stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אה"מ בנבואו (1913)
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > קרב יוטלנד

בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מהצי הגדול, צי הים הפתוח הגרמני, המורכב מ-16 דרדנוטים, שש פרה-דרדנוטים, שש סיירות קלות ו-31 סירות טורפדו, עזב את בסיס הצי מוקדם בבוקר 31 במאי. הצי הפליג בשיתוף פעולה עם חמשת סיירות המערכה והסיירות התומכות וסירות הטורפדו של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר. חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע. האדמירליות הורתה על הצי הגדול, הכולל כ-28 אניות דרדנוט ו-9 סיירות מערכה, להתייצב בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח. במהלך הקרב, מפקד האונייה היה קפטן הנרי וייז פרקר, והיא הייתה אוניית הדגל של תת-אדמירל דובטון סטורדי. היא הוצבה לכיוון מרכז הטור הבריטי. הפעולה הראשונית נערכה בעיקר על ידי מערכי סיירות המערכה הבריטיות והגרמניות בשעות אחר הצהריים, אך עד השעה 18:00, הצי הגדול התקרב למקום.
בערך בשעה 18:15, ג'ליקו נתן פקודה לפנות ולפרוס את הצי לפעולה. בשעה 18:30, בנבואו פתחה באש, אך התותחנים שלה לא יכלו לירות לעיתים קרובות בגלל ראות לקויה; שני הצריחים הקדמיים שלה ירו רק שישה מטחים משני תותחים במהלך עשר הדקות הבאות ללא הצלחה. זמן קצר לאחר מכן, סירות טורפדו גרמניות ניסו לחלץ את הצוות מהסיירת הקלה SMS ויסבאדן, שהושבתה בין הציים היריבים, למרות שהם נראו לבריטים כמי שפותחים מתקפה נגד הצי הגדול. בנבואו וכמה אוניות מערכה נוספות פתחו באש עם הסוללות המשניות שלהם, החל מהשעה 19:09. למרות מטר האש משמונה אוניות מערכה, אף אחת מסירות הטורפדו לא נפגעה, למרות שהם נאלצו לנטוש את ויסבאדן. האונייה ירתה שישה מטחים מהסוללה הראשית שלה בין השעות 19:17 ל-19:25, הראשון משני תותחיה הקדמיים כדי לאשר את הטווח, ולאחר מכן ארבעה מטחים של 5 תותחים ואחד של 4 תותחים ברצף מהיר. התותחנים טענו בטעות שפגעו בסיירת המערכה SMS דרפלינגר. בערך באותה העת, בנבואו ושלוש אוניות מערכה נוספות פתחו באש בתותחים המשניים שלהם על קבוצת ספינות טורפדו שפתחו במתקפה על המערך הבריטי. הכלים קלעו ארבע פגיעות, אך בבלבול לא ניתן היה לתת קרדיט על הפגיעה.
בעקבות מתקפת סירת הטורפדו הגרמנית, צי הים הפתוח התנתק, ובנבואו ושאר הצי הגדול לא ראו פעולה משמעותית נוספת בקרב. הדבר נבע, בין השאר, מבלבול על סיפונה של איירון דיוק בנוגע למיקומו המדויק ולמסלולו של הצי הגרמני; ללא המידע הזה, ג'ליקו לא יכול היה להביא את הצי שלו לפעולה. בנבואו ירתה לזמן קצר לעבר קבוצת סירות טורפדו בסביבות השעה 21:10, עם מטח פגזים בקוטר 6 אינץ' ופגז בודד בקוטר 13.5 אינץ'. בשעה 21:30, הצי הגדול החל להתארגן מחדש למערך השיוט הלילי שלו. מוקדם בבוקר 1 ביוני, הצי הגדול סרק את האזור בחיפוש אחר ספינות גרמניות פגועות, אך לאחר שבילה מספר שעות בחיפושים, הם לא מצאו כלום. במהלך הקרב, בנבו ירתה 40 פגזים בקוטר 13.5 אינץ' ו-60 פגזים בקוטר 6 אינץ'.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > פעולות מאוחרות יותר

