stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליל (כדורגל)
היסטוריה

הקבוצה נוסדה ב-1944 וזכתה בארבע אליפויות, שישה גביעים והגיעה לגמר הגביע הצרפתי פעמיים נוספות. במסגרת המפעלים האירופאיים השתתפה הקבוצה שלוש פעמים בליגת האלופות, שלוש פעמים בגביע אופ"א ופעמיים בגביע האינטרטוטו. הישג השיא של המועדון באירופה הוא זכייה בגביע האינטרטוטו ב-2004.
בשנת 2012 הקבוצה עברה לשחק באצטדיון החדש, אצטדיון פייר מורואה, המכיל כ-50,000 מקומות ישיבה, בקומונה וילנב-ד'אסק הסמוכה לליל.
בדצמבר 2020 עברה הבעלות על המועדון לידי קרן ההשקעות הלוקסמבורגית Merlyn Partners SCSp.
בעונת 2020/2021 זכתה ליל באליפות צרפת הרביעית בתולדותיה והראשונה מזה עשור.
שחקנים מפורסמים בעבר ובהווה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  צרפת אריק אבידל  גבון פייר-אמריק אובאמיינג  צרפת סמואל אומטיטי  בלגיה אמאדו אוננה  ניגריה ויקטור אוסימהן  בלגיה דיבוק אוריגי  בלגיה אדן אזאר  ניגריה וינסנט אניימה  הולנד סוון בוטמן  מאלי איב ביסומה  צרפת חאתם בן ערפה  פורטוגל אנדרה גומש  סנגל אידריסה גייה  ארגנטינה ניקולאס גייטן  גינאה סרו גיראסי |  |  ברזיל דאנטה  צרפת מתייה דבושי  קנדה ג'ונתן דייוויד  צרפת לוקא דין  ארצות הברית טימותי ואה  חוף השנהב ז'רביניו  טורקיה בוראק יילמאז  צרפת ברנאר לאמה  פורטוגל רפאל ליאו  שווייץ סטפן ליכטשטיינר  בלגיה קווין מיראלס  צרפת מייק מניאן  פורטוגל רנאטו סאנצ'ס  צרפת ג'יבריל סידיבה |  |  צרפת דימיטרי פאייה  צרפת בנז'מן פבאר  פורטוגל ז'וזה פונטה  גאנה עבדי פלה  חוף השנהב ניקולא פפה  חוף השנהב סלומון קאלו  צרפת יוהאן קבאי  אנגליה ג'ו קול  פורטוגל ריקרדו קושטה  הולנד פטריק קלייברט  דנמרק סימון קר  צרפת עאדל ראמי  צרפת לואיק רמי  צרפת פלוריאן תובאן |
תארים

אליפות צרפת (4)
(1946, 1954, 2011, 2021)
הגביע הצרפתי (6)
(1946, 1947, 1948, 1953, 1955, 2011)
הסופר קאפ הצרפתי
(2021)
גביע האינטרטוטו (1)
(2004)
הערות שוליים

↑  Présentation et Historique de la Decathlon Arena Stade Pierre Mauroy, www.stade-pierre-mauroy.com (בצרפתית)
↑  Ligue 1 Side Lille Sold To Luxembourg's Merlyn Partners, www.sportsbusinessjournal.com, ‏2020-12-21 (באנגלית)
↑  Effectif | LOSC, www.losc.fr
| ליגת האלופות 2024/25 |
| --- | --- | --- |
| דרג א' | ספרד ריאל מדריד (אלופה מכהנת) • אנגליה מנצ'סטר סיטי • גרמניה באיירן מינכן • צרפת פריז סן-ז'רמן • אנגליה ליברפול • איטליה אינטר מילאנו • גרמניה בורוסיה דורטמונד • גרמניה ר.ב. לייפציג • ספרד ברצלונה |  |
| דרג ב' | גרמניה באייר לברקוזן • ספרד אתלטיקו מדריד • איטליה אטאלנטה • איטליה יובנטוס • פורטוגל בנפיקה ליסבון • אנגליה ארסנל • בלגיה קלאב ברוז' • אוקראינה שחטאר דונצק • איטליה מילאן |  |
| דרג ג' | הולנד פיינורד • פורטוגל ספורטינג ליסבון • הולנד פ.ס.וו. איינדהובן • קרואטיה דינמו זאגרב • אוסטריה רד בול זלצבורג • צרפת ליל • סרביה הכוכב האדום בלגרד • שווייץ יאנג בויז ברן • סקוטלנד סלטיק |  |
| דרג ד' | סלובקיה סלובן ברטיסלאבה • צרפת מונקו • צ'כיה ספרטה פראג • אנגליה אסטון וילה • איטליה בולוניה • ספרד ז'ירונה • גרמניה שטוטגרט • אוסטריה שטורם גראץ • צרפת ברסט |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11877138s (data)  GND: 4235502-3  SUDOC: 029409713  VIAF: 140296756   WorldCat (עם VIAF): 140296756
חן ליאופולד

| --- | --- |

 לידה:  28 באפריל 1982 (בת 42) רמת גן
 תקופת הפעילות:  מ-2007
 תחום יצירה:  צילום
חן ליאופולד (נולדה ב-28 באפריל 1982) היא צלמת ישראלית ופעילה חברתית, אשר צילומיה עוסקים בנושאים חברתיים וסביבתיים.
ביוגרפיה

