stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אהרן אבוחצירא
הערות שוליים

↑  אבי שושן, ואלה תולדות אהרון, באתר ynet, 13 במרץ 2019
↑  "הכל פוליטי", הוצאת דביר, 2001, מאת עמוס כרמל בערך עליו
1 2  ראש העיר הצעיר של רמלה, מעריב, 18 בפברואר 1972
↑  בעיות ישנות, בעיות חדשות, מעריב, 24 ביוני 1977
↑  דב גולדשטין, "דרעי ואני לא היינו בפלמ"ח", מעריב, 15 ביוני 1990
↑  ישראל לנדרס, הזכות לשתוק והחובה לפרוש, דבר, 10 באוקטובר 1980
↑  ישראל לנדרס, היועץ המשפטי נגד שר הדתות, דבר, 21 בנובמבר 1980
↑  הילולות לכבוד דסקל וקורח בבני־ברק, דבר, 31 במאי 1981
↑  גיל יודילוביץ', האוהדים לא המתינו לאבוחצירא, מעריב, 3 בינואר 1984
↑  עזרא ינוב, הבית באשדוד, מעריב, 5 בדצמבר 1980
↑  השר לשעבר אהרון אבוחצירא הלך לעולמו בגיל 83, באתר ynet, 21 בספטמבר 2021
| השרים לשירותי הדת בממשלות ישראל |
| --- | --- | --- |
| שרי הדתות (1948–2003) | יהודה לייב מימון • חיים משה שפירא • יעקב משה טולידאנו • זרח ורהפטיג • יצחק רפאל • חיים יוסף צדוק • אהרן אבוחצירא • יוסף בורג • שמעון פרס • זבולון המר • אבנר שאקי • יצחק רבין • שמעון שטרית • בנימין נתניהו • אלי סויסה • יצחק לוי • יצחק כהן • יוסי ביילין • אשר אוחנה • אריאל שרון |  |
| השרים לשירותי דת  (2008 ואילך): | יצחק כהן • יעקב מרגי • נפתלי בנט • דוד אזולאי • יצחק וקנין • יעקב אביטן • מתן כהנא • נפתלי בנט • מיכאל מלכיאלי |  |
| שרי הרווחה והביטחון החברתי בממשלות ישראל |
| --- | --- | --- |
| שרי הסעד   (1948–1977) | יצחק מאיר לוין • חיים משה שפירא • פרץ נפתלי • יוסף בורג • מיכאל חזני • ויקטור שם-טוב • יצחק רבין • זבולון המר • משה ברעם |  |
| שרי העבודה והרווחה   (1977–2003) | מנחם בגין • ישראל כץ • אהרן אבוחצירא • אהרן אוזן • משה קצב • יצחק שמיר • רוני מילוא • אורה נמיר • אלי ישי • רענן כהן • שלמה בניזרי • אריאל שרון |  |
| שרי הרווחה   (2003–2007) | זבולון אורלב • אהוד אולמרט |  |
| שרי הרווחה והשירותים החברתיים   (2007–2016) | יצחק הרצוג • משה כחלון • מאיר כהן • בנימין נתניהו • חיים כץ |  |
| שרי העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים   (2016–2021) | חיים כץ • בנימין נתניהו • אופיר אקוניס • איציק שמולי |  |
| שרי הרווחה והביטחון החברתי   (2021 ואילך) | מאיר כהן • יעקב מרגי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007349356505171  VIAF: 308255822   WorldCat (עם VIAF): 308255822 
אהרן אבוחצירא, 2019
אהרן אבוחצירא 1978
ברק טל

| --- | --- |

אנסמבל סולני תל אביב בניצוחו של ברק טל, מרץ 2009
 לידה:  1 ביוני 1975 (בן 49)
 מוקד פעילות:  תל אביב-יפו, ישראל
 מקום לימודים:  האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים
 עיסוק:  מנצח, כנר, מורה למוזיקה
 כלי נגינה:  כינור
 שיתופי פעולה בולטים:  אנסמבל סולני תל אביב
 https://www.baraktal.com/
ברק טל (נולד ב-1 ביוני 1975) הוא מנצח, כנר ומורה למוזיקה ישראלי, המייסד והמנהל המוזיקלי של אנסמבל סולני תל אביב, והחל מחודש יולי 2018 גם מנכ"ל האנסמבל.
ביוגרפיה

