stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מארט רישאר
ביוגרפיה > ריגול

בעלה מת במלחמת העולם הראשונה ב-1916. היא הפכה למרגלת תחת קפטן ז'ורז' לאדו, הודות לקשריה עם המאהב שלה, אנרכיסט רוסי צעיר. כחלק מתפקידיה, היא הפכה לפילגשו של פון קרוהן, הנספח הימי של הצי הגרמני במדריד. בשובם לצרפת, היא גילתה שקפטן לאדו היה סוכן כפול, והוא נעצר.
היא נישאה לתומס קרומפטון בשנת 1926. הוא היה המנהל הכספי של קרן רוקפלר, ופטרון השיקום של הטריאנון הקטן. כאשר הוא מת באופן בלתי צפוי בשנת 1928 בז'נבה, היא עברה לבוג'יבל.
לאחר ששוחרר מהכלא, והוחזר לתפקיד המפקד, פרסם קפטן לאדו את הזכרונות הבדיוניים שלו ב-1930. הפרק על מרתה ריצ'רד, מרגלת בשירות צרפת, היה בעיקר המצאה. היא תבעה מחצית מהתמלוגים העצומים, והחלה לכתוב את זיכרונותיה. תחת השם הבדוי "ריצ'רד", היא פרסמה את רב המכר, "חיי כמרגל בשירות הצרפתי" (שעובד לסרט ב-1937), והפכה מיד לגיבורת צרפת. תחת לחץ תקשורתי, אהובה אדואר הריוט, ראש ממשלת צרפת דאז, העניק לאלמנה גברת קרומפטון את לגיון הכבוד לענייני חוץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה, אומץ לבה זכה להערצה בצרפת, והיא הייתה שנואה בגרמניה. היא התקרבה לחברים מסוימים של הגסטפו, כולל פרנסואה ספיריטו.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

ב-1945, כ"גיבורת שתי המלחמות", היא נבחרה למועצת העירייה של הרובע הרביעי מטעם התנועה הרפובליקנית העממית. כשהיא הואשמה בתביעה של 300,000 פרנק עבור שחרורו של בוגד גרמני מורשע, המוניטין שלה הציל אותה. כמו כן, הסתירות הרבות בעדותה עוררו ספקנות בקרב אנשים מסוימים.
כאשר מפלגתה רצתה להוציא את הזנות מחוץ לחוק, היא ניסתה לשכנע את מועצת העירייה, אך הם סירבו. ואז, ב-13 בדצמבר 1945, היא הציגה את תוכניתה לסגירת בתי בושת ברובע הרביעי. ההצעה התקבלה, והם נסגרו תוך שלושה חודשים. מעודדת, היא החלה במסע למיגור הזנות בכל צרפת.
ב-9 באפריל 1946 הציג מרסל רוקלור, שר המדינה, את דו"ח הוועדה על האוכלוסייה ובריאות הציבור, והגיע למסקנה שסגירת בתי הבושת היא הכרח. פייר דומינג'ון הציע הצעת חוק למטרה זו. הצעת החוק, הידועה כיום בשם La loi Marthe" Richard", התקבלה בקולות מפלגתה ובשיתוף המפלגה הנוצרית-דמוקרטית והקומוניסטים.
ב-13 באפריל 1946 כ-1,400 בתי בושת נסגרו, בהם 180 בפריז. בתי בושת רבים הוסבו לבתי מלון, שהזונות המשיכו להשתמש בהם. זנות עדיין הייתה חוקית, אם כי מעשים רבים סביבה נעשו בלתי חוקיים.
ביוגרפיה > מחלוקת על שאלת הלאום

מחלוקת סביב הלאום שלה עלתה ב-1948. היא הייתה בריטית מנישואיה לתומס קרומפטון (החזרתה נדחתה ב-1937). לפיכך, בחירתה הייתה בלתי חוקית, וכך גם ההצבעות שבהן השתתפה.
בינתיים, עורך המגזין "לה קראפואיו", ז'אן גלטייר- בואסייר, גינה את שירותיה לאומה, והאשים אותה במעורבות בפשע מאורגן, בהברחת תכשיטים ובטיוח על פשעים. המפקח על הבטיחות הלאומית, ז'אק דלרו, בירר את ההאשמות, ומצא אותן כשקריות ב-1954. היא נקראה "La Veuve qui clôt" (משחק מילים על Veuve Clicquot) על ידי אנטואן בלונדין.
הערות שוליים

