stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרמן אבינגהאוס
ביוגרפיה > הקריירה האקדמית והמדעית

אחרי סיום הדוקטורט, ביקר אבינגהאוס באנגליה ובצרפת כשמצא את מחייתו במתן שיעורים פרטיים לתלמידים.
באנגליה לימד בשני בתי ספר קטנים בדרום המדינה. בלונדון בחנות לספרים משומשים גילה את ספרו של גוסטב פכנר "יסודות הפסיכופיזיקה", ובהשראתו יזם את ניסויי הזיכרון המפורסמים שלו.
אחרי התחלת לימודיו באוניברסיטת ברלין הקים אבינגהאוס את מעבדת המבחנים הפסיכולוגיים השלישית בגרמניה, אחרי אלו של וילהלם וונדט ושל גאורג אליאס מילר.
במעבדה זו החל את ניסוייו על הזיכרון בשנת 1878. בעקבות מחקרים אלה התמנה לפרופסור באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1894 לא קודם לראשות החוג לפילוסופיה באוניברסיטת ברלין, אולי בגלל מספר מצומצם מדי של פרסומים. בתפקיד זכה קארל שטומפף. כתוצאה מכך עבר אבינגהאוס לאוניברסיטת וורוצלב, אז ברסלאו. שם ירש את מקומו של תאודור ליפס (שהחליף את שטומפף אחרי שזה עבר לברלין).
בברסלאו כיהן אבינגהאוס בוועדה שחקרה את השינויים ביכולת הלמידה של הילדים במהלך יום לימודים.
ממצאים של אותה ועדה שימשו מאוחר יותר כתשתית לפיתוחם של מבחני משכל.
בברסלאו הקים אבינגהאוס מחדש את המעבדה הפסיכולוגית שלו.
ב-1902 פרסם את ספרו "Die Grundzüge der Psychologie ("יסודות הפסיכולוגיה") שזכו להערכה רבה. ב-1904 עבר לאוניברסיטת האלה, בה עבד עד יום מותו.
בשנת 1908 פרסם את ספרו האחרון Abriss der Psychologie (סינופסיס לפסיכולוגיה) שפורסם בהמשך בשש מהדורות.
זמן קצר אחרי יציאתו לאור, נפטר אבינגהאוס בעיר האלה בגיל 59 עקב סיבוכים של דלקת ריאות.
בנו, יוליוס אבינגהאוס, היה פילוסוף ונכדו, ארנסט אלברכט אבינגהאוס, היה פילולוג.
ביוגרפיה > חלק הזיכרון

בשנת 1878 החל לבצע ניסויים שיטתיים בתחום הזיכרון, תרומתו הגדולה ביותר לפסיכולוגיה. הניסויים שלו היו הניסויים השיטתיים הראשונים שחקרו תהליכים פסיכולוגיים גבוהים (כמו זיכרון, למידה, רגשות מורכבים) שעד לאותה תקופה נחשבו בלתי ניתנים לבחינה אמפירית (אובייקטיבית, נטולת פניות ומדעית).
הוא ביצע ניסויים (בעיקר על עצמו) בצורה מבוקרת ואמפירית. שיטת העבודה שלו הייתה הצגה של סדרות הברות תפלות, הברות חסרות משמעות (כדי למנוע השפעה בלתי רצויה של הקשר ומשמעות המילה על הזכירה) במטרה לשננן. המשתנה התלוי אותו מדד היה מספר החזרות הדרוש על מנת לזכור סדרת הברות כזו בשלמותה. שיטה זו לבחינת הזיכרון נמצאת בשימוש מדעי עד היום.
תגלית חשובה נוספת של אבינגהאוס הייתה תיאור עקומת הזכירה: תהליך השכחה של פריטים שנלמדו מושפע מהזמן שחלף, בפרק הזמן הסמוך ללמידה יש שכחה נרחבת יותר של פריטים אשר דועכת עם הזמן עד להגעה לרמת זכירה בסיסית אשר ממנה סביר להניח שלא ניתן לסגת עוד. יתר על כן, תהליך הלמידה אורך זמן רב יותר ככל שהיקף החומר הנלמד גדול יותר.
אבינגהאוס הקים מעבדה לפסיכולוגיה בברסלאו בשנת 1894. בשנת 1890 יחד עם ארתור קניג ייסד אבינגהאוס את כתב העת המדעי "Zeitschrift für Physiologie und Psychologie der Sinnesorgane"
(הפסיכולוגיה והפיזיולוגיה של אברי החושים).
מחקריו וממצאיו על הזיכרון השפיעו רבות על תחום החינוך והלמידה.
ביוגרפיה > מחקרים אחרים

אבינגהאוס התעניין גם בתפיסת הצבעים. השתמש במחקריו בפירמידת הצבעים של לאונרדו דה וינצ'
תוך עיגול זוויותיה. בשנת 1893 פרסם בכתב העת לפסיכולוגיה "תאוריה של הראייה".
בין פרסומיו

