stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'רי אדמס
ראשית הקריירה הפוליטית > ההאשמות בחברות ב-IRA

אדמס הצהיר פעמים רבות שהוא מעולם לא היה חבר בצבא האירי הרפובליקני (IRA). עם זאת, חוקרים רבים נקבו בשמו כאחד מחברי ההנהגה של ה-IRA מאז שנות השבעים. אדמס הכחיש את טענותיהם וכינה אותן "השמצות". באירוע של מפלגת פינה גייל ב-29 בספטמבר 2012, האשים ראש הממשלה, אינדה קני, את אדמס שהוא לא רק היה חבר ב-IRA, אלא גם שהוא היה חבר במועצת הארגון, וקרא לו להיות "דובר אמת לאמיתה בנושא", בתגובה לקריאתו של אדמס להקמתה של "ועדת אמת ופיוס" בצפון אירלנד.
חבר ה-IRA לשעבר, שון או'קאלהאן, טען שהוא נכח בפגישה של המועצה המהפכנית של ה-IRA ב-1983 שבה השתתף גם אדמס. או'קאלהאן מסר דין וחשבון בעדותו בפני בית המשפט העליון בדבלין. חברי ה-IRA לשעבר, אנתוני מקינטייר וריצ'רד או'ראווה, טענו שאדמס היה דמות מפתח ב-IRA. אדמס אמר הגיב באומרו: "אני רוצה להיות ברור מאוד בהכחשה שלי על חברותי ב-IRA, אך אני לא מנתק את עצמי מה-IRA. חבר ה-IRA לשעבר, פיטר רוג'רס, ציין כי אדמס ועמיתו מהשין פיין, מרטין מק'גיניס, הורו לרוג'רס להעביר חומרי נפץ לבריטניה ב-1980. שין פיין הגיבה להאשמות אלה בטענה שרוג'רס שיקר. רוג'רס נכלא ב-1980 על רציחתו של בלש של משטרת הרפובליקה האירית ומאוחר יותר שוחרר במסגרת התנאים של הסכם יום שישי הטוב. האב ג'רי ריינולדס, שעזר לקיים פגישות סודיות בין ג'ון יום לבין אדמס, הבהיר שלשאול את אדמס על חברותו ב-IRA זו "שאלה טפשית", שכן לדבריו, "ה-IRA הייתה אגודה סודית וסיבת קיומה של אגודה סודית היא להיות סודית".
ב-2003, כשהיא מנצלת את חסינותה הפרלמנטרית, טענה חברת הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית, איריס רובינסון, שאדמס היה מעורב ב-1978 בפעולה של ה-IRA בה הונחה פצצה במסעדת לה-מון ליד בלפסט. אדמס הכחיש את ההאשמות.
מפקד לשעבר ב-IRA, ברנדן יוז, נקב בשמו של אדמס כזה שהורה על רציחתה וקבורתה הסודית של ג'ין מק'קונביל ב-1972. ג'ין מק'קונביל הייתה אחת מ-16 נעדרים שנחטפו ונרצחו על ידי ה-IRA במהלך הסכסוך בצפון אירלנד ("הצרות"). האסירה הרפובליקנית לשעבר, אבלין גילרוי, שהייתה פעילה באזור בו נחטפה מק'קונביל, אמרה שאדמס היה היחיד שהיה לו את המעמד להורות על הרצח. בין חוטפיה של מק'קונביל הייתה דולורס פרייס, שטענה שהיא פעלה בהוראותיו של אדמס. יוז ופרייס טענו גם שאדמס היה מעורב באישורן של פעולות חבלה בלונדון בראשית שנות השבעים. בלש לשעבר במשטרת אירלנד טען שאדמס היה "מנהיג של יחידה פסיכוטית של ה-IRA בבלפסט בראשית שנות השבעים.
אדמס הכחיש כל מעורבות בפשעים כמו רציחתה של מק'קונביל ואת חברותו ב-IRA בזמן כל שהוא ואמר שההאשמות נגדו הגיעו מטעמם של "אויבי תהליך השלום". לאחר מעצרו ושחרורו ללא האשמות ב-2014, הצהירה רשת BBC "שה-BBC יודע שאין כל עדות מספקת כדי להאשים את אדמס בעבירה כל שהיא".
נשיא שין פיין > איסור השמעת קולו

אדמס התבלט כמנהיג אירי רפובליקני במיוחד כאשר נאסרה השמעת קולו באמצעי התקשורת האלקטרוניים. האיסור כלל מנהיגים מ-11 ארגונים רפובליקנים ולויאליסטים, אך באופן מעשי, אדמס היה היחידי מהם שהופיע באופן קבוע בתקשורת. איסור זה הוטל ב-19 באוקטובר 1988 על ידי מי שהייתה אז ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר. הסיבה לאיסור זה הוגדרה כ"אי מתן במה תקשורתית לטרוריסטים והחוטפים, במה שהם כה זקוקים לה". צעד זה ננקט לאחר שה-BBC קיים ריאיון עם מרטין מק'גיניס ועם אדמס.
איסור דומה הוטל גם באירלנד מאז שנות השבעים, אך התקשורת הבריטית מצאה דרכים לעקוף אותו על ידי שימוש בכתוביות או בהקראת דברי המרואיינים על ידי קריין. פתרון זה לא היה יכול להיות מיושם באירלנד. רשת הטלוויזיה הממלכתית האירית, RTÉ, אף סירבה לשדר את דבריהם של מנהיגי שין פיין בנושאים שלא היו קשורים לסכסוך בצפון אירלנד.
איסור זה הושם ללעג בקריקטורות ובתוכניות טלוויזיה סטיריות וזכה לגינוי על ידי ארגוני חופש הדיבור ועל ידי אישים מרכזיים בתקשורת הבריטית, כולל מנכ"ל ה-BBC ג'ון בירט ועורך חדשות החוץ, ג'ון סימפסון. האיסור בוטל על ידי ראש ממשלת בריטניה, ג'ון מייג'ור בספטמבר 1994.
הבחירות לפרלמנט האירי