↑  An adaptation of her first husband, Henri Richer
1 2  "Sex, lies, and spies: The mystery of Marthe Richard". www.connexionfrance.com (באנגלית). נבדק ב-4 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Blume, Mary (3 באוגוסט 2006). "A postwar heroine who fooled France". The New York Times. נבדק ב-4 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "13 avril 1946 - Marthe Richard ferme les " maisons closes " - Herodote.net". www.herodote.net (בצרפתית). נבדק ב-4 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Textes - Marthe Richard - Biographie". www.blamont.info. נבדק ב-4 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Excelsior (בצרפתית), 1915-09-27, נבדק ב-2022-10-15
↑  Kirgo, Patricia (2017). Infinite Reich: a détournement (באנגלית). sirin. ISBN 9788826065373.
↑  "Marthe Richard". France-TV (בצרפתית). 4 ביוני 2018. נבדק ב-4 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Marthe Richard, sujet de thèse pour son arrière petit-neveu auscitain" (28 February 2016). ladepeche.fr (בצרפתית). נבדק ב-4 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  On December 19, 1945, in Le Canard enchaîné, Pierre Bénard wrote, "Il n'y a pas d'électricité. Il n'y a pas de charbon. Il n'y a pas de vin. Il n'y a pas de pommes de terre et les sinistrés attendent toujours un toit... Fuyant ces déprimants débats, les conseillers municipaux parisiens ont consacré deux longues séances à discuter de la suppression des maisons closes. Mme Marthe Richard, l'espionne bien connue a ouvert le débat!" (English: "There is no electricity. There is no coal. There is no wine. There are no potatoes, and the disaster victims are without shelter... Fleeing these depressing times, the Parisian municipal councillors devoted two long meetings to the removal of brothels. Mme Marthe Richard, the famous spy, began the debate!"
↑  "Extrait de publications diverses: Marthe Richard". AASSDN. נבדק ב-4 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "MARTHE RICHARD". Le fil des jours. נבדק ב-4 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Peyret, Emmanuèle (15 ביולי 2016). "Marthe, "la veuve qui clôt"". Libération.fr (בצרפתית). נבדק ב-4 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810685024005606  BnF: cb11921863m (data)  GND: 132651238  ISNI: 0000 0001 2101 8697  LCCN: no2006072528  NDL: 00454112  NTA: 170215121  SNAC: w60t62vd  SUDOC: 067719872  VIAF: 64011046   WorldCat (עם VIAF): 64011046
מגפת הסדקים בשמשות של סיאטל

שמשת רכב
מגפת הסדקים בשמשות של סיאטל הייתה אירוע היסטורי המהווה עבור הפסיכולוגים החברתיים דוגמה קלאסית למחשבות שווא קולקטיביות.
התופעה אירעה, בו זמנית, במספר פרוורים של העיר סיאטל במדינת וושינגטון שבארצות הברית, בחודשים מרץ ואפריל של שנת 1954. יותר ויותר תושבים גילו לפתע סדקים, חורים או צלקות קטנות בשמשה הקדמית של רכביהם. נזקים קלים אלה מופיעים בשמשות של כלי רכב כל הזמן וכמעט שאיש אינו שם אליהם לב. ריבוי הדיווחים על נזקים כאלה העיר לראשונה את תשומת לבם של אנשים רבים לקיום הנזקים והם סברו כי הנזקים הם חדשים, רבים ופתאומיים.
הדיווחים הופיעו לראשונה בעיר בלינגהם בחודש מרץ, והמשטרה המקומית ייחסה אותה לנזק מכוון על ידי ירי רובי אוויר. לאחר שהתופעה נצפתה בערים אחרות, החליטו השוטרים שיש לחפש הסבר אחר. תוך שבוע, החדשות על "המגפה" הגיעו לעיר סיאטל. ככל שהעיתונים פרסמו יותר את הסיפור, כך גדל מספר המקרים שדווחו למשטרה. נוסעים עצרו ניידות משטרה כדי לדווח על נזקים ומגרשי חנייה דיווחו על התקפות חמורות בשטחם. עד ה-15 באפריל התקבלו כ-3,000 דיווחים על שמשות שניזוקו.
משהוחלט כי וונדליסטים לא יכולים להיות אחראים לכל כך הרבה מקרים בבת אחת, האנשים החלו לייחס את התופעה לגורמים שונים ומשונים:
היו שחשבו כי מקור הבעיה נמצא במשדר רדיו חדש של חיל הים האמריקני, בעוצמה של מיליון ואט, המייצר גלים שמזעזעים את הזכוכית בשמשות.
היו שייחסו את התופעה לקרינה קוסמית.
היו שייחסו את התופעה לניסויים בנשק אטומי.
היו שטענו שראו יצירת בועות קטנות בזכוכית מול עיניהם, וייחסו אותן לפרעושי חול.
היו שייחסו את התופעה לשינויים בשדה המגנטי של כדור הארץ.
היו שייחסו את התופעה לגורמים על-טבעיים כמו "גרמלינים".
לבסוף, סמל מקס אליסון מהמעבדה לזיהוי פלילי במשטרת סיאטל הכריז, כי כחמישה אחוזים בלבד מן הדיווחים מוצדקים, ומתייחסים לסדקים שנובעים מוונדליזם, וכי יתר הדיווחים נובעים אך ורק מהיסטריה המונית, ומתייחסים לסדקים הנובעים מבלאי טבעי. ב-17 באפריל הדיווחים פסקו כמעט בפתאומיות. מגפת הסדקים בשמשות של סיאטל מהווה דוגמה קלאסית למחשבות שווא קולקטיביות (ולא להיסטריה המונית, כפי שדווח). למרות שנזק דומה קורה לשמשות רכב כל הזמן – לאחר שכלי התקשורת החלו לדבר על הנושא, אנשים רבים החלו להסתכל בעיון רב יותר בשמשות שלהם ופתאום שמו לב לנזק שלא ראו עד אז.
ראו גם

