stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הלמנד (מחוז)

| --- | --- |
סכר קג'אקי
סכר קג'אקי
 מדינה / טריטוריה:  אפגניסטן אפגניסטן
 מושל:  מוחמד יאסין ח'אן
 בירת המחוז:  לשכר גאה
 שפה רשמית:  פשטו, דארי
 שטח:  58,584 קמ"ר
 גובה:  725 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  1,442,500 (2021)
 קואורדינטות:  31°N 64°E﻿ / ﻿31°N 64°E﻿ / 31; 64 
 אזור זמן:  UTC+4:30
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
הלמנד (בפשטו/דארי: هلمند) הוא אחד מבין 34 מחוזות אפגניסטן. אוכלוסיית המחוז מונה בערך 1,442,500 איש, רובם ממוקמים בצפון ההררי והמבוסס לחקלאות לעומת דרום המחוז המדברי. בעבר היה המחוז מחובר עם מחוז קנדהאר עד אשר חולק במהלך המאה ה-20. כיום הבירה של הלמנד, לשכר גאה, מונה כמעט 300,000 איש וממוקמת על גבי נהר הלמנד. המחוז הוא מבין המחוזות החשובים ביותר של אפגניסטן מבחינת מסחר וייצור ופיתוח חקלאי.
גאוגרפיה

הלמנד הוא המחוז הגדול ביותר באפגניסטן, עם שטח כולל של 58,584 קמ"ר. הוא בין המחוזות הפוריים ביותר באפגניסטן. נהר הלמנד הזורם מהינדו-כוש אל בלוצ'יסטן זורם ברחבי המחוז ומערכת תעלות מאורגנת יחסית בחלק מהנפות מביאה להשקיה של שטחים חקלאיים. האקלים של המחוז מתאים גם לגידול מגוון רחב של יבולים, כולל האופיום שתורם רבות למימון הטליבאן. בנוסף למס החקלאי, מכרה השיש בנפת חנשין בהלמנד מהווה מקור כספי נוסף עבור ארגוני מורדים וטרור. מורדים החמושים אוספים מיליארדי רופי פקיסטניים מחפירת השיש הבלתי חוקית והברחתם לפקיסטן.
חייטוללה חייט מונה למושל הלמנד ביוני 2015. בעבר היה מושל של כמה מחוזות אזוריים. הוא בעל תארים מרובים ועבד עם ארגונים נגד טרור של האו"ם. המושל מצד הטליבאן נהרג בהפצצה אווירית בשנת 2016, טענה שהטליבאן מכחיש.
כלכלה

המחוז נודע בייצור האופיום הרב שלו. 41% מכלל האופיום העולמי מיוצר בהלמנד, יותר מכלל תפוקת הייצור של מיאנמר והתעשייה החקלאית פורחת מבחינה יחסית למחוזות אחרים. מבחינה חקלאית ישנה גם תעשייה של גידולי טבק, סלק סוכר, כותנה, שומשום, חיטה, מש, תירס, בוטנים, חמנית, בצל, תפוח אדמה, עגבנייה, כרובית, אגוזים, משמש, ענבים, מלון ועוד. חשיבותו הכלכלית הפכה את המחוז לאחד מהחשובים ביותר במדינה ומכאן שגם לארגוני טרור כגון הטליבאן.
כלכלה > איכות חיים

עקב המאבק נגד ארגוני הטרור אחוז משקי הבית עם מי שתייה נקיים ירד מ-28% בשנת 2005 ל-3% בשנת 2011. לעומת זאת אחוז הלידות בהשתתפות מלווה מיומן עלה מ-2% בשנת 2005 ל-3% בשנת 2011. שיעור האוריינות הכללי (מגיל 6+) עלה מ-5% בשנת 2005 ל-12% בשנת 2011. שיעור ההרשמה הכללית לבתי ספר (בגילאי 6–13 שנים) ירד מ-6% בשנת 2005 ל-4% בשנת 2011.
ביטחון

