה לגבי איך תיראה או הייתה חושבת קאנון מהמאה ה-10 על ידי כך שהיא נראית ביישנית בתרגומים שלה. קתרינה וילסון (Katharina Wilson) עושה דבר דומה בעבודתה של רוזוויתה בכך שהיא מתרגמת אותה כך שהיא נראית צנועה יותר ממה שהיא בעצם. זה הוביל כמה לטעון שקולין באטלר (Colleen Butler) היא המתרגמת שייצגה בצורה הטובה ביותר את עבודתה של רוזוויתה, שכן היא הבינה את האופי הקומי האמיתי של עבודתה, על ידי היכולת להסיק את ההקשר הבלתי כתוב בכתיבתה. עם זאת, אף על פי שעשויים להיות כמה סילופים קטנים של עבודתה של רוזוויתה, המסר שלה, והעובדות הידועות על חייה נשארים עקביים יחסית.
לקריאה נוספת

Wilson, Katharina M (1984), "The Saxon Canoness: Hrotsvit of Gandersheim", Medieval Women Writers, Manchester: Manchester University Press, pp. 30–63, ISBN 978-0-8203-0641-4.
Bodarwé, Katrinette. "Hrotswit zwischen Vorbild und Phantom." In Gandersheim und Essen – Vergleichende Untersuchungen zu sächsischen Frauenstiften, ed. Martin Hoernes and Hedwig Röckelein. Essen: Klartext Verlag, 2006. ISBN 3-89861-510-3.
Cescutti, Eva. Hrotsvit und die Männer. Konstruktionen von Männlichkeit und Weiblichkeit im Umfeld der Ottonen. Munich, 1998. ISBN 3-7705-3278-3.
Düchting, R. In: Lexikon des Mittelalters. vol. 5. 148–9.
Haight, Anne Lyon, Hroswitha of Gandersheim; her life, times, and works, and a comprehensive bibliography. New York: Hroswitha Club, 1965.
Kemp-Welch, Alice, "A Tenth-Century Dramatist, Roswitha the Nun", pp. 1–28 in Of Six Mediæval Women. London: Macmillan and Co., 1913.
Ker, William Paton. The Dark Ages. Mentor Books, May 1958. pp. 117–8.
Licht, Tino. "Hrotsvitspuren in ottonischer Dichtung (nebst einem neuen Hrotsvitgedicht)." Mittellateinisches Jahrbuch; 43 (2008) pp.347–353.
Rädle, Fidel. "Hrotsvit von Gandersheim." In Die deutsche Literatur des Mittelalters. Verfasserlexikon; 4 (1983). pp. 196–210.
ביאורים

↑  נשים, בדרך כלל ממעמד האצולה שפרשו למנזר, אבל לא נטלו על עצמם את חובות הנזירות, ויכלו בכל עת לצאת ממנו ואף להינשא.
↑  במספר מקורות, למשל האנציקלופדיה העברית, היא מתוארת בטעות כנזירה בנדיקטינית.
שירים שונים (נתן זך)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  נתן זך
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  שירה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1960
 
שירים שונים הוא קובץ שיריו השני של נתן זך, אשר ראה אור בשנת 1960. הספר מוּכּר כספרו הראשון של זך, זאת בשל התכחשותו המאוחרת לספר שיריו הראשון שירים ראשונים.
שירים שונים הוא אחד המייצגים המובהקים של התמורה השירית שחוללו זך ומשוררים אחרים בני דור המדינה בשירה העברית בשנות ה-50. עם יציאתו של הספר, הפך זך לאחת הדמויות המכוננות והמשפיעות ביותר בשדה הספרות העברית. מעמד זה אִפשר לזך להציב שורה חדשה של מושגי ביקורת ומאפיינים שיריים, אשר הולידו תפיסה מחודשת בנוגע לשאלה מהי שירה במיטבה.
הספר מציג מוזיקליות שירית חדשה, המבוססת על חיוּוי שירי מינימליסטי, מתוחכם ומאופק מבחינה רגשית. כמו כן, מבחינה לשונית הספר מתאפיין בדלות אמצעים פיגורטיביים ובלשון הדיבור, והטון-הדובר נוטה להשתמש לא אחת באירוניה.
ההקשר ההיסטורי

