stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ואוקואודיין
היסטוריה של חפירות ארכאולוגיות > לאחר מלחמת העולם השנייה

ב-1949 התחדשו החפירות באתר, שתים עשרה שנים לאחר שהופסקו בשל המצב המדיני, והן חשפו ממצאים נוספים הכוללים חמש שיניים ורסיסים של עצמות הירך והשוק. שנה אחר-כך נתגלתה מלתעה שלישית בחומר ששלח זדנסקי לאוניברסיטת אופסלה בתחילת שנות ה-20. בחפירות שנערכו ב-1959 נתגלתה בשכבה 10 לסת תחתונה שלמה יחסית של אישה מבוגרת. בחפירות שניהל פֵּי וֶנְג'ונְג ב-1966 נתגלו מלתעה ושתי פיסות של שברי גולגולת, קדמי ועורפי. מפיסות אלו ומפיסות של עצם הרקה שנחשפו ב-1934 וב-1936 (ולא נשלחו במשלוח שאבד ב-1941) שהיו שייכים לאותו פרט שוחזרה כיפת גולגולת כמעט בשלמותה וזו כיום כיפת הגולגולת המקורית היחידה של אדם פקין המצויה בידינו.
בחפירות שנערכו בג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן מ-1921 ועד 1966 נתגלו באתר שש כיפות גולגולת כמעט שלמות של אדם פקין, 19 חתיכות גדולות של גולגולות, פיסות רבות של גולגולות, 15 לסתות תחתונות בלתי שלמות, 157 שיניים, שלוש חתיכות של עצם הזרוע, עצם בריח אחת, עצם סהר אחת ושוקה. בנוסף נמצאו באתר עצמות של קרוב ל-200 מיני חיות שאותן צד אדם פקין, בעיקר Pseudaxis grayi, מין נכחד הקרוב לאייל סיקה, שממנו נמצאו שרידים של למעלה מ-1,000 פרטים, הימצאות של בעלי חיים כדוגמת הקרנף והפיל מוכיחות כי האקלים היה אז חמים יותר. כמו כן נתגלו זרעים של צמחים דוגמת Prunus padus (סוג של דובדבן), אגוזים, אורנים ואולמוס; ויותר מ-100,000 כלי אבן עשויים גבישי קוורץ, צור ואבן חול שמתוכם נבדקו כ-17,000 כלי אבן. שכבות אפר עבות, עצמות וזרעים חרוכים ואבן גיר מפוחמת מעידים כי אדם פקין השתמש באש באופן סדיר, אם כי אין הוכחות כי ידע להצית אש. שיטות תיארוך שונות קבעו כי אדם פקין ישב באתר בתקופה שבין לפני 580,000 עד לפני 230,000 שנים, אם כי מחקר שהתפרסם בכתב העת Nature ב-2009 והתבסס על השיטה הרדיומטרית של קצב הדעיכה של אלומיניום-26 ובריליום-10 בחפצים מקוורציט שנחשפו באתר טוען כי גילם של הממצאים נע בין לפני 780,000 שנים עד 680,000 שנים.
חפירות שנערכו בשנים 1973-1972 חשפו באתר 4 בג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן מלתעה של הומו ספיינס.
ב-1961 קבעה מועצת המדינה את אתר איש פקין בג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן כאחד מאתרי המורשת החשובים שיש לשמר אותם. ב-1983 יעדה עיריית בייג'ינג (שאתר ג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן נמצא בתחומה) את השטח סביב אתר אדם פקין לשימור, וב-1987 הכריזה אונסק"ו על המקום כאתר מורשת עולמית.
אתרי החפירה > אתר אדם פקין

