stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניברסיטת א-נג'אח
היסטוריה > לאומיות פלסטינית

משנות ה-30 נודע בית הספר כמוקד ללאומיות ערבית ותלמידיו קיימו תהלוכת אבל ביום הצהרת בלפור.
לאחר מלחמת ששת הימים היו תלמידים ומורים מבית הספר שותפים במעשי חבלה נגד יעדים ישראליים.
האוניברסיטה הייתה סגורה על ידי צה"ל בשנת 1984. בשנת 1988, בעת האינתיפאדה הראשונה, הוכרז קמפוס האוניברסיטה שטח צבאי סגור, והוא נפתח מחדש בשנת 1991. הלימודים באוניברסיטה בעת סגירת הקמפוס המשיכו בבתים פרטיים ובמוסדות אחרים. בתחילת המאה ה-21 ידעה האוניברסיטה גידול מהיר.
בתקופת האינתיפאדה השנייה נשמעה הטענה שהאוניברסיטה היא מעוז של תנועת החמאס.
ב-14 בדצמבר 2021 נחשף תא טרור באוניברסיטה בשכם.
פקולטות

באוניברסיטה 16 פקולטות למדעים ולמדעי הרוח.
הפקולטות למדעים כוללות:
פקולטה למדע
פקולטה להנדסה
פקולטה לחקלאות
פקולטה לרוקחות
פקולטה לווטרינריה
פקולטה לטכנולוגיית מידע
פקולטה לרפואת האדם
פקולטה לאופטומטריה
פקולטה לסיעוד
הפקולטות למדעי הרוח כוללות:
פקולטה לאמנויות
פקולטה ללימודי אסלאם (שריעה)
פקולטה לכלכלה ולמדעי המנהל
פקולטה למדעי החינוך
פקולטה לאמנויות היצירה
פקולטה למשפטים
פקולטה ללימודים מתקדמים
הערות שוליים

↑  לתולדות החנוך הערבי בארץ, הד-המזרח, 26 בנובמבר 1943
↑  גן ילדים בשכם, דבר, 18 בספטמבר 1931
↑  מפה מבוססת תצלום אויר של שכם, 1945,  מאת חיל ההנדסה המלכותי בצבא בריטניה (באנגלית) עם סימון מבנה המכללה - מס' 31 במקרא Najah College, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  Nablus College Fund Campaign in Amman, פלסטיין פוסט, 31 באוגוסט 1943
↑  ראשי עיריות בגרה פירסמו כרוז הקובע שהלימודים יחודשו ביום א', דבר, 9 בנובמבר 1967
↑  יואל דר, שכם אינה עוד עיר סוררת, דבר, 24 במרץ 1968
↑  75 אחוז מתלמידי שכם חזרו אתמול ללימודים , מעריב, 17 בנובמבר 1968
↑  חודשו הלימודים ברוב בתי־הספר בשכם , על המשמר, 4 בדצמבר 1968
↑  אין כוונה להקים אוניברסיטה בשכם, על המשמר, 9 בספטמבר 1968
↑  דני רובינשטיין, מנהיגות על חבל דק, דבר, 11 בנובמבר 1977
↑  גדעון לוי, נס שמתרחש בשכם: סיפורו של בית החולים א-נג'אח מנתץ סטריאוטיפים, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2017
↑  הצופים, דבר, 11 בספטמבר 1931
↑  לקראת שני בנובמבר, דבר, 31 באוקטובר 1934
↑  סוכל נסיון להצית בית המושל בשכם, מעריב, 18 ביוני 1968
יוסף ולטר, 10 חברי רשת רומל בשכם - ל-4–15 שנות מאסר, מעריב, 20 ביוני 1974
↑  מחסן תרופות בשכם נתגלה כ"מפעל ביתי" לייצור נשק, על המשמר, 10 בספטמבר 1968
↑  אבינועם בר יוסף, רבין לפרג': אם יהיה שקט בדהיישה לוינגר ילך משם, מעריב, 13 בנובמבר 1984
↑  יהונתן דחוח-הלוי, ברית עם אוניברסיטת הטרור, באתר News1 מחלקה ראשונה, 14 במרץ 2007
↑  Islamic Palestine Block, An-Najah Students Cell, באתר הליגה נגד השמצה
↑  תא טרור נחשף באוניברסיטה בשכם, באתר ערוץ 7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305543905171  GND: 5155552-9  ISNI: 0000 0004 0631 5695  LCCN: n83228715  VIAF: 128663114   WorldCat (עם VIAF): 128663114
רוברט חיים

רוברט חיים (1925 – 12 באוקטובר 2009) היה ראש המועצה המקומית הנבחר הראשון של אשדוד.
ביוגרפיה

