stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי סלובקיה–פולין

| יחסי סלובקיה–פולין |
| --- | --- |
סלובקיה: פולין


סלובקיה: פולין
שטח (בקילומטר רבוע)
49,035: 312,685
אוכלוסייה
5,498,707: 38,438,419
תמ"ג (במיליוני דולרים)
132,794: 811,229
תמ"ג לנפש (בדולרים)
24,150: 21,105
משטר
רפובליקה

בין סלובקיה לבין פולין מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, כפי שהתקיימו עוד לפני פירוק צ'כוסלובקיה בשנת 1993. המדינות משתפות ביניהן פעולה בנושאים שונים, בין השאר מהעובדה ששתי המדינות חולקות גבול משותף שאורכו 539 ק"מ, ובתוקף היותן חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו. לפולין שגרירות בברטיסלבה, ולסלובקיה שגרירות בוורשה וקונסוליה כללית בקרקוב.
יחסי ארמניה–מרוקו

| יחסי ארמניה–מרוקו |
| --- | --- |
ארמניה: מרוקו


ארמניה: מרוקו
שטח (בקילומטר רבוע)
29,743: 446,550
אוכלוסייה
2,968,413: 38,168,990
תמ"ג (במיליוני דולרים)
24,212: 141,109
תמ"ג לנפש (בדולרים)
8,157: 3,697
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי ארמניה–מרוקו הם היחסים הדיפלומטיים שבין ארמניה לבין ממלכת מרוקו.
סקירה כללית

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביוני 1992. הסחר בין המדינות מצומצם, ובשנת 2019 הסתכם ב-357,000 דולר. בין השנים 1994–2009 יוצגה ארמניה במרוקו באמצעות שגרירותה בקהיר, מצרים. משנת 2013 מיוצגת מרוקו באמצעות שגרירותה בקייב, אוקראינה.
נציגויות דיפלומטיות

ארמניה אינה מיוצגת במרוקו לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
מרוקו מיוצגת בארמניה באמצעות שגרירותה בקייב, אוקראינה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בירוואן.
יחסי האיטי–יפן

| יחסי האיטי–יפן |
| --- | --- |
האיטי: יפן


האיטי: יפן
שטח (בקילומטר רבוע)
27,750: 377,915
אוכלוסייה
11,806,074: 123,588,993
תמ"ג (במיליוני דולרים)
19,851: 4,212,945
תמ"ג לנפש (בדולרים)
1,681: 34,088
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: מונרכיה חוקתית

כוחות סיוע יפנים בהאיטי
יחסי האיטי–יפן הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת האיטי לבין יפן. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים באפריל 1956.
סחר

בשנת 2017, שוויו של הייצוא היפני להאיטי עמד על 7.3 מיליארד ין. באותה השנה, שוויו של היבוא היפני מהאיטי עמד על 455 מיליון ין.
ביקורים רמי דרג > מהאיטי ליפן

דצמבר 2012 – נשיא האיטי לשעבר, מישל מרטלי.
אוכלוסייה משותפת

על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, באוקטובר 2017 חיו בהאיטי שלושים ושניים אזרחי יפן. לעומת זאת, ביוני 2018 התגוררו ביפן שלושים ואחד אזרחי האיטי.
נציגויות דיפלומטיות

האיטי מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יפן מיוצגת בהאיטי בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בפורט או פרינס, בירת המדינה.
יחסי סלובקיה–סרביה

| יחסי סלובקיה–סרביה |
| --- | --- |
סלובקיה: סרביה


סלובקיה: סרביה
שטח (בקילומטר רבוע)
49,035: 77,474
אוכלוסייה
5,498,707: 6,724,294
תמ"ג (במיליוני דולרים)
132,794: 75,187
תמ"ג לנפש (בדולרים)
24,150: 11,181
משטר
רפובליקה: רפובליקה פרלמנטרית

בין סלובקיה לבין סרביה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים מאז פירוק צ'כוסלובקיה בשנת 1993. לסרביה שגרירות בברטיסלבה. לסלובקיה יש שגרירות בבלגרד. סלובקיה היא אחת החברות היחידות באיחוד האירופי ובנאט"ו אשר אינה מכירה בעצמאותה של קוסובו מסרביה. בשנת 2015, סלובקיה הצביעה נגד קבלת קוסובו לארגון אונסק"ו.
יחסי אינדונזיה – ניו זילנד

| יחסי אינדונזיה – ניו זילנד |
| --- | --- |
אינדונזיה: ניו זילנד


אינדונזיה: ניו זילנד
שטח (בקילומטר רבוע)
1,904,569: 268,838
אוכלוסייה
284,049,195: 5,223,485
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,371,171: 253,466
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,827: 48,524
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: מונרכיה חוקתית

