stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סעדיה איתין
חברת החשמל

עם סיום לימודיו ובמקביל לעבודתו בהוראה תר איתין אחר מקורות להפקת חשמל. במסגרת סיוריו הגיע לנהריים, ושם מצא את הפוטנציאל למבוקשו. על פי העובר מפה לאוזן במשפחתו, סעדיה יצר קשר עם פנחס רוטנברג, שהיה מהנדס סכרים, איש אשכולות ויזם רב פעלים, אשר התמקד בהקמת מפעל לאנרגיה חשמלית, במטרה לקדם את חזונו. מידע על היקף פועלו ותרומתו של סעדיה איתין לתכנון ולפיקוח על הקמת רשת החשמל בישראל ניתן ללמוד מסיפורו האישי, השמור בארכיון חברת החשמל. להלן מספר ציטוטים מתוך מסמך זה:
בדצמבר 1919 נפגשתי בתל אביב עם המהנדס פנחס רוטנברג ז"ל, ולאחר שיחה קצרה אתו, הוא בקשני לעבור לירושלים ולעבוד במשרדו שם.
ב-23 בדצמבר 1919 החל סעדיה איתין את עבודתו עם פנחס רוטנברג בחברה שלימים הייתה חברת החשמל לישראל:
היה עלי לעבד תכניות מוקדמות של תחנות כח ליצירת זרם חשמלי בתל אביב ובחיפה של קווי מתח גבוה שיוליכו את הזרם מתחנות אלו לישובים הסמוכים להם, של תחנות טרנספורמציה שישנו את המתח הגבוה של הקווים הללו למתח נמוך ויזינו רשתות מקומיות של מתח נמוך אשר תספקנה את הזרם לצרכנים, וכן של הרשתות למתח נמוך. לצורך עבודה זו נמסר לרשותי חדר במשרדו של פ. רוטנברג בירושלים ובמשך שני ימי עבודתי הראשונים, הייתי העובד היחידי בו. לאחר מכן נתקבל לעבודה יונה קופ (תמיר) אשר עזר לי בהכנת השרטוטים. [...] בשנת 1920 נתקבלו לעבודה עובדים נוספים, ביניהם מהנדסי הבניין ש. סורסקי ז"ל ולדז'ינסקי ז"ל. כן נתקבלו לעבודה זמנית מהנדסי החשמל אבינועם הורוביץ ופישר. עקב קבלת עובדים נוספים, העבר אז המשרד הירושלמי לבית אחר שיכיל מספר גדול יותר של חדרים ובו עבדו 14 איש כולל פ. רוטנברג ומזכירו יקותיאל בהרב.
בשנת 1923 ייסד רוטנברג את חברת החשמל לארץ ישראל בע"מ שהוא עמד בראשה, וב-15 במרץ 1926 מסר הנציב העליון פילדמרשל פלומר לחברה זו את הזכיון ליצירת אנרגיה חשמלית בארץ ישראל ובעבר הירדן והספקתה לצרכנים. הזכיון כלל גם את האפשרות של ניצול מי הירדן ומי הירמוך להנעת תחנות כח ואספקת חשמל בשטח הזכיון לעיל. בפברואר 1924 פירסמתי חוברת בשפה הגרמנית בת 15 דף, מודפסת במכונת כתיבה, אשר כללה פירוט של תחנת הכח הראשונה בתל אביב על מנועי הדיזל שלה, תיאור המגרש, פרטי הטרנספורמטורים לשינוי המתח של 6.3 קילו ואט של הגנרטורים ושל הכבלים המחוברים אליהם, וכן מבנה הרשת למתח נמוך.
במהלך שנות עבודתו בחברת החשמל פעל איתין בתפקידים רבים, אשר דרשו גם נסיעות תכופות לחו"ל (חלקן יחד עם פנחס רוטנברג), דבר שלא היה עניין של מה בכך בימים ההם. במהלך שנות עבודתו בחברה כתב איתין את הספר "קווים עיליים של מ.ג. רשתות עילייות ומקומייות" שיצא לאור בהוצאת מסדה ב-1963 ובו הדרכה לבאים אחריו גם בנושאים שלא נלמדו אז בבתי הספר הגבוהים. הספר מלווה ב-259 ציורים ו-48 טבלאות.
סעדיה-איסיי איתין נפטר ב-11 באפריל 1971 ונטמן בבית הקברות הישן חוף הכרמל. המצבה על קברו הוקמה ומומנה על ידי חברת החשמל לישראל כאות הוקרה.
הערות שוליים

↑  הציטוטים באדיבות ארכיון חברת החשמל.
ראשוני עובדי חברת החשמל. ראשון מימין בשורה הראשונה יושב סעדיה איתין, במרכז השורה הראשונה יושב פנחס רוטנברג.
עובדי ומנהלי חברת החשמל בתחנת הכוח בתל אביב, 1924. במרכז נראה פנחס רוטנברג, שתי שורות מעליו נראה סעדיה איתין בחולצה לבנה ועניבה.
נשים על גלים

| --- | --- |

 מטה הארגון:  אמסטרדם 
 מייסדים:  רבקה גומפרטס 
 תקופת הפעילות:  1999–הווה (כ־25 שנים) 
 www.womenonwaves.org
 
