stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צביה לובטקין
חייה בארץ ישראל > השתלבות ביישוב היהודי

במאי 1946 עלתה צביה לובטקין לארץ ישראל, וצוקרמן נשאר בפולין להמשיך ולרכז את מאמצי "הבריחה". שמה של לובטקין היה מוכר בארץ מתקופת המרד. שליחים מן הקיבוץ המאוחד לפולין שלפני המלחמה הכירוה, והיא אף עמדה בקשרי התכתבות עם דמויות מפתח ביישוב העברי, בהן טבנקין. עוד בתקופת הלחימה, מבְרק שהועבר מן הצד הארי של ורשה ללובלין דיווח על נפילת הנהגת האי"ל וחורבן הגטו, ונמסר בו כי מנהיגי התנועה, ובהם לובטקין וטוסיה אלטמן, נהרגו. המברק הועבר להנהגת היישוב בארץ, וב-1 ביוני 1943 פרסם העיתון "דבר" ידיעה כי צביה לובטקין נספתה במרד בסוף אפריל; הידיעה הכתה את היישוב בתדהמה והגיעה גם אל יהדות התפוצות (מחתרת "החלוץ" בעיראק אף קראה על שמה מספר גרעינים). נערכו לזכרה אירועי זיכרון ונתן אלתרמן אף חיבר שיר הספד לכבודה בשם "נערה עבריה" במסגרת הטור השביעי; זמן קצר לאחר מכן התברר שהידיעה מוטעית.
הגעתה של לובטקין לארץ הייתה אירוע מתוקשר ביותר, והיא התקבלה כגיבורה לאומית. את פניה יצאו לקבל שליחים מהתקופה שלפני המלחמה, דמויות שהדריכו בסמינריונים של תנועת דרור לפני המלחמה, חברים מן ההכשרות השונות שבהן שהתה, וחניכים רבים של לובטקין, וכן מנהיגי הקיבוץ המאוחד ובהם טבנקין. כבר בצהרי יום בואה נדרשה לובטקין לישיבה ראשונה עם אנשי אחדות העבודה בה נדרשה לעדכן במצב העניינים באירופה. עוד באותו ערב נלקחה לקיסריה לפגוש את יצחק שדה וקבוצת פלמ"חניקים, ורק לאחריה התפנתה לפגישה קצרה עם אחותה אהובה, שנותרה בחיים והתגוררה בהרצליה. למחרת היום נפגשה עם יצחק טבנקין ויוסקה רבינוביץ' בבית אורן – פגישה שנמשכה שלושה ימים, שמטרתה הייתה להכין את השטח להופעתה הציבורית בוועדת יגור. טבנקין, שהיה מודע לביקורת שהייתה ללובטקין ולצוקרמן על מיעוט המאמצים של היישוב לסייע למורדים ולחניכים שנשארו באירופה, העדיף לשמוע ראשית את הסיפור בסביבה האינטימית של הנהגת הקיבוץ המאוחד, וככל הנראה אף לתדרך את לובטקין על מנת שלא לפגוע באינטרס התנועתי.
לובטקין הופיעה בפני קהלים נוספים, בהם הוועד הפועל של ההסתדרות והנהגת השומר הצעיר. הופעתה המרכזית הייתה בוועידת הקיבוץ המאוחד ביגור, ב-1946. נאומה, שנישא בפני כששת אלפים שומעים אשר הגיעו מכל רחבי הארץ, סוקר בכל העיתונים והובא במלואו. הנאום עורר הדים גדולים בציבור, והיה חוליה משמעותית בעיסוקו של היישוב במאורעות השואה. בנאומה נמנעה לובטקין מלהזכיר את תחושותיה הקשות ביחס לסיוע המועט שנתן היישוב בארץ למחתרות, ולאחר מכן לניצולי השואה, את שתיקת המנהיגים שאליהם כתבה לאורך המלחמה, ואת פלגנותם הפוליטית של השליחים שנשלחו מהיישוב לאירופה לאחר המלחמה – דברים שעליהם הרבתה לכתוב ליצחק צוקרמן.
בסוף נובמבר 1946 שימשה לובטקין כצירה מטעם סיעת "אחדות העבודה" של טבנקין בקיבוץ המאוחד בקונגרס הציוני ה-22 בבזל, יחד עם יצחק צוקרמן וחווקה פולמן-רבן חניכתם. במחווה סמלית העניק לה דוד בן-גוריון את הכבוד לפתוח את הדיונים וכן את התואר הסמלי "יו"ר הקונגרס". על תוכן הקונגרס מתחה ביקורת בתחושה שלא עסק מספיק בהשלכות השואה ובגורלם של הניצולים. בסיום הקונגרס נשארו לובטקין וצוקרמן בבזל ונישאו אצל רב העיר, אף על פי שעם שובה לארץ לא נתנה פומבי לנישואין ולא שינתה את שם משפחתה (ייתכן שהיה זה רק חידוש שבועת הנישואין, משום שבאחד ממכתביה ליצחק מ-3 בפברואר 1947, היא מזכירה תעודת נישואין מפולין).
חייה בארץ ישראל > הקמת קיבוץ לוחמי הגטאות

