stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערת חלמטה

| --- | --- |

 מיקום
 קואורדינטות:  36°50′17″N 42°56′27″E﻿ / ﻿36.838181°N 42.940816°E﻿ / 36.838181; 42.940816
 he
 
מערת חלמטה היא אתר ארכאולוגי ליד דוהוק (אנ') באזור כורדיסטן העיראקית. המערות מכילות גילופי תבליט (אנ') אשורי.
המערה ממוקמת שבעה קילומטרים דרומית-מערבית לדוהוק, מעל הכפר גברקה. האתר מורכב מ"ארבעה תבליטים נאו-אשוריים שנחצבו בצלע המצוק מעל הכפר מלתאאי". אורכם של התבליטים כשישה מטרים וגובהם של שני מטרים. התבליטים מציגים תהלוכה של תשע דמויות, וצלמו לראשונה על ידי החוקרת הבריטית גרטרוד בל ב-1909.
התבליטים "מתארים את המלך האשורי סוגד לאלוהויות העיקריות בפנתיאון המסופוטמי" ומתוארכים משנת 704 לפנה"ס עד 681 לפנה"ס. כמו בתבליטים בחיניס (אנ'), התבליטים במערת חלמטה "קשורים למערכת התעלות הצפונית שנבנתה על ידי המלך האשורי סנחריב (ז' 704-681 לפנה"ס) כדי להוביל מים לעיר בירתו נינוה".
התבליטים ייחודיים משום ש"בניגוד לדוגמאות אחרות של אמנות מלכותית אשורית, שבהן המלך מיוצג בסגידה לסמלים של אלים, תבליטים אלה מראים את המלך מחווה מול אלוהויות אנתרופומורפיות, או אלים בצורת אדם".
בשנת 2016 היה צורך לנקות ולשחזר את התבליטים לאחר שוונדלים ריססו עליהם דגל כורדיסטן. בפברואר 2018 הוציאו גנבים חלק מגילופי התבליט. "ליצירה הארכאולוגית שנגנבה קוראים סנחריב", אמר ניווין מוחמד, ראש האגף המשפטי במנהל הארכאולוגיה של דוהוק. התקריות הללו גברו בשנים האחרונות, ורשויות מחוז כורדיסטן ספגו ביקורת על כך שלא עשו מספיק כדי למנוע את מחיקת המורשת התרבותית האשורית באזור.
הערות שוליים

↑  "CHI - Incident Report Feature - The Malthai Reliefs -" (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-03-21.
↑  Sennacherib (Assyrian patron, 704-681 BCE). "Maltai Reliefs". {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
↑  "Maltai Rock Reliefs | Mapping Mesopotamian Monuments". mcid.mcah.columbia.edu. נבדק ב-2021-03-21.
↑  Malko, Helen (14 באוקטובר 2014). "Neo-Assyrian Rock Reliefs: Ideology and Landscapes of an Empire". www.metmuseum.org. נבדק ב-2021-03-21. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  "Kurdish Flag Spray-painted on 7th Century BC Assyrian Relief". www.aina.org. נבדק ב-2021-03-21.
↑  "Thieves raid 2700-year-old site in Duhok". www.rudaw.net. 5 במרץ 2018. נבדק ב-2021-03-21. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  Rodney, Seph (2019-11-01). "What Ancient Stones Still Mean to the Assyrian People Today". Hyperallergic (באנגלית). נבדק ב-2021-03-21.
מייקל יאנג

ערך זה עוסק בגנטיקאי וכרונוביולוג אמריקאי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

מייקל יאנג
 לידה:  28 במרץ 1949 (בן 75) מיאמי, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  ביולוגיה, כרונוביולוגיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טקסס באוסטין  L. D. Bell High School 
 מוסדות:  אוניברסיטת רוקפלר (1 בינואר 1978)  אוניברסיטת טקסס באוסטין 
 פרסים והוקרה:  פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (2012)  פרס מסרי (2012)  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (2017)  פרס גרובר בניורולוגיה (2009)  פרס לואיזה גרוס הורביץ (2011)  פרס שאו במדעי החיים ורפואה (2013) 
 אתר רשמי
 תרומות עיקריות
 מחקריו בתחום השעון הביולוגי
 
מייקל יאנג (באנגלית: Michael W. Young; נולד ב-28 במרץ 1949) הוא כרונוביולוג אמריקאי. זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2017, על מחקריו בתחום השעון הביולוגי, יחד עם ג'פרי סי. הול ומייקל רוסבאש.
ביוגרפיה