בשנת 1955 ראה אור ספר ביכוריו של זך שירים ראשונים. בשנים אלה ייסד זך עם יהודה עמיחי, משה דור, אריה סיון, בנימין הרשב ואחרים את חבורת "לקראת", שכונתה מאוחר יותר קבוצת "משוררי דור המדינה", וחוללה תמורה בפואטיקה של השירה העברית. זך היה ממובילי החבורה, שנעשתה בחלוף העשור לקבוצה מרובת כוח בשדה הספרות בישראל. לצד חבורה זו, שנמנו בה הנזכרים לעיל, פעלו משוררים נוספים דוגמת דליה רביקוביץ, דן פגיס ודוד אבידן, ששמרו על זיקה עם מהלכי הקבוצה אך גם על מידת עצמאות, הן בנוסחים הפואטיים שלהם והן בתפיסה של שיח הביקורת.
עיקרה של תמורה פואטית זו, שנתן זך היה לדוברהּ ולמנסחהּ המרכזי, היה תנועה אל שירה אישית יותר וניסיון להתרחק משירה העוסקת בנושאים פוליטיים-לאומיים ואידיאות גדולות. משוררי דור המדינה ביקשו להתקרב אל אני-סובייקט, החוֹוה את היום-יום כ"משתתף פעיל בעולם", בהיעדר פאתוס, רטוריקה וגרנדיוזיות, ובהיעדר תבנית שירית שקולה וחרוזה. במידה רבה כוננה שירת דור המדינה את המעבר מן החוץ אל הפנים, וביקשה להעביר את מעשה-השיר, על צורתו ועל תוכנו, מן המציאות החיצונית אל המציאות הפנימית.
הפולמוס עם נתן אלתרמן

בסוף שנות ה-50' פרסם נתן זך, משורר צעיר, מאמר שכותרתו: "הרהורים על שירת אלתרמן". המאמר תקף באופן חריף את שירת אלתרמן, וסימן תפנית מכריעה בשירה העברית לקראת המחצית השנייה של המאה ה-20.
ברשימה זו פרשׂ זך את מה שראה כ"כשליו השיריים" של אלתרמן, והאשימו בין השאר בפאתוס ובהתרחקות מלשון הדיבור, ב"הינזרות משפת הרחוב", וכמי שנתון בשִעבוד "למרותה של סימטריה משקלית חד גונית". אותה הסימטריה היוצרת את הבית השקול ואת משמעת החריזה היא, לטענת זך, זו "הנוטלת את נשמתה של מילה במקומה".
אולם רשימת ביקורת זו, לא רק האירה את חסרונותיו השיריים של אלתרמן, אלא גם ביקשה להעמיד מודל שירי הופכי מובהק, אנטי-אלתרמני. לטענת זך, הסכמה הסימטרית המאפיינת את שירת אלתרמן יוצרת אפקט היפנוטי אשר גורם לקוראים לקרוא את השיר בלי השתהות ובחוסר תשומת לב. לעומת זאת, "ההטעמות הבלתי-מגויסות של הנשימה, המוכתבות על ידי תוכן השיר והרגש שבו, יוצרת מתיחות המעוררת אותנו מהתרדמה ההיפנוטית של המשקל במידה מספקת כדי לשים לב".
הספר שירים שונים ממחיש את התפיסה הפואטית שהשתמעה מביקורתו של זך על שירת אלתרמן. שירי הקובץ מתאפיינים בריתמוס, בחרוז חופשי ובלשון דיבור. מצב היסוד האופייני לשיר הוא דיבור מפי אני-בודד, מהורהר, עמום, מודע לעצמו, מתבונן וספק-מעורב בעולם.
רעיונות מרכזיים

