stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת הישן בראש פינה
היסטוריה

ב-1875 רכש אליעזר רוקח מצפת, יחד עם אחדים מחבריו בני היישוב הישן, מחצית מאדמות הכפר הערבי ג'עוני, ששכן למרגלות צפת בסמוך לדרך צפת-טבריה, וב-1878 התיישבה במקום קבוצה של משפחות יהודיות מצפת. לאחר ביקורו של משה מונטיפיורי בארץ ב-1875 חלה התעוררות לצורת התיישבות יצרנית יותר. ב-1878 רכשה חבורה של 30 משפחות מבני צפת, מחצית מאדמות הכפר הערבי ג'עוני, כפר ששכן מזרחית לצפת.
לאחר שלא צלחה ההתיישבות של תושבי צפת הם מכרו את אדמותיהם לקבוצת המתיישבים החדשה שהגיעה ממוינשט שברומניה בשנת 1882 וחידשה את המושבה ואף שינתה את שמה ל'ראש פינה'.
בית הכנסת הוקם על מקום שכונה בפי הערבים - "כניס אל יהוד" שבו על פי ההשערה עמד בית כנסת קדום.
בשנת 1885 הורחב בית הכנסת כחלק מבניית מבני ציבור ובתים פרטיים בסיוע הברון רוטשילד לאחר שנים בהם השלטון העות'מאני הערים קשיים על בניית בתים בשכונה. מתחת בית הכנסת בנה הברון בית מרחץ ומקווה לרווחת תושבי השכונה.
בית הכנסת נבנה כבית כנסת אשכנזי, כך למשל ניתן לראות את סידור הספסלים משני צידי הבימה פונים לכיוון ארון הקודש וגגו העשוי רעפים, מה שהיה נפוץ בבתי כנסת אשכנזים.
תקרת בית הכנסת עשויה בצורת כיפה ונושאת עימה סיפור – לפני שהגיעו המתיישבים הרומנים הראשונים לראש פינה, שלח להם הרב דוד שו"ב שהיה נציגם בארץ לאחר שהגיע ביום שלג סוער ש"ישנם מים רבים בראש פינה" כשהוא מתכוון לנחל ראש פינה הקטן שבאותה העת סער בהתאם למזג האוויר. הקבוצה הבינה בטעות שהמים גדולים דים כדי להשיט בהן סירות דיג ושלחו את נגר הקבוצה, עקיבא דרקסלר, ללמוד בניית אוניות. לאחר שהגיעו לארץ הבינו את טעותם והשתמשו בסירות הדיג כדי לבנות את תקרת בית הכנסת בצורת כיפה שניתן לראות בה את תווי הסירות עד היום.
הנגר דרקסלר היה גם זה שבנה את רהיטיו המקוריים של בית הכנסת.
הכותל שאליו התפללו בבית הכנסת היה כותל דרום – לכיוון ירושלים, ובכותל המזרח ישבו פקידי הברון ונשותיהם על במה מוגבהת.
כיום

בשנות ה-50 ננטשה השכונה לאט ותושביה עברו לבתים המרווחים יותר בעיר התחתית. בית הכנסת גם הוא ננטש ועמד שומם שנים רבות. בשנות התשעים עבר תהליך שיקום ושיפוץ יחד עם שאר השכונה מסביבו. פעולות השיקום והשחזור, שימרו את אופיו המיוחד של המקום על תקרתו העגולה, ציורי הקיר ורהיטיו המקוריים רובם מימי העלייה הראשונה, הציורים האותנטיים משנת 1887 עברו שחזור ארבע פעמים.
כיום בית הכנסת פעיל ומתקיימות בו תפילות בשבתות וימי חול.
חלק מציורי תקרה המשומרים בבית הכנסת
בית הכנסת במבט מבפנים. רוב הריהוט מקורי ומשומר.
המזח בחוף כפר ויתקין

| --- | --- |

המזח (המופיע בשם Jetty) במפה מ-1952 (מפה מנדטורית במקור)
 מידע כללי
 סוג:  מזח
 מיקום:  כפר ויתקין/בית ינאי
 מדינה:  ישראלישראל
 בעלים:  מועצה אזורית עמק חפר
 מייסדים:  משה המאירי (תהבלום)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1938–1939
 חומרי בנייה:  עץ בטון ברזל בניין
 יוצר:  קק"ל
 אדריכל:  משרד "פריד" / יצחק אשכנזי
 מידות
 אורך:  170 מטר
 רוחב:  4 מטר
 גובה:  2-0 מטר
 עומק:  6 מטר
 גובה מעל פני הים:  0 מטר
 
 קואורדינטות:  32°23′15″N 34°51′47″E﻿ / ﻿32.38753278668185°N 34.863021494015534°E﻿ / 32.38753278668185; 34.863021494015534
 he  (למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מזח כפר ויתקין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מזח כפר ויתקין
המזח בחוף כפר ויתקין (קרוי גם "מזח בית ינאי") היה מזח שהוקם בשנות ה-40 של המאה ה-20 בחוף של כפר ויתקין ובית ינאי ונועד, רשמית, לשרת את חקלאי האזור אך תוכנן גם להורדת מעפילים מספינות מעפילים. המזח היה אחת התחנות במסעה של אלטלנה לפני שטובעה בחוף תל אביב. הגשר, שעבר בלייה משמעותית, הוגדר כאתר מורשת ומיועד לשימור.
ההיסטוריה של המזח