Über das Gedachtnis: Untersuchungen zur experimentellen Psychologie. (1885/1962).
( Memory: A contribution to experimental psychology. New York: Dover)
(1902). Grundzüge der Psychologie. 1. Band, 2. Theil. Leipzig: Veit & Co.
Ebbinghaus, H. (1908/1973). Psychology: An elementary textbook. New York: Arno Press.
הערות שוליים

↑  Gorfein 1885
| שינון בסירוגין |
| --- | --- | --- |
| מונחים | שינון בסירוגין • השפעת ריווח • בדיקת השפעה  • עקומת שכחה • כרטיס זיכרון • זיכרון • מערכת לייטנר • קריאה מצטברת |  |
| תוכנת לימוד | רשימה של תוכנות כרטיסי זיכרון • אנקי • דואולינגו • קוויזלט • סריגו • קובוקרדס • קורס הירו • קראם • cram.com • אספנדל לירנינג • הילו אינגליש • מימרייז • נמוזין • אופן קרדס • סקריטר • סופר ממו • סינאפ |  |
| מתמחים | פול פימסלר • סבסטיאן לייטנר • פיוטר ווזניאק |  |
| חוקרים | הרמן אבינגהאוס • תומאס לדאואר • רוברט א. ביורק • ססיל אלק מייס • האל פאשלר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276206605171  PLWABN: 9810531652605606  BIBSYS: 90331197  BNC: 000508460  BNE: XX913158  BnF: cb123830846 (data)  CANTIC: a10799370  CiNii: DA00430939  GND: 118825003  ISNI: 0000 0001 0898 9042  LCCN: n85252065  NDL: 00438558  NKC: jn20000601440  NLA: 35054643  NLG: 159730  NSK: 000383533  NTA: 070065829  SNAC: w6t28r3f  SUDOC: 032888546  Trove: 813327  VIAF: 49305666   WorldCat (עם VIAF): 49305666 
עקומת השכחה
התפלגות בינומית שלילית

| --- | --- |
 פונקציית ההסתברות
 
 מאפיינים
 פרמטרים:  p- ההסתברות "להצלחה" r- מספר ההצלחות הרצוי
 תומך:   k\in \{0,1,2...,n\}
 פונקציית הסתברות (pmf):   P_{X}(k)={r+k-1 \choose k}(p)^{r}(1-p)^{k}
 תוחלת:   {\frac {r}{p}}
 שונות:   {\frac {r(1-p)}{p^{2}}}
בתורת ההסתברות, התפלגות בינומית שלילית היא התפלגות בדידה המתארת את מספר ההצלחות בסדרת ניסויי ברנולי בלתי תלויים לפני שמתרחשים מספר קבוע נתון מראש, r, של  כישלונות. לדוגמה, אם נטיל מטבע שוב ושוב, נגדיר כישלון כעץ ונעצור כאשר נקבל עץ בפעם השלישית (אם סימנו מראש r=3 ), אז מספר ההצלחות (קבלת "פלי") שנראה יתפלג באופן בינומי שלילי.
אם ההסתברות להצלחה בכל ניסוי היא p וההסתברות לכישלון היא (p‏-1) אז המספר האקראי של ההצלחות שנראה, X, יהיה בעל התפלגות בינומית שלילית עם הפרמטרים (r,p) ונסמן זאת כך:
משתנה מקרי X מתפלג נקודתית:
כאשר הביטוי בסוגריים הוא המקדם הבינומי ושווה ל:
תוחלת של משתנה מקרי בינומי שלילי היא  {\frac {r}{p}} והשונות  {\frac {r(1-p)}{p^{2}}}
התפלגויות קשורות

|  | עם החזרה | בלי החזרה |
| --- | --- | --- |
| מספר הצלחות מתוך מספר הוצאות | התפלגות בינומית | התפלגות היפרגאומטרית |
| מספר הוצאות עד מספר הצלחות | התפלגות בינומית שלילית | התפלגות היפרגאומטרית שלילית |
| התפלגויות |
| --- | --- | --- |
| התפלגויות בדידות כלליות | אחידה בדידה • בינומית • מולטינומית • בינומית שלילית • ברנולי • גאומטרית • היפרגאומטרית • היפרגאומטרית שלילית • מנוונת • פואסון |  |
| התפלגויות רציפות כלליות | אחידה רציפה • בטא • גמא • לוג-נורמלית • מעריכית (אקספוננציאלית) • נורמלית (גאוסית) • לפלס • משולשת • פארטו • ריילי • קושי • כי בריבוע • חצי המעגל של ויגנר • התפלגות טרייסי-וידום |  |
| התפלגויות בפיזיקה סטטיסטית | בולצמן • בוז-איינשטיין • מקסוול-בולצמן • פרמי-דיראק • זטא |  |
| התפלגויות נוספות | התפלגות t • התפלגות F • ארלנג • וייבול • לוגיסטית |  |
| סוגי התפלגויות | בדידה • רציפה • מותנית • נורמלית מוכללת • זנב עבה • לא פריקה • משותפת |  |
הרמן-פול