יצחק צוקרמן עלה לארץ ב-29 באפריל 1947, והשניים קבעו את מקום מושבם בקיבוץ יגור, שבו התגוררה כבר לובטקין, שהייתה בהיריון עם בנה שמעון. שני בני הזוג השתלבו במשק הקיבוץ. ביתם היה מקור משיכה לחברי תנועה ולניצולים, שנזקקו לעצה או לסיוע. התקשורת עקבה אחריהם וביקשה את מוצא פיהם בנושאים השונים. בתקופה זו החלה לובטקין בהנחת הבסיס להקמת קיבוץ חדש עבור לוחמי הגטאות ולהנצחת החברים שנפלו ונרצחו. גרעינים של לוחמים אשר הגיעו לארץ מאורגנים, התמקמו ביגור, ליצירת הקבוצה שלימים הקימה את קיבוץ לוחמי הגטאות. לובטקין יצרה קשר עם אנשי קרן קיימת לישראל, ובסיועו של אברהם הרצפלד קיבל גרעין ההתיישבות אדמות באזור עמק יזרעאל שכבר היו מיושבות במספר גרעינים (אז נווה יער, כיום אלוני אבא). השילוב בין הצברים ללוחמים בקיבוץ לא עלה יפה; הצברים התנשאו מעליהם וראו בהם "דיכאוניים", וחלוקת המשאבים הייתה בלתי הוגנת. הוחלט לחפש אדמה אחרת, ולבסוף קיבל לידיו הגרעין את אדמות הכפר הערבי א-סמריה (אנ'), שתושביו ברחו במלחמת העצמאות.
ב-15 באוקטובר נבחרה הנהגה זמנית לקיבוץ החדש שמנה כ-140 איש, ולובטקין נבחרה כיושבת ראש ההנהלה. ב-1 בפברואר החלה העבודה בשטח. ב-18 באפריל 1949 עלו כלל החברים על קרקע הקיבוץ החדש, שנקרא "קיבוץ לוחמי הגטאות". לובטקין עבדה בענפי המשק השונים בקיבוץ החדש – בלול, במכבסה, במטבח בית הילדים וכו' – ואף כיהנה שלוש פעמים כמזכירת המשק (ב-1948 עוד בנווה יער, ב-1956–1957 וב-1963–1965) – תפקיד שרוב המחזיקים בו היו גברים.
באביב 1950 השתתפו בני הזוג בפגישה של נציגי הקיבוץ עם מזכירות הקיבוץ המאוחד וסוכם להגשים את חלומו של צוקרמן להקמת "בית לוחמי הגטאות למורשת השואה ע"ש יצחק קצנלסון" בסיוע כספי של הקיבוץ המאוחד. "מוזיאון" זמני כבר היה קיים באחד ממבני הקיבוץ, ובו רוכזו שלל המסמכים, התעודות והצילומים ששמרו והביאו איתם חברי הקיבוץ. לובטקין ניצלה את כישוריה בהשגת כספים ותרומות, ובמרץ 1953, כשהנשיא יצחק בן-צבי סירב לקחת את המוזיאון תחת חסותו, פנתה לרעייתו רחל ינאית, ובסיועה הוקם ועד ציבורי לגיוס כספים למוזיאון "שוחרי בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון למורשת השואה והגבורה". לובטקין שימשה כמזכירה האגודה. במסגרת תפקידה זה יצרה קשרים עם מספר ארגונים נוספים, כדוגמת הסתדרות המורים, וניסתה לרתום את חבריהם להיות חברי האגודה בדמי חברות של שלוש לירות בשנה. גם כלל קיבוצי הקיבוץ המאוחד התחייבו להיות חברים באגודה ולהעביר מסי חבר כמספר החברים.
חייה בארץ ישראל > זיכרון השואה בישראל

בפרשת השילומים היו לובטקין וצוקרמן שותפים למחאה הציבורית נגד מדיניות הממשלה לקבלת הפיצויים מגרמניה המערבית, לצד חבריה מאחדות העבודה, וכן חברי תנועת השומר הצעיר ותנועות שעמדתן הפוליטית הייתה מנוגדת, כתנועת החרות. הם האשימו את הממשלה בהליכה "בדרכי היודנראט" והתנגדו לנירמול היחסים עם גרמניה. הם ראו בקבלת הפיצויים עדות ל"זיכרון לאומי קצר" ופגיעה בזכר ובכבוד הלוחמים הנופלים והנספים. אף על פי כן, עם קבלת החלטת הממשלה ותחילת השיח על קבלת הפיצויים האישיים מגרמניה, בתקופה שבה הייתה מזכירת הקיבוץ, קראה לובטקין לחברים לממש את זכותם ולדרוש את פיצוייהם "לטובת המשק" (ברוח החלטת הקיבוץ המאוחד) ולהפקידם בקופת המשק השיתופית, זאת על אף שהיא וצוקרמן בחרו שלא לעשות כן (דבר שהכעיס עד מאוד חלק מחברי הקיבוץ).
לובטקין וצוקרמן היו בין המעידים במשפט אייכמן, לצד נציגי השומר הצעיר: אבא קובנר וישראל גוטמן, ונציגי תנועת "עקיבא": הלה רופאייזן-שיפר ורבקה קופר. עדויות הלוחמים לא היו אמורות לשמש כעדויות משפטיות, כי אם כעדויות היסטוריות. ההחלטה להזמינם הייתה החלטה אישית של התובע גדעון האוזנר, שגם נעזר בהם באיתור עדים מתאימים למשפט. על עדותה במשפט נמתחה ביקורת בחוגים הרוויזיונסטים, שטענו כי מיעטה בהזכרת מחתרת האצ"י, שהייתה קשורה לתנועת בית"ר במרד; אולם רוב התגובות הציבוריות לעדותה היו נלהבות. חנה ארנדט, שסיקרה את המשפט, טענה כי עדותה של לובטקין הדגישה כי המורדים באו מכל שכבות העם היהודי.
חייה בארץ ישראל > פעילות פוליטית

