stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסנדר קיימברידג', רוזן אתלון הראשון
לאחר המלחמה

לאחר סיום המלחמה קודם אתלון לדרגת כבוד של קולונל ביוני 1919, ובנובמבר הוא פרש מהשירות הצבאי עם דרגת כבוד של בריגדיר גנרל. הוא החל למלא תפקידים במגזר האזרחי והמשיך בתפקידו כיושב ראש בית החולים מידלסקס. בשל ניסיונו שם הוא התמנה ב-1921 להיות יושב ראש ועדה לחקירת צורכי הרופאים, שנודעה בשם "ועדת אתלון" ותוצאות עבודתה כללו את הקמתם של בתי הספר שלאחר התואר להכשרה ולמחקר רפואיים, כמו בית הספר הרפואי המלכותי בבית החולים המרסמית' ובית הספר להיגיינה ולרפואה טרופית של לונדון. במרץ 1922 קודם אתלון לדרגת קולונל בצבא המילואים והוא המשיך להחזיק בדרגת הכבוד שלו כבריגדיר גנרל, וב-1937 הוא מונה להיות יושב ראש הוועדה שחקרה את ההסדרים ל"גיוס, הכשרה ורישום ואת תנאי השירות" של האחיות.
בעת שהותם בלונדון התגוררו בני הזוג אתלון בדירה ששימשה קודם לכן את אמה המנוחה של אליס, הלנה, נסיכת ולדק ופירמונט, בארמון קנזינגטון וב-1923 הם רכשו את המעון הכפרי ברנטרידג' פארק שבמערב סאסקס.
המושל הכללי של דרום אפריקה

בדצמבר אותה שנה הוענקה לאתלון על ידי המלך דרגת כבוד של מייג'ור גנרל והוא מונה למושל הכללי של דרום אפריקה. בתפקיד זה הוא החליף את בן דודה של אשתו, ארתור, נסיך קונוט. הוא הגיע לפרטוריה בינואר 1924 ומיד החל למלא את תפקידיו כמושל הכללי. הוא חנך את בניין הפרלמנט של דרום אפריקה, שבנייתו הסתיימה אז, שבועות ספורים לפני שראש ממשלת דרום אפריקה, יאן סמאטס, יעץ לו באופן פתאומי לפזר את הפרלמנט.
בבחירות שנערכו ביוני אותה שנה (ושבעטיים נאלץ אתלון לבטל את הביקור המתוכנן של אדוארד, נסיך ויילס) זכתה המפלגה הלאומית ברוב המושבים בפרלמנט ומשמעות הדבר היה שאתלון מינה את מנהיג המפלגה, ג'יימס ברי מוניק הרצוג כראש הממשלה החדש. באותה עת תפסה הלאומנות האפריקאנרית תאוצה בדומיניון והרצוג היה רפובליקניסט שקידם את פרישתה של דרום אפריקה מהאימפריה הבריטית. ככזה, הוא הציע שהמדינה תאמץ דגל במקום דגל הממלכה המאוחדת. אתלון עצמו גילה רגשות של אהדה וטקט ופתר את הסוגיה על ידי הצעת דגל שיהיה ייחודי עבור דרום אפריקה, אך עדיין יכלול את דגל הממלכה המאוחדת, וזאת על אף ההתנגדות מחוגים רחבים בציבור האפריקאנרי. הוא גם רכש את אהדתם של הדרום אפריקאים מכל הגזעים במהלך סיוריו התכופים ברחבי הארץ וביצע את תפקידיו הטקסיים, כולל פתיחת פרק החלוצים ביוהנסבורג.
עבור שירותו למען הכתר בדרום אפריקה הוענק לאתלון על ידי המלך ב-17 באפריל 1928 התואר אביר עמית של מסדר הבירית. ב-4 באוגוסט 1931, לאחר שובו לבריטניה, הוא מונה למושל טירת וינדזור. בשנה שלאחר מכן הוא גם נבחר להיות נשיא אוניברסיטת לונדון, תפקיד אותו מילא עד 1955.
המושל הכללי של קנדה