יחסי אינדונזיה–ניו זילנד הם היחסים דו-צדדיים בין אינדונזיה לניו זילנד. בשל אינטרסים משותפים כדמוקרטיות ושכנות באזור אסיה פסיפיק, ניו זילנד ואינדונזיה נחשבות כשותפות טבעיות. שתי המדינות חברות ב-APEC. אינדונזיה וניו זילנד כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים בשנת 1950.
היסטוריה > המהפכה האינדונזית

בעוד ניו זילנד התעניינה מעט במלחמת העצמאות של אינדונזיה, ממשלת העבודה הראשונה אכן תמכה באזהרות הבריטיות נגד פעולת המשטרה ההולנדית הראשונה. לאחר מכן היא תמכה במאמציה של אוסטרליה להעביר את המחלוקת האינדונזית למועצת הביטחון של האו"ם בשנת 1947. כמה מחברי המועדון הסוציאליסטי של אוניברסיטת ויקטוריה, כולל המנהיג הקומוניסטי העתידי רון סמית', ערכו גם הפגנה ציבורית לגנות את פעולת המשטרה ההולנדית ביולי 1947. עובדי הנמלים בניו זילנד גם תמכו בעובדי הנמלים האוסטרלים ובהחרמת ההצלחה של האיגודים המקצועיים על הספנות ההולנדית, מה שערער את המאמץ הצבאי ההולנדי לקחת מחדש את אינדונזיה.
ניו זילנד תמכה גם במאמציה של הרפובליקה האינדונזית לזכות בחברות בארגון הסחר הבינלאומי ובוועדה הכלכלית של האו"ם לאסיה והמזרח הרחוק. ראש הממשלה, וולטר נאש, מתח ביקורת גם על פעולת המשטרה ההולנדית השנייה כהפרה של הסכם רנוויל והציע שיש להפנות הפרות הפוגה למועצת הביטחון. ניו זילנד שלחה גם נציג לוועידה אסייתית בדלהי, שכונסה על ידי ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו, כדי לדון בשאלה האינדונזית.
היסטוריה > יסודות מוקדמים

ב-17 בפברואר 1950 הכיר ראש הממשלה סידני הולנד רשמית ברפובליקה של אינדונזיה זמן קצר לאחר שההולנדים העבירו את הריבונות לרפובליקה האינדונזית החדשה. עם זאת, בגלל המשאבים המוגבלים של מחלקת לענייני חוץ של ניו זילנד, ניו זילנד לא הקימה משלחת דיפלומטית עד 1961. במקום זאת, האינטרסים הדיפלומטיים והקונסולריים של ניו זילנד ייצגו על ידי השגרירות הבריטית בג'קרטה. בעוד שלניו זילנד היה משרד של תוכנית קולומבו בג'קרטה, תפקידיה היו מוגבלים לתיאום פעילויות ניו זילנד במסגרת התוכנית ולתמיכה במומחים של ניו זילנד שהוקצו לאינדונזיה. בפברואר 1961 שודרג משרד תוכנית קולומבו למעמד של הקונסוליה הכללית כאשר דאנקן ריי משמש כקונסול הכללי ובהמשך כמפקד ד'אפיירס. בינואר 1963 שדרג ראש הממשלה קית' הוליאוק את המשלחת למעמד של צירות. בתמורה, האינדונזים הסמיכו את שגרירותם באוסטרליה לניו זילנד בשנת 1958. ד"ר איי הלמי כיהן כשר האינדונזיה הראשון בניו זילנד.
כאשר הצטרפה אינדונזיה לתוכנית קולומבו בשנת 1953, ניו זילנד הרחיבה במהירות את סיוע תוכנית הקולומבו שלה לאינדונזיה. במסגרת תוכנית סיוע טכני שלחה ניו זילנד מומחים לאינדונזיה בעוד מתלמדים אינדונזיים קיבלו הכשרה בניו זילנד. יוזמות הסיוע הטכני של ניו זילנד עבור אינדונזיה כללו הקמת מרכז להכשרה טכנית בסחר, קורסי הכשרה לטווח קצר עבור אחיות שיניים ורופאי שיניים באינדונזיה, שיגורם של מורים מניו זילנד לסיוע בהוראת השפה האנגלית במכללות המורים באינדונזיה, הקמת מפעל ללוחות אזבסט-צמנט בג'קרטה. הסיוע ההוני של תוכנית קולומבו של ניו זילנד הושפע מכספים מוגבלים בצד הניו זילנדי ומומחיות טכנית מוגבלת בצד האינדונזי. בשנת 1960 שלחה ניו זילנד 29 מומחים לאינדונזיה ואילו 99 אינדונזים קיבלו מלגות להכשרה בניו זילנד.
היסטוריה > יסודות מוקדמים > עידן סוקרנו