טל החל הקריירה המוזיקלית שלו ככנר בתזמורות הנוער בחיפה, בהרכבים מוזיקליים במגמת המוזיקה של בית הספר רעות לאמנויות בחיפה ובתזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה.
בהמשך למד ניצוח באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, והיה תלמידו של יבגני צירלין. השתלם בחו"ל אצל המנצחים קורט מאזור (גרמניה), נמה ירווי (אסטוניה), יורמה פאנולה (פינלנד), ולדימיר פונקין (רוסיה), ז'ולט נאג' (הונגריה-גרמניה), ומנדי רודן.
הופיע על בימות מרכזיות בעולם, בהן אולם קרנגי הול בניו יורק, ה"קונצרטהאוס" בווינה, היכל התרבות בתל אביב והאמפיתיאטרון "מרגיטזיגט" בבודפשט.
כמנהל מוזיקלי של אנסמבל סולני תל אביב שיתף פעולה עם גדולי הסולנים הבינלאומיים, בהם הכנרים מקסים ונגרוב, אידה הנדל ואיליה גרינגולץ, הויולנית טבאה צימרמן, זמר הקונטרה-טנור אנדריאס שול, זמר הבס קלאוס מרטנס, הפסנתרנים איתמר גולן, בוריס ברמן ואיאן פאונטיין, הקלרניתנים גיורא פיידמן וחן הלוי, נגן הבסון סרג'יו אזוליני, ועוד.
כמנצח אורח הופיע עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית של מוסקבה והתזמורת הסימפונית של קובאן ברוסיה, הסינפונייטה של קרקוב והתזמורת הפילהרמונית של ורוצלב בפולין, התזמורת הפילהרמונית החדשה וסטפאליה בגרמניה, התזמורת הסימפונית של פרנו באסטוניה, תזמורת העיר ואזה בפינלנד, ועוד.
כיהן כמנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה וכמנצח הבית של התזמורת הסימפונית חיפה.
בעבר שימש גם כמנהל מוזיקלי של מתא"ן (מפעל תרבות ואמנות לנוער) ובשנים 2013–2014 שימש כמנהל מוזיקלי של מקהלת זמרי קולגיום.
כיום הוא מקדיש הרבה מזמנו לעבודה עם מוזיקאים צעירים ולחינוך מוזיקלי – כמנצח תזמורת כלי הקשת הייצוגית של הקונסרבטוריון העירוני גבעתיים.
בין השנים 2016-2007 שימש בתור רכז הוראת מוזיקה קאמרית בבית הספר לאומניות "רעות" בחיפה.
במהלך ינואר 2017 שימש ברק טל כמנצח ומנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית הצעירה חיפה ע"ש אליעזר החתי (שהלך לעולמו ביוני 2016).
החל בשנת 2017 מדריך טל גם הרכבים קאמריים בקונסרבטוריון העירוני באר שבע.
פרסים ומענקים

הפרס ע"ש עדן פרטוש מטעם משרד התרבות, המדע והספורט לשנת 2005
מענק למנצח צעיר מטעם מועצת הפיס לתרבות ואמנות לשנת 2006
פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה מטעם עיריית תל אביב לשנת 2007
זכה במלגות השתלמות ובמענקים מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
הערות שוליים

↑  קלאסי - ברק טל ינצח על הסימפונית הצעירה חיפה, באתר www.habama.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303648905171  ISNI: 0000 0000 6936 6044  VIAF: 97449307   WorldCat (עם VIAF): 97449307
צ'ארלס סוייר

צ'ארלס וו. סוייר (באנגלית: Charles W. Sawyer‏; 10 בפברואר 1887 – 7 באפריל 1979) היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, מזכיר המסחר של ארצות הברית בשנים 1948–1953 תחת הנשיא הארי טרומן.
ביוגרפיה