מחשבות שווא
היסטריה המונית
קונסטרוקטיביזם חברתי
לקריאה נוספת

Nahum Z. Medalia and Otto N. Larsen (1958), Diffusion and Belief in a Collective Delusion: The Seattle Windshield Pitting Epidemic, American Sociological Review, Vol. 23, No. 2, pp. 180-186
מאוריקיוס, קיסר האימפריה הביזנטית

מטבע ביזנטי נושא את דיוקן מאוריקיוס
האימפריה הביזנטית בימי מאוריקיוס
פלביוס מאוריקיוס טיבריוס אוגוסטוס (ביוונית: Φλάβιος Μαυρίκιος Τιβέριος Αύγουστος) היה קיסר של האימפריה הביזנטית. נולד בשנת 539, הוכתר בשנת 582 והוצא להורג ב-27 בנובמבר 602. תקופת שלטונו הייתה סוערת והתאפיינה בלחימה בלתי פוסקת בכל החזיתות שעל גבולות האימפריה וחוסר שקט מבית.
קורות חיים

מאוריקיוס נולד בקפדוקיה בשנת 539, מעט ידוע על מוצאו ואגדות מאוחרות מייחסות לו מוצא ארמני ואילן יוחסין עד לימי האימפריה הרומית. מאוריקיוס הגיע לקונסטנטינופול כנוטריון ושימש כמזכיר עבור גדוד המשמר המלכותי הביזנטי האקסקוביטורס (אנ') (בלטינית: Excubitores, ביוונית: ἐξκουβίτορες) כאשר הוכתר מפקד המשמר כטיבריוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית תפס מאוריקיוס את התפקיד.
קורות חיים > המלחמה בפרס ועליה לשלטון

בשנת 577 וללא ניסיון כמפקד צבאי מונה מאוריקיוס כמגיסטר מיליטום למזרח (Magister Militum per Orientem), כלומר המפקד הצבאי העליון של הצבא הביזנטי במזרח, וזכה לקבל את התואר פטריקיוס - תואר כבוד עבור אנשים שהפגינו שירות נאמן לאימפריה. מספרם של הפטריקים בממלכה הוגבל, בדרך כלל שימש התואר את האדם שהחזיק בכוח מאחרי הקלעים באימפריה. בשנת 581 הצליח מאוריקיוס לנצח את הפרסים ושנה לאחר מכן הוא התחתן עם בתו של הקיסר קונסטנטינה. מצבה של האימפריה הידרדר והקיסר טיבריוס הביא אותה לסף פשיטת רגל במדיניות פזרנית וחסרת ריסון, הוא נפטר - ככל הנראה הורעל - ביום 13 באוגוסט 582 וחתנו מאוריקיוס קיבל מידיו את השלטון. על פי ההיסטוריונים הביזנטיים מילותיו האחרונות של טיבריוס למאוריקיוס היו: "עשה את שלטונך תפארת לזיכרוני". מאוריקיוס קיבל את השלטון על אימפריה מוכה ובמצב של פשיטת רגל. האימפריה שילמה מס כבד לאווארים לשמור על שקט בגבולות בעוד הסלאבים עורכים פשיטות שוד בבלקנים. פעולתו הראשונה נועדה להקל את הלחץ על הגבול המזרחי ובשנת 586 הוא הביס את צבא האימפריה הסאסאנית בקרב שנערך בסמוך לעיר דארה.
האימפריה הסאסאנית עמדה על סף מלחמת אזרחים, והמלך הורמיזד הרביעי (אנ') הודח מכסאו. בנו - ח'וסרו השני הפסיד במאבק על השלטון ומצא מקלט מדיני בביזנטיון. מאורסיוס הפקיד בידיו צבא של 35,000 חילים ואיתם חזר כוסרו לפרס הביס את מתחרהו והצליח לעלות לכס המלכות הסאסאני. כוסרו, שככל הנראה אומץ טקסית על ידי מאוריקיוס, נשא לאישה את מרים בתו הבכורה של הקיסר הביזנטי ובתמורה העביר לריבונות ביזנטית את ארמניה ובירתה העתיקה דוין (אנ'), חלקים ממסופוטמיה, ימת ואן, איבריה הקווקזית ובירתה טביליסי. בכך השיג מאוריקיוס סטטוס קוו עם האימפריה הסאסאנית, הרחיב את השטח שבשליטת האימפריה הביזנטית וחסך כסף רב לאוצר האימפריה בייצוב הגבול המזרחי.
קורות חיים > המלחמה בבלקן

