stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניצה בן-דב
ספריה

Agnon's Art of Indirection: Uncovering Latent Content in the Fiction of S.Y. Agnon, Brill's Series in Jewish Studies, Leiden and New York, 1993.
בכיוון הנגדי - קובץ מחקרים על מר מאני של א"ב יהושע (הקיבוץ המאוחד, 1995)
אהבות לא מאושרות: תסכול אירוטי, אמנות ומוות ביצירת עגנון [https://www.am-oved.co.il/%D7%90%D7%94%D7%91%D7%95%D7%AA-%D7%9C%D7%90-%D7%9E%D7%90%D7%95%D7%A9%D7%A8%D7%95%D7%AA? (עם עובד, 1997)
והיא תהילתֶךָ: עיונים ביצירות ש"י עגנון, א"ב יהושע ועמוס עוז (שוקן, 2006)
The Amos Oz Reader. Houghton Mifflin Harcourt Publishing, Boston and New York, 2009
מבטים מצטלבים – עיונים ביצירת א"ב יהושע, בעריכת ניצה בן-דב, אמיר בנבג'י וזיוה שמיר (הקיבוץ המאוחד, 2010)
חיים כתובים: על אוטוביוגרפיות ספרותיות ישראליות (שוקן, 2011) על חיים כתובים עם פרופ' מוטי גולני
חיי מלחמה: על צבא, נקמה, שכול ותודעת המלחמה בפרוזה הישראלית , (שוקן, 2016) ערב השקה לספר, 24.10.2017, במרכז חדרים לתרבות יהודית-ישראלית.
ייצוגים: מציאות, חיקוי ודמיון – עיונים ביקורתיים בעריכת יאיר קורן־מיימון וניצה בן-דב (מכון מופ"ת, 2020)
אל מקום שהלב מושך, (שוקן, 2022) ערב השקה לספר, 11.12.2022, במרכז חדרים לתרבות יהודית-ישראלית.
War Lives: Revenge, Grief, and Conflict in Israeli Fiction, (Syracuse University Press, 2024) .
ספר יובל לכבודה

אור שרף (עורך), הספרות העברית כגבורת תרבות , (שוקן, 2021). ערב השקה לספר, 12.12.2021, במרכז חדרים לתרבות יהודית-ישראלית,
לקריאה נוספת

על ספריה:
אראלה בראון, ש"י עגנון – אמן של דרכי עקיפין: ביקורת על ספרה של ניצה בן-דב, Agnon's Art of Indirection: Uncovering Latent Content in the Fiction of S.Y Agnon, הדואר (יוני, 1994), עמ' 18–21
גבריאלה אביגור-רותם, מסע בארצות עגנון: ביקורת על ספרה של ניצה בן-דב, אהבות לא מאושרות – תסכול אירוטי, אמנות ומוות ביצירת עגנון, הארץ תרבות וספרות, 27 ביוני 1997, עמ' ד'2
שרה הלפרין, לנסיכי הלשון ולפשוטי העם: ביקורת על ספרה של ניצה בן-דב, אהבות לא מאושרות – תסכול אירוטי, אמנות ומוות ביצירת עגנון, מעריב ספרות וספרים, 9 בינואר 1998, עמ' 29
עירית אבישי צביאלי. ההארה הארס-פואטית: על הספר חיים כתובים מאת ניצה בן-דב, גַּג, גיליון מס’ 25, חורף 2011, עמ’ 174-172
ריקי דסקל, באוטוביוגרפיה צריך לשקר (ג'ניס איאן), מאזנים, פ"ו/2 (שנה 84), ניסן-אייר תשע"ב, אפריל 2012, עמ' 50–52, באתר JSTOR
אבנר הולצמן, עין בעין: על עשרים חוקרי ספרות, הוצאת כרמל, ירושלים, 2018, עמ' 285 - 289
הערך "ניצה בן-דב" בלקסיקון החיפאים, אישים ודמויות בחיפה, מאת ד"ר שי חורב, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 70–71, 2018, חיפה.
Ratzaby, Shalom. "Nitza Ben-Dov, Notes on Agnon's Art of Indirection: Uncovering Latent Contents in the Fiction of S.Y. Agnon" Journal of Israeli History: Studies in Zionism and Statehood, vol. 15 no. 1 (Spring 1994), pp. 122–125.
Wendy Zierler, Agnon's Art of Indirection: Uncovering Latent Content in the Fiction of S.Y Agnon. Ariel – The Israel Review of Arts and Letters, Number 99-100 (1995), pp. 178–182.
הערות שוליים