אתר מספר 1, הידוע גם כאתר אדם פקין היה הראשון שנתגלה ב-1921 לאחר הכוונה של פועלי מחצבה מקומיים. האתר הוא מערה בהר עצמות הדרקון, גבעה מאבן גיר שנוצר בתור האורדוביק שאורכה 220 מטרים מצפון לדרום, רוחבה 190 מטרים ממזרח למערב ופסגתה בגובה 140 מטרים מעל פני הים ו-66 מטרים מעל קרקעית נחל הבָּאָרחֶה. גודל המערה 140 מטרים ממזרח למערב, רוחבה בין 2 מטרים ל-40 מטרים מדרום לצפון בקיר הצפוני של המערה יש סדק ברוחב 7 מטרים. למערה היו במקור שני פתחים, כאשר אדם פקין התיישב תחילה סמוך לפתח המזרחי ולאחר שזה התמוטט עקב בליה הוא עבר לצד המערבי. המערה התמלאה בהדרגה במשקעים שהצטברו לעובי של 50 מטרים. לפני 230,000 נטש אדם פקין את המערה משום שלא ניתן היה להתגורר בה יותר.
חפירות ראשונות בשנים 1921 ו-1923 חשפו עדויות למגורי אדם עד לפני 200,000 שנים. המערה נחפרה ברציפות מ-1927 ועד 1937 ונתגלו בה כ-200 מאובנים של חלקי שלד אנושיים (מ-40 פרטים) שזוהו כשייכים למין הומו ארקטוס, יותר מ-10,000 כלי אבן, כמה שכבות אפר המעידות על שימוש באש, כמו גם מאובנים של קרוב ל-200 מיני חיות שונים. מרבית הממצאים מחפירות אלו אבדו באורח טראגי במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ולא נמצאו מאז. החפירות התחדשו ב-1949 והובילו לגילויים של מאובנים וכלי אבן נוספים. משום כך האתר הוא אחד מהמקורות הפוריים ביותר לממצאים מגיל הפליסטוקן התיכון.
עובי שכבת המשקעים בקרקעית המערה הוא 50 מטרים, המחולקים ל-17 שכבות. 13 שכבות נחפרו, כאשר גיל השכבה ה-13, בעומק של קרוב ל-40 מטרים, הוא כ-730,000 שנים, כלומר השכבות 14 עד 17 נוצרו לפני הפליסטוקן התיכון. השכבה הנמוכה ביותר המכילה מאובנים הקשורים לאדם פקין היא השכבה העשירית המתוארכת לפני 500,000 שנים, והשכבה העליונה ביותר המכילה מאובנים הקשורים לאדם פקין היא השכבה השלישית, כלומר אדם פקין התגורר במערה במשך 260,000 שנים. להלן פירוט הממצאים ב-13 השכבות שנחפרו:
| שכבה | עובי | תכולה | ממצאים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1-2 | 4 מטרים | טרוורטין וברקציה | מאובנים וכלי אבן |
| 3 | 3 מטרים | ברקציה גסה ואבן גיר – גושים שנוצרו מהתמוטטות התקרה | גולגולת איש פקין (1966), מאובנים וכלי אבן |
| 4 | 6 מטרים | אפר וגושי אבן גיר | השכבה הארכאולוגית העליונה: עצמות ואבנים חרוכים, מאובנים וכלי אבן |
| 5 | מטר | אבנים | מאובנים וכלי אבן |
| 6 | 5 מטרים | ברקציה, גושים של אבן גיר וגללים של צבוע | מאובנים וכלי אבן |
| 7 | 2 מטרים | חול | מאובנים וכלי אבן |
| 8-9 | 6 מטרים | ברקציה ואפר | השכבה הארכאולוגית התחתונה: מרבית מאובני אדם פקין נתגלו בשכבה זאת |
| 10 | 2 מטרים | לטריט ואפר | מאובנים וכלי אבן |
| 11 | 2 מטרים | ברקציה | הגולגולת הראשונה של אדם פקין (1929), מאובנים וכלי אבן |
| 12 | 2 מטרים | חול אדום | מאובנים |
| 13 | 2 מטרים | טיט וגללים של צבוע | מאובנים וכלי אבן |
בסך הכול הוצאו מהמערה כ-27,000 מ"ק של עפר.
קידוחי ניסיון שבוצעו בשכבות מתחת לשכבה ה-13 הוכיחו כי הן אינן מכילות מאובנים או כלי אבן ולכן מעולם לא נחפרו.
אתרי החפירה > אתר אדם פקין > המדרון המזרחי

המדרון המזרחי הוא חלק מאתר אדם פקין ונחפר ב-1930, ב-1958 ובשנים 1979-1978 בידי משלחת מחקר רב-תחומית. חפירות התבצעו עד לעומק של 7 מטרים דרך שכבות 6-3 וחשפו כלי אבן, עצמות חרוכות ואפר, ומאובנים של עופות, זוחלים ויונקים.
אתרי החפירה > אתר אדם פקין > אולם היונים

מערה שכונתה כך משום שיונים הרבו לפקוד אותה. המערה חוברה לאתר אדם פקין על ידי הפועלים שעבדו במקום ב-1928. חפירות בשנים 1931-1930 חשפו עצמות אדם פקין (כולל לסת תחתונה, עצם הבריח ועצם הקודקוד), עדויות לשימוש באש (כולל מוט חרוך מכליל סיני (Cercis chinensis) שתוארך לפליסטוקן התיכון), וכלי אבן שסותת מקוורץ ואבן חול ירוקה.
אתרי החפירה > המערה העליונה