יותר מתמיד מאז פלישת ארצות הברית בראש הקואליציה של לאמירות האסלאמית של אפגניסטן בשנת 2001, מחוז הלמנד עמד במרכז תחיית הטליבאן והתקוממותם ברחבי אפגניסטן. לפני סיום משימת הלחימה של נאט"ו בשנת 2014, למעלה מ-20,000 חיילים מארצות הברית וממדינות נאט"ו אחרות הוצבו לצד כוחות ההגנה והביטחון הלאומיים של אפגניסטן (ANDSF) בהלמנד, אך לא הצליחו לסכל את תחייתו של הטליבאן בכך שזכו לתמיכתם של האנשים. יתר על כן, מאמציהם עלו מיליארדי דולרים יחד עם דמם של אלפי חיילים אפגנים ובינלאומיים כאחד.
מאז ש-ANDSF לקחה על עצמה את האחריות הביטחונית על אפגניסטן בדצמבר 2014, המצב הביטחוני בהלמנד התדרדר עוד יותר. למרות פריסתם של יותר מ-30,000 חיילי ANDSF בהלמנד עם קרוב ל-1,000 כוחות אמריקאים המספקים אימונים, ייעוץ וסיוע – הטליבאן טוענים לשליטה בכמעט כל אחד-עשר מחוזות בהלמנד, כשדגליהם הלבנים מתנוססים אפילו בחלקים מבירת המחוז לשכאר גאה.
ברווחיהם האחרונים סבלו אנשי הטליבאן יותר פגיעות מאשר ה-ANDSF, מכיוון שכוחות הממשלה היו בעמדות הגנה המצוידות בכלי נשק כבדים יחסית וביותר כוחות צבאיים כמו גם כוחות משטרה. מפקד המשטרה המקומית האפגנית (ALP) בנפת מרג'ה, חאג'י גולה מולא מלנג, טען: ”בכל פעם שמורדי הטליבאן תקפו את מחסומינו, הם יצאו באבדות הגדולים פי שלושה בהשוואה אלינו מכיוון שמחסומינו נמצאים בעמדות דומיננטיות.” כמו כן, מפקד הטליבאן בנפת מרג'ה אמר לעיתונאי מקומי: ”אנו משתמשים במורדים רבים כדי להתעמת עם ה-ANDSF בהלמנד, אם נשתמש באותו מספר של מורדים באזורים (אחרים) באפגניסטן, נוכל לעלות על כמה פרובינציות.”
חלוקה מנהלית

מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז הלמנד ואוכלוסייתן.
בגראן – 129,947
דישו – 29,005
גרמסיר – 107,153
כג'כי – 119,023
ח'אן-נשין – 17,333
לשכר גאה – 201,546
מג'רה – לא ידוע
מוסא קלעה – 138,896
נאד עלי – 235,590
גרישק – 166,827
נאווה-י בארגזאי – 300,000
נאווזאד – 108,258
סנגין – 66,901
ואשיר – 31,476
ראו גם

לשכר גאה
מלחמת אפגניסטן (2001–2014)
נחתים אמריקאים פוגשים ילדים העובדים בשדה אופיום בהלמנד. תמונה משנת 2011.
שוטר אפגני מעניק ספר לימוד לתלמידות בפתיחת בית ספר יסודי בהלמנד.
סכר גרישק בהלמנד. נבנה בידי ארצות הברית במהלך שנות השישים.
ילדים בבית הספר המרכזי בנפת נאד עלי.
נפות מחוז הלמנד
העמק המרכזי של קוסטה ריקה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  עמק 
 מיקום
 מיקום:  קוסטה ריקה 
 קואורדינטות:  9°55′00″N 84°04′00″W﻿ / ﻿9.91667°N 84.0667°W﻿ / 9.91667; -84.0667
 
  (למפת קוסטה ריקה מוגדלת) סן חוסה אלחואלה קרטגו לימון פונטרנס פנמה ניקרגואה הים הקריבי האוקיינוס השקטהעמק המרכזי של קוסטה ריקה(למפת קוסטה ריקה רגילה) סן חוסה אלחואלה קרטגו לימון פונטרנס פנמה ניקרגואה הים הקריבי האוקיינוס השקטהעמק המרכזי של קוסטה ריקה
 
מבט על העמק המרכזי מצפון הרי ארדיה
העמק המרכזי (בספרדית: Valle Central) היא רמה ואזור גאוגרפי במרכזה של קוסטה ריקה. אזור העמק המרכזי הוא מישורי יחסית, על אף שאזור זה מוקף בכמה הרים והרי געש. באזור העמק המרכזי של קוסטה ריקה נמצאים בסביבות שלושה רבעים מתושבי המדינה, ואזור זה כולל בין היתר את בירת המדינה והעיר המאוכלסת ביותר במדינה – סן חוסה. אזור העמק המרכזי משתרע על פני המחוזות הבאים – מחוז אלחואלה, מחוז ארדיה, מחוז סן חוזה ומחוז קרטגו. האזור משתרע על פני 11,366 קמ"ר, המהווים מעל לחמישית משטחי המדינה. הנהר טארקולס עובר בחלק המערבי של העמק המרכזי והנהר רבנטאזון עובר בחלק המזרחי של העמק המרכזי.
משום שאזור העמק המרכזי נמצא במיקום גבוה יחסית, הטמפרטורה הממוצעת בעמק המרכזי נעה לרוב בין 15 מעלות צלזיוס ל-30 מעלות צלזיוס. חלקו המערבי של העמק מושפע מרוחות הסחר בקיץ, וכמו שאר המדינה למעט. כמות המשקעים השנתית באזור העמק המרכזי נעה בין 1,900 מילימטרים ל-3,200 מילימטרים. הלחות באזור העמק המרכזי נעה בין 75% (לדוגמה באזור מחוז פאבס (אנ')), ל-87% (לדוגמה באזור מחוז פראייג'אנס (אנ')).
אזור העמק המרכזי הוא באופן מסורתי המקום המועדף לחיות בו בקרב תושבי קוסטה ריקה, והוא מכיל כמות אוכלוסייה גדולה יחסית ביחס לגודלו. אזור העמק המרכזי הוא מרכז פעילויות המסחר, התעשייה והשירותים של קוסטה ריקה.
אזור המטרופולין הגדול (אנ') (בספרדית: Gran Área Metropolitana), אשר ממוקם בעמק המרכזי, הוא האזור המאוכלס העיקרי בקוסטה ריקה.
אורי מילר

