stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הגלישה הגדולה במאווריקס
עלילת הסרט

כילד בן שמונה בסנטה קרוז, קליפורניה, ניצל ג'יי מוריאטי מטביעה על ידי שכנו, הגולש פרוסטי האנסון (מגולם על ידי ג'רארד באטלר). האירוע מצית את התשוקה של מוריאטי לגלישת גלים.
כאשר ג'יי מוריאטי (מגולם על ידי ג'וני וסטון) מגיע לגיל 16 הוא מבחין במקרה בפרוסטי ובשלושה מחבריו אשר גולשים על גל ענק המכונה "מאווריקס" אשר נוצר אחת לשבע עד עשר שנים. ההשפעה של אל ניניו אמורה כעת להוביל לכך שגלים מהסוג הזה ייווצרו אחת לשלושה חודשים. בחוסר רצון, פרוסטי מסכים ללמד את ג'יי כיצד לגלוש על ה"מאווריקס" אך לפני כן הוא חייב ללמוד את היסודות של גלישת הגלים - ובמסגרת הזאת הוא מתאמן בין היתר על חתירה לאורך מפרץ מונטריי, לדחוף מים במשך 40 דקות, ולהיות מסוגל לעצור את נשימתו במשך ארבע דקות. בזמן האימונים, פרוסטי מבקש ממנו לכתוב חיבורים כדי להתמקד במשימה. המאמר הראשון שלו הוא על קים, חברתו. בעזרתה של ברנדה, אשתו של פרוסטי, ג'יי מתקרב לקים בזמן האימונים. כמה שבועות לפני הסוואל הגדול ביותר במאווריקס, ברנדה מקבלת שבץ ומתה. כמה ימים מאוחר יותר, חותר פרוסטי אל תוך המפרץ כדי להתאבד וג'יי הולך אחריו. תוך שימוש בידע שרכש, הוא עוזר לפרוסטי לחזור חזרה לחוף ופרוסטי מבין שג'יי מוכן לגלוש על המאווריקס. פרוסטי לוקח את ג'יי למאבריקס במון ביי, ועם שלושת חבריו, שהם צופים בו מדשדש נגד הזרם, מסכימים שהוא מוכן לגלוש איתם. ליום הולדת ה-16 של ג'יי ב-16 ביוני 1994, אמו  נותנת לו את רדיו כדי שיוכל להאזין לשידורי מזג האוויר כדי לעקוב אחריהם ולהתכונן לסוואל. פרוסטי נותן לו גלשן חדש ליום הולדתו. אף על פי שפרוסטי רצה לשמור בסוד על מאווריקס, המחברת שבה כותב ג'יי את סודותיו נופלת בידיו של יריבו (טיילור הנדלי), כתוצאה מכך החדשות על המאווריקס מתפשטות ברחבי העולם וכל עולם הגלישה מתכונן לסוואל שמגיע למאווריקס. כשג'יי ופרוסטי הולכים למון ביי, יש קהל גדול וסירות שלוקחות את הגולשים מעבר לנקודת השבירה. פרוסטי וקים נשארים מחוץ למים כדי לצפות בג'יי. ג'יי אינו מצליח לגלוש בהתחלה וכמעט נהרג, אבל אז הוא תופס גל, גולש עליו בהצלחה והופך למפורסם בעולם הגלישה. בכותרות שבסוף הסרט מסופר שג'יי מתחתן עם קים מספר שנים לאחר מכן ולבסוף מת בגיל 22 כתוצאה מצלילה חופשית במלדיביים שהשתבשה.
צוות השחקנים

ג'וני וסטון - בתפקיד ג'יי מוריאטי
ג'רארד באטלר - בתפקיד פרוסטי האנסון
אליזבת שו - בתפקיד קריסטי מוריאטי
אביגייל ספנסר - בתפקיד ברנדה
לבן ראמבין - בתפקיד קים
הפקה

הפקת הסרט החלה באוקטובר 2011 כאשר תאריך ההפצה המתוכנן המקורי היה 26 באוקטובר 2012. ב-19 בדצמבר ג'רארד באטלר אושפז במשך תקופה קצרה לאחר שנפגע בעת שגלש בסט הצילומים.
ג'רארד באטלר התאמן בגלישה על גלים גדולים עבור הסרט אצל גולש הגלים הגדולים הנודע גראנט וושבורן.
מדיה

מהדורות DVD ובלו-ריי של הסרט יצאו לשווקים ב-26 בפברואר 2013.
הדיוויזיה ה-13 (ורמאכט)

| --- | --- |
סמל הדיוויזיה
סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 באוקטובר 1934 – 11 באוקטובר 1940 (6 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
הדיוויזיה ה-13 הייתה דיוויזיה ממונעת של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה במערכה בפולין, ובקרב על צרפת, והוסבה לאחר מכן לדיוויזיית הפאנצר ה-13.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934, והועמדה תחת פיקוד פאול אוטו, ובסתיו 1937 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיה ממונעת. במהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14, במסגרת הארמייה העשירית, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט. ב-11 באוקטובר 1940 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצר ה-13.
מפקדים

| שם | כהונה |
| --- | --- |
פאול אוטו: 1 באוקטובר 1934 - 21 באוגוסט 1939
מוריץ פון פאבר דו פאור: 21 באוגוסט 1939 - 6 בספטמבר 1939
פאול אוטו: 6 בספטמבר 1939 - 1 בנובמבר 1939
פרידריך-וילהלם פון רוטקירך אונד פנטן: 1 בנובמבר 1939 - 11 באוקטובר 1940
הדיוויזיה ה-46 (בריטניה)

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1908 1921 1939 – 1919 1935 1947 (כ־11 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 דרגת המפקד:   מייג'ור גנרל
הדיוויזיה ה-46 של הצבא הבריטי (צפון מידלנד) היא דיוויזיה בריטית אשר לחמה במלחמות העולם.
היסטוריה > הקמת הדיוויזיה

הדיוויזיה הוקמה בשנת 1908 כחלק מהצבא הטריטוריאלי, שנועד להחליף את יחידות הצבא הסדיר כאשר אלה היו במשימות מעבר לים.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

בקיץ 1914 גויסה הדיוויזיה והחלה באימונים, ובפברואר 1915 נשלחה הדיוויזיה לצרפת, שם לחמה בסתיו 1915 בקרב לוס. ביולי 1916 לחמה הדיוויזיה בקרבות היום הראשון של הקרב על הסום, כחלק מהקורפוס ה-7, וספגה אבדות כבדות. לאחר מכן נחשבה הדיוויזיה לכוח חלש, אולם היא רכשה את המוניטין שלה מחדש בקרב תעלת סן קנטן, כאשר בעזרת חגורות הצלה וסירות מתקפלות, חצו לוחמיה את מכשול התעלה ובעזרת סולמות חבלים התגברו על השיפוע התלול של הגדה הנגדית ותפסו מספר עמדות מקלעים מבוצרות. לאחר המלחמה שוחררו חיילי הדיוויזיה, וביוני 1919 פורקה הדיוויזיה.
היסטוריה > בין המלחמות

בשנת 1921 הוקמה הדיוויזיה מחדש, כחלק מהצבא הטריטוריאלי, אולם בשנת 1936 היא פורקה והפכה לדיוויזיית הנ"מ ה-2.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

בשנת 1939 הוחלט על הכפלת כוח הצבא הבריטי, ועל בסיס הדיוויזיה ה-49 הוקמה הדיוויזיה ה-46. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסה הדיוויזיה ונשלחה לצרפת כחלק מחיל המשלוח הבריטי, אולם מאחר שעוד לא סיימה את אימוניה היא הייתה אמורה לשמש כדיוויזיית עבודה ולא כדיוויזיה לוחמת. במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה בפיקוד הנרי קרטיס, אולם לבסוף פונתה יחד עם שאר חיל המשלוח במהלך מבצע דינמו. לאחר חזרתה לבריטניה היא הוצבה כהגנה מפני פלישה גרמנית לבריטניה, ובאוגוסט 1942 היא הוקצתה למבצע לפיד. בינואר 1943 הגיעה הדיוויזיה לתוניסיה והיא לחמה שם בקרבות השונים, עד לכניעת כוחות מדינות הציר במאי 1943. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה במהלך פלישת בעלות הברית לאיטליה ובמהלך קרב מונטה קאסינו, ובתחילת 1945 נשלחה הדיוויזיה ליוון כחלק מהקורפוס ה-3 בפיקודו של רונלד סקובי, על מנת לסייע בכיבושה. באפריל 1945 חזרה הדיוויזיה לאיטליה, שם לחמה במהלך מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה עד לתום המלחמה.
לאחר המלחמה נשלחה הדיוויזיה לאוסטריה, שם שימשה כחיל כיבוש בשטיריה בעקבות נסיגת הצבא האדום. בשנת 1946 הייתה הדיוויזיה מעורבת במבצע קילהאול, שכלל את השבתם הכפויה של אלפי קוזאקים לברית המועצות. יחד עמם נמסרו גם 900 גרמנים, ובתוכם הלמוט פון פנוויץ שהוצא להורג מאוחר יותר. בשנת 1947 פורקה הדיוויזיה.
סמל הדיוויזיה במלחמת העולם הראשונה
האיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר

שלבים של התקף היסטריה גדול – תצלומים מתוך "האיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר", 1878
סדרת תמונות מתוך "האיקונוגרפיה המצולמת של הסלפטרייר"
מטופלת היסטרית במצב של חצי-רדמת (בצד ימין) וחצי שיתוק (בצד שמאל). מתוך "האיקונוגרפיה המצולמת של הסלפטרייר", 1879
האיקונוגרפיה המצולמת של הסלפטרייר (בצרפתית: Iconographie photographique de la Salpêtrière) היה כתב עת מאויר שהוקדש לתיעוד ממצאיו של ז'אן-מרטן שארקו בנוגע להופעה החזותית של חולות היסטריה, ולקידום "שיטת ניתוח שמשלימה את התצפית הכתובה עם תמונות". "האיקונוגרפיה המצולמת" חולקה לשלושה כרכים על מחלת ההיסטריה, שיצאו לאור בין השנים 1877–1880. הספר מכיל תצפיות, תיעודים, תמונות ורישומים של סוגים ושלבים שונים של מחלת ההיסטריה השנויה במחלוקת אשר תיעדו שארקו ועמיתיו בזמן עבודתם כרופאים בבית חולים פסיכיאטרי בפריז, הסלפטרייר. שותפיו להוצאת הספר היו הקלינאי דזירה בורנביל, ופול רנאר אשר התמחה בסאלפטרייר באותה תקופה.
רקע > בית החולים סלפטרייר

הסאלפטרייר הוא בית חולים לימודי, וחלק ממערכת ביתי החולים הכלליים (L’Hospital General) בפריז. בית החולים נבנה בשנת 1656 לאחר שהמלך לואי ה-14 ציווה להפוך את מפעל אבק השריפה הישן בפריז לבית חולים.
בשנת 1862 הפך הנוירולוג והמומחה לאנטומיה פתולוגית הצרפתי, ז'אן-מרטן שארקו, למנהל בית החולים הסלפטרייר.
רקע > ז'אן-מרטן שארקו

ז'אן מרטין שארקו היה נוירולוג צרפתי ופרופסור לאנטומיה פתולוגית. הוא נחשב גם כמייסד של הנוירולוגיה המודרנית. שארקו עבד ולימד בסאלפטרייר במשך 33 שנים. ב-1862 התמנה לתפקיד מנהל הסאלפטרייר, וב-1882 ייסד את הקליניקה הנוירולוגית. הוא תיאר את הקליניקה, ואת למעלה מ-4,000 הפציינטים שבה כ”סוג של מוזיאון פתולוגי חי”. שארקו תפס את עצמו כמשקיף חיצוני ואובייקטיבי והעיד על עצמו: ”למעשה איני דבר מלבד צלם. אני רושם את מה שאני רואה”. שארקו ערך ניסויים במשך שנים בנשים (וגברים) שהיו כלואות שם. הוא פיתח שם את התאוריות שלו לגבי מחלת ההיסטריה.
עבודתו בתחום הפסיכיאטריה הייתה נתונה לביקורת רבה. אדווארד שורטר כתב בהיסטוריה של הפסיכיאטריה ששארקו לא הבין "כמעט כלום" על מחלות פסיכיאטריות רציניות וש"היה חסר היגיון בריא והיה בטוח ביותר בצידקת השיפוט של עצמו". חוקר בן זמנו של שארקו, ס' רנוז, האשים אותו ב"מעין ויויסקציה של נשים תחת התירוץ של מחקר של מחלה שהוא לא יודע לא את סיבתה ולא את תרופתה."
בין תלמידיו של שארקו נמנו: זיגמונד פרויד, ג'וזף בבינסקי, פייר ז'נה, פייר מארי, אלבר לונד, ז'ורז' ז'יל דלה טורט.
רקע > ז'אן-מרטן שארקו > שימושו של שארקו בצילום

שארקו היה מתלמידיו של דושן דה בולון, רופא צרפתי אשר חקר את השרירים האחראים על הבעות הפנים על ידי חישמולם. דה בולון האמין כי הבעות הפנים היוו מפה לנפש האדם והוא השתמש בצילום כדי ללכוד את ההבעות האלו ולחקור אותן. בדומה לדושן, גם שארקו ניסה לייצר מיפוי טקסונומי של המחוות וההבעות של מטופליו והאמין שאלו כפופים לחוקים בעלי "סדירות מכניסטית". בדומה לדושן, גם שארקו זיהה בצילום את מקור המחקר המרכזי שלו.
בשנת 1878 הקים שארקו מעבדת צילום בתוך בית-החולים, מוסד חסר תקדים שהיה למעבדת הצילום הרפואי הראשונה בעולם. כצלם אחראי מונה אלבר לונד, לימים היסטוריון ותאורטיקן מרכזי של הצילום הרפואי. לונד לא רק צילם תמונות, אלא גם המציא טכנולוגיות חדשות לתיעוד סימפטומים שנותרו סמויים הן ממבטו של המומחה והן מזה של המצלמה.
שימושו של שארקו בצילום היה במסגרת תפיסה טיפולית בה לדימוי ולסביבה תפקיד מרכזי באבחון, בתיעוד, בחשיבה והטיפול הקליניים ובעיצוב הסביבה של המטופל.
קליניקת ההיסטריה

את רוב מחקריו בתחום ההיסטריה עשה שארקו בקליניקה שהייתה ממוקמת בתוך הסאלפטרייר. הקליניקה הייתה ידועה בתור המקום בו ניתן לבוא ולצפות בהיסטריה. רוב הנשים בהן טיפל בהיסטריה שלהן היו נשים ממעמד נמוך אשר היו צריכות לפרנס את עצמן ואת משפחותיהן מגיל צעיר. ברוב המקרים הן היו קורבנות של עוני, ניצול מיני וכלכלי ובורות.
שארקו הציג את התקפי ההיסטריה בהדגמות - הרצאות תיאטרליות באמפי-תיאטרון שהיה ממוקם בתוך בית החולים, שהיו פתוחות לתלמידיו ולאנשי מקצוע אחרים. בתוך בית החולים היה גם ממוקם הסטודיו לצילום אשר תיעד רבות מהנשים ששהו בסאלפטרייר. אלבר לונד עבד בו כצלם הבית מסוף שנות השמונים של המאה ה-19. תמונות רבות ואיורים המבוססים על התמונות פורסמו באיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר. על ידי הדגמות מסוגים שונים, שארקו הדגיש את ההתגלמויות הוויזואליות של ההיסטריה. הייצוג שלו של מגדר, ובפרט המגדר הנשי היה לקוח ממוסכמות  אסתטיות של הגוף הנקבי בתיאטרון, צילום וציור.
אחת מהנשים הידועות ביותר שהיו נתונות למחקריו של שארקו הייתה אוגוסטין. אוגוסטין בילתה 5 שנים כפציינטית בסאלפטרייר, והיא אחת הדמויות המתועדות ביותר באיקונוגרפיה המצולמת. אוגוסטין, הגיעה לסאלפטרייר בגיל 15, בשנת 1875, כאשר היא סובלת מכאבים בבטן והתקפי פרכוסים בלילות אשר לפעמים השאירו אותה משותקת. עיקר עבודת הרופאים הייתה לתעד אותה ללא הפוגה, בעיקר כאשר היא לבושה בחלוק בית-חולים חושפני ומציגה שלבים שונים של ה grande hystérie: המחלה אותה שקד שארקו לבחון ולאבחן.
מחקרים ואזכורים של האיקונוגרפיה בתרבות

אחד הספרים החשובים ביותר שנכתבו על כרכי האיקונוגרפיה המצולמת הוא המצאת ההיסטריה - שארקו והאיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר, בהם סוקר ז'ורז' דידי הוברמן את הקשר בין צילום ופסיכיאטריה בסוף המאה ה-19 ובפרט את חשיבותו של הצילום ככלי משמעותי ביצירת הידע בתחום הפסיכיאטריה. הוא מתמקד בעיקר בצילום בתוך הסאלפטרייר ומדגים כיצד תרמה טכנולוגיית הצילום להמצאתה המחודשת של מחלת ההיסטריה (ולא היוותה כלי לתיעוד בלבד).
הספר בוחן כיצד שירותי הצילום בקליניקה ופרסום כרכי האיקונוגרפיה המצולמת, אשר הכילו דימויים ויזואליים, היו אינטגרלים לפרויקט המחקר של שארקו ששאף לבודד את מחלת ההיסטריה ממגוון מחלות העצבים. 
הספר מכיל 107 תמונות ואיורים. לצד תמונות מהסאלפטרייר, ישנן בספר גם תמונות של נשים משוגעות של דר' יו דיאמונד, ניסיונות של דר היפולייט ברדוק לצלם את נפש האדם, תמונות הארכיון של המשטרה בפריז של אלפונס ברטיון ותמונות של פושעות של הסוציולוג האיטלקי צ'זארה לומברוזו. מתוך התמונות בולטת במיוחד אוגוסטין, אותה הוברמן מציג כקדושה המעונה של ניסוייו של שארקו.
הוברמן בוחן את האיכות הספקטקולארית של מחלת ההיסטריה וה"ניראות הקיצונית" של הסובלים ממנה, בעיקר בהתגלמותה בתוך הסאלפטרייר. באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19, הפך הצילום לחלק בלתי נפרד משיטת המחקר של שארקו, וככל שהטכנולוגיה התקדמה זמן החשיפה פחת וכן ניתן היה לשכפל את הדימויים שצולמו. הוברמן טוען כי הצילום התמקם במקום האידיאלי כדי לחזק את הקשר בין הפנטזיה של ההיסטריה והפנטזיה של הידע. לטענתו, ההיסטריה ש"הומצאה", בסאלפטרייר עלתה מתוך פנטזיות מורכבות אשר ביימו דינמיקות בין תשוקה מינית, ידע מדעי וכוח ממסדי. הפנטזיה הכילה רצון להכיר את הגוף הנשי ההיסטרי ולא ניתן בקלות להפרידה מהיחסים אשר נוצרו בין רופאי הקליניקה הגברים ובין הנשים הפציינטיות שלהם. השימוש (והניצול) של טכנולוגיית הצילום היוותה במה למימוש הפנטזיות הללו.
הערות שוליים

↑  Tan, S. Y., and Shigaki D. (2007). Jean-Martin Charcot (1825–1893): Pathologist Who Shaped Modern Neurology. Singapore Med Journal, 48(5), pp. 383-384.
↑  Warner Marien, M. (2002). Photography, A Cultural History. Laurence King Publishing Ltd. P. 151.
↑  J.M. Charcot, The Tuesday Lessons, Raven Press, Ltd. 1987. ed. Christopher G. Goetz. p. 107
↑  Gilman, S. L., King, H., Porter, R., Rousseau, G. S. and Showalter, E. (1993). Hysteria Beyond Freud. Berkeley: University of California Press.
↑  Shorter, E. (1997). A History of Psychiatry. John Wiley & Sons.
↑  Goldstein (1988). Console and Classify: The French Psychiatric Profession in the Nineteenth Century. Cambridge: Cambridge University Press. In Gilman, S. L., King, H., Porter, R., Rousseau, G. S. and Showalter, E. (1993). Hysteria Beyond Freud. Berkeley: University of California Press.
1 2 3  Gilman, S. L., King, H., Porter, R., Rousseau, G. S. and Showalter, E. (1993). Hysteria Beyond Freud. Berkeley: University of California Press.
1 2  Huberman, D. (2004). Invention of Hysteria: Charcot and the Photographic Iconography of the Salpetriere. MIT Press.
↑  Surkis, J. (2004). Review of Georges Didi-Huberman’s Invention of Hysteria: Charcot and the Photographic Iconography of the Salpêtrière. H-France Review, 4(4).
הדיוויזיה ה-14 (ורמאכט)

| --- | --- |
סמל הדיוויזיה
סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 באוקטובר 1934 – 8 במאי 1945 (10 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
הדיוויזיה ה-14 (בגרמנית: 14. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בפלישה לפולין, במערכה על צרפת, ובקרבות שונים בחזית המזרחית.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 בלייפציג, על בסיס רגימנט הרגלים ה-11 (הסקסוני) מהדיוויזיה ה-4 של הרייכסווהר, והועמדה תחת פיקוד אריך פרידריך. במהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-16, במסגרת הארמייה העשירית, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-11 במסגרת הארמייה השישית. ב-15 באוקטובר 1940 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיה ממונעת. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-39 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, ואף השתתפה בקרב ביאליסטוק-מינסק, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-56 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות שונים בגזרה המרכזית, ובכלל זה בקרב רז'ב הראשון ובקרב רז'ב השני כחלק מהארמייה התשיעית. בספטמבר 1943 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השלישית, ביולי 1944 לחמה הדיוויזיה במבצע בגרטיון כעתודת קבוצת ארמיות מרכז, ובאוגוסט 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה. בפברואר 1945 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה הרביעית, ולחמה עמה בקרבות בפרוסיה המזרחית עד סוף המלחמה.
מפקדים

| שם | כהונה |
| --- | --- |
אריך פרידריך: 1 באוקטובר 1934 - 15 באוקטובר 1935
פרנץ קרס פון קרסנשטיין: 15 באוקטובר 1935 - 6 באוקטובר 1936
פטר וייר: 6 באוקטובר 1936 - 15 ביוני 1940
לותר רנדוליץ: 15 ביוני 1940 - 5 באוקטובר 1940
פרידריך פירסט: 5 באוקטובר 1940 - 1 ביוני 1940
היינריך ווש: 1 ביוני 1940 - 1 באוקטובר 1942
ולטר קראוזה: 1 באוקטובר 1942 - 1 בינואר 1943
רודולף הולסטה: 1 בינואר 1943 - 1 במאי 1943
הרמן פלרקה: 1 במאי 1943 - 15 בדצמבר 1944
אריך שניידר: 15 בדצמבר 1944–1945
פאול פון בילוב: 1945
ורנר שולצה: מרץ 1945 - 8 במאי 1945
הדיוויזיה ה-46 (ורמאכט)

| --- | --- |
סמל הדיוויזיה
סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  24 בנובמבר 1938 – 8 במאי 1945 (6 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
הדיוויזיה ה-46 (בגרמנית: 46. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בפלישה לפולין, במערכה על צרפת, ובקרבות שונים בחזית המזרחית. לאחר מכן הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-46, שלחמה בהונגריה ובמוראביה.
היסטוריה > הדיוויזיה ה-46

הדיוויזיה הוקמה ב-24 בנובמבר 1938 בקרלסבד, והועמדה תחת פיקוד פאול פון האזה. במהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-4 במסגרת הארמייה העשירית, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה בשלב השני כחלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה הרביעית. במהלך המערכה בבלקן לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-50 במסגרת הארמייה ה-12, ובמהלך מבצע ברברוסה הייתה הדיוויזיה בתחילה בעתודת הOKH כחלק מהקורפוס הממונע ה-40 במסגרת הארמייה השנייה, ולאחר מכן הועברה תחת פיקוד הארמייה ה-11, ולחמה עמה בגזרה הדרומית. בדצמבר 1941 לחמה הדיוויזיה בקרב קרץ', ובעקבות נסיגתה מעמדותיה הודח מפקד הקורפוס ה-42 הנס פון שפונק והועמד לדין. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות השונים בחצי האי קרים, ולאחר מכן המשיכה להילחם בקרבות באוקראינה כחלק מהארמייה ה-17 וארמיית הפאנצר הראשונה. בינואר 1945 הוכפפה הדיוויזיה לקורפוס הפאנצר ה-57, עמו לחמה בקרבות באוקראינה וברומניה כחלק מהארמיות השישית והשמינית לסירוגין, ובכלל זה במבצע יאשי-קישינב. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בהונגריה, ובכלל זה במצור על בודפשט.
היסטוריה > דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-46

במרץ 1945 שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-46, שלחמה בקרבות בהונגריה כחלק מהארמייה השמינית, ובמאי 1945 הועברה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה, עמה לחמה בקרבות במוראביה עד סוף המלחמה.
מפקדים

| שם | כהונה |
| --- | --- |
פאול פון האזה: 24 בנובמבר 1938 - 24 ביולי 1940
קרל קריבל: 24 ביולי 1940 - 17 בספטמבר 1941
קורט הימר: 17 בספטמבר 1941 - 5 באפריל 1942
ארנסט האקיוס: 5 באפריל 1942 - 11 בפברואר 1943
קרל פון לה סוויר: 13 בפברואר 1943 - 27 בפברואר 1943
ארתור האופה: 27 בפברואר 1943 - 20 באוגוסט 1943
קורט רפקה: 20 באוגוסט 1943 - 10 ביולי 1944
קורט אבריגמן: 10 ביולי 1944 - 26 באוגוסט 1944
אריך רויטר: 26 באוגוסט 1944 - 8 במאי 1945
הולך בדרכי (סרט, 1944)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  סיפור של לאו מקארי
 בימוי:  לאו מקארי 
 הופק בידי:  לאו מקארי 
 תסריט:  פרנק בטלר
 עריכה:  לירוי סטון
 שחקנים ראשיים:  בארי פיצג'רלד בינג קרוסבי
 מוזיקה:  רוברט אמט דולן 
 צילום:  ליונל לינדון, ג'ון זייץ
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פרמאונט 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  3 במאי 1944
 משך הקרנה:  130 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  דרמה קומית, קומדיה רומנטית, סרט דרמה, סרט מוזיקלי 
 הכנסות:  7,000,000‏$
 פרסים:  פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר  פרס האוסקר לסיפור הטוב ביותר (לאו מקארי)  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (פרנק בטלר, פרנק קבט)  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (לאו מקארי)  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (בארי פיצג'רלד)  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (בינג קרוסבי)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הולך בדרכי (באנגלית: Going My Way) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1944 בבימויו ובהפקתו של לאו מקארי עם בינג קרוסבי ובארי פיצג'רלד בתפקידים הראשיים. התסריט של דדלי ניקולס מבוסס על סיפור קצר של לאו מקארי.
הסרט הוא על כומר צעיר, האב או'מלי, המתמנה להחליף כומר ותיק שמכהן כראש כנסייה וקהילה במנהטן עשרות שנים. בינג קרוסבי שר בסרט חמישה שירים שאחד מהם הפך ללהיט.
הסרט היה שובר קופות במקום ראשון בשנת 1944. הוא היה מועמד לעשרה פרסי אוסקר וזכה בשבעה:
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר – בינג קרוסבי
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר – בארי פיצג'רלד. הוא היה גם מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (מקרה ייחודי - מאז שונה הנוהל והופסק להעניק לשחקן שתי מועמדויות לפרס אוסקר על אותו סרט).
פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר – השיר "Swinging on a Star" אותו שר בינג קרוסבי עם מקהלת ילדים. השיר הפך ללהיט עם ביצועים רבים של פרנק סינטרה, ברל אייבס, אוסקר פיטרסון, רוזמרי קלוני ועוד.
פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר ופרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר (קטגוריה שבוטלה ב-1957).
הסרט זכה גם בפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע (לאו מקארי) ובפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע (בארי פיצג'רלד).
השיר "Too Ra Loo Ra Loo Ral" שחובר ב-1913 הפך ללהיט לאחר ביצועו על ידי בינג קרוסבי וזכה לגרסאות כיסוי רבות של בובי דארין, דין מרטין, רוזמרי קלוני, פרי קומו, קוני פרנסיס ואחרים.
הצלחת הסרט הביאה להפקת הסרט פעמוני סנט מרי עם בינג קרוסבי בתפקיד או'מלי לצד אינגריד ברגמן.
ב-1962 הפיקה חברת ABC, סדרת טלוויזיה בשם זה עם ג'ין קלי בתפקיד או'מלי.
ב-2004 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בספריית הקונגרס.
תקציר העלילה

האב צ'ארלס "צ'אק" או'מלי (בינג קרוסבי) נשלח לכנסיית סנט דומיניק בניו יורק על ידי הבישוף, להחליף את האב פיצגיבון (בארי פיצג'רלד) שעומד בראש הכנסייה והקהילה המקומית זה 45 שנים. פיצגיבון מתקשה לתפקד והכנסייה שלו שקועה בחובות כבדים וממושכנת. או'מלי מתוך כבוד ונימוס, לא מגלה לו שנשלח להחליפו ופיצגיבון חושב שהוא נשלח לשמש כעוזרו. הכנסייה נמצאת ברובע עני והנערים מסתובבים ברחובות ומתדרדרים לפשע המתחיל בגנבות קטנות.
או'מלי הוא גם זמר, פסנתרן ומחבר שירים. הוא מצליח לשכנע את מנהיג הנערים, טוני סקפוני (סטנלי קלנמנטס), לארגן את הנערים הסרים למרותו ל"מקהלת סנט דומיניק". קולותיהם מעצבנים את פיצגיבון והוא אינו מרוצה מעבודתו של או'מלי. או'מלי גם תומך בקרול (ג'ין הת'ר), בחורה בת 18 שברחה מהוריה ופיצגיבון דוחה אותה. פיצגיבון הולך להתלונן אצל הבישוף אבל כבר בתחילת השיחה מתברר לו שהבישוף מרוצה מאו'מלי והוא מציע אותו כמחליפו. פיצגיבון חוזר מדוכא לכנסייה ומחליט לעזוב ולשוטט בעיר בגשם שוטף אך שוטר מחזיר אותו. או'מלי מרגיע אותו, שניהם שותים כוסית ופיצגיבון מגלה לו שהוא מתגעגע לאמו הקשישה באירלנד. או'מלי שר לו את שיר הערש האירי "Too Ra Loo Ra Loo Ral" ופיצגיבון נרדם.
או'מלי פוגש את חברתו לשעבר ג'ני לינדן (ריזה סטיבנס) שהיא כעת זמרת במטרופוליטן אופרה בעלת שם בילאומי. היא שרה את ההבנרה מתוך כרמן. או'מלי מסביר לה מדוע נפרד ממנה כי החליט ללכת בדרכו ולהפוך לכומר.
הכנסייה עולה באש ונדרש סכום של אלפי דולרים כדי לשקמה. ג'ני מחליטה לעזור להם. או'מלי ומקהלת הילדים מציגים למנהלי האופרה שני שירים: "Goiny my Way", שיר רגוע שלא מתקבל ו-"Swinging on a Star", שיר עליז עם הומור, שמתקבל. בקונצרט מצליחים להשיג תרומות בסך 3,500 דולר. או'מלי מודיע לפיצגיבון כי הבישוף החליט לשלוח אותו לכנסייה אחרת הנמצאת בבעיות.
או'מלי מצליח להביא את אמו הקשישה של פיצגיבון מאירלנד ומפתיע אותו בכך במסיבת הפרידה, בערב חג המולד. פיצגיבון מחבק את אמו, הילדים שרים את "Too Ra Loo Ra Loo Ral" כשאו'מלי חומק בחשאי לתפקידו החדש.