המערה העליונה, השוכנת בחלקה העליון של "גבעת עצמות הדרקון", נתגלתה בחפירות של 1930 ונחפרה בשנים 1935-1934 כשבמהלך החפירה הוסר גג המערה והפתח הצופה צפונה. אורכה 13.5 מטרים, ורוחבה 5.6 מטרים. בחפירות נמצאו עדויות למגורי אדם במערה בתקופה שלפני 20,000 שנים עד 10,000 שנים. המערה הייתה מחולקת בין אזור המגורים במפלס עליון לאזור הקבורה במפלס התחתון, כששקע במפלס התחתון שימש כמלכודת חיות טבעית. ממצאים שנחשפו במערה כוללים שלוש גולגולות אנושיות ושרידים אחרים מלפחות שמונה פרטים שונים שזוהו כהומו ספיינס ארכאי, כלים וקישוטים עשויים מאבן ועצם מחוררים, ומספר רב של עצמות חיות כולל שלדים שלמים של יונקים גדולים שנלכדו במלכודת שבמפלס התחתון. אבקה לבנה שפוזרה סביב השרידים שבמפלס התחתון מעידה על כך שדיירי המערה טיפחו סוג של טקס קבורה.
אתרי החפירה > אתרים אחרים

נכון ל-2012 נחפרו יותר מ-20 אתרי מאובנים בג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן, להלן תיאור וממצאים שנתגלו בחלק מהן.
אתר 2 - תחתית הסדק בסלע זה שגובהו 15 מטרים וכיוונו מצפון לדרום התמלא בשכבה של אדמה אדומה בגובה 2 מטרים והמאובנים שבו מתוארכים לפליסטוקן התיכון. חפירות ב-1921 במקביל לאלו שבאתר אדם פקין חשפו מאובני יונקים כולל אוגר, קרנף וצבוע סיני ומגלוצרוס מהמין megaloceros pachyosteus.
אתר 3 - סדק בסלע זה שאורכו 8 מטרים, רוחבו פחות 4 מטרים וכיוונו ממזרח למערב התמלא בשכבה של ברקציה והמאובנים שבו מתוארכים לשלהי הפליסטוקן התיכון. הסדק התגלה ב-1927 ונחפר ב-1933. נתגלו בו 56 מאובני יונקים כדורבן, שועל רקון, גירית וטיגריס.
אתר 4 - מערה בסלע כ-70 מטרים דרומית לאתר אדם פקין. רוחבה 9.5 מטרים, גובהה 4 מטרים וכיוונה מצפון לדרום. המערה התמלאה בשכבה של חול חרסית צהוב מעורבת בשברי אבן גיר והמאובנים שבה מתוארכים לשלהי הפליסטוקן התיכון. המערה נחפרה בשנים 1937 עד 1938 ונתגלו בה כלי אבן, עצמות וזרעים חרוכים (עדות לשימוש באש) ומאובנים של תן ואייל. חפירה נוספת ב-1973 חשפה מלתעה עליונה אנושית ושרידים מאובנים של ארבעים מיני יונקים, כולל מקוק טיבטי, חזיר, דוב וסוס.
מרבץ הפקק (Cap Deposit). מרבץ זה כ-60 מטרים מעל לקרקעית נחל הבָּאָרחֶה, המתוארך לפליוקן התחתון, התמלא בשכבות של חול וחצץ. החפירות בשנים 1938-1937 חשפו מאובני יונקים כולל גחניים ועכברוש החזרן.
המערה החדשה – מערה זו, שנתגלתה ב-1967, מחוברת לאתר מס' 4 בחלקו הדרומי. המשקעים שנוצרו בשקיעה הידרוסטטית במים עומדים אינם מכילים מאובנים או חפצים הקשורים לפעילות אנושית.
אתר 12 – נתגלה ב-1933 בשעה שנחפר אתר 3. שקע בצורת עמוד שקוטרו מטר שנוצר בתהליכי בליה והתמלא בחצץ אדום. בחפירות התגלו מאובנים של 22 מיני חיות מתחילת הפליסטוקן, דוגמת טיגריס שנחרבי ו-procynocephalus wimani, מין פרימט שנכחד.
אתר 13 – מערה בגבעה מאבן גיר, כקילומטר דרומית לאתר אדם פקין וכ-50 מטרים מעל לקרקעית הנחל, שהכילה את הממצאים העתיקים ביותר לפעילות אנושית שנמצאו בג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן, מתחילת הפליסטוקן התיכון. חפירות בקרקעית המערה הבנויה חרסית חולית חשפו כלי אבן, אפר עצמות חרוכות ומאובנים של כ-36 מיני יונקים, כולל אייל מהמין Megaloceros pachyosteus וטיגריס שנחרבי.
אתר 14 – מערה צרה באבן הגיר, כ-1,5 קילומטרים דרומית לאתר אדם פקין שהממצאים בה מתוארכים לתחילת הפליוקן והניבו כמה מהמאובנים העתיקים ביותר בג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן, שגילם כ-5 מיליון שנים. חפירות ב-1933, 1951 ו-1953 של הקרקעית הדקה מאבן חול שנשחקה, כ-70 מטרים מעל לקרקעית הנחל חשפו יותר מ-600 מאובנים שלמים כמעט של 4 מיני דגים, כולם מהסוג בינית (ברבוס), שניים מהם נכחדו.
אתר 15 – נתגלה ב-1932 ונחפר בשנים 1935-1934. גודל החלק שנחפר הוא אורך 16 מטרים, רוחב 13 מטרים ועומק 10 מטרים. בחפירות נתגלו 3 שכבות. השכבה העליונה היא לס ושברי אבן גיר; השכבה האמצעית הכילה אפר, כלי אבן, עצמות וזרעים חרוכים; השכבה התחתונה בנויה מחרסית אדומה והכילה כלי אבן ומאובנים של עופות ו-33 מיני יונקים, כולל קרנף צמרירי ואיילים. גיל הממצאים בין לפני 200,000 שנים ל-100,000 שנים, צעיר יותר מאתר אדם פקין. האתר טרם נחפר במלואו.
האתר כיום

