stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קנוט נלסון
ביוגרפיה > ראשית חייו והשכלה

קנוט נלסון נולד ב-2 בפברואר 1843 כילד מחוץ לנישואים באוונגר, ליד ווס, נורווגיה, לאינגבורג הלדורסדאטר קווילקוואל, אשר קראה לו קנוד אוונגר. הוא הוטבל על ידי דודו בחווה שלהם קווילקוואל, שתיעד את אביו כהלגה קנודסן סטיב. תיאוריות שונות נמשכות לגבי אבהותו של קנוד, כולל תיאוריה שמחשיבה כאביו את גייסט בארדסן, פורע חוק מפורסם.
בשנת 1843, אחיה של אינגבורג, ג'ון הלדורסון, מכר את החווה בה היא וקנוד גרו, מכיוון שלא יכול היה להתפרנס, והיגר לשיקגו. אינגבורג לקחה איתה את קנוד לברגן, שם עבדה כמשרתת בית. לאחר שלוותה כסף עבור המעבר, היא וקנוד בן השש היגרו לארצות הברית, והגיעו לקסטל גארדן בניו יורק ב-4 ביולי 1849. זיקוקי החג עשו רושם מתמשך על קנוד, שנרשם ברישומי ההגירה כ"קנוד הלגסון קווילקוואל". אינגבורג הלדורסדאטר טענה שהיא אלמנה (סיפור שהיא דבקה בו עד 1923). היא וקנוד עברו דרך נהר ההדסון לאולבני, ניו יורק, ולאחר מכן דרך תעלת אירי לבאפלו.
הם המשיכו על פני האגמים הגדולים לשיקגו. שם אחיה ג'ון, שעבד כעת כנגר, קלט אותם. בזמן ששהו אצלו, אינגבורג עבדה כמשרתת בית ושילמה את חובה למעבר תוך פחות משנה. קנוד גם עבד, תחילה כמשרת בית, אחר כך כנער בעיתון Chicago Free Press, שהעניק לו השכלה מוקדמת, הן משום שקרא את העיתון והן בגלל שלמד ניבולי פה.
בסתיו 1850 נישאה אינגבורג לנילס אולסון גרוטלנד, אף הוא מווס. המשפחה עברה לסקופונונג, יישוב נורווגי בפלמירה, ויסקונסין. קנוד קיבל את שם המשפחה נלסון על שם אביו החורג, מה שביטל ממנו את הסטיגמה של היותו חסר אב.
אז בהיותו בן 17, נלסון היה מתוחכם וקשוח, עם נטייה למרוד ושימוש רב בקללות. הוא התקבל לבית הספר שנוהל על ידי מרי בלקוול דילון, מהגרת אירית עם כישרונות לשוניים. נלסון התגלה כתלמיד חכם אך לא ממושמע; מאוחר יותר הוא נזכר שקיבל מלקות עד שלוש פעמים ביום.
בהיותו עדיין בגיל ההתבגרות, נלסון הצטרף למפלגה הדמוקרטית מתוך הערצה לסטיבן א. דאגלס מאילינוי. המשפחה עברה להתיישבות קושקונונג, שבשנת 1850 הייתה בה יותר ממחצית האוכלוסייה הנורווגית של ויסקונסין, שהייתה בת 5,000 נפשות. לנילס אולסון היו בעיות עם רכישת אדמות והוא חלה. נלסון לקח על עצמו את רוב העבודה בחווה, אך שמר על מחויבותו לחינוך. אולסון לא היה תומך, ונלסון לעיתים קרובות נאלץ לחפש כסף לספרי לימוד.
תחומי העניין האקדמיים של נלסון הובילו אותו להירשם לאקדמיית אלביון באלביון, מחוז דיין, ויסקונסין, בסתיו 1858. בית הספר נוסד על ידי הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי כדי לספק חינוך לילדים שלא יכלו להרשות לעצמם בית ספר פרטי; נלסון נחשב "ראוי מאוד". כדי להרוויח את החזקתו הוא עשה עבודות שונות ברחבי בית הספר.
לאחר שנתיים, נלסון לקח עבודה כמורה כפרי בפלזנט ספרינגס, סמוך לסטווטון. כשלימד בעיקר מהגרים נורווגים אחרים, הוא שימש כסוכן של אמריקניזציה.
ביוגרפיה > שירות צבאי

