stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מהדי מהדווי-כיא

מהדי מהדווי-כיא (בפרסית: مهدی مهدوی‌کیا, נולד ב-24 ביולי 1977) הוא כדורגלן עבר איראני ששיחק בעמדת הקשר הימני.
מהדווי-כיא החל את הקריירה בפרספוליס ומשם עבר בהשאלה לבוכום מגרמניה. בשנת 2000 הצטרף לשורות קבוצת המבורג. בשנת 2007, עבר לאיינטרכט פרנקפורט. בשנים 2010 - 2013 שיחק ב 3 קבוצות כדורגל אירניות.
מהדווי-כיא משחק בעמדת הכנף הימנית ולפעמים משחק כחלוץ. בשנת 2003 זכה בתואר כדורגלן השנה באסיה. בשנים 2003 ו-2004 זכה בתואר כדורגלן השנה של המבורג. במונדיאל 1998 היה השחקן הטוב ביותר בנבחרת איראן ואחד המועמדים לנבחרת הטורניר. בשנת 2009 פרש מהנבחרת, ולפי גרסאות שונות אולץ לפרוש לאחר שענד עד ידו, יחד עם שחקנים אחרים, צמיד ירוק במשחק האחרון של איראן במוקדמות מונדיאל 2010 מול קוריאה הדרומית, כביטוי הזדהות עם "המחאה הירוקה".
למפירה

| --- | --- |

 משתמשים:  הונדורס הונדורס
 סמל:  L
 ISO 4217:  HNL
 יחידות משנה
 1/100:  סנטאבו ¢
 מטבעות ושטרות
 שטרות בשימוש:  1, 5, 10, 20, 50, 100 ו-500 למפירה
 מטבעות בשימוש:  5, 10, 20 ו-50 סנטאבוס
 בנק מרכזי
 בנק מרכזי:  הבנק המרכזי של הונדורס
 → פסו ההונדורי 
 
למפירה (בספרדית: Lempira; נהגה: [lɛmˈpɪrə], סימון לפי תקן ISO 4217: HNL) הוא ההילך החוקי של הונדורס. הלמפירה מחולקת ליחידות משנה של מאה סנטבוס.
אטימולוגיה

מטבע הלמפירה נקרא על שם הנסיך (קאסיקה (אנ')) למפירה (אנ') שליט בני הלנקה (אנ') שהתגוררו באזור הונדורס במאה ה-16 טרם הגעת הספרדים. בתרבות ההונדורית מוכר למפירה כמי שהנהיג את ההתנגדות לכובש הספרדי (בחוסר הצלחה), והוא נחשב גיבור לאומי.
דיוקנו מופיע על שטר של 1 למפירה, וכן על המטבעות 20 ו-50 סנטבוס.
היסטוריה

הלמפירה נכנסה לשימוש לראשונה בשנת 1931, והחליפה את הפסו ההונדורי (אנ'). בסוף שנות השמונים שער החליפין היה שתי למפירות לדולר אמריקאי (מטבע 20 סנטבוס נקרא דאימה (daime) מכיוון שהיה שווה לזה של הדיים האמריקאי). בספטמבר 2018 שער החליפין של הלמפירה חצה את רף ה-24 למפירות לדולר. ומאז הוא נע בין 24 ל-25 למפירות לדולר אחד.
היסטוריה > מטבעות

בשנת 1931 הוטבעו מטבעות בערכים של 5, 20 ו-50 סנטאבוס ולמפירה אחת. מטבעות של 1, 2 ו-10 סנטבוס נוספו בשנת 1935, 1939 ו-1932 בהתאמה. ייצורם של מטבעות הכסף של 1 למפירה הופסק בשנת 1937. ושאר מטבעות הכסף (20 ו-50 סנטאבוס) הוחלפו בקופר-ניקל בשנת 1967. מטבעות ה-1 וה-2 סנטבוס הוטבעו לאחרונה בשנת 1998 ו-1974 בהתאמה ויצאו מהמחזור.
המטבעות הנמצאים כיום במחזור הם:
5 סנטאבוס
10 סנטאבוס
20 סנטאבוס
50 סנטאבוס
היסטוריה > שטרות

