stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קלע סער
קלעי סער בצבאות העולם > צה"ל

אחרי שנים רבות של חוסר השקעה בתחום הצליפה ומוניטין רעועים בתחום, החליטו בצה"ל בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 לבצע מהפכה בכל הקשור לתחומי הצליפה והקליעה בצה"ל. תורת הלחימה של הקליעה ומערכי ההדרכה פותחו מחדש מאפס, ולראשונה הוקם בית ספר מסודר לצלפים. שינוי חשוב נוסף היה בתחום כלי הנשק: מעבר לרובה צלפים ייעודי בריחי - רובה רמינגטון M24 שהחליף את רובה M-14 ושאר רובי הצלפים שהיו בשירות צה"ל (רובי המאוזר SR86, גליל צלפים ו-M89SR). בנוסף, פותח תפקיד קרבי חדש - קלע סער, שמטרתו לשפר את הדיוק וכוח האש של פלוגת חי"ר ומשלב בין תפקיד הצלף ללוחם מן השורה. מיזם קלעי הסער זכה להצלחה רבה והוכיח את חשיבותו ויעילותו בזמן האינתיפאדה השנייה, כאשר הקלעים היוו חלק חיוני ובלתי נפרד מכוחות חיל הרגלים וההנדסה, בפרט בלב הערים הפלסטיניות ומחנות הפליטים במרדף אחרי מחבלים. בגבול הצפון, הצליח קלע סער מחטיבת הצנחנים לסכל פיגוע קשה של חזבאללה, אחרי שבעצת מפקדו טמן למחבלים מארב והרג 4 מהם.
בצה"ל משתמשים בדגם מיוחד של מיקרו-תבור עם קנה ארוך, הוא נקרא "מיקרו-תבור קלעים" שמותקן עליו כוונת טלסקופית ודורגלים.
ביחידות אחרות בצה"ל שעדיין לא החליפו את הנשק הקל של היחידה למיקרו-תבור משתמשים בM4A1 גם עם כוונת טלסקופית ודורגלים.
הקלעים בצה"ל מתחלקים במחלקות של אותן יחידות שונות, במחלקות הח"יר וההנדסה אותם קלעים מתחלקים ככוחות איגוף ורתק.
הקלעים בצה"ל משתמשים בכוונות מגדילות כמו הטריג'קון (הגדלה X4) וכוונות אמצעי ראיית לילה (אמר"ל) כמו הליאור (הגדלה X3/X4) והאקילה (X4).
חלק מהקלעים חותמים על אמצעי עזר לנשק, כגון פנס וידית הסתערות.
חטיבת גולני, חטיבת גבעתי, חטיבת הנח״ל וחלק מהיחידות המיוחדות משתמשות במיקרו-תבור עם כוונות וטלסקופים ייעודיים. חטיבת כפיר, חטיבת הצנחנים וחיל ההנדסה הקרבית משתמשים ב-M4A1 קלעים במקום המיקרו-תבור. נשק הסער שונה בין אותן יחידות אך הציוד, הכוונות הטלסקופיות וכוונות ראיית הלילה הן זהות.
קלעי סער בצבאות העולם > חיל הנחתים האמריקני

חיל הנחתים תמיד היה חיל נייד עם דגש על הצורך בפרישה מהירה וניוד של כוחות. כתוצאה מכך, פלוגות החי"ר ופלוגות ההנדסה היו זקוקות לאש מהירה ומדויקת לטווחים בינוניים וארוכים, אך ללא הצורך להמתין שעות לצלף. כתוצאה מכך נולד תפקיד הקלע (Designated Marksman) המסייע לפלוגות וחמוש ברובה צלפים חצי אוטומטי: רובה M16A2E3 מדויק, רובה M-14 בתצורת DM או אפילו רובה M-21.
ראו גם

קליעה
צליפה
אמצעים אופטיים לנשק קל של צה"ל
רובה M4 קרבין בתצורת קלעים, בשירות צה"ל.
רובה M-14 DMR שעבר הסבה לרובה קלעים וצויד בכוונת טלסקופית, בדורגלים ובמסתיר-רשף
לוחמי חה"ן. מימין: קלע סער של חיל ההנדסה הקרבית עם רובה M4. משמאל: צלף עם רובה רמינגטון M-24.
קלע סער של המרינס חמוש ב-SR-25 Mk 12.
הסנאט של וושינגטון

| --- | --- |
חותם הסנאט הרשמיחותם הסנאט הרשמי
 מדינה:  וושינגטון (מדינה) וושינגטון
 סוג:  בית עליון
 הרכב
 מספר מושבים:  49
 התפלגות מושבי הסנאט
   המפלגה הדמוקרטית (28)   המפלגה הרפובליקנית (20)   עצמאי החובר לרפובליקנים (1)
 בחירות
 בחירות קודמות:  בחירות 2020
 בחירות הבאות:  בחירות 2022
 מנהיגים
 נשיא הסנאט:  דני הק (מאז 13 בינואר 2021)
 מנהיג הרוב:  אנדי ביליג (מאז 15 בנובמבר 2017)
 מנהיג המיעוט:  ג'ון בראון (מאז 30 בנובמבר 2020)
 משכן
 מליאת הסנאט המדינתי
 קפיטול מדינת וושינגטון, אולימיפיה
 