↑  נימוקי השופטים באתר פרס ישראל
↑  חגית הורנשטיין, “בכבוד ובהוקרה: נבחרו יקירי העיר חיפה”, באתר כלבו – חיפה והצפון, 21 במאי 2023
↑   ניצה בן־דב, הפיתרון הוא ירושלים, באתר הארץ, 11 בינואר 2021
↑   ניצה בן־דב, מותה — מותו, באתר הארץ, 30 בדצמבר 2018
↑   ניצה בן־דב, שירתו של עמיחי משחררת אותי מבתי הכלא הנפשיים שלי, באתר הארץ, 16 באפריל 2020
↑    ניצה בן־דב, ‏חלקה קטנה של יופי: חייו ומותו של יהושע קנז, בעיתון מקור ראשון, 16 באוקטובר 2020
↑  ניצה בן-דב, השיזף, הדקל, הנענע והחידקל, באתר הארץ, 10 ביולי 2008
↑    ניצה בן־דב, ‏טעם הקוגלהופף מפרשבורג לתל אביב , בעיתון מקור ראשון, 15 בינואר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462694805171  PLWABN: 9810657783205606  BnF: cb12357484n (data)  CiNii: DA08950841  GND: 1158261594  ISNI: 0000 0000 8103 2864  LCCN: n93070079  NTA: 110380479  RERO: 02-A002988777  SUDOC: 032570112  VIAF: 24678106   WorldCat (עם VIAF): 24678106 
ניצה בן-דב בטקס פרס ישראל, ירושלים, אפריל 2021
הנשיא ראובן ריבלין עם ניצה בן-דב ונורית זרחי בטקס פרס ישראל, ירושלים, אפריל 2021
קובור בני אסראאיל

| --- | --- |

 היסטוריה
 תקופות:  תקופת הברונזה 
 אתר ארכאולוגי
 ארכאולוגים:  לואי-איג ונסן 
 מיקום
 מדינה:  יהודה ושומרון
 קואורדינטות:  31°50′32″N 35°16′08″E﻿ / ﻿31.84225°N 35.26895°E﻿ / 31.84225; 35.26895
  (למפת הרי ירושלים מוגדלת) קובור בני ישראל(למפת הרי ירושלים רגילה) קובור בני ישראל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קובור בני ישראל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קובור בני ישראל
 
קבר בני ישראל מרץ 2019
צילום ממתחם קֻבּוּר בני אסרָאאיל, 1950
מבט מכביש 437, צילום מ-2010
פרופסור יואל אליצור בסיור באתר, מרץ 2019
קוּבּ֫וּר בַּ֫נִי אִסְרַאאִ֫יל (قبور بني إسرائيل; בתרגום לעברית: קברי בני ישראל) הוא אתר ארכאולוגי בראש נחל פרת. האתר ממוקם דרומית ליישוב גבע בנימין בבנימין, מצפון לירושלים, בצד כביש 437. במקום חמש מצבות גדולות.
דעת מיעוט בספרות המחקר מזהה ב'קבר בני ישראל' את מקום קבורתה של רחל אמנו, בשונה מהמסורות הממקמות אותו בקבר רחל שבקרבת בית לחם.
ארכאולוגיה

במקור שכנו באתר 5 אבנים עתיקות, אך אחת מתוכן נהרסה כאשר נסללה הדרך העוקפת את רמאללה.
הארכאולוג הצרפתי, לואי-איג ונסאן, חקר את האתר ומצא כי בין האבנים שכן חדר קבורה שאותו תארך לתקופת הברונזה התיכונה. הוא טען כי אוכלוסיות נוודיות מאותה העת קברו את נפטריהם במבנים שמהם נשארו רק האבנים הללו. חפירות באתר בוצעו על ידי צור אביליס ב-1997, שאיששו שהמבנה אכן היה בשימוש בתקופת הברונזה התיכונה.
הזיהוי כקבר רחל

