יהודי פולין במרד קושצ'ושקו
רקע

המרד המכונה מרד קוֹשְׁצ'וּשְׁקוֹ, היה התקוממות עממית רחבת היקף בשטחי האיחוד הפולני-ליטאי לשעבר נגד האימפריה הרוסית וממלכת פרוסיה, בהנהגתו של תדיאוש קושצ'ושקו בשנת 1794. המרד היה ניסיון כושל לשחרור האיחוד הפולני-ליטאי מההשפעה הרוסית שגברה מאוד באיחוד לאחר חלוקת פולין השנייה (1793) והקמת קונפדרציית טרגוביצה (אנ') – ברית אצילים שתמכה במעורבות רוסית במדינה, ובביטול הרפורמות החוקתיות שהונהגו בפולין. שחיזקו את מעמד האצולה הנמוכה לעומת הכח המופרז שהוענק עד אז לבני האצולה הגבוהה; כוחות רוסיים פלשו לגבולות האיחוד, ולאחר מלחמת פולין–רוסיה (אנ') שבה לא הושג ניצחון מכריע למי מהצדדים, נכנע מלך פולין לצבא הרוסי ופולין חולקה מחדש בהסכמת הסיים שכונס בהשפעה רוסית.
הצבא הפולני היה מאוכזב מאוד מכניעתו של המלך פוניאטובסקי, ורוב המפקדים ראו זאת ככניעה מוקדמת מדי. תדיאוש קושצ'ושקו, הנסיך יוזף פוניאטובסקי, ורבים אחרים ביקרו את החלטת המלך, ורבים מאוד – בהם גם קושצ'ושקו, התפטרו מתפקידם זמן קצר לאחר מכן. קושצ'ושקו, שלא הפסיד אף קרב אחד במערכה התפטר באמצע ספטמבר מתפקידו בצבא ועזב את ורשה בתחילת אוקטובר. הוא התיישב בלייפציג, שם הייתה קהילת מהגרים פולנית שהחלה להכין התקוממות נגד השלטון הרוסי בפולין, תוך יצירת קשרים עם קבוצות אופוזיציה דומות בפולין.
ב-12 במרץ 1794, החליט הגנרל אנטוני מדלינסקי (אנ') – מפקד חטיבת הפרשים הלאומית הפולנית הראשונה בסביבות אוסטרולנקה (שכללה כ-1500 לוחמים) לסרב לפקודה רוסית שהורתה לו לפזר את כוחותיו, והוא קידם את החטיבה בצעד מתריס בכיוון קרקוב. צעד זה עורר גל של מהומות נגד כוחות רוסיים ברחבי המדינה, חיל המצב הרוסי של קרקוב קיבל פקודה לעזוב את העיר ולהילחם עם מדלינסקי, מה שהשאיר את קרקוב ללא הגנה אך גם טרף את הקלפים ומנע מקושצ'ושקו לבצע את תוכניתו המקורית להשתלט על תחמושתו של חיל המצב הרוסי בעיר.
המרד החל בהצהרה רשמית של תדיאוש קושצ'ושקו שהודיע ב-24 במרס 1794, על התקוממות כללית בנאום שנשא בכיכר העיר קרקוב; קושצ'ושקו נטל לעצמו את הסמכויות של מפקד עליון של כל הכוחות הפולניים.
בתחילה נחלו הכחות הפולניים הצלחות בשדה הקרב והביסו את הצבא הרוסי, מה שגרם להתפשטות המרד מסביבת קרקוב בכל רחבי פולין; בוורשה ניסו הרוסים לעצור חשודים בתמיכה בהתקוממות, ולפרק את חיל המצב הפולני החלש של ורשה על ידי השתלטות על מחסן אמצעי לחימה – צעד שהיווה גורם ישיר לפרוץ המרד בוורשה (אנ'). המורדים נעזרו באוכלוסייה האזרחית של ורשה והפתיעו את הרוסים כאשר תקפו קבוצות קטנות של חיילים בו זמנית בכל רחבי העיר, ולאחר יומיים של קרבות קשים נאלצו הרוסים לעזוב את העיר. התקוממות דומה הונהגה בוילנה על ידי יאקוב יאסינסקי (אנ')
בחודש מאי 1795 החלו המורדים לנחול מפלות; הצבא הפרוסי חצה את הגבול והצטרף למלחמה במרד, וב-15 ביוני כבש את קרקוב ללא התנגדות. ב-13 ביולי החל המצור על ורשה (אנ') על ידי כוח רוסי-פרוסי משולב בפיקודם של מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השני והגנרל הרוסי יוהאן הרמן פון פרסן (אנ'), אך המצור נכשל והסתיים בנסיגה זמנית של הצרים לנוכח התפרצות מחודשת של המרד בפולין גדול שהצליח לשבש את תנועת הצבא הפרוסי.