| --- | --- |

 לידה:  27 בדצמבר 1864 הרובע השביעי של פריז, צרפת 
 פטירה:  23 ביוני 1940 (בגיל 75) Les Saintes-Maries-de-la-Mer, צרפת 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות הקישוט 
 תחום יצירה:  אמן (תרבות), אמנות חזותית 
 הושפע על ידי:  אנרי לרול 
 בן או בת זוג:  Pauline Ménard-Dorian 
 
רנה ז'ורז' הרמן-פול (בצרפתית: René Georges Hermann-Paul;‏  27 בדצמבר 1864 – 23 ביוני 1940) היה אמן צרפתי.
קורות חיים

הוא נולד בפריז ומת בסנט-מארי-דה-לה-מר. הוא היה מאייר ידוע שעבודתו הופיעה בעיתונים ובכתבי עת רבים. יצירות האמנות שלו הוצגו בתערוכות בגלריה לצד אדואר וויאר, אנרי מאטיס וטולוז לוטרק. יצירות מוקדמות צוינו באפיונים הסאטיריים שלהן של החולשות של החברה הצרפתית.
הרמן-פול עבד בצבעי אמייל ריפולין, צבעי מים, חיתוכי עץ, ליטוגרפיות, תחריט, שמנים ודיו. קטלוג עבודתו חושף אמן בעל היקף ניכר.
עבודה מוקדמת

בין השנים 1890–1914 עבד הרמן -פול כליטוגרף (הן בצבע והן בשחור-לבן) וכמאייר עבור מגזינים שבועיים כמו La Faridondaine, Le Courrier Français, Le Cri de Le Figaro, Le Petit Bleu, Gil-Blas. למרות האלגנטיות והיופי באיוריו, עבודתו הייתה חדורה בביקורת חברתית מראשיתה. אף שהבורגנות ספגה את עיקר הלעג שלו, הרמן-פול תקף את כל ההיבטים של החברה הפריזאית. הוא היה ביקורתי כלפי עשירים ועניים כאחד. הוא תקף מלכים, עניים, פוליטיקאים, אנשי דת וגורמים מהממסד המבוסס. שחקנים בעולם האמנות זכו לתשומת לב מיוחדת. עד שנת 1900 רוב הפריזאים המכירים את שבועוני החדשות המקומיים היו מודעים לעבודתו של האמן.
הוא היה תומך נאמן באלפרד דרייפוס, אותו ראה כאדם חף מפשע. חשדותיו של האמן הוכחו כנכונים לאחר שאחד המאשימים של דרייפוס התפרק בחקירה. הוברט-ג'וזף הנרי התוודה כי המסמכים המרשיעים זויפו למעשה.  לאחר שהנרי התאבד בכלא, הרמן-פול צייר קריקטורה שבה שני אנשים עומדים מעל קברו הטרי של מייג'ור הנרי. אחד אומר לשני: "עכשיו לפחות, לא יעשה לנו שום צרות."
במהלך תקופה זו, הרמן-פול ייצר עבודה בסגנון "אינטימיסטי" אשר תיאר לעיתים קרובות סביבה בורגנית המאוכלסת בנשים ששותות תה או תופרות בשקט. המונח נטבע - בלעג, כך נראה - על ידי אדואר וויאר שהשתמש בו כדי לתאר את הסגנון שלו.  אמנים נוספים בסגנון זה כוללים את מוריס לובר, יוז דה בומונט, אנרי מאטיס, רנה פרינט וארנסט לורן. התערוכה הקולקטיבית הראשונה של האינטימיסטים הוצגה בגלריות של הנרי גרייב ב-1905.  התערוכה כללה כמה עבודות של הרמן-פול.
המלחמה הגדולה