החוקר הישראלי נגה הראובני בספריו אור חדש על ספר ירמיהו (1950) ו-מדבר ורועה במורשת ישראל (1991) , והחוקר הצרפתי בן המאה ה-19 שארל קלרמון-גנו, קבעו כי 'קובור בני אסראאיל' הוא האתר המוזכר בספר שמואל כ”קְבֻרַת רָחֵל בִּגְבוּל בִּנְיָמִן, בְּצֶלְצַח” (שמואל א', י', ב').
זיהוי זה שונה מהזיהוי המקובל של קבר רחל בקרבת בית לחם, המתבסס על האמור בספר בראשית, ”וַיִּסְעוּ מִבֵּית אֵל, וַיְהִי-עוֹד כִּבְרַת-הָאָרֶץ לָבוֹא אֶפְרָתָה; וַתֵּלֶד רָחֵל, וַתְּקַשׁ בְּלִדְתָּהּ...וַתָּמָת רָחֵל; וַתִּקָּבֵר בְּדֶרֶךְ אֶפְרָתָה, הִוא בֵּית לָחֶם. וַיַּצֵּב יַעֲקֹב מַצֵּבָה עַל-קְבֻרָתָהּ, הִוא מַצֶּבֶת קְבֻרַת-רָחֵל עַד-הַיּוֹם.” (בראשית, ל"ה, ט"ו–י"ט). על פי הפרשנות המקובלת, מקום הפטירה והקבורה נמצאים על דרך האבות (המקבילה לתוואי הישן של כביש 60) בה הלך יעקב מאזור בית אל עד סמוך לבית לחם, שם מתה רחל.
הראובני טוען כי דרך האבות הקדומה, שלצידו נקברה רחל,  אינו זהה לתוואי הישן של כביש 60, החופף לקו פרשת המים, וכי הדרך הקדומה נטה מקו פרשת המים לשולי הגבעות, כדי לקרבה למעיינות ומקומות יישוב. להשערתו של הראובני, דרך האבות נטתה באזור זה מזרחה, כדי להתקרב למעיין עין פרת. (כיום אכן עובר כביש 60 בשולי האתר, אולם תוואי זה הוא מטעמי ביטחון, כדי לעקוף את העיר הפלסטינית רמאללה).
לפי דרכו הפרשנית, מזהה הראובני אתרים נוספים מן הפסוק בספר שמואל באזור זה. לדעתו, "גבול (שבט) בנימין" האמור בפסוק מתייחס לגבול הצפוני של נחלת שבט בנימין, הגובלת בצפונה בנחלת שבט אפרים. את "צלצח" מזהה הראובני עם קיר סלע גדול הנטוי כלפי צפון, בנטייה קלה מזרחה נמצא במעלה הדרך לגבע בנימין (המזוהה עם הכפר ג'בע), במרחק חמש דקות הליכה מקובור בני אסראאיל. מקום זה מוצל במרבית שעות היממה, ולדעת הראובני, המקום היה מוכר וידוע להולכי דרכים כמקום מנוחה, והוא המכונה "צלצח", ולכן שמואל נותן אותו כסימן דרך לשאול. הראובני משער כי השם 'צלצח', שמשמעו 'צל' ו'צחיח', היינו מקום מוצל ויבש, ניתן למקום כדי להבדילו ממקומות מוצלים סמוכים בתוך קניון נחל פרת, שבו זורמים מים.
את "אפרת היא בית לחם" שבספר בראשית מזהה הראובני עם יישוב הסמוך לבית לחם אחרת, הממקומת לטענתו בנחלת שבט בנימין, אותה הוא מזהה על פי האמור בספר נחמיה:
בְּנֵי גִבְעוֹן, תִּשְׁעִים וַחֲמִשָּׁה. אַנְשֵׁי בֵית-לֶחֶם וּנְטֹפָה, מֵאָה שְׁמֹנִים וּשְׁמֹנָה. אַנְשֵׁי עֲנָתוֹת, מֵאָה עֶשְׂרִים וּשְׁמֹנָה
הראובני מזהה את 'אפרת' עם "ח'רבת עין-פרה" ליד מעיין פרה בנחל פרת. עיון בספר יהושע מראה כי קיימת עיר בשם 'הפרה' בין ערי בנימין, (יהושע, י"ח, כ"ג) והראובני מזהה אותה עם 'אפרת' מתיאור מות רחל. לדעת הראובני, מאוחר יותר, בתקופת נחמיה, נקראה עיר זאת בשם 'בית לחם', ולכן במקרא נאמר 'אפרת היא בית לחם', היינו בתחילה נקראה 'אפרת', ולאחר מכן נקראה 'בית לחם'.
הזיהוי כקבר רחל > קול ברמה נשמע