מייקל יאנג נולד במיאמי, פלורידה. אביו עבד בחברת "Olin Corporation" - תאגיד כימי גדול במיזורי, שם עסק בשיווק ומכירה של מטילי אלומיניום ליצרנים שונים באזור הדרום-מזרחי של ארצות הברית. אמו הייתה מזכירה במשרד עורכי דין. אף על פי שהוריו של יאנג היו חסרי השכלה מדעית ורפואית, הם עודדו את בנם ללכת בעקבות אהבתו המדעית, תוך שהם רוכשים לבנם מיקרוסקופים וטלסקופים, שסיפקו ליאנג עניין רב בילדותו. משפחתו של יאנג התגוררה בסמיכות לגן חיות פרטי, ופעמים אחדות, כמה מהחיות הצליחו להימלט ישירות אל החצר האחורית שלהם, תוך שהן מספקות ליאנג הזדמנות מלהיבה להכיר וללמוד מקרוב את עולם החי.
כשהיה יאנג נער צעיר, עברה משפחתו להתגורר בדאלאס, טקסס, שם הוא למד בבית הספר התיכון. באותה תקופה, הוריו של מייקל הביאו לו את אחד מספריו של צ'ארלס דרווין על אבולוציה ומסתורין ביולוגי. הספר תיאר שעונים ביולוגיים שהסבירו את תופעת הסגירה והפתיחה של הפרחים של צמחים כתלות במחזור היממה. אז החלה התעניינותו של יאנג בשעונים הביולוגים.
בעת שעבד בתור סטודנט לתואר שני באוניברסיטת טקסס באוסטין, פגש יאנג את אשתו לעתיד לורל אקהארט. בשנת 1975 השלים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת טקסס. מאוחר יותר, שניהם עברו לאוניברסיטת סטנפורד, שם עבד יאנג כפוסט-דוקטורט, ולורל המשיכה בלימודי הדוקטורט בהנחיית פרופ' ליאונרד הרזנברג. כיום, היא פרופסור לביולוגיה במכללת האנטר בניו יורק. החל משנת 1978, יאנג הוא חבר סגל באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק.
יאנג ואשתו, לורל, משתפים פעולה זה עם זה גם בעבודתם האקדמית. לזוג שתי בנות.
הזכייה בפרס נובל

ג'פרי סי. הול, מייקל רוסבאש ומייקל יאנג זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2017, על גילוי המנגנונים המולקולריים שבבסיס המקצב הצירקדי, מקצב שפועל במחזוריות של כ-24 שעות ונועד להתאים את פעילותו של היצור החי להשפעות משתנות לאורך היממה. מקצב זה קובע את השעון הביולוגי המרכזי של האורגניזם.
הזכייה בפרס נובל > גילוי הגן האחראי על פעילות השעון הביולוגי

בשנת 1984, שני החוקרים ג'פרי סי. הול ומייקל רוסבאש, שעבדו בשיתוף פעולה הדוק באוניברסיטת בוסטון, יחד עם מייקל יאנג, באוניברסיטת ניו יורק, הצליחו לבודד ולזהות את הגן השולט במקצב הביולוגי. החוקרים עשו שימוש בזבובי פירות בתור מודל, והצליחו להראות כי גן זה מקודד חלבון המצטבר בתאים במהלך שעות הלילה, ומתפרק במהלך שעות היום, במחזור של 24 שעות, ובסנכרון מלא עם המקצב הצירקדי. בעקבות כך, הם גילו רכיבי חלבונים נוספים המרכיבים את המערכת הזו, תוך חשיפת המנגנון השולט בשעון הביולוגי בתוך התאים עצמם.
הזכייה בפרס נובל > חשיבותה של התגלית

השעון הביולוגי ביצורים החיים משפיע על ויסות תפקודים חיוניים בגוף, ביניהם: טמפרטורת הגוף, הפרשת הורמונים, חילוף חומרים, ומצבי ערנות ושינה.
בריאותם של האורגניזמים קשורה ביכולת להשיג איזון בין הסביבה החיצונית לשעון הביולוגי הפנימי. יש רמזים לכך שחוסר איזון כרוני בין אורח החיים לבין המקצב המוכתב על ידי השעון הפנימי קשור לסיכון מוגבר להפרעות בתפקוד הקוגניטיבי, הפרעות ביפולריות, בעיות זיכרון, הפרעות שינה, דיכאון, ואף להתפרצותן של זיהומים, ומגוון מחלות שונות לרבות סרטן ומחלות ניוון.
מכאן סבורה ועדת הפרס, כי התגליות אודות השעון הביולוגי, עשויות להוביל למציאת דרכי אבחון ומניעה, ולסייע בפיתוח תרופות (ראו: תרופה ביולוגית) שבכוחן יהיה למנוע מחלות, ולסייע בהצלת חיי אדם.
תפקידים

עמית באקדמיה האמריקנית למיקרוביולוגיה (2007)
חבר באקדמיה הלאומית למדעים (2007)
פרסים נבחרים

פרס שאו במדעי החיים והרפואה (2013)
פרס ויילי (Wiley) במדעים ביו-רפואיים (2013)
פרס נובל בפיזיולוגיה או רפואה (2017)
מיקרו-מחשב

