stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צער בעלי חיים
התפתחות המושג

ביהדות מופיע המושג כבר במאות הראשונות לספירה כמצווה. בעת החדשה הממלכה המאוחדת הייתה חלוצה במערב בחקיקת חוקים כנגד התאכזרות לבעלי חיים. החוקים הראשונים נחקקו במאה ה-19 נגד התאכזרות בבעלי חיים הקשורים לאדם כמו כלבים וסוסים במקביל להיתר להמשיך לצוד בעלי חיים כמו שועלים. חוקים אלו עודכנו במהלך השנים והכילו סוגי חיות ותחומי התנהגות נוספים. בעקבות בריטניה, לרוב אחרי מאבקים, נחקקו חוקים דומים בארצות רבות נוספות. בארצות הברית ובקנדה יש סדרת חוקים להגנה על בעלי חיים.
למרות החקיקה בארצות המערב, מעמדם המשפטי וזכויותיהם של בעלי החיים נחותים מזה של האדם. רוב החוקים הקיימים נועדו להגן על חיות מחמד ומשק, ומאשרים את זכותן של חיות אלו למחסה, מים, מזון, טיפול רפואי אלמנטרי. כמו כן הם אוסרים על עינוי בעלי חיים ועל הריגתן באכזריות. בחלק מהמדינות הוחלט כי שחיטה כשרה נכנסת לקטגוריה של הריגה באכזריות והיא נאסרה.
יש מדינות בהן חוקקו חוקים כנגד שימוש בבעלי חיים במופעי קרקס, ונקבעו סייגים לניסויים בבעלי חיים.
ממחצית המאה ה-20 עלתה המודעות לנושא התאכזרות לבעלי החיים, ובייחוד לתנאי המחיה של חיות המשק. בין הנושאים הללו:
צריכת ביצי חופש של תרנגולות שאינן כלואות בכלובי סוללה.
הימנעות מצריכת בשר עגלי חלב הכלואים בתאים צרים, מואכלים במזון המבוסס על אבקת חלב ונתונים במשטר צמא.
הימנעות מצריכת כבד אווז שמקורו באווזים שעברו תהליך פיטום.
מגבלות על ניסויים בבעל חיים ומציאת חלופות לניסויים אלו.
הימנעות מניתוחים מיותרים כהתנסות בתהליכי למידה (ניתוח צפרדעים על מנת לראות איך ליבן פועם).
ניסיונות לשכנע אנשים להחליף כפרות הנעשות בתרנגול באלו הנעשות בכסף (פדיון כפרות).
התפתחות המושג > השערות באשר למקורו של צער בעלי חיים והסיבות לעלייתו

הצעה אחת לסיבה ולהתפשטות המושג העלה סטיבן פינקר בספרו The Better Angels of Our Nature. לשיטתו יכולת האמפתיה הבסיסית מקורה בפסיכולוגיה אבולוציונית מפני שהיא משפרת את יחס האדם לסביבתו האנושית הקרובה. במאות האחרונות החל תהליך של הרחבת מעגלי האמפתיה, שמקורו (בין השאר) בצורך להבין ולהזדהות עם יותר ויותר שותפים לסחר וליחסי גומלין. מאחר שתהליך זה אינו מנוהל רציונלית, אין הוא עוצר בתכלית קיומו והוא ממשיך וכולל מעגלים רחבים והולכים.
צער בעלי חיים ביהדות

צער בעלי חיים הוא איסור ביהדות על פגיעה בבעל חיים שלא לצורך או התעללות בו. הביטוי מופיע בתלמוד הבבלי ובספרות ההלכה במקומות רבים.
מתוך הגישה של הגנה על בעלי החיים הוטלו איסורים אחדים: איסור על שחיטת בעל חיים וצאצאיו ביום אחד, איסור העבדת בעלי חיים בשבת, איסור חריש על ידי צמד של שור וחמור בשל ההבדלים שביניהם, איסור "לחסום שור בדישו", וכן חובות שהוטלו על האדם ביחס לבעל חיים כגון: "עזוב תעזוב עמו" לפיה מצווה אדם לעזור לחמור הכורע תחת משאו.
במקורות יש גם הצגה של כל הרג בעל חיים כפסול ואף נחשב כחטא  מול אלוהים. בתלמוד הבבלי במסכת בבא מציעא מסופר על רבי יהודה הנשיא, שלא ריחם על עגל שיועד לשחיטה, ובעקבות זאת קיבל ייסורים משמיים. ייסורים אלו חלפו רק כאשר למד לכבד את בעלי החיים וגילה רחמנות כלפי גורי חולדות ששפחתו רצתה לזרקם.
חקיקה בישראל כנגד התעללות בבעלי חיים