הרב אורי מילר (Uri Miller,‏ 1906–1972) היה רב אמריקאי, נשיא הסתדרות הרבנים דאמריקה ונשיא מועצת בתי הכנסת של אמריקה (אנ').
חייו

נולד ב-1906 בניו יורק. למד במכון הטכנולוגי של אילינוי, שם קיבל תואר ראשון במדעים. בשנת 1927 קיבל סמיכה לרבנות בקולג' התאולוגי בשיקגו.
נשא לאישה את רוז שפר בשנת 1939, ונולדו להם שלוש בנות: בריינה, אסתר ובתיה.
תפקידו הציבורי הראשון היה רב קהילה בבית הכנסת בטרה הוט, אינדיאנה. לאחר מכן שימש כרב קהילה בקהילות באומהה, נברסקה, קהילת בית ישראל בניו אורלינס (1935–1945) ובית יעקב בבולטימור (1945–1972) שם שימש עד מותו.
בשנים 1946–1948 כיהן כנשיא הסתדרות הרבנים דאמריקה. תחת הנהגתו דגלה ההסתדרות בשוויון במקומות עבודה לאנשים לבנים וצבעוניים. לאחר מכן, ב-1963–1965 שימש כנשיא מועצת בתי הכנסת של אמריקה (אנ'). מתוקף תפקידו, נסע ב-1965 לרוסיה כדי לסייע ליהודים שם. כמו כן, בין השנים 1963–1965 שימש הרב כיו"ר משותף בוועדת הנשיא לזכויות האזרח.
הרב מילר שירת בצבא האמריקאי כרב היהודי בפורט הולבירד, פורט מיד, פורט הווארד ובבית החולים של פרי פוינט במרילנד.
ב-1962 אייש את תפקיד היו"ר של ועדת הרבנים היהודים במרילנד עד מותו. במרילנד גם שימש כחבר בוועדת מרילנד לחקר בעיות התמכרות לסמים.
כיהן בוועד המנהל של בולטימור של הצופים באמריקה ועל עבודתו זו זכה בפרס בונה הכסף. בבולטימור גם היה שותף לפיתוח תוכניות לימודים בבתי הספר העבריים ומעורב במועצת החינוך היהודית בעיר.
ב-1963 ארגן והנהיג את העצרת הבין-דתית לזכויות האזרח (the Interreligious Convocation on Civil Rights) שהייתה עצרת בעד חוק זכויות אזרח שחוקק באותן שנים. בעצרת נכחו 6,300 רבנים וכמרים קתולים ופרוטנסטנטים. כמו כן, נשא תפילה במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות.
הרב אורי מילר נפטר בבולטימור בשנת 1972 בגיל 66.
הערות שוליים

↑  Rachel Gross, Jews and Civil Rights Stories: An Interfaith Rally, and a Freedom Ride, Moment Magazine, ‏2014-07-16 (באנגלית אמריקאית)
החי במדגסקר

רשימת מינים שונים החיים במדגסקר, לרבות דינוזאורים שמאובניהם נמצאו באי.
הפאונה של מדגסקר הוא מונח המתאר את כל בעלי החיים במדגסקר, כיום ובעבר. הפאונה של מדגסקר מיוחדת ומגוונת מאוד יחסית לשאר העולם, ומכילה מינים אנדמיים רבים; כמעט כל הזוחלים והדו-חיים שבמדגסקר, בנוסף למחצית מהציפורים וכל הלמורים הם מינים אנדמיים לאי. הסיבה לגיוון הגדול נעוצה בבידוד של כ-70 מיליון שנה משאר העולם – כאשר האי נפרד מאפריקה לפני כ-165 מיליון שנה, ומהלוח ההודי לפני כ-88 מיליון שנה.
לפני הגעת בני אדם לאי, לפני 2,000 שנה, חיו בו מגוון עצום של חיות גדולות ומיוחדות, שמקורן באבות משותפים עם חיות רבות מאפריקה. גומחות אקולוגיות רבות מולאו על ידי בעלי חיים שאינם מצויים באף מקום אחר, כחלק מתהליך של אבולוציה מתכנסת. עם זאת, לאחר הגעת בני האדם לאי, רבים מהמינים נכחדו, ובעיקר המגהפאונה.
למרות זאת, ולמרות בירוא יערות נרחב, האי מדגסקר עדיין מכיל מגוון עצום של בעלי חיים, שרבים מהם אנדמיים.
היסטוריה