נלסון חזר לאלביון באביב של 1861, כאשר מלחמת האזרחים האמריקנית כבר החלה. עד אז, הוא פיתח את עמדתו כ"דמוקרט תומך באיחוד, נגד עבדות ובעל תמיכה במכסים נמוכים", אך היה במיעוט באזור שתמך באברהם לינקולן. במאי 1861, הוא ו-18 סטודנטים נוספים מאלביון התגייסו לפלוגת מיליציה מדינתית הידועה כ"רובאי בלאק הוק מרסין", כדי להילחם בצבא האיחוד במלחמה. המומים מהמוסר של המיליציה, סירבו הצעירים להישבע לצבא תחת המיליציה הזו, ולבסוף הצליחו לקבל העברה לרגימנט הרגלים ה-4 של ויסקונסין. היה זה רגימנט "כלל אמריקאי ", שכלל בדרך כלל גברים ילידי ארצות הברית.
הוריו של נלסון התנגדו להתנדבותו, אך הוא ראה בכך את חובתו. הוא שלח מחצית משכרו כחייל להוריו כדי לעזור להם להחזיר את החוב על החווה. נראה כי הוא נהנה מחיי הצבא, והעריך שהאוכל היה טוב יותר מאשר בבית. הוא שיתף את תסכול חבריו החיילים על כך שלא הוצבו בקרב במהרה. היחידה שלו עברה מרסין למחנה דיקס ליד בולטימור, מרילנד. משם הם עברו לפעולות קרב בלואיזיאנה.
ב-27 במאי 1863, לאחר שרגימנט הרגלים ה-4 של ויסקונסין הפך ליחידת פרשים, נלסון נפצע בקרב פורט הדסון, ונלכד כשבוי מלחמה. הוא שוחרר עם סיום המצור. הוא שימש כשליש, הועלה לדרגת סמל, ושקל לזמן קצר להגיש בקשה למינוי קצונה כלוטננט.
השירות הצבאי חידד את זהותו של נלסון כאמריקאי ואת הפטריוטיות שלו. הוא היה מודאג מאוד ממה שלדבריו היה גישה אמביוולנטית בקרב הכמרים הלותרנים הנורווגיים-אמריקאיים כלפי העבדות, וחשב כי מדי מעט מחבריו הנורווגיים-אמריקאיים מקושקונונג התנדבו. הוא קרא את התרגום הנורווגי של Friðþjófs saga ins frœkna של אסאיוס טגנר ומצא אותו מרתק. את תיאור הדמויות והסגולה הלא-רגשני הוא ראה כסינתזה של המורשת הנורווגית שלו והבית האמריקאי.
תוך שנתיים לאחר ששוחרר מהצבא, נלסון קיבל את אזרחות ארצות הברית. הבוז שלו כלפי "ראשי הנחושת" (תומכי שלום עם הקונפדרציה) תרם לכך שהוא הפך לרפובליקני לאחר המלחמה.
ביוגרפיה > פוליטיקה מקומית בוויסקונסין

נלסון חזר לאלביון והשלים את לימודיו כאחד מהתלמידים המבוגרים ביותר, וסיים במקום הראשון בכיתתו. הוא נתן את נאום הקמפיין הראשון שלו המתועד למען לינקולן, וזכה לשבחים מהסגל האקדמי.
לאחר שהחליט להיות עורך דין, עבר נלסון למדיסון, שם למד משפטים במשרדו של ויליאם פ. וילאס, אחד מעורכי הדין המעטים בעלי הכשרה אקדמית באזור. באביב 1867, השופט פיליפ ל. ספונר הכניס אותו ללשכת עורכי הדין של ויסקונסין.
נלסון פתח את משרד עריכת הדין שלו במדיסון, שם פנה לקהילת המהגרים הנורווגית, ופרסם בעיתון Emigranten בשפה הנורווגית. הוא גם הפך לנציג הבלתי רשמי של הקהילה הנורווגית במדיסון. בעזרתו של אלי א. ספנסר, הוא רץ בהצלחה למקום במועצה המחוקקת של מחוז דיין בוויקונסין, והחל את מושבם ב-8 בינואר 1868.
הוא נבחר מחדש לתקופת כהונה שנייה במועצה המחוקקת, שכן הוא למד במהרה איך להשיג תוצאות בפוליטיקה. הוא נכנס לוויכוח מחלוקתי לגבי בתי ספר ציבוריים ופרוכיאליים בקהילות נורווגיות, ותפס את צד ה"ליברלי" שתמך בבתי ספר ציבוריים חילוניים, במקום אלו המנוהלים על ידי כמרים לותרנים. לאחר תקופת כהונתו השנייה במועצה, נלסון החליט לא להתמודד לכהונה שלישית.
ביוגרפיה > נישואים ומשפחה

לאחר שנבחר בפעם הראשונה, נלסון התחתן עם ניקולינה ג'ייקובסן, במקור מטוטן, נורווגיה, בשנת 1868. היא הייתה בחודש חמישי להריונה בזמן נישואיהם, ובשל היחסים הרעים של נלסון עם הכמרים הלותרנים המקומיים, הם נישאו על ידי שופט שלום לרס ארדל בבית פרטי.
מיתון כלכלי ארצי הגביל את הצלחתם הכלכלית של הזוג. בזמן שנלסון ישן במשרדו במדיסון במהלך הקריירה המחוקקת והמקצועית שלו, ניקולינה ויידה התינוקת גרו עם משפחתה בקושקונונג.
ביוגרפיה > אזור הגבול של מינסוטה