קיימות מספר גרסאות לגבי הנסיבות שהביאו להקמת המזח. ביניהן ניתן למנות את הצורך של פרדסני האזור לייצא את סחורתם ללא צורך להעביר את ארגזי הפרי ליפו, הרצון להביא זבל אורגני לדישון הפרדסים, הרצון להקים מזח חלופי לנמל יפו שהשימוש בו הצטמצם בעקבות המרד הערבי הגדול שפרץ ב-1936, אמצעי להפעיל לחץ על משפחת זבורה למכור את נמל מכמורת השכן שהיה בבעלותה ולהורדת מעפילים מאוניות לחוף.
יוזמת בניית המזח הייתה של משה המאירי (תהבלום) תושב כפר ויתקין. ביולי 1937 פורסם על ידי ועד גוש עמק חפר על אישור צו מנדטורי להקמת מזח לפריקת דשן בחוף כפר ויתקין/בית ינאי כשהכוונה הייתה להביא את הדשן מסוריה, קפריסין ומצרים. עם קבלת האישור החל הוועד בתכנון המזח ובחירת חברות שותפות לתכנון ולבניה. החברות שנבחרו היו קק"ל וחברת "נחשון" (מוסד הסתדרותי למפעלות ים) ולניהול הפרויקט יסדו יישובי הגוש אגודה שיתופית בשם "חפר" בע"מ.
העבודות על המזח החלו בקיץ 1938 והוא נחנך ב-1939 ושימש בעיקר לפריקת דשן לחקלאות. יחד עם זאת בגלל פרוץ מלחמת העולם השנייה נפסק כמעט לחלוטין ייצוא פירות ההדר מארץ ישראל בכלל ומהמזח בפרט. בשנים 1939-1934 (השנים שקדמו להשלמת בניית המזח) עגנו לחופי בית ינאי 16 אוניות מעפילים אך בתקופה הקרובה לסיום המזח לא עגנה במקום אף אונייה. ההערכה היא שהסיבה העיקרית להימנעות אוניות מעפילים מעצירה בחוף נבעה מהתחזקות הפיקוח הבריטי על החוף כמו הקמת תחנות משמר חופים מדרום למזח ובגבעת אולגה.
ב-20 ביוני 1948 עגנה במקום האונייה אלטלנה במטרה להוריד נשק במקום. מול האונייה הציב צה"ל כוחות מחטיבת אלכסנדרוני כדי למנוע מאנשי האונייה להתקרב לחוף. על אף ההתנגדות, חלק מהציוד נפרק. בהמשך החלו חילופי יריות בין כוחות אלכסנדרוני ובין אנשי אצ"ל שהתבצרו באונייה ובחסימה של גשר נחל אלכסנדר ממזרח לכפר ויתקין. בניסיון למנוע שפיכות דמים הפליגה אלטלנה לתל אביב לאחר שסוכם שהנשק שכבר נפרק לחוף יימסר לצה"ל.
לאחר קום המדינה הופסק משלוח הדשן מסוריה ובמקביל שופרה התשתית התחבורתית לנמלים הגדולים (תל אביב וחיפה) דבר שייתר את הצורך במזח והוא נזנח והחל להתפורר בהשפעת גלי הים והמלח. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הרסה רשות הגנים הלאומיים את העמודים הקרובים לשפת הים כדי להגן על השוהים בחוף וכדי למנוע טיפוס לטפס על המזח.
המועצה האזורית עמק חפר, רשות הטבע והגנים והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל בסיוע משרד ירושלים ומסורת ישראל הוחלט על שימור עמודי המזח שנותרו.
מבנה המזח

המזח נבנה על גבי 2 שורות של כלונסאות בטון מזוין שעוגנו בחול ועליהן נוצקו קורות בטון רוחביות שאיפשרו הנחת לוחות עץ עבים שהיוו את המדרך של המזח. אורכו המתוכנן של המזח היה 170 מטר כש-70 מטר על החוף ו-100 מטר בים ורוחבו המתוכנן 4 מטר. עמודי המזח הוחדרו לעומק של 6 מטר על ידי פטיש אוויר והמרחק בין העמודים היה 6 מטר כך שהוצבו כ-28 זוגות של עמודים.
עם סיומו התברר שמצד אחד עומק המים בקצה המזח מונע מסירות גדולות להתקרב עד אליו ומאלץ אותן לחנות במרחק מה ממנו ומצד שני גובה קצה המזח מעל פני המים (כ-2 מטר) אינו מאפשר גישה נוחה לסירות שמגיעות מהאוניות הגדולות.
עמודי המזח שנותרו
בניית המזח
שלט הנצחה של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל
מבט נוסף על המזח בבנייתו
לקריאה נוספת