הסנאט המדינתי של וושינגטון (באנגלית: Washington State Senate) הוא הבית העליון של בית המחוקקים במדינת וושינגטון. בסנאט ישנם 49 חברים, המייצגים כל אחד מחוז בחירה עם אוכלוסייה של כמעט 160 אלף תושבים. הסנאט הממלכתי מתכנס בקפיטול מדינת וושינגטון השוכן בבירת המדינה, אולימפיה.
כמו בבית הנבחרים המדינתי התחתון, חברי הסנאט מכהנים ללא הגבלות כהונה, אם כי סנאטורים ממלאים תקופות כהונה בנות ארבע שנים. הסנאטורים נבחרים מאותם מחוזות בחירה של חברי בית הנבחרים המדינתי, כאשר כל מחוז בוחר סנאטור אחד ושני נציגים לבית הנבחרים. הכהונות מסודרות לסירוגין כך שמחצית הסנאט עומד לבחירה מחדש אחת לשנתיים.
בדומה לבתים העליונים האחרים של מדינות והטריטוריות של ארצות הברית כמו גם בדומה לסנאט האמריקאי, גם הסנאט המדינתי בוושינגטון יכול לאשר או לדחות מינויים ממשלתיים לקבינט של וושינגטון או לסוכנויות ממשל אחרות.
חוקת וושינגטון מאפשרת לשני בתי בית המחוקקים של המדינה להגות כללי נוהל משלהם (סעיף 9 לפרק השני) ולבחור את מנהליהם (סעיף 10 לפרק השני), בתנאי שסגן המושל עומד בראש כל בית ובעל זכות שבירת שוויון. עם זאת, הסנאט רשאי לבחור "נשיא זמני" (בדומה לתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית) בהיעדרו של סגן המושל. המערכת הדו-מפלגתית בארצות הברית ייצרה כללי סנאט מדורניים לפיהם הנשיא הזמני הוא החבר הוותיק מסיעת הרוב, אשר נבחר על ידי כלל המליאה.
נשיא הסנאט להלכה הוא סגן המושל המכהן דני הק. הנשיאה הזמנית הנוכחית היא קארן קייזר. מנהיג הרוב הוא הדמוקרט אנדי ביליג, ומנהיג המיעוט הוא ג'ון בראון מהמפלגה הרפובליקנית.
ורנר אק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 בדצמבר 1939 (בן 85) נירנברג, גרמניה הנאצית 
 ענף מדעי:  התקופה הקלאסית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ארלנגן-נירנברג 
 מנחה לדוקטורט:  פרידריך פיטינגהוף 
 מוסדות:  אוניברסיטת סארלנד (1975–1979)  אוניברסיטת קלן 
 תלמידי דוקטורט:  פטר אייך 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2021)  פרס אוסוניוס (2011)  פרס המחקר של מקס פלנק (2000) 
 
פרופ' ורנר אק (בגרמנית: Werner Eck; נולד ב-17 בדצמבר 1939) הוא היסטוריון וחוקר כתובות גרמני.
חייו

אק נולד בנירנברג שבגרמניה. בין השנים 1950–1959 למד בגימנסיה ההומניסטית בנירנברג, ולאחר מכן בבמברג. עד 1966 השלים לימודי היסטוריה, לטינית, יוונית עתיקה, גרמנית עתיקה וארכאולוגיה באוניברסיטת ארלנגן והשלים עבודת דוקטורט. בשנת 1974/5 הפך לפרופסור באוניברסיטת חבל הסאר. בין השנים 1979 ל-2007 היה פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטת קלן. אק נחשב לאחד המומחים בעולם בנושא האימפריה הרומית ובנושא אפיגרפיה לטינית. מתחומי המחקר שלו הם הנצרות הקדומה, פרוסופוגרפיה והיסטוריה חברתית.
פרויקט חשוב שעסק בו הוא ההיסטוריה הרומית של העיר קלן שבגרמניה, וכיום הוא פועל עם קבוצת חוקרים מהאוניברסיטה העברית לפרסום קורפוס הכתובות של יודיאה-פלשתינה המכיל את כל הכתובות שהתגלו בארץ ישראל בכל השפות מהתקופה ההלניסטית; הכרך הראשון שפורסם עוסק  בירושלים. בין החוקרים המשתתפים בפרויקט: בנימין איזק, חנה כותן, יונתן פרייס, לאה דיסגני, עדה ירדני, חגי משגב, אַלה שטיין ועוד.
מחקריו  בנושא מרד בר כוכבא

