stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב קלנר
קורות חייו

קלנר נולד בקלן שבגרמניה, למאיר קלנר ושפרה לבית נבנצאל, הצעיר מבין ארבעה אחים. גדל במשפחה אורתודוקסית. אמו הייתה נינה של הרב ברוך תאומים-פרנקל, בעל הספר "ברוך טעם" על הש"ס. בצעירותו בקלן, למד ציור אצל הצייר האקספרסיוניסט לודוויג מיידנר. מיידנר, צייר יהודי נודע בגרמניה, אף צייר דיוקן של קלנר הנער. בשנת 1936, בעקבות עליית הנאצים לשלטון ובעידודה של משפחתו, עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער וחי כחלוץ בקיבוץ רודגס (ליד רחובות). בהמשך התאחד שוב עם הוריו ואחיו בתל אביב. הוא הדריך בתנועת הנוער בני עקיבא, שם הכיר את רעייתו לעתיד חנה-איילה לבית לחמן, והם נישאו בתל אביב בשנת 1943.
בשנים 1945–6 הדריך ב"מוסד לילדי חיילים". ב-1946 החל לימודיו באוניברסיטה העברית, שם סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה וחינוך. במהלך לימודיו באוניברסיטה היה מורה בכיתות מיוחדות לילדים מעוכבים התפתחותית, עם קשיי הסתגלות, במוסד על שם דוד ילין בירושלים. הייתה זו מסגרת לימודית שהוקמה על ידי המחלקה החינוכית של האוניברסיטה באזורי מצוקה בירושלים. קלנר ”הקים ביחד עם אחרים מפעל להציל ילדים מן הרחוב, מן העזובה ומחינוך כושל ולהחדיר ללבם רגשי אחריות ורצון ללמוד ולרכוש ערכי מוסר ותרבות”. ייחודית באותה עת הייתה התבוננותו על ההתפתחות של קשיים אינדיבידואליים בקרב ילדים על רקע הקשיים של המשפחה בכללותה. ראייה זו עוררה בו את העניין בעבודה סוציאלית.
ב-1948 עזב את ירושלים הנצורה, עקב מינוי לשמש כאחד מקציני המבחן לנוער הראשונים במשרד הסעד של מדינת ישראל בשלבי הקמתה. ”יעקב קלנר נמנה עם מניחי היסוד של העבודה הסוציאלית בארץ. עיקר תרומתו הייתה בבניית התשתית של שירות המבחן לנוער”. קלנר עבד בשירות זה מ-1948 ועד 1963, ראשית כקצין מבחן לנוער ואחר כך כקצין מבחן מחוזי במחוז המרכז. הוא גם הקים וניהל את המכון להשתלמות לקציני מבחן והדריך קציני מבחן רבים.
תרומתו במסגרת שירות המבחן לנוער משתקפת בספרו "חינוכה מחדש של עבריינית" (1969), בו תיאר וניתח את עבודתו הטיפולית בשנות החמישים עם נערה שהידרדרה לזנות.
במהלך שנות שירותו כקצין מבחן לנוער שימש גם מרצה לפסיכולוגיה במוסדות שונים להשכלה גבוהה, בהם בית ברל ובית המדרש הממלכתי למורים בנתניה.
בשנת 1963 נשלח על ידי האוניברסיטה העברית להשלים את לימודיו לתואר שני בעבודה סוציאלית, בבית הספר לעבודה סוציאלית שבאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב שבקליוולנד, אוהיו. עם חזרתו שנתיים לאחר מכן, הצטרף לסגל ההוראה של בית הספר לעבודה סוציאלית על שם ברוואלד באוניברסיטה העברית. בשנים 1967–1970 ניהל את השלוחה התל אביבית של בית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית. בין השנים 1971–1974 שימש כמרצה בכיר במכון לקרימינולוגיה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1969–1972 היה יועץ ומרצה אורח באוניברסיטאות מחוץ לישראל והוזמן להרצות בכנסים שונים.
ב-1974 קיבל תואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית על מחקרו בנושא "פילנתרופיה ותכנון חברתי בחברה היהודית", אותו ביצע בהנחיית פרופ' יעקב כ"ץ. ב-1979 קיבל תואר פרופסור מטעם האוניברסיטה העברית. היה סגן מנהל בית הספר לעבודה סוציאלית וחבר סנט האוניברסיטה.
נפטר ב-13 בפברואר 1980, כשהוא מותיר אחריו את אשתו ושלושת ילדיו. נקבר בהרצליה.
הגותו ומחקריו – תרומתו האקדמית