חיים נולד, גדל והתחנך באלכסנדריה שבמצרים. הוא בוגר אוניברסיטת קהיר, למד במשך שנתיים כלכלה. חיים היה פעיל בארגונים ציוניים בקהיר ובאלכסנדריה. עלה לישראל, לאשדוד, בינואר 1957, בעת העלייה הגדולה ממצרים, לאחר מבצע סיני, עם אשתו גיז'לה ובתו היחידה ימימה. זאת לאחר שעבר טרגדיה שבה שכל את שני בניו הקטנים בפיגוע רצח אנטישמי במצרים. הוא עלה היישר למעברת אשדוד-ים שהייתה בראשיתה זרועת פחונים עם תושבים עולים שהגיעו מכמה מדינות כמו רומניה, מרוקו ומצרים.
תחילה עבד ככולם בעבודות יזומות, והיה עולה כל בוקר על המשאית עם טוריה (מעדר) ביד כשהוא "חנוט" בחליפה וענוב בעניבה תואמת. לאחר תקופה של יותר משנה, נפתח סניף של מפעלי תובלה למשאיות "שלב" ובזכות שליטתו בשפות רבות, נתמנה רוברט חיים למנהלו.
עם הכרזת אשדוד-ים (אשדוד) כמועצה מקומית ופקיעת הסמיכות למועצה אזורית חבל יבנה, שר הפנים מינה מועצה ממונה בת תשעה חברים, כאשר למפא"י היו שלושה חברים, למפד"ל שני חברים, ולתנועת החירות, לאחדות העבודה, ל"חברת אשדוד" ולנציג משרד הפנים מנדט לכל אחד. כאשר מוסכם מראש שנציג משרד הפנים, שהוא למעשה ממונה גם על מחוז הדרום מר דב גור, יכהן כראש המועצה הזמני עד לבחירת ראש מועצה מבין מועמדי הסיעות. גור התפטר כעבור חצי שנה והוחלף בסגנו אפרים לנגסנר.
לאחר שהודח לנגסנר ב-1 במאי 1961, בחרו נציגי כל הסיעות במועצה ברוברט חיים לראשות המועצה, כנציג של מפלגת מפא"י בה היה חבר. בחירתו, הותנתה בכך שהמפלגה תוכל להעבירו מהתפקיד על פי החלטתה. אולם, בתחילת שנת 1962 כשהוועידה המוניציפלית של המפלגה הודיעה לו כי הוחלט להחליפו, ביו"ר הוועדה מיכה אלמוג (מכפר סבא) סירב חיים להתפטר מתפקידו. חיים סולק ממפלגת מפא"י אותה האשים באפליה עדתית,. מפא"י אף ניסתה לטעון כי חיים פסול מכהונה בתפקיד ראש מועצה, בטענה שיש בידיה חומר המלמד על פגם 'מוסרי-ציבורי' בהתנהלותו, אולם משרד הפנים אישר את המשך כהונתו.
חיים הוסיף לכהן עד נובמבר 1963, כשהוא מקים במועצה קואליציה שכללה את סיעת הליברלים. במהלך כהונתו שינה את שם המועצה מ"אשדוד-ים" ל-"אשדוד". והיה זה שבחר את סמל העוגן והאריה של העיר. חיים הניח את אבן הפינה וליווה את הקמתו של הנמל, חלק מהמפעלים הגדולים ובניית התשתיות בפעילות הראשונית להקמתה של העיר בעתיד.
בתום כהונתו כראש מועצה, התקיימו בחירות ראשונות לרשות המקומית. אליהן ניגש רוברט חיים בראש רשימה מקומית בשם ע"ע (עירייה עצמאית) שהתמודדה כנגד מפא"י ונתפסה כמפלגה 'עדתית' בעיתונות. במהלך קמפיין הבחירות הבהירה מפא"י למספר מועמדים שרצו במסגרת מפלגתו של חיים כי ריצה זו תוביל להוצאתם מהמפלגה, ולפיכך פרשו חלקם. מפלגתו של חיים קיבלה שני מנדטים, בעוד מפא"י קיבלה שלושה מנדטים, והרשימה הדתית שלושה מנדטים נוספים. הליברלים, חירות ואחדות העבודה קיבלו מנדט כל אחת.  העיתונות הציגה את תוצאות הבחירות כהישג לחיים, וכביטוי לחוסר שביעות רצונם של בני עדות המזרח בעיר מהתנהלות מפלגת השלטון.
במהלך המשא ומתן הקואליציוני ניסה חיים לרקום קואליציה חלופית עם הליברלים והדתיים ואף הצטרף למפלגה הליברלית. נציגי מפא"י סירבו לנהל עימו משא ומתן על ישיבה עימם בקואליציה. לבסוף הצליח אבנר גרעין, נציג מפא"י לראשות המועצה שכיהן כמנהל מחלקת הסעד במועצה המקומית, להרכיב קואליציה עם הרשימה הדתית ולהחליף את חיים.
חיים הוא יקיר העיר אשדוד.
הערות שוליים