ראיה נוספת לשיטה זו היא באזכור גלות בני ישראל בסוף תקופת בית ראשון. אחד הפסוקים הידועים המזכירים את רחל הוא:
כֹּה אָמַר ה', קוֹל בְּרָמָה נִשְׁמָע נְהִי בְּכִי תַמְרוּרִים--רָחֵל, מְבַכָּה עַל-בָּנֶיהָ; מֵאֲנָה לְהִנָּחֵם עַל-בָּנֶיהָ, כִּי אֵינֶנּוּ: כֹּה אָמַר ה', מִנְעִי קוֹלֵךְ מִבֶּכִי, וְעֵינַיִךְ, מִדִּמְעָה... וְשָׁבוּ בָנִים, לִגְבוּלָם:
נשאלת השאלה מה הקשר בין גולי בבל, שנסעו מירושלים צפונה (ומירמיהו, מ' אנו למדים שחנו בעיר רמה בבנימין) לבין רחל הקבורה מדרום לירושלים, לפי השיטה המקובלת. מתשובת המדרש ישנה ראיה לשיטה הצפונית:
"מה ראה אבינו יעקב לקבור את רחל בדרך אפרת. אלא צפה יעקב אבינו שהגלויות עתידות לעבור דרך שם, לפיכך קברה שם כדי שתהא מבקשת עליהם רחמים. הדא הוא דכתיב [=זהו שכתוב] קול ברמה נשמע..." (בראשית רבה פ"ב י"א)
כלומר, לפי המדרש רחל נקברה בסמוך בדרך העולה מירושלים צפונה, שבה הלכו הגולים מירושלים לעבר בבל. עם זאת, בגרסה המלאה של מדרש זה המופיעה במדרש פסיקתא רבתי, נאמר כי הגולים הלכו תחילה לקברי האבות בחברון, ולאחר מכן עברו על יד מצבת רחל. לפי מדרש זה את קבר רחל אין צורך לחפש מצפון לירושלים, אלא מצפון לחברון.
קבר הרוגי פילגש בגבעה

זיהוי נוסף המוצע על ידי דניאל משה לוי הוא שהאתר משמש כמקום קברם של הרוגי מלחמת פילגש בגבעה, נימוקו העיקרי הוא כי משם האתר ניתן להבין שמדובר בקברם של אנשים מבני ישראל וכי גודלם של המבנים ניתן להסיק שמדובר בכמות רבה של אנשים, מלחמת פילגש בגבעה היא האירוע היחיד שבו נהרגו אנשים רבים באזור זה. בנוסף הוא מציע לזהות במקום את אבן האזל המופיעה בסיפור פרידתם של דוד ויהונתן וכן את מיקומה ומקור שמה של העיר המקראית עזמות.
ראו גם

קבר רחל
דרך האבות
לקריאה נוספת

נגה הראובני, מצבת קבורת רחל, מתוך הספר, "אור חדש על ספר ירמיהו", קרית ספר, ירושלים, תשט"ו, באתר דעת.
הערות שוליים

↑  Etshalom, Yitzchak, Kever Rachel: The "Northern Theory", see part VII (pg. 6)
1 2  Israel Finkelstein, Yitzhak Magen, ed. (1993). Archaeological Survey of the Hill Country of Benjamin. Jerusalem: IAA Publications. p. 63 – via Strickert.
↑  Excavation Permits granted by the Staff Officer for Archaeology in the West Bank, 1968-2007
↑  Bibliography list
↑  נגה הראובני, מדבר ורועה במורשת ישראל, פארק נאות קדומים: נאות קדומים, 1991, עמ' 57
↑  Charles Clermont-Ganneau, Archaeological Researches in Palestine 1873–1874 Vol.II, London: Committee of the Palestine Exploration Fund, 1896, עמ' 278
↑  דניאל משה לוי, למהותו של 'קבור בני ישראל', על אתר ט"ז, הוצאת מכללת הרצוג-תבונות
↑  ספר שמואל א', פרק כ', פסוק י"ט
↑  ספר נחמיה, פרק י"ב, פסוק כ"ט
| אתרים בבנימין |
| --- | --- | --- |
| עמק שילה | בור הציפורים באחיה • בור יישוב הדעת • בור עדי-עד • בור קידה • המזבח בגבעת הראל • ואדי רשאש • חניון הגדודים העבריים • מעיין הגבורה • מצפור קידה • נחל שילה • עין א-דהרה • עין דח"ש • עין עוז • קובת א-נג'מה • שילה הקדומה •  תצפית הר כוכב |  |
| מערב בנימין | גבעת ההליסטון • גבעת היקבים • הכוורת • המצודה הבריטית בנוה צוף • חורבת פצה • שמורת עיינות נטוף (ואדי זרקא) • ואדי חרמיה • חובלתא • חורבת תיבנה • יער אום צפא • לטרון • מחצבות נטוף • מעיין דולב • מעיין הקשת • מעיין חרשה • מעיין טלמון • מעיין עטרת • חורבת טרפין • מערת עאבוד • מערת שוקבא • נבי סמואל • עין אגוז • עין בובין (מעיין דני) • עין מזור • עין ריא • עינות ענר • פארק קנדה • שמורת אלוני שמואל • שמורת דלבים (ובכללה ואדי דילב) • תצפית גג הארץ • מבצר ארטבה |  |
| גב ההר | סנה ובוצץ • בור מגרון • הר בעל חצור • ואדי שיבן • חורבת ניסיה • יקב פסגות • מעיין הכרמים • נחל מכמש • עין ביתין • קבר בני ישראל |  |
| מדבר בנימין | בקעת סמיא • מערת הנמרים • חורבת אל-קיליה • טאריק אבו ג'ורג' (דרך יריחו-בית אל) • נחל ייטב (עוג'א) • שמורת נחל פרת • מוזיאון השומרוני הטוב |  |
הילדה רוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 במאי 1890 
 פטירה:  11 ביולי 1964 (בגיל 74) 
 מדינה:  פולין 
 מקצוע:  עקרת בית 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (18 ביוני 1998) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  הילדה רוס
 