קשריה של ניו זילנד עם אינדונזיה בתקופת סוקרנו הושפעו מהמחלוקת של אינדונזיה עם הולנד על פפואה המערבית; אינדונזיה תבעה את הטריטוריה כחלק מאינדונזיה בזמן שההולנדים רצו להכין את הפפואנים לשלטון עצמי. בעקבות כישלון המשא ומתן באינדונזיה עם ההולנדים ומאמצי עצרת תמיכה באו"ם, נשיא אינדונזיה סוקרנו התחיל במדיניות של "עימות" מול הולנד בשטח המחלוקת במערב גינאה החדשה וביקש בהצלחה תמיכה צבאית ופוליטית סובייטית שאילצה את ארצות הברית להתערב כמתווכת להביא לפתרון פוליטי המעדיף את האינטרסים של אינדונזיה. לאחר מאמצי תיווך אמריקניים ושל האו"ם מוצלחים שהגיעו לשיאם בהסכם ניו יורק בשנת 1962, העבירו ההולנדים את מערב גינאה החדשה לרשות המבצעת הזמנית של האו"ם, אשר לאחר מכן העבירה את השטח לידי האינדונזים בשנת 1963. בעוד ניו זילנד ואוסטרליה תמכו בהולנד בעצרת הכללית של האו"ם, הם קיבלו בסופו של דבר את החלטת האו"ם להעביר את מערב גינאה החדשה לאינדונזים. למרות הבדלי מדיניות אלה, פקידים אינדונזיים כמו שר החוץ סובנדרריו הכירו בכך שאוסטרליה וניו זילנד "היו חלק מאסיה".
במהלך העימות האינדונזי-מלזי (1963–1965), ניו זילנד תמכה במלזיה, בריטניה ואוסטרליה עקב מערכת היחסים החמה שלה עם הממשלה המלזית הפרו-מערבית והשתתפותה בעתודה האסטרטגית של המזרח הרחוק שהובלה על ידי בריטניה. הנשיא סוקרנו, בגיבוי המפלגה הקומוניסטית האינדונזית הפרו-בייג'ינג, החליט לנקוט במדיניות של "עימות" נגד מלזיה מכיוון שהוא ראה בפדרציה החדשה של מלזיה אמצעי להנצחת האימפריאליזם הבריטי בדרום-מזרח אסיה. סוקרנו הזדהה גם עם המרד הכושל של מפלגת העם של ברוניי בברוניי, והיה נלהב מההצלחה של מדיניות "העימות" של אינדונזיה נגד גינאה החדשה ההולנדית והפיליפינים שהחזיר את טענתה הטריטוריאלית למדינת סבאח המלזית.
לאורך העימות האינדונזי–מלזי ניהלה אינדונזיה מלחמת גבולות לא מוצהרת נגד מלזיה ושלחה מפלגות חמושים בפעולות חוצות גבולות למדינות סראוואק וסבה המזרח מלזיות שגבלו במחוז קלימנטן של אינדונזיה. בספטמבר 1964 הגבירה אינדונזיה את פעולות ההסתננות שלה למלזיה בחצי האי. ניו זילנד הסכימה לשלוח את גדוד RNZIR הראשון שלה, שבסיסו בחצי האי מלזיה, כדי לצוד מסתננים אינדונזיים ליד לאביס במדינת ג'והור המלזית. בחודש ינואר 1965, כוחות צבא משמעותיים ניו זילנדים, כולל גדוד חיל רגלים של שירות האוויר המיוחד ניו זילנד, שתי שולות מוקשים, ושני בריסטול פרייטר, נשלחו לבורניאו. אלה שירתו לצד כוחות בריטיים, מלזיים ואוסטרלים וראו פעולות לחימה כנגד כוחות סדירה וגרילה אינדונזיים כאחד.
למרות ההבדלים הפוליטיים בין המדינות, שתי הממשלות לא ניתקו את היחסים הדיפלומטיים. ממשלת ניו זילנד המשיכה בסיוע תוכנית קולומבו לאינדונזיה, אם כי ברמה מופחתת הרבה יותר. בעוד שראש ממשלת ניו זילנד, קית' הוליאוק, ראה את מדיניות העימות של אינדונזיה כמוטעה, הוא ראה בתוכנית הסיוע של תוכנית קולומבו של ניו זילנד כסימן של רצון טוב כלפי העם האינדונזי. באוקטובר 1965 ניסיון הפיכה באינדונזיה הביא להרג המוני של חברי PKI ותומכים בשינוי הנוף הפוליטי של אינדונזיה. בין אוקטובר 1965 למרץ 1967 קיבל הגנרל סוהארטו רבות מסמכויותיו הקודמות של הנשיא סוקרנו; ובסופו של דבר היה הנשיא השני של אינדונזיה. ביוני 1966, מלזיה ואינדונזיה חתמו על הסכם שלום אשר סיים רשמית את העימות. התפתחויות אלה התקבלו בברכה על ידי הוליאוק כצעד לקראת חידוש מלא של קשרים ידידותיים עם אינדונזיה.
כלכלה וסחר

