stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עבד א-רחמן ח'אן, אמיר אפגניסטן
ביוגרפיה > אמיר אפגניסטן > מאבקי כוח

עבד א-רחמן היה אוטוקרט שאחדות הממלכה וחיזוק הכוח המרכזי הלכו עבורו יד ביד, אם כי כתוצאה מכך עמד בפני סדרת מרידות. המסוכנים שבהם היו טענות לאי-לגיטימציה שלטונית ותמיכה בטוענים שונים לכס האפגני, החזק שבהם היה איוב ח'אן, שהיה מקורב לכוחות שבטיים רבים ברחבי אפגניסטן. איוב הרים צבא תומכים בהראת והחל מסע כיבוש של מערב אפגניסטן. עבד א-רחמן נע בתגובה בראש צבאו והשניים נפגשו בקרב על קנדהאר באוקטובר 1881. הקרב היווה ניצחון מרכזי לעבד א-רחמן, בעיקר מכיוון שהייתה לכוחותיו עליונות טכנולוגית של רובים שיובאו מידי הבריטים ומנקודה זאת והאלה לא היה בכוחו של איוב לאתגר בפועל את הכתר.
עבד א-רחמן פעל להביא לסיום מערכת השבטיות הפנימית שעל בסיסה הייתה בנויה החברה האפגנית. בתגובה החלו סדרת מרידות נגד שלטונו, רובם נתמכו בידי אנשי הדת אשר היו מקורבים למסורת השבטית. אף על פי שרוב המרידות הללו דוכאו במהרה, היו שנותרו מספר שנים מאז שנות ה-80 של המאה ה-19. סדרה אחרונה של משלחות צבאיות נערכה במטרה לספח שטחים שנותרו סמי-עצמאיים בשנת 1892, מבין החשובים במרידות שהפילה המשלחת היה מרד ממושך שכבש את מעבר ח'ייבר ושלט על מעבר המסחר החשוב דרך הודו הבריטית אל הינדו-כוש. הגדול שבמרידות נגד שלטונו של עבד א-רחמן הונהג בידי הקהילה השיעית של בני ההזארה לאורך שנות ה-90 ונמשכה מספר שנים עד אשר הופלה סופית.
ביוגרפיה > אמיר אפגניסטן > הסדר השלטון

בתום תהליך האיחוד הלאומי שחיבר את השבטים עם האוכלוסייה הכללית וכלל בין לבין העלאת מיסים לממשל האמיר, התאספו נציגי "כל השבטים" בקאבול בשנת 1896 כדי להישבע נאמנות לאמיר. הצלחתו המרהיבה של עבד א-רחמן נבעה במידה רבה מההסכמים והאמנות הכספיות שהוסדרו עם הבריטים. חיזוק הלכידות של משפחת המלוכה, הוצאתם לגלות או מעצר בביתם של ראשי שבטים משפיעים והוצאת קוד פלילי קפדני שהנהיג מושג של אחריות קולקטיבית תרמו רבות לחיזוק סמכותו של האמיר על כל המדינה. שושלת ברכזאי הייתה פשטונית במוצאה ולכן הדבר לא הפריע לעבד א-רחמן להתחיל ביישוב פשטונים מצפון הינדו-כוש בשביל להחליש את השפעתם של כוחות שבטיים טג'יקים באזור.
ביוגרפיה > אמיר אפגניסטן > מודרניזציה

עבד א-רחמן הציג גם חידושים בתחום החברתי והכלכלי. בין החוקים שקבע אסר בשנת 1895 על המשך קיום העבדות באפגניסטן. שלטונו כלל את תחילתן של סדרת תשתיות להקמת דרכים, גשרים ושיירות אסטרטגיות. מונופול ממלכתי הרחיב את השליטה של הממשלה בחלק גדול מהמסחר הפנימי והחיצוני של המדינה. שלושים שנה מאוחר יותר, בעת שלטונו של מוחמד נאדיר שאה, מלך אפגניסטן, תהליך זה יושלם כאשר יוטל מס ממשלתי על כל חברות הייבוא והייצוא.
הטכנולוגיה האירופית לאחר המהפכה התעשייתית ביצעה הופעת בכורה כאשר האמיר קרא באופן אישי למומחים בריטים והודים לבנות ולהנחות מגוון שלם של תעשיות אזרחיות וצבאיות קטנות. רופאים בריטים פתחו את המרפאה הציבורית הראשונה באפגניסטן בשנת 1895. עם זאת, כל פיתוחים אלו נותרו מרוכזים בקאבול. כלל לא הוקדשה תשומת לב לפיתוח מערכת החינוך הדתית, ורוח הפלגים השבטיים דחתה כל הצעה למודרניזציה של התקשורת. אך ההישגים הסופיים של השלטון נותרים חיוביים. עקב חולי, האמיר סירב בשנת 1893, להזמנה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת לבקר בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד. במקום זאת, בנו השני, נאסר-אללה ח'אן, ביקר בממלכה המאוחדת.
ביוגרפיה > מותו

כאשר נפטר עבד א-רחמן בארמון הקיץ החדש שלו בבאה-בלה ב-1 באוקטובר 1901, אפגניסטן הייתה לראשונה בתולדותיה מדינה בעלת גבולות מוכרים בינלאומיים. הגבול עם הודו הבריטית (ולעתיד פקיסטן) אשר נקבע בתקופת שלטונו של עבד א-רחמן, חתך את האוכלוסייה הפשטונית בין שתי מדינות, פעולה שגרמה לסדרה של מאבקים אתניים עתידיים שנמשכים עד היום (ראו המלחמה בצפון-מערב פקיסטן). סדרה של ועדות דו-צדדיות הסדירו את הגבול של אפגניסטן עם האימפריה הרוסית, גבול שלעתיד ישמש עם טורקמניסטן, אוזבקיסטן וטג'יקיסטן. נוסף על כך, בתקופת שלטונו ניתן לאפגניסטן מסדרון והקאן שהעניק גבול עם האימפריה הסינית תחת שושלת צ'ינג ושימש בתור חוצץ בין האימפריה הבריטית והאימפריה הרוסית. את תפקיד האמיר ירש בנו, חביבאללה ח'אן.
ילדים

לעבד א-רחמן היו 16 ילדים:
עבדאללה ח'אן סיראג'
חביבאללה ח'אן, אמיר אפגניסטן
נאסר-אללה ח'אן, אמיר אפגניסטן
פתאללה חאן
עבדול פאהד חא'ן
שמסודדין ח'אן
חפיזאללה ח'אן
מוחמד אמין ח'אן
אסדאללה ח'אן
מוחמד אפזל ח'אן
מוחמד עומר ח'אן
גולעם עלי ג'אן
ג'והאר בגום
רוקיה בגום
פטימה בגום
חג'ירה בגום
ראו גם

המשחק הגדול
המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה
היסטוריה של אפגניסטן
עאלמין

בפילוסופיה האסלאמית, המושג עאלמין (בערבית: عالمين) מתייחס ליקום כולו, לעולמות, או לקוסמוס. המושג כולל את האנשים, הצמחייה, החיות, כדור הארץ, הכוכבים, השדים והמלאכים.
הערות שוליים

↑  Ibrahim Kalin, Salim Ayduz, Caner Dagli, The Oxford Encyclopedia of Philosophy, Science, and Technology in Islam, Oxford University Press, 2014. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh2023001576  TDVİA: alem
עבד א-רחמן הראשון

פסלו של עבד אל רחמן הראשון בספרד
עַבְּד אַ(ל)-רַחְמַן הראשון (عبد الرحمن الداخل) – עבד א (ל)-רחמן אִבְּן מֻעאויַה (731–788, כונה גם א-דַאחִ'יל, 'המהגר') הוא צאצא לבית אומיה אשר ייסד את השושלת האומיית העצמאית של ספרד בשנת 756 וכך כונן אמירות מוסלמית עצמאית באל-אנדלוס. כיהן כשליט עד מותו בשנת 788.
האגדה

האגדה מספרת כי בילדותו ניבא אחי סבו – מסלמה את עתידו. על פי גרסה אחת חזה מסלמה כי שלטון בית-אומייה עתיד ליפול, אך ילד זה יקימו מחדש, ועל פי גרסה אחרת ניבא כי ילד זה עתיד להיות "שליט המערב". עבד א-רחמן לא שכח מעולם את דבריו וזכה לממשם שנים אחר-כך כאשר ייסד את השושלת האומיית העצמאית של ספרד.
הבריחה מסוריה

עבד א (ל)-רחמן נולד בדמשק והיה נכדו של הח'ליף השאם, ובנם של מֻעאויַה לבית השאם ובת שבט נפזה הברברי. בשנת 750 כבש בית עבאס את האימפריה המוסלמית שעד אותה עת נשלטה על ידי ח'ליפות בית אומיה. עם עלייתם לשלטון ביקשו למגר כל סכנה ליציבותם מידי הח'ליפות שנפלה והחליטו לחסלה, לכן רדפו את האומיים וכל מי שנתפס חוסל וגופתו הושלכה להיות טרף לחיות השדה. העבאסים תרו אחריהם ביסודיות, ולבסוף רימו אותם על ידי הכרזת חנינה כוזבת – הם פרסמו כי כל מי שיסגיר עצמו לא יפגע על ידם. אומיים רבים נענו לקריאה זו ונאספו כולם בקרבת יפו – ונרצחו כולם. עבד א-רחמן, שהיה אז כבן 20, היה בין הבודדים שלא נתנו אמון בהבטחתם של העבאסים והחליט לברוח. על פי גרסה אחת הוא יצא לדרכו יחד עם אחיו יחיא, השניים ברחו מסוריה לגדות נהר הפרת, אך שם איתרו אותם חיילי העבאסים כאשר ניסו לחצות את הנהר בשחייה. א (ל)-רחמן צלח את הדרך ואילו אחיו נתפס ונרצח, בשל הסכנה ברח א (ל)-רחמן למדינות צפון אפריקה. על פי גרסה אחרת ברח א (ל)-רחמן עם עבדו בַּאדְר.
מסעו עבר דרך ארץ ישראל, מצרים וצפון אפריקה בה עוד לא הוכר השלטון העבאסי ועל כן קיווה לקבל סיוע. המושל בצפון אפריקה, עבד א (ל)-רחמן בן חביב אל-פהרי, ראה בו איום עבור הממלכה העצמאית שרצה להקים ועל כן לא הסכים להעניק לו מחסה ואף ניסה להתנקש בחייו. בחיפוש אחר תמיכה וסיוע הגיע לאזור המגרב שם ישב שבט נפזה – קרובי משפחתו, אשר גם הם חשדו בנוכחותו. ביושבו במגרב שלח את עבדו באדר ליצור קשר עם המוואלי, בני חסות של האומיים, שישבו בחצי האי האיברי, אלו נתנו את ברכתם ואף שלחו סירה עליה עשרים מאנשיהם כדי להביא את א (ל)-רחמן, ובאוגוסט 755 חצתה המשלחת את מיצרי גיברלטר.
כיבוש אל-אנדלוס

בהגיעו לאל-אנדלוס, הצליח א (ל)-רחמן ליצור יחסי קרבה עם חלק מהמנהיגים באזור – אנשי ימן ראו בו הזדמנות לנקום בקייסים להם הפסידו במלחמת האזרחים שזה עתה תמה, ומנהיגים אחרים ראו בהגיעו אפשרות להשלטת שקט וביטחון באזור המפולג. יוסוף אל-פהרי, מושל אל-אנדלוס, נלחם באותה עת ביריבים בצפון המדינה, וכאשר קיבל את החדשות על הגעתו של הנסיך האומיי מיהר לשוב לקורדובה בשל החשד לקשירת קשר בין המוואלי לא (ל)-רחמן. בתחילה ביקש לדכא את ניסיון ההשתלטות בכוח צבאי, אך משגילה שרבים מחייליו ערקו מן הצבא פנה למשא ומתן עם א (ל)-רחמן.
אל-פהרי הציע לו מעמד, נישואים עם בתו, כסף והבטחה לשמור על חייו, בתמורה לכך שימנע מחתירה לשלטון, אך א (ל)-רחמן שידו הייתה על העליונה מבחינה צבאית סירב להצעות אלו והחל לארגן את כוחותיו ללחימה ויצא למסע כיבושים כאשר בכל מקום בו עבר הצטרפו תומכים נוספים. בשנת 765 כבש א (ל)-רחמן את קורדובה הבירה מידי אל-פהרי כאשר תומכיו צועדים עם טורבן ירוק בקצה חניתותיהם, דבר שהפך לסמלו של א (ל)-רחמן. עבד א (ל)-רחמן ייסד את השושלת האומיית באל-אנדלוס והוא בן עשרים ושש בלבד.
תקופת שלטונו

עם ניצחונו נהיה עבד א (ל)-רחמן לאמיר, וזמן קצר לאחר מכן ביטל את הזכרת שם הח'ליף העבאסי בדרשת יום השישי במסגד הגדול בקורדובה, ובכך הביע את עצמאותו אל מול הח'ליפות העבאסית שישבה בבגדאד. עם זאת בחר שלא להיקרא ח'ליף והסתפק בכינויים 'אמיר', 'מלך' או 'בנו של הח'ליף', כך עשו גם ממשיכי דרכו עד המאה העשירית.
תקופת שלטונו הייתה ידועת התנגדויות מבית ומחוץ. השבטים שישבו בשטחו סירבו לקבל את שלטונו הריכוזי, וניסו למרוד בו לאורך כל שנות כהונתו, על מנת להיאבק במרידות הקים א (ל)-רחמן צבא שכירים שהורכב מברברים מצפון אפריקה ומעט שבויי מלחמה מרחבי אירופה, על פי מקורות שונים צבא זה מנה כארבעים אלף איש. בראשית כהונתו פלשו התימנים לקורדובה ובזזו מאוצרותיה, ובשנת 763 מרדו בני שבט הקייסים כאשר הם מצהירים על שייכותם לעבאסים, א (ל)-רחמן ראה בכך סכנה למלחמה עם העבאסים ודיכא מרד זה בכוח רב, ודאג שהשמועה תגיע לידי השליט העבאסי ח'ליף אל-מנסוּר. גם אל-פהרי ושותפו הגנרל אל-סומייה המשיכו להיאבק על השלטון שאיבדו, משנכשלו שנית במאבק הצבאי הציע הגיעו לפשרה על פיה אל-פהרי זוכה להגנה ורשאי לשמור על רכושו וכספו, ובתמורה מקבל את סמכותו של א (ל)-רחמן כאמיר ומשאיר את שני בניו ככופר. אל-פהרי לא עמד בהבטחתו וניסה לגייס לוחמים כדי לכבוש את קורדובה. בשנת 760 כאשר ניסה להגיע לבירה נרצח על ידי נאמנו של א (ל)-רחמן, לאחר מכן הוצאו להורג גם שני בניו ושותפו אל-סומייה.
לצד המרידות הפנימיות היו גם יריבויות מבחוץ, מרביתן על ידי הנוצרים אשר תקפו מצפון מספר פעמים. מלך הפרנקים קרל הגדול, שהיה בן ברית של העבאסים, התבקש על ידי מורדים לסייע בהפלת האמירות בתמורה לכך שיזכה לשליטה בחלקים מהפירנאים. בשנת 778 יצא למלחמה כנגד אל-אנדלוס עם ברכתו של האפיפיור אדריאן הראשון והצליח לכבוש את פמפלונה ובדרכו לסרגוסה החליט לסגת עקב ידיעה שהגיע בדבר מרד פנימי בממלכתו. בדרכו חזרה הותקף על ידי מארב של הבסקים הנוצרים של פמפלונה ואיבד את מרבית חייליו, סיפור שהונצח באפוס הצרפתי "שירת רולן".
א (ל)-רחמן נחשב למנהיג מוכשר ואמין, חד מחשבה ואכזר שלא בחל באמצעים כדי להשיג את מטרתו; כך הצליח לשמור על כסאו על אף הטלטלות, הצליח להגן על קיומה של הממלכה המוסלמית בספרד.
היהודים בתקופת שלטונו

תקופת שלטונו של א (ל)-רחמן היטיבה עם היהודים באזור; זו הייתה תקופה של פיתוח וגדילת הקהילות, ומשנפוצה השמועה כי חל שינוי לטובה תחת האמירות האומיית, גברה ההגירה היהודית לספרד. היהודים באזור חיו בשלום עם שכניהם בני הדתות האחרות דבר שהיווה איום עבור הנצרות בעיני האפיפיור אדריאן הראשון, ובשנת 785 פנה לבישופים של ספרד בבקשה למנוע את השפעת היהודים על הקהילות הנוצריות.
פיתוח קורדובה

א (ל)-רחמן פיתח את האדריכלות והאסתטיקה בקורדובה, והיה ידוע בשל המבנים שבנה והגנים עם עצי הפרי והירקות שהביא מן המזרח. גנו המפורסם ביותר היה אל-רֻסַאפה כשמה של אחוזת הקיץ של סבו, אשר שכנה במדבר סוריה בין נהר פלמירה לנהר הפרת. את מושבה של אל-רסאפה קבע במרחק שלושה קילומטרים מהעיר, על גדות אחד מאפיקי נהר הגואדלקיביר. בקורדובה בנה ארמון חדש הנקרא אָלְקַסַר ('הארמון' בערבית), סמוך לנהר העביר אליו את משרדי הממשל וקבע בו את מקום מושבו. כמו כן, חנך את המסגד של קורדובה שהפך למודל לחיקוי בבניית המסגדים. נוסף לכל, א (ל)-רחמן היה ידוע כמשורר מוכשר, זאת בזכות שירי הגעגועים שכתב למולדתו סוריה.
הערות שוליים

↑  א. אשחר, קורות היהודים בספרד המוסלמית, כרך ראשון: מכיבוש ספרד עד שקיעת הח'ליפות (1002-711), (קריית ספר: ירושלים, 1966), עמ' 30.
↑  עלי אִבְּן חַזְם האנדלוסי, ענק היונה: על אהבה ואוהבים, תרגום ומבוא :אלה אלמגור (ביאליק: ירושלים, 2002), מבוא: עמ' 10.
↑  The entry " 'Abd ar-Rahman I", Encyclopedia Britanica, Vol.1, pp.17, 1998 Edition.
1 2 3 4  אבן חזם, ענק היונה, עמ' 10.
↑  The entry " 'Abd ar-Rahman I", Encyclopedia of Islam, Seconed Edition 2005, Accessed 12 May 2016.
↑  אשחר, קורות היהודים, עמ' 31.
1 2 3  'Abd ar-Rahman I", Encyclopedia of Islam"
↑  Anwar G. Chejne, Muslim Spain: Its History and Culture, (The University of Miniesota Press: Minneapolis, 1974), pp.14.
1 2  אשחר, קורות היהודים, עמ' 30.
1 2 3  Chejne, Muslim Spain, pp.14.
↑  אשחר, קורות היהודים, עמ' 31-32.
↑  אבן חזם, ענק היונה, עמ' 10.
1 2 3  Chejne, Muslim Spain, pp 18.
↑  Chejne, Muslim Spain, pp 15-17.
↑  Franco Cardini, Europe and Islam, translated by Caroline Beamish, (Blackwell Publishers: 2001), pp. 11-12.
↑  אשחר, קורות היהודים, עמ' 34.
↑  אשחר, קורות היהודים, עמ' 36.
↑  אבן חזם, ענק היונה, עמ' 10-11.
| ח'ליפי ואמירי בית אומיה |
| --- | --- | --- |
| ח'ליפות דמשק | מועאויה הראשון • יזיד הראשון • מועאויה השני • מרואן הראשון  • עבד אל-מלכ • וליד הראשון • סולימאן אבן עבד אל-מלכ • עומר השני • יזיד השני • השאם אבן עבד אל-מלכ • אל-וליד השני • יזיד השלישי • איברהים • מרואן השני |  |
| אמירי בית אומיה בקורדובה | עבד א-רחמן הראשון • הישאם הראשון • אל-חכם הראשון • עבד א-רחמן השני • מוחמד הראשון • אל-מונד'ר • עבדאללה אבן מוחמד • עבד א-רחמן השלישי |  |
| ח'ליפות קורדובה | עבד א-רחמן השלישי • אל-חכם השני • הישאם השני • מוחמד השני • סולימאן השני • הישאם השני (בפעם השנייה) • סולימאן השני (בפעם השנייה) • עבד א-רחמן הרביעי • עבד א-רחמן החמישי • מוחמד השלישי • הישאם השלישי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303349005171  BIBSYS: 13061291  BnF: cb12574658p (data)  CANTIC: a11269467  GND: 121026019  ISNI: 0000 0000 5490 3409  LCCN: n84022378  NTA: 235164275  SELIBR: 259999  SUDOC: 140466355  TDVİA: abdurrahman-i  ULAN: 500404059  VIAF: 44278756   WorldCat (עם VIAF): 44278756
סאקו וונצטי

משמאל: ברתולומאו ונצטי. מימין: ניקולה סאקו.
ניקולה סאקו (Nicola Sacco; ‏22 באפריל 1891 – 23 באוגוסט 1927) וברתולומאו ונצטי (Bartolomeo Vanzetti; ‏11 ביוני 1888 – 23 באוגוסט 1927) היו שני אנרכיסטים איטלקים שהיגרו לארצות הברית, שנאסרו ונידונו למוות בכיסא חשמלי במסצ'וסטס, ארצות הברית. משפטם היה נתון במחלוקת, ומבקרים רבים, ביניהם אפטון סינקלר, טענו כי התביעה והשופט במשפטם הושפעו מהלכי רוח אנטי-איטלקיים, אנטי-אנרכיסטיים ואנטי-מהגרים, וכך נגזר דינם.
רקע

סאקו וונצטי הואשמו כי ביום 15 באפריל 1920 הרגו את פרדריק פרמנטר, גזבר בבית החרושת לנעליים של חברת "סלייטר-מוריל" בבריינטרי, מסצ'וסטס, ואלסנדרו בֶּרַרְדֶלִי, איש הביטחון, ושדדו 15,766.51 דולר מכספי המפעל. בררדלי נורה ארבע פעמים בשעה שהושיט את ידו לאקדח שהחזיק בנרתיק הירך שלו; פרמנטר, שהיה בלתי חמוש, נורה פעמיים, פעם אחת בחזה, ופעם שנייה בגבו כאשר ניסה להימלט.
סאקו היה סנדלר ושומר לילה, יליד העיירה טורמג'ורה בנפת פוג'ה שבמחוז פוליה, בדרום-מזרח איטליה, שהיגר לארצות הברית בגיל 17. ונצטי היה מוכר דגים יליד וילאפַלֶטוֹ בנפת קונאו בפיימונטה, בצפון איטליה, שהיגר לארצות הברית בגיל 20. שניהם הגיעו לארצות הברית ב-1908, אך נפגשו לראשונה רק במהלך שביתה ב-1917.
ידוע כי שניהם היו מחסידיו של לואיג'י גַלֶיאָני, אנרכיסט אשר תמך במעשי אלימות מהפכנית, כולל ביצוע פיגועים ורציחות להשגת מטרות אידאולוגיות. גלֶיאני פרסם ירחון מחתרתי בשם "כרוניקה חתרנית" (Cronaca Sovversiva), בו קידם את רעיונותיו וכן תוכניות להכנת פצצות, אשר הופצו בין תומכיו.
באותה תקופה היו אנרכיסטים איטלקיים בראש רשימת האויבים המסוכנים בארצות הברית ונחשדו במספר מעשי פיגועים וניסיונות לרצח, כבר החל משנת 1914. ביולי 1918 נאסרה הפצתו של הירחון המחתרתי של גלֶאני וב-24 ביוני 1919 גורש מארצות הברית, יחד עם שמונה מתומכיו הקרובים ביותר. רוב תומכיו שנותרו בארצות הברית הפסיקו את פעילותם מחשש להתגלות. אולם, כשישים מן התומכים הקיצוניים יותר ראו בעצמם כלוחמים במלחמת מעמדות, אשר הצריכה מעשי נקם על גירושו. במשך שלוש שנים הם עסקו במעשי טרור אשר כוונו נגד פוליטיקאים, שופטים ופקידי ממשל אחרים, במיוחד באלה שחשדו כי נטלו חלק בפעולת הגירוש. מעשה הטרור הבולט ביותר בו נחשדו האנרכיסטים, היה הטמנת פצצה בביתו של התובע הכללי אלכסנדר מיטשל פאלמר, ב-2 ביוני 1919. במקרה זה נהרג אחד מתומכי גלֶאני, קארלו ולדינוצ'י (מהעורכים לשעבר של "כרוניקה חתרנית", וחבר של סאקו וונצטי) כאשר הפצצה שהטמין התפוצצה בידיו.
באותה תקופה לערך נמצא אנרכיסט אחר, אנדראה סלסדו, מת לאחר שנפל לרחוב מגובה ארבע עשרה קומות, ליד משרדי "הלשכה לחקירות" (BOI) של מחלקת המשפטים האמריקאית בבניין פארק רו שבניו יורק, בהם היה נתון במעצר במשך שמונה שבועות. על פי דיווחים שונים החלו סאקו וונצטי לשאת אקדחים לאחר ששמעו על גורלו של סלסדו.
משפט ברידג'ווטר

ונצטי עמד לדין על שוד בדרום ברידג'ווטר בו נחשד תחילה גם סאקו, אולם לא עמד לדין עמו כיוון שיכול היה להוכיח כי היה באותה עת בעבודתו, זאת על פי רישום כרטיס הנוכחות שלו. השופט שישב בדינו היה ובסטר ת'ייר. לונצטי, שהיה רוכל דגים, לא היה כמובן כרטיס נוכחות, ולכן דאג להביא למשפטו שישה-עשר עדים מלקוחותיו, כולם מהגרים איטלקים מפלימות', שהעידו כי קנו מחנותו צלופחים לקראת חג המולד. למרות זאת לא השתכנע חבר המושבעים מזיהוי העדים, אלא נסמך על מצג תרמילי אקדח שנמצאו בכיסיו של וונצטי בעת מעצרו, חמישה חודשים לאחר המועד בו בוצע השוד. המושבעים לא ידעו כי העדים רואיינו על ידי בלשי משטרה זמן קצר לאחר השוד ומאוחר יותר שינו את התיאור הראשוני שנתנו, הן באשר למכונית המילוט והן באשר למראה השודדים. ונצטי נמצא אשם במשפטו ונידון על ידי השופט ת'ייר לעונש של 12–15 שנות מאסר, העונש המרבי לפשע זה.
ניסיונות ערעור וחנינות

בעודו כלוא בכלא דדהאם, פגש סאקו באסיר פורטוגזי בשם סלסטינו מדֵירוש. מדֵירוש טען כי הוא זה שביצע את הפשע בגינו הורשע סאקו. אולם בקשתו של סאקו למשפט חוזר נדחתה. אף שבדבריו של מדירוש נתגלו סתירות לא מעטות, הוא הפנה את תשומת לבם של פרקליטי ההגנה לכנופיה אשר רבים חושבים עד היום כי ביצעה את הפשע. קודם לחודש אפריל 1920 עמד ג'ו מורלי בראש כנופיה אשר שדדה בתי חרושת לנעליים במסצ'וסטס, כולל שני בתי חרושת בבריינטרי, שם התרחש הפשע בו הואשמו סאקו וונצטי. החוקרים אף גילו כי מורלי דומה דמיון מפתיע לסאקו, דמיון כה רב עד שעדי תביעה והגנה גם יחד טעו לחשוב, על פי תמונת משטרה, כי מדובר בסאקו. בשנת 1925, כאשר היה בכלא, נחקר מורלי על מעשה השוד והכחיש כל קשר למעשה. אולם, על פי דיווחים שונים הוא התוודה שש שנים מאוחר יותר, בפני עורך דין ניו יורקי, כי ביצע את הפשע. בשנת 1973 התגלו ראיות נוספות התומכות בהשערה זו, כאשר בזיכרונותיו של איש מאפיה צוטט אחיו של מורלי כאשר התוודה על מעשה השוד והרצח בבריינטרי.
ב-8 באפריל 1927, לאחר שתמו כל ניסיונות הערעור, נשפטו סאקו וונצטי סופית למוות בכסא חשמלי. ההחלטה הביאה לגל מחאות עולמי. לנוכח המחאות החליט מושל המדינה לדחות את ההוצאות להורג והקים ועדה כדי לבחון את המקרה. התפתחות הידע בתחום הבליסטיקה בתקופה זו איפשרה כבר לזהות במידת ודאות גבוהה כלי נשק אפ הוצגו קליע ותרמיל שנטען כי נורו ממנו (כפי שקרה במקרה של סאקו). הוועדה שמונתה לבחינת המקרה פנתה לשירותיו של קלווין גודרד בשנת 1927. גודרד היה מומחה בכלי נשק וקיבל הכשרה בתחום הבליסטיקה וזיהוי משפטי. בעת המשפט הוא הציע את שרותיו להגנה, אולם זו דחתה את פנייתו.
לצורך בדיקתו השתמש גודרד במיקרוסקופ חדש שהומצא זמן קצר לפני כן, כדי לבחון ולהשוות חריצים זעירים הנוצרים על הקליע והתרמיל בעת הירי ולקבוע האם אלה באו מאקדח הקולט בקוטר 0.32 אינץ' של סאקו. בבדיקתו נמצא כי שניים מן הקליעים מזירת הפשע לא התאימו לאקדחו של סאקו, אולם הקליע השלישי מזירת הפשע התאים לאקדח. אף שני מומחים מטעם ההגנה שנכחו בעת הבדיקה הסכימו כי קיימת התאמה בין הקליעים. לאור מסקנה זו הסכימה הוועדה עם פסק הדין המרשיע.
תגובות ופעולות

ערעורים, מחאות ופעולות משפטיות נוספות המשיכו במשך שש השנים הבאות. בעוד התביעה הגנה בתוקף על פסק הדין, ההגנה, שבראשה עמד עורך הדין פרד מור, הביאה עוד ועוד ראיות לכאורה המטילות ספק בהרשעה. שלושה עדי תביעה הודו כי עדותם בדבר זיהוי סאקו בזירת הפשע ניתנה בכפייה. אולם כאשר נחקרו פעם נוספת על ידי התובע כצמן, שינו את עדותם פעם נוספת והכחישו כי מישהו כפה עליהם את עדותם. בשנת 1924 המשיכה המחלוקת כאשר התגלה כי מישהו החליף את קנה אקדחו של סאקו. הטענה נחקרה משך שלושה שבועות, אולם התעלומה לא נפתרה. ערעורים נוספים התמקדו בתפקודו של מזכיר חבר המושבעים ושל המומחים הבליסטיים של התביעה. בשנת 1923 הגישה ההגנה תצהיר שנגבה מפי חבר של מזכיר חבר המושבעים, אשר העיד בשבועה כי עוד בטרם המשפט אמר לו האיש על סאקו וונצטי "שילכו לכל הרוחות, צריך לתלות אותם בכל מקרה!" באותה שנה חזר בו מעדותו קצין משטרה אשר העיד במשפט כי הקליע הקטלני בא מאקדחו של סאקו. הקצין טען כי התובע כצמן תמרן את עדותו כך שעובדה זו לא תתגלה במשפט.
תגובות ופעולות > התנהגותו של השופט ובסטר ת'ייר

התנהגותו של השופט ובסטר ת'ייר (Thayer) במהלך המשפט הוסיפה לטענותיהם של המצדדים במשפט חוזר. במשך המשפט רבים ראו את האיבה שהפגין השופט כלפי אחד מפרקליטי ההגנה, פרד מור (Fred Moore). ת'ייר דחה שוב ושוב את התנגדויותיו של מור והזכיר לעורך הדין שהגיע מקליפורניה כי במסצ'וסטס קיימת מערכת משפטית שונה. לפחות בשני מקרים התפרץ השופט ופעם אחת אמר לעיתונאים ההמומים: "שום אנרכיסט ארוך-שיער מקליפורניה לא ינהל את בית המשפט הזה!" ת'ייר אף כינה את סאקו וונצטי בשם "בולשוויקים" בעת הרצאה שנתן במועדון שבו היה חבר והוסיף כי "יטפל בהם כמו שצריך". עם תום המשפט כתב אחד העיתונאים לתובע הכללי של מסצ'וסטס, ביקורת חריפה על התנהגות השופט. לבסוף, בשנת 1924, לאחר שדחה חמש בקשות למשפט חוזר, התרברב ת'ייר בפני אחד העיתונאים, "האם ראית מה עשיתי לממזרים האנרכיסטים? זה יעצור אותם לזמן מה! שילכו לבית המשפט העליון ונראה מה הם יכולים להוציא משם!" התבטאויות אלה התגלו רק בשנת 1927.
תגובות ופעולות > תגובותיהם של הנאשמים

סאקו וונצטי מצדם הגיבו לאורך השנים לגזר דינם בתגובות שנעו בין זלזול לדיכאון וייאוש, לסירוגין. בשנת 1926 התפרסם מאמר עליו היו השניים חתומים ואשר נכלל בפרסום מטעם הוועדה שקמה להגנתם ובו הם קראו לחבריהם לנקום את מותם. במאמר אף הזכירו ברמז את הפרסום של לואיג'י גלֶאני ובו הסברים להכנת פצצות. יחד עם זאת סאקו וונצטי כתבו עשרות מכתבים בהם חזרו על טענתם כי לא ביצעו את הפשע והורשעו אך ורק כיוון שהיו אנרכיסטים. תומכיהם והיסטוריונים שונים, אשר נותרו משוכנעים בחפותם, מפנים למכתבים אלה כתמיכה לטענתם. לאחר שהוצאו להורג, פורסמו מכתביהם לראשונה.
לסאקו וונצטי לא היה כל רישום פלילי קודם, אבל הם היו מוכרים לשלטונות כפעילים קיצוניים ותומכים של לואיג'י גלֶאני. שניהם טענו כי הם קורבנות של דעות קדומות ונידונו על פשע שלא ביצעו. אולם, לכל אורך הדרך הם לא ניסו להתכחש לחבריהם האנרכיסטיים, או לאמונתם באשר ללגיטימיות של פעולות אלימות כנגד הממשל. כפי שאמר ונצטי בעת נאומו האחרון לשופט ת'ייר:
"לא הייתי מאחל לכלב או לנחש, ליצור הנחות ביותר עלי אדמות – לא הייתי מאחל לאיש מהם מה שסבלתי על דברים שאינני אשם בהם. אבל אני מאמין שסבלתי בגלל דברים שאני אשם בהם. אני סובל כיוון שאני קיצוני, ואכן אני קיצוני; סבלתי מפני שאני איטלקי, ואכן אני איטלקי... גם אם היית יכול להוציא אותי להורג פעמיים, ואם הייתי יכול להיוולד עוד פעמיים, הייתי עושה שוב מה שעשיתי כבר." (דברי ונצטי ב-19 באפריל 1927, בדדהאם מסצ'וסטס, בבית המשפט של מחוז נורפוק).
תגובות ופעולות > התגייסות אינטלקטואלים למען הנאשמים

אינטלקטואלים סוציאליסטים רבים, בהם דורותי פארקר, עדנה סנט וינסנט מיליי, ברטרנד ראסל, ג'ון דוס פסוס, אלברט איינשטיין, אפטון סינקלר, ג'ורג' ברנרד שו וה"ג ולס, יצאו בקריאה למשפט חוזר, אבל לא הצליחו בכך. עורך הדין הנודע, שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית לעתיד, פליקס פרנקפורטר, התגייס אף הוא למאמצים למשפט חוזר ופרסם ביקורת קשה על פסק דינו של ת'ייר, אשר התפרסמה בירחון אטלנטיק בשנת 1927.
תגובות ופעולות > מכתבו של אפטון סינקליר

סינקלר תיאר במכתב משנת 1929, את הפרשה כ"בעיה המוסרית הקשה ביותר בחייו". אמנם ברומן שלו "בוסטון", הוא הציג את השניים כחפים מפשע וכקורבנות לעדות שקר, אך אחד מעורכי דינם, פרד מור, גילה לו מאוחר יותר לאחר ביצוע גזר הדין, שהם אכן היו אשמים וכי האליבי שלהם, שאותו הציג במשפט, היה כוזב, כדי למנוע את הרשעתם. סינקלר דבק עם זאת בגרסת הרומן, לפיה המשפט היה נגוע בדעה קדומה וגלויי גזענות מצד המושבעים והשופט ת'ייר כלפי החשודים.
לאחר ביצוע גזר הדין

למרות מחאות ושביתות ברחבי העולם, סלסטינו מדֵירוש, ניקולה סאקו וברתולומאו ונצטי הוצאו להורג בכיסא חשמלי ביום 23 באוגוסט 1927. לאחר שנודע כי הוצאו להורג, פרצו מהומות בלונדון ובגרמניה. המונים כיתרו את השגרירות האמריקאית בפריז וחזית מועדון המולן רוז' בפריז נהרסה. גם בתל אביב נערכה אספת מחאה נגד גזר הדין. סאקו וונצטי סירבו לפגוש בכומר בטרם הוצאו להורג וצעדו בשלווה ובגאווה אל מותם. מילותיו האחרונות של סאקו היו: "תחי האנרכיה" וכן "שלום, אמא". ונצטי, ברגעיו האחרונים, לחץ את ידי השומרים והודה להם על טיפולם בו, והמשיך לטעון שהוא קורבן של דעות קדומות ונידון על פשע שלא ביצע. לבסוף אמר: "אני מבקש למחול לאנשים מסוימים על מה שהם עושים לי עתה."
חבריהם של סאקו וונצטי, מאוהדי גלֶאני, לא הגיבו בשלווה לגורלם. כבר בשנת 1920, מיד לאחר הרשעתם הראשונית, הוטמנה פצצה ליד בניין הבורסה בוול סטריט בניו יורק. בשנת 1921 נשלח רימון יד לשגריר ארצות הברית בפריז והתפוצץ בידי משרתו. בשנת 1926 נהרס בפצצה ביתו של אחיו של מי שקרא למשטרה כדי לעצור את סאקו וונצטי. פצצות שנשלחו לשגרירויות נוספות של ארצות הברית פורקו בטרם התפוצצו. על אחד מזרי האבל לאחר מותם, נכתב באיטלקית, "מחכים לשעת נקם". פצצה שנשלחה למושל מסצ'וסטס, לאחר הוצאתם להורג, אותרה עוד בבית הדואר ונוטרלה. שלושה חודשים אחר כך, התפוצצו פצצות ברכבת התחתית של ניו יורק, בכנסייה בפילדלפיה ובבית ראש עיריית בולטימור. ביתו של אחד מחברי חבר המושבעים פוצץ אף הוא. פצצה החריבה את ביתו של המוציא להורג. לבסוף, בשנת 1932 הגיעה שעת הנקם אף לשופט ת'ייר. לאחר שביתו חרב בפצצה, הוא עבר להתגורר במועדון בו היה חבר וחי שם עד ליום מותו, תחת שמירה רצופה.
בתרבות

בשנת 1971 יצא לאקרנים סרט קולנוע של הבמאי האיטלקי ג'וליאנו מונטלדו, בשם "Sacco e Vanzetti", על הפרשה.
בשנת 1972 הזמרת ג'ואן באאז כתבה שיר לזכרם, "הבלדה על סאקו וונצטי".
לקריאה נוספת

ארנון גוטפלד, "פרשת סאקו וואנצטי", זמנים 36, חורף 1990, עמ' 62–69.
הווארד פאסט, אגדת ניו-אינגלנד (תרגום: רות לבנית), ספריית פועלים, 1955.
Paul Avrich, Sacco and Vanzetti: The Anarchist Background, Princeton University Press, 1991.
הערות שוליים

↑  עוד הפננות ופרסות בגלל סאקו וונצטי, דבר, 26 באוגוסט 1927
↑  מחאה נגד פסמ דינם  של  סאקו וואנצטי, דבר, 10 באוגוסט 1927
↑  צו האופנה - אנטי אמריקאי, "העולם הזה", גיליון 1794 מ-19 בינואר 1972, עמוד 35
↑  נורה פן, למצעד עם ג'ון באז, מעריב, 26 בינואר 1972
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551183305171  BNE: XX556126  BnF: cb11967375h (data)  GND: 4178821-7  LCCN: sh85116231  SNAC: w6qz28c0  SUDOC: 027683354