ב-2010 הודיע אדמס על כוונתו להתמודד בבחירות לפרלמנט האירי כנציג מחוז הבחירה של לאות' בבחירות הכלליות של 2011 באירלנד. ב-7 בדצמבר 2010 הוא התפטר מהפרלמנט הבריטי וב-25 בפברואר 2011 הוא נבחר לפרלמנט האירי.
משפטו של אחיו

באוקטובר 2013 נמצא ליאם אדמס, אחיו של ג'רי אדמס, אשם בעשרה סעיפי אישום, כולל אונס וניצול מיני של בתו. לאחר שנחשפו ההאשמות בפומבי לראשונה ב-2009, חשף ג'רי אדמס שאביו המנוח השפיל את בני המשפחה באופן רגשי, פיזי ומיני. בנובמבר 2013 נידון ליאם אדמס לעונש מאסר של 16 שנים. בעקבות הרשעתו של ליאם אדמס, התבקש התובע הכללי של צפון אירלנד לבחון מחדש החלטה מ-2011 שלא להאשים את ג'רי אדמס בחשד שהוא הסתיר מידע בנוגע למקרה.
יו' הגדול

| --- | --- |

 לידה:  2297 לפנה״ס? הרפובליקה העממית של סין 
 פטירה:  2197 לפנה״ס?  (בגיל 100 בערך) Kuaiji Mountains, הרפובליקה העממית של סין 
 מדינה:  שושלת שיה 
 מקום קבורה:  Yu the Great mausoleum 
 בן או בת זוג:  Tu Shan Shi 
 
 
 
יו' הגדול (בסינית מסורתית: 大禹, בסינית מפושטת: 大禹, בפין-יין: dà yǔ, דָה יוּ'. בערך 2200-2101 לפנה"ס) היה שליט אגדי בסין העתיקה שנודע בעיקר בטיפולו בשיטפונות, בביסוס השלטון השושלתי בסין בייסוד שושלת שְׂיָה, ובדמותו המוסרית.
התאריכים המוצעים לשלטונו של יו' קודמים באלף שנים בערך לרישומים הכתובים המוקדמים ביותר של סין - עצמות הניחוש מן החלק המאוחר של שושלת שאנג. חפצים מהתקופה אליה מיוחס יו' לא נושאים כתובות המזכירות אותו, וגם בעצמות הניחוש הוא אינו מוזכר. הוא אינו מופיע בכתובות עד לכתובות על כלים מתקופת שושלת ג'וֹאוּ המערבית (בערך 1045-771 לפנה"ס). החוסר במשהו שאפילו קרוב לתיעוד בן זמנו הוביל למחלוקת באשר לקיומו ההיסטורי של יו'. התומכים בהיותו דמות היסטורית כי סיפורים על חייו ועל שלטונו עברו בעל-פה באזורים שונים של סין עד שהועלו על הכתב בשושלת ג'וֹאוּ, בעוד המתנגדים מאמינים כי דמותו הייתה במקורה דמות אגדית של אל או חיה מיתית מתקופת שושלת שְׂיָה, אשר קיבלה דמות אנושית בתחילת שושלת ג'וֹאוּ. רבים מהסיפורים על יו' נאספו ב"רשומות ההיסטוריון" של ההיסטוריון הנודע סה-מה צ'יין. יו' ו"מלכים-חכמים" אחרים של סין העתיקה זכו לתשבחות מצד קונפוציוס והוגים סיניים אחרים על סגולתם ומוסריותם.
יו' הוא אחד מן השליטים הסיניים הבודדים שזכו לכינוי הכבוד "הגדול" לאחר מותם.
אבותיו וראשית חייו