עם סיום מצב הלחימה במזרח הפנה מאוריקיוס את משאביו לאזור הבלקנים. באזור זה נאחזו שבטים סלביים לאחר שבמשך תקופה ארוכה שדדו ותקפו מרכזים ומבצרים ביזנטיים, והגיעו על לפלופונסוס שביוון. האווארים כבשו את הנמל סירמיום (בימינו העיר סרמסקה מיטרוביצה בשטח סרביה). וממנו ערכו פשיטות הרס וביזה על נמלי הדנובה ובשנת 586 צרו על סלוניקי. בשנת 591 יצא הצבא הביזנטי בראשות מאוריקיוס למתקפת נגד ושנה לאחר מכן נכבשה העיר המבוצרת סינגידונום (בלגרד של ימינו) מידי האווארים ובשנת 593 הביס הצבא הביזנטי קואליציה אווארית-סלבית בוולאכיה, ניצחון זה וסדרת קרבות שבאו בעקבותיו הוביל לחתימת הסכם בין שני הצדדים בשנת 598. מאוריקיוס לא הרפה מהלחץ על האווארים ובשעת הכושר הראשונה התעלם מההסכם וערך מסעות מלחמה נוספים שהעבירו את הדנובה לשליטה ביזנטית מוחלטת.
קורות חיים > סוף שלטונו

נסיונותיו של מאוריקיוס לייצב את האימפריה עלו על שרטון לקראת סוף שלטונו, מצבו הכספי הדחוק הביא אותו לקצץ במשכורות החיילים שכירי החרב שהרכיבו את רובו של הצבא הביזנטי, ועל פי חלק מהמקורות לסרב לשלם כופר עבור 12,000 שבויים ביזנטיים וכתוצאה מכך הם הוצאו להורג על ידי האווארים. לפי המסורת, באותה תקופה תיאודורוס מסיקיון צין את הסוף הקרוב של הקיסר. הניצוץ הוצת בשנת 602 כאשר הצבא הביזנטי בדנובה לא זכה לחזור למחנה החורף שבסמוך לבירה ונשאר בחזית - בניגוד למנהג. החיילים הממורמרים העלו קצין בשם פוקאס על מגן והכריזו כי הוא מנהיגם.
המהומות התפשטו לקונסטנטינופול ומאוריקיוס ברח מהעיר עם אשתו ומשפחתו לניקומדיה (בימינו העיר הטורקית איזמיט). פוקאס נכנס כמנצח לעיר הבירה והוכתר כקיסר. מאוריקיוס נלכד, נאסר והוצא להורג עם בניו. אשתו ושלוש מבנותיו שרדו והועברו למנזר.
ח'וסרו השני ניצל את רצח בן בריתו על מנת לשחרר עצמו מכבלי הסכם השלום עם ביזנטיון, אסף צבא ויצא לסדרת קרבות מול האימפריה הביזנטית, מערכה שתביא לידיו את כל אזור הלבנט ותביא אותו לשערי קונסטנטינופול.
מורשתו