ליאופולד נולדה וגדלה ברמת גן, למשפחת אמנים חילונית. אביה, אלי ליאופולד צייר ואמה רויטל ליאופולד מעצבת כובעים. אביה גדל במשפחה דתית לאומית בתל אביב וחזר בשאלה.
את פעילותה הפוליטית החלה בגיל 14 אחרי רצח יצחק רבין. אז חברה לתנועת "דור שלום". היא בוגרת תיכון בליך ברמת גן. לאחר התיכון הייתה חניכת שנת שרות של תנועת דור שלום. בצבא שרתה כמאבחנת פסיכוטכנית.
את לימודי הצילום התחילה ב-2004 בקמרה אובסקורה והמשיכה במדרשה לצילום גאוגרפי, במסלול תלת שנתי המתמקד בצילום סטילס דוקומנטרי בהנחיית מיקי קרצמן אותו סיימה ב-2007.
עם סיום הלימודים עבדה בצילום אירועים ועיתונות כפרילנסרית לסוכנויות שונות, וכצלמת של רשת ידיעות תקשורת.
נשואה לחן גלזר, אמא ל-3, מתגוררת בעמק חפר.
עבודתה

ב-2012 תיעדה מקרוב את אמה בשנה בה התמודדה עם סרטן השד. היא חברה לאגודה למלחמה בסרטן, והוציאה לאור סיפור גרפי מצולם המתאר את סיפורן, "דמעה ותקווה מבעד לעדשה". ב-2014 יזמה דיון בוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי בכנסת, בשיתוף עמותת אחת מתשע, האגודה למלחמה בסרטן, שדולת הנשים והדוברת איריס הרפז, בו דנו בגילוי מוקדם של סרטן השד. הדיון נערך בראשות עליזה לביא תחת שרת הבריאות יעל גרמן. עבור הדיון עיבדה ליאופולד את החוברת שהוציאה לאור לסרט מולטימדיה. בהמשך הובילה מאבק בכנסת בשיתוף האגודה למלחמה בסרטן ועמותת אחת מתשע לשינוי חוקתי בנושא.
ב-2013 ערכה פרויקט תיעוד בולענים באזורים מיושבים אשר נסגרו כתוצאה מהמפגע באזור עין גדי וים המלח. העבודה, "בולענים וים המלח", נעשתה במסגרת פרסום כלל ארצי מטעם שדולת ים המלח.
ב-2014 יצרה עבודת וידאו בשם "דקת דומיה" המתארת את הצפירה ביום הזיכרון על חוף הים בתל אביב. היצירה הופיעה בתערוכות עדות מקומית ב-2014, כאן (ושם) ועכשיו ב-2016 ו"הים של תל אביב" ב-2019. בהמשך הופיעה היצירה כחלק מיצירה גדולה יותר הנקראת "קשרים צפירה".
ב-2021 יצרה עבודת וידאו בשם "הכרזת הממשלה" על הכרזת ממשלת ישראל ה-36. ביצירה מציגה התקבצות המונית מחוץ למשכן הכנסת ביום הצבעת האמון הממשלה. היצירה הוצגה בתערוכת עדות מקומית ב-2021.
ב-2021 אצרה ליאופולד תערוכת צילומים מהפגנות המחאה נגד בנימין נתניהו. התערוכה שנקראה "עם חופשי בארצנו" איגדה תמונות של צלמים שונים מאירועי המחאה.
החל מינואר 2023 ליאופולד היא אחת מהצלמות והיוצרות בצוות "יאללה תקווה", שקם בעקבות המחאה נגד הרפורמה המשפטית. ליאופולד צילמה ויצרה סרטונים אודות המחאה נגד הרפורמה המשפטית ואודות ההתמודדות האזרחית לאחר טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל.
באוקטובר 2023 הייתה ממקימות עדות 710: מיזם לתיעוד טבח שבעה באוקטובר.
במהלך השנים נעשה שימוש בצילומיה על ידי כלי תקשורת שונים, בהם הלונדון טיימס, דר שפיגל, ג'רוזלם פוסט, טיים, מסע אחר, העין השביעית, הארץ, ידיעות אחרונות, מאקו, N12, מעריב, דבר העובדים, בחדרי חרדים, ישראל היום, ynet, מקור ראשון, והייתה צלמת עיתונות קבועה בסוכנות פלאש 90.
תערוכות > כאוצרת

