stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנה מריה הס
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

הס נחשדה על ידי המשטר הנאצי, מכיוון מוצאו היהודי של בעלה, שהתנדב לצבא הבריטי. במהלך המלחמה התעמתה הס כמה פעמים עם הגסטפו. למרות הסיכון, הס הסתירה בשנים 1938–1939 בדירתה את היהודי רוברט ביר ומשפחתו למשך מספר חודשים. לאחר מכן, הס סיפקה אוכל לשני חבריה היהודים, שהתגוררו כמוה ברובע התשיעי של וינה - בני הזוג ג'וזף וסידונה רובין - ביטמן (Josef and Sidonie Rubin-Bittman), אשר ירדו למחתרת משנת 1939 ושינו תדירות את מקום מסתורם, כדי להתחמק משילוח למחנות המוות. למרות החיפושים הרבים של המשטר הנאצי אחר בני הזוג, כולל חיפוש שנערך בדירתה של הס, הם לא נמצאו והיא לא הסגירה אותם.
בשנת 1944, נולד לבני הזוג רובין - ביטמן במרתף ששימש להם כמחבוא בן בשם פריץ. הס בקרה אותם לעיתים קרובות במחבוא זה וסיפקה להם מצרכי מזון, כולל מזון לתינוקות וחלב. ג'וזף עצמו, למרות התנאים הקשים בהם נמצא, הצליח לעזור ליהודים הונגרים אחרים, שנבחרו על ידי הגסטפו להישלח למחנות ריכוז וכן ארגן מבצע הצלה למחנה ילדים יהודיים במחוז השני של העיר וינה. הס סייעה לו באספקת מזון ותרופות למחנה הילדים. לקראת סוף המלחמה, כשגברו ההפצצות על וינה, הס ניצלה את העובדה שרבים מתושבי העיר ירדו לתפוס מחסה במקלטים, כדי לבקר את בני הזוג במקום מחבואם ולספק להם מזון.
לאחר המלחמה

הס שרדה את המלחמה ונפטרה בווינה בשנת 1996.
הזוג ג'וזף וסידונה רובין - ביטמן המשיכו להתגורר בווינה לאחר המלחמה וג'וזף הפך לאיש עסקים מצליח. סידונה נפטרה ב־1968 לאחר מחלה קשה וג'וזף נפטר ב־25 באפריל 1972. רוברט ביר שרד את המלחמה והיגר לוונצואלה.
הכרה והנצחה

ב-3 במאי 1982, יד ושם הכירו באנה מריה הס כחסידת אומות העולם. שמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Haas Maria (Francl), יד ושם
↑  על פי תיק חסידי אומות עולם, יד ושם, מספר M.31.2/2266
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אנה מריה הס".
אוסקר ירמיהו נוימן

אוסקר ירמיהו נוימן (בסלובקית: Oscar Jeremiah Neumann;‏ 3 באוקטובר 1894, מוסט (אנ') – 26 באפריל 1981, מושב באר טוביה) היה פילוסוף ומשפטן סלובקי ממוצא יהודי, ממנהיגי קבוצת העבודה שפעלו להצלת יהודים ותמכו במחתרת הקומוניסטית במחנה נובאקי במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

נוימן נולד כבן בכור לשלושה אחים. הרעיון הציוני בער בו עם מותו של בנימין זאב הרצל בשחר נעוריו. במהלך מלחמת העולם הראשונה למד משפטים ופילוסופיה באוניברסיטת פראג, שם נמנה עם פעילי ארגון הסטודנטים הציוני "באריסיה" (Barissia), איגוד אקדמאי יהודי אשר נוסד בפראג ב-1903 והיה אחד הארגונים האקדמאיים הראשיים לקידום הציונות בבוהמיה.
בשנת 1923 נשא לאשה את מרים בת איזידור קנופפלמאכר. באותה עת, ניסה לעבוד בתור פרוקוריסט (מורשה חתימה) וזנח עבודה זו לאחר שקיבל הצעה מטעם התנועה הציוניות לניהול ענייני הקרן הקיימת בסלובקיה.
ב-1924 נולד בנו הבכור אריאל, ובהמשך נולדה לו בת בשם מרגלית.
פועלו לפני המלחמה

נוימן היה עורך של העיתון Jüdische Volkszeitung (גר'), כתב עת בעל אופי ציוני שהחל להתפרסם באוגוסט 1919 כביטאון יהודי סלובקיה. כתב עת זה נעשה גורם חשוב במאבק למען זכויות המיעוט היהודי הלאומי. בשנות ה-20 של המאה ה-20, ניסה נוימן להקים תנועת נוער ציונית בשם "תכלת לבן" בסלובקיה, אך כשל. בספטמבר 1924 החל להנהיג את תנועת הצופים הציונית "השומר קדימה". היה מיוזמי הקמת ארגון נשים ויצו בסלובקיה ב-1925. נוימן אף כיהן כיושב ראש ההסתדרות הציונית בסלובקיה ומזכירתו האישית הייתה חביבה רייק.
בקיץ 1929 הוקם בסלובקיה חוג לתרבות יהודית ופעילותו החלה בסדרת הרצאות מפי נוימן בקהילות שונות. הרצאותיו נסבו על אמנות, יהדות וציונות. כתב בעיתונים יהודיים שונים לרבות "הזלבסטוור" (Sellbtwehr), העיתון המרכזי של התנועה הציונית ושל המפלגה היהודי, בצ'כוסלובקיה. בעיתונים אלה כתבו באותה עת ציונים דגולים כפליכס ולטש, מאקס ברוד, מרטין בובר, ליאו הרמן ואחרים.
ב-1938 הקים נוימן ארגון בשם "הלשכה היהודית המרכזית" בסלובקיה, אשר סיפקה עזרה בהגירה והגשת ייעוץ משפטי חינם ליהודים נגד נישולם. ארגון זה פעל במשך שנתיים עד שנאסר על קיומם של כל הארגונים היהודיים ב-1940.
מלחמת העולם השנייה

באביב 1939, עם הוצאתו של הספר הלבן השלישי, נסע נוימן יחד עם גיזי פליישמן - אז ראש היצ"מ ונציגת הג'וינט בסלובקיה - לצרפת ולאנגליה לחפש יעדי הגירה של יהודים לשטחן. באין אפשרויות עלייה לארץ ישראל, פניותיהם הרבות לצירויות ולשגריריות לזכות באשרות כניסה למבקשים להגר נדחו. באנגליה נתגלתה נכונות לקלוט קבוצה קטנה של צעירות בנות 18 על מנת להכשירם לאחיות ולעבודות בית, כמו כן ילדים של פליטים ושל אנשים חסרי נתינות. ואכן כמה קבוצות ילדים ובנות יצאו לאנגליה. בנו הבכור אוריאל הספיק להשיג סרטיפיקט לפני הגזרות ועלה לארץ ישראל יומיים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה > סיפור הצלתו

כניסת הגרמנים בעקבות המרד הלאומי הסלובקי הביאה בסתיו 1944 לחיסול מוחלט של שרידי יהודי סלובקיה. נוימן נתפס במצוד שנערך על יהודי הבירה ב-28 בספטמבר ויחד עמם הועבר למחנה סרד שהוסב בעת ההיא למחנה ריכוז. משפחתו מצאה מגן ומסתור בעיירה Velka Bytea. בהיותו מצויד בתעודות המאשרות שנישואיו הם נישואי תערובת, נדחתה הגלייתו מסרד והוא גורש לטרזין בשילוח האחרון. נוימן היה חסר אונים כאשר חזה בסרד בגירושם של אימו והורי אשתו האהובים לאושוויץ. האחרונים ניצלו מגירושי 1942 בזכות בתם המאומצת, אשתו של נוימן. למרות היותה מגוירת ופעילה בחיים הציוניים, היא נאחזה בתקופת הרדיפות במוצאה הלא יהודי והשיגה מהשלטונות סטאטוס של נישואי תערובת. אלה הגנו על הוריה המאמצים עד שלהי 1944 ובזכות ניירות אלה גורש גם נוימן רק עם הטרנספורט האחרון וניצל.
לאחר המלחמה

בהגיעו הביתה בתום המלחמה, נרתם עוד נוימן לעבודה ציבורית, אולם שאיפתו הייתה לעלות ארצה מהר ככל האפשר. ניצולי השואה הציונים הביעו את מלוא הערכתם כלפיו כאשר בחרו בו מחדש ליושב ראש ההסתדרות הציונית בסלובקיה. עוד בטרם עלייתו ארצה עם אשתו ושני ילדיו באביב 1946, הספיק נוימן להפיח רוח חיים ברעיון הנצחת זכר נספי השואה על ידי נטיעת יער קדושי צ'כוסלובקיה בהרי יהודה, שלמימושו הוחלט על עריכת מגבית כלל ארצית. אחרי עלייתו ארצה, גם בתוקף היבחרו ליושב ראש התאחדות יוצאי צ'כוסלובקיה, היה מעורב בהגשמת רעיון נטיעת היער שבוצע על ידי הקרן הקיימת באזור אשתאול. עם סיום מפעל הנטיעה (כ-100,000 עצים) ב-1953, נערכה במקום אזכרה ראשונה לנספי שואת צ'כוסלובקיה, שהפכה מאז למסורת.
כשנה לאחר עלייתם ארצה בנם אוריאל, אשר שירת כנוטר, נפצע קשה, בדצמבר 1947, בשעה שאבטח שיירות בעמק הירדן ומת מפצעיו כעבור שלושה ימים.
במלאת לו 60 שנה, הוערך פועלו רב השנים של אוסקר נוימן באירועים שונים. במרבית עיתוני הארץ הועלו על נס אישיותו, עבודתו המסורה, ציונותו ההומניסטית. נוימן היה בלתי מפלגתי, גם אם בכינוסים ובקונגרסים הציוניים הרבים ייצג את סיעתו של חיים ויצמן. למרות זאת, חברי התנועות החלוציות ראו בו תומך גדול במפעלם החלוצי וההתייישבותי. אבל נוימן לא ניצל את זכויותיו מן העבר קרדום לחפור בו. בתפקיד צנוע במשרד ממשלתי עבד לקיום משפחתו וכהמשך לפעילותו הציבוריות בארץ מוצאו כיהן כיושב ראש התאחדות יוצאי צ'כוסלובקיה עד יומו האחרון. בן 87 היה נוימן במותו.
הנצחתו

נוימן נפטר ב-26 באפריל 1981 ונקבר בבאר טוביה, שם גם נקרא רחוב על שמו. 40 שנה לאחר מותו קיבלו נכדיו בשמו את אות המציל היהודי על כך שהציל אלפי יהודים מידי הנאצים.
מחלוקת ההיסטוריונים ביחס לקבוצת העבודה

בשנים האחרונות, עוד בחייו של נוימן, הותקפה מנהיגות סלובקיה בתקופת השואה - בעיקר נוימן, גיזי פליישמן והרב וייסמנדל, מעל דפי רבעון גרמני לענייני היסטוריה. פרופסור קנדי, ג'ון ס. קונווי (John S. Conway) האשימם באחריות לגירושם ולמותם של יהודי סלובקיה בתקופת השואה. הוא העלה האשמה, כי מנהיגי "קבוצת העבודה" ידעו את המטרה האמיתית של הגירוש אך, שמרוה בסוד כדי למנוע התנגדות מצד מועמדי ההגליה. התנגדות כזו, לדבריו, עלולה הייתה לסכן את עמדותיהם וחייהם של הפעילים עצמם. תמוה ביותר, שהיסטוריון בעל שיעור קומה כפרופסור קונווי בהטיחו האשמות כל כך חמורות, הסתמך על עדותו של אדם אחד בלבד - על זו של רודולך ורבה (Rudolf verba) - ולא טרח לאמתה על ידי תיעוד נוסף אודות שואת יהודי סלובקיה המצוי בשפע בארכיונים בארת ובוושינגטון. החומר ההיסטוריוגרפי והמחקים שנכתבו על נושא זה, מפריכים לחלוטין את טענתו המרכזית של קונווי על הסתרת המידע אודות ההשמדה בפולין מיהודי סלובקיה. בשילוחים הראשונים של גירושי 1942 לא ה-UZ ולא הציבור ידעו את המטרה האמיתית של ההגליה. המידע על מצבם הנורא של המגורשים - ועדיין לא על ההשמדה השיטתית - החל להסתנן לסלובקיה בקיץ 1942, והוא נתקבל כמעט בו-זמנית באמצעות הגלויות המצונזרות שהמגורשים הותרו לכתוב, ב-UZ ובציבור היהודי במקומות שונים ברחבי סלובקיה. דבר ההשמדה השיטתית של המגורשים התברר ל"קבוצת העבודה" רק בראשית קיץ 1943 כשפעם ראשונה הגיעו לסלובקיה נמלטים ממחנות ההשמדה. יש להניח שמידע זה הניע את נוימן עוד באותה העת להעמיד לרשות המחתרת הקומוניסטית במחנה נובאקי סכום משמעותי לרכישת נשק. זו התכוננה למרד האנטי-פאשיסטי או להתנגדות אם יתחדשו הגירושים. אחד מפעיליה המרכזיים של מחתרת נובאקי - יורא שפיצר (Juraj Spitzer) - מתאר את נוימן כאדם אציל נפש שהיה לו עניין עליון לפעול להצלת יהודים. תיאור זה עומד כמובן בסתירה מוחלטת לקביעתו של קונווי המסתמכת על עדותו של ורבה. המידע שנאגר מהמגורשים לא הופץ כלל כמובן באמצעות כלי התקשרות המקובלים, אך הוא עבר מפה לאוזן והיה לנחלת הכל. והראיה, גברה התנגדות היהודים לגירושים - התנגדות שהתקיימה רק במידה מועטה בראשיתם - והשלטונות נאלצו לערוך מצודים על מנת ללכוד קורבנות. יותר מזה, היו אלה עובדי UZ עצמם, שהפיצו את מועדי הפשיטה של הלוכדים, כדי לאפשר ליהודים להסתתר בעוד מועד.
לקריאה נוספת

'מרכז היהודים' (בסלובקיה)
הערות שוליים

↑  אוסקר ירמיהו נוימן, באתר BillionGraves
↑  עדות אוסקר נוימן, ארכיון מורשת A175
1 2 3 4 5 6 7 8  מנהיגות בעת מצוקה קבוצת עבודה 1944-1942
↑  האם מאבק על הישרדות הנהגת יהודי סלובקיה בשואה 1938-1944
1 2  האיש שפעל להציל ממוות את יהודי סלובקיה, באתר ישראל היום
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305872905171  GND: 1043680063  ISNI: 0000 0000 6668 205X  LCCN: no2007123007  NKC: jo2003190688  NTA: 194907325  VIAF: 64389725   WorldCat (עם VIAF): 64389725
יעל פורטוגז

| --- | --- |

 לידה:  30 בנובמבר 1951 (בת 73) נס ציונה, ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים; רוונה, איטליה
 תקופת הפעילות:  מ-1976
 תחום יצירה:  פסיפס, ציור, צורפות, רקמה, גילוף בעץ 
 חתימה:   
 
יעל וולף פורטוגז (באנגלית: Yael Wolf Portugheis; נולדה ב-30 בנובמבר 1951) היא אמנית ישראלית, יוצרת בעבודות פסיפס, רקמה, צורפות, עיצוב, גילוף בעץ וציור.
ביוגרפיה

נולדה וגדלה בנס ציונה. בת להורים ניצולי שואה, קלרה וישראל וולף. אביה עבד במכון למחקר ביולוגי בנס ציונה מיום היווסדו, והקים את התשתית של מעבדות המחקר, החדרים הנקיים ועוד.
כבר בהיותה בת תשע גילתה את אומנות הפסיפס והחלה לאסוף ולצרף אבנים בצבעים שונים לתמונות. כל חייה ציירה, רקמה וארגה תוך שימוש בחומרים שמקורם בטבע הסובב אותה. במהלך השנים רכשה ידע ויצרה גם בתחומי הגרפיקה, רקמה, צורפות, עיצוב, גילוף בעץ וציור, וכן בהיסטוריה של האמנות.
שירתה בצה"ל כצפני"ת בחיל הקשר.
בשנת 1998 נסעה להשתלם במרכז ללימודי פסיפס ברוונה שבאיטליה, שם למדה את הטכניקה של אומנות הפסיפס. הייתה חברה בארגון הבינלאומי לאמנות המוזאיקה המודרנית, הציגה והשתתפה בכנסים באיטליה, בסקוטלנד, בברזיל, בארצות הברית, בבריטניה ועוד.
הייתה בין הראשונים בארץ ליצור פסיפס מודרני, בר קיימא ומחובר לסביבה בהשראת האדריכל גאודי, תוך שילוב תכנים של יודאיקה, מסורת יהודית וישראלית ובשילוב חברתי. מרבית עבודות הפסיפס בוצעו בשיתוף הקהילה, תוך התייחסות למקורותיה ובשיתוף תלמידים ממוסדות חינוך ובעלי צרכים מיוחדים, תוך הענקת כלים של חינוך אמנותי, יצירה סביבתית ועבודה משותפת. ביצירות הפסיפס מוחה יעל על הזמניות והבזבזנות בחברה העכשווית ומשמרת את העבר לטובת העתיד.
ליעל פורטוגז שלושה ילדים, נשואה לאבי פורטוגז משנת 1971. מתגוררת בנס ציונה.
ביוגרפיה > על האמנות שלה

במהלך השנים עברה יעל פורטוגז בין תחומים שונים של אמנות פלסטית, כגון שילוב יצירה בטקסטיל וציור בצבעי שמן. ביצירותיה נראית בבירור זיקתה לטבע, לחומר הגולמי וליצירה בת קיימא. בציוריה יש טבע מתפרץ, בצבעים ומרקמים המביעים תמונות שהיא חווה בסביבתה. הטבע בעונות השנה השונות, וצבעי הפריחה, נוכחים בכל יצירותיה. ביצירות הטקסטיל והצורפות שלה משתמשת יעל בחומרים גולמיים ומשלבת טכניקות של רקמה, סריגה, צביעה בצבעים טבעיים, הדפסה בוטנית עם חומרים אקולוגים ושזירת חרוזים וקישוטים, שכולם טבעיים. גם ביצירות אלו משלבת האמנית את האני מאמין החברתי שלה – על ידי שימוש בטכניקות מסורתיות מכל העולם ושילוב עבודות יד של נשים יוצרות מכל קשת החברה. יוצרת תמונה מצירוף חומרים, עובדת באבן טבעית שבורה עם פטיש ואזמל, או בכל חומר אחר: שברי כלים, פסולת בניין, קרמיקה שבורה, חלוקי נחל, צדפים ועוד.
בשנת 2005 חלתה במחלת שרירים (מיאסטניה גרביס), ובעקבותיה חזרה לעסוק בציור, אמנות בעץ וטקסטיל.
ביוגרפיה > לימודים

למדה ציור אצל האמן סטפן אלכסנדר והאמן שלום שכוי, למדה לתואר ראשון בשנת 1987 באוניברסיטה העברית בירושלים, אמנות והיסטוריה יהודית, אך לא השלימה אותו.
בשנת 1998 למדה יצירת פסיפס בטכניקה עתיקה ברוונה, איטליה. בשנת 2001 למדה בפילדלפיה אמנות רחוב בפסיפס מחומרים ממוחזרים אצל האמן ישעיהו זגר.
תערוכות

תערוכת יחיד של ציורי שמן בגלריה פרטית ברחובות - 1976
תערוכה קבוצתית של עבודות פסיפס בבנייני האומה - 1998
תערוכת יחיד במוזיאון בית התנ"ך ע"ש דוד בן-גוריון בתל אביב - 2000
תערוכת יחיד וסדנה לסטודנטים בחוג לאמנות באוניברסיטת בר-אילן - 2000
יצירות במרחב הציבורי

2000-1999 - הרובע היהודי בעיר העתיקה, ירושלים.[דרושה הבהרה]
2000-1999 - נס ציונה: גבעת הצבר; חטיבת ביניים מנחם בגין; בית הספר הדר; הקאנטרי קלאב; בית הספר תיכון על שם דוד בן-גוריון.
2004-2000 - רמלה: חטיבת ביניים נווה יהונתן; בית הספר הרין; בית הספר אופק; בית הספר שרת; מתנ"ס ערבים-יהודים; בית הספר רעות. במימון איגוד ערים לאיכות הסביבה.
2003 - קיבוץ גרופית: פרויקט עם קבוצת הנוער "אדום" בני נוער מעליית אתיופיה.
2003 - גן מקראי כפר יונה: פרויקט של המחלקה לשיפור חזות מבני חינוך במשרד החינוך.
2005-2004 - יבנה: פסיפס שבעת המינים ברחוב הסנהדרין; פסיפס צומת דרכים לאורך ההיסטוריה על קיר הספרייה העירונית; פסיפס שישה סדרי משנה בגן הסנהדרין; קיר המתנ"ס. פרויקט משותף איגוד ערים לאיכות הסביבה ועיריית יבנה.
2004 - ראשון לציון: בניין היקב, בשיתוף תלמידי בתי הספר בעיר; רחוב זד"ל: משחקי ילדים משנות החמישים, משולב בשירי חיים נחמן ביאליק וזיכרונות ותיקים.
2004 - כפר הנוער ותיכון בני עקיבא - תו"מ חרב לאת עמק חפר.
2002-2004 - רחובות: בית הספר תיכון דה שליט, במימון איגוד ערים לאיכות הסביבה; מתנ"ס אושיות, תרומת נער בר מצווה מארצות הברית; מתנ"ס קריית משה, תרומת הקהילה האמריקאית לבני הנוער מהעלייה האתיופית.
2004 - כפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי בבאר יעקב.
2004 - מועצה מקומית מרחבים; בית ספר מבועים, במימון תוכנית קרב למעורבות בחינוך.
2004 - נווה הרצוג, פנימיית נוער דתי רשת החינוך בני עקיבא.
2004 - כפר הנוער עיינות, המועצה האזורית גן רווה.
2005 - לוד: בית הספר גני יער; בית הספר גני אביב; בית הספר אורט.
2005 - חולון: מרכז נופש וספורט.
עבודותיה הוצגו גם בגלריה בית הבד ברובע היהודי בירושלים ובגלריה "קירות מדברים" בראשון לציון.
גלריה

רחוב זד"ל ראשון לציון
בית ספר אורט לוד
בית ספר הדר - נס ציונה
בית ספר שרת רמלה
גבעת הצבר - נס ציונה
בית ספר גני אביב לוד
בית ספר גני יער לוד
תיכון דה שליט רחובות
בית ספר הרין רמלה
חולון מרכז נופש וספורט
פנימיית חרב לאת
שבעת המינים רחוב הסנהדרין יבנה
קיר בפנימיית הנוער ע"ש בכפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי
יקבי ראשון לציון
מתנ"ס קריית משה רחובות
חטיבת ביניים ע"ש מנחם בגין בנס ציונה
הרובע היהודי
כפר הנוער נווה הרצוג
העיר העתיקה בירושלים - גלריית בית הבד
מדרשת שדה בוקר
הערות שוליים

↑  יצירת פסיפס קיר חדר האוכל בגרופית, באתר grofit.localtimeline.com, ‏נלקח ב-15 בספטמבר 2021
↑  קירות מדברים - יעל פורטוגז, באתר kirotmedabrim.co.il, ‏נלקח ב-15 בספטמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 275942 
בית ספר אופק, רמלה, 2000
מועצה מקומית מרחבים, בית ספר מבועים, 2005
כפר יונה, גן מקראי, 2004
חרם צרכנים

חרם צרכנים הוא אחד מאפיקי הפעולה של יוזמה צרכנית הכרוך בהימנעות, הנעשית מתוך רצון חופשי, מפעילות צרכנית ביחס למוצר מסוים, ארגון, או מדינה. חרם צרכנים הוא ניסיון של יחיד, או רבים, להגשים מטרות מסוימות על ידי עידוד צרכנים להימנע מלבצע רכישות מסוימות בשוק הסחורות.
אירועים ראשונים של חרם צרכנים בארצות הברית מוכרים כבר משנות ה-30 של המאה ה-19 כאשר הוועידה הלאומית של השחורים (National Negro Convention) עודדה חרם על מוצרים שיוצרו באמצעי עבדות. המונח "חרם צרכנים" נטבע לראשונה בשנות ה-70 של המאה ה-19. אירועים בולטים נוספים של חרם צרכנים אירעו בימי פעילותה של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית (הבולט שבהם היה חרם האוטובוסים של מונטגומרי).
קיימים חילוקי דעות בקרב חוקרי תופעת חרם הצרכנים באשר למידת יעילותו של צעד זה להגשמת מטרות צרכניות.
חרם צרכנים כדי למנוע הפקעת מחירים מוזכר בספרות ההלכה (החל מהמאה ה-17) בכמה הקשרים, כגון הפסקה זמנית במנהג לאכול דגים בשבת על מנת להוזיל את מחירם.
חרמות-צרכנים ידועים

המונח באנגלית (Boycott) נטבע לא לפני שנת 1880, אך אירועים ראשונים של חרם צרכנים בארצות הברית מוכרים כבר משנות ה-30 של המאה ה-19, כאשר הוועידה הלאומית של השחורים (National Negro Convention) עודדה חרם על מוצרים שיוצרו באמצעי עבדות. אירועים בולטים נוספים של חרם צרכנים אירעו בימי פעילותה של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית (הבולט שבהם היה חרם האוטובוסים של מונטגומרי); החרם האמריקאי על סחורות בריטיות בזמן המהפכה האמריקאית; החרם ההודי על סחורות בריטיות, שאורגן על ידי גנדי; החרם היהודי נגד הנרי פורד בארצות-הברית, בשנות ה-20 של המאה ה-20; החרמת הסחורות היפניות בסין, בעקבות תנועת הארבעה במאי; החרם היהודי בליטא, בארצות-הברית, בבריטניה ובפולין, על סחורות מגרמניה הנאצית, בשנת 1933; החרם האנטישמי על בתי-עסק בבעלות יהודית בגרמניה הנאצית בשנות ה-30 של המאה ה-20; החרם של הליגה הערבית על ישראל ועל חברות שסוחרות איתה; התנועה שקראה להימנעות מהשקעות כלכליות בדרום-אפריקה, בשנות ה-80 של המאה ה-20, בתגובה למשטר האפרטהייד ועוד.
חרם צרכנים בישראל

| --- | --- |
 :  ראו גם – מחיר, המחאה החברתית בישראל (2011)
עד לקיץ 2011 נחשב הצרכן הישראלי לאדיש בתחום חרמות-הצרכנים להשגת מטרה הכלכלית. עם עליית המפלגה הנאצית בגרמניה קרא עיתון דואר היום לחרם על תוצרת גרמנית. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוחרמו בישראל מוצרים מתוצרת גרמניה. לאורך השנים היו בישראל מספר חרמות ביוזמת האוכלוסייה החרדית נגד גופים מסחריים שסירבו לשבות ממלאכה בשבתות, ביניהם חברת-התעופה אל על, ורשת השיווק "שפע שוק". הוחרמה אף יצרנית מזון לתינוקות רמדיה לאחר שפגעה ביודעין בתינוקות כשהוציאה מן המוצרים שלה רכיב הכרחי לתזונה מבלי ליידע את הצרכנים – כל אירועי החרמות האלה היו להשגת מטרה חברתית-פוליטית.
ב-1973 נעשה ניסיון, ראשון מסוגו ככל הנראה, לארגן חרם צרכנים בקנה מידה ארצי. "שביתת הקונים" אורגנה על ידי הרשות המרכזית לצרכנות בהסתדרות במחאה על העלאות מחירים מופרזות, והיא נקבעה ל-29 בינואר 1973 ל-3 שעות. ההיענות הייתה חלקית בלבד. ב-29 בנובמבר 1978 התקיימה שביתת קונים נוספת בת 3 שעות מטעם הרשות המרכזית לצרכנות בהסתדרות, במחאה על המדיניות הכלכלית ועליות המחירים בשווקים. גם הפעם הייתה היענות הציבור חלקית.
בחודש יוני 2011 הכריזו איציק אלרוב וגוף בשם "חרם על מוצרי מזון", ברשת החברתית פייסבוק, על חרם על גבינת הקוטג' של חברת "תנובה", בשל מחירה היקר. טענה מרכזית של מארגני החרם הייתה, שהמוצר נמכר באירופה ובארצות-הברית במחיר הנמוך בכ-50% ממחירו בישראל, וזאת למרות עלויות השינוע.
במקביל לחרם על גבינת הקוטג' התקיימה שביתת הרופאים בשירות הציבורי, וכחודש לאחר הכרזת החרם, ב-14 ביולי 2011, פרצה המחאה החברתית המקיפה ביותר שהתקיימה אי-פעם בישראל, שהדרישה העיקרית של משתתפיה הייתה לרסן את הקפיטליזם ולהפוך למדינת רווחה. המחאה הכוללת, שאחד מן הגפרורים שהציתו אותה היה מחאת הקוטג', שבה והלהיטה את מחאת הקוטג', והפכה אותה לחרם-צרכנים על כלל מוצרי "תנובה".
התוצאות הישירות של החרם הזה היו הפחתת מחירים על ידי "תנובה" ומתחרותיה, אם כי היו מי שטענו כי הפחתת המחירים נעשתה רק לגבי חלק מן המוצרים, בעוד שמחיריהם של מוצרים אחרים הועלו, וכן התפטרותה של זהבית כהן מתפקיד יו"ר חברת תנובה.
חרם צרכנים בהלכה

חרם צרכנים במטרה למנוע הפקעת מחירים מוזכר גם בספרות ההלכה (החל מן המאה ה-17) למשל 'חרם הדגים' שביצעו ראשי הקהל בפולין בעקבות עליית מחירי הדגים ששימשו מוצר בסיסי בארוחות השבת, הרב מנחם מנדל קרוכמל נדרש לדון אם החרם מותר הלכתית כך שבמשך זמן החרם לא יאכלו דגים בשבת חרם נוסף התקיים במצריים לאחר עליית מחירי יריעות פשתן מצרך משמעותי בקרב הסוחרים, הרב מרדכי הלוי אישר מבחינה הלכתית את החרם, כך שרק נציג אחד יוכל לקנות את הסחורה ולחלקה בין הסוחרים.
ראו גם

חרם (הלכה)
חרם חברתי
חרם על ישראל
הערות שוליים

↑  Friedman, Monroe (1999), Consumer Boycotts, New York: Routledge. p. 4
↑  J.G. Klein et al. Exploring Motivations for Participation in a Consumer Boycott. Centre for Marketing Working Paper, 2001
↑  שו"ת צמח צדק, מאת רבי מנחם מנדל קרוכמל, סימן כח. הובא גם בפוסקים מאוחרים יותר, כמו המשנה ברורה לרבי ישראל מאיר הכהן מראדין, סימן רמב סעיף-קטן ב.
↑  בתשובה לשריפת ספרי היהודים בגרמניה - נחרים כולנו כאיש אחד כל ספר, כל סרט, כל תוצרת גרמנית!, דואר היום, 11 במאי 1933
↑  לוכלכו חנויות-צעצועים בכתובת: כאן מוכרים תוצרת גרמניה, מעריב, 15 בספטמבר 1952
↑  אסף שטול טראורינג,, 29.01.1973 / שביתת קונים נגד עליות המחירים במשק, באתר הארץ, 29 בינואר 2012
↑  שו"ת צמח צדק הקדמון, מאת רבי מנחם מנדל קרוכמל, סימן כח. הובא גם בפוסקים מאוחרים יותר, כמו המשנה ברורה לרבי ישראל מאיר הכהן מראדין, סימן רמב סעיף-קטן ב
↑  שו"ת דרכי נועם חושן משפט סימן לח
↑  להרחבה ראו הרב אברהם קוסמן, מדיניות כלכלית על פי ההלכה, קולמוס אדר א' תשע"ד. 
וכן הרב אברהם קוסמן, מדיניות כלכלית על פי ההלכה, אתר מכון כת"ר, תשע"ד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283982005171  GND: 4132654-4  LCCN: sh85016199  LNB: 000293857  NARA: 10636883  NDL: 00560826 
שלט המשרד של עורך הדין היהודי ד"ר ורנר ליבנטל. השלט נצבע בשחור על ידי הנאצים בעקבות החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, הוסר על ידי ליבנטל, והובא לארץ עם עלייתו ב-1935
קווין מקארתי (שחקן)

ערך זה עוסק בשחקן קולנוע. אם התכוונתם לפוליטיקאי אמריקאי, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  15 בפברואר 1914 סיאטל, ארצות הברית 
 פטירה:  11 בספטמבר 2010 (בגיל 96) Hyannis, ארצות הברית 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1937 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מינסוטה  בית הספר התיכון קמפיון 
 בן או בת זוג:  Augusta Dabney (1941–1961) 
 מספר צאצאים:  5 
 http://www.body-snatchers.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
קווין מקארתי (באנגלית: Kevin McCarthy;‏ 15 בפברואר 1914 – 11 בספטמבר 2010) היה שחקן קולנוע אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1951 על הופעתו בסרט "מותו של סוכן".
ביוגרפיה

מקארתי ממייסדי בית הספר "אולפן השחקנים" נולד בסיאטל, בנם של מרתה תרזה, יהודיה אמריקאית ורוי וויינפילד מקארתי, אמריקאי ממוצא אירי. מקארתי התייתם מהוריו בגיל ארבע וגדל אצל קרובי משפחה, למקארתי שני אחים ואחות הסופרת מרי מקארתי.
למד ב"אוניברסיטת מינסוטה" שם התנסה לראשונה במשחק על במה. במקביל לקריירת המשחק שהחל לפתח לעצמו הופיע מקארתי בתקופת מלחמת העולם השנייה עבור חיל האוויר האמריקאי בסרטי אימונים.
קריירת משחק

מקארתי פרץ לתודעה בשנת 1951 לאחר שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו הקולנועי הראשון בקריירה בתור ביף לומן בעיבודו הקולנועי של לאזלו בנדק למחזה "מותו של סוכן". בשנת 1956 התפרסם מקארתי בזכות תפקיד ד"ר מיילס בנל בסרט האימה המדע בדיוני של דון סיגל "פלישת חוטפי הגופות".
בשנות ה-60 הופיע במותחן הריגול של מארק רובסון "הפרס" בתור ד"ר ג'ון גארט ובדרמות "התקבצות נשרים" של דלברט מאן בתפקיד מייג'ור גנרל קירבי ו"האיש הטוב ביותר" של פרנקלין שייפר בתפקיד דיק ג'נסן מנהל הקמפיין של ויליאם ראסל (הנרי פונדה). ב-1976 שיחק במערבון של רוברט אלטמן "באפלו ביל" בתפקיד מייג'ור בורק. ב-1978 הופיע בקומדיית האימה "פיראנה" בתור ד"ר רוברט הואק.
בשנות ה-80 שיתף מקארתי פעולה עם הבמאי ג'ו דנטה בסרטיו "יום במלכודת" בתפקיד ויקטור סקרימשואו, "היללה" ובעיבוד הקולנועי לסדרה הפופולרית "אזור הדמדומים" בתפקיד משני בעלילת הפרק "It's a Good Life" . בנוסף שיחק בקומדיית הפולחן "תחנת שידור לקריינים מתחילים" לצידם של הקומיקאי וירד אל ינקוביק והמוזיקאי דייוויד בואי בתפקיד ר. ג'יי פלטשר.
בשנותיו האחרונות כשחקן קולנוע הופיע בקומדיות של ג'ונתן לין "הג'נטלמן המכובד" ו"חמדן" ופעם נוספות עבור ג'ו דנטה בקומדיה "לוני טונס: חוזרים לאקשן".
חיים אישיים

למק'ארתי נולדו חמישה ילדים: שלושה מאשתו הראשונה השחקנית אוגוסטה דבני לה הוא היה נשוי במשך כ-20 שנה ושני ילדים מאשתו השנייה קייט קריין לה היה נשוי עד למותו.
מק'ארתי נפטר ב-11 בספטמבר 2010 ממחלת ריאות כשהוא בן 96.
פילמוגרפיה

מותו של סוכן (1951)
פלישת חוטפי הגופות (1956)
סיוט (1956)
המיספיסט (1961)
צרור של צרות (1962)
התקבצות נשרים (1963)
הפרס (1963)
האיש הטוב ביותר (1964)
מיראז' (1965)
יד גדולה לאישה הקטנה (1966)
בית מלון (1967)
Kansas City Bomber‏ (1972)
באפלו ביל (1976)
פיראניה (1978)
גיבור בגדול ‏(1980)
היללה (1981)
אזור הדמדומים: הסרט (1983)
מורה ל... (אנ') (1983)
הפלישה לגיהנום (1984)
יום במלכודת (1987)
תחנת שידור לקריינים מתחילים (1989)
הג'נטלמן המכובד (1992)
חמדן (1994)
סיבה מוצדקת (1995)
משפחת אדמס: המפגש (1995)
לוני טונס: חוזרים לאקשן (2003)
מלאכים נופלים (2006)
לאהוב את אנאבל (2006)
ווסלי (2009)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

The High Chaparral ‏ (אנ') (1968)
הוואי חמש-אפס (1968), (1976)
מלחמת האזרחים השנייה (1997) - סרט טלוויזיה של HBO
The Weird Al Show‏ (1997)
תעודות קצבות המזון הבבליות

תעודה המפרטת קצבת מזון המיועדות ליהוכין ובניו, שבויים בבבל
תעודות קצבות המזון הבבליות הן לוחות חרס מארמון נבוכדנצר השני בעיר בבל, עליהן מתועדות באכדית קצבאות מזון לאנשים שונים באימפריה הבבלית החדשה. מתוך תעודות אלה בולטות במחקר המודרני ארבע[דרוש מקור][מפני ש...] תעודות, המתוארכות לשנים 595–570 לפנה"ס ומתעדות קצבאות מזון למלך יהויכין (Ia-u-kinu[דרושה הבהרה]) ולכמה יהודאים נוספים. התעודה היחידה שאפשר לקבוע את זמנה בוודאות היא משנת 592 (השנה השישית לגלות יהויכין) ובה נזכר יהויכין בליווי התואר מלך יהודה כאחד ממקבלי מנות שמן מאוצר הממלכה, וכן נזכרים חמשת בניו. אזכור דומה מופיע גם בתעודה נוספת:
"½ (= עשירית הכר שמן) ליהויכין, מלך ארץ יהודה,
½2 קא (= כארבעה ליטר שמן) לחמשת בני מלך ארץ יהודה,
4 קא (= כשבעה ליטר שמן) לשמונת היהודים, ½ [קא לאיש]".
תוכן

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.