stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים
8 באוקטובר

עם בוקר החליט רפאל איתן, מפקד אוגדה 36, לנצל את ההפוגה בהתקפה הסורית כדי לבצע התקפת נגד. איתן הורה לחטיבה 7 לתקוף בגזרת עמק הבכא ולתפוס מחדש את אזור תעלת הנ"ט. המשימה הוטלה על גדוד 77, שירד בסביבות השעה 7 בבוקר מעמדותיו אל השטח הנחות. תוך זמן קצר החלו הטנקים לחטוף מטח טילי נ"ט וארטילריה, ומספר כלים נפגעו. הגדוד נסוג חזרה לעמדות השולטות.
המשך היום היה שקט יחסית בצפון רמת הגולן, למעט מספר התקפות קטנות באזור המוצבים 107 ו-109. אחר הצהריים תקפה פלוגה של טנקי T-62 את אזור מוצב 107 אולם היא נהדפה. החטיבה כללה בשלב זה כ-70–75 טנקים. יוס אלדר, מג"ד 75 שנפצע בלילה הראשון, חזר לשדה הקרב לאחר שברח מבית החולים. אלדר קיבל 7–8 טנקים משרידי גדוד 82 ופלוגה נוספת מגדוד 77, עלה לעמדות בעמק הבכא, ואיפשר לגדוד 77 לרדת לאחור לצורך מנוחה והתארגנות.
בשעות הלילה תקפה חטיבה 121 הסורית. גדוד 75 תוגבר בפלוגה נוספת מגדוד 77 ועם כוח של 19 טנקים בלם את ההתקפה. גדוד 71 שהיה מצפון לחרמונית השתתף גם הוא בבלימת המתקפה.
8 באוקטובר > ליל הבזוקות

במהלך הלילה שבין 8–9 בחודש התקבלו התרעות על חדירת כוחות חי"ר סורים אל שטח ישראל. ללא אמצעי ראיית לילה לא היו מסוגלים הטנקים הישראלים לזהות כוח רגלי קטן המתקרב אליהם בחשכה. בסביבות 2:00 בלילה הותקף חניון הלילה של פלוגה ב' מחטיבה 188 שחנתה סמוך למוצב 105. הטנקים הותקפו באש טילי נ"ט והפלוגה נסוגה לאחור תוך ירי, אולם שני טנקים נפגעו והקשר עימם נותק. מפקד הפלוגה, אבנר לנדאו, דיווח למשולם רטס שהיה מפקד הגזרה על ההיתקלות. רטס הורה ללנדאו לחלץ את הטנקים שנפגעו, אולם לנדאו סירב בטענה שהשטח מוצף בכוחות קומנדו וכל כוח שישלח יפגע תוך זמן קצר. לנדאו ביקש לחכות לבוקר, אולם רטס התעקש ושלח שני טנקים מגדוד 71. שני הטנקים נפגעו גם כן והקשר עמם נותר. רטס שלח את סגנו, גדעון ויילר, עם שני טנקים נוספים. שלושת הטנקים של גדוד 71 הגיעו לאזור ההיתקלות, ממזרח להר כרמים, והותקפו מיד מן המארב. הטנקים נפגעו ומספר אנשי צוות נהרגו, ביניהם הסמג"ד גדעון ויילר.
באור ראשון הגיע לנדאו, מפקד פלוגה ב', לאזור לחלץ את הנפגעים. התברר כי בשני הטנקים של פלוגתו שאיתם ניתק הקשר נהרג אחד ממפקדי הטנקים, ושאר אנשי הצוות נחלצו באופן עצמאי לאזור בוקעתא.
באזור הבוסטר אירעה חדירה דומה של חיילי חי"ר עם טילי נ"ט. שני טנקים מגדוד 74 נפגעו ומרבית אנשי צוותם נהרגו.
9 באוקטובר > קרב עמק הבכא

לקראת 9 באוקטובר ריכזו הסורים כוח שריון גדול במאמץ להבקיע באזור פתחת קוניטרה (עמק הבכא). בשלב זה כבר איבדו הסורים את מרבית השטחים במרכז ודרום רמת הגולן אותם כבשו בפתיחת המלחמה, והקרב בעמק הבכא היה ניסיון אחרון להפוך את פני המערכה. אל מול כ-50–55 טנקים של חטיבה 7 ריכזו הסורים כ-150 טנקים, מאה מתוכם היו טנקי T-62 של חטיבה 81 מהדיוויזיה השלישית, שטרם השתתפו בקרבות. אליהם נוספו טנקים משרידי דיוויזיה 7, שהייתה שחוקה לאחר שלושה ימי קרב עקרים בהם לא הצליחה לפרוץ את קו ההגנה הישראלי.
המתקפה החלה בסביבות השעה 8 בבוקר, עם הרעשה ארטילרית כבדה לכל אורך הגזרה הצפונית. למעשה היה זה מסך אש מתגלגל שנע ממזרח למערב, ובחסותו התקדמו הטנקים הסורים עד לקו הגבול. ב-9 בבוקר נפסקה הארטילריה ואז זיהו כוחות חטיבה 7 את טורי הטנקים הסורים בטווחים קרובים של 800-1,000 מטרים. גדוד 75 שהחזיק את עמדות ההגנה בעמק הבכא מהלילה הקודם, פתח בירי, אך טנקים רבים היו כמעט ריקים מתחמושת לאחר הלחימה במהלך הלילה. בשעה 8:30 נשלח גדוד 77 בפיקוד אביגדור קהלני לתגבר את הגזרה. בשעה 9:00 נשלח לאזור גם גדוד 71 שכלל כ-12–13 טנקים (כולל פלוגתו של לנדאו מחטיבה 188), ונפרס בצפון הפתחה, מול ואדי שבריק.
הטנקים הסורים הצליחו לעבור את תעלת הנ"ט וחלקם הגיע ממש עד קו העמדות של הטנקים הישראלים. במקום התפתח קרב שב"ש (שריון בשריון) בטווחים קצרים, וטנקים סורים רבים נפגעו. מפקד החטיבה, יאנוש, שלח את כל עתודות החטיבה לקרב והעביר את כל הכוחות בעמק הבכא לפיקודו של קהלני, מג"ד 77.
קרוב לשעה 10:00 נהרג משולם רטס, מג"ד 71, מדרום לחרמונית. בשלב זה הפסיק הגדוד לתפקד והטנקים שנותרו מהגדוד עברו לפעול תחת גדוד 77. תחת הלחץ הסורי הכבד הייתה חטיבה 7 על סף שבירה.
9 באוקטובר > קרב עמק הבכא > כוח בן-חנן