בקיץ 1914, הרמן-פול היה מעוגן היטב בשמאל הפוליטי. עשור קודם לכן, פרשת דרייפוס פילגה את המדינה באופן מכריע של שמאל וימין. היה מעט ספק היכן עמד האמן. תומכי דרייפוס נטו להיות רדיקלים, ליברלים, רפובליקנים, אנטי-קלריקלים ופציפיסטים. מתנגדיהם נטו להיות מלכותיים, שמרנים, אנטישמים ותומכי הכנסייה והצבא.  בשנים שקדמו למלחמה, הפרשנות הפוליטית של הרמן-פול עלתה בקנה אחד עם דעות השמאל הפוליטי. בעבודתו שפורסמה לא היה דבר המעיד על התפנית החדה שהוא עומד לעבור.
כשהחלה המלחמה הגדולה באותו קיץ גורלי, האוכלוסייה הכללית נתפסה לחלוטין. היא הגיעה לאירופה כמו "קול רעם המהדהד בשמים בהירים."  עבור הרמן-פול, לא היה ספק מי אחראי - הוא האשים את הגרמנים שצבאותיהם צועדים לכיוון פריז.
הרמן-פול היה כמעט בן חמישים כשהחלה המלחמה הגדולה. כאדם נמרץ, סביר להניח שהייתה לו תחושה כללית של חוסר תועלת. הוא תיעל את האנרגיה הזו לאמנותו והוא המשיך לתעד את המלחמה. בזמן הזה, הוא החליף מדיום. עבודת ההדפסה המוקדמת שלו דרשה מתכת שהייתה במחסור בעת ההיא. בעל כורחו, הרמן-פול עבר לעץ. הוא התחיל לעשות חיתוכי עץ.
״האשוח״ שלו היא הסדרה הגדולה ביותר של חמישה חיתוכי עץ שמתארים זוועות שביצעו הגרמנים בבלגיה. הסדרה עשירה במרקם ומהממת בפירוט שלה. הוא מתאר ביזה, שריפה ואונס. היא נתקלה בתגובה מיידית של השמאל הפוליטי.
עם תיאורו את האויב האכזרי האונס בדרכו ברחבי אירופה, מבקרים בשמאל טענו שהוא עוזר בכך לסגור את הדרך לשלום עם הגרמנים. משא ומתן היה בלתי אפשרי עם ציוריו האכזריים של הרמן-פול. הם טענו שסוג זה של עבודה רק תעזור להאריך את המלחמה.
העבודה הגדולה הבאה שלו לא תרמה הרבה כדי להרגיע את מבקריו החדשים. היא נוטה לקדם עמדות פטריוטיות כלפי המלחמה והגנרלים שניהלו אותה. עבור השמאל, אלו היו הגנרלים ששלחו ללא הגיון צעירים לטבח בהתקפות חסרות טעם נגד מקלעים מבוצרים. מבחינתם, הרמן-פול הפך לבוגד בעניין השלום.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה, הוא המשיך לעבוד בתקשורת. כאמור, המחסור במתכות אילץ אותו לחפש צורת הדפסה אחרת ואז גילה את חיתוך העץ המודרניסטי. הוא המשיך לעבוד בעץ והמיטב של עבודתו התפרסם בסוף שנות ה-30. במהלך תקופה זו, הוא הפיק הדפסי אמנות ואיורי ספרים רבים.
הרמן-פול עשה מספר לא מבוטל של איורים עבור קנדיד בתקופה שבין המלחמות, אבל אלה היו היוצאים מן הכלל ולא הכלל. האיורים שלו לאחר המלחמה נטו להיות א-פוליטיים, בניגוד מוחלט לעבודתו לפני המלחמה.
היצירה הגדולה הראשונה של הרמן-פול לאחר המלחמה הייתה סדרה של חיתוכי עץ בצורת ספר, "ריקוד עם המוות" הסדרה מתארת את מעבר המוות בעולם המודרני. גברים נתפסים כיצורים מבודדים ובודדים. המשמעות של יצירות בודדות לא תמיד ברורה אבל הסדרה היא כתב אישום תקיף נגד לוחמה ממוכנת מודרנית.
בהיעדר יכולת לתקן קשרים ותיקים עם השמאל הפוליטי ובלי לפנות לימין, נטש הרמן-פול את הפוליטיקה בתקופה שבין המלחמות. ההשראות שלו הופכות ליותר ספרותיות מאשר עיתונאיות וסגנונו התפתח מקו הבל אפוק לפישוט מודרניסטי.
הרמן-פול תרגל קצת ציור על קנבס, אבל זו מעולם לא הייתה צורה שבה שלט. בראש ובראשונה תרומתו לעולם האמנות מצויה בקומפוזיציה הנועזת שלו משנות ה-90 וה-20 בליטוגרפיה ובחיתוך עץ בהתאמה. גם איורי הספרים הרבים שלו, ראויים לשבחים רבים, וכך גם ייצורו העצום של סאטירה עיתונאית בשנות ה-90 עד סוף שנות ה-19. יצירות האמנות הייחודיות שצריך לזכור הן יצירות יפהפיות על נייר: פסטלים, רישומי צבע, צבעי מים ורישומי עיפרון הכנה לפרסומיו.
גילוי מחדש

במהלך שנות ה-80, מוזיאון צימרלי באוניברסיטת ראטגרס רכש לא פחות מ-150 יצירות מאת האמן.  הם מפגינים מגוון של ביטויים שעליהם מעט אספנים נתנו לו קרדיט. העניין בו גבר מאז שיצירתו של הרמן-פול התגלתה מחדש על ידי ציבור גדול יותר באמצעות המכירה הפומבית של יצירותיו המוקדמות באוקטובר 2000 בשארטר. רישומים והדפסים רבים הקיימים כיום בשוק נושאים את חותמת המכירה הזו מאחור.
הערות שוליים