שירי הקובץ מורכבים מחומרי בסיס תמאטיים, מצומצמים בהיקפם וביריעתם. רבים משירי הקובץ עוסקים ביחסים שבינו לבינה, פרידה, בדידות, ניכור, זרות, אובדן וחידלון. כמו כן רבים משירי הקובץ דנים במעשה הדיבור השירי באופן ארס-פואטי. שירי הספר נוקטים מצד אחד לשון דיבור "רזה" ולכאורה לא-שירית, ומן הצד האחר – מוזיקליות עשירה, חד-פעמית ולא-צפויה המדגישה את הטון, את הסיטואציה ואת המתח בין מה שנאמר לבין מה שלא נאמר. לטענת חוקרת הספרות נורית בוכוייץ, שירי הספר מקיימים "מתאם שלילי בין התמאטיקה הטעונה מאוד לבין דרכי עיצובה, היוצרים הנמכה של הדרמטי ושל הטיעון".
רעיונות מרכזיים > "שיר ערב"

דוגמה לאחד משירי הקובץ המבטא היטב את חדשנותו הסגנונית של זך הוא "שיר ערב", המתאר את לבטי הדובר לאחר שנפרד מנערתו:
בָּעֶרֶב

כְּשֶׁאָמְרָה לִי נַעֲרָתִי

לֵךְ

יָרַדְתִּי לָרְחוֹב לְהִתְהַלֵּךְ

וְהָיִיתִי הוֹלֵךְ וּמִסְתַּבֵּךְ

מִסְתַּבֵּךְ וְהוֹלֵךְ

וְהוֹלֵךְ וְהוֹלֵךְ וּמִסְתַּבֵּךְ.
שיר קצר ופשוט זה ממחיש באופן ממצה את מהפכת הסגנון שזך חולל בשירים שונים. השיר מתאפיין בלשון יומיומית, פשוטה ולא מעונבת, מפתיע בדלותו הלשונית, ועושה שימוש בחזרה מעובה. השיר מתאר אירוע מצער לכאורה, אך אין הוא מתאמץ להעביר את כאב הפרידה. דרך הריתמוס של השיר ומצלולו, מועברת תחושת ה"פלונטר" שחש הדובר, דרך סיבוך ההליכה משתקפת התסבוכת הפנימית. הכאב מועבר בצורה מעודנת, פשוטה ומינימלית.
רעיונות מרכזיים > "רגע אחד שקט בבקשה"

רֶגַע אֶחָד שֶׁקֶט בְּבַקָּשָׁה. אָנָּא. אֲנִי

רוֹצֶה לוֹמַר דְּבַר מָה. הוּא הָלַךְ

וְעָבַר עַל פָּנַי. יָכֹלְתִּי לָגַעַת בְּשׁוּלֵי

אַדַּרְתּוֹ. לֹא נָגַעְתִּי. מִי יָכוֹל הָיָה

לָדַעַת מַה שֶּׁלֹּא יָדַעְתִּי.
הַחוֹל דָּבַק בִּבְגָדָיו. בִּזְקָנוֹ

הִסְתַּבְּכוּ זְרָדִים. כַּנִּרְאֶה לָן

לַיְלָה קֹדֶם בַּתֶּבֶן. מִי יָכוֹל הָיָה

לָדַעַת שֶׁבְּעוֹד לַיְלָה יִהְיֶה

רֵיק כְּמוֹ צִפּוֹר, קָשֶׁה כְּמוֹ אֶבֶן.
לֹא יָכֹלְתִּי לָדַעַת. אֵינֶנִּי מַאֲשִׁים

אוֹתוֹ. לִפְעָמִים אֲנִי מַרְגִּישׁ אוֹתוֹ קָם

בִּשְׁנָתוֹ, סַהֲרוּרִי כְּמוֹ יָם, חוֹלֵף לְיָדִי, אוֹמֵר

לִי בְּנִי.

בְּנִי. לֹא יָדַעְתִּי שֶׁאַתָּה, בְּמִדָּה כָּזֹאת, אִתִּי.
שיר זה, הפותח את הקובץ שירים שונים, נפתח במשפט שנעשה לתו ההיכר של התמורה השירית המזוהה עם זך: "רגע אחד שקט בבקשה. אנא. אני / רוצה לומר דבר מה". האני-הדובר פונה בלשון דיבור אל נמען לא-מוגדר. הפנייה שלו מקוטעת, לא ברורה, מגומגמת, ומוסבת אל מעשה הדיבור עצמו. הסיטואציה הדיבורית אינה ברורה, ואף על פי כן היא מרתקת. בהמשך הבית מתאר הדובר דמות שעברה על פניו ("הוא הלך / ועבר על פני. יכולתי לגעת בשולי / אדרתו"), אך אין אומר הדובר מה זיקתו לדמות העוברת. הדמות מצטיירת כסוג של נווד, אולי נביא או אֵל – יש לה אדרת כמו לאליהו הנביא, והיא נושאת מאפיינים סותרים של דמות אב סמלי, שהוא מחד גיסא מלא הוד מקראי או אגדי, ומאידך גיסא, עלוב וסהרורי.
המבע של הדובר מלא חזרות, פסיחות ופערים. כך למשל הוא מאריך ומשתהה בפיסת מידע אחת: "יכולתי לגעת בשולי אדרתו / לא נגעתי". על פניו נדמה שהשיר מתאר קשר מוחמץ ופרידה מוחמצת בין אב לבנו. אמנם השיר מפזר כל מיני רמזים ואזכורים המערפלים את הסיטואציה הקונקרטית, ויוצרים תחושה של ריבוי משמעות. הבית האחרון פותר לכאורה כמה מהשאלות שהעלה השיר: האב פונה לבנו בתואר "בני". יש בזה משום תיקון של ההחמצה, אלא שאופן המסירה של המפגש מערער את כל מה שהתברר עד לנקודה זו – הבן שביקש לומר דבר-מה, שהתייסר והצטדק, אינו אומר דבר ישיר.
שני שירים אלה הם משיריו הידועים ביותר של זך, שהפכו סמלי שירתו. שירים אלה מדגימים את הפואטיקה הזכית באופן מזוקק: שירה שהיא לכאורה פשוטה, מעוכבת רגש, מוזיקלית-דיבורית, בלתי צפויה, ניסיונית ושונה מכל מה שנתפס כשירה לפני שירים שונים.
השפעת היצירה והתקבלותה

הספר שירים שונים נחשב לאחת מפסגות השירה העברית המודרנית, והוא מספרי השירה המשפיעים והחשובים עד ימינו. ספר זה קידם תמורה בכל תחומי השיר ובתפיסת השירה בכללותה, ועיצב את פניה של השירה העברית שנכתבה אחריו. רבים ממשוררי דור המדינה וממשוררי הדורות המאוחרים לה הושפעו מנוסח השירה של זך, במודע או שלא במודע.
לקריאה נוספת

מאיר ויזלטיר, "חתך אורך בשירתו של זך", סימן קריאה, 10, עמ' 405–429, 1980
מיכאל גלוזמן, שירת הטבועים: המלנכוליה של הריבונות בשירה העברית בשנות החמישים והשישים, חיפה: הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2018
רחל ויסברוד, בימים האחרים: תמורות בשירה העברית בין תש"ח לתש"ך, האוניברסיטה הפתוחה, 2002
גבריאל מוקד, ארבעה משוררים: דברים על יהודה עמיחי, נתן זך, דוד אבידן ויונה וולך, האוניברסיטה המשודרת, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2006
נסים קלדרון, פרק קודם: על נתן זך בראשית שנות השישים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1985
הערות שוליים

1 2 3  נתן זך, שירים שונים, המחבר, תש"ך
↑  חמוטל צמיר, בשם הנוף: לאומיות, מגדר וסובייקטיביות בשירה הישראלית בשנות החמישים והששים, כתר, הוצאה לאור, 2003, עמ' 219
1 2 3  נורית בוכויץ, רשות מעבר : חילופי נורמות, מאיר ויזלטיר ושירת שנות הששים, תל אביב : הקיבוץ המאוחד, 2008
1 2 3 4 5  נתן זך, הרהורים על שירת אלתרמן, עכשיו 3–4, 1959, עמ' 109-123
↑  רות קרטון-בלום, הרהורים על פסיכו תיאולוגיה בשירת זך, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2009
מלנוציטיים

| מלנוציטיים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: חכאים
משפחה:: מלנוציטיים
סוג:: חכאי שטני
שם מדעי
 Melanocetus ‏גינטר, 1864

מלנוציטיים (שם מדעי: Melanocetidae) היא משפחת דגים מסדרת החכאים השוכנים במצולות האוקיינוס השונים וחלקם חיים אפילו בים רוס שבאנטארקטיקה. במשפחה רק סוג יחיד - חכאי שטני (Melanocetus) ובו שישה מינים.
מאפיינים

חכאים אלה בעלי גוף כדורי עם ראש ולסתות גדולות מאוד והם חסרי קשקשים. הנקבות גדולות בהרבה מהזכרים, עד לגודל 18 ס"מ לעומת הזכרים שאורכם רק 3 ס"מ, ובעלות שיניים מגודלות הפונות אחורה ועוזרות להתגבר על טרף הקרוב לגודלם גם. בקצה הגולגולת ישנו זיז סנפיר מתפתל המכיל איבר זוהר משתמש לפיתיון הטרף. החכאים נעים לאיטם אל יכולים לפעור את פיהם המבעית במהירות ולחסל את הטרף הכולל דגים קטנים, דיונונים ויצורים נוספים.
חכאים אלה מצויים בסביבות עומק 3,000 מטר ונעים כל חייהם במצולות.
מינים

Melanocetus eustalus
Melanocetus johnsonii
Melanocetus murrayi
Melanocetus niger
Melanocetus polyactis
Melanocetus rossi
רשימת יצירותיו של ויליאם בטלר ייטס

כאן, ויליאם בטלר ייטס מצולם כשהוא מעיין באחד משלושת כרכי המהדורה "יצירותיו של ויליאם בלייק: שירה, סימבוליזם וביקורת", אחד מהמשוררים הנערצים עליו ביותר, אותם חיבר והוציא לאור ב-1893 בשיתוף עם אדווין ג'ון אליס.
זוהי רשימה ביבליוגרפית של כל יצירותיו של המשורר והמחזאי האירי ויליאם בטלר ייטס (1865–1939), חתן פרס נובל לספרות לשנת 1923 ואחת הדמויות הבולטות ביותר של ספרות המאה העשרים. הרשימה בנויה באופן כרונולוגי, במידת האפשר ולעיתים היצירות מופיעות פעמיים ברשימה אם הן מהוות למעשה חלקים ממהדורות חדשות או תוקנו ושונו באופן משמעותי. מהדורות שכלולות ברשימה ושפורסמו לאחר מותו של ייטס, כלולות גם הן ברשימה, זאת במידה שגם הן מהוות פרסום ראשון או פרסום המתוקן באופן משמעותי של יצירה מסוימת. הרשימה כוללת בתוכה גם יצירות ואוספים שפורסמו לאחר מותו ואשר אותן ייטס לא הספיק להוציא לאור במהלך חייו.
שנות ה-1880

1882 – "הפרח שלבלב" (A Flower Has Blossomed), שיר שכנראה נכתב על ידי ייטס בהיותו בן 17, זהו השיר המוקדם ביותר שכתב ואשר לא פורסם מעולם
1884 – "הזמן והמכשפה ויויאן" (Time and the Witch Vivien), מחזה העוסק בסיפור אהבה טרגי בין גבר לאישה העונים לשמות קלארין וויויאן, המתבסס על סיפור אהבתם האמיתי קצר הימים של ייטס ושל לאורה ארמסטרונג, שהייתה דודניתו, המשתמש בנוסף לכך בדמויות פנטסטיות ואלגוריות
1885 – "אי הפסלים" (The Island of Statues), מחזה שנכתב בין השנים 1883 ל-1885 ואשר היה היצירה הראשונה אותה הוציא ייטס לאור (למרות שזהו לא היה הספר הראשון שיצא לאור); כמה קטעים ממנו הופיעו בדבלין יוניברסיטי ריביו, בחודש מרץ 1885; כשכותרת המשנה שלו היא "מעשיית פיות ארקדיאנית" (An Arcadian Fairy Tale), יצירה זו היא למעשה רומנסה אלגורית שייטס מיקם אותה בכפר פסטורלי ואשר כוללת דמויות כגון גברים ונשים רועי צאן, ומכשפה מרשעת; על יצירה זו ועל יצירות נוספות שלא פורסמו באותם ימים, ייטס העיר: "אני התחלתי לכתוב שירה תוך שאיבת השראה מפרסי ביש שלי ומאדמונד ספנסר, מחזה אחר מחזה - מפני שאבי החשיב את השירה הדרמטית כאמנות השירה המרוממת ביותר, בהשוואה לסוגי שירה אחרים - ואני רקמתי עלילות פנטסטיות, גם אם לא קוהרנטיות במבנן"
1885 – "שירת הפיות" (Song of the Fairies) והשיר "קולות" (Voices), פואמות שפורסמו בדבלין יוניברסיטי ריביו (מרץ); השיר "קולות" שוכתב מחדש לשיר "הגלימה, הסירה והנעליים" (The Cloak, the Boat and the Shoes)
1886 – "מוסדה: פואמה דרמטית" (Mosada), מחזה
1888 – סיפורי פיות ומעשיות עם מפי האיכרות האירית
1888 – מתפרסם קובץ השירים "פרשת דרכים" (Crossways), הכולל בין היתר את השירים "שיר הרועה המאושר" (The Song of the Happy Shepherd), "ילד גנוב" (The Stolen Child), "אנאשוּיה וויג'איה" (Anashuya and Vijaya), "ההודי שעומד מנגד אלוהיו" (The Indian Upon God), "ההודי אל אהובתו" (The Indian to His Love), "שם בגני סלי" (Down by the Salley Gardens)
1888 – מתפרסם השיר האפי "נדודי אוּשין" (The Wanderings of Usheen)
שנות ה-1930

1931 – מתפרסם הסיפור "סיפורי מייקל רובארטס וחבריו", הכולל גם את המחזה "תחיית המתים" (Stories of Michael Robartes and His Friends : An Extract from a Record Made by His Pupils and a Play in Prose); ישולב לאחר 6 שנים, במהדורה השנייה של הספר "חזון", ללא המחזה
1932 – מתפרסם קובץ השירים "מילים למוזיקה אולי" (Words for Music Perhaps), הכולל את סדרת שירי "ג'יין המטורפת" ושירים נוספים
1932 – מתפרסם הספר "נזיר הודי: חייו והרפתקאותיו", מאת שרי פורוהיט סוואמי ובצירוף מבוא מאת ייטס (An Indian Monk: his life and adventures. By Shri Purohit Swami with introduction by W.B. Yeats)
1933 – מתפרסם קובץ השירים "המדרגה המתפתלת ושירים נוספים" (The Winding Stair and Other Poems), אשר כולל את קובץ השירים "המדרגה המתפתלת" (The Winding Stair) מ-1929 ואת "מילים למוזיקה אולי" (Words for Music Perhaps)
1933 – מתפרסם הספר "אוסף השירים של ויליאם בטלר ייטס" (The Collected Poems of WB Yeats)
1934 – מתפרסם הספר "ההר הקדוש" (The Holy Mountain), מאת הנזיר ההודי באגוואן שרי חאמסה ובצירוף מבוא מאת ויליאם בטלר ייטס
1934 – מתפרסם בכתב המחזה "מלך מגדל השעון הגדול, פרשנויות ושירים" (The King of the Great Clock Tower, Commentaries and Poems)
1934 – מתפרסם המחזה "המילים שעל שימשת החלון" (The Words on the Window Pane)
1934 – מתפרסם קובץ המחזות "גלגלים ופרפרים" (Wheels and Butterflies)
1934 – מתפרסם הספר "אוסף המחזות של ויליאם בטלר ייטס" (The Collected Plays of WB Yeats)
1934 – מתפרסם הספר "מכתבים לאי החדש" (Letters to the New Island), בעריכת ייטס והורשיו ריינולדס; הספר כולל סדרת מאמרים על הספרות האנגלית והאירית בת זמנו, תוך שהוא מנסה לתאר את האמנים והסופרים בני תקופתו של ייטס
1935 – "שירים" (Poems)
1935 – מתפרסם אוסף השירים והמחזות "ירח מלא במארס" (A Full Moon in March)
1935 – מתפרסמת המסה האוטוביוגרפית "אישיות דרמטית" (Dramatis Personæ)
1936 – מתפרסם "ספר אוקספורד לשירה מודרנית: 1892 - 1935" (The Oxford Book of Modern Verse: 1892-1935), בעריכתו של ייטס
1937 – מתפרסם קובץ המסות "מסות מ-1931 ל-1936" (Essays 1931 to 1936)
1937 – מתפרסם קובץ המחזות "תשעה מחזות בני מערכה אחת" (Nine One-Act Plays)
1937 – מתפרסמת הגרסה השנייה של הספר חזון
1937 – מתפרסם הספר "עשר האופנישדות העיקריות", בעריכת שרי פורוהיט סוואמי וייטס (The Ten Principal Upanishads)
1938 – מתפרסם הספר "מכתמי היוגה של פאטנג'לי" (Patañjali's Aphorisms of Yôga), בעריכת שרי פורוהיט סוואמי ובצירוף מבוא מאת ייטס
1938 – מתפרסם קובץ המחזות "ביצת הרן ומחזות נוספים" (The Herne's Egg and Other Plays)
1938 – מתפרסם קובץ השירים "שירים חדשים" (New poems)
1938 – מתפרסם מחזהו האחרון של ייטס "בכור המצרף" (Purgatory)
1938 – מתפרסמת "האוטוביוגרפיה של ויליאם בטלר ייטס" (The Autobiography of William Butler Yeats) הכוללת את שני הכרכים האוטוביוגרפיים שפורסמו על ידו בשני העשורים הקודמים ואשר כוללת גם את "אישיות דרמטית" (Dramatis Personæ)
יצירות שפורסמו לאחר מותו

1939 – 1940 – מתפרסם קובץ השירים והמחזות "שירים אחרונים ושני מחזות" (Last Poems and Two Plays)
1939 – מתפרסמת המסה "על דוד הרתיחה" (On the Boiler)
1940 – מתפרסם החיבור "אם הייתי בן עשרים וארבע" (If I Were Four-And-Twenty)
1944 – מתפרסם החיבור "דפים מיומן שנכתב בשנת 1930" (Pages from a Diary Written in Nineteen Hundred and Thirty)
1955 – מתפרסם מחדש הספר "אוטוביוגרפיות" (Autobiographies), אשר כולל את כל החיבורים האוטוביוגרפיים העיקריים שנכתבו על ידי ייטס במהלך חייו
1959 – מתפרסם הספר "מיתולוגיות" (Mythologies), אשר כולל את כל הסיפורים והמסות הנוגעים למיתולוגיה האירית ולשיטה האזוטרית שהתווה בחלק מן המסות שזמן חיבורן קדם לזה של הספר חזון
1960 – מתפרסם הספר "נאומי הסנאט" (Senate Speeches), אשר מכיל את כל נאומיו של ייטס בזמן כהונתו כסנאטור במדינה האירית החופשית
1962 – מתפרסם הספר "גישושים" (Explorations)
ראו גם

ויליאם בטלר ייטס
אדווין ג'ון אליס
ליידי אוגוסטה גרגורי
ג'ון מילינגטון סינג
ג'ורג' ויליאם ראסל
ג'יימס ג'ויס
רבינדרנת טאגור
מוהיני צ'אטרג'י
שרי פורוהיט סוואמי
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37  The National Library of Ireland Presents: The Life and Works of William Butler Yeats
↑  The Island of Statues: Magic and Alchemy in Yeats’s Poetic Drama – Dr. Faisal Abdul-Wahhab Hayder Tikrit University/College of Education
↑  Mosada : a dramatic poem
↑  Fairy and folk tales of the Irish peasantry
1 2  The Collected Poems of W. B. Yeats. Definitive Edition, With the Author's Final Revisions. Macmillan Publishing Co., Inc, New York, NY 1956
↑  Crossways (1888)
↑  שיר הרועה המאושר
↑  ילד גנוב
↑  אנאשוּיה
↑  ההודי שעומד מנגד אלוהיו
↑  ההודי אל אהבתו
↑  שם בגני סלי
↑  נדודי אוּשין
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24  Michael Cox, ed. (2004). The Concise Oxford Chronology of English Literature. Oxford University Press. ISBN 0-19-860634-6.
↑  Harper, Margaret Mills, book review of The Collected Works of W.B. Yeats, vol. 12: John Sherman and Dhoya, in Studies in Short Fiction, Winter 1993, retrieved January 18, 2009
↑  השם ד'ויה קשה להיגוי בשפה העברית בהשוואה להיגוי בשפה האירית, הערה אישית
↑  The speckled bird : an autobiographical novel with variant versions
1 2 3 4 5 6 7 8 9  William Butler Yeats - Bibliography taken from Nobel Prize website
↑  The Speckled Bird - An Autobiographical Novel with Variant Versions
↑  Swartz, Laura A. (December 2009). Occulture: W. B. Yeats' prose fiction and the late nineteenth- and early twentieth-century occult revival (PDF) (Ph.D.). Retrieved 2017-03-10.
↑  ההתגלות השנייה – נבואה פואטית של ויליאם באטלר ייטס
↑  החתול והירח ושירים מסוימים
↑  Yeats: Early Poems And Stories
↑  Yeats: Early Poems And Stories.pdf
טופולוגיה קבוצתית

טופולוגיה קבוצתית היא ענף בטופולוגיה העוסק בהגדרות הבסיסיות בטופולוגיה באמצעות תורת הקבוצות. היא מהווה הבסיס שעליו נבנים יתר תחומי הטופולוגיה, כמו טופולוגיה אלגברית, טופולוגיה גאומטרית וטופולוגיה דיפרנציאלית.
המבנה הבסיסי הנחקר במסגרת הטופולוגיה הקבוצתית הוא מרחב טופולוגי. זוהי קבוצה (שאיבריה קרויים "נקודות") שמוגדרת עליה "טופולוגיה" - אוסף של תת-קבוצות המקיימות אקסיומות מסוימות וקרויות קבוצות פתוחות. הקבוצות הפתוחות מאפשרות להתייחס באופן פורמלי ל"סביבה" של נקודה במרחב.
ההגדרה של מבנה טופולוגי מקורה בחקר התכונות של מרחבים מטריים (קבוצות בהן יש מושג של "מרחק") ובפרט המרחב האוקלידי המוכר. הדוגמה הבסיסית לסביבה של נקודה במרחב האוקלידי היא כדור סביב הנקודה.
אחד מהיתרונות של הטופולוגיה הקבוצתית הוא בכך שהיא מאפשרת לבחון תוצאות בסיסיות בחשבון אינפיניטסימלי, להכליל אותן, ולהשיל מעליהן הנחות מיותרות (הנובעות מהמבנה העשיר של הקבוצה בה עוסקים: שדה המספרים הממשיים שהוא שדה סדור שלם). כך למשל, תכונת הרציפות של פונקציות ממשיות ניתנת להכללה לכל מרחב טופולוגי (ראו רציפות (טופולוגיה)). משפט ויירשטראס הראשון המוכר מחשבון אינפיניטסימלי קובע שפונקציה רציפה בקטע סגור היא חסומה. זהו מקרה פרטי של משפט כללי הרבה יותר בטופולוגיה קבוצתית: תמונה רציפה של קבוצה קומפקטית היא קבוצה קומפקטית.