stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אספקת המים לירושלים
תקופת המנדט הבריטי > מעיינות ראש העין

כבר באמצע שנות ה-20 עלו קולות שטענו שאין מנוס מהבאת מים ממעיינות ראש העין למרות המחיר הגבוה. לאחר שאספקת המים בנחל פרת לא סיפקה את הדרישות, בוצע סקר היתכנות על ידי מהנדסי הממשלה, ומשניתנה חוות דעת חיובית, הוחל בתכנון ביולי 1933 ובחפירות להנחת הצינור באוקטובר 1933. במהלך העבודות הונח על ידי חברתו של אבן עזרא צינור להובלת מי המעיינות במעלה ההר לירושלים דרך שער הגיא, לאורך מרחק של 62.5 קילומטרים. הצינורות הונחו לאורך הדרך לירושלים במחצית הראשונה של 1934 ובשנת 1935 נחפרו תעלות והצינורות הוכנסו לתוך האדמה וחוברו זה לזה. משאבות רבות עוצמה עם בריכות אגירה, נבנו בשלוש תחנות לאורך הדרך: בלטרון, שער הגיא וליד סאריס.
על פי התוכנית, הקו היה אמור להתחיל לפעול ב-1 באוקטובר 1935, אולם התפקעות של צינורות רבים הביאה לעיכוב בהעברת מים בקו עד ינואר 1936. ב-16 בינואר 1936 דווח שצינור המים עבד שלושה ימים רצופים בלי תקלות. אולם הפעילות לא המשיכה לאורך זמן ולמשך חודשים נוספים הקו סבל מתקלות חוזרות ונשנות. על כן, מפעלי המים מואדי קלט ואל ערוב המשיכו לפעול גם בקיץ 1936. בהמשך, החל הצינור לעבוד באופן סדיר, ומאז, מעיינות ראש העין היו למקור המים העיקרי והחשוב ביותר של ירושלים. הם סיפקו 13,000 מטרים מעוקבים של מים ביממה, כמות שהספיקה לכל ירושלמי למלא אמבטיה שלמה בכל יום. תוואי הצינורות הבריטיים משמש עד היום את חברת "מקורות", המספקת מים לירושלים. אולם גידולה של ירושלים והתיישנות מכונות השאיבה הביאו לכך שהמים מראש העין לא הספיקו לתושבי ירושלים. בשנת 1942 חודשה השאיבה מעין פארה, שסיפקה כ-1000 קוב ליום (220,000 גלון), וביחד עם המעיינות מראש העין הגיעה אספקת המים לירושלים בשנת 1947 ל-2.5 מיליון גלון ליום. בחודשי הקיץ הורגש מדי פעם מחסור במים בעיר והתושבים נקראו לחסוך במים.
תקופת המנדט הבריטי > בריכות אגירה

בניגוד לאמות המים הקדומות שהזרימו מים להר הבית, הזרימו הצינורות הבריטיים את המים לשתי בריכות אגירה גדולות בנקודות גבוהות בעיר המורחבת, ומשם הם חולקו בין השכונות באמצעות מערכת צינורות מסועפת. ביוני 1940 החזיקו שתי בריכות האגירה מים המספיקים לצריכה של 3–4 ימים. בריכת האגירה הראשונה נבנתה בשכונת רוממה שבמערב העיר, ממנה הוזרמו המים בצינורות קטנים יותר אל שכונות ירושלים העתיקה והחדשה, ואף אל הכפרים שסביב העיר. בכל שכונה הותקן ברז ציבורי, ואליו הגיעו התושבים כדי למלא את כדיהם.
בתחילה המשיכו רבים מתושבי ירושלים להשתמש בבורות המים שברשותם, על אף מערכת הצינורות החדשה, ורק בסוף הקיץ, כשרוב הבורות התייבשו, פקדו את הברזים השכונתיים. בנובמבר 1938 תואר בהצופה:
בחלוף השנים שכללו הבריטים את מערכת אספקת המים וחיברו מאות בתים פרטיים לצנרת המרכזית. תושבי ירושלים חדלו אט אט להשתמש בבורות ועברו להשתמש במערכת המים המודרנית.
יעקב יהושע, אביו של הסופר א"ב יהושע, תיאר את עוגמת נפשו מסגירת הבורות:
שירת מי הבורות של ילדותנו פסקה. הדליים שוב לא יעלו וירדו אל מעמקי הבורות, ובעלות הבית שנהגו להיפגש "על פי הבאר" בשעות הבוקר, ולשוחח בענייני דיומא, שוב אינן נפגשות "על יד המעיין". האבן שעל פי הבור, החרושה כיום חריצים עמוקים שנחרשו על ידי חבלי הדליים, עומדת בודדה ושוממה. פגישות אלו, שלפרקים היו עליזות ולפרקים עצובות, הקלו על לבותיהן של בעלות הבית אשר שפכו את מרי שיחן עם שכנות וידידות. בורות אלה נטלו איתם מקצת משמחת החיים ששררה בשכונות. כיום שופכת בעלת הבית את מרי שיחה בפני ברז המים אשר במטבחה."
מלחמת העצמאות