סוייר נולד בסינסינטי שבאוהיו, בנם של קרוליין באטלר ואדוארד מילטון סוייר. בשנים 1912–1916 היה חבר במועצת העירייה של סינסינטי. לפני הקריירה הפוליטית שלו עבד במשרד עורכי הדין "דינסמור & שול" שבסיסו בעיר הולדתו. בין שתי מלחמות העולם התבלט סוייר כאיש ציבור במדינת אוהיו. בשנות ה-30 של המאה ה-20, הוביל סוייר סיעה בתוך המפלגה הדמוקרטית שנאבקה עם גוש אחר של מרטין דייבי, מושל אוהיו, על השליטה במפלגה הדמוקרטית של אוהיו. בשנים 1933–1935 נבחר לסגן מושל המדינה. ב-1938 היה סוייר מועמד למושל אוהיו — אם כי לא זכה במועמדות מפלגתו לתפקיד.
סוייר נמנה בין מחברי הערעור על התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית. ב-1944, שיא מלחמת העולם השנייה, הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט מינה את סוייר לשגריר ארצות הברית בבלגיה ובמקביל היה ציר בלוקסמבורג. כהונתו כשגריר בבריסל התעוררה המחלוקת סביב שלטונו של לאופולד השלישי, מלך הבלגים וסוייר עזב את אירופה בנובמבר 1945.
שלוש שנים אחרי ששב לאמריקה, ב-1948, מינה אותו הנשיא הארי טרומן למזכיר המסחר של ארצות הברית. במהלך כהונתו הצטווה סוייר בידי טרומן להשתלט ולהפעיל את מפעלי הפלדה ב-1952 שערכו שביתה עצומה בשיא מלחמת קוריאה. ההוראה למחלקת המסחר של ארצות הברית להשתלט על מפעלי הפלדה ניתנה במטרה למנוע שביתה עצומת-היקפים שלדעת טרומן תפגע ביכולתה של ארצות הברית להמשיך את הלחימה בחצי האי קוריאה. בעודו מזכיר המסחר, הכריז סוייר על "שבוע המזכירים הלאומי" הראשון מ-1 עד 7 ביוני 1952.
כשסוייר חזר לסינסינטי לאחר שירותו בקבינט של ארצות הברית בממשל טרומן, הצטרף למשרד עורכי הדין "טאפט, סטטיניוס והוליסטר", אשר נוסד בידי פוליטיקאי בולט נוסף מסינסינטי, רוברט טאפט, בנו הבכור של הנשיא לשעבר ויליאם הווארד טאפט. ב-1968 כתב ספר בשם "דאגותיו של דמוקרטי שמרני", שיצא לאור בהוצאת הספרים של אוניברסיטת דרום אילינוי. בערוב ימיו היה חבר במספר ועדות ציבוריות.
הוא נפטר באפריל 1979 בגיל 92, בפאלם ביץ' שבפלורידה. הוא נטמן בבית העלמין ספרינג גרוב השוכן בקרבת עיר הולדתו סינסינטי, אוהיו.
הערות שוליים

↑  Charles W. Sawyer, באתר Ohio History Central (באנגלית)
↑  צ'ארלס סוייר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281762905171  GND: 1232361755  ISNI: 0000 0000 5040 0652  LCCN: no90007759  NARA: 10574788  SNAC: w60p10kq  SUDOC: 081093071  VIAF: 4489622   WorldCat (עם VIAF): 4489622
ההצהרה המשולשת (1950)

ההצהרה המשולשת של 1950 הייתה הצהרה משותפת של ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וצרפת כדי להבטיח את קיום הסטטוס קוו הטריטוריאלי שנקבע לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות בין מדינת ישראל למדינות ערב שמסביבה, מצרים, ירדן, סוריה ולבנון.
ההצהרה התוותה את מחויבותם של הצדדים לשלום וליציבות במזרח התיכון. המעצמות אף התחייבו לנקוט בפעולות כדי למנוע הפרות של ההסכם, הן בעצמן והן בעזרת האומות המאוחדות.
רקע

מעצמות המערב שאפו לשמור על יציבות על מנת לשמור על זרימה חופשית של נפט ממדינות ערביות במזרח התיכון וכן כדי לצמצם את הסכסוך הישראלי-ערבי ולשכנע את הערבים והישראלים להתאחד על מנת להיות מוכנות לאיום מצד ברית המועצות עליהן.
ארצות הברית הייתה הכוח המרכזי מאחורי ההסכם: נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר ראה ב"ההצהרה המשולשת" כלי ראוי להבטיח נייטרליות של המערב, ובמיוחד של ארצות הברית, בסכסוך הישראלי-ערבי. המטרה הסופית הייתה למנוע כל תפיסה במזרח התיכון בכוח.
כחלק מתפיסת הנייטרליות התחייבו שלושת המעצמות לערוב לקיומו של סטטוס-קוו במזרח התיכון ולקיומו של מאזן נשק ומאזן כוחות באזור. בהצהרה נכללה הגדה המערבית בשטח ירדן, ובעמאן ראו זאת כהכרה דה-יורה של צרפת וארצות-הברית בסיפוח הגדה המערבית לירדן.
השפעת ההצהרה