נלסון כבר היה מעוניין לעבור מערבה כאשר ב-1870 הוזמן על ידי לרס ק. אקר להקים משרד באלכסנדריה, מינסוטה, במחוז דאגלס, שהוא חלק מ"האזור העליון" של המדינה. נלסון היה נמשך לאפשרויות שהציעה החזית החדשה, במיוחד לאפשרות של נסיעה ברכבת. לאחר שביקר גם ב-Fergus Falls, הוא עבר עם אשתו והבן התינוק, הנרי, לאלכסנדריה באוגוסט 1871.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מינסוטה באוקטובר והקים משרד עורך דין שהתמקד בעיקר בתביעות קרקע שהופנו אליו על ידי אקר, סוכן הקרקעות. הוא גם קנה חווה בגודל 120 דונם (0.49 קמ"ר) באלכסנדריה, תביעה שהתחרו בה אך הוא זכה בה. הוא גם הפך לעורך דין מנוסה בבית המשפט, נבחר לתובע של מחוז דאגלס, ופעל כתובע של מחוז פופ. כפי שהיה מקובל באותה תקופה, עבודתו המשפטית של נלסון בענייני קרקע הביאה אותו לעסוק גם בנושאים פוליטיים. הוא הפך לדוגמן לפיתוח הכלכלה של "האזורים העליונים" דרך הצגת רכבת.
ביוגרפיה > סנאטור של מדינת מינסוטה

הפלג שנקרא "הפלג של אקר" בתוך המפלגה הרפובליקנית של האזור העליון זיהה בנלסון פוליטיקאי מוכשר, עם קשרים לקהילת המהגרים, ניסיון בענייני קרקעות ורקע פוליטי בוויסקונסין. הוא הוצע כמועמד רפובליקני לסנאט של מינסוטה ב-1874, וניצב מול הבנקאי פרנסיס בנט ון הוזן, שתיאם את עצמו עם תנועת הגראנג' והמפלגה האנטי-מונופוליסטית של המדינה. על אף שנלסון לא קיבל תמיכה מוחלטת מהקהילה הנורווגית-אמריקאית, הוא זכה ב-59% מהקולות ובארבע מתוך חמשת המחוזות בקהילתו.
האתגר הראשון של נלסון בסנאט של המדינה, האם לבחור מחדש את אלכסנדר ראמזי לכהונה שלישית כחבר הסנאט של ארצות הברית, היה שנוי במחלוקת, שכן הוא היה נגד רצונו של המושל קושמן דייוויס. נלסון נקלע בין נאמנותו לרפובליקנים במחוז דאגלס, שהיו תומכים מושבעים של דייוויס, לבין קהילת משרדי הקרקע שלו, שהעדיפה את ראמזי. נלסון הצביע עבור ראמזי, המועמד המפתיע ויליאם ד. וושבורן, ולבסוף עבור המנצח, סמואל ג'יי.אר מקמילן.
נלסון השקיע זמן רב בסוגיית הרחבת תשתית הרכבות לאזור העליון. בוחריו תמכו בו במידה רבה כדי לפתור את המשבר שהשבית את סיום הרחבת הרכבת מסנט קלאוד מערבה לאלכסנדריה ומעבר לה. לחברת הרכבות, St. Paul and Pacific Railroad (SP&P), אזלו הכספים כדי להשלים את ההרחבה לסנט וינסנט, ובעלי האג"ח לא היו מוכנים להשקיע עוד כספים. מועצת המחוקקים של מינסוטה הסכימה על הצורך בהרחבת הרכבת, אך לא הייתה מסוגלת לממן את סיום הפרויקט.
בשנת 1875, נלסון הציג את חוק האזור העליון, אשר העניק לחברת SP&P תמריצים נוספים בצורת קרקעות כדי להשלים את קו הרכבת, אך גם קבע מועד סיום, לאחריו נשללות הזכויות להקים את הרכבת, כנראה לטובת חברת Northern Pacific, שתוכניותיה היו לעקוף את אלכסנדריה. החוק עורר מחלוקות משני צדי הסוגיה ולבסוף תוקן עד לנקודה בה נלסון החליט להניח אותו על שולחן בית המחוקקים, ולאחר מכן נמנע מלהצביע עליו. החוק אושר ונחשב להצלחה בזמנו, כאשר רוב הקרדיט ניתן לנלסון.
לקח מספר שנים עד שכל העניינים הפיננסיים והפוליטיים הקשורים לרכבת סודרו, ונלסון מילא תפקיד פעיל לאורך כל הדרך, הן כנבחר ציבור, הן כעורך דין והן כעסקאי. הוא secured את זכויות המעבר עבור כמעט כל קו הרכבת מאלכסנדריה ועד פרגוט פולס, תוך שהוא מנהל מגעים עם שחקנים רבים עבור כל שטח אדמה. מאמץ זה היה תובעני ומלא, ונמשך מספר שנים, למרות שנלסון רץ ללא הצלחה לתפקיד סגן מושל מינסוטה ב-1879.
במאי 1877, שלושה מחמשת ילדיו של נלסון מתו במהלך מגפת דיפתריה. שני ילדיו המבוגרים, אידה והנרי, שרדו.
בנובמבר 1878 הגיעה סוף סוף מסילת הברזל לאלכסנדריה, במידה רבה הודות ליחסי העבודה ההדוקים של נלסון עם ג'יימס ג'יי היל. כמה עיירות במינסוטה נוסדו כתוצאה מהמאמצים הללו, כולל נלסון ואשבי.
ביוגרפיה > פוליטיקה לאומית