↑  The Online Hermann-Paul Project – A catalog of the art and work of Hermann-Paul (באנגלית אמריקאית)
↑  Mysteries & Secrets - Alfred Dreyfus | SKYGAZE, www.skygaze.com
↑  Laurie Shannon, "The Country of our Friendship": Jewett's Intimist Art, American Literature, Vol. 71, No. 2, (June 1999), pp 227
↑  The Burlington Magazine for Connoisseurs, Vol. 7, No. 25. (Apr., 1905)
↑  Margaret MacMillan (2013). The War That Ended Peace pp. 153. Random House
↑  Michael S. Neiberg (2013). Dance of the Furies pp. 10. Belknap Press
↑  Russell, John (1985-12-15). "ART VIEW; LAUTREC NEVER LOOKED BETTER". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-01-21.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281711405171  PLWABN: 9810661185205606  BNE: XX1272584  BnF: cb12087657d (data)  GND: 12987308X  ICCU: RAVV057174  ISNI: 0000 0001 1579 1384  KulturNav: baf8fe78-9f12-4f35-8b98-78b011a97a04  LCCN: no92026077  NKC: xx0219982  NTA: 07202819X  RKD: 37793  SNAC: w6417ts9  SUDOC: 029200369  ULAN: 500124791  VcBA: 495/316659  VIAF: 100903063   WorldCat (עם VIAF): 100903063
ולאדו מילוניץ'

| --- | --- |

 לידה:  3 במרץ 1941 זאגרב, ממלכת יוגוסלביה 
 פטירה:  17 בספטמבר 2022 (בגיל 81) 
 מקום לימודים:  Faculty of Architecture (1966) 
 תחום יצירה:  אדריכלות, עירוניות (אורבניזם), עיצוב 
 זרם באמנות:  דה-קונסטרוקטיביזם 
 יצירות ידועות:  הבית הרוקד 
 www.arch.cz/milunic
 
מבנה הבית הרוקד המפורסם בפראג - עבודתו הבולטת של מילוניץ'
ולאדו מילוניץ' (בקרואטית: Vlado Milunić;‏ 3 במרץ 1941 – 17 בספטמבר 2022) היה אדריכל ממוצא קרואטי שהתגורר בפראג. 
מילוניץ' הרבה לשתף פעולה עם פרנק גרי ויחד הם תכננו את הבית הרוקד בפראג, אחת היצירות הגדולות שלהם.
ביוגרפיה

מילוניץ', יליד זאגרב, הגיע בילדותו לפראג עם הוריו, זוג רופאים שהיו בסוף שנות הארבעים לחייהם, וחזרו מהתמחות של שנתיים בארצות הברית. בשובם עצרו בפראג והחליטו להישאר שם במעמד של גולים פוליטיים. ב-24 באוקטובר 1956 עלה על מטוס בבלגרד לכיוון פראג עם עצירה בבודפשט. במהלך הטיסה נודע כי בהונגריה פרצה המהפכה וברגע האחרון המטוס המריא ונחת בפראג. הוא למד באוניברסיטה הטכנית של צ'כיה בפראג (1960–1966), שהיא אחת האוניברסיטאות הגדולות בצ'כיה. ב-1969, לאחר שסיים את לימודיו, עבר לפריז לצורך התמחות, במהלכה החליף את מקום עבודתו מספר פעמים. לאחר שובו לצ'כוסלובקיה הוא החל בשיתוף פעולה עם ג'ון לינקה, שאותו סיים כעבור מספר שנים. לאחר מהפכת הקטיפה בשנת 1990 הקים סטודיו משלו בשם "מחשבות חינם".
יחד עם פרנק גרי יצר את מבנה הבית הרוקד, ובנוסף לכך תרם רבות לפתרון אחד ה"פרדוקסים" שקיימים בפראג, שנחשבת מצד אחד לעיר יפה במיוחד, ומצד שני חלק ניכר מאוכלוסייתה חי בבתים שחזותם אינה מזמינה למגורים. הוא הופיע בקביעות בדיונים בתקשורת כנגד שחיתות שלטונית, בניית גורדי שחקים וסופרמרקטים, ניצול לרעה של אדריכלים, התנהגות מחפירה של הבנקים, חברות הביטוח והיזמים ונושאים נוספים.
מילוניץ' אמר על עצמו:
אני אדריכל צ'כי מאחר שסיימתי את בית הספר בצ'כיה. אבל אני לא צ'כי, על אף שיש לי אזרחות צ'כית. אני יוגוסלבי, היות שכך אני מרגיש, למרות העובדה שיוגוסלביה לא קיימת יותר. ואני איש פראגי מכיוון שפראג היא ביתי.
נפטר ב-17 בספטמבר 2022.
גלריית תמונות