בישראל, עד לשנות ה-90 לא היו חוקים מפורטים בנושא הגנה על בעלי חיים, פרט לחוק להגנת חיית הבר, 1955  שמטרתו אינה הגנה על בעלי החיים אלא הגבלת הצייד לשם שימור הזנים שבסכנה. על החוק הזה ישנה ביקורת משמעותית מצד המשפט העברי, שאוסר לחלוטין ציד לשם שעשוע, במקום בו החוק מתיר זאת בתנאים מסוימים. בשנות ה-90 של המאה ה-20 נחקקו מספר חוקים בנושא:
חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים), התשנ"ד-1994 – חוק זה אוסר התאכזרות לבעלי חיים
חוק צער בעלי חיים (ניסויים בבעלי חיים), התשנ"ד-1994
איסור פיטום אווזים וברווזים, עבר תהפוכות רבות. לבסוף, נאסר פיטום אכזרי בלבד
אגודות

לשם מניעת התאכזרות לבעלי חיים, הוקמו בארצות השונות אגודות וולונטריות. מבין האגודות הראשונות, אחת החשובות היא ה-Royal Society for the Prevention of Cruelty to Animals שהוקמה בבריטניה בשנת 1824 בשם SPCA. לאגודה זו קמו שלוחות הן בממלכה המאוחדת (בוולש, בסקוטלנד ועוד) והן מחוץ לאיים הבריטיים כמו: Royal New Zealand Society for the Prevention of Cruelty to Animals בניו-זלנד, RSPCA Australia באוסטרליה, ו American Society for the Prevention of Cruelty to Animals בארצות הברית. האגודה האמריקאית נחשבת כאחת הגדולות והמשפיעות בתחום רווחת בעלי החיים.
מאוחר יותר הוקמו אגודות מתמקצעות כמו: Royal Society for the Protection of Birds להגנה על בעלי-כנף. אגודות חובבי כלבים וחתולים ששמו לעצמם פרט למניעת התאכזרות, כאחת המטרות, לדאוג לבעלי חיים ללא בית, לדאוג להם למחסה זמני ולנסות למצוא בני-אדם ש"יאמצו" אותם. ואף אגודות להגנה על חמורים וסוסים מפני התעללות והעבדה בפרך.
אגודות > בישראל

השם אגודת צער בעלי־חיים מתייחס לכמה עמותות שונות הפעילות בישראל, שהמטרה העיקרית של כל אחת מהן היא מניעת צער וסבל מבעלי חיים.
העמותה הוותיקה ביותר שנשאה שם זה היא אגודת צער בעלי־חיים בישראל, שנוסדה בשנת 1927 בסיוע האגודה המלכותית למניעת התאכזרות לבעלי חיים, מטעם המנדט הבריטי.
בעקבות תלונה של תיירת אנגליה אשר ביקרה בארץ ישראל על יחס קשה לסוסים, חמורים וגמלים בארץ, הוקם בית מחסה לבעלי חיים בישראל, שתפקידו לאתר בהמות אשר סובלות ולהביאן לטיפול במכלאה. 
בית המחסה הוקם בהשפעת גופים דומים באנגליה ואירופה.
מאז, קמו ברוב הערים בישראל עמותות "צער בעלי חיים" מקומיות ומאוחר יותר עמותות נוספות למניעת התעללות ולרווחת בעלי החיים, בינן "תנו לחיות לחיות".
ראו גם

רווחת בעלי חיים
זואופיליה
הערות שוליים

↑  רננה גוטרייך, אכיפת עבירות פגיעה בבעלי חיים, הכנסת - מרכז המחקר והמידע
1 2  Adrian Franklin, Animals and Modern Cultures: A Sociology of Human–Animal Relations in Modernity, London, 1999
↑  Cruelty to Animals Act 1835, Cruelty to Animals Act 1849 and Cruelty to Animals Act 1876
↑  Animal Protection Laws of the USA & Canada (Third Edition), Cruelty to Animals Acts in the United States (2001)
↑  בין היתר: תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קי"ז, עמוד ב'; תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף ל"א, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף פ"ה, עמוד א'
↑  נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 1213-1221: חוק להגנת חיות הבר, אתר דעת.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4060129-8  NKC: ph135683
סטפן ברצקי

| --- | --- |

 לידה:  24 במרץ 1919 צ'רנוביץ, ממלכת רומניה 
 התאבד:  21 ביוני 1988 (בגיל 69) באד נויהיים, גרמניה המערבית 
 מדינה:  ממלכת רומניה, גרמניה הנאצית, גרמניה המערבית 
 