הקומודור 64 היה אחד המיקרו-מחשבים הפופולריים ביותר בתקופתו. הוא אף נחשב למחשב הביתי הנמכר ביותר בכל הזמנים
מיקרו-מחשב הוא מחשב שבליבו מצוי מיקרו-מעבד (הנקרא גם מיקרופרוססור או בקיצור µP) המשמש כיחידת עיבוד מרכזית. מיקרו-מחשבים הם קטנים ותופסים מעט מקום בהשוואה למחשבים מרכזיים ולמיני-מחשבים. מיקרו-מחשבים רבים (כאשר הם מצוידים במקלדת ומסך) הם גם מחשבים אישיים.
השימוש במונח מיקרו-מחשב פחת משמעותית מאז אמצע שנות ה-80 וכבר אינו נפוץ. הוא בדרך כלל מקושר לדור הראשון של המחשבים הביתיים. היות שמגוון הולך וגדל של מחשבים המבוססים על מיקרו-מעבד מתאים להגדרה של מיקרו-מחשב, כבר אין מכנים אותם כך בדיבור יום-יומי.
היסטוריה

המיקרו מעבד הראשון היה אינטל 4004 שיצא לשוק בשנת 1971. שנה אחריו יצא אינטל 8008 שהיה המיקרו מעבד הראשון עם רוחב פס 8 ביט. ה-8080 כבר היה מעבד עצמאי למדי עם ביצועים משופרים. עד אמצע שנות ה-70 קמו למיקרו מעבד זה של אינטל מספר מתחרים: מעבד ה-6800 מתוצרת מוטורולה, ה-6502 של חברת Mos Technology וה-Z80 החזק במיוחד של Zilog.
במהלך שנות ה-70 הופיעו עשרות רבות של דגמים שונים של מיקרו-מחשבים. בהתחלה הם כללו מעגל מודפס בודד וחשוף, שכלל גם תצוגה ולוח מקשים כמו של מחשבון או לחלופין התחבר למסוף אלפא נומרי באמצעות RS-232. בהמשך נוצר תקן S-100 BUS לחיבור כמה כרטיסים כאלה. המיקרו-מחשבים שימשו הן חובבי אלקטרוניקה לכתיבת תוכניות קטנות באסמבלר והן לשימושים מקצועיים. המערכות המקצועיות התחרו בהדרגה במיני מחשבים כמחשבים רב תכליתיים בתעשייה ובאוניברסיטאות. הם חוללו מהפכה בכך שהפכו את המחשב ממכשיר יקר ונדיר למכשיר שימושי ונפוץ יחסית. מחיר מערכת מקצועית אופיינית בסוף שנות ה-70 היה כמה אלפי דולר, היא תקשרה עם מסוף אלפא-נומרי ב־RS-232, היה לה כונן תקליטוני 8 אינץ' וזיכרון נדיף 64 קילובייט. מערכת ההפעלה הנפוצה ביותר למחשבים תעשייתיים/מחקריים אלו הייתה CP/M, ה"אמא" הרוחנית של ה MS-DOS.
במקביל, במחצית השנייה של שנות ה-70, יוצרו ונמכרו עשרות דגמים שונים של מיקרו מחשבים לשוק הצרכנים הביתי. הבולטים בהם היו:
ה-TRS-80 של Radio Shack, ה-ZX80 של Sinclair-Research וה-PET של קומודור אינטרנשיונל.
"מחשבים ביתיים" אלו היו ארוזים במארז סגור והתאימו לשוק רחב יחסית. רובם באו עם מקלדת, התחברו לטלוויזיה, כללו תוכנות משחקים ב-CARTRIDGE, אפשרו תיכנות בשפת BASIC ושמרו תוכניות על קלטות טייפ.
מחשב האפל הראשון היה שחקן די זניח בקבוצה זו אך האפל II הצליח מעל ומעבר למתחריו. הוא היה מבוסס על מעבד חלש יחסית ה-6502, אך כונן הדיסקים שכלל, הממשק בצבע, המוניטור הייעודי ותוכנת VisiCalc (שהייתה הגיליון האלקטרוני הראשון) הפכו אותו לפופולרי ביותר.
עידן זה הסתיים עם הופעתו של המחשב האישי של IBM (חומרה) ומיקרוסופט (תוכנה). ה-IBM-PC השתלט על השוק הביתי, המסחרי, התעשייתי והמחקרי בזכות הפיכתו לסטנדרט שכל יצרני החומרה והתוכנה מתאימים עצמם אליו. המונח מיקרו מחשב כבר אינו בשימוש כיום. המונח מיקרו מעבד עדיין מיוחס לרכיבי CPU אינטגרליים המשולבים כיום כמעט בכל מכשיר אלקטרוני מסביבנו.
מבנה המיקרו-מחשב