בגבעת עצמות הדרקון נבנה מוזיאון המוקדש לממצאים שנתגלו במקום תוך התייחסות לממצאים דומים שנתגלו בעולם. התצוגות במוזיאון כוללות:
תיאור תנאי החיים של אדם פקין, שרידים, כלי אבן והעדויות על השימוש באש.
תצוגה של הממצאים מהמערה העליונה: מאובנים, כלי אבן, מחטי עצם וחפצים ששימשו לקישוט.
תצוגות של מאובנים של אדם קדמון שנתגלו במקומות אחרים בסין, בג'אווה ובאירופה.
הסבר על הגאולוגיה והדגמה של התפתחות בעלי החיים ובני האדם לאורך התקופות הגאולוגיות.
תצוגה של מאובנים של בעלי חוליות שנתגלו באתרים אחרים באזור.
תצוגה של מאובנים של בעלי חיים שניצודו על ידי אדם פקין, כולל טורפים מסוכנים לאדם דוגמת הטיגריס והדוב.
כמו כן ניתן לבקר באתר מספר 1, המערה שבה נתגלו עיקר הממצאים של אדם פקין ובמערה העליונה שבה נתגלו שרידים של הומו ספיינס.
הערות שוליים

↑  אין מוסכמה על שמו העברי של תת-מין זה. במקומות רבים, דוגמת האנציקלופדיה העברית, מתבססים על שמו של תת-המין באנגלית (Peking Man). בוויקיפדיה העברית הוחלט להתבסס על שמו המדעי, Homo erectus pekinensis.
1 2 3 4 5 6  The Peking Man World Heritage Site at Zhoukoudian
↑  מוסד יוקרתי ללימודי רפואה בבייג'ינג שנוסד במקור על ידי המיסיון ב-1906, נרכש ב-1915 בתרומות מקרן רוקפלר, הוקם מחדש ב-1917 ופועל עד היום.
1 2 3 4  Archaeology: Peking Man, still missing and missed
↑  Age of Zhoukoudian Homo erectus determined with Al/Be burial dating
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562147205171  BnF: cb146087238 (data)  LCCN: n82046988  VIAF: 145435872   WorldCat (עם VIAF): 145435872 
יוהאן גונאר אנדרסון
פייר טייאר דה שארדן
פסלו של פֵּי וֶנְג'ונְג
אתר אדם פקין
אתר המערה העליונה
אתר 4
אתר 12
הכניסה למוזיאון באתר
יום שבלול הקינמון

| --- | --- |

 סוג:  מועדים בינלאומיים 
 
יום שבלול הקינמון או יום לחמניית הקינמון (בשוודית: Kanelbullens dag; בפינית: Korvapuustipäivä) חל ב-4 באוקטובר בכל שנה. זהו יום נושא שנתי שנוצר למטרות שיווק בשוודיה ובפינלנד ונוסד בשנת 1999 על ידי Kaeth Gardestedt. באותה תקופה, היא הייתה מנהלת פרויקטים של מועצת האפייה הביתית (Hembakningsrådet) שהייתה היסטורית קבוצת סחר שנתמכה על ידי יצרני שמרים, קמח, סוכר ומרגרינה וכיום נתמכת על ידי מותג הסוכר Nordzucker AG, שבסיסה בבראונשווייג, והיא יצרנית הסוכר השנייה בגודלה באירופה.
תפקיד תרבותי