בנק הונדורס ובנק אטלנטידה הדפיסו את שטרות הלמפירה הראשונים בשנת 1932, בערכים של 1, 2, 5, 10 ו-20 למפירות. הבנק המרכזי של הונדורס השתלט על הדפסת השטרות בשנת 1950, ובאותה שנה הדפיס לראשונה שטרות ה-50 וה-100 למפירה. ובשנת 1995 את שטר ה-500 למפירה.
בינואר 2010 הושק שטר חדש של 20 למפירה שהודפס על בסיס פולימרי, והונפקו ממנו 60 מיליון שטרות.
השטרות במחזור הם:
| תמונה | חָדָשׁ | ערך | צבע | ממדים | חזית | גב |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | 1 | אדום | 156 × 67 מ"מ | קאסיקה למפירה | קופאן |
|  |  | 2 | סגול | 156 × 67 מ"מ | מרקו אורליו סוטו | אמפלה |
|  |  | 5 | אפור | 156 × 67 מ"מ | פרנסיסקו מוראזאן | קרב 'לה טרינידד' |
|  |  | 10 | חום | 156 × 67 מ"מ | חוסה טרינידד קבאנאס | אוניברסידאד נסיונל אוטונומה דה הונדורס |
|  |  | 20 | ירוק | 156 × 67 מ"מ | דיוניסיו דה הררה | הארמון הנשיאותי של הונדורס |
|  |  | 50 | כחול | 156 × 67 מ"מ | חואן מנואל גלבס | הבנק המרכזי של הונדורס |
|  |  | 100 | כתום | 156 × 67 מ"מ | חוסה ססיליו דל ואלה | קאסה ואייה |
|  |  | 500 | סגול | 156 × 67 מ"מ | רמון רוסה | סן חואנסיטו |
שערי חליפין

| שער חליפין נוכחי עבור HNL |
| --- | --- |
באתר Google Finance:: AUD CAD CHF EUR GBP HKD ILS JPY USD
באתר Yahoo! Finance:: AUD CAD CHF EUR GBP HKD ILS JPY USD
באתר XE.com:: AUD CAD CHF EUR GBP HKD ILS JPY USD
באתר OANDA.com:: AUD CAD CHF EUR GBP HKD ILS JPY USD
הערות שוליים

↑  Bonilla, Francisco Javier Morazán Matute, Henri López, Mario. "Banco Central de Honduras, Gobierno de la Republica de Honduras". Bch.hn. נבדק ב-4 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2011-06-06. נבדק ב-2010-04-26. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bonilla, Francisco Javier Morazán Matute, Henri López, Mario. "Banco Central de Honduras, Gobierno de la Republica de Honduras". Bch.hn. נבדק ב-4 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
מטבע 5 סנטאבוס, הוטבע בשנת 1989
שטרות של 1 ו-2 למפירה.
מדונה דלה סגג'ולה

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  רפאל
 תאריך יצירה:  1513–1514
 טכניקה וחומרים:  שמן על לוח עץ.
 ממדים בס"מ
 רוחב:  71 ס״מ 
 גובה:  71 ס״מ 
 קוטר:  71 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  הרנסנס הגבוה 
 מספר יצירה:  151 (Galleria Palatina) 
 מיקום:  פאלאצו פיטי פירנצה שבאיטליה
 
מדונה דלה סגג'ולה (באיטלקית: Madonna della Seggiola) הוא טונדו שמן על לוח עץ, מעשה ידי הצייר רפאל, שצויר בין השנים 1513–1514 ומתאר את המדונה והילד. היצירה מוצגת בפאלאצו פיטי בפירנצה.
היסטוריה ורקע

רפאל יצר את הציור ברומא, אך עד מהרה הוא עבר לאוספי בית מדיצ'י שם תועד כבר בשנת 1589. הוא נלקח שלל בידי צבאו של נפוליאון בשנת 1799 והועבר לפריז. הוא הוחזר לפירנצה בשנת 1815.
ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר העריץ מאוד את רפאל, ולאות כבוד שילב ציור זה ברבים מיצירותיו. יוהאן זופני (אנ') כלל את הציור הזה, יחד עם רבים אחרים, בציורו "הטריבונה של אופיצי" (אנ') משנת 1770.
בגלל המסגרת העגולה של הציור, הוא הפך לנושא של אגדת עם לפיה ילדה כפרית מצילה נזיר מחבורת זאבים בין ענפי עץ אלון, והנזיר מנבא שהיא תונצח על המעשה הטוב שלה. כעבור שנים נולדו לילדה שני ילדים, והעץ הפך לחביות יין. רפאל פגש בשלושה, והשתמש בתחתית חבית כדי לצייר אותם. אגדה זו הייתה הנושא של ליטוגרפיה משנת 1839 מאת אוגוסט הופגרטן וציור מאת יוהאן מיכאל ויטמר.
בשנת 1858 כתב הסופר נתניאל הות'ורן כי הציור הוא "היפה בעולם" לאחר שראה תדפיס שלו.
היצירה מוצגת בפאלאצו פיטי מאז המאה ה-18.
תיאור היצירה