בדצמבר 1947 היו בעיות באספקת המים בעיר, בגלל עבודות תחזוקה של הצנרת. בחודשי המלחמה הראשונים לא הורגש מחסור מיוחד במים בעיר ותשומת הלב הופנתה בעיקר אל העיר העתיקה בה הושמשו בורות המים ובמהלך החורף התמלאו במים. לגבי שאר העיר הצהיר דב יוסף בתחילת 1948 שהוכן מלאי מספיק של מים שיספיק לחודשים אחדים. ב-8 באפריל 1948 הודיע יושב ראש הוועדה העירונית הממונה שתצומצם אספקת המים לירושלים מראש העין ועין פארה בגלל מחסור בדלק, וקרא לחסכון מקסימלי בצריכת המים. אולם בעיתונות העברית היו שטענו שההצהרה נועדה לצורכי תעמולה ולא בגלל בעיה אמיתית באספקת המים. אף על פי שאזור ראש העין הוחזק על ידי כוחות עיראקיים, המשאבות המשיכו להזרים מים לירושלים, ותופעלו על ידי מהנדס יהודי שהגיע בליווי צבא בריטי לשם תחזוקה שוטפת.
מלחמת העצמאות > קיצוב מים

ב-7 במאי 1948 הפסיקו העיראקים את פעילות המכונות והודיעו שלא יסכימו להפעלתן. הבריטים הודיעו על הפסקה זמנית של 2–3 ימים וביקשו לחסוך במים. לאחר שהצינור לא הופעל מחדש, הונהג קיצוב מים בעיר. עיריית ירושלים הבריטית הממונה חדלה באותם ימים לפעול והעירייה היהודית החלה בחלוקת מים. כל הבורות, ואפילו הקטנים והמוזנחים ביותר, נבדקו, נמדדו ומולאו במים. התברר כי בבתי היהודים בירושלים היו קצת יותר מאלף בורות, שהכילו יחד כמה מאות אלפי מטרים מעוקבים מי שתייה. כמות המים שנאגרה יכלה להספיק בתנאים מסוימים לכמה חודשים. "גדוד מחלקי המים" של ארגון משמר העם פעל לחלוקה מסודרת של המים. הם עברו מדי יום משכונה לשכונה בירושלים, רכובים על משאיות ועגלות עמוסות בחביות, ובמרכז כל אזור חלוקה עצרו וחילקו מים לכל משפחה לפי הכמות שהוקצבה לכל נפש במשפחה. פועלם של מחלקי המים הונצח בקריאת שם רחוב בשכונת קטמון על שמם של "מחלקי המים".
במקביל חולק לתושבי העיר תרשים המסביר כיצד לחסוך ולנצל את המים ביעילות, על ידי שימושים חוזרים, שכן לכל משפחה הוקצתה כעשירית מכמות המים בימים רגילים.
תחנת "הרדיו העברי" של ירושלים שידרה מדי יום הוראות והמלצות לתושבים כיצד להשתמש במים שימוש חכם וחסכוני. לדוגמה:
יש להשתמש באותם המים לבישול, כביסה, שטיפת רצפה והדחת בית הכסא.
יש להתרחץ לתוך קערה באמצעות זרם מים איטי. את המים המשומשים יש לשמור.
יש לסנן מים מלוכלכים ומשומשים, כדי שאפשר יהיה להשתמש בהם שוב לצרכים אחרים.
במים מלוכלכים במיוחד - יש לעשות שימוש חוזר לשטיפת בית הכסא.
ביטוי למצוקת המים בזמן המצור נתן המשורר דן אלמגור בשירו "כוס אחת של מים":
הייתה לי כוס אחת של מים, היה זה במצור בעיר ירושלים. לגמתי מן הכוס טיפה אחת או שתיים (...) צחצחתי את שיניי ובשארית המים כיבסתי מכנסיי פעם בחודשיים (...) את הסמרטוט הלח סחטתי בידיים, השקיתי בעציץ שושן אחד אפילו שניים, היה זה במצור בעיר ירושלים."
באמצע יוני 1948 הוזכר המחסור במים כבעיה העיקרית של העיר. בהיעדר אפשרות לכבס בגדים אזל מלאי הבגדים מהחנויות ורבים הסתובבו בבגדים מלוכלכים. בתחילה הועמדה מנת המים לנפש על 2 גלון. בתחילת יוני, לאחר מיפוי מלאי המים בשכונות הערביות שננטשו, הועלתה קצבת המים ל-10 ליטר לנפש ליום.
מלחמת העצמאות > חידוש אספקת המים