על פי מספר מקורות סיניים עתיקים, יו' היה דור שמיני לקיסר הצהוב: אביו של יו', גוּן, היה דור חמישי לקיסר ג'וואנשו', ואביו של גְ'ווָאנְשׂוּ', צָ'אנְגְיִי היה בנו השני של הקיסר הצהוב. מסופר כי יו' נולד בהר וֶן, במחוז בֵּייצְ'ווָאן בסצ'ואן של היום, למרות שיש גם הטוענים שהוא נולד בשְׁפָאנְג. אמו של יו' השתייכה שבט יוּאוּשִׂין ונקראה נוּ'גְ'ה אוו לפי מקורות אחרים נוּ'שִׂי.
כאשר היה יו' ילד, העביר אביו את אנשיו מזרחה, לעבר המישור המרכזי. המלך יאו העניק לגוּן את התואר "אדון צ'ונְג", שבדרך כלל מזוהה עם הפיסגה של הר סונג. לפיכך מקובל להאמין כי יו' גדל על מדרונות הר סונג, דרומית לנהר הצהוב. בשלב מאוחר יותר הוא נשא אישה מהר טוּ (塗山) שידועה בדרך כלל בכינוי "הגבירה טוּשָׁאן". לשניים נולד בן בשם צִ'י, שמשמעו לרוב "התגלות".
מאז ומעולם הייתה מחלוקת על מיקומו של הר טוּ. שני המיקומים הסבירים ביותר הם הר טוּ במחוז אָנְחְווֵי, ופיסגת טוּ של ההר הדרומי בעיר צ'ונְגְצִ'ינְג.
יו' הגדול משתלט על המים

במהלך שלטונו של המלך יאו, מרכז סין סבל משיטפונות חוזרים ונשנים, אשר מנעו התפתחות כלכלית וחברתית. על גוּן, אביו של יו', הוטלה המשימה לייצר מנגנון התמודדות עם השיטפונות. הוא בילה יותר מתשע שנים בבניין סדרה של סכרים וסוללות לאורך גדות הנהרות, אך למרות (ואולי בגלל) מספרם הרב וגודלם של הסכרים, והשימוש באדמה הנושמת, המאמץ נחל כישלון. כשבגר, המשיך יו' את המלאכה של אביו, ולמד לעומק עת מערכות הנהרות בניסיון ללמוד מדוע נסיונותיו של אביו נכשלו.
בשיתוף פעולה עם הדוכס דוחן, מומחה חקלאי חצי-מיתולוגי שמעט ידוע על אודותיו מלבד הגדרתו כאביה הקדמון של שושלת ג'ואו, הצליח יו' להקים סידרה של בקרות מים שהתגלו כקריטיות בביסוס השגשוג של לב סין. במקום לסכור את זרם המים ישירות, יצר יו' סידרה של תעלות השקיה שהזרימו את המים אל השדות, והשקיע מאמץ רב בניקוז הנהרות. מסופר כי יו' היה ישן ואוכל עם הפועלים הפשוטים, ובילה את רוב 13 השנים בהן התבצע הפרויקט בסיוע אישי לעבודת הניקוז של קרקעות הטין של הנהרות. הניקוז וההשקיה הצליחו ואיפשרו לתרבות הסינית לשגשג לאורך הנהר הצהוב, נהר וֵיי ושאר הנהרות של לב סין. פעילות זו קנתה ליו' מוניטין רב בהיסטוריה סינית, ומתייחסים אליה בכינוי "יו' הגדול משתלט על המים" (בסינית: 大禹治水; פין-יין: Dà Yǔ Zhì Shuǐ). הר לונְגְמֶן לאורך הנהר הצהוב היה ידוע במיוחד בערוץ הצר שלו שחסם את מעבר המים מזרחה אל האוקיינוס. מסופר כי יו' הביא כמות גדולה של פועלים להרחיב את הערוץ, שקיבל מאז את השם "השער של יו'" (בסינית: 禹門口).
במיתולוגיה

בגרסה המיתולוגית של הסיפור, כפי שהיא מופיעה ב"רשומות איסוף האבדות" של וָאנְג גְ'יָה מן המאה הרביעית, יו' מקבל סיוע במשימתו מדרקון צהוב ומצב שחור (שאינו בהכרח קשור לצב השחור מן המיתולוגיה הסינית). מיתוס מקומי נוסף טוען כי יו' יצר את "נקיק שלושת המסלולים" של נהר היאנגצה בכך שחתך את רכס ההרים בגרזן-קרב אלוהי על מנת לשלוט בשיטפונות.
סיפורים מסורתיים מתארים את יו' כמי שהקריב במידה רבה את גופו על מנת לשלוט בשיטפונות. לדוגמה, נאמר שידיו כוסו יבלות, וכפות רגליו היו מיובלות לחלוטין. בסיפור נפוץ אחד, יו' היה נשוי רק ארבעה ימים כשקיבל את המשימה להילחם בשיטפונות. הוא נפרד מאשתו, באמרו שאינו יודע מתי ישוב. במהלך שלוש עשרה השנים של השיטפונות, הוא עבר שלוש פעמים ליד מפתן הדלת של משפחתו, אך באף אחת מהפעמים האלו לא חזר לביתו. בפעם הראשונה שעבר, שמע שאשתו יולדת. בפעם השנייה שעבר, בנו כבר יכל לקרוא לאביו. משפחתו הפצירה בו שישוב הביתה, אך הוא השיב שהדבר בלתי אפשרי כל עוד השיטפונות נמשכים. בפעם השלישית שיו' עבר שם, בנו כבר עבר את גיל 10. בכל פעם שעבר, סירב יו' לעבור בדלת בטענה שאינו יכול לנוח כאשר השיטפון גובה את חייהם של אינספור אנשים.
נטען גם שיו' הרג את שְׂיָאנְגְלְיוֹ השר של גונְגְגונְג, שהיה מפלצת בצורת נחש בעל תשעה ראשים.
תשעת המחוזות

