נשים בתנ"ך
מעמד הנשים בתנ"ך > פערים מגדריים

קיימת הסכמה מהותית כבר למעלה ממאה שנים, בקרב מגוון רחב של חוקרים, שהתנ"ך הוא מסמך פטריארכלי בעיקרו מתקופת האבות. חוקר הברית החדשה בן ויתרינגטון השלישי (אנ') אומר שזה "הגביל את תפקידיהן ותפקודיהן של נשים לבית, והגביל מאוד את: 1. זכויות הירושה שלהן; 2. בחירת מערכת היחסים שלהן; 3. יכולתן להמשיך בחינוך דתי או שותפות מלאה בבית הכנסת; 4. חופש התנועה שלהן".
מחקר מאוחר יותר, מטיל ספק בהיבטים מסוימים של טענת הפטריארכיה כמייצגת עיקרית של ישראל העתיקה: "התקפות וההתאמה של הפטריארכיה כלפי המשפחות והחברה, אותגרו לאחרונה בכמה דיסציפלינות: במחקר קלאסי, באמצעות מקורות שאינם טקסטים משפטיים; במחקר על התנ"ך העברי וישראל העתיקה, גם כן באמצעות שימוש במגוון של מקורות; ובעבודתן של פמיניסטיות מהגל השלישי, הן תאורטיקניות חברתיות והן ארכאולוגיות פמיניסטיות. בצירוף מקורות אלו יחד, מתהוות סיבות משכנעות לנטישת מודל הפטריארכיה כמודל אשר מתאר בצורה הולמת או מדויקת, את ישראל העתיקה".
מאיירס טוענת להטררכיה (אנ') על פני פטריארכיה כמונח המתאים לתיאור העמדות הישראליות הקדומות כלפי מגדר. ההטררכיה, כמודל חברתי, מכירה בכך ש"מבני כוח שונים יכולים להתקיים בו זמנית בכל חברה נתונה, כאשר לכל מבנה יש הסדרים היררכיים משלו העשויים לחתוך זה את זה לרוחב". מאיירס אומרת שהדומיננטיות הגברית הייתה אמיתית אך לא רציפה, אלא מקוטעת, כאשר בפועל גם לנשים היו את תחומי ההשפעה שלהן. הנשים היו אחראיות על "פעילויות תחזוקה" הכוללות חיים כלכליים, חברתיים, פוליטיים ודתיים הן במשק הבית הפרטי, והן בקהילה. בתנ"ך מפורטים עשרים תפקידים שונים, מקצועיים, שנשים מילאו בישראל העתיקה. מאיירס מתייחסת במחקרה לחוקרת תקווה פריימר-קנסקי, אשר טענה שחוקי ספר דברים היו הוגנים כלפי נשים, למעט בענייני מיניות.
לטענת פריימר-קנסקי, יש עדויות ל"עיוורון מגדרי" בתנ"ך. התיאור המקראי של תרבות תקופת הברונזה המוקדמת עד לתקופת הציר, מתאר את "מהותן" של נשים, (זוהי התפיסה המטפיזית של התנ"ך על ההוויה והטבע), של הזכר והנקבה כאחד, "בְּצֶלֶם אֱלֹהִים בָּרָא אֹתוֹ זָכָר וּנְקֵבָה בָּרָא אֹתָם" (בראשית, א', כ"ז) - כאשר המשמעות היא שאף אחד מהם (הזכר והנקבה) אינו נחות מטבעו. דיונים בטבען של נשים נעדרים באופן בולט מהתנ"ך. נרטיבים מקראיים אינם מראים כי לנשים יש באופן אקטיבי מטרות, רצונות או אסטרטגיות שונות או שהן משתמשות בשיטות שונות מאלה שבהן משתמשים גברים שאינם בעלי סמכות. חוקר בתחום מדעי היהדות, דוד בלומנטל, מסביר כי האסטרטגיות הללו עשו שימוש ב"כוח בלתי פורמלי" שהיה שונה מזה של גברים בעלי סמכות. אין תכונות אישיות המתוארות כייחודיות לנשים בתנ"ך. רוב התאולוגים מסכימים שהתנ"ך אינו מתאר את העבד, העניים או הנשים, כשונים מבחינה מטאפיזית (מגברים "רגילים"), באופן שבו הבדילו חברות אחרות מאותן תקופות את העבדים, העניים והנשים.
התאולוגים אוולין סטאג ופרנק סטג אומרים שעשרת הדיברות מכילים היבטים של עדיפות גברית ושל איזון מגדרי כאחד. בדיבר העשירי, "לא תחמוד", האישה מתוארת בין שלל דוגמאות של דברים ונכסים, ה"שייכים" לאיש שאין לחמוד: בית, אישה, שפחה או שפחה, שור או חמור, ו"כל אשר לרעך" (שמות, כ', י"ג). מאידך, הדיבר החמישי, "כבד את אביך ואת אימך", אינו עושה כל הבחנה בכבוד שיש לגלות בין הורה למשנהו - כלומר, לא מעדיף את כבוד האב (הגבר) על כבוד האם (האישה).
התנ"ך מציג לעיתים קרובות נשים כמנצחות, מנהיגות וגיבורות המהוות מודל לחיקוי. נשים כמו הגר, תמר, מרים, רחב, דבורה ויעל, ואסתר, נמנות עם "מצילות" רבות של ישראל. פריימר-קנסקי אומרת שהנשים הללו כבשו את האויב "בשכלן ובתעוזתן, היו ייצוגים סמליים של עמן, והצביעו על ישועת ישראל".
בתנ"ך מלבד נשים המוצגות כמנצחות ומשפיעות, ישנן גם נשים המוצגות כקורבנות. לדוגמה, בספר במדבר (פרק ל"א), בני ישראל הורגים את בני מדיין, מלבד 32,000 נשים בתולות המוחזקות כשלל מלחמה (ל"א, ל"ה). פיליס טריבל, ביצירתה המפורסמת "טקסטים של טרור", מביאה ארבעה סיפורי תנ"ך על סבל בישראל העתיקה, שבהם נשים הן הקורבנות. טריבל מתארת את התנ"ך כ"מראה" המשקפת את בני האדם, ואת חיי האדם, על כל "קדושתם ואימתם". פריימר-קנסקי אומרת כי מחברי התנ"ך משתמשים בנשים פגיעות באופן סמלי כ"דימויים של ישראל שהיא [גם] קטנה ופגיעה...". עבור פריימר-קנסקי, "זה לא סיפור מיזוגיני אלא משהו הרבה יותר מורכב שבו היחס לנשים הופך לרמז למוסר הסדר החברתי". פרופסור ג'יי דייוויד פלינס אומר שהסיפורים הללו נכללים על ידי כותב ספר דברים, כדי להדגים את הרוע של החיים ללא מקדש ריכוזי וסמכות פוליטית אחת.
לנשים היה תפקיד כלשהו בטקסי הדת, כפי שהן מיוצגות בתנ"ך, למרות שהן לא יכלו להיות כוהנות - ומנגד, גם לא כל גבר היה יכול להיות כהן, אלא רק גברים לווים, ממשפחה אחת מצומצמת, משפחתו של אהרון הכהן, יכולים להיות כוהנים. נשים (כמו גם גברים) נדרשו לעלות לרגל לבית המקדש בירושלים פעם בשנה, ולהקריב את קורבן הפסח (הגברים, נדרשו לעלות לרגל בכל אחד משלושת החגים העיקריים, אם יש באפשרותם). הן היו עושות זאת גם באירועים מיוחדים בחייהן, כמו מתן קורבן תודה לאחר הלידה. לפיכך, הן השתתפו ברבים מהתפקידים הדתיים הציבוריים העיקריים שגברים שאינם כהנים יכלו להשתתף בהם, אם כי היו שותפות לעיתים רחוקות יותר, ובקנה מידה קטן יותר, ובאופן כללי בצורה יותר דיסקרטית. חוקרת התנ"ך, כריסטין רוי יודר אומרת שבספר משלי, התכונה האלוהית של חוכמת הקודש מוצגת כנקבה. היא מציינת ש"מצד אחד" התייחסות כזו מרוממת נשים, ו"מצד שני" האישה ה"זרה" המופיעה גם בספר משלי, "מנציחה את הסטריאוטיפ של האישה כטובה כולה או כרעה כולה".