נלסון הוזמן לשאת את "נאום היום" בחגיגות המאה לארצות הברית ב-4 ביולי 1876, באלכסנדריה, בדיוק 27 שנה לאחר שהיגר לארצות הברית. הנאום, שתואר כ"חסר התלהבות", ביקש לחזק את הזהות האמריקאית ולא הזכיר את שורשיו הנורווגיים. הנאום התקיים במקביל לקמפיין שלו לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מינסוטה.
עד אז, נלסון פיתח את האסטרטגיה של ניהול קמפיין "מלמטה למעלה", שבו הוא היה מגייס תומכים בשקט שיבקשו ממנו לרוץ, בעוד שהוא מראה חוסר רצון. קהילתו באזור הגבול העליון הציבה אותו במצב נחות ביחס לערים התאומות (Twin Cities). לאחר שהוא הראה את כוחו הפוליטי על ידי "פרישה" מהקמפיין לכמה שבועות, הוא תמך במועמדות הרפובליקנית של ג'ייקוב סטיוארט, רופא מסיינט פול, שזכה בבחירות מול הדמוקרט ויליאם מקנייר. תמיכה זו לא זכתה לגיבוי מצד הקהילה הנורווגית-אמריקאית, שדאגה מהקשר של סטיוארט עם מפלגת ה-Know Nothing וממה שנראה כהתפתחות של מעמד שלטוני חדש בחברה.
ביוגרפיה > הקרב על "החמישית המדממת"

כתוצאה ממפקד האוכלוסין של 1880, הקונגרס של ארצות הברית החליט להקצות מושב קונגרס חדש למדינה העליונה, והקים את מחוז הקונגרס החמישי של מינסוטה. נלסון נכנס בשקט למירוץ אחר המושב הזה. תחילה הוא הבטיח מושב במועצת הנאמנים באוניברסיטת מינסוטה, שם הצליח להקים מחלקה ללימודי סקנדינביה.
הקמפיין החל ב-1882 והתדרדר במהרה לאחת הבחירות השנויות ביותר במחלוקת עד אז. ההתמודדות בין נלסון לצ'ארלס פ. קינדרד על "החמישית המדממת", כפי שנודעה, כללה שוחד רחב, הפחדות ותקלות בבחירות. ועידת הרפובליקנים ב-12 ביולי בדטרויט לייקס הושוותה לקרב ההיסטורי של בוין באירלנד. 150 נציגים נאבקו על 80 מושבים, ואחר סכסוך במרכז הוועידות העיקרי, הקמפיינים של קינדרד ונלסון מינו את המועמדים שלהם.
היריבות בין קינדרד לנלסון התמקדה במידה רבה בשתי חברות הרכבות המתחרות באזור העליון – ה-Northern Pacific מצד קינדרד וה-Great Northern מצד נלסון. קינדרד הוציא בין 150,000 ל-200,000 דולר, אך נלסון ניצח בנקל, גובר על הונאות הבחירות הגדולות במחוזות של Northern Pacific.
ביוגרפיה > בית הנבחרים של ארצות הברית, 1883–1889

נלסון כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1883 עד 3 במרץ 1889, בקונגרסים ה-48, ה-49 וה-50. בהתאם לנוהלי העידן המוזהב, הנושא הראשון בסדר היום שלו בקונגרס היה להבטיח משרות למקורביו במינסוטה על ידי חלוקה של מספר המינויים הפדרליים המוגבל שהיה זמין. רוב המינויים בוצעו דרך פול ק. סלטן, הממונה על משרד הקרקעות של ארצות הברית בקרוקסון. בנוסף לתגמול תמיכה פוליטית, הוא החליף את המינויים התומכים בקינדרד במחוזות היער הסמוכים לרכבת ה-Northern Pacific, הידועים כ"פינרי". במיוחד פורסם פיטוריו של סורן ליסטו מתפקיד רשם משרד הקרקעות של ארצות הברית בפרגוט פולס.
נלסון לא תמיד פעל לפי הקו הרפובליקני השמרני בבית הנבחרים. ב-1886, הוא עזב את סיעת הרפובליקנים על מנת להצביע בעד חוק המכס של מוריסון מ-1886, שנועד להוריד את המכסים על חלק מהמוצרים המיובאים. שנתיים לאחר מכן, הוא ושלושה רפובליקנים נוספים הצביעו בעד הפחתות מכס אגרסיביות יותר בחוק המכס של מילס מ-1888. למרות שהחוק אושר בבית הנבחרים ב-21 ביולי 1888, שונה כל כך על ידי הרפובליקנים שתמכו במכסים גבוהים בסנאט, עד שבית הנבחרים מצא את התוצאה כבלתי מקובלת, ולא נעשו שינויים במכסים בשנת 1888.
נלסון היה מתוסכל מהחוסר אפקטיביות של בית הנבחרים, כפי שראה אותו. הוא נכנס לוויכוחים ארוכים על נושא הפנסיות לחיילי מלחמת האזרחים הוותיקים. המורשת המשמעותית ביותר שלו כנציג הייתה חקיקת "חוק נלסון" ב-1889. החוק יצר את שמורת האדמה של White Earth במערב מינסוטה כמעין מקום למיקוד של אינדיאנים משמורות אחרות ברחבי המדינה, הקצה אדמות משותפות לראשי משקי הבית, ופתח את מכירת יתרת אלפי הדונמים של אדמה למהגרים, על חשבון האינדיאנים.
לאחר שחשב על זמן כהונתו בבית הנבחרים כ"כישלון אישי", נלסון החליט שלא להתמודד מחדש בבחירות ב-1888. יש המאמינים כי אירוע של כמעט טביעה ב-11 באוקטובר 1886 שיחק תפקיד בהגברת השאיפה הפוליטית שלו.
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית, 1895–1923 > נלסון נגד וושבורן