עם שובה לנמל, הוחלפה בנבואו בתפקידה כאוניית הדגל של השייטת, ולאחר מכן שימשה כספינה פרטית. ביולי קיבלה הספינה שריון סיפון נוסף, בעיקר מעל מחסני התחמושת. העבודה הסתיימה עד אוגוסט. ב-18 באוגוסט שוב יצאו הגרמנים לפעולה, הפעם כדי להפגיז את סנדרלנד; שר קיווה למשוך את מטוסי הקרב של ביטי ולהשמיד אותם. מודיעין האותות הבריטי פיענח שידורים אלחוטיים גרמניים, מה שאפשר לג'ליקו מספיק זמן לפרוס את הצי הגדול בניסיון להשתתף בקרב מכריע. עם זאת, שני הצדדים נסוגו לאחר שצוללות יריביהם גרמו אבדות בפעולה של 19 באוגוסט 1916: הסיירות הבריטיות נוטינגהאם ופאלמות' הוטבעו על ידי צוללות גרמניות, ואוניית המערכה הגרמנית SMS וסטפאלן ניזוקה מהצוללת הבריטית E23. לאחר שחזר לנמל, הוציא ג'ליקו צו שאוסר על סיכון הצי בחציו הדרומי של הים הצפוני בשל הסיכון המכריע ממוקשים וצוללות, אלא אם כן הסיכויים להביס את צי הים הפתוח בהתערבות מכרעת היו גבוהים.
בסוף 1917 החלו הגרמנים להשתמש במשחתות ובסיירות קלות כדי לפשוט על השיירות הבריטיות לנורווגיה; זה אילץ את הבריטים לפרוס אוניות ראשה כדי להגן על השיירות. ב-23 באפריל 1918, הצי הגרמני התייצב בניסיון ללכוד את אחת השייטות הבריטיות המבודדות, למרות שהשיירה כבר עברה בשלום. הצי הגדול התייצב מאוחר מדי למחרת כדי לתפוס את הגרמנים הנסוגים, למרות שסיירת המערכה SMS מולטקה טורפדה וניזוקה קשות על ידי הצוללת אה"מ E42. סדרה של שינויים קלים בוצעו בבנבואו במהלך 1917 ו-1918; אלה כללו התקנת זרקורים גדולים יותר ונוספים לשיפור יכולות קרב הלילה והתקנה של מדי טווח שנועדו להקשות על הערכת הטווח של תותחי האויב. הם הוסרו מאוחר יותר ב-1918, והוקמו סיפוני טיסה על צריחי "B" ו-"Q".
היסטוריית שירות > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה פורק הצי הגדול, ובנבואו שובצה בשייטת הרביעית של צי הים התיכון, שם שירתה עד מרץ 1926. ב-1919 קיבל קפטן צ'ארלס דאגלס קרפנדייל את הפיקוד על האונייה, תפקיד אותו מילא עד 1921. במהלך תקופה זו, מאפריל 1919 עד יוני 1920, האונייה השתתפה בפעולות אנטי-קומוניסטיות בים השחור. בנבואו וגורמים אחרים בצי הים התיכון תמכו ברוסים הלבנים במלחמת האזרחים ברוסיה. בסוף ינואר 1920 נשלחה בנבואו מקונסטנטינופול לנובורוסיסק. שם, הספינה החליפה את איירון דיוק, וזמן קצר לאחר מכן חילצה קבוצה של 150 חיילים רוסים ויועצם הבריטי, שהותקפו על ידי שודדים. ב-1 בפברואר, אדמירל משנה מייקל קולמה-סימור הניף את דגלו על סיפון בנבואו. זמן קצר לאחר מכן, נשלחו אנשי האונייה לבדוק עמדות של הכוחות הלבנים בחצי האי קרץ'. בנבואו הצטוותה לחזור לקונסטנטינופול ביוני, שם התרכז צי הים התיכון כדי להתחיל לתמוך בכוחות היוונים במהלך מלחמת יוון–טורקיה; היא הגיעה לשם ב-19 ביוני. ב-5 ביולי, עזבו בנבואו וכמה ספינות נוספות את קונסטנטינופול כדי להנחית כוח בג'מליק כדי לאבטח את הנמל על מנת למסור אותו לכוחות יווניים שיגיעו מאוחר יותר. אנשי הצוות של בנבואו חזרו לאונייה ב-16 ביולי לאחר שגדוד יווני הגיע לעיירה.
בפברואר 1921, בנבואו, קינג ג'ורג' החמישי, וכמה משחתות ערכו אימונים בים מרמרה. בשנת 1922, האונייה עברה שיפוץ במלטה. בספטמבר ובאוקטובר אותה שנה, היא השתתפה בפעולות נוספות נגד הכוחות הטורקים. ב-1 בנובמבר 1924, השייטת הרביעית הפכה לשייטת השלישית. השייטת השלישית הועברה לצי האטלנטי במרץ 1926 ונשארה שם עד ספטמבר 1930. היא הפכה לאוניית הדגל של השייטת ב-12 במאי 1928, ושחררה את איירון דיוק לשיפוץ גדול. בנבואו השתתפה בתרגילי אימון ציים גדולים שנערכו במרץ 1929 בשיתוף עם צי הים התיכון. מאוחר יותר באותה שנה, האונייה הוצאה משירות. בספטמבר 1930 הוכנסה בנבואו לרשימת המכירה. על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון, בנבואו ואחיותיה היו אמורות להיות מוחלפות בבנייה חדשה בשנה שלאחר מכן. האונייה נמכרה לגרוטאות בינואר 1931 ופורקה במרץ 1931 על ידי תעשיות מתכת, מרוזית', לשם הגיעה ב-5 באפריל.
תרשים של סדרת איירון דיוק
שייטת אוניות המערכה הרביעית ב-1915; האונייה הקרובה ביותר היא בנבואו או אמפרור אוף אינדיה
מפות המציגות את התמרונים של הצי הבריטי (כחול) והגרמני (אדום) ב-31 במאי – 1 ביוני 1916
בנבואו מתנסה בבלון פורח ב-1916
בנבואו בסקפה פלו במאי 1917
אה"מ דיפנס (1907)