סטפן ברצקי (24 במרץ 1919 – 21 ביוני 1988) היה פושע מלחמה נאצי ממוצא גרמני בוקוביני(אנ'). כששימש כשומר במחנה אושוויץ משנת 1942 עד שנת 1945 הוא הכה ורצח אסירים מיוזמתו והשתתף ברצח המוני ובסלקציות. לאחר המלחמה התיישב ברצקי בגרמניה המערבית. הוא נשפט במשפט אושוויץ השני והיה בעל הדרג הנמוך ביותר מבין עשרים וארבע הנאשמים. בית המשפט גזר עליו מאסר עולם ושמונה שנים על השתתפות ברצח של יותר מ-8,000 בני אדם. ברצקי הביע חרטה על מעשיו, העיד נגד הממונים עליו לשעבר והתאבד בכלא.
קורות חיים

סטפן ברצקי נולד בשנת 1919 למשפחה גרמנית בוקובינית בצ'רנוביץ, אז חלק מממלכת רומניה. אביו היה מכונאי טלפונים. הרמן לנגביין, היסטוריון אוסטרי ואסיר פוליטי באושוויץ, ציין כי ברצקי נולד באותה עיירה של ויקטור פסטק, שומר באושוויץ שהוצא להורג על ידי הנאצים מכיוון שסייע לבריחתו של זיגפריד לדרר מאושוויץ(אנ'). השכלתו של בארצקי הייתה יסודית בלבד והגרמנית שלו הייתה גרועה. לאחר שלמד בבית הספר היסודי, למד חייטות ולאחר שסיים את הכשרתו הועסק במפעל לייצור גרביים. הוא גויס לואפן אס אס בשנת 1941, לאחר שנאום בכנסייתו עודד אותו לחזור לגרמניה כחלק ממדיניות "היים אינס רייך"(אנ') (חזרה הביתה לרייך) של יישוב מחדש של גרמנים אתניים (פולקסדויטשה) בגרמניה. הוא התיישב בורוצלב.
קורות חיים > אושוויץ

ברצקי שירת כקצין בלוקים באושוויץ בין השנים 1945-1942. כמו שומרים אחרים, הוצגו לו סרטי תעמולה(אנ') אנטישמיים כגון "היהודי זיס (סרט, 1940)" ו"אום קרוגר"(אנ') לאחר העבודה. ברצקי טען במשפטו כי כאשר שאלו השומרים מדוע אסירים נשלחים לאושוויץ, נאמר להם שכולם עבריינים מסוכנים שהורשעו בחבלה. כששאלו כיצד ילדים קטנים יכולים להיות אשמים, הוסבר לשומרים שהם אינם משכילים מכדי להבין, ויהיה ברור מאוחר יותר. כמו כן נאמר להם שכל הדברים שאושרו על ידי אדולף היטלר הם חוקיים. ברצקי טען כי לא האמין להבטחות אלה ושקל לא לחזור מחופשה ברומניה אליה נסע בשנת 1943. הוא לא עשה זאת מכיוון שלדבריו חשש מהשלכות נגד משפחתו. לטענת ד"ר רבקה ויטמן, הודאתו של ברצקי כי ידע כי רצח המוני של יהודים אינה חוקית, חתמה את הרשעתו.
במשפטו תיאר ברצקי כיצד הוא התייחס לאסירים שהורעבו או חלו ומשך הועברו לאושוויץ. הוא לא אפשר לאף אחד מהם להירשם למחנה והחזיק אותם בבלוק סגור עד שליחתם אל מותם. ברצקי היה ידוע בעיסוק שכונה "ציד ארנבות", בו הורו לאסירים להסיר את כובעם, כאשר מי שלא עשה זאת מהר מספיק הוכה ונורה למוות.
עם זאת, בפעמים אחרות, הוא ניסה לסייע לאסירים. אובר-שטורמפיהרר יוהאן שוורזשובר, מפקד אושוויץ השני, סיכל מאמצים אלה. שוורצהובר אמר לברצקי שאסור לו לרחם על אסירים יהודים. במהלך חיסול מחנה המשפחות (טרזיינשטט) ביולי 1944 ביקש ברצקי מממונים עליו להציל את חייהם של הילדים הכלואים במקום. נערכה סלקציה, וחלקם ניצלו, אך פרנץ לוקאס(אנ') התערב כדי למנוע את הצלת הבנות. כשהתבקש להסביר את מעשיו במשפטו, הצהיר ברצקי כי לעיתים קרובות השתתף בהצגות תיאטרון של בלוק הילדים במחנה המשפחתי.
לאחר פינוי אושוויץ הועבר ברצקי לדיוויזיית הגרנדיר אס אס ה-32 ונלכד על ידי הכוחות הסובייטים בתחילת מאי. הוא שוחרר ב-17 באוגוסט, התיישב ליד קובלנץ ועבד בחנות פחם. בשנת 1953, הוא נכלא ל-21 יום על תקיפה. שנתיים לאחר מכן, הוא קיבל קנס בגין התנגדות למעצר. בשנת 1956 הוא נקנס שוב ב-300 מארק גרמני על תקיפה.
קורות חיים > מעצר ומשפט