עבודתו הבולטת של מילוניץ', הבית הרוקד בפראג
בניין כחול במתחם כוכב פטרה בפראג בתכנונו של מילוניץ'
בניין צהוב במתחם כוכב פטרה בפראג בתכנונו של מילוניץ'
בניין אדום במתחם כוכב פטרה בפראג בתכנונו של מילוניץ'
הערות שוליים

↑  ציטוט הדברים שאמר מילוניץ', באתר האמנות Foibos המפרט את פועלו (בצ'כית)(הקישור אינו פעיל, 25.2.2020)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 4049059  BnF: cb15017652n (data)  GND: 135903084  ISNI: 0000 0000 7845 6762  LCCN: no2004122409  NKC: jo2002105411  NSK: 000367960  SUDOC: 24991333X  ULAN: 500108138  VIAF: 19958724   WorldCat (עם VIAF): 19958724
הקרב השני על המארן

הקרב השני על המארן (בצרפתית: Marne), המכונה גם קרב ריימס על שם העיר ריימס שבסביבתה התרחש, או "פרידנשטרום" (מתקפת השלום) על ידי הגרמנים, התחולל בשלביה האחרונים של מלחמת העולם הראשונה, בין 15 ביולי ל-6 באוגוסט 1918. הייתה זו ההתקפה הכוללת האחרונה אשר ערך הצבא הגרמני במסגרת מתקפת האביב, ולמעשה המהלך ההתקפי האחרון של הגרמנים בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. התקפה זו נכשלה בשל התקפת נגד של צבאות מדינות ההסכמה, כולל השתתפות מסיבית של חיילים מארצות הברית. כן השתתפו בצד מדינות ההסכמה מאות טנקים. אם כי בתחילת אוגוסט הגרמנים בלמו את התקפת הנגד, הרי מכאן ואילך התקדמו צבאות מדינות ההסכמה ללא הרף, כמעט, עד לסופה של המלחמה.
רקע

עם חתימת הסכם ברסט-ליטובסק יצאה רוסיה מן המלחמה, והגרמנים מיהרו לנסות לנצל מצב זה, בטרם תספיק ארצות הברית למלא את מקומה באופן מסיבי. 
ב-21 במרץ 1918 הגרמנים פתחו במתקפת האביב, ובה הגיעו להישגים ניכרים, עת התקדמו עמוק לתוך שטח צרפת. במהלך התקדמותם, לראשונה מאז סתיו 1914, נשבר קיפאון מלחמת החפירות. עם זאת, למרות כל הישגיהם, ההתקפה הגרמנית נבלמה לאחר התקדמות של כ-50 ק"מ. בהתקפות נוספות שנערכו עד 12 ביוני הגרמנים אומנם התקדמו עוד, והגיעו עד לשאטו-ת'יירי (Château-Thierry), כ-80 ק"מ מפריס, אך שוב נבלמו. באמצע יולי, אריך לודנדורף, אשר היה ראש המטה, ולמעשה מפקד הצבא הגרמני, תכנן התקפה נוספת, על מנת לעקור את צבאות מדינות ההסכמה מפלנדריה ולהכות את הצבא הבריטי, אשר באותו שלב של המלחמה היה הצבא החזק והמנוסה מבין צבאות ההסכמה. כדי לסייע להתקפה האמורה, תוכננה התקפת הסחה בגזרת המארן, בסמוך לריימס.
הקרב > ההתקפה הגרמנית