סא"ל יוסי בן-חנן היה מג"ד 53 עד שלושה חודשים לפני המלחמה. במהלך יום הכיפורים שהה בן-חנן בנפאל בירח דבש עם אשתו הטרייה. כאשר שמע על המתרחש בישראל, מיהר לחזור ארצה. בלילה שבין ה-8 ל-9 באוקטובר עלה לפיקוד הצפון ונשלח לארגן מחדש את חטיבה 188.
במחנה ירדן שהו לוחמים מגדוד 53 שירדו מדרום רמת הגולן יומיים קודם, במסגרת "שיירת הרפאים". הסמג"ד שמואל אסקרוב ארגן את החיילים שנותרו במחנה כדי להקים מהם כוח לוחם. יחד עם בן-חנן, שהגיע למחנה ירדן, הצליחו לארגן כוח של 11 טנקים. כוח בן-חנן, אשר זכה לכינוי "התעמלות בוקר" כשם תוכנית הרדיו של אביו של בן-חנן, עלה לרמת הגולן בבוקר 9 באוקטובר ונשלח לסייע לחטיבה 7.
בסביבות 10:30 בבוקר הגיע כוח בן-חנן לגזרת הלחימה והופנה על ידי יאנוש לחסום את הפרצה בדרום הפתחה. הכוח הצטרף לקרב והיווה סיוע משמעותי לכוחות השחוקים של חטיבה 7. בן-חנן עצמו נפצע במהלך הקרב אך המשיך לפקד על הכוח. הסמג"ד אסקרוב, שכבר היה פצוע אך בכל זאת הצטרף לכוח, נפצע שוב, הפעם באורח קשה יותר בראשו ופונה לאחור.
בשעה 11:00 קיבלה החטיבה תגבור נוסף בדמות פלוגת טנקי סופר שרמן מגש"פ 181. גם טנקי הגש"פ השתלבו בלחימה בדרום פתחת קוניטרה.
סמוך לשעה 12:00 החלו הסורים לסגת, לאחר שלא הצליחו לפרוץ את קו ההגנה הישראלי. בסיום הקרב נמנו בשטח עשרות טנקים סורים פגועים. לכל אורך הקרב קיבלה החטיבה סיוע ארטילרי משמעותי. מפקד הסיוע החטיבתי, רס"ן אריה מזרחי, ריכז אש ארטילרית של 21 סוללות על הכוחות הסורים המתקדמים. להפגזה הכבדה הייתה השפעה של ממש על שבירת ההתקפה הסורית.
מעט דרומה משם, בפתחת קוניטרה דרום בקרבת מוצב 109, ערכו הסורים מאמץ משני. חטיבה 43 הסורית ניסתה לפרוץ אך כמו בימים הקודמים, נבלמה על ידי טנקי פלוגה א' מחטיבה 188 שניצבו באזור.
9 באוקטובר > המארב לפלס"ר 7

