אדריכלות מקדשים הינדואים
מאפייני הסגנון האדריכלי

המקדשים ההינדואים הקדומים ביותר ששרדו היו מקדשים חצובים בסלע במערות אודייאגירי. (אנ') המונומנטים הבודהיסטיים בסאנצ'י עדיין מראים בבירור את השפעת האדריכלות הבודהיסטית. המקדש ה-17 בסאנצ'י נבנה בתחילת המאה ה-5. זהו למעשה מקדש מרובע עם מרפסת עמודים בחזיתו. צורת "שני חדרים" זו התפשטה כמעט בכל הסגנונות האדריכליים המאוחרים יותר. עם התפתחות הידע הטכני של הסתתים והבנאים, היסודות הצורניים, הסמליים, נעשו יותר ויותר משוכללים ומופשטים, שמבשריהם היו ההרים עצמם שהתנשאו מעל המקדש (למעשה מעל המערה).
משמעותיים מאוד הם אותם "מבני מערות" שמייצגים צורה מיוחדת של אדריכלות במערות אלורה, שם, כמו מקדשי מערות אג'אנטה הבודהיסטיים, בניית המבנים בוצעה בצורה מיוחדת על ידי פירוק הסלע הבסיסי. הבלוקים המונוליטיים שנוצרו בדרך זו זכו להעדנה מבפנים ומבחוץ עד שהגיעו לצורות המקדש והאולמות שנותנים רושם כאילו הם בנויים. מתחם מקדש קאילאסה (אנ'), שנוצר על ידי שושלת רשטראקוטה במאה ה-8 (שהייתה שושלת הודית מלכותית ששלטה בחלקים נרחבים של תת-היבשת ההודית בין המאה השישית לבין העשירית) הוא נציג יוצא דופן של צורת בנייה זו, שלמעשה ניתן להגדיר ולהשוות לפיסול.
כמו כן, הראתות של מה שמכונה "שבע הפגודות" נחצבו מתוך מונוליטים של גושי גרניט על החוף בממאלפורם (אנ') (למעשה, המרכבות/כירכרות - ראתות - מעוצבות מאבן, שדגמי העץ שלהן משמשים לשאת את דמותו של האל במהלך חגים). הם כבר מכילים את האלמנטים הסגנוניים העיקריים של אדריכלות המקדש הדראווידית. הראתות הן למעשה מקדשים, המקומות הקדושים של הפנדאווה (אנ') של המהאבהארטה שמתייחסת לחמשת האחים. כל ראתה נושאת שם של אח אחר של הפנדאווה. (הפנדאוות, בסנסקריט: pāṇḍava, מתייחסות לחמשת האחים, יודהישתירה, בהימה, ארג'ונה, נאקולה וסאהדווה - (Yudhishthira, Bhima, Arjuna, Nakula, Sahadeva) שהם חמשת הבנים המוכרים של פאנדו והמרכזיים באפיקה). המעניין במקדשים אלה הוא שקודש הקודשים שלהם קטן ביותר (תא), ולחלקם אפילו אין.
בתחילת הדרך נבנו מקומות קדושים גבוהים אווריריים בעזרת חומרי בניין עשויים עץ ובמבוק, אולם כאשר צורות מסורתיות אלו הפכו ליצירות מאבן ולבנים, המבנה שהיה מיועד לעץ קל וגמיש הפך לגדול ממדים וחזק. מאוחר יותר מקדשים הינדים גדלו יותר ויותר כאשר הבונים זיהו וניצלו את הפוטנציאל הפיסולי של האבן ותכונות סגנון אדריכלי בסיסיות התפתחו בהדרגה. עליית המומנטום של גושי האבן חיקה רכסי הרים שלמים. מקדש וישנו בביטרגאון (אנ') הבנוי לבנים (המחצית הראשונה של המאה ה-5) הוא דוגמה מוקדמת למבנה-על גבוה במיוחד שהורם מעל קודש הקודשים. הקירות העבים במיוחד הדרושים לשמירה על התקרה הגבוהה חיזקו את דימוי הרחם של קודש הקודשים הפנימי. בנוסף למבנה שהלך והפך למורכב יותר בעיצוב החיצוני, לא משנה עד כמה הבנייה הייתה מסובכת ועד כמה מבחוץ היה מעוטר עשיר, נותרה הפונקציה המקורית, שמהותו הייתה החלל הפנימי המרובע, שמעליו ניצב הפיתול הגבוה, כלומר גג השיקארה ולפניו אולם אחד או יותר עם עמודים ומרפסת בסידור צירי. אלמנטים אלה עדיין מגדירים את המבנה הבנוי של המקדש ההינדי בעל הצורה הייחודית. גגות פירמידליים הונפו גם מעל האולמות הקטנים יותר. אילו חוזרים בקנה מידה קטן יותר על צורת השיקארה הגדולה המורמת מעל הגרבגריהא.
מקדשים הינדואים יכולים להיחשב גם למונומנטים ארכיטקטוניים של שושלות הודיות שונות, במיוחד במרכז ובצפון הודו. במאה ה-6, סגנון האדריכלות של המקדשים היה דומה הן באזור הצפוני והן באזור הדרומי. לאחר תאריך זה התפתחה האדריכלות לכיוונים שונים. שני האזורים שבהם אדריכלות המקדשים הייתה המפותחת ביותר היו רמת דקאן ואודישה, שם ניתן למצוא מקדשים בסגנון צפוני ודרומי זה לצד זה. הווימאנה, עם השיקארה המתנשאת מעל קודש הקודשים, הייתה בעלת חשיבות מיוחדת באודישה, ובאופן פונקציונלי הייתה לה משמעות עדינה בהרבה מהגופוראם הדרום הודי, שבו המגדל בצורת חבית אינו מכתיר את קודש הקודשים עצמו או את הגרבגריהא, אלא רק מסמן את הכניסה. האדריכל מאודישה רצה להעניק למקדש יותר חשיבות והדגשה מאשר לשאר המבנים באזור, לפי הרעיון הזה שלו, הגרבגריהא היה מקום משכנו של האל.
מבחינת המאפיינים הסגנוניים שלהם, ניתן לחלק את המקדשים ההינדואים לשלוש קטגוריות, תוך התחשבות במיקומם הגאוגרפי ובמאפיינים הספציפיים שלהם. ואלה הם:
הנגארה, או העירוני;
הדרומי, או הדראווידי;
וסארה (vesara), או צורות אדריכליות דקאניות, יכולות להיחשב כתערובת של השניים.
ההבדל העיקרי בין המאפיינים האדריכליים שלהם ניתן למצוא בתפיסה האדריכלית של הקודש הקודשים הפנימי והמגדלים המורמים מעל הגרבגריהא. ערבוב סגנונות דרומי וצפוני מביא לכמה פתרונות מעניינים באזורים מסוימים: למשל, במאדהיה פרדש, השיקארה בסגנון נגארה של טלי קא מנדיר (אנ') שהוא "מקדש בית הבד") באזור טירת גוואליור, אין אמאלאקה וכרכוב, אלא אבן הגג המקומרת מהסוגים הדרומיים.