עם צאת הבריטים מארץ ישראל, הועברו תחנות השאיבה בסריס ובשער הגיא לידי כוחות ההגנה. אולם לטרון הוחזקה בידי הלגיון הערבי, וראש העין בידי כוחות עיראקיים, ומים לא זרמו בצינורות לירושלים. לאחר פריצת דרך בורמה הועברו לירושלים חביות מים. במהלך ההפוגה הראשונה הסכימו הערבים לחידוש אספקת המים, וטכנאים יהודים הורשו לעשות תיקונים בצינור, אולם הפעלת המשאבות התעכבה ובישראל טענו שהעיכובים מכוונים וכי ירדן מונעת אספקת מים לירושלים. בתחילת יולי 1948 הודיע הרוזן ברנדוט שהושג הסכם עם הירדנים על אספקת המים לירושלים, אולם אז התברר שהעיראקים המחזיקים את תחנת השאיבה בראש העין אינם מסכימים לכבד הסכם זה והם דורשים משא ומתן נפרד. בדיווח למועצת הביטחון מסר ברנדוט שהירדנים הפרו את תנאי ההפוגה הראשונה בכך שמנעו אספקת מים לירושלים.
ב-13 ביולי 1948 נכבש מפעל המים בראש העין וכשהעיראקים ראו שצה"ל עומד לכבוש את המקום הם העלו את מכון המים באש. נעשו עבודות להשמשת פעולות המכונות בתקווה שבמהרה יהיה ניתן לחדש את אספקת המים לירושלים בצינור ראש העין - ירושלים. לאחר כניסת ההפוגה השנייה לתוקפה, הוסכם על הזרמת המים לירושלים והעברת השמירה על המשאבות בלטרון לידי כוח של האו"ם שיתן גישה חופשית לטכנאים יהודים להפעלת המשאבות. אולם ההסכם לא מומש. בתחילת אוגוסט 1948, ישראל הסכימה להשבת כמה מאות פליטים לכפריהם בסביבת לטרון, תמורת הפעלת תחנת השאיבה בלטרון. אולם ב-12 באוגוסט 1948 פוצצה תחנת השאיבה בלטרון והתקוות להחזרת קו המים לפעולה במהרה, נגוזו. מועצת הביטחון קיבלה את הצעת ההחלטה הסובייטית הקוראת לברנדוט לדאוג לאספקת מים לירושלים.
במקביל למשא ומתן על חידוש אספקת המים בקו הישן, תוכנן על ידי המהנדס שמחה בלאס צינור מים חלופי, שנקרא קו השילוח והונח על ידי חברת מקורות. הצינור הוליך מים מאזור חולדה (לשם הגיעו המים מבארות באזור רחובות ונען שהיו אמורים מלכתחילה לספק מים לנגב) לתחנת השאיבה בשער הגיא ומשם בצינור הישן לירושלים. מאות אנשים גויסו למבצע הנחת הצינור והתקנת המשאבות בדרך. בתוך 28 ימי עבודה מאומצת ביום ובלילה זרמו מים חיים לירושלים המיובשת. את השמחה הגדולה על שפע המים החיים שהגיעו לפתע תיאר יונה כהן, מתושבי העיר, בספרו "ירושלים במצור": "ב-22 ביולי 1948, בשעה ארבע אחר הצהריים, התחילו מים חיים זורמים בכל מטבח בירושלים". קו השילוח סיפק כ-4000 קוב מים ביממה, כמות שלא הספיקה לכלל תושבי ירושלים. רמז לקיומו של קו המים החלופי הופיעו בדבריו של יושב ראש ועדת המים של ירושלים שאמר שהעירייה תוכל לספק מים לתושבים גם בלי הסדרת הזרמת המים דרך לטרון. לאחר כמה ימים יצאה הצהרה ירדנית שבניית צינור מים חדש לירושלים מפירה את תנאי ההפוגה.
ב-19 באוגוסט 1948 תואר המצב בירושלים בדבר: "חלוקת המים עדיין נעשית כמקודם, ועדיין אין לעשות מקלחת, ויש לשמור על כל טיפה.".
אספקת המים מאז קום המדינה