הסחר הפך לקל עוד יותר על ידי הסכם הסחר החופשי ASEAN אוסטרליה-ניו זילנד שנכנס לתוקף עבור ניו זילנד בדצמבר 2009 ובתחילת 2012 עבור אינדונזיה. ההסכם יבטל מכסים על כל הסחורות המיובאות עד 2020. באופן מסורתי אינדונזיה רואה בניו זילנד כמקור לבשר ומוצרי חלב, כגון בשר בקר, חלב, גבינה, תפקיד שהוא משותף עם אוסטרליה.
נציגויות דיפלומטיות

ניו זילנד מחזיקה באינדונזיה שגרירות בג'קרטה.
אינדונזיה מחזיקה בניו זילנד שגרירות בוולינגטון וקונסוליה באוקלנד.
יוסף דלה ריינה

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה-15
 פטירה:  המאה ה-15 צידון, לבנון 
 כינוי:  דלה ריינה
 מקום קבורה:  ישראל צפת (על פי עדות מהמאה ה-19)
 מדינה:  ספרד 
 מקום פעילות:  צפת, ספרד, צפון אפריקה
 תקופת הפעילות:  ?–1472 
 השתייכות:  מקובלי ספרד, ראשונים
 תחומי עיסוק:  קבלה מעשית, משיח
 תפקידים נוספים:  מקובל
 תלמידיו:  5 תלמידים במעשה
 
רבי יוסף דלה-ריינה היה מקובל בן המאה ה-15 שנולד בספרד או בצפון אפריקה. וחי בצפת ועסק בקבלה מעשית.
קורות חייו הם בגדר תעלומה, והוא ידוע בעיקר בזכות סיפור מעשה על פיו ניסה בעזרת ידיעותיו בקבלה להחיש את הגאולה.
מעשה יוסף דלה ריינה

רבי יוסף דלה ריינה התפרסם במעשייה על שניסה להביא את קץ הגלות על ידי הריגתו של סמאל, דמות השטן ביהדות, ובכך להביא לגאולה. לאחר סדרה של תעניות והיטהרות, השביעו דלה ריינה ותלמידיו את אליהו הנביא על מנת לבקש ממנו ללמוד כיצד להתגבר על סמאל. דלה ריינה לא שמע לאזהרות אליהו, ולאזהרות המלאכים שהזהירוהו כי ישנה סכנה לעשות כן, כיוון שעדיין לא הגיע לדרגת הקדושה והטהרה המספיקה להתמודד עמו. לאחר הפצרות רבות, נתן בידו אליהו הנביא את צירוף השמות הקדושים שבעזרתם יוכל לגייס לעזרתו מלאכים אשר יעזרו לו במאבקו. בסופו של דבר, עלו דלה ריינה ותלמידיו להר שעיר, והצליחו לתפוס את סמאל שהתגלה אליו בצורה של כלב, ולכבול אותו ואת לילית אשתו בשלשלאות. אותו כלב התחנן בפניו שיתן לו לאכול, אך הוא סירב לו. לבסוף ביקש שיתן לו לפחות מעט קורט לבונה שהייתה בידו להריח בה, ונתפתה לו והביא לו ממנה, ונחשב לו כמקטיר לעבודה זרה, ובכך הצליח סמאל להתגבר עליו.
בשם החתם סופר מובא שהסיבה לכשלונו של רבי יוסף הייתה הרהור גאווה שעלה בלבו, שהוא יכול לגאול את כל העולם. עוד מובא בשמו בקשר לסיפור זה, כי מי שאינו מאמין בסיפור אינו אפיקורס, ומי שמאמין בו אינו פתי.
על פי האגדה, המסע המסוכן נגמר בכך ש"פרחה נשמתם" של שניים מתלמידיו של דלה ריינה, ושניים אחרים ברחו חזרה לצפת, שם השתגעו ומתו. לגבי סופו של דלה ריינה חלוקות הדעות, יש אומרים שמת כיהודי ויש האומרים שהמיר את דתו לאסלאם. אחרים מספרים שנשא לאשה את לילית, או שאיבד עצמו לדעת.
מסופר על האר"י כי פעם פגש בכלב שחור שהזדהה כיוסף דלה ריינה, שהתחנן בפניו שיתקנו.
מעשה יוסף דלה ריינה > מקורות הסיפור