כל מיקרו-מחשב מכיל ארבעה מרכיבים עיקריים והם: מיקרו-מעבד הכולל גם יחידה אריתמטית-לוגית ויחידת נקודה צפה (Floating-point), זיכרונות, יחידת קלט (Input) ויחידת פלט (Output), בדומה לארכיטקטורת פון נוימן.
בנוסף, מאחר שהמיקרו-מעבד צריך לבצע חישובים רבים, לפנות לזיכרונות ולהתקני קלט/פלט (I/O), חברת אינטל פיתחה רכיבים היקפיים (פריפרייליים) חכמים שיעזרו וייקלו על עבודת המיקרו-מעבד. יתר על כן, רכיבים אלו נחוצים ומייעלים את עבודת המערכת, ובלעדיהם המערכת תעבוד לאט ובצורה לא יעילה.
הרכיבים ההיקפיים הם מתוכנתים (באמצעות פקודות ניתן לשלוט על תצורת העבודה של הרכיב). ברוב מערכות המיקרו-מחשבים הראשונות השתמשו ברכיבים הבאים: מונה מתוכנת מסוג 8254, בקר קלט/פלט מסוג 8255, בקר פסיקות מסוג 8259, בקר תקשורת טורית מסוג 8251 ובקר גישה ישירה לזיכרון (DMA – Direct Memory Access) מסוג 8237.
סוגי מיקרו-מחשבים

מערכות עיבוד נתונים – במערכות כאלה חשוב רוחב הזיכרון ומהירות החישוב. לדוגמה: ב-8086 רוחב הזיכרון הוא 16 ביט, החל מה80386 רוחב הזיכרון הוא 32 ביט, וכיום במעבדים החדשים רוחב הזיכרון שלהם הוא 64 ביט. כמו כן חשוב הקצב של אות השעון (תדר השעון של המעבד), אשר גדלה בכל דור של מעבדים.
מערכות מכשור ובקרה – במערכות כאלה מחברים יותר התקני קלט/פלט (I/O) ופחות זיכרונות. מאחר שברוב התקני ה-I/O רוחב אפיק הנתונים (Data Bus) הוא 8 ביט, לא נדרש מהמעבד רוחב זיכרון גדול, וברוב המערכות מספיק רוחב של 8 ביט. מהירות המעבד לא חשובה כל כך מאחר שרוב התקני ה-I/O איטיים יחסית למהירות פעולת המעבד (למעט מערכות עם מספר רב של התקני I/O). במיקרו-קונטרולרים כדוגמת ה-8051, יש דגש על פניה להתקני I/O הכוללים: פורטים, פקודות על ביטים בודדים וכו'.
במקרים בודדים דרוש גם רוחב זיכרון גדול וגם מהירות גבוהה. לדוגמה: אם רוצים לדגום בתדר מקסימלי רכיב המרה A/D בעל 16 ביט. במקרים כאלה אפשר לחבר מעבדים מהירים יותר ועם רוחב Data Bus של 16 ביט (לדוגמה: 80151 או 80251).
ראו גם

ננו-מחשב
לקריאה נוספת

מיכאל קונג'ה, מערכות מיקרו מחשבים, הוצאת שורש, 2012.
מיכאל קונג'ה, מחשבים ספרתיים ומיקרו מחשבים, הוצאת שורש, 2008.
מערכת מיקרו מחשב מיקצועית משנת 1977 המבוססת על מעבד Z80, על אפיק נתונים S-100 BUS ועל מערכת הפעלה CP/M
ארכיטקטורת פון נוימן
מינה קנת

| --- | --- |

תצלום של מינה קנת מאת ויקטור ברסוקביץ'
 לידה:  19 במרץ 1844 טמפרה, פינלנד 
 פטירה:  12 במאי 1897 (בגיל 53) קואופיו, פינלנד 
 שם לידה:  Ulrika Wilhelmina Johnsson 
 מדינה:  הדוכסות הגדולה של פינלנד 
 מקום קבורה:  קואופיו 
 מקום לימודים:  Jyväskylä Teacher Seminary, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 שפות היצירה:  פינית 
 סוגה:  סיפור קצר 
 תקופת הפעילות:  מ-1878 
 בן או בת זוג:  Johan Ferdinand Canth (ספטמבר 1865–13 ביולי 1879) 
 צאצאים:  Jussi Canth, Anni Levander 
 מספר צאצאים:  7 
 www.kuopio.fi/minnacanth
 חתימה:   
 