| --- | --- |
אה"מ דיפנס
אה"מ דיפנס
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת משוריינת
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  מינוטאור
 ציוני דרך עיקריים
 תחילת הבנייה:  25 בפברואר 1905
 הושקה:  24 באפריל 1907
 תקופת הפעילות:  9 בפברואר 1909 – 31 במאי 1916 (7 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה בקרב יוטלנד
 מיקום:  56°58′02″N 5°49′50″E﻿ / ﻿56.9672°N 5.83056°E﻿ / 56.9672; 5.83056 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה קרב יוטלנד 
 מידות
 הֶדְחֶק:  14,600 טון
 אורך:  158.2 מטר
 רוחב:  22.7 מטר
 שוקע:  7.9 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  23 קשרים
 גודל הצוות:  779 איש
 טווח שיוט:  15,090 ק"מ
 הנעה:  24 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 27,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 76–152 מ"מ   שריון סיפון – 38–51 מ"מ   צריחי תותחים – 114–203 מ"מ   ברבטות – 178 מ"מ   מגדל הניווט – 254 מ"מ
 חימוש:  4 תותחי 9.2 אינץ' (234 מ"מ)   10 תותחי 7.5 אינץ' (191 מ"מ)   16 תותחי 12 פאונד (76 מ"מ (3 אינץ'))   5 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ דיפנס (באנגלית: HMS Defence) הייתה סיירת משוריינת מסדרת מינוטאור שנבנתה עבור הצי המלכותי הבריטי בעשור הראשון של המאה ה-20, והייתה הסיירת המשוריינת האחרונה שנבנתה עבור הצי המלכותי. היא הוצבה בים התיכון עם תחילת מלחמת העולם הראשונה והשתתפה במרדף אחר סיירת המערכה הגרמנית SMS גבן והסיירת הקלה SMS ברסלאו. הספינה הועברה לצי הגדול בינואר 1915 ונשארה שם למשך שארית הקריירה שלה.
דיפנס הוטבעה ב-31 במאי 1916 במהלך קרב יוטלנד, הקרב הימי הגדול ביותר במלחמה. היא ליוותה את הגוף הראשי של הצי הגדול, ונורתה על ידי סיירת מערכה גרמנית אחת וארבע דרדנוטים כשניסתה לירות בסיירת קלה גרמנית נכה. היא נפגעה על ידי שני מטחים מהספינות הגרמניות שפוצצו את מחסן התחמושת האחורי שלה. האש מאותו פיצוץ התפשטה למחסנים המשניים של הספינה, שהתפוצצו בתורם. על פי ההערכות, כל הצוות נהרג, אף על פי שעיתונים של אותה תקופה העלו טענות לא מאומתות על ניצולים אפשריים.
תיאור

הדחק האונייה היה 14,600 טונות ארוכות (14,800 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-16,630 טונות ארוכות (16,900 טונות) במעמס מלא. אורך הספינה היה 519 רגל (158.2 מטרים), רוחב של 74 רגל 6 אינץ' (22.7 מטרים) ושוקע ממוצע של 26 רגל (7.9 מטרים). היא הונעה על ידי זוג מנועי קיטור תלת-דרגתיים בעלי ארבעה צילינדרים, שכל אחד מהם הניע גל הנע אחד, שפיתחו סך של 27,000 כוחות סוס (20,000 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של 23 קשרים (43 קמ"ש). המנועים הונעו על ידי 24 דוודי צינור מים של Yarrow. הספינה נשאה מקסימום 2,060 טונות ארוכות (2,090 טונות) של פחם ועוד 750 טונות ארוכות (760 טונות) של מזוט שרוססו על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. בתפוסה מלאה, היא יכלה להפליג לטווח של 8,150 מיילים ימיים (15,090 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). דיפנס תוכננה לשאת 779 קצינים ומלחים.
החימוש העיקרי של הספינה כלל ארבעה תותחי BL‏ 9.2 אינץ' Mark X בשני צריחים דו-תותחים, אחד מלפנים ואחד מאחור. החימוש המשני שלה כלל עשרה תותחי BL‏ 7.5 אינץ' Mark II אשר הותקנו באמצע הספינה בצריחים בודדים. הגנה מסירות טורפדו סופקה על ידי 16 תותחי QF 12 פאונד (3 אינץ') 18 cwt. דיפנס גם הרכיבה חמישה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 17.7 אינץ', שאחד מהם הורכב בירכתיים.
בנייה וקריירה