הציור הוא בצורת טונדו, שמשמעותו באיטלקית "עגול", צורה אשר בדרך כלל נקשרה בתקופת הרנסאנס לערכי משפחה. הוא מתאר את מרים, אם ישו מחבקת את ישו הילד בשתי ידיה, ואילו יוחנן המטביל הצעיר צופה במסירות.
יצירה זו, שצוירה ברומא, אינה כוללת קווי מתאר גאומטריים קפדנים וסגנון ליניארי כמו ציורים קודמים של רפאל באותו נושא שצוירו בפירנצה. במקום זאת, נראה כי הצבעים החמים יותר מרמזים על השפעתם של יריביו הוונציאנים של רפאל: טיציאן וסבסטיאנו דל פיומבו.
צורת הטונדו היא כשלעצמה תזכורת לפירנצה ולסגנון המאה ה-15. האמן המתאים את הדמויות לקווי המתאר של הטונדו, ובכל זאת הקומפוזיציה לא מאולצת. הדמויות עוקבות אחרי עקומת המסגרת, משתלבות זו בזו ומתכנסות סביב נקודת המשען של הציור: ישו הילד, המרכז הרוחני של התמונה.
הערות שוליים

1 2 3  
"Madonna della Seggiola". Web Gallery of Art. (באנגלית)
↑  
"Tribuna of the Uffizi" (PDF). Royal Collection.
↑  
"The Madonna della Seggiola". Royal Collection Trust. (באנגלית)
מסגרת דקורטיבית של הציור
מיכאיל בודרוב
לקריאה נוספת

יוסף גוברין, יחסי ישראל - ברית המועצות מעת חידושם בשנת 1953 עד ניתוקם בשנת 1967. הוצאת מגנס 1990.
מכבי מוסינזון הוד השרון

מכבי עירוני מוסינזון הוד השרון היא קבוצת כדורעף ישראלית מהעיר הוד השרון, המשתתפת בליגת העל בכדורעף. קבוצת הבוגרים מארחת באולם הספורט של תיכון מוסינזון, המכיל 500 מקומות ישיבה.
היסטוריה

המועדון הוקם בשנת 1980 על ידי קבוצת שחקנים ותיקים ששיחקו כדורעף בחצרו של יורם בראון, שהיה הבעלים של "מדגרות בראון" בהוד השרון. לאחר מכן הוא נרשם לליגה ב' בכדורעף - בשם "מכבי אפרוחי בראון הוד השרון". ב-1985, ישראל חילו, שהיה מורה לחינוך גופני בתיכון מוסינזון בעיר הוד השרון, הקים קבוצת כדורעף של תלמידים צעירים אותם לימד לשחק כדורעף. קבוצה זו נרשמה גם היא לליגה ב' במסגרת אגודת מכבי הוד השרון. במהלך השנים שתי הקבוצות הבוגרות טיפסו במעלה הליגות, כך שקבוצת אפרוחי בראון עלתה לליגה הארצית (ליגת המשנה), וקבוצת הצעירים של מוסינזון הגיעה לליגה א'. ב-1991 החליטו יוני אלמוג וישראל חילו להקים בית ספר לכדורעף בשיתוף חטיבת הביניים "הראשונים", והוקמה כיתת ספורט ראשונה לכדורעף בנים ובנות, תלמידי כיתה ז' של החטיבה.
בסיום עונת 1998/1999 העפילה הקבוצה לליגת העל בכדורעף לראשונה בהיסטוריה שלה. בעונת 2002/2003 הגיעה הקבוצה לגמר גביע המדינה, אך הפסידה להפועל מטה אשר 3-0. בעונת 2006/2007 הצליחה הקבוצה לשבור את תקרת הזכוכית וזכתה בדאבל היסטורי כשניצחה את קבוצת מכבי תל אביב החזקה - גם בסדרת גמר האליפות וגם בגמר גביע המדינה (הקבוצה זכתה בדאבל גם עם קבוצת הנוער בעונה זו). בעונת 2007/2008 הפסידה למכבי תל אביב גם בסדרת גמר האליפות וגם בגמר גביע המדינה וסיימה סגנית בשני המפעלים.
הישגים ותארים

ליגת העל
אליפות (1): 2006/2007
סגנית (4): 2007/2008, 2008/2009, 2010/2011, 2016/2017
גביע המדינה
זכייה (1): 2006/2007
סגנית (2): 2002/2003, 2007/2008
קבוצות האגודה

בנוסף לקבוצת הבוגרים מפעילה האגודה קבוצת נשים המתמודדת בליגת העל בכדורעף נשים. קבוצות רבות משחקות במסגרת מחלקת הנוער והנערות וכן ובית הספר לכדורעף וקבוצות בליגת העל לתיכונים בשיתוף כפר הנוער מוסינזון. למחלקה הישגים רבים במגוון גילאים.
מיכאיל בלגאי

| --- | --- |
מיכאיל בלגאי עם אשתו ליובומירה וביתו ולדימירה
 לידה:  1914 
 פטירה:  1980 (בגיל 66 בערך) 
 מקצוע:  איכר 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (7 בדצמבר 2003) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  מיכאיל בלגאי
 
מיכאיל בלגאי (באוקראינית: Michail Belegai), 1914 – 1980 הוא חסיד אומות העולם, תושב הכפר ז'ורוב שבאוקראינה המערבית.
סיפור מעשה הגבורה