מקורו הקדום ביותר של המעשה הוא בספרו של אברהם בן אליעזר הלוי (המאה ה-15), "אגרת סוד הגאולה". הסיפור מופיע בנוסחאות שונות גם בכתביהם של משה קורדובירו (המאה ה-16) וחיים ויטאל (המאה ה-16).
הנוסח הנפוץ ביותר הוא של "המעתיק" שלמה נאוארו, יהודי מומר, בהקדמה לסיפורו זה הוא כותב כי מצאו ב”קונרטיס ישן נושן ומעושן... בגנזי הספרים אשר בצפת תוב"ב, מכתיבת יד של ה"ר מאיר יהודה ז"ל תלמידו של רבי יוסף דלה ריינה כי שם היה עמו בשעת המעשה”. יש שכתבו כי בעדות שפרסם שלמה נאוארו לאחר שהמיר את דתו כתב שכתב את המעשה בעצמו וכי לא העתיקו ממקום אחר.
מקורות נוספים לסיפור נמצאים ב"ספר המשיב", חיבור העוסק בגילויים על פי מגיד, שהתחבר בספרד בסוף המאה ה-15, ובו גם השבעות להורדת סמאל ומשרתו אמון מנוא לצורך הכנעתם. בספר זה כבר קיים אזכור לאדם בשם ר' יוסף שעסק בדברים אלו, אך הסיפור המלא אינו מופיע בו. יש המשערים שהאגדה על דלה ריינה התחברה על סמך דברים אלו שבספר המשיב, כדי לנחם את העם שלא יתייאשו מן התקווה לגאולה בעקבות גירוש ספרד, וכדי לתת מענה לסיבת עיכוב הגאולה.
הסיפור מופיע בגרסאות שונות של סופרים ומחזאים במאה העשרים כש"י עגנון, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, צבי הירש סקלר, המשורר יעקב כהן, הסופר דן צלקה, ועוד שתיארו את דבר המעשה בנסחאות שונות. הרב אברהם כלפון פרסם גם הוא את הסיפור בספרו מעשה צדיקים.
מעשה יוסף דלה ריינה > קברו

משה ריישר בן המאה ה-19, בספרו שערי ירושלים מתאר את קברו של יוסף בבניין ישן בצפת, לא רחוק מקברו המסורתי של רבי דוסא בן הרכינס במערת שם ועבר.
צפת כשהולכין מהעיר לעבר השני מההר למזרחו יש בנין ישן ואומרים כי היא קבר רבי יוסף דילה ריינה אשר רצה להביא את המשיח...
ישנה עוד מסורת בפי אנשי צפת שקברו של יוסף דלה ריינה נמצא ב"גינת שלום" בסמוך לבית הכנסת של רבי יוסף קארו, בחלקה נטושה שאין עליה כל ציון, לא ידוע האם כוונתו של משה ריישר הייתה למקום זה. למרות הספק בזיהוי, הוצב במקום שלט שאוסר על כוהנים להיכנס למקום.
מעשה יוסף דלה ריינה > הנצחתו

קיים רחוב על שמו בשיכון דן בתל אביב.
לקריאה נוספת

גרשם שלום, למעשה ר' יוסף דילה רינה, "ציון", 1933, ספר ה"א
"מעשה ר' יוסף דילה רינה במסורת השבתאית", בתוך: זלמן שזר, אורי דורות
הערות שוליים

1 2 3 4  אייל מירון, צפת וכל נתיבותיה, עמ' 98-99: "הרב שנפל בשבי הסטרא-אחרא". הוצאת יד יצחק בן-צבי 2006
↑  ר' יוסף ישראל דייטש (בן גרני פרשת תזריע) הביא בשם אביו בעל גורן לדוד,  בשם החתם סופר
↑  בית ישראל השלם, סימן כ"ט סעיף ג
↑  'מעשה גדול ונורא מר' יוסף דילה ריינה', נדפס בסוף ספר שערי קדושה, מהדורת ברזני, אלול תשס"ה.
↑  ראו מאמרו של מאיר בניהו בקישורים חיצוניים.
↑  גרשום שלום, למעשה ר' יוסף דילה ריינה, עין חד"ה - חכמה דעה היסטוריה, מחקרים בתולדות עם ישראל והגותו מוגשים לשצ"א אלטמאן, אלאבאמה תשל"ט, עמ' קג
↑  משה אידל, "ספונות: ספר שנה לחקר קהילות ישראל במזרח" יז עמ' 185–266
↑  שמואל יוסף עגנון, סיפור פשוט, תל אביב: שוקן, 1993, עמ' 127
↑  בתוך "11 סיפורים", תל אביב: חרגול, 2004
↑  זאב וילנאי, "אנציקלופדיה אריאל", כרך ע-ק,  עמודה  6387
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303090505171  GND: 1161964746  ISNI: 0000 0000 3808 9785  LCCN: n98001806  NKC: jo2016906372  VIAF: 33766349   WorldCat (עם VIAF): 33766349 
רחוב יוסף די לה ריינה בתל אביב
יחסי הונדורס–שווייץ

| יחסי הונדורס–שווייץ |
| --- | --- |
הונדורס: שווייץ


הונדורס: שווייץ
שטח (בקילומטר רבוע)
112,090: 41,277
אוכלוסייה
10,870,831: 8,933,409
תמ"ג (במיליוני דולרים)
34,401: 884,940
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,164: 99,060
משטר
רפובליקה נשיאותית: רפובליקה קונפדרטיבית