בראשית דרכו השתייך קלנר לקבוצת אנשי רוח שעסקו בהגותו של מרטין בובר ואף נתן ביטוי לדעותיו בהקשרים רלוונטיים, כפי שבאו לידי ביטוי בפרסומים שונים שכתב (ב-1947, ב-1946 וב-1948) בכתב העת "במות - במה חודשית לחיי ציבור" שהוצא לאור על ידי בובר, בעריכת א. סימון. מאוחר יותר התמחה בתאוריה ובעשייה הפסיכודינמית, ולאחריה עבר לעיסוק בסוגיות חברתיות-היסטוריות הנוגעות לתהליכים פנים-חברתיים בחברה היהודית ובחברות מהגרים באשר הן. מעבר זה בין נושאי מחקר מייצג את העניין שהיה לקלנר, ועובר כחוט השני לאורך כל הגותו ומחקריו, בניסיון לבחון במשולב תהליכים העוברים בתוך הנפש של הפרט למול תהליכים העוברים מחוץ לפרט, בקרב הקהילה והחברה הרחבה אליה הוא משתייך.
קלנר עסק במחקר חדשני ומקורי בתקופתו.
על ראשיתה של המדיניות החברתית בתקופה הראשונה של צמיחתו של היישוב העברי בארץ, נושא שעד כה רק מעטים עסקו בו. החומר לכן עשיר בתוכנו, בחידושים שלו ובהארה המיוחדת של הנושא כולו מתוך זווית הראיה המיוחדת של היסטוריון ושל חוקר בעיות חברה בהתהוותה
.
לדעת קלנר, כפי שמשתקף בספרו "למען ציון - ההתערבות הכלל יהודית במצוקת היישוב תר"ל-תרמ"ב / 1869 - 1882":
חלה התמורה המכרעת בתולדות ישראל בשעה שבעלי היזמה לתיקון מצוקות הישוב נפגשו עם בעלי היזמה לתיקון מצוקת היהודים בגולה- והם התאחדו לחידושה ולביסוסה של ההתיישבות היהודית בארץ ישראל. ספרו של קלנר הוא אחת התרומות המובהקות ביותר לחקר המאה הי"ט ויש בו לשפוך אוד בהיר ומפזר ערפילים על אותה שעת מפנה בחיי העם היהודי... מסקנותיו- המשתמעות תוך כדי קריאה- חורגות מן התחומים שהוא גדור בהם ומקבלות צביון אקטואלי להבנת הקשר הבלתי נפרד בין מצבם של היהודים בגולה לבין ביסוסה של מדינת ישראל
קלנר פרסם ספרים ומאמרים רבים בנושאים הקשורים לרווחה והתפתחות מוסדות פילנתרופיים בחברה היהודית.
פרסומים > ספרים

1957 – עזיבות הנוער ובעיותיה. שעלים – ספרייה פדגוגית למדריכים, המחלקה לענייני נוער וחלוץ של ההסתדרות הציונית, ירושלים.
1969 – בעיה סוציאלית ורווחה סוציאלית. בית הספר לעבודה סוציאלית, האוניברסיטה העברית ירושלים.
1969 – חינוכה מחדש של עבריינית (יומן טיפול). בית הספר לעבודה סוציאלית, האוניברסיטה העברית.
1970 – חינוכה מחדש של עבריינית (מהדורה שנייה). תל אביב: גומא.
1972 – חינוכה מחדש של עבריינית (תרגום לגרמנית) - Lambertus Verlag, Freiburg
1973 – פילנתרופיה ותכנון חברתי בחברה היהודית. חיבור לשם קבלת תואר ד"ר לפילוסופיה, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
1976 - למען ציון, ההתערבות הכלל-יהודית במצוקת היישוב. ירושלים: הוצאת יד בן-צבי.
1982 – העליות הראשונות: מיתוס ומציאות. ירושלים: בית הספר לעבודה סוציאלית, האוניברסיטה העברית.
פרסומים > ביקורת ספרים שכתב

1975 - פרויד והקרימינולוגיה לרודיגר הרן. סעד - דו ירחון לעניינים סוציאליים (מאי).
הערות שוליים

↑  מתוך מכתבה של הלני ברט
1 2  מתוך דברים לזכרו מפי פרופ' אברהם דורון
↑  יעקב קלנר באתר GRAVEZ
↑  פרופ' אברהם דורון, הקדמה לספר העליות הראשונות מיתוס ומציאות, 1982, מאת יעקב קלנר (שיצא לאור לאחר מותו)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263635205171  GND: 106838333X  ISNI: 0000 0000 2596 0957  LCCN: n83157982  VIAF: 306070207   WorldCat (עם VIAF): 306070207
התגודדות מול טורף