ללברצקי הוצא צו מעצר ב-3 במרץ 1960, והוא נתפס כעבור חודש. הוא הואשם במשפט אושוויץ השני והיה בדרגה הנמוכה ביותר מבין עשרים וארבעה הנאשמים שם. הסנגורים שלו היו יוג'ן גרהרדט ואנגלברט יורשקו. מכיוון שהנאשמים נשפטו על פי חוק פלילי רגיל, נעשתה הבחנה בין מעשי רצח ואכזריות בודדים שאפשר להאשימם בהם לבין השתתפות בתוכנית ההשמדה ההמונית, שבהם הנאשמים היו רק שותפים. במשפט הוכח כי ברצקי רצח מיוזמתו והיה אחד משומרי האס אס האכזריים יותר ולכן הוא קיבל עונש חמור יותר מרבים מהממונים עליו.
ברצקי נמצא אשם בחמישה סעיפי רצח:
הוא הכה אסיר מורעב למוות
ב-21 ביוני 1944 הטביע ארבעה אסירים במכל מים
הוא הורשע בשותפות לרצח המוני של יהודים באחת עשרה הזדמנויות.
סיוע ברצח של לפחות 3,000 בני אדם כשהשתתף בחיסול מחנה טרזנשטט במרץ 1944. במהלך חמש סלקציות, הוא היה שותף ללפחות 1,000 מקרי רצח.
בחמש הזדמנויות נמצא שהוא סייע בבחירת בלוקים בכדי להמית את אסיריהם, כאשר בכל אחד מהתקריות הללו נרצחו יותר מ-50 בני אדם
בנוסף, בית המשפט מצא כי הוא אשם בשלושה פשעים נוספים. אלה כללו ענישת אסירים שניסו לתקשר עם אסירים בחלקים אחרים של המחנה, כאשר אילץ אותם לבצע תרגילים מאומצים, במהלכם ירה בחמישה אסירים לפחות. בית המשפט לא העניק עונש נוסף על פשעים אלה אלא השתמש בהם כעדות נוספת לאכזריותו של ברצקי. אוטו דב קולקה ועדים נוספים העידו כי ברצקי הרג אסירים אחרים, אך הוא לא הואשם ברציחות אלה. הוא נידון למאסר עולם ושמונה שנים.
מכיוון שבית המשפט הגדיר אותו כ"פתי" ו"פחות אינטליגנט מהנאשמים האחרים", הודאתו של ברצקי כי ידע שהרצח ההמוני של יהודים היא פשע, שימשה כראיה שהנאשמים האחרים ידעו אף הם כי מעשיהם פליליים. הוא היה הנאשם היחיד שהעיד נגד נאשמים אחרים, והציג עדות על התנאים במחנה. על רופא האס אס פרנץ לוקאס, שהכחיש בתחילה שהשתתף בסלקציות, אמר ברצקי, "לא הייתי עיוור כשד"ר לוקאס עשה סלקציות על הרמפה... חמשת אלפים איש הוא שלח להמתה בגז תוך חצי שעה". ברצקי אמר שלוקאס שינה את התנהגותו במהלך חודשי המלחמה האחרונים רק כאשר היה ברור שגרמניה תפסיד. לאחר עדותו, עדים אחרים התייצבו ואמרו שלוקאס בחר אסירים למוות. בסופו של דבר הודה לוקאס שעשה זאת בארבע הזדמנויות, אך רק בהוראות מהממונים עליו. בית המשפט מצא כי הוא השתתף ברצח.
קורות חיים > הכלא וההתאבדות

ברצקי העיד גם נגד קורט קניטל(גר'), אחראי מחלקת התעמולה באושוויץ. ברצקי העיד כי קניטל אמר שצריך לרצוח נשים וילדים יהודים מכיוון שהם גזע נחות. לדברי ברצקי, "למדנו כיצד לרצוח מהרצאותיו של אדון קניטל".
בהיותו בכלא, עזר ללנגביין במחקר על המחנה. ברצקי אמר לו שהוא מקווה שאושוויץ לעולם לא יקרה שוב. לדברי לנגביין, הוא קיבל את אשמתו ואמר כי ריצוי מאסר הוא הדבר היחיד שהוא יכול לעשות עבור האסירים שרצח. ברצקי ערער על עונשו, וכאשר הערעור נכשל, בארצקי התאבד בכלא בבאד נהיים(אנ') ב-21 ביוני 1988.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Langbein, Hermann (27 בינואר 1995). "Kleiner Mann ganz groß". Die Tageszeitung (בגרמנית). pp. 15–17. נבדק ב-25 בספטמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Photo of Stefan Baretzki during a selection on the ramp at Auschwitz-Birkenau, spring 1944". Jewish Museum in Prague. ביולי 2015. נבדק ב-25 בספטמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1063655536  VIAF: 311756003   WorldCat (עם VIAF): 311756003 
ברצקי במהלך סלקציה. הוא נמצא מימין, כשהוא נושא מוט בו הוא מרבה להכות אסירים.
זיד א-ריפאעי

