stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיסני-פורמציה
הערות שוליים

1 2 3  ליאור שפירא, מישהו הזמין וולט? הפודקאסט שיפרק את "דיסני" לחתיכות, באתר מקור ראשון (פורסם לראשונה במגזין מוצ"ש מבית מקור ראשון), ‏14/03/22
1 2  פרק 1 - פוקהונטס עם סתיו צימרמן פולק, 2020-08-17, נבדק ב-2024-06-17
↑  צוף ישראלי, ‏על פירוש חלומות, קבלת החלטות וסרטי דיסני: פודקאסטים חדשים שכדאי להכיר, באתר מעריב אונליין, 22 באוקטובר 2020
↑  בנימין טוביאס, ביקורת פודקאסט: דיסני-פורמציה, במוסף 7 לילות מבית ידיעות אחרונות, 25/11/22
מדריך הטרמפיסט לגלקסיה (סרט)

| --- | --- |

עטיפת ה־DVD של הסרט
 מבוסס על:  מדריך הטרמפיסט לגלקסיה מאת דאגלס אדמס
 בימוי:  גארת' ג'ניגס 
 הופק בידי:  דאגלס אדמס ניק גולדסמית' דרק אוונס רובי סטמפ
 תסריט:  קיירי קירקפטריק, דאגלס אדמס 
 עריכה:  ניוון הווי
 שחקנים ראשיים:  מרטין פרימן זואי דשנל מוס דף סם רוקוול ביל ניי אנה צ'נסלור ג'ון מלקוביץ' אלן ריקמן ווריק דייוויס
 מוזיקה:  ג'ובי טלבוט
 צילום:  איגור ג'אדו-לילו
 מדינה:  הממלכה המאוחדת ארצות הברית
 חברת הפקה:  Spyglass Entertainment האמר וטונגס Everyman Pictures
 חברה מפיצה:  סרטי טאצ'סטון
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 באפריל 2005 ארצות הברית
 משך הקרנה:  110 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט הרפתקאות, סרט קומדיה, סרט מדע בדיוני, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 תקציב:  כ־50 מיליון דולר
 הכנסות:  104.4 מיליון דולר (אוגוסט 2012)
 הכנסות באתר מוג'ו:   hitchhikersguide
 פרסים:  מועמדות לפרס ארטיוס אחד, שני פרסי אמפייר, שני פרסי "פרס בחירת בני הנוער", ניצחון לפרס הקדימון המוזהב ומועמדות לפרס קדימון מוזהב אחר, ראו בפירוט בפסקה "פרסים ומועמדויות".
 דף הסרט ב־IMDb
 
מדריך הטרמפיסט לגלקסיה הוא סרט מדע בדיוני קומי משנת 2005. הסרט מבוסס על ספר באותו שם שנכתב על ידי דאגלס אדמס. הסרט בכיכובם של מרטין פרימן, זואי דשנל, מוס דף, סם רוקוול ואלן ריקמן. התסריט נכתב על ידי דאגלס אדמס (הסרט עלה לאקרנים אחרי שאדמס מת) וקריי קירקפטריק. הסרט הופק על ידי דאגלס אדמס, ניק גולדסמית', דרק אוונס ורובי סטמפ, והופץ על ידי חברת סרטי טאצ'סטון. הסרט יצא לאקרנים ב־28 באפריל 2005.
שחקנים

| הדמות המשוחקת | השחקן/ית |
| --- | --- |
ארתור דנט: מרטין פרימן
פורד פרפקט: מוס דף
זאפוד ביבלברוקס: סם רוקוול
טריליאן: זואי דשנל
מרווין: ווריק דייוויס (דמות), אלן ריקמן (קול)
המה קוולה: ג'ון מלקוביץ'
סלארטיברטפאסט: ביל ניי
קווסטולר רונטוק: אנה צ'נסלור
"מדריך הטרמפיסט לגלקסיה": סטיבן פריי (קול)
"הרהור עמוק": הלן מירן (קול)
פרסים ומועמדויות

הסרט היה מועמד לפרס ארטיוס לסרט הקומדי עם הליהוק הטוב ביותר. הסרט זכה בשני פרסי אמפייר לסרט הבריטי הטוב ביותר והקומדיה הטובה ביותר, פרס בחירת בני הנוער לסרט הפעולה-הרפתקה הנבחר והראפר הנבחר בסרט מוס דף, פרס הקדימון המוזהב לקול הטוב ביותר וניצחון בפרס הקדימון המוזהב לקדימון הכי מקורי.
הערות שוליים