יחסי הונדורס–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת הונדורס לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה

בין רפובליקת הונדורס לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת הונדורס לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים וידידותיים המבוססים על התרומה השווייצרית להאצת ההתפתחות של הונדורס.
הונדורס זכתה בעצמאותה בשנת 1821, היא הוכרזה כרפובליקה עצמאית בשנת 1839. שווייץ הכירה בעצמאותה של המדינה באופן מיידי לאחר הכרזת העצמאות והקימה קונסוליה רשמית במדינה בשנת 1936. שתי המדינות כוננו את היחסים הדיפלומטיים שביניהן ב-1957. האינטרסים הדיפלומטיים השווייצרים בהונדורס מיוצגים על ידי השגרירות השווייצרית בגואטמלה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היוותה שווייץ מעצמה מעניקת חסות עבור הונדורס בגרמניה ובהונגריה, ובין השנים 1962 עד 1985 היוותה כזו להונדורס גם בקובה.
הסוכנות השווייצרית לפיתוח פעילה בהונדורס החל משנת 1978 ופתחה משרד בטגוסליפה בשנת 1981. המשרד היה המשרד האזורי של הסוכנות למרכז אמריקה, עד שהועבר למנגואה בשנת 1993.
שווייצרים בהונדורס

על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2019 התגוררו בהונדורס מאתיים ושמונה-עשר אזרחים שווייצרים.
נציגויות דיפלומטיות

הונדורס אינה מיוצגת בשווייץ, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
שווייץ אינה מיוצגת בהונדורס, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. שווייץ מחזיקה משרד ייצוגי בטגוסיגלפה, בירת הונדורס.
יחסי ארמניה–מונקו

| יחסי ארמניה–מונקו |
| --- | --- |
ארמניה: מונקו


ארמניה: מונקו
שטח (בקילומטר רבוע)
29,743: 2
אוכלוסייה
2,968,413: 38,558
תמ"ג (במיליוני דולרים)
24,212: 8,784
תמ"ג לנפש (בדולרים)
8,157: 227,815
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי ארמניה–מונקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ארמניה לבין נסיכות מונקו.
סקירה כללית

בין רפובליקת ארמניה לבין נסיכות מונקו קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים ומלאים אשר כוננו ב-15 באוקטובר 2008. בין שתי המדינות נחתם הסכם כינון יחסים באותו התאריך מה שרשמית אישר את היחסים בין שתי המדינות.
יחסים כלכליים

| נתוני הסחר בין ארמניה לבין מונקו (באלפי דולרים)> שנה | נתוני הסחר בין ארמניה לבין מונקו (באלפי דולרים)> סך הכל | נתוני הסחר בין ארמניה לבין מונקו (באלפי דולרים)> ייצוא מארמניה | נתוני הסחר בין ארמניה לבין מונקו (באלפי דולרים)> ייבוא לארמניה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2015 | 2.4 | N/A | 2.4 |
| 2016 | 5.7 | N/A | 5.7 |
| 2017 | 7.1 | N/A | 7.1 |
נציגויות דיפלומטיות

מונקו אינה מיוצגת בארמניה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
ארמניה אינה מיוצגת במונקו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. המקום בו ניתנים שירותים קונסולריים לתושבי מונקו הוא שגרירות ארמניה בפריז, בירת צרפת.
יוהאן אולריך שטייגלדר

| --- | --- |
 לידה:  22 במרץ 1593 שוואביש האל, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  10 באוקטובר 1635 (בגיל 42) שטוטגרט, דוכסות וירטמברג 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  עוגב, עוגב 
 
יוהאן אולריך שטייגלדר (בגרמנית: Johann Ulrich Steigleder; ‏22 במרץ 1593 – 10 באוקטובר 1635) היה מלחין ונגן עוגב גרמני מתקופת הבארוק. שטייגלדר היה המפורסם ביותר בבני משפחתו, שכללה גם את אדם שטייגלדר (1561 - 1633), אביו, ואת אוץ שטייגלדר (שמת ב-1581), סבו.
ביוגרפיה