2021 – "עם חופשי בארצנו" – תערוכת צילומי מחאת בלפור, כיכר רבין.
2022 – "מבעד למראה", היכל התרבות נתניה.
תערוכות > כאמנית

2007 – "סימני אהבה ישראליים" גלריה בית בנמל, אוצר: רוני סופר.
2007 – תערוכת בוגרים המוזיאון לצילום תל חי, אוצרת: נעמה חייקין.
2008 – "אנדרטאות בנוף המקומי" המכללה האקדמית בית ברל.
2009 – "ים המלח" תערוכה נודדת, הוצגה בכנסת מטעם שדולת ים המלח, אוצרת: שרון סופר.
2011 – "רשת" גלריה על הצוק, נתניה.
2013 – "נוט בוק" בית העיר תל אביב, אוצר: גיא מורג צפלביץ.
2014 – "דקת דומייה", עדות מקומית – התערוכה השנתית לתצלומי עיתונות ותיעוד, מוזיאון ארץ ישראל תל אביב, אוצרת: ורדי כהנא.
2016 – "דקת דומייה", כאן (ושם) ועכשיו: פרגמנט מתוך 'עדות מקומית', הגלריה במרכז האקדמי ויצו חיפה, אוצר: מיכה קירשנר.
2019 – "דקת דומייה", "הים של תל אביב" מוז"ה, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, אוצר: גיא רז.
2020 – "לא תסתמו לי את הפה", עדות מקומית – התערוכה השנתית לתצלומי עיתונות ותיעוד, מרכז MIDTOWN, תל אביב, אוצר: אלדד רפאלי.
2021 – "הכרזת הממשלה", עדות מקומית – התערוכה השנתית לתצלומי עיתונות ותיעוד, מוזיאון ארץ ישראל תל אביב, אוצרת: גליה גור זאב.
2021 – "לא תסתמו לי את הפה", עדות מחאה – עשור של מחאה אזרחית, מוזיאון בית שטורמן, עין חרוד, אוצרות: דנה וולפיילר-ללקין וענת קלימן.
2022 – "נירה מבקשת לשמור על הניקיון", עדות מקומית – התערוכה השנתית לתצלומי עיתונות ותיעוד, מוזיאון ארץ ישראל תל אביב, אוצרת: לאה אביר.
2022 – "שלכת" – תערוכת יחיד, גלריה על הצוק, נתניה, אוצרת: גליה גור זאב.
פרסים

2022 פרס ראש העיר נתניה עבור "קשרים צפירה".
2022 מקום שני "חברה וקהילה/סדרות" – התערוכה לצילומי עיתונות עדות מקומית.
מערכת מידע והרשאות נסיעה לאירופה

| --- | --- |
  אזור שנגן   מדינות עם גבולות פתוחים אך לא חלק מאזור שנגן או האיחוד האירופי   חברות האיחוד האירופי המחויבות על פי חוק להצטרף לאזור שנגן, אך עדיין לא חברות
 סוג:  מערכת מידע 
 אתר רשמי
 
מערכת מידע והרשאות נסיעה לאירופה (באנגלית: European Travel Information and Authorisation System;‏ ETIAS) היא מערכת הרשאות אלקטרונית מתוכננת של האיחוד האירופי למבקרים פטורים מוויזה הנוסעים לאיחוד האירופי או לאזור שנגן (כולל מדינות איגוד הסחר החופשי האירופי), כמו גם לקפריסין למעט אירלנד, שהיא חלק מאזור הנסיעות המשותף. הוא צפוי להיכנס לפעילות במאי 2025, אם כי גורמים רשמיים מציינים אפשרות של עיכובים.
על פי הנציבות האירופית, הטמעה המערכת מיועדת "לזיהוי של ביטחון, הגירה לא סדירה או סיכונים גבוהים למגפה הנשקפים על ידי מבקרים פטורים מאשרות."
ETIAS הוצעה לראשונה על ידי הנציבות האירופית ב-2016 והוקמה רשמית על ידי תקנה (EU) 2018/1240 של הפרלמנט האירופי ושל המועצה האירופית מ-12 בספטמבר 2018.
מדינות מיישמות

ETIAS הוא אישור נסיעה ל-30 מדינות אירופיות, כולל אזור שנגן בן 29 מדינות, וקפריסין. אירלנד היא המדינה היחידה באיחוד האירופי שממשיכה לנהל מדיניות ויזה משלה ואינה מתכננת להצטרף לאזור שנגן או לדרוש ETIAS.
הליך קבלת אישור