דיפנס הוזמנה כחלק מתוכנית הבנייה הימית של 1904–1905 כאחרונה מבין שלוש סיירות משוריינות מסדרת מינוטאור. היא הונחה ב-22 בפברואר 1905 במספנה המלכותית במזח פמברוק, ויילס. היא הושקה ב-27 באפריל 1907 על ידי ליידי קאודור ונכנסה לשירות ב-3 בפברואר 1909 ועלות הבנייה שלה הייתה 1,362,970 פאונד. הספינה שובצה לזמן קצר לשייטת הסיירות החמישית של צי הבית עד שהיא הועברה לשייטת הסיירות השנייה כאשר צי הבית התארגן מחדש ב-23 במרץ 1909. שלושה חודשים לאחר מכן הוסבה דיפנס לשייטת הסיירות הראשונה. היא ליוותה את אוניית האוקיינוס RMS מדינה בשנים 1911–1912, בעוד שהספינה האחרונה שימשה כיאכטה המלכותית למסעו של המלך ג'ורג' החמישי שהוכתר זה עתה להודו כדי להשתתף בדורבר דלהי. לאחר שהספינה חזרה לפלימות' בתחילת 1912, הועברה דיפנס לתחנת סין, שם נשארה עד דצמבר, אז קיבלה הוראה להצטרף שוב לשייטת הסיירת הראשונה בים התיכון כספינת דגל.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, היא הייתה מעורבת במרדף אחר ספינות המלחמה הגרמניות גבן וברסלאו, אך אדמירל משנה ארנסט טרוברידג' החליט שלא לירות בגבן בגלל התותחים החזקים יותר, השריון הכבד יותר והמהירות המהירה יותר של האחרונה. לאחר מכן היא חסמה את הספינות הגרמניות בתוך הדרדנלים עד שהספינה קיבלה הוראה ב-10 בספטמבר להפליג לדרום האוקיינוס האטלנטי להשתתף במצוד אחר שייטת מזרח אסיה של אדמירל מקסימיליאן פון שפה. הפקודה בוטלה ב-14 בספטמבר כשהתברר שהשייטת הגרמנית עדיין נמצאת במזרח האוקיינוס השקט ודיפנס חזרה לדרדנלים. האדמירליות שוב ציוותה על הספינה להפליג לדרום האוקיינוס האטלנטי באוקטובר להצטרף לשייטת אדמירל משנה כריסטופר קראדוק בחיפוש אחר הספינות הגרמניות. דיפנס, לעומת זאת, הגיעה למונטווידאו, אורוגוואי רק ב-3 בנובמבר 1914, כאשר קיבלה הודעה שרוב השייטת של אדמירל קראדוק הושמדה יומיים קודם לכן בקרב קורונל. הספינה נפגשה עם סיירות המערכה אה"מ אינפלקסיבל ואה"מ אינווינסיבל מאוחר יותר באותו חודש והעבירה את ציוד הרדיו ארוך הטווח שלה לאינווינסיבל לפני שהפליגה לדרום אפריקה כדי ללוות שיירת חיילים לבריטניה הגדולה. דיפנס יצאה ממפרץ טייבל, קייפטאון ב-8 בדצמבר והצטרפה שוב לשייטת הסיירות הראשונה של הצי הגדול כספינת הדגל שלה עם הגעתה.
דיפנס קיבלה תותח נ"מ (AA)‏ QF‏ 12 פאונד (3 אינץ') 12 cwt ותותח נ"מ QF 3 פאונד (47 מ"מ) בשנים 1915–1916. תותח ה-12 פאונד היה מותקן על המבנה האחורי ותותח ה-3 פאונד על הסיפון הרביעי בחלק האחורי הקיצוני.
במהלך קרב יוטלנד ב-31 במאי 1916, היא הייתה ספינת הדגל של אדמירל משנה סר רוברט ארבת'נוט, שהוביל את שייטת הסיירות הראשונה. השייטת יצרה את הצד הימני של מסך הסיירות, לפני הגוף הראשי של הצי הגדול. דיפנס הייתה ממש מימין למרכז הטור. בשעה 17:47, דיפנס וווריור, שתי הספינות המובילות של השייטת, הבחינו בקבוצת הסיור הגרמנית השנייה ופתחה באש. הפגזים שלהם החטיאו ושתי הספינות פנו למרדף, הן חתכו מול סיירת המערכה אה"מ לאיון, שנאלצה להסתובב כדי למנוע התנגשות. זמן קצר לאחר מכן, הם הבחינו בסיירת הקלה הגרמנית הנכה SMS ויסבאדן וצמצמו טווח לעברה. כאשר שתי הספינות הגיעו לטווח של 5,500 יארד (5,000 מטרים) מוויסבאדן הם זוהו בתורם בשעה 18:05 על ידי סיירת המערכה הגרמנית SMS דרפלינגר וארבע אוניות מערכה שהיו פחות מ-8,000 יארד (7,300 מטרים) משם. האש מהספינות הגרמניות הייתה כבדה ודיפנס נפגעה משני מטחים מהספינות הגרמניות שגרמו להתפוצצות מחסן התחמושת האחורי של פגזי 9.2 אינץ'. האש שנוצרה התפשטה דרך מעברי התחמושת למחסני פגזי ה-7.5 אינץ' הסמוכים שהתפוצצו בתורם. הספינה התפוצצה ב-18:20 עם אובדן כל אנשי צוותה; בין 893 ל-903 אנשי צוות נהרגו.
דיפנס כיום