↑  מפא"י החליטה להחליף ראש עיריית אשדוד תוך חודש ימים, על המשמר, 26 בנובמבר 1962
1 2  יהושוע גלבוע, 4 ימים עד לבחירות באשדוד, רוברט חיים 'הכושי המסרב ללכת', הארץ, 8 באוגוסט 1963
1 2  איבה, תככים ולחישות במערכת הבחירות באשדוד, הַבֹּקֶר, 5 ביולי 1963
↑  רוברט חיים ו-7 עסקנים סולקו משורות מפא"י, מעריב, 8 באוגוסט 1963
↑  רוברט חיים אינו פסול מלכהן כראש מועצה, מעריב, 25 באוגוסט 1963
↑  הליברלים משיבים למפא"י בשאלת רוברט חיים, הארץ, 9 באוקטובר 1963
↑  סיעת רוברט חיים והליברלים באשדוד החליטו להקים גוש מוניציפלי מאוחד, חרות, 20 באוגוסט 1963
↑  ראש מועצת אשדוד מקים רשימה עצמאית לבחירות הקרובות, הצופה, 26 ביוני 1963
↑  מי ומי בראש הרשימות הנאבקות על שלטון באשדוד, מעריב, 11 באוגוסט 1963
↑  קצר השבוע, חרות, 27 בספטמבר 1963
↑  פרשו מרשימת רוברט חיים, למרחב, 7 באוגוסט 1963
↑  מפא"י והדתיים בראש בתוצאות הבחירות באשדוד, דבר, 14 באוגוסט 1963
↑  תושבי אשדוד מרדו בשלגון מפא"י, הַבֹּקֶר, 15 באוגוסט 1963
↑  כשלון למפא"י בבחירות למועצה המקומית באשדוד, קול העם, 15 באוגוסט 1963
↑  הבחירות באשדוד, חרות, 16 באוגוסט 1963
↑  הסכם להקמת קואליציה, רוברט חיים הצטרף לליברלים, מעריב, 16 בספטמבר 1963
↑  מפא"י אינה מנהלת מו"מ עם רוברט חיים, דבר, 16 בספטמבר 1963
↑  ההסכם הקואליציוני באשדוד, חרות, 26 בספטמבר 1963
| ראשי המועצה המקומית ועיריית אשדוד ‏  |
| --- | --- | --- |
| ראשי המועצה המקומית | דב גור (1959–1960) • אפרים לנגסנר (1960-1961) • רוברט חיים (1961–1963) • אבנר גרעין (1963–1968) |  |
| ראשי העירייה | אבנר גרעין (1968–1969) • צבי צילקר (1969–1983) • אריה אזולאי (1983–1989) • צבי צילקר (1989–2008) • יחיאל לסרי (2008–מכהן) |  |
סמל העיר אשדוד הישן, נבחר על ידי חיים
טיילת הספורט ע"ש רוברט חיים לאורך שדרות משה דיין
הכניסה לטיילת
אושנסייד

אושנסייד (באנגלית: Oceanside) היא עיר במחוז סן דייגו הממוקמת מעט צפונית לסן דייגו שבקליפורניה. בעיר מתגוררים כ-183,000 תושבים (2010) והיא העיר השלישית בגודלה במחוז סן דייגו, אחרי סן דייגו וצ'ולה ויסטה. חוף הים באזור העיר נחשב למקום אידיאלי לגלישה בכל האזור ומושך גולשים רבים מכל רחבי העולם.
היסטוריה

העיר הוקמה על ידי אנדרו ג'קסון מאיירס, שהקים שם חווה ב-1882 ונתן ליישוב את שמו. עם הזמן הגיעו לאזור משפחות נוספות והתיישבו בשכנות לחוותו של מאיירס. קצב גידול האוכלוסייה היה מהיר מאוד וכבר בשנת 1888 חיו בה כ-1,000 תושבים והיא הוכרזה רשמית לעיר. באותה שנה נוסד גם הבנק הראשון בעיר ומזח אושנסייד, שהוא  המזח הראשון שנבנה בחוף המערבי של ארצות הברית. מסילת הרכבת מסן דייגו צפונה ללוס אנג'לס עברה באושנסייד, ותרמה רבות למסחר והתפתחותה של העיר. ב-1920 נפתח הכביש בין סן דייגו ללוס אנג'לס ועבר דרך אושנסייד.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 אושנסייד הייתה בשיא שגשוגה. נבנו פנסי רחוב, תיאטרון ומגרש גולף גדול. הסלוגן של העיר באותה תקופה היה: "אושנסייד, גאוותה של קליפורניה". השפל הגדול של שנות ה-30 לא השפיע יותר מדי על העיר ולא עצר את גדילתה. ב-1934 נבנה בניין עירייה קבוע ואוכלוסיית העיר מנתה 3,508 תושבים. בסוף שנות ה-40 חיו בעיר 4,652 תושבים.
ב-1943 פגעה סופה קשה בחוף המערבי של ארצות הברית והרסה לגמרי את המזח שהיה סמל גאוותה של אושנסייד. אף על פי שעלות בנייתו מחדש הייתה גבוהה מאוד הוחלט בכל זאת לבנות אותו משום שהיה סמלה של העיר ומוקד תיירותי חשוב. בשנת 1946 נבנה מזח עץ חדש בעלות של 170,000 דולרים וכיום הוא המזח הארוך ביותר בחוף המערבי של ארצות הברית. בצידי המזח הותקנו שתי מצלמות רשת המשדרות 24 שעות ביממה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפכה אושנסייד מעיר קטנה ומנומנמת לעיר מודרנית. ב-1942 נבנה מעט צפונית לעיר, בסיס פנדלטון לשימוש המארינס והתווספה אוכלוסייה גדולה של חיילים וקצינים עם משפחותיהם. כיום (2009) בסיס פנדלטון הוא בסיס המארינס הגדול ביותר במערב ארצות הברית, וחיים בו 25,000 חיילים וקצינים המעורים בחיי העיר.
ב-1950 חיו בעיר 12,000 תושבים, בהם חיילים ומשפחותיהם. בשנות ה-60 נבנה בעיר בית חולים אזורי ומרינה בה עוגנות יותר מ-800 סירות ויאכטות. בשנות ה-70 התפתחה העיר לאחת הערים היקרות בדרום קליפורניה והיא נשארה כזו.
דמוגרפיה