המלך שון, ששלט לאחר יאו, התרשם כל כך מעבודתו ההנדסית של יו' ומחריצותו, שהעביר לו את השלטון במקום לבנו שלו. יו' בתחילה סירב להצעה, אך היה כל כך מקובל בקרב האצילים וראשי השבטים המקומיים שהסכים להיות לקיסר החדש, בגיל 53. הוא קבע את הבירה באָן-יִי, שאת חורבותיה מזהים כיום בנפת שְׂיָה בדרום מחוז שָׁאנְשִׂי, וייסד את שושלת שְׂיָה, שנחשבת במסורת לשושלת הראשונה בסין.
פעילותו של יו' בשליטה בשיטפונות יצרה לו היכרות עם כל האזורים שהיו אז בעלי אוכלוסיית האן סינית. על פי הפרק יוּ' גונְג בקלאסיקה של המסמכים, יו' חילק את העולם הסיני לתשעה מחוזות (ג'וֹאוּ): גִ'יג'וֹאוּ (冀州), יֵנְג'וֹאוּ (兗州), צִ'ינְגְג'וֹאוּ (青州), שׂ'וּג'וֹאוּ (徐州), יָאנְגְג'וֹאוּ (揚州), גִ'ינְגְג'וֹאוּ (荊州), יוּ'ג'וֹאוּ (豫州), לְיָאנְגְג'וֹאוּ (梁州) ויוּנְגְג'וֹאוּ (雍州).
ב"הטקסים של ג'וֹאוּ"' במקום המחוזות שׂ'וּ ולְיָאנְג מופיעים המחוזות יוּאוּג'וֹאוּ (幽州) ובִּינְגְג'וֹאוּ (并州). ב"אָר יָה" לא מופיעים צִ'ינְגְג'וֹאוּ ולְיָאנְגְג'וֹאוּ, ובמקומם מופיעים יוּאוּג'וֹאוּ (幽州) ו יִינְגְג'וֹאוּ (營州). בכל מקרה, כל המקורות מסכימים כי היו תשעה המחוזות. עם הארד שקיבל מתשעת המחוזות, יצר יו' תשעה כלי דִינְג שנקראו "תשע הקדרות התלת-רגליות". אז העביר את בירתו לעיר יָאנְג (陽城).
על פי רשומות הבמבוק, יו' הרג את אחד המנהיגים הצפוניים, פֶנְגְפֶנְג (防風), על מנת לבצר את אחיזתו בשלטון.
מותו

על פי רשומות הבמבוק, יו' שלט בשושלת שְׂיָה במשך 45 שנים, ולפי ספר יְוֵּ'ה ג'וֵּ'ה (越絕書), הוא נפטר ממחלה. מסופר כי הוא נפטר בהר קְוָאיְגִ'י, דרומית לשָׁאושִׂינְג של היום, במהלך מסע ציד אל הגבול המזרחי של ממלכתו, ונקבר שם. המאוזליאום של יו' (大禹陵) המוכר כיום נבנה במאה השישית, בתקופת השושלות הצפוניות והדרומיות לכבודו. המאוזוליאום ממוקם ארבעה קילומטרים דרום-מזרחית לעיר שָׁאושִׂינְג. מרבית המבנה עבר בנייה מחדש פעמים רבות בתקופות האחרונות. שלושת החלקים המרכזיים במאוזילאום הם קבר יו', מקדש יו', והמצבה לזכר יו'. בפסלים רבים הוא נראה נושא מעדר (耒耜). מספר קיסרים בתקופת הקיסרות נסעו לאזור לשם ביצוע טקסים לכבוד יו', והמפורסמת שבנסיעות היא זו של הקיסר הראשון.
דמותו ההיסטורית

מאחר שלא שרדה כל ראיה כתובה לקיומו של יו', ישנה מחלוקת באשר לקיומה של דמות היסטורית בשם זה. אין כל כתובת מתקופתה, והוא לא מוזכר גם בעצמות הניחוש המאוחרות ממנו. העדות הארכאולוגית הראשונה לקיומו של יו' מגיעה מכלים שנוצרו כאלף שנים לאחר מותו המשוער, מתקופת שושלת ג'וֹאוּ המערבית.
אסכולת הספק בקדמוניות של ההיסטוריונים של המאה העשרים, למשל, טענה כי יו' לא היה אדם באגדות המוקדמות ביותר, אלא אל או חיה אגדית שהיו קשורים למים ואולי גם עם מלכי הדרקון ושליטתם במים. על פי תאוריה זו, יו' (בתור אל או חיה) הופיע על כלי ארד טקסיים של אנשי שְׂיָה המוקדמים, ועד תחילתה של שושלת ג'וֹאוּ, הפכה הדמות האגדית לאדם הראשון שיכל לשלוט במים. רק במהלך שושלת ג'וֹאוּ נוספו לשושלת האגדית האורתודוקסית הדמויות שקדמו ליו'. ישנן אגדות שבהן יו' הגדול הוא אדם-אל.
ישנה עדות ארכאולוגית לשיטפון גדול בנהר צהוב בסביבות 1920 לפנה"ס, תקופה החופפת להופעת תרבויות חדשות לכל אורך הנהר הצהוב. בעיות השליטה במים לאחר ההצפה הראשונית יכלו להימשך כ-20 שנים. ווּ ועמיתיו טענו כי הדבר תומך ברעיון כי הסיפורים על יו' הגדול מקורם בדמות היסטורית.
מורשת