משה מאירי, כפר ויתקין-החלום ושברו, הוצאת ירון גולן
ז'רר לפונד, עלי חפר, גיליון מאי 2003 (סיפור המזח)
ז'רר לפונד, עלי חפר, גיליון יוני 2003 (זהירות, מיתוס בדרך)
ז'רר לפונד, עלי חפר, גיליון יולי 2003 (המזח, המיתוס, המציאות ומה שביניהם)
הערות שוליים

↑  בית ינאי - רק ותיקים, הארץ, 2 בספטמבר 1964
↑  עד סיום הקמת המזח נפרק הדשן במעגן של מכמורת
↑  ב-1940 החליטה משפחת זבורה למכור חלק מאדמותיה (כולל מעגן מכמורת) ליהודים דבר שייתר חלקית את המזח
↑  דוד תדהר (עורך), "המזח בחוף כפר ויתקין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יג (1963), עמ' 4294
1 2  המזח בעמק חפר, דבר, 25 בספטמבר 1938
↑  בתוכנית המקורית נכללו גם 2 שוברי גלים אולם התוכנית לא יצאה אל הפועל מחוסר תקציב
↑  מלחמת השחרור - כפר ויתקין במוקד אירועי אלטלנה, באתר "גולה-קומה"
↑  המזח בחוף בית ינאי, באתר המועצה האזורית עמק חפר
↑  שיקום מזח בית ינאי, באתר קרן עמק חפר
הלוויית וינסטון צ'רצ'יל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אספקט מסוים של חיי אדם 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 
הלוויית וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה לשעבר, נערכה בלונדון ובאוקספורדשייר ב-30 בינואר 1965. בריטניה חלקה לצ'רצ'יל את הכבוד הגדול ביותר שהיה בידה לתת. הייתה זו ההלוויה הממלכתית האחרונה בבריטניה עד להלוויית המלכה אליזבת השנייה, וכן מרובת המשתתפים ביותר מן העולם עד אותו מועד, והגדולה ביותר שלא למלך שנערכה בבריטניה מאז הלווייתו של הדוכס מוולינגטון ב-1852.
רקע

צ'רצ'יל שימש כראש ממשלת בריטניה פעמיים, בשנים 1940-‏1945 ו-1951-‏1955. הוא הנהיג את בריטניה במהלך רוב שנותיה של מלחמת העולם השנייה ובעקבות זאת זכה למעמד של גיבור לאומי. הוא התמיד בחברותו בפרלמנט עד 1964. ב-15 בינואר 1965 סבל משבץ חמור, וב-24 בחודש מת בביתו בלונדון, כחודשיים לאחר יום הולדתו ה-90.
משאלתו של צ'רצ'יל הייתה להיקבר ליד הוריו ואחיו בחצר כנסיית מרטין הקדוש בכפר בליידון (Bladon) שבאוקספורדשייר, בקרבת מקום הולדתו בארמון בלנהיים.
הממשלה החלה לנסח את התוכנית להלווייתו של צ'רצ'יל (בעלת שם הקוד Operation Hope Not) ב-1953, לאחר הידרדרות במצב בריאותו. המלכה אליזבת השנייה אישרה קיום של הלוויה ממלכתית והורתה כי תיערך "בקנה מידה הראוי למקומו בהיסטוריה". התוכנית הושלמה לפרטי פרטים ב-1958 ועודכנה לאחר מכן באופן סדיר. נוסח התוכנית הסופי מ-1964 הכיל 200 עמודים. במסגרת הכנת התוכנית הוחלט כי טקס האשכבה לצ'רצ'יל ייערך לא במנזר וסטמינסטר אלא בקתדרלת סנט פול בלונדון, שבה נערכו טקסי האשכבה לגיבורים לאומיים כאדמירל נלסון והדוכס מוולינגטון.
ההלוויה