חוקרים מודרניים של ההיסטוריה הביזנטית רואים במאוריקיוס שליט ומפקד צבאי מוכשר. הוא מתואר כבעל יוזמה, מעוף ואומץ. רפורמות מנהלתיות שיזם שינו את פני האימפריה לחיוב והיו נהוגות זמן רב לאחר מותו. הוא ידוע כפטרון של אומנויות ומחקר מדעי ועל שמו קרוי ספר תאוריה צבאית, הסטרטגיקון, שנכתב ככל הנראה במטרה ליצור אחידות מבנית ורעיונית לתורת הלחימה של האימפריה הביזנטית בימי הביניים וכקודקס חוקים לרפורמה הצבאית. הסטרטגיקון נחשב לאחד הטקסטים הצבאיים החשובים של ימי הביניים ובסיס לספרי תאוריה צבאית ביזנטיים מאוחרים יותר.
חולשתו הגדולה היה עיוורונו לעם וחוסר יכולתו לשפוט את העוינות הציבורית להחלטותיו. החלטות אלו שיהירות בבסיסן הביאו בסיכומו של דבר לנפילתו.
כישלונו ומותו סימנו נקודת מפנה בהיסטוריה של האימפריה הביזנטית והעולם, העימות המתחדש בין הביזנטים לסאסאנים הביא לתשישות של שני היריבים ולהצלחה המסחררת של הכוח העולה החדש - האימפריה המוסלמית שבמחצית השנייה של המאה השביעית תשמיד ותמחוק את האימפריה הסאסאנית ותכווץ את שטחי האימפריה הביזנטית. הסלבים יחזרו לבלקן, יתיישבו בו דרך קבע ואיטליה תשתחרר מאחיזת הביזנטים.
לקריאה נוספת

Whitby, Michael. The Emperor Maurice and his Historian – Theophylact Simocatta on Persian and Balkan Warfare. Oxford University Press. 1988. ISBN 0198229453
הערות שוליים

↑  Kazhdan, Alexander, ed. (1991), Oxford Dictionary of Byzantium, Oxford University Press, ISBN 978-0-19-504652-6. ISBN 0195046528. עמוד 1318
↑  Norwich, John Julius. A Short History of Byzantium. Vintage, 1998. ISBN 014192859X. עמוד 87
↑  Martindale, John R.; Jones, A.H.M.; Morris, John (1992), The Prosopography of the Later Roman Empire - Volume III, AD 527–641, Cambridge University Press. עמודים 856-857
↑  Norwich, עמוד 88
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265288905171  PLWABN: 9810664497505606  BIBSYS: 8042599  BNE: XX1154743  BnF: cb129792396 (data)  GND: 118579258  ICCU: SBLV127806  ISNI: 0000 0001 0813 9937  LCCN: n82211141  NLG: 63136  NSK: 000350107  NTA: 074035622  RERO: 02-A027377304  SELIBR: 195404  SNAC: w6jb3xz3  SUDOC: 028219333  TePapa: 69997  VcBA: 495/3019  VIAF: 24734390   WorldCat (עם VIAF): 24734390
מוטי בניאן

| --- | --- |

 לידה:  1959 איראן 
 פטירה:  14 ביולי 2017 (בגיל 58 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן  אוניברסיטת תל אביב  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 
מוטי בניאן (1959 – 14 ביולי 2017) היה עורך דין ואדריכל ישראלי. חיבר ספרים בדיני מקרקעין, הרצה באקדמיה ובהשתלמויות שופטים ועורכי דין בתחום המקרקעין. שימש כאב בית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין, יו"ר פורום מקרקעין וקניין של לשכת עורכי הדין. שימש כבורר ומגשר ומומחה מטעם בתי משפט. השתתף תכופות בכלי תקשורת אלקטרוניים וכן באופן קבוע כמומחה בתוכניות רדיו של קול ישראל בשידור חי למתן תשובות לשאלות מאזינים בתחומי מקרקעין ותכנון ובניה ומיסוי מקרקעין ובעל טור שבועי קבוע בעיתון גלובס. עסק בליטיגציה נדל"נית ועסקאות ומגוון הנושאים הקשורים למקרקעין.
ביוגרפיה

בניאן נולד באיראן ועלה מאיראן בעקבות המהפכה בשנת 1979. בשנת 1984 סיים את חוק לימודיו בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון שבחיפה. לאחר שירות צבאי בחיל החינוך כמפקד יחידת הסברה בין השנים 1984–1987 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1989 והוסמך כעורך דין בלשכת עורכי הדין בישראל ב-1994. בשנת 2004 קבל תואר שני במשפט מסחרי מאוניברסיטת בר-אילן. בניאן התמחה במשרד עורך דין אברהם סוכובלוסקי, שהיה מגדולי עורכי הדין המומחים למקרקעין. הוא החל את דרכו במשרד זה מאז היותו סטודנט בשנה הראשונה ללימודיו, המשיך במשרד זה כמתמחה וכעורך דין עד שבשנת 1995 פתח משרד והחל את פעילותו כעורך דין עצמאי. הוביל מספר הלכות חשובות בדיני מקרקעין שהגיעו עד לבית המשפט העליון.[דרוש מקור] נפטר ב-14 ביולי 2017 אחרי התמודדות עם מחלה קשה.
פעילות מקצועית וציבורית