נשים על גלים (באנגלית: Women on Waves) הוא ארגון הולנדי ללא כוונת רווח, שנוסד בשנת 1999 על ידי הרופאה רבקה גומפרטס ותומך בזכות האישה לעבור הפלה מלאכותית במדינות שבהן הפלות אינן חוקיות. בנוסף, הארגון מספק אמצעי מניעה וייעוץ רפואי. המטרה המוצהרת של הארגון היא לעורר מודעות וליצור שיח אודות החוקים והמגבלות על הפלות, ולספק פתרונות לא ניתוחיים בטוחים לנשים במדינות שבהן הפלות אינן חוקיות.
שיטת פעולה

ישנן מדינות בהן הפלות אינן חוקיות, אך מבוצעות בהן הפלות בלתי חוקיות רבות, תוך סיכון חיי הנשים. בשל הרצון לפעול בצורה חוקית, הארגון פועל מתוך ספינה הרשומה בהולנד עליה ממוקמת מרפאה ניידת. הספינה מפליגה למדינה שבה אסורות ההפלות על פי החוק, נשים קובעות תורים, ועולות על סיפון הספינה. הספינה שטה למים בינלאומיים, אז החוק ההולנדי תקף על גבי הסיפון ולכן ניתן לערוך את ההפלה בצורה חוקית.
רבקה גומפרטס

רבקה גומפרטס היא רופאה ואמנית, פעילת זכויות אדם. גומפרטס נולדה ב-1966 בעיר הנמל פליסינגן שבהולנד. היא עברה לאמסטרדם ב-1980 שם למדה רפואה ואומנות. בהיותה רופאה מתמחה, שהתה על סיפון הספינה Terwiel Rainbow Warrior II והגתה את הרעיון להפלות בלב ים כדי לתת מענה להפלות לא חוקיות המסכנות חיי נשים ברחבי העולם. גומפרטס תכננה את מרפאת ההפלות ניידת, אותה ניתן להתקין על ספינות.
ההפלגות

בכל ההפלגות נתקלו חברי הארגון בהתנגדות עזה מצד ארגונים המתנגדים להפלות, ביחד עם סיקור תקשורתי נרחב, עוין ואוהד כאחד. הפלגת הבכורה הייתה לאירלנד ב-2001, שם לא בוצעו הפלות בשל עיכוב במתן אישור להפלות. ב-2003 נערכה הפלגה לפולין. המכון הרשמי של פולין לסקרים ערך סקר לפני ואחרי ההפלגה ונמצאה עליה של 12% בקרב תומכי ההפלות. ב-2004 בוצעה הפלגה לפורטוגל, אך כניסתם נמנעה על ידי חיל הים הפורטוגלי ששיגר אוניות מלחמה. ב-2008 נערכה הפלגה לספרד, שם נערך ניסיון לגרור את הספינה אל מחוץ לנמל במטרה למנוע ממנה לעגון. ב-3 באוקטובר 2012 משרד הבריאות המרוקני הוציא צו האוסר את כניסתם של חברי הארגון למרוקו.
קו חם

בעיות חוקיות וטכניות ניצבות בפני הארגון בניסיונות להעלות נשים על הספינה לצורך ביצוע הפלה במים בינלאומיים. על כן, מכשיר הארגון עובדים מקומיים המפעיל קו חם המספק מידע לנשים, בעיקר על שימוש בתרופה מיזופרוסטול שנועדה לטפל בכיבי קיבה, אך אחת מתופעות הלוואי שלה היא הפלה. הארגון מעניק מידע כיצד ניתן להשיג את התרופה, כיצד להשתמש בה, כיצד לזהות מקרי חירום בעקבות השימוש בה ודרכים להימנע מחשד לשימוש בה. כמו כן, הארגון מעניק תמיכה ועידוד לנשים במצוקה.
הסרט הדוקומנטרי

בשנת 2014 יצא הסרט התיעודי "ספינת ההפלגות" המתאר את מאבקו של הארגון ואת ההפלגות. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים South by Southwest באוסטין, טקסס, ארצות הברית.
הסרט זכה בשני פרסים בפסטיבל SXSW: פרס בחירת הקהל ופרס הכרה מיוחדת של חבר השופטים.
פרס פיטר וינטוניק, שפילד
פרס אדריאן שלי למצוינות, ננטקט
סיב אוברי

| --- | --- |

 לידה:  7 במאי 1944 (בת 80) יבלה, שוודיה 
 שם במה:  Sivi Aberg 
 שם לידה:  Siv Märta Karlbom 
 מדינה:  שוודיה 
 פרופיל ב-IMDb
 
סיב אוברי (בשוודית: Siv Märta Åberg Archibald; נולדה בשם Siv Marta Karlbom ב-7 במאי 1944) היא שחקנית שוודית.
ביוגרפיה