ב-27 בינואר הוצב ארונו של צ'רצ'יל באולם וסטמינסטר שבארמון וסטמינסטר, כבוד שהיה שמור כמעט רק למלכי בריטניה. הוא היה מוצב שם במשך שלושה ימים כשלצידו משמר כבוד. כ-320 אלף איש עברו על פני ארונו.
בבוקר שבת, ה-30 בינואר, במזג אוויר קר ויבש ותחת אבטחה כבדה, החלה ההלוויה. תחילה הועבר ארונו של צ'רצ'יל בתהלוכה צבאית מארמון וסטמינסטר לקתדרלת סנט פול. כשמונים רחובות נסגרו בעיר לקראתה. מיליון אזרחים הצטופפו בצידי הרחובות שבהם נועד הארון לעבור. 350 מיליון איש ברחבי העולם (כ-10% מאוכלוסיית כדור הארץ) צפו בשידור החי של הטקס בטלוויזיה, מהם 25 מיליון בבריטניה. דברי הקריינות לשידור נאמרו על ידי שדר ה-BBC הידוע ריצ'רד דימבלבי.
בשעה 09:45 צלצלו פעמוני הביג בן, אשר קולם הושתק למשך שארית אותו יום. הארון היה עטוף בדגל בריטניה, שעליו הוצמד אות מסדר הבירית שהוענק לצ'רצ'יל. הוא הצטרף לתהלוכה צבאית ארוכה, שהשתתפו בה למעלה מ-2,300 אנשי צבא מ-18 יחידות שונות. מרכבת התותח שעליה הונח הארון נגררה על ידי פלוגה של מאה מלחי הצי המלכותי. לפניהם צעדו ארבעה קצינים בדרגת רב-סרן מרגימנט ההוסארים האירים המלכותיים, היחידה שבה שירת צ'רצ'יל בעבר. הם נשאו את עיטוריו של צ'רצ'יל על גבי כריות קטיפה שחורות. תהלוכת הארון צעדה לצלילי מוזיקה שניגנו תשע תזמורות צבאיות. הגברים בני משפחתו של צ'רצ'יל צעדו אחרי הארון והנשים הוסעו בכרכרות רתומות לסוסים. עם צאת התהלוכה לדרכה החלו תותחי חיל התותחנים המלכותי בפארק סנט ג'יימס ובמצודת לונדון לירות ירייה אחת מדי דקה. הם ירו תשעים יריות לציון כל אחת משנות חייו של צ'רצ'יל.
התהלוכה נעה ברחוב וייטהול, בסטראנד, ברחוב פליט וברחוב לדגייט. בווייטהול הורכנו עם בוא הארון דגלים של צרפת, הולנד, דנמרק ונורווגיה, שנישאו על ידי אנשי מחתרת לשעבר מארצות אלו במלחמת העולם השנייה.
בתום כשעה הגיעה התהלוכה לחזית המערבית של הקתדרלה והארון נישא לתוכה על ידי שמונה חיילים מדיוויזיית משמר המלכה. לפניהם צעדו תריסר אישים נכבדים שמונו כנושאי הארון הסמליים. החיילים נשאו בקושי את ארון העץ הכבד המחוזק במתכת במעלה מדרגות הקתדרלה התלולות.
ההלוויה > טקס האשכבה

בטקס האשכבה השתתפו כ-3,000 איש ובראשם המלכה אליזבת השנייה, ראש הממשלה הרולד וילסון ומנהיגי בריטניה בעבר. השתתפות המלכה בהלווייתו של אדם שלא מבני משפחת המלוכה נחשבה למחווה חריגה והיא נכנסה לקתדרלה לפני בוא הארון. באשכבה נכחו נציגי 112 מדינות וביניהם שישה מלכים, שישה נשיאים ו-16 ראשי ממשלה. ביניהם היו נשיא צרפת שרל דה גול, שגריר ארצות הברית בבריטניה דייוויד ברוס (David Bruce) ונשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ארל וורן (הנשיא ג'ונסון לא הגיע בשל מחלה). נציגי מדינת ישראל היו הנשיא זלמן שזר וראש הממשלה לשעבר דוד בן-גוריון.
טקס האשכבה החל בשעה 11:00 ונמשך כמחצית השעה. בתחילתו שרו המשתתפים לבקשת צ'רצ'יל עצמו את השיר האמריקאי מזמור הקרב על הרפובליקה. נאמרו תפילות והושרו מזמורים נוספים. הטקס הסתיים בנגינת ההמנון הלאומי ותרועות החצוצרה Last Post ו-Reveille. עם סיום הטקס הפסיקו הרדיו והטלוויזיה של ה-BBC את שידוריהם למשך 30 דקות לאות כבוד.
בתום טקס האשכבה הוצא הארון מהקתדרלה בטקס לצלילי פעמוני הקתדרלה. הארון הועלה על גבי מרכבת התותח כאשר המלכה והנכבדים האחרים צופים בו ממדרגות הכניסה.
ההלוויה > סיום ההלוויה

הארון הובל על ידי התהלוכה הצבאית אל גדת נהר התמזה ליד גשר מצודת לונדון. ב-12:40 הועלה הארון על סיפונה של הספינה הייבנגור (Havengore) בלוויית החיילים נושאי הארון. קרוביו של צ'רצ'יל עלו על גבי ספינה שנייה. כאשר הפליגה הספינה ועליה הארון נורה מטח כבוד של 19 יריות תותח ובשמיים מעליה חלפו ארבע רביעיות מטוסי קרב סילוניים של חיל האוויר המלכותי. במחווה לא מתוכננת הורכנו עגורני המטען לאורך גדות הנהר כלפי מטה בהצדעה.
הספינה הפליגה בתמזה מערבה עד למזח הפסטיבל (אנ') שבגדה הדרומית של הנהר. משם הועבר הארון במכונית לתחנת ווטרלו. חיילים מרגימנט ההוסארים האירים המלכותיים נשאו את הארון אל רכבת מיוחדת, שנגררה על ידי קטר קיטור שנקרא ב-1946 על שמו של צ'רצ'יל. הרכבת ועליה גם בני משפחתו יצאה מהתחנה בשעה 13:30. היא עשתה את דרכה לצפון מערב לאורך כ-110 קילומטרים ולאחר שעתיים הגיעה אל תחנת הנבורו (Handborough) שבקרבת הכפר בליידון. אלפי אזרחים ניצבו בשדות ובתחנות לאורך מסלול נסיעתה.
ארונו של צ'רצ'יל הוסע לחצר כנסיית מרטין הקדוש שבכפר ונקבר בה בטקס פרטי, לבקשת הגברת צ'רצ'יל. שני זרי פרחים בלבד הונחו על קברו - האחד של אשתו, והאחר זר מטעם המלכה בשם חבר העמים כולו.
לאחר סיום ההלוויה הותר לאזרחים לעבור ליד הקבר. כ-80,000 איש עמדו בתור במשך שעות כדי לעשות זאת והציפו את חלקת הקבר בפרחים.
לאחר ההלוויה