יו' נחשב על ידי הסינים העתיקים במשך זמן רב לשליט אידיאלי ומלך-פילוסוף. גם בֵּייצְ'ווָאן, גם וֶנְצְ'ווָאן וגם דוּגְ'יָאנְגְיֵן טוענות שהן המקום בו נולד.
עקב מעורבותו בשיטפון הגדול המיתולוגי של סין, יו' נחשב לאלוהות מים בדאואיזם ובדתות העממיות של סין. הוא עומד בראש חמשת המלכים של בני האלמוות של המים להם חולקים כבוד במקדשים קטנים בתוך מקדשי מָאדְזוּ בתור מגיני ספינות בעת מסען.
גילברטו ואלי

גילברטו ואלי (נולד ב-14 באפריל 1984) הוא שוטר לשעבר במשטרת ניו יורק שנידון למאסר בעקבות הרשעתו בקשירת קשר לביצוע חטיפה, לאחר שכתב מסרים ברשת האינטרנט אודות כוונותיו לבצע מעשים אלה. ואלי נעצר לאחר שאשתו גילתה התכתבויות שלו עם משתמשים אחרים בחדרי צ'אט ובפורומים אינטרנטיים בהם תכנן לפרוטרוט לחטוף, לאנוס, לרצוח ולאכול נשים אמיתיות שהכיר, ביניהן אותה עצמה. בהמשך, ערעורו של ואלי התקבל בבית המשפט והוא זוכה מאשמה. לאחר מעצרו זכה לכינוי "השוטר הקניבל".
חייו לפני מעצרו

גילברטו ואלי נולד ברובע קווינס בניו יורק. בשנת 2006 סיים תואר בפסיכולוגיה באוניברסיטת מרילנד. בשנת 2006 הצטרף למשטרת ניו יורק ושרת בתחנת משטרה בשכונת מורנינגסייד הייטס במנהטן. הוא נישא לקתלין קוק מנגן, שאותה הכיר באמצעות אתר היכרויות באינטרנט. לשניים בת משותפת.
מעצרו ומשפטו

ואלי, ששימש כשוטר במשטרת ניו יורק נעצר באוקטובר 2012 על ידי ה-FBI, לאחר שאשתו נחשפה למסרים שכתב בחדרי צ'אט ברשת האינטרנט הנוגעים לאהדתו לקניבליזם ולתכנונו לחטוף נשים, לענות אותן, לאנוס ולבשל אותן. ואלי צ'וטט עם אחרים על כוונתו לענות ולרצוח את אשתו ועוד נשים רבות אחרות. רעייתו התלוננה עליו בפני רשויות החוק והוא נעצר. בעקבות מעצרו הוא פוטר ממשרתו.
ואלי טען להגנתו כי כל מה שנכתב ברשת האינטרנט, הן פנטזיות שלא תכנן לממש. כמו כן טען כי לא נמצאו ראיות לכך שביצע מעשים שנועדו לממש את כוונותיו.
התביעה הציגה ראיות שלפיהן ואלי עשה פעולות כדי לממש את תכנוניו כגון שימוש במאגר מידע משטרתי כדי לעקוב אחר נשים, וחיפוש במנוע חיפוש אחר מושגים הקשורים לתכנון מעשה פשע מן הסוג שתיאר. רעייתו של ואלי העידה כנגדו וסיפרה על התכנים הקשים אליהם נחשפה.
המשפט זכה לתשומת לב תקשורתית רבה, בשל כך שעסק באפשרות להרשיע אדם על סמך מחשבותיו.
במרץ 2013 הוא נידון למאסר עולם.
עורכי דינו של ואלי טענו כי מדובר בפנטזיות בלבד, וכי לא לא הוכחו כוונותיו לבצע את המעשים המיוחסים לו.
ביולי 2014 החליט השופט פאול גרדפה לבטל את פסק הדין של חבר המושבעים, בטענה שהראיות תומכות בטענת ההגנה שמדובר היה במשחקי תפקידים פנטזיים בלבד, וכי התביעה לא הוכיחה כוונה אמיתית של ואלי לבצע חטיפה. במועד זה היה ואלי 21 חודשים מאחורי סורג ובריח, והוא שוחרר במועד קבלת ההחלטה. עם זאת הרשעתו בגין שימוש לא מורשה במאגרי מידע משטרתיים במטרה לעקוב אחר נשים נותרה בעיניה.
התביעה הגישה ערעור על זיכויו של ואלי, אך זה לא התקבל.
ב-2018 הוציא ואלי ספר בו הוא מספר את סיפורו האישי.
הערות שוליים