נץ חום (Accipiter fasciatus) בורח מעקעק אוסטרלי (Gymnorhina tibicen) המתנפל עליו.
עורבים הודים תוקפים עיט ניצי בפקיסטן
חמסן דרומי מסתער על אדם.
סנאי קרקע קליפורני מסתער על נחש שפלש לשטחו
בולבולים צהובי-שת מתגודדים סביב ינשוף עצים במטרה לגרשו, מועצה אזורית ברנר, דצמבר 2020
התגודדות על טורף או מובינג (באנגלית: Mobbing) היא התנהגות של מספר בעלי חיים המתגוננים מטורפים על ידי הסתערות והתנפלות עליהם. מתקפות אלה אינן פוצעות או פוגעות בצורה קשה בטורף ורק גורמות לו לברוח מהטרף, אך היא נגרמת גם כשציפורים מגוננות על קיניהם וביציהם. במרבית המקרים היא איננה מתרחשת כשהטורף מתחיל את הציד, אלא רק כשהוא נמצא מבודד. התגוננות זו מתבצעת במקרים רבים בלהקות הנטרפים, אפילו ממינים שאינם קשורים ואפילו קטנים בהרבה ממין הטורף.
באנגלית קיימת למילה Mobbing, משמעות של אספסוף משולהב הפונה לתקוף אדם או קבוצה שנואה, מה שמזכיר את צורת ההתגוננות הזו.
עופות

הדוגמאות העיקריות הם עופות דורסים שונים כמו עיט, עיטם או ינשוף הנחים בנחלת עופות אחרים העלולים להיטרף על ידם, המנצלים את מנוחת הטורף כדי להתקיף אותו. להקות של ציפורי שיר קטנים מפרושיים, קיכליים שונים, ירגזיים, דרוריים, סבכיים, זרזיריים ועורביים מתגודדים סביב הטורף. בתחילה הם רק צווחים סביבו אך בהמשך כמה מהמינים הנועזים יתקפו את כתפיו ואחורי ראשו בהסתערות של פגיעה וחזרה לענף המוגן. אפילו מינים קטנים כמו קוליבריים יתקפו דורסים בזמן שהם במנוחה - צורת תעופתם המהירה וגופם הקטן מקשה על הטורף להכות בהם ביעילות.
בנוסף על עופות דורסים ישנם עופות נוספים שיותקפו כמו שחפים, חמסנים, עורבים וקוקיות. הקוקיות אינן טורפות אך גורמות למעמסה על ההורים וגוזליהם והורגות למעשה את צאצאיהם. הללו נרדפים על ידי ציפורי שיר קטנות והגדולים גם תוקפים אותם מהאוויר ואף יורים עליהם לשלשת מלמעלה.
עופות המקננים בלהקות יתקפו מינים המנסים לחטוף אפרוח או ביצה, למשל נחשי ביצים, כמה לטאות, שועלים ונמיות. שחפיות הקוטב מגוננות בעוז על קיניהן אפילו מדובי קוטב רעבים ויתקפו את אפו עד שידמם, אז הוא בורח משם.
חתולים המנסים לצוד ציפורים שהתגלו מתגודדים בציפורים רבות המצייצות בקרבתם, כדי לסמן לו שהוא התגלה ולא יוכל לארוב להם. כמעט תמיד החתול עוזב את האזור.
חיות אחרות

התנפלות על טורף קיימת גם במגוון יונקים כמו אצל הסוריקטות המתגודדות סביב נחשים ארסיים במטרה להדחיק אותם מנחלתם, סנאי קרקע קליפורני מושך את חבריו כשהוא מוצא סביב המאורה נחשים כמו נחש גופר או עכסן וחבריו עוזרים להסתער לכאורה ואף לנשוך את קצוות הנחש ואז לברוח. הנחשים אינם מצליחים להתמודד עם המתקפה המשולבת ובורחים. דגי כחול-זים (Lepomis macrochirus) יתקפו צבים נשכנים וירתיעו אותם מלהתקרב אליהם.
בנוסף לדוגמאות אלה ישנם מינים מסוכנים יותר לטורפיהם המתגודדים סביבם במטרה לפצוע אותם קשה: לווייתנים גדולי סנפיר מתקהלים סביב אורקות המנסות לטרוף גורים ורודפים אחריהם במים עד שהם מתרחקים. תאו אפריקני ופילים מתגודדים מסביב לאריות במטרה להניס אותם, אך לעיתים הם ממש מנסים לפגוע על מנת להרוג - דבר נדיר מאוד בעולם החי. בבונים מנסים להרתיע נמרים שפולשים לשטחם בהתגודדות ובצעקות ובלהקות גדולות יכולים גם לפגוע בנמר. גם שימפנזים יכולים לפגוע בנמרים שפלשו לשטחם בטירוף המוני, בו חלקם לוקחים ענפים גדולים ומפילים על הנמר. צבועים מנומרים יכולים באמצעות להקה לגבור על אריות שיכולים להרוג כל אחד מהם ביחיד. אצל נמלים רבות, טורפים פרוקי-רגליים המתקיפים את הנחיל או אפילו פרט בודד, יינשכו על ידי מאות נמלים ויהפכו בעצמם לארוחה.
גאורגי ז'וקוב