↑  הפרסים באתר IMDb
↑  גואל פינטו, סרטים חדשים, באתר הארץ, 10 במאי 2005
| "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", מאת דאגלס אדמס |
| --- | --- | --- |
| סדרת הספרים המקורית | מדריך הטרמפיסט לגלקסיה • המסעדה שבסוף היקום • החיים, היקום וכל השאר • היו שלום ותודה על הדגים • לא מזיק ברובו |  |
| סיפורים אחרים | זאפוד הצעיר הולך על בטוח • ועוד משהו... • ספינת החלל טיטניק |  |
| מדיות נוספות | סרט • סדרת תסכיתי רדיו • סדרת טלוויזיה • משחק מחשב • ספינת החלל טיטניק |  |
| דמויות | ארתור דנט • פורד פרפקט • זאפוד ביבלברוקס • טריליאן • מרווין האנדרואיד הפרנואיד • אקראית • ווגונים • דג בבל |  |
| שונות | 42 - התשובה לחיים, היקום וכל השאר• יום המגבת |  |
לקטגוריה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr2005009508  VIAF: 212149294368480522194   WorldCat (עם VIAF): 212149294368480522194
תקוות גדולות (סרט, 2012)

| --- | --- |

כרזת הסרט הרשמית
 מבוסס על:  "תקוות גדולות" מאת צ'ארלס דיקנס
 בימוי:  מייק ניואל 
 הופק בידי:  אליזבת קרלסן עמנואל מיכאל סטיבן וולי
 תסריט:  ניקולס דייוויד 
 עריכה:  טאריק אנוור 
 שחקנים ראשיים:  הלנה בונהם קרטר ג'רמי אירווין הולידיי גריינג'ר רייף פיינס רובי קולטריין
 מוזיקה:  ריצ'רד הארטלי 
 צילום:  ג'ון מת'יסון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  BBC Films
 חברה מפיצה:  Lionsgate
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  11 בספטמבר 2012 (טורונטו) 21 באוקטובר 2012 (בכורה עולמית) 30 בנובמבר 2012 (הממלכה המאוחדת) 25 באפריל 2013 (ישראל)
 משך הקרנה:  128 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  לונדון 
 הכנסות:  $258,656
 הכנסות באתר מוג'ו:   greatexpectations2013
 דף הסרט ב־IMDb
 
תקוות גדולות (באנגלית: Great Expectations) הוא עיבוד קולנועי לספרו של צ'ארלס דיקנס באותו השם.
מייק ניואל עיבד את התסריט אחרי שהמפיקים אליזבת קרלסן וסטיבן וולי, שאיתם עבד בסרט אחר, ביקשו ממנו לעבוד עליו. ניואל ביקש מהלנה בונהם קרטר לגלם את דמותה של מיס האווישם, ולמרות חששותיה הראשוניים היא הסכימה. גם ג'רמי אירווין חשש בתחילה לגלם את פיפ, הדמות הראשית.
תקציר העלילה

העלילה מתחילה באזור הביצות במחוז קנט שבאנגליה. פיפ הוא ילד יתום שגדל בבית אחותו ובעלה. יום אחד פוגש פיפ אסיר נמלט בשם מגוויץ', ועוזר לו. לאחר מכן הוא נוסע לטירה חשוכה, שם הוא פוגש בילדה יפת תואר בשם אסטלה ובפטרוניתה הממורמרת, מיס האווישם, והשלושה משנים את עולמו. בהמשך, הוא מקבל במפתיע כסף רב מתורם מסתורי, ובעקבות כך הוא נוסע ללונדון במטרה להיות לג'נטלמן אנגלי. הסרט מתאר את מסע החניכה של פיפ, במהלכו הוא לומד להעריך לא רק את הכסף והמעמד, אלא גם את האנשים הסובבים אותו.
שחקנים

הלנה בונהם קרטר - מיס האווישם - רווקה תימהונית ועשירה שארוסה נטש אותה בליל כלולותיה, ומאז היא קפאה בזמן. פטרוניתה של אסטלה ובעלת מניע מרכזי בסיפור.
טובי אירווין - פיפ (הצעיר) וג'רמי אירווין - פיפ (הבוגר) - ילד יתום ועני שבבגרותו הופך להיות ג'נטלמן עשיר בזכות מגוויץ', מאוהב באסטלה וחולם לחיות לצדה.
הלנה בראלו - אסטלה (הצעירה) והולידיי גריינג'ר - אסטלה (הבוגרת) - בת חסותה של מיס האווישם, שמה לב שפיפ מאוהב בה ומתנהגת אליו בקרירות.
רייף פיינס - מגוויץ' - אסיר מסוכן שברח משוביו ובזכות פיפ ניצל. בהמשך העלילה, מגוויץ' מתגלה כמיטיבו וכפטרונו של פיפ. נוסף על כן, מגוויץ' הוא אביה הביולוגי של אסטלה.
רובי קולטריין - מר ג'אגרס - עורך דינה של מיס האווישם, בעל סוד אפל משלו.
ג'ייסון פלמינג - ג'ו גארג'רי - גיסו של פיפ, מנסה לגונן עליו מאשתו הרעה.
סאלי הוקינס - מיס ג'ו - אחותו של פיפ ואשתו של גארג'רי, מתנהגת לפיפ באכזריות.
אדוארד פלמינג - צ'ארלס פוקט - דודנה הרחוק של מיס האווישם. אביו של הרברט פוקט, מי שעתיד להתחבר עם פיפ.
סאלי הוקינס - גברת ג'ו
טמזין אאותווייט - מולי
הפקה > פיתוח

