stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוקטובר (סרט)
הפקה

אייזנשטיין החל לעבוד על סרט התעמולה במטרה לסיימו לקראת חגיגות העשור למהפכת אוקטובר, אך העבודה על הסרט התארכה מעבר לצפוי. הסרט מתאר את האירועים שהובילו למהפכה מנקודת המבט התעמולתית הסובייטית המתאימה לתקופת בימויו ועריכתו. כך, למשל, צולמו בתחילה סצנות רבות שבהן הופיעה דמותו של לאון טרוצקי, אך לאחר רדיפתו (וחיסולו) של טרוצקי על ידי סטלין, נותרו סצנות אלו על רצפת חדר העריכה, למעט שניים מן האירועים שבהם משתתפת גם דמותו של טרוצקי; ושמו של טרוצקי כלל אינו מוזכר כאחד מראשי מהפכת אוקטובר. בכל מקרה, החל משנת 1933 הקרנת הסרט בברית המועצות הופסקה וחודשה רק בשנות ה-50 של המאה ה-20 לאחר מות סטלין.
הסרט נחשב לשלישי בטרילוגיה של סרטי תעמולה של אייזנשטיין המתארים את המהפכה. השניים הראשונים היו "שביתה" מ-1924 ו"אוניית הקרב פוטיומקין" מ-1925.
רוב השחקנים בסרט היו שחקנים לא מקצועיים, אך בעלי דמיון לדמויות הסרט. המוזיקה לסרט הולחנה על ידי דמיטרי שוסטקוביץ'.
מנחם בן ציון זקס

| --- | --- |

 לידה:  15 ביולי 1896 כ"ד בתמוז ה'תרנ"ו ירושלים, א"י
 פטירה:  7 בפברואר 1987 (בגיל 90) ח' באב ה'תשמ"ז מיאמי ביץ', פלורידה
 מקום קבורה:  ירושלים, ישראל
 מדינה:  ארצות הברית
 מקום מגורים:  שיקגו
 מקום פעילות:  שיקגו
 תקופת הפעילות:  ? – 7 בפברואר 1987 
 השתייכות:  המזרחי
 חיבוריו:  דרשות מנחם-ציון
 בת זוג:  חנה רבקה זקס (פרנק)
 שם השושלת:  זקס
 אב:  הרב דב בער זקס
 אם:  יוכבד דבורה זקס (כהנא שפירא)
 חותנים:  הרב צבי פסח פרנק
הרב מנחם בן ציון זקס (כ"ד בתמוז ה'תרנ"ו, 15 ביולי 1896 – ח' באב ה'תשמ"ז, 7 בפברואר 1987) היה מחשובי רבני שיקגו, מחבר סדרת הספרים "מנחם ציון" וחתנו של הרב צבי פסח פרנק, רבה של ירושלים.
תולדות חייו

זקס נולד בעיר העתיקה בירושלים לאביו הרב דב בער זקס, בנו של ראש כולל הו"ד הרב אברהם אלקנה זקס ונכדו של השד"ר משה זקס, ולאמו יוכבד דבורה לבית כהנא שפירא, בתו של הרב המקובל צבי אשר כהנא שפירא ונצר למשפחות לעווי וריבלין. אחיו הוא הרב יהושע פישל זקס. למד בתלמוד התורה עץ חיים ונבחן שם אצל רבה האשכנזי של ירושלים הרב שמואל סלנט. עם הגיעו למצוות עבר לישיבת שיבת ציון ולאחר מכן לישיבה הגדולה תורת חיים.
בגיל 18 הוסמך לרבנות על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבה הראשי של ארץ ישראל. מעבר לכך הוסמך לרבנות ולדיינות בשנת ה'תרפ"ז על ידי הרבנים אליהו ראם, יוסף גרשון הורביץ, שמשון אהרן פולנסקי ועוד.
הרב זקס ואשתו עזבו את ירושלים לשליחות חינוכית-דתית בשיקגו, שם ייסד הרב רשת מוסדות חינוך וקהילות; תלמודי תורה ובתי ספר יהודים, כולל האקדמיה היהודית של אידה קראון. עמד בראש המוסדות במשך 40 שנה, ופעל להקמת תנועת עזרה ליהודים כאמצעי להבטיח הישרדות יהודית לאחר מלחמת העולם השנייה. נחשב לאחד מחשובי הרבנים היהודים בשיקגו בתקופתו. כתב את סדרת הספרים מנחם ציון.
ספריו

מנחם ציון: רעיונות והגיונות, שאובים ממעיינות הנצח שבמקראי קדש ומאמרי המדרשים (שני כרכים)
מנחם ציון: פירושים, רעיונות והגיונות על המועדים: [חנוכה, ט"ו בשבט, פורים, פסח, שבועות, תשעה באב]
מנחם ציון: הגדה של פסח
מנחם ציון: פירושים, רעיונות והגיונות על ספר תהלים
מנחם ציון: רעיונות והגיונות, חידושים ופירושים על ירח האיתנים
מסכת אבות עם פירוש מנחם ציון: פירושים וחידושים, רעיונות והגיונות
הנצחה