53.6% מתושבי העיר הם לבנים, 30.2% היספנים, 6.3% שחורים, 5.5% אסיאתים, 1.2% צאצאים של תושבי האיים באוקיינוס השקט, 0.4% אינדיאנים ו0.1% אחרים.
ישנה בעיר קהילה יהודית ובית חב"ד בהנהלת הרב ברוך גרינברג.
ערים תאומות

מקסיקו אנסנדה, מקסיקו
ריצ'רד לסטר

| --- | --- |

 לידה:  19 בינואר 1932 (בן 92) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1960 
 מקום לימודים:  William Penn Charter School 
 פרסים והוקרה:  פרס דקל הזהב (1965) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ריצ'רד לסטר (באנגלית: Richard Lester;‏ נולד ב-19 בינואר 1932) הוא במאי קולנוע יהודי-בריטי ממוצא אמריקאי, הידוע הודות לסרטי להקת הביטלס שביים בשנות ה-60.
ביוגרפיה

לסטר נולד בפילדלפיה, פנסילבניה למשפחה יהודית מסורתית. כילד מחונן, החל את לימודיו האקדמיים בגיל 15 באוניברסיטת פנסילבניה. בתקופה זו, החל להתעניין בקולנוע בריטי ובמיוחד בקומדיות. בשנת 1953 עזב לסטר את ארצות הברית ועבר להתגורר בלונדון, שם החל לפעול כבמאי בתוכניות טלוויזיה עצמאית. אחת מההפקות בהן השתתף, משכה את תשומת לבו של השחקן פיטר סלרס שסייע לו בהפקת תוכנית טלוויזיה שהפכה ללהיט וסללה את דרכו אל ההצלחה.
אחד מהסרטים שביים לסטר, סרט קצר בו השתתפו פיטר סלרס וספייק מיליגן בשנת 1959, היה הסרט האהוב על חברי להקת הביטלס ובמיוחד על ג'ון לנון. בשנת 1964 כשחברי הלהקה חתמו על חוזה ליצירת סרט בכיכובם, בחרו ארבעת המוזיקאים בלסטר כבמאי הסרט.
הסרט שהופק בסופו של דבר ונקרא "A Hard Day's Night" ("לילה של יום מפרך"), מציג את כל אחד מחברי הלהקה עם מאפייניו ואישיותו המיוחדת. הסרט התגלה כמכשיר שיווקי מוצלח לפרסומה של הלהקה, וכמה מהטכניקות שבוצעו בסרט זה, מוכיחים את יעילותם עד היום, ובהם עצם הרעיון לייצר קליפים שילוו את השירים והשימוש במצלמה בעלת עדשה רחבה לצילום הופעות חיות.
בעקבות ההצלחה, נבחר לסטר לביים את סרטה השני של הלהקה "Help!" בשנת 1965. לאחר שני הסרטים המוזיקליים הללו המשיך לסטר לביים בעיקר קומדיות, ובאותה שנה אף זכה על אחת מהן בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
בשנת 1967 חזר לסטר לשתף פעולה עם ג'ון לנון שלוהק לסרט האנטי-מלחמה "כיצד ניצחתי במלחמה", סרט שעל אף שעלילתו מתרחשת בזמן מלחמת העולם השנייה הרי שהתייחס למלחמת וייטנאם שהתחוללה באותה העת.
בשנת 1968 יצר את הסרט "פטוליה", בכיכובו של ריצ'רד צ'מברלין. סרט מודרניסטי שזכה לשבחי הביקורות, אך לא להצלחה מסחרית .
בשנות ה-70 המשיך לסטר לביים סרטי קולנוע ובהם "ג'אגרנאוט" (1974), "רובין ומריאן" (1976) בכיכובם של שון קונרי ואודרי הפבורן, ו"שלושת המוסקטרים" משנת 1974 (שזכה גם סרט המשך שנה לאחר מכן).
בשנת 1978 שימש לסטר כעוזר במאי (ללא מתן קרדיט) לסרט "סופרמן: הסרט" וביים את "סופרמן 2" (לאחר שהחליף את הבמאי המפוטר ריצ'רד דונר). שני הסרטים הופקו במקביל. בשנת 1983 חזר לסטר וביים את הסרט "סופרמן 3".
בשנת 1988 ביים לסטר את הסרט השלישי בסדרת שלושת המוסקטרים, ועם השלמת הסרט בחר לפרוש מתעשיית הקולנוע. לדבריו הושפע קשות ממותו, בתאונת רכיבה, של ידידו הקרוב, השחקן הבריטי רוי קינאר, בעת צילומי הסרט.
בשנת 1991 בעקבות פנייתו האישית של פול מקרטני, חזר לסטר לביים באופן חד פעמי את הסרט "Get Back". הסרט בן 89 הדקות סוקר את מסע ההופעות של פול מקרטני לצד להקתו בחזית הבמה ומאחורי הקלעים.
בשנת 1993 הנחה סדרת טלוויזיה בהפקת BBC שעסקה בקולנוע הבריטי בשנות ה-60. בשנת 1999 הוציא במאי הקולנוע סטיבן סודרברג ספר הכולל ראיונות עם לסטר.
הערות שוליים