כל המבקרים הפוטנציאליים יצטרכו למלא בקשה מקוונת ותידרשו עמלה של 7 אירו מאנשים בין הגילים 18 עד 70. ההערכה היא ש-1.4 מיליארד אנשים יצטרכו להגיש מועמדות. המערכת צפויה לעבד את הרוב המכריע של הבקשות באופן אוטומטי על ידי חיפוש במאגרי מידע אלקטרוניים ומתן מענה מיידי, אך במקרים מסוימים ההליך עשוי להימשך עד 30 יום. אם יאושר, האישור יהיה בתוקף לשלוש שנים או עד תאריך התפוגה של מסמך הנסיעה, המוקדם מביניהם.
ראו גם

מערכת אלקטרונית לאישור נסיעה (ארצות הברית)
הערות שוליים

1 2  Press corner, European Commission - European Commission (באנגלית)
↑  האיחוד האירופי הודיע על דחיית ויזה לאירופה ETIAS לשנת 2025, באתר ערוץ 7, 26 בספטמבר 2023
↑  Schengen, borders and visa, home-affairs.ec.europa.eu, ‏23 בנובמבר 2022 (באנגלית)
1 2  COMMUNICATION FROM THE COMMISSION TO THE EUROPEAN PARLIAMENT AND THE COUNCIL Stronger and Smarter Information Systems for Borders and Security (באנגלית), 2016, נבדק ב-2023-10-03
↑  Will you need a visa to visit Ireland in 2021?, IrishCentral.com, ‏8 במרץ 2019 (באנגלית)
↑  About ETIAS, frontex.europa.eu
↑  Chung, Christine (2023-08-03). "The E.U.'s New ETIAS Entry Requirement Is Coming. Someday". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2023-10-03.
↑  "Brexit: No visa but Britons will pay €7 to travel to EU countries". BBC News (באנגלית). 2018-12-14. נבדק ב-2023-10-03.
אק בארס ארנה

| --- | --- |

 מיקום:  רוסיה קאזאן, טטרסטן, רוסיה
 קואורדינטות:  55°49′16″N 49°09′40″E﻿ / ﻿55.821°N 49.161°E﻿ / 55.821; 49.161
 אבן יסוד:  2010
 תקופת הפעילות:  14 ביוני 2013 – הווה (11 שנים)
 בעלים:  רפובליקת טטרסטן
 משטח:  דשא
 אדריכל:  פופולוס 
 קבוצות:  רובין קאזאן
 מושבים:  45,379
 ממדי משטח:  105 × 68 מטר
 www.kazanarena.com
  מפת מיקום  מפה מפורטת  he  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אק בארס ארנה (ברוסית: «Ак Барс Арена») הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בקאזאן שברוסיה. האצטדיון משמש בתור מגרשה הביתי של קבוצת רובין קאזאן המקומית, ומכיל 45,379 מקומות ישיבה. בניית האצטדיון החלה במאי 2010 והסתיימה ב-2013. עלות הבנייה של האצטדיון הייתה כ-450 מיליון דולר אמריקני.
בנובמבר 2019 ונחתם הסכם שיתוף פעולה בין האצטדיון לבנק אק בארס ושם האצטדיון שונה לשמו הנוכחי.
האצטדיון אירח את טקסי הפתיחה והסיום של אוניברסיאדת קאזאן שנערכה בשנת 2013. כמו כן, בין ה-24 ביולי ל-9 באוגוסט 2015 אירח האצטדיון את אליפות העולם בשחייה, כשלצורך כך נבנתה במרכז האצטדיון בריכת שחייה.
האצטדיון אירח חלק ממשחקי מונדיאל 2018 ובקיץ 2023 היה אמור לארח את הסופרקאפ האירופי, אך בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה הטורניר הועבר למקום אחר.
גלריה

חזית האצטדיון
האצטדיון במהלך אליפות העולם בשחייה 2015
הערות שוליים

↑  "Стадион «Казань Арена» переименован в «Ак Барс Банк Арена»". Сайт банка «Ак Барс». 7 בנובמבר 2019. נבדק ב-2020-01-29. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Дюков: нет сомнений, что Казань примет матч за Суперкубок УЕФА 2023 года, רי"א נובוסטי
|  קאזאן |
| --- | --- | --- |
| קאזאן - בנושאים | קאזאן - בנושאים |  |
| ממשל ופוליטיקה | ראש עיריית קאזאן • עיריית קאזאן • הדומה העירונית של קאזאן |  |
| רבעי קאזאן | רובע התעשייה האווירית • רובע ואחיטוב • רובע קירוב • רובע מוסקבה • נובו-סאווינוב • עבר הוולגה • הרובע הסובייטי |  |
| השכלה, תרבות ותיירות | אוניברסיטת קאזאן • בית הספר לטנקים בקאזאן • האוניברסיטה האסלאמית הרוסית • הקרמלין בקאזאן |  |
| קאזאן: צבא וביטחון | משטרת העיר • קאזאן מסוקים |  |
| תחבורה ציבורית בולדיווסטוק | נמל התעופה הבינלאומי • הרכבת התחתית • טטרסטן איירליינס |  |
| דת בולדיווסטוק | המקדש האוניברסלי |  |
| ספורט בולדיווסטוק | זניט קאזאן • רובין קאזאן • אוניקס קאזאן • סינתז קאזאן • אק בארס קאזאן • אק בארס ארנה |  |
| קאזאן - סמלים לאומיים | קאזאן - סמלים לאומיים |  |
| סמלי העיר הממלכתיים | סמל • דגל |  |
בני פורת