הסרט הוא הגרסה השביעית לספר של צ'ארלס דיקנס. ניקולס דייוויד התבקש לפתח את התסריט. דייוויד עבד עם המפיקים אליזבת קרלסן וסטיבן וולי על סרט נוסף, והם פנו אליו כדי שיעבוד על תקוות גדולות. במהלך פיתוח הסרט, ניקולס פרסם את הרומן שהותאם למיני סדרה בשנת 2011. ניקולס תיאר בראיונות כי הוא קרא את הספר בפעם הראשונה כשהוא היה בן 14 ושמאז הספר נשאר אהוב עליו. ניקולס גם שיבח את גרסת 1946, בבימויו של דייוויד לין.
מייק ניואל חיפש לפתח את הסיפור למסך, אבל אחרי שזה לא הלך לו, נאמר לו על ניקולס. השניים עבדו יחד על המשך פיתוח התסריט ומציאת מימון לסרט. ניקולס חשב שיש בעיה עם בחירת הסוף לסרט, כמו שדיקנס כתב גם סוף קודר וגם גרסה חיובית יותר. הוא תיאר אותם כפתרון, "מה שניסינו לעשות הוא להפוך אותו לעיבוד עם סיפור אהבה" טען, לאחר שמתחו ביקורת על הסוף של דייוויד לגרסת הסרט.
הפקה > צילומים

המפקדה לשעבר של ג'ילט על כביש A4 שימשה כמיקום צילומים ראשי, ואנשי הצוות הפכו את פנים המפקדה לרחוב בתקופה הוויקטוריאנית.
ייצור הסרט גם כלל הרבה סצנות בקנט כולל סיינט תומאס בקט כנסייה בפיירפילד בשם סיינט תומאס בקט, שמורת טבע עם אדמה טובענית, ביצות, אלמליי קריק, המספנה ההיסטורית בצ'טהאם והתמזה ודוואי תעלה.
הפקה > שחרור

התצוגה המקדימה יותר של הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומיים בטורונטו 2012, והבכורה העולמית התקיימה באודאון כיכר לסטר ב-21 באוקטובר 2012. בממלכה המאוחדת, ההקרנה המוקדמת נקבעה ל-26 בנובמבר 2012 ואילו הקרנת הבכורה נקבעה ל-30 בנובמבר 2012.
הערות שוליים

↑  "Bonham Carter rejected Great Expectations role". Belfast Telegraph. 22 באוקטובר 2012. נבדק ב-18 בנובמבר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑    Tim Robey, ‏Great Expectations, Toronto Film Festival, film review, The Telegraph, 14 September 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2015013095   WorldCat (עם LCCN): no2015-013095
מפרה

מפרה (בפורטוגזית: Mafra ‏האזנהקובץ:Pt-pt Mafra FF.ogg‏Ⓘ‏) היא עיר ורשות מקומית במחוז ליסבון, בחוף המערבי של פורטוגל, כ-40 קילומטרים צפונית-מערבית לליסבון. בשנת 2011 התגוררו ברשות 76,685 תושבים, בשטח של 291.66 קילומטרים רבועים. מבחינה מנהלית מחולקת הרשות המקומית ל-11 קהילות אזרחיות (פרגזיה).
היא ידועה בעיקר בזכות הארמון הלאומי המפואר של מפרה שנרשם כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. הארמון הלאומי מפרה, שנבנה בסגנון הבארוק, נתן השראה גם לחתן פרס נובל הפורטוגלי, ז'וזה סאראמאגו, לכתוב את הרומן שלו "דברי ימי מנזר". נקודות עניין נוספות ברחבי הרשות כוללים את Tapada Nacional de Mafra, שמורת ציד וטבע סגורה, ושמורת הגלישה העולמית של אריסיירה (Ericeira), השנייה בעולם.
היסטוריה