↑  EXCLUSIVE: 'Cannibal cop' pictured with wife who tipped-off police . . . as it is claimed he craved 'girl meat' for Thanksgiving dinner, באתר דיילי מייל, 22 בנובמבר 2012
↑  מייקל ס. רוזנוולד, Alleged canibal cop is UMd grad, באתר וושינגטון פוסט, 26 באוקטובר 2012
↑  NYC 'cannibal cop' case man Gilberto Valle sentenced on lesser charge, באתר BBC‏, 13 בנובמבר 2014
↑  רוברט גירטי ודארה גרגוריאן, 'Cannibal Cop's' wife takes the stand as horrific details of former NYPD officer's twisted bondage fetish emerge in first day of trial, באתר דיילי ניוז, 26 בפברואר 2013
↑  שי רינגל, ‏השוטר הקניבל שתיכן לאכול יותר ממאה נשים נשלח למאסר עולם, באתר ‏מאקו‏, 13 במרץ 2013
↑  דניאל אנגבר, The Cannibal Cop Goes Free, but What About the Murderous Mechanic?, באתר slate‏, 2 ביולי 2014
↑  NY policeman Gilberto Valle acquitted in cannibal plot, באתר BBC‏, 1 ביולי 2014
↑  United States v. Gilberto Valle, באתר eff
↑  סטפן רקס בראון, EXCLUSIVE: Cannibal Cop gives up bitter custody fight over child against ex-wife who claimed ‘He might murder my daughter’, באתר ניו יורק דיילי ניוז, 13 במאי 2018
↑  דייוויד ק. לי, ‘Cannibal cop’ looks to cash in with ‘disturbing’ horror book, באתר ניו יורק פוסט, 9 בינואר 2018
18 באפריל

נזקי רעידת האדמה בסן פרנסיסקו
18 באפריל הוא היום ה-108 בשנה (109 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה, נשארו עוד 257 ימים.
אירועים היסטוריים ביום זה

1025 – פולין הופכת לממלכה
1444 – בולה אפיפיורית להקמת אוניברסיטה בקטניה (סיציליה)
1506 – תחילת בנייתה של בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא
1905 – ברטה פון זוטנר מקבלת את פרס נובל לשלום, והופכת לאישה הראשונה שזוכה בפרס זה, ולשנייה שזוכה בפרס נובל
1906 – רעידת האדמה בסן פרנסיסקו במגניטודה 7.9 מחריבה את סן פרנסיסקו וגורמת לכ-3,000 הרוגים
1931 – אורי קיסרי מפרסם ב"דואר היום" את המאמר "אנחנו עלי-הצבר!", שבו הושווה לראשונה הישראלי יליד הארץ עם צמח הצבר המצוי
1938 – דמות הקומיקס סופרמן מופיעה לראשונה בחוברת אקשן קומיקס מס' 1 (על שער החוברת כתוב "יוני 1938")
1942 – הפשיטה של דוליטל, פעולת התגמול הראשונה של ארצות הברית על התקפת יפן עליה בפרל הארבור
1948 – מלחמת העצמאות: נפתח מבצע אברהם
1980 – נוסדת הרפובליקה של זימבבואה
1983 – ארגון חזבאללה מפוצץ מכונית תופת בשגרירות האמריקאית בביירות והורג 63 איש
1996 – מבצע ענבי זעם: יותר ממאה פליטים מדרום לבנון נהרגים בכפר קאנא מפגז של צה"ל שנורה לעבר אנשי חזבאללה
2016 – הפיגוע בקו 12 בירושלים: מחבל מתאבד התפוצץ באוטובוס בעת שעבר בצומת פת
2018 – משגר פלקון 9 משגר את טלסקופ החלל TESS במסגרת תוכנית אקספלורר של נאס"א המתוכנן לחפש כוכבי לכת חוץ־שמשיים לפי שיטת גילוי של ליקוי (טרנזיט)
נולדו