שטייגלדר נולד בשוואביש האל. מורו הראשון למוזיקה היה אביו אדם. בשנת 1613 התמנה לנגן עוגב בכנסיית שטפאן בלינדאו שעל ימת קונסטנץ; בשנת 1617 עזב את לינדאו ועבר לשטוטגרט, שם התמנה בה בשנה לנגן העוגב בכנסיית המנזר. בשנת 1627 התמנה שטייגלדר לנגן העוגב הדוכסי בחצר וירטמברג. בתקופת שהותו בשטוטגרט אפשר שלימד, בין השאר, את יוהאן יאקוב פרוברגר. שטייגלדר מת ממחלת הדבר ב-1635 בעיצומה של מלחמת שלושים השנים.
יצירותיו החשובות ביותר של שטייגלדר הן שני קבצים של יצירות עוגב שיצאו לאור. בקובץ הראשון, "ריצ'רקאר טבולטורה" משנת 1624 (יצא בשטוטגרט) היו כמה חידושים חשובים. היה זה קובץ המוזיקה הגרמנית הראשון שבהדפסתו נעשה שימוש בלוחות נחושת חרוטים (בעמוד השער מצוין, שהמלחין עשה את החריטה בעצמו). כמו כן היה זה, יחד "טבולטורה נובה" של שיידט, אחד הקבצים הגרמניים הראשונים בדפוס, שאימצו כתב תווים על חמשה במקום תיווי האותיות. לבסוף, שטייגלדר היה בין הראשונים לעבור מסימונים מודאליים כמו "פרימי טוני", "סקונדי טוני" וכן הלאה לסולמות במוזיקה לכלי מקלדת. "ריצ'רקר טבולטורה" כולל 12 ריצ'רקארי, הבוחנים קשת רחבה של טכניקות ומודלים, החל ביצירות פשוטות בנושא יחיד (מונותמאטיות) ועד יצירות בעלות שני נושאים, חלקים אחדים, וכו'; בכמה מהם ניכרת השפעתו של סוולינק במבנה ו/או בשימוש בצמצום והרחבה (דימינוציה ואוגמנטציה). אחד הריצ'קארי מכיל אינטרלוד ארוך, הבנוי על חיקוי של קריאת הקוקייה, בדומה לקפריצ'י "סופרה קוקו" של פרסקובלדי ויוהאן קספר קרל.
"טבלטורבוך" ("ספר הטבלטורה") של שטייגלדר (שטרסבורג 1627) מכיל 40 וריאציות על הכוראל Vater unser im Himmelreich. הקובץ הזה נועד לנגן עוגב כנסייתי, ושטייגלדר קובע בפירוש שהמבצע רשאי לבחור כמה וריאציות לנגן, אילו מהן ובאיזה סדר. וריאציות מסוימות דורשות תמיכה של כלי נגינה או זמר לחיזוק מלודיית הכוראל. שטייגלדר עושה שימוש במגוון עצום של טכניקות, מיצירה פשוטה בשני קולות ועד לקונטרפונקט כפול, פנטזיות מרובות-פרקים וטוקטות, קאנונים שונים, הוקט ועוד רבים.
השפעתו של שטייגלדר על התפתחות המוזיקה לכלי מקלדת באירופה הייתה מועטה יחסית, אולי בשל מותו המוקדם. עם זאת, קשרים תמאטיים עם יצירתו נמצאו במוזיקה של יוהאן יאקוב פרוברגר.
לקריאה נוספת

G.B. Sharp, Dorothea Schröder. "Steigleder.", Grove Dictionary of Music and Musicians|Grove Music Online, ed. L. Macy, grovemusic.com.
Willi Apel. "The History of Keyboard Music to 1700", Indiana University Press (November 1997). pp. 398-406.
דורותיאה שרדר. "שטייגלדר", "מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים/מילון גרוב המקוון" בעריכת ל. מייסי
וילי אפל, "תולדות המוזיקה לכלי מקלדת עד 1700", הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה (נובמבר 1997) עמ' 398–406
הערות שוליים

↑  Apel W. (1997). The History of Keyboard Music to 1700. Indiana University Press. p.398. ISBN 978-0253211415
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007287614905171  PLWABN: 9810561566405606  BNE: XX1761556  BnF: cb145524215 (data)  GND: 121395545  ISNI: 0000 0001 1036 3700  LCCN: no91023622  MusicBrainz: 484f627b-4d93-48fe-95b2-503f39281f30  NKC: xx0173174  NTA: 16886407X  SNAC: w6m407d2  SUDOC: 079490735  Trove: 1496734  VIAF: 5171264   WorldCat (עם VIAF): 5171264
יחסי ארמניה–מצרים

| יחסי ארמניה–מצרים |
| --- | --- |
ארמניה: מצרים


ארמניה: מצרים
שטח (בקילומטר רבוע)
29,743: 1,001,450
אוכלוסייה
2,968,413: 116,996,270
תמ"ג (במיליוני דולרים)
24,212: 395,926
תמ"ג לנפש (בדולרים)
8,157: 3,384
משטר
רפובליקה