בתחילת 1950 הוחל בהקמת "מפעל אילון" לאספקת מים לירושלים. המפעל כלל הנחת צינור מים מכפר אוריה לשער הגיא באורך 10 קילומטרים וחיבור של כפר אוריה, לכ-19 בארות באזור רחובות וחולדה. כבר ביולי 1950 הגיעה אספקת המים לירושלים ל-7000 קוב ביממה ובנובמבר 1950 הגיעה כמות המים המסופק ל-12 אלף קוב ביממה. השלב הראשון של מפעל המים הושלם בינואר 1951. בעקבות הפעלת מפעל איילון התייתר קו השילוח ובתחילת 1953 הוא שימש רק להשקאת שטחים בפרוזדור ירושלים.
במקביל להקמת מפעל איילון, תוכנן בשנת 1950 להניח את "הקו המקביל", קו שני לאספקת מים לירושלים ליד הקו משער הגיא לירושלים מימי המנדט הבריטי. הקו המקביל הונח כמעט כולו עד דצמבר 1952, אולם חסרו לו 1.5 קילומטר ושתי תחנות שאיבה. באוקטובר 1953 היה הקו המקביל לקראת השלמה, אך הבאת המשאבות דרשה זמן רב והקו, שקוטרו "24, הופעל ב-15 באוגוסט 1954. בעקבות חניכת קו זה, הושבת ופורק קו השילוח.
למרות עבודות הפיתוח והנחת צינורות המים, סבלה ירושלים מאי סדרים באספקת המים, בגלל בעיות תקציביות ולוגיסטיות. בקיץ 1951 היו בעיות באספקת המים לירושלים, בגלל בעיות באספקת החשמל לתחנת השאיבה בשער הגיא שקבלה את החשמל שלה מחברת החשמל המזרח ירושלמית. עלות הקמת מפעל איילון והקו המקביל הושתה על עירית ירושלים שהתקשתה לשלם את חובותיה למרות מחיר המים היקר יחסית לשאר חלקי ישראל שגבתה מהתושבים. מקורות טענה בקיץ 1955 שהשיבושים באספקת המים אינם באחריותה שכן היא מספקת לתחנת כפר אוריה כל כמות מים שהעירייה דורשת ומתחנת כפר אוריה לירושלים קו המים באחריות העירייה. בפברואר 1956 החליטה עירית ירושלים להעביר את הפעלת צינור המים בכפר אוריה לירושלים לידי מקורות.
קו המים השלישי הושלם ב-1979 וקוטרו "36. קו המים הרביעי נחנך ב-1994 וקוטרו "50-"42. העבודות על מערכת המים החמישית לירושלים החלו ב-2009, והקו נחנך ב-2022.
חברת "מקורות" אחראית היום לאספקת המים לירושלים ולכל הארץ. לשם כך שואבת "מקורות" מי תהום בשפלה ומובילה אותם בתוואי קרוב לתוואי הצינור הבריטי מראש העין לירושלים, באמצעות ארבעה צינורות. כן נכללים במים המסופקים לירושלים מי המוביל הארצי, שמקורם בכנרת, ומים ממתקני ההתפלה.
מקורות אחראית רק לאספקת המים לעיר, אך לא לאגירתם ולחלוקתם לתושבים. בשנת 1996 הקימה עיריית ירושלים את חברת 'הגיחון', עליה הוטל לאגור את המים, לחלק אותם ולהחזיק את מערכות המים והביוב של העיר (עד אז טיפלה בכך העירייה). חברת הגיחון היא האחראית היום לפיתוח, להרחבה, להפעלה ולאחזקה של שלוש מערכות המים החשובות בעיר:
מערכת אספקת המים - אגירת המים של חברת "מקורות" והזרמתם לברזים בעיר.
מערכת הניקוז - איסוף מי גשמים ושיטפונות במערכות תת-קרקעיות, כדי למנוע הצפה ונזקי גשמים בחורף.
מערכת הביוב - איסוף שפכים מרחבי העיר והולכתם אל מחוץ לעיר.
בעיר פועלות 12 ברכות אגירה למים בנקודות גבוהות, כדוגמת מאגר המים בשכונת רוממה ובשכונת בית וגן.
החל משנת 2005 מופסקת בפסח הזרמת מים שמקורם בכנרת לירושלים, מכיוון שבמי הכנרת קיים בפסח חשש חמץ, ואספקת המים לעיר ניזונה רק ממי בארות, שבהם לא קיים חשש זה.
ראו גם

מעיין הגיחון - מעיין בעמק קידרון שסיפק מים לירושלים הקדומה
נקבת השילוח - נקבה עתיקה להובלת מי הגיחון לתוך עיר דוד בירושלים
בריכות שלמה - בריכות אגירת מים להובלה לירושלים באמות מים, מדרום לבית לחם
האמה התחתונה - אמת מים מבריכות שלמה לירושלים (חשמונאית)
האמה העליונה - אמת מים מבריכות שלמה לירושלים (רומאית)
קו השילוח - קו המים לירושלים שהונח בשנת 1948
מקורות - חברה לתכנון, הקמה וניהול של מקורות מים וביוב
אספקת המים לקיסריה
צבי ליבוביץ - מהנדס המים ומהנדס העיר ירושלים (בשנים 1930–1962)
יוחנן אבן עזרא - קבלן מרכזי של מערכות מים וביוב בירושלים בתקופת המנדט
לקריאה נוספת

הפרק על אספקת המים לירושלים, ירושלים בתש"ח, סדרת עידן, כרך 2, הוצאת יד בן צבי, 1988.
משה הקר, "הספקת המים בירושלים בימי קדם", בתוך: ספר ירושלים, (עורך: מ' אבי יונה), 1956.
רות עמירן, "הספקת המים לירושלים", קדמוניות 1-2, 1968, עמ' 13–18.
עמיחי מזר, "אמות-המים הקדומות לירושלים", קדמוניות, 19-20, 1972.
עמיחי מזר, "סקר אמות המים לירושלים", בתוך אמות המים הקדומות בארץ ישראל, הוצאת יד בן צבי, ירושלים, 1989.
דוד עמית, "נתונים חדשים לתיארוך אמות המים של ירושלים", אריאל, 102-103, 1994, עמ' 57–64.
יעקב ביליג, "חידושים בחקר אמות המים הקדומות לירושלים", חידושים בחקר ירושלים, 1, 1995, עמ' 37–47
כתובות של הלגיון העשירי: L. Vetrali, "Le iscrizioni dell’acquedotto romano presso Betlemme" LA 17, 1968, pp. 149-161.
מיכאל דדון ויחיאל זלינגר, "שישה קטעים נוספים של אמת המים העליונה לירושלים", עתיקות, 32, תשנ"ו, עמ' 83–85. [כתובות נוספות של הלגיון העשירי].
דב יוסף, קריה נאמנה, שוקן, תל אביב תש"ך.
(אנגלית) 1972 ,Larry Collins and Dominique Lapierre, O Jerusalem!, Simon & Schuster
אלאדין (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

