stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רצח העם הבוסני
בעקבות רצח העם בבוסניה > שינוי עמדת העולם המערבי בעקבות האירועים

במקביל לרצח העם המלחמה התמשכה, ועמדת העולם המערבי – בראשות ארצות הברית – ביחס לה, השתנה גם כן. השינוי העיקרי ביחס האמריקאי למלחמות יוגוסלביה נבע מהחלפת הממשל בבחירות לנשיאות ב-1992. הנשיא היוצא, ג'ורג' בוש האב, דגל במדיניות של התבודדות ביחס לאירופה והפחתת המעורבות בה לאחר המלחמה הקרה. בוש ראה במאבק ביוגוסלביה משבר פנים-אירופי וטען כי על האיחוד האירופי ומדינות אירופה בכלל לנהל אותו בעצמו. מחליפו, הנשיא הנכנס ביל קלינטון, דגל במדיניות חוץ לפיה על ארצות הברית כן להתערב במלחמות יוגוסלביה. במקביל, האו"ם הטיל סנקציות חריפות על סרביה ומונטנגרו ומנע התערבות ישירה שלהן במלחמה. במקום זאת, מילושביץ' העביר חיילים, שכירי חרב, נשק ואספקה לידי הרפובליקה סרפסקה. בנוסף, ב-1993 פרצו שוב קרבות בין המיליציות הסרביות לצבא הקרואטי עם סיום הפסקת האש.
תחת לחץ אמריקאי, המלחמה הקרואטית-בוסנית הגיעה להסדר ושני הצדדים פעלו להסדיר חזית לוחמה משותפת נגד הכוחות הסרבים. הכוחות הבוסנים והקרואטים נלחמו בשטח, והחל באמצע 1995 הם נתמכו בידי גיחות אוויריות של נאט"ו. לבסוף, לנוכח כישלונות צבאיים בחזית והתנגדות נרחבת מצד הקהילה הבינלאומית, הרפובליקות הסרביות והרפובליקה של יוגוסלביה הגיעו להסדר שלום. בדצמבר נחתם בפריז הסכם דייטון – הסכם המסגרת הכללי לשלום בבוסניה והרצגובינה בשמו המלא. על ההסכם חתמו מילושביץ' מטעמה של יוגוסלביה, איזטבגוביץ' מטעמה של בוסניה והרצגובינה וטוג'מן מטעמה של קרואטיה. לפי ההסכם, הרפובליקות הסרביות חדלו מלהתקיים וסופחו לתוך בוסניה והרצגובינה ולתוך קרואטיה על בסיס הגבול הבינלאומי המקורי שנקבע בהכרזות העצמאות שלהן. בנוסף, בוסניה והרצגובינה חולקה כפדרציה לשלוש ארצות: סרפסקה, הפדרציה של בוסניה והרצגובינה ומחוז ברצ'קו.
בהמשך, במסגרת לקחי רצח העם שאירע בבוסניה, כוחות נאט"ו מיהרו להגיב נגד פעילות תוקפנית מחודשת של יוגוסלביה הסרבית. ב-1998 החלה מלחמת קוסובו כאשר צבא שחרור קוסובו פעל להשגת עצמאות מיוגוסלביה. הצבא היוגוסלבי החל לבצע פרעות באוכלוסייה האלבנית של קוסובו וארצות הברית ונאט"ו מיהרו להגיב. קואליציית מדינות נאט"ו הוציאה לפועל את מבצע כוח מאוחד, שהיה לסדרת מתקפות אוויריות ממושכות שפגעו באופן חריף בתפקוד מערכות המלחמה של יוגוסלביה והכריחו אותה להגיע לכדי הסדר שלום. כוח קוסובו הוקם לשמור על הסדר המדיני בארץ. במהלך המלחמה הסרבים פעלו לבצע טיהור אתני של אלבנים, ובמקביל צבא שחרור קוסובו ביצע טיהור אתני בתושבים סרבים וצוענים יושבי חבל הארץ. התבוסה בקוסובו כרסמה במעמדו של מילושביץ'. בספטמבר 2000 הוא סירב להודות בניצחונה של האופוזיציה בבחירות לנשיאות. הפגנות ענק ומחאות אלימות התקיימו בבלגרד ב-5 באוקטובר, ובעקבותיהן נאלץ מילושביץ' לפרוש מתפקידו. למחרת מונה מועמד האופוזיציה, ווייסלב קושטוניצה, לנשיא יוגוסלביה.
הכחשת רצח העם הבוסני > הכחשה מטעמן של מדינות

במשך שנים הודגשה ההכחשה של אירועי רצח העם הבוסני ובעיקר טבח סרברניצה בקרב הסרבים, בין אם דרך המערכת הפוליטית, המשפטית, התקשורתית או החינוכית. במקור, במהלך מלחמות יוגוסלביה, למשטר מילושביץ' הייתה שליטה מוחלטת על רשתות התקשורת, והוטלה צנזורה על כל ניסיון לפרסם מידע על אודות היחס של הכוחות הסרבים לאוכלוסייה הבוסניאקית בבוסניה. בנוסף צבא סרפסקה ושאר המיליציות שפעלו לצידו פעלו בניסיון למחוק ראיות לפשעי המלחמה שביצעו כל אותה העת. ב-31 במרץ 2010, 15 שנים לאחר האירוע, התנצל הפרלמנט הסרבי על ביצוע הטבח. לאחר דיון סוער של 13 שעות, הוציא הפרלמנט הודעה בה הוא מביע צער על שאירע והתנצל על שלא נעשה די על מנת למנוע את הטבח, אולם ההחלטה נמנעה מלקרוא לטבח "רצח עם". ברנקו רוזיץ', נציג המפלגה הסוציאליסטית, אשר בראשה עמד מילושביץ' בשנות ה-90, אמר: "אנו לוקחים צעד לנקיטת אחריות פוליטית המבוסס על הכרעה פוליטית עבור פשע המלחמה שאירע בסרברניצה." ראשת ממשלת סרביה המכהנת מאז 2017, אנה ברנאביץ', הכחישה מספר פעמים את רצח העם הבוסני.
ב-8 ביולי 2015, יום הזיכרון של 20 שנה מאז טבח סרברניצה, הממלכה המאוחדת קידמה הצעה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות לפיה האו"ם יכיר באופן רשמי בטבח סרברניצה כרצח עם. הפדרציה הרוסית, שיוצגה על ידי שגרירה באו"ם, ויטאלי צ'ורקין, הטילה וטו על ההצעה הבריטית.
ביולי 2021 נחקק בבוסניה חוק לפיו ההכחשה של רצח העם הבוסני אינה חוקית. החקיקה נעשתה בעיקרה בכדי להתמודד עם ניסיונות של הסרבים יושבי בוסניה להכחיש את היקף הטבח בסרברניצה, כמו גם שאר אירועי הטבח, הניצול והשימוש במחנות הריכוז במהלך רצח העם הבוסני. בהמשך האיחוד האירופי פעל לקדם תיקון בחוק ההכחשה של רצח העם הבוסני במטרה להחמיר את חוק העונשין בדבר הכחשה. הרפובליקה סרפסקה היושבת בתוך הפדרציה של בוסניה והרצגובינה אולצה ב-2003 לבצע חקירה מעמיקה של אירועי סרברניצה. בהמשך, נשיא סרפסקה, דראגן צ'ביץ', הודה באופן רשמי בכך שהכוחות הסרבים ביצעו את טבח סרברניצה בבוסניאקים. בנובמבר 2004 פרסמה ממשלת סרפסקה התנצלות רשמית על רצח העם הבוסני.
הכחשת רצח העם הבוסני > הכחשה מטעמם של גורמים פרטיים

מספר רב של גורמים פרטיים הכחישו את עצם התרחשותו של רצח העם הבוסני. העיתון הבריטי "מרקסיזם חי" הפועל מטעם המפלגה הקומוניסטית המהפכנית של בריטניה, הכחיש את רצח העם ואף טען כי למעשה מתרחש טיהור אתני כלפי סרבים בידי בוסניאקים במסגרת מלחמת בוסניה. בשנת 1993 המגזין פרסם כתבה שכותרתה "רצח עם מבוצע נגד הסרבים" ובה פורסמו תמונות מרצח העם הסרבי, ארבעים שנה קודם לכן, שנטען כי הן עכשוויות.
בין אישי הציבור ומשפיעי דעת קהל שמכחישים את רצח העם הבוסני נמצא הבלשן, פובליציסט והיסטוריון האמריקאי מרקסיסטי נועם חומסקי, שבספריו הפיח טענות שקריות לפיהן פרשת רצח העם הבוסני נבעה למעשה מתעמולה אמריקאית שהייתה חלק מקונספרציה שמטרתה הייתה להביא לנפילת יוגוסלביה. נאשמים בפשעי מלחמה הקשורים ברצח העם הבוסני השתמשו לא פעם בטיעוניו של חומסקי להצדקת מעשיהם מול בית הדין הפלילי הבינלאומי. חומסקי אף התראיין בפני הטלוויזיה הסרבית הממלכתית איפה שהציג את טענותיו על אודות קנוניה אמריקאית ורצח עם מפוברק.
זוכה פרס נובל לספרות האוסטרי, פטר הנדקה וצייד הנאצים וההיסטוריון הישראלי-אמריקאי, אפרים זורוף, שניהם סירבו בפומבי להכיר בצדקת העונשים שנקבעו בידי בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) ובית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר. הפילוסופים אלן פינקלקראוט וסלבוי ז'יז'ק תקפו את הנדקה על שצידד במשטר מילושביץ' והציע להיות עד מטעם ההגנה במשפט שלו. התובע היהודי אמריקאי מנחם רוזנסאפט תקף בפומבי את אפרים זורוף על טענתו כי הרציחות שבוצעו בבוסנים לא נחשבות לרצח עם, בטענה שכדי שזורוף יוכל לגנות את המבצעים ולהתאבל על קורבנות השואה של העם היהודי שסבל מלחמת העולם השנייה, עליו לגנות את המבצעים ולהתאבל על קורבנות כל מעשי רצח העם האחרים, כולל רצח העם הבוסני.
פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים, יהודה באואר, טען ביחס לטבח סרברניצה כי היה זה: "מעשה של רצח, אך לא רצח עם." ההיסטוריון גדעון גרייף גם כן צידד בעמדה זאת.
זיכרון והנצחה

באתר הטבח בסרברניצה שבבוסניה והרצגובינה הוקם בית עלמין להנצחת הנרצחים. בית העלמין מוקדש ל-8,372 אזרחי סרברניצה שנרצחו בטבח שביצעו אנשי צבא רפובליקה סרפסקה. אף על פי שרוב הקורבנות היו בוסניאקים מוסלמים, הקבורה מעורבת בין מוסלמים סונים לקרואטים קתולים. עם התמשכות הזיהוי והמציאה של גופות נרצחים עם הזמן, מתווספים קברים לבית העלמין. על אף ש-600 הקבורות הראשונות התרחשו ב-31 במרץ 2003, בית הקברות לא נחנך רשמית עד 20 בספטמבר 2003. בטקס הפתיחה של בית העלמין, נשיא ארצות הברית לשעבר, ביל קלינטון, היה הנואם העיקרי.
ביולי 2005, ביום השנה העשירי לטבח סרברניצה, הקונגרס של ארצות הברית העביר חקיקה להנצחת רצח העם הבוסני. החקיקה קודמה בידי חבר בית הנבחרים כריס סמית' והסנאטור בן קרדין. ההצעה עברה ברוב מוחלט בבית הנבחרים, עם 370 תומכים לעומת 1 נגד ו-62 נמנעים. בחקיקת ההנצחה נקבע כי: ”...מדיניות התוקפנות והטיהור האתני שיושמה על ידי הכוחות הסרבים בבוסניה והרצגובינה מ-1992 עד 1995 בתמיכה ישירה של המשטר הסרבי של סלובודן מילושביץ' וחסידיו הביאה בסופו של דבר לעקירתם של יותר מ-2,000,000 בני אדם, לפי הערכות ל-200,000 הרוגים, עשרות אלפים נאנסו או עונו או עברו התעללות בדרך אחרת, והאזרחים התמימים של סרייבו ומרכזים עירוניים אחרים היו נתונים שוב ושוב להפגזות והתקפות צלפים. כל אלו עומדים בתנאים המגדירים את פשע רצח העם בסעיף 2 של האמנה למניעה וענישה של הפשע רצח עם.”
בשנת 2009 אימץ הפרלמנט האירופי הצעה לקבוע את 11 ביולי כיום הזיכרון הבינלאומי לטבח סרברניצה ולאירועי רצח העם הבוסני בכלל. דבר הפרלמנט הרשמי מוצג להלן: "על המועצה והנציבות להנציח כראוי את יום השנה למעשה רצח העם סרברניצה-פוטוצ'ארי על ידי תמיכה בהכרה של הפרלמנט ב-11 ביולי כיום הזיכרון לרצח העם בסרברניצה בכל רחבי האיחוד האירופי, ולקרוא לכל מדינות הבלקן המערביות לעשות זאת גם כן." בעקבות ההחלטה בפרלמנט האירופי הוקם ארגון 'לזכור את סרברניצה' (Remembering Srebrenica) המהווה מוסד ללא כוונת רווח היושב בממלכה המאוחדת שמטרתו המוצהרת היא העלאת המודעות הציבורית על אירועי רצח העם הבוסני וטבח סרברניצה בפרט.
ב-31 במרץ 2010, 15 שנים לאחר האירוע, התנצל הפרלמנט הסרבי באורח רשמי על ביצוע הטבח בסרברניצה. לאחר דיון סוער של 13 שעות, הוציא הפרלמנט הודעה בה הוא מביע צער על שאירע והתנצל על שלא נעשה די על מנת למנוע את הטבח, אולם ההחלטה נמנעה מלקרוא לטבח "רצח עם". ברנקו רוזיץ', נציג המפלגה הסוציאליסטית, אשר בראשה עמד מילושביץ' לאורך שנות ה-90, אמר: "אנו לוקחים צעד לנקיטת אחריות פוליטית המבוסס על הכרעה פוליטית עבור פשע המלחמה שאירע בסרברניצה."
בספטמבר 2013 בית המשפט העליון של הולנד קבע כי המדינה (הולנד) נושאת באחריות למותם של שלושה גברים בוסניאקים מוסלמים לאחר שהתביעה המשפטית בנושא הגיעה לבית המשפט עוד בשנת 2011. לפי בית המשפט, חיילים הולנדים ששירתו כשומרי שלום מטעם האומות המאוחדות בסרברניצה שלחו שלושה גברים בוסנים מוסלמים הרחק מ"אזור בטוח" ב-13 ביולי 1995. מהלך זה למעשה הותיר אותם בידי צבא הרפובליקה סרפסקה, שרצחו אותם ביחד עם כל הקורבנות של טבח סרברניצה שהתרחש במקביל.
לקריאה נוספת

Norman M. Naimark, Fires of Hatred - Ethnic Cleansing in Twentieth-Century Europe, Harvard University Press, 2002.
Louis Sell, Slobodan Milosevic and the Destruction of Yugoslavia. Duke University Press, 2003.
Colin Flint, The Geography of War and Peace: From Death Camps to Diplomats, Oxford University Press, 2004.
Gerard Toal and Carl T. Dahlman, Bosnia Remade: Ethnic Cleansing and its Reversal, Oxford University Press, 2011.
Karen E. Smith, Genocide and the Europeans, Cambridge University Press, 2012.
Robert J. Donia, Radovan Karadžič: Architect of the Bosnian Genocide, Cambridge University Press, 2014.
Edina Becirevic, Genocide on the Drina River, Yale Univesrity Press, 2014.
Selma Leydesdorff, Surviving the Bosnian Genocide - The Women of Srebrenica Speak, Indiana University Press, 2015.
שירת עצמי

תחריט פלדה של וולט ויטמן.
"שירת עצמי" (באנגלית: Song of Myself) הוא שיר מאת וולט ויטמן (1819–1892) הנכלל ביצירתו "עלי דשא" (Leaves of Grass). הוא תואר כ"מייצג את ליבת החזון הפואטי של ויטמן".
היסטוריית פרסום

השיר פורסם לראשונה ללא חלוקה לחלקים בתור השיר הראשון מתוך שנים עשר שירים ללא כותרת, במהדורה הראשונה (1855) של "עלי דשא". המהדורה הראשונה יצאה לאור על ידי ויטמן ועל חשבונו.
במהדורה השנייה (1856) השתמש ויטמן בכותרת "שירו של וולט ויטמן, אמריקאי", שקוצר ל"וולט ויטמן" במהדורה השלישית (1860).
השיר חולק לחמישים ושניים חלקים ממוספרים במהדורה הרביעית (1867) ולבסוף קיבל את התואר "שירת עצמי" במהדורה האחרונה (1891–1892). הסברה המקובלת היא שמספר הקטעים משקף את מספר השבועות בשנה.
התקבלות

לאחר פרסומו ב-1855, "שירת עצמי" סומן מיד על ידי המבקרים והקוראים כיצירה מוערכת, והיצירה נותרה בין המוערכות והמשפיעות ביותר בשירה האמריקאית. בשנת 2011, הסופר ואיש האקדמיה ג'יי פאריני כינה אותו השיר האמריקאי הגדול ביותר שנכתב אי פעם.
בשנת 1855, כתב העת "Christian Spiritualist" (הספיריטואל הנוצרי) נתן סקירה ארוכה ומשבחת של "שירת עצמי", ובה שיבח את ויטמן על כך שהוא מייצג "מדיום פואטי חדש", אשר באמצעות דמיון פעיל חש ב"זרימת הרוח והנשימה האלוהית". ראלף וולדו אמרסון כתב גם הוא מכתב לוויטמן, ושיבח את עבודתו על "שנינותה וחוכמתה".
עם זאת, הקבלה הציבורית בוששה מלהגיע. השמרנים החברתיים גינו את השיר כמתעלל בנורמות מוסריות מקובלות בשל התיאורים הבוטים של המיניות האנושית. ב-1882, התובע המחוזי של בוסטון איים בפעולה נגד "עלי דשא" בגין הפרת חוקי הצניעות של המדינה ודרש לבצע שינויים במספר קטעים מהשיר "שירת עצמי".
סגנון ספרותי

השיר כתוב בסגנון פסוק חופשי. ויטמן משבח את המילים "פשוט כמו דשא" (קטע 39) ומוותר על תבניות פסוקים ותבניות סטנדרטיות לטובת סגנון פשוט וקריא שפונה לקהל הרחב.
המבקרים ציינו השפעה טרנסנדנטלית חזקה על השיר. בבית 32, למשל, ויטמן מביע רצון "לחיות בין החיות" ולמצוא אלוהות בחרקים.
בנוסף לנטיה זו לרומנטיקה, השיר מנבא סוג של ריאליזם שעתיד היה להפוך לחשוב בספרות ארצות הברית לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית. בפסקה הבאה משנת 1855, למשל, מכליל ויטמן את הפרטים הקודרים של חיי היומיום:
המטורף נישא לבסוף לבית המקלט, (הוא לעולם לא יישן יותר כמו שישן במיטת התינוק בחדר השינה של אמו;)
עם ראש אפור ולסתות כחושות, עובד המדפיס על מכתבתו, הוא הופך את שקיק הטבק, עיניו מטושטשות נוכח כתב היד;
הגפיים הפגומות קשורות לשולחן המנתח, המנוסר נופל נוראות לדלי;
הנערה מעורבת הגזע (Quadroon) (אנ') נמכרת בדוכן המכירה הפומבית, השיכור מהנהן ליד התנור בחדר הבר... (בית 15)
"עצמי"

ויטמן מדגיש ה"אני" הכל יכול המשמש כמספר, "אני" שאין להגביל אותו או לבלבל אותו עם דמותו של וולט ויטמן ההיסטורי. הפרסונה המתוארת חצתה את הגבולות המקובלים של העצמי: "אני עובר את המוות עם הגוססים, ואני עובר לידה עם התינוקת הרחוצה... ואיני מוכל בין כובעי ומגפי" (בית 7).
ציטוטים מהשיר מבהירים שוויטמן אינו מחשיב את המספר כמייצג אדם בודד. במקום זאת, נראה שהוא מתאר את דמותו-שלו כמייצגת את הכלל:
"כי כל אטום ששייך לי הוא כשייך לך." (בית 1)
"בכל האנשים אני רואה את עצמי, לא גרגר שעורה אחד יותר ולא אחד פחות / והטוב או הרע שאני אומר על עצמי, אני אומר עליהם" (בית 20)
"זה אתה מדבר בדיוק כמוני. . . אני פועל כלשונך" (בית 47)
"אני גדול, אני מכיל המונים (I contain multitudes)." (בית 51)
אליס ל' קוק וג'ון ב' מייסון מציעים פרשנויות מייצגות של ה"עצמי" כמו גם חשיבותו בשיר. קוק כותבת שהמפתח להבנת השיר טמון ב"מושג העצמי" (שמאפיין ויטמן) כ"אינדיבידואלי ואוניברסלי כאחד", בעוד מייסון דן ב"מעורבות הקורא בתנועתו של המשורר מהיחיד אל הקוסמי". ה"עצמי" משמש אידיאל אנושי; בניגוד לעצמי הארכיטיפי בשירה האפית, האני הזה הוא אחד מפשוטי העם ולא גיבור. אף על פי כן, ויטמן מאתר את הגבורה בכל פרט כביטוי למכלול ("העלה" שבין "העשב").
אזכורים במדיה

הרופא הקנדי וידידו של ויטמן, ריצ'רד מוריס באק, ניתח את השיר בספרו המשפיע והנקרא "Cosmic Consciousness" משנת 1898, כחלק מחקירת התפתחותו של הקשר המיסטי בין האדם והאינסוף.
סיימון ויילדר מוסר את השיר הזה למונטי קסלר בקומדיה הקנדית With Honors (אנ'). יצירתו של ויטמן מופיעה באופן בולט לאורך הסרט, וסיימון ויילדר מכונה לעיתים קרובות "רוח הרפאים של וולט ויטמן".
השיר מופיע בעלילת הרומן לנוער משנת 2008, ערים של נייר מאת ג'ון גרין.
פרויקט דוקומנטרי, ויטמן אלבמה, הציג את תושבי אלבמה קוראים פסוקים משירתו של ויטמן לעין המצלמה.
השיר הוא מרכזי בעלילת המחזה "אני ואתה" מאת לורן גונדרסון.
"שירת עצמי" היה השראה מרכזית לאלבום המטאל הסימפוני Imaginaerum של נייטוויש משנת 2011, כמו גם לסרט פנטזיה המבוסס על אותו אלבום.
גיבור הסרט "תשעה ימים" (2020) מדקלם מבחר מהשיר בסיומו.
ראו גם

"I Contain Multitudes", שיר של בוב דילן משנת 2020
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Greenspan, Ezra, ed. Walt Whitman’s "Song of Myself": A Sourcebook and Critical Edition. New York: Routledge, 2005. Print.
↑  Loving, Jerome. Walt Whitman: The Song of Himself. California: University of California Press, 1999. Print.
↑  Graves, P. "Whitman's "Song of Myself"" (PDF). Englishwithmrsgraves.weebly.com. נבדק ב-27 באפריל 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gutman, Huck. "Walt Whitman's 'Song of Myself'". The Oxford Encyclopedia of American Literature. Ed. Jay Parini. Oxford University Press, 2004. Oxford Reference Online. Oxford University Press. Web. 20 October 2011
↑  Parini, Jay (11 במרץ 2011). "The 10 best American poems". The Guardian. נבדק ב-31 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Reynolds, David S. Walt Whitman’s America: A Cultural Biography. New York: Alfred A. Knopf, 1995. Print.
↑  Redding, Patrick. "Whitman Unbound: Democracy and Poetic Form". New Literary Theory 41.3 (2010): 669-90. Project Muse. Web. 19 October 2011.
↑  Cook, Alice L. "A Note on Whitman’s Symbolism in 'Song of Myself'". Modern Language Notes 65.4 (1950): 228-32. JSTOR. Web. 17 October 2011
↑  Mason, John B. "Walt Whitman's Catalogues: Rhetorical Means for Two Journeys in 'Song of Myself'". American Literature 45.1 (1973): 34-49. JSTOR. Web. 17 October 2011.
↑  Miller, James E. Walt Whitman. New York: Twayne Publishers, 1962. Print.
↑  Christine Poolos (15 בדצמבר 2014). John Green. The Rosen Publishing Group, Inc. p. 41. ISBN 978-1-4777-7904-0. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Whitman, Alabama | "Song of Myself" Documentary Series". Whitmanalabama.com. נבדק ב-23 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lauren Gunderson (20 בדצמבר 2018). I and You. Bloomsbury Publishing. p. 67. ISBN 978-1-350-10510-2. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: a3200478-bafb-4786-b407-3b6c597ed593 
"שירת עצמי" כולל קטעים על המציאות הלא נעימה של ארצות הברית לפני מלחמת האזרחים, כולל קטע על עבד ממוצא גזעי מעורב
תומר בר (מוזיקאי)

ערך זה עוסק במוזיקאי. אם התכוונתם לאלוף בצה"ל, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1994 (בן 30)
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2001-
 מקום לימודים:  תלמה ילין 
 
תומר בר (נולד ב-10 באוקטובר 1994) הוא פסנתרן, מלחין וזמר ישראלי.
ביוגרפיה

בר הוא בנם של השחקנית שרון הכהן בר והמוזיקאי ומנהל "הצוללת הצהובה", אצ'ה בר. הוא נינה של הצ'לנית תלמה ילין. אחיו, ניצן בר, גם הוא מוזיקאי, גיטריסט. את הקריירה בטלוויזיה החל לראשונה בשנים 2001–2002 בטלנובלה לחיי האהבה בתפקיד איתי שבה משחקת אמו.
בגיל 10 התקרב לתחום הג'אז והחל להלחין מוזיקה בסגנון זה. לאחר מכן החל להופיע כחימום למופעי ג'אז בצוללת הצהובה.ובאוקטובר 2006 ערך את הופעתו הראשונה המלאה. חודשיים לאחר מכן הקליט תומר את הדיסק הראשון שלו, "Memories", בהפקתו המוזיקלית של אצ'ה בר. הדיסק מופץ בחברת "התו השמיני". ביוני 2007 השיק תקליטור זה במופע חגיגי במסגרת פסטיבל ישראל.
בשנת 2008 הקליט תומר את אלבומו השני – "Reflections", גם הוא בחברת התו השמיני, אשר אותו השיק חגיגית בפסטיבל הג'אז תל אביב 2009. בשנת 2010 הקליט תומר אלבום שלישי, כמו כן הופיע במופע מיוחד בפסטיבל ישראל במאי 2010.
ביוני 2011 הקליט תומר את אלבומו הרביעי, אלבום ג'אז, כולו קומפוזיציות של תומר, בהפקתו המוזיקלית של אלי דג'יברי. באוגוסט 2012 השתתף תומר בפסטיבל ג'אז הים האדום.
ב-27 ביוני 2018 הוציא את אלבומו החמישי, "לדעת הכל (אלבום)" המופיע באתר הרשמי שלו ומכיל קליפים מהערוץ הרשמי ביוטיוב.
ב-2 בפברואר 2022 הוציא את אלבומו השישי, "היום יהיה שקט".
בר הוא בוגר בית הספר לאומנויות ע"ש תלמה ילין בגבעתיים, והאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים במסלול יצירה רב-תחומית.
תמי ספיבק

| --- | --- |

תמי ספיבק, 2012
 לידה:  30 בספטמבר 1944 תל אביב
 פטירה:  30 בנובמבר 2018 (בגיל 74)
 מקום קבורה:  בית עלמין כפר שמריהו 
 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע
 פרסים והוקרה:  מפעל חיים - טקס "קיפוד הזהב"
 פרופיל ב-IMDb
 
לוחית זיכרון לתמי ספיבק בתל אביב
תמי ספיבק (30 בספטמבר 1944 – 30 בנובמבר 2018) הייתה שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, פעילה מובילה בתחום תיאטרון הפרינג' בישראל. זוכת פרס קיפוד הזהב למפעל חיים בתחום הפרינג' לשנת 2012.
הפקות > תיאטרון

"שמשון", הבימה
"הרוטשילדים", התיאטרון העממי
"תפוס את הגנב", הבימה
"מסעות בנימין השלישי", בימות
"ארבע נשים", הבימה
"בחיק המלך", תיאטרון זירה החדש
"המרק של קרופניק", הסדנה של המחזה המקורי
"אולי תישארי לארוחת הבוקר", תיאטרון יובל – מרים עציוני
"בומרנג", צוותא
"פלישות קטנות", הסמטה
"אדם הוא אדם", תיאטרון קרוב
"זה מסתובב", בית ליסין
"גבירתי הנאווה", הבימה
"על פסנתרים ואנשים", הסמטה
"שייקספיר מצונזר", תיאטרון קרוב
"קח את אבא שלך ולך לעזאזל", הבימה
הפקות > מופעים מוזיקליים בהשתתפותה

"הלוך הלכה החבריא"
"נסיעה מדומה"
הפקות > סרטים וסדרות בהשתתפותה

"ז'אקו והיצאניות"
"יהיה טוב סלומוניקו"
"בולבול הקבולבול"
"סיפור מקומי"
"בן לוקח בת"
"מלך האריות" – דיבוב
"שחקנים"
"חלומות נעורים"
"מוכרחים להיות שמח"
"החשוד האחרון"
"החברים של נאור"
"תפוחים מן המדבר"
"שותפים"
"לצבי יש בעיה"
"נבסו"
"ככה זה"
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', קיפוד הזהב: פרס מפעל חיים לתמי ספיבק, באתר ynet, 10 באוקטובר 2012
↑  אמיל פוירשטיין, "שמשון ב"הבימה", הצופה, 28 במרץ 1969
↑  עדית זרטל, השם מחייב, דבר, 4 בינואר 1972
↑  מרים טאו, טוב שזה נאמר בצחוק..., דבר, 18 בינואר 1973
↑  אריה כנרתי, מסעות בנימין השלישי, דבר, 18 באפריל 1976
↑  יעקב בר און, מלכת הפרינג' חולמת על הדה גאבלר, אתר הבמה, אוקטובר 2012
↑  תיאטרון - מלכת הפרינג' חולמת על הדה גאבלר, באתר www.habama.co.il
↑  השחקנית תמי ספיבק הלכה לעולמה, באתר ynet, 30 בנובמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312526605171  MusicBrainz: 2881ac51-8541-4441-b8db-eb08b360ad1c  VIAF: 298285833   WorldCat (עם VIAF): 298285833
תאיזם

תאיזם, במובנו הרחב, הוא עמדה לפיה קיים אל אחד לפחות. במובן מצומצם יותר המונח משקף קשת אמונות דתיות על פיהן קיימים אל או אלים אשר בראו את העולם, מנהיגים אותו באופן אקטיבי (אם כי לא בהכרח גלוי לעין), וגומלים לבני האדם בהתאם למעשיהם באופן ישיר; בקיום נתון, בחיים לאחר המוות, או בשניהם. המונחים תאיזם ואתאיזם מונגדים לעיתים אחד לשני, בתלות בהגדרה שקיבל כל אחד מהמושגים.
אטימולוגיה

המונח "תאיזם" מקורו במילה היוונית תאוס (θεός), שמשמעותה "אל". מקובל לחשוב שהראשון להשתמש במונח היה הפילוסוף האנגלי רלף קדוורת (1617-1688).
היסטוריה

השימוש במילה "תאיזם" בהקשר של דוקטרינה מונותאיסטית ספציפית זו מקורו בתחילתה של המהפכה הקופרניקאית של המאה ה-17, כניגוד לדוקטרינה הפופולרית דאז של דאיזם שסברה שהאל, על אף היותו טרנסצנדנטלי ועליון, אינו מתערב ביקום ואינו מתגלה לאדם.
סוגים של תאיזם

אמונות אלה נכללות במונח "תאיזם" בהגדרתו הרחבה. ישנם כמה חלוקות מקובלות בין האמונות התאיסטיות:
סוגים של תאיזם > מונותאיזם ופוליתאיזם

מונותאיזם היא האמונה בקיומו של אל אחד בלבד. דתות מונותאיסטיות הן היהדות, האסלאם, הנצרות וסוגים שונים של בודהיזם והינדואיזם.
פוליתאיזם האמונה בקיומם של מספר אלים. אלים מסוימים, כמו היווניים והמצריים, הם ישויות מובחנות ומופרדות, בעוד שבדתות אחרות - למשל סוגים שונים של הינדואיזם כמו הסמרטיזם והאדויטה ונדטה - האלים נתפשים כחלקים משלם.
סוגים של תאיזם > טרנסצנדנטיות, פנתאיזם ופנאנתאיזם

טרנסצנדנטיות (בהקשר דתי) היא האמונה כי האל הוא נשגב, מעבר לטבע, ואיננו חלק ממנו.
פנתאיזם היא האמונה כי היקום מקביל לאל או לאלים, וכי אין הבחנה בין הבורא לבריאתו.
פנאנתאיזם היא האמונה כי היקום מהווה חלק מהאל או האלים, אך הם נעלים ממנו.
סוגים של תאיזם > מונחים מחקריים

הנותאיזם היא אמונה במספר אלים וסגידה רק לאחד מהם.
קתנותאיזם היא אמונה במספר אלים, כשבכל תקופה סוגדים רק לאחד מהם.
מונולטריזם היא האמונה כי קיימים מספר אלים, אך רק אחד מהם ראוי לסגידה.
טיעוני התאיסטים

ישנן טענות רבות המנסות להביא הוכחה לקיום אלוהים.
ניתן לחלק את הטענות האלו לשלושה סוגים:
טענות אפריוריות ולוגיות המבוססות על התבוננות והיגיון – ישנם מספר טיעונים מטאפיזיים, אפריוריים או לוגיים, המבקשים להוכיח כי קיום האל הכרחי מבחינה לוגית:
הטיעון האונטולוגי, המיוחס לאנסלם הקדוש מקנטרברי, 1078, טוען כי מעצם קיומו של מושג הישות המושלמת מתחייב שיש ישות שממנה נגזר המושג, אלא שישות שאינה קיימת במציאות, אינה מושלמת – ולכן ישנה במציאות ישות מושלמת.
הטיעון הקוסמולוגי: לפי טיעון זה, מן הכלל, לכל סיבה במציאות יש סיבה שקדמה לה, ומכאן – בצירוף העובדה שיש דברים בעולם – נובע שחייבת להתקיים סיבה ראשונית יוצאת מן-הכלל, המהווה מקור לכל הסיבות כולן – שהיו, ושיהיו. הסיבה הזאת מכונה אלוהים לרוב. לעיתים, ללא קשר לדת כל שהיא.
טענות אפוסטריוריות המבוססות על חוויית החושים וניסיון: ישנם מספר טיעונים אמפיריים אפוסטריוריים, המבקשים להוכיח כי קיומו של האל הכרחי או מסתבר בגלל טענות עובדתיות שונות:
הטיעון האנתרופי: לפי טיעון זה, המורכבות של היקום והחיים מצריכה "מעצב" – טיעון זה גורס כי לא ניתן להסביר תופעות קוסמולוגיות מסוימות ואת היווצרות החיים רק על פני כדור הארץ אלא בקיום הכוונה מסוימת לכך שהחיים ייווצרו. תנועת התכנון התבוני עשתה שימוש בטיעון כדי לתמוך כביכול באבולוציה תאיסטית.
הטיעון המוסרי: לפי טיעון זה, קיום הטוב והרע מותנה בהכרח בקיום אלוהים.
הטיעון מן הנס: טיעון זה גורס כי אלוהים קיים משום שאנשים שאין להם סיבה לשקר טוענים כי פגשו בו או כי מצאו עדות חד משמעית לקיומו. דוגמאות לכך הן מעמד הר סיני ביהדות ואירועים שנטען כי הם התגלויות נוספות שאיחרו אותו; ביאתו של ישו והבשורות עליו; או חשיפת הקוראן לנביא מוחמד על ידי המלאך גבריאל באסלאם כאשר נטען שהוא אחרון הנביאים אחרי משה וישו מנצרת.
טיעון הרוב: לפי טיעון זה, עצם האמונה באל, לאורך רוב ההיסטוריה המתועדת ובמקומות שונים, מהווה הוכחה לקיומו.
טענות המבוססות על התנסות סובייקטיבית.
במאה השלוש עשרה, התאולוג הנוצרי תומאס אקווינס ניסח חמישה טיעונים אפוסטריורים לקיום האל, שלושת הטיעונים הראשונים הם גרסאות של הטיעון הקוסמולוגי, והם מבוססים על אי האפשרות לרגרסיה אינסופית:
"המניע הלא מונע": דבר אינו יכול להתחיל לנוע מעצמו, ועל כן יש, לפי אקווינס, מניע ראשון.
"עילת העילות וסיבת הסיבות": לפי טיעון זה, לכל תוצאה יש סיבה שקדמה לה, ועל כן מוכרחה להתקיים סיבה הקודמת לכל.
"ראשית החומר": החומר סופי, ועל כן גורס אקווינס כי היה בעבר זמן שבו לא התקיים חומר, ומוכרח היה להיות דבר שאינו חומרי שהביא את החומר לידי קיום.
"הטיעון של אמת-המידה": לפי טיעון זה, יש בעולם דברים שונים זה מזה, ולכן הכרחי שקיימת אמת-מידה מוחלטת שאליה ניתן להשוות. פירושו של דבר, מקורו התכונתי הספציפי של הקיים המוכר לנו, הוא, לפחות במצבו הראשוני, פרי תכנונו של מתכנן בלבד.
הטיעון הטלאולוגי: גורס כי רמת הדיוק המופלאה של היקום הייתה חייבת להיווצר בעקבות תכנון אלוהי. אקווינס מציג את אלוהים כמחוקק של חוקי טבע או כיוצר בלבדי ליצירה – היא הקיים והמורכבות שבו. אחת מנקודות ההנחה העיקריות שמביא הטיעון היא "סדר חייב במסדר".
הבדל בין תאיזם להשקפות אחרות

האתאיזם דוחה את התאיזם במובנו הרחב, כלומר דוחה את הרעיון של עצם קיומו של אל. דחיית מובנו הצר של המושג יכולה להתבטא באמונות כגון דאיזם, פנתאיזם ופוליתאיזם. ההשקפה לפיה אין אפשרות לדעת האם קיים אל נקראת אגנוסטיציזם, אך יש אנשים הנופלים להגדרה תאיזם, המגדירים עצמם גם כסוג של אגנוסטיים, (ראו תאיזם אגנוסטי).