לזכרו הוקמה 'קרן הפרסים התורנית' שע"י מכון הרב פרנק, המחלקת מדי שנה אותות הוקרה לרבנים פורצי דרך ומובילי חזון בהפצת יהדות, תורה ומידות. בנוסף, מדי שנה נבחרים שמונה בחורי ישיבות מצטיינים מרחבי ישראל שמקבלים מלגת עידוד על פועלם.
הערות שוליים

1 2  משה חיים זקס, עוד ינובון בשיבה, מזכרת בתיה, ישראל: הסיפור שנשאר, ה'תשע"ח, 2018, עמ' 24
↑  מרדכי (מוטי) פרידמן, משה זאקס ומשפחתו, משה זאקס, תל אביב: הוצאת שפירא, 2016, עמ' 241
1 2 3  RABBI MENAHEM B. SACKS, FOUNDER OF EDUCATION GROUP, Chicago Tribune, ‏9/2/1987
↑  סמיכה לרבנות ודיינות עבור רבי מנחם בן ציון זקס זצ"ל - חתימות רבני ירושלים - תרפ"ז, באתר BIDSPIRIT, ‏25.2.16
1 2  הילה פלאח, אות הוקרה להעמקת והנגשת לימוד ההלכה לאלפים, באתר כל הזמן, ‏11.08.2016
↑  בשערי תורת אבות, באתר /beta.hebrewbooks.org
↑  מיללער, על הגאון רבי צבי פסח פראנק, באתר אוצר החכמה
↑  הרב מנחם בן ציון זקס, מנחם ציון : רעיונות והגיונות ... שאובים ממעינות הנצח שבמקראי קדש ומאמרי המדרשים ... / נאמרו ונעבדו על ידי ... מנחם בן ציון זקס., באתר הספריה הלאומית של ישראל
↑  מנחם ציון : רעיונות והגיונות ... שאובים ממעינות ... שבמקראי קודש ומאמרי המדרשים ... / נאמרו ונעבדו על ידי... מנחם בן-ציון זקס... (מהדורה חדשה עם הוספות ותיקונים), באתר הספריה הלאומית של ישראל
↑  מנחם ציון : פירושים, רעיונות והגיונות על המועדים: [חנוכה, ט"ו בשבט, פורים, פסח, שבועות, תשעה באב/ ... רבי מנחם בן-ציון זקס...], באתר הספריה הלאומית של ישראל
↑  הגדה של פסח : עם פירוש מנחם ציון, ובוספו פרקי חירות וגאולה / מאת הרב ... מנחם בן ציון זקס., באתר הספריה הלאומית של ישראל
↑  מנחם ציון: פירושים, רעיונות והגיונות על ספר תהלים / מלאכת מחשבת מאת... רבי מנחם בן-ציון זקס..., באתר הספריה הלאומית של ישראל
↑  מנחם ציון : רעיונות והגיונות, חידושים ופירושים על ירח האיתנים / מאת הרב ... מנחם בן-ציון זקס., באתר הספריה הלאומית של ישראל
↑  מסכת אבות : עם פירוש מנחם ציון: פירושים וחידושים, רעיונות והגיונות ... / רבי מנחם בן-ציון זקס ..., באתר הספריה הלאומית של ישראל
↑  עמליה ברזילי, זקס משה - מורשת, באתר מכון וולקני, ‏2009
↑  יקירי ירושלים לשנת תשס"ח, באתר עיריית ירושלים, ‏ה'תשס"ח, 2008
↑  מערכת JDN, ניו יורק: מינוי חדש לראשות הישיבה – הרב יונתן זקס, באתר JDN, ‏23/5/2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 1283598   WorldCat (עם VIAF): 1283598
אינדרה

| --- | --- |

 תפקיד:  אל המלחמה ומזג האוויר
 תרבות:  הינדואיזם, ג'ייניזם, בודהיזם, סיקיזם 
 בן או בת זוג:  אינדרני 
 צאצאים:  Jayanti, ואלי, ארג'ונה, Jayanta 
 
אִינְדְרָה (בסנסקריט: इन्द्र או इंद्र, בתאית: พระอินทร์, ביפנית: インドラ), הוא אל המלחמה, מזג האוויר, הברקים, הרעם, הסערות והגשם  במיתולוגיה ההינדואית ובעל השפעה גם במיתולוגיה הבודהיסטית. הוא האל הדומיננטי ביותר ב-ריג-ודה ומופיע בכ-300 מהמזמורים (מתוך 1028 מזמורים).
פולחן

אינדרה היה האל של תרבות המיתני וממנה כנראה הגיע לתת-היבשת ההודית. אינדרה שייך לאלים הקדומים, הוא האל המוזכר ביותר בודות. נחשב כאל בעל ממדי גוף גדולים, חזק במיוחד והוא אחד מהאלים הפופולריים ביותר בהודו. עליו ועל עלילותיו יש סיפורים ואגדות רבים. סמלו הוא פיל בעל שלושה ראשים.
חלק ניכר מהאגדות עליו הן סביב מאבקו עם אל קדום יותר בשם וארונה, אותו ניצח ותפס את מקומו כמלך האלים. במקורות כתובים מצוין כי הוא התבלט בין האלים ותפס את מקומו של דיאוס פיטה (Dyeus).
אשתו היא אינדרני המוכרת כסשי (Sachi). מילדיו: ארג'ונה (Arjuna), רבוס (Rbhus), רסבהא (Rsabha).
שמות נוספים