הפתיח העברי המקורי מ״זמן דיסני״ בערוץ 2
 סוגה:  אנימציה   פעולה / הרפתקאות / פנטזיה / קומדיה
 יוצרים:  וולט דיסני טלוויזיה 
 בימוי:  אלן זאסלוב 
 שחקנים:  סקוט ויינגר   דן קסטלנטה   גילברט גוטפריד   פרנק ולקר   לינדה לרקין
 מדבבים:  גילברט גוטפריד (יאגו (אלאדין)) דן קסטלנטה (ג'יני) פרנק ולקר סקוט ויינגר לינדה לרקין ג'יימס אייברי ואל בטין ג'ייסון אלכסנדר 
 מדבבים בעברית:  אלון אופיר, רמה מסינגר, טוביה צפיר, אוהד שחר, אברהם מור
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  3 
 מספר פרקים:  86 
 הפקה
 מפיק:  אלן זאסלוב, טאד סטונס 
 חברת הפקה:  חברת וולט דיסני, אולפני הנפשת הטלוויזיה של דיסני 
 הפצה:  Disney–ABC Domestic Television 
 מוזיקה:  מרק ווטרס, האוורד אשמן, אלן מנקן 
 אורך פרק:  22 דקות
 שידור
 רשת שידור:  CBS
 רשת שידור בישראל:  זמן דיסני (ערוץ 2)   ערוץ דיסני
 תקופת שידור מקורית:  5 בספטמבר 1994 – 4 בנובמבר 1995
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
אלאדין (באנגלית: Aladdin, או הרפתקאות אלדין בארצות ערב בקלטות הווידאו) היא סדרת טלוויזיה מצוירת שנוצרה על ידי חברת וולט דיסני ושודרה בין השנים: 1994-1995. הסדרה מבוססת על טרילוגיית הסרטים של אלאדין של דיסני, ועלילתה מתרחשת לאחר הסרט "שובו של ג'אפר", אך לפני הסרט "אלאדין ומלך הגנבים". הסדרה מספרת על אלאדין שבעבר היה נער רחוב, אך כעת הוא חי בארמון, לאחר שהוא והנסיכה יסמין התארסו. אליהם מצטרפים חבריהם: הקוף אבו, ג'יני השד, מרבד הקסמים, והתוכי יאגו שבעבר היה בצד של ג'אפר, אך לבסוף הביס אותו, ועבר לצד של אלאדין וחבריו. ג'אפר עצמו לא מופיע בסדרה זו, (אלא רק מוזכר מדי פעם) בגלל שהוא מת בסוף הסרט "שובו של ג'אפר", אך הוא מופיע בסדרה של דיסני "הרקולס" בפרק "הרקולס והלילה הערבי" שמתרחש לאחר אירועי הסרט "אלאדין ומלך הגנבים".
בישראל הסדרה שודרה בשנות התשעים בערוץ 2 במסגרת זמן דיסני וב-2006 ב"יסבבה" של yes וכיום משודרת בערוץ דיסני.
עלילה

עלילת הסדרה מתרחשת לאחר אירועי הסרט "שובו של ג'אפר", וכל פרק בה מספר על הרפתקאה אחרת של אלאדין, יסמין, ג'יני, אבו, יאגו והמרבד.
דמויות > דמויות ראשיות

אלאדין - נער רחוב לשעבר ובן זוגה של יסמין. הגיבור הראשי של הסדרה.
יסמין - נסיכת אגרבה ובת זוגו של אלאדין.
ג'יני - שד וחבר טוב של אלאדין.
אבו - קוף וחיית המחמד של אלאדין.
יאגו - תוכי שבעבר היה חיית המחמד של ג'אפר, אך לבסוף הוא נהיה חבר של אלאדין וחבריו.
מרבד הקסמים - שטיח מעופף.
מדבבים