אוברי נולדה ביבלה כסיב קרלבום.
ב-1964 זכתה בתואר מיס שוודיה וייצגה את שוודיה בתחרות מיס תבל שם נבחרה לסגנית שלישית. השתתפה באותה השנה בתחרות מיס אירופה וזכתה במקום השלישי.
ב-1967 החלה לשחק במספר פרקים בסדרה  באטמן בה שיחק אדם וסט ובשנה זו שיחקה גם בפרק של סדרת הפעולה של BBC "אני מרגל".
ב-1968 הופיעה בקומדיית המצבים "הגיבורים של הוגאן" המתרחשת במלחמת העולם השנייה.
ב-1972 שיחקה בסרט הטלוויזיה "היה היה מזרן" "Once Upon a Mattress", המהווה עיבוד לקומדייה המבוססת על האגדה הנסיכה והאפון.
ב-1974 שיחקה בסרט "המורה" בו שיחקה גם מיס תבל מרלן שמידט.
ב-1976 הופיעה בתפקיד ללא קרדיט בסרט סרט אילם.
ב-1982 גילמה עוזרת בית בסרט הטלוויזיה "Drop-Out Father".
ב-1983 שיחקה את הנסיכה מרטה במיני סדרה רוחות מלחמה המבוססת על הרומן מאת הרמן ווק.
ב-1978 השתתפה בספיישל הטלוויזיוני "ארצות הברית נגד העולם" בה ידוענים מארצות הברית מתחרים במשימות ספורט נגד ידוענים ממדינות שונות ברחבי העולם.
מ-1967 ועד 1973 הייתה נשואה לבעלה הראשון תור אסביורן אוברי וב-1977 נישאה לבעלה השני קנת ארכיבלד.
סיב (עיר)

| --- | --- |

 מדינה:  עומאן עומאן
 נפה:  מסקט
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  470,878 (2020)
 קואורדינטות:  23°40′00″N 58°09′42″E﻿ / ﻿23.666666666667°N 58.161666666667°E﻿ / 23.666666666667; 58.161666666667 
 אזור זמן:  UTC +4
 http://www.mctmnet.gov.om/newweb/index.asp?lan=E
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת עומאן מוגדלת) מסקט סלאלה ניזווא סוחאר היימא סור ח'סאב אל-בוריימי איראן איחוד האמירויות הערביות  ערב הסעודית תימן הים הערבי המפרץ הפרסיסיב(למפת עומאן רגילה) מסקט סלאלה ניזווא סוחאר היימא סור ח'סאב אל-בוריימי איראן איחוד האמירויות הערביות  ערב הסעודית תימן הים הערבי המפרץ הפרסיסיב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
א-סיבּ (בערבית: : السيب) היא עיר הממוקמת בצפון מזרח עומאן ובירת הנפה מסקט.
אוכלוסיית העיר מנתה ב-2010 301,996 תושבים, והיא העיר המאוכלסת ביותר בעומאן.[דרושה הבהרה]
אתרים חשובים בעיר הם גני נאסים - פארק רחב הכולל אקווריום, אגם, מפל, גן יפני וגן ערבי, מבוך וגן משחקים; המרכז המלכותי לאורוות ולרכיבה על סוסים; הקולג' הטכני של המשמר המלכותי של עומאן; וארמון ביית אל באראקה, משכנה של התזמורת הסימפונית המלכותית של עומאן.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי מוסקט (נקרא בעבר סיב).
בחודש ינואר הטמפרטורה הממוצעת בעיר מגיעה לכ-25 מעלות צלזיוס, ובחודש יוני לכ-40 מעלות צלזיוס.
הערות שוליים

↑  Darke, Diana; Shields, Sandra, Oman: The Bradt Travel Guide, p. 113
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007482445105171  LCCN: no2003002663  VIAF: 146920646   WorldCat (עם VIAF): 146920646 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בעומאן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ספינגומיילין

ספינגומיילין: באדום- פוספוריל כולין, בשחור- ספינגוזין, ובכחול- חומצת שומן (R=שייר פחמימני)
ספינגומיילין הוא פוספוליפיד שהוא גם ספינגוליפיד, כלומר הוא בעל שלד ספינגוזין, כוהל אמיני שבקצה אחד מכיל שרשרת פחמימנית ארוכה (בדומה לחומצת שומן), ובקצה השני שייר הידרוקסיל. על אחד מהפחמנים של שלד הספינגוזין מצויה קבוצת אמינו (קבוצה המכילה אטום חנקן). אל קבוצת האמינו קשורה בקשר אמידי חומצת שומן ולשייר ההידרוקסיל קשור שייר פוספוריל כולין בקשר אסטרי. הפוספוריל כולין ממלא את תפקיד קבוצת הזרחה והכוהל הנוסף: הוא מורכב מהכוהל כולין, אליו קשורה בקשר אסטרי קבוצת זרחה. קבוצת הזרחה היא זו הנקשרת לספינגוזין.
ספינגומיילין מצוי בממברנות של כל היצורים האאוקריוטים, ובעיקר בממברנת התא. ריכוזו גבוה בעיקר במערכת העצבים מכיוון שהוא מרכיב עיקרי במיילין – מעטפת שומנית העוטפת את העצבים, ובכך מסייעת להעברת האות העצבי למרחקים גדולים. טרשת נפוצה היא מחלה המאופיינת בהידלדלות הספינגומיילין והמיילין, דבר הגורם לליקויים בתפקוד העצבי.
מחקר