בזמן מלחמת העולם השנייה הסתכן והחביא שלושה יהודים במשך שנה והוא בן 28. בשלב הראשון הוא החביא אותם בצד האחורי של רפת שהייתה ברשותו. בשלב השני, לאחר שהיה חשש שיתגלו, הוא העביר אותם לבור מתחת ערמת הזבל שבחצרו. אף על פי שהיה עני בעצמו, דאג לתת מעט אוכל גם ליהודים המסתתרים בחצרו. שלושת היהודים שהו אצלו מיוני 1943 עד יולי 1944, אז נכנס הצבא האדום לכפר והגרמנים נסוגו. לימים התברר שאחיו ידע על הדבר והזהיר אותו שהוא מסכן בכך את חייו ואת חיי משפחתו אך מיכאיל ענה לו: "גם ליהודים יש נפש". בנוסף ידוע על אדם נוסף שהתחבא בחצרו למשך זמן קצר בתחילת המלחמה.
לאחר שנים, בשנת 2003, חיפש אחד הניצולים את אותו אדם אלמוני שהציל אותו. הוא הגיע לכפר ילדותו ז'ורוב ולאחר שיחה עם אישה מבוגרת בכפר הצליח לגלות את שם מצילם ואף להיפגש עם ולדימירה בתו. הוא שלח את סיפורו של מיכאיל ליד ושם, וב-26 בינואר 2004 יד ושם העניקה למיכאיל תואר חסיד אומות העולם.
ולדימירה התכבדה לקבל בשם הוריה את תעודת ההוקרה והמדליה מידי נציגי יד ושם והשגרירות הישראלית באוקרינה בטקס רשמי בעיר לבוב.
הערות שוליים

↑  הילד שלא יכול היה ללכת, רץ.., יד ושם וישראל שריר, 2009
ישראל שריר עם ולדימירה, בתו של חסיד אומות העולם שהציל אותו
קבר מיכאיל בלגאי בשנת 2003
מדונה דל מגניפיקט

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  סנדרו בוטיצ'לי
 תאריך יצירה:  1481
 טכניקה וחומרים:  טמפרה
 ממדים בס"מ
 קוטר:  118 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  רנסאנס מוקדם 
 מספר יצירה:  00188562 (גלריית אופיצי) 
 מיקום:  גלריית אופיצי פירנצה שבאיטליה
 
מדונה דל מגניפיקט (באיטלקית: Madonna del Magnificat) הוא טונדו טמפרה, מעשה ידי הצייר סנדרו בוטיצ'לי, שצויר בשנת 1481 ומתאר את המדונה והילד. היצירה מוצגת בגלריית אופיצי בפירנצה.
היסטוריה ורקע

היעד המקורי של הציור אינו ידוע. ציורי טונדו יועדו בדרך כלל לעולם החילוני בתקופת הרנסאנס, ומעל לכל לבתי אצולה. לעיתים קרובות הם הוזמנו לרגל נישואין או לידות. עם זאת, לאור גודלו הניכר של הציור, ייתכן שהוא נתלה באחד מבתי הדין של רפובליקת פירנצה, שלעיתים קרובות עוטרו בדימויי קדושים.
הרקע של התמונה נפתח לנוף, המתואר על פי כללי הפרספקטיבה האטמוספירית (אנ'), בדומה לרקע ב"מדונה דל ליברה" (אנ'), שם החלון הפתוח מאפשר הצצה אל הנוף שבחוץ. נופים אלה מצביעים על ההשפעה על בוטיצ'לי של אמנים הולנדים בני זמנו כמו יאן ואן אייק, רוחיר ואן דר ויידן והוברט ואן דר גוז (אנ'). יחסי המסחר בין איטליה להולנד הלכו וגברו מאז המאה ה-15, וכתוצאה מכך נסעו הרבה סוחרים ובנקאים פלורנטינים צפונה, וחזרו עם ציורים המגלים תפיסות אמנותיות אחרות. הציירים האיטלקים העריצו במיוחד את העיצוב הריאליסטי של הדמויות ואת האפקט שיצרה הפרספקטיבה האטמוספירית של הנופים, וכל אחד מהם שילב את המוטיבים האלו בתמונותיו לפי דרכו.
בוטיצ'לי יצר את מדונה דל מגניפיקט בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-15. באותה תקופה זו הייתה ככל הנראה תמונתו המפורסמת ביותר של הבתולה, כפי שמעידים חמישה העתקים בני זמנו שיש לציור.
הציור נרכש מאוסף פרטי בשנת 1785, ומוצג בגלריית אופיצי.
תיאור היצירה