| דמות | מדבב באנגלית | מדבב בעברית |
| --- | --- | --- |
| אלאדין | סקוט ויינגר | אלון אופיר |
| יסמין | לינדה לרקין | רמה מסינגר |
| ג'יני | דן קסטלנטה | טוביה צפיר |
אבו: פרנק ולקר
| יאגו | גילברט גוטפריד | אוהד שחר |
מרבד: ללא קול
| סולטאן | ואל בטין | אברהם מור |
| ראזול | ג'ים קאמינגס | שמעון כהן |
ראג'ה: פרנק ולקר
| אביס מאל | ג'ייסון אלכסנדר | יובל זמיר |
| ארבטוס | רון פרלמן | שמעון כהן |
| מיראז' | ביבי ניווירת' | ליליאן ברטו |
| מוזנרט | יונתן בראנדיס | גיל זמק |
| סאדירה | קלי מרטין | שרית וינו-אלעד |
| עדן | ולרי פאפאס | אורנה כץ |
| מכנהיכליז, פאזאל | צ'ארלי אדלר | שמוליק טנא |
| אמין דמולה, חכים | ג'ף בנט |  |
| כאוס | מאט פרבר |  |
| פאזיר | אד גילברט | שמוליק טנא |
| סלין | ג'ולי בראון |  |
| עזיז | מייקל בל |  |
| וואזו | ג'ים קאמינגס | גיל זמק |
| שמימי | קאת סוקי | ליליאן ברטו |
| מוכתאר | ג'ון קאסיר | שמעון כהן |
| הארוד עזיבין | ג'יימס אייברי | דב רייזר |
| קסרקסס | פרנק ולקר | שמוליק טנא |
| איש החול | ג'ים קאמינגס | דב רייזר |
ארמנד: פרנק ולקר
| חאמד | ואל בטין |  |
| אדנור מאל | ג'ייסון אלכסנדר |  |
| חליפה קאפוק | טים קארי |  |
| חרטום | טוני ג'יי |  |
| איאם אגול | המילטון קאמפ |  |
| בובולוניוס | ג'ים קאמינגס |  |
| טהונדרה | קאנדי מילו | שפרירה זכאי |
| היפסודה | קייט מולגרו |  |
| סקארה | סוזן טולסקי |  |
| פקטור | ניל רוס |  |
גרסת הווידאו

מספר פרקים מהסדרה יצאו בגרסת הווידאו. הסדרה שיצאה בגרסת הווידאו התפצלה לשתי סדרות שונות: האחת נקראה "הרפתקאות אלדין בארצות ערב", והשנייה נקראה "סיפוריה הקסומים של יסמין".
להלן הפרקים שיצאו בגרסת הווידאו:
גרסת ה-DVD

בגרסת ה-DVD יצאו רק פרקים של סדרת הווידאו "סיפוריה הקסומים של יסמין", והפרקים "הסוד של סלע הפגיון" ו-"תשכח אותי להרבה" הוחלפו בפרק "אהבה בשדון הראשון". 3 פרקים מהסדרה "סיפוריה הקסומים של יסמין" יצאו בתקליטור אחד, ו-4 הפרקים הנותרים יצאו בתקליטורים אחרים יחד עם פרקים מסדרות אחרות של דיסני. להלן הפרקים שיצאו בגרסת ה-DVD:
| תקליטורים | פרקים |
| --- | --- |
סיפוריה הקסומים של יסמין: מסע של נסיכה: "עשה את העכבר הנכון", "גנו של הרשע" ו-"זה פשוט יסמין יקירתי".
סיפוריהן של נסיכות דיסני: חלק א': "מצב רוח רעה עולה" ו-"להביע משאלה על כוכב ים" מהסדרה "בת הים הקטנה".
סיפוריהן של נסיכות דיסני: חלק ב': "אהבה בשדון הראשון" ו-"צוחקים" מהסדרה "בת הים הקטנה".
סיפוריהן של נסיכות דיסני: חלק ג': "בעיני המתבונן" ו-"אוצרותיה של אריאל" מהסדרה "בת הים הקטנה".
מסיבה של נסיכות דיסני: חלק ב': "כריך" ו-"השטות של פיפי" מהסרט "היפה והחיה 3: עולמה הקסום של בל".
גרסת ה-DVD > אהבה בשדון הראשון

"אהבה בשדון הראשון" הוא הפרק היחיד בסדרה שיצא בגרסת ה-DVD מבלי לצאת גם בגרסת הווידאו.
גרסת ה-DVD > אהבה בשדון הראשון > עלילת הפרק

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
"הרקולס והלילה הערבי" ו"יותר מנסיכת טווס"

"הרקולס והלילה הערבי" ו-"יותר מנסיכת טווס" הם שני פרקים של דיסני שבהם מופיעים דמויות מאלאדין, אך למרות זאת הם לא שודרו כחלק מהסדרה של אלאדין. "הרקולס והלילה הערבי" שודר כחלק מהסדרה של דיסני "הרקולס", ו-"יותר מנסיכת טווס" יצא בתקליטור של DVD בשם "הנסיכות של דיסני - סיפורים מכושפים" יחד עם הפרק "מפתחות לממלכה" שבו מסופר על הנסיכה אורורה מהסרט של דיסני "היפהפייה הנרדמת".
"הרקולס והלילה הערבי" ו"יותר מנסיכת טווס" > הרקולס והלילה הערבי

"הרקולס והלילה הערבי" הוא פרק בסדרה "הרקולס" שמציג קרוסאובר בין אלאדין להרקולס. בפרק הופיעו אלאדין, יסמין, ג'יני, (כיד בלבד) אבו, המרבד וג'אפר. עלילת הפרק מתרחשת לאחר אירועי הסרט "אלאדין ומלך הגנבים" (יסמין אומרת שהיא כבר נשואה, ויאגו לא מופיע למרות שמוזכר).
"הרקולס והלילה הערבי" ו"יותר מנסיכת טווס" > יותר מנסיכת טווס