מרד בר כוכבא נחקר כמעט תמיד מנקודת ההשקפה היהודית, זאת אומרת, איך המרד נתפס על ידי היהודים, ואיך הוא בא לידי ביטוי בכתבים היהודים. אמנם נכתבו כבר בעבר מאמרים אחדים שבחנו את המרד מנקודת מבט רומית, אך ורנר אק, פרסם בשנת 1999 מאמר בשם "הצד הרומאי של מלחמת בר כוכבא", שנוגע לעוצמתו ולהיקפו של המרד מנקודת מבט רומית, מציב דיון שונה בנוגע למרד. הוא מתייחס לשאלה הכללית, איך העריכו הרומאים את המרד בזמנו ואיך הם הציגו את ניצחונם ביודיאה. מה הייתה תגובתו של אדריאנוס לאירועים ואילו אמצעים הוא נקט כדי לדכא את ההתקוממות. וכן את התפשטות המרד מנקודת מבט רומית. דיונו איננו נוגע ליחידות הצבא שהגיעו לדכא את המרד, אלא מיהם מפקדי הצבא הרומי שלקחו חלק בדיכוי המרד.
במאמר זה, טען ורנר אק כי שלושת המפקדים הבכירים של הצבא הרומאי במרד בר כוכבא, יוליוס סוורוס, מושל בריטניה, ולאחר מכן יהודה, גאיוס פובליקיוס מארקלוס, מושל סוריה, והטריוס נפוס, קיבלו את אות הטריומף, אות הצטיינות הגבוה ביותר בצבא הרומאי על חלקם בדיכוי מרד בר כוכבא. הוא הסתמך על מאמר אחר שפרסם, שבו הוא טען כי מפקדי צבא בכירים, בדרגת סנטור יכלו לקבל את אות הטריומף רק לאחר שהקיסר לקח לעצמו את התואר אימפרטור פעם נוספת. דבר שאדריאנוס קיבל בשנת  136.
ורנר אק פרסם שחזור לכתובת מונומנטלית שנמצאה בתל שלם, לכתובת שלוש שורות החקוקות באיכות יוצאת מהכלל. לממדי האותיות הגדולות (41 ס"מ) אין אח ורע במזרח (להוציא אותיות מספר מפטרה ללא הקשר ברור), ובמערב יש להזכיר את הפנתאון ברומא, למשל. רוחבה של הכתובת הוא כ-11 מטרים וגובהה כ-1.30 מטר. לדעת אק הכתובת ושער הניצחון שעליה עמדה, הוצבו לרגל סיום המלחמה הקשה כנגד המורדים היהודיים בהנהגתו של שמעון בר כוכבא והכרזת הסנט על ניצחונו של אדריאנוס בשנת 136, תוך הענקת התואר אימפרטור לאדריאנוס פעם נוספת.
במאמר נוסף שפרסם ורנר אק בשנת 2003, הוא סוקר את אנדרטאות הניצחון שהוקמו לזכר הניצחון ודיכוי מרד בר כוכבא.
במאמר שפרסם בשנת 2006, הראה ורנר אק כי הלגיון העשירי ספג אבדות כבדות בזמן מרד בר כוכבא. בפפירוס ממצרים משנת 150 לספירה, 22 ותיקי קרבות של הלגיון העשירי שעברו מהצי המסיני ללגיון העשירי בתקופת אדריאנוס, רשמו בקשה למושל של סוריה-פלשתינה שייתן להם תעודה, כדי שהם יוכלו להוכיח במולדתם (מצרים), שאליה הם רוצים לחזור, שהם ותיקי קרבות, וזאת בגלל שהם עברו מהצי ללגיון העשירי. לא נאמר מתי הם עברו, אבל כבר הרבה זמן מקשרים פפירוס זה למרד בר כוכבא, שבו חלק מהלגיון העשירי הוחלף בחיילים מאומנים היטב. ורנר אק מקשר זאת לקבוצה של 13 דיפלומות צבאיות רומיות מ-7 בפברואר 160 ששייכות לחיילים מהצי המסיני שהתיישבו בתרקיה. הכמות הגדולה של הדיפלומות מתאריך אחד, מצביעה על כך ש-26 שנים לפני שחרורם, בסוף שנת 133 ותחילת 134 היו הרבה גיוסים בתרקיה לצי המסיני. דבר זה מצביע על מקרי חירום ועל מעבר של קבוצות גדולות מהצי המסיני ללגיון העשירי בזמן מרד בר כוכבא. מה שמצביע על אבדות כבדות ללגיון העשירי בזמן מרד בר כוכבא, אבדות שמוערכות בחצי עד שני שלישים מכוחו.
בשנת 2007 פרסם ורנר אק את ספר "רומא ויהודה", שבו הוא דן בפרובינקית יהודה.
ספרים שכתב