הִילדה רוס (ברבר) (בלועזית: Ross Hilda (Barber); 12 במאי 1890 - 11 ביולי 1964), פולניה חסידת אומות העולם שהצילה יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

הילדה רוס, הייתה עקרת בית שהתגוררה בוורשה שבפולין. היא התאלמנה מבעלה בשנת 1941. היו לה שני בנים. בנה הבכור, אנדז'יי רוס שנולד ב־1921, ובנה הצעיר, וויצ'ך (מריה) רוס שנולד ב־1926.
בתקופת השואה הילדה רוס עזרה להציל את היהודיה קרולה צוייבאום מפני הנאצים. קרולה הצליחה להימלט מגטו ורשה לצד הארי יחד עם אחיה. אחיה נמלט למקום מסתור שהכין לעצמו מראש וקרולה פנתה לחברה טובה בשכונת זוליבורז, בצפון ורשה. חברה טובה של קרולה הייתה שכנתה של הילדה, והיא זו שיצרה את החיבור ביניהן. הילדה, שידעה כי קרולה היא אישה יהודיה, השיגה לה תעודת ארית, ואף עזרה לה למצוא עבודה במפעל פיליפס. החל מ-1941 ובמשך כשנתיים, קרולה גרה בדירתה של הילדה. במהלך שהותה, הילדה התייחסה לקרולה בצורה מכבדת, ודאגה לביטחונה. בנוסף, בידיעתה ובהסכמתה של הילדה, מדי פעם אחיה של קרולה, קז'ימייז' צוויבאום, ביקר את קרולה בדירתה ולעיתים נשאר ללון שם במהלך הלילה. לאחר ששכניה החלו לחשוד, קרולה עזבה את הדירה, והסתתרה תחת זהות בדויה מחוץ לוורשה ושרדה את השואה.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה, קרולה והילדה נשארו בקשר קרוב והדוק. הילדה המשיכה להתגורר בפולין. היא נפטרה ב-11 ביולי 1964בגיל 74.
הכרה והנצחה

ב-18 ביוני 1998 החליטה הוועדה לציון חסידי אומות העולם ביד ושם להכיר בהילדה רוס כחסידת אומות העולם. הטקס התקיים בוורשה ושמה הונצח בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם בירושלים.
הערות שוליים

↑  Małgorzata Brama, Archiwum Historii Mówionej - Wojciech Ross, muzeum powstania warszawskiego, ‏6.3.2005 (בפולנית)
↑  Powstańcze Biogramy - Andrzej Ross, muzeum powstania warszawskiego (בפולנית)
↑  Powstańcze Biogramy - Wojciech Ross, muzeum powstania warszawskiego (בפולנית)
1 2  Ross Hilda (Barber), yad vashem (באנגלית)
↑  קז'ימייז' קנייבסקי, תיק M.31.2/8059 ארכיון יד ושם, 9 בינואר 1998
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הילדה רוס".
סודז'ה