לאינדרה 14 שמות נוספים, אחד לכל תקופת זמן. בבודהיזם וג'ייניזם מוכר אינדרה כשאקרה (אדיר) שהוא אחד משמותיו בהינדואיזם.
ראו גם

אינדרה ג'אטרה - פסטיבל אינדרה בעמק קטמנדו
לקריאה נוספת

Dalal, Roshen (2010). Hinduism: An Alphabetical Guide. Penguin Books India. ISBN 978-0-14-341421-6.
כנסיית סנט ברברה

כנסיית ברברה הקדושה - מבט על החזית
כנסיית סנט ברברה (בצ'כית: Chrám svaté Barbory) היא כנסייה בקוטנה הורה, צ'כיה. הכנסייה היא אחת הכנסיות הגותיות החשובות במרכז אירופה. תקרת הכנסייה נמצאת בגובה 40 מטר, והעוגב בה בנוי מ-4000 צינורות. יחד עם מרכז העיר ההיסטורי של קוטנה הורה מהווה הכנסייה אתר מורשת עולמית.
היסטוריה

במאה ה-10 התגלו בקוטנה הורה מרבצי כסף והעיר הפכה למרכז כריית המתכת. העיר ויושביה שאפו להלל את שם האל ולהודות לו על העושר שנפל בחלקם. בניית הכנסייה החלה ב-1388, אך הופסקה מספר פעמים והושלמה רק ב-1905. הכנסייה הוקדשה לברברה הקדושה, פטרוניתם של הכורים.
האדריכל הראשון היה כנראה יוהאן פארלר, בנו של האדריכל המפורסם פטר פארלר (שבנה את קתדרלת ויטוס הקדוש וגשר קארל בפראג). ישנם מחקרים הטוענים שפטר פארלר היה שותף ליצירת תוכניות הכנסייה. העבודה הופסקה בגלל מלחמות ההוסיטים ונמשכה רק ב-1482 תחת האדריכלים מאטי רייסק ובנדיקט רייט, שני אדריכלים מפראג. ההפסקה השנייה התרחשה בשנים 1588–1884.
לפי התוכניות המקוריות הכנסייה תוכננה להיות גדולה יותר, כנראה פי 2 מגודל הנוכחי. אך מכיוון שמימון הבנייה היה תלוי במחירי השוק של מתכת הכסף, ומחירי המתכת ירדו אחרי גילוי אמריקה והצפת יבשת אירופה בכסף וזהב, גודלה הוקטן ונגרמו הפרעות בבנייה. ב-1588 נסגרה הכנסייה בקיר זמני, שנהרס ב-1884, עת הומשכה הבנייה.
החזיתות החיצוניות של הכנסייה מרתקות, למרות שהעבודות הסופיות על הגג נעשו רק במאה ה-19. במקור, היו 8 קפלות רדיאליות במבנה טרפזי. מאוחר יותר נבנה בית מקהלה, שנתמך על ידי תמיכות דואות בנות שתי קומות.
מלבד התמיכות הדואות המרשימות הכנסייה מכילה חלונות ויטראז' יפים, מזבח, דוכן דרשה וספסלי מקהלה וכן ציורי פרסקו מימי הביניים המתארים את חיי עיירת הכרייה והעיר.
גלריה

קמרונות הרשת המפותחים של הכנסייה
התמיכות הדואות
הכנסייה ב-1856
המזבח הראשי
הרובע היהודי בטשביץ'

טשביץ' (בצ'כית: Třebíč; בגרמנית: Trebitsch; ביידיש: טרייביטש) היא עיר השוכנת בחלק המוראבי של אזור ויסוצ'ינה בצ'כיה. הרובע היהודי של העיר, המשתרע על פני שטח של 44 דונם, הוכרז כאתר מורשת עולמית ביחד עם בזיליקת פרוקופיוס הקדוש, כדוגמה לדרך שבה נוצרים ויהודים חיו באותו אזור בין ימי הביניים למאה ה-20.
שלט הנצחה לזכרו של אנטונין קאלינה, חסיד אומות העולם
על קיר אחד מבתי הרובע שלט לזכרו של אנטונין קאלינה, יליד העיר, חסיד אומות העולם, שהציל בזמן מלחמת העולם השנייה יותר מ-900 ילדים במחנה הריכוז בוכנוואלד.
בית הכנסת הקדמי
בית העירייה
היסטוריה

