stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רחל אוירבך
הערות שוליים

↑  רחל אוירבך, באתר יד ושם
1 2 3 4 5 6  קרי פרידמן-כהן, רחל אוירבך, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית).
↑  Introduction bz David Roskies and Leonard Wolf "The World according to Itzik", Yale University Press 2002" עמוד XXI
1 2  עדות רחל אוירבך במשפט אייכמן, "אני מאשים: מאגר עדויות ממשפט אייכמן", באתר סנונית.(הקישור אינו פעיל)
↑  באתר "סנונית" - עדותה של רחל אוירבך במשפט אייכמן
↑  בנוסף אליה, ניצלו גם הרש וואסר ואשתו- בלומה.
1 2  רחל אוירבך, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית).
↑  צילום של רחל אוירבך והירש ואסר בעת גילוי החלקים מארכיון רינגלבלום בוורשה בספטמבר 1946
↑  רחל אוירבך באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  ביקורת: רחל אדיב, ספר השבות והפיוס, דבר, 13 בנובמבר 1964.
↑  יהודה גוטהלף, היהודים פחדו מהאמת, דבר, 9 בפברואר 1975.
↑  ביקורת: יהודה גוטהלף, ספר חדש | דרכם האחרונה בגיא ההריגה, דבר, 23 בנובמבר 1977.
↑  ביקורת: יעקב פיכמן, "בחוצות וארשה" – לרחל אוירבך, דבר, 9 באוגוסט 1957.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305802105171  PLWABN: 9810693287905606  BnF: cb16689991g (data)  GND: 120844508  ISNI: 0000 0001 0984 6086  LCCN: nr91044873  NTA: 329489852  RERO: 02-A026788434  SELIBR: 171605  SUDOC: 179028898  VIAF: 262396630   WorldCat (עם VIAF): 262396630
תיאו אנגלופולוס

| --- | --- |

 לידה:  27 באפריל 1935 אתונה, ממלכת יוון 
 פטירה:  24 בינואר 2012 (בגיל 76) פיראוס, יוון 
 מקום קבורה:  בית הקברות הראשון של אתונה 
 שם לידה:  Theodoros Angelopoulos 
 מדינה:  יוון 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אתונה  המכון ללימודי קולנוע מתקדמים  סורבון 
 בן או בת זוג:  Foivi Oikonomopoulou (1980–2012) 
 צאצאים:  Eleni Aggelopoulou, Anna Aggelopoulou, Katerina Aggelopoulou 
 פרסים והוקרה:  קצין בכיר במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (12 בנובמבר 2004)  גרנד פרי של פסטיבל קאן (1995)  פרס המבקרים של האקדמיה האירופית לקולנוע (2004)  פרס אריה הזהב (1980)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פריז נאנטר (18 בנובמבר 1998)  אריה הכסף (1988)  honorary doctorate of Grenoble-III University (9 באפריל 2004)  פרס המבקרים של האקדמיה האירופית לקולנוע (1995)  מדליית זהב של החוג לאמנויות היפות (2008)  גביע סאת'רלנד (1975)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט הטוב ביותר (1989)  פרס התסריט הטוב ביותר של פסטיבל קאן (1984)  הפרס לתרבות ואמנות של הגרמנים הקתולים (2001)  פרס דקל הזהב (1998)  Награда Александар Лифка 
 http://www.theoangelopoulos.gr
 פרופיל ב-IMDb
 
תיאודורוס (תיאו) אנגלופולוס (ביוונית: Θεόδωρος Αγγελόπουλος)‏ (27 באפריל 1935 – 24 בינואר 2012) היה במאי, תסריטאי ומפיק סרטים יווני. נחשב על ידי חלק ממבקרי הקולנוע לאחד מגדולי הבמאים בעולם. על סרטו "נוף בערפל" זכה בפרס אריה הכסף בפסטיבל ונציה בשנת 1988 ובפרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט הטוב ביותר לשנת 1989, ועל סרטו "נצח ועוד יום" זוכה פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן לשנת 1998.
ביוגרפיה