"יותר מנסיכת טווס" הוא פרק שמופיע בסרט "הנסיכות של דיסני - סיפורים מכושפים" שיצא ב-4 בספטמבר 2007. הסרט חולק לשני פרקים שכל אחד מהם עסק בנסיכה אחרת: הפרק הראשון נקרא "מפתחות לממלכה" וסיפר על הנסיכה אורורה מהסרט "היפהפייה הנרדמת", והפרק השני נקרא "יותר מנסיכת טווס" וסיפר על יסמין. עלילת פרק זה מתרחשת לאחר סדרת הטלוויזיה אבל לפני הסרט "אלאדין ומלך הגנבים".
"הרקולס והלילה הערבי" ו"יותר מנסיכת טווס" > יותר מנסיכת טווס > עלילת הפרק

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הפתיח בגרסתו השנייה, משידורי ערוץ דיסני
כרזה של "עושי קסמים" - קלטת הווידאו הרביעית של הסדרה.
אטנה

אֵטְנה (באיטלקית ובסיציליאנית: Etna) הוא הר געש פעיל השוכן באיטליה במזרח האי סיציליה. אטנה הוא הר הגעש הפעיל והגבוה ביותר באירופה. גובהו 3,357 מטר. הר אטנה הוא אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר בעולם ומתרחשת בו פעילות געשית קבועה. בסביבתו הקרובה מצויים כפרים רבים, אולם תושביהם מסרבים לעקור למקומות יישוב חלופיים בשל האדמה הגעשית הפורייה שסביבו.
עקב היסטוריית ההתפרצויות שלו וקרבתו לאוכלוסייה מיושבת, הר אטנה הוכרז על ידי האגודה הבין-לאומית לוולקנולוגיה ולכימיה של פנים כדור הארץ כאחד מ-16 הרי הגעש של העשור ולכן כראוי למחקר מיוחד כחלק מ"העשור הבינלאומי להפחתת אסונות הטבע" של האו"ם.
בשנת 2013 הוכרז ההר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
התפרצות ההר ב-2011
היסטוריה גאולוגית

הר אטנה נמצא באזור הפחתה של לוחות טקטוניים, בו שוקע הלוח האפריקאי הנע צפונה מתחת ללוח האירואסייתי. ההפחתה אחראית לפעילות געשית באזור סיציליה ויוצרת את הקשת הגעשית באיים הליפאריים, מצפון לאטנה. המקור לגעשיות בהר אטנה לא הובן באופן מלא, אולם בשנים האחרונות הועלו השערות כי מערכת העתקים גדולה המקבילה לחוף המזרחי של סיציליה מאפשרת למאגמה לעלות באזור זה.
הפעילות הגעשית באזור החלה לפני כ-500,000 שנים בהתפרצויות תת-מימיות במפרץ שקדם להר אטנה, במה שהיה אז קו החוף של סיציליה. במשך כ-300,000 שנים המשיכה הפעילות הגעשית באזור, לרוב בצורת קילוחי לבה תת-מימיים, שיצרו ככל הנראה חרוט מגן תת-ימי.
לפני כ-150,000 שנים השתנה אופי הפעילות הגעשית. המגמה הפכה חומצית יותר, וכללה בנוסף לקילוחי לבה גם התפרצויות חזקות, שיצרו את הסלעים הפירוקלסטיים הראשונים באזור. בתקופה זו נוצרו מספר הרי געש אשר שכנו ממזרח לפסגת הר אטנה, באזור Valle del Bove. הגדול מביניהם נקרא קלנה (Calanna). תקופת קלנה נמשכה ב-10,000 שנים ולאחריהם פסקה הפעילות הגעשית.
לפני כ-80,000 שנים החלה תקופה נוספת של פעילות געשית. ההתפרצויות בתקופה זו היו אלימות יותר, ובמהלכן נוצר הר הגעש טריפוליאטו (Trifoglietto), מספר קילומטרים ממערב לקלנה, עדיין באזור Valle del Bove. הר הגעש טריפוליאטו התאפיין במדרונות תלולים יותר, והתנשא לגובה רב יותר מהר אטנה של ימינו. המגמה שהפכה חומצית יותר הביאה לפליטת חומר פירוקלסטי בכמות גדולה, אשר כיסה תוך כ-20,000 שנים את הר הגעש הקודם קלנה. תא המגמה שהזין את טריפוליאטו התרוקן לבסוף, והביא לקריסת ההר.
לאחר כ-30,000 שנות שקט החלה התקופה הפעילה הרביעית באזור, וזו פעילה עד ימינו. תקופה זו החלה לפני כ-35,000 שנים, אז החל ההר להתפרץ מחדש ממערב להרי הגעש הקודמים ונוצר הר הגעש מונגיבלו (Mongibello). בתוך כמה אלפי שנים בלבד כיסו תוצרי ההתפרצויות את שרידי הרי הגעש הקודמים וחיברו את הר הגעש לקו החוף של סיציליה. ההר הגיע בשיאו לגובה של כ-3,800 מטרים, כ-500 מטרים גבוה יותר מאשר גובהו כיום.
בתקופה שבין 35,000 עד 15,000 שנים לפני זמננו אירעה התפוצצות גדולה בהר אשר יצרה באזור סלעי איגנימבריט ואפר געשי מההתפרצות הגיע למרחק של כ-800 קילומטר מההר.
נכון לתחילת המאה ה-21, יש ארבעה לועות בפסגת ההר: הלוע הצפון-מזרחי אשר נוצר בשנת 1911, לוע ווראג'ינה (Voragine, סדק או בולען) אשר נוצר ב-1945, בוקה נואובה (Bocca Nuova, הלוע החדש) אשר נוצר ב-1968, והלוע הדרום-מזרחי אשר נוצר בהתפרצות בשנת 1971.
בצידו המזרחי של ההר ישנו עמק אשר נוצר לפני כמה אלפי שנים בעקבות קריסת הצד המזרחי של ההר, אשר יצרה שקע הנקרא וָאלֶה דֶל בּוֹוֶה (באיטלקית: Valle del Bove, מילולית: "עמק השוורים"). במחקר משנת 2006 נטען כי קריסת ההר אירעה לפני 8,000 שנים, וכי בעקבותיה נוצר גל צונאמי אשר שטף את חופי מזרח הים התיכון, וייתכן שגרם לנטישת ההתיישבות בעתלית-ים. בקירות העמק נחשפות שכבות הסלעים הגעשיים והם מהווים מקור מידע חשוב לחקר התפרצויות העבר של ההר. מאז 1991 מכוסה ואלה דל בווה בשכבת לבה עבה אשר זרמה בעמק כתוצאה מהתפרצות שהחלה אז והסתיימה בשנת 1993.
היסטוריה של פעילות געשית