מטרת החגיגה היא להגביר את תשומת הלב למסורת האפייה השוודית, עם דגש מיוחד על שבלול הקינמון, ולהגביר את צריכת השמרים, הקמח, הסוכר והמרגרינה. קידום היום מתבצע באמצעות שלטי פרסומת בחנויות ובבתי קפה. מדי שנה, חנויות איקאה ברחבי העולם מציינות את היום על ידי מבצעים לשבלולי/לחמניות קינמון באוקטובר. לחמניות קינמון מוצגות גם באירועים קהילתיים בקרב שוודים בניו זילנד ובכנסייה השוודית בחו"ל (Svenska kyrkan i utlandet).
רוב חגיגות האוכל הרשמיות בעולם הן אירועים מינוריים שזוכים לתשומת לב מועטה, אבל האימוץ השוודי של יום שבלול הקינמון הפף לפופולרי בצורה יוצאת דופן. לפי האתנולוג השוודי יונאס אנגמן, הפופולריות נובעת בין השאר ממשבר של זהות לאומית, שגרם לאנשים להעריך דברים שמזכירים להם תכונות חיוביות משנות העבר.
התאריך

יום שבלול/לחמניית הקינמון נחגג ב-4 באוקטובר מכיוון שהמועצה לאפייה ביתית לא רצתה שהיום יתחרה במסורות אוכל אחרות, כמו לחמניות סמלה (Semla) מתוקות, המוגשות בשוודיה ביום שלישי (באיטלקית: Martedì grasso), 40 יום לפני הפסחא, יום מסמן התחלת תקופה של אי אכילת בשר בנצרות. בשוודיה מציינים את יום הילד הבין-לאומי ביום שני הראשון של אוקטובר. הרעיון מאחורי יום שבלול הקינמון היה שזה יהיה יום של "התחשבות".
ראו גם

פיקה - מנהג שוודי הכולל לעיתים קרובות אכילת שבלולי קינמון
הערות שוליים

↑  "The best places to grab a cinnamon bun in Stockholm". 4 באוקטובר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Linter, Simon (4 באוקטובר 2019). "Swedes to eat millions of 'kanelbullar' on cinnamon bun day". Sveriges Radio. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Cinnamon Bun Day and celiac disease | Karolinska Institutet Nyheter". 12 בדצמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Toolkit Cinnamon bun day – Uppsala University, Sweden". 8 ביוני 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Celebrating the Cinnamon Buns of Scandinavia". Forbes.
↑  "Alla dessa dagar". Dagens Nyheter (בשוודית). 2006-04-21. ISSN 1101-2447. נבדק ב-2023-10-03.
↑  "Med hembakat skänker vi varandra glädje och omtanke". Hemmets Journal. 20 במרץ 2008. אורכב מ-המקור ב-6 באוקטובר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kanelbullensdag". 2007-10-21. אורכב מ-המקור ב-21 באוקטובר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Why Cinnamon Bun Day is an enduring Swedish success". The Local (באנגלית). 2016-10-04. נבדק ב-2018-10-08.
↑  Axelsson, Mattias (2009-10-03). "Varför är kanelbullens dag den 4 oktober?". Högtider och traditioner (בשוודית). נבדק ב-2023-10-03.
מבנה בית המקדש

חזית מקדש הורדוס לפי שיטת מיכאל אבי יונה
לפי המסורת היהודית, היו לעם ישראל כמה וכמה סוגים של בתי מקדש במהלך ההיסטוריה היהודית - החל במשכן, שהיה בצורת אוהל, דרך משכן שילה, שהיה בית אבנים מכוסה ביריעות במקום בתקרה, ועד לבתי המקדש הבנויים אבן - בית המקדש הראשון (מקדש שלמה), בית המקדש השני, וכן המקדש העתידי שעליו נתנבא יחזקאל.
מקדשים אלו שונים אחד מן השני בהרבה מאוד ממאפייניהם האדריכליים, אך הם מקיימים תבנית בסיסית דומה. לתפיסת הרמב"ם, מצוות בניין בית המקדש התקיימה בכל המקדשים האלה, ועל כן היא כוללת, לשיטתו, רק את המאפיינים הבסיסיים המשותפים לכולם.
הסמכות בתכנון המקדשים