בסוף שנות השלושים גברו הקריאות בקנדה, הן בחוגי הממשלה והן בתקשורת, שהמלך ימנה לתפקיד המושל הכללי של קנדה אדם שנולד בקנדה. אף על פי כן, בשל הצורך הדחוף למלא את החלל שנוצר עם מותו הפתאומי של המושל הכללי, ג'ון באקן, ועם כניסתה של קנדה למלחמת העולם השנייה, יעץ ראש ממשלת קנדה, ויליאם ליון מקנזי קינג למלך ג'ורג' השישי, שעדיין לא הגיעה השעה הנכונה לשינוי שכזה במסורת.
תחת זאת, היה זה דודו של ג'ורג' השישי, רוזן אתלון, ששמו הוגש למלך על ידי ראש הממשלה קינג כמועמד לתפקיד וההחלטה על מינויו התקבלה. אתלון, יחד עם רעייתו ויחד עם שלישו האישי אלסטייר וינדזור, דוכס קונוט וסטראת'רן, יצא לקנדה כדי להתחיל את כהונתו כמושל הכללי. הספינה שבה הפליגו עשתה את הדרך בתמרוני זיג-זג להתחמקות מצוללות כאשר חצתה את האוקיינוס האטלנטי עד להגיעה להליפקס, נובה סקוטיה. לאחר מסע ברכבת לאוטווה, התקיים טקס ההשבעה של אתלון באולם הסנאט הקנדי ב-21 ביוני 1940.
מיד עם כניסתו לתפקיד לקח אתלון חלק פעיל בניהול המאמץ המלחמתי. הוא נסע בכל רחבי קנדה ומיקד את רוב תשומת לבו לכוחות הלוחמים, הן אלו שעסקו באימונים והן הפצועים שהיו מאושפזים בבתי החולים. בראותו את תפקיד המושל הכללי כמי שמקשר בין הקנדים לבין מלכם, אתלון נשא נאומים בהם הדגיש את עמידתו של המלך לצדם במאבקם מול אדולף היטלר והמשטר הנאצי.
המלחמה הגיע לסף ביתם של בני הזוג אתלון גם בשל העובדה שרבים מבני המשפחות המלכותיות של אירופה הגיעו לקנדה כמקום של מפלט והתגוררו במעון המושל הכללי, אחוזת רידו או בסמוך לה. בין האורחים המלכותיים שהגיעו אז לקנדה ניתן למנות את נסיך הכתר הנורווגי אולף ורעייתו הנסיכה מרתה; שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג ובן זוגה הנסיך פליצ'ה; פטר השני, מלך יוגוסלביה; גאורגיוס השני, מלך היוונים; קיסרית אוסטריה, זיטה, נסיכת בורבון-פארמה ובנותיה; ווילהלמינה, מלכת הולנד ובתה, הנסיכה יוליאנה. בהמשך הגיע ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, וינסטון צ'רצ'יל לאחוזת רידו שם הוא ניהל את ישיבות קבינט ממשלת בריטניה בשיחות טלפון ממיטתו.
אתלון היה זה שאירח בקוויבק סיטי את ראש ממשלתו, מקנזי קינג, את צ'רצ'יל ואת נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, שהתכנסו למה שנודע כוועידת קוויבק הראשונה שהתקיימה בין ה-17 וה-24 באוגוסט 1943 במעון המושל הכללי בעיר, מצודת קוויבק ולוועידת קוויבק השנייה שהתקיימה בטירת פרונטנאק בין ה-12 וה-16 בספטמבר 1944. בפגישות אלו דנו ארבעת האישים באסטרטגיות שעל בעלות הברית לנקוט כדי להוביל לבסוף לניצחון על גרמניה הנאצית ועל האימפריה היפנית. ב-8 במאי 1945, יום הניצחון באירופה, וב-15 באוגוסט אותה שנה, יום הניצחון על יפן, הוביל אתלון את החגיגות הלאומיות שנערכו בגבעת הפרלמנט באוטווה ובמקומות נוספים. במהלך החגיגות הוא נשא נאומים בהם הוא דיבר על כך שעתידה של קנדה עומד לא רק בסימן המלחמה, אלא גם בסימן תפקידה החשוב בתהליכי השיקום והפיוס.
במהלך תקופת כהונתו כמושל הכללי, העניק אתלון גם את חסותו למגוון אירועי צדקה וחברה ויזם פעילויות שונות, כמו מסיבות מזחלות ושיעורי החלקה על הקרח בשטח אחוזת רידו וכן אירועי סקי בפארק גטינו שבקוויבק סיטי.
שנותיו האחרונות

ב-21 במרץ 1946, לאחר מינוי מחליפו, שב אתלון לבריטניה, שם הוא התגורר שוב בארמון קנזינגטון. ב-1 בספטמבר אותה שנה הוא פרש מתפקידו כקולונל של רגימנט ההוסרים השביעי של המלכה. הוא לא פרש לחלוטין מהחיים הציבורים ויחד עם יורשו בתפקיד המושל הכללי של קנדה, הרולד אלכסנדר, רוזן אלכסנדר הראשון מתוניס, הוא מונה כחבר בוועדה המארגנת של טקס ההכתרה של אליזבת השנייה ב-1953. הוא המשיך לשמש כנשיא אוניברסיטת לונדון עד 1955.
הרוזן אתלון מת בארמון קנזינגטון ב-16 בינואר 1957. הוא נטמן בבית הקברות המלכותי בפרוגמור.
הערות שוליים