בהמשך יום ההלוויה ערכה המלכה אליזבת השנייה בארמון בקינגהאם ארוחת צהריים לראשי המדינות שהגיעו לטקס. הנשיא שזר לא הגיע לארוחה כיוון שנמנע מלנסוע במכונית במהלך השבת (כך עשה גם בן-גוריון) ולא היה יכול להספיק להגיע לארמון במועד. הוא שלח למלכה מכתב התנצלות.
בספטמבר 1965, במלאת עשרים וחמש שנה לקרב על בריטניה, נחנך על ידי המלכה שלט זיכרון לצ'רצ'יל, שנקבע ברצפת מנזר וסטמינסטר, ליד קבר החייל האלמוני.
אשתו של צ'רצ'יל, קלמנטיין, נקברה אתו לאחר מותה בשנת 1977.
ב-30 בינואר 2015 ציינה בריטניה בשורה של אירועים מלאת חמישים שנה למותו ולהלווייתו של צ'רצ'יל.
הערות שוליים

↑  במקור ביקש צ'רצ'יל שאפרו יפוזר במדשאת בית הכפר שלו בצ'רטוול שבקנט, אך הוא שינה את דעתו.
↑  הבחירה בקתדרלת סנט פול כמקום האשכבה הייתה סמלית גם משום שבמהלך הבליץ ניצלה הקתדרלה מהרס בזכות הוראתו של צ'רצ'יל להציב קבוצה מיוחדת של צופי אש וכבאים להגן עליה.
↑  אוכלוסיית בריטניה מנתה אז כ-54 מיליון נפש (מקור: https://www.ons.gov.uk/peoplepopulationandcommunity/populationandmigration/populationestimates/adhocs/004356ukpopulationestimates1851to2014).
↑  הייתה זו משאלתו של צ'רצ'יל עצמו שתזמורות צבאיות ינגנו בהלווייתו.
↑  בין נושאי הארון הסמליים היו ראשי הממשלה לשעבר אטלי, אידן ומקמילן, ראש ממשלת אוסטרליה מנזיס, הלורד מאונטבאטן, המרשל פורטל ופילד מרשל סלים.
חזית קתדרלת סנט פול, שבה נערך טקס האשכבה לצ'רצ'יל
מצבתם של וינסטון צ'רצ'יל ואשתו קלמנטיין בכפר בליידון באוקספורדשייר
מאיר בית-אש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1911
 פטירה:  15 בספטמבר 1970 (בגיל 59 בערך)
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   ההגנה  צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1948–1954 (כ־6 שנים)
 דרגה:    סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 קצין ההנדסה של פיקוד הדרום
 פעולות ומבצעים
  מלחמת העצמאות
 תפקידים אזרחיים
 מנהל ההקמה של מכרות תמנע
 
מאיר בית-אש (1911 – 15 בספטמבר 1970) היה מהנדס ישראלי, קצין ההנדסה של פיקוד הדרום, ממפתחי הנגב ואילת.
תולדות חייו

בית-אש נולד בירושלים לשלמה בטיש, סוחר בדים, ולאשתו רוזה לבית בוחבוט. ד"ר שמעון בטיש, מנכ"ל משרד הבריאות בשנות ה-50 של המאה ה-20, היה אחיו. המשפחה נאלצה לעזוב את הארץ בתחילת מלחמת העולם הראשונה, הגרה לארגנטינה, וחזרה ארצה ב-1926. בית-אש למד הנדסה בטכניון בחיפה, והוסמך כמהנדס אזרחי.
בית-אש עבד במחלקת העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט, והיה אחראי להקמת בניינים וסלילת כבישים באזורים שונים בארץ. בתקופת מלחמת העולם השנייה פיקח על הקמת מחנות צבא.
תולדות חייו > בצה"ל