מתוך דברי הפסוק מדברי הימים אשר בו מוסר דוד על תוכנית המקדש (דברי הימים א', כ"ח, י"ט): "הכל בכתב מיד ה' עלי השכיל, כל מלאכות התבנית".
הגיעו חז"ל למסקנה כי תוכניות אלו נכתבו ברוח הקודש (ואולי אף נמסרו למשה בהר סיני והועברה ממנהיג למשנהו עד לדוד שהעביר לשלמה) דרשו חז"ל כי חל איסור לשנות את מבנה המקדש ללא הנחיה מנביא, ובכל פעם שהיה צורך לשנות, השינוי נעשה רק לאחר דרישה של פסוקים (או של המגילה המכילה את התכנון עצמה) כדי להראות שהתכנון החדש כבר נכלל בהם:
כדי לאפשר את בנין הגזוזטרה בעזרת נשים המפרידה בין הנשים והגברים, נדרש הפסוק: "...משפחת בית דויד לבד ונשיהם לבד, משפחת בית נתן לבד ונשיהם לבד".
כדי לאפשר את הרחבת מזבח העולה בעת בנין בית המקדש השני, נדרש הפסוק: "וַיֹּאמֶר דָּוִיד - זֶה הוּא בֵּית ה' הָאֱלֹהִים, וְזֶה מִּזְבֵּחַ לְעֹלָה לְיִשְׂרָאֵל". דוגמה זו היא אף יותר קיצונית, שהרי בגמרא שם מובאת הדרשה כהוכחה שניתן להרחיב את אורך ורוחב המזבח לשישים אמות, אך רשאים בני אותו הדור ליצור מזבח קטן יותר, כפי צורכם.
על פי הרמב"ם, צורתו של בית שני הייתה סינתיזה בין מקדש שלמה הקדום, לבין מקדש יחזקאל העתידי. נראה מדבריו שנבואת יחזקאל הייתה עמומה מדי, ועל כן נאלצו ליצור מעין כלאיים בין שני המקדשים. כך כותב הרמב"ם (ספר עבודה, הלכות בית הבחירה, פרק א', הלכה ד'):
בניין שבנה שלמה, כבר מפורש במלכים; וכן בניין העתיד ליבנות - אף על פי שהוא כתוב ביחזקאל, אינו מפורש ומבואר. ואנשי בית שני, כשבנו בימי עזרא, בנוהו כבניין שלמה, ומעין דברים המפורשים ביחזקאל.
המקורות לידיעת מבנה המקדשים השונים > מקורות במסורת היהודית

על כמעט כל אחד מן המקדשים יש תיאור מפורט במקורות היהודיים, כאשר המקומות העיקריים בהם הם נידונים הם כדלהלן:
המשכן מתואר בתורה (בספר שמות, פרק כ"ו ואילך).
קיים גם מקור קדום בחז"ל העוסק במבנה המשכן - ברייתא דמלאכת המשכן.
הבית הראשון מתואר בספר מלכים (א', פרקים ו'-ז') וכן בדברי הימים (ב', פרקים ג'-ד').
הבית השני מתואר במשנה, במסכת מידות.
ספר עזרא הוא המקור היחיד שנותן מידע על המקדש שבנו עולי בבל.
בספר יחזקאל (מ-מב) נמסר תיאור של המקדש העתידי, שלימים יכונה בית המקדש השלישי.
מקדשים שלא תוארו במקורות הם משכן שילה, וייתכן שגם מבנה בית המקדש השני היה שונה בתקופות מסוימות, כגון אחרי (או לפני) השיפוץ של הורדוס.
מעבר לאלה, ישנו דיון נרחב במקורות חז"ל המאוחרים יותר, שלעיתים הביאו מסורות שונות ולעיתים דנו מסברה.
המקורות לידיעת מבנה המקדשים השונים > מקורות לצורת בית המקדש

על המשכן אין מקורות חיצוניים הדנים בו, ואף על המקדש הראשון לא ידוע תיאור ממקור שאינו יהודי. עם זאת, באשר למקדש שלמה נעזרים החוקרים באדריכלות המקדשים של העולם העתיק, מתוך הנחה שייתכן שמקדש שלמה לא היה שונה באופן קיצוני מן המקדשים שבסביבה - בפרט לאור העובדה שאדריכליו היו פיניקים, למשל המקדשים שנמצאו באתר הארכאולוגי תל טאיינאט בדרום טורקיה ועין דארה בסוריה.
באשר לבית המקדש השני, קיים מקור חיצוני חשוב - ספריו של יוסף בן מתתיהו. יוסף, שהיה כהן מירושלים וחי בסוף ימי בית שני, מסר בספריו תיאורים מפורטים על בניינו של הורדוס ועל השינויים שביצע לעומת המקדש שקדם לשיפוציו. בספריו של יוסף יש גם פרטים על מקדש שלמה, אך במקרה זה פחות ברורה מהימנותו של המידע, וגדולים יותר הסיכויים שהוא החיל על מקדש זה דברים שהכיר מתקופתו.
מקור נוסף הוא הברית החדשה, אשר בה מתואר גם כן המקדש. אמנם מכיוון שלא ברור התאריך שבו חוברו האוונגליונים השונים, מיוחס לה לרוב אמינות נמוכה יותר מזו של יוסף, שהכיר את המקדש אישית.
המקורות לידיעת מבנה המקדשים השונים > מקורות ארכאולוגיים