לובטקין המשיכה לפעול בתפקידים ציבוריים שונים שהוטלו עליה על ידי תנועת הקיבוץ המאוחד, כצירה בכינוסים שונים וחברה בוועדות שונות, ואף ייצגה את התנועה במשך תקופה מסוימת (1966) בסוכנות היהודית. בשנת 1964 יצאה לשנתיים של לימודים בסמינר אפעל, שהקנו לה תעודה שוות ערך לתואר ראשון כללי. היא הייתה מועמדת לכנסת שלוש פעמים מטעם הרשימה של "אחדות העבודה", אולם לא נבחרה מעולם. אחרי מלחמת ששת הימים נענתה לבקשת טבנקין והייתה, יחד עם צוקרמן, בין חותמי האמנה של התנועה למען ארץ ישראל השלמה. אף על פי כן, בדיון שנערך בקיבוצה הדגישה כי היא מאמינה כי כלל התנועה מאוחדת בשאיפה לשלום, אולם הטילה ספק בהנחה שוויתורים יביאו לשלום, ובאפשרות להגיע לשלום תוך הפגנת חולשה – זאת, תוך הפגנת נאמנות לקו הטבנקיני.
משפחה

צביה נישאה ליצחק צוקרמן, ומעולם לא שינתה את שם משפחתה. היא הייתה אם לשמעון, שנולד ביגור בעת שהייתה בת 33 והיה בנה הראשון של הקבוצה, וליעל, שנולדה בקיבוץ לוחמי הגטאות שנתיים אחריו. כרעיה נהגה לובטקין לקחת על עצמה תפקידי משק נוספים על מנת לפצות על זמן העבודה שהפסיד יצחק בעת שהיה עסוק בענייני המוזיאון.
בשנת 1976, לאחר שנים של עישון כבד, חלתה לובטקין בסרטן. על ערש דווי הייתה מעורבת בעריכת ספרה "בימי כיליון ומרד", וביקשה שיצא לאור רק לאחר מותה. היא נפטרה בביתה ב-11 ביולי 1978, ונקברה בבית הקברות שבקיבוצה. על מצבתה נכתב רק שמה הפרטי "צביה". לאחר מותה עסק יצחק צוקרמן בהוצאת ספרה, אשר זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
נכדתה, רוני, היא האישה הראשונה שסיימה את קורס הטיס של חיל האוויר הישראלי במגמת קרב.
הנצחתה

היישוב "מעלה צביה" קרוי על שמה.
בבית לוחמי הגטאות קרוי על שמה המרכז הלימודי ע"ש צביה ויצחק צוקרמן, המקיים סדנאות לימודיות.
מרכז הקליטה בקריית ים נקרא על שם צביה לובטקין בטקס חגיגי שהתקיים ב-8 באוקטובר 1980, בהשתתפות מנכ"ל הסוכנות היהודית שמואל להיס, ראש העיר קריית ים בנימין אפרת, בני משפחה, חבריה מקיבוץ לוחמי הגיטאות ועולים דיירי מרכז הקליטה. ב-15 במרץ 2021 נערך טקס נוסף בהשתתפות יו"ר הסוכנות היהודית יצחק הרצוג, ראש העיר קריית ים דוד אבן צור, בני משפחה ומוזמנים, בו אושררה ויושמה ההחלטה, שמרכז הקליטה בקריית ים נקרא ע"ש צביה לובטקין.
ב-2 באפריל 1985 הוציא דואר ישראל בול דואר, בעיצובו של אריה גלזר, הנושא את דיוקנם של צביה לובטקין ויצחק צוקרמן.
על שמה נקראו גם רחובות בשם "צביה ויצחק" בירושלים ובחיפה, רחובות בשם "צביה לובטקין" בתל אביב, רעננה, כפר סבא, הרצליה, דימונה ונתניה, רחוב "לובטקין" בפתח תקווה וסימטת "צביה לובטקין" בגבעתיים.
פרסומיה

צביה לובטקין, אחרונים על החומה, דברים בוועידת הקיבוץ המאוחד ביגור, 8 ביוני 1946, הקיבוץ המאוחד, 1947.
צביה לובטקין, בימי כליון ומרד, הוצאת בית לוחמי הגטאות, 1979.
לקריאה נוספת