זיד א-ריפאעי (בערבית: زيد الرفاعي;‏ 27 בנובמבר 1936 – 12 באוגוסט 2024) היה פוליטיקאי ירדני. שימש פעמיים כראש ממשלת ירדן וכראש הפרלמנט של ירדן. בזמן כהונתו הראשונה (1973–1976) התכנסה הליגה הערבית בועידת רבאט והכירה באש"ף כמייצג הבלעדי של הפלסטינים. במהלך כהונתו השנייה (1985–1989) הכריז המלך חוסיין על ניתוק הקשר ההיסטורי בין ממלכת ירדן לבין יהודה ושומרון.
ביוגרפיה > ראשית דרכו הפוליטית

זיד א-ריפאעי נולד בשנת 1936 בעמאן בירת ירדן למשפחה ממוצא פלסטיני. אביו היה סמיר א-ריפאעי, שכיהן כראש ממשלת ירדן שש פעמים משנות ה-40 עד שנות ה-60. למד בוויקטוריה קולג' שבאלכסנדריה, שם התיידד עם חוסיין אבן טלאל, לימים המלך חוסיין. בהמשך למד באוניברסיטת הרווארד מדעי המדינה ומשפט בינלאומי, ולאחר מכן החל בקריירה פוליטית בירדן. בשנת 1964 התמנה לראשונה לתפקיד פוליטי, ובהמשך שימש כמזכירו האישי של המלך חוסיין. בשמשו בתפקיד זה נכח א-ריפאעי בפגישה החשאית בין חוסיין לבין אבא אבן ב-3 במאי 1968 בלונדון, שבה דנו הצדדים על אפשרות להידברות לאור המצב הפוליטי שנוצר לאחר מלחמת ששת הימים. בהמשך א-ריפאעי גם נכח בפגישה ב-27 בספטמבר 1968 בין המלך חוסיין לבין יגאל אלון, ובפגישה ב-16 באוקטובר בין רמטכ"ל צבא ירדן עאמר ח'אמש לבין רב-אלוף חיים בר-לב. במהלך כל התקופה הזו נפגש פעמים ספורות עם יעקב הרצוג במטרה לקדם את המגעים, אף שלא הבשילו לכדי הסכם.
היחסים עם ישראל תפסו חשיבות משנית בירדן עם התחזקותם של ארגוני הפדאיון הפלסטיניים והתחמשותם בתוך אדמות ירדן, בייחוד לאחר השתלטותו של יאסר ערפאת על אש"ף בפברואר 1969. ב-15 בספטמבר 1970 נכח א-ריפאעי בהתייעצות החירום המכריעה, בעקבותיה החליט המלך חוסיין להכריז על ממשלה צבאית זמנית בראשות מוחמד דאוד ולהכות ביד קשה בארגוני הפדאיון. א-ריפאעי שימש עדיין כיועצו הפרטי של המלך באותה עת, ובמהלך הקרבות עם הפלסטינים הוא היה אמון על העברת המסרים למדינות המערב, ובכלל זאת בקשה לסיוע צבאי ישראלי. בשנת 1971 שימש כשגריר ירדן בבריטניה, במהלך כהונתו נעשה ניסיון להתנקש בחייו בידי ארגון ספטמבר השחור הפלסטיני. באותה שנה רצחו אנשי הארגון את ראש הממשלה הירדני וספי א-תל. בדצמבר 1972 נשלח א-ריפאעי בידי המלך חוסיין לפגישה חשאית עם נשיא מצרים אנואר סאדאת, במטרה לחדש את היחסים בין שתי המדינות שנותקו באפריל 1971 בעקבות הכרזתו של חוסיין על תוכנית הפדרציה. בפגישה, סאדאת הסכים לפגישה עם חוסיין בקהיר, וזו אכן התרחשה בספטמבר 1973 כהכנה ערבית למלחמת יום כיפור. בפגישה זו חודשו היחסים בין מצרים וירדן.
ביוגרפיה > לאחר ראשות הממשלה

לאחר כהונתו כראש ממשלה המשיך א-ריפאעי לכהן כחבר פרלמנט. בשנת 1997, בעקבות התפטרותו של אחמד א-לווזי, מונה לראש הפרלמנט. א-ריפאעי כיהן בתפקיד במשך שמונה שנים, והתפטר ב-12 בדצמבר 2009.
ביוגרפיה > חיים אישיים

