ויליאם רפאר
אינטרנציונליזם

רפאר היה אינטרנציונליסט, שהאמין ששיתוף פעולה בינלאומי יכול להתגבר על מחלוקות בין מדינות, ושאפשר לשלוט ב"עמים ילידים" לטובתם ולא שמעצמות קולוניאליות ישלטו בהם למטרתם. רפאר לא היה אנטי-אימפריאליסט. הוא לא חשב שהשטחים בשיטת המנדטים של הליגה מוכנים לממשל עצמי, כשהוא מרמז על אנשים "נחשלים". בתקופתו כמנהל מדור המנדטים של מזכירות הליגה, רפאר התעמת לעיתים קרובות עם המזכיר הכללי אריק דראמונד (אנ'). לדברי ההיסטוריונית סוזן פדרסן, "רפאר הצליח להחדיר למדור המנדטים ולוועדת המנדטים מידה של עצמאות ואידיאליזם משלו".
רפאר היה חבר בנציגויות דיפלומטיות שונות של שווייץ, כולל שירות עם המשלחת השווייצרית לוועידת השלום בצרפת שסיימה את מלחמת העולם הראשונה. הוא עשה רושם עז על הנשיא וודרו וילסון והיה בעל השפעה רבה לשכנע את הנשיא האמריקאי לבחור בז'נבה כמטה של חבר הלאומים החל משנת 1920. המטה של ארגון הסחר העולמי בז'נבה, שווייץ (מרכז ויליאם רפאר (אנ'), שנבנה כדי לשכן את ארגון העבודה הבינלאומי) ו"דרך ויליאם רפאר" בבלוו (אנ'), קרויים על שמו.
רפאר היה מייסד שותף ומנהל של המכון לתארים מתקדמים ללימודים בינלאומיים בז'נבה בשנת 1927 עם ההיסטוריון הכלכלי פול מאנטו. רפאר בעצמו נשא את נאום הפתיחה ב-1 באפריל 1947 לוועידת מונט פלרין. בטקס נכחו כמה מההוגים הכלכליים הגדולים בעולם. הוא לא התנצל על קידום הרעיונות של לודוויג פון מיזס, ושל האסכולה האוסטרית, שדגלה כעקרון הראשי שלה חזרה לסחר חופשי ללא הפרעה. יש לנטוש את הרעיונות הישנים של דוגמטיות וחוסר סובלנות, כדי שהשווקים שיהיו פתוחים וחופשיים, כך טען, יהיו מסוגלים לתפקד כרגיל. היה מקבץ של גולים מהפשיזם והנאציזם שהתגודדו בעיר החופשית ז'נבה. רפאר הביא חוקרים אורחים, וליברלים קלאסיים שחיפשו חופש אינטלקטואלי. לפרידריך האייק ואחרים במושבה הכלכלית השווייצרית הנושא נראה בבירור מאבק ישר בין כוחות הטוטליטריות לאלה של החירות והליברליזם החברתי. ברחבי אירופה ההתערבות של המדינות הציבה בעיה לניהול הממשל המצומצם. אגודת מונט פלרין (אנ') האינטלקטואלית, שכוננה על ידי פון מיזס, האייק ואחרים, עליה להתבסס, כך אמר, על עקרונות היזמות החופשית; אבל במקום זאת ממשלות השתמשו בכוח המשטרה כדי לפתור בעיות כמו אבטלה והיעדר ביטוח סוציאלי. הודות לנדיבותה של קרן רוקפלר, הצליח המכון לתארים מתקדמים לשרוד את האקלים הכלכלי הקשה של שנות ה-30 של המאה ה-20.
רפאר היה אינטרנציונליסט שהאמין בזכויות אדם תוך דחיה מוחלטת של המשטרים הנאצים לשעבר והקומוניסטיים הנוכחיים, זכויות שאותם תיאר מיד במחקר מעמיק, "משבר הדמוקרטיה". לאנשים היה מעט אמון בדרך קדימה, הוא התנצח; רעיון שהוא חקר מאוחר יותר ב"פעולה אנושית" (1949) מאת פון מיזס.
בשנים 1920–1925 היה מנהל אגף המנדטים של חבר הלאומים בז'נבה. ואחר כך היה חבר בוועדת המנדטים הקבועה, 1925–1929. הוא גם היה חבר במשלחת השווייצרית לכנסים של חבר הלאומים, 1928–1939. בשנים 1927–1939, פרסם רפאר כמה ספרים אינטלקטואליים על המצב הבינלאומי. ב"בעיות של שלום" הוא ניסה להגדיר את השילומים ואת מערכת הוועידות הבינלאומית של דיפלומטיה ומאזן הכוחות. והוא היה עורך של מספר מאמרים ב"המשבר העולמי".
העקרונות העיקריים של הליברליזם הכלכלי הקלאסי שהוא קידם היו כאלה שהיו רדומים בתקופה סוערת של יחסים בינלאומיים. רפאר טען שסחר חופשי והגירה חיוניים כדי להביא יציבות ושגשוג כלכליים לאירופה ולאמריקה. ללא תלות הדדית ניכרת בין מדינות, תחרות בין מדינות תעכב את התחרותיות העסקית. יש לאפשר למשפט הבינלאומי לשגשג בסביבה של שיתוף פעולה. יתר על כן, חבר הלאומים צריך להיתמך על ידי מוסדות בינלאומיים קבועים שיכולים לאכוף מערכת משפטית על-לאומית לקידום שלום ומסחר כאחד. רק מערכת כזו יכולה למנוע חזרה על האסון של 1914–1918, הוא אמר לאסכולה של כלכלנים באוניברסיטת שיקגו בשנת 1936. את רעיונותיו ירשו האייק ומילטון פרידמן, הכלכלנים הפוליטיים המובילים של התקופה שלאחר המלחמה בקפיטליזם האמריקאי.
רפאר חזה שהקולקטיביזם העודף של ברית המועצות יגרום לכלכלה לקרוס תחת משקלה. ב"סוד השגשוג האמריקאי", הוא ניסה לפענח את הסיבות לתפוקה גבוהה אמריקאית ולהצלחה תעשייתית ודחק באירופה ללמוד ממנה.
לפי ההיסטוריונית סוזן פדרסן, רפאר היה "גדול, אדום פנים, מתולתל, ועליז בלי סוף... הוא היה יעיל, כישרוני ותלת-לשוני בלי להתאמץ... והייתה לו רשת נרחבת של חברים בינלאומיים ליברליים".
רפאר היה ידיד של חיים ויצמן ונכח הן בחנוכת האוניברסיטה העברית ב-1925, והן בחנוכת מכון ויצמן ב-1949.