במהלך הקריירה המקצועית נחשף בניאן לציבור השופטים והמשפטנים וכן לציבוריות הישראלית והשתתף בקביעות כמרצה בתחום המקרקעין בהשתלמויות של שופטים עורכי דין והקהל הרחב. לימד במסגרות שונות כגון קורסים להכשרת מתמחים למבחני לשכת עורכי הדין וקורסים אקדמיים שונים. בשנת 1996 העביר סדרה של שלוש עשרה הרצאות במסגרת האוניברסיטה המשודרת בגלי צה"ל. הרצאות אלו נערכו כספרון המסביר את יסודות דיני המקרקעין לקהל הרחב.
החל משנת 2000, יחד עם עוד מספר עורכי דין, השתתף במדור שבועי קבוע במוסף הנדל"ן של עיתון גלובס, בו הביא פסקי דין חשובים לידיעת הציבור הרחב, תוך התייחסות לתוכן פסק הדין והשלכותיו. בשנת 2004 יצא ספרו של בניאן בשם "דיני מקרקעין עקרונות והלכות", המשמש את ציבור השופטים והמשפטנים ככלי מעשי במגוון נושאים הקשורים במקרקעים כגון: דיני מקרקעין בתקופה העות'מאנית, רישומי קרקעות, התיישנות במקרקעין, עסקאות נוגדות ותקנת שוק במקרקעין, שיתוף ופירוק שיתוף במקרקעין, הקשר בין דיני מקרקעין ודיני תכנון ובניה ועוד.
במשך שנים היה חבר פורום המקרקעין והקניין בלשכת עורכי הדין והשפיע על רבות מההצעות לשינויים בתחומי המקרקעין. פורום זה המשמש רפרנט של לשכת עורכי הדין מול הכנסת בתחומי מקרקעין, מטפל ומכין את העמדה של הלשכה לכל הצעת חוק בתחום המקרקעין לאחר שזו עברה את הקריאה הראשונה בכנסת.
בשנת 2005 ניסח בניאן עבור לשכת עורכי הדין את עמדתה ביחס להצעת "הקודקס האזרחי" שהוכן על ידי משרד המשפטים. פרק הנכסים שבקודקס חופף ואמור להחליף את (בין היתר) דיני מקרקעין ודיני מיטלטלין, תוך השוואה בין הדין הקיים והצרכים שנוצרו במהלך השנים והדורשים שינויי חקיקה הכין את עמדת הלשכה בנוגע לפרק האמור. כמו כן ניסח הערות שאמורות לתת מענה לשינויים במציאות בכל הקשור לנדל"ן כגון ניצול זכויות בניה ופירוק שיתוף במקרקעין ועוד היבטים שמחוקק חוק המקרקעין בשנת 1970 לא היה יכול לצפות.
בשנת 2011 בניאן מונה כיו"ר משותף של פורום המקרקעין וקניין ושימש כנציג לשכת עורכי הדין בדיונים בוועדות הכנסת על הצעות חוק בתחום זה.
בשנת 2015 יצא ספרו של בניאן "דיני מקרקעין, תכנון ובניה לאור מקורות הדין העברי". הספר, שהוא ראשון מסוגו סוקר את יסודות דיני המקרקעין ותכנון ובניה כפי שהשתקפו במקורות הדין העברי החל מהתורה, נביאים וכתובים, דרך המשנה והתלמוד ועד הרמב"ם ושולחן ערוך. הספר סוקר את מרבית התחומים המעשיים של דיני המקרקעין ותכנון ובניה שאדם מן השורה נתקל בהם וזאת תוך התייחסות למקורות הדין הנהוג במזרח הקדום. הספר מציג את החשיבה של התנ"ך בענייני מקרקעין ככלי לריסון פערים חברתיים תוך המעטת כוחו של השליט. האפילוג בספר זה מציג תיזה שלפיה המורשת המשפטית של עם ישראל מהווה תעודת זהות של העם. מורשת זו מבעבעת מהמציאות והאגדה כאחד, ללא קשר אם המאורעות בתנ"ך אמתיים הם או לאו. לדעת בניאן, המומחים בביקורת המקרא החמיצו היבט חשוב במסורת ישראל והוא המורשת המשפטית תוך התעלמות מהפרדיגמה המשפטית. הם הסתפקו בהיבטים כגון היסטוריה, ארכאולוגיה וספרות, בשעה שהתייחסות להיבט המשפטי של התנ"ך ומורשת ישראל יכולה לתת זווית ראייה שונה ומרעננת לעולם התנ"ך.
בניאן שימש כמרצה בדיני קניין בקריה האקדמית אונו.
ספריו