דבורה עומר, דמעות של אש, ביוגרפיה לנוער, תל אביב, הוצאת שרברק, 1986, תש"ע 2010.
זאב איבינסקי, מרד של בדידות: עיונים, תל אביב: משואה – יד לתנועות הנוער הציוניות בשואה ובמרי, בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון, תשנ"ג 1993.
יצחק צוקרמן (אנטק), שבע השנים ההן: 1939–1946 (ערך והביא לדפוס: עמנואל ביחובסקי), לוחמי הגטאות: הקיבוץ המאוחד, 1990.
שרון גבע, אל האחות הלא ידועה: גיבורות השואה בחברה הישראלית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2010.
שרון גבע, כל השאר הוא אלמוות: פרשת חייהם של צביה לובטקין ויצחק (אנטק) צוקרמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2023
בלה גוטרמן, צביה האחת: סיפור חייה של צביה לובטקין (ערך והביא לדפוס: דן שביט), בני ברק: הקיבוץ המאוחד, יד ושם – המכון הבין-לאומי לחקר השואה, תשע"א 2011.
רבקה ברוט, צביה לובטקין: בין ה"פרטי" ל"ציבורי", בין הגוף לסמל, דפים לחקר השואה, כ"ג, 2010, עמ' 81–108.
בלה גוטרמן, בתוך עמה: קרקע הצמיחה של צביה לובטקין, ילקוט מורשת, פ"ד, תשס"ח, עמ' 13–38.
חמישה מכתבים של צביה לובטקין ויצחק צוקרמן, מבפנים, מ"ה, 3/4, תשמ"ג, עמ' 345–352.
הערות שוליים

↑  גיבורת השואה צִבְיה לובטקין, באתר שרון גבע
1 2  בלה גוטרמן, צביה האחת, פרק ראשון: קרקע הצמיחה.
1 2 3 4  בלה גוטרמן, צביה האחת, פרק שני: תקוות ואכזבות – הפעילות בשטח הכיבוש הסובייטי.
1 2  בלה גוטרמן, צביה האחת, פרק שלישי: אחות גדולה – ארגון חיי התנועה בוורשה, 1940-1941.
1 2 3 4 5 6 7 8 9  בלה גוטרמן, צביה האחת, פרק רביעי: בסוד מחתרת נבנית, יוני 1941 – ינואר 1943.
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, ג, 4, עמ' 144; עמ' 500, הערה 14: צביה לובטקין, אחרונים על החומה, עמ' 5 (דברים שנשאה ב-1946).
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  בלה גוטרמן, צביה האחת, פרק חמישי: מאבקו של הגטו, פברואר–מאי 1943.
↑  הדברים נמסרו על ידי יצחק צוקרמן בספרו "שבע השנים ההן". הוא הכיר את אשר התרחש במילא 18 בעיקר על בסיס דבריה של לובטקין עצמה, הואיל ומרבית הלוחמים האחרים ששהו בבונקר, כולל אנילביץ', נִספו. בלה גוטרמן, צביה האחת, פרק חמישי: מאבקו של הגטו, פברואר–מאי 1943.
1 2 3 4 5  בלה גוטרמן, צביה האחת, פרק שישי: על משמרתה: במרד הפולני ובצד הארי.
↑  תום שגב, המיליון השביעי, ג, 3, עמ' 126; עמ' 498, הערה 5: צביה לובטקין, אחרונים על החומה, עמ' 46.
1 2 3 4 5 6  בלה גוטרמן, צביה האחת, פרק שביעי: לקבץ את נדחי ישראל: הפעילות בקרב שארית הפליטה.
↑  צביה לובטקין וטוסיה (טובה) אלטמן, מראשי המחתרת הציונית הסוציאליסטית בפולין, דבר, 1 ביוני 1943, המשך.
↑  נתן א., נערה עברייה, דבר, 4 ביוני 1943
1 2 3 4 5  בלה גוטרמן, צביה האחת, פרק שמיני: "נפגמה המילה, אבד ערכה".
1 2 3 4 5 6 7  בלה גוטרמן, צביה האחת, פרק תשיעי: בית בארץ הנכספת.
↑  לוחמי הגיטו מתנחלים בגליל ביום השנה למרד וארשה, דבר, 19 באפריל 1949
1 2 3  בלה גוטרמן, צביה האחת, פרק עשירי: על הבימה הציבורית.
↑  הוענקו פרסי היצירה לסופרים ומשוררים, מעריב, 24 ביולי 1980.
↑  נאוה צוריאל, רוני סופר-קרב, באתר nrg‏, 12 באוקטובר 2005
↑  המצפה מעלה צביה יעלה היום על הקרקע במרכז הגליל העליון, דבר, 27 בדצמבר 1979
↑   עופר אדרת, הספר חוזר אל מקימי קיבוץ לוחמי הגטאות, באתר הארץ, 17 באפריל 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264601405171  PLWABN: 9810537785805606  BnF: cb13739891x (data)  GND: 119126699  ISNI: 0000 0001 1604 9907  LCCN: n82071939  SELIBR: 271487  VIAF: 20483664   WorldCat (עם VIAF): 20483664 
צביה לובטקין לפני מלחמת העולם השנייה
מוצג בבית העדות בניר גלים
בקבלת הפנים שנערכה עם הגעתה לארץ; יוסף שפרינצק נושא דברים
צביה לובטקין
דמותה בציור קיר ברחוב בוורשה, 2023
איוונדר הוליפילד

| --- | --- |
איוונדר הוליפילד 
איוונדר הוליפילד 
 לידה:  19 באוקטובר 1962 (בן 62) אלבמה, ארצות הברית
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  South Atlanta High School 
 משקל:  102 ק"ג 
 גובה:  1.91 מטר
 www.evanderholyfield.com
 ספורט
 ענף ספורט:  איגרוף
 משקל:  קל כבד, בינוני כבד וכבד
 תקופת הפעילות:  עד ל-2011 
 הישגים
 שיאים אישיים:  אלוף העולם הבלתי מעורער אלוף העולם במשקל בינוני כבד ובמשקל כבד
 פרסים והוקרה:  מדליית הכבוד של האליס איילנד 
 
