בלבב ימים
פרשנות > "בלבב ימים" כמעשייה חסידית

הסיפור, שבהופעתו בנפרד (1935) כונה בכותרתו המגדירה "סיפור אגדה", נכתב בסגנון מעשייה חסידית מן המאה ה-19, ונוגע להיבט המיסטי ביהדות. מובעים בו געגועיו של עגנון לז'אנר זה, שהיה כבר מקובל לפניו. הייחוד בסיפור זה הוא אופיו המיושן כביכול (במכוון) והנופך האגדתי שסגנון הכתיבה משווה לעלילה. לדברי ברוך קורצווייל, "הסיפור כולו, ללא ההפרזה הקטנה ביותר עד לפרק האחרון, בנוי על יסודות האגדה העממית".
ארנולד בנד העיר שבסיפור "בלבב ימים" עגנון הולך נגד הזרם: לעומת התנועה הציונית החילונית, שהייתה התנועה החברתית העיקרית בעולם היהודי, מעמיד עגנון גישה רומנטית, דתית, של כמיהה לציון.
בסיפור המסע ניכר הרעיון שהנשגב מסתתר בפרטים הקטנים של חיי היום-יום הבנאליים. על אף נשגבות השליחות שלקחו על עצמם גיבורי הסיפור (עלייה לארץ הקודש, לקירוב הגאולה), הם עדיין אנושיים, מתעסקים בפרטים קטנים ושוליים, מתווכחים זה עם זה ואף שוגים לפעמים. "האנשים הוציאו את הכרים ואת הכסתות ואת הדודים ואת הקדירות והנשים לקטו עצים והבעירו אש ובישלו". עגנון מחזק את האגדה הנאיבית במקצת של "גאולה מן הביבים", בסיפורו. רעיון הסיפור - ה' משליך את הגיבור בלב ים למסע נורא, דמוי אודיסאה, שיש בו שליחות. אולם אותו גיבור הירואי איננו אודיסאוס יווני אלא "אנטי-גיבור" יהודי, הוא בעצם אדם פשוט, אחד העם, שהתחיל וסיים את חייו בלא להותיר אחריו מפעל חיים גדול או שם מהודר שייזכר לדורות. חנניה, גיבור הסיפור, מעולם לא היה רב דגול, לא השאיר אחריו תלמידים והוא מעולם לא נחשב ליותר מאדם פשוט ועני, שתוך לקיחת סיכונים, דבקות במטרתו תוך חירוף וגדלות נפש, עלה ארצה וביצע בכך את שליחותו. הסיפור מעלה על נס את דמותו של "הצדיק הנסתר", שצדיקותו סמויה מן העין, אולי גם בשל צניעותו.
כמקובל בסיפורי חסידים, גם בסיפור שלפנינו צדיק גוזר והקב"ה מקיים: "היה שם הרב אור החיים וקללם שלא תעלה ישיבתם ולא יזכו למניין. מכאן ואילך אין מגיע מהם לירושלים שאין מוציאים מהם כנגדו מת". כן משולבים בסיפור סיפורי נסים של צדיקים כגון הנס שאירע על הדנובה לרבי שמעלקי מניקלשפורג ותלמידו רבי משה לייב מסאסוב.
הרמזים אינטר-טקסטואלים לארון הספרים היהודי היו מאוד נפוצים בספרות של עידן ההשכלה ועידן התחייה ואף בספרות ימי הביניים. קהל הכותבים והקוראים בעברית הגיע בדרך כלל מהעולם התורני ושמר זיקה גדולה למקורות היהודיים של תרבותו. האלוזיות המקראיות והתלמודיות סיפקו את החיבור לגרסה דינקותא מחד גיסא, ואת העשרתה של העברית המתחדשת מאידך גיסא. עגנון במיוחד בלט בייחודו התוכני והסגנוני, אשר שאב את מקורותיו מלשון חז"ל והמדרשים.
בסיפור "בלבב ימים" משובצים ביטויים רבים שמקורם בתנ"ך, בסידור ובמרכיבים נוספים של הספרות התורנית. בהיותו סיפור חסידים, מופיעים ביטויים אלה לא רק בשפתו ותיאוריו של המספר, אלא משולבים בשיחתם של הנלבבים ומשקפים את עולמם הרוחני, כמו גם את הזדהותו של עגנון עם עולם זה. דוגמאות אחדות:
"ומשגבים עצמם מעוניים", בעקבות "וישגב אביון מעוני" (ספר תהילים, פרק ק"ז, פסוק מ"א).
"מתנה טובה יש לו להקדוש ברוך הוא ושבת שמה, ומאהבתו ומחמלתו על ישראל נתנה להם", בעקבות האמור במסכת שבת: "מתנה טובה יש לי בבית גנזי ושבת שמה, ומבקש אני ליתנה לישראל" (תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף י', עמוד ב').
נאמר על ר' פסח ואשתו שבאו עם הנלבבים "לטובתם והנאתם", רמז לפירוש רש"י על המילים "לֶךְ-לְךָ" שאמר ה' לאברם: "להנאתך ולטובתך, ושם אעשך לגוי גדול כאן אי אתה זוכה לבנים, ועוד שאודיע טבעך בעולם".
"מהלכת הספינה והולכת והקדוש ברוך הוא גולל אור מפני חושך וחושך מפני אור ושולח רוח ומעתיק את הספינה", בעקבות תפילת ערבית, שבה נאמר: "גולל אור מפני חושך וחושך מפני אור".
"שהרי הוא עולה לארץ ישראל שהיא שקולה כנגד כל המצוות", בעקבות האמור בתוספתא "מלמד שישיבת ארץ ישראל שקולה כנגד כל מצות שבתורה" (מסכת עבודה זרה ה' ב'). המספר מרחיב ומפרט מדוע שקולה מצוות יישוב ארץ ישראל לכל המצוות.
את הקולות ששומעים הנלבבים בים במהלך ההפלגה הם מפרשים לפי פרק שירה.