↑  "No. 26563". The London Gazette. 23 October 1894. p. 5929.
↑  "No. 27032". The London Gazette. 13 December 1898. p. 8045.
↑  "No. 27106". The London Gazette. 8 August 1899. p. 4895.
↑  "No. 27180". The London Gazette. 6 April 1900. p. 2283.
↑  No. 27647". The London Gazette. 16 February 1904. p. 1013.
↑  No. 28466". The London Gazette. 17 February 1911. pp. 1238.
↑  "No. 29433". The London Gazette (Supplement). 7 January 1916. p. 435.
↑  "No. 30374". The London Gazette. 9 November 1917. p. 11594.
↑  No. 31395". The London Gazette. 6 June 1919. p. 7421.
↑  No. 31630". The London Gazette (Supplement). 4 November 1919. p. 13522.
↑  "No. 32626". The London Gazette (Supplement). 1 March 1922. p. 1796.
↑  Robert Dingwall, Anne Marie Rafferty, Charles Webster, An Introduction to the Social History of Nursing, Routledge, 2002, page 102
↑  Aronson, Theo (1981). Princess Alice, Countess of Athlone. London: Cassell. p. 123.
↑  "No. 32884". The London Gazette. 30 November 1923. p. 8329.
1 2  U.S.A. Crisis". Time. New York: Time Inc. III (16). 21 April 1924. ISSN 0040-781X. Archived from the original on 29 March 2009. Retrieved 25 March 2009.
↑  "Wemmer Pan/Pioneer Park". Johannesburg City Parks. Archived from the original on 29 December 2008. Retrieved 19 September 2008.
↑  "No. 33376". The London Gazette. 17 April 1928. p. 2737.
↑  "No. 33741". The London Gazette. 4 August 1931. p. 5110.
↑  "No. 37706". The London Gazette. 27 August 1946. p. 4347.
↑  "No. 39578". The London Gazette. 20 June 1952. p. 3395.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15542038q (data)  GND: 1161379789  VIAF: 316737294   WorldCat (עם VIAF): 316737294 
הנסיך אלכסנדר (יושב במרכז כשזרועו כרוכה על אמו) יחד עם אחיו ואחותו, מרי מטק (לימים רעייתו של המלך ג'ורג' החמישי), תמונה משנת 1880 לערך
הנסיך אלכסנדר בתמונה משנת 1910
אוגוסט 1943, מצודת קוויבק. יושבים מימין לשמאל: הנסיך אלכסנדר ונשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט. עומדים מימין לשמאל: ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, וינסטון צ'רצ'יל וראש ממשלת קנדה, ויליאם ליון מקנזי קינג. ועידת קוויבק הראשונה.
הנסיך אלכסנדר ורעייתו אליס בטקס פתיחת הפרלמנט הקנדי, ספטמבר 1945
לימודי משפטים בישראל

בישראל מוסדר העיסוק בעריכת דין באמצעות חוק לשכת עורכי הדין, התשכ"א-1961. סעיף 24 לחוק מציב שלושה תנאים מצטברים לכשירותו של אדם להיות עורך-דין. הראשון שבהם הוא שהמועמד הוא בעל השכלה משפטית גבוהה. התנאי השני הוא תהליך התמחות במשרד עורכי דין. התנאי השלישי הוא עמידה במבחני לשכת עורכי הדין.
בישראל ניתן לרכוש השכלה כזו באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטת רייכמן ובמכללות אחדות. התואר המוענק לבוגרי תואר ראשון במשפטים הוא .LL.B (קיצור שמשמעותו Legum Baccalaureus, דהיינו בוגר במשפטים). מרבית המוסדות האקדמיים המקיימים לימודי משפטים, מקיימים גם לימודים לתואר מוסמך (שני) במשפטים (.LL.M). תואר שלישי במשפטים (.LL.D‏, .S.J.D‏ או .Ph.D), רשאיות להעניק רק חמש האוניברסיטאות שבהן פועלת פקולטה למשפטים. ככלל לצורך קבלה ללימודי משפטים באוניברסיטאות בישראל נדרש ציון פסיכומטרי שנע סביב ה-700 וממוצע בגרות גבוה. במכללות תנאי הקבלה מקלים יותר. כ-80% מהסטודנטים למשפטים לומדים במכללות.
לפני קום המדינה