במקביל לקרב עמק הבכא, התרחשו בגזרה הצפונית שני קרבות עם כוחות חי"ר סורים המצוידים בטילי נ"ט. ייתכן והיו אלה כוחות החי"ר שחדרו בלילה הקודם ופגעו במספר טנקים, וייתכן כי היו אלה כוחות קומנדו שהונחתו במסוקים באותו בוקר באזור צומת וואסט, ומשם המשיכו מזרחה לאזור בוקעתא.
בסביבות 10:00 בבוקר התקבלו ידיעות על חדירת כוח חי"ר סורי באזור בוקעתא. גדוד 12 של גולני בפיקוד המג"ד יעקב שחר נשלח לאזור על זחל"מים עם מחלקת טנקי סופר שרמן מגש"פ 181. ממזרח לבוקעתא נקלע הגדוד למארב של כוח קומנדו סורי שירה פצצות RPG על הזחל"מים. שבעה נהרגו, ביניהם המג"ד יעקב שחר, ו-13 נפצעו. פלוגת הסיור של חטיבה 7, מצוידת בנגמ"שים, נשלחה לסייע לכוח, ותקפה את הכוח הרגלי הסורי באש הנגמ"שים. פלוגת הסיור הדפה את המתקפה ולאחר מכן סייעה בחילוץ הפצועים של גולני. בקרב זה נפגע אחד מנגמ"שי הפלס"ר, חייל אחד נהרג וכמה נפצעו.
לאחר סיום הקרב נשארו חמישה נגמ"שים של הפלס"ר לפנות את הנפגעים, ומפקד הסיירת, אורי כר-שני, נע בכוח של שלושה נגמ"שים דרומה (על כביש 98 של ימינו). מדרום לבוקעתא נורה על הנגמ"ש טיל נ"ט. כר-שני החליט שלא לחכות לכוחות נוספים מפלוגתו, ובשעה 12:40 חזרו שלושת הנגמ"שים צפונה על מנת לטהר את הציר. סמוך לצומת אל-רום פנו הנגמ"שים מזרחה ונעו בשטח הקשה ובין הטרסות. כוח חי"ר סורי המתין לנגמ"שים ופתח עליהם בירי טילים. שני נגמ"שים נפגעו וכר-שני נהרג.
חמשת הנגמ"שים הנותרים הפסיקו את פינוי הפצועים והגיעו לאזור תחת פיקוד הסמ"פ, איציק מבורך. הכוח תקף את החי"ר הסורי, אולם שוב נפגעו מספר נגמ"שים, ביניהם נגמ"ש הסמ"פ, וכל יושביו נהרגו. בסך הכל נהרגו 24 מלוחמי פלוגת הסיור.
ההכנות להבקעה לסוריה

במקביל לסיום קרב עמק הבכא נשלמה הדיפת הכוחות הסורים ממרכז ומדרום רמת הגולן והכוחות נערכו שוב משני צידי הקו הסגול. בצה"ל התקבלה החלטה להמשיך את תנופת המתקפה ולהמשיך במתקפה לתוך שטח סוריה, בכיוון דמשק. לאור עייפות כוחות צה"ל מחמשת ימי הבלימה הוחלט לאפשר לכוחות להתארגן ולנוח ב-10 באוקטובר, ולהתחיל את המתקפה ב-11 לחודש.
בצהרי 9 באוקטובר, לאחר קרב עמק הבכא, היו לחטיבה 7 כ-35 טנקים כשירים. לרשות החטיבה עמדו כמעט 48 שעות כדי להתכונן להבקעה, והחטיבה ניצלה זמן זה לצורך ארגון המסגרות הפלוגתיות והגדודיות, קליטת אנשי צוות ומפקדים ותיקון הטנקים. טנקים רבים תוקנו בשטח, ואחרים שנזקקו לתיקונים גדולים יותר תוקנו בסדנאות החימוש במחנה ירדן ובנפח.
חטיבה 7 הייתה חטיבת השריון היחידה של אוגדה 36, והיא כללה גם את שארית הכוחות מחטיבה 188. בסיום ההכנות מנתה החטיבה 100–118 טנקי שוט קל בחמישה גדודים:
גדוד 77 (בפיקוד סא"ל אביגדור קהלני) - 25 טנקים
גדוד 75 (בפיקוד סא"ל יוס אלדר) - נבנה כגדוד שריון (על בסיס פלוגות זמיר וגבע מגדוד 82 וטנקים נוספים). הכיל כ-22 טנקים.
כוח בן-חנן (בפיקוד סא"ל יוסי בן-חנן) - 25 טנקים משרידי גדוד 53 של חטיבה 188.
גדוד 74 (בפיקוד סא"ל יאיר נפשי) - 8 טנקים
כוח עמוס כץ/גדוד 71 (בפיקוד סא"ל עמוס כץ) - גדוד מאולתר שהוקם בבית הספר לשריון וצורף ב-10 באוקטובר לחטיבה. כלל כ-36 טנקים.
ההכנות להבקעה לסוריה > כוח עמוס כץ

הכוח החל להתארגן ב-8 באוקטובר בבית הספר לשריון בג'וליס על ידי סא"ל אורי בן-ארי. הכוח היה כוח מאולתר שכלל חיילים חסרי שיבוץ, חיילי מילואים שחזרו מחו"ל, וחיילי סדיר שנפצעו בימי המלחמה הראשונים וחזרו ללחימה. הגדוד קיבל טנקים שנותרו בסדנאות החימוש ובימ"חים. בסך הכל מנה הגדוד כ-36 טנקי שוט קל, שתי פלוגות חרמ"ש ופלוגת סיור מוקטנת.
ב-9 באוקטובר עלה הגדוד על מובילים למחנה ירדן והמשיך בהתארגנות. ב-10 באוקטובר קיבל סא"ל עמוס כץ, ששהה בארצות הברית בלימודים וחזר עם פרוץ המלחמה לישראל, את הפיקוד על הגדוד. בלילה שלפני ההבקעה השתתפו מפקדי הגדוד בתדריכים של חטיבה 7 לקראת ההבקעה, ובבוקר 11 באוקטובר יצאו לסיור בגזרת ההבקעה. במסגרת החטיבה קיבל הגדוד את המספר 71, אף שלא היה קשר בינו לבין גדוד 71 המקורי של משולם רטס.
ההכנות להבקעה לסוריה > תוכנית ההבקעה