הספינגומיילין תואר לראשונה בספרו של ג‘ורג טודיקום על המוח שהתפרסם בשנת 1884. בספר זה תואר הספינגומיילין כתרכובת שמרכיביו הם ספינגוזין, חומצת שומן וכולין. מבנה הספינגומיילין תואר לראשונה על ידי לודביג פיק ומקס ביאלכובסקי בשנת 1927. בשנת 1930 הוכח שהספינגומיילין הוא בעצם תערובת של מולקולות בעלות חומצות שומן שונות.
בתחילת שנות ה-60 היה ידוע שמחלת נימן פיק קשורה להצטברות ספינגומיילין בגוף ונעשה מחקר מקיף על המבנה המדויק של הספינגומיילין. בשנת 1964 הצליח דוד שפירא לסנתז ספינגומיילין ובעקבות זאת בשנת 1966 ייצרו שפירא ד"ר קנפר ורוסקו בראדי ספינגומיילין מסומן בפחמן 14. בעזרתו הצליח לקדם את המחקר במחלת נימן פיק.
הערות שוליים

↑  YECHEZKEL BARENHOLZ and SHIMON GATT, Sphingomyelin: metabolism, chemical synthesis, chemical and physical properties, in Phospholipids, Elsevier, 1982, Chapter 4, page 129
↑  Roscoe O. Brady, The concept of Treatment in Lysomal Storage Diseases, in Lysosomal Storage Disorders, Springer Science & Business Media, 2007, pages 37-38
ססאר נבאס

ססאר גונסאלס נבאס (בספרדית: César González Navas; נולד ב-14 בפברואר 1980 במוסטולס שבספרד) המכונה כקיסר נבאס (ברוסית: Це́зарь На́вас) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הבלם ברובין קאזאן עד לפרישתו מכדורגל.
קריירת מועדונים > ספרד

נבאס עבר את האקדמיה של ריאל מדריד, אך לא הופיע אף משחק בהרכב הקבוצה הראשונה. הוא שיחק 4 עונות בריאל מדריד קסטיליה שבסגונדה ב'. ערך הופעת בכורה בליגת העל הספרדית בעונה 2004/05 במדי מאלגה בה שיחק 2 עונות, זה קרה בניצחון ביתי מול לבאנטה ב-12 בדצמבר 2004.
בינואר 2007 עזב בהשאלה את מלאגה שירדה לליגה השנייה לז'ימנסטיק טרגונה מליגת העל שבסוף העונה גם ירדה לסגונדה. אחרי החזרה למלאגה, ססאר נסע להיבחן באיפסוויץ' טאון, אך הוא לא הוחתם בשל פציעה. מאוחר יותר נבאס ביצע מעבר לראסינג סנטנדר.
קריירת מועדונים > רוסיה

ב-20 בפברואר 2009 נבאס חתם ל-3 שנים ברובין קאזאן תמורת 2 מיליון יורו. הוא הופיע לראשונה במדי רובין ב-7 במרץ 2009 בהפסד 2:1 בסופרקאפ מול צסק"א כאשר שיחק 120 דקות.
ב-10 ביולי 2015 נבאס עזב את רובין כשחקן חופשי וב-12 ביולי חתם על חוזה לשנה ברוסטוב.
ב-2017 חזר לרובין קאזאן ובפברואר 2019 הכריז על פרישתו ממשחק פעיל.
תארים

רוסיה רובין קאזאן
אליפות רוסיה: 2009
מקום שלישי בליגת העל הרוסית: 2010
הסופר קאפ הרוסי (2): 2010, 2012
הגביע הרוסי: 2012
רוסיה רוסטוב
מקום שני בליגת העל הרוסית: 2015/16
הבלם המרכזי השני הטוב ביותר ברוסיה - 2009
הבלם המרכזי השלישי הטוב ביותר ברוסיה - 2010
נשים עושות סרטים

| --- | --- |

 תחום:  קולנוע נשים
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  ניו יורק 
 תקופת הפעילות:  1972–הווה (כ־52 שנים) 
 www.wmm.com
 