| --- | --- |

 לידה:  1972 (בן 53 בערך) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית  אוניברסיטת טורונטו  ישיבת מרכז הרב
 השתייכות:  הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית
 תקופת כהונה:  2011–הווה (כ־14 שנים)
 תחומי מחקר:  המשפט העברי, זכויות חברתיות במשפט העברי
 תפקידים בולטים:  פרופסור חבר בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית  חבר מערכת כתב העת "שנתון המשפט העברי"
 מספר צאצאים:  5
 פרסים והוקרה:  פרס בחנה (2002)  פרס יעקב הרצוג (2003)  פרס משה זילברג (2010)  פרס תיגר (2016)
בנימין (בני) פורת (נולד בשנת 1972) הוא פרופסור למשפט עברי, ראש המכון לחקר המשפט העברי באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה

בני פורת נולד והתגורר בירושלים, למד בישיבה התיכונית נווה שמואל ולאחר מכן למד בישיבת ההסדר אור-עציון ובישיבת מרכז הרב ושירת בצה"ל בחטיבת הנח"ל במסגרת ההסדר. בשנת 1999 סיים תואר ראשון בהצטיינות במדעי הרוח באוניברסיטה הפתוחה, בשנת 2002 סיים תואר שני בהצטיינות במדעי הרוח באוניברסיטה העברית וקיבל את פרס בחנה. שנה לאחר מכן קיבל את "פרס יעקב הרצוג" על הצטיינות יתירה בלימודי משפט עברי. בשנת 2009 הוענק לו תואר ד"ר למשפטים בהצטיינות יתירה באוניברסיטה העברית. נושא עבודת הד"ר: פרשנות החוזה במשפט התלמודי. בשנת 2010 השלים פוסט-דוקטורט באוניברסיטת טורונטו והוענק לו פרס משה זילברג.
ד"ר פורת מונה בשנת 2011 כחבר סגל בכיר באוניברסיטה העברית, ובמקביל החל משמש ראש המכון לחקר המשפט העברי, ומעורכי שנתון המשפט העברי. משנת 2015 משמש מרצה בכיר באוניברסיטה העברית ומשמש חבר הוועד המנהל במכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי של האוניברסיטה העברית. בשנת 2016 הוענק לו "פרס תיגר" מאת אוניברסיטת בר-אילן. בראשית 2019 מונה על ידי האוניברסיטה העברית למופקד הקתדרה למשפט עברי על-שם ג'וזף טננבאום. באפריל 2021 קיבל מהאוניברסיטה תואר פרופסור.
חיבר וערך ספרים ועשרות מאמרים בתחומים "דיני חוזים במשפט העברי" ו"זכויות חברתיות במשפט העברי" שהתפרסמו במגוון במות.
פורת עסק בנושא בהוספת המונח "משפט עברי" לחוק יסודות המשפט, ואף השתתף בדיוני ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת בנושא'
בני פורת מתגורר במעלה אדומים, נשוי ואב לחמישה.
ספרים ומאמרים בולטים > צדק דלים

הספר "צדק דלים" יצא לאור בשנת 2019 מאת בני פורת, בהוצאת נבו.
הספר בוחן לעומק יסודות דיני הרווחה שבחומשי התורה ובדיני הצדקה שהתפתחו מאוחר יותר בספרות חז"ל; חכמי המשנה והתלמוד, ומוכיח כי בצד קווי הדמיון שבין תפיסת הצדק החברתי המצטיירת ממצוות התורה לבין זו שעולה מדיני צדקה שבספרות חז"ל, מצויים גם קווי שוני המבדילים ביניהם. אומנם מבחינות מסוימות דיני צדקה של חז"ל ממשיכים את החזון שהתורה מתווה בחקיקתה החברתית-כלכלית, אך מבחינות אחרות הם מציגים חזון חברתי שונה בתכלית. בהקשרם של דיני הרווחה, המעבר מן המקרא לעולמם של חכמים מבטא רצף ותמורה כאחד.
הספר נועד "לסייע בחידוד ההקשבה לקולות הייחודיים שמקורות התורה וחז"ל משמיעים בתחום זה של דיני רווחה וצדק חברתי ולהזמנה למחשבות חדשות על האפשרויות שהמורשת היהודית מציעה לדמותה של חברת מופת."
מסקנת הספר היא כי התורה וספרות חז"ל מכילות יותר מאשר הצעה אחת לדמותה של החברה הצודקת, ודרושה הבנה מעמיקה של מערכות היחסים בין שני חזונות אלה.
ספרים ומאמרים בולטים > מאמרים בולטים