אנגלופולוס נולד באתונה בשנת 1935 למשפחה ממעמד הביניים, כילד חווה את פלישתן של גרמניה ואיטליה ליוון במהלך מלחמת העולם השנייה. אנגלופולוס למד משפטים באוניברסיטה הלאומית של אתונה, ולאחר שירותו הצבאי נסע לפריז כדי ללמוד בסורבון. במשך הזמן החל ללמוד קולנוע בבית, לפני שחזר ליוון. שם עבד כמבקר קולנוע. אחרי ההפיכה שחוללה הדיקטטורה הצבאית היוונית ב-1967 החל לביים סרטים. את הסרט הקצר הראשון שלו ביים בשנת 1968. ב-1970 ביים אנגלופולוס את סרטו העלילתי הראשון, "שחזור". לאחר מכן ביים טרילוגיית סרטים היסטוריים על יוון: "הימים של 36" (1972), "מסע השחקנים" (1975) ו"אלכסנדר הגדול" (1980)
בשנות השמונים ביים שלושה סרטים שכונו על ידו "טרילוגיה של שתיקה": שתיקת ההיסטוריה בסרט "המסע לקיתרה" (1984), שתיקת האהבה בסרט "מגדל הדבורים" (1986) ושתיקת האל בסרט "נוף בערפל" (1988).
בשנת 1978 כיהן כחבר בוועדת הפרס של פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-28 בברלין, ובשנת 2000 היה נשיא חבר השופטים פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-22 במוסקבה. היה אורח פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בשנת 2005, ופסטיבל הסרטים הבינלאומי ירושלים בשנת 2009. באפריל 2011, ביקר שוב בישראל והעביר סדנת אמן בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
אנגלופולוס מת ב-24 בינואר 2012, לאחר שנפגע בתאונת דרכים בעת צילום הסרט האחרון שלו באתונה. התאונה אירעה כאשר אנגלופולוס בן ה-76 ניסה לחצות כביש סואן. אופנוע פגע בו והוא נלקח לבית החולים, שם מת מספר שעות לאחר מכן.
סגנון ונושאים ביצירתו

אנגלופולוס ידוע בסגנון סרטיו האיטי והאלגורי. מבחינה צורנית, סרטיו מאופיינים בשוטים ארוכים מאוד, ורבים מסרטיו ארוכים גם הם. לדוגמה, מסע השחקנים, סרטו משנת 1975, אורך כמעט 4 שעות אך מכיל כשמונים שוטים בלבד. בסרטיו קיים רובד סמלי עשיר, כשפעמים רבות העלילה פחות מרכזית מהסמלים והדימויים שהדמויות מגלמות או מעלות.
אנגלופולוס היה מרקסיסט ואתאיסט, וברבים מסרטיו, לצד היבטים קיומיים ומטאפיזיים, קיימים גם היבטים פוליטיים. נושא חוזר בסרטיו הוא הניסיון להראות כיצד הפוליטיקה וההיסטוריה מגבילות ומעצבות את חייהם של יחידים. כמה מסרטיו מגוללים את תולדותיה העקובות מדם של יוון המודרנית בפרט ושל אירופה בכלל, כמו הימים של 36, המתאר את הרקע למלחמת האזרחים היוונית, אך אחרים מציעים מבט פיוטי, אישי ומופשט יותר על המציאות, כמו מגדל הדבורים.
בין סרטיו המפורסמים

שחזור (1970)
הימים של 36 (1972)
מסע השחקנים (1975)
אלכסנדר הגדול (1980)
המסע לקיתרה (1984)
מגדל הדבורים (1986)
נוף בערפל (1988)
על רגל אחת (1991)
מבט של אודיסאוס (1995)
נצח ועוד יום (1998)
האחו הבוכה (2004)
אבק זמן (2008)
לקריאה נוספת

רות נצר. מעגל החיים בסרטים של אקירה קוראסאווה ותיאו אנגלופולוס. רסלינג. 2016
הערות שוליים

↑  למשל, מבקרי הקולנוע הבריטים דרק מלקולם ודוד תומסון
↑  גואל פינטו, וילם דפו ואנגלופולוס יבואו לפסטיבל הקולנוע בחיפה, באתר הארץ, 19 בספטמבר 2005
↑  מתן שירם, ‏ירושלים של מטה, באתר גלובס, 13 ביולי 2009
↑  נירית אנדרמן, הבמאי היווני תיאו אנגלופולוס יעביר היום סדנת אמן בירושלים, באתר הארץ, 6 באפריל 2011
↑  AP, הבמאי היווני תיאו אנגלופולוס נהרג בתאונת דרכים, באתר הארץ, 25 בינואר 2012
↑  גולי דולב-השילוני, עם רגל אחת באוויר: דימוי הפליטים בסרטו של תיאו אנגלופולוס "על רגל אחת", באתר אוף סקרין: כתב עת לקולנוע, ‏מאי 2019
↑  אורי קליין, זו המאה שלי, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007587628905171  PLWABN: 9810621475205606  BIBSYS: 90916200  BNE: XX1476413  BnF: cb127306645 (data)  CANTIC: a1004064x  CiNii: DA13473366  GND: 119013568  ICCU: RAVV027543  ISNI: 0000 0001 2141 8826  LCCN: n85048703  NDL: 00649744  NKC: ola2002145153  NLA: 36184244  NLG: 265290  NLK: KAC201108012  NTA: 073133647  RERO: 02-A000007790  RKD: 404223  SELIBR: 308467  SUDOC: 027892085  Trove: 1225549  ULAN: 500472240  VIAF: 84956677   WorldCat (עם VIAF): 84956677
מילי יוז-פולפורד