פרקי יסוד בדיני מקרקעין, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998.
דיני מקרקעין, עקרונות והלכות, המכון למחקרי משפט וכלכלה, 2004.
דיני מקרקעין, תכנון ובניה לאור מקורות הדין העברי, בורסי, 2015.
מופע הפלאים של דוקטור פרנסוס

| --- | --- |

 בימוי:  טרי גיליאם
 הופק בידי:  סמואל חדידה אמי גיליאם ויליאם וינס טרי גיליאם
 תסריט:  טרי גיליאם צ'ארלס מקוואן
 עריכה:  מיק אודסלי 
 שחקנים ראשיים:  הית' לדג'ר כריסטופר פלאמר אנדרו גארפילד טום וייטס לילי קול
 מוזיקה:  ג'ף דנה מישל דנה
 צילום:  ניקולה פקוריני
 מדינה:  צרפת, הממלכה המאוחדת, קנדה 
 חברת הפקה:  Grosvenor Park Productions, Canal+, UK Film Council, National Centre of Cinematography and Animated Pictures, Telefilm Canada, Davis Films 
 חברה מפיצה:  Budapest Film, נטפליקס, Moviemax, Ivi.ru 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  22 במאי 2009
 משך הקרנה:  123 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט הרפתקאות, סרט בלשי 
 תקציב:  $30,000,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   imaginariumofdoctorparnassus
 דף הסרט ב־IMDb
 
מופע הפלאים של דוקטור פַּרְנַסוּס (באנגלית: The Imaginarium of Doctor Parnassus) הוא סרט פנטזיה משנת 2009 בבימויו של טרי גיליאם. הסרט עוקב אחר צוות תיאטרון נודד אשר מנהלו עשה עסקה עם השטן, אשר לוקח אנשים דרך מראה מכושפת למקום שחושף את עולם הדמיון שלהם, ומציב בפניהם בחירה בין הארה והגשמה עצמית לבין חיי בורות.
הית' לדג'ר, כריסטופר פלאמר, אנדרו גארפילד, טום וייטס ולילי קול כיכבו בסרט זה, אך בתחילת הצילומים נפטר הית' לדג'ר, דבר שגרם לעיכוב בצילומים. את הדמות שהית' גילם השלימו ג'וני דפ, ג'וד לאו וקולין פארל.
הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר.
עלילה

התיאטרון העתיק של דוקטור פרנסוס, בכיכובם של אנטון המהולל, איש הסוד פרסי ובתו של פרנסוס ולנטינה, מופיע ברחבי לונדון ועובר כל ערב למקום אחר. בתחילת הסרט, מחוץ לפאב לונדוני אפל, ניגש השטן, העונה לשם "מר ניק", לדוקטור פרנסוס ומזכיר לו שבעוד שלושה ימים נשמתה של בתו, שתהיה בת 16, תהיה שייכת לו.
פרנסוס, שלא יודע איך להתמודד עם הבאות, שותה לשוכרה ומנסה לגולל את סיפור חייו הארוך בפני בתו. לאט לאט מתברר שהוא חי כבר למעלה מאלף שנים ועבר רבות בחייו, החל בימיו כנזיר מתבודד המספר סיפורים במנזר מיוחד וכלה בימי עוני ורעב בחוסר כל. ד"ר פרנסוס הזקן פגש באמה הצעירה של ולנטינה והתאהב בה עמוקות. מכיוון שידע שהיא לא תשוש לחיות לצד אדם זקן, השיב לו השטן את נעוריו בתמורה לבתו. אמה של ולנטינה נפטרה בלידתה. השטן יודע כי פרנסוס חלש אופי ומצליח להגדיל את ההימור בכל פעם על ידי התערבות חדשה.
יום אחד פוגשים חברי המופע הקטן באדם תלוי מגשר ומצילים אותו. האדם טוען כי לקה באמנזיה. פרנסוס פותח בקלפי טארוט ושולף את קלף "האדם התלוי" - דבר הגורם לו להאמין כי האדם אותו הצילו נשלח לעזור לו.
שחקנים