הפילוסופיה של המשפט העברי: עיון מתודולוגי
תום הלב בפרשנות החוזה: עיון תלמודי
תום לב: עיון מושגי-השוואתי
Ownership and Exclusivity: Two Visions, Two Traditions (מערכת היחסים שבין בעלות והדרה מנקודת מבט השוואתית: המשפט האנגלו-אמריקאי והמשפט העברי)
הערות שוליים

↑  פרס זילברג. המכון לחקר המשפט העברי
↑  טקס חלוקת פרסים ע"ש רומי תיגר- התוכנית למשפט עברי. הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת בר-אילן. 8 ביוני 2016
↑  במסגרת לימודיו בישיבה היה מעורכי כתב העת "ניצני ארץ", ראו כאן
↑  על עבודת מחקר: 'הצדק החוזי' בדין התלמוד העברי
↑  העבודה בספריית אסיף
↑  פרס זילברג. המכון לחקר המשפט העברי
↑  המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש הרי ומיכאל סאקר
↑  טקס חלוקת פרסים ע"ש רומי תיגר- התוכנית למשפט עברי. הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת בר-אילן. 8 ביוני 2016
↑  קישורים למאמרים בולטים, באתר Academia
↑  רשימת פרסומים (אנגלית), באתר "האוניברסיטה העברית"
↑  לדוגמה: "ולא תקפוץ את ידך מאחיך האביון" בעיתון גלובס, גיליונות 'פרשת השבוע' של משרד המשפטים
↑  הודעת דוברות הכנסת מיום 26 ביוני 2017
↑  פרוטוקול דיוני וועדת חוקה חוק ומשפט של הכנסת, מיום 21/11/2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302940305171  BnF: cb170077342 (data)  GND: 1089572093  ISNI: 0000 0000 8458 2060  LCCN: n2010059077  ORCID: 0000-0001-9169-9870  RERO: 02-A020103149  SUDOC: 243873573  VIAF: 97259440   WorldCat (עם VIAF): 97259440 
עטיפת הספר "צדק דלים"
מחנה

ערך זה עוסק ביישוב עראי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מחנה פליטים בזאיר
מחנה אוהלים בקצה הדרומי של קיבוץ רמת הכובש
מחנה הוא כינוי ליישוב ארעי. ארעיותו של המחנה מתבטאת בעיקר באחת משתיים: ארעיות פיזית, קרי היישוב עצמו מתקיים לפרק זמן קצוב, או ארעיות של התושבים. בשל אופיים המוגבל בזמן של רוב המחנות, לרוב אין למצוא בהם מבני קבע אלא אוהלים או צריפים.
בעבר שימשו מחנות עמים נודדים, נוודים וצבאות במסעותיהם. המונח נזכר כבר בתנ"ך (למשל בראשית ל"ב 2). כיום ניתן למצוא מגוון רחב מאוד של שימושים במחנות: בפעילות נופש, בפעילות צבאית, כמקומות מגורים זמניים לאחר אסונות טבע, וכמקומות כליאה המוניים.
ראו גם

מחנאות
חניון לילה
חג הסד

פסל של פרעה פפי הראשון לבוש בבגד חגיגי לרגל חג הסד
חג סֵד או פסטיבל הסד (הגייה מקובלת /sɛd/; ידוע גם בשם הָבּ סֵד או חג הזנב) היה טקס מצרי עתיק שחגג את המשך שלטונו של פרעה. השם לקוח משמו של אל זאב מצרי, שאחד משמותיו היה וופוואווט (אנ') או סד. שם החג הפחות רשמי, חג הזנב, נגזר מכך שבתקופות המוקדמות של ההיסטוריה, זנב של חיה היה מחובר בדרך כלל לחלק האחורי של בגד פרעה. ייתכן שזנב זה היה שריד של גלימה טקסית שהייתה עשויה מעור שלם של בעלי חיים.
מקור החג

ייתכן שהפסטיבל העתיק נוסד כדי להחליף טקס קדום של רצח פרעה שלא היה מסוגל להמשיך לשלוט ביעילות בגלל גילו או מצבו. פסטיבלי סד נחגגו לאחר שהשליט החזיק בכס המלוכה במשך תקופה של שלושים שנה, ולאחר מכן נחגג בכל שלוש עד ארבע שנים. החג שימש לביסוס מחדש של הסמכות הפרעונית והאידאולוגיה של המדינה. פסטיבלי סד כללו תהלוכות, מנחות ומעשים של מסירות דתית כגון הרמה טקסית של עמוד צֵד, הבסיס של עמוד השדרה של בקר, סמל פאלי שייצג את הכוח, העוצמה ומשך שלטונו של פרעה. החג כלל גם אישור סמלי מחדש של שלטון פרעה על מצרים העליונה והתחתונה. פרעונים שהמשיכו את המסורת הטיפוסית, אך לא שלטו למשך 30 שנה, נאלצו להסתפק בהבטחות של "מיליוני יובלים" בעולם הבא.
למרות עתיקותו של פסטיבל סד ומאות האזכורים שלו לאורך ההיסטוריה של מצרים העתיקה, התיעוד המפורט ביותר של הטקסים – מלבד תקופת שלטונו של אמנחותפ השלישי – מגיע בעיקר מ"מחזורי תבליט של המלך נויסרה מהשושלת החמישית... במקדש השמש של אחנתון באבו ע'ורב במזרח כרנכ, ובמחזורי התבליט של המלך אוסורקון השני, מהשושלת העשרים ושתיים... בבובסטיס".
מהלך הטקס