הציור הוא בצורת טונדו, שמשמעותו באיטלקית "עגול". מרים הבתולה יושבת על כס מלכות ומוכתרת על ידי שני מלאכים. הכתר שהיא לובשת היא יצירת צורפות עדינה אשר מורכבת מאינספור כוכבים. היא כותבת את המזמור הנוצרי מגניפיקט, המעניק לציור את שמו. ישו הילד יושב בחיקה של אמו. שניהם נוגעים ברימון, פרי בעל משמעויות סמליות רבות, שזרעיו האדומים מזכירים את הפסיון של ישו. הסצנה מתרחשת לפני חלון שנפתח אל נוף כפרי בהיר ושלו. הנושא הדתי הופך כמעט לבן זמנו של האמן בתיאור התסרוקות האופנתיות של מרים והמלאכים, שכמו בעבודות שונות אחרות של בוטיצ'לי, הם ללא כנפיים. השיער הבלונדיני של הבתולה, בגימור זהב בהיר, מכוסה על ידי רעלה שקופה, בעוד התסרוקות והלבוש של המלאכים מבוססים על אופנת המשפחות העשירות בפירנצה של סוף המאה ה-15. מקוריות העבודה, יחד עם האלגנטיות המתוחכמת של הלבוש והשיער, וחן ההבעה של מרים, הביאו לאורך השנים לגילויו מחדש של בוטיצ'לי, שדמויותיו מגלמות אידיאל יופי שזכה להערכה רבה במהלך המאה ה-20.
דיוקן זה של הבתולה מייצג את הטונדו היקר ביותר שיצר בוטיצ'לי אי פעם, בשום ציור אחר הוא לא השתמש בכל כך הרבה זהב. הוא השתמש בזהב לקישוט הגלימות, לתיאור הקרניים האלוהיות והכתר של מרים, ואפילו כדי להעצים את צבע השיער של מרים והמלאכים. זהב הוא הצבע היקר ביותר, ועל כן שימוש בו נעשה בדרך כלל במשורה בלבד. השימוש החופשי כאן היה אפוא משאלתו המפורשת של מזמין היצירה.
הערות שוליים

1 2 3  
"Virgin and Child, and Angels (Madonna of the Magnificat)". גלריית אופיצי. (באנגלית)
1 2 3 4  
"Madonna of the Magnificat (Madonna del Magnificat)". Web Gallery of Art. (באנגלית)
תקריב
מאסיה

לה מאסיה דה קאן פלאנס בלס קורטס, ברצלונה.
מאסיה (בקטלאנית או בספרדית: masía ובאראגונית: pardina) היא סוג של בנייה כפרית הנפוצה במזרח ספרד: קטלוניה, קהילת ולנסיה, אראגון, לנגדוק ופרובאנס (בדרום צרפת). החלקה עליה בנויה המאסיה נקראת מאס (אנ'). לרוב מדובר במבנים גדולים אך מבודדים, שכמעט תמיד קשורים לחקלאות משפחתית או לפעילות מקנה.
החומרים ששימשו לבניית מאסיות השתנו לאורך הדורות, ולעיתים קרובות נקבעו על פי מיקומם. באזורים הרריים השתמשו לעיתים קרובות באבן מחוספסת, למעט פתחים, חלונות וקשתות, שבהם עבדו עם אבן מעובדת. במהלך ימי הביניים, בוץ שימש כמלט, והוחלף מאוחר יותר בסיד או צמנט. במקומות שבהם היה קשה להשיג אבן, לבני חימר היו נפוצות יותר כחומר בנייה.
על פי רוב, חזיתות הכניסה של המאסיות מכוונות לדרום. למבנים עתיקים יותר מהמאה ה-16 יש כניסה ראשית בעלת קשת בעוד שלבניינים שנבנו לאחר המאה ה-18 יש בדרך כלל פתחי משקוף. מאסיות נבנו, בדרך כלל, מקורות עץ שהוצבו בניצב לחזית וחופו באריחים. בפירנאים ובאזורים הרריים אחרים, הקירוי עשוי לעיתים קרובות מצפחה.
המאסיות היו בדרך כלל בניינים בני שתי קומות לפחות, כאשר קומת הקרקע שמורה לעבודות חקלאות ואף לאכלס בעלי חיים, כאשר הקומה העליונה שמורה למגורי המשפחה. אם הייתה קומה מעל זה, היא הייתה משמשת לעיתים קרובות כאסם, או מדי פעם לאכלס יונים.
ישנן מאסיות הכוללות קפלות פרטיות.
בתקופה המודרנית, מאסיות רבות הוסבו לוילות מגורים, מסעדות, צימרים או מרכזים לתיירות כפרית. בנוסף, ישנן מאסיות שהוסבו למוזיאונים (וילה ג'ואנה, מרכז ג'וג'ול-קאן נגרה) או ששוקמו והותאמו לשימושים תרבותיים.
כמה יצירות מוקדמות של הצייר הספרדי ז'ואן מירו מתארות את המאסיה (אנ') של משפחתו וכמו כן, איכרים קטאלונים.
מועדון הכדורגל ברצלונה