איוונדר הוליפילד (אנגלית: Evander Holyfield) שכינויו The Real Deal ("הדבר האמיתי") (נולד ב-19 באוקטובר 1962 באלבמה) הוא מתאגרף מקצועי אמריקאי אשר היה אלוף העולם במשקל בינוני כבד ובמשקל כבד. הוליפילד זכה במדליית ארד באגרוף במשקל חצי-כבד באולימפיאדת לוס אנג'לס בשנת 1984 לאחר שהפסיד בקרב מעורר מחלוקת למתאגרף מניו זילנד.
ימיו כחובבן

הוליפילד נולד במדינת אלבמה בשנת 1962 ובשנת 1964 עקרו הוריו לאטלנטה בג'ורג'יה. הוא החל מתאגרף בגיל 12 וכבר בגיל זה זכה בטורניר אגרוף לילדים. בגיל 13 הוא עמד במבחנים לתחרות אולימפיאדת הנוער. בגיל 15 הוכתר כאלוף דרום-מזרח ארצות הברית ובפרס המתאגרף המצטיין. בגיל 20 ייצג הוליפילד את ארצות הברית במשחקי פאן אמריקה לשנת 1983 שנערכו בקראקס, ונצואלה, שם זכה במדליית כסף לאחר שנוצח בגמר על ידי אלוף העולם לחובבים הקובני פבלו רומרו.
בשנת 1984 זכה באליפות "כפפות הזהב" של ארצות הברית, שהיא אליפות המדינה באגרוף לחובבים. באותה שנה זכה אף במדליית ארד באולימפיאדת לוס אנג'לס, לאחר שהפסיד בחצי הגמר בקרב מעורר מחלוקת למתאגרף קווין בארי מניו זילנד. לאחר הקרב התנצל שופט הקרב על קריאתו למתאגרפים להפסיק ללחום. הוליפילד, אשר לא שמע את הקריאה, שלח אגרוף אשר הפיל את יריבו לקרשים. לאחר שהמתאגרף הניו זילנדי לא היה יכול להתאושש ולחזור לקרב, נפסל הוליפילד והניצחון הוענק ליריבו. הוליפילד קיבל את מדליית הארד כאשר פניו שטופי דמעות.
ימיו כמתאגרף מקצועי > משקל חצי-כבד

הוליפילד החל את קריירת האגרוף המקצועי במשקל חצי-כבד בקרב בן שישה סיבובים בו ניצח, במדיסון סקוור גארדן, ב-15 בנובמבר 1984. ב-20 בינואר 1985 הוא ניצח בקרב נוסף בן שישה סיבובים, שנערך באטלנטיק סיטי נגד אריק וינברש. ב-13 במרץ אותה שנה ניצח בנוקאאוט בסיבוב הראשון את פרדי בראון, בקרב שנערך בנופולק, וירג'יניה. ב-20 באפריל ניצח בנוקאאוט בסיבוב השני את מרק ריברה בקרב שנערך בקורפוס כריסטי שבטקסס.
ימיו כמתאגרף מקצועי > משקל Cruiserweight

הוליפילד עבר להתאגרף במשקל Cruiserweight (עד 190 ליבראות, כ-86 ק"ג) לקראת קרב שנערך ב-20 ביולי 1985 נגד טיירון בוז, בווירג'יניה. הוליפילד ניצח קרב זה בנקודות, בשמונה סיבובים. הוליפילד קיים שלושה קרבות נוספים בשנת 1985 ובכולם ניצח בנוקאאוט.
את שנת 1986 פתח בניצחון בנוקאאוט על מי שהתחרה בעברו על הכתר העולמי, קיסנדה מוטי ולאחר מכן ניצח בשני קרבות נוספים בטרם ניתנה לו ההזדמנות להילחם על תואר אלוף העולם של התאחדות האגרוף העולמית (אנגלית: World Boxing Association, ראשי תיבות WBA) במשקל cruiserweight נגד אלוף העולם דוויט מוחמד קאווי. קרב זה הוכתר על ידי ירחון האגרוף "רינג" כקרב הטוב ביותר בשנות ה-80 במשקל Cruiserweight. הוליפילד ניצח בקרב בנקודות, בהחלטת רוב השופטים, ב-15 סיבובים. כאלוף עולם נסע לפריז שם ניצח בנוקאאוט את מייק ברות'רס, ב-3 סיבובים.
בשנת 1987 הוא הגן על תוארו נגד האלוף האולימפי לשעבר הנרי טילמן, אשר בעברו ניצח את מייק טייסון פעמיים בקרבות חובבים. לאחר שהגן על תוארו הוא ניצח אף באליפות העולם של פדרציית האגרוף הבינלאומית (אנגלית: International Boxing Federation, ראשי תיבות IBF) כאשר ניצח את ריקי פרקי בנוקאאוט ב-3 סיבובים. בשני קרבות נוספים שערך בשנת 1987 הוא הגן על תאריו.
בשנת 1988 הפך הוליפילד לראשונה בהיסטוריה לאלוף העולם באגרוף במשקל Cruiserweight בכל ארגוני האגרוף המקצועי המוכרים, זאת לאחר שניצח בנוקאאוט את אלוף מועצת האגרוף העולמית (אנגלית: World Boxing Council, ראשי תיבות WBC) קרלוס דה לאון בקרב בן 8 סיבובים שנערך בלאס וגאס.
ימיו כמתאגרף מקצועי > משקל כבד