מִינָה קַנְת (בפינית: Minna Canth), נולדה כאוּלְרִיקָה וִילְהֶלְמִינָה יוֹנְסוֹן (בפינית: Ulrika Wilhelmina Johnson;‏ 19 במרץ 1844 טמפרה, פינלנד – 12 במאי 1897 קואופיו, פינלנד) הייתה סופרת ופעילה חברתית פינית. קנת החלה לכתוב בזמן שניהלה את חנות הווילונות המשפחתית שלה, והייתה אלמנה שגידלה שבעה ילדים. כתביה עוסקים בסוגיות של זכויות נשים, במיוחד בהקשר של התרבות הרווחת, שלדעתה נגדה את התרת הביטוי והגשמת שאיפותיהן של נשים. "אשת הפועל" (Työmiehen vaimo) ו"משפחת הכומר" (Papin perhe) הם מחזותיה הידועים ביותר, אך המחזה אנה ליסה (אנ') הוא המותאם ביותר לסרטים ולאופרות. בתקופתה היא הפכה לדמות שנויה במחלוקת, בשל חוסר ההתאמה בין רעיונותיה לאלו של בני זמנה, ובין היתר, בשל ההצגה הפומבית הנמרצת לנקודת המבט שלה.
מינה קנת הייתה המחזאית והסופרת הגדולה הראשונה בשפה הפינית, אחרי אלכסיס קיווי, הסופרת הלאומית של פינלנד, והעיתונאית הראשונה בשפה הפינית. היא גם הייתה האישה הראשונה שזכתה ביום הנפת דגל פינלנד (אנ') לכבודה, החל ביום הולדתה, ב-19 במרץ, זהו גם יום השוויון החברתי בפינלנד.
ביוגרפיה

קנת נולדה בטמפרה לגוסטף וילהלם יונסון (Gustaf Vilhelm Johnsson‏; 1816–1877) ולאשתו אולריקה (Ulrika‏; 1811–1893). אביה עבד במפעל הטקסטיל של ג'יימס פינלייסון (אנ') בתחילה כפועל ואחר כך כמנהל עבודה. לגוסטף ואולריקה נולדו ארבעה ילדים, כולל מינה, מהם הגדול, אדולף, מת בינקותו. אחיה של מינה ששרדו היו גוסטף (Gustaf‏; 1850–1894) ואוגוסטה (Augusta‏; 1852–1877). בשנת 1853 קיבל אביו את האחריות על חנות הטקסטיל של פינלייסון בקואופיו וכל המשפחה עברה לשם.
קנת קיבלה חינוך מעמיק במיוחד עבור אישה ממעמד הפועלים בתקופתה. עוד לפני שעברה לקואופיו היא למדה בבית הספר במפעל של פינלייסון שהיה מיועד לילדי הפועלים. בקואופיו המשיכה ללמוד בבתי ספר שונים לבנות וכראיה להצלחתו של אביה כמנהל חנות, אף התקבלה לבית ספר המיועד לילדי המעמד הגבוה. בשנת 1863 היא החלה את לימודיה בסמינר למורים של ייבסקילה שהוקם זמן קצר קודם לכן, שהיה בית הספר הראשון בפינלנד שהציע השכלה גבוהה לנשים.
ב-1865 היא נישאה למורה שלה למדעי הטבע, יוהאן פרדיננד קנת (Johan Ferdinand Canth‏; 1835–1879), ונאלצה לעזוב את הסמינר. בשנים 1866–1880 היא ילדה שבעה ילדים: אנני (Anni‏; 1866–1911), אלי (Elli‏; 1868–1944), האנה (Hanna‏; 1870–1889), מאייו (Maiju‏; 1872–1943), יוסי (Jussi‏; 1874–1929), פקה (Pekka‏; 1876–1959) ולילי (Lyyli‏; 1880–1969); בעלה יוהאן נפטר ב-1879 זמן קצר לפני לידת הילד השביעי של המשפחה. היא החלה את קריירת הכתיבה שלה בעיתון Keski-Suomi (אנ') ("מרכז פינלנד"), שם עבד בעלה כעורך. היא כתבה על נושאי נשים ודגלה במתינות. בשנת 1876 נאלצו בני הזוג קנת לעזוב את העיתון כי מאמריה של מינה עוררו התנגדות; עם זאת, שניהם הועסקו בעיתון המתחרה Päijänne ("היום שלך") בשנה שלאחר מכן. מינה פרסמה את היצירות הבדיוניות הראשונות שלה על דפי ה-Päijänne: סיפורים קצרים שונים, אשר קובצו בספרה הראשון, Novelleja ja kertomuksia ("סיפורים קצרים ונרטיבים"), ב-1878.
קנת מתה בפתאומיות מדום לב בגיל 53 ב-12 במאי 1897 בביתה בקואופיו. היא נקברה בקבר משפחתי בבית העלמין של קואופיו.
דיון ציבורי

קנת בלטה כשהיה דיון ציבורי על זכויות נשים. ב-1885 טען הבישוף של קואופיו שהצו של אלוהים מחייב שנשים לא יהיו משוחררות. הסופר השוודי גוסטב אפ ויירשטאם (אנ') טען אז שגברים יכולים לשאוף שיום אחד יקבלו את הטוהר של הנשים כי הן שונות מהותית וזו הייתה הסיבה לזנות ולהיעדר מוסריות. קנת התנגדה נחרצות לטיעון זה מכיוון שפירושו היה שגברים יכולים להגן על המוסר הירוד שלהם בהתייחסות לחסרונותיהם המרומזים, בעוד שלכל הנשים המעורבות בזנות לא תהיה אותה הגנה.
יצירותיה החשובות ביותר

