עבדות באימפריה העות'מאנית
דעיכה וביטול העבדות העות'מאנית

במאה ה-19, מדינות אירופה וארצות הברית לחצו על האימפריה העות'מאנית לצמצם את סחר העבדים, שהיה תקף מבחינה משפטית לפי החוק העות'מאני מאז תחילת האימפריה. צבא האימפריה הרוסית ניהל בקווקז את אחת המערכות החשובות נגד העבדות וסחר העבדים העות'מאני
במרץ 1785 יצאו תומאס ג'פרסון וג'ון אדמס ללונדון כדי לשאת ולתת עם שליח מטריפולי, הציר סידי חאג' עבדרחמן (או סידי חאג' עבדול רחמן עג'ה) על הפסקת פשיטות הברברים על מלחים מארצות הברית. כשנשאל "על מה מתבססת יומרתם לאסור מלחמה על מדינות שלא עוללו להם כל רע", ביסס השגריר את תשובתו על תפיסת העבדות באסאלם שהייתה מקובלת באותה תקופה:
כתוב בקוראן, כי כל המדינות שאינן מכירות בנביא נחשבות לכופרות, וזכותו וחובתו של המאמין לשדוד ולשעבד אותן, וכל מוסלמי הנהרג במלחמה שכזו יגיע אל נכון לגן עדן. הוא הוסיף ואמר, כי האיש הפושט ראשון על האונייה מקבל עבד אחד בנוסף לחלקו בשלל, וכי כאשר הם פושטים אל סיפונה של אוניית אויב, אוחז כל מלח חרב ביד אחת ופגיון בין שיניו, והם מפילים אימה כה גדולה על אויביהם, עד כי אלה נכנעים מיד תוך זעקות.
בין 1801 ל-1805 התרחשה המלחמה הברברית הראשונה שבה אוניות הצי האמריקאי תקפו אוניות ונמלים בחוף הברברי. המלחמה הסתיימה בחוזה שלום שבו שליט טריפוליטניה התחייב להימנע מלפגוע בספינות ומלחים אמריקאים. מלחמה נוספת עם ארצות הברית התרחשה ב-1815. עם סיום המלחמות הנפוליאוניות נפנו גם המעצמות האירופיות לדיכוי הפירטיות, אך היא נעלמה לגמרי רק ב־1830, לאחר כיבוש אלג'יריה על ידי צרפת.
כתוצאה מהלחץ המערבי פורסמו שורה של גזירות להגבלת העבדות, בתחילה את העבדות של אנשים לבנים, ולאחר מכן את זו של אנשים מכל מוצא אתני או דת. בשנת 1830, פירמאן (צו מלכותי) של הסולטאן מחמוד השני נתן חופש לעבדים לבנים. קטגוריה זו כללה צ'רקסים, אשר נהגו למכור את ילדיהם, יוונים משועבדים אשר מרדו נגד האימפריה ב-1821, ועוד כמה אחרים. באוקטובר 1854, בניסיון לדכא את הנוהג, הוצא פירמאן נוסף המבטל את סחר הצ'רקסים והגיאורגים.
מאוחר יותר, סחר בעבדים נאסר בפועל על ידי אכיפת תנאים ספציפיים של עבדות שהופיעו בשריעה, החוק האסלאמי, למרות שהשריעה התירה עבדות באופן עקרוני. לדוגמה, על פי הוראה אחת, אדם שנתפס לא יכול להיות עבד אם הוא כבר היה מוסלמי לפני לכידתו. יתרה מכך, לא ניתן היה ללכוד עבדים באופן לגיטימי ללא הכרזת מלחמה רשמית, ורק הסולטאן יכול היה להכריז מלחמה כזו. כיוון שהסולטאנים העות'מאנים המאוחרים רצו לעצור את העבדות, הם לא אישרו פשיטות למטרת לכידת עבדים, ובכך הפכו השגת עבדים חדשים לדבר בלתי חוקי, אם כי אלו שכבר היו בעבדות נותרו עבדים. בנובמבר 1874 דנה שגרירות בריטניה עם הממשלה העות'מאנית בצעדים להגבלת סחר העבדים מצפון אפריקה. אולם בתקופה זו הבריטים, שפעלו באופן כללי למניעת סחר עבדים ימי, התרשלו במניעת הובלת עבדים על פני הים התיכון (למשל, מצפון אפריקה לאיסטנבול).
בשנת 1890, האימפריה העות'מאנית ו-16 מדינות נוספות חתמו על אמנת ועידת בריסל לדיכוי סחר העבדים. העבדות החשאית נמשכה עד תחילת המאה ה-20. חוזר של משרד הפנים העות'מאני מאוקטובר 1895 הזהיר את הרשויות המקומיות שכמה ספינות קיטור לקחו ממלחי זאנג' את "תעודות השחרור" שלהם והחזירו אותם לעבדות. חוזר אחר מאותה שנה מגלה שכמה עבדי זאנג' שזה עתה שוחררו נעצרו על סמך האשמות מופרכות, נכלאו ונאלצו לחזור לאדוניהם.
הוראה משנת 1897 של משרד הפנים לוואלי בבצרה הורתה להנפיק לילדי העבדים המשוחררים תעודות שחרור נפרדות כדי להימנע גם משעבוד בעצמם. ג'ורג' יאנג, המזכיר השני של שגרירות בריטניה בקונסטנטינופול, כתב בספרו "קורפוס החוק העות'מאני", שפורסם ב-1905, כי בזמן זה, סחר העבדים באימפריה היה נהוג רק כסחורה מוברחת.
מסחר העבדים באימפריה העות'מאנית נמשך עד מלחמת העולם הראשונה. הנרי מורגנטאו האב, ששימש כשגריר ארצות הברית בקונסטנטינופול מ-1913 עד 1916, דיווח ב"סיפורו של השגריר מורגנטאו" כי באותן שנים פעלו כנופיות שסחרו בעבדים לבנים. כתביו של מורגנטאו גם אישרו דיווחים שלפיהם בנות ארמניות נמכרו כשפחות במהלך רצח העם הארמני של 1915.
הטורקים הצעירים אימצו עמדה נגד עבדות בתחילת המאה ה-20. עבדיו האישיים של הסולטאן עבדול חמיד השני שוחררו בשנת 1909 אך בני שושלתו הורשו לשמור על עבדיהם. מוסטפא כמאל אטאטורק סיים את העבדות החוקית ברפובליקה הטורקית. טורקיה חיכתה עד 1933 כדי לאשרר את אמנת חבר הלאומים משנת 1926 על דיכוי העבדות. למרות זאת, על פי הדיווחים, מכירה בלתי חוקית של בנות נמשכה לפחות עד תחילת שנות ה-30. חקיקה האוסרת במפורש על עבדות אומצה לבסוף ב-1964.