בפיקוד הצפון תוכננה הבקעה דו-אוגדתית של אוגדות 36 ו-210 לתוך סוריה. אוגדה 36 יועדה לתקוף ראשונה באזור הצפוני ביותר, כך ששיפולי החרמון יספקו הגנה לאגפה השמאלי. תוכנית ההבקעה כללה אש מארטילריה ומטוסים שתונחת במשך שלוש שעות על הגנות הסורים מעבר לגבול, ובסיומם יחלו כוחות חטיבה 7 להתקדם. מסך ארטילריה מתגלגל כ-500 מטרים לפני הכוחות הפורצים נועד לספק הגנה.
תוכנית החטיבה כללה פריצה בשני צירים: בציר הצפוני לכיוון חד'ר ומזרעת בית ג'ן יפרוץ גדוד 77, כשמאחוריו גדוד 71 ופלגת לוחמים מסיירת מטכ"ל, ובמאמץ הדרומי יוביל כוח בן-חנן, יחד עם גדוד 75 וחטיבת גולני, באזור שמצפון לג'ובתא אל חשב לכיוון מחנות חלס. גדוד 74 נותר בחיפוי להבקעה.
הכוחות הסורים בגזרה הצפונית הורכבו משרידי הדיוויזיה השביעית, אשר לפי ההערכות נותרו לה כ-30–40 טנקים במערכי הגנה שהוכנו מראש, כמו גם כוחות ארטילריה רבים, תותחי נ"ט וחי"ר.
11 באוקטובר

לאחר ריכוך ארטילרי בן שלוש שעות, החל מאמץ ההבקעה לתוך סוריה, כאשר חטיבה 7 תקפה ראשונה בגזרה הצפונית. בשעה 11 בבוקר יצאה החטיבה להתקפה בשני צירים, וחצתה את שדות המוקשים באזור גדר הגבול.
גדוד 77 בפיקוד קהלני חצה את הגבול ממזרח להר רם (ציר "צין") ותפס כמעט ללא התנגדות את צומת חדר. טנקי הגדוד המשיכו מזרחה על הציר כשהם יורים לנקודות חשודות אך לא נתקלים בהתנגדות משמעותית. לקראת הערב הגיעו הטנקים למזרעת בית ג'ן ונפרסו בפאתי הכפר. גדוד 71 שיועד לכבוש את הכפר נע בעקבות גדוד 77 והגיע גם הוא לאזור. הכוחות זיהו ארבעה מסוקים סורים שהנחיתו חיילי קומנדו בכפר, ובעקבות החשכה הוחלט לדחות את כיבוש הכפר ליום המחרת.
כוח בן-חנן פתח נתיב בשדות המוקשים, התקדם לשטח שמדרום לג'ובתא אל חשב, וכבש את תל דהור וכפר טרנג'ה. משם המשיך דרומה לכיבוש תל אחמר כדי לסייע לאוגדה 210 שנתקלה בהתנגדות חזקה בחאן ארנבה. במהלך כיבוש תל אחמר נהרג המ"פ שרגא איבלר. לאחר כיבוש התל המשיך כוח בן-חנן מזרחה ועד חשיכה הגיע למחנות חלס, מרחק של כ-10 ק"מ מקו הגבול, שם נערך לחניון לילה. גדוד 75 נע תחילה בעקבות כוח בן-חנן, ובהמשך היום התפצל, נע צפונה, ותפס את כפר חרפא ללא התנגדות.
12 באוקטובר

עם שחר המשיכו שני המאמצים החטיבתיים להתקדם מזרחה. חפ"ק החטיבה התמקם בכפר חלס ומשם פיקד על התקדמות כוח בן-חנן אל תל א-שמס.
12 באוקטובר > קרב מזרעת בית-ג'ן