השרידים הארכאולוגיים הקדומים ביותר שהתגלו במפרה מתוארכים ליישוב מוקדם של אזור זה בתקופה הנאוליתית. בסיישוסה (Seixosa), בפרגזיה אנקרנאסאו (Encarnação), באזור שהיה פעם חוף, התגלו שרידים ארכאולוגיים מהתקופה הפלאוליתית, המעידים על נוכחות אנושית בין העתיקות ביותר שהתגלו באירופה. שרידים אנושיים דומים התגלו לאורך החוף של סאו ז'וליאו (São Julião), כולל תלוליות צדפים שנוצרו על ידי קהילות בתקופה המזוליתית בפרגזיה קארבויירה (Carvoeira). אף על פי שרבים מהשרידים הללו התגלו שקועים לאורך החוף, הם תוארכו לשנת 7,000 לפני הספירה. בתקופת הנאוליתית (5,000 לפני הספירה), החלו להופיע הקהילות הראשונות של חקלאים-רועים, שהתיישבו בקבוצות קטנות במקומות הניתנים להגנה אסטרטגית. בין המקומות אתרים באיגרז'יה נובה (Igreja Nova), כגון פנדו דו לשים' (Penedo do Lexim, נחשב לנקודה חשובה בהבנת היישובים האיבריים בתקופה הנאוליתית והכלקוליתית), שהיו מיושבים במהלך החלק האחרון של התקופות הנאוליתית, הכלקוליתית והברונזה. מבנים נוספים באזור מהתקופה הנאוליתית, שכבר לא קיימים היום, כוללים את טירת שליירוש (Castelo de Cheleiros) או דולמנים, ששמם נותר ההוכחה היחידה לקיומם, כמו אנטאש-אזואיירה (Antas-Azueira) ואנטאש-גרדיל (Antas-Gradil). בנוסף לפנדו דו לשים', גם בסחה דו סוקוחו (Serra do Socorro) ובטיטואריה (Tituaria), יש קברים מהתקופה הכלקוליתית.
כמעט בכל הפרגזיות נמצאו מצבות, מזבחות, קברים, מטבעות, כדים, קרמיקה וזכוכית מהתקופה הרומית. אלה מתוארכים למאה הראשונה והרביעית, כולל הדרך הרומית המחברת את סינטרה לפניש, שחוצה את מפרה, דרך שליירוש, מפרה, אריסיירה, פאסו דה איליאש (Paço de Ilhas) וסנטו דומינגוש דה פאנגה דה פה (S. Domingos da Fanga da Fé, שם השתמרו חלקים מהדרך). בשליירוש ובקארבויירה יש שני גשרים שנבנו על ידי הרומאים. אחד מהם, הגשר בסנטו איזידורו (Santo Isidoro, כמו גם חלק בן 100 מטרים של הדרך) שהיה חלק מהדרך סינטרה-פניש, הוא השתקפות של האזורים שעברו רומניזציה. מפרה הייתה מרכז חקלאי חשוב בתקופת הכיבוש הרומי. אנתרופולוגים גילו מטבעות רומיים מתקופת אוגוסטוס קיסר (27 - 14 לפנה"ס), קלאודיוס (41 - 54) ומגנוס מקסימוס (383 - 388). אף על פי שלא ברורה חשיבותו של האזור בתוך אוליסיפו, ייתכן שהגידולים החקלאיים תרמו ליישובה במהלך התקופה. שיווק יין, שמן וירקות התאפשר לאורך הדרך ולאורך נהרות שליירוש, איליאש וספארוז'ו, שאפשר היה לשיט בהם עד ימי הביניים.
האזור היה תחת שלטונם של הוויזיגותים המאה ה-5 עד הגעתם של המורים המוסלמים בשנת 711, אבל נותרו שרידים מועטים מתקופה זו. כתובת שנחשפה בכנסיית הקהילה של שלירוש, אפריז באלקאינסה (Alcainça) וקבר פאלו-נוצרי, המותאם כדרגש בתוך קינטה דה קוחדורה (Quinta da Corredoura) במפרה הם העדויות היחידות של עם זה.
סביר מאוד להניח שהאזור העירוני הבנוי של מפרה היה פעם קהילה מבוצרת, כאשר אזור רואה דאש טסדייראש (Rua das Tecedeiras) הוא הדוגמה הטובה ביותר לחומות שעדיין קיימות. גבולות הטירה, שנבנתה על היישוב הנאוליתי, שיושב מחדש ברציפות עד תקופת הברזל, והשתרע על כל אזור "וילה וליה" (Vila Velha). יער צפוף שהתקיים עד המאה ה-20 באזור זה, הגן על היישוב מפני רוחות.
היסטוריה > רפובליקה

ב-5 באוקטובר 1910, ארמון מפרה היה גם הזירה לפרק של המהפכה הרפובליקנית שהתרחשה בליסבון. המלך מנואל השני, מלך פורטוגל נמלט מההפיכה בליסבון, מצא מקלט ולן לילה אחד בארמון מפרה. למחרת הוא נטש את הארמון, ונסע עם אימו וסבתו במכונית לחוף פראיה דוס פשקדורש באריסיירה, שם חיכתה להם היאכטה המלכותית דונה אמליה שהובילה אותם לגיברלטר ולגלות. מאוחר יותר באותו החודש, ב-20 באוקטובר, התאספה קבוצת מלוכנים חמושים בכלי נשק בכיכר דון ז'ואאו החמישי, משם הלכו לבית הספר לחי"ר (בפורטוגזית: Escola Prática de Infantaria), התבצרו במנזר, וחתכו את חוטי הטלפון וכבלי טלגרף. המרד דוכא בקלות על ידי הצבא וגרם לכליאתם של מאות אנשים בבתי הכלא המקומיים.
ב-1911 הוקם בית הספר לרכיבה Depósito de Remonta e Garanhões שהוחלף מאוחר יותר בבית הספר הצבאי לרכיבה על סוסים (בפורטוגזית: Escola Militar de Equitação) ב-1950, ושבע שנים מאוחר יותר, המרכז הצבאי לחינוך גופני, רכיבה על סוסים וספורט (פורטוגזית: Centro Militar de Educação Física, Equitação e Desportos). כיום, הוא ממשיך לתפקד כמרכז הצבאי לחינוך גופני וספורט (בפורטוגזית: Centro Militar de Educação Física e Desportos), מאז 1993, ב-Largo General Conde Januário ובבית הספר לחי"ר (בפורטוגזית: Escola Prática de Infantaria) במנזר מפרה.
| הגידול באוכלוסיית מפרה בשנים 1801–2011 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2011 |  |
| 4,200 | 10,734 | 25,021 | 29,750 | 35,739 | 43,899 | 43,731 | 54,358 | 76,685 |  |
גאוגרפיה ואקלים