לאחר שאיחד את תוארי אלוף העולם במשקל Cruiserweight הכריז הוליפילד כי יעלה במשקל וינסה להתחרות על תואר אלוף העולם במשקל כבד, בו החזיק מייק טייסון. הקרב הראשון במשקל כבד בו התחרה נערך ב-16 ביולי 1988 בו ניצח בנוקאאוט בסיבוב החמישי את ג'יימס "המהיר" טיליס, בלייק טהו שבנבדה. הוליפילד ניצח באותה שנה אף את אלוף העולם לשעבר במשקל כבד פינקלון תומאס, זאת בנוקאאוט בסיבוב השביעי.
בשנת 1989 התאגרף נגד אלוף העולם לשעבר במשקל כבד מייקל דוקס. אף קרב זה נבחר לאחד הקרבות הטובים ביותר של שנות ה-80 (במשקל כבד), על ידי המגזין "רינג". הוליפילד ניצח בקרב בנוקאאוט בסיבוב ה-10. הוא נלחם אותה שנה בשני קרבות נוספים, באחד מהם ניצח את אלוף ברזיל.
בשנת 1990 לאחר שניצח בקרב אחד, הוא היה למועמד הראשון לקרב על כתר אלוף העולם.
ימיו כמתאגרף מקצועי > שנותיו כאלוף עולם במשקל כבד

ב-11 בפברואר 1990 הוכה עולם האגרוף בתדהמה כאשר ג'יימס "באסטר" דוגלאס, מתאגרף אלמוני יחסית עד לאותה עת, ניצח בקרב אליפות שנערך בטוקיו את אלוף העולם במשקל כבד מייק טייסון והדיחו מן הכתר. להוליפילד הובטח קרב אליפות עוד בטרם נערך העימות בין טייסון לדוגלאס, כל זאת מתוך הנחה כי טייסון יגבר בקלות על דוגלאס. במקום טייסון, פגש הוליפילד בקרב האליפות את דוגלאס, אשר הופיע לקרב לאחר שהעלה באופן ניכר במשקלו ולא היה בכושר גופני מתאים. בסיבוב ה-3 נפל דוגלאס לקרשים לאחר אגרוף ימני של הוליפילד והתעלף. הוליפילד הוכתר לאלוף העולם החדש במשקל כבד של כל ארגוני האגרוף המקצועי, והראשון לזכות בתואר זה שהחל את דרכו במשקל חצי כבד.
הוליפילד הגן לראשונה על תוארו בקרב נגד אלוף העולם לשעבר ג'ורג' פורמן בקרב שכונה "קרב הגילים". גילו של הוליפילד בעת הקרב היה 28, בעוד פורמן היה בן 42 אותה עת. הקרב נמשך 12 סיבובים ובסופו הוכרז הוליפילד כמנצח בנקודות. רבים הופתעו מכושר הסיבולת של פורמן בקרב זה.
להוליפילד נקבע קרב נוסף על התואר, נגד מייק טייסון, לחודש נובמבר 1991. אולם, טייסון ביקש תחילה לדחות את הקרב בטענה כי נפצע באימונים ומאוחר יותר הורשע באונס ונכלא ולכן הקרב הראשון בין הוליפילד לטייסון נערך רק בשנת 1996 (קרב בו ניצח הוליפילד בנוקאאוט בסיבוב ה-11). הוליפילד הצליח להגן על תוארו משך למעלה משנתיים, במספר קרבות, ביניהם מול אלוף העולם לשעבר, לארי הולמס.
בחודש נובמבר 1992 נפגש לקרב על התואר, בן 12 סיבובים, עם רידיק בואו. אף שהוביל בבטחה לאורך 5 הסיבובים הראשונים, הוליפילד נוצח בתום 12 הסיבובים בנקודות והפסיד את התואר. ב-6 בנובמבר 1993 נפגש עם בואו פעם נוספת. בסיבוב ה-7 בקרב זה אירע אחד הרגעים המוזרים יותר בהיסטוריית האגרוף המקצועי, כאשר צנחן הופיע מאי-שם בשמיים וכמעט צנח לתוך הזירה בעיצומו של הקרב, לולא נתפס מצנחו בכלונסאות הפנסים. הצנחן נגרר אל הקהל, הוכה נמרצות בידי אנשי צוותו של בואו והקרב (בו הוביל בואו בבטחה) הופסק ל-20 דקות. לאחר ההפסקה נטל הוליפילד את היוזמה וניצח בנקודות ב-12 סיבובים. אותה שנה בחרה בו תוכנית הספורט של רשת הטלוויזיה ABC כאתלט השנה לשנת 1993.
ימיו כמתאגרף מקצועי > הפסד תואר אלוף העולם