על המאמץ הצפוני של החטיבה (גדודים 77 ו-71) הוטל לכבוש את הכפר מזרעת בית ג'ן. יאנוש הטיל את המשימה על גדוד 71 (כוח עמוס כץ), שהיה גדוד שאך הוקם וטרם השתתף בלחימה משמעותית, בעוד גדוד 77 יחפה לפריצה מדרום לכפר. לכוח הפורץ נלוותה פלגה מסיירת מטכ"ל.
בשעה 6:00 בבוקר החלה הפגזה ארטילרית מכינה על הכפר, וכשעה מאוחר יותר החל גדוד 71 בכניסה לכפר. עם כניסתם ספגו הטנקים ארטילריה סורית, ובהמשך גם הפצצה של רביעיית מטוסים סורים. טנקים וחי"ר סורים שהסתתרו בין בתי הכפר החלו יורים על הכוח הפורץ, בנוסף לירי מטנקים שהסתתרו בחורשה מדרום לכפר, ואש ממוצב החי"ר על הגבעה מצפון. הטנקים הישראלים התקשו לזהות את מקורות הירי השונים. חמישה טנקים מהפלוגה הראשונה שנכנסה לתוך הכפר נפגעו והפלוגה נעצרה. פלוגה נוספת שנכנסה לחורשה מדרום התקשתה לעבור בשטח הקשה, מספר טנקים פרסו זחל וכמה נפגעו מאש סורית. פיצוץ תחמושת בטנק סורי פגוע בסמוך לטנק המג"ד הביא לפגיעת רסיס בראשו של עמוס כץ המג"ד. כץ התקשה להמשיך לפקד על הגדוד והוא העביר את הפיקוד לקמב"ץ, עמוס לוריא. במקביל לפציעת עמוס כץ פגעה פצצה ממטוס בין הטנקים של גדוד 77 שהיה בעמדות חיפוי. הקש"א נהרג, וטנק המג"ד קהלני נפגע והושבת למספר שעות.
לוריא התמקם במרכז הכפר, סמוך למסגד, ומשם השיג שליטה על כוחות הגדוד. כוח סיירת מטכ"ל נשלח לכבוש את מוצב החי"ר מצפון, ושיתק אותו. במהלך הקרב נפגע אחד הזחל"מים של הסיירת ושני לוחמים נהרגו.
שתי פלוגות נוספות מהגדוד שיועדו לפעול ממערב למזרעת בית ג'ן נקראו לסייע למאמצי כיבוש הכפר. אחת הפלוגות נתקלה בשיירה של 8 טנקים וכ-20 כלי רכב נוספים שהיו בשטח נחות והשמידה אותם. אט אט הצליח הגדוד, בסיוע שתי הפלוגות שהצטרפו לקרב, לפגוע בטנקים הסורים המוסתרים. בצהריי היום הצליחו להשמיד 10–12 טנקים נוספים, וסמוך לשעה 13:00 בצהריים השלימו את כיבוש הכפר.
בקרב לכיבוש מזרעת בית ג'ן נהרגו 16 לוחמים.
הנצחה ומורשת

עד הפסקת האש ב-24 באוקטובר 1973 איבדה החטיבה 103 מלוחמיה.
עם סיום המלחמה החלה החטיבה במאמצי שיקום וחזרה לכשירות מלאה. שדרות הפיקוד מולאו מחדש וחיילים חדשים נקלטו כדי למלא את מקום ההרוגים והפצועים. גדוד 82, שנשחק ויצא מסד"כ החטיבה ביממה הראשונה למלחמה, הוקם מחדש. גדוד 75 שוקם והפך באופן קבוע לגדוד טנקים. יחד עם גדוד 77 כללה החטיבה שלושה גדודי טנקים, ואלה המשיכו להילחם במלחמת ההתשה שהתפתחה בשטחי המובלעת הסורית עד מאי 1974. גדוד 71 שלחם תחת פיקוד החטיבה במהלך המלחמה, הועבר לחטיבה 188 שהוקמה מחדש והפך לגדוד סדיר.
אביגדור קהלני, מג"ד 77, עוטר לאחר המלחמה בעיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר בצה"ל. משולם רטס (מג"ד 71), משה-רז רוזנצוויג (מ"פ בגדוד 71), אמי פלנט (מ"פ בגדוד 77), מאיר זמיר (מ"פ בגדוד 82), יצחק מבורך (סגן מפקד הפלס"ר) ואחרים עוטרו בעיטור העוז. יוס אלדר (מג"ד 75), איתן קאולי (סמג"ד 77), יאיר סווט (מ"פ בגדוד 77) ואחרים עוטרו בעיטור המופת. חיילים ומפקדים נוספים קיבלו צל"שים על פעולתם במלחמה.
אף כי במהלך המלחמה התרחשו קרבות חשובים רבים, קרבות החטיבה במלחמה, ובעיקר הקרב העיקש בעמק הבכא, נטבעו בתודעת הציבור בכלל ובצה"ל בפרט כאחד הקרבות הגדולים והחשובים ביותר במלחמת יום הכיפורים. עמק הבכא הפך לאחד מסמלי המלחמה, ולאחר המלחמה התפרסמו כתבות רבות אודות הקרב. לפרסום הקרב תרם גם ספרו של המג"ד אביגדור קהלני שהתפרסם ב-1975, "עז 77", בו כתב את סיפורו האישי לצד סיפור גדודו במלחמה.
בעמק הבכא, מדרום לחרמונית, הוקמה לאחר המלחמה אנדרטה לזכר חללי הקרב, והיא אחת האנדרטאות המרכזיות ברמת הגולן. אנדרטה נוספת הוקמה ממערב לחרמונית, לזכר לוחמי פלס"ר 7, סמוך לאזור בו נתקלה פלוגת הסיור במארב ב-9 באוקטובר.
הנצחה ומורשת > אנדרטאות

טנק שוט וטנק T-62 באנדרטת עמק הבכא
אנדרטת עמק הבכא
אנדרטת עמק הבכא
אנדרטה לחללי גדוד 71 בקרבת צומת הבשן, צפון-מזרחית לחושניה.
אנדרטה לחללי פלס"ר 7 במלחמה, על כביש 98 בין אל-רום לבוקעתא
לקריאה נוספת

אילן סהר, עד קצה היכולת - חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים, מערכות, 2013
אביגדור קהלני, עוז 77, תל-אביב: שוקן, 1975, מסת"ב 965-19-0059-8
עמית ליאור, מלחמתו של כוח עמוס במובלעת הסורית, 2019
אבירם ברקאי, על בלימה: סיפורה של חטיבה 188 במלחמת יום כיפור, תל-אביב: ספרית מעריב, 2009
דני אשר, הסורים על הגדרות: פיקוד הצפון במלחמת יום הכיפורים, תל-אביב: מערכות, 2008
אילן כפיר ודני דור, ינוש, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2017
ביאורים