Senatoren von Vespasian bis Hadrian. Prosopographische Untersuchungen mit Einschluß der Jahres- und Provinzialfasten der
Die staatliche Organisation Italiens in der Hohen Kaiserzeit, Vestigia 28, München 1979.
Die Statthalter der germanischen Provinzen vom 1.-3. Jh., Epigraphische Studien 14, Bonn 1985.
Sklaven und Freigelassene in der Gesellschaft der römischen Kaiserzeit. Textauswahl und Übersetzung, hg. mit J. Heinrichs, Darmstadt 1993.
Agrippina – die 'Stadtgründerin' Kölns. Eine Frau in der frühkaiserzeitlichen Politik, Köln 21993.
Die Verwaltung des römischen Reiches in der Hohen Kaiserzeit. Ausgewählte und erwei-terte Beiträge, Bd. 1, hg. R. Frei-Stolba - M.A. Speidel, Basel 1995.
(mit A. Caballos - F. Fernández) Das senatus consultum de Cn. Pisone patre, Vestigia 48, München 1996.
(mit A. Caballos - F. Fernández) El senadoconsulto de Gneo Pisón padre, Sevilla 1996.
Tra epigrafia, prosopografia e archeologia. Scritti scelti, rielaborati ed aggiornati, Rom 1996 (= Vetera 10).
Augustus und seine Zeit, München 1998, 22000, 32003, 42006.
Die Verwaltung des römischen Reiches in der Hohen Kaiserzeit. Ausgewählte und erwei-terte Beiträge, Bd. 2, hg. R. Frei-Stolba - M.A. Speidel, Basel 1998.
L'Italia nell'Impero Romano. Stato e amministrazione in epoca imperiale, 2. überarbeitete Aufl., Bari 1999.
Augusto e il suo tempo, übersetzt v. C. Salvaterra, Bologna 2000.
Augusto y su tiempo, Madrid 2001.
The Age of Augustus, Oxford 2002, 2007.
Augustus a jeho doba, Prag 2004.
Köln in römischer Zeit. Geschichte einer Stadt im Rahmen des Imperium Romanum, Köln 2004.
Rom herausfordern: Bar Kochba im Kampf gegen das Imperium Romanum. Das Bild des Bar Kochba-Aufstandes im Spiegel der neuen epigraphischen Überlieferung, Rom 2007.
La Romanisation de la Germanie, Paris 2007.
Rom und Judaea. Fünf Vorträge zur römischen Herrschaft in Palaestina, Tübingen 2007.
Roms Wassermanagement im Osten. Staatliche Steuerung des öffentlichen Lebens in den römischen Provinzen?, Kasseler Universitätsreden 17, Kassel 2008 (s. auch Nr. 416).
הערות שוליים

↑  G. W. Bowersock, 'A Roman perspective on the Bar Kochba war', in W. S. Scott (ed.), Approaches to Ancient Judaism 2 (1978), 131-41; וגם: P. Schafer, 'Hadrian's policy in Judaea and the Bar Kokba revolt: a reassessment', in P. R. Davies and R. T.White (eds), A Tribute to Ge'za Vermes. Essays on Jewzsh and Christian Literature and History, Sheffield, (1990), 281-303.
↑  Eck, Werner, “The Bar Kokhba Revolt:  The Roman Point of View,” JRS 89 (1999), pp. 76-89
↑  W. Eck, 'Kaiserliche Imperatorenakklamation und ornamenta triumphalia', ZPE 124 (1999) 223–227,על הזמן שבו זכה הטריוס נפוס באות הטירומף: W, Eck, "Der angebliche Krieg des Aelius Caesar in  Pannonien und die ornamenta triumphalia des Haterius Nepos", Laszlo Borhy (ed.) Von iler Entstehung Roms bis zur Auflosung des Romischen Reiches, Konferenz zum Gedenken des hundertsten Geburtstages von Andreas Alfoldi (1895-1981), Budapest, 1999. pp. 28-31.
↑  Eck, Werner and Gideon Foerster, Ein Triumphbogen fur Hadrian im Tal von Beth Shean bei Tel Shalem, JRA 12 (1999), pp. 308-312
↑  Werner Eck, 'Hadrian, the Bar Kokhba Revolt, and the Epigraphic Transmission', in 'Bar Kokhba reconsidered', Peter Schfer (editor), Tibingen: Mohr: 2003
↑  PSI IX 1026 = J. Rea, 'Two legates and a procurator of Syria Palaestina', ZPE 26, 1977,pp. 217-221
↑  W. Eck, A. Pangerl, 'Die Konstitution für die classis Misenensis aus dem Jahr 160 und der Krieg gegen Bar Kochba unter Hadrian', ZPE 155, 2006, pp. 239-252
↑  20. Rom und Judaea. Fünf Vorträge zur römischen Herrschaft in Palaestina, Tübingen 2007.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260651005171  PLWABN: 9810680668005606  BIBSYS: 90296265  BnF: cb120332083 (data)  CANTIC: a11997333  CiNii: DA03105537  GND: 120470179  ISNI: 0000 0001 2147 5695  LCCN: n80138951  NKC: jo2004232824  NTA: 068147295  RERO: 02-A003206956  SUDOC: 028510402  VcBA: 495/190019  VIAF: 110202551   WorldCat (עם VIAF): 110202551
נבחרת איטליה בכדורמים

| --- | --- |
 כינוי:  Settebello
 התאחדות:  פדרציית השחייה האיטלקית
 השתייכות:  LEN
 מאמן:  אלסנדרו קמפגנה
 קפטן:  פייטרו פיגליאולי
 www.federnuoto.it
 