מקורות ארכאולוגיים אודות בתי המקדש נדירים. מחזורי ההרס והבניה שעברו על הר הבית, יחד עם אי-ההיתכנות של ביצוע חפירות ארכאולוגיות בו מטעמים דתיים, העלימו שרידים שיצביעו על המבנה הפנימי של המקדש. עם זאת, נותרו החומות החיצוניות של מתחם הר הבית, שאינן מתקופת בית המקדש הראשון, אלא מימי החשמונאים והתקופה ההרודיאנית, ועוד ממצאים בודדים היכולים ללמד מעט יותר.
ניתן להכליל כאן גם את הממצא הטופוגרפי, באשר לגובה פני הקרקע על הר הבית ובסביבתו, אך גם ממצא זה לא יכול ללמד הרבה על מבנהו הפנימי של המקדש (להבדיל ממיקומו הגאוגרפי המדויק), וייתכן שהוא אף השתנה במהלך הדורות.
בשנת 2011 נמצא בחורבת קאיפה דגם מפורט חצוב באבן שתוארך לתקופת דוד ושלמה, ממלכת ישראל המאוחדת, וזוהה על ידי הארכאולוג יוסף גרפינקל עם בית המקדש הראשון.
בנוסף, חוקרים שונים מוצאים סימוכין למבנהו של בית המקדש הראשון באתרי מקדשים אחרים במרחב הסורו-כנעני שנחשפו באתרים ארכאולוגיים ומתוארכים לתקופת בית ראשון. הדוגמאות המובהקות ביותר הן המקדש שנחשף בשנות ה-30 של המאה ה-20 בתל טאיינאט בדרום טורקיה והמקדש שנחשף במחצית השנייה של המאה ה-20 בעין דארה בצפון סוריה, כ-50 ק"מ צפון מערבית לקודם. שני ממצאים אלה כוללים מבנה אורכי בן שלושה חללים ושני עמודים בכניסתו, בדומה לבית המקדש הישראלי. האתר בעין דארה כולל מרכיבים אדריכליים ועיצוביים נוספים שייתכן ויכולים להסביר חלק מהמושגים בתיאור התנ"ך של מקדש שלמה, כגון, צלעות, לולים, כרובים, חלוני שקופים אטומים ועוד. הדמיון בין האתרים הללו למקדש הישראלי עשוי להתקשר גם לאזכור מעורבותם של הפיניקים בבניית המקדש (חירם מלך צור).
המקורות לידיעת מבנה המקדשים השונים > שילוב המקורות

מטבע הדברים, המקורות הכתובים ניתנים לפרשנויות שונות ומגוונות, בפרט כאשר חסרים פרטים אדריכליים מרכזיים, או במקרים של מונחים טכניים שמשמעותם עמומה בעבורנו. בעיות נוספות יוצרים סתירה בין המקורות השונים - בין מסורות שונות של חז"ל, או בין המקורות הפנים-יהודיים למקורות חיצוניים. במקרים כאלה ישנם שיקולים שונים בקרב החוקרים, למי לייחס משקל ואמינות גדולים יותר, והאם לפעול בדרך של הרמוניזציה ותיאום המקורות, או בדרך של קבלת מקור אחד על פני משנהו. מסיבה זו, המודלים והשרטוטים השונים שנערכו במרוצת הדורות, שונים לא במעט זה מזה. עם זאת יש לזכור שהספקות קיימים לרוב רק לגבי פרטים, ולא לגבי התיאור הכללי.
המאפיינים המשותפים לכל המקדשים