ב-1101 הוקם מנזר בנדיטיני בסמוך לנקודת החצייה של נהר ה"ייהלאווה", ובעקבות כך הוקם שוק מסחרי שמשך אליו סוחרים רבים ובהם יהודים. בתקופה זו החל להתפתח המנזר ביחד עם היישוב היהודי והעיירה טשביץ' הסמוכים אליו.
הרובע שכן במרכז ההתיישבות, ששגשגה מבחינה מסחרית, בקרבת המנזר והמבצר שמעבר לנהר. הרובע והעיירה לא היו מבוצרים, וכתוצאה מכך הם נפגעו מספר פעמים. בשנות הרווחה נבנו הבניינים הנחוצים לקיומה של הקהילה. במהלך המאה ה-16 ניתנה הוראה לגרש את היהודים, אך לבסוף היא לא בוצעה, והשלטון המקומי היה סובלני כלפי היהודים. בעבר היהודים היו מעורבים במגוון פעילויות כלכליות כגון הלוואות ואומנויות שונות, אך החל מהמאה ה-17 היהודים חדלו מהעיסוק בהלוואות. במאות השנים האחרונות הרובע נפגע מספר פעמים, ולעיתים הנהר עלה על גדותיו.
לרובע היה ממשל עצמי מאז ראשיתו, ובראשו עמד מנהיג אחד עם שני יועצים. ב-1849 הרובע זכה למעמד של יחידה מנהלית נפרדת שבראשה עומד ראש עיר. הרובע מוזג לתוך טשביץ' בשנות ה-20. בשלהי המאה ה-19 התגוררו ברובע כ-1,500 יהודים, אך בשנות ה-30 האוכלוסייה מנתה רק כ-300 תושבים. כל התושבים היהודים גורשו מביתם במהלך השואה, וכיום אין ברובע יהודים.
תיאור

הרובע משתרע בין הנהר הסמוך לעיר ובין פסגת גבעה. מתאר הרובע הוא שני רחובות ראשיים, שהתחתון מביניהם רחב יותר. שני הרחובות וגדת הנהר מחוברים באמצעות מערכת של סמטאות שחלקן חוצות את בתי המגורים.
הבניינים נבנו לפי המקובל באזור זה של צ'כיה, ולרוב הם מורכבים מקומת קרקע מקומרנת וקומות עליונות עם תקרת עץ. חלק מחזיתות הבתים נבנו בסגנון הרנסאנס וחלק בסגנון הבארוק. הבניינים ידועים בזכות מגוון הסגנונות האדריכליים שבהם הם נבנו. הבתים היו בדרך כלל בתי מגורים, ולעיתים בבית אחד התגוררו 16 משפחות שיכלו לשנות את החלק שלהם כרצונך. בצד הפונה אל הרחוב היו בדרך כלל חנות או בית מלאכה. לדוגמה, סמטה בסגנון ימי הביניים תחצה בניין, שקמרונותיו בקומת הקרקע נבנו בסגנון הרנסאנס, חזיתו היא מהמאה ה-18, דלת החזית מהמאה ה-19, וחלקה התחתון של חזית הבית הפונה לרחוב עבר טיוח בשנות ה-30 של המאה ה-20.
גודלו של הרובע היה מוגבל כתוצאה מאילוצים פוליטיים. בגלל הטופוגרפיה האזורית לא היה אפשרי להקיף את הרובע בגדר, ועד לשנת 1875 היהודים לא היו רשאים לנוע בחופשיות באזורים אחרים של העיר. לאחר שחוק זה בוטל החלו עשירי הרובע להגר ממנו, והאוכלוסייה המקומית הייתה ענייה ברובה. כתוצאה מהאילוצים המרחביים נוצר צורך לבנות את הבתים בצורה היעילה ביותר האפשרי. חלק מהבתים היו מקושרים באמצעות מעבר דרך בית שלישי. בחלק מהבתים לא הייתה כניסה מהרחוב, וקומת הקרקע נוצלה עד תום.
ברובע השתמרו מבנים רבים הקשורים לפעילויות חברתיות שונות, כגון בתי כנסת ובתי ספר, ואף מפעל לעיבוד עור. האזכור הראשון לבית כנסת מקומי הוא משנת 1590, ואילו בית הכנסת הקדמי שכן בכיכר המכונה "הכיכר השקטה", והוא נבנה בין 1639 ל-1642. בית הכנסת שופץ ב-1759 וב-1821, ובין 1856 ל-1857 נערכו בו פעולות חידוש, ומראהו, הכולל חלונות גותיים וקשתות, לא השתנה מאז. בית הכנסת היה בצורה מלבנית עם גג מקושת, הכניסה אליו הייתה מצידו המערבי, והחלונות עוצבו בסגנון גותי. בית הכנסת נפגע במהלך מלחמת העולם השנייה, ובמשך תקופה מסוימת הוא שימש כמחסן. בית הכנסת עבר לבעלותה של הקהילה הנוצרית המקומית ב-1952, ומאז הוא משמש למטרות אזרחיות. בית הכנסת האחורי שכן ברחוב בלהוסלבובה, והוא מתוארך לשלהי המאה ה-17. החלק החשוב ביותר היה הקיר המזרחי שפנה לכיוון ארץ ישראל. קירות בית הכנסת קושטו בתחילת המאה ה-18 במגוון ציורים, הכוללים סצנות מהתנ"ך וציטוטים מהתלמוד.  הגג היה מקושט בקישוטי סטוקו בסגנון הבארוק. בשנת 1837 נבנתה גלריה מיוחדת ששימשה כעזרת נשים. השימוש בבית הכנסת נפסק ב-1926, ולאחר מכן הוא שימש כמחסן עבור מספר חברות. בית הכנסת שופץ ושוקם בשנות ה-80 ובשנות ה-90 של המאה ה-20, וכיום הוא משמש כאולם תערוכות וקונצרטים, ובעזרת הנשים שוכנת תערוכה של המוזיאון היהודי בפראג.
בית הקברות היהודי שכן מעל לרובע ומאחורי הגבעה, והגישה אליו הייתה דרך שביל מיוחד. מבחינה היסטורית זהו בית הקברות השני, והראשון נמצא בקרבת המנזר. בית הקברות מחולק לשני אזורים המתוארכים למאה ה-15 והמאה ה-19, ויש בו כ-4,000 קברים. בכניסה לבית הקברות יש היכל טקסים שנבנה ב-1903.
ראו גם