↑  ייתכן שבשלב בו עזב גדוד 82 את הגזרה כבר היו כוחות סורים בנפח, לאחר מות מח"ט 188 בן-שהם והסמח"ט דוד ישראלי. לפי אבירם ברקאי, נטישת גדוד 82 את הגזרה התרחשה בשעה 12:00, ולטענת ברקאי היא איפשרה את איגוף כוח בן-שהם ממזרח והתמוטטות קו ההגנה שבעקבותיו הגיעו הסורים לנפח.
↑  כוח עמוס כץ קיבל בחטיבה 7 את המספר 71 אף שאין לו קשר לגדוד 71 של משולם רטס שלחם בקרבות הבלימה.
↑  11 חיילים מגדוד 71 המקורי, 18 חיילים מכוח עמוס כץ, והיתר מחטיבה 7 (כולל גדוד 82).
הערות שוליים

↑  בפרוץ המלחמה היו פלוגות הצמ"פ של גדוד 82 בסוף הכשרת הצוות, ולא ביצעו אף תרגיל מחלקתי או פלוגתי.
↑  אבירם ברקאי, על בלימה, עמ' 249.
↑  שי לוי, ‏"אתה חייב לשלוח לפה כוח, עכשיו": האזינו להקלטת קשר מצמררת ממלחמת יום כיפור, באתר ‏מאקו‏, 21 ביולי 2013
↑  ברקאי, עמ' 258.
1 2   מלחמת יום הכיפורים: הפתעה, ניצחון ולקחים לעתיד, אלוף במיל' אביגדור (יאנוש) בן-גל, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 43:46)
↑  אילן סהר, חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים - חלק א', עמ' 120-122
↑  צביקה עופר, ברק ביום הכיפורים - חטיבה 188 במערכת ההגנה על רמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, עמ' 174–175, 161
↑  אילן סהר, חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים - חלק א', עמ' 258-259
↑  צביקה עופר, ברק ביום הכיפורים - חטיבה 188 במערכת ההגנה על רמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, עמ' 291-292
↑  ברקאי, עמ' 384-385.
↑  אילן סהר, חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים - חלק א', עמ' 274
↑  אילן סהר, חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים - חלק א', עמ' 178
↑  אילן סהר, חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים - חלק א', עמ' 190
↑    מאיה פולק, ‏"שמעתי את הזעקה והבנתי שהנהג חי", בעיתון מקור ראשון, 24 בספטמבר 2020
↑  ברקאי, עמ' 455-461.
↑  ברקאי, עמ' 461-463.
↑  אילן סהר, עד קצה היכולת - חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים, עמ' 274-276
↑  ברקאי, עמ' 497-498.
↑  פסח מלובני ויוסף ברגר, מבצעי הקומנדו והכוחות המיוחדים הסורים ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, עמ' 19-20
↑  בספר "הסורים על הגדרות" נוקב דני אשר במספר 100 (עמ' 224), בעוד אילן סהר נוקב במספר 118 טנקים.
↑  אילן סהר, תל אחד - שלושה קרבות, עמ' 41.
↑  אילן סהר, תל אחד - שלושה קרבות, עמ' 50-51.
↑  14 באוקטובר 2020 (IDT)Card1&Daf=2 סיפורו של גדוד בה"ד 9 במלחמת יום הכיפורים
↑  מירב ארלוזורוב, מירב ארלוזורוב חוזרת לקרב תל שאמס במלחמת יום הכיפורים, באתר הארץ, 27 במאי 2009
↑  שי לוי, ‏חשופים בצריח - סיפורו של אדיר שטרן, באתר ‏מאקו‏, 12 בספטמבר 2013
↑  סיפור לחימת כוח עמוס כץ (גדוד 71), עמ' 17
↑  גל פרל פינקל, "אותנו הם לא יעברו", הבלוג על הכוונת, ‏  24 באוקטובר 2015.
↑  אילן סהר, תל אחד - שלושה קרבות, עמ' 89-98.
↑  אילן סהר, חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים - חלק א', עמ' 320
↑  אילן סהר, חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים - חלק א', עמ' 228
טנק שוט במהלך המלחמה
היערכות הכוחות הסורים ערב המלחמה. חטיבה 7 קיבלה לאחריותה את צפון רמת הגולן, בשטח בו תקפה הדיוויזיה השביעית
המצב בגולן בצהרי 7 באוקטובר
חפ"ק אוגדה 36 במהלך הבלימה ברמת הגולן. במרכז התמונה מפקד האוגדה, תא"ל רפאל איתן, משמאלו מדבר בקשר רס"ן מנחם מיארה, קצין קשר באוגדה.
טנקי T-62 פגועים ברמת הגולן
המתקפה הסורית ב-9 באוקטובר 1973
מבט פנורמי על עמק הבכא
טנקי שוט בקרב עמק הבכא
טנק סורי פגוע באזור עמק הבכא
גזרת הפריצה למובלעת הסורית. משמאל, מעל המחצבות, הכפר ג'ובתא אל חשב, על ציר הפריצה של כוח בן-חנן. בקצה הימני של התמונה אזור חאן ארנבה, גזרת הפריצה של אוגדה 210.
ההבקעה לסוריה, 11–12 באוקטובר
מתקפת הכוחות העיראקים ב-16 באוקטובר. חטיבה 7 פעלה באגף המזרחי של האוגדה.
הקרבות ב-18–19 באוקטובר. חטיבה 7 מופיעה בקצה הצפון-מזרחי של המפה.
נשק מוט

