אברטיסטים
שיא

באביב 1793, לנוכח המפלות החוזרות בחזית, חדלו חלוצי מי שיכונו האברטיסטים מזהירותם ומן הקו הסביל בעד הממשל. הם החלו לשתף פעולה בזהירות עם ה"נזעמים." ב-9 במרץ הנהיג אבר המון זועם שניתץ את בתי-הדפוס של עיתוני הז'ירונדינים, ולמחרת בבוקר צעד בראשם לוועידה, בקריאה להדיח ולשפוט את חברי האופוזיציה בעוון בגידה. המונטניארדים לא התרשמו, והאספסוף נסוג. העיתונאי הוסיף להסית נגד הז'ירונדינים וכל מי שהיה שותף, לפחות בעיניו, לקנוניה האנטי-מהפכנית העצומה שחבקה לכאורה את המדינה. במאי, הז'רונדינים צברו תנופה בוועידה, בגלל שליחת מונטניארדים רבים לחזית כנציגים מיוחדים בתפקיד. הם הקימו ועדת חקירה לבחינת המזימות נגדם. אבר וכמה "נזעמים" נעצרו בהוראתה ב-24 במאי. אבל התחזקות הימין, על רקע המשבר הלאומי הכולל, הטרידה את רובספייר ושותפיו; ב-26 הוא הכריע לתמוך בטיהור בכוח של הז'ירונדינים, ונאם בעד התקוממות לשם כך במועדון היעקוביני. ב-27 שוחרר אבר ממעצרו, כשהרוב המונטניארדי ביטל את הצו. כששתי המפלגות הגדולות התכוננו לעימות הסופי, לאברטיסטים נכונה שעת הכושר להתקרב למוקד השלטון.
המהלך נגד האופוזיציה בוצע בעיקרו בשיתוף-פעולה בין ה"נזעמים" לאברטיסטים – האחרונים עדיין היו נחושים לרסן את הראשונים – כשהמונטניארדים תומכים מבחוץ. ב-29 במאי הוקמה קומונה מהפכנית בידי נציגי 33 מרבעי פריז, שה"נזעם" ז'אן-פרנסואה וארלֶה עמד בראשה. ב-31 הם הדיחו את הקומונה של פריז, אך נכשלו בכפיית טיהור. ב-2 ביוני, יום ראשון, המתקוממים צעדו בשנית אל הוועידה בראש המון של סנקילוטים מוסתים. רובספייר ודנטון קראו בפנים להסגרת כל החשודים בבגידה לידי העם. שומט ואבר היו בין הנציגים שנשלחו על ידי האספסוף לשאת ולתת. בסופו של היום, בלחץ המונטניארדים, עברה ברוב קולות הצבעה שהדיחה 29 ז'ירונדינים והסגירה אותם לחקירה. עתה, לא נותרה מול רובספייר ודנטון התנגדות של ממש.
החודשים הבאים ציינו את שיא השפעתם של האברטיסטים. וארן וד'ארבואה מונו לוועד לשלום הציבור הכל-יכול, אבר הפך לנשיא הקורדליירים, ושומט צבר כוח פוליטי. גם שר המלחמה ז'אן-בטיסט נואל בּוּשוֹט (צר') רחש אהדה לתביעותיהם להוסיף ולטהר כל בוגד פוטנציאלי. לנוכח פלישת האויב ומרד מבית, נסחפו הרשויות להחיל את שלטון הטרור בשורה של צווי חירום. האברטיסטים תמכו בקולניות בטרור נוקשה ככל האפשר, וקראו ליישום צעדי ענישה חריפים, כמו מחיית העיר המורדת ליון מעל פני האדמה. ב-5 בספטמבר צעד שומט בראש המון סנקילוטים לוועידה, ותבע חיסול חסר רחמים של כל הבוגדים הפוטנציאליים. תאריך זה מצוין לעיתים כפתיחה הרשמית של שלטון הטרור במלוא היקפו, וסימן את עלייתם לדומיננטיות של האברטיסטים. שארל-פיליפ רונסן מונה למפקד "הצבא המהפכני" של פריז, מיליציה דלת-ציוד שהופקדה על טיהור אזורי הכפר מחשודים וזרעה אימה והרס. עוד בכיר בסיעה, אנטואן פרנסואה מומורו, התבלט כעיתונאי חשוב והיה המנסח הראשי של "פולחן התבונה" (culte de la Raison) האתאיסטי, שנועד להחליף את הנצרות הקתולית. בניגוד למונטניארדים שנחלקו בנושא וחלקם סלדו מהמתקפה על הכנסייה, האברטיסטים היו כמעט מאוחדים בדרישה להחריב את הדת השנואה.
הדיווחים על הרס ומשיסה החרידו את רובספייר וגם את דנטון, שהחליט לשוב לפוליטיקה ב-19 בנובמבר. שניהם היו משוכנעים שהאלימות הקשה, מלבד היותה פסולה כשלעצמה, תלכד את העם נגד המהפכה. שורה של ניצחונות צבאיים נגד בעלות הברית, והתמוטטות המרד מבית, החלישו את חומרת האיום והניעו צירים רבים בקונבנט לבחון מחדש את הצורך בטרור. דנטון נאם נגד ההפרזות, וידידו קאמי דמולן, שקרא בראשית המהפכה לתלות "אריסטוקרטים" על פנסי רחוב, פתח עיתון בשם "הקורדלייר הוותיק" – כביכול כדי לייצג את דעותיהם של חברי המועדון המקוריים, כמותו וכמו דנטון – בו תיאר את האברטיסטים כסוכנים זרים בשירות אנגליה. קבוצת המתונים שהתרכזה סביב דנטון, ונודעה כ"סלחנים" (Indulgents), חברה למחנה המרכז המונטניארדי בראשות רובספייר. יחד הם צברו די כוח והשפעה כדי להעביר, ב-4 בדצמבר 1793, את חוק ה-14 בפרִימֶר של שנת II. החוק החדש הכפיף את הנציגים בתפקיד, הצבאות המהפכניים ויתר מנגנוני השלטון בשיא הטרור, לפיקוח מדוקדק מפריז.