אקדמיית הנוער של מועדון הכדורגל ברצלונה נקראת "לה מאסיה" (La Masia), מכיוון שהייתה ממוקמת בעבר במאסיה אותנטית מהמאה ה-18, הנקראת "לה מאסיה דה קאן פלאנס". המאסיה ממוקמת בסמוך לקאמפ נואו במחוז לס קורטס בברצלונה, ושימשה לשכן כדורגלנים צעירים מ-1979 עד 2011.
גלריה

מאסיה Can Taxonera בארניס דה מאר.
בית הכמורה (אנ') של פרמיה דה דאלט, מסביבות המאה ה-17.
מאס Fabregas del Bosc ב-ל'אמתלה דל ואלייס.
מאסיה מאס דורקה ב-ל'אמתלה דל ואלייס.
קאן מורה, בסנט ויצ'נס דה מונטל.
"מאסיה דה לה Teijería", באולוקאו דל ריי, אלס פורטס.
מאס "Can Pages Vell" ב-ל'אמתלה דל ואלייס.
מאס Can Masdeu, בקולסרולה בפאתי ברצלונה.
מאסיה טיפוסית בשאביה (אנ').
ראו גם

לה מאסיה
לקריאה נוספת

Various authors; Gran enciclopèdia catalana, Ed. Enciclopèdia catalana, Barcelona, ISBN 84-85194-81-0
Soldevila, Ferran et alt; Història de Catalunya, Selecta-Catalònia, Barcelona, 1989 ISBN 84-7667-045-1
הערות שוליים

↑  "mas". Gran Diccionari de la Llengua Catalana.
מבצע חתונה

מבצע חתונה הוא שם הקוד שניתן לניסיון חטיפת מטוס אזרחי ריק ב-15 ביוני 1970 בידי קבוצת יהודים מסורבי עלייה ופעילי זכויות אדם בברית המועצות, כדי להסב את תשומת הלב של הקהילה הבינלאומית למצוקת יהדות ברית המועצות וחוסר האפשרות לעזוב את ברית המועצות בכל דרך אחרת ובנוסף – כדי להימלט לישראל.
אף על פי שהניסיון נכשל, היה זה מאורע משמעותי בתולדות העלייה מברית המועצות, המשפט משך תשומת לב בינלאומית לנושא הפרת זכויות האדם בברית המועצות, ופתח את השערים לגל העלייה של שנות ה-70.
רקע

לאחר ניצחונה של ישראל במלחמת ששת הימים, ניתקה ברית המועצות את יחסיה הדיפלומטיים עמה. הקולות האנטי-ציוניים בכלי התקשורת הסובייטיים התגברו וכך גם האפליה נגד היהודים.
הגל החדש של אנטישמיות ממלכתית מצד אחד, ותחושת הגאווה על ניצחונה המזהיר של המדינה היהודית על צבאות ערב שחומשו במיטב הנשק הסובייטי מצד שני, הציתו רגשות ציוניים בקרב יהדות ברית המועצות.
בשלהי 1966 התחילו להיווצר ארגונים ציוניים מחתרתיים שעסקו בהפצת התרבות העברית, לימוד השפה העברית וחלמו על עלייה לישראל, ב-1969 נוסד ועד תיאום ארצי שתיאם את הפעילות של הקבוצות בלנינגראד, מוסקבה, ריגה, קייב וטביליסי.
תכנון