למקדשים השונים תבנית בסיסית:
קודש הקודשים (נקרא גם 'הדביר', או 'לפני ולפנים'). זהו המקום המקודש ביותר, שבו שכן ארון הברית. למקום זה לא נכנס אדם, למעט הכהן הגדול ביום הכיפורים.
ההיכל (שנקרא גם 'הקודש', או 'הבית החיצון') - מבנה בדרגת קדוּשה פחותה מקודש הקודשים, ואשר ממנו הפתח אל תוך קודש הקודשים. בקודש נמצאו מזבח הזהב, השולחן והמנורה (השם 'ההיכל' עשוי להטעות, משום שהוא משמש גם כשם קולקטיבי למבנה כולו, ואף לשילוב של 'הקודש' ו'קודש הקודשים').
לפני ההיכל, ישנו מבוא בשם האולם. כאמור לעיל, לעיתים, שלושת החלקים הללו יחד נקראים בשם 'היכל' (או 'אוהל מועד', במשכן), והם מהווים את "מבנה המקדש".
מסביב להיכל קיימת מחיצה, אשר מגדירה את השטח הכללי הנקרא עזרה (או 'חצר'). בעזרה נמצאו מזבח העולה, והכיור. שטח העזרה נחשב למקודש פחות מן ההיכל, אולם הוא החלק החיצוני ביותר שעדיין מוגדר "מקדש".
סביב כלל מתחם זה (הקרוי 'מקדש'), נמצא שטח מקודש בדרגה פחותה יותר, אשר במשכן נקרא 'מחנה לויה' (שבו חנו בני לוי), ובמקדש הקבוע בירושלים נקרא הר הבית (עזרת הנשים, שהייתה החצר החיצונית של המקדש, נחשבת כחלק מ'מחנה לויה', אך לא ברור האם היא הייתה קיימת בכל המקדשים).
המשכן

המשכן שלפי המסורת היהודית הוקם במדבר סיני לא היה בית אבנים, אלא אוהל; מכאן גם שמו הנוסף, 'אוהל מועד'. לאוהל היה 'שלד' שעשוי מקורות עצי שיטים גדולות, שעמדו בתוך 'אדנים' מכסף, ואשר ניתנות לפירוק מהיר; על גבי הקרשים פרשו יריעות של בד ושל עורות שונים. בתוך האוהל הייתה פרוכת, שהבדילה בין הקודש לקודש הקודשים. מסביב לאוהל הייתה מחיצת נוספת, שיצרה את 'החצר' שמסביב לאוהל מועד.
בהיותו אוהל, לא היו במשכן דלתות. כאמור, בין הקודש לקודש הקודשים הבדילה פרוכת, ועל פתח המשכן והחצר היה 'מסך הפתח' - יריעה המשמשת לסגירת הפתח, כבאוהל רגיל. המשכן היה ניתן לפירוק ולהרכבה, לצורך נדודים ממקום למקום (על עבודה זו היו ממונים הלויים).
אורך חצר המשכן היה 100 אמות ורוחבה היה 50 אמות. המחיצה שיצרה את החצר הייתה עשויה מ-60 עמודים בגובה 5 אמות, שציפוי ראשיהם כסף ואדניהם (בסיסי העמודים) עשויים גם מנחושת. על העמודים היו תלויים קלעים מבד. פתחה של החצר, ברוחב 20 אמה, היה בצד מזרח, ועליו היה תלוי מסך בד.
מזבח העולה שבתוך החצר היה קטן יחסית - 5X5 אמות בגובה 3 אמות. המזבח היה עשוי נחושת והיה חלול, כך שניתן היה לטלטל אותו בקלות יחסית ממקום למקום - כמו את שאר המשכן וכליו. את המזבח מלאו באדמה בכל פעם שהרכיבו את המשכן.
אורכו של מבנה המשכן היה 30 אמות, רוחבו 10 אמות, וגובהו 10 אמות. המשכן חולק בתוכו על ידי הפרוכת. החלק החיצוני, הקודש, היה בגודל של 10X20 אמות, החלק הפנימי, לקודש הקודשים, היה בגודל של 10X10 אמות. המשכן היה מורכב מ-48 קרשי עצי שיטים - 20 בכל צד בצפון ובדרום ו-8 במערב. את המזרח כיסה רק מסך; שלושה כיסויים שונים, של בדים ועורות, כיסו גם את שאר המשכן.
משכני שילה, נוב וגבעון

לא ידועים פרטים רבים על משכן שילה. עם זאת, לפי דברי חז"ל, היו קירות משכן שילה עשויים מאבנים, עם כיסוי של יריעות (כמו באוהל) ולא תקרה, ולפי מקור אחד, אף עזרת הנשים הייתה קיימת במשכן שילה. בכל השאר, נראה שהיה דמיון עקרוני בינו ובין המשכן.
עוד פחות מזה ידוע על משכן נוב ומשכן גבעון, שהיו קיימים כפי הנראה בין תקופת חורבן שילה למועד הקמת בית המקדש בירושלים. מסתבר, עם זאת, שהם היו דומים למשכנות הקודמים, בהבדל ידוע אחד - ככל הנראה למשכנות אלו הייתה תקרת אבן[דרוש מקור]. מכאן, שייתכן שהיו שינויים מבניים נוספים.