טשביץ'
הערות שוליים

↑  הציורים מופיעים באתר המרכז לאמנות יהודית של האוניברסיטה העברית 

Center for Jewish Art
פסוקים ומזמורים על קירות בית הכנסת בטשביץ'
טירת ליטומישל

מבט מקרוב על ציורי קיר בטירה, שבהם מתוארות סצנות מרומא העתיקה
המבשלה
טירת ליטומישל (צ'כית: Zámek v Litomyšli) היא טירה השוכנת בעיירה ליטומישל שבצ'כיה. הטירה נבנתה בין 1568 ל-1580 בסגנון הרנסאנס. עיצובה של הטירה השתנה במקצת במהלך המאה ה-18 עם הוספתם של אלמנטים אדריכליים בסגנון הבארוק, בנוסף לגן אנגלי. הטירה הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1999.
היסטוריה

האזור שבו שוכנת הטירה היה מיושב לפחות מאז המאה ה-10, וחשיבותו נבעה מהמיקום על הדרך הראשית בין בוהמיה למוראביה. בחפירות שנערכו בעיירה נחשפו שרידים של מבנה מימי הביניים, שעליו שוכנת הטירה. האזכור הקדום ביותר ל"ארמון ישר" וטירה בליטומישל הוא משנת 1398. בשנת 1425 העיירה נכבשה על ידי ההוסיטים, שהחריבו את כל המבנים הקשורים לנצרות הקתולית. המבנים ששכנו באזור הטירה שופצו על ידי בעלי המקום החדשים, וגם מהם נותרו שרידים. הטירה נפגעה שלוש פעמים משריפות (1460, 1546, 1560) ונחרבה כמעט לחלוטין. המבנה ההרוס הוענק על ידי שליטי המקום למשפחת ורטיסלב, שקיבלה היתר מלכותי לבנותו מחדש. העבודות החלו ב-1568 בניהולם של האחים ג'ובאני ואולריקו אבוסטלי, והסתיימו ב-1580.
הטירה ניזוקה קלות כתוצאה משרפה שפרצה ב-1635, ותוך זמן קצר תוקנו הנזקים. האדריכל פרנטישק מקסימיליאן קאנקה (František Maximilián Kaňka) ניהל את העבודות שהתבצעו בטירה החל מ-1719. במסגרת העבודות הללו הוספו לטירה מספר אלמנטים אדריכליים בסגנון הבארוק. ב-1775 הטירה נפגעה פעם נוספת שרפה, והפעם היה צורך לבצע עיצוב מחדש כתוצאה מנזקי השרפה. בשינויים שנערכו בחלקה הפנימי של הטירה בין 1792 ל-1796 נעשה מאמץ לשמר את הגמלונים שנבנו בסגנון הרנסאנס. החל מ-1796 לא בוצעו שינויים כלשהם בטירה.
חצר הטירה הייתה בעבר חלק מהיישוב המבוצר, והבניינים הסמוכים אליה נבנו במהלך השינויים שבוצעו בטירה במשך השנים.
תיאור