א-ריפאעי היה בן למשפחה של פוליטיקאים ירדנים בכירים. אביו סמיר א-ריפאעי כיהן שש פעמים כראש ממשלה, ודודו עבד אל-מונעם א-ריפאעי כיהן גם הוא פעמיים כראש ממשלה. בנו, סמיר זיד א-ריפאעי, כיהן כראש ממשלת ירדן בשנים 2009–2011.
זיד א-ריפאעי נפטר ב-12 באוגוסט 2024.
לקריאה נוספת

יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ה, עמודים 182–277.
הערות שוליים

1 2  נבו, עמ' 187
1 2  دولة السيد زيد الرفاعي | مجلس الأعيان الأردني
↑  אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 247
↑  אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 254
↑  אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 258
↑  נבו, עמ' 169
↑  אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 287
↑  אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 313-314
↑  אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 315
↑  אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 318
↑  אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 325
1 2  נבו, עמ' 196
↑  נבו, עמ' 268
↑  נבו, עמ' 232
↑  נבו, עמ' 257
↑  נבו, עמ' 220
↑  נבו, עמ' 280–281
בית אלפא

| --- | --- |
מבט על בית אלפא ממזרח
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: הגלבוע
גובה ממוצע: ‎-84 מטר
תאריך ייסוד: 1922
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
מוצא המייסדים: גליציה
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,413 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 1,392 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת עמק בית שאן מוגדלת) בית אלפא(למפת עמק בית שאן רגילה) בית אלפא(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית אלפא(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית אלפא32°31′02″N 35°25′53″E﻿ / ﻿32.5171328324454°N 35.4314542733503°E﻿ / 32.5171328324454; 35.4314542733503  heמפת היישובים של מועצה אזורית הגלבוע באדום - בית אלפא בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 2 מתוך 10
http://www.betalfa.org.il/
קיבוץ בית אלפא בשנת 1923
בֵּית אַלְפָא הוא קיבוץ. מיקומו במזרח עמק יזרעאל בעמק חרוד לרגלי הגלבוע ליד גן השלושה ("הסח'נה"), ובסמיכות לכביש 71 (בית שאן - עפולה). הקיבוץ ממוקם בגובה של כ-73 מטר מתחת לפני הים.
מקור השם

מקור השם הוא בשמו של יישוב יהודי קדום שישב במקום עד המאה ה-6 לספירה ואחריו ישב במקום יישוב ערבי קדום בשם בית אילפא. על פרוש השם הקדום יש שתי סברות: האחת מהמילה 'אלוף' שפרושה שור, כלומר מקום שגידלו בו שוורים. השנייה מהמילה 'אולפנא', כלומר מקום לימוד, בית ספר. הגן הלאומי בית אלפא ובתחומו בית הכנסת עם רצפת הפסיפס שנתגלו בשנת 1928 נמצאים בשטחו של קיבוץ חפציבה הסמוך.
היסטוריה > הקמה ועלייה לקרקע

הקיבוץ הוקם על ידי בוגרי תנועת הנוער השומר הצעיר, ברובם מגליציה, ששהו כפליטים בווינה בזמן מלחמת העולם הראשונה ושם התוודעו לתנועה. במהלך 1920 עלו לארץ בוגרי התנועה, וחלקם הגדול התקבץ בשלושה מקומות: חוות אום אל-עלק (שוני) סמוך לבנימינה, בית גן (יבנאל) ומאוחר יותר ביתניה עילית וכביש חיפה-ג'דה - שם הוקם גדוד שומריה בהנהגת אבא חושי (שנלר) ומרדכי שנהבי. באפריל 1921 כל הקבוצות התאחדו והקימו את קיבוץ א' של השומר הצעיר. באוקטובר 1921 עזב את הקיבוץ מנהיגו מאיר יערי, לאחר סכסוך שהתגלה בינו לבין שאר החברים, שהונהגו על ידי דוד הורוביץ. באפריל 1922 הוציא הקיבוץ את הקובץ 'קהליתנו' בעריכת נתן אגמון (ביסטריצקי), שנתן ביטוי להגותם ולקורותיהם הסוערים בימי ביתניה עילית, והפך לאבן דרך ספרותית ורעיונית של העלייה השלישית. המחזה ליל העשרים של יהושע סובול מתבסס על הספר ועל המיתוסים של ביתניה עילית, כפי שהשתקפו גם בזיכרונותיהם של מי שהיו שם.
אחרי תקופת הכשרה בעבודות חלוציות, סמוך לנהלל ובמחנה ליד גבע, הקיבוץ עלה על הקרקע ב-4 בנובמבר 1922, י"ג חשון תרפ"ג. המוסדות הציוניים לא נתנו ברכתם למהלך, בשל גילם הצעיר של המייסדים וחוסר בשלותם להתיישבות, כמו גם העובדה שבקרקעות גוש נוריס בהם התיישבו כבר הוקמו הקיבוצים עין חרוד ותל יוסף. הקיבוץ הוקם על קרקעות של הקרן הקיימת לישראל וגם הודות לתרומות של יהודי גליציה שגויסו על ידי חברי הקיבוץ וחברי הקיבוץ הסמוך חפציבה. השם שיועד לו היה כפר שטנד, על שם הפעיל הציוני האוסטרי שנפטר ב-1919 אדולף שטנד, אך מייסדיו בחרו בשם בית אלפא בשל הזיקה ליישוב הקדום. עד 1936, עם הקמת תל עמל בית אלפא היה הנקודה המזרחית ביותר בעמק.
היסטוריה > השנים הראשונות