שטח הרשות הררי מאוד, מגובה פני הים (לאורך החוף) עד ל-430 מטר ב-Cabeço de Manique (רכס הרי מונטמורו). השטח מכוסה גבעות וחרוטים געשיים, שרידי התפרצויות עתיקות, מחורצים ברשת צפופה של נתיבי מים שיצרו עמקים. העמקים הגדולים ביותר הם אלה התואמים את הנהרות הגדולים ביותר, ומציגים מדרונות נמוכים מאוד כמעט בכל הרחבה שלהם. עם זאת, מרבית הנהרות והנחלים ברשות יצרו מדרונות תלולים בשיפוע של יותר מ-30%. אזורי המדרונות הללו הם בעיקרם מיוערים.
השטחים שבהם מצויות היישובים העירוניים העיקריים הם אזורים נרחבים ולא תלולים במיוחד. החוף תלול כמעט לחלוטין והמצוקים מגיעים לגובה מקסימלי של 25 מטר, שלמרגלותיהם שטחי חולות. יש שמונה חופי רחצה כשטמפרטורת המים בעונת הרחצה בממוצע היא 15 עד 17 מעלות.
האקלים מושפע מהאוקיינוס והוא גשום כשבממוצע יורדים 500 ל-700 מילימטרים משקעים בשנה מתפרסים על 75 עד 100 ימי גשם בשנה, המשתנים בהתאם לקרבה לחוף ולגובה. התפלגות החודשים ביחס למשטר הגשמים חושפת 7 חודשים גשומים (אוקטובר עד מרץ) וחמישה חודשים יבשים יחסית (אפריל עד ספטמבר). הטמפרטורה הממוצעת של האזור היא 15 מעלות צלזיוס. לחות האוויר נשארת גבוהה לאורך כל השנה, אך במיוחד במהלך הקיץ ולאורך החוף. הערך השנתי של הלחות היחסית בעירייה הוא בסביבות 80%. ערפילי בוקר הם תופעה נפוצה לאורך החוף בקיץ.
כלכלה

האזור הוא כפרי בעיקרו עם פעילות תיירותית מסוימת שמרכזה בעיירה מפרה ובמיוחד בעיירת החוף אריסיירה, שהפכה ליעד מרכזי עבור גולשי גלים מקומיים וזרים. לאחר השלמת הכביש המהיר A8, המקשר את החלק המזרחי של הרשות המקומית למרכז ליסבון, גדלה אוכלוסיית היוממים באופן משמעותי.
תחבורה

את הרשות המקומית מפרה משרתת רשת כבישים הכוללת כבישים ארציים (EN8, EN9, EN116 ו-EN247) וכבישים עירוניים משניים, המאפשרים גישה לעיריות טוחש ודרש, סינטרה, לורש, סובראל דה מונטה אגראסו וליסבון. בנוסף, משרתים את הרשות הכביש המהיר A8 (ליסבון-ליריה), והכביש המהיר A21, ששיפרו את תנועת הנוסעים והמסחר, וכתוצאה מכך, את התפתחות האזור.
תחבורה ציבורית מופעלת על יד כמה חברות עם שירותים ברחבי הרשות.
רשת הרכבות, המשרתת את Linha do Oeste (הקו המערבי), עם תחנות במפרה (Mafra-Gare) ובמלוויירה, המספקות שירותי נוסעים ומטען בין עירוניים ואזוריים (המטענים מטופלים בעיקר ממלווירה).
ערים תאומות

למפרה ברית ערים תאומות עם:
צרפת פראל, צרפת
גרמניה ליימן, גרמניה
כף ורדה מינדלו, כף ורדה
גלריה

הכיכר לפני ארמון מפרה
ארמון מפרה
גן סרקו
בניין עיריית מפרה
אנדרטת המלחמה במפרה
ביאורים