| --- | --- |

 לידה:  21 בדצמבר 1945 מינרל ולס, ארצות הברית 
 פטירה:  2 בפברואר 2021 (בגיל 75) סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 מידע כללי
 בשירות:  אסטרונאוטית בשירות נאס"א
 השכלה:  אוניברסיטת המדינה טרלטון (1968)  אוניברסיטת טקסס לנשים (1972) 
 תקופת השירות:  1983–הווה (כ־42 שנים)
 זמן שהייה בחלל:  9 ימים, שעתיים ו-14 דקות
 ביוגרפיה בנאס"א:  מילי יוז-פולפורד
 משימות
 STS-40
 
 
מילי אליזבת יוז־פולפורד (באנגלית: Millie Hughes-Fulford; ‏1 בדצמבר 1945 – 2 בפברואר 2021) הייתה חוקרת רפואית אמריקאית בתחום של ביולוגיה מולקולרית ואסטרונאוטית נאס"א, אשר נטלה חלק במשימת מעבורת החלל קולומביה STS-40 כמומחית מטען.
רקע

יוז־פולפורד נולדה בעיר מינרל ולס שבמדינת טקסס. היא למדה בתיכון מינרל ולס, וסיימה את לימודיה בשנת 1962. ב-1968 הוענק לה תואר ראשון בכימיה ובביולוגיה מאוניברסיטת טרלטון שבטקסס.
ב-1972 היא קיבלה דוקטורט מאוניברסיטת טקסס לנשים. היא התחתנה עם ג'ורג' פלפורד ולהם בת אחת ושתי נכדות יהודיות.
מילי היא חברה בארגון האמריקאי לקידום המדע (AAAS), בארגון האמריקאי לחקר מדע וביולוגיה, בארגון האמריקאי למען חקר עצמות ומינרלים, בארגון האמריקאי לביולוגיית התא ובארגון של חוקרי החלל.
ניסיון אקדמאי

יוז־פולפורד נכנסה לקולג' בגיל 16 וקיבלה את התואר הראשון שלה בכימיה ובביולוגיה. בשנת 1968 התחילה ללמוד כימיה של הפלזמה. יוז-פלפורד תרמה מעל ל-120 מאמרים של מחקר על צמיחת עצמות וסרטן.
בינואר 1983 היא נבחרה על ידי נאס"א להצטרף למשימת מעבורת החלל STS-40 כמומחית מטען. היא טסה ביוני 1991, המשימה הראשונה שלהם הייתה מוקדשת ללימודי ביו-רפואה. משימתם הייתה לטוס מעל 5.15 מיליון קילומטר ב-146 מסלולים כבידתיים, הצוות השלים מעל 18 משימות במהלך 9 ימים, כשחזרו לכדור הארץ הם הביאו איתם את המידע רפואי הרב ביותר מכל טיסת נאס"א שקדמה למשימה זו. המשימה נמשכה 218 שעות, 14 דקות ו-20 שניות.
לאחר נאס"א

יוז-פולפורד הייתה פרופסור במרכז הרפואי של אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו שם המשיכה את מחקרה, וניהלה את המעבדה שעוסקת בצמיחת תאים, ולומדת על שליטה של גידול סרטן הערמונית יחד עם מענק VA. היא הייתה משקיעה של קרן סדרת ניסויים בחלל שהייתה קשורה בגדילה של תאי עצם.
ביולי 2013, עבודתה הוכרזה המחקר הכי פורץ דרך בתחנת החלל הבינלאומית על ידי נאס"א.
בינואר 2015, הניסוי שלה על מחקר אימונולוגיה טס על חללית של SpaceX לתחנת החלל הבינלאומית.
נפטרה ב-2 בפברואר 2021.
פרסים ומענקים