בחג השבועות 1924 נערך בבית אלפא כנס ארצי של השומר הצעיר, בו נקבע המשך דרכה של התנועה בארץ ובגולה והוא נחשב אבן יסוד בתולדות התנועה. בנובמבר 1925 הוקם בוועידה בבית אלפא חבר הקבוצות, לימים איחוד הקבוצות והקיבוצים, והקיבוץ הצטרף כחבר בו. ב-1925 הוקמה חברת הילדים של בית אלפא, בה למדו גם ילדי הקיבוצים השכנים, ביניהם חפציבה, לצד ילדי חוץ. חברת הילדים, שהוקמה ביוזמת חבר בית אלפא אליהו רפפורט, התאפיינה בשיטות לימוד חדשניות ולימדו בה אנשי החינוך הידועים דוד אידלסון, שמואל (מילק) גולן ויהודה רון-פולני. היא פעלה עד 1929 והוקמה מחדש ב-1930.
באוגוסט 1929, בעת מאורעות תרפ"ט, הותקף הקיבוץ על ידי בדואים מהשבטים שישבו בשכנות לו ממזרח. בשל התרעה מוקדמת עזבו עוד לפני המתקפה הנשים והילדים את בית אלפא, והועברו לגבע. חברי הקיבוץ שנותרו התבצרו בבית חברת הילדים, המבנה היחיד שבבית אלפא באותה עת. יחד עם אנשי חיל הספר שהגיעו לנקודה הם הצליחו להדוף את המתקפה.
היסטוריה > "הטרנספר"

אף על פי שחברי הקיבוץ היו בוגרי השומר הצעיר, בשנים הראשונות התנועה לא הייתה קיימת כגוף פוליטי מאגד בפלשתינה-א"י והקשר בינה לבין בית אלפא ניתק באופן מעשי. הדבר הביא לבחירה חופשית של חברי הקיבוץ בהשתייכות פוליטית, והחל מאמצע שנות ה-20 נוצרו שלושה פלגים בבית אלפא: תומכי אחדות העבודה (מ-1930 מפא"י) בהנהגת אפרים רייזנר, השמאל (גלגול של האופוזיציה השמאלית בגדוד העבודה) בהנהגת בנימין דרור והשומר הצעיר בהנהגת אליעזר הכהן. עם הקמת הקיבוץ הארצי ב-1927 חברי בית אלפא החליטו לא להצטרף אליו, ורק להתיר לחברים שמעוניינים בכך לעשות זאת באופן פרטני. המתח גאה עם השנים. בשנת 1934 הגיעה לקיבוץ השלמה של חברי השומר הצעיר מקיבוץ הסולל, ושינתה את האיזון הפוליטי הפנימי בקיבוץ לטובת השומר הצעיר. ב-1936 החליט ילדי השכבה הבוגרת של חברת הילדים, בעידוד מדריכם אברהם יפה, חבר תל עמל, להקים קן ולהצטרף לתנועת השומר הצעיר. הדבר הביא למתיחות חריפה והתפרצות סכסוך מר בין הפלגים, שגלש גם מחוץ לקיבוץ. ברל כצנלסון אף טען לגזילת הילדים בעורמה מידי הוריהם, חברי מפא"י. לאחר מספר שנים של ניסיונות פשרה ובוררות, ביוני 1940 נערכו חילופי חברים עם קיבוץ רמת יוחנן (שחווה משבר פנימי דומה בין חברי מפא"י לחברי השומר הצעיר שהגיעו מהשלמת קיבוץ פלנטי). אנשי השומר הצעיר של רמת יוחנן עברו לבית אלפא והצטרפו לאנשי השומר הצעיר והשמאל שבמקום, ואנשי מפא"י והבלתי-מפלגתיים הצטרפו לאנשי מפא"י ברמת יוחנן. הפרשה נודעה בשם "הטרנספר" או "פרשת בית אלפא".
בית אלפא הצטרף לקיבוץ הארצי וב-1943 קיבל השלמה נוספת מהתנועה, של בוגרי גדוד השדה מקן תל אביב צפון. באותה שנה הוקם סמוך לקיבוץ מוסד חינוכי גלבוע לילדי ונערי גוש קיבוצי הקיבוץ הארצי שבסביבה (בית אלפא, רשפים, מסילות וניר דוד). המוסד נסגר ב-2003 וכיום פועל בשטחו מרכז קליטה לעולים. בשנת 2018 הוקם במקום, ליד המתחם בו שכן המוסד החינוכי, בית הספר היסודי "גלבוע" לתלמידים מבית-אלפא, חפציבה ובית השיטה.
ענפים ותעשייה