↑  אורי קליין, פטוליה חושף את השקר של ארצות הברית בשנות ה-60, באתר הארץ, 20 במאי 2006
| הביטלס |
| --- | --- | --- |
ג'ון לנון • פול מקרטני • ג'ורג' האריסון • רינגו סטאר
פיט בסט • סטיוארט סאטקליף • לנון-מקרטני
| אלבומי אולפן | Please Please Me‏ (1963) • With the beatles‏ (1963) • A Hard Day's Night‏ (1964) • Beatles for Sale‏ (1964) • !Help‏ (1965) • Rubber Soul‏ (1965) • Revolver‏ (1966) • Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band‏ (1967) • Magical Mystery Tour‏ (1967) • The Beatles‏ (1968) • Yellow Submarine‏ (1969) • Abbey Road‏ (1969) • Let It Be‏ (1970) |  |
| סרטים | ‏A Hard Day's Night‏ (1964) • !Help‏ (1965) • Magical Mystery Tour ‏(1967) • Yellow Submarine ‏ (1968) • Let It Be ‏(1970) • The Beatles: Get Back ‏(2021) |  |
| הנהלה | אלן ויליאמס • בריאן אפשטיין • אלן קליין • אפל רקורדס |  |
| הפקה | ג'ורג' מרטין • ג'ף אמריק • פיל ספקטור • נורמן סמית' • אלן פרסונס • אולפני אבי רוד |  |
| ערכים נוספים | ערכים נוספים |  |
|  | The Quarrymen • ביטלמניה • ריצ'רד לסטר • תאוריית הקשר על מותו של פול מקרטני • מסע הקסם המסתורי • קלאוס פורמן • יוקו אונו • אנתולוגיה • רצח ג'ון לנון • LOVE • פיליפ נורמן • סיד ברנשטיין • החיפושית החמישית • הופעת הביטלס על הגג • פירוק הביטלס |  |
דיסקוגרפיה של הביטלס • שירי הביטלס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007432552705171  PLWABN: 9810554208305606  BNE: XX902502  BnF: cb12318215p (data)  CiNii: DA13527410  GND: 119316072  ISNI: 0000 0001 1450 2245  LCCN: n78002117  LNB: 000321213  NDL: 00649752  NKC: pna2006337896  NLK: KAC201208117  NTA: 070715173  SNAC: w6p86g6j  SUDOC: 071588922  VIAF: 85100474   WorldCat (עם VIAF): 85100474
המגפר

| --- | --- |

מפעל המגפר במפרץ חיפה, 1947
 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1935–1998 (כ־63 שנים) 
 
המגפר היה מפעל ישראלי לייצור מוצרי גומי ונעליים, שפעל תחת שם זה משנות ה-30 של המאה ה-20 עד שנות ה-80.
היסטוריה