בחודש אפריל 1994 ניסה הוליפילד להגן על תוארו בקרב נגד מייקל מור, אשר ביקש להיות למתאגרף הראשון בעל עמידת מוצא שמאלית (Southpaw) המוכתר לתואר אלוף העולם במשקל כבד. אף שהפיל את מור לקרשים בסיבוב השני, הוליפילד נקע את כתפו והפסיד בקרב בנקודות לאחר 12 סיבובים. כאשר אושפז לאחר הקרב לצורך הטיפול בכתף, התגלה כי קיים ליקוי בליבו והוא נאלץ להכריז על פרישה מאגרוף מקצועי. זמן קצר אחר כך הפך הוליפילד למאמינו של המטיף הנוצרי יליד ישראל, בני הין, ובאסיפה של הין בפילדלפיה, זה הודיע לו כי ליבו החלים. בתגובה תרם לו הוליפילד 265,000 דולר. הוליפילד התייצב לבדיקה רפואית נוספת באיגוד האגרוף ונמצא כשיר להתאגרף.
הוליפילד חזר להתאגרף ונפגש לקרב נוסף עם רידיק בואו, בו הפסיד בנוקאאוט בסיבוב ה-8. מאוחר יותר טען הוליפילד כי נדבק בצהבת נגיפית לפני הקרב ולכן היה חלש.
ימיו כמתאגרף מקצועי > קרבותיו עם מייק טייסון

בשנת 1996 נערך העימות הראשון בין הוליפילד לטייסון. טייסון חזר וזכה בתוארי אלוף העולם במשקל כבד של ה-WBA וה-WBC. הוא הוכרז כמוותר על תואר ה-WBC לאחר שסירב להתייצב לקרב הגנה על התואר וב-9 בנובמבר 1996 והעדיף להתייצב לקרב הגנה על תואר ה-WBA נגד הוליפילד. רוב הפרשנים ניבאו ניצחון לטייסון אולם הוליפילד ניצח בנוקאאוט בסיבוב ה-11 והיה לאלוף עולם במשקל כבד בפעם השלישית, הישג לו זכו שני מתאגרפים בלבד לפניו: מוחמד עלי ולנוקס לואיס.
ב-28 ביוני 1997 נפגשו הוליפילד וטייסון לקרב חוזר על התואר, קרב שנודע מאוחר יותר בכינוי "קרב הנשיכות". בסיבוב ה-3 לקרב נשך טייסון באחת מאוזניו של הוליפילד ושופט הזירה הפחית שתי נקודות ממאזנו. לאחר שנשך את אוזנו השנייה של הוליפילד וחתך חלק מרקמת האוזן, נפסל טייסון מן הקרב והתגוששות המונית פרצה בזירה. טייסון טען לאחר הקרב כי נשיכותיו באוזני הוליפילד באו בתגובה לנגיחותיו של הוליפילד במהלך הקרב, עליהן לא העיר השופט ואשר כתוצאה מהן נפצע בקרב.
ימיו כמתאגרף מקצועי > הוליפילד בתחילת המאה ה-21

הוליפילד נפגש פעם נוספת עם מורר, אז אלוף העולם במשקל כבד של ה-IBF, וניצחו בנוק-אאוט טכני בתום 8 סיבובים, במהלכם הפיל הוליפילד את מורר שבע פעמים. בחודש מרץ 1999, נערך ניסיון לאחד מחדש את שלושת תוארי אלוף העולם במשקל כבד, בקרב נגד לנוקס לואיס מבריטניה. עימות זה הסתיים בתיקו לאחר 12 סיבובים, והשניים שמרו איש על תאריו (הוליפילד שמר על התארים מטעם ה-WBA וה-IBF ולואיס הוסיף להחזיק בתואר ה-WBC). על פי החלטת שלושת ארגוני האגרוף נפגשו השניים לקרב נוסף בחודש נובמבר אותה שנה. בקרב זה ניצח לואיס בהחלטה פה אחד של השופטים, והפך לאלוף העולם הבלתי מעורער.
בחודש אוגוסט 2000 נפגש הוליפילד לקרב עם ג'ון רואיז על התואר העולמי של ה-WBA במשקל כבד, זאת לאחר שמתאגרף אחר הודח מן התואר לאחר שלא התייצב לקרב. הוליפילד זכה בהחלטת שופטים מעוררת מחלוקת לאחר 12 סיבובים. בכך היה למתאגרף הראשון בהיסטוריה שזכה בפעם הרביעית בתואר אלוף העולם במשקל כבד. בחודש מרץ 2001 נפגשו השניים לקרב נוסף על התואר. הפעם ניצח רואיז ב-12 סיבובים והיה לאלוף ההיספני הראשון במשקל כבד. ב-15 בדצמבר 2001 נפגשו השניים בפעם השלישית. הקרב הסתיים בתיקו ורואיז שמר על תוארו. הוליפילד המשיך להתאגרף אף לאחר שמלאו לו 40. בחודש אוגוסט 2005 דיווח עיתון הניו יורק דיילי כי הוועדה האתלטית של מדינת ניו יורק אסרה על הוליפילד להמשיך ולהתאגרף בגלל "מיומנויות ירודות". זאת אף שהוליפילד עמד בכל הבדיקות הרפואיות שנעשו לו. הוליפילד לא התאגרף בשנת 2005, אולם חזר להתאגרף וניצח מתאגרפים בולטים בשנים 2006–2007.
ב-30 ביוני 2007, עת היה בן 44, ניצח הוליפילד בהחלטת שופטים, קרב בן 12 סיבובים, נגד לו סבריס וכך נסללה דרכו לקרב נוסף על התואר העולמי במשקל כבד של ארגון ה-WBO. ב-13 באוקטובר 2007 נוצח הוליפילד על ידי סולטאן איברגימוב, בקרב שנערך במוסקבה. למרות גילו הצליח הוליפילד להלום באיברגימוב ואף זכה במספר סיבובים. לאחר הקרב הכריז הוליפילד כי עדיין אין בדעתו לפרוש מאגרוף, למרות חששם של רבים לבריאותו.
ימיו כמתאגרף מקצועי > מאזנו כמתאגרף מקצועי