הוגה רעיון חטיפת המטוס היה מארק דימשיץ: יהודי, טייס ואיש צבא לשעבר שהחליט שמקומו בישראל וידע שאין כל סיכוי שיתירו לו לצאת. בחיפושיו אחר שותפים פגש מארק את הלל בוטמן מפעילי הקבוצה הציונית בלנינגראד ושיתף אותו ברעיון. הרעיון הפך לתוכנית שמטרתה העיקרית לחשוף לעולם את מצוקת יהודי ברית המועצות הרוצים לעלות לישראל אך מוחזקים מאחורי מסך הברזל, אם תצליח התוכנית יקיימו מסיבת עיתונאים בשוודיה ואם תכשל עצם הניסיון יהיה הוכחה לנואשותם. על פי התוכנית כל נוסעי המטוס יהיו יהודים ציונים שרוצים להגר לישראל. סיפור הכיסוי היה טיסה לחתונה משפחתית גדולה (ומכך נולד גם שם המבצע). הוחלט להשתלט על הטייסים ללא סיוע כלי נשק, כדי להבטיח שלא יהיו קורבנות ואם יסרבו לשתף פעולה ולטוס לשוודיה מארק דימשיץ יטיס את המטוס.
בתחילה תמך ועד הקבוצה הציונית בלנינגראד בתוכנית והקצה מהקופה המשותפת כסף לטיסת מבחן בקו הנבחר. אך מאוחר יותר, ככל שהתקרב המועד שנקבע נוצר ויכוח בין המצדדים במבצע הנואש לבין המאמינים שהוא יביא לחורבן התנועה הציונית ברוסיה ולא יקדם את המאבק לעליה חופשית. כפשרה בין התומכים למתנגדים הוחלט להעביר שאילתה לממשלת ישראל. השאילתה הועברה באמצעות תייר יהודי מנורווגיה בשם רמי, אותו פגשו חברי הקבוצה באקראי לקראת ערב פסח בבית הכנסת של לנינגראד. מהות השאילתה מהי חוות דעתה של ממשלת ישראל ביחס לתוכנית חטיפת המטוס. המסר הועבר לשגרירת ישראל באוסלו משם לנחמיה לבנון ראש נתיב שדן בתוכנית עם ראש הממשלה גולדה מאיר תשובת ממשלת ישראל הייתה שלילית, וכפי שהגיעה טלפונית לחברי הוועד הלנינגראדי "הפרופסור, שהוא סמכות רפואית גבוהה איננו יכול להמליץ על השימוש בתרופה".
חברי ועד הקבוצה הציונית בלנינגראד לא שיתפו את סילווה זלמנסון ואדוארד קוזנצוב בהחלטתם להעביר בקשה למדינת ישראל שתאשר לאזרחים לחטוף מטוס. לאחר שהתקבלה תשובה שלילית, חברי הקבוצה הציונית בלנינגראד העבירו מסר לזלמנסון שהתוכנית מבוטלת. אדוארד קוזנצוב, בעלה של סילווה, נסע לפגוש את מארק דימשיץ שעדיין היה מעוניין בתוכנית. הם החליטו להוציא את הפעולה לפועל עם מטוס קטן יותר ולשמור על זה בסוד. קוזנצוב האמין שהקג"ב כבר יודע על התוכנית, מאחר שרבים היו מעורבים ושהם יאסרו אותם גם אם יבטלו את התוכנית. אולם, כך לא תהיה תוצאה לכל הפעולות שנעשו עד אז והם ישבו בכלא בכל מקרה.
התוכנית שלי הייתה לעשות סקנדל. אני פחדתי שיתפסו אותנו לפני שנגיע לשדה התעופה וכך יהיה משפט שקט ובעולם לא ידעו על המאבק שלנו. בכל מקרה שלא יהיה אנחנו נשבענו שלא נפגע באף אדם בדרך למטרה.
המבצע

דרך התא הלנינגרדי נוצר קשר בין מארק דימשיץ לתא הציוני בריגה: סילווה זלמנסון, בעלה פעיל החופש אדוארד קוזנצוב שכבר הספיק לרצות 7 שנים בעוון תעמולה אנטי-סובייטית, אחיה של סילווה - וולף זלמנסון וישראל זלמנסון, חברם יוסף מנדלביץ', אריה חנוך גיסו של מנדלביץ' ואשתו מרי, טוליה אלטמן, בוריס פנסון, מנדל בודניה, כמו גם שני אסירים פוליטיים לשעבר אותם הכיר קוזנצוב מתקופת המאסר אליק מורז'נקו ויורה פיודורוב (שניהם לא יהודים) וכן משפחתו של דימשיץ - אלה אשתו ושתי בנותיו, יוליה בת ה-15, וליזה בת ה-19.
שבוע לפני תאריך היעד ערכו דימשיץ, קוזנצוב ופיודורוב טיסת ניסיון בקו המיועד. קוזנצוב ופיודורוב הבחינו שחלק מנוסעי המטוס הם אנשי הק.ג.ב, אך הקבוצה לא הייתה מוכנה לסגת, גם אם לא יצליחו האמינו בערכו ההסברתי של המבצע. הם רכשו את כל הכרטיסים לטיסה מקומית בקו לנינגרד-פריאוזרסק במטוס קטן בן 12 מושבים מדגם אנטונוב An-2.
השכם בבוקר ב-15 ביוני 1970 הגיעו 12 מחברי הקבוצה לשדה התעופה "סמולנויה" ליד לנינגרד. הם הבחינו שעוקבים אחריהם אך החליטו "ללכת לתוך עניבת החנק ולא לאחור" והם נעצרו על המסלול כמה צעדים לפני העלייה למטוס. ארבעת המשתתפים האחרים שחיכו בפריוזורסק שיעלו אותם לאחר "פריקת צוות המטוס" נעצרו בלילה כמה שעות לפני כן. כתב האישום הוגש, וערב קודם החלו המעצרים של פעילים ציוניים ברחבי ברית המועצות. הק.ג.ב ידע על התוכנית כבר מספר חודשים.
המשפט והשחרור