ערך זה עוסק במצביא ופוליטיקאי סובייטי. אם התכוונתם לכדורגלן קזחי-בלגי, ראו .
גאורגי קונסטנטינוביץ' ז'וּקוֹב (רוסית: Гео́ргий Константи́нович Жу́ков; ‏1 בדצמבר 1896 – 18 ביוני 1974) היה מצביא ופוליטיקאי סובייטי. בשנת 1943 עוטר בדרגה הבכירה של מרשל ברית המועצות, ונודע בשם "המרשל ז'וקוב". ראש המטה הכללי של הצבא הסובייטי מפברואר 1941 עד 29 ביולי 1941. מאדריכלי ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. שר ההגנה של ברית המועצות בין השנים 1956–1957. לזכותו נזקפים ניצחונות רבים בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
ז'וקוב גדל במשפחה ענייה והחל את שירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה. הוא הצטרף לשורות הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ועלה בדרג הצבאי בתקופת בין המלחמות. ז'וקוב התבלט בפיקודו על קרב חלקין גול בו הובס הצבא היפני.
כשפלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות היה ז'וקוב ראש המטה הכללי של הצבא האדום. כחודש לאחר מכן, הוא פוטר בעקבות עימות מול סטלין בעניין האסטרטגיה הצבאית. זמן קצר אחר כך נקרא לשוב לשירות, תחילה במצור על לנינגרד ובהמשך במהלך הקרב המכריע על מוסקבה. מאוחר יותר עמד בראש המערך הסובייטי בקרב סטלינגרד, קרב קורסק, קרב קורסון-צ'רקאסי, מבצע בגרטיון ולבסוף הקרב על ברלין. ז'וקוב חתם מטעם ברית המועצות על כניעת גרמניה הנאצית. לאחר המלחמה, מחשש לפגיעה בסמכותו, סטלין דחק את ז'וקוב מההנהגה. ז'וקוב שב למעגל ההנהגה של ברית המועצות כשב-1955 מינה אותו ניקיטה חרושצ'וב לשר ההגנה. כאשר סר חינו בעיני חרושצ'וב זה נידה אותו בשנית ממשרות ההנהגה. כבודו הנרמס של ז'וקוב הושב לו עם עלייתו לשלטון של ליאוניד ברז'נייב והוא נותר אהוד עד ערוב ימיו.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות ושירותו עד מלחמת האזרחים

גאורגי קונסטנטינוביץ' ז'וקוב נולד בכפר סטרלקובקה (Стрелковка) שבמחוז קלוגה למשפחת איכרים קשת יום, ובגיל 15 החל לעבוד במוסקבה כשוליה של פרוון לאחר שאביו, קונסטנטין ארטיומייביץ' ז'וקוב, הצליח לסדר עבורו את העבודה. ז'וקוב עבד בממוצע 15 שעות ביממה והוכה לא פעם כענישה שנועדה לחנכו. במקביל, הצליח להתקבל לבית ספר ברחוב טברסקאיה והיה תלמיד מצטיין בכיתתו. בקיץ 1912, מכיוון שהיה תלמיד מצטיין, נלקח מטעם בית הספר ליריד בניז'ני נובגורוד. ב-1914 כבר עבד באופן עצמאי בפרוונות ושכר חדר לינה במוסקבה בשלושה רובל לחודש. האישה ששכרה את החדר בדירה הפרטית הייתה אלמנה, וז'וקוב התחבב על בתה. השניים התכוונו להינשא אך פרוץ מלחמת העולם הראשונה קטע את תוכניותיהם.
עם פרוץ המלחמה שטף את רוסיה גל פטריוטיות שלא דילג על ז'וקוב. לנוכח אובדן רב של חיילים בחזית, החל גיוס כללי של צעירים ילידי 1896. בשנת 1915 גויס לצבא האימפריה הרוסית ושרת כטוראי בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, שבה זכה פעמיים בעיטור גאורגי הקדוש על אומץ לבו, וקודם לדרגת סמל. דרך חברו מילדות, ידע ז'וקוב גרמנית ותחקר חייל צבא הקיסרות הגרמנית שנפל בשבי הרוסי. על ההישג המודיעיני שהשיג דרך התחקור ניתן לו העיטור הראשון. את העיטור השני קיבל לאחר שנפצע בשדה הקרב. ב-1916 צוות לרגימנט הפרשים הדרקוני העשירי של נובגורוד. לאחר מהפכת פברואר נוצרה מערכת מנהל צבאית חדשה על בסיס האידיאלים של המהפכנים וז'וקוב התמנה ליושב ראש מועצת החיילים של הפלוגה שבה שירת. לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף ז'וקוב לבולשביקים, והרקע החקלאי העני שלו היה לו לנכס.
הוא חלה בטיפוס, אך לאחר שהחלים לחם במלחמת האזרחים ברוסיה מ־1918 ועד 1920. ב-1 באוקטובר 1918 הצטרף כמתנדב לשורות הצבא האדום וצוות לדיוויזיית הפרשים של מוסקבה. תחילה נשלח לחזית הרי אורל הדרומיים, להתמודד מול בדלנים קוזאקים. בהמשך שירת במערכה על צאריצין על גדות הוולגה מול צבא המתנדבים, סיעה של הצבא הלבן האנטי-בולשביקי בפיקודו של אנטון דניקין. במהלך הקרבות נפצע מרסיסי רימון. לאחר מכן, בחורף שבין 1919 ל-1920, חלה בשנית בטיפוס ונשלח לביתו לתקופת החלמה. בשובו לשירות נשלח לרגימנט המילואים המוצב בטבר, צפונית למוסקבה. הוא נשלח מטעם הצבא ללימודים גבוהים אשר נקטעו בעקבות מרד טמבוב. במסגרת פעילותו במלחמה זכה באות עיטור הדגל האדום על דיכוי מרידות האיכרים, שפרצו כתוצאה מהחרמת התוצרת החקלאית על ידי השלטונות הסובייטים.
ביוגרפיה > בין המלחמות > עלייתו בשורות הדרג הצבאי