מינה קנת פרסמה בסך הכל עשרה מחזות, שבעה סיפורים קצרים, וכן מאמרים בעיתונים ונאומים. כנציגה מרכזית של הריאליזם של זמנה, היא התבוננה בעיקר בחוליי החברה ביצירותיה. היצירות החשובות ביותר של קנת הן המחזות Työmiehen vaimo ("אשת הפועל") מ-1885 ואנה ליסה (אנ'), שנכתבה ב-1895.
ב-Työmiehen vaimo, הדמות הראשית יוהאנה נשואה לריסטו, אלכוהוליסט שמבזבז את כל הכסף של אשתו. יוהאנה לא יכולה למנוע זאת ממנו - הכסף שלה הוא מבחינה חוקית שלו, לא שלה. הצגת הבכורה של המחזה עוררה שערורייה, אך כמה חודשים לאחר מכן, חוקק הפרלמנט חוק חדש על הפרדת רכוש.
אנה ליסה היא טרגדיה על ילדה בת חמש עשרה שנכנסת להריון מבלי להינשא - היא מצליחה להסתיר את הריונה, וכשהילד נולד, היא חונקת אותו בהתקף בהלה. אימו של החבר שלה מיקו עוזרת לה – היא קוברת את התינוק ביער, אבל כמה שנים לאחר מכן, כשאנה ליסה רוצה להתחתן עם הארוס שלה יוהאנס, היא נסחטת על ידי מיקו ואמו. הם מאיימים עליה לחשוף את סודה האפל אם לא תסכים להינשא למיקו, אך אנה ליסה מסרבת. בסופו של דבר היא מחליטה להתוודות על מה שעשתה. היא נלקחת לכלא, אך חשה הקלה רבה לאחר שההתוודתה ונראה כי מצאה שלווה.
בתרבות הפופולרית

מיני סדרת טלוויזיה בת שני חלקים על מינה קנת בשם Minna, שנכתבה על ידי לורי לסקינן ובוימה על ידי מאונו הייוונן, שודרה ב-1977. במיני-סדרה מגלמת אניה פויולה את מינה קנת.
מחוות והוקרות

קנת מוזכרת בפינלנד באמצעות אתרים רבים, פרסומים, מדליות, מטבעות הנצחה, בולים, ציורים, מחזות, תערוכות ואירועים. מבנים ומקומות רבים ושונים נקראו על שמה, יחד עם כמה מועדוני תרבות וקהילות אחרים. קרן היריד הפינית (Suomen Messusäätiö) מימנה את "פרס מינה קנת", המוענק מדי שנה ל"מזעזע החברה שלנו" ביריד הספרים של הלסינקי (אנ'). הפרס הוא 5,000 אירו.
פסלים של מינה קנת הוצבו בקואופיו, טמפרה וייבסקילה, הפסל בקואופיו נחשף ב-12 במאי 1937. העיר קואופיו גם ארגנה את ימי השנה לקנת במספר הזדמנויות, כגון אירוע בשם Minnan päivät ("ימי מינה"), פעם בעשר שנים ביום השנה ללידתה או למותה; לדוגמה, במאה ה-21 היום נחגג, ב-2004 וב-2007.
ב-19 במרץ 2017, חגגה גוגל את יום הולדתה ה-173 עם גוגל דודל.
לקריאה נוספת

Sirkka Sinkkonen, editor (1986) Toward equality: proceedings of the American and Finnish Workshop on Minna Canth, Kuopio, 19 to 20 June 1985. University of Kuopio. ISBN 951-780-823-2.
הערות שוליים