↑  ה-Carta de Foral, או פשוט Foral, היה מסמך מלכותי בפורטוגל ובאימפריה לשעבר שלה, שמטרתו הייתה להקים קונסליו (concelho, מועצה) ולהסדיר את הממשל, הגבולות והפריבילגיות שלה. גם עיירה שזה עתה נוסדה הייתה חייבת את אישור המלך באמצעות פוראל, כדי להיחשב כזו. במקרה זה, המנהל והזכויות של העיר הוגדרו במסמך זה. פוראלים הוענקו בין המאה ה-12 למאה ה-16.
הערות שוליים

↑  Royal Building of Mafra – Palace, Basilica, Convent, Cerco Garden and Hunting Park (Tapada)
1 2 3 4 5 6 7  Câmara Municipal (ed.), Uma longa viagem no tempo: Pré-historia (בפורטוגזית), Mafra, Portugal: Câmara Municipal de Mafra, אורכב מ-המקור ב-1 בינואר 2006 {{citation}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7  Câmara Municipal (ed.), Uma longa viagem no tempo: Ocupação Romana/Época medieval (בפורטוגזית), Mafra, Portugal: Câmara Municipal de Mafra, אורכב מ-המקור ב-24 ביוני 2009 {{citation}}:  (עזרה)
1 2  Acervo Lima, Mafra (Portugal)
1 2 3 4 5 6  Câmara Municipal (ed.), Uma longa viagem no tempo: Arquitectura manuelina/A herança de D. João V (בפורטוגזית), Mafra, Portugal: Câmara Municipal de Mafra, אורכב מ-המקור ב-24 ביוני 2009 {{citation}}:  (עזרה)
1 2  Câmara Municipal (ed.), Factos que fizeram história no concelho (בפורטוגזית), Mafra, Portugal: Câmara Municipal de Mafra, אורכב מ-המקור ב-24 ביוני 2009 {{citation}}:  (עזרה)
↑  List of Portuguese twin-towns - page 383 (אורכב 25.07.2011 בארכיון Wayback Machine)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539172805171  PLWABN: 9812406518905606  BNE: XX459228  BnF: cb119950227 (data)  GND: 4347479-2  LCCN: n84144081  MusicBrainz: 5f47a83d-1a6c-49b4-99ce-8ca9a5e580e6  NKC: ge557005  SUDOC: 028033310  VIAF: 241190141   WorldCat (עם VIAF): 241190141 
החזית האדירה של ארמון מאפרה מגמדת את הכפריים שחיו בצלו
גן סרקו
מפת הפרגזיות ברשות המקומית מפרה
הכביש המהיר A8 בסמוך לפרגזיה מאלוויירה
תחנת הרכבת תל אביב דרום

תחנת הרכבת תל אביב דרום הייתה תחנת קצה ששרתה נוסעים של רכבת ישראל על מסילת תל אביב–ירושלים החל ב-7 באוגוסט 1949, בעקבות הסכם שביתת הנשק עם ירדן, ולכל אורך שנות פעילותה. החליפה כתחנת קצה את תחנת הרכבת יפו, תחנת הקצה הקודמת על מסילת הרכבת יפו–ירושלים, שלא שבה לפעול לאחר מלחמת העצמאות. עם פתיחת תחנת הרכבת תל אביב צפון ב-20 בספטמבר 1949, שונה שם התחנה משמה בימי הרכבת המנדטורית, "תחנת תל אביב" או "תחנת בית הדר", ל"תחנת תל אביב דרום".
משנת 1937, עת שמשה את הרכבת המנדטורית, התחנה עמדה מול רחוב הרכבת 16 של ימינו בין הרחובות החשמל ולבונטין. מ-1956 הייתה לתחנת קצה על מסילת תל אביב–באר שבע ומ-1967 תחנת קצה על מסילת תל אביב–דימונה. בקרבתה, בית המכס (תל אביב), פעל מסוף מטענים. בשנת 1970 נסגרה התחנה ברחוב הרכבת ונחנכה תחנה חדשה בסמוך למחלף קיבוץ גלויות שבנתיבי איילון ובית הספר הולץ. בתחנה החדשה פעלו שני רציפי צד ואי רציפים ששירתו ארבע מסילות. בשטח התחנה היו גם שתי מסילות נוספות שאינן סמוכות לרציפים, ששימשו לחיוג רכבות גרורות קטר. תחנה זו פעלה עד 1993.
היסטוריה > תחנת הרכבת יהודה הלוי/בית הדר