ביוני 1952 הקימו האמריקאים, הבריטים והצרפתים את הוועדה לתיאום סחר נשק למזרח הקרוב (NEACC) שבאמצעותה תיאמו מכירת כלי נשק לכל אחד מהצדדים בסכסוך. ארצות הברית כמעט ולא מכרה נשק למדינות במזרח התיכון, ועיקר אספקת הנשק הגיעה מצרפת ומהממלכה המאוחדת. הוועדה פעלה עד 1955 ובמהלך תקופה זו נמנעו הן הבריטים והן הצרפתים מלמכור נשק לאחד מהצדדים בסכסוך הישראלי-ערבי. עם זאת, המעצמות הכירו בכך שישראל ומדינות ערב יכולות להתחמש במידה מסוימת לצורכי ביטחון פנים ולמטרות הגנה עצמית, ואף אמרו כי ישקלו למכור נשק למטרות אלו. סעיף חשוב בהצהרה שהיה כמעט ובלתי אפשרי למימוש היה שהמעצמות ימכרו נשק רק שכהן יודעות שהמדינות הרוכשות ישתמשו בנשק להגנה עצמית ולא על מנת לתקוף מדינה אחרת.
לדבריו של חוקר מדע המדינה ג'רלד שטיינברג, ההצהרה לא מנעה ממדינות ערב להשיג נשק באמצעות בריתות שנחתמו עם ספקי תעשיית הנשק, אך ישראל קיבלה רק סיוע-חוץ מצומצם מארצות הברית. בקשות של פקידי צבא ישראלים לרכוש נשק מהאמריקאים נענו בשלילה.
השפעת ההצהרה > הפרת ההצהרה

בעסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית שנערכה בספטמבר 1955, הסכימה ברית המועצות שצ'כוסלובקיה תמכור למצרים נשק מודרני בשווי שהוערך בכ-250 מיליוני דולרים. הבריטים, הצרפתים והאמריקאים ראו בכך הפרה של תנאי ההצהרה המשולשת וניסו, ללא הצלחה, למנוע את עסקת הנשק ומימושה.
לאחר עסקת הנשק, החלו גם הצרפתים להעביר נשק מודרני רב לישראל תוך הפרה של ההסכמות בהצהרה המשולשת אך בעידוד אמריקאי. בכך תמו דה פקטו התחייבויות הצדדים.
הערות שוליים

↑  A Concise History of the Arab-Israeli Conflict, Background to the 1956 War, p. 123
↑  Lenczowski, George (1990). American Presidents and the Middle East. Duke University Press. pp. 48, 49. ISBN 978-0-8223-0972-7.
↑  אילן פפה, יצירתו של עבר-הירדן הגדול: הירדניזציה של הגדה המערבית, עמ' 183.
↑  Gale Encyclopedia of the Mideast & N. Africa, Tripartite Declaration (1950), 2004
↑  Steinberg, Gerald (2001). "Israel and the United States: Can the Special Relationship Survive the New Strategic Environment?". US Allies in a Changing World. p. 145.
↑  Rubenberg, Cheryl (1986). Israel and the American National Interest: A Critical Examination. University of Illinois Press. pp. 91. ISBN 978-0-252-06074-8.
דוד פיפאנו

| --- | --- |

 לידה:  19 במרץ 1851 ט"ו באדר ב' ה'תרי"א סלוניקי, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  5 בדצמבר 1924 (בגיל 73) ח' בכסלו ה'תרפ"ה סופיה, ממלכת בולגריה ממלכת בולגריה
 מקום פעילות:  יוון, בולגריה
 תקופת הפעילות:  1866–1924 (כ־58 שנים) 
 השתייכות:  יהדות סלוניקי, יהדות בולגריה
 תחומי עיסוק:  המשפט העברי
 רבותיו:  יהודה קובו
 בני דורו:  מוריץ גרינוולד, סימון דנקוביץ,  מרדכי אהרנפרייז
 חיבוריו:  סדרת ספרים בנושאי המשפט העברי הבולטים בהם: "אבני האפֹד"  "חושן האפֹד"
 
רבי דוד פִּיפָאנוֹ (רד"ף; כינוי ספרותי: אפֹד; ט"ו באדר ב' ה'תרי"א, 19 במרץ 1851 – ח' בכסלו ה'תרפ"ה, 5 בדצמבר 1924) היה רב טורקי-בולגרי, מגדולי רבני סלוניקי, ובסוף ימיו רבה הראשי בפועל של בולגריה.
פיפאנו היה מחלוצי כותבי ההיסטוריה של יהדות סלוניקי, והתפרסם בסדרת ספרי המשפט העברי שלו, בפרט בספרים "אבני האפֹד" ו"חושן האפֹד".
ביוגרפיה > בסלוניקי