בתקופה העותמאנית לא היה בארץ ישראל בית ספר למשפטים, והמעוניינים בהשכלה משפטית רכשו אותה מחוץ לגבולות הארץ, בדרך כלל בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת איסטנבול, אשר בשעתה, נקראה אוניברסיטת קונסטנטינופול.
בדצמבר 1920, לאחר הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל ועוד לפני תחילתו של המנדט הבריטי, הקים היועץ המשפטי של ממשלת ארץ ישראל מטעם הממלכה המאוחדת, נורמן בנטויץ', בית ספר למשפטים בירושלים. בית הספר שנודע תחילה כ-Law Classes (שיעורי משפט) ומאוחר יותר כבית הספר המנדטורי למשפטים הוקם כדי לשמש להכשרתם המקצועית של משפטנים, שנדרשו לסייע לבריטים בניהול מערכת המשפט בארץ. בית הספר שכן במבנה בית הספר אוולינה דה רוטשילד. הסטודנטים למשפטים למדו בבניין בשעות הערב, לאחר שעות הלימודים של תלמידות בית הספר. רוב המרצים היו פקידי המנדט הבריטי. הלימודים נמשכו ארבע שנים. במהלך השנתיים הראשונות למדו התלמידים את עיקרי הדין הנוהג בתחומים השונים של המשפט הארץ ישראלי. בתום שלב זה הוענקה להם תעודה שאיפשרה להם לקבל רישיון עריכת דין ארץ ישראלי לאחר התמחות של שנתיים במשרדו של עורך דין מקומי. בשלב השני, שנמשך אף הוא שנתיים, למדו התלמידים תחומים תאורטיים יותר כמו פילוסופיה של המשפט או היסטוריה של המשפט וכן את עיקרי המשפט האנגלי. בתום שלב זה קיבלו התלמידים דיפלומה. עם עזיבת הבריטים את הארץ בשנת 1948 נסגר בית הספר. משרד המשפטים של מדינת ישראל קיבל על עצמו לארגן לימודי המשך ובחינות סיום לתלמידים, שלימודיהם נפסקו באמצע.
במרץ 1935 קם בתל אביב בית הספר הגבוה למשפט וכלכלה, ששם לו למטרה להכשיר כלכלנים ומשפטנים בארץ ישראל. המוסד הוקם על ידי פלטיאל דיקשטיין, שמואל אייזנשטדט, מקס לזרסון ובנימין זיו והתנהל כמוסד אוניברסיטאי. תחילה פעלו בבית הספר פקולטות למשפטים ולכלכלה ולאחר מכן נוספו לו פקולטה למדע המדינה ופקולטה למנהל עסקים ולראיית חשבון. משך הלימודים היה ארבע שנים. הממשלה המנדטורית, שרצתה לשמור על המונופול בתחום ההכשרה המשפטית אולם לא חלקה על האידאולוגיה הלאומית שעמדה מאחורי הקמת בית הספר הגבוה, לא איפשרה לבוגריו להיבחן בבחינות לקבלת רישיון לעריכת דין. כפתרון, ראשי בית הספר הגיעו להסדר עם בית הספר הצרפתי הגבוה למשפטים בביירות שאיפשר לתלמידיו ללמוד שנה נוספת בביירות ולקבל תואר דוקטור למשפטים, שאיפשר להם להיבחן בבחינות הארץ-ישראליות המיועדות לבעלי הכשרה זרה.
בתקופת המנדט האוניברסיטה העברית בירושלים לא קיימה לימודי משפטים מסודרים, אך נלמדו בה שני תחומים משפטיים - משפט עברי במכון למדעי היהדות, ומשפט בינלאומי במסגרת הקתדרה למשפט השלום הבינלאומי בחוג ליחסים בינלאומיים שהוקמה בכספי תורם יהודי אנגלי.
בתי ספר אוניברסיטאיים > בידול ממכללות

הפקולטות האוניברסיטאיות תופסות באופן מסורתי את המקומות הראשונים במרבית הדירוגים, הן אלה המתבססים על רמת הסטודנטים, כגון רף הקבלה או שיעורי ההצלחה בבחינות לשכת עורכי הדין, והן אלה המתבססים על רמת המחקר של אנשי הסגל. כך, למשל, חמש הפקולטות תופסות מאז ומעולם את חמשת המקומות הראשונים בישראל בדירוג של השפעת המחקר המתבצע בהן בדירוגי SSRN.
בכל הפקולטות הללו מלמדים מרצים אורחים זרים, בעיקר מארצות הברית ומהאיחוד האירופי, ולכולן שיתופי פעולה מוסדיים קבועים עם בתי ספר למשפטים. הפקולטות האוניברסיטאיות הן היחידות המורשות להעניק תואר דוקטור למשפטים בישראל.
בתי הספר האוניברסיטאיים הציבוריים מקיימים הסכם בדבר התפלגות ציונים אחידה בין התלמידים של כל המוסדות. הסכם זה נועד להבטיח לבוגרי המוסדות התמודדות בתנאים שווים בשוק העבודה מול בוגרי המוסדות האחרים.[דרוש מקור].
הגישה המקובלת בקרב מומחי קריירה היא שלאור היתרונות הללו קיימת העדפה שיטתית לבוגרי האוניברסיטאות בשוק העבודה (הגם שאין בפער סטטיסטי כדי לחרוץ בהכרח את גורלו של בוגר ספציפי).
בתי ספר במכללות