 אליפות העולם בכדורמים
 הופעות:  17 (הראשונה ב-1973)
 ההישג הטוב:  זהב (1978, 1994, 2011, 2019)
 המשחקים האולימפיים
 הופעות:  20 (הראשונה ב-1920)
 ההישג הטוב:  זהב (1948, 1960, 1992)
 אליפות אירופה בכדורמים
 הופעות:  30 (הראשונה ב-1927)
 ההישג הטוב:  זהב (1947, 1993, 1995)
 גביע העולם בכדורמים
 הופעות:  11 (הראשונה ב-1979)
 ההישג הטוב:  זהב (1993)
 
נבחרת איטליה בכדורמים מייצגת את איטליה בתחרויות כדורמים בינלאומיות. היא 3 פעמים אלופה אולימפית (1948, 1960, 1992), 4 פעמים אלופת העולם (1978, 1994, 2011, 2019) ו-3 פעמים אלופת אירופה (1947, 1993, 1995). היא אלופת העולם המכהנת.
הישגים > משחקים אולימפיים

נבחרת הכדורמים של איטליה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת אנטוורפן (1920) ומאז אולימפיאדת לונדון (1948) היא משתתפת בהם ברציפות.
הישגים > משחקים אולימפיים > אלופה אולימפית

נבחרת איטליה זכתה בתואר האולימפי 3 פעמים. באולימפיאדת לונדון (1948) ניצחה את שלוש יריבותיה בבית הגמר, הונגריה, הולנד ובלגיה. באולימפיאדת רומא (1960) היה זה לאחר שגברה על ברית המועצות ויוגוסלביה, וסיימה בתיקו עם הונגריה. באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה בתואר בפעם השלישית, לאחר שבחצי הגמר גברה על נבחרת המשלחת המאוחדת ובמשחק הגמר ניצחה, לאחר הארכה, את נבחרת ספרד.
הישגים > משחקים אולימפיים > סגנית אלופה אולימפית

נוסף לכך, זכתה איטליה פעמיים במדליית כסף, באולימפיאדת מונטריאול (1976), כשדורגה שנייה אחרי הונגריה בבית הגמר שכלל שש נבחרות ובאולימפיאדת לונדון (2012).
הישגים > משחקים אולימפיים > מדליית ארד אולימפית

איטליה זכתה פעמיים במדליית ארד. באולימפיאדת הלסינקי (1952) דורגה שלישית בבית הגמר, בעקבות הפסדים לנבחרות הונגריה ויוגוסלביה וניצחון על ארצות הברית. באולימפיאדת אטלנטה (1996) היה זה לאחר שהפסידה לנבחרת ספרד בחצי הגמר וגברה על נבחרת הונגריה במשחק על מדליית הארד.
| אולימפיאדה | דירוג |
| --- | --- |
אולימפיאדת אנטוורפן (1920): מקום 11
אולימפיאדת פריז (1924): מקום 10
אולימפיאדת אמסטרדם (1928): -
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932): -
אולימפיאדת ברלין (1936): -
אולימפיאדת לונדון (1948): 
אולימפיאדת  הלסינקי (1952): 
אולימפיאדת מלבורן (1956): מקום 4
אולימפיאדת רומא (1960): 
אולימפיאדת טוקיו (1964): מקום 4
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968): מקום 4
אולימפיאדת מינכן (1972): מקום 8
אולימפיאדת מונטריאול (1976): 
אולימפיאדת מוסקבה (1980): מקום 8
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984): מקום 7
אולימפיאדת סיאול (1988): מקום 7
אולימפיאדת ברצלונה (1992): 
אולימפיאדת אטלנטה (1996): 
אולימפיאדת סידני (2000): מקום 5
אולימפיאדת אתונה (2004): מקום 8
אולימפיאדת בייג'ינג (2008): מקום 9
אולימפיאדת  לונדון (2012):
הישגים > אליפויות העולם