יחסי ארמניה–מצרים הם יחסי החוץ בין ארמניה ומצרים. מצרים הייתה אחת המדינות הראשונות בעולם הערבי שהכירה בארמניה העצמאית בשנת 1991. במרץ 1992 כוננו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות. במאי 1992 נחנכה בקהיר הנציגות הדיפלומטית הראשונה של ארמניה בעולם הערבי. מצרים מחזיקה בארמניה שגרירות בירוואן.
היחסים בין שתי המדינות

בעקבות עצמאות ארמניה מברית המועצות, מצרים הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בעצמאות ארמניה, אמנה בנושא כינון היחסים הדיפלומטיים הבילטרליים נחתמה בשנת 1992. שגרירות מצרים בירוואן נפתחה במאי 1993 ואילו שגרירות ארמניה בקהיר נפתחה במרץ 1992.
הנקודה המשמעותית ביותר ביחסים הפוליטיים בין שתי המדינות היא ההערכה הארמנית כלפי עמדתה הנייטרלית של מצרים ביחס לסכסוך נגורנו קרבאך, כמו גם קליטת מצרים ארמנים שנמלטו מטבח שהתרחש נגדם, והשתלבותם במצרים.
בעשרים השנים האחרונות הצליחו ארמניה ומצרים ליצור שיתוף פעולה פוליטי, כלכלי, תרבותי, חינוכי ומדעי מצוין. מצרים הייתה אחת המדינות הראשונות בעולם הערבי שהכירה בעצמאות ארמניה בשנת 1991. ארמניה ומצרים חתמו על יותר מ-40 מסמכים משפטיים דו-צדדיים, עשרות משלחות רשמיות רמי דרג ערכו ביקורים הדדיים, אירועים תרבותיים וציבוריים משמעותיים רבים ופרויקטים של שיתוף פעולה כלכלי עובדו על ידי מאמצים משותפים.
הכרה ברצח העם הארמני

על פי העיתון האמריקני הארמני "אסבארז", בסוף 2013, על רקע המתיחות הטורקית-מצרית הגואה בעקבות הדחתו של נשיא מצרים מוחמד מורסי מתפקידו בתחילת יולי 2013, נכתבו מאמרי מערכת רבים במצרים שגינו את הכחשת רצח העם הארמני של ממשלת טורקיה.
מוסטפא בכרי, חברה עצמאית בפרלמנט המצרי, הציגה החלטה הקוראת להכרה ברצח העם הארמני; אם יאומץ, מצרים תהיה האומה המוסלמית הראשונה שתעשה זאת. סרט תיעודי בשפה הערבית, "מי הרג את הארמנים?", הופק במצרים והוקרן בספריית הליופוליס.
בנאום בוועידת מינכן לביטחון 2019, נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי הכיר במשתמע ברצח העם הארמני, וציין כי מאה שנים קודם לכן אירחה מצרים פליטים ארמנים "אחרי רצח העם". ההערות התקבלו בברכה על ידי הקהילה הארמנית במצרים.
יחסי האיטי–ישראל

| יחסי ישראל–האיטי |
| --- | --- |
ישראל: האיטי
   לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   

ישראל: האיטי
שטח (בקילומטר רבוע)
22,072: 27,750
אוכלוסייה
9,961,867: 11,806,074
תמ"ג (במיליוני דולרים)
509,901: 19,851
תמ"ג לנפש (בדולרים)
51,185: 1,681
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: דמוקרטיה נשיאותית

יחסי האיטי–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין רפובליקת האיטי לבין מדינת ישראל אשר החלו ב-17 במרץ 1949, אז הכירה האיטי בעצמאות ישראל, והייתה למדינה ה-48 בעולם שעשתה זאת.
שגריר ישראל בפנמה מייצג את היחסים בין שתי המדינות, ולישראל קונסוליה של כבוד בבירת האיטי פורט-או-פרנס. לפני שנת 1980 החזיקה האיטי בשגרירותה הרשמית בישראל בירושלים, אם כי העבירה אותה לתל אביב באותה שנה בעקבות לחץ בינלאומי אשר כלל את העברת החלטה 478 של מועצת הביטחון של האו"ם שקבעה כי החוק שהתקבל בישראל כחודש לפני כן (חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל) הקובע כי ירושלים המאוחדת היא בירת ישראל ולא ירושלים המערבית כפי שהוגדר עד אז הוא "הפרה של החוק הבינלאומי".