אבו מוראלס
הנשיא (2006-2019) > תוכנית כלכלית

בזמן בחירתו של מוראלס, הייתה בוליביה האומה הענייה ביותר בדרום אמריקה. ממשלתו של מוראלס לא יזמה שינוי מהותי בכלכלת בוליביה, ותוכניתה לפיתוח כלכלי לשנים 2006–2010 דבקה בעיקרה במודל הכלכלי הליברלי הקודם של המדינה. כלכלת בוליביה התבססה ברובה על הפקת משאבי טבע, כאשר למדינה יש את עתודות הגז השנייה בגודלה בדרום אמריקה. בהתאם להבטחת הבחירות שלו, החל מוראלס להגביר את שליטת המדינה בתעשיית הפחמימנים בעזרת צו מספר 2780. בעבר, החברות שילמו 18% מרווחיהן למדינה, אך מוראלס הפך זאת באופן סמלי, כאשר כעת נדרשו החברות לשלם למדינה 82% מרווחיהן, בעוד הן לקחו לכיסן 18% מהרווחים. חברות הנפט איימו להעביר את התיק לבתי המשפט הבינלאומיים או להפסיק לפעול בבוליביה, אך בסופו של דבר התייאשו. כתוצאה מכך, ההכנסה של בוליביה מהפקת פחמימנים גדלה מ-173 מיליון דולר ב-2002 ל-1.3 מיליארד דולר עד 2006. על אף שמבחינה טכנית המהלך לא נחשב להלאמה, מוראלס וממשלתו התייחסו אליה ככזו, מה שהביא לביקורת מצד מגזרים בשמאל הבוליביאני. ביוני 2006, הודיע מוראלס על תוכניתו להלאים את הכרייה, החשמל, הטלפונים ומסילות הברזל. בפברואר 2007, הלאימה הממשלה את מפעל המתכות של גלנקור במחוז וינטו, בטענה שהשיגו את חוזה הכרייה שלהם באופן לא חוקי איגוד עובדי הכרייה של בוליביה קרא להלאים את כלל המכרות בבוליביה; הממשלה לא עשתה זאת, אך הצהירה שכל תאגיד בינלאומי שיפעל באופן לא חוקי בבוליביה, נכסיו יולאמו.
תחת מוראלס, חוותה בוליביה התחזקות כלכלית דרמטית, מה שהביא לעלייה בערך המטבע שלה, הבוליביאנו. שנתו הראשונה של מוראלס בתפקיד הסתיימה ללא גירעון ממשלתי, לראשונה מזה 30 שנים בבוליביה. במהלך המשבר הכלכלי העולמי ב-2008, בוליביה שמרה על אחת מרמות הצמיחה הגבוהות בעולם כולו. חוזק כלכלי כזה הוביל לעלייה דרמטית בבנייה במדינה, ואפשר למדינה לבנות עתודות פיננסיות חזקות. למרות שרמת הוצאות הרווחה עלו, היא נותרה נמוכה יחסית, כאשר הממשלה תעדפה סלילת כבישים ופיתוח שטחים קהילתיים כמו מגרשי כדורגל ומבני איגודים. הממשלה התמקדה במיוחד בשיפור תשתיות כפריות, כדי להוביל כבישים, מים זורמים וחשמל לאזורים עניים וחסרי כל.
הכוונה המוצהרת של הממשלה הייתה להפחית את רמות העוני החריפות ביותר בבוליביה מ-35% ל-27% מהאוכלוסייה, ולמתן את רמות העוני מ-58.9% ל-49% במשך חמש שנים. מדיניות מדינת הרווחה הורחבה, כשהיא מאופיינת בהכנסת קצבאות זקנה, ותשלומים לאימהות בתנאי שילדיהן יילקחו לבדיקות רפואיות וילמדו בבתי ספר. בנוסף, חולקו מאות טרקטורים בחינם. מחירי הגז ומוצרי מזון החלו להיות מפוקחים, ויצרני מזון מקומיים נאלצו למכור בשוק המקומי במקום לייצא. כמו כן, הוקם גוף חדש בבעלות המדינה לחלוקת מזון במחירים מסובסדים. הצעדים הללו סייעו בבלימת האינפלציה, בעוד הכלכלה צמחה (בין היתר בשל עליית ההוצאות הציבוריות), בליווי התחזקות הכספים הציבוריים, שהביאו ליציבות כלכלית.
במהלך כהונתו הראשונה של מוראלס, בוליביה השתחררה מהתלות בבנק העולמי ובקרן המטבע הבין-לאומית שאפיינו משטרים קודמים, בכך שסירבו לכספי הסיוע שלהם ולרגולציות הקשורות בארגונים הנ"ל. במאי 2007, הפכה בוליביה למדינה הראשונה לפרוש מהמרכז הבינלאומי ליישוב סכסוכי השקעות, מפני שלטענת מוראלס המוסד העדיף, באופן קבוע, תאגידים בינלאומיים בפסיקותיו. בעקבות בוליביה פרשו מהארגון עוד מדינות באמריקה הלטינית. למרות ניסיונות אמריקאים לשכנע את בוליביה לעשות כך, המדינה סירבה להצטרף לאזור הסחר החופשי של אמריקה, וראתה באזור סוג של אימפריאליזם אמריקאי.
דילמה מרכזית עמה התמודדה ממשלת מוראלס הוא הרצון להרחיב את תעשיית חילוץ המשאבים (כריית משאבי טבע ויצואם תוך עיבוד מינימלי) כדי לממן תוכניות חברתיות ולייצר מקומות תעסוקה, לעומת הרצון להגן על סביבת המדינה מהנזק הסביבתי הנגרם מתעשיות אלו. ממשלתו הצהירה על "אתוס סביבתי", הרחיבה את הניטור הסביבתי והפכה לחברה אקטיבית במועצת ניטור היערות הבינלאומית, בבוליביה המשיכה תופעה נרחבת של כריתת יערות מהירה לחקלאות, וכריתת עצים בלתי חוקית. כלכלנים משמאל ומימין הביעו דאגה מחוסר הגיוון הכלכלי בממשלת מוראלס. בוליביאנים רבים סברו כי ממשלת מוראלס לא הצליחה לייצר מספיק מקומות עבודה במדינה.