בטקס, המלך הוכיח את כוחו על ידי ריצה לאורך חצר המקדש מצד אחד לשני. בצד אחד של החצר הוכתר למלך "מצרים העליונה" ובצדה השני למלך "מצרים התחתונה", והוכרז כי האלים נותנים תוקף מחודש לשלטונו. הריצה מסמלת את איחודה של כל ארץ מצרים ואת שלמותה.
רעמסס השני, שמלך במצרים במשך כ-66 שנים, חגג את חג הסד, בשלב בו היה כבר מבוגר וחלש, מכדי לרוץ מתחנה לתחנה (כ-30 מ'), לפיכך נציג שמונה מטעמו, היה נדרש לרוץ ולבצע את הטקס בעבורו.
החג לאורך ההיסטוריה > הממלכה הקדומה

ישנן עדויות ברורות לפרעונים מוקדמים שחגגו את חג הסד, כגון הפרעונים דֵן וקע בשושלת הראשונה ופרעה ג'וסר מהשושלת השלישית. בפירמידה של ג'וסר, ישנן שתי אבני גבול, שם הוא נראה מבצע את חגיגות הסד. שתי האבנים שימשו תזכורת סמלית לריבונותו של ג'וסר על מצרים העליונה והתחתונה, ומיקומם בתוך מתחם המתים שלו אפשר למלך להמשיך לקיים את חג הסד לנצח, גם לאחר מותו.
אחד מפסטיבלי הסד המוקדמים יותר שיש להם עדויות משמעותיות הוא זה של פרעה מהשושלת השישית פפי הראשון, המאשרים שלטון של לפחות 40 שנה.
החג לאורך ההיסטוריה > הממלכה התיכונה

בתקופת הממלכה התיכונה, כוחו של פרעה התבסס שוב, ואנדרטאות החלו להיבנות כשם שניבנו בממלכה העתיקה. בהתבסס על ראיות שסופקו על ידי אבני יסוד בפירמידה שלו, נראה כי הפרעה אמנמחת הראשון שלט יחד עם בנו סנוסרת הראשון. על פי הכרונולוגיה המוצגת על ידי האנדרטה, השנה המלכותית ה -29 של אמנמחת הראשון הייתה השנה המלכותית העשירית של בנו. לכן, אמנמחת הראשון לא היה זכאי לפסטיבל סד, לפחות לפי המסורת. בתקופת שלטונו העצמאית, סנוסרת הראשון נודע הן בהקמת הקפלה הלבנה, ביתן שנועד להנציח את חג הסד שלו. לאחר מכן שולבה הקפלה באולם הפסטיבלים של תחותמס השני ובעמוד השלישי של אמנחותפ השלישי בכרנכ.
אין עדויות שאמנמחת השני חגג את חג הסד, למרות שנראה כי שלט במשך כ-35 שנה.
החג לאורך ההיסטוריה > הממלכה החדשה

המפוארים ביותר מבין פסטיבלי הסד, אם לשפוט על פי כתובות ששרדו, היו אלה של אמנחותפ השלישי (בערך 1360 לפנה"ס) ושל רעמסס השני (בסביבות 1249 לפנה"ס). נראה כי כמה פרעונים חרגו מהמסורת בת 30 השנים, ובראשם שני פרעונים מהשושלת השמונה עשרה, חתשפסות ואחנתון, שליטים בשושלת שהתאוששה מכיבוש זרים, ביססה את עצמה מחדש והגדירה מחדש מסורות רבות.
חתשפסות חגגה את חג הסד שלה בתבאי, אך היא עשתה זאת על ידי ספירת הזמן שבו הייתה רעייתו של בעלה, וכמה מחקרים עדכניים מצביעים על כך שהיא אכן הפעילה סמכות השמורה בדרך כלל לפרעונים בתקופת מלכותו, ובכך פעלה כשליט שותף ולא כאשתו המלכותית הגדולה. עם מותו של בעלה, הגבר הזכאי היחיד במשפחת המלוכה היה בן חורג ואחיין שלה, שהיה עדיין ילד. זמן קצר לאחר שנישאה היא הוכתרה לפרעה.
אחנתון ערך שינויים רבים במנהגי הדת כדי להפחית את השפעתם של כוהני אמון-רע, שאותם ראה כמושחתים. ייתכן שהרפורמציה הדתית שלו החלה עם החלטתו לחגוג את חג הסד הראשון שלו בשנתו המלכותית השלישית. ייתכן שמטרתו הייתה להשיג יתרון מול המקדש החזק, שכן חג סד היה יובל מלכותי שנועד לחזק את כוחותיו האלוהיים של פרעה ואת מנהיגותו הדתית. במקביל העביר אחנתון גם את בירת מצרים לתל אל עמרנה. הוא קבע את תל-אל-עמארנה כבסיס לפולחן היחיד של האל אתון, פעולה חסרת תקדים שיכולה להסביר מדוע ירצה לאחד כוח דתי ופוליטי, זאת בניגוד לאביו, אמנחותפ השלישי, שהדגיש את הסטטוס קוו הפוליתאיסטי בחג סד שלו.
החג לאורך ההיסטוריה > תקופת ביניים שלישית