1480 – לוקרציה בורג'ה, אשת אצולה איטלקייה, בתו של רודריגו בורג'ה (לעתיד האפיפיור אלכסנדר השישי) (נפטרה ב-1519)
1590 – אהמט הראשון, הסולטאן הארבעה-עשר של האימפריה העות'מאנית (נפטר ב-1617)
1772 – דייוויד ריקארדו, כלכלן בריטי (נפטר ב-1823)
1882 – לאופולד סטוקובסקי, מנצח אנגלי (נפטר ב-1977)
1900 – יוסף רבין, סופר יידי (נפטר ב-1987)
1902 – מנחם מנדל שניאורסון, הרבי מליובאוויטש (נפטר ב-1994)
1908 – אשר אנשל דסקל, מחלוצי תעשיית היהלומים בישראל ולפני כן בתקופת היישוב (נפטר ב-1990)
1922 – שלמה גלעד, אדריכל ישראלי (נפטר ב-2005)
1923 – דוד חנין, ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית הישראלית, רק"ח וחד"ש (נפטר ב-2000)
1923 – גרשון אדלשטיין, ראש ישיבת פוניבז' בבני ברק, ראש מועצת גדולי התורה של דגל התורה ונשיא ועד הישיבות (נפטר ב-2023)
1929 – יחיאל כהנא, ראש עיריית חדרה הרביעי (נפטר ב-2021)
1930 – ג'קי לוגרי, שחקנית אמריקאית (נפטרה ב-2024)
1931 – בני זאבי, איש קהילת המודיעין הישראלית, מפקד יחידה 504 וסגן ראש "המוסד", שהתפרסם כמי שפיקד על מבצע לכידת מרדכי ואנונו (נפטר ב-2005)
1935 – יעקב גוטרמן, מאייר, צייר, סופר ועורך ישראלי
1936 – משה לוי, הרמטכ"ל ה-12 של צה"ל (נפטר ב-2008)
1939 – עלי חמנאי, מנהיג דתי ופוליטי איראני
1944 – יצחק צורן, מנהל בכיר בתעשייה האלקטרונית (נפטר ב-2019)
1944 – רוברט הנסן, איש FBI אמריקאי שריגל לטובת רוסיה (נפטר ב-2023)
1945 – יוסף ברנשטיין, מתמטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל למתמטיקה וחתן פרס א.מ.ת
1945 – רחל שור, שחקנית ומורה למשחק וכן משוררת וסופרת ישראלית (נפטרה ב-2014)
1946 – דב צ'רניחובסקי, פרופסור למדיניות ולכלכלת בריאות במחלקה לניהול מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (נפטר ב-2021)
1946 – אבנר בר חמא, אמן בין-תחומי ישראלי
1946 – נחום מנבר, איש עסקים וסוחר נשק ישראלי
1947 – הרברט מולין, רוצח סדרתי אמריקאי (נפטר ב-2022)
1955 – חמוטל בן-זאב, משוררת, מחזאית ופזמונאית ישראלית
1956 – אריק רוברטס, שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקני
1962 – ענת זמיר, דוגמנית ושחקנית ישראלית (נפטרה ב-2018)
1962 – ג'ף דנהאם, קומיקאי סטנד-אפ ופיתום אמריקני
1963 – קונאן או'בריין, קומיקאי ומנחה טלוויזיה אמריקאי, זוכה פרס אמי
1964 – רוני פינקוביץ', במאי תיאטרון ושחקן ישראלי (נפטר ב-2020)
1971 – דייוויד טננט, שחקן סקוטי
1973 – היילה גברסילאסי, אצן למרחקים ארוכים אתיופי
1978 – גדי אלטמן, זמר ונגן גיטרה וגיטרה בס ישראלי
1979 – אוהד ריין, מוזיקאי אוסטרלי-ישראלי
1979 – מתיו אפסון, כדורגלן אנגלי
1979 – קורטני קרדשיאן, אישיות טלוויזיה ודוגמנית אמריקאית
1980 – נועה קולפ, כתבת ועיתונאית ישראלית
1980 – ערן חרמוני, עורך דין ופוליטיקאי ישראלי
1984 – עומר ברק, עיתונאי, תסריטאי, עורך, סופר ישראלי ומנחה סדנאות כתיבה
1984 – אמריקה פררה, שחקנית ומדבבת אמריקאית
1985 – לוקאש פביאנסקי, שוער כדורגל פולני
1987 – סמנתה ג'ייד, זמרת-יוצרת ושחקנית אוסטרלית
1987 – רוזי הנטינגטון-ויטלי, דוגמנית ושחקנית בריטית יהודיה
1989 – וילקינסון, מפיק מוזיקלי, תקליטן ורמיקסר בריטי
1990 – אנה ואן דר ברחן רוכבת אופני כביש, הולנדית
1994 – לוקאס רומרו, כדורגלן ארגנטינאי
1995 – דיבוק אוריגי, כדורגלן בלגי
נפטרו

1696 – מאדאם דה סבינייה, מחברת מכתבים צרפתיה (נולדה ב-1626)
1853 – ויליאם רופוס קינג, סגן הנשיא ה-13 של ארצות הברית (נולד ב-1786)
1898 – גוסטב מורו, צייר צרפתי (נולד ב-1826)
1943 – איסורוקו יממוטו, מפקד הצי הקיסרי היפני בראשית מלחמת העולם השנייה (נולד ב-1884)
1955 – אלברט איינשטיין, פיזיקאי גרמני יהודי, אבי תורת היחסות (נולד ב-1879)
1964 – בן הכט, תסריטאי ומחזאי אמריקאי יהודי, זוכה פרס האוסקר (נולד ב-1894)
1984 – זאב שרף, שר, חבר הכנסת, מראשי מפלגת העבודה ומזכיר הממשלה הראשון (נולד ב-1906)
1997 – ברוך דינר, במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע ובמאי טלוויזיה ישראלי (נולד ב-1919)
2000 – יצחק ברנבלום, ביוכימאי ישראלי (נולד ב-1903)
2001 – ארנן יקותיאלי, פעיל חברתי, פוליטיקאי מוניציפלי ירושלמי, מנהיג מאבק החילונים בירושלים, מייסד עמותת עם חופשי ומכון "קידום" להכנה לבחינה הפסיכומטרית (נולד ב-1955)
2002 – תור היירדאל, ביולוג ימי נורווגי, מוביל מסע "קון טיקי" (נולד ב-1914)
2003 – אדגר קוד, מדען מחשב אמריקאי, הוגה רעיון מסד הנתונים היחסי (נולד ב-1923)
2004 – צילה דגן, זמרת ישראלית (נולדה ב-1946)
2009 – צבי כנר, שחקן פנטומימה וסופר יידי ישראלי (נולד ב-1927)
2014 – דילן טומביידס, כדורגלן אוסטרלי ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצת וסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג (נולד ב-1994)
2019 – לוריין וורן, חוקרת על-טבעית (נולדה ב-1927)
2020 – פול אוניל, מזכירהּ ה-72 של מחלקת האוצר של ארצות הברית (נולד ב-1935)
2021 – דלילה אמיר, ממייסדות תחום לימודי הנשים בישראל (נולדה ב-1930)
2021 – מוחמד חג'אזי, מפקד צבאי איראני במשמרות המהפכה האסלאמית (נולד ב-1956)
2022 – הריסון ברטוויסל, מלחין אנגלי (נולד ב-1934)
2022 – ויאצ'סלב טרובניקוב, מדינאי רוסי (נולד ב-1944)
2022 – ראדו לופו, פסנתרן יהודי רומני שהתיישב בבריטניה ובשווייץ (נולד ב-1945)
חגים ואירועים ביום זה