נשים עושות סרטים (באנגלית: Women Make Movies, WMM) היא עמותה למדיה אמנותית פמיניסטית המבוססת בניו יורק. העמותה נוסדה על ידי אריאל דוהרטי ושילה פייג', ובהצטרפותה של דולורס ברגוסקי, WMM הייתה לקולקטיב ההפקה הפמיניסטי הראשון, שנוצר מתוך סדרת מפגשי Women's Liberation (שחרור נשים) שהתקיימו ברחבי ניו יורק בספטמבר 1969. עד ל-1973, הן כבר הפיקו ארבעה סרטים. ב-1972 הרחיבו דוהרטי ופייג' את הפעילות של הארגון לסדנה קהילתית, בה התאפשר לנשים ללמוד את אמנויות הקולנוע. שירות ההפצה גם הוקם בתקופה זו. באמצע שנות ה-70 נפתחה העמותה לחברות, והתקיימו הקרנות והפצה של עבודת החברות בעמותה. בתחילת שנות ה-80 שינה הארגון את המיקוד להפצת סרטים עצמאיים של נשים ועל נשים. WMM מספקת גם סיוע בהפקה לבמאיות.
קטלוג הסרטים

הארגון מפיץ יותר מ-500 סרטים שנוצרו על ידי יותר מ-400 יוצרות קולנוע בכמעט 30 מדינות. הסרטים עוסקים בנושאים כמו זכויות רבייה, איידס, דימוי גוף, פיתוח כלכלי, גזענות, הגירה, אתיקה רפואית, ופמיניזם גלובלי. האוסף כולל סרטים על ידי קולנועניות פמיניסטית מרכזיות כמו טרין ט. מין-הא, ג'ולי דש, פרטיבהה פרמאר, ג'יין קמפיון, וקים לונגינוטו.
הכרה

סרטים שמופצים על ידי WMM הוקרנו בפסטיבלים ברחבי העולם, לרבות בפסטיבל הסרטים סאנדנס, פסטיבל קאן, פסטיבל אידפא (IDFA)., ופסטיבל הסרטים של אתונה הסרטים זכו בפרסים, כגון פרס חבר השופטים בסאנדנס (The Greatest Silence: Rape in the Congo ו-Rough Aunties), פרס אוסקר (Love & Diane), פרס אמי (Quick Brown Fox: An Alzheimer’s Story), וכן בפרס פיבודי (Sisters in Law). ב-2011, WMM זכתה בפרס מפסטיבל הסרטים של אתונה על עבודתן היוצאת מן הכלל בהפצת סרטים של ועל נשים.
הסרטים של WMM משודרים ברשתות כבלים וטלוויזיה ברחבי העולם, לרבות HBO, PBS, ערוץ סאנדנס, Globo ועוד. בין המוסדות אשר WMM עובדת איתם בשיתוף פעולה הדוק נכללים החברה לטלוויזיה ציבורית (PBS), מכללת האנטר, המוזיאון לאמנות מודרנית, ועוד רבים.
ארכיון

הארכיון של האקדמיה האמריקאית לקולנוע כולל את אוסף נשים עושות סרטים, הכולל הדפסים, מאסטרים של הקלטות וידאו, ואלמנטי פילם מקוריים מעשרות סרטים עלילתיים ודוקומנטריים, סרטים קצרים וסרטים בינלאומיים של ועל נשים.
ראו גם

Feminist: Stories from Women's Liberation
The Heretics
הערות שוליים

↑  "Feminist Media Part of Life_Next 40 Yrs". Scribd.
↑  White, Patricia (2013). ""Women Make Movies at 40"". Camera Obscura.
↑  "Debra Zimmerman and Women Make Movies - Featured Artists". Center for Social Media. 2002. אורכב מ-המקור ב-2009-06-22. נבדק ב-2018-12-27.
↑  "Blog - Women Make Movies". MovieMaker. 2006. אורכב מ-המקור ב-2011-08-06. נבדק ב-2018-12-27.
1 2  ""Sisters In Law" Wins Peabody Award". Cinema Without Borders. 2008. אורכב מ-המקור ב-2008-10-03. נבדק ב-2018-12-27.
↑  ""Rough Aunties" Take IDFA". indieWIRE. 2008.
↑  http://athenafilmfestival.com/
↑  "POV - Hold Me Tight, Let Me Go Interview". PBS.org. 2009.
↑  "Women Make Movies". Academy Film Archive.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570620005171  LCCN: n84173790  VIAF: 268288520   WorldCat (עם VIAF): 268288520
סכסוך סיאצ'ן

סכסוך סיאצ'ן (Siachen conflict, מכונה לעיתים מלחמת סיאצ'ן) הוא סכסוך צבאי בין הודו לפקיסטן על אזור קרחון סיאצ'ן שבחבל קשמיר.
קו הגבול בין המדינות באזור סיאצ'ן מעולם לא הוגדר במדויק, מתוך הנחה שאף מדינה לא מעוניינת באזור הקשה והמרוחק. הסכסוך הצבאי בין הצדדים החל ב-13 באפריל 1984 כאשר הודו יצאה למבצע מגדוט, ובמסגרתו כבשה את קרחון סיאצ'ן ואת המעברים החשובים בקרחון. לאורך השנים אירעו מספר תקריות וקרבות נוספים בין הצדדים.
הסכסוך הסתיים כעבור 19 שנה, בהסכם הפסקת אש שנכנס לתוקף בשנת 2003. שני הצדדים ממשיכים להחזיק כוחות באזור, בגבהים של מעל 6,000 מטרים, והאזור נחשב לשדה המערכה הגבוה בעולם. התנאים הקשים בשל ההרים הגבוהים ומזג האוויר הקשה באזור גרמו לאורך השנים למותם של חיילים רבים משני הצדדים, רובם במפולות שלגים. מרבית החיילים שנהרגו בקרחון סיאצ'ן (לפי חלק ההערכות עד 97% מהחיילים שנהרגו) נפגעו כתוצאה מפגעי מזג האוויר.
שני הצדדים מוציאים מיליוני דולרים מדי שנה בעבור החזקת הכוחות באזור. הסכסוך נחשב בעיני רבים סכסוך מיותר, שאינו משרת מטרות צבאיות או פוליטיות.
רקע