המגפר נוסד ב-1935 במפרץ חיפה כמפעל קואופרטיבי לייצור מוצרי גומי, בפרט גיפור צמיגים, תהליך המקנה למוצר קושי, גמישות ועמידות. מפעולת הגיפור נגזר שמו של המפעל. במהלך מלחמת העולם השנייה התרחבה פעילותו לשיפוץ צמיגים לצבא הבריטי.
בשנות ה-40 נרכש המגפר על ידי ההסתדרות ושולב בקבוצת סולל בונה, בניהולו של יוסף טייכר. בהמשך התמקד המגפר בייצור נעליים, הוא היה אחד ממפעלי חברת חברת העובדים, והוחזק בשותפות על ידי "כור תעשיות", "המשביר המרכזי" וחברת "נוע". בתחילה ייצרו נעלי צבא. ב-1954 בעקבות הסכם עם חברה קנדית, החלו לייצר נעלי עבודה מעור ומגפי גומי. בשנות ה-50 וה-60 ייצר המפעל כ-50 דגמי נעליים שונים. הנעליים יוצרו על פי פטנט, שאיחד בין עור הנפה והגומי בעודו רך, ללא תפר או סרט מאחד. המגפר ייצרו גם נעלי ספורט לפי הסכמי ידע עם החברות האמריקאיות Welco ו-Ro-search. ב-1968, בעקבות הסכם ידע עם חברת "סלמנדר" האירופאית, החל המפעל לייצר את המותג "יגואר", נעל חצאית אלגנטית, שזכתה לפופולריות רבה.
בשנת 1958 רכש 50% מהבעלות על מפעל הנעליים "אינגום" בנתניה.
בשנת 1964 המפעל בחיפה העסיק כ-300 עובדים ושיווק 1,100,000 זוגות נעליים.
בשנת 1968 רכש את מפעל "נעלי ירושלים" שייסד נחמן חבס. ב-1979 החל המפעל לייצר נעליים של המותג הצרפתי "קיקרס" (Kickers).
בשנות ה-70 וה-80 ייצר המפעל דגם של נעלי "פלדיום" (מותג צרפתי), שאומץ על ידי יחידות העילית של חיל הים הישראלי: שייטת 13 וילת"ם והיה אהוד גם על בני הנוער.
נעלי הבית החורפיות של המגפר, מבד עבה בגווני חום בדוגמת פסים או משבצות, היו פופולריות מאוד בישראל במשך 40 שנה, עד כדי כך ששימשו גם להליכה מחוץ לבית. הדמות קיפי בן קיפוד מרחוב סומסום (בגילומה של שרי צוריאל) נעלה אותן, דבר שתרם אף הוא לפופולריות שלהן.
אהרון מידן, שהיה מנהל אגף השיווק של המגפר בין השנים 1984–1987, מיתג מחדש את החברה ושמה שונה ל"מגה". המפעל שכר את שירותיו של המעצב האיטלקי ג'יאן-פרנקו ג'ירוטי ומיתג את מוצריו תחת הסיסמה: "מגה ג'ירוטי - האיש שנולד עם נעל ביד".
המפעל נסגר בשנת 1990, ובמקומו הוקם המרכז המסחרי "חוצות המפרץ".
תמונות

ייצור ושיפוץ צמיגים במפעל המגפר:
1944
1942
1942
1942
ייצור נעליים בהמגפר:
1946
1946
1946
הערות שוליים

1 2   עופר אדרת, פיתח צמיגים עמידים לירי עבור "ההגנה", באתר הארץ, 21 באוגוסט 2014
↑  המגפר לקראת חידוש הציוד, קול העם, 16 ביולי 1947
↑  "המגפר" מרחיב ייצורו, למרחב, 4 בספטמבר 1955
↑  "המגפר" רוכש ציוד חדיש, דבר, 17 ביוני 1973
↑  "המגפר" רכש את "אינגום", קול העם, 16 בדצמבר 1958
הסכם־שותפות ,המגפר' ,ואינגום', הארץ, 16 בדצמבר 1958
↑  דגמים חדשים של "המגפר", דבר, 21 ביולי 1965
↑  איחוד "המגפר" ו"נעלי ירושלים", על המשמר, 21 באוגוסט 1968
↑  האמיתיות הגיעו, דבר, 24 בנובמבר 1978
↑  צועדות קדימה: נעלי פלדיום נוחתות בישראל, באתר Xnet‏, 22 במרץ 2012
סהר שלו, הדרך הארוכה של הפלדיום, באתר הארץ, 28 בינואר 2013
↑  נעלי בית המגפר מיוצרות כבר 40 שנה, חדשות, 17 באפריל 1991
↑  אביב הברון, רחוב הסומסום בעברית, בטלוויזיה / השוטף החדש של מוחות הילדים, כותרת ראשית, 7 בספטמבר 1983
↑   מגה ג'ירוטי - האיש שנולד עם נעל ביד, סרטון  באתר יוטיוב
↑  אריק מירובסקי, העסקים בצ'ק פוסט התנהלו כאילו הם באמצע העולם - אבל אמצע העולם זז, באתר הארץ, 3 במרץ 2005
↑  אלעזר לוין, ‏כור מחסלת את כור נכסים שהקים גאון: הנדל"ן נמכר והעובדים מפוטרים, באתר גלובס, 2 בינואר 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007401009305171
סודהסטרים