ב־1923, בסיום לימודיו באקדמיה הצבאית של ברית המועצות, מונה ז'וקוב למפקד רגימנט הפרשים השביעי המוצב בסמרה, בדרום הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית. ב-1924 נשלח להתמחות בלוחמת פרשים בלנינגרד (סנקט פטרבורג). כשסיים את חוק לימודיו ב-1925, נקרא להתייצב לשירות במינסק. בשונה מהדרך הקונבנציונלית של נסיעה ברכבת, ז'וקוב, ביחד עם מפקד פלוגה ומפקד רגימנט נוסף שלמדו איתו, החליט לעשות את המסע בדהירה על סוסו. המסע, בן 963 קילומטרים, נמשך שבעה ימים ובמהלכו עברו השלושה דרך ויטבסק, אורשה ובוריסוב. במהלך המסע לא העריכו נכון את כמות המזון שהיו צריכים לקחת וכן סבלו מתקלות שונות, אולם הצליחו להשלים את המסע, שבמהלכו כל אחד מהם ירד במשקל בערך בשישה קילוגרם. בהמשך כל המעורבים במסע קיבלו שבחים מטעם דרג הפיקוד והדרג הממשלתי.
החל מ-1926 חתם על העסקה בהוראה קדם-צבאית בפקולטה הצבאית של האוניברסיטה הממלכתית הבלארוסית. ב-1929 השלים קורס פיקוד במטה הכללי העליון של הצבא האדום ובמאי 1930 התמנה לפקד על בריגדת (חטיבה) הפרשים השנייה בסמרה. בתפקיד זה היה נתון לפיקודו של מפקד דיוויזיית (אוגדה) הפרשים השביעית, קונסטנטין רוקוסובסקי. לאחר שנה בתפקיד נשלח לפיקוד הצבאי של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית, בחסות ירונים אובורביץ'. ז'וקוב היה חסיד של לוחמת השריון המודרנית ונודע כמתכנן זהיר וכקפדן בענייני משמעת. הוא עלה בדרגה והתמנה לעוזר המפקח הראשי של חיל הפרשים של הצבא האדום. במרץ 1933 התמנה למפקד דיווזיית הפרשים הרביעית והוצב בסלוצק.
החל מ-1937 היה למפקד קורפוס (גיס) הפרשים השלישי והשישי והחל מ-1938 היה לממלא מקום מפקד מערך הפיקוד הצבאי העליון בבלארוס. הטיהורים הגדולים של סטלין בשורות הצבא האדום בסוף שנות השלושים פסחו עליו, והוא אף קודם בדרגות בידי ההנהגה הפוליטית של ברית המועצות. במהלך הטיהורים הופנו מצד קולגות בצבא האדום האשמות כלפי ז'וקוב על ש"לא ראה את האויבים של העם" ועל כך שהיה "קצר טווח־ראייה פוליטי." בתגובה התלונן בטלגרף לסטלין ולקלימנט וורושילוב, שר ההגנה באותה העת (המשרה נודעה אז בשם הקומיסר האחראי על הצבא והצי).
ביוגרפיה > בין המלחמות > קרב חלקין גול

בקיץ 1939 הוטל על ז'וקוב להדוף את הצבא היפני שפלש למונגוליה. הפלישה הייתה חלק מסדרת התכתשויות צבאיות על גבי הגבול בין ברית המועצות לסין, במדינת החסות מנצ'וקוו שהקים הצבא היפני, כחלק מהשאיפות הטריטוריאליות של יפן בסין. האינטרסים המנוגדים בין ברית המועצות לקיסרות היפנית, כמו גם האידאולוגיות המנוגדות שהנהיגו את שתי הארצות, הובילו ליחסים קרים ביניהן ולהתכתשויות הצבאיות על גבי הגבול. למעשה, התקיימה מלחמה מוגבלת ובלתי-מוכרזת בין ברית המועצות ליפן מאז הפלישה היפנית למנצ'וריה. מונגוליה הייתה קשורה בחוזה הגנה וידידות עם ברית המועצות, שהסדירה בה ממשלה קומוניסטית שהייתה בעלת ברית של מוסקבה עוד מאז מלחמת האזרחים בתחילת שנות העשרים. הצבא היפני ראה עצמו בלתי מנוצח ועולה על הצבא הסובייטי. היפנים פלשו בכוח גדול למונגוליה באזור הנהר חלקין גול.
במאי, הפלישה היפנית נבלמה בידי כוח מונגולי-סובייטי משותף שספג אבדות כבדות. ז'וקוב נשלח למזרח הרחוק הרוסי למערכה מול יפן בעיקר בזכות תפיסתו האסטרטגית וידיעתו בתחום חיל השריון. ביוני הגיע לחזית הקרב דרך הרכבת הטרנס-סיבירית כשהמשימה המקורית שלו הייתה לפקח על התפקוד של הכוחות הסובייטים והמונגולים. ז'וקוב הגיש דו"ח תקיף לסטאבקה (הפיקוד הצבאי העליון היושב במוסקבה) על המצב הרעוע של הכוחות ובעקבותיו מונה למפקד החזית כולה. הפיקוד הסובייטי על המערכה התבסס בעיר צ'יטה, הממוקמת בחבל עבר הבאיקל. בין יוני ליולי התכתשויות מזעריות בין שני הצבאות הסתכמו בשוויון כללי בחזית. ב-20 באוגוסט הורה ז'וקוב על פתיחת מתקפת נגד ממושכת שבה התקיים תיאום צבאי בין חילות רגלים, שריון, ארטילריה ואוויר של הכוחות הסובייטים. תחילה פתחו הכוחות בהפצצה אווירית וארטילרית ובהמשך בהתקדמות חילות הקרקע. לאחר כיתור כמעט מוחלט של הכוחות היפנים, ב-31 באוגוסט, אלו פנו לנסיגה מוחלטת מהטריטוריה המונגולית חזרה לקו הגבול בינלאומי.
הקרב היה למעשה הביצוע הראשון בשטח של תורת המלחמה של מלחמת בזק הכוללת שיתוף פעולה נרחב בין חילות הצבא. אותה אסטרטגיה צבאית הייתה בשלבי פיתוח בידי מפתחי תורות לחימה גם בצבאות נוספים באותה העת, בהם היינץ גודריאן בגרמניה או באזיל לידל הארט בבריטניה. ז'וקוב נקרא במאי 1940 למוסקבה, קיבל שם את אות גיבור ברית המועצות, הועלה בדרגה לגנרל ארמייה (הדרגה השנייה הכי בכירה בשורות הצבא האדום) והוזמן לפגישה ראשונה פנים אל פנים עם סטלין. סטלין התרשם מכישוריו של ז'וקוב ומינה אותו למפקד הצבאי של אזור קייב.
ביוגרפיה > בין המלחמות > פיקוד אזור קייב – כיבוש בסרביה

אזור קייב, אשר השתרע על רוב שטחי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, היה ממחלקות הצבא האדום החשובות ביותר. בהיותו המפקד הצבאי של האזור, ז'וקוב פעל לטפח יזמות בקרב החילות ההנדסיים ומוכנות צבאית כוללת לקראת תרחישי מלחמה אפשריים. ז'וקוב מצא עניין מיוחד ביזמותו הצבאית של מיכאיל קלשניקוב הצעיר, שהחל שירותו רק שנתיים קודם לכן. ז'וקוב שלח את קלשניקוב למוסקבה לפתח את תוכניותיו ולבסוף יזם את רובה הסער AK-47 שהתפרסם והפך נפוץ ברחבי העולם, ונקרא על שמו של מפתחו בכינוי "קלשניקוב".
על אף ייסוד יחסים דיפלומטיים עם ממלכת רומניה ב-1934, ברית המועצות הגדירה את שטחי בסרביה ובוקובינה הצפונית כטריטוריות השייכות לה ונתונות תחת כובש רומני זר (הצבא הרומני השתלט על השטחים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה עקב העובדה שרוב האוכלוסייה יושבת האזור רומנית). ז'וקוב לקח חלק בישיבה מכרעת של ההנהגה הצבאית ב-13 ביוני 1940, שבראשה עמד סטלין, ובה הוחלט לפעול למען הסיפוח של הטריטוריות. ב-20 ביוני קיבל הוראה להכין את הכוחות שבפיקודו לקראת פלישה כוללת לשטחי רומניה בתוך ארבעה ימים. ב-28 ביוני הגישה מוסקבה אולטימטום לממשלה הרומנית בבוקרשט שבו איימה במלחמה כוללת אלמלא רומניה תאפשר מרצון סיפוח של השטחים לברית המועצות. לקראת מועד סיום האולטימטום נשלחו כוחות גדולים מאזור פיקוד קייב לעבר הגבול הסובייטי-רומני המסוכסך על גדות הדניסטר, במטרה להמחיש את רצינות כוונות הממשלה הסובייטית. הממשלה הרומנית נכנעה לדרישה הסובייטית. הסיפוח הסובייטי של בסרביה ובוקובינה הצפונית התרחש ללא קרב, וז'וקוב פיקד על הכיבוש הצבאי של השטחים ועל מימוש הסדר הגבול החדש. ב-4 ביולי התקבל במצעד תמיכה פרו-סובייטי בקישינב, בסרביה (מולדובה).
ז'וקוב העריך את האפשרות שתפרוץ מלחמה בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית ופעל לשפר את המוכנות של כל הכוחות תחת פיקודו. בישיבת הדרג הביטחוני העליון בדצמבר 1940 הציג בפירוט את תורת המלחמה שפיתח ושניצל בקרב חלקין גול: כיצד מבצעים התקפיים יכולים לקדם תיאום בין חילות ולשנות את כל מפת החזית. בתחילת 1941 היה מעורב גם בסדרת תרגילים צבאיים בשטח לניסוי אותה תורת מלחמה.
ביוגרפיה > ראש המטה הכללי של הצבא האדום