סודז'ה (ברוסית: Су́джа) היא עיירה והמרכז האדמיניסטרטיבי של  נפת סודז'נסקי שבמחוז קורסק, רוסיה, הממוקמת על הנהרות סודז'ה ואוליושניה כ-105 ק"מ דרומית מערבית לקורסק, המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז. יש בה 5,127 תושבים. היא יושבת על מזין הגז הטבעי שבו הצינור הטרנס-סיבירי פוגש את צינור האחים.
העיירה הייתה נתונה תחת כיבוש אוקראיני במשך כמה חודשים, לאחר שכוחות אוקראינים כבשו את העיר, במהלך הפלישה למחוז קורסק באוגוסט 2024. במרץ 2025, כוחות מיוחדים רוסיים שיחררו את העיר מעול הכיבוש האוקראיני.
היסטוריה

בימי הביניים השטח היה חלק מנסיכות רילסק, נסיכות צ'רניגוב והדוכסות הגדולה של ליטא, לפני סיפוחה על ידי נסיכות מוסקבה.
סודז'ה נוסדה בשנת 1664. בתחילה הייתה זו עיירה של גדוד סומי בתוך סלובודה אוקראינה, והייתה מבוצרת בסוללות ובחפיר.
ב-1708 הוא נכלל במחוז קייב, וב-1779 הפכה למושב הסודז'נסקי אויזד בתוך מחוז קורסק.
בשנת 1870 מנתה תושבי העיר 4,482 תושבים ובפרברים 5,624 תושבים. בשנת 1869 היו בעיירה 393 בעלי מלאכה ובשנת 1871 היו תשעה מפעלים. בסוף המאה ה-19 אירחה העיר ארבעה ירידים שנתיים ושני שווקים שבועיים. לפי מפקד האוכלוסין של האימפריה הרוסית משנת 1897, מניין תושבי העיר עמד על 7,433 מתוכם 61.2% אוקראינים, 37.2% רוסים, 1.2% יהודים ו-0.3% פולנים.
בנובמבר–דצמבר 1918, סודז'ה הייתה מקום מושבה של ממשלת הפועלים והאיכרים הזמנית של אוקראינה לפני העברתה לבלגורוד. הוא היה חלק מה-SSR האוקראיני עד 1922, אז הועבר ל-SFSR הרוסית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, סודז'ה נכבשה על ידי חיילים גרמנים מ-18 באוקטובר 1941 עד 3 במרץ 1943.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-21, סודז'ה נחשבה עיירה אסטרטגית שבה שכנו תחנות גדולות להעברה ולמדידה של גז בצינור, ששימש נתיב ייצוא מרכזי של גז טבעי רוסי דרך אוקראינה.
בקיץ 2024, העיירה נכבשה על ידי כוחות אוקראינים במהלך הפלישה למחוז קורסק באוגוסט 2024, כחלק ממלחמת אוקראינה–רוסיה אשר החלה בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה. ב-12 במרץ 2025 סודז'ה שוחררה במהלך מתקפת נגד של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית. ב-14 במרץ הופגז מבנה המוזיאון העירוני לתולדות העיר על ידי הכוחות המזוינים של אוקראינה, אחת מעובדות המוזיאון נהרגה במקום.
הערות שוליים