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 בורסה:  נאסד"ק (SODA) 
 מייסדים:  חברת W & A Gilbey
 תקופת הפעילות:  1903 – הווה
 חברת אם:  פפסיקו 
 מיקום המטה:  מתחם אושילנד, כפר סבא
 ענפי תעשייה:  תעשיית המשקאות 
 מוצרים עיקריים:  מכשירים ביתיים להכנת סודה
 הכנסות:  1.15 מיליארד ש"ח (2018)
 רווח תפעולי:  193 מיליון ש"ח (2018)
 רווח:  163 מיליון ש"ח (2018)
 הון עצמי:  2.02 מיליארד ש"ח (2018)
 סך המאזן:  2.50 מיליארד ש"ח (2018)
 מנכ"ל:  אוטה רזק
 עובדים:  כ-3,800 עובדים
  
 SodaStream.com
 
סודהסטרים אינטרנשיונל בע"מ (בקיצור: סודהסטרים; באנגלית: SodaStream) היא חברה ישראלית המייצרת מכשירים ביתיים להכנת משקאות מוגזים, וכן סירופים להעשרת הטעם של המשקה. החברה צמחה מחברה בריטית באותו השם שהוקמה בתחילת המאה ה-20, עד שחברת הבת בלעה לימים את חברת האם.
היסטוריה

מכשיר הסודהסטרים הומצא בלונדון ב-1903, אז היה המותג בבעלותה של יצרנית האלכוהול W & A Gilbey. הוא תויג תחילה כמוצר יוקרתי ונמכר לאוכלוסייה העשירה יותר במדינה. המוצר נמכר לראשונה בבריטניה, ובהמשך שווק ברחבי העולם, לרבות אוסטרליה, ניו זילנד וגרמניה. בשנות ה-20 שווקו לראשונה סירופים בטעמים, כמו סירופ בטעם דובדבן. ב-1955 שיווקה לראשונה החברה מכשירים להכנת משקאות מוגזים המיועדים לשימוש ביתי. בבריטניה, בה הומצא המכשיר, הוא נחשב מוצר נוסטלגי המזוהה עם שנות ה-70 וה-80[דרוש מקור: המקור הזה, לפי המילה sponsored בכתובת, הרי הוא פרסומת].
ב-1985 הפכה החברה לחברת בת של Cadbury Schweppes.
מכשיר הסודה סטרים הובא לישראל ב-1979, על ידי חברת "סודה פופ" של היזם היהודי-בריטי פיטר וייסברג. תוך שלוש שנים מכרה החברה בישראל כ-200,000 מכשירים ועד 1989, עת הופסק השיווק בגלל התחרות העזה בישראל, נמכרו 450,000 מכשירים. לאחר סכסוך של הזכיין הישראלי עם היצרנית האנגלית הוקם ב-1991 המותג המקומי "סודה קלאב", על ידי פיטר וייסברג וקונרד מוריס, גם הוא יזם יהודי-בריטי והוחל בייצור המוצר בישראל. "סודה קלאב" התחרתה במותג הבריטי "סודהסטרים" ופעלה בשוק הבינלאומי, כאשר בין 1992 ל-1995 הגיעה גם לדרום אפריקה, שווייץ, אוסטריה וגרמניה.
היסטוריה > התפתחות החברה לצורתה הנוכחית

ב-1998 רכשה "סודה קלאב" את המותג הבריטי "סודהסטרים", תמורת 15.5 מיליון לירות שטרלינג, לאחר שהיצרנית באנגליה נקלעה לקשיים כלכליים. ב-2006 המוצר דעך והחברה הועמדה למכירה. השליטה בה נרכשה במרץ 2007 על ידי קרן "פורטיסימו קפיטל" שבניהולו של יובל כהן. דניאל בירנבאום מונה למנכ"ל החברה.
בעקבות הרכישה חלו שינויים משמעותיים במבנה הפעילות של החברה ובצוות ההנהלה שלה. החברה עברה מיתוג מחדש, והמכשיר תויג כמוצר "ירוק", יוקרתי ובריא לסביבה. המוצר צבר פופולריות ברחבי העולם, לרבות בארצות הברית, בה היווה המוצר חידוש, ואף קודם על ידי דמויות ציבוריות כגון סוזן סרנדון וטורי ספלינג, בין היתר בשל תרומתו לאיכות הסביבה.
החברה התאפיינה בצמיחה מהירה בשנים 2010–2011 והונפקה בנאסד"ק בשווי של 370 מיליון דולר. לאחר מיתוגה מחדש חזרה לפעול בשוק הישראלי.
בדצמבר 2015 נרשמה סודהסטרים לבורסה לניירות ערך בתל אביב כמניה דואלית, וצורפה למדד תל אביב 125. בפברואר 2017 צורפה למדד תל אביב 35.
בפברואר 2017 הכריזה הנציבות האמריקאית לבטיחות המוצרים לצרכן על ריקול (החזרת המוצר תמורת פיצוי כספי מטעם החברה המנפיקה אותו) לבקבוקי סודהסטרים בצבע כחול בהיר, ופקק ותחתית בכחול כהה, מחשש להתפוצצותם. הנציבות ציינה כי החברה מכרה כ-51,000 יחידות ממוצר זה.
בספטמבר 2019 החליף אייל שוחט את דניאל בירנבאום כמנכ"ל החברה. בדצמבר 2021 הוגש נגד בירנבאום כתב אישום על שימוש במידע פנים בעת שהיה מנכ"ל החברה, ובאוקטובר 2023 הוא הורשע ונדון לחודשיים מאסר בפועל וקנס בגובה 50 אלף ש"ח. בעקבות חנינה שהעניק לו נשיא המדינה, שוחרר בירנבאום מהכלא לאחר 23 ימי מאסר.
ב-20 באוגוסט 2018 הודיעה פפסיקו כי היא רוכשת את סודהסטרים ב-3.2 מיליארד דולר. לאחר דעיכת מגפת הקורונה, באוקטובר 2021 עד מאי 2023 ערכה החברה שלושה סבבי פיטורים שבהם פוטרו כ-500 עובדים.
היסטוריה > חרם צרכנים