מאזנו של הוליפילד כמתאגרף מקצועי, לאחר שהפסיד בקרב עם סולטאן איברגימוב, הוא 42 ניצחונות (מהם 27 בנוקאאוט, 13 בהחלטת שופטים, 1 בניצחון טכני לאחר פרישת היריב, 1 בפסילת היריב), 9 הפסדים (2 בנוקאאוט, 7 בהחלטת שופטים), 2 קרבות שנסתימו בתיקו.
ימיו כמתאגרף מקצועי > עיסוקים נוספים

בשנת 2016 השתתף בגרסה הארגנטינאית לתוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בעונה ה-11, והיה למודח השלישי.
הוליפילד בקרב שערך ב-30 ביוני 2007 באל פאסו, טקסס.
לנוקס לואיס

לנוקס קלאודיוס לואיס (באנגלית: Lennox Claudius Lewis; נולד ב-2 בספטמבר 1965 בלונדון, אנגליה), הוא מתאגרף לשעבר, אשר ייצג את קנדה באולימפיאדת סיאול, וזכה במדליית הזהב במשקל סופר כבד.
בתור מתאגרף מקצוען היה לנוקס לואיס אלוף העולם הבלתי מעורער.
לואיס, יחד עם איוונדר הוליפילד ומוחמד עלי הוא אחד משלושת המתאגרפים היחידים בהיסטוריית האגרוף במשקל כבד אשר זכה בתואר אלוף העולם במשקל כבד שלוש פעמים. מאזנו המקצועי עומד על 41 ניצחונות, שני הפסדים וקרב אחד שהסתיים ללא הכרעה. 32 מניצחונותיו הושגו בנוקאאוט.
קריירת אגרוף > ראשית הדרך ואליפות העולם

לואיס החל להתאגרף כמקצוען ב-1988, לאחר שזכה כחובבן במספר תארים בולטים, בהם זכייה במדליית זהב אולימפית במשקל סופר-כבד, לאחר שגבר על רידיק בואו, לימים אלוף העולם במשקל כבד אף הוא, בנוקאאוט טכני בסיבוב השני. המעבר לאגרוף מקצועני לווה גם בחזרה לבריטניה בה נולד (עד אז לחם לואיס תחת הדגל הקנדי). חובבי אגרוף בריטים רבים חשו כי מעבר זה הוא מטעמים פרקטיים בלבד, וטענו כי לואיס הוא "קנדי בלב ובריטי מסיבות פרקטיות". לואיס עצמו חיזק במידת מה טיעון זה כשתלה את המעבר לבריטניה בפיתוח קריירת האגרוף שלו, ענף שלא היה מפותח בקנדה באותה תקופה.
לאחר מספר ניצחונות על יריבים לא בולטים, חתם לואיס על חוזה עם סוכנות אמריקנית, שבתיווכה פגש וניצח את ג'ין מוריס הצרפתי (אלוף אירופה), ג'רי מייסון (אלוף בריטניה) ויריבים בולטים נוספים. ב-1992 היה לואיס מדורג בחמישייה העולמית הראשונה על ידי שניים משלושת הגופים העיקריים בענף, WBC ו-WBA, וכן על ידי מגזין "הזירה".
ב-31 באוקטובר 1992 ניצח לואיס את דונובן "התער" רדוק בנוקאאוט בסיבוב השני, והיה לטוען הראשון לכתר אלוף העולם מטעם ה-WBC. האלוף המכהן, רידיק בואו, סירב להגן על התואר מול לואיס, שהשפיל אותו ב-1988, ובצעד הפגנתי השליך את חגורת האליפות לפח אשפה לעיני המצלמות. התואר נלקח ממנו, והמועצה הכריזה על לואיס כאלוף העולם מטעמה. לואיס היה למתאגרף השני בתולדות הענף שהחזיק בתואר אלוף העולם מבלי שזכה בו בזירה (הראשון היה קן נורטון, אף הוא בתואר ה-WBC).
לואיס הגן על תוארו שלוש פעמים, נגד טוני טאקר, פרנק ברונו ופיל ג'קסון. את שלושתם ניצח בנוקאאוט.