הגרמנים יצאו להתקפה ממזרח וממערב לעיר ריימס ב-15 ביולי 1918. ממזרח לעיר תקפו הארמיות הראשונה והשלישית של הצבא הגרמני בפיקודם של ברונו פון מודרה (Mudra) וקרל פון איינם (Einem), בהתאמה. לפקודתם עמדו 23 דיוויזיות. על אזור זה הגנה הארמייה הצרפתית הרביעית בפיקודו של הגנרל אנרי גורו (Gouraud), ולפקודתו ניתנה גם דיוויזיה אמריקנית אחת.
באותו הזמן החלה התקפה ממערב לריימס על ידי הארמייה השביעית, בפיקודו של מקס פון בהן (Boehn), ובה 17 דיוויזיות, וכסיוע, גם הארמייה התשיעית של הצבא הגרמני, בפיקודו של יוהנס פון אבן (Eben). זו האחרונה תגברה את ההתקפה בשש דיוויזיות. על גזרה זו הגנה הארמייה הצרפתית השישית בפיקודו של ז'אן-מריה דגוט (Degoutte). לודנדורף קיווה כי יוכל להביא לבידודה של ריימס ולנעוץ טריז בתוך מערך ההגנה הצרפתי.
בעוד שהכוח שתקף ממזרח נבלם כבר באותו היום בשעה 11:00, הרי במערב הגרמנים הצליחו לחצות את המארן בחסות הפגזה כבדה של שלוש שעות, כולל פגזי גז. בחסות אותה הפגזה הם החלו לגשר על הנהר ב-12 נקודות שונות. כוחות אחרים חצו בסירות וברפסודות. עד הערב הגרמנים הצליחו להשיג ראש גשר באזור דורמן (Dormans), כ-40 ק"מ דרומית מערבית לריימס, בעומק של כ-6.5 ק"מ וברוחב של כ-14 ק"מ. הגנה עזה, הן של הצרפתים והן של האמריקנים, התקפות נגד, ואף 225 מטוסים צרפתיים אשר הטילו פצצות במשקל כולל של כ-40 טון, לא הצליחו למנוע את ההתבססות הגרמנית.
רק לאחר הצטרפות קורפוס בריטי וכ-85,000 חיילים אמריקניים, יחד עם הארמייה הצרפתית התשיעית בפקוד אנטואן דה מיטרי (de Mitry), הצליחו צבאות ההסכמה, ב-17 בחודש, לבלום לבסוף את הגרמנים.
הקרב > התקפת הנגד

אי הצלחת הגרמנים להבקיע את מערך ההגנה של צבאות מדינות ההסכמה, אפשרה למפקדן העליון, הגנרל פרדיננד פוש לפתוח ב-18 לחודש בהתקפת נגד. היווצרות בליטה במקום בו הגרמנים התקדמו במתקפת האביב, האריכה את קווי הגנתם של האחרונים, והעמידה את אגפיהם בסכנה. ההתקפה התמקדה בסואסון (Soissons), אשר בקצה המערבי של הבליטה, ובסביבותיה כלפי דרום. בהתקפה השתתפו הארמיות הצרפתיות השישית והעשירית בפיקוד שרל מנז'ן (Mangin), ובסך הכל 24 דיוויזיות צרפתיות, כולל שתי דיוויזיות אמריקניות תחת פיקוד הצרפתים. כן הופעלו כ-350 טנקים. לאלה הצטרפו עוד שמונה דיוויזיות אמריקניות תחת פיקוד אמריקאי וכוחות בריטיים.
ביום ההתקפה הראשון התקדמו צבאות ההסכמה כשמונה ק"מ - מרחק ניכר במושגי מלחמת העולם הראשונה. באותו זמן, הן הארמייה הגרמנית התשיעית, והן הארמייה החמישית הצרפתית, בפיקוד אנרי מתייה ברטלו (Berthelot), ערכו התקפות הסחה ממזרח לחזית האמורה. ב-20 לחודש החלו צבאות ההסכמה במתקפה גם בחלק המזרחי של הבליטה. קורפוס איטלקי, אשר ערך קרב כבד בעמק הנהר ארדרה (Ardre) מול הגרמנים, איבד 9,334 חיילים מתוך כ-24,000 חייליו. קורפוס בריטי החליף את האיטלקים, חלף דרכם, והחל בהתקדמות של כשבעה ק"מ גם בגזרה זו. באותו יום החלו הגרמנים בנסיגה, ועד 3 באוגוסט נסוגו עד לקו ההתחלה של מתקפת האביב. תוך כדי נסיגתם, הגרמנים ניסו לבסס קו הגנה יציב, ואכן, ב-6 באוגוסט הצליחו לבלום את צבאות מדינות ההסכמה, אשר לנוכח קו הגנה גרמני איתן, נאלצו להפסיק את התקפת הנגד.
אחרית דבר

הקרב השני על המארן היה ניצחון חשוב למדינות ההסכמה. בעקבות הניצחון קיבל פרדיננד פוש את התואר "מרשל צרפת". מדינות ההסכמה אמנם איבדו בקרב כ-130,000 חיילים, אך הגרמנים, שמשאבי כוח האדם שלהם היו נחותים ממילא, איבדו כ-165,000 חיילים. מדינות ההסכמה הצליחו לשבות כ-30,000 גרמנים, כמו גם 793 תותחים וכ-3,000 מכונות ירייה. לנוכח כישלון הגרמנים בקרב השני על המארן, דחה לודנדורף את ההתקפה המתוכננת בפלנדריה ולבסוף ביטל אותה.
קרב זה סימן מפנה אסטרטגי במהלך הקרבות בחזית המערב: גרמניה איבדה את היזמה ואת התנופה, ומכאן ואילך הייתה נתונה בנסיגה בלתי פוסקת, אם כי מסודרת יחסית. מדינות ההסכמה ניצלו את ההצלחה ויומיים מאוחר יותר, ב-8 באוגוסט 1918 פתחו במתקפת מאה הימים. מהלך דברים זה הביא את גרמניה להכרה שכבר לא תוכל לנצח במלחמה זו, ואכן, כשלושה חודשים לאחר מכן היא נכנעה.
לקריאה נוספת