עד תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 נלמד מקצוע המשפטים בישראל אך ורק בפקולטות למשפטים בשלוש אוניברסיטאות. בעקבות הביקוש הרב ללימודי משפטים הגיעו דרישות הקבלה לפקולטות למשפטים לרמות גבוהות מאוד (בין הגבוהות מבין כל הפקולטות) ורק כ-15% מהמועמדים התקבלו ללימודים. לאור זאת הוחלט לתקן את חוק לשכת עורכי הדין כך שיאפשר לימודי משפטים לצורכי הסמכה למקצוע עריכת הדין במכללה לא אקדמית ובשנת 1990 הוקמו שלוש מכללות לא אקדמיות ללימודי משפט. הקמת המכללות הביאה לגידול ניכר במספר עורכי הדין בישראל. בהמשך, החלו להיפתח מכללות נוספות והמכללות הלא-אקדמיות הורשו להעניק תארים אקדמיים. כן הוקמה בשנת 1995 שלוחה של אוניברסיטת מנצ'סטר שקיימה לימודי משפטים. בשנת 1998 שונה חוק לשכת עורכי הדין פעם נוספת, הפעם כדי להכיר בפעילות של שלוחות בישראל של אוניברסיטאות בחוץ לארץ.
בתי ספר במכללות > מכללות שאינן מתוקצבות

המכללות הלא מתוקצבות מממנות את פעילותן בעיקר משכר לימוד ולא מסיוע ממשלתי, ולכן שכר הלימוד בהן גבוה מאשר באוניברסיטאות ובמכללות המתוקצבות על ידי הממשלה. המכללות מתמקדות לרוב בתחומי לימוד מבוקשים שעלות הוראתם נמוכה יחסית (להבדיל מרפואה, הנדסה, פיזיקה או מדעי החיים). מטעמים אלה אחד התחומים הבולטים ביותר במכללות הוא משפטים. המכללה הראשונה להוראת משפטים הייתה מכללת "רמות משפט" שהוקמה כגוף לא מתוקצב בתוך אוניברסיטת תל אביב. בתוך שנים מועטות הפסיקה המכללה את פעילותה, והסטודנטים שלמדו בה השלימו את לימודיהם באוניברסיטת תל אביב. בשנות ה-90 החלו להיפתח בזו אחר זו מכללות נוספות ללימוד משפטים. עד לסוף העשור הראשון של המאה ה-21 כל בתי הספר החדשים ללימודי משפטים הוקמו במסגרת מכללות בלתי מתוקצבות.
המסלול האקדמי המכללה למינהל: בית הספר למשפטים ע"ש חיים שטריקס במסלול האקדמי המכללה למינהל הוקם ב-1990 על ידי פרופ' דניאל פרידמן. קמפוס המכללה נמצא בראשון לציון. בית הספר מוציא לאור את כתב העת "המשפט" וכן נושא כיום באחריות להוצאת כתב העת המשפטי הוותיק בישראל, "הפרקליט".
המכללה האקדמית נתניה: המכללה נוסדה בשנת 1994, על ידי קבוצת אקדמאים יוצאי אוניברסיטת בר-אילן. בית הספר למשפטים מוציא לאור את כתב העת "מאזני משפט".
המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט: המכללה הוקמה בשנת 1995 (עד שנת 2016 נקראה בשם "מכללת שערי משפט") על ידי עמותה של אנשי ציבור בתחום המשפט, הכלכלה והאקדמיה. קמפוס המכללה נמצא בהוד השרון. בית הספר מוציא לאור את כתבי העת "שערי משפט" ו"משפחה במשפט".
המרכז האקדמי למשפט ולעסקים: קמפוס המכללה נמצא ברמת גן. לימודי המשפטים במוסד זה החלו בשנת 1995 במכללה שנקראה אז מכללת רמת גן למשפטים. בית הספר למשפטים מוציא לאור את כתב העת "עלי משפט".
הקריה האקדמית אונו: המכללה הוקמה בשנת 1995 על ידי פרופ' גבריאלה שלו, פרופ' דוד הרטמן, פרופ' מרשל סרנת, רנן הרטמן ואחרים. בתחילת דרכו היה המוסד שלוחה של אוניברסיטת מנצ'סטר בבריטניה, ובשנת 2003 קיבל הכרה כמוסד ישראלי. במוסד היה בית ספר למשפטים מראשיתו. הקמפוס הראשי של המוסד נמצא בקריית אונו. בית הספר מוציא לאור את כתב העת "קריית המשפט". זו הפקולטה למשפטים עם מספר הסטודנטים הגדול בישראל, אך שיעור בוגריה המצליחים בבחינת ההסמכה של לשכת עורכי הדין נמוך מזה של כל הפקולטות למשפטים באוניברסיטאות ומהנמוכים בין המכללות, לאורך מספר שנים.
המרכז האקדמי כרמל: המרכז הוקם במסגרת פרויקט קמפוס הנמל בעיר התחתית של חיפה. בשנת 2008 החל לקלוט סטודנטים למסלולי בוקר וערב לתואר ראשון במשפטים ובמנהל עסקים. בקיץ 2016 שללה המועצה להשכלה גבוהה מן המכללה את ההיתר לקיים לימודי משפטים, צעד שגרם לסגירת המכללה.
המרכז האקדמי פרס: בית הספר למשפטים החל לפעול בשנת 2011.
בתי ספר במכללות > מכללות מתוקצבות