נשק מוט בתצוגה. מימין לשמאל: פרטיזן, 2 האלברד, 2 הכלאות בין האלברד לפרטיזאן, 3 האלברד, 4 הכלאות בין האלברד למוט-קופיץ וגיזארם.
נשק מוט בתצוגה. מימין לשמאל: ספטום, מוט-גרזן / האלברד, האלברד, חנית, קופיץ, מוט-גרזן, האלברד. האביר מימין מחזיק בהאלברד.
נשק מוט הוא קבוצה גדולה ומגוונת של כלי נשק, שהמכנה המשותף של כולם הוא שהם מורכבים ממטה או מוט ארוך (לרוב באורך של כמעט שני מטרים, ולפעמים אף יותר) שבקצהו להב אחד או מספר להבים, לרוב ממתכת. המונח מתייחס בדרך כלל לכלי נשק מבוססי המוט האירופאיים מימי הביניים והרנסאנס, אך לעיתים כוללים בו גם כידונים, חניתות, רמחים וחרמשים עקב הדמיון המבני ביניהם. במובן רחב זה, כלי נשק מוט מתפרשים על גבי כל ההיסטוריה ועל גבי תקופות שונות ויבשות שונות; הם משמשים למטרות שונות ופותחו כנגד איומים שונים.
קטגוריות של נשק מוט

החלוקה הטובה ביותר לסוגים השונים של כלי נשק המוט מתייחסת לדרך השימוש בהם. רומח הוא נשק מוט ארוך מאוד המשמש בעיקר לדקירה, דוגמת הסריסה של חיל הרגלים של הפלאנקס המקדוני ורומח הפרשים של האבירים האירופאיים. כידון הוא נשק מוט קל המשמש בעיקר להטלה, דוגמת הפילום הרומי. חנית היא כלי נשק היכול לשמש הן לדקירה והן להטלה. כלי נשק מוט מגליים שימשו בעיקר לחיתוך, דוגמת הפאלקס הארוך הדאקי והפאלקס התראקי. כלי נשק מוט מורכבים דוגמת ההאלברד והבק דה קורבין שימשו ליותר מפעולה אחת, לרוב לדקירה וחיתוך או לדקירה והלימה.
היסטוריה

מקור השם "Pole weapons" הוא בהיותם מבוססים על Pole - מוט ציר ארוך - המהווה את הידית של הנשק. רוב נשק המוט הורכב מראש קרב (חנית, גרזן או להבים אחרים) שהותקן על גבי מוט ארוך מעץ.
כלי נשק מוט היו כלי הנשק הקדומים ביותר. מוטות מחודדים ומוט שעליו הורכב להב מאבן צור (כידון) היו כלי הנשק הקדומים ביותר שהתגלו. כידונים וחניתות היו נשק עיקרי בתקופה הפרה-היסטורית, הן לציד והן ללחימה. חניתות וכידונים היו גם הנשק העיקרי בעת העתיקה עקב פשטות הכנתם. הצבאות של יוון העתיקה, אלכסנדר מוקדון ורומא העתיקה מקצעו את השימוש בכידונים, חניתות ורומחי רגלים.
נשק המוט היה נפוץ במיוחד בימי הביניים והרנסאנס, ובתקופה זו הומצאו כלי נשק רבים מקבוצה זו, רבים מהם הומצאו בצרפת. להרבה מנשק המקל היה חוד כשל חנית בקצה בנוסף לחוד הרגיל, ולפעמים גם להב מעוקל, וו (קרס) או "מקור" מאחורי הלהב הראשי. הסתערויות עם נשק מוט נעשו לרוב כאשר החיילים (שהיו פרשים או רגלים) מסודרים בשורה ארוכה או מספר שורות, מכוונים את נשקם קדימה ומסתערים (הפלנקס הרומאי נעשה בשיטה זו). החיסרון העיקרי של נשק המוט היה שלאחר ההסתערות היה קשה לתמרן איתם כאשר הלוחמים היו כבר צמודים ללוחמי האויב, לכן המסתערים לרוב נשאו גם נשק משני כגון אלה, פטיש קרב או חרב. לעומת רומחים למיניהם, כלי נשק מוט רבים פותחו עבור חיל הרגלים על מנת להפיל ולהרוג פרשים משוריינים. כלי נשק אלה כללו בנוסף לחוד חנית להבי גרזן בצורות שונות ומשונות, ווים, זיזים ובליטות, שמטרתם הייתה להכות בשריון בעוצמה, לתפוס את הפרש, להפילו על הקרקע ואחר להורגו באמצעו מכת גרזן או קרס כבדה.
נשק מוט אירופי של העת העתיקה > סריסה