↑  Minna Canth at the Encyclopædia Britannica
1 2  Maijala, Minna. "Minna Canth (1844–1897)".
1 2  Vuorikari, Outi. "Minnan elämäkerta lyhyesti". Minnan Salonki (בפינית). Kuopion kaupunginkirjasto – Pohjois-Savon maakuntakirjasto. אורכב מ-המקור ב-31 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Vuorikari, Outi. "Myrskylintu Tampereelta". Minna Canth. Kuopio Museum of Cultural History.
↑  Vuorikari, Outi. "Kauppiaan tyttären koulut". Minna Canth. Kuopio Museum of Cultural History.
↑  "Elämäkerta: Perhe". Minna Canth 1844–1897 (בפינית). Kuopion kaupunki. אורכב מ-המקור ב-20 ביולי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Vuorikari, Outi. "Minna Canthin monet roolit Jyväskylässä". Minna Canth. Kuopio Museum of Cultural History.
↑  Paananen, Karoliina (14 במרץ 2019). "Mitä 175 vuotta sitten syntynyt Minna Canth olisi miettinyt vanhustenhuollon ongelmista?". Ilta-Sanomat (בפינית). {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jaakko Ahokas (1973). A History of Finnish Literature. Taylor & Francis. p. 113. ISBN 978-0-87750-172-5.
↑  Minna Canth Näytelmät (in Finnish)
↑  Minna Canthin tuotanto - Kuopion Kulttuurihistoriallinenmuseo (in Finnish)
↑  Minna (TV Mini-Series 1977) – IMDb
↑  HS: Anja Pohjola loistaa pääosassa, mutta muuten 70-luvun tv-draama Minna Canthista on aikansa elänyt (in Finnish)
1 2  Minna Canth eilen ja tänään (אורכב 20.05.2008 בארכיון Wayback Machine) - Julkaisija=Suomen kirjailijanimikkoseurat ry (in Finnish)
↑  Ensimmäistä kertaa jaettava Minna Canth -palkinto annetaan yhteiskuntamme ravistelijalle. - Messukeskus (in Finnish)
↑  Minnan päivät - Kuopio Festivals (in Finnish)
↑  Tapahtumat 2004: Tämän päivän Minnat -luento: kirjailija Sirpa Kähkönen - Kuopio University (in Finnish)
↑  Minna Canth juhlavuosi 2007 Kuopiossa (אורכב 22.05.2008 בארכיון Wayback Machine) - Kuopio Festivals (in Finnish)
↑  "Minna Canth's 173rd Birthday". Google. 19 במרץ 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 90383226  BNE: XX967726  BnF: cb12572765r (data)  CiNii: DA13126045  GND: 119230607  ISNI: 0000 0000 8156 6583  LCCN: n85117305  MusicBrainz: 654c5959-4054-4fde-bc26-bf45356bb569  NKC: mub2015853824  NTA: 120466821  RERO: 02-A022267491  SELIBR: 181005  SNAC: w65x2hw9  SUDOC: 035043164  VIAF: 76434180   WorldCat (עם VIAF): 76434180 
הקבר המשפחתי של מינה קנת בבית הקברות הגדול של קואופיו
דיוקן מ-1891 של מיה קנת בת ה-47 מאת קארלו וורי
מינה ויוהאן פרדיננד קנת בייבסקילה, שם התגוררה מינה עד מות בעלה.
מנואל בדנס

מנואל בדנס (בספרדית: Manuel Badenes;‏ 30 בנובמבר 1928 – 26 בנובמבר 2007) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת משחק

בדנס התחיל את הקריירה בקבוצת קאסטיון ב-1946. בעונתו הראשונה הקבוצה סיימה במקום האחרון וירדה לליגת המשנה, אך למרות זאת הוא כבש באותה עונה 4 שערים ב-10 משחקים, דבר שהוביל אותו לשחק בברצלונה. בשתי עונות במדי הקטאלונים כולל עונת השאלה לסרגוסה בנדס זכה בשני תוארי ליגה אך לרוב לא שיחק כשהוא כבש 6 שערים ב-14 משחקים במשך כשתי עונות. ב-1950 עבר לשחק בוולנסיה כמי שאמור לרשת את מקומו של שחקנה אדמונדו סוארס. הוא כבש במדיה 90 שערים ב-97 משחקים וזכה עימה בגביע הספרדי של עונת 1953/54, כשהוא כובש במשחק הגמר נגד ברצלונה. שנתיים קודם לכן בגמר הגביע כבש צמד נגדה, אך ולנסיה הפסידה לה 4–2. ב-1956 עבר בדנס לריאל וואיאדוליד בה זכה בתואר הפיצ'יצ'י של עונת 1957/58 בה כבש 19 שערים, בצוותא עם אלפרדו די סטפנו וריקרדו אלוס.
תארים

אליפות ספרד (2): 1947/48, 1948/49
הגביע הלטיני: 1949
קופה אווה דוארטה: 1948
הגביע הספרדי: 1953/54
תואר הפיצ'יצ'י: 1957/58
מספר ירוק