מסע הבחירות של נלסון לסנאט של ארצות הברית החל בתחילת 1894. הקמפיין התנהל בשקט ומאחורי הקלעים, על מנת להימנע מהמראה שהמועמדות שלו למשרת המושל לא הייתה כנה, וכן כדי למנוע סכסוך פנימי במפלגה הרפובליקאית עם הסנאטור המכהן, ויליאם ד. וושבורן. לפני שהתיקון ה-17 נכנס לתוקף ב-1914, בתי המחוקקים של המדינה בחרו בסנאטורים של המדינה. קמפיין נלסון לסנאט היה "ציד שקט", שכלל בניית תמיכה בין המחוקקים החדשים תוך כדי שהוא נותן לוושבורן לחשוב שהוא מתמודד ללא התנגדות על מועמדות המפלגה הרפובליקנית.
כשהבין וושבורן כי כוכבו של נלסון עולה במפלגה הרפובליקאית, הוא ניסה לקבל הבטחה חד משמעית מנלסון שהוא לא מתכוון לרוץ לסנאט, תוך שהוא מבסס את מעמדו כמועמד ממינאפוליס. ב-21 בספטמבר 1894, נפגשו השניים בתערוכה של מחוז פריבורן באלברט לי, שם נשאל נלסון ישירות אם הוא תומך במועמדות של וושבורן או שיש לו כוונה להתמודד בעצמו על המושב. נלסון, לפי הדיווחים, ייעץ למחוקקים "לבחור כמועמד הרפובליקני שלכם, כדי לשלוח את חברי וושבורן חזרה לסנאט של ארצות הברית, ואם אינכם אוהבים אותו, שלחו מישהו אחר טוב".
האסטרטגיה של נלסון הייתה למנוע מוושבורן להשיג רוב ברור במועמדות או בבחירות במועצה הרפובליקנית, ולהופיע כמועמד מאחד למפלגה. הוא נדרש למצוא איזון עדין בין פנייה לגאווה האתנית הסקנדינבית מצד אחד, ובין הצגת עצמו כאמריקאי אמיתי מצד שני, ובין מראית עין של בגידה בוושבורן לשמירה על רושם אמין.
הקמפיין הגיע לשיאו במה שנקרא "מלחמת שלושת השבועות" או "הקמפיין של המלון", שהתנהלה במלוא עוזה ב-5 בינואר 1895. ההתמודדות, השדלנות, הפיתוי ושוחד לכאורה התמקדו במלונות וינדזור ומרצ'נטס שבסיינט פול. המחוקקים היו נבוכים מהקמפיין, והתוצאה נותרה לא ברורה. ביקורים חוזרים במחוזותיהם באמצע ינואר לא הבהירו את דעת הקהל. פגישות ציבוריות עם "מושכים בחוטים" לא השפיעו במיוחד.
כוחו של נלסון החל להתבהר אך לא היה עדיין מכריע ב-18 בינואר, כאשר הרפובליקנים התכנסו. וושבורן לא הגיע לרוב הדרוש של 72 קולות, ומספר תומכים לשעבר עברו לנלסון בסיבוב השני. עד שההצבעה הגיעה למליאת בית המחוקקים, היה ברור כי וושבורן הפסיד. ב-23 בינואר נבחר נלסון לסנאט של ארצות הברית, הסקנדינבי-אמריקאי הראשון שהגיע לתפקיד זה. מותש מהקמפיין, קרא וושבורן לבחירות ישירות של הסנאטורים. הבחירות נחרתו בזיכרון כאחת ההתמודדויות הסוערות ביותר בהיסטוריה הפוליטית של מינסוטה.
וושבורן נתפס כינקי ילידי עשיר, עירוני, אריסטוקרטי ממיין, ונלסון כמהגר חרוץ מהאזורים הכפריים של מינסוטה. ניצחונו של נלסון חיזק את השפעתם ההולכת ומתרקמת של אזורים במינסוטה מחוץ לערים התאומות, וחיזק את המודעות הפוליטית בקרב הסקנדינבים האתניים באזור. נלסון החליט מוקדם להפוך דימוי זה לפלטפורמת הבחירות שלו, וביקש מקהל בוחריו לקרוא לו "דוד קנוט".
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית, 1895–1923 > הקדנציה הראשונה בסנאט