פסטיבלי סד עדיין נחגגו על ידי מלכים מאוחרים יותר מהתקופה הלובית כמו שושנק השלישי, שושנק החמישי, אוסורקון הראשון, שחגג את חג הסד השני שלו בשנתו ה-33, ואוסורקון השני, שבנה מקדש מסיבי בבובסטיס עם שער גרניט אדום מעוטר כדי להנציח את חג הסד שלו.
הערות שוליים

↑  Ian Shaw, Exploring ancient Egypt, New York, NY: Oxford University Press, 2003, Places in time, ISBN 978-0-19-511678-6
↑  Jill Kamil, The ancient Egyptians: life in the Old Kingdom, New and rev. ed, Cairo: The American University in Cairo Press, 1996, ISBN 978-977-424-392-9
↑  Arthur Darby Nock, G. A. Wainwright, The Sky-Religion in Egypt, Its Antiquity and Effects, The Classical Weekly 34, 1940, עמ' 51 doi: 10.2307/4341020
↑  Applegate, Melissa Littlefield, The Egyptian Book of Life: Symbolism of Ancient Egyptian Temple and Tomb Art, HCI, 2001, עמ' 173
↑  Marc Van de Mieroop, A history of ancient Egypt, Second edition, Hoboken, NJ: Wiley-Blackwell, 2021, Blackwell history of the ancient world, ISBN 978-1-119-62087-7
↑  William Murnane, The Sed Festival: A Problem in Historical Method, MDAIK 37, עמ' 369-376
↑  David O'Connor & Eric Cline, Amenhotep: Perspectives on his Reign, University of Michigan, 1998, עמ' 16
↑  אפרת נקש, מצרים, אלפי שנות היסטוריה ותרבות, ‏ינואר 2017
↑  Wilkinson, Toby A. H, Early Dynastic Egypt, Routledge, 1999, עמ' 63
↑  Diana Wolfe Larkin, Gay Robins, The Art of Ancient Egypt, African Studies Review 44, 2001-12, עמ' 151 doi: 10.2307/525636
↑  Marc Van De Mieroop, Ancient Egypt and the Near East in World History, Journal of Egyptian History 13, 2021-02-16, עמ' 11–28 doi: 10.1163/18741665-12340056
↑  {{{מחבר}}}, Sesostris. Von Kurt Sethe. [“Untersuchungen zur Geschichte und Alterthumskunde Aegyptens,” II. 1. (Leipzig: Hinrichs. 1900. Pp. 24.)], The American Historical Review, 1901-04 doi: 10.1086/ahr/6.3.535
1 2  Dorothea Arnold, Amenemhat I and the Early Twelfth Dynasty at Thebes, Metropolitan Museum Journal 26, 1991-01, עמ' 5–48 doi: 10.2307/1512902
1 2  Dr. Abdou A.O.D. El-Derby, The Reconstruction  of Ancient Egyptian Buildings and Site's Remains and Ruins  The Justifications and an Overview of Some Practices
↑  Cyril Aldred, The Second Jubilee of Amenophis II, Zeitschrift für Ägyptische Sprache und Altertumskunde 94, 1967-02-01, עמ' 1–6 doi: 10.1524/zaes.1967.94.2.1
↑  Breasted, James Henry, Ancient Records of Egypt: Historical Documents from the Earliest Times to the Persian Conquest, The University of Chicago Press, 1907, עמ' 116-117
↑  Erik Hornung, The Rediscovery of Akhenaten and His Place in Religion, Journal of the American Research Center in Egypt 29, 1992, עמ' 43 doi: 10.2307/40000483
המלך ג'וסר רץ במהלך חגיגות הסד, תבליט מתוך פירמידת המדרגות
תיאור מחגיגות הסד של המלך אוסורקון השני בבובאסטיס, מוזיאון הלובר, פריס