1995–present Organizing Committee for the International Conference on Eicosanoids and other active Bio-lipids
1995–2001 Advisory Board for Marine Biological Library Sciences Writing Program, Woods Hole, Mass
1994- Marin County Woman of the Year
NASA Space Flight Medal
1987–1990 she was a member of the Committee on Space Biology and Space Medicine, National Research Council
1986–1989 Board of Regents Embry-Riddle Aeronautical University, Daytona Beach, Florida
1984- Presidential Award for Federal Employee for Western Region
1972- American Association of University Women's Fellowship
1968–1971 National Science Foundation Fellow (Graduate)
1965 National Science Foundation Summer Research Fellow (Undergraduate).
ראו גם

STS-40
הערות שוליים

1 2 3 4  "NASA remembers Millie Hughes Fulford". NASA. 5 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1226495869  VIAF: 5544161274886347650009   WorldCat (עם VIAF): 5544161274886347650009
מיכל הלפמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1973 (בת 52 בערך) ישראל
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  פיסול
 michalhelfman.com
 
מיכל הלפמן (נולדה ב-1973) היא יוצרת רב-תחומית ואמנית מיצב ישראלית.
ביוגרפיה

מיכל הלפמן נולדה בשנת 1973. בוגרת המחלקה לאמנות בבצלאל, הלפמן היא אמנית רב-תחומית שפועלת במדיומים שונים, מווידאו, לפיסול, רישום ומיצב. הציגה תערוכות יחיד במוזיאון ישראל ובמוזיאון תל אביב לאמנות וכן השתתפה בביאנלה ה-50 לאמנות בוונציה. חיה ועובדת בתל אביב.
אמנות

יצירותיה המוקדמות של מיכל הלפמן עשו שימוש במוטיבים הלקוחים בעולם מסיבות המועדונים של שנות ה-90 של המאה ה-20, עולם אליו נחשפה בעבודתה כמעצבת מסיבות במועדון "האומן 17" בירושלים. יחסים שבין קהל לאמן ומוטיבים של ארעיות וזמן הופיעו דרך קבע ביצירותיה. בעבודה "אוטוגלידה" (1999), לדוגמה, שנוצרה ביחד עם יגאל נזרי, יצרו השניים רכב שנע ברחבי ירושלים ושימש כאולפן הקלטות מאולתר. גם בתערוכה "Tiesto" שנקראת על שם הדיג'יי ההולנדי טייסטו שזכה לפופולריות בתחילת שנות ה-2000, מתכתבת הלפמן עם תרבות המועדונים.
במהלך שנות ה-2000 הודגשו ביצירותיה דימויים רומנטיים של נוף, שנוצרו תוך כדי שימוש בחומרים מתכלים. בעבודה "כוכב יאיר" (2003), לדוגמה, יצרה הלפמן סביבה מפוארת עשויה חומרים המדמים חומרים אציליים, שבמרכזה דימוי של ינשוף ארכאי מופשט. סביבה זו הדגישה אלמנטים ביקורתיים בתרבות הפוסט-מודרנית הישראלית.
בעבודות מאוחרות יותר, משרטטת הלפמן את היחסים בין פועלה כאמנית למצבים פוליטיים בעולם. העבודה "CHANGE", למשל, עסקה בנושאים כמו הגירה ונתיבי הברחה, כשהדימוי שעומד במרכזה הוא פירמידה שלקוחה משטר הדולר, והתערוכה "היסטוריה עד גמר המלאי", עסקה בפעילה ההומניטארית גל לוסקי ובפעולת ההברחה במציאות ובאמנות. הלפמן מתייחסת בעבודותיה לדימויי מפתח בתולדות האמנות, ובעיקר במודרניזם, ומציעה להם פרשנות מחודשת.
תערוכות יחיד

1998 - “God’amn this DJ, Make my Day”, הגלריה של המדרשה לאמנות, בית ברל, כפר-סבא
1999 - “Iris”, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה
2000 - "Tiesto", גלריה זומר אמנות עכשווית, תל אביב-יפו
2001 - "אינובה", מרכז אמנות, מילווקי, ארצות הברית
2003 - "כוכב יאיר", גלריה זומר אמנות עכשווית, תל אביב-יפו
2003 - הביאנאלה לאמנות, ונציה, איטליה
2007 - "בת-דור", מוזיאון ישראל, ירושלים
2008 - פרויקט רוטשילד 69, ארט תל אביב, תל אביב-יפו
2009 - "השיעור", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
2010 - "דוקטור, דוקטור", גלריה זומר אמנות עכשווית, תל אביב-יפו
2013 - "כאשר רודנים זועמים", מוזיאון תל אביב לאומנות, תל אביב-יפו.
Change" - 2013", מרכז לאמנות עכשווית, תל אביב-יפו.
2015 - “I’m so broke I can’t pay attention”, גלריה K. period, ניו-יורק.
2019 – "היסטוריה - עד גמר המלאי", גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל אביב.
2020 - "Dear A.S.A/P", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
תערוכות קבוצתיות נבחרות