באותו זמן, האמינו שדיפנס התפוצצה לרסיסים על ידי הפיצוץ, אבל שרידי האונייה התגלו באמצע 1984 על ידי קלייב קאסלר וסקר NUMA של הים הצפוני ותעלת למאנש בקואורדינטות 56°58′02″ צפון 05°49′50″ מזרח. צוות בראשות הארכאולוג הימי אינס מקרטני צלל אל השרידים ומצא כי האונייה שלמה ברובה, למרות האלימות של טביעתה. דיפנס, יחד עם השרידים האחרים של יוטלנד, הוכרזו באיחור כמקום מוגן במסגרת חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986, כדי למנוע נזק נוסף למקום המנוחה של כ-900 איש.
הערות שוליים

↑  "HMS Defence – a possible survivor".
↑  הזמנים המשמשים במאמר זה הם ב-UTC, שנמצא שעה אחת מאחורי CET, המשמש לעיתים קרובות ביצירות גרמניות.
תרשים האונייה ב-Brassey's Naval Annual 1912. האזורים המוצללים מייצגים את השריון שלה.
תצוגה מפורטת, מציגה את תותחי BL‏ 9.2 אינץ' Mk XI
אה"מ אמפרס אוף אינדיה

| --- | --- |

אה"מ אמפרס אוף אינדיה במעגן, 1906
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת רויאל סובריין
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Pembroke Dockyard 
 תחילת הבנייה:  9 ביולי 1889
 הושקה:  7 במאי 1891
 תקופת הפעילות:  11 בספטמבר 1893 – תחילת 1912
 אחריתה:  הוטבעה כספינת מטרה ב-4 בנובמבר 1913
 מיקום:  50°29′42″N 2°57′54″W﻿ / ﻿50.495°N 2.965°W﻿ / 50.495; -2.965 
 מידות
 הֶדְחֶק:  14,380 טון
 אורך:  115.8 מטר
 רוחב:  22.9 מטר
 שוקע:  8.4 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  17.5 קשרים
 גודל הצוות:  692 איש
 טווח שיוט:  8,740 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  8 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 11,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 356–457 מ"מ, שריון סיפון – 64–76 מ"מ, מחיצות – 356–406 מ"מ, ברבטות – 279–432 מ"מ, צריחי תותחים – 279–432 מ"מ, קזמטים – 152 מ"מ, מגדל הניווט – 305–356 מ"מ
 חימוש:  4 תותחים 13.5 אינץ' (343 מ"מ), 10 תותחים 6 אינץ' (152 מ"מ), 10 תותחים 6 ליטראות (2.2 אינץ', 57 מ"מ), 12 תותחים 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ)), 7 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ אמפרס אוף אינדיה הייתה אחת מבין שבע אוניות המערכה פרה-דרדנוט מסדרת רויאל סובריין שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19. האונייה נכנסה לשירות בשנת 1893 ושימשה כאוניית הדגל של סגן מפקד צי התעלה במשך שנתיים. היא הועברה לצי הים התיכון ב-1897, ובמהלכו שובצה אמפרס אוף אינדיה לשייטת הבינלאומית שחסמה את כרתים במהלך המרד שם. היא חזרה הביתה ב-1901 והוקצתה לזמן קצר כספינת משמר חופים באירלנד לפני שהפכה לאוניית הדגל של סגן מפקד צי הבית. האונייה צומצמה למילואים ב-1905 והתנגשה בטעות בצוללת צה"מ A10 בשנה שלאחר מכן. אמפרס אוף אינדיה הוצאה משירות בתחילת 1912 ופגעה בטעות בספינת מפרש גרמנית בזמן גרירה. היא הוטבעה כספינת מטרה ב-1913.
תיאור האונייה

מאפייני המבנה של האוניות מדגם "רויאל סובריין" התבססו על אלו של אוניות המערכה מחופות השריון מדגם "אדמירל", אך הן נבנו גדולות יותר על מנת להגדיל את יכולות השיט (אנ') שלהן וכדי להקצות מקום לתותחים משניים (אנ'), כמו אלו שהוצבו באוניות המערכה מחופות השריון מדגם "טרפלגר". ההדחק בְּרֵיק היה 14,380 טון, וההדחק בטָעוּן 15,830 טון. האורך בין הניצבים (אנ') – 380 רגל (115.8 מ'), האורך הכללי – "410-6 רגל (125 מ'), הרוחב – (אנ') 75 רגל 22.9 מ'), השוקע – "27-6 רגל (8.4 מ'). כאוניית דגל, הצוות של אמפרס אוף אינדיה מנה 692 קצינים ומלחים בשנת 1903.
תיאור האונייה > הנעה