הקונגרס ה-54 של ארצות הברית לא התכנס עד דצמבר 1895, ואף על פי שנלסון היה נרגש להתחיל לעבוד בסנאט, הוא בילה את הפגרה בנסיעות ובעבודה בחווה שלו. הוא גם תרגם את חוקת נורווגיה לאנגלית ולמד על נושא הכסף החופשי (Free Silver). זה היה נושא נאומו הראשון בסנאט, ב-31 בדצמבר 1895, שבו תמך במטבע נייר.
נלסון שמר—כפי שעשה לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו—על פרופיל חזק אנטי-פופוליסטי, אם כי פרגמטי. הישגו החשוב ביותר במהלך כהונתו הראשונה היה ככל הנראה חוק פשיטת הרגל של נלסון, שנועד להעניק לחקלאים אמצעים להיכנס לפשיטת רגל מרצון, בניגוד לפשיטת רגל כפויה מצד נושים. הוא הציב את החוק כאלטרנטיבה לוועדת המשפטים שהייתה הרבה יותר מחמירה כלפי נושים. אף על פי שהוא תמך בחוק בזכות יתרונותיו, החוק גם נתן לו הזדמנות להתנתק מהרקע שלו כעורך דין ולבנות תמיכה בקרב בוחריו החקלאיים. לאחר 18 חודשים של משא ומתן מתיש, נלסון הצליח להעביר את החוק בקונגרס ב-24 ביוני 1898. הגשת בקשה לפשיטת רגל הייתה מוכרת במשך תקופה ארוכה כ"לקיחת תרופת נלסון".
אם נלסון הפגין עצמאות בחוקי פשיטת הרגל, הוא הלך בקו המפלגה במלחמת ארצות הברית–ספרד, ותמך בהתלהבות במאמץ המלחמתי. הוא נקלע לדיון מר בין כותלי הסנאט בנושא סיפוח הפיליפינים והוואי. הוא ואחד ממחברי ההסכם, הסנאטור הבכיר ממינסוטה קושמן דייוויס, הצביעו בעד הרוב לאשר את חוזה פריז. הוא מצוטט לעיתים כאומר:
ההשגחה העליונה נתנה לארצות הברית את החובה להרחיב את הציוויליזציה הנוצרית. אנו באים כמלאכים משרתים, לא כדיקטטורים.
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית, 1895–1923 > חזרה לנורווגיה

נלסון תמיד הקפיד להגדיר את עצמו בציבור קודם כל כאמריקאי, מבלי להרגיש נאמנות מעורבת למדינת מוצאו. אך ברקע, הוא תמך בנורווגיה בדרכים שונות, בעיקר על ידי הזמנת קצינים נורווגים לבוא ולהתבונן וללמוד מהטקטיקות האמריקאיות בקובה. הוא תכנן טיול לנורווגיה מזה זמן מה, אך דאג גם לבקר בשוודיה ובדנמרק, תוך הדגשת הרקע הסקנדינבי-אמריקאי שלו.
הוא טייל לבד ועשה את עיירת מולדתו, אוונגר, אחת מתחנות העצירה הראשונות שלו. הוא הגיע לכפר בעגלת סוסים רק עם מזוודתו, ונתקבל כאורח מכובד. הוא דיבר בדיאלקט שלו, ווסמול, והחל לשלב את הריקסמול רק כאשר הרגיש צורך להדגיש נקודה פוליטית חשובה. המארחים שלו החלו לפנות אליו במהרה בכינוי הידידותי "דו קנוט", דבר שהוא נראה שהוא נהנה ממנו.
מאוונגר נסע נלסון לכריסטיאניה, שם סירב לקבל כיבודים רשמיים, ולסטוקהולם, שם לא עשה כמעט שום רעש. הוא בילה שבוע בקופנהגן, שם ביקר את המינויים שלו לוריץ ס. סוונסון, שגריר ארצות הברית בדנמרק, וסורן ליסטו, הקונסול ברוטרדם. הוא נפגש עם המלך כריסטיאן התשיעי ונהנה מארוחת ערב רשמית בהנחיית סוונסון. הוא נסע דרך האזור השנוי במחלוקת של שלזוויג-הולשטיין וביקר באתר של קרב ווטרלו.
נלסון נסע הביתה דרך אנגליה ושהה במקרה בגלריית המבקרים בפרלמנט הבריטי ב-17 באוקטובר כאשר המלכה ויקטוריה כינסה מושב יוצא דופן לדיון במלחמת הבורים השנייה.
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית, 1895–1923 > 1900–1902 מסע בחירות מחדש