בשנת 1920 החלה הרכבת המנדטורית בהפעלת שירותי רכבות נוסעים בארץ ישראל. כחלק מהשירות שוקמה מסילת הרכבת יפו–ירושלים שנהרסה במהלך מלחמת העולם הראשונה והורחבה לרוחב התקני. בתל אביב הוקמה תחנת נוסעים במרחק של כ-2.5 קילומטר מתחנת הרכבת יפו, ליד רחוב יהודה הלוי, לאורך תוואי הרחוב שנקרא אחר כך רחוב הרכבת. בנקודה שבה נבנתה התחנה, מ-1937 נודע כבית המכס (תל אביב), היה קודם לכן צומת רכבות בשם "צומת סרונה" שבה התפצלה מסילה צרה, מסילת נמל יפו - 'גבעת ג'נקינס', קו שנסלל לאחר התייצבות קו שתי העוג'ות), והסתעף מקו נמל יפו - יפו - לוד, שפורק על ידי העות'מאנים במהלך מלחמת העולם הראשונה, הובילה לאזור גלילות, ונועדה לסייע ללוגיסטיקה של הכוחות הבריטיים. עם התקדמות החזית צפונה פחתה חשיבות מסילה זו, והיא פורקה. ב-5 באוקטובר 1920 שונה שם התחנה מ"צומת סרונה" לתחנת תל אביב.
בתחילה היה במקום מבנה תחנה מאולתר בנוי עץ, וב-1937 נבנה מבנה קבע מאורך ומעוגל קלות, בהתאמה לתוואי המסילה (ממנו נותר כיום רק בית המכס). בסמוך, במקום בו חצתה המסילה את דרך פתח תקווה, הוקם בניין המשרדים בית הדר, ובפי העם נקראה התחנה גם תחנת בית הדר. עם התרחבות פעילות התחנה הוקם מבנה תחנה נוסף, ממזרח לדרך פתח תקווה, מול בית הדר (כיום פינת הרחובות הרכבת והשרון), שנועד לשמש תחנת נוסעים בנפרד מתחנת המטענים ובית המכס.
היסטוריה > סגירת התחנה הישנה ופתיחת החדשה

מעבר הרכבת דרך רחובות תל אביב הפריע לתנועה, במיוחד בדרך פתח תקווה אותו חצתה המסילה. מסיבה זו הוחלט לבנות תחנה חדשה בנקודה בה יוצאת המסילה מהעיר, כשני קילומטר מהתחנה הישנה. תחנת תל אביב דרום החדשה בתכנון האדריכל נחום זולוטוב נחנכה ב-26 בנובמבר 1970, ועם חנוכתה נהרסו התחנה הישנה והמסילה שהובילה אליה, למעט בית המכס, ועל תוואי המסילות שהיו במקום הוקם מגרש חניה. התחנה הוקמה בשטח ריק בשולי השדות של מקוה ישראל ועם הקמתה נאמר כי בעתיד היא תקושר עם תחנת הרכבת תל אביב מרכז. אולם מסילת האיילון נבנתה בסופו של דבר בתוואי אחר, ממזרח לתחנה. בנוסף הוכרז שהרכבת תגיע בקרוב לערבה, מאחר שמסילת הדרום הוארכה עד אורון ונחנכה ב-11 במרץ 1970, ובתכנון היה שתסלל עד תחנת הרכבת חצבה, תוך כמה שנים#invoke:הערה.
אף על פי שהתחנה נבנתה עם ארבעה רציפים ואולם נוסעים גדול במיוחד, היא שירתה עם פתיחתה בסך הכל 16 רכבות ביום (8 יוצאות ו-8 נכנסות). 4 רכבות לכל כיוון לירושלים, 4 רכבות לכל כיוון לבאר שבע, שמהן 2 המשיכו עד דימונה; רק 14 רכבות בימי ששי והתחנה לא פעלה במוצאי שבתתבנית:הערה.
כתוצאה מהרחקת התחנה ממוקדי הפעילות של תל אביב והעברתה למעשה אל מחוצה לה, ירד מספר הנוסעים בקווים לירושלים ולבאר שבע בצורה ניכרת. ב-1979 הופסק לחלוטין שירות הנוסעים לבאר שבע ולדימונה והשירות לירושלים הצטמצם לרכבת אחת ביום לכל כיווןתבנית:הערה. באוקטובר 1991 נפתח קו הרכבת תל אביב-רחובות שיצא מתחנה זותבנית:הערה, וב-1992 הוארך הקו מרחובות דרומה ליבנה מזרח ולאשדודתבנית:הערהתבנית:הערה. במסגרת תוכנית רכבת הפרווריםתבנית:הערה.
בקיץ 1990 החלו העבודות להקמת מסילת איילוןתבנית:הערה. המסילה נפתחה ב-31 בינואר 1993תבנית:הערה. עם השלמת מסילת איילון וחיבור תחנת הרכבת תל אביב – סבידור מרכז למסילות בכיוון דרום נסגרה התחנהתבנית:הערה.
לאחר סגירתה נפתח בה בית ספר למקצועות הרכבת ומתקניה משמשים להכשרת עובדים ברכבת ישראל. כמו כן משמשת התחנה לדיור של ציוד מסילתי ובשטחה בוצעו בעבר הדבקת מודעות פרסומת על דפנות מערכי הקרונועים.
תחנת הרכבת התפעולית תל אביב דרום