יום העצמאות בזימבבואה
17 באפריל – 19 באפריל
אפריל
לוח אירועים שנתי
אלברט איינשטיין
ג'ון פיצג'רלד קנדי

ערך זה עוסק בנשיא ארצות הברית לשעבר. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ג'ון פיצג'רלד קנדי (באנגלית: John Fitzgerald Kennedy;‏ 29 במאי 1917 – 22 בנובמבר 1963), הידוע גם בראשי תיבות שמו JFK, היה נשיאה ה-35 של ארצות הברית, משנת 1961 ועד ההתנקשות בחייו ב-1963. קנדי היה הנשיא בשיאה של המלחמה הקרה, וברוב תקופת נשיאותו טיפל בניהול היחסים עם ברית המועצות. הוא היה חבר במפלגה הדמוקרטית, ולפני כהונתו כנשיא ייצג את מדינת מסצ'וסטס בבית הנבחרים ובסנאט. קנדי הוא הקתולי הראשון שכיהן כנשיא ארצות הברית, הנשיא הנבחר הצעיר ביותר בתולדות ארצות הברית, הנשיא השני הצעיר ביותר (אחרי תאודור רוזוולט), והנשיא הראשון שנולד במאה ה-20.
קנדי נולד בברוקליין שבמסצ'וסטס לג'וזף ולרוז קנדי, בן למשפחת קנדי, ואחיהם המבוגר של הסנאטור רוברט קנדי, שכיהן בממשלו כתובע הכללי, ושל הסנאטור טד קנדי. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ב-1940, וכעבור שנה הצטרף למערך המילואים של הצי האמריקני. במהלך מלחמת העולם השנייה פיקד קנדי על כמה סירות טורפדו במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט ועוטר במדליה על פעולותיו. לאחר מכן נבחר לייצג את מחוז הבחירה ה-11 מטעם מדינת מסצ'וסטס בבית הנבחרים, והיה חבר בו בין השנים 1947–1953. לאחר מכן נבחר לסנאט ושירת בו עד שנת 1960. באותה תקופה פרסם את הספר "דיוקנאות באומץ", שזכה בפרס פוליצר. באותה שנה ניצח בבחירות את סגן הנשיא והמועמד הרפובליקני לנשיאות, ריצ'רד ניקסון.
בעת כהונתו של קנדי כנשיא הייתה מתיחות גבוהה בין ארצות הברית לברית המועצות. קנדי העלה את מספר היועצים הצבאיים שנשלחו לדרום וייטנאם ב-18%. באפריל 1961 אישר את הפלישה למפרץ החזירים, במהלכה ניסה ה-CIA להדיח את הממשלה הקובנית של פידל קסטרו. הוא התנגד לתוכניותיהם של ראשי המטה לבצע התקפות מבוימות על שטח אמריקני כדי להכשיר את דעת הקהל למלחמה מול קובה. באוקטובר 1962 גילו מטוסי ריגול אמריקניים שהסובייטיים הקימו בסיסי טילים בקובה, וכתוצאה נוצר משבר בין המעצמות שהביא את העולם אל סף מלחמה גרעינית. בנושאי פנים תמך קנדי בהקמת חיל השלום, תמך בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית, ופעל לטובת זכויות השחורים. בנוסף, הגביר את המרוץ לחלל על ידי התחלת תוכנית אפולו, והציב את הנחיתה על הירח כמטרה להשגה עד סוף שנות השישים. קנדי זכה לאורך השנים לפופולריות רבה, ונחשב בעיני רבים לאחד הנשיאים הגדולים בתולדות ארצות הברית. במהלך כהונתו הוא קיבל מהציבור שיעור אהדה ממוצע של 70%, שיעור גבוה ביותר.
קנדי נרצח במהלך כהונתו כשביקר בדאלאס שבטקסס ב-22 בנובמבר 1963, בעת שנסע במכונית פתוחה ברחובות העיר. לצידו ברכב היו רעייתו ג'קלין ומושל טקסס ג'ון קונלי. הרוצח, לי הארווי אוסוואלד, נעצר עוד באותו יום והואשם באותו לילה. ג'ק רובי ירה באוסוולד והרג אותו יומיים לאחר מכן, לפני שנערך לו משפט. ה-FBI וועדת וורן הגיעו למסקנה רשמית כי אוסוולד פעל לבדו. ועדת בית הנבחרים בנוגע להתנקשויות הסכימה עם המסקנה כי אוסוולד ירה בנשיא קנדי ורצח אותו, אולם הוסיפה כי קרוב לוודאי שקנדי נרצח כתוצאה מקונספירציה. לינדון ג'ונסון ירש אותו כנשיא מיד לאחר הרצח.