פתיחת בתי הספר למשפטים במכללות מתוקצבות נעשתה חרף התנגדות עזה. הטענה הרווחת של המתנגדים הייתה שהמדינה אינה צריכה לסבסד עוד מאות תלמידי משפטים בשל הצפה משמעותית של עורכי דין. מנגד, הועלתה הטענה כי לימודי משפטים במחוזות שבהם לא היו בתי ספר למשפטים עד כה עשויים לחזק את הפריפריה.
המכללה האקדמית צפת: בשנת 2008 נפתח לראשונה במסגרת מכללה מתוקצבת בישראל בית הספר למשפטים במכללת צפת. זהו גם בית הספר הראשון והיחיד למשפטים במחוז הצפון.
המכללה האקדמית ספיר: בשנת 2009 נפתח בית הספר למשפטים במכללת ספיר שבנגב הצפוני - הראשון והיחיד במחוז הדרום. זהו בית הספר השני למשפטים במסגרת מכללה מתוקצבת.
מספר הלומדים

במשך השנים היה מספר הסטודנטים למשפטים מצומצם. בשנת 1990 עמד מספר המתקבלים ללימודי משפטים על 470, כך שמספר הלומדים בתוכנית 4 שנתית הגיע לסביבות 1,800. לאחר פתיחת המכללות, זינק מספר הלומדים והגיע בשנת תשנ"ז ל-6,250, מתוכם 3,958 באוניברסיטאות ו-2,292 במכללות. בשנת תש"ס הגיע מספר הלומדים ל-10,109, מתוכם 3,538 באוניברסיטאות, ובשנת תשס"ה היו 13,819 סטודנטים למשפטים, מתוכם 3,369 באוניברסיטאות. בשנת תשע"ה למדו בישראל 15,956 סטודנטים למשפטים מתוכם 2,775 באוניברסיטאות והשאר במכללות המתוקצבות והלא מתוקצבות.
בשנת תשנ"ז קיבלו 56 מוסמכים תואר שני במשפטים, מתוכם 16 במסלול עם עבודת גמר (תזה). בשנת תשס"ה קיבלו 877 מוסמכים תואר שני במשפטים, רק 27 מהם במסלול עם עבודת גמר.
בגלל האופי של לימודי המשפטים והביקוש הגבוה ללימוד המקצוע, מספר התלמידים לכל מורה בלימודי המשפטים הוא הגבוה בישראל. בשנת תשנ"ב, עת רק החלה העלייה הגדולה במספר הלומדים, עמד הממוצע על כ-37 תלמידים לכל מורה בפקולטות למשפטים. בשנת תשס"ה (2005) הגיע מספר הלומדים לכל מורה לכ-49.
אופן הלימוד > שיטת המשפט

שיטת המשפט הישראלית היא שיטה מעורבת, דהיינו שיטה שבה מתמזגים רעיונות, עקרונות וכללים משיטות המשפט המקובל והמשפט הקונטיננטלי. מטעמים היסטוריים השיטה קשורה בטבורה לשיטות המשפט המקובל, אך במרוצת השנים (ובמיוחד בשנות ה-70) ספגה תכנים גם מן המשפט הקונטיננטלי וכן התפתחו בה מאפיינים ייחודיים. לצד שיטת המשפט הישראלית מכיר הדין הישראלי במעמדו המיוחד של המשפט העברי ובמעמדן של שיטות משפט דתיות אחרות, במיוחד בתחום דיני משפחה. במדינת ישראל אין חוקה פורמלית, ועקרונות הבסיס של השיטה, במיוחד לאחר המהפכה החוקתית, נלקחים מקובץ חוקי יסוד, כמו גם מפרשנות החוק על פי מושגי יסוד בסיסיים הנובעים מהגדרת המדינה כ"מדינה יהודית ודמוקרטית". כל אלה מכתיבים את תוכני הלימוד בבתי הספר למשפטים.
אופן הלימוד > מבנה תוכניות הלימודים