אוניות הסדרה הונעו על ידי שני מנועי קיטור תלת-דרגתיים אנכיים בעלי שלושה צילינדרים. כל מנוע סובב מדחף. שני המנועים פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 11,000 כוחות סוס (8,200 קילוואט), שהעניקו לאונייה מהירות מרבית של 17.5 קשרים (32.4 קמ"ש). את הקיטור למנועים סיפקו שמונה דודים סקוטיים (אנ') בעלי אספקת אוויר בלחץ (אנ'). קיבולת הפחם המקסימלית הייתה 1,443 טונות, שהספיקו לטווח שיוט של 4,720 מייל ימיים (8,740 ק"מ) במהירות של 10 קשרים.
תיאור האונייה > חימוש

החימוש העיקרי כלל ארבעה תותחי 13.5 אינץ' (343 מ"מ) (אנ') נטעני-מכנס שהוצבו בשתי בַּרְבֶּטוֹת דו-קָנִיוֹת (אנ'), אחת מלפנים למבנה העילי (אנ') ואחת מאחוריו. לכל תותח הוקצו 80 פגזים. החימוש המשני כלל עשרה תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) (אנ') מהירי-ירי (אנ'). לכל תותח הוקצו 200 פגזים. את ההגנה מפני ספינות טורפדו העניקו שנים-עשר תותחי הוצ'קיס (אנ') 3-פאונד (1.9 אינץ', 47 מ"מ) (אנ') מתוצרת לא ידועה. שני תותחי 3-פאונד על דוכנית הירי העליונה (אנ'), במרומי התורן, הוסרו בשנים 1899–1902, וכל התותחים הקלים על דוכניות הירי התחתיות ועל הסיפון הראשי פורקו בשנים 1905–1909. כמו כן חומשה כל אחת מאוניות הסדרה בשבעה צינורות טורפדו (אנ') בקוטר 18 אינץ' (450 מ"מ) (אנ'), אך ב"אמפרס אוף אינדיה" הוסרו ארבעה מתוכם ב-1902.
תיאור האונייה > שריון

כמו האוניות מדגם "טרפלגר", גם אלו מדגם "רויאל סובריין" צוידו בחגורת שריון (אנ') דו-מתכתי (אנ') (מפלדה וברזל מחושל) שהגנה על הדופן בין שתי הברבטות. עובי חגורת השריון היה 14–18 אינץ' (356–457 מ"מ), אורכה 238 רגל (72.5 מ'), גובהה הכללי 8 רגל ו-8 אינץ' (2.6 מ'), ו-5 רגל (1.5 מ') מגובהה נמצא מתחת קו המים. מחיצות רוחביות (אנ') בעובי 14–16 אינץ' (356–406 מ"מ) נמתחו בין קצות חגורת השריון. מעל חגורת השריון היה טור לוחות שריון מפלדת-ניקל בעובי 4 אינץ' (102 מ"מ), ובקצותיו מחיצות רוחביות בעובי 3 אינץ' (76 מ"מ).
הברבטות של תותחי 13.5 אינץ' והבתים של תותחי 6-אינץ' נבנו מלוחות שריון דו-מתכתי בעובי 11–17 אינץ' (279–432 מ"מ). שריון הסיפון היה בעובי 2.5–3.0 אינץ' (64–76 מ"מ). הקירות המשוריינים הקדמיים של צריח הניתוב היו בעובי 12–14 אינץ' (305–356 מ"מ) והאחוריים בעובי 3 אינץ' (76.2 מ"מ).
הטבעת האונייה

ב-4 בנובמבר 1913, אמפרס אוף אינדיה שימשה כספינת מטרה בניסויי ירי במפרץ ליים שנועדו בעיקר לתת לקצינים ולמלחים מושג על השפעת פגז חי על מטרה אמיתית. מטרה משנית הייתה לבחון את הבעיות הנגרמות כתוצאה ממספר אוניות שיורות על אותה מטרה בו זמנית. האונייה הראשונה שירתה לעבר אמפרס אוף אינדיה הנייחת הייתה הסיירת הקלה ליברפול, ואחריה שתי אוניות המערכה ת'אנדרר ואוריון ואוניית המערכה פרה-דרדנוט קינג אדוארד השביעי, ולבסוף ארבעת הדרדנוטים נפטון, קינג ג'ורג' החמישי, ת'אנדרר וואנגארד. עד השעה 16:45, "אמפרס אוף אינדיה התלקחה בזעם ולמטה בירכתיים, וטבעה בשעה" 18:30. היא ספגה ארבעים וארבע פגיעות של 12 אינץ' (305 מ"מ) ו-13.5 אינץ' (343 מ"מ) ו"אין זה מפתיע שהאונייה הקשישה טבעה", אם כי הכוונה הייתה לחזור על הירי בטווח ארוך יותר לפני שהיא טבעה.
כאשר אמפרס אוף אינדיה טבעה, היא התיישבה הפוכה על קרקעית הים, וחילוץ מסוים בוצע במהרה על ידי חברת ג'רזי שהחזיקה בזכויות על כלי השיט. חור גדול בצד שלה נוצר לא על ידי פגז, אלא על ידי צוללנים שהוציאו מעבה. שרידי האונייה נגישים והיא מהווה צלילה עמוקה לצוללנים חובבים.
הערות שוליים