משפט לנינגראד הראשון, בו נשפטו 11 מבין משתתפי מבצע חתונה החל ב-15 בדצמבר 1970 בלנינגרד. חברי הקבוצה הואשמו בבגידה במולדת, אישום שדינו מוות. וולף זלמנסון שהיה איש צבא נשפט בפני בית משפט (טריבונל) צבאי בלנינגרד שהתקיים בימים 4–6 בינואר 1971 ונידון ל-10 שנות מאסר, מרי חנוך שהייתה בחודש השמיני להריונה שוחררה לאחר 5 חודשי מעצר, גם אשתו ובנותיו של מארק דימשיץ שוחררו.
מארק דימשיץ ואדוארד קוזנצוב נידונו למוות, יוסף מנדלביץ' ויורי פדורוב נידונו ל-15 שנה גם כן. אלכסיי מורז'נקו ל-14 שנים, סילווה זלמנסון ל-10 שנים, אריה חנוך ל-13 שנים, אנטולי אלטמן ל-12 שנים, בוריס פנסון ל-10 שנים, ישראל זלמנסון נידון ל-8 שנים ומנדל בודניה נידון ל-4 שנות מאסר.
בתגובה לגזרי הדין, אמרה ראש הממשלה גולדה מאיר, בנאום ששודר ברדיו:
בזעם ובכאב שמעה ממשלת ישראל את הידיעה על שפיטתם של שניים מעצורי לנינגראד למוות בירייה ושל האחרים לתקופות מאסר ממושכות. המשטר הסובייטי הנוכחי ממשיך במסורת של רצח קורבנות יהודיים חפים מפשע ועלילות-דם, שהיתה נחלת רוסיה הצארית, וממשיכה להנחות גם את ההנהגה הנוכחית. זעקתו של העם היהודי והתגובות בעולם כולו, ההולכים ומתגברים, יבקיעו גם את מסך־הברזל ולא יאפשרו למשטר האכזרי להמשיך בנקמנותו בקורבנות חסרי-מגן וחפים־מפשע
.
המשפט וגזרי הדין האכזריים בו עוררו סערה בינלאומית. הלחץ הבינלאומי על הקרמלין הביא להמתקת גזרי הדין ופתח את מסך הברזל לכ-300,000 אזרחי ברית המועצות בשנות ה-70, מתוכם 245,951 יהודים, אשר מביניהם עלו לישראל 163,000 יהודים. זאת לעומת שנות ה-60, שבהן רק כ-3,000 יהודים קיבלו אישורי יציאה.
המשפט והשחרור > המשפטים הקשורים

משפט לנינגרד השני התקיים ב-11–20 במאי 1971 ופסק שנות מאסר במשטר חמור לחברי הוועד הציוני בלנינגרד: הילל בוטמן - 10; מיכאל קורנבליט - 7; לסל קמינסקי ולב יאגמן (אגמון) - 5 לכל אחד משניהם; ולדימיר מוגילבר - 4; שלמה דרזנר, לוי קורנבליט ובוגוסלבסקי ויקטור - 3 לכול אחד משלושתם; ויקטור שטילבנס - שנה אחת.
משפט ריגה התקיים ב-24–27 במאי 1971 ופסק שנות מאסר במשטר חמור לאנשים שהיו קשורים ל"מבצע חתונה" אך לא השתתפו בו: אהרון שפילברג - 3; מיכאל שפשלוביץ' - 2; רות אלכסנדרוביץ' ובוריס מפציר - שנה אחת לכול אחד משניהם.
משפט קישינב התקיים ב-27–30 ביוני 1971 ופסק שנות מאסר במשטר חמור לחברי הוועד הציוני בלנינגרד: דוד מעין (צ'רנוגלז) - 5; אנטולי גולדפלד - 4; אלכסנדר גלפרין - 2 וחצי; הילל שור, ארכדי וולושין, שמעון לויט, לזר טראכטנברג והרי קיג'נר - 2 לכל אחד מארבעתם; דוד רבינוביץ' - שנה אחת. בנוסף למאסר נפסק שכל אחד מהנדונים ישלם "הוצאות משפט" בסך 72.86 רובל.
משפטו של בוריס אוזרניקוב (אגמי) התקיים בלנינגרד ב-6–7 באוקטובר 1971 ובו נפסקו 3 וחצי שנות מאסר במשטר חמור.
המשפט והשחרור > שחרור חברי הקבוצה

ב-1973 השתחרר מנדל בודנייה, שנה לפני ריצוי עונשו המלא.
ב-1974 הוחלפה בברלין סילווה זלמנסון (יחד עם יהודי בולגרי שנידון למוות בבולגריה באשמת ריגול לטובת ישראל) במרגל הסובייטי שנלכד בישראל, יורי לינוב, ועלתה לישראל.
ב-1978 השתחרר ישראל זלמנסון לאחר ריצוי עונשו המלא.
ב-20 במאי 1978 נעצרו שלושה סוכני מודיעין סובייטיים בניו ג'רזי בