stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אורז
עיבוד שדות האורז

האורז גדל לרוב בשדות המכונים "פאדיז" (שלוליות רדודות שעומקן בדרך כלל 15 ס"מ) שבהן מקפידים על עומק המים המתאים. שדות אורז משמשים לעיתים גם כמצע לגידול דגי מאכל או אף צפרדעים למאכל, כמקור לחלבון. החקלאים מנצלים את עמידות צמח האורז למים: שפע המים בשדה מונע צמיחת עשבים שוטים בשדה, על חשבון המשאבים הנחוצים לאורז. כאשר האורז השתלט על חלקת השדה, ניתן להוציא את המים כהכנה לקציר. כך מגדילות השלוליות את היבול, למרות שניתן לגדל את האורז גם באדמה יבשה, בעזרת משמידי עשבים כימיים.
ישנם זני אורז שמסוגלים לגדול במים שעומקם מגיע עד ל-2 מטרים, זנים אלו מכונים "אורז צף".
שדות אורז הם בית גידול חשוב גם לציפורים כמו אנפות וסבכי, כמו גם דו-חיים ונחשים. אלו מהווים גורם חשוב בהדברת חרקים מזיקים, ולעיתים האיכרים אוכלים גם אותם.
בין אם בשדות לחים ובין אם באדמה יבשה, האורז זקוק לכמות גדולה של מים בהשוואה לגידולים אחרים. במקומות מסוימים ישנה מחלוקת ציבורית סביב גידול האורז, כמו למשל בארצות הברית ובאוסטרליה, שם מגדלי האורז מנצלים 7% ממשאבי המים של המדינה כדי לייצר רק 0.02% מהתל"ג[דרוש מקור]. עם זאת, במדינות בהן ישנן עונות גשמים וטייפונים, משמשים שדות האורז דווקא כאמצעי לשמור על מאזן מים יציב וכדי למנוע משיטפונות להגיע לרמה מסוכנת.[דרוש מקור]
על רקע התחממות כדור הארץ החלו בגולן בשנת 2023 לגדל אורז בהשקיה בטפטוף. מכיוון שרוב מגדלי האורז בעולם הם חקלאים קטנים בגיל ממוצע של 70-80, עלול לפרוץ מחסור באורז {הבהרה}. מחירו בסין, בהודו ובווייטנאם מפוקח ומערכת הטפטוף יקרה מדי לחקלאים הקטנים. חברות ההשקיה הגדולות מעדיפות בינתיים גידולים חקלאיים אחרים.
ההיסטוריה של גידול האורז

האורז תורבת שלוש פעמים בשלוש יבשות שונות. המין הראשון שתורבת הוא האורז האסייתי (Oryza Sativa) שמקורו בסין. מין זה הוא גם המין הנפוץ ביותר למאכל היום. משם האורז האסייתי התפשט להודו ומערבה לדרום אירופה ולאפריקה. בנוסף, באפריקה תורבת מין נוסף המכונה "אורז אפריקאי" (Oryza glaberrima). באמריקה הדרומית תורבת מין נוסף של אורז אך זה נכחד בעקבות הגעת האירופאים לאמריקות והבאת האורז האסייתי עמם. האורז האפריקאי משמש היום כמעט רק במערב אפריקה, וגם שם הוא הוחלף כמעט לחלוטין במינים של אורז אסייתי. הוא משתמר בעיקר בזכות הסנופו דיאולה הרואים בו צמח מקודש ומשמש לטקסיהם.
גידול האורז החל ביפן בתקופת יאיואי.
בארץ ישראל קיימות עדויות לגידול אורז סביב ים כנרת ואגם החולה החל מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל.[דרוש מקור] חוקר אחר מעריך שגידול האורז בארץ החל בתקופה הרומית הקדומה והובא לאזור על-ידי איכרים יהודים. התוצר המקומי היה אורז בעל גרעין גדול. אסף הרופא (ארץ-ישראל, המאה ה-6) מזכיר את האורז הלבן והאדום וכן לחם אורז בין מיני הדגן והקטניות. במאה העשירית מציין הגאוגרף המוסלמי מוקדסי את האורז הגדל בעמק בית שאן בין גידולי היצוא של הארץ. גידול האורז באזור נמשך גם בתקופה הממלוכית ובתקופה העות'מאנית.
בתקופת שלוש עשרה המושבות, דרום קרוליינה וג'ורג'יה היו עשירות בשדות אורז שעובדו על ידי עבדים שהובאו מאזור סנגמביה במערב אפריקה. כאשר הגיעו עבדים לנמל צ'ארלסטון, דרכו נכנסו לאמריקה 40% מסך כל העבדים, נמכרו עבדים מאזור זה של מערב אפריקה במחירים הגבוהים ביותר בשל העובדה שכבר היו מיומנים בעיבוד אורז. מיומנותם עזרה לשגשוג שדות האורז בג'ורג'טאון, צ'ארלסטון וסוואנה. העבדים לימדו את החקלאים כיצד להקים סוללות בביצות ולהציף את השדות מדי פעם. בתחילה נטחן האורז ביד בעזרת מחבטי עץ, ואז נופה בסלי קש (שהכנתם הייתה אומנות נוספת שהביאו איתם העבדים). המצאת מטחנת האורז הגדילה את רווחיות היבול, והוספת כוח המים כדי להניע את המטחנות בשנת 1787 על ידי בונה הטחנות ג'ונתן לוקס, הייתה צעד נוסף קדימה. גידול האורז בדרום-מזרח ארצות הברית הפך לרווחי הרבה פחות עם אובדן כוח העבודה של העבדים לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית, ונעלם כליל בתחילת המאה ה-20.
בשנת 2010 הייתה תפוקת האורז העולמית 696,324,394 טונות. סין היא היצרנית הגדולה בעולם של אורז והיא מייצרת כ-200 מיליון טון בשנה. גידול האורז בסין גדל בכ-50% במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20, בעיקר עקב הצלחת המחקר של יואן לונגפינג.
במאה העשרים ואחת, בעקבות ההתחממות הגלובלית, בסין פיתחו זני אורז עמידים בפני מי ים.
ב-14 ביוני 2023 פורסם בכתב העת "Nature" כי חוקרים השתמשו בגישה חדשה לעריכת גֵנים המבוססת על מערכת קריספר, וייצרו אורז שעמיד בפני מחלות קשות ומניב כמויות גדולות של יבול.
זני ומיני אורז

כיום קיימים 2 מינים של אורז מבוית. הנפוץ ביותר הוא האורז האסייתי (Oryza Sativa) ובמערב אפריקה קיים גם האורז האפריקאי המשמש למטרות פולחניות בלבד.
זני ומיני אורז > זנים

לאורז האסייתי מספר רב של זנים. נהוג לחלק את הזנים לשתי קבוצות- קבוצת אינדיקה הנפוצה יותר וקבוצת ג'פוניקה (או סיניקה) המזוהה עם המטבח של מזרח אסיה (אם כי מנות אירופאיות מפורסמות, למשל ריזוטו, גם עושות שימוש בזנים אלו). ההבדל המשמעותי מבחינה קולינרית בין הקבוצות הוא האופן בו הן מגיבות לבישול בנוזל- זני ג'פוניקה (למשל אורז דביק, אורז סושי ואורז ארבוריו איטלקי), העשירים בעמילופקטין, משחררים לנוזל הבישול עמילן שהופך אותו לסמיך ודביק מעט, בעוד זני אינדיקה (למשל בסמטי, אורז יסמין ועוד) דלים בעמילופקטין ועשירים בעמילוז, ולכן לא הופכים לדביקים בהתליך הבישול ולא מסמיכים את נוזל הבישול. נהוג לחלק את המינים לפי צורת הגרגר, כאשר מיני ג'פוניקה לרוב נקראים "אורז עגול" בעוד זני אינדיקה "אורז ארוך", אך ישנם מינים עגולים וארוכים בשני הזנים, ולכן חלוקה זו אינה מדויקת. ישנם מינים מסוימים של אורז ג'פוניקה שהושבחו כדי להציג דביקות גבוהה במיוחד, מינים אלו מכונים לרוב אורז דביק, וגם זנים אלו יכולים להופיע בגרגר עגול או גרגר ארוך.
בהודו ובמערב מגדלים בעיקר מיני אינדיקה (פרט לאורז ארבוריו ודומיו המשמשים להכנת ריזוטו). בהודו מגדלים בסמטי ארוך-גרעין (אותו מגדלים בצפון המדינה), פטנה בעל אורך גרעין בינוני, ומסורי קצר-הגרעין. סוג אחד, אותו ניתן להשיג במדינת קרלה בדרום הודו נקרא בדרך כלל באנגלית boiled rice (אורז מורתח). מכינים אורז זה על ידי הרתחתו זמן קצר לאחר שהוא נאסף, בסירים ענקיים, בדרך כלל מעל אש קליפות אגוזי קוקוס, כדי להשמיד פטריות או כל זיהום אחר. לאחר ההרתחה מייבשים את האורז, ורק אז מסירים את הקליפה. לאורז זה טעם מעושן.
בשנת 2000 פורסם מחקר שבו המדענים אינגו פוטריקוס ופיטר באייר הנדסו גנטית אורז עשיר בבטא-קרוטן, המומר בגוף האדם לוויטמין A, מה שגרם לאורז לקבל גון זהוב ומכאן שמו: "אורז זהוב" (באנגלית Golden Rice). למרות שפותח למטרות הומניטריות ויכול לעזור בהפחתת תמותה עקב חוסר בוויטמין A, הוא נתקל בהתנגדות של ארגוני סביבה המתנגדים לשימוש בהנדסה גנטית.
הגנום של שני זני האורז הנפוצים ביותר, "אינדיקה" ו"ג'פוניקה" פורסם באפריל 2002. [דרוש מקור]
הכנת האורז למאכל

לרוב, מלטשים את זרעי האורז כדי להסיר את הקליפה החיצונית של הגרעין, מה שיוצר אורז חום. ניתן להמשיך בתהליך זה ולהוריד את שארית הקליפה וכך ליצור אורז 'לבן'. את האורז הלבן ניתן לצבוע בגלוקוזה או באבקת טלק, לבשלו למחצה, או לעבדו לקמח. את השכבה השומנית הפנימית, המכונה "נוקה" (nuka), מחממים לשם הסרת רוב השמן ואז היא משמשת להכנת ירקות מוחמצים.
את זרעי האורז המעובדים מרתיחים או מאדים כדי להופכם לאכילים, אז ניתן לטגנם בשמן או בחמאה.
בנוסף ישנו אורז תפוח, המיוצר בתהליך הדומה להכנת פופקורן, המשמש להכנת פריכיות אורז ודגני בוקר.
הכנת האורז למאכל > מאכלים ומשקאות מאורז

אורז משמש מרכיב בסיסי במאכלים רבים, בתערובת עם מרכיבים נוספים, צמחיים או בשריים. בין מאכלי האורז: ג'מבליה, צ'לאו, פאייה, מג'דרה, אבס קון ארוז, פייז'ואדה, פילאף, פודינג אורז, ריזוטו, סושי, אטריות אורז, אוניגירי, וארנצ'יני.
משקאות שבסיסם אורז הם: רקשי(אנ'), סאקה, לאו לאו, סוג'ו, חלב אורז, וסוגים מסוימים של באיג'יו וחואנגג'יו.
כמו כן ישנו שמן המופק מאורז - שמן סובין אורז.
שנת האורז הבינלאומית

ב-16 בדצמבר 2002 הכריזה העצרת הכללית של האו"ם על שנת 2004 כשנת האורז הבינלאומית.
האורז בהלכה > הברכה על אורז

בגמרא במסכת ברכות (דף לו) יש מחלוקת, לדעת רב ושמואל ברכתו שהכל ולדעת ברייתא המובאת שם ברכתו מזונות.
להלכה: אורז חי ברכתו האדמה. אורז מבושל - פסק השולחן ערוך שברכה ראשונה היא מזונות, ברכה אחרונה בורא נפשות. ולדעת הרמ"א רק אם בשלו עד שנמעך ברכתו מזונות, אבל אם לא נמעך, ברכתו "אדמה". ובמשנה ברורה כתב שמספיק שנמעך קצת בשביל זה ורק אם הם שלמים לגמרי בורא פרי האדמה, וכתב גם שאולי מספיק שהוסרה הקליפה כמו באורז שלנו בשביל לברך מזונות.
האורז בהלכה > ברירת אורז

בעבר, היו מצויים באורז (ובקטניות נוספות) שרצים שהגיעו מהשדה או מהמחסנים בהם אוכסנו. בעקבות זאת פסקו רבים מרבני ישראל שלפני בישול האורז יש לברור אותו ולוודא שהוא נקי מחרקים. אך כיום שהיבול הפך להיות משובח יותר ומאוחסן במקומות נקיים וקרירים יותר ולמשך זמן קצר, קטנו הסיכויים למצוא באורז שרצים. ולכן פסקו רבים שאורז הנארז ונמכר על ידי חברות אמינות לא מצריכים בדיקה וברירה לפני הבישול.
אמנם בצריכת אורז בתפזורת, או אורז שנמצא בשקיות ישנות ובחנויות שלא מקפידות על ניקיון, מצריך בדיקה.
האורז בהלכה > אורז בפסח

אורז נכלל במנהג איסור אכילת קטניות בפסח. ישנם מנהגים שונים בנוגע לאורז, יש הרואים בו מין קטנית ואוסרים על אכילתו, יש שנוהגים לאוכלו יחד עם כל סוגי הקטניות, ויש שנוהגים איסור אכילת קטניות אך נוהגים היתר באורז.
ראו גם

אורז בר
אורז שחור
אורז חינם
פצפוצי אורז
אורז בן-גוריון
אמנות שדה אורז
אורז חלוט
סיר אורז חשמלי
הערות שוליים

1 2  Faostat(הקישור אינו פעיל, 10 בנובמבר 2022)
↑   רונית ורד, עשרות שנים אחרי שנעלם משדות הארץ, ברמת הגולן חוזרים לגדל אורז ישראלי, באתר הארץ, 15 בנובמבר 2023
↑  Decker, Michael (2009). Tilling the Hateful Earth: Agricultural Production and Trade in the Late Antique East. Oxford: Oxford University Press. pp. 109–110. ISBN 978-0-19-956528-3. OCLC 316430311.
↑  זהר עמר, גידולי ארץ ישראל בימי הביניים, ירושלים תש"ס, עמודים 74-76
↑   בלומברג, בעקבות ההתחממות הגלובלית, בסין פיתחו זני אורז עמידים בפני מי ים, באתר הארץ, 20 בפברואר 2022
↑  ד"ר אילת זאוברמן, חוקרים ערכו גנטית את הגנים של אורז כך שיהיה עמיד יותר בפני מחלות וייתן יבול גדול יותר, באתר מכון דוידסון, ‏26 ביוני 2023 (ראו המאמר באתר Nature)
1 2  A Comprehensive Guide to Rice Varieties, Serious Eats (באנגלית)
↑  Engineering the Provitamin A (β-Carotene) Biosynthetic Pathway into (Carotenoid-Free) Rice Endosperm, ‏2000
↑  עידית גולדפרכט, האורז הזהוב, באתר מדע גדול, בקטנה, ‏3 לנובמבר 2011
↑   Traditional way of making RICE WINE in Nepal, סרטון  באתר יוטיוב
↑  מאחר שהחשש שימצאו בהם חרקים נמוך משיעור הנקרא "מיעוט המצוי" לכל הדעות
↑  הרב אליעזר מלמד, ברירת דגן, אורז ומיני קטניות, באתר פניני הלכה
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4049271-0  NARA: 10647207  NDL: 00566513  NKC: ph125397 
שדה אורז
שתילת אורז
סוגי אורז
אורז לבן מבושל
ברירת אורז
הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת

| --- | --- |
 תחום:  religious congregations and associations 
 מדינה:  צרפת 
 מטה הארגון:  פריז 
 מייסדים:  נפוליאון בונפרטה 
 יושב ראש:  אלי קורשיה 
 תקופת הפעילות:  1808–הווה (כ־217 שנים) 
 france.consistoire.org
 
נפוליאון מאפשר מחדש את קיום הדת היהודית, 30 במאי 1806
הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת (בצרפתית: Le Consistoire central israélite de France) הוא ארגון יהודי רשמי וייצוגי שהוקם בשנת 1808 על ידי נפוליאון הראשון לשם ניהול הדת היהודית בצרפת לפי דגם שתי הדתות הרשמיות האחרות של צרפת - כנסיית צרפת הרומית-קתולית, והקונסיסטוריה הפרוטסטנטית. הקונסיסטוריה היהודית המרכזית ממנה את הרב הראשי של צרפת. החל מ-1905 היא פועלת כאיגוד קהילות יהודיות ומאגדת את רוב הקהילות היהודיות האורתודוקסיות ונחשבת למוסד הייצוגי של הדת היהודית בצרפת. בשנים 2008–2021 כיהן כיושב ראש הקונסיסטוריה ז'ואל מרגי. החל מ-24 באוקטובר 2021 יושב ראש הקונסיסטוריה המרכזית היהודית בצרפת הוא העורך דין אלי קורשיה.
הקונסיסטוריה הנפוליאונית

בפברואר-מרץ 1807 יזם הקיסר נפוליאון הראשון את יצירת הסנהדרין של פריז שכינסה 71 רבנים (בדומה לסנהדרין הקדום) על מנת להגדיר את עקרונות הדת היהודית ולהעניק לה מעמד רשמי בצרפת.
הקונסיסטוריה המרכזית של יהדות צרפת הוקמה על ידי צו קיסרי מ-15 במרץ 1808 שבו תקנון בהתאם לחוק לארגון הדתות באימפריה הצרפתית. התקנון קובע גם הקמת שבע קונסיסטוריות מחוזיות (consistoires départementaux) או אזוריות. שבע הקונסיסטוריות המחוזיות בשטח צרפת עצמה הוקמו במקור בערים פריז, מרסיי, בורדו, מץ, נאנסי, שטרסבורג ווינצנהיים. הקונסיסטוריות הורכבו מחברי קהילה שאינם אנשי דת הממנים את הרבנים ומנהלים את הדת היהודית. הקונסיסטוריה המרכזית כוננה רשמית ב-10 בנובמבר 1808 על ידי הפרפקט (מושל) של מחוז סן. הרבנים הראשונים של הקונסיסטוריה המרכזית היו הרב יוסף דוד זינצהיים מבישהיים, הרבנים סגרה וקולוניה, איטלקיים מוורצ'לי, ובהתאמה, ממנטובה. הרב הראשי הראשון של פריז היה הרב מישל זליגמן. הנציגים שלא היו אנשי דת היו ז'קוב לזאר (Lazard) וברוך סרפבר (Cerfberr)
ב-1808 באימפירה הצרפתית הראשונה פעלו 13 קונסיסטוריות מחוזיות, כולל בשטחים כבושים על ידי נפוליאון בגרמניה ובאיטליה.
קונסיסטוריית בורדו
קונסיסטוריית קזאלה מונפראטו
קונסיסטוריית קובלנץ (החל מ-22 בספטמבר 1910 עברה לבון)
קונסיסטוריית קרפלד
קונסיסטוריית מיינץ
קונסיסטוריית מרסיי
קונסיסטוריית מץ
קונסיסטוריית נאנסי
קונסיסטוריית פריז
קונסיסטוריית שטרסבורג
קונסיסטוריית טריר
קונסיסטוריית טורינו
קונסיסטוריית וינצנהיים
הקונסיסטוריה היא מוסד רשמי שארגונה המרכזי, הציבורי והמאוחד, הועתק מזה של הכנסייה הקתולית של צרפת, מהקונסיסטוריה הפרוטסטנטית ובכלל ממוסדות גדולים ממלכתיים אחרים של המדינה, לפי מסורת המשפט הציבורי הצרפתי.
הקונסיסטוריה הנפוליאונית > בימי מונרכיית יולי

בימי המלך לואי פיליפ החל משנת 1831 הרבנים קיבלו שכר מהמדינה. הקונסיסטוריות של היהודים עברו ארגון מחדש בעקבות הצו מ-25 במאי 1844 .
הקונסיסטוריה הנפוליאונית > בימי האימפריה הצרפתית השנייה והרפובליקה הצרפתית השלישית

הקונסיסטוריות היהודיות התארגנו בצורתן הקבועה לפי הצווים מ-29 באוגוסט 1862 (מימי נפוליאון השלישי) ומ-12 בספטמבר 1872 מימי הרפובליקה הצרפתית השלישית. לפי יובר דה בופור, "הקונסיסטוריה המרכזית היא בעת ובעונה אחת הפרלמנט והרשות המבצעת של הקהילה היהודית: היא מעבירה את הוראותיה לקונסיסטוריות האזוריות ומקבלת דרכן, דין וחשבון ומידע על בעיות הקהילה".
בעקבות הפרדת הדת מהמדינה בשנת 1905 המוסד הציבורי הרשמי של הקונסיסטוריה המרכזית הפסיק להתקיים. הקהילות היהודיות בצרפת התארגנו כאיגודים תרבותיים יהודיים במסגרת "איגוד הקהילות היהודיות של צרפת". איגוד זה שמר את השם "קונסיסטוריה מרכזית".
איגוד הקהילות במאה ה-20 > משטר וישי

בעת הכיבוש הגרמני בשנים 1940–1944 המרשל פיליפ פטן והמשטר וישי שבראשותו עמד, המשיך לשמור ולהגן על הקונסיסטוריה המרכזית, למרות התקנון המפלה בצורה קשה בנוגע למעמד היהודים, שאומץ על ידי השלטונות בווישי החל מאוקטובר 1940 (statut des Juifs).
הברון אדואר אלפונס ג'יימס דה רוטשילד, יושב ראש הקונסיסטוריה, השיג היתר על מנת להימלט לספרד ב-23 ביוני 1940 ומצא מקלט בארצות הברית יחד עם בן דודו, רובר דה רוטשילד, יושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של פריז. ז'אק הלברונר, (1943-1873) יועץ מדינה לשעבר, הפך ליושב ראש החדש של הקונסיסטוריה המרכזית.
ב-21 בנובמבר 1941 פוזרו בצו כל הארגונים היהודים בצרפת, להוציא מוסדות הקונסיסטוריה, ונכסיהם הועברו לרשות "האיחוד הכללי של בני דת ישראל בצרפת" UGIF שהוקמה מיוזמת השלטונות בווישי במטרה מוצהרת לקדם ולהגן על האינטרסים החומריים והמוסריים של הצרפתים בני דת ישראל וממוצא "ישראלי". UGIF קלטה ארגוני סעד יהודי שונים על צוותיהם.
ברמה פנימית, הארגון התקשה לתפקד בגלל נסיבות המלחמה ובגלל היריבויות בין היושב ראש לוי והמנכ"ל ראול לאמבר. בנוסף הוא היה צריך לנהל שני מגזרים שונים: הצפון הכבוש על ידי הגרמנים, והדרום, "האזור החופשי". ברמה פוליטית, הלברונר והקונסיסטוריה חשבו את UGIF לכלי מבצע בלבד בענייני מנהליים. העניינים הסתבכו כשב-17 בדצמבר 1941 המפקד הגרמני (Militärbefehlshaber) דרש מ-UGIF לשלם קנס בשווי של מיליארד פרנק, סכום שהיה בלתי אפשרי לאסוף. הממשלה הצרפתית סרבה לאשר ל-UGIF גביית חובה מכל יהודי ויהודי. UGIF נצרך להמתין עד לשנת 1943 כדי להנהיג מס שנתי בשווי 120 עד 320 פרנק לכל יהודי. בינתיים נאלץ UGIF לקחת הלוואות והגרמנים נצרכו להסתפק ברבע מהסכום שדרשו.
בשנת 1942 ל-UGIF היו משרדים ב-14 ערים בצפון, כולל פריז, וב-27 ערים באזור הדרומי, כולל וישי הבירה.
בנוסף הופעלו בפריז ובפרובינציה עשרות של מוסדות רווחה (חדרי אוכל, חדרי תפירה, מרפאות, בתי ספר, מועדוני נוער וכו') ובדרום - בתי ילדים ופנימיות-חוות, במיוחד במחוז קרז. המימון, בסכומים ניכרים, בא, בצפון, בעיקר מנכסים שהופקעו מהיהודים מתוקף החוק הגרמני, ובדרום - מכספרי הג'וינט האמריקאי מיסודו של פליקס וורבורג (1914) שהשלים את המימון הבלתי מספק מטעם ממשלת וישי. ב-9 בפברואר 1943 הפרסונל של UGIF-צפון כלל 919 בני אדם, מתוכם פקידים. יושב הראש של UGIF היו אלבר לוי, אחר כך ראול לאמבר. בפריז היה יושב ראש ז'ורז' אדינגר (אדנז'ה), האחראי על האזור הכבוש. סגן יושב ראש היה אנדרה באאור (שנעצר וגורש למחנות ריכוז בשנת 1943). כמנהלים ממלאי מקום כיהנו מרסל סטורא (שנעצר ונשלח למחנות ב-1943) שהוחלף באלבר וייל.
ז'אק הלברונר גויס לתוכנית השיקום של צרפת בעקבות התבוסה ומדיניותו נועדה להבטיח מיטב ההגנה לצרפתים היהודים, לרבות האזרחים, אנשי הצבא ושבויי המלחמה. במטרה זו הוא קיים מגעים תכופים עם ממשלת וישי, ועם הרב הראשי איזאי שוורץ שנמלט כמוהו ללימוז' ב"אזור החופשי".
הם נהגו מדי שנה לברך את המרשל פטן לרגל ראש השנה, כנציגים של גוף רשמי במדינה.
נמתחה בקורת על הלברונר על שהסתגל למדיניות של משטר וישי וניסה בהתאם לה לסייע קודם כל ליהודים הצרפתים השורשיים ולהגן על חייהם, על חשבון היהודים הזרים, שנפלטו לצרפת לפני ובזמן המלחמה.
איגוד הקהילות במאה ה-20 > 1944-1942

בשנת 1942 הגרמנים עברו גם ל"אזור החופשי" של צרפת והתעצמו גם שם הרדיפות והמעצרים נגד היהודים כמו ב"אזור הכבוש".
ב-28 באוקטובר 1943 ז'אק הלברונר עצמו נעצר ונשלח אחר כך למותו באושוויץ. הרב הראשי של צרפת, איזאי (ישעיהו) שוורץ הצליח להסתתר במחתרת. במקומו של הלברונר נתמנה לאון מייס ליושב ראש הקונסיסטוריה.
ביולי 1943 הוקם במחתרת מוסד חדש בשם "הוועד הכללי להגנת היהודים" שקבע לעצמו כמטרה הגנת הפליטים היהודים שנמצאו בצרפת. אלו נמצאו בסכנה מידית מצד גרמניה הנאצית והממשל וישי שהחליט להקריבם. על בסיס הוועד הכללי להגנה, קמה מאוחר יותר מועצת הנציגים של יהודי צרפת CRIF שכינסה בתוכו את רוב התנועות של היהודים החילונים - קומוניסטים, בונדיסטים וציונים וצירפה אליה גם את הקונסיסטוריה המרכזית. כל התנועות האלה הסכימו על מצע משותף שהפך למצע הפוליטי של יהדות צרפת אחרי המלחמה.
איגוד הקהילות במאה ה-20 > אחרי 1945

בשנת 1945 מנתה הקונסיסטוריה המרכזית כ-75 איגודים תרבותיים בצרפת ובאלג'יריה. המוסד ניסה לאחות את הקרעים בחיי יהדות צרפת. ניסה להיאבק נגד האדישות כלפי המורשת הדתית היהודית, לשלב מחדש את היהודים שהמירו את דתם בימי הכיבוש הנאצי ולסייע לקהילות הקטנות שנפגעו ביותר בימי המלחמה.
בעת תהליך ההתנתקות מאלג'יריה ומשאר המושבות - הדקולוניזציה - התגייסה הקונסיסטוריה המרכזית לשלב את 120,000 יהודי אלג'יריה שנאלצו להגר לצרפת.
בעלת זיקה לישראל מאז הקמתה, הקונסיסטוריה נכנסה למחלוקות עם ה-CRIF שהביע לעיתים בקורת כלפי המדיניות הרשמית הישראלית. בשנת 2004 על רקע אי הסכמה בין שני המוסדות בנוגע ליוזמת ז'נבה, הקונסיסטוריה עזבה את מסגרת ה-CRIF.
ייצוג הקהילות

הקונסיסטוריה המרכזית אחראית על 15 מחלקות אזוריות, עם רשת של מעל 500 בתי כנסת ובתי תפילה בצרפת ובמחוזות הצרפתיים שמעבר לים. כל קונסיסטוריה מחוזית מורכבת מרב ראשי ("רב גדול" - grand rabbin) וארבעה חברים ללא תפקיד דתי שנבחרים על ידי אספת נכבדי הקהילה המקומית. הקונסיסטוריה המרכזית בפריז כוללת את הרב הראשי של צרפת (grand rabbin de France) ועוד 8 חברים ללא תפקיד דתי, שנבחרו על ידי נכבדים יהודים מכל המחוזות. המזכיר הכללי של הקונסיסטוריה המרכזית היה בשנים 1914–1958 הרב מרסל זקס.
ישנן קהילות יהודיות בצרפת שאינן משתייכות לקונסיסטוריה, כמו אלו של הזרם הליברלי, הזרם הקונסרבטיבי וחלק מהקהילות החרדיות. לעומת זאת, קיימים בתי-כנסת של חב"ד ואורתודוקסיים מן הפלגים היותר שמרניים שהסכימו להתאגד בה. היא מוסד שונה מהמועצה הייצוגית של המוסדות היהודיים בצרפת (Conseil représentatif des institutions juives de France או CRIF) שהיא איגוד חילוני שמטרתו לקדם את האידיאלים הפוליטיים והכלכליים של הקהילה היהודית בצרפת בפנים המדינה ומחוצה לה.
מטרות הארגון

לפי התקנון שלה:
הקונסיסטוריה אחראית על מוסד הרב הראשי של צרפת, ועל בית המדרש הרבני של צרפת.
מייצגת ומגנה על האינטרסים של היהדות ברחבי צרפת ומשתפת פעולה עם השלטונות בכל הנושאים המהותיים והרגישים של היהדות והחיים היהודיים.
היא מסייעת לקהילות היהודיות הקטנות והבודדות.
דואגת לנכסי המורשת היהודית במדינה.
מאחדת בתוכה ומתאמת את פעילותן של הקונסיסטוריות האזוריות ובתיווכן - את זו של הקהילות היהודיות.
משימותיה העיקריות הן:
ארגון הדת היהודית והרבנות.
התחזוקה והשמירה על בתי הכנסת, בתי התפילה, הבניינים הקהילתיים, המקוואות ובתי העלמין היהודים. באמצעות איחוד הקהילות היהודיות ברשותה נכסי מורשת יהודית מן החשובים באירופה.
מבטיחה שירותי דת יהודית בצבא, בבתי הסוהר ובבתי החולים.
היא שומרת על שרותי הכשרות באמצעות עשרות שוחטים ובודקים.
דואגת לסדורי מעמד אזרחי לפי דרישות הדת - על ידי טקסים אחרי לידה, בר מצווה ובת מצווה, נישואים וגירושים.
נותנת שרותי לווייה באמצעות חברה קדישא.
מאפשרת סדרי גיור.
שירותי חינוך דתי יהודי על ידי תלמוד תורה, הסמכת מורים ליהדות, הוצאה לאור של ספרים בתחום לימוד היהדות.
מארגנת ונותנת חסות לתנועות נוער, חינוך הנוער בערכי היהדות והאחראיות הקהילתית ("תקוותנו", "חזק", פעילויות קהילתיות espaces jeunesse), מפגשי שבת, מפגשי רווקים וכו'.
מארגנת בתי ספר קהילתיים.
פעילות רווחה בכל קהילה.
משתתפת באופן פעיל בפעילות אבטחה בקהילות היהודיות ובכל האתרים הקהילתיים.
דואגת לאספקת מידע בצורת עיתונים וכתבי עת קהילתיים, אתרי אינטרנט, ניוסלטרס, הוצאות לאור וכו'.
מארגנת מסעות תמיכה בישראל, טקסים לרגל עלייה לארץ ישראל, יום העצמאות, יום ירושלים.
נאבקת באנטישמיות.
יושבי ראש הקונסיסטוריה המרכזית של יהדות צרפת

1809–1812: הרב יוסף דוד זינצהיים (David Sintzheim)
1812–1826: אברהם ויטה דה קולוניה (Abraham Vita de Cologna)
1826–1843: אולרי וורמס דה רומיאי (Olry Worms de Romilly)
1843–1845: אדולף כרמיה (Adolphe Crémieux)
1846–1871: מקס תאודור סרפבר (Max-Théodore Cerfberr)
1873–1911: אלפונס דה רוטשילד
1911–1940: אדואר אלפונס ג'יימס דה רוטשילד (1949-1868). הוא עבר ב-23 ביוני 1940 את הגבול הספרדי ונמלט לארצות הברית יחד עם בן דודו, רובר פיליפ דה רוטשילד (1946-1880)
1940–1943: ז'אק הלברונר, (Jacques Helbronner) יועץ מדינה לשעבר, מקורב למרשל פיליפ פטן. נעצר בשנת 1943 ונשלח למותו באושוויץ
1944–1949: לאון מייס (Léon Meiss)
1949–1962: גי דה רוטשילד
1963–1967: האדמירל לואי קאהן (Louis Kahn)
1967–1982: אלן דה רוטשילד
1982–1992: ז'אן-פול אלקן (Jean-Paul Elkann)
1992–1994: ז'אן-פייר בנזאר (Jean-Pierre Bansard)
1995–2008: ז'אן קאהן (Jean Kahn) (2013-1929)
2008–2021: ז'ואל מרגי (Joël Mergui)
2021–הווה: אלי קורשיה (Élie Korchia)
לקריאה נוספת

Dictionnaire biographique des rabbins et autres ministres du culte israélite. France et Algérie, du Grand Sanhédrin (1807) à la loi de Séparation (1905), Paris, Berg International Éditeurs, 2007
Joëlle Allouche-Benayoun et Laurence Podselver, Les mutations de la fonction rabbinique Paris, éd. Observatoire du monde juif, 2003, 179 p.
אלי קורשיה היושב ראש של הקונסיסטוריה המרכזית של יהדות צרפת החל מאוקטובר 2021, צילום מאת קלוד טרואונג - נוק
ז'ואל מרגי, שכיהן כיושב ראש הקונסיסטוריה בשנים 2008–2021
ז'וסטין טרייה

| --- | --- |

 לידה:  17 ביולי 1978 (בת 46) פקאן, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-2007
 עיסוק:  במאית קולנוע, תסריטאית
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 יצירות בולטות:  אנטומיה של נפילה
 בן זוג:  ארתור הררי (אנ')
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  אביר מסדר האמנויות והספרות (2018)  פרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר (2024)  פרס סזאר לבמאי הטוב ביותר (2024)  פרס סזאר לתסריט הטוב ביותר (2024)  פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר (2023)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לבמאי הטוב ביותר (2023)  פרס הקולנוע האירופי לתסריטאי הטוב ביותר (2023)  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (10 במרץ 2024) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ז'וסטין טרייה (בצרפתית: Justine Triet, יפא: ʒystin tʁije, נולדה ב־17 ביולי 1978) היא במאית, תסריטאית ועורכת קולנוע צרפתייה. כתבה וביימה את "אנטומיה של נפילה", שזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.