קו הגבול בין הודו לפקיסטן באזור קרחון סיאצ'ן מעולם לא הוגדר באופן ברור. בהסכם קראצ'י משנת 1949, לאחר מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה, נקבע קו הפסקת האש עד נקודה NJ9842, למרגלות קרחון סיאצ'ן. לאחר מלחמת הודו-פקיסטן השלישית, בהסכם סימלה בשנת 1972, הפך קו הפסקת האש לקו השליטה, וגם בו לא הוגדר הגבול צפונית לנקודה NJ9842. אנשי האו"ם הניחו שני הצדדים אינם מעוניינים בקרחון בשל היותו אזור מרוחק ובעל תנאי מזג אוויר קשים, ולכן לא צפויים עימותים אודות השליטה באזור.
לאורך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 נשלחו משלחות חקר מטעם הודו ופקיסטן לאזור קרחון סיאצ'ן.
שינוי קו הגבול

בשנת 1968 נדרשה סוכנות המיפוי הצבאית של ארצות הברית (כיום חלק מהסוכנות הלאומית למודיעין חזותי וגאוגרפי) לסוגיית סימון קו הגבול באזור. מסיבות שאינן ברורות לגמרי הוחלט בסוכנות להמשיך את הגבול בין הודו ופקסיטן מנקודה NJ9842 בקו ישר לכיוון צפון-מזרח, עד למעבר קארקוראם (בגבול הודו-סין), באופן שהותיר את קרחון סיאצ'ן בשטח פקיסטן. אף כי ההחלטה האמריקאית נשמרה בסודיות, קו הגבול החדש הופיע במפות רשמיות של ארצות הברית ובהמשך גם במפות של פקיסטן. בהודו נחשב הקו החדש כטעות ולא יוחסה לכך חשיבות רבה.
החל משנות ה-70, בעקבות השינוי בקו הגבול, החלה ממשלת פקיסטן לחלק אישורי טיפוס למשלחות לאזור הקרחון, כחלק מטענותיה לבעלות על האזור.
בשנת 1977 גילה הקולונל ההודי נרינדר קומאר (Narendra Kumar) את השינוי במפות הרשמיות. באותה שנה יצא קומאר בראש משלחת הודית שכללה 70 אנשים לאזור הקרחון. המשלחת טיפסה לכמה פסגות באזור ותמונות מהמסע התפרסמו בהודו בצורה נרחבת.
הפעולות הצבאיות > מבצע מגדוט

הידיעות על המשלחת ההודית לאזור סיאצ'ן הגיעו לפקיסטן, שתבעה בעלות על האזור בהתאם לקו הגבול החדש, כפי ששורטט במפות רשמיות של ארצות הברית. ב-1983 החל צבא פקיסטן לתכנן מהלך צבאי במסגרתו ישלחו חיילים לאזור ויאבטחו מספר מעברים בקרחון.
ידיעות על התכנון הפקיסטני הגיעו להודו, וצבא הודו החל לתכנן מבצע משלו. חיילים הודים נשלחו לאנטארקטיקה כדי להתרגל לתנאים השוררים בקרחון סיאצ'ן. ב-13 באפריל 1984 יצאו כוחות מצבא הודו למבצע מגדוט (על שם הפואמה "שליח העננים", Meghadūta, של המשורר ההודי קאלידאסה), ארבעה ימים לפני המבצע הפקיסטני לאותו אזור, שתוכנן ל-17 באפריל. הכוחות ההודים נשלחו לקרחון במטרה להקדים את הכוחות הפקיסטנים. מטוסי תובלה ומסוקים מחיל האוויר ההודי סייעו בהעברת כוחות ואספקה לאזור. הכוחות ההודים תפסו באותו היום את מעבר ההרים בילפונד לה (Bilafond La) ובהמשך תפסו מעבר נוסף (Sia La) ואת הפסגות ברכס סלטורו (Saltoro Ridge), ממערב לקרחון סיאצ'ן. משהגיעו הכוחות הפקיסטנים להרים ב-25 באפריל כבר היו הכוחות ההודים מחופרים עם כ-300 חיילים בפסגות ובמעברים החשובים באזור. בקרבות שהתפתחו לא הצליחו הכוחות הפקיסטנים לדחוק את ההודים ונאלצו להיערך במורדות המערביים של רכס סלטורו.
בעקבות המבצע תפסה הודו שטח של כ-2,550 קמ"ר. שני הצדדים נאחזו בעמדותיהם והחלו לבנות מוצבי קבע.
הפעולות הצבאיות > המשך השהות בקרחון סיאצ'ן