ב-2013 החל חרם צרכנים בקנדה נגד סודהסטרים, בשל העובדה שאחד ממפעלי החברה נמצא במישור אדומים שמעבר לקו הירוק.
ב-2014 נבחרה השחקנית סקרלט ג'והנסון לפרזנטורית של המותג לקראת משחק הסופרבול. עובדה זו גרמה למסע לחצים כבד על ג'והנסון, בעיקר מכיוון ארגון זכויות האדם אוקספם שהייתה שגרירה שלו, לבטל את החוזה. ג'והנסון נשארה נאמנה לסודהסטרים, בעיקר מטעמים של איכות הסביבה, ואף עזבה את ארגון אוקספם. למרות זאת, בסוף שנת 2014 הודיעה החברה כי תעביר את פעילות הייצור שלה משני מפעליה באלון תבור ובמישור אדומים למפעלה החדש ליד רהט.
היסטוריה > התאגדות העובדים

בנובמבר 2016 התאגדו עובדי החברה בישראל בהסתדרות החדשה, ואף ניהלו משא ומתן לחתימת הסכם קיבוצי מול ההנהלה. במאי 2017 הופסק המשא ומתן על ידי ההנהלה באופן חד צדדי בטענה כי ארגון העובדים אינו יציג. מאז טענה ההסתדרות כי הנהלת החברה פוגעת בהתאגדות העובדים בניגוד לחוק, ומתעמרת במוביליה. על רקע זה תבעה ההסתדרות את הנהלת החברה על סך 15 מיליון ש"ח אך הפסידה וחויבה בתשלום הוצאות בסך 300,000 ש"ח.
שיווק

הג'ינגל "Get Busy With The Fizzy", שהופיע לראשונה בפרסומת ב-1979, הפך סיסמה פופולרית והיה מזוהה עם החברה, שהחליטה אף לאמצו כחלק מהלוגו שלה. ב-1996 החליטה לזנוח את הסיסמה ולא להשתמש בה יותר. ב-2010 נעשה בסודהסטרים בריטניה שימוש מחודש בסיסמת פרסום זו, כחלק ממסע שיווק חדש בבריטניה.
החברה כיום

החברה פועלת ב-42 מדינות ברחבי העולם, בקרב כ-10 מיליון צרכנים. שווי השוק שלה הגיע במהלך 2011 לרמה של מעל מיליארד דולר.
בישראל מפיצה "סודהסטרים" גם את מכשירי סינון המים "בריטה".
כיום, המכשירים של החברה מיוצרים במפעל באזור התעשייה עידן הנגב והסירופים במפעל באשקלון.
בשנת 2020 ולאור התפרצות נגיף הקורונה והצורך המתמשך במכונות הנשמה אשר יסופקו לחולים, פיתחה חברת סודהסטרים מכונה המקלה על נשימה, ונכון לחודש יולי היא בהתנסות עם חולים אשר מתקשים בנשימה, לאו דווקא עקב הידבקות בקורונה. מטעם החברה נמסר כי אם השימוש במכונה יתחיל להיות נפוץ הם יתחילו בייצור המוני.[דרושה הבהרה]
לאט, לאט, לאט...

"לאט, לאט, לאט..." הוא אלבום האולפן ה-11 של הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין. האלבום ראה אור בפברואר 1973 בהוצאת חברת התקליטים CBS ישראל. בשנת 1974 יצא האלבום מחדש בשם "אישה באבטיח".
מילות כל השירים נכתבו על ידי המשוררת נורית זרחי. את הלחנים כתבו מישה סגל, מתי כספי, שלמה גרוניך, דני עמיהוד ועלי עדשי.