הסריסה היא נשק דמוי רומח באורך 4–7 מטרים ששימש ביוון העתיקה ובתקופה ההלניסטית. הסריסה נכנסה לראשונה לשורות הצבא עם פיליפוס השני, מלך מקדוניה. פיליפוס החליף את ה"דורי" (סוג של חנית עתיקה) במערך הפלנקס שלו ובכך יצר את הפלנקס המקדוני. הסריסה הייתה עשויה מעץ קורנל והייתה כבדה וקשיחה ושקלה יותר מחמישה קילוגרם. לעיתים השתמשו בה בכך שנעצו צד אחד באדמה ואת הצד השני, החד יותר, הפנו לעבר צבא האויב המסתער. החוד הכפול שירת גם כגולה מאזנת, ועזר לחיילים להילחם ביתר קלות. האורך הגדול באופן ניכר משאר חניתות התקופה (שניים עד שלושה מטרים לעומת ארבעה עד שבעה) הוכיח את יעילותו כנגד לוחמי ההופליט שהשתמשו בחניתות קצרות יותר, מכיוון שבמערך הפלנקס הצפוף היו חיילי אויב חייבים לעבור דרך הסריסות. על אף זאת, מחוץ למערך הפלנקס הייתה הסריסה מאבדת את יעילותה, והאטה את צעדת הצבא.
נשק מוט אירופי של העת העתיקה > הסטה

ההסטה (בלטינית=חנית, Hastae) הייתה נשק המוט העיקרי של הצבא הרומאי בתקופה שלפני האימפריה, ונישאה בעיקר על ידי חיל ההסטטי (Hastati), שקיבלו את שמם ממנה. במהלך הרפורמות שהתחוללו בצבא הרומאי הרפובליקני במהלך המאות ה-4 וה-3 לפני הספירה, חומשו ההסטטי בפילום וגלדיוס, וההסטה עברה לידי חיל הטריארי (Triarii).
מוט ההסטה היה עשוי בדרך-כלל מעץ מילה עם חוד ברזל ובאורך של 2 מטרים. לעומת הפילום, שנזרק לעבר האויב, בהסטה נעשה שימוש לדקירה בקרב פנים אל פנים.
נשק מוט אירופי של העת העתיקה > פאלקס ארוך

הפאלקס (בלטינית=מגל, falx) הוא נשק ארוך (קרוב לשני מטר) אשר נועד לחתוך דרך שריון ומגנים. מוצאו בדאקיה והוא עשוי ממוט שאורכו כמטר אשר מחובר ללהב ברזל באותו אורך.
לאחר המצאתו נהיה לנשק מאוד פופולרי בקרב השבטים הדאקים והתראקים.
הפאלקס התפתח מחנית לנשק מוט והלהב התעגל כדי ליצור כוח חיתוך חזק יותר. עיקול דרסטי זה הפך את הנשק למכשיר תוקפני בלבד, ששימש נגד כוח אויב שבור או בורח. למרות כוחו, הנשק השאיר את המשתמש מאוד פגיע, מכיוון שזהו נשק דו-ידני שלא מאפשר שימוש במגן.
בפאלקס אפשר היה להשתמש כדי לבקע או למשוך מגינים, לכרות איברים ולדקור דרך קסדות.
נשק מוט אירופאי של סוף ימי הביניים

קבוצה זו מכילה סוגים רבים של כלי נשק בעלי להבים מסוגים שונים המיועדים לצורות תקיפה שונות. המגוון הרב של הלהבים והצורות השונות נובע ממגוון השיטות וכלי הנשק שניסו לפתח על מנת להתגבר על שריון הלוחות הכבד, שכיסה את האבירים באותה תקופה והעניק להם הגנה טובה מפני רוב כלי הנשק. באופן ציורי, אפשר לומר שלהבים רבים עוצבו כ"פותחני קופסאות שימורים" על מנת לפתוח את "קופסאות השימורים" שעטו האבירים והפרשים הכבדים של אותה תקופה.
לשמותיהם של רוב נשקי המוט אין תרגום לעברית, לכן מובאים כאן שמותיהם האנגליים. ברשימה זו מופיעים כלי נשק שפותחו בסוף ימי הביניים ותחילת הרנסאנס באירופה.
נשק מוט אירופאי של סוף ימי הביניים > רומח

זהו נשק המוט הפשוט ביותר. מדובר בחנית ארוכה או במוט מחודד באורך של 4–5 מטרים (13–16 רגל). המוט נועד בעיקר לשימוש במבנה דמוי פלנקס כדי לבלום הסתערות של פרשים כבדים. צבאות אירופיים סדירים חימשו את חיל הרגלים שלהם ברומחי רגלים בעלי חוד מתכת ארוך יחסית. לעומת זאת, כאשר היה צורך ברומחי רגלים מאולתרים, נהגו פשוט לחדד את הקצוות של כלונסאות עץ ארוכים (שאומנם לא יכלו לחדור שריון לוחות אך יכלו לשפד את הסוסים). את הכלונסאות נהגו לתקוע באדמה לפני הקרב, בשורה לפני הקשתים והמחנה.
רומחי רגלים היו בשימוש מערכי הפלנקס של יוון העתיקה ומוקדון, אך "הומצאו מחדש" בימי הביניים על ידי חילות הרגלים השווייצרי ומשם התפשטו לשימוש בכל אירופה עקב פשטותו ויעילותו של הנשק.