ב-31 בינואר 1941 מונה בידי סטלין לראש המטה הכללי במקום קיריל מרצקוב. במקביל התמנה גם לממלא מקום שר ההגנה, בחסותו של השר המכהן, סמיון טימושנקו. הודעת המינוי פורסמה עוד ב-14 בינואר בהחלטת 'הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות'. בתפקיד זה לקח חלק בשני תרגילים צבאיים רחבי היקף לניסוי תורת המלחמה שפיתח וקידם. יריבו בתרגילים היה הגנרל דמיטרי פבלוב ובמהלך התרגיל ז'וקוב פיקד על כוח שעיקרו היה חיל שריון ענק שהיה נתון לנחיתות מספרית של יותר מ-1:2 אך השתמש באסטרטגיה של מלחמת בזק ותיאום ושילוב בין החילות השונים. הכוחות בפיקודו של ז'וקוב ניצחו בשני התרגילים, כאשר בכל אחד מהם ייצגו כוח בחזית שונה, מערבית (מזרח פולין) ומזרחית (ציר קייב־הים השחור).
ז'וקוב כיהן כראש המטה הכללי ב-22 ביוני 1941, בעת פתיחת מבצע ברברוסה, התקפת הפתע הגרמנית הרחבה על ברית המועצות שפתחה את החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. ברית המועצות נתפסה לא מוכנה לקראת הפלישה הגרמנית וספגה אובדן חריג בתוך מספר חודשים שהוביל להגעת חיילים גרמנים לפתח מוסקבה תוך פחות מחצי שנה מפתיחת המערכה.
ב-10 ביוני, קבוצת הארמיות 'החזית הדרום-מערבית', העלתה את הדריכות של הכוחות הנתונים לפיקודו על הגבול הסובייטי עם הגנרלגוברנמן (חבל כיבוש צבאי גרמני בפולין שלא סופח ישירות לשטחי גרמניה). ז'וקוב זעם על כך ומיהר לשלוח את ההוראה הבאה למפקד קבוצת הארמיות מיכאיל קירפונוס: "פעולה כזו עלולה להקציף את הגרמנים לכדי עימות מזוין עם מיני השלכות. בטל פקודה זו לאלתר ודווח מי נתן פקודה בלתי מורשית שכזאת." ב-21 ביוני, על סמך אזהרה של עריק גרמני מפני פלישה, הורה ז'וקוב להעלות את הכוננות הצבאית לאורכו של הגבול. ההוראה ניתנה מאוחר מכדי שיהיה אפשר לבסס קו הגנה, ולמחרת החלה הפלישה הגרמנית לברית המועצות. ביום הפלישה העביר ז'וקוב הוראה גורפת לבלום את הפלישה הגרמנית בכל החזיתות ובכל מחיר אך לא לחצות את הגבול לתוך שטחי גרמניה. לגורם ההפתעה הייתה השפעה עיקרית על ההתנהלות של מבצע ברברוסה, עקב חוסר מוכנותו של הצבא האדום. מתוך כך, סדרת מתקפות נגד מהירות ולא מתוזמנות לאורכה של החזית נכשלו באופן גורף.
ההפסד המהיר של הצבא האדום בקרב על בְּרוֹדִי פתח את הדרך של הצבא הגרמני לעבר מרכז אוקראינה. בסוף יולי, לאחר סדרת הפסדים, החל הצבא האדום לסגת מסמולנסק, נסיגה שפתחה את הדרך של הוורמאכט לעבר מוסקבה. ז'וקוב חשב שיש לפנות את הצבא הסובייטי מאזור קייב לגדה המזרחית של הדנייפר ולחזק את החזית המרכזית החלשה מול מוסקבה. סטלין לא היה מוכן לשמוע על האפשרות של פינוי קייב. ב-29 ביולי 1941 נפגש ז'וקוב עם סטלין. זה האחרון כינה את עמדותיו של ז'וקוב בעניין קייב - "שטויות". ז'וקוב הגיב: "אם לדעתך ראש המטה הכללי מסוגל לדבר אלא שטויות, הרי שאין לי מה לעשות כאן". סטלין פיטר את ז'וקוב, אולם תוך זמן קצר התברר שטעה. הגרמנים כיתרו את הצבא הסובייטי באוקראינה ושבו יותר מ-600,000 חיילים, כעשירית מהצבא האדום.
ביוגרפיה > מהלך מלחמת העולם השנייה > חזית העתודה וחזית לנינגרד