בעקבות מבצע מגדוט המשיך צבא הודו להחזיק ביתרון טקטי על כוחות צבא פקיסטן, כשהוא מחזיק במרבית הפסגות ומעברי ההרים החשובים ממערב לקרחון סיאצ'ן. שני הצבאות המשיכו להחזיק כוחות על הקרחון, על אף התנאים הקשים.
באפריל 1986 הצליחה פקיסטן לתפוס פסגה בגובה 6,200 מטרים באזור בילפונד לה, ומשם השקיפו על צבא הודו שנמצא בקרחון. באפריל 1987 תקפו חיילי פקיסטן עמדות הודיות אחרות באזור. בתגובה יצא צבא הודו למבצע רג'יב ב-23 ביוני 1987, כדי לכבוש את הפסגה מידי פקיסטן. כוחות הודים ניסו להעפיל לפסגה במשך מספר לילות, ונהדפו באש מכונות הירייה של הכוחות הפקיסטנים המחופרים. ב-26 ביוני היו בפסגה 7–17 חיילים פקיסטנים ותחמושתם החלה לאזול. כוחות הודים תקפו את הפסגה שוב בשעות הבוקר, והפעם הצליחו לכבוש אותה לאחר קרב שכלל גם קרבות פנים אל פנים. בספטמבר 1987 ניסה צבא פקיסטן לתפוס מחדש את הפסגה, ללא הצלחה.
גם בשנים הבאות אירעו מספר אירועי לחימה בניסיון לתפוס פסגות שונות באזור וכן ניסיונות תקיפה של עמדות צבאיות. בשל תנאי האקלים והשטח הקשים נהדפו מרבית ההתקפות ולאורך השנים לא היו שינויים משמעותיים בקו החזית. כל אחד מהצדדים החזיק בקרחון כ-3,000 חיילים. בתנאים הקשים איבדו הצדדים יותר חיילים עקב פגעי מזג האוויר מאשר בלחימה.
בשנת 2003 חתמו הודו ופקיסטן על הסכם הפסקת אש. למרות הפסקת האש המשיכו שני הצדדים להחזיק כוחות צבאיים לאורך קו המגע בקרחון. למרות מספר תקריות בין הצבאות נשמר השקט היחסי באזור. מדי שנה נהרגים חיילים הודים ופקיסטנים כתוצאה ממפולות שלגים. מפולת השלגים הקטלנית ביותר באזור אירעה באפריל 2012, אז נהרגו 129 חיילים פקיסטנים ו-11 אזרחים כתוצאה ממפולת שלגים.
אזור סיאצ'ן במפת האו"ם.קו הגבול מסתיים בנקודה NJ9842.
דגל פקיסטן מעל מפולת השלג שהביאה למותם של 140 בני אדם בשנת 2012
סין במלחמת העולם הראשונה

עובדים סינים במהלך מלחמת העולם הראשונה
סין השתתפה במלחמת העולם הראשונה בשנים 1917–1918 בברית עם מדינות ההסכמה. סין לא שלחה חיילים לחזיתות השונות, אולם 140,000 עובדים סינים (כחלק מהצבא הבריטי, חיל העבודה הסיני) שירתו הן לצד הכוחות הבריטים והן לצד הכוחות הצרפתים במהלך המלחמה. אף על פי שסין הייתה מדינה נייטרלית מאז 1914, הוביל דואן צ'ירוי, ראש ממשלת סין, את המעורבות הסינית במלחמת העולם הראשונה. דואן רצה לשלב את סין עם אירופה וארצות הברית על ידי הצהרה לצד מדינות ההסכמה נגד מעצמות המרכז. ב-14 באוגוסט 1917 סיימה סין את נייטרליותה, והכריזה מלחמה על הקיסרות הגרמנית ועל האימפריה האוסטרו-הונגרית.
רקע

סין הייתה נייטרלית בתחילת המלחמה, כיוון שהמדינה הייתה כאוטית מבחינה כלכלית ופוליטית וחסרה מבחינה צבאית. בשנת 1914 חיסלו הכוחות הצבאיים היפנים והבריטים חלק מנחלות גרמניה בסין. יואן שה-קאי הציע בחשאי לדיפלומט הבריטי ג'ון ג'ורדן 50 אלף חיילים על מנת לכבוש מחדש את המושבה הצבאית הגרמנית בצ'ינגדאו, אך הוא סורב. יפן המשיכה לכבוש את צ'ינגדאו ולכבוש חלקים ממחוז שאנדונג.
בינואר 1915 הציגה יפן אולטימטום בשם "עשרים ואחת התביעות" לממשלת סין. הם כללו שליטה יפנית בנחלות גרמניות לשעבר, חוזי חכירה ל-99 שנים בדרום מנצ'וריה, אינטרס במפעלי פלדה והנחות בנוגע למסילות רכבת. לאחר שסין דחתה את ההצעה הראשונית של יפן, הועברה במאי סדרה מופחתת של "שלוש עשרה דרישות", עם תאריך יעד לתקופה של יומיים. יואן שיקאי, שהתחרה עם מצביאים מקומיים אחרים על מנת להפוך לשליט כל סין, לא היה מסוגל להסתכן במלחמה עם יפן, וקיבל את הדרישות. הטופס הסופי של ההסכם נחתם על ידי שני הצדדים ב-25 במאי 1915.
אירועי 1916