לטירה יש ארבעה אגפים א-סימטריים בגובה שלוש קומות. האגף הגדול ביותר הוא המערבי, והאגף הדרומי הוא גלריה ארקדאית התוחמת את החצר המרובעת השנייה, ונמשכת גם לתוך הצדדים המזרחי והמערבי של החצר. קפלת הטירה שוכנת בפינתה הדרום-מזרחית. באגף הצפוני של הטירה יש חצר מלבנית קטנה. כל חזיתות הטירה מעוצבות בסגנון הרנסאנס. חלונות הטירה הנמצאים בחזית הקומה הראשונה עשויים משני חלקים, ומעל אדניהם יש משקופי אבן.
בחזית הדרומית של הטירה נבנה שער הכניסה המרכזי, שמשקופו בצורת קשת ומשני צדדיו יש עמודים. מעל למשקוף נמצאים שני שלטי אצולה של משפחות מקומיות.
החלונות בקומה הראשונה ובקומה השנייה מחולקים גם כן לשני חלקים, המקושטים בקישוטי אבן ובכרכובים המוחזקים על ידי בסיס סלילי. בקצה הקפלה, הבולט החוצה בחזית המזרחית, יש חלונות חלונות מחודדים המחולקים לשלושה חלקים. חזיתות הטירה מכוסות בסגרפיטו, המחקה מרקם של אבן גזית כפרית בצבע יהלום. בחזית הדרומית ובחזית המזרחית שוקם הקרניז שצורתו ירח. מעל לקרניז זה יש מספר גמלונים עם פילסטרים שבהם משובצים חלונות, מלבד בקטע של הגלריה באגף הדרומי.
החצר הפנימית גובלת בארקדות הקשתיות למחצה של האגף המערבי, האגף המזרחי, והאגף הדרומי, הניצבות על עמודים רבועים. בקומה הראשונה ובקומה השנייה יש ארקדות עמודים, שכותרותיהם בנויות בסגנון טוסקני (הקומה הראשונה) ובסגנון איוני (הקומה השנייה). קירות הטירה בצד הצפוני של החצר מכוסים בסגרפיטו שבו מתוארים סצנות ממגוון תחומים כגון הברית הישנה וההיסטוריה הקלאסית.
אל האגף המערבי מוביל גרם מדרגות רנסאנסי. המבנה הבולט ביותר בתוך האגף המערבי הוא תיאטרון עץ נאו-קלאסי שנבנה בין 1796 ל-1797. התיאטרון מכיל 150 מקומות ישיבה. הקישוטים ששרדו ללא פגע מאז בניית התיאטרון כוללים את אלו של האודיטוריום, הבמה והמנגנון המכני שלה. מלבד התיאטרון יש באגף חדרים נוספים שמידותיהם תואמות את סגנון הרנסאנס, וקישוטיהם תואמים את הסגנון הנאו-קלאסי. שני האגפים האחרים דומים מבחינת המבנה הפנימי שלהם, המבוסס על עיצוב רנסאנס עם ציורי קיר ותקרה בסגנונות הבארוק והנאו-קלאסיציזם, שבהם מתוארות סצנות מרומא העתיקה.
בין האגף המזרחי לקפלה מחבר שער מעוצב. פנים הקפלה מכוסה על ידי ספינה בצורת קמרון חבית, והוא השתנה במידה מועטה מאז בנייתו. רוב הספינה צבועה בגוון של אפור, אך במקומות מסוימים ניתן להבחין בציורים המקוריים שהיו בה.
דרומית לחצר הראשונה שוכנת המבשלה. המבשלה נבנתה מחדש ב-1728 לאחר שקודם לכן הייתה העתק קטן של הטירה, ולאחר השרפה ב-1775 נבנתה בצורתה הנוכחית. בסמוך למבשלה נמצאת אורוות רכיבה החד-קומתית, התוחמת את הצד המזרחי של החצר הראשונה. האורווה שופצה מספר פעמים כתוצאה מנזקי השריפות, והמראה הנוכחי שלה משלים מבחינה סגנונית את זה של המבשלה. חזית האורווה מחולקת לתשעה חלקים, ושער הכניסה הראשי נמצא במרכזה.
מבנים נוספים במתחם הטירה כוללים את בית הלורד בצידו המערבי של הגן האנגלי (שנבנה במהלך המאה ה-18), גן צרפתי עם ביתן, האורווה הקודמת וקוטג'.
ג'ובאני קרוצ'ה

| --- | --- |
 לידה:  1557 קיוג'ה, איטליה 
 פטירה:  15 במאי 1609 (בגיל 52 בערך) ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 מוקד פעילות:  הרפובליקה של ונציה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 
ג'ובאני קרוצ'ה (באיטלקית: Giovanni Croce, ‏1557 - 15 במאי 1609) היה מלחין איטלקי משלהי תקופת הרנסאנס, מן האסכולה הוונציאנית. קרוצ'ה נודע בעיקר כמלחין מדריגלים, אחד היחידים בקרב הוונציאנים פרט למונטוורדי.
חייו

קרוצ'ה נולד בקיוג'ה, עיירת דייגים לחוף הים האדריאטי, דרומית לוונציה, העיירה ממנה בא גם ג'וזפה צארלינו, והוא הגיע לוונציה בגיל צעיר והתקבל למקהלת הנערים של כנסיית סן מרקו בניצוחו של צארלינו בגיל שמונה. צארלינו מצא אותו ככל הנראה במקהלת הקתדרלה של קיוג'ה והביאו לסן מרקו. אפשר שקרוצ'ה היה כומר קהילה בכנסיית סנטה מריה פורמוזה והוסמך כמשרת בקודש בשנת 1585; במהלך תקופה זו שירת גם כזמר בסן מרקו. נראה שהמשיך בקשריו, מן הסתם כממונה על המוזיקה, עם "סנטה מריה פורמוזה" במקביל לתפקידיו בסן מרקו.
אחרי מות צארלינו, התמנה קרוצ'ה לעוזר המאסטרו די קאפלה, זאת בתקופת כהונתו של בלדאסרה דונאטו. אחרי מותו של דונאטו בשנת 1603 קיבל קרוצ'ה את התפקיד הראשון במעלה כמאסטרו די קאפלה, אבל רמת השירה של קתדרלת סאן מרקו המפורסמת התדרדרו בניהולו, כנראה מחמת בריאותו המעורערת ולאו דווקא בשל ליקוי ביכולתו כמוזיקאי. הוא מת ב-1609; משרת המאסטרו די קאפלה עברה אל ג'וליו צ'זארה מרטיננגו עד 1613, כאשר בא מונטוורדי וקיבל עליו את התפקיד.
מוזיקה והשפעה