נולד בסלוניקי לבּוּאֶנָה ורבי אברהם פיפאנו. אביו היה בן למשפחת חכמים ספרדית מקומית, עלה לירושלים ונפטר בכ"ח באייר תרמ"ח, סבו רבי אהרן פיפאנו נפטר בסלוניקי בי"ד בסיוון תרכ"ח, ואבי סבו, חיים חנוך פיפאנו נפטר בא' בטבת תקע"ט. מצד אמו היה נכדו של רבי שאול מולכו, שהיה דרשן ומוכיח מפורסם.
היה תלמידו של רבי יהודה קובו מחבר "יאודה יעלה". בגיל 15 כבר החל לכתוב פסקי הלכה, ובבגרותו התפרסם בעירו כרב, דרשן ופוסק הלכה. ב-1877 התמנה כרב וחזן בקהילת מאייוור שבסלוניקי, והחזיק בכהונה זו עד עזיבתו את העיר והמדינה ב-1899.
עסק בהדפסת ועריכת ספרי רבני סלוניקי: בשנת 1893 הדפיס בתוספות משלו את הספר "עבודת השם" של רבי שמואל מטלון. וב-1897 את הספר "עין משפט" של רבי אברהם הלוי. הערות המגיה בספרים אלו הן פרי עטו. מלבד ספרים אלו ההדיר את שו"ת הרשב"א, ח"ה וח"ו (ורשה תרנ"ט), והוסיף עליהן מהערותיו.
לצד עיסוקיו התורניים היה פעיל ציבורי ועסק בארגון אגודות צדקה וסיוע בסלוניקי, לצד דמויות מראשי הקהילה היהודית בעיר כמו: הרב יעקב קובו, יהודה נחמה, שמואל שמחה; ואחריהם: משה אלאטיני, שאול מודייאנו, שלמה פרננדס ושלום סייאס. בקיץ 1874 יזם את הקמת החברה לעזרה הדדית "צדקה וחסד" שהתקיימה כמה עשרות שנים. בסוף קיץ 1890 פרצה שרפה גדולה בשלוניקי ורבים איבדו את ביתם, פיפאנו נמנה עם קבוצת נכבדי הקהילה שעסקו בבניית שיכונים למפונים.
ביוגרפיה > בממלכת בולגריה

בשנת 1899 (ה'תרנ"ט) התמנה כראב"ד סופיה בירת בולגריה. ב-1914 התפטר הרב הראשי לבולגריה מרדכי אהרנפרייז על רקע מאבקי כוחות בתוך הקהילה היהודית בין הניצים והמתונים בתנועה הציונית ובין נכבדי הקהילות בני הדור הישן - הנוֹטָאבֶּלִים. ב-1915, עם כניסת בולגריה למלחמת העולם הראשונה פסקה כמעט לחלוטין הפעילות הציבורית. ב-1920 הוחלט בכינוס ראשי הקהילות בבולגריה להטיל על הקונסיסטוריה לבחור ולמנות רב ראשי. בהמשך הוחלט שעד לאישור תקנון הקהילות על ידי הממשלה הבולגרית, לא ימונה רשמית רב ראשי ליהודי בולגריה. וכך, ב-1921 מונה הרב דוד פיפאנו רשמית לממלא מקום הרב הראשי ובפועל מילא את התפקיד עד לפטירתו לאחר מחלה בח' בכסלו ה'תרפ"ה, 5 בדצמבר 1924. הוא נקבר בסופיה.
על מצבתו נחקק:
שאו קינה וקול צרה כמבכירה
דוד מלכנו איננו למי נפנה לעזרה
רעה צאן קדשים הנהיג עמנו בדרך ישרה
מתינות וענוה לבושו ומדו יראת ה' טהורה
ידיו רב לו לחבר הרבה חיבורים
פלגי תורתו נפוצו מכל פנה ועברים
נשמתו תהי צרורה עם נפשות טהורים
מו"ר הר' המ' כ'מ'ו'ה'ר'ר'

דוד אברהם פיפאנו

ז'ל'ה'ה'
נ'ל'ב'ע' ב כסלו 5685 - דיקימברי 1924
הותיר אחריו את אשתו סוניה, בתו דונה-סלמונה ובניו אלברט (אברהם) ומאיר פיפאנו. את ספרייתו הגדולה שהכילה גם כתבי יד נדירים הוריש לקהילת סופיה. בנו, אלברט פיפאנו נמנה עם ראשי "האגודה להקמת ספרייה יהודית בסופיה".
ספריו

הרב פיפאנו חיבר ספרים רבים בתחום המשפט העברי, פסקיו מצוטטים רבות בספרות המשפט העברי של המאות ה-20 וה-21, ובהם פסקים תקדימיים. יש הרואים בו שריד אחרון ל"תור הזהב" של רבני סלוניקי מחברי ספרי ההלכה הרבים. רבים מכתבי היד שלו אבדו בשרפה שפרצה בביתו בט"ו בכסלו תרס"ה (1904). מספריו:
חושן האפד (סלוניקי תרנ"א - סופיה תרע"ה) - שו"ת בענייני חושן משפט
אבני האפד (ח"א: סופיה תרע"ג; ח"ב: שם תרפ"ח) - חידושים ושו"ת בענייני אבן העזר. נספח: "מלואים לאפד"
נושא האפד (בתוך ח"ב של אבני האפוד, סופיה תרפ"ח)
חגור האפד (סופיה תרפ"ה) - חידושים בענייני אבן העזר, בדגש על הלכות גיטין ושמות גיטין. הספר כולל גם חומר רב על תולדות רבני סלוניקי, סופיה וערים נוספות, בנספח "שלשלת רבני שלוניק וסופיאה"
ביאורו על ספר החינוך נדפס בירושלים (תשנ"ח)
לקריאה נוספת