↑  "Ukrainian transit through the Sudzha GIS decreased by 7%, but did not stop". ארכיון מ-7 באוגוסט 2024. נבדק ב-7 באוגוסט 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Weiss, Michael; Rushton, James (14 באוגוסט 2024). "How Ukraine Caught Putin's Forces Off Guard in Kursk — And Why". New Lines Magazine (באנגלית). ארכיון מ-14 באוגוסט 2024. נבדק ב-14 באוגוסט 2024. Geolocated footage of Ukrainian troops and armor — much of it Western-provided — suggests Ukraine’s near-total control of the town of Sudzha {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Polityuk, Pavel; Hardcastle, Elaine; Russell, Ros (14 באוגוסט 2024). "Ukraine's state TV shows Ukrainian troops pulling down Russian flag in Sudzha" (News article). Reuters. ארכיון מ-14 באוגוסט 2024. נבדק ב-14 באוגוסט 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Russia fighting intense battles against major Ukrainian incursion". Reuters. 10 באוגוסט 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Який вигляд зараз має місто Суджа, яке контролюють українські військові? Ексклюзив hromadske" (באוקראינית). נבדק ב-14 באוגוסט 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tankov, Anatoly Alekseyevich (1913). "Суджанскiй уѣздъ" [Sudzhansky Uyezd]. Историческая лѣтопись курскаго дворянства (ברוסית). ארכיון מ-14 בינואר 2024. נבדק ב-14 בינואר 2024. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Sudzha district - the city of Sudzha". Demoscope Weekly. ארכיון מ-3 בדצמבר 2023. נבדק ב-3 בדצמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Міфи та факти про «першу столицю України»" (באוקראינית). 28 במרץ 2014. ארכיון מ-11 באוגוסט 2024. נבדק ב-11 באוגוסט 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  והסוכנויות, ynet (2025-03-09). "המבצע החשאי של חיילי פוטין: צעדו 15 ק"מ בצינור גז כדי להרוג חיילים אוקראינים". Ynet. נבדק ב-2025-03-09.
↑  https://novayagazeta.eu/articles/2025/03/12/ukrainian-withdrawal-from-kursk-region-rumoured-as-russian-troops-enter-sudzha-en-news
↑  Хинштейн показал кадры разрушенного краеведческого музея из-за атак ВСУ в Судже
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2012044203  VIAF: 232998894   WorldCat (עם VIAF): 232998894
האנינג שרדר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 ביולי 1896 רוסטוק, הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  16 באוקטובר 1987 (בגיל 91) ברלין המערבית, גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 מקצוע:  מלחין, מוזיקאי 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (16 באפריל 1978) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  האנינג שרדר
 
האנינג שרדר (בגרמנית: Hanning Schröder; נולד בשם הנס שרדר, Hans Schröder; ‏ 4 ביולי 1896 – 16 באוקטובר 1987) היה מלחין וויולן גרמני. החל משנת 1927 עבד בברלין כויולטן בתזמורות לאופרה, רדיו וקולנוע, והיה חבר ברביעיית המיתרים האוומאן (Havemann String Quartet) של מורו גוסטב האוומאן. הוא הקים את שלישיית הארלאן (Harlan Trio) עם אשתו והכנר פטר הארלאן, והופיעו כחלוצים בנגינה על כלים היסטוריים ברפרטואר של מוזיקת הרנסאנס והבארוק. בשל מוצאה היהודי של אשתו, נאסר עליו לעבוד תחת המשטר הנאצי משנת 1935. הזוג שרדר הסתירו בביתם שבברלין זוג יהודי, ובשל כך הוכר שרדר כחסיד אומות העולם. כמלחין, שרדר ידוע בעיקר בזכות יצירותיו למוזיקה קאמרית, במיוחד רביעיית המיתרים המבוססת על השיר Moorsoldaten שנכתב במחנה הריכוז ברגמור.
ביוגרפיה