בשנותיו הראשונות תפס בית אלפא מקום מרכזי בפיתוח החקלאות בארץ והענפים המשקיים. זן המלפפון "בית אלפא" פותח על ידי חברת הקיבוץ חנקה לזרסון, ופיתוחים של זנים בגידולים כגזר, בצל וכרובית נעשו על ידי חבר הקיבוץ חיים פלדנר.
במהלך השנים פיתח הקיבוץ גם תעשייה. בשנת 1957 הוקם בקיבוץ מפעל "קב־קור" ליצור תרמוסטטים, במטרה לספק תעסוקה לחברים המבוגרים. את התרמוסטטים פיתח חבר הקיבוץ משה גולדנברג, והם נמכרו ליצרני מקררים ודודי חשמל. במהלך השנים המפעל הרחיב את קו המוצרים שלו. הוקם קו ייצור למנורות בטיחות בשם "קב־אור", סיפק שירותי ציפוי אלקטרוליטי ושיחום מתכות, ובשנת 1977 קנה המפעל גם קו ייצור לכריות וסדינים חשמליים. המפעל נקלע לקשיים בתחילת שנות ה-2000, והוקם מחדש בשם "אלפא סמארט". אחר כך המפעל נמכר לחברת "סי.פי.סי סולושנס" (CPC) ועבר ליקנעם עילית.
במהלך שנות ה-60, במטרה לגוון את מקורות הפרנסה של הקיבוץ, החל הקיבוץ לספק שירותי תכנון ובצוע של עבודות עפר וביצורים באמצעות ציוד מכני כבד שרכש. בשנת 1969 הוקמה מחצבה מדרום מערב לקיבוץ, סמוך לגן השלושה, במטרה לספק חומרי חציבה להקמת מקלטים ליישובי האזור. רשות שמורת הטבע ביקשה לסגור אותה, עקב הפגיעה בנוף, אך לבסוף היא קיבלה רישיון הפעלה. המחצבה הפסיקה לפעול בשנות ה-90 והתמלאה במי תהום. הקיבוץ הקים מחצבה נוספת, בין הקיבוצים בית השיטה ושדה נחום, מצפון לכביש 71, המפיקה מוצרי חציבה מאבן בזלת בשטח כולל של כ-230 דונם.
ענפים ותעשייה > מפעל "בית-אלפא טכנולוגיות"

בשנת 1967, החל חבר הקיבוץ גדעון צימנד, לייצר במסגריה של הקיבוץ עוקבי מים נגררים, ועד מהרה ייסד את מפעל "נגררים". המפעל ייצר מכלי מים ודלק נגררים, ובהמשך ציוד לכיבוי אש, זרנוקים, משאבות כיבוי אש ושאיבת מים, מתקני תאורה ניידים, מכונית לניקוי ביוב וסולמות ניידים. בשנת 1977 זכה המפעל בהזמנה לייצור כלי רכב משוריינים לחברת ברינקס. בשנות ה-80, סיפק המפעל רכבי פיזור הפגנות (מכת"ז) למשטרת ישראל, למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה, לדיקטטורה הצבאית בצ'ילה, לצרפת, תאילנד ומדינות נוספות.
בתחילת השנות ה-2000, שונה שם המפעל ל"בית-אלפא טכנולוגיות" והוא התמקד בייצור כבאיות, רכבי חבלה ורכבי פיזור הפגנות, בין השאר מכרה ציוד לרוסיה, סין, טורקיה, ארצות הברית, משטרת ישראל, נציבות כבאות והצלה ומשרד הביטחון. על המפעל נמתחה ביקורת, על כך שהוא מוכר ציוד לפיזור הפגנות למשטרים רודנים ברחבי העולם. בתגובה נהג מייסד המפעל, גדעון צימנד, לומר "עדיף שיתיזו מים משיירו על ההמון".
בתחילת שנת 2020 מכר הקיבוץ את המפעל לחברת "גבעסול".
ענפים ותעשייה > אירוח כפרי בית-אלפא

מאז סוף המאה ה-20 עבר הקיבוץ תהליך הדרגתי של הפרטה, בעקבות התהליך הוקמו בקיבוץ מספר עסקים קטנים. בנוסף פיתח ענף חדש, אירוח כפרי.