במלחמת העצמאות גויס בית-אש ועסק בתכנון הגנת פתח תקווה ורמת גן. ב-1949 הגיע לאילת כמפקד בסיס חיל ההנדסה, וב-1950 היה אחראי להקמת בית הממשלה ומכון המים, ואף הקים את בתי המגורים הראשונים שנועדו לאזרחים. בית-אש היה ממונה על פריצת הדרך מסדום לעין גדי, ועל הרחבתה וסלילתה של הדרך במעלה עקרבים. מאוחר יותר שרת בתפקיד קצין ההנדסה של פיקוד הדרום. בתקופה זו, במסגרת מבצע "חיים", פיקח על עבודות לסלילת הכביש המרכזי לאילת, ובהן פריצת מעלה העצמאות בצפון מכתש רמון. באחד מביקוריו באילת יזם הקמת מזח מאולתר - ראשית נמל אילת.
תולדות חייו > בתמנע ובאילת

אחרי שחרורו מצה"ל עבד בית-אש תקופות קצרות במפעלי ים המלח ובחבל לכיש. מסוף 1955 עד מרץ 1958 היה מנהל ההקמה של מכרות הנחושת בתמנע. ההחלטה על החלפתו לקראת המעבר לייצור נתקלה בהתנגדות העובדים.
בית-אש פתח משרד הנדסי באילת והתמקד בפיתוח התיירות לאזור. הוא הציע לסלול כבישים לאתרים ונקודות תצפית בהרים, וערך סיורים בשטח לתכנון תוואי הכבישים. ב-1958 הכין, בעקבות רעיון שהעלה יושב ראש המועצה המקומית חנוך ננר, את התוכנית הראשונית לבניית אזור תיירות מבוסס על לגונות מלאכותיות בחוף הצפוני של אילת. החברה לפיתוח חוף אילת החלה בעבודות להקמת האזור בשנת 1966. לקראת חגיגות העשור לשחרור אילת, במרץ 1959, הקים בית-אש בחוף הצפוני מחנה לארוח אלפי מטיילים. החגיגות לא משכו קהל, והמחנה נותר ריק.
ביולי 1959 עזב בית-אש את אילת עקב קשיים כלכליים. בהמשך עסק בפעולות פיתוח שונות באפריקה ובאסיה, כנציג של חברות ישראליות. הוא נפטר ב-15 בספטמבר 1970.
הערות שוליים

↑  שלמה בן אברהם בטיש ז"ל, הד-המזרח, 15 בינואר 1943

רוזה בטיש ז"ל, דבר, 26 בפברואר 1950
↑  נחנך בית-הממשלה באילת, חרות, 28 במאי 1950
מים וטלפון באילת, דבר, 31 ביולי 1950
↑  מנחם תלמי, תשע שנים לאילת - תולדותיה של דרך שהן תולדות המחצית הדרומית של ישראל, מעריב, 3 בינואר 1958, המשך
↑  יעקב העליון, אילת חגגה עגינת אניית נוסעים בנמלה, מעריב, 28 בדצמבר 1961
יעקב העליון, באילת הופכים ים ליבשה, מעריב, 23 במאי 1962
↑  משה אילת, תמנע בלב הערבה, דבר, 28 בדצמבר 1955
עמנואל פרת, מה ירוקה בקעתי, מעריב, 20 בספטמבר 1957, המשך
↑  עובדי המפעל בתמנע נגד החלפת מאיר בית-אש, דבר, 12 במרץ 1958
ע. פרת, בית-אש לא צריך ללכת מתמנע!, מעריב, 18 במרץ 1958
↑  עמנואל פרת, וונציה באילת: שעשועי-עפרון של בית-אש וחלום של ח. ננר הולידו תוכנית פנטסטית, מעריב, 6 ביוני 1958
↑  יאיר שטרן, "ונציה זוטא" בחוף אילת, מעריב, 23 בספטמבר 1966
↑  יעקב העליון, מחנה המטיילים של מאיר בית-אש, מעריב, 27 בפברואר 1959
↑  יעקב העליון, ההמונים לא נהרו לאילת - הכנות מרובות ותוצאות דלות - אכזבה גדולה בקרב תושבי העיר, מעריב, 22 במרץ 1959
↑  המהנדס מ. בית-אש לעבודות בניה בניגריה, דבר, 23 ביולי 1959
↑  היום הלווייתו של מאיר בית-אש ז"ל, מעריב, 17 בספטמבר 1970
חשישיון

השטח בו שלטו החשישיון מסומן בלבן, בחלק העליון של המפה
חשישיון (בערבית: الحشاشون או الحشاشين או الحشيشية; החשישיים) היה מסדר של ניזארים (אחת הקבוצות של הפלג האסלאמי איסמאעיליה) בעיקר מפרס ומסוריה, שנוסד בשלהי המאה ה-11. המסדר הציב איום צבאי על שלטונה של השושלת הסלג'וקית בשטחי ממלכת פרס, באמצעות השתלטות על מבצרים רבים בהנהגתו של חסן-י סבאח.
אנשיו נודעו באכזריותם ובמנהגם לחסל את אויביהם הפוליטיים והדתיים (בעיקר מוסלמים). התפרסמו בעולם בעיקר בשל המיתוסים שדבקו בהם.
אטימולוגיה