בשל העובדה שנבחר שוב על ידי המחוקקים של מדינת מינסוטה, מסע הבחירות של נלסון לבחירה מחדש בשנת 1902 החל עם הבחירות לבית המחוקקים של מדינת מינסוטה בשנת 1900. האסטרטגיה שלו הייתה למקם את עצמו לצד מנהיגים לאומיים מוכרים, במיוחד תאודור רוזוולט ורוברט מ. לה פולט האב, בזמן שהם עברו דרך המדינה בקמפיין למען ויליאם מקינלי. נלסון היה ידוע יותר ביסודיות מאשר בכריזמה בקמפיינים שלו, אך תרם רבות להצלחת המפלגה הרפובליקנית באותה שנה. בנו של נלסון, הנרי קנוט נלסון, נבחר לאספה המחוקקת של מינסוטה באותה שנה.
הבחירה מחדש של נלסון לתקופת כהונה שנייה בסנאט הייתה מובטחת, מבחינה מעשית. הקמפיין נמשך לשנת 1902, בה נלסון שם לעצמו שם כאשר לקח פיקוד על רכבת ידנית קטנה לאחר שקרון הרכבת שלו התקלקל מזרחית להיבינג, מינסוטה. הוא עשה את דרכו בכוחות עצמו לצומת וולף ג'נקשן, מינסוטה בקצב מהיר.
עד לאותה נקודה, הקריירה הפוליטית של נלסון התבססה במידה רבה על נושאים של גבול כלכלי מתהווה, כמו פיתוח קרקעות, הגירה ודינמיקה של העידן המוזהב. עם לידתו של העידן הפרוגרסיבי, רוחות הרפורמה החלו לנשוב יותר מהמזרח מאשר מהמערב, והנושאים העירוניים יצאו לאור. כתוצאה מכך, נלסון נאלץ לחדול מהאסטרטגיה הפוליטית הישנה ולהמציא אסטרטגיה חדשה.
בין הרוחות הפוליטיות של אותה תקופה, נלסון בחר בפרופיל "פרוגרסיבי מתון" למדי, תוך קבלת התערבות ממשלתית בכמה נושאים (כגון ענייני אנטי-מונופול) אך התנגדות לכל דבר שנראה כמו סוציאליזם. הוא הקל על השימוש בהטבות פוליטיות ככלי פוליטי והתמקד במקום זאת בעזרה לבוחרים שלו בנושאים קטנים וגדולים, לעיתים קרובות תוך שהוא מעורר את הדימוי של עצמו כ"סוס עבודה" – סנאטור עקשן, עובד קשה ותומך עיקש בדברים ובאנשים שבהם האמין.
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית, 1895–1923 > אחרית חייו

בסנאט, נלסון היה מעורב בהקמת מחלקת המסחר והעבודה ובחקיקת חוק פשיטת הרגל של נלסון בשנת 1898, וכיהן בוועדת אוברמן בין השנים 1918 ל-1919. הוא כיהן כסנאטור משנת 1895 עד 1923, מהקונגרס ה-54 ועד הקונגרס ה-67. הוא היה סנאטור פעיל עד מותו ב-28 באפריל 1923, כאשר נפטר בדרך ברכבת מוושינגטון הבירה לעיר הולדתו אלכסנדריה, שם נקבר.
הערות שוליים

↑  Wayback Machine, www.legis.state.wi.us
↑  Martin, Lawrence (15 ביולי 2003). "Thursday Night Hikes: Capitol Hill/Cathedral Hill Hike Architecture Notes, Part 2". אורכב מ-המקור ב-6 באפריל 2005. נבדק ב-27 בפברואר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  הכינוי "Pineries" מתייחס לאזורים עשירים ביערות אורנים, במיוחד באמריקה הצפונית. באזור זה, שנמצא בעיקר סביב רכבת ה-Northern Pacific, היו מטעי אורן רחבים ששימשו לעיבוד עצים. בדרך כלל, ה"פינרי" שימשו כמקורות חשובים לאספקת עץ לבנייה ולתעשייה, ולכן היו בעלי חשיבות כלכלית רבה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb133225320 (data)  GND: 121602699  ISNI: 0000 0000 2347 6301  LCCN: n80139259  NARA: 10568550  SNAC: w66695qn  SUDOC: 035581506  US Congress: N000040  VIAF: 62408750   WorldCat (עם VIAF): 62408750 
קנוט נלסון, בן 12, ואמו אינגבורג הלדורסדאטר קווילקוואל, בערך 1855.
תצלום ממלחמת האזרחים של נלסון
הדפס של נלסון משנת 1882
פסל של נלסון ניצב מול קפיטול מדינת מינסוטה
שרטוט דיוקן של נלסון כסנאטור הנבחר
נלסון בווס, נורווגיה.
שלט זיכרון של קנוט נלסון באוונגר
האזור הארקטי

מפת האזור הארקטי
תמונת לוויין של האזור הארקטי
פני האוקיינוס הארקטי
קרחון בגרינלנד
דוב קוטב - טורף העל של האזור הארקטי
האזור הארקטי הוא אזור מסביב לקוטב הצפוני של כדור הארץ. האזור הארקטי כולל את אוקיינוס הקרח הצפוני (האוקיינוס הארקטי) וחלקים מקנדה, מגרינלנד, מרוסיה, מארצות הברית (אלסקה), מאיסלנד, מנורווגיה, משוודיה ומפינלנד. מקור המילה "ארקטי" ביוונית: αρκτως - "ארקטוס", שמשמעותו "דוב". הסיבה לכך היא מיקום הקונסטלציה "הדובה הגדולה" מעל לאזור הארקטי.
יש הגדרות רבות לאזור הארקטי. בדרך כלל רואים את גבול האזור בגבול הצפוני של החוג הארקטי (66°33′49″ צפון), שהוא גם גבול שמש חצות וליל קוטב. הגדרות אחרות מבוססות על אקלים ועל אקולוגיה, כמו קו העצים (הקו שצפונית לו עצים אינם גדלים).
האזור הארקטי כולל אוקיינוס מכוסה קרח-ים המוקף באדמה קפואה וחסרת עצים. החיים באזור הארקטי כוללים אורגניזמים החיים בקרח, דגים ויונקים ימיים, עופות, בעלי חיים יבשתיים וחברות אנושיות.
התרבויות והעמים הילידים של האזור הארקטי הצליחו להסתגל לתנאיו הקיצוניים. במחקר ההתחממות העולמית נחשב האזור למערכת התרעה מוקדמת לכדור הארץ.
טבע > אקלים