בבתי הספר למשפטים בישראל נלמדים קורסי חובה משפטיים לצד קורסי בחירה. קורסי החובה מתמקדים בנושאי ליבה משפטיים, ובכלל זה תחומי המשפט הציבורי (משפט חוקתי, משפט מנהלי, משפט פלילי), המשפט הפרטי (דיני חוזים, דיני נזיקין, דיני קניין, דיני משפחה), המשפט המסחרי (דיני תאגידים, דיני עבודה ודיני מיסים), ומשפט בינלאומי. לצד קורסים על דין מהותי נלמדים קורסים בתחומים פרוצדורליים - סדר דין אזרחי, סדר דין פלילי ודיני ראיות. כמו כן נלמדים, על פי רוב, קורסים תאורטיים כלליים דוגמת תורת המשפט או שיטות משפט.
בעשורים האחרונים הצטמצמו לימודי החובה לטובת מגוון גדול למדי של קורסי בחירה בתחומי המשפט השונים. קורסי בחירה עוסקים בעיקר בסוגיות קונקרטיות בענפי המשפט העיקריים (ויש בהם משום הרחבה או השלמה של תוכני קורסי החובה), בתאוריות של המשפט או ענפים מסוימים בו, ובענפי משפט שלא נלמדים כלל במסגרת קורסי החובה. בעוד שכל קורסי החובה ניתנים כיום בשפה העברית, קורסי בחירה רבים, במיוחד בפקולטות האוניברסיטאיות, מועברים על ידי מרצים אורחים בשפה האנגלית.
בנוסף לקורסים מחויבים הסטודנטים במרבית המוסדות ללמוד סמינר משפטי (אחד או יותר). במסגרת זו נדרשים הסטודנטים לכתוב עבודות סמינריוניות, שהן בגדר מחקר מקורי בתחום המשפט, המביא לידי ביטוי את הידע והכישורים שנרכשו במהלך שנות הלימוד הראשונות.
לצד הקורסים העיוניים מפעילים מרבית בתי הספר למשפטים סדנאות לתרגול מעשי של החומר עיוני (כגון משפטים מודרכים, סדנאות לכתיבת מסמכים משפטיים וכו'). בכל הפקולטות האוניברסיטאיות ובחלק מן המכללות מופעלות קליניקות משפטיות. הסטודנטים המשתתפים בקליניקה נוטלים חלק בעשייה משפטית מפוקחת, בסביבה המעודדת חתירה למצוינות מקצועית לצד התבוננות ביקורתית בטבע העיסוק המשפטי. דגש מושם על הפער בין המשפט שבספר (law in the books) לבין המשפט שבמציאות החיים (law in action). הסטודנט לומד על יחסי-הגומלין שבין הדוקטרינה המשפטית, הכללים וההליך המשפטי, התאוריה המשפטית, התכנון והיישום של ייצוג הלקוח, שיקולים אתיים, וההשלכות החברתיות, הכלכליות והפוליטיות של הייצוג המשפטי.
כמעט בכל בתי הספר למשפטים פועלים כתבי עת משפטיים. סטודנטים מצטיינים מוזמנים להשתתף בעריכתם במסגרת לימודיהם.
אופן הלימוד > הפילוסופיה של לימודי המשפטים

בעבר נהגו בתי הספר למשפטים להתמקד בהוראה פורמלית של הדין הנוהג (ה-black letter law), פרשנותו ויישומו. שיטה זו תאמה את תפיסת בתי הספר למשפטים כמוסדות להכשרת אנשי מקצוע, עורכי דין, הנדרשים לפעול למען לקוחותיהם. בעשורים האחרונים נדחקה תפיסה מסורתית זו לטובת תפיסה ערכית יותר, שלפיה תפקידו של המשפטן הוא "לא רק הכרה של הדין הקיים, אלא גם הבנתו, ניתוחו על פי קריטריונים ערכיים, מוסריים, חברתיים וכלכליים, לימוד הרציונליות העומדות ביסוד הכלל המשפטי, ביקורת על הדין הקיים ועיצובו של הדין האופטימלי, הראוי". גישה זו, הבוחנת, מבקרת ותובעת את עיצוב המשפט לאור תובנות חוץ משפטיות, קרויה הגישה האינטרדיסציפלינרית. שתיים מנגזרותיה הבולטות הן הגישה הכלכלית למשפט והגישה הביקורתית למשפט.
השתלטות הגישה האינטרדיסציפלינרית על ההוראה והמחקר המשפטיים היא אחת הסיבות העיקריות לכך שרבים מהסטודנטים למשפטים לומדים כיום לתואר משולב במשפטים ובתחום נוסף, תופעה שכמעט לא הייתה קיימת עד אמצע שנות ה-90 של המאה העשרים.
אופן הלימוד > מסלולים משולבים