טוני, דמות זרה ומסתורית שהצטרפה לקבוצה, גולמה כאמור על ידי 4 שחקנים עקב מותו של לדג'ר. ההסבר לשינוי חזותה של הדמות הוא שיקופים שונים, בהתאם לעולמם הפנימי של הלקוחות השונים שנכנסו למופע. השחקנים הם:
ג'וני דפ
ג'וד לאו
קולין פארל
ד"ר פרנסוס - כריסטופר פלאמר
ולנטינה - לילי קול
אנטון - אנדרו גארפילד
פרסי - ורן טרויר
"מר ניק", השטן - טום וייטס
הנשיא - פיטר סטורמר
הפקה

הסרט קיבל מראש תקציב של 25 מיליון דולר, אך לבסוף הסכום עלה ל-30 מיליון. הצילומים התרחשו במקומות רבים, בלונדון אפשר לראות בסרט את גשר בלקפריירס, שוק לדנהול ואת קתדרלת סנט פול, וחלק מהצילומים היו בוונקובר שבקנדה.
פסקול

רשימת שירים.
Once upon a Time
The Imaginarium
The Tack
Tony's Tale of Woe
The Monastery
Book & Story
Sympathy for the Hanged Man
The First to Five Souls
Escape from the Pub
The River
Suicide Attempt
Tango amongst the Lilies
Victory in the Lilies
Four through The Mirror
The Ladder World
We Love Violence
Top of the Wagon
We Are the Children of the World
Tony's World Collapses
The Devil's Dance
Tony's Salvation
Parnassus Alone
הערות שוליים

↑   Heath Ledger's final film 'struggling to secure release', The Telegraph, 2 March 2009
↑  The Imaginarium of Doctor Parnassus [SOUNDTRACK]: Mychael Danna and Jeff Danna Amazon.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811492608005606  BNE: XX4991825  GND: 1033729833  LCCN: no2010016811  VIAF: 229353188   WorldCat (עם VIAF): 229353188 
השחקים טום וייטס ולילי קול בבכורה בפסטיבל בטורונטו, 2009
מארטון קלטי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 באפריל 1905 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  20 ביוני 1973 (בגיל 68) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט (1924) 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1951)  אמן מצטיין של הונגריה (1952)  פרס קושוט (1954)  פרס קושוט (1953)  אמן דגול של הונגריה (1965) 
 
מארטון קלטי (בהונגרית: Keleti Márton; בודפשט, 26 באפריל 1905 – בודפשט, 20 ביוני 1973) היה במאי קולנוע יהודי-הונגרי זוכה שלוש פעמים בפרס קושוט, והן בפרס האמן המצטיין ובפרס האמן הדגול.
ביוגרפיה

מארטון קלטי נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של אדולף קלטי (1874–1957) מורה בבודפשט ושל ברטה גולדפינגר (1867–1955).  בתחילת דרכו עבד כבמאי תיאטרון, נמשך בעיקר לז'אנר המוזיקלי. הוא התחיל לצלם בשנות ה-30 של המאה ה-20. סרטו הראשון בבימוי עצמי היה "הכלה מטורוצקו", ואחריו כמה קומדיות פופולריות. בשל מוצאו היהודי, הוא לא היה יכול להופיע בתקופת מלחמת העולם השנייה, אך בסיום המלחמה הוא יצר את אחד הסרטים ההונגריים הראשונים ששמו היה "המורָה". הלאמת הפקת סרטי הקולנוע פתחה עבורו הזדמנויות גדולות וממועד זה הוא ביים לסירוגין קומדיות מצליחות ביותר (כמו מאגנאש מישקה) ועבד גם על נושאים רציניים יותר (כמו "המצור על ביסטריצה", "נישואים יוצאי דופן"). סרטו, אולי הידוע ביותר, "הרב-טוראי ואחרים", נוצר בשנת 1965 ונכלל בין שנים עשר הסרטים הטובים ביותר שיוצרו בהונגריה אחרי שנת 1945 (המכונים, "השנים-עשר של בודפשט"). הקומדיה שלו "סיפור טיפשותי" זכתה להצלחה גדולה, כולל שבחים בינלאומיים. יצירתו המשמעותית היא "חלומות אהבה" על חייו של המלחין פרנץ ליסט בשנת 1970. משנות ה-60 עבד גם בטלוויזיה ההונגרית וביים כמה סרטים עלילתיים. משנת 1950 קלטי היה ראש המחלקה לקולנוע באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.