בסלנג עברי, מספר ירוק הוא רישיון להפעלת מונית בישראל. כללי הרישיון מוסדרים בפקודת התעבורה ובתקנות התעבורה.
בימי המנדט הבריטי הונהג בארץ שימוש במספרי רישוי של מכוניות בעלי רקע בצבעים שונים: אדום, לבן, כחול. הרקע הירוק של מספר הרישוי העיד על המכונית שהיא זכאית לשמש כמונית ולכן הפך לשם נרדף לרישיון להפעלת מוניות, ביטוי זה נשאר כמטבע לשון גם לאחר שנוהג הרקע הירוק בוטל.
מיד לאחר הקמת מדינת ישראל הוקצו מספרים ירוקים ברובם לחיילים משוחררים ולנכי צה"ל. במקביל להקצאת מספרים ירוקים על ידי הממשלה התפתח שוק שחור של מסחר במספרים ירוקים והועלו הצעות להאבק במסחר זה. לטענת ארגון בעלי המוניות רוב מוכרי המספרים הירוקים היו אלו שקבלו אותם ממשרד הביטחון ומכרו אותם כמעט מיד בשוק השחור. פנחס בן שאול, המפקח על התעבורה בשנת 1987 תיאר את שיטת חלוקת המספרים הירוקים בשנות ה-50 וה-60:
בסוף שנת 1970 הוחלט לשנות את השיטה ומספרים ירוקים ניתנו לבעלי ותק של 8–10 שנים בנהיגה במוניות כנהגים שכירים. כמו כן, 30% מהמספרים הירוקים הוקצו לנכי צה"ל ועולים חדשים. לראשונה גם הוחלט לגבות אגרה של בין 15–20 אלף לירות ממקבלי מספר ירוק, הגם שבשוק השחור נמכרו רישיונות בכ-60 אלף לירות. בשנת 1986 שונה החוק והוחלט שמספרים ירוקים יימכרו לזוכים בהגרלה. שר התחבורה החליט מדי שנה על מספר המספרים הירוקים החדשים שהונפקו, חלקם הוקצו לנכי צה"ל ומשפחות שכולות והשאר ניתנו לזוכים בהגרלה תמורת אגרה שהייתה נמוכה עשרות מונים ממחיר השוק. שיטה זאת משכה אלפי אנשים להשתתף בהגרלה. בחוק נתנו הוראות מעבר שאפשרו לנהגים ותיקים לקנות מספר ירוק מחוץ להגרלה. בשנת 1995 תוקן החוק ונקבעה אגרה של 135,000 ש"ח עבור מספר ירוק. בינואר 1998 תוקן החוק ובוטלו כל המכסות למספרים ירוקים. במקום זאת נקבעה אגרה עבור מספר ירוק בגובה של 205,000 ש"ח (או 110,000 ש"ח לנהגים ותיקים) וכל מי שהיה מעוניין היה יכול לקבל מספר ירוק ללא הגבלה. בשנת 2009, בגלל ירידה בביקוש למוניות היה מחיר מספר ירוק בשוק החופשי נמוך מהאגרה הממשלתית. נכון לשנת 2014, עומד מחיר מספר ירוק על 245,703 ש"ח.
הערות שוליים

↑  למכירה טקסי, דבר, 21 ביולי 1942
↑  באין מכוניות - אין גם חלוקת מספרים ירוקים לטכסי, מעריב, 30 בספטמבר 1949
↑  הדרך בחזרה לנכה המלחמה להיותו ככל האדם, על המשמר, 13 באפריל 1950
נכים הפריעו במשרד הבטחון, חרות, 26 ביולי 1950
↑  המספר הירוק הועלה בכנסת, על המשמר, 21 ביוני 1950
↑  רשות לביטול המספר הירוק, חרות, 13 ביולי 1950
↑  מ. מייזלס, חשבונו של בעל המוניות, מעריב, 26 בפברואר 1951
↑  אביבה מץ, נהגי מוניות: לא משתלם לנו לנהוג, מעריב, 11 בספטמבר 1987
↑  דוד מושיוב, מחסור במוניות באזור ת"א, דבר, 12 בינואר 1973
↑  יגבו דמי זכיון בשיעור 15,000 - 20,000 ל"י ממקבלי רשיון מונית, דבר, 31 בדצמבר 1970
↑  בני ברק, נהגי המוניות: הביקוש למונית ירד לחצי, באתר ynet, 23 במרץ 2009
↑  אני מעוניין להיות בעל מונית ("מספר ירוק"). מה עליי לעשות?, פורטל השירותים והמידע הממשלתי (הקישור אינו פעיל, 27.02.2022)
ערך זה הוא קצרמרבנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מספר כמעט משוכלל

במתמטיקה, מספר כמעט משוכלל (לעיתים נקרא גם מספר פגום במעט) הוא מספר טבעי  \,n כך שסכום כל מחלקיו שווה ל  \,2n-1 (סכום כל מחלקיו מלבד הוא עצמו שווה ל \,n-1). המספרים הכמעט משוכללים היחידים שידועים כיום הם מהצורה  \ 2^{k}, למספר טבעי כלשהו  \,k. השאלה אם אלה הם המספרים הכמעט משוכללים היחידים היא בעיה פתוחה במתמטיקה. בפרט - לא ברור אם קיים מספר אי זוגי שהוא מספר כמעט משוכלל.
מספרים כמעט משוכללים הם תת-קבוצה של מספרים חסרים.
המספרים הכמעט משוכללים הראשונים הם 1,2,4,8,16,32 וכן הלאה.
ראו גם

מספר משוכלל
מספר שופע