טעות נפוצה היא שמקור השם חשישיון מהמילה חשיש, כלומר מעשני חשיש, ככינוי גנאי שהוצמד לקבוצה על ידי מתנגדיה. השימוש המתועד הראשון בשם היה על ידי הח'ליפה הפאטמי העשירי "אל-אַאמִר" (ער'), במכתב משנת 1123 הוא כינה את הניזארים הסורים "החשישיה" (حشيشية). הכינוי חשישיה במקורות המוסלמים משמש ככינוי גנאי כללי, ללא קשר לחשיש. כינוי זה נפוץ בקרב היסטוריונים אנטי-איסמאעילים ולאחר מכן באירופה בעקבות חיכוכים צבאיים בין ניזארים וצלבנים, שמתעדיהם אימצו גם הם את הכינוי.
הקבוצה נתפסה באירופה של ימי הביניים כקבוצה רדיקלית של מתנקשים המאומנים לחיסול ממוקד של יריביהם. עם הזמן המקור נשכח והמילה Assassin הפכה באירופה לכינוי לרוצח מקצועי. הקישור לחשיש נעשה על ידי אירופאים בימי הביניים. גם האוריינטליסט הצרפתי סילבסטר דה סאסי הפיץ את הטענה כי מקור שמם מהמילה חשיש. הסופר אמין מעלוף טען, בהסתמך על טקסטים מהתקופה, כי חסן-י סבאח קרא לתלמידיו בכינוי דומה במשמעות של נאמנות לבסיס האמונה.
תולדות החשישיון

במהלך נפילתה של הממלכה הפאטמית חל פילוג באסמאעיליה. האסמעילים אשר חיו בפרס, תחת שלטון הסלג'וקים, תמכו בניזאר, בנו של הח'ליף הפאטמי אלמסתנצר (1036–1094). פורשים אלה נודעו בשם ניזארים. קבוצה של ניזארים התבצרו, בהנהגתו של חסן-י סבאח, במבצר ההררי אלמוּת, השוכן מדרום לים הכספי. החשישיון ניהלו ממבצר זה את מדיניותם, שלא בחלה בשיטות של רצח וטרור במתנגדיהם הפוליטיים והדתיים, ברחבי העולם האסלאמי כולו. השליחים שביצעו מעשים אלו נקראו "חשישיים".
טעות היסטורית נפוצה היא לשייך את החשישיון אל זרם ה"פידאיון", שמשמעותו "הפודים" (את נפשם בשליחות זו למען אללה), שדגלו בהתאבדות למען אללה ו-72 הבתולות.
חסן-י סבאח, מנהיג הקבוצה, אימץ את שיטת ההתנקשויות כחובה קדושה במלחמתו נגד הטורקים הסלג'וקים ואף נגד הח'ליפים הפאטמים המצריים, שבעצם היו אבותיו הרוחנים, אך היות שלדעתו סטו מן הדרך, ראה בהם כופרים שמצווה להורגם.
הארגון הסודי שהקים התפשט עד מהרה מערבה לעבר סוריה, תחילה לחלב שם הצליחו להשתלב בצמרת המשטר, אך מעשי הרצח שלהם ומדיניותם, עוררו את התנגדות ההמון. ולאחר מותו של רידואן שליטה של חלב (סוף 1113), נערך בהם טבח על ידי מתנגדיהם, ובראשם הקאדי של העיר אבו אל-פדל בן אל-ח'שאב. כתוצאה מכך, עבר מרכז הכובד של החשישיון לדמשק, שם על ידי קשרים עם ראשי הממשל, קיבלו לנחלה את מבצר הבניאס. אך גם בדמשק הם הצליחו לעורר את איבת ההמון, ובשנת 1129 נערך בהם טבח על ידי מושל העיר בורי. הנותרים נסו לבניאס, ומסרו אותה תמורת הבטחת חייהם לידי הצלבנים.
מסדר המתנקשים שהוקם בשנות השישים למאה ה-12 במסיאף שבסוריה, תחת חסותו של מנהיג המתנקשים ראשיד א-דין סינאן (Rashid ad-Din Sinan), היה תפנית חשובה מאוד בהיסטוריה של החשישיון. שם קיבל כל אחד מיורשיו את התואר הזקן מן ההר. בתקופתו, התנתק המסדר מתלותו במרכז במצודת אלמות והפך לעצמאי, עד מותו בשנת 1192.
בשנת 1256 הגיעו המונגולים בפיקודו של הולאגו חאן לפרס, ובמקום להטיל מצור על החשישיון, דבר שהיה גוזל מהם זמן רב ומשאבים מרובים, באו במשא ומתן עם מנהיג הכת רוכן א-דין ח'וסרו, ותמורת הבטחות להטבות אישיות קיבלו את כניעת רוב המבצרים (למעט שתי מצודות שנכנעו לאחר מצור). לאחר שהשיגו המונגולים את מבוקשם, התכחשו להבטחותיהם, לקחו את רוכן א-דין ח'וסרו אל המדבר, הכניסוהו לתוך שק ורמסו אותו בפרסות סוסיהם, וכך הקיץ הקץ על התנועה בפרס.
בסוריה, לאחר שני עשורים, כבש הסולטאן הממלוכי ביברס את מצודות החשישיון והרג רבים מחברי המסדר. בנותרים השתמש כשכירי חרב, כגון בניסיון הרצח של אדוארד הראשון מלך אנגליה במסע הצלב התשיעי.
שרידי מצודת מסיאף (אנ'), ששימשה כמפקדה של מסדר המתנקשים בסוריה, עדיין עומדים על תלם וחולשים על סביבתם. מבני המצודה ניזוקו במתקפה של איברהים פאשא בשנות ה-30 של המאה ה-19 ומאז שנות האלפיים פועלת קרן אגא חאן לתרבות (אנ') לשיקום האתר.
ראשי מסדר החשישיון