קרוצ'ה כתב פחות מוזיקה בסגנון הפוליכוראלי המפואר מאנדריאה וג'ובאני גבריאלי, וכתוצאה מכך אין יצירותיו ידועות ברבים באותה מידה בימינו; עם זאת, הוא נודע לתהילה כמלחין בתקופתו הוא והייתה לו השפעה רבה על המוזיקה הן באיטליה והן מחוצה לה. כמלחין של מוזיקת קודש היה שמרני בעיקר וכתב cori spezzati בסגנון אדריאן וילארט ומיסות פרודיות, שדמו יותר בסגנונן למוזיקה שחיברו חברי האסכולה הרומאית של זמנו.
במועד מאוחר יותר בקריירה שלו כתב מוזיקה בסגנון קונצ'רטנטו מתקדם, שהשתדל לשלב את חידושיו של ויאדאנה עם אופן הכתיבה הפוליכוראלי המפואר של ונציה. לאורך כל קריירת הכתיבה שלו, הן של מוזיקת קודש והן מוזיקה חילונית, הלחין מוזיקה קלה לביצוע, אולי משום שכתב אותה למען כנסיית הקהילה שלו ולא לזמרים הווירטואוזיים של סאן מארקו. מסיבה זו נשאר חלק גדול מיצירותיו, בייחוד החילוניות שבהן, פופולרי בקרב חובבים.
מבחינה סגנונית, הושפע קרוצ'ה יותר מאנדראה גבריאלי מאשר מאחיינו ג'ובאני, אף כי שניהם היו בני אותו גיל בדיוק; קרוצ'ה העדיף את השלווה הרגשית, את הצלילות נוסח ג'ובאני פלסטרינה ואת האופי הקליל יותר באופן כללי, שאפיין את המוזיקה של אנדראה עיקר חשיבותו של קרוצ'ה היה בפיתוח הקנצונטה והקומדיה המדריגלית, והוא כתב כמות גדולה של מוזיקה קלה לשירה, פופולרית ובמקרים רבים, משעשעת. חלק מקבצי המוזיקה שלו סאטיריים, לדוגמה, המוזיקה שכתב לסצנות מגוחכות בקרנבלים של ונציה (Mascarate piacevoli et ridicolose per il carnevale, 1590), שחלקן כתובות בניב הוונציאני.
קרוצ'ה היה אחד המלחינים הראשונים שהשתמשו במונח קפריצ'ו ככותרת לאחת הקנצונטות בקובץ שלו Triaca musicale ("ריפוי מוזיקלי לנשיכות חיות") משנת 1595. הן קובץ והן הקובץ Mascarate piacevoli נועדו לשירה בתחפושות ומסכות בקרנבלים הוונציאניים.
לקאנצונטות ולמדריגלים שלו הייתה השפעה בהולנד ובאנגליה, שם הדפיסו אותם מחדש בספר השני של "מוזיקה טראנסאלפינה" משנת 1597, אחד הקבצים שבישרו את השיגעון להלחנת מדריגלים שפשה שם. המוזיקה של קרוצ'ה נשארה פופולרית באנגליה ותומאס מורלי ציין אותו במפורש כמלחין אמן; למעשה, ייתכן שקרוצ'ה היווה את ההשפעה הגדולה ביותר של מלחין יחיד על מורלי. גם ג'ון דאולנד בא לבקרו באיטליה.
לקריאה נוספת

Articles "Giovanni Croce, Canzonetta" in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2
Gustave Reese, Music in the Renaissance. New York, W.W. Norton & Co., 1954. ISBN 0-393-09530-4
The New Harvard Dictionary of Music, ed. Don Randel. Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press, 1986. ISBN 0-674-61525-5
Denis Arnold, Giovanni Gabrieli and the Music of the Venetian High Renaissance. London, Oxford University Press, 1979. ISBN 0-19-315232-0
מאמרים "ג'ובאני קרוצ'ה. קנצונטה" ב"מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים" בעריכת סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, מקמילן, 1980
גוסטב ריז, "מוזיקה ברנסאנס", ניו יורק, נורטון ושות', 1954
מילון הרווארד החדש למוזיקה" בעריכת דון רנדל. קיימברידג', מסצ'וסטס, הוצאת אוניברסיטת הרווארד .1986
דניס ארנולד. "ג'ובאני גבריאלי והמוזיקה של שיא הרנסאנס בוונציה", לונדון, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד 1979
הערות שוליים