תבנית:הפניה לערך מורחב
בסמוך לתחנה על מסילת איילון, מדרום לתחנת הרכבת תל אביב ההגנה, נמצאת תחנת רכבת תפעולית המשמשת לדיור וחיוג של רכבות המסיימות או מתחילות את שירותן בתחנת הרכבת תל אביב ההגנה.
הערות שוליים

תבנית:הערות שוליים
תבנית:מסילת הרכבת לירושלים
תבנית:תחבורה בישראל
1 2 3  שולה וידריך, תחנת הרכבת ובית המכס, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
↑  בנין תחנת הרכבת החדשה בתל־אביב, דבר, 5 בינואר 1937
↑  נחנכה תחנת הרכבת החדשה בדרום ת"א סולק מיטרד תנועה בצומת "בית־הדר", למרחב, 27 בנובמבר 1970
1 2  שלמה גרבר, מחרתיים תיחנך תחנת הרכבת החדשה בת"א יוסר מיטרד בעורק הראשי בעיר, הארץ, 24 בנובמבר 1970
↑  נחנכה תחנת הרכבת החדשה תל־אביב דרום - שער חדש לירושלים ולנגב, הארץ, 26 בנובמבר 1970
נחנכה תחנת הרכבת בדרום ת"א, מעריב, 27 בנובמבר 1970
↑  תחנת הרכבת החדשה בת"א נפתחה זה עתה והתחנה הישנה כבר נהפכה למגרש חניה, הארץ, 3 בדצמבר 1970
תחנת הרכבת ליד בית הדר (מימין), בשנות ה-30
תחנת רכבת הנוסעים מול בית הדר, 1944
שר התחבורה שמעון פרס נואם בטקס פתיחת התחנה. לצידו סגן שר התחבורה גד יעקובי וראש עיריית תל אביב יהושע רבינוביץ
תותחי נברון (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט תותחי נברון
 מבוסס על:  תותחי נברון 
 בימוי:  ג'ון לי תומפסון 
 הופק בידי:  קארל פורמן 
 תסריט:  קארל פורמן 
 עריכה:  אלן אוביסטון 
 שחקנים ראשיים:  גרגורי פק אנתוני קווין דייוויד ניבן
 מוזיקה:  דימיטרי טיומקין 
 צילום:  אוסוואלד מוריס 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי קולומביה 
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  22 ביוני 1961
 משך הקרנה:  158 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט דרמה, סרט פעולה, סרט הרפתקאות, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  יוון 
 הכנסות באתר מוג'ו:   gunsofnavarone
 פרסים:  פרס אוסקר לאפקטים מיוחדים (ביל ורינגטון, Chris Greenham) 
 סרט הבא:  Force 10 from Navarone 
 דף הסרט ב־IMDb
 
תותחי נברון (באנגלית: The Guns of Navarone) הוא סרט קולנוע מלחמתי אמריקאי משנת 1961, על פי הספר "תותחי נברון" של אליסטר מקלין. הסרט זכה בשני פרסי גלובוס הזהב, לסרט הדרמטי הטוב ביותר ולפסקול המקורי הטוב ביותר, וכן בפרס אוסקר עבור האפקטים המיוחדים.
הרקע

בשנות השישים של המאה העשרים, בחלוף שני עשורים למלחמת העולם השנייה, פקד את עולם הקולנוע גל של סרטי מלחמה אמריקאיים רומנטיים. הם תיארו בצורה נוסטלגית עלילות גבורה, והיו סרטי ראווה יקרים בהשתתפות כוכבי קולנוע ידועי שם שרבים מהם הפכו ללהיטים. בין הסרטים שנוצרו באותה עת בסגנון זה נכללים היום הארוך ביותר, הבריחה הגדולה, הנשרים פשטו עם שחר, 12 הנועזים וגם תותחי נברון. סרטי קולנוע אמריקאים ביקורתיים יותר ופחות הרואיים, המתארים את אכזריות המלחמה, הגרוטסקיות שבה וצדדיה הנלעגים - הופקו בשנות השבעים בעקבות מלחמת וייטנאם, ביניהם מ.א.ש, מילכוד 22 ואפוקליפסה עכשיו.
הסופר אליסטר מקלין, שחיבר ספרי הרפתקאות, פעולה ומלחמה, פרסם את ספרו הנודע "תותחי נברון" ב-1957.. הספר הופק כסרט קולנוע ב-1961 בבימויו של ג'יי לי תומפסון, במאי קולנוע אמריקאי שביים כחמישים סרטים במשך ארבעה עשורים בין 1950 ל-1989. את התפקידים הראשיים בסרט גילמו כוכבי הקולנוע גרגורי פק, דייוויד ניבן ואנתוני קווין. לצידם הופיעו בתפקידי משנה מספר שחקני קולנוע אחרים. הסרט צולם באי רודוס בשיטת הסינמסקופ. המוזיקה לסרט הולחנה על ידי דימיטרי טיומקין. הסרט זכה לפרס האוסקר ב-1961 על האפקטים המיוחדים הטובים ביותר.