↑  הספק אינדיקטורי (indicated horsepower) הוא ההספק "ברוטו" של המנוע, המחושב על פי הלחץ והנפח המשתנים של הקיטור בצילינדר בזמן עבודת המנוע. נתונים אלה נמדדים באמצעות מכשיר הנקרא "אינדיקטור", ומכאן השם.(אנ')
תותחי הירכתיים 13.5 אינץ' (343 מ"מ) של אמפרס אוף אינדיה בזמן שהייתה במבדוק יבש במספנת צ'טם בשנות ה-90
אמפרס אוף אינדיה במעגן, בערך ב-1897
פינוי כרתים על ידי הטורקים, אוניית התובלה הראשונה שיוצאת מקנדיה
אארו L-159 ALCA

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Aero Vodochody 
 יחידות שיוצרו:  72 
 משתמש ראשי:  חיל האוויר הצ'כי 
 
האארו L-159 ALCA ‏(Advanced Light Combat Aircraft) הוא מטוס קרב רב משימתי קל צ'כי. המטוס הוא נגזרת של האארו L-59 סופר אלבטרוס ומיוצר על ידי חברת אארו וודוכודי.
עיצוב ופיתוח

פיתוח ה-L-159 החלה בשנת 1992 באמצעות חברת רוקוול קולינס (שנרכשה על ידי בואינג) כמייצר תוכנות האוויוניקה.
באפריל 1995 חיל האוויר הצ'כי הזמין 72 מטוסים.
טיסת הבכורה של ה-L-159 נערכה ב-4 באוגוסט 1997, עם גרסה דו-מושבית. ב-18 באוגוסט 1998 טס לראשונה המטוס בגרסה החד-מושבית.
באפריל 2000 המטוס הראשון הועבר לחיל האוויר הצ'כי.
בשנת 2009, אארו וודוכודי נבחרה לשדרג את מערכות האווינקה של המטוס.
היסטוריה מבצעית

חיל האוויר הצ'כי הוא המפעיל העיקרי של המטוס. אולם בשנת 2014 גם עיראק רכשה 13 מטוסים.
בחודש מאי 2016, מטוסי L-159 של חיל האוויר העיראקי תקפו מטרות דאעש בעיר פלוג'ה בהצלחה.
גרסאות > L-159A

הL-159A הוא מטוס קרב חד מושבי רב-משימתי המטוס תוכנן עבור משימות מגוונות אוויר-אוויר, אוויר-קרקע וסיור. המטוס מצויד במכ"ם Grifo-L, הפועל בכל-מזג אוויר, יום וליל. הוא יכול לשאת מגוון רחב טילי אוויר-אוויר ואוויר-קרקע וכן פצצות מונחות לייזר, בשימוש נאט"ו.
גרסאות > L-159B

L-159B הוא גרסה דו מושבית של המטוס, מיועד בעיקר לאימון מתקדם.
רק אב-טיפוס אחד יוצר על ידי אארו וודוכודי.
גרסאות > L-159T1

L-159T1 גרסה דו מושבית מבצעית, בשימוש חיל האוויר הצ'כי. טיסה ראשונה 8 במרץ 2007.
גרסאות > L-159T2

L-159T2 שדרוג בפיתוח של הגרסה הדו מושבית L-159T1. השדרוג נעשה על ידי V-Dot Systems בע"מ
תאונות

ב-24 בפברואר 2003 ל-159A (מס ' 6056) התרסק במהלך ניסויים של תותח המ"מ20 "Plamen", הטייס נהרג.
ב-22 בנובמבר 2012 L-159A של חיל האוויר הצ'כי (מס' 6061) התרסק במהלך טיסת אימונים במרכז בוהמיה. הטייס (סגן Ondřej Sovina) נהרג.
גלריה