נבחרת איטליה השתתפה בכל אליפויות העולם בכדורמים, מאז נערכו לראשונה בבלגרד ב-1973. בהופעת הבכורה שלה סיימה במקום הרביעי. באליפות העולם שנערכה ב-1975 בסנטיאגו דה קאלי, זכתה במדליית הארד, לאחר שבבית הגמר סיימה בתיקו את משחקיה עם הונגריה וברית המועצות, וגברה על נבחרת קובה. בשנת 1978 הוכתרה לראשונה כאלופת העולם, באליפות שנערכה במערב ברלין. בבית הגמר גברה על נבחרות הונגריה ויוגוסלביה, וסיימה בתיקו את משחקה עם נבחרת ברית המועצות.
באליפות העולם שנערכה בגואיקיל ב-1982 איבדה איטליה את תוארה והסתפקה במקום התשיעי. בזו שנערכה במדריד ב-1986 זכתה במדליית הכסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על ארצות הברית וניצחה במשחק הגמר את נבחרת יוגוסלביה. באליפות הבאה, שנערכה בפרת' ב-1991, סיימה במקום השישי. ב-1994 אירחה איטליה את אליפות העולם, ברומא. היא ניצחה בכל משחקיה בטורניר, ולאחר שגברה במשחק הגמר על נבחרת ספרד, הוכתרה כאלופת העולם בפעם השנייה בתולדותיה.
האליפות הבאה נערכה שוב בפרת', ואיטליה סיימה בה במקום החמישי. באליפות שנערכה בפוקואוקה ב-2001 סיימה במקום הרביעי, לאחר הפסד בחצי הגמר לנבחרת ספרד, ובמשחק על מדליית הארד לנבחרת רוסיה. באליפות שנערכה ב-2003 זכתה במדליית הכסף, לאחר ניצחון על נבחרת יוון בחצי הגמר, והפסד להונגריה בגמר. בשתי האליפויות הבאות הודחה איטליה בשלב רבע הגמר. מונטריאול 2005 סיימה במקום השמיני, במלבורן 2007 סיימה במקום החמישי.
בשנת 2009 אירחה רומא בפעם השנייה את אליפות העולם. בניגוד לאליפות הקודמת אותה אירחה, ושהעניקה לה את התואר העולמי, רשמה איטליה את האליפות החלשה בתולדותיה, וסיימה במקום ה-11 בלבד. שנתיים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, הייתה התמונה שונה לחלוטין. היא גברה על נבחרת קרואטיה בשלב חצי הגמר, ולאחר שניצחה גם את נבחרת סרביה, הוכתרה כאלופת העולם בפעם השלישית בתולדותיה.
‏(4): 1978, 1994, 2011,  2019
‏(2): 1986, 2003
‏(1): 1975
מקום רביעי (2): 1973, 2001 

מקום חמישי (2): 1998, 2007 
 
מקום שישי (1): 1991 
 
מקום שמיני (1): 2005
הישגים > אליפויות אירופה

פרט לאליפויות אירופה שנערכו ב-1926 וב-1931, השתתפה איטליה בכל האליפויות שנערכו. היא אירחה את האליפות השנייה שנערכה, ב-1927, בבולוניה, וסיימה בה במקום ה-12. באליפות שנערכה במונטה קרלו ב-1947 זכתה לראשונה בתואר אלופת אירופה, לאחר שבבית הגמר גברה על בלגיה וסיימה בתיקו עם נבחרת שוודיה. ב-1954 אירחה איטליה את הטורניר בפעם השנייה, בטורינו, וזכתה במדליית הארד, לאחר שבבית הגמר הפסידה לנבחרות הונגריה ויוגוסלביה וגברה על נבחרת הולנד.
זכייתה הבאה של הנבחרת במדליה באליפות אירופה הגיעה רק ב-1977, באליפות שנערכה בינקפינג שבשוודיה. היא דורגה שלישית בבית הגמר בן 8 הנבחרות, וזכתה במדליית ארד. ב-1983 נערכה אליפות אירופה ברומא, אך איטליה הסתפקה במקום השביעי. ב-1987 שוב זכתה במדליית הארד, באליפות שנערכה בשטרסבורג, וכך גם בבון ב-1989, טורניר שנערך לראשונה בשיטת פלייאוף, והמדליה הוענקה לנבחרת לאחר ניצחון בהארכה על נבחרת ברית המועצות.
באליפות אירופה שנערכה בשפילד ב-1993 זכתה איטליה בתואר האירופי בפעם השנייה בתולדותיה, לאחר שגברה על ספרד בחצי הגמר ועל הונגריה בגמר. שנתיים אחר כך, באליפות שנערכה בווינה ב-1995, שמרה על תוארה, לאחר ניצחונות על גרמניה והונגריה בשלבים המכריעים. ב-1999 נערכה אליפות אירופה על אדמת איטליה בפעם הרביעית, בפירנצה. היא זכתה במדליית הארד, לאחר הפסד להונגריה בחצי הגמר וניצחון על יוון במשחק על המקום השלישי.
באליפות שנערכה בבודפשט ב-2001, זכתה במדליית הכסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על המארחת, הונגריה, והפסידה במשחק הגמר ליוגוסלביה. באליפות שנערכה בזגרב ב-2010 שוב זכתה במדליית כסף, לאחר ניצחון בחצי הגמר על הונגריה, והפסד במשחק הגמר לקרואטיה. באליפות האחרונה שנערכה, באיינדהובן ב-2012 סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לסרביה, ובמשחק על המקום השלישי להונגריה.
מקום ראשון: 1947, 1993, 1995 (3)
מקום שני: 2001, 2010 (2)
מקום שלישי:  1954, 1977, 1987, 1989, 1999 (5)
מקום רביעי: 1950, 1958, 1966, 1970, 1985, 1991, 2012 (7)
מקום חמישי: 1938, 1974, 1981, 2006, 2008 (5)
מקום שישי: 1997 (1)
מקום שביעי: 1983 (1)
מקום שמיני: 1962 (1)
הישגים > טורנירים נוספים