↑  Arnold, p. 35
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283670005171  PLWABN: 9810645743705606  BIBSYS: 12036102  BNE: XX5628126  BnF: cb138928413 (data)  GND: 118522787  ICCU: CUBV167829  ISNI: 0000 0000 8078 0094  LCCN: n82063691  LNB: 000047547  MusicBrainz: dae553a5-466c-4c8f-96fa-14e33a14aeaf  NKC: jn20040106013  NTA: 118928376  RERO: 02-A003144287  SNAC: w6h70kx1  SUDOC: 076036960  Trove: 1111782  VcBA: 495/73106  VIAF: 88075512   WorldCat (עם VIAF): 88075512
אוריה שביט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 ביוני 1975 (בן 49) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 
אוריה שביט (נולד ב-1975) הוא סופר ישראלי ופרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב. הוא מתמחה במחקר הלכה, תאולוגיה ופוליטיקה באסלאם המודרני, במחקר מיעוטים מוסלמיים במערב, במחקר תהליכי ליברליזציה ודמוקרטיזציה בעולם ובמחקר החברה החרדית בישראל.
בין השנים 2016 ל-2021 עמד בראש החוג ללימודי הערבית והאסלאם ובמקביל בראש התוכנית למדעי הדתות באוניברסיטת תל אביב. מאז 2021 עומד בראש מכון שנדונג-תל אביב לחקר ישראל והיהדות, ומאז 2022 עומד במקביל גם בראש המרכז לחקר יהדות אירופה בימינו ובראש מכון ארווין קוטלר לדמוקרטיה, לצדק ולזכויות אדם.
החל משנת 2022 שביט הוא העורך הראשי של הדו"ח השנתי של מצב האנטישמיות בעולם, שרואה אור במסגרת המרכז לחקר יהדות אירופה בימינו ומכון ארווין קוטלר לדמוקרטיה, לצדק ולזכויות אדם באוניברסיטת תל אביב. הדו"ח זוכה לתהודה במאות כלי תקשורת ברחבי העולם.
ב-2021 יזם שביט קורס מקוון ללימוד בסיסי של השפה הערבית שנפתח בחינם לכל קהילת אוניברסיטת תל אביב. בקורס השתתפו מאות חברי סגל וסטודנטים.
ארבעה מספרי הילדים שכתב שביט נבחרו ל"מצעד הספרים" של משרד החינוך.
ספרו "אויבי, מורי" (ביחד עם ד"ר אופיר וינטר) על הגישות לציונות בהגות הערבית היה הספר העברי הראשון שראה אור בתרגום לערבית באיחוד האמירויות לאחר החתימה על "הסכמי אברהם".
לימד באוניברסיטאות הלסינקי, פרנקפורט, קארל (פראג) רנמין (סין) ושנדונג (סין).
בין השנים 1997 ל-2008 מילא שביט שורת תפקידים עיתונאיים בכירים. בין השאר היה עורך ופרשן חדשות חוץ בעיתון "הארץ", בעל הטורים "אטלס" ו"כדורי" בגיליון יום שישי של "הארץ", כתב חוקר של מוסף "הארץ", עורך מוספי סוף השבוע של "מעריב" ושל "מקור ראשון", בהם שימש גם כפובליציסט, ובעל טור לביקורת ספרים ב"ידיעות אחרונות".
ביוגרפיה

אוריה שביט נולד וגדל בתל אביב, למד בתיכון עירוני ה' ושירת בצבא בחיל המודיעין. הוא בנם של חוקרת התרבות זהר שביט וההיסטוריון יעקב שביט. אחיו הצעיר הוא הסופר ומבקר הקולנוע אבנר שביט.
שביט סיים תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ובאסלאם באוניברסיטת תל אביב, והמשיך את לימודיו במסגרת המסלול הישיר לדוקטורט לתלמידים מצטיינים. עבודת הדוקטורט שלו, "משטרים ערביים בין קץ ההיסטוריה להתנגשות הציוויליזציות: גלגוליה של תפיסה מהותנית", נכתבה באוניברסיטת תל אביב (2005) בהדרכת פרופ' יוסף קוסטינר ופרופ' אייל זיסר. בין 2006 ל-2007 השלים שביט בגרמניה את מחקר הפוסט-דוקטורט שלו.
במחקריו האקדמיים מתמקד שביט בשאלת הדמוקרטיה בחברות ערביות ובמיעוטים המוסלמים במערב. מחקריו בסוגיית הדמוקרטיה מתייחדים בתשומת הלב שהם מעניקים לגישות אינטלקטואליות ערביות לרעיון האוניברסליות של הדמוקרטיה הליברלית ולפונקציות הפוליטיות שממלאות גישות אלה. מחקריו בסוגיית המיעוטים המוסלמיים משלבים עבודת-שדה עם מחקר טקסטואלי, ועוסקים בעיקר בהתפתחותה של תאולוגיה והלכה אסלאמית המעניקה לגיטימציה לנוכחות המוסלמית במערב, ובהתקבלותה ובדחייתה של תאולוגיה והלכה זו בקרב קהילות מהגרים שונות.
כיום, שביט הוא פרופסור מן המניין בחוג ללימודי הערבית והאסלאם באוניברסיטת תל אביב.