מדגסקר הוא אי גדול באוקיינוס ההודי, בצד המזרחי של מערב אפריקה. על פי תאוריית נדידת היבשות האי מדגסקר היה חלק מיבשת-העל גונדוונה. החוף המערבי שלה נוצר כאשר אפריקה התנתקה ממדגסקר לפני 165 מיליון שנה. לפני 88 מיליון שנה התנתק האי מהודו.
בגלל בידודה, האי תואר כ"יקום מקביל" בגלל הייחודיות והנדירות של חלק רב מהצמחים ובעלי החי שלו. סבורים שהמאפיינים של בעלי חיים אלו משקפים את ההתנתקות מיבשת-העל גונדוונה, עם מיליוני שנים של אבולוציה בבידוד לאחר ניתוקו משאר היבשות.
לא רק שהאי מכיל אחוז ניכר של אנדמיות, גם מינים נפוצים מאוד באפריקה כמו ג'ירפות, קרנפים, אריות, זברות ואנטילופות כלל לא קיימים במדגסקר. למרות השוני הרב, רבים סבורים שמקור רוב בעלי החיים ביבשת הוא ביבשת אפריקה (או דרום אמריקאי), והבידוד הוא שאיפשר לבעלי חיים שנכחדו במקומות אחרים לשרוד, ולהתפתחות של בעלי חיים חדשים לגמרי.
מינים רבים שחיו בעבר על האי, לרבות למורים ענקיים (כמו המגלדאפיס ולמורי עצלן), עופות הפיל, צבי ענק והתנין וואיי נכחדו עם הגעת המלגשים לאי.
יונקים

הלמורים הם היונקים המזוהים ביותר עם מדגסקר, והם אנדמיים לאי. בהיעדר קופים ותחרות אחרת, פרימטים אלו הסתגלו למגוון רחב של בתי גידול, והתפצלו למינים שונים. הגדול שבלמורים הוא האינדרי שמגיע למשקל 10 ק"ג והוא חסר זנב. בעבר היו מינים גדולים יותר כמו למור ענק ולמור הקואלה שכנראה הוכחדו בידי האדם.
קבוצת יונקים ידועה נוספת היא הטנרקיים, בעלי חיים קוצניים, כאשר רוב הקבוצה אנדמית. עם זאת, קשה למצוא מכרסמים ביבשת, כאשר קבוצה זו מיוצגת על ידי מספר מינים בודדים בלבד, רובם ממשפחת הנסומיים. עקב יכולתם לעוף, ישנם מגוון של עטלפים החיים במדגסקר כיום, וכנראה הגיעו אליה בתעופה. למרות זאת, רק כשליש מהם אנדמיים למדגסקר, פרופורציה נמוכה יחסית לשאר המשפחות. משפחה מפורסמת נוספת היא טורפי מדגסקר השייכת לסדרת הטורפים. משפחה זו מכילה כ-10 מינים כאשר הגדול מביניהם הוא הפוסה שמגיע עד לאורך 70 ס"מ.
האדם הביא למדגסקר מספר מיני יונקים, ואלו נפוצים בו כיום. בין מינים אלו נכללים: זבד הודי קטן, חזיר הסבך (ככל הנראה מדובר במין פולש ולא ביליד), שני מיני חדפים, וגם חיות נפוצות יותר כמו חולדות וחתולים.
עופות

תועדו כ-280 מינים של עופות החיים במדגסקר, כאשר 200 מהם גם מתרבים שם. אלו אומנם מספרים נמוכים יחסית לגודל האי הטרופי, אך מעל 100 מינים הם אנדמיים. ישנם כ-5 משפחות עופות עיקריים אשר אנדמיים למדגסקר, או משותפות רק עם ארכיפלג קומורו: מסיטיים, כחלים קרקעיים, הקורול, צווחני מדגסקר והוונגיים. האפיאורניים היו עופות חסרי יכולת תעופה שנישאו לגובה 3 מטרים והגיעו למשקל של מעל חצי טון. סבורים שהיכחדותם קרתה ב-1,000 שנה האחרונות, כתוצאה מהתיישבות בני אדם.
זוחלים

מדגסקר מונה מעל ל-300 מיני זוחלים, כאשר מעל ל-90% מהם אנדמיים. המגוון הרחב של מינים אלו מקורו במספר מינים מועט שהגיעו לאי לפני התפצלותו. זיקיות מרובות מאוד באי, כאשר כחצי מסך כל מיני הזיקיות בעולם אנדמיות למדגסקר. שאר משפחות הלטאות באי הן שממיתיים, חומטיים, קורדיליים ואיגואנות מדגסקר. ידועים על מעל ל-60 מיני נחשים באי לרבות הנחשים חנקי מדגסקר, שאף אחד מהם אינו מסוכן לאדם. ידועים על 6 מיני צבים יבשתיים (רובם מהסוגים Pyxis וצב מדגסקר), כאשר חמישה מהם אנדמיים, ואחד מהם (צב בל מפריק) הובא בידי האדם. במים מצויים צבים נוספים כמו צב קסדה אפריקני וצב ראשתן מדגסקרי. בנוסף, חופי האי משמשים לקינון על ידי מגוון צבי ים כגון צב ים חום, צב ים ירוק, צב ים קרני וצב ים זיתני. הזוחל הגדול ביותר החי במדגסקר כיום הוא תנין היאור. תנין אנדמי לאזור שנכחד היה הוואיי.
דו-חיים

אוכלוסיית הדו-חיים במדגסקר מורכבת מצפרדעים בלבד. יש כיום כ-355 מיני צפרדעים ידועים במדגסקר. עם זאת, ההערכות הן שיש עוד מאות מינים נוספים שטרם זוהו. כמעט כל המינים הידועים אנדמיים למדגסקר. משפחת המנטליים חיים רק במדגסקר. מבין הצפרדעים, צפרדע העגבנייה ידועה בצורתה הכדורית ודרכי ההתגוננות המפתיעות שלה.
דגי מים מתוקים

במדגסקר יש שפע רב של דגים אנדמיים. המגוון המלא אינו ברור לגמרי, כיוון שמינים חדשים מתגלים כל הזמן. עם זאת, ההערכות נעות בין 135 ל-150 מיני דגים שמוגבלים למים מתוקים. ביניהם יש שתי משפחות המוגבלות לחלוטין למדגסקר: השפמנונים מהמשפחה Anchariidae והאידרונאים מהמשפחה Bedotiidae. בנוסף, חלק מהסוגים אנדמיים למדגסקר, והם כוללים סוגי אמנוניים, דוסמריים, אדרניים ודגליליים.
הפאונה של דגי המים המתוקים במדגסקר הצטמצמה באופן דרסטי עקב איבוד בית גידול (זיהום, בירוא יערות, בניית סכרים וכו'), על ידי דיג יתר, ועל ידי מינים שהובאו על ידי בני אדם.
חסרי חוליות > דל-זיפיות

כ-38 מינים של תולעי-אדמה תועדו בשבע משפחות שונות. מתוכן 59% אנדמיות.
חסרי חוליות > חרקים

במדגסקר ישנו מגוון גדול של חרקים, כאשר רובים אנדמיים. יש אלפי מינים ששייכים לקבוצות כמו חיפושיות ועשים. ידועים כיום 100,000 מיני חרקים בקירוב, והמספר רק גדל. ידועים כ-80 מינים של מקלונאים, כאשר חלקם גדולים וצבעוניים, ואילו חלקם קטנים ומוסווים היטב. בנוסף, חלק גדול מגמלי השלמה באי גם הם מוסווים היטב. ידועים למעלה מ-100 מיני תיקנאים, הכוללים גם את התיקן הלוחש - אחד ממיני התיקנים הגדולים ביותר בעולם, אשר אנדמי למדגסקר.
היתושים במדגסקר מכילים כ-235 מינים, כאשר 138 מהם אנדמיים.
האי מדגסקר הוא הבית של אחד העשים הגדולים ביותר בעולם - עש הירח המדגסקרי (Comet Moth), וגם של הדבורה הקטנה ביותר בעולם, Liotrigona bitika עם אורך גוף של פחות מ-2 מ"מ. אחד העשים הידועים של האי הוא העש "Xanthopan morganii" אשר לו חדק ארוך המשמש להגיע לפרחי "Angraecum sesquipedale", כפי שגילה המדען צ'ארלס דרווין.
חסרי חוליות > עכבישאים

עכביש קליפה דארוויני, שהתגלה בשנת 2009, מפורסם עקב רשת הקורים הענקית שלו, המהווה את רשת הקורים הגדולה ביותר בעולם. הקורים שלו חזקים פי 2 מקורי עכביש רגילים, והם חזקים אפילו יותר מקוולאר.
איבוד טבע

ראיות מצביעות על כך שבני האדם הראשונים הגיעו למדגסקר רק לפני כ-2,000 שנה. המתיישבים המקוריים, המלגשים כנראה הגיעו בסירות מפולינזיה או אפריקה, והביאו איתם צורת חקלאות בשם "טאווי". בשיטה זו, חקלאי מגיע ליער, כורת עצים ושורף אותם. לאחר מכן הוא זורע אורז ונותן לו לצמוח עם הגשמים. לאחר מכן החקלאי עוזב את החלקה, לעיתים עד 20 שנה, לתת לצמחייה לצמוח מחדש. באופן תאורטי שיטה זו אינה פוגעת בצמחייה, ואף מעודדת אותה. אך עם גדילת האוכלוסייה במדגסקר, תדירות חקלאות זו הלכה ועלתה, דבר שגרם להשמדת יערות רבים ולנזק אקולוגי חמור. אומנם לא ידוע הנזק המדויק, אך מעריכים שכיום נשארו רק 10% מיערות מדגסקר.
ראו גם

הפארק הלאומי מרוג'ג'י
הערות שוליים

1 2  Madagascar -- A World Apart: Eden Evolution, www.pbs.org
↑  The natural history of Madagascar, Chicago: University of Chicago Press, 2003
↑  The voice of experience., New York: Grosset & Dunlap Publishers, 1933, עמ' 242–253
↑  Nature of Madagascar - Fauna, mada.moreorless.net.au (ארכיון)
↑  South America, Central America and Africa, Elsevier, 1991, עמ' 373–378
↑  Reptiles of Madagascar, www.wildmadagascar.org
↑  Chameleons of Madagascar, www.wildmadagascar.org
↑  AmphibiaWeb -- Search Results, amphibiaweb.org
↑  R.G. Bina Perl, Zoltán T. Nagy, Gontran Sonet, Frank Glaw, DNA barcoding Madagascar’s amphibian fauna, Amphibia-Reptilia 35, 2014, עמ' 197–206 doi: 10.1163/15685381-00002942
↑  Pantanodon madagascariensis: Loiselle, P. & participants of the CBSG/ANGAP CAMP "Faune de Madagascar" workshop, Mantasoa, Madagascar 2001, IUCN Red List of Threatened Species, ‏2004-04-30
↑  M. Razafindrakoto, Cs. Csuzdi, E. Blanchart, New and Little Known Giant Earthworms from Madagascar (Oligochaeta: Kynotidae), African Invertebrates 52, 2011-12, עמ' 285–294 doi: 10.5733/afin.052.0205
↑  Madagascar -- A World Apart: Paradise in Peril, www.pbs.org
למור זנב-טבעת. כל מיני הלמורים המוכרים למדע אנדמיים למדגסקר.
פוסה, טורף דמוי-חתול, והגדול ביותר מבין טורפי מדגסקר.
זיקית פנתר על עץ. מדגסקר היא הבית של כמעט חצי מכל 150 מיני הזיקיות המוכרים כיום.
עש הירח המדגסקרי (Comet Moth). אחד ממיני העשים הגדולים ביותר. אנדמי למדגסקר.
עמק לנגונג

עמק לנגונג (במלאית: Lembah Lenggong) שוכן במדינת פרק במלזיה. הוא אחד האזורים החשובים ביותר בחצי האי המלאי מבחינת אתרים ארכאולוגים, שכן חפירות חשפו עקבות רבים מהפרהיסטוריה של מלזיה. באזור זה נמצא המקום העתיק ביותר הידוע של פעילות אנושית בחצי האי. כיום אזור זה הוא עדיין כפרי, עם קמפונגים קטנים המוקפים בצמחייה ירוקה וגבעות אבן גיר. ניתן להשוות את לנגונג למוזיאון באוויר הפתוח, והוא משכן של אגדות, שלדים, ציורי מערות וממצאים יקרים כמו תכשיטים, כלי חרס, כלי נשק וכלי אבן. רבות מהמערות באזור לנגונג חשפו עדויות לבני אדם קדומים שחיו וצדו באזור זה. עמק לנגונג הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-30 ביוני 2012.
תיאור

עמק לנגונג שוכן בין רכס הרי טיטיוואנגסה (Titiwangsa) במזרח לבין רכס בינטאנג (Bintang) התחתון במערב. הנהר פרק (אנ') זורם בעמק כשאליו נשפכים יובלים קטנים והוא מנוקד באיים. רוב העמק הוא שטח חקלאי של מטעי עצי גומי ודקלי שמן, וביניהם כפרים מסורתיים ומחשופים של אבן גיר. כיסים של יער גשם טרופי הקשורים למחשופי אבן הגיר הם שרידים של יער בלום-טמנגור שהשתרע בעבר עד 60 קילומטרים צפונה. עדויות גאולוגיות מצביעות על כך שהנהר פרק שינה את מסלולו בתקופות שונות, וכתוצאה מכך נוצרו מרבצי חצץ ואגמים. פגיעת מטאוריט לפני 1.83 מיליון שנים חסמה את הנהר והסיטה את דרכו. לפני 40,000 שנה העמק היה חלק מסוואנה טרופית. במשך תקופה של שני מיליון שנים סיפק העמק חצץ מתאים לייצור כלי אבן פרהיסטוריים ומערות באבן הגיר למקלט.
תיאור > אתרים נוספים בעמק

גואה פוטרי (Gua Puteri, "מערת הנסיכה") – היא מנהרה טבעית דרך בוקיט קאג'אנג (Bukit Kajang, "גבעת הסוכך"). אין בה ממצאים ארכאולוגיים, אך המערה ידועה באגדות המספרים עליה. מאמינים כי שני זקיפים הם נסיך ונסיכה השומרים על המערה. המקומיים אומרים שאם ילדים יטפסו על הזקיפים הם יחלו. ציורי מערות של בני הנגריטו נמצאו באתרים שונים אך הם אינם פרהיסטוריים, מכיוון שהם בני כ-100 שנים בלבד.
גואה באדק (Gua Badak, "מערת הקרנף") – היא אחד המקומות העיקריים לציורי מערות של הנגריטו. הנגריטו הם אחד מהשבטים המקוריים של מלזיה. הציורים של הלאנו נגריטו (Lanoh Negrito) המחישו את חייהם. רישומי הפחם התגלו ותועדו לראשונה בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי אייבור אוונס (Ivor Evans). אז חשבו שהם אבדו בשל חציבה, אבל התגלו מחדש ב-1992, ובתקווה יישמרו כעת כמורשת לאומית. רוב הרישומים שרדו את הפיצוץ, אף על פי שחלקם חסרים, וסבורים שהושמדו. עם זאת, גרפיטי מודרני מכסה חלק מהרישומים המקוריים.
אדם פרק

כאמור, השלד האנושי העתיק ביותר שנמצא במלזיה היה במערת גואה גונונג רונטוה בגבעת בוקיט קפאלה גאג'ה או גבעת ראש הפיל בעמק לנגונג. השלד היה זכר בגובה של כ-157 סנטימטרים, כבן 45. הוא התגלה בשנת 1991, והשלד תוארך בתיארוך פחמן-14 ל-10,120 שנים לפני זמננו. זהו אחד השלדים השלמים ביותר לתקופת זמן זו באזור זה. בשנת 2004, נמצא שלד נוסף במערת גואה טלוק קלאוור על ידי צוות של ארכאולוגים של אוניברסיטת המדע של מלזיה (אנ'). הפעם מדובר ב"אשת פרק" (Perak woman) בגובה 148 סנטימטרים, ומעריכים שהייתה בת 40 במותה.
אדם פרק נקבר בתנוחת עוברית, כשבכתפו הימנית משקעים של עצמות בעלי חיים, משמאלו ומתחתיו, וכלי אבן מסביב לגופו. לא היו קברים אחרים במערה. לאדם פרק הייתה יד שמאל פגומה, זרועו וידו השמאלית היו הרבה יותר קטנות בהשוואה לזרועו ולידו הימנית. עיוות זה יכול לנבוע מפגם גנטי המכונה Brachymesophalangia type A2. עדות זו נתמכת בעובדה שעמוד השדרה שלו מעוקל לכיוון ימין עקב חיים עם יד אחת טובה בלבד.
אדם פרק היה כנראה גבר, שכן העצמות הראו מאפיינים גבריים חזקים. האגן שלו לא נשמר היטב וזו הדרך הבטוחה לקבוע את מינו של השלד. יש לו את המאפיינים של הומינואיד אוסטרלו-מלנזי (אנ') (Australomelanesoid), שהוא מסוג בני האדם באוסטרליה, פפואה, אינדונזיה וחלקים מסוימים של מלזיה. בגובה 157 סנטימטרים הוא לא היה גבוה במיוחד. העצמות שנמצאו בקרבתו זוהו שהגיעו מחזירי בר, קוף, לטאה ואיילים ונחשבים למזון. סביב הגוף היו פזורים כעשרה כלי אבן, ורובם היו כלי חלוקים וכמה פטיש אבן.
אחת המסקנות שהעלה המחקר הייתה שהוא בוודאי היה חבר חשוב בחברה שבה חי מכיוון שהקבורה הייתה מאוד מורכבת ודורשת עבודה. אדם פרק הוכנס לבור עם מנחות אוכל, ואחר כך כיסו אותו בקונכיות קטנות, ואז הניחו עוד מנחות וכלים, ואחר כך שכבת קונכיות נוספת, ואחריה שכבת עפר אחרונה. יתר על כן, הוא היה בן 45 שהיה מבוגר מאוד לאדם מאותה תקופה עם מוגבלות. אנשים היו צריכים לדאוג לו - ואנשים לא היו לוקחים את זה על עצמם אלא אם כן הוא היה מכובד או מדורג גבוה באיזושהי היררכיה חברתית. זו סיבה נוספת לתמוך בתאוריית ההיררכיה החברתית.
היסטוריה של העמק > פרהיסטוריה

בעבר חשבו שמלזיה היא מדינה צעירה מאוד מבחינה ארכאולוגית עם פרהיסטוריה קצרה מאוד יחסית. המינים שקדמו למין האנושי התפתחו באפריקה לפני כ-3–5 מיליון שנים. צאצאיהם היגרו מאפריקה ושרידיהם הפרהיסטוריים נמצאו בכל רחבי אירופה ואסיה. גם אדם ג'אווה וגם אדם פקין (אנ') מתוארכים לפני כ-300,000 שנה. השרידים האנושיים הקדומים ביותר שהתגלו במלזיה הם גולגולת אנושית שנמצאה במערות ניאה (אנ') בסראוואק שבאי בורנאו, ומתוארכת לכ-40,000 שנה לפני זמננו. כאמור השריד האנושי העתיק ביותר בחצי האי המלאי הוא השלד המכונה "אדם פרק" שחי לפני פחות מ-11,000 שנים לפני זמננו.
עם זאת, העדויות מהאתרים שנחפרו בעמק לנגונג מצביעות על כך שבני אדם (כנראה הומו ארקטוס) התיישבו באזור לראשונה לפחות לפני 1.83 מיליון שנים, ושוב לפני 200,000–100,000 שנים. משערים שעמק לנגונג היה מסדרון שדרכו עבר האדם הקדמון לסירוגין במשך תקופה ארוכה בדרכו מדרום-מזרח אסיה היבשתית לאוסטרליה. בפרט מוצע שבני אדם מודרניים מבחינה אנטומית המיוצגים על ידי אתר קוטה טמפאן המתוארך כ-70,000 לפני זמננו עברו דרך העמק והגיעו לאוסטרליה כפי ששרידיהם המתוארכים כ-50,000 שנים לפני זמננו התגלו באגם מונגו (אנ') ב-50,000 לפנה"ס. באופן דומה, "אדם פרק" ואתרי הקבורה הסמוכים האחרים נחשבים כמייצגים את המעבר המאוחר יותר של האדם האוסטרלו-מלנזי לאינדונזיה, מלנזיה ואוסטרליה. התושבים המוקדמים ביותר בתקופה ההיסטורית היו כנראה הסמנגים שהם נגריטו מבחינה אתנית. משערים שהם הגיעו מאפריקה והתיישבו בחצי האי המלאי לפני כ-50,000 שנים. הנגריטו התיישבו לאורך הנהר הפרק או אכלסו מערות ומחסות סלע כמחנות זמניים, והותירו רישומי פחם במספר מערות כמו גואה באדק.
היסטוריה של העמק > היסטוריה מהאלף הראשון לספירה