איטליה השתתפה 7 פעמים בטורניר ליגת הכדורמים העולמית, בין 2002 ל-2008. בשנת 2003 זכתה במדליית כסף. כן השתתפה 13 פעמים בגביע העולם בכדורמים, בין 1979 ל-2006. היא זכתה פעם אחת במדליית הזהב (1993), 3 פעמים במדליית הכסף (1989, 1995 ו-1999) ופעם אחת במדליית הארד (1983).
ראו גם

כדורמים באליפויות העולם
ערוץ 2000

| --- | --- |

 תחום:  תוכן יהודי
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  ישראל ועוד
 תקופת הפעילות:  1993–הווה (כ־32 שנים)
 האתר הרשמי
 
ערוץ 2000 (נוסד בתשנ"ג, 1993) הוא ארגון המפעיל ערוץ רדיו חרדי מהחלוצים במגזר. אולפני התחנה ממוקמים בעיר ראשון לציון ומשדרים באמצעות האינטרנט והלווין, תכנים בנושאי יהדות, אקטואליה ומוזיקה. מייסוד ובניהול איש התקשורת רבי משה בן לולו.
היסטוריה

התחנה הוקמה בשנת תשנ"ג, 1993 כתחנת טלוויזיה פרטית בידי כמה רבנים, בהם הרב שלום אזולאי, בנו של הרב עמרם אזולאי, הרב משה בן-לולו ורבי יוסף ביטון. דרכו הרוחנית של הערוץ הייתה מכוונת על ידי הרב אלעזר אבוחצירא אשר היה חברו לישיבה של הרב שלום אזולאי והנחה את מייסדי הערוץ בכל הקשור לדרכו הרוחנית והוא שדרבן וחיזק את ידיהם של המייסדים להמשיך בעבודת הקמת התחנה.
עקב קשיים לוגיסטיים, לאחר תקופה קצרה עברה התחנה לשידור רדיו ושידרה בתדר 100Fm. נכון לעשור השני של המאה ה-21, הערוץ משדר בפורמט מקוון שיעורי תורה, מוזיקה, ותכנים שונים בנושא יהדות.
תוכן שידורים

ב-2016 עבר הערוץ לשדר בפורמט מקוון הכולל שידורים חיים ותוכניות אקטואליות יומיות ושבועיות. בנוסף הערוץ יוצר תוכן מקור בדמות כתבות וסרטונים.
הערוץ מחזיק באולפנים במעגל סגור ובאולפן ירוק המשדרים תוכניות חדשותיות, אקטואליות ותחקירים לצד צוות כתבי שטח המשדרים בלייב ממוקדי האירועים השונים באופן יומי.
צוות העובדים של הערוץ כולל 35 עובדים ובהם עורכים, כתבי שטח, צוות אולפן, צוות ניו מדיה, תחקירנים ושדרנים.
הערוץ משרד שיעורים של רבנים שונים כגון הרב שלום ארוש, הרב זמיר כהן, הרב יגאל כהן, הרב יצחק פנגר. מדי יום עולות לאתר בממוצע כ-30–40 כתבות חדשותיות ועוד 15 כתבות מקור המיוצרים באולפני הערוץ ובשידורי חוץ.
לערוץ כ-29 אלף כניסות לאתר ביום ממוצע[דרוש מקור]. עד 2021 נספרו כבר מיליוני כניסות לדפי התוכן השונים.
במהלך שנת 2023 היו לאתר כ־4,940,401 כניסות מ־317,601 יוזרים שונים שהאזינו במשך כ־62,169 ימים[דרוש מקור].
הערות שוליים

↑  נחשוני המהפכה • ערוץ 2000: ככה הכול התחיל - מסמך נדיר - רדיו קול חי, באתר רדיו קול חי, ‏23 בפברואר 2014
↑  אבי רוזן, נחשוני המהפכה • ערוץ 2000: ככה הכול התחיל – מסמך נדיר. רדיו קול חי, 23 בפברואר 2015
↑  הערוץ ששובר שיאים: אלו הנתונים מאחורי העשייה, באתר המחדש, ‏29 באפריל 2021
חיים בלצן

| --- | --- |

 לידה:  5 במאי 1910 קישינב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  14 באוגוסט 2002 (בגיל 92) ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת בוקרשט 
 תקופת הפעילות:  מ-העשור של 1920 
 מעסיק:  אוניברסיטת תל אביב, הארץ, הבקר, עתי"ם 
 