אברהם פיפיאנו (בנו), "ישראל" (כתב עת), סלוניקי, תשרי תרצ"ה עמ' 23 והלאה
זיכרון שאלוניקי, ח"א, ת"א תשל"ב, עמ' 184–185
הערות שוליים

↑  ראשי תיבות של אברהם פיפאנו דוד, דוד בן אברהם פיפאנו. מכינויו זה נגזרו שמות ספריו.
↑  אלברט רומנו, חיי הדת, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 456-455.
↑  אלברט רומנו, אגודות הנוער, תרבות והשפה העברית, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, עמוד 333.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007494011505171  ISNI: 0000 0000 5014 4169  LCCN: nr95011946  VIAF: 76204898   WorldCat (עם VIAF): 76204898
ג'ון פטיסון

ג'ון מ. פטיסון (באנגלית: John M. Pattison;‏ 13 ביוני 1847 –  18 ביוני 1906) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן במשך כחמישה חודשים לפני מותו כמושל אוהיו ה-43, ובכך הוא היה המושל שמשך כהונתו היה הקצר ביותר מבין מושלי אוהיו שכהונתם הסתיימה עקב מותם (היו מושלים שכהונתם הייתה קצרה בהרבה, אך אלו האריכו ימים לאחר תום כהונתם).
ביוגרפיה

ג'ון פטיסון נולד ליד הכפר אוונסוויל שבאוהיו. ב-1864, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, הוא התגייס לצבא האיחוד. לאחר המלחמה הוא למד באוניברסיטת ווסליין אוהיו, וב-1869 סיים את לימודיו. ב-1872 סיים פטיסון את לימודיו בבית הספר למשפטים של סינסינטי, ובאותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין. בשנים 1874–1876 כיהן פטיסון בבית הנבחרים של אוהיו, ולאחר מכן עבד כמנהל בחברת ביטוח. ב-1890, לאחר שכיהן במשך שנה בסנאט של אוהיו, נבחר פטיסון לבית הנבחרים של ארצות הברית. בבית הנבחרים הוא כיהן בשנים 1891–1893. בבחירות לכהונה שנייה ב-1892 הוא נוצח.
ב-1905 נבחר פטיסון כמושל אוהיו. הוא נכח בטקס ההשבעה שלו בינואר 1906, אך שב לביתו באותו יום לאחר שנפל למשכב. לאחר מכן הוא לא שב ללשכתו, וניהל את ממשלו ממיטת חוליו. ג'ון פטיסון נפטר ב-18 ביוני 1906, כחמישה חודשים לאחר השבעתו, בביתו שליד העיר מילפורד שבאוהיו, כתוצאה ממחלת כליות. הוא נטמן בבית הקברות גרינלון שבמילפורד.
פטיסון היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה אלתיאה ויליאמס, שנפטרה לאחר שילדה לו שלושה ילדים בנוסף לבת אחת שנפטרה בילדותה. אשתו השנייה הייתה אנה ויליאמס, אחותה של אשתו הראשונה.
פטיסון היה חבר הבונים החופשיים.
ב-2004 נבנה במילפורד בית ספר יסודי הקרוי על שמו. פארק פטיסון, השוכן ממערב לכפר הולדתו, אוונסוויל, קרוי גם הוא על שמו.
הערות שוליים

↑  "Gov. Pattison is dead". New York Times. June 19, 1906.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1178085198  US Congress: P000135  VIAF: 7120155044792372520002   WorldCat (עם VIAF): 7120155044792372520002
אליפות העולם בשחייה 2022 (בריכת 25 מטר)

אליפות העולם השש עשרה בשחייה (בריכת 25 מטר), נערכה במלבורן, אוסטרליה מה-13 בדצמבר עד ל-18 בדצמבר 2022. באליפות תחרויות שחייה, בבריכת 25 מטר, ב-48 משחים שונים, 18 משחים אישיים לנשים ולגברים, 5 משחי שליחים לנשים ולגברים ו-2 משחי שליחים משולבים בשתי שחייניות ובשני שחיינים.
האליפות הייתה אמורה להתקיים בקאזאן, רוסיה. בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה האליפות הועברה למלבורן, אוסטרליה ושחייני רוסיה ובלארוס, הורחקו מהשתתפות באליפות זו על ידי FINA.
ארצות הברית (ארצות הברית) זכתה באליפות עם 17 מדליות זהב, 13 מדליות כסף ו-6 מדליות ארד, ובסך הכל 36 מדליות, יותר מכל מדינה אחרת.
באליפות נקבעו 13 שיאי עולם, 11 שיאי אליפות, 52 שיאי יבשות ו-7 שיאי עולם לנוער.
שיאי עולם

בסך הכל נקבעו 13 שיאי עולם, מהם 3 שיאי עולם אישיים לנשים.
נבחרת אוסטרליה (אוסטרליה) קבעה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (מולי אוקלהן, מדיסון וילסון, מג האריס ואמה מקיאן) שיא עולם חדש של 3:25.43 דקות
נבחרת איטליה (איטליה) קבעה במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (אלסנדרו מירסי, פאולו קונטה בונין, לאונרדו דפלנו ותומאס צ'קון) שיא עולם חדש של 3:02.75 דקות
נבחרת ארצות הברית (ארצות הברית) קבעה במשחה שליחים משולב 4x50 מטר מעורב (ראיין מרפי, ניק פינק, קייט דאגלס וטורי הסק) שיא עולם חדש של 1:35.15 דקות
נבחרת אוסטרליה (אוסטרליה) קבעה במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי (מדיסון וילסון, מולי אוקלהן, ליאה ניל ולני פליסטר) שיא עולם חדש של 7:30.87 דקות
נבחרת צרפת (צרפת) קבעה במשחה שליחים משולב 4x50 מטר חופשי (מקסים גרוסה, פלורן מנודו, בריל קסטלדלו ומלני הניק) שיא עולם חדש של 1:27.33 דקות
מרגרט מקניל (קנדה קנדה) קבעה במשחה ל-50 מטר גב שיא עולם חדש של 25.25 שניות
נבחרת ארצות הברית (ארצות הברית) קבעה במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (קירן סמית', קרסון פוסטר, טרנטון ג'וליאן ודרו קיבלר) שיא עולם חדש של 6:44.12 דקות
נבחרת אוסטרליה (אוסטרליה) קבעה במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב (מולי אוקלהן, צ'לסי הודג'ס, אמה מקיאן ומדיסון וילסון) שיא עולם חדש של 1:42.35 דקות
נבחרת איטליה (איטליה) קבעה במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב (לורנצו מורה, ניקולו מרטיננגי, מטאו ריוולטה ולאונרדו דפלנו) שיא עולם חדש של 1:29.72 דקות
רותה מיילוטיטה (ליטא ליטא) קבעה בשלב חצי הגמר במשחה ל-50 מטר חזה שיא עולם חדש של 28.37 שניות
מרגרט מקניל (קנדה קנדה) קבעה במשחה ל-100 מטר פרפר שיא עולם חדש של 54.05 שניות
נבחרת ארצות הברית (ארצות הברית) קבעה במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב (קלייר קורזן, לילי קינג, טורי הסק וקייט דאגלס) שיא עולם חדש של 3:44.35 דקות
נבחרת אוסטרליה (אוסטרליה) (אייזק קופר, ג'ושוע יונג, מת'יו טמפל וקייל צ'למרס) ונבחרת ארצות הברית (ארצות הברית) (ראיין מרפי, ניק פינק, טרנטון ג'וליאן וקירן סמית') קבעו בגמר משחה השליחים 4x100 מטר מעורב שיא עולם חדש של 3:18.98 דקות
שחייניות מצטיינות

אמה מקיאן (אוסטרליה אוסטרליה) זכתה ב-7 מדליות, 4 זהב מהן 2 אישיות ו-3 כסף
מרגרט מקניל (קנדה קנדה) זכתה ב-6 מדליות, מהן 3 זהב אישיות ו-2 שיאי עולם ו-3 ארד בשליחים
לני פליסטר (אוסטרליה אוסטרליה) זכתה ב-4 מדליות זהב, מהן 3 אישיות
קיילי מקיואן (אוסטרליה אוסטרליה) זכתה ב-5 מדליות, 3 זהב מהן 2 אישיות, 1 כסף ו-1 ארד אישית
קייט דאגלס (ארצות הברית ארצות הברית) זכתה ב-7 מדליות, מהן 5 זהב, מהן 2 אישיות ו-2 כסף בשליחות
שחיינים מצטיינים

ראיין מרפי (ארצות הברית ארצות הברית) זכה ב-6 מדליות, 5 זהב, מהן 3 אישיות ו-1 כסף
דאיה סטו (יפן יפן) זכה ב-3 מדליות אישיות, מהן 2 זהב ו-1 כסף
ניק פינק (ארצות הברית ארצות הברית) זכה ב-6 מדליות, 4 זהב, מהן 2 אישיות ו-2 כסף, מהן 1 אישית
גרגוריו פלטריניירי (איטליה איטליה) זכה ב-2 מדליות זהב אישיות
צ'אד לה קלו (דרום אפריקה דרום אפריקה) זכה ב-2 מדליות זהב אישיות
טבלת המדליות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מקום | מדינה | זהב | כסף | ארד | סך הכל |
| 1 | ארצות הברית ארצות הברית | 17 | 13 | 6 | 36 |
| 2 | אוסטרליה אוסטרליה | 13 | 8 | 5 | 26 |
| 3 | איטליה איטליה | 5 | 6 | 5 | 16 |
| 4 | קנדה קנדה | 3 | 4 | 7 | 14 |
| 5 | דרום אפריקה דרום אפריקה | 3 | 1 | 1 | 5 |
| 6 | יפן יפן | 2 | 2 | 2 | 6 |
| 7 | צרפת צרפת | 1 | 3 | 1 | 5 |
| 8 | הולנד הולנד | 1 | 1 | 6 | 8 |
| 9 | הונג קונג הונג קונג | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 10 | ליטא ליטא | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 11 | איי קיימן איי קיימן | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 11 | ברזיל ברזיל | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 11 | קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 14 | ניו זילנד ניו זילנד | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 15 | הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת | 0 | 1 | 3 | 4 |
| 16 | נורווגיה נורווגיה | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 16 | פולין פולין | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 16 | שווייץ שווייץ | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 19 | רומניה רומניה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 20 | שוודיה שוודיה | 0 | 0 | 3 | 3 |
| 21 | גרמניה גרמניה | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 21 | הרפובליקה העממית של סין   סין | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 23 | הונגריה הונגריה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 23 | טרינידד וטובגו טרינידד וטובגו | 0 | 0 | 1 | 1 |
טבלת התוצאות > שליחים משולב (2 שחייניות ו-2 שחיינים)

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 התחרות:  

| 4x50 מטר חופשי שליחים | צרפת צרפת   מקסים גרוסה (20.92)  פלורן מנודו (20.26)  בריל קסטלדלו (23.00)  מלני הניק (23.15)   מרי-אמברה מולו* | 1:27.33 דקות   שיא עולם | אוסטרליה אוסטרליה   קייל צ'למרס (20.97)   מת'יו טמפל (20.71)   מג האריס (23.73)   אמה מקיאן (22.62)   פלין סאות'אם*   מדיסון וילסון* | 1:28.03 דקות | הולנד הולנד   קנזו סימונס (21.14)  תום דה בור (20.61)  מייקה דה ווארד (23.35)  מריט סטיינברכן (23.43)   סטן פייננבורך*   נילס קורסטנייה* | 1:28.53 דקות |
| 4x50 מטר מעורב שליחים | ארצות הברית ארצות הברית   ראיין מרפי (22.37)   ניק פינק (24.96)   קייט דאגלס (24.09)   טורי הסק (23.73)   שיין קאסאס*   מייקל אנדרו*   אלכס וולש* | 1:35.15 דקות   שיא עולם | איטליה איטליה   לורנצו מורה (22.59)   ניקולו מרטיננגי (24.83)   סילביה די פייטרו (24.52)   קונסטנסה קוקונצ'לי (24.07)   סימונה צ'רסואולו* | 1:36.01 דקות | קנדה קנדה   קיילי מאס (25.71)   חוויאר אסבדו (25.95)   איליה חארון (22.12)   מרגרט מקניל (23.15)   אינגריד וילם*   רבקה סמית'* | 1:36.93 דקות |

(*) שחו בשלב המוקדמות וזכו במדליה.
נבחרת ישראל

| שם השחיין | משחה | שלב בתחרות | תוצאה | מיקום |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מירון חירותי | 50 מטר חופשי | מוקדמות | 21.33 שניות | 18 |  |  |
| מירון חירותי | 100 מטר חופשי | מוקדמות | 48.20 שניות | 42 |  |  |
| מירון חירותי | 50 מטר פרפר | מוקדמות | 22.90 שניות | 26 |  |  |

| יעקב טומרקין | 100 מטר מעורב אישי | מוקדמות | 52.38 שניות | 10 |  |  |
| יעקב טומרקין | 100 מטר מעורב אישי | חצי גמר | 52.74 שניות | 14 |  |  |
| יעקב טומרקין | 200 מטר מעורב אישי | מוקדמות | 1:54.95 דקות | 16 |  |  |
| יעקב טומרקין | 200 מטר גב | מוקדמות | 1:53.03 דקות | 13 |  |  |