חסן-י סבאח (1090–1124) – מייסד המסדר. הורה על רציחתו של ניזאם אל-מולכ, שהיה הרצח המפורסם הראשון שביצע המסדר.
בורזוג אֻמיד (1124–1138) – כיהן בתחילה כמפקד מבצר לאמאסר. הרצח הבולט בתקופתו היה של הח'ליף העבאסי (המודח) אל-מסתרשד.
מוחמד הראשון מאלמות (1138–1162) – בנו של בורזוג אמיד. בימיו נרצח הח'ליף א-ראשד.
חסן השני מאלמות (1162–1166) – הכריז על 'תום עידן ההלכה', דהיינו ביטול המצוות והאיסורים באסלאם. נרצח.
מוחמד השני מאלמות (1166–1210)
חסן השלישי מאלמות (1210–1221) – הורעל.
מוחמד השלישי מאלמות (1221–1255) – נרצח.
רכן א-דין ח'וסרו (1255–1256) – נהרג על ידי המונגולים.
האגדות אודות החשישיון

אגדות רבות ומגוונות סופרו אודות החשישיון, אך מעולם לא נמצאו להן תימוכין בכתבים מוסלמיים. על פי המחקר המודרני מקור האגדות הוא בצלבנים ששהו בסוריה באותה תקופה וראו במעשיהם של החשישיון מעשי טירוף.
קיימת טענה היסטורית בהשפעת כתבי הנוסעים של בנימין מטודלה ומרקו פולו. נטבע הרושם שהחשישיון שיתפו פעולה עם הצלבנים נגד צבאו של צלאח א-דין. למעשה, החשישיון ניסו להתנקש בחייו של צלאח א-דין פעמיים.
טענה נוספת היא שמרקו פולו ודודו מפאו פולו (Maffeo Polo) היו חברים בחשישיון.
החשישיון בתרבות הפופולרית

בשנת 1981 הוציא לאור סטיב ג'קסון משחק קלפים אסטרטגי בשם אילומינטי. במשחק, כל שחקן שולט באגודת סתרים אחרת. אחת מהן היא "חברת המתנקשים", אחד הכינויים לחשישיון.
בשנת 1990 יצא ספרו של רוג'ר זילאזני ותומאס תומאס, "מסכתו של לוקי", שמתבסס במרבית עלילתו על מיתוסי החשישיון, ובו דמותו של חאסאן אלסבאח משמשת דמות ראשית.
בשנת 2007 החלה את דרכה סדרת משחקי הווידאו "Assassin's Creed", בה מוצגת גרסה בדיונית של מסדר המתנקשים. בין המשימות המוצגות במשחק על השחקן להילחם בשלטון מסדר הטמפלרים המושחת, בחיילים הסרצינים, בצלבנים ובאימפריה העות'מאנית, בין היתר. על אף שעלילת המשחק מכילה מספר אירועים אמיתיים ודמויות היסטוריות, היא בדיונית ברובה.
בשנת 2017 יצא הסרט "אמונת המתנקש" המבוסס על סדרת משחקי הווידאו המצליחה באותו שם, שעוסק בעלילות מסדר המתנקשים, הנלחמים בשלטון הטמפלרי.
בשנת 2005 יצא ספרו של ג'ונתן סטראוד, "שער תלמי", בו בפרק הראשון מתנקשים חאשישניים מנסים להתנקש בחייו של תלמי, אדונו של ברטימאוס השד.
בשנת 2010 עלה לאקרנים סרט בשם "נינג'ה אסאסין". עלילת הסרט מתרכזת סביב שבט של נינג'ות המנוהל ככת שחוטפת ילדים והם גדלים ומאומנים מינקות כדי להיות רוצחים שכירים חסרי רחמים. העלילה גם מוסיפה 'תיעוד' של השבטים שקדמו לשבט עוד בימי הביניים, ותועדו על ידי אבן בטוטה. לבסוף, השבט מוגר בהתקפה צבאית בסיוע היורופול.
לקריאה נוספת

ברנרד לואיס, החשישים – כת קיצונית באסלאם, תרגם מאנגלית משה אילן; עריכה מדעית – מאיר מ’ בר אשר. ירושלים (הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס), תש"ס 2000.
מצודת מסיאף