L-159B
L-159T1
L-159A
הערות שוליים

1 2  Frawley, Gerald (2002). The International Directory of Military Aircraft, 2002/2003. Fyshwick, ACT: Aerospace Publications. ISBN 1-875671-55-2.
↑  "A new formula in the battle for Fallujah". AlJazeera. 2016-05-25.
↑  "GRIFO - A family of pulse Doppler radar" (PDF). Galileo Avionica. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2004-11-02. נבדק ב-2016-08-25.
↑  "Pomníky letců - Pomníky letců - Česká republika - České letectvo - 24.2.2003 - kpt.Petr Vašíček" [Memorials Flyers - Flyers Memorials - Czech Republic - Czech Air Force - 24 February 2003 - kpt.Petr Vasicek] (בצ׳כית). Pomnikyletcu.cz. 2003-02-24. נבדק ב-2014-04-23.
↑  "Pilot killed in military plane crash". Prague Daily Monitor. 23 בנובמבר 2012. אורכב מ-המקור ב-2014-02-01. נבדק ב-2014-04-23. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Lazarová, Daniela (23 בנובמבר 2012). "Plane crash sees fleet of L-159 fighter jets grounded". Radio Prague. נבדק ב-2014-04-23. {{cite news}}:  (עזרה)
אה"מ טיפררי

| --- | --- |

אה"מ טיפררי
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  מובילות שייטת 
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  פאקנור
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  J. Samuel White 
 הושקה:  5 במרץ 1913
 תקופת הפעילות:  פברואר 1914 – 1 ביוני 1916 (כשנתיים)
 אחריתה:  הוטבעה בקרב יוטלנד
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 אורך:  100.9 מטר
 רוחב:  9.9 מטר
 שוקע:  3.4 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  32 קשרים
 גודל הצוות:  197 קצינים ומלחים
 צורת הנעה:  טורבינות קיטור
 אמצעי לחימה
 חימוש:  6 תותחי 4 אינץ' (102 מ"מ)   2 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אה"מ טיפררי שהושקה ב-5 במרץ 1915, הייתה משחתת מסדרת פאקנור של הצי המלכותי שהוטבעה ב-1 ביוני 1916 על ידי הצי הקיסרי הגרמני בקרב יוטלנד במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריית שירות

האונייה במקור הוזמנה על ידי צ'ילה, אולם טיפררי ואחיותיה נקנו על ידי הצי המלכותי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בתחילה שימשה טיפררי כסגנית מובילת שייטת עם שייטת המשחתת השלישית בכוח הארוויץ', אליה הגיעה ביוני 1915. בסוף אותה שנה, היא לקחה אחריות על מחלקת משחתות משייטת המשחתות השנייה, בעוד שבמרץ 1916, טיפררי הצטרפה מחדש לכוח הארוויץ', כשהיא מצורפת לשייטת הסיירות הקלות החמישית.
במשך זמן מה במהלך המלחמה פיקד עליה קפטן (לימים אדמירל) סר בארי דומוויל.
במאי 1916 מונתה טיפררי למובילת שייטת המשחתות הרביעית, מערך שתמך ישירות בצי הגדול.
היסטוריית שירות > טביעה

בערך בשעה 21:58 GMT ב-31 במאי 1916 בזמן ששייטת המשחתות הרביעית חיפשה את צי הים הפתוח הגרמני בים הצפוני בקרב יוטלנד, היא נתקלה בשייטת המשחתות השביעית של האויב. כלי השיט הגרמנים שיגרו טורפדות לעבר הספינות הבריטיות, שאף אחת מהן לא פגעה, והשייטת השביעית פנתה לאחר מכן. הדו"ח של ניקולס ג'ליקו מציין כי "בין 23:15 ל-23:20 תצפית [על אה"מ גרלנד ]... ראתה מה שהיא חשבה שהן ספינות אויב על הרבע הימני". דקות ספורות לאחר מכן אותתה טיפררי את אות הזיהוי ומיד הוארה על ידי הזרקורים של שלוש אוניות מערכה גרמניות ושלוש סיירות קלות. מ-23:30 עד 23:34 בערך, בערך 150 פגזים בקוטר 5.9 אינץ' מ-SMS וסטפאלן ו-SMS נסאו נורו לעבר טיפררי; היא נפגעה קשות מהירי הזה, שהותיר את הגשר שלה פגוע ואת רוב הצוות הקדמי שלה פגועים, כולל מפקדה, קפטן וינטור. בסביבות השעה 02:00 GMT 1 ביוני 1916 היא ננטשה וטבעה בשעות הבאות עקב נזקי קרב. 150 מצוותה שכלל 197 נהרגו בקרב, מספר מהניצולים חולצו מהים על ידי הצי הקיסרי הגרמני והועברו לגרמניה כשבויי מלחמה.
המסיק דייוויד אונסון תיאר את הטביעה: "כשצפנו במים בלילה הנורא ההוא, רבים מתו מתשישות וסבל גרידא. לאחר שנסחפנו במשך קרוב ל-5 שעות אספו אותנו עם עלות השחר. ראיתי את הטיפררי, גוש של להבות, עם השדרית כלפי מעלה".
לאחר מכן

אתר שרידי האונייה מוגדר כמקום מוגן על פי חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986.