האקלים הארקטי מאופיין בחורפים קרים ובקייצים קרירים. המשקעים יורדים בדרך כלל בצורת שלג, וכמות המשקעים השנתית נמוכה (פחות מ-500 מילימטר). רוחות גבוהות מעיפות לעיתים קרובות את השלג על האדמה, דבר שגורם לאשליה של ירידת שלגים רצופה. הטמפרטורות הממוצעות בחורף הן כ-37 מעלות צלזיוס מתחת לאפס. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה אי פעם הייתה 68 מעלות צלזיוס מתחת לאפס. האקלים בחופים הארקטיים ממותן על ידי השפעות האוקיינוסים, ובאזורי החוף הטמפרטורות בדרך כלל גבוהות יותר והשלגים כבדים יותר מאשר באזורים הפנימיים.
טבע > צמחייה

כיוון שעצים אינם יכולים לגדול באקלים הארקטי, הצמחייה באזור כוללת בעיקר צמחים הגדלים קרוב לאדמה ויוצרים טונדרה, כמו שיחים גמדיים, עשבים, חזזיות וטחבים. ככל שמצפינים יורדת כמות החום הזמינה לגדילת צמחים. בחלקים הצפוניים ביותר נמצאים הצמחים בגבול המטבולי שלהם, ושינויים קטנים בכמות החום בקיץ גורמים להבדלים גדולים בכמות האנרגיה הזמינה לצמחייה. קייצים קרים יותר גורמים לירידה בגודל, בשפע ובמגוון הצמחייה. בחלקים החמים ביותר של האזור, שיחים הם מראה נפוץ, והם יכולים להגיע לגובה של שני מטרים. בחלקים הקרים ביותר של האזור רוב האדמה חשופה. הצמחים היחידים שבנמצא הם כאלו ללא עצה, כמו חזזיות וטחבים.
טבע > בעלי חיים

באזור הארקטי ניתן למצוא אוכלי עשב, כגון ארנבת ארקטית, כבש המושק וקריבו. חיות אלו מזינות טורפים ארקטיים, כגון שועלי שלג, זאבים ארקטיים וגרגרנים. דוב קוטב גם הוא חי באזור הארקטי, אולם הוא ניזון בעיקר מבעלי חיים ימיים. באזור גם עופות רבים וכן בעלי חיים ימיים המוגבלים לאזורים קרים, כגון החדשן.
שועל שלג
ניבתנים
כלב ים משורטט
תוכי ים אטלנטי
כבש המושק
אווז הצפון
טבע > משאבי טבע

האזור הארקטי כולל מצבורים פוטנציאליים גדולים של משאבים טבעיים ואוצרות טבע, כגון נפט, גז טבעי, מינרלים ועוד, שההתעניינות בהם גדלה בשנים האחרונות בגלל הטכנולוגיה המודרנית ובגלל פתיחתה של רוסיה לשאר העולם. ההתעניינות מצד תעשיית התיירות באזור הקר והאקזוטי עולה גם היא בתקופה האחרונה. האזור הארקטי הוא אחד מהשטחים הפתוחים הבתוליים הגדולים והאחרונים בעולם, וחשיבותו בשמירת מגוון ביולוגי היא גדולה. הנוכחות הגדלה והולכת של האדם באזור פוגעת בבתי גידול חשובים. האזור הארקטי רגיש ביותר לשחיקת האדמה ולהפרעה לאזורי הרבייה הנדירים של בעלי החיים האופייניים לאזור.
טבע > היסטוריה קדומה

בתקופת הקרטיקון עדיין קיבל האזור הארקטי שלגים עונתיים, אולם השלגים היו קלים ביותר ולא הפריעו לגדילת הצמחייה. בעלי חיים קדומים, כמו הכסמוזאורוס וההיפקרוזאורוס, נדדו צפונה כדי לנצל את עונת הגידול הקיצית, ונדדו בחזרה דרומה לאקלים חם יותר עם בוא החורף. מצב דומה היה כנראה בקרב הדינוזאורים שחיו באזורים האנטארקטיים.
פוליטיקה בינלאומית

האזור הארקטי הוא מוקד להתעניינות פוליטית בינלאומית. שיתוף פעולה בינלאומי באזור החל לפני יותר מעשור, וארגונים כמו "המועצה המדעית הבינלאומית לאזור הארקטי" אוספים מידע איכותי רב על הסביבה.