ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות
גורל ערביי ארץ ישראל בעקבות המלחמה > הסיבות ליציאת ערביי ארץ ישראל

היסטוריונים מונים כמה סיבות ליציאת ערביי ישראל את מקומות מושבותיהם:
כמה עשרות אלפי ערבים, במיוחד בני המעמד הבינוני והגבוה, עזבו את מקומות מגוריהם עקב פרוץ מלחמת העצמאות (במיוחד מדצמבר 1947 עד מרץ 1948). בהם נמנו רבים ממנהיגי הפלסטינים בארץ. בחיפה, נטשו 20–30 אלף מבין 70 אלף תושביה הערבים עד אפריל 1948. לפי יואב גלבר, גורן ובני מוריס, העימות עם כוחות היהודים, החשש מעימות כזה, הרצון להימנע משהות בשטח בשליטה יהודית, ונטישת מנהיגי הפלסטינים, שהותירה תושבים רבים נטולי הנהגה ובמצב של קריסת המנגנונים הכלכליים והאזרחיים – כל אלה הובילו לעזיבה המונית, עד יעבור זעם. זרם זה התגבר ככל שגאתה המלחמה, והגיע לשיאו בחודשים אפריל–יוני 1948.
רבים מהערבים גורשו על ידי הכוחות היהודיים במהלך או לאחר כיבושם. בין אלו ניתן למנות את ערביי לוד ורמלה (כ-50,000 עד 70,000), כפרים בגליל שנכבשו במהלך מבצע חירם (כ-30,000 ערבים עזבו במהלך המבצע), וכן כ-2,400 מערביי אל-מג'דל, שגורשו לעזה במהלך שנת 1951.
חלק מהערבים עזבו את מקומות מושבם לאחר שנכבשו על ידי הכוחות העבריים. המקרה של ערביי חיפה שעזבו את העיר כחלק מהסכם באופן מאורגן, הוא הידוע שבין מקרים אלו. מקרה דומה אירע לאחר כיבוש העיר העתיקה של טבריה, כאשר תושביה שנותרו פונו ממנה על ידי הצבא הבריטי.
תושבי כפרים שנמלטו לכפרים אחרים, עוררו בהלה שהובילה לנטישה נוספת. תופעה זו בלטה במישור החוף, שבו היה רוב יהודי. נטישת חרבת עזון וסומייל בדצמבר 1947, הדביקה את תושבי ג'מאסין אל-ע'רבי שאליה נמלטו. עזיבה ניכרת הייתה גם בקרב שבטי הבדווים במישור החוף.
בחודשים אפריל-מאי הפך הזרם המתגבר של הנוטשים מקילוח לזרם גועש. חלק ניכר מהנוטשים עשו זאת מחשש לנפשם (במיוחד אחרי פרשת דיר יאסין), ועל רקע העובדה שנותרו נטולי הנהגה, או עם הנהגה מפוצלת שדיברה בכמה קולות. בטבריה עזבו 4,000 התושבים הערבים את מושבם לאחר כיבוש העיר, מחשש לביטחונם תחת שלטון יהודי. בחיפה עזבו כ-45 אלף מהתושבים הנותרים את העיר בחסות בריטית, על אף רצונם של מנהיגי היישוב היהודי בעיר להשאירם. ביפו עזבו כ-50 אלף תושבים את העיר לאחר התקפת האצ"ל על יפו, שאחת ממטרותיה הייתה "לגרום אנדרלמוסיה באוכלוסייה האזרחית, כדי שתקום בה תנועת בריחה המונית". אירועים דומים אפיינו את כיבוש צפת (כ-12,000 ערבים), ביסאן (בית שאן, כ-6,000 ערבים), עכו (כ-15 אלף ערבים, אליהם נוספו עוד כ-25 אלף נוטשים מן האזור), ומקומות נוספים באזורי הכפר.
היקפה של כל אחת מהקבוצות הללו נתון במחלוקת, ואין הסכמה על המשקל שיש לייחס לכל אחת מהן בהערכת הסיבה הכוללת לבעיית הפליטים. עד ראשית שנות ה-90 הדגישו ההיסטוריונים הישראלים את הערבים שלא גורשו. זאת מכיוון שרוב רובה של האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל ברחה, בעידודם של מנהיגי ארצות ערב, מתוך אמונה כי ישובו לבתיהם עטורי ניצחון לאחר שתסתיים המערכה נגד היישוב היהודי. על כך תעיד הידיעה שהתפרסמה ביומון הלבנוני-ניו יורקי "אל הודא" ב-8 ביוני 1951 בידי הכתב חביב עיסא:
”המזכיר הכללי של הליגה הערבית, עזאם פחה, הבטיח לעמים הערביים שכיבוש ארץ ישראל ותל אביב יהיה פשוט כטיול צבאי... הוא הטעים כי הם עומדים כבר על הגבולות וכי כל המיליונים שהוציאו היהודים על קרקעות ופיתוח כלכלי יהיו ביזה קלה, כי עניין פשוט יהיה זה לזרוק את היהודים לים התיכון... עצת אחים ניתנה לערביי ארץ ישראל לעזוב את אדמתם, בתיהם ורכושם ולשבת ארעי במדינות אחיות שכנות, לבל יבואו תותחי הצבאות הערביים הפולשים ויקצרו בהם קציר.”
בשנת 1988 פורסם (באנגלית) ספרו של ההיסטוריון בני מוריס, "לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים, 1949-1947" (בשנת 1991 פורסם תרגומו לעברית). בספר זה הציג מוריס ראיות, בהן מסמכים רבים מארכיוני צה"ל וההגנה, שלפיהן במקרים רבים גורשו הערבים ממקום מגוריהם באופן אקטיבי על ידי הכוחות היהודיים. כן תוארו מקרים שבהם פעלו כוחות ההגנה או צה"ל להפחיד את התושבים הערביים כדי לגרום להם לברוח או לבקש לעזוב.
שאלה נוספת הנמצאת במחלוקת היא האם פעולות הגירוש וההפחדה נעשו מתוך הוראה מלמעלה, או ביוזמה מקומית מתוך צורך מבצעי של הקרב או רצון מקומי לסלק את הערבים מהאזור. לטענת היסטוריונים חדשים, תוכנית ד', התוכנית של ארגון ההגנה לבלימת ההתקפה הערבית, הכילה בתוכה הוראות לא מפורשות או מפורשות למחצה לפעול לגירוש מירב האוכלוסייה הערבית משטחי המדינה היהודית העתידית. בכך הצטרפו ההיסטוריונים החדשים לטענותיהם של היסטוריונים פלסטיניים רבים. הוויכוח בנושא זה טרם הוכרע ונמשך בין כותלי האוניברסיטאות.