1999– "ארט פוקוס 3", בריכת הסולטן, ירושלים
2000 – "פלטפורמה", זומר, גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב
2003 – " חלומות וקונפליקטים - הדיקטטורה של הצופה", הביאנלה לאמנות, ונציה, איטליה
2004 – "ציון שמתחת לפני השטח: אמנות מן החזית", Spirit New York, רחוב 530 מערב, פינת רחוב 27, ניו יורק, ארצות-הברית
2007 – "הביאנלה הראשונה לאמנות עכשווית", מוזיאון הרצליה לאמנות, בית יד-לבנים, הרצליה
2008 – "הצופה המובלע של האמנות הישראלית", תיאטרון תמונע, תל אביב
2008 – "זמן אמת: אמנות בישראל 1998 – 2008", מוזיאון ישראל, ירושלים
2009 – "תערוכה קבוצתית - הפרס לאמנות ישראלית 2008", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2017 – "תנאים למחוללות פוליטית", המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב
2018 – "בעיות השעה" - מוזיאון תל אביב לאמנות - ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב
פרסים ומלגות

1998 - מלגת קיפר לאמן ישראלי צעיר, קרן וולף.
1998 - פרס בצלאל לפרויקט גמר.
2001 - פרס האמן הצעיר, משרד המדע, תרבות וספורט.
2009 - פרס משרד התרבות.
הערות שוליים

↑  טל עומר, "מיכל הלפמן בדרך אל הנחלה", באתר nrg‏, 9 בספטמבר 2008
↑   גלעד מלצר, התערוכה החדשה של מיכל הלפמן מערערת על המושג "מקור", באתר הארץ, 24 ביוני 2020
↑  מנדלסון אמיתי, טקסט מלווה לתערוכה "בת-דור", באתר מוזיאון ישראל, ‏26.04.2007-17.06.2007
↑  הלפמן מיכל, צוטט אצל דסאו, אורי, "רוב השירים ועוד קצת", באתר סטודיו גיל' 169, ‏יוני-יולי 2007
↑  הלפמן מיכל, צוטט אצל סער יובל, "מיכל הלפמן עושה אמנות עם הגב לקיר", באתר פורטפוליו, ‏18 פברואר 2019
↑  פשדצקי איריס, "המלצת השבוע: האמנות כהברחה, המציאות כבריחה", באתר ערב-רב, ‏12 ינואר 2019
↑  הלפמן מיכל, צוטט אצל עפרת גדעון, "קברט 2020", באתר המחסן של גדעון עפרת, ‏19 יוני 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 273682  NLI: 987007305985505171  BnF: cb15575451c (data)  GND: 138237638  ISNI: 0000 0000 7883 4356  LCCN: no2008072548  RKD: 219697  SUDOC: 187831661  ULAN: 500485555  VIAF: 73665135   WorldCat (עם VIAF): 73665135
מלבינה צ'יזמדיה

| --- | --- |
מלבינה צ'יזמדיה
 לידה:  20 במאי 1926 
 פטירה:  30 באפריל 2010 (בגיל 83) 
 מדינה:  הונגריה 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (15 ביוני 1965) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  מלבינה צ'יזמדיה
 
מלבינה צ'יזמדיה (בהונגרית: Csizmadia Malvina;‏ 20 במאי 1926 – 30 באפריל 2010) הייתה ישראלית ילידת הונגריה שהוכרה כחסידת אומות העולם על כך שהצילה יהודים ממוות יחד עם אמה ואחיותיה במלחמת העולם השנייה.
מלבינה צ'יזמדיה בצעירותה
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

ב-19 במרץ 1944, פלשה גרמניה להונגריה והוקם מחנה עבודה במקום בית ספר אשר היה צמוד לבית משפחת צ’יזמדיה. בבית התגוררו האם מריה צ'יזמדיה ושלושת בנותיה, אירן מלבינה ואולגה. מלבינה הייתה נערה בת 18 והתעניינה מאוד במתרחש מעבר לגדר התיל אשר הקיפה את המחנה והחליטה יום אחד לטפס אל מעבר לגדר. שם פגשה את טבח המחנה אשר היה יהודי והציעה לו את עזרתה בשליחת מכתבים והברחת אוכל אל תוך המחנה. בהתחלה אחיותה ואמה התנגדו לכך וניסו להניא אותה מלעזור, כי ידעו שאם יתפסו חייהן וחיי האסירים יהיו בסכנה. בית משפחת צ’יזמדיה הפך לנקודת הקשר והחיבור בין האסירים לבין העולם שמחוץ למחנה כשהאסירים היו מתגנבים לבית ונפגשים בו עם קרובי משפחה. כאשר הצבא האדום התקרב אל הונגריה מלבינה ומשפחתה חששו שהנאצים יתחילו להעביר את האסירים אל מחנות ריכוז אחרים ולכן החליטו למצוא מקומות מסתור עבור היהודים אסירי המחנה בכפרים ובחוות באזור. מלבינה ומשפחתה הצילו למעלה מ-25 יהודים תוך סיכון חייהן בהברחות אל תוך המחנה ומחוצה לו ובהבאת היהודים אל מקומות המסתור. בנות המשפחה השתמשו בשיטות שונות ויצירתיות כדי להבריח את הגברים, כגון, הכנסתם לשקי תפוחי אדמה, הסתרה מתחת לחבילות חציר ואף שימוש בלבוש נשים.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה מלבינה ומשפחתה המשיכו לעזור ליהודים בחציית הגבול לצ'כוסלובקיה ומשם היעד הבא היה לארץ ישראל. עם קום המדינה שתי אחיותיה של מלבינה, אורנה שורני ואולגה פישר, התחתנו עם יהודים שהצילו, התגיירו ועלו לישראל ומלבינה ואמה נשארו בהונגריה בכפר בו גרו לפני המלחמה והיחסים עם השכנים הפכו מתוחים. הם קיבלו כינויי גנאי והצקות כל הזמן, אף על פי שהנאצים נוצחו האנטישמיות עדיין הייתה בשיאה. בנובמבר 1949 שתי האחיות שכנעו את מלבינה ואימן לעלות לישראל. לאחר עלייתן, מלבינה התחתנה עם גבר יהודי והתגיירה. מלבינה התגוררה בנהריה. נולד לה בן אחד וממנו שלושה נכדים אשר שירתו כולם ביחידות קרביות בצה"ל. כשגויס נכדה הצעיר, הוא ביקר ביד ושם במדים והצדיע לעץ של סבתו בגן חסידי אומות העולם.
נפטרה ב-30 האפריל 2010 בנהריה, והובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ כפר מסריק .
הכרה והנצחה

ב-30 באוקטובר 1967 הוכרה מלבינה כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם וניטע לכבודה עץ בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
תמונתה של מלבינה מופיעה באגף חסידי אומות העולם במוזיאון ארצות הברית לשואה ובמוזיאון לוחמי הגטאות.
סיפורה של מלבינה ומשפחתה מונצח ומסופר בסרט "Rescuers: Stories of Courage: Two Families"
הערות שוליים

1 2  Csizmadia Malvina The Righteous Among the Nations Database, יד ושם
מיקי שמו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בדצמבר 1969 (בן 55) חיפה, ישראל 
 סגנון בישול:  ישראלי עם השפעות מערב אירופאיות
 השכלה:  "2d.s בזולינגן", מספר קורסים ב"Lenotre" בפריז, "ויזל" בבולוניה
 מסעדות:  "שמו הקונדיטוריה"
 טלוויזיה:  פינה קבועה בתוכנית של אודטה שוורץ, "מיקי שמו אופה מהלב"
 ספרים:  מיקי שמו - המיטב, שבתות וחגים עם מיקי שמו, אפייה טובה
 
מיקי שמו (נולד ב-9 בדצמבר 1969) הוא שף קונדיטור ישראלי ומבעלי רשת "SHEMO הקונדיטוריה".
ביוגרפיה

מיקי שמו נולד לרותי ואיציק ולמד בבית הספר הריאלי שבחיפה.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1987 שובץ שמו בחטיבת גולני ועבר מסלול הכשרה: לוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה, קצין מבצעים גדודי ומפקד פלוגה בגדוד 13, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. בשנת 1993 השתחרר מצה"ל.
קריירה > הכשרה

ביוני 1993 התחיל לעבוד בקונדיטוריה שפתחו הוריו שנה קודם לכן בקריית חיים, הנושאת את שם המשפחה ובהמשך למד שוקולטייר וקונדיטוריה אצל שפים בצרפת, גרמניה, איטליה, בלגיה ובארצות הברית, במוסדות המתמחים בנושא, בהם 2d.s בזולינגן, גרמניה; הלנוטר בפריז, צרפת; ו"ויזל" בבולוניה, איטליה.
קריירה > פעילות

ראשית פעילותו הטלוויזיונית של שמו החלה בפינה קבועה בתוכניתה של אודטה שוורץ, ולאחר מכן התארח בכמה תוכניות. שמו הוא אחד מחמשת השפים שהשתתפו בתוכנית ובספר "מתכון בטוח".
בשנת 2010 קיבל תוכנית יחיד בערוץ האוכל שמאוחר יותר שודרה בערוץ 10 בשם "מיקי שמו אופה מהלב". שמו מגיש גם את התוכנית "מועדון המאפים הטובים" בערוץ ניקלודיאון.
שמו הוא בוגר הקורס הראשון בישראל לתואר "מאסטר שף" מהאוניברסיטה העברית בירושלים. הוא אחד הכותבים הקבועים בכתב העת השולחן.
שמו משתתף, אחת לשנה, בתערוכות המתקיימות באירופה בתחום הקונדיטוריה. בעבר השתתף בתערוכות בפריז, ורונה וגרמניה.[דרוש מקור]
מיוני 2021 הוא אחד משופטי תוכנית התחרות "הקינוח המושלם".
בספטמבר 2024 מכרו מיקי שמו ואחיו 60% מהבעלות ברשת "SHEMO הקונדיטוריה" לקרן "גרין לנטרן" של ריצ'י האנטר, לפי שווי חברה של כ־70 מיליון ש"ח.
חיים אישיים

שמו התחתן לראשונה ב-1997 ונולד לו בן, והוא התגרש כעבור שנתיים.
ב-2005 שמו התחתן בשנית ונולדו לו שתי בנות.
מתגורר בחיפה.
ספריו

מיקי שמו - המיטב, (2009), הוצאת השולחן
מתכון בטוח - נבחרת החלומות של השפים, (2010), הוצאת פן ומשכל
שבתות וחגים עם מיקי שמו, (2011), הוצאת על השולחן
אוצר העוגיות של מיקי שמו, (2013), הוצאת על השולחן
אפייה טובה, (2018), הוצאת על השולחן
הערות שוליים

↑  היסטוריית הרשת באתר SHEMO הקונדיטוריה
↑  חנן גרינווד, זיכרונות מלבנון: מיקי שמו שלא הכרנו, באתר ישראל היום, 4 ביוני 2020.
↑  אתר Lenotre בפריז
↑  הספר מתכון בטוח, באתר סימניה
↑  מיקי שמו אופה מהלב, באתר נענע 10
↑  נווית זומר, אחיו של מיקי שמו: "לא ראינו דור שני שממשיך בקונדיטוריה שלנו – אז הכנסנו שותף", באתר ynet, 19 בספטמבר 2024
↑  אורית מרלין-רוזנצוייג, מיקי שמו: "חייב את ההצלחה לבית שגדלתי בו. החזיקו אותנו קצר מאוד", באתר Xnet‏, 22 בפברואר 2018
↑  יערה רובינזון, עושה חג: ספר חדש של מיקי שמו, באתר nrg‏, 14 בספטמבר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309618805171  LCCN: n2012008838  VIAF: 298495336   WorldCat (עם VIAF): 298495336
סוסיתא (אתר ארכאולוגי)

| --- | --- |

תצלום אוויר של סוסיתא, 28 באפריל 2017
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך ייסוד:  המאה ה־2 לפנה"ס
 על שם:  סוס הבית 
 סיבת נטישה:  חורבן העיר ברעידת אדמה
 תאריך נטישה:  749
 קואורדינטות:  32°46′44″N 35°39′34″E﻿ / ﻿32.77888889°N 35.65944444°E﻿ / 32.77888889; 35.65944444 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הגליל העליון מוגדלת) סוסיתא(למפת הגליל העליון רגילה) סוסיתא(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום סוסיתא(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום סוסיתא  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
תרשים האתר על שלט במקום
משמאל הקתדרלה ומימין לה מבנה הטבלה גדול
תוכנית של האתר הארכאולוגי סוסיתא כפי ששורטטה על ידי גוטליב שומאכר ב־1885
תצלום אוויר ממזרח של ההר המשקיף על קיבוץ עין גב והכנרת, מאי 2017
אנדרטה לזכר מפקד מוצב סוסיתא, סגן רמי זית, שנפל במקום ביום העצמאות 1967
עמודים בבזיליקה
עטלפים מגיחים ממעבר תת־קרקעי באתר
שרידים בסוסיתא
תצפית מסוסיתא לעבר קרן עין גב וצפון הכנרת
הדקומנוס מקסימוס, רחובה הראשי של העיר
מסיכת האל פאן נמצאה בסוסיתא. המסכה בתום הניקוי המכני. שלב ראשון של תהליך השימור שנעשה בידי ד"ר אלכסנדר ירמולין, מנהל מעבדת השימור במכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן, באוניברסיטת חיפה.
פנים על ההר לכיוון צפון, התגלה על ידי אייל אסף בזמן צילום אווירי
סוסיתא הוא אתר ארכאולוגי הנמצא על גבעה במורדות רמת הגולן, כשני קילומטרים מזרחית לכנרת. במקום שכנה העיר סוסיתא, אשר הוקמה על כל שטח רמת ההר, ונוסדה כעיר מדינה (פוליס) במחצית הראשונה של המאה ה-2 לפנה"ס בידי הממלכה הסלאוקית. ההר מוקף מצוקים מכל עבריו ומחובר באוכף במזרחו למורדות המערביים של רמת הגולן. רומו המרבי 144 מטר מעל פני הים. לעיר היו שני מעגנים בכנרת. הקדום והראשי מבין המעגנים נבנה בין קיבוץ עין גב וכפר הנופש עין־גב של ימינו. שרידי שוברי הגלים של המעגן נחשפים מעת לעת כאשר מפלס הכנרת נמוך במיוחד. העיר השתייכה לדקאפוליס (עשר הערים) שהיו קשורות יותר בתרבותן ליוון ולרומי מאשר לאוכלוסייה השמית בסביבתן.
מקור השם הארמי סוסיתא (שמשמעו סוסה) הוא תרגום שמה היווני של העיר – היפוס (יוונית: Ἵππος). סברה אחת היא כי מקור שם העיר שאוב מצורת ההר, שיש שמשווים לו חלקי צוואר וראש של סוס. שמה הערבי של העיר הוא קלעת אל־חצן (قلعة الحصن) – מצודת הסוס. סברה נוספת לגבי מקור השם היא שקבוצת חיילים ממעמד הפרשים ייסדו את העיר ומכאן שמה.
היסטוריה > התקופה הכלקוליתית

במהלך החפירות נתגלו שרידים בכל שטח רמת ההר כמעט השייכים לתקופה הכלקוליתית התיכונה ואולי אף מעט קודם לכן. השרידים כולם נתגלו בשכבה האדמה המכסה ישירות את סלע הבזלת של ההר.
היסטוריה > התקופה ההלניסטית

העיר נוסדה ככל הנראה במחצית הראשונה של המאה ה־2 לפני הספירה בידי הממלכה הסלאוקית. לא מן הנמנע כי במקום היה מוצב צבאי מצרי־תלמי עד שנת 200 לפנה"ס, ולאחר קרב פניון, כאשר כל המרחב הארץ־ישראלי עבר לשליטת הממלכה הסלאוקית שבסיסה בסוריה, הוחזק על ההר מוצב סלאוקי עד הפיכתו לעיר כ-50 שנה לאחר מכן. זאת ניתן ללמוד משמה היווני הרשמי של העיר – אנטיוכיה של היפוס (ביוונית: Ἀντιόχεια τοῦ Ἵππου). השם "אנטיוכיה" מופיע על המטבעות המאוחרים של העיר, והיא ככל הנראה קיבלה אותו בימיו של אנטיוכוס אפיפנס.
כעיר מדינה (פוליס), שלטה סוסיתא לא רק על העיר בין החומות אלא גם על שטחים נרחבים במזרח הכנרת ובעיקר ברמת הגולן. כבכל פוליס היו בעיר מקדשים, שווקים פתוחים וסגורים, תיאטרון, רחוב עמודים, בתי מרחץ, ביצורים ומבנים ציבוריים נוספים. גודל אוכלוסיית העיר הוגבל באספקת המים אליה, שהתבססה על איסוף מי גשמים בבורות מים במהלך החורף ואמות מים קטנות מחרס מעין פיק ועין חרוב.
בתקופת החשמונאים, בשנים 80–83 לפנה"ס, ויש הטוענים כי כבר בשנת 101 לפנה"ס[דרוש מקור], נכבשה העיר בידי אלכסנדר ינאי, ועל פי ההיסטוריון יוספוס פלביוס אולצו אנשי העיר להתגייר ועברו ברית מילה.