חלמנו
תהליך ההשמדה

מחנה ההשמדה חלמנו היה האתר הראשון שבו הושמדו הקרבנות בגז, באופן "תעשייתי", ושבו גם נשרפו גופות הנרצחים. ההשמדה נעשתה במשאיות גז שהותאמו למטרה זו.
בדצמבר 1941 הופקד ולטר בורמייסטר על הבנייה והפיקוד של חלמנו. במהלך הרצח ההמוני במקום שימש נהג של משאיות הגז.
חלק מן היהודים הובאו לחלמנו ברכבות, שהגיעו עד העיירה קולו, כ-5 ק"מ מצפון מערב לחלמנו, ומשם נשלחו במסילה צרה יותר לכיוון חלמנו. חלק אחר מן היהודים שנשלחו להשמדה הובאו למקום במשאיות. בעיתות עומס, כאשר נשלחו לחלמנו מספר רב של יהודים, הושארו לעיתים קבוצות של יהודים בחיים במשך כמה ימים, עד להשמדתם. הם הוחזקו במרתפי הטירה, וכן בכנסייה הסמוכה בכפר ובאסם שליד הטירה. עד לשנים האחרונות ניתן היה למצוא על קירות המרתפים כתובות שהשאירו אחריהם יהודים אלה, שכבר היו מודעים לגורלם (בעיקר בשלבים המאוחרים יותר).
עם הגיעם למחנה, הופעל כלפי היהודים נוהל של הטעיה, כפי שהיה מקובל בכל מחנות ההשמדה. הנוהל נועד למנוע בהלה ומהומות, ולאפשר תהליך מהיר וללא תקלות. היהודים שהובאו לטירה הוכנסו פנימה, שם התקבלו בנימוס ובאדיבות. נאמר להם שהם מועברים ל"יישוב מחדש" בגרמניה או באוסטריה. ואולם, לפני שיועברו עליהם לעבור חיטוי. הם חולקו לקבוצות של 30–40 איש, והוכנסו אל תוך הטירה, לאולם גדול, שהיה מחומם בחודשי החורף. נאמר ליהודים שהם נשלחים למרחץ. הם נצטוו להתפשט ולתלות את בגדיהם על קולבים שהיו במקום, ולהיוותר בלבנים. במקום היו שלטים עליהם נאמר "למרחץ", וניתנו להם סבון ומגבות. חפצי הערך שהיו בידיהם הופקדו בידיו של פקיד פולני שהיה במקום, וזה רשם את זהותם. לאחר מכן הועברה כל קבוצה לחדר אחורי, שממנו נפתחה דלת אחורית. מהדלת הוביל מישור משופע כלפי מטה, היישר אל תוך משאית הגז שהמתינה כשדלתותיה האחוריות פתוחות. בשלב זה הוסר המסווה: הגרמנים דחפו בכוח את הקורבנות העירומים, ודחסו אותם אל תוך המשאיות.
בחלמנו היו שלוש משאיות מתוצרת רנו, שהותאמו בגרמניה למטרתן. אורך הארגז של כל משאית היה 4 עד 5 מטרים, רוחבו 2.2 מטרים וגובהו כ-2 מטרים. הארגזים היו מוארים וניתן היה לצפות במתרחש בתוכם מבעד לחלון שהפריד בין הארגז ובין תא הנהג, הקבינה. אל הארגז היה מחובר צינור גמיש, שניתן היה לחברו למערכת הפליטה של המשאית, האגזוז.
לאחר שהקורבנות נדחסו אל תוך המשאית, נעל נהגה את הדלתות האחוריות, וחיבר את הצינור הגמיש למפלט המשאית. עם תחילת הנסיעה זרם גז פחמן חד-חמצני אל תוך חלל המשאית, והקורבנות שבתוכה החלו להיחנק. בתוך כעשר דקות כבר לא היו בין החיים. לאחר מותם של כל הקורבנות ניתק הנהג את צינור הפליטה מן הארגז, ונסע למחנה היער. במרחק של כ-4 קילומטרים מצפון מערב לטירה, בתוך יער ז'וכוב, מוקם מחנה היער (Waldlager). בשלוש קרחות יער מוקמו קברי המונים, שאליהם רוקנו המשאיות את מטענן.
מכל משלוח הושארו בחיים 50 עד 60 יהודים בריאים, שגויסו למה שהוגדר על ידי הגרמנים "קבוצת עבודה" - קומנדו עבודה (Arbeitskommando). הם חולקו לשתי קבוצות: האחת שהתה בתוך הטירה ואספה את בגדי הנרצחים, שהופשטו מהם לפני שהועלו למשאית הגז. כמו כן הועסקו אנשים אלה בעבודות שירותים ונקיון עבור סגל הטירה. הקבוצה השנייה אולצה לעבוד בקבורת הגופות; הם חפרו את קברי ההמונים, הוציאו את הגופות מן המשאיות וסידרו אותן בקברים. העבודה נעשתה כאשר האסירים כבולים באזיקים ברגליהם, שהכבידו מאוד על תנועתם, ותחת השגחה צמודה והתעללות בלתי פוסקת מצד השומרים. האסירים שוכנו בטירה או באסם תבואה ששכן לידה. לעיתים קרובות היו הגרמנים רוצחים את קבוצת היהודים הזו, ומחליפים אותם בקבוצה חדשה.
במחנה היער חפרו פועלי הכפייה תעלות בעומק כ־5 עד 6 מטרים, ברוחב כ-8 מטרים, ובאורך עשרות מטרים. עם הגעת משאית הגז היו פותחים את הדלתות ונותנים לגז להתנדף. לאחר כמה דקות היו עובדי הכפייה עולים למשאית ופורקים ממנה את מטען הגופות שעליה. לעיתים היו נמצאים קרבנות שלא מתו; אלה היו מומתים ביריה במקום. הגופות היו נבדקות כדי למצוא תכשיטים וחפצי ערך שהוסתרו בהם, ולאחר מכן היו מושלכות לתעלות.
עם ריקון המשאית ממטענה היו עובדי הכפייה מנקים את המשאית מההפרשות של הגוססים, ואז הייתה המשאית חוזרת לטירה. במקביל היו עובדי הכפייה שבטירה אוספים את בגדי הנרצחים ומרכזים אותם לערמות גדולות, שמאוחר יותר נשלחו לגרמניה.