Greenwood, Paul (1998). The Second Battle of the Marne. Airlife Publishing Ltd. ISBN 978-1-84037-008-9.
Neiberg, Michael (2008). The Second Battle of the Marne. Bloomington: Indiana University Press. ISBN 978-0-253-35146-3.
Skirrow, Fraser (2007). Massacre on the Marne. Pen and Sword. ISBN 978-1-84415-496-8.
Read, I.L. (1994). Of Those We Loved. Preston: Carnegie Publishing. ISBN 978-1-85821-225-8.
Farwell, Byron (1999). Over There: The United States in the Great War, 1917-1918. New York: Norton Paperback. ISBN 0-393-32028-6.
טנק בריטי מדגם 'מארק 4' אשר נלכד והופעל על ידי הגרמנים
מתקפת הנגד של מדינות ההסכמה
גייסות צרפתיים, תחת פיקודו של גנרל גורו, חמושים במכונות ירייה, ליד הריסות כנסייה בסמוך למארן, 1918
וינפילד דרבין

וינפילד טיילור דרבין (באנגלית: Winfield Taylor Durbin;‏ 4 במאי 1847 –  18 בדצמבר 1928) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-25 בשנים 1901–1905. תקופת כהונתו כמושל התמקדה בחקיקה פרוגרסיבית ובדיכוי הקבוצות הגזעניות הלבנות (Indiana White Caps) שפעלו בדרום המדינה. דרבין היה השביעי והאחרון מבין מושלי אינדיאנה שלחמו במלחמת האזרחים האמריקאית.
ראשית חייו

וינפילד דרבין נולד בלורנסבורג, אינדיאנה כצעיר מבין שבעת בניהם של ויליאם ס. ואלייזה אן ספרקס. עוד שהיה ילד, עברה המשפחה לניו פילדלפיה שבאינדיאנה, שם הוא למד בבית ספר ציבורי ועבד במפעל הבורסקאות של אביו. בפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, התגייסו דרבין ואחיו לצבא האיחוד. אחיו התקבלו לשירות, אך הוא נדחה בשל פציעה קודמת בזרועו. לאחר שהחלים מפציעתו, ניסה דרבין להתקבל לשירות שוב, וגייס פלוגה שלחמה במסגרת רגימנט הרגלים ה-139 של אינדיאנה, ושירת מאפריל 1864 ועד תום המלחמה.
לאחר המלחמה עזב דרבין את הצבא ולזמן קצר למד בקולג' בסנט לואיס לפני שעבר לאינדיאנפוליס, שם הוא עבד כמנהל חשבונות בחנות כלבו. ב-1879 הוא עזב את אינדיאנפוליס ועבר לאנדרסון שבאינדיאנה, שם הוא הכיר את ברתה מק'קולו. השניים נישאו ב-1875 ונולדו להם שני ילדים. במהלך תקופת השגשוג של קידוחי הגז הטבעי באינדיאנה, עבד דרבין עם חמו בהקמתם של כמה עסקי ייצור והפך לאמיד יחסית.
דרבין החל להיות פעיל בפוליטיקה המקומית והיה לחבר בוועד המרכזי של המפלגה הרפובליקנית באינדיאנה ומונה כחבר בוועד המנהל שהיה אחראי על מטות המפלגה במערב המדינה. הוא היה בעל תפקיד פעיל ברמה הלאומית בצבא הגדול של הרפובליקה (אנ'), והיה מעורב בשדלנות. לאחר פרוץ מלחמת ארצות הברית-ספרד הוא התגייס לצבא וקודם על ידי המושל ג'יימס מאונט לדרגת קולונל. ביולי 1898 ניתן לו הפיקוד על רגימנט הרגלים ה-161 של אינדיאנה. הרגימנט שלו הוצב ככוח הכיבוש בהוואנה, קובה במשך שלושה חודשים, ולאחר מכן הוא שב הבייתה.
ב-1900 הוצגה מועמדותו של דרבין לתפקיד מושל אינדיאנה והוא נבחר בקלות על ידי הוועידה המדינתית של הרפובליקנים. בציבור שררו רגשי התנגדות חזקים נגד הדמוקרטים, וראשי מפלגה זו סירבו להתמודד באותה שנה על משרת המושל. הדמוקרטים הציבו את ג'ון קרן כיריבו של דרבין, אך דרבין היה המושל הראשון שנבחר ברוב מוחלט לאחר 25 שנים. מטרתו המרכזית של דרבין כמושל הייתה להכניס את המדינה לתהליכי יעילות, וביצוע רפורמה בממשלה, כך שתתפקד באופן יעיל יותר מבחינה כלכלית, זאת לצד חקיקה פרוגרסיבית.