ב-30 ביולי, יום לאחר פיטוריו מתפקיד ראש המטה הכללי, הוקמה חזית העתודה וז'וקוב הועמד בראשה. החזית כללה את הארמיות ה-24 ה-28, ה-29, ה-30, ה-31 וה-32 והתמודדה במערכה מול קבוצת ארמיות מרכז של הוורמאכט, שנעו, בפיקודו של פילדמרשל פדור פון בוק, לעבר מוסקבה. ז'וקוב קידם מתקפת נגד רחבת היקף שפתחה את קרב סמולנסק. ז'וקוב ניסה לפעול בתנועת מלקחיים ולבצע איגוף סביב הכוחות הגרמנים בכדי לנתק את קווי האספקה שלהם. המערכה שהתפתחה סביב סמולנסק התנהלה לאורך חזית רחבה, ממחוז פסקוב בצפון ועד לסביבות העיר צ'רניגוב בדרום. בנוסף לחזית העתודה בפיקודו של ז'וקוב, הכוחות הסובייטים הנוספים שהיו מעורבים במערכה על סמולנסק כללו את החזית המערבית, החזית המרכזית וחזית בריאנסק. במהלך המערכה, שהסתיימה ללא הכרעה, ספג הצבא האדום אבדות כבדות ביותר, כולל מאות אלפי שבויים, אך הצליח לבלום את התקדמות הצבא הגרמני לכיוון מוסקבה למשך כחודשיים וחצי, עד לספטמבר. לעיכוב זה הייתה השפעה רבה על כישלון התוכנית הגרמנית להכנעת ברית המועצות בתוך ארבעה חודשים ב-1941 שהייתה למעשה ללב מבצע ברברוסה. עיקר הכישלון הצבאי הסובייטי בקרב נבע ממצבו הרעוע של הצבא האדום.
בתחילת ספטמבר התמוטטה החזית הרוסית בלנינגרד. העיר עמדה לפני כיתור ונפילה. סטלין הדיח את מפקד החזית המרשל קלימנט וורושילוב והורה לז'וקוב לטוס ללנינגרד ולקבל את הפיקוד שם במהירות המרבית. ב-10 בספטמבר 1941 הגיע ז'וקוב לעיר, ארגן וייצב את הגנתה כאשר בפיקודו הארמייה ה-42 והארמייה ה-55. בתוך ה-OKW, היטלר דחק בקבוצת ארמיות צפון לראות בכיבוש לנינגרד מטרה עליונה, עקב חשיבותה האסטרטגית כמו גם הסמלית. במקביל להתקדמות הצבא הגרמני ממזרח, הצבא הפיני נע לעבר העיר מצפון, דרך מצר הים הקרלי, במסגרת מלחמת ההמשך שניהל בברית המועצות. במקרה של נפילת לנינגרד, העריכה ההנהגה הגרמנית כי כלל הצי הבלטי יכנע.
מטרתו של ז'וקוב הייתה למנוע את נפילת העיר לכיתור מוחלט עד הגעת תגבורת הארמייה ה-54 בפיקודו של גריגורי קוליק. ב-4 בספטמבר החלה ההפגזה על לנינגרד. ההפצצות ב-8 בספטמבר גרמו ל-178 שריפות. בתחילת אוקטובר, בעקבות ההתנגדות החריפה של הכוחות הסובייטים היושבים בתוך העיר, נמנעו הכוחות הגרמנים מלתקוף אותה ישירות והחלו בהטלת המצור הממושך על העיר. ז'וקוב הצליח לייצב את החזית דרך התשת הכוחות הגרמנים בטבח ממושך שביצעו הכוחות הנלחמים זה בזה. השמירה הממושכת על קווי ההגנה של העיר מנעו את נפילתה המוחלטת ואת כניעתו של הצי הבלטי. בכך, ז'וקוב הכריח את הכוחות הגרמנים לשנות טקטיקה ולפנות, לראשונה במלחמה בחזית המזרחית, מהתקפיות להתגוננות.