אטנה הוא אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר בעולם, והתפרצות שלו אינה אירוע נדיר. ההיסטוריה הוולקנית שלו מתועדת למן המאה ה-16 לפני הספירה.
נכון לתחילת המאה ה-21 מוכרות כתשעים התפרצויות קשות. ההתפרצות בשנת 1169 גרמה להרס העיר קטניה ולמותם של כ-15,000 נפש. התפרצות ידועה נוספת התרחשה ב-1669. לבה זרמה במורד הדרומי של ההר, ומספר כפרים נהרסו. העיר קטניה הייתה מוקפת חומה אשר הסיטה את זרם הלבה אל הנמל מדרום לעיר, ומנעה ממנה לזרום לתוך העיר. מספר ההרוגים בהתפרצות אינו ברור. מקורות רבים מציינים כי נהרגו כ-20,000 איש, אולם מקורות אחרים אינם מציינים מקרי מוות כלל.
ההתפרצות בשנת 1983 ארכה 131 ימים, והלבה קלחה במורד הדרומי של ההר מסדקים בגובה של כ-2,500 מטרים. זרם הלבה פגע במרכז התיירות רִיפוּג'וֹ סַאפִּייֵנְצָה (Rifugio Sapienza) תוך שהוא גורם נזק לרכבל, ומספר מסעדות ובתי מלון נקברו תחת הלבה. זרם הלבה אף איים להגיע ליישובים בגובה 900 מטרים כדוגמת ניקולוזי בטרם נעצר.
בדצמבר 1991 החלה ההתפרצות הארוכה ביותר של ההר במאה ה-20, והיא נמשכה 473 ימים, עד מרץ 1993. הלבה קלחה מזרחה מסדקים קרוב לפסגת ההר וכיסתה את Valle del Bove.
ההתפרצות ביוני 2000, שנמשכה 23 דקות, הפיקה לבה שנפלטה למרחק של קילומטר ואבני בזלת שנורו למרחק של שני קילומטר. בשנת 2001 התפרץ ההר פעם נוספת. לבה התפרצה לגובה של יותר מ-100 מטר וזרמה בצד הדרומי של ההר. חום הלבה הגיע למאות מעלות צלזיוס והעשן והאפר שנפלטו מן ההר כיסו את כפרי האזור. בנובמבר 2007 התפרץ הר הגעש פעם נוספת.
מאז תחילת המאה ה-21 מתרחשות התפרצויות קטנות כמעט מדי שנה. בשנת 2011 נמנו 16 התפרצויות. התפרצויות נוספות נרשמו באוקטובר 2013, ביולי 2014, בדצמבר 2015 ובפברואר 2017. ב-25 בדצמבר 2018 התפרץ ההר שוב. יומיים מאוחר יותר נרשמה באזור רעידת אדמה בעוצמה של 4.8 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
ההר התפרץ בפברואר-מרץ 2021, שוב באוגוסט 2023, ושוב ביולי-אוגוסט 2024.
במיתולוגיה היוונית

על פי המיתולוגיה היוונית, תחת ההר נמצא המפלץ טיפון שהיה אבי המפלצות יחד עם אכידנה ומאויבי האלים היוונים הגדולים ביותר עד שהובס ונאסר תחת ההר. טיפון הנאבק להשתחרר ולזרוע הרס בעולם היו ההסבר של היוונים הקדמונים להתפרצויותיו האלימות. בנוסף לכך, סדנתו של הפייסטוס, אל הנפחים, החרשות והאש היווני, נמצאת בתוך ההר ובו הוא יוצר את נשקי האלים.