הנס שרדר נולד ברוסטוק, בנו של קפטן. הוא גדל במשפחה חובבת מוזיקה ולמד נגינה בכינור מגיל צעיר. בגיל 15 היה למנהיג "תזמורת בית שרדר", שניגנה בקונצרטים פומביים. לאחר קבלת תעודת "נוטביטור" (Notabitur – תעודה שניתנה לתלמידים שגויסו למלחמת העולם הראשונה), שרת כחייל במלחמה. בחזית המערבית נפצע מרסיס שפגע באסופת מכתבים בכיסו.
בתקופת רפובליקת ויימאר החל ללמוד רפואה בעיר הולדתו. בשנת 1920 עבר לאוניברסיטת פרייבורג, שם החל ללמוד מוזיקה אצל המלחין יוליוס וייסמן ולמד מוזיקולוגיה אצל ויליבלד גורליט. הוא המשיך לסמסטר אחד במינכן, שם פגש את מי שתהיה אשתו, קורנליה אוורבך, סטודנטית למוזיקולוגיה. הם המשיכו את לימודיהם באוניברסיטת ינה, אך לאחר שנכשל בבחינות הרפואה עקב מחלה, החליט להתמקד בלימודי מוזיקה, ושניהם חזרו לפרייבורג. שרדר למד כינור אצל גוסטב האוומאן ובהמשך התמחה בוויולה, תוך התמקדות במוזיקה קאמרית. בפסטיבל דונאואשינגן פגש מוזיקאים בעלי גישה דומה וזכה לתמיכתם. בשנת 1924/25 היה הכנר הראשי בתזמורת הקאמרית של תיאטרון דיסלדורף. משנת 1927 עבד בברלין כנגן בתזמורות אופרה, רדיו וקולנוע, והצטרף לרביעיית המיתרים האוומאן.
בשנת 1929 נישא לקורנליה אוורבך, אחותו הצעירה של הצייר יוהנס אילמארי אוורבך. בתחילת שנות ה-30 הקימו השניים יחד עם הנגן פטר הארלאן את "שלישיית הארלאן", שהתמחתה בביצוע יצירות מן הרנסאנס והבארוק על כלים היסטוריים, והופיעו ברחבי גרמניה.
בברלין זכה שרדר להכרה גם כמלחין, וכתב בעיקר יצירות לילדים ולנגנים חובבים. עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1935, הוא גורש מ"לשכת המוזיקה של הרייך" יחד עם מלחינים נוספים, ובהם פאול דסאו והנס אייזלר, בשל כך שהלחינו עבור "מקהלת הפועלים הגדולה של ברלין" (Großer Arbeiterchor Berlin). כמו כן, נאסר עליו לעבוד כיוון שאשתו הייתה ממוצא יהודי. הוא ורעייתו קיבלו "איסור עיסוק" (Berufsverbot), אך בשל כישוריו הותר לו להופיע, בהיתר מיוחד, ככנר בתיאטרון "נולנדורפפלאץ" בברלין.
משנת 1944 התגוררו אשתו ובתו נלה בבית משפחת רינהאו בעיירה דארגון שבחבל מקלנבורג שם הייתה קורנליה אורגניסטית ומנצחת מקהלה עד 1952. בין תחילת 1944 למרץ 1945 הסתירו הנינג וקורנליה בביתם שבשטגליץ-צלנדורף זוג יהודי, ורנר ואילזה רוואלד, ובכך הצילו את חייהם.
לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר מלחמת העולם השנייה ניגן שרדר בתזמורת אולפני DEFA, ועמד בראש מחלקת המוזיקה הקאמרית בהתאחדות המלחינים של מזרח ברלין. לאחר בניית חומת ברלין בשנת 1961, הוגבלה פעילותו למערב ברלין, שם עבד כמלחין עצמאי. ביצירתו שילב אלמנטים מהקונטרפונקט ומהטכניקה הדודקפונית בגישה לא דוגמטית, והיה למנטור של קבוצת Gruppe Neue Musik Berlin. עם השנים הפכה המוזיקה שלו לרזה וממוקדת יותר, עם שימוש חסכני באמצעים מוזיקליים. ביצירותיו האחרונות כתב מונולוגים לכלים סולניים שונים, ובהם צ'לו, עוגב, קלרינט ואבוב.
הנינג שרדר נפטר בברלין ב-16 באוקטובר 1987, בגיל 91. בשנת 1978 הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם, על כך שסייע להצלת יהודים בתקופת השלטון הנאצי. רק לאחר איחוד גרמניה הוענק לו הכרה בעיר הולדתו, עם תערוכה על חייו ויצירתו בבית מקס-זמואל בשנת 2017.
יצירות

מלבד כמה יצירות תזמורתיות, כתב שרדר בעיקר מוזיקה קאמרית, סונטות לכלים שונים, קנטטות ואופרה לילדים (הנזל וגרטל). בשנת 1964 זכה בפרס במונקו על "דיוורטימנטו לוויולה וצ'לו". יצירתו הידועה ביותר היא רביעיית המיתרים המבוססת על השיר "Moorsoldaten", שנכתב במחנה הריכוז ברגמור.
רשימת יצירות נבחרות:
Kleine Klaviermusik, מוזיקה לפסנתר, שני כרכים (1952)
Musik für Alt-Blockflöte solo, לחלילית אלט (1954)
Musik für Viola (oder Violoncello) solo, לוויולה או צ'לו סולו (1954)
Musik für Violine solo, לכינור סולו (1957)
Musik für Fagott solo, לבסון סולו (1958)
Sonate für Horn solo, לקרן יער סולו (1958)
Streichquartett über das Lied der Moorsoldaten, רביעיית מיתרים המבוססת על שיר האסירים ממחנה ברגמור (1957)
Hänsel und Gretel – Singspiel für Kinder, אופרה לילדים (1956)
קנטטות, מוזיקה מקהלתית, לידר ומוזיקה לחינוך
Sonate für Solo-Flöte, לחליל סולו (1967)
Völker der Erde, לזמר, חליל וקלרינט (1968)
Metronom 80, לכינור סולו (1969)