סטיבן קריין
מורשת

בארבע שנים פרסם קריין חמישה רומנים, שני כרכים של שירה, שלושה אוספי סיפורים קצרים, שני ספרי סיפורי מלחמה ומספר רב של יצירות סיפורת קצרות ודיווחים. כיום הוא זכור בעיקר בזכות "התג האדום של האומץ", הנחשב לקלאסיקה אמריקאית. הרומן עובד מספר פעמים לקולנוע, כולל הגרסה של ג'ון יוסטון משנת 1951. עד מותו הפך קריין לאחד הסופרים הידועים ביותר בדורו. אורח חייו האקסצנטרי, הדיווחים התכופים בעיתונים, הקשר עם סופרים מפורסמים אחרים ומעמד הגולה שלו הפכו אותו לידוען בינלאומי במידת מה. אף על פי שרוב הסיפורים על חייו נטו לרומנטיות, השמועות על שימוש בסמים ואלכוהוליזם לכאורה נמשכו זמן רב לאחר מותו.
עד תחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, קריין ויצירתו כמעט נשכחו. רק כשתומאס ביר (Thomas Beer) פרסם את הביוגרפיה שלו ב-1923, ואחריה "העבודה של סטיבן קריין" (The Work of Stephen Crane) של וילסון פולט (Wilson Follett‏; 1925–1927), הגיעה כתיבתו של קריין לידיעת קהל מלומדים. המוניטין של קריין התחזק אז על ידי תמיכה מחברים סופרים כמו ג'וזף קונרד, ה.ג'. ולס ופורד מדוקס פורד, שכולם פרסמו זיכרונות או הגיבו על תקופתם עם קריין. הביוגרפיה של ג'ון ברימן על קריין מ-1950 ביססה אותו עוד יותר כסופר אמריקאי חשוב. מאז 1951 ישנו שטף מתמיד של מאמרים, מונוגרפיות ומהדורות חוזרות בחקר קריין.
כיום קריין נחשב לאחד הסופרים החדשניים ביותר של שנות ה-90 של המאה ה-19. עמיתיו, כולל קונרד וג'יימס, כמו גם סופרים מאוחרים יותר כמו רוברט פרוסט, עזרא פאונד ווילה קאתר, היללו את קריין כאחת מהנפשות היצירתיות הטובות ביותר של זמנו. עבודתו תוארה על ידי ולס כ"ביטוי הראשון לפתיחת המחשבה של תקופה חדשה, או, לפחות, השלב המודגש המוקדם של יוזמה חדשה". ולס אמר כי "מעבר למחלוקת", קריין היה "הסופר הטוב ביותר בדורנו, ומותו בטרם עת היה אובדן בלתי הפיך לספרות שלנו". קונרד כתב כי קריין היה "אמן" ו"חוזה בעל כישרון להגדיר את המשמעותי על פני הדברים ועם תובנה שאין דומה לה לגבי רגשות פרימיטיביים". עבודתו של קריין הייתה השראה עבור סופרים עתידיים; לא רק שחוקרים שרטטו קווי דמיון בין ספרו של המינגוויי "הקץ לנשק" ו"התג האדום של האומץ", אלא שהספרות של קריין היוותה השראה חשובה עבור המינגוויי וחבריו המודרניסטים. ב-1936 כתב המינגוויי ב"הגבעות הירוקות של אפריקה" (Green Hills of Africa) כי "הכותבים הטובים הם הנרי ג'יימס, סטיבן קריין ומארק טוויין. זה לא הסדר שבו הם טובים. אין סדר לסופרים טובים". שירתו של קריין נחשבת כמבשרת את תנועת האימג'יזם, והסיפורים הקצרים שלו השפיעה גם על הספרות האמריקאית. "הסירה הפתוחה", "המלון הכחול", "המפלצת" ו"הכלה מגיעה לשמיים צהובים" נחשבים בדרך כלל על ידי המבקרים כדוגמאות ליצירתו הטובה ביותר של קריין.
כמה מוסדות ומקומות ניסו לשמור על מורשתו של קריין. באדנוויילר והבית שבו מת הפכו לאטרקציה תיירותית בגלל הקשר החולף שלו עם הסופר האמריקאי; אלכסנדר וולקוט (אנ') העיד על כך שהרבה לאחר מותו של קריין, תיירים הופנו לחדר שבו הוא מת. ספריית הספרים והכתבים הנדירים של אוניברסיטת קולומביה מכילה אוסף של התכתבויות אישיות של קריין וטיילור בין השנים 1895–1908. ליד ביתו של אחיו אדמונד במחוז סאליבן בניו יורק, שבו שהה קריין לזמן קצר, נקרא אגם על שמו. בית סטיבן קריין באזברי פארק, ניו ג'רזי, שבו התגורר המחבר עם אחיו במשך תשע שנים, מופעל כמוזיאון המוקדש לחייו וליצירתו. לאוניברסיטת סירקיוז יש סדרת הרצאות שנתית על שם סטיבן קריין בחסות קרן Dikaia.
אוניברסיטת קולומביה רכשה חלק גדול מהחומרים של סטיבן קריין שהחזיקה קורה קריין במותה. אוסף קריין הוא אחד הגדולים במדינה של החומרים שלו. באוניברסיטת קולומביה הייתה תערוכה: "'הצל המהיר הגבוה של ספינה בלילה': סטיבן וקורה קריין", 2 בנובמבר 1995 עד 16 בפברואר 1996, על חייהם של בני הזוג, הכוללת מכתבים ומסמכים אחרים ומזכרות.