ב-10 באוקטובר נחלו הפולנים תבוסה מידי הצבא הרוסי בפיקודו של אלכסנדר סובורוב בקרב מקיוביץ' (אנ') במהלכו נפצע קושצ'ושקו ונפל לידי הרוסים. תבוסה זו פתחה את הדרך לוורשה בפני הרוסים וב-4 בנובמבר החל קרב פראגה (אנ'), קרב מפורסם שהתחולל בקרבת הפרבר הוורשאי פראגה שעל הגדה הימנית של הוויסלה. לאחר לחימה פנים אל פנים, פרצו הכוחות הרוסים את קווי ההגנה הפולנים; המפקד הרוסי – סובורוב נתן לקוזקים יד חפשית לבזוז ולשרוף את ורשה, וכ-20,000 איש נרצחו במהלך אירועים אלו שכונו "טבח פראגה".
ב-16 בנובמבר, סמוך לכפר רדושיצה נכנעה ורשה. כניעה זו סימלה את סוף המרד, והישות הפולנית חדלה מלהתקיים באופן כמעט סופי; בשנה שלאחר מכן התרחשה חלוקת פולין השלישית, במהלכה סיפחו אוסטריה רוסיה ופרוסיה את שארית המדינה. לאחר החלוקה השלישית, בשנת 1795, נותר בידי רוסיה כל השטח שהיה דוכסות ליטא (פרט לפודוליה), וכן אדמות ממערב לנהר הניימן, וחבלי ווהלין ואוקראינה, אוסטריה קיבלה את האזור הדרומי המאוכלס המכונה גליציה, וכן את חבל הארץ שבין ורשה וקרקוב בין הנהרות ויסלה ופיליצה, ואילו פרוסיה קיבלה את האדמות שבין הים הבלטי וקרקוב וכן את העיר ורשה וחלקים מסוימים מליטא.
לאחר כישלון המרד פסקה פולין להתקיים כמדינה עצמאית במשך 123 שנה, וכל מוסדותיה נאסרו בהדרגה על ידי המדינות הכובשות. עם זאת, ההתקוממות סימנה את תחילת ההשקפה הפוליטית המודרנית בפולין ובמרכז אירופה. הכרזתו של קושצ'ושקו בפולניץ על חירות לאיכרים, והרוח היעקובינית של צבאו פתחה את הדרך בפני תנועת השמאל הפולני; פוליטיקאים פולנים רבים שהיו פעילים במהלך המרד הפכו לעמוד השדרה של הפוליטיקה הפולנית, הן במדינה והן מחוצה לה במאה ה-19. כמו כן, חלק ניכר מהצבא הפרוסי היה עסוק בקרבות בפולין מה שגרם לכך שפרוסיה לא יכלה להפעיל מספיק כוחות כדי לדכא את המהפכה הצרפתית. בפולין המחולקת היווה כישלון המרד אסון כלכלי, השוק הפולני המאוחד מזה מאות שנים התפלג ל-3, וכתוצאה מכך התמוטט הסחר הפנימי. מספר בנקים קרסו, ומספר ניכר מתוך מפעלי התעשייה הלא רבים שהוקמו באיחוד הפולני-ליטאי נסגרו. מדינות החלוקה הטילו מיסים כבדים על האדמות שסופחו, ומילאו את אוצרותיהן על חשבונה של האוכלוסייה המקומית.