באלף הראשון לספירה התחרו אימפריות יריבות על ההגמוניה והשליטה בסחר בין הודו לסין, ותושבים התיישבו בדרום-מזרח אסיה. מלאקה הפכה לנמל ביניים חשוב בין הודו לסין, ונפלה לידי הפורטוגלים בשנת 1511. השליט הראשון של פרק היה בנו של הסולטאן לשעבר של מלאקה. מרבצי בדיל הביאו את הבריטים לפננג, ובתחילת המאה ה-19 ביקש סולטאן פרק סיוע מחברת הודו המזרחית הבריטית כדי להחזיר לעמו שטחים. הסכם ברני (אנ') משנת 1826 בין בריטניה לסיאם העניק חופש לפרק, אך לנוכח הצרות הנובעות בין השאר מזרם עצום של מהגרי עבודה, הכניס הסכם אחר את פרק לשליטת הבריטים. בשנת 1895 הפכו פרק ומדינות נוספות ביחד לטריטוריה בריטית אחת בשם המדינות המלאיות המפודרלות (אנ') (FMS). כוחות האימפריה היפנית פלשו ל-FMS ב-1941 עברו במורד נהר הפרק, וכבשו את אזור לנגונג. האזור נשאר בשליטתם עד הכניעה לבעלות הברית ב-1945. החורים ברצפת המערה של גואה קאג'אנג מיוחסים לשימוש במערה על ידי חיילים או מקומיים וציידי אוצרות אחר-כך. במסגרת מצב החירום המלאי בין 1948 ל-1960 כלאה בריטניה כפריים סינים, שרבים מהם תמכו במורדים הקומוניסטים, בכפרים חדשים, כולל בעמק לנגונג שבו הוקם "הכפר החדש קוטה טמפאן". העימותים עם המורדים גרמו נזקים לאתרים הארכאולוגיים. מאז עצמאות מלזיה ב-1957 הוזנח אזור עמק לנגונג, ורק במאה ה-21 הוכנה תוכנית ממשלתית לאזור הכלכלי של המסדרון הצפוני, המתייחס לצפון מדינת פרק, לתמיכה בחקלאות ובתיירות, זאת בנוסף לתוכנית הכלכלית של מדינת פרק עצמה.
היסטוריה של המחקר הארכאולוגי

המחקר הארכאולוגי הראשוני של העמק בוצע על ידי נציגים של הממשל הקולוניאלי הבריטי מ-1917 ועד מלחמת העולם השנייה, במערות גואה קאג'אנג, גואה באדק וקוטה טמפאן. בשנות ה-50 של המאה ה-20 ביצעו פיטר ויליאמס-האנט (Peter Williams-Hunt) וגייל סיווקינג (Gale Sieveking) חפירות באותם אתרים, וויליאמס-האנט חפר בגואה הארימאו. לאחר העצמאות ב-1960 חפר מתיוס בגואה בוקיט באטו שבאזור החיץ של אתר המורשת. מ-1987 מובילים ארכאולוגים מלזיים את המחקר באזור. הם גילו את סדנת כלי האבן באוויר הפתוח של קוטה טמפאן המתוארכת לשנת 70,000 לפני זמננו, שהפכה לאתר התייחסות עולמי לתקופה הפלאוליתית בדרום-מזרח אסיה, כמו גם היישוב בגואה הארימאו מתקופת הברונזה. בשנת 1990 התגלה "אדם פרק", וגילוי אבן היד המוטבע בסלע הסואביט המתוארך ל-1.83 מיליון שנים לפני זמננו בשנת 2008 סיפק ראיות לכך שבני האדם הקדומים ביותר באזור חיו בעמק לנגונג לפני שהם הגיעו לג'אווה. המוזיאון הארכאולוגי של לגונג נבנה כדי לאכלס, להציג ולשמור את חפצי האמנות שנמצאו במהלך מחקר וחפירה של האתרים והוא נפתח לקהל בשנת 2003. תחנת המחקר הארכאולוגי של אוניברסיטת המדע מלזיה (USM) נפתחה בשנת 2005, וממשיכה במחקר והדרכה במימון המחלקה למורשת הלאומית.
הערות שוליים

↑  Centre, UNESCO World Heritage. "Archaeological Heritage of the Lenggong Valley". UNESCO World Heritage Centre (באנגלית).
1 2 3 4  Advisory Body Evaluation (ICOMOS)
↑  Lenggong Archaeological Museum
↑  Asia’s secret World Heritage site