כחלק מהשינויים שחלו בתחום של לימודי משפטים עם השנים, החלו האוניברסיטאות והמכללות להציע למועמדים ללימודי משפטים ולסטודנטים בחוג, לשלב לימודי משפטים עם חוגים ותחומים אחרים. המסלולים המשולבים מקנים לסטודנטים תואר ראשון בשני תחומים, ואפשרות לשלב ביניהם בעתיד, מתוך השקפה כי בוגרי לימודי משפטים אינם עוסקים תמיד בעריכת דין וכי התואר יכול לפתוח דלת לתעסוקה בענפים נוספים, כגון עסקים, השקעות, כלכלה ועוד.
אוניברסיטת חיפה מציעה מסלולים של לימודי משפטים עם סוציולוגיה, עבודה סוציאלית, רפואה, מדעי המחשב ועוד.
אוניברסיטת בר-אילן מציעה מסלולים משולבים של לימודי משפטים עם פילוסופיה, מדעי החברה, חשבונאות ולימודי אסיה.
האוניברסיטה העברית מציעה שילוב לימודי משפטים עם כל חוג אחר שמציעה האוניברסיטה בפקולטות השונות. ניתן לשלב לימודי משפטים עם לימודי כלכלה, עבודה סוציאלית, פילוסופיה, חשבונאות, קוגניציה ועוד.
אוניברסיטת תל אביב מציעה מסלול משולב של לימודי משפטים עם מדעי הרוח, כלכלה, חשבונאות, תקשורת, ועוד.
מלבד שילובים אלו במוסדות שונים, כולל מכללות, מציעים לסטודנטים מצטיינים אפשרות ללמוד לתואר שני במקצוע מסוים בזמן שהם לומדים לתואר ראשון במשפטים או לעשות תואר ראשון ושני בלימודי משפטים במסגרת מסלול מקוצר. בתוכניות מסלול ישיר לתואר שני יכולים הסטודנטים לקצר את משך הלימודים לשני התארים לפרק זמן שלרוב עומד על ארבע שנים.
לקריאה נוספת

יוסף ויילר ויניב פרידמן, "על החינוך לשטחיות", עיוני משפט כה(2) 421 (2001) (ביקורת על החינוך המשפטי בישראל).
יוסף מ' אדרעי, לקראת לימודי משפטים, הוצאת דיונון, 1992.
אוריאל פרוקצ'יה, "בועות משפט - הרצאה לפתיחת שנת הלמודים", משפטים כ(1) 4 (1990) (על תוכני הלימוד המשפטיים).
Assaf Likhovski,"Colonialism, Nationalism and Legal Education: The Case of Mandatory Palestine," in The History of Law in a Multi-Cultural Society: Israel 1917-1967 (Ron Harris et al. editors, Ashgate: 2002)
הנבחר (ספר, שלמה קאלו)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  שלמה קאלו 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת דע"ת
 תאריך הוצאה:  1994
 מספר עמודים:  522
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001344909, 003580806
 
הנבחר הוא רומן היסטורי מאת שלמה קאלו שבו הדמות הראשית מבוססת על פרשנותו של קאלו לדמות הנביא דניאל. ברומן מתאר קאלו את גלות בבל בדרך של שזירת דמויות ועלילה. הספר יצא לאור בעברית בהוצאת דע"ת, יפו, בארבע מהדורות והדפסות, הראשונה ב-1994 והחדשה ביותר ב-2011 ותורגם לאנגלית ולקוריאנית.
הספר אינו מתיימר להיות מסמך היסטורי. בהקדמה מגדיר המחבר: "ספר זה מבוסס על 'דניאל' המקראי, אינו מחקר מדעי", וממשיך: "היסוד המוצק, עליו נבנית העלילה וזורמות ההתרחשויות, היא הרוח. והיא מקור נאמן לסיפוק אמנותי נמשך ועמוק." 
הספר כתוב כמסמך תנכ"י במובן של הכלים האמנותיים בהם הוא עושה שימוש, אולם נוטל לעצמו חופש בתיאור הדמויות והעלילה.