חיים בַּלצָן (8 במאי 1910 – 14 באוגוסט 2002) היה עיתונאי ב"הבוקר" וב"הארץ", ממייסדי סוכנות הידיעות עתי"ם, עורכה הראשי ומנהלה הכללי, בלשן, מילונאי ופעיל למען רפורמה בכתיב העברי.
הערות שוליים

↑  28 עורכי דין חדשים, דבר, 29 באוגוסט 1941; עורכי דין חדשים, דבר, 1 במאי 1942.
↑  הסכם סי"ץ–עתי"ם, דבר, 9 בינואר 1959.
↑  הפצת "יונייטד פרס" לידי עתי"ם, דבר, 1 בספטמבר 1969.
↑  הוקם איגוד המשתמשים בתחבורה ציבורית, דבר, 30 במרץ 1978.
↑  חיים בלצן באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500957505171  BIBSYS: 90863921  CiNii: DA0682747X  ISNI: 0000 0000 8257 3371  LCCN: n91085311  NTA: 119804921  SUDOC: 074556509  VIAF: 68111205   WorldCat (עם VIAF): 68111205
בית הנבחרים של ניו המפשייר

| --- | --- |
סמל מדינת ניו המפשיירסמל מדינת ניו המפשייר
 מדינה:  ניו המפשייר ניו המפשייר
 סוג:  בית תחתון
 הרכב
 מספר מושבים:  400
 התפלגות מושבי בית הנבחרים
      המפלגה הרפובליקנית (201)      המפלגה הדמוקרטית (197)
 בחירות
 בחירות קודמות:  2022
 בחירות הבאות:  2024
 מנהיגים
 יושב ראש בית הנבחרים:  שרמן פקארד (מאז 6 בינואר 2022)
 מנהיג הרוב:  ג'ייסון אוסבורן (מאז 2 בדצמבר 2020)
 מנהיג המיעוט:  מת'יו וילהלם (מאז 7 בדצמבר 2022)
 משכן
 מליאת בית הנבחרים המדינתי
 קפיטול מדינת ניו המפשייר, קונקורד
 אתר אינטרנט
 אתר רשמי
 
בית הנבחרים של ניו המפשייר (באנגלית: New Hampshire House of Representatives) הוא הבית התחתון באספה הכללית של ניו המפשייר, בית המחוקקים הדו-ביתי של המדינה. בית הנבחרים מורכב מ-400 חברים המגיעים מ-204 מחוזות בחירה שונים ברחבי ניו המפשייר, שנוצרו מחלוקת מחוזות ניו המפשייר. בממוצע, כל מחוקק מייצג כ-3,300 תושבים, שהוא היחס הקטן ביותר בארצות הברית בין נציג בבית תחתון לאוכלוסייה.
בית הנבחרים של ניו המפשייר הוא הבית התחתון הגדול ביותר מבין מדינות ארצות הברית, בפער נרחב. השני בגודלו, בית הנבחרים של פנסילבניה, מונה 203 חברים. מבחינה עולמית, זהו הבית התחתון הרביעי בגודלו בעולם דוברי האנגלית: מלפניו ניצבים בית הנבחרים של ארצות הברית המונה 435 חברים, לוק סבהה של הודו המונה 543 חברים, ובית הנבחרים הבריטי המונה 650 חברים.
מחוות הבחירה בבית הנבחרים משתנים במספר המושבים על בסיס אוכלוסייתם. המחוזות הפחות מאוכלסים בוחרים רק נציג אחד, לעומת המחוז המאוכלס ביותר, למשל, שמיוצג בידי 11 מחוקקים. במחוזות מרובי נציגים, רשאים הבוחרים להצביע כמה שיותר פעמים פר מספר הנציגים שיש לבחור; לדוגמה, במחוז בן שני חברים, בוחר יכול להצביע פעמיים לשני מועמדים. שיטת בחירה זו בגוש ריבוי מביאה פעמים תכופות לכך שצד אחד זוכה בכל המושבים במחוז. חלק מהיישובים בניו המפשייר שוכנים בו-בזמן במחוזות שונים, במה שמכונה "Floterial district", במטרה להשיג חלוקה שווה יותר לפי אוכלוסייה.
שלא כמו בבתי מחוקקים אחרים במדינות ארצות הברית, אין מעבר החוצץ בין שני צדי המתרס בבית, שכן חברי שתי המפלגות יושבים בחמישה בלוקים כמו באודיטוריום. בית הנבחרים של ניו המפשייר מתכנס במשכן האספה הכללית מאז 1819. אולם מליאת בית הנבחרים הוא ההיכל העתיק ביותר בארצות הברית שעדיין נמצא בשימוש חקיקתי מתמשך. חלונות מקושתים גדולים מצפים את הקירות, ועל בימת הנאומים תלויים דיוקנאות של ג'ון הייל, אברהם לינקולן, ג'ורג' וושינגטון, דניאל ובסטר ופרנקלין פירס.