מכיוון שבתחילה סין לא הייתה אומה לוחמנית, ממשלת סין לא הרשתה לאזרחיה להשתתף בלחימה. עם זאת, בשנת 1916 החלה ממשלת צרפת בתוכנית גיוס סינים לשמש בתפקידים לא צבאיים. חוזה עבור סין לאספקת 50,000 עובדים נחתם ב-14 במאי 1916, והמשלחת הראשונה עזבה את טיינג'ין לעבר Dagu ומרסיי ביולי 1916. ממשלת בריטניה חתמה גם על הסכם עם הרשויות הסיניות לאספקת עובדים. הגיוס הושק על ידי ועדת המלחמה בלונדון בשנת 1916, שהקימה את חיל העבודה הסיני. ב-31 באוקטובר 1916 הוקם בסיס גיוס ב-Weihaiwei (אז מושבה בריטית).
חיל העבודה הסיני כלל גברים סינים שהגיעו בעיקר משאנדונג, ובמידה פחותה ממחוזות ליאונינג, ג'ילין, ג'יאנגסו, חוביי, חונאן, אנחווי וגאנסו. רובם נשלחו לאירופה דרך האוקיינוס השקט וקנדה. עשרות אלפי המתנדבים הונעו על ידי עוני האזור וחוסר הוודאות הפוליטית של סין, וגם התפתו בנדיבות השכר שהציעו הבריטים. כל מתנדב קיבל דמי הצטרפות בסך 20 יואן, ולאחר מכן 10 יואן בחודש לתשלום למשפחתו בסין.
העובדים פינו מוקשים, תיקנו כבישים ורכבות, ובנו מחסני תחמושת. חלקם עבדו במפעלי חימוש ובמספנות של חיל הים. בזמנו הם נתפשו ככוח עבודה זול, שאפילו לא הורשו לצאת מהמחנה להתרועע באופן מקומי, ונדחו כסתם קולים.
אירועי 1917

ב-17 בפברואר 1917 הוטבעה ספינת הנוסעים/מטען הצרפתית SS Athos על ידי הצוללת הגרמנית SM U-65. הספינה נשאה 900 עובדים סינים, מתוכם 543 נהרגו. בעקבות כך ניתקה סין את הקשרים הדיפלומטיים עם גרמניה במרץ. הסינים הכריזו מלחמה רשמית על מעצמות המרכז ב-14 באוגוסט, חודש לאחר שיקום מנצ'ו הכושל. נחלות גרמניות ואוסטרו-הונגריות בטיאנג'ין והנקואו נכבשו במהירות על ידי סין.
על ידי כניסתו למלחמה קיווה דואן צ'ירוי, ראש ממשלת סין, לזכות ביוקרה בינלאומית מבנות בריתה החדשות של סין. הוא ביקש לבטל רבים מהפיצויים והוויתורים שסין נאלצה לחתום עליהם בעבר. המטרה העיקרית הייתה להרוויח שסין תשב ליד שולחן המיקוח לאחר המלחמה, להחזיר את השליטה על חצי האי שאנדונג ולהקטין את תחום ההשפעה של יפן.
לאחר הכרזת המלחמה הסינית, משרד העבודה בממשלת סין החל בארגון רשמי של גיוס אזרחים סינים כעובדים. הממשלה שקלה לשלוח יחידת לחימה סמלית לחזית המערבית, אך מעולם לא עשתה זאת.
אירועי 1918

תקרית ה-Monocacy USS אירעה בינואר 1918. היא כללה התקפה על הספינת תותחים Monocacy האמריקאית על ידי חיילים סינים לאורך נהר היאנגצה. התקרית גרמה למוות של אמריקאי אחד. ממשלת סין התנצלה לאחר שפרצו הפגנות בשנחאי, ושילמה לארצות הברית פיצויים בסך 25 אלף דולר. זה היה אחת מהתקריות המרובות באותה עת שכללו ירי סיני חמוש על כלי רכב זרים.
אף שאף חייל סיני לא לחם בחזיתות מלחמת העולם הראשונה, 2,300 חיילים סינים נשלחו לוולדיווסטוק באוגוסט 1918 כדי להגן על האינטרסים הסינים במהלך ההתערבות הסיבירית. הצבא הסיני נלחם נגד הבולשביקים והקוזאקים. סכסוך זה נחשב לחלק ממלחמת האזרחים הרוסית.
לאחר שביתת הנשק של 11 בנובמבר 1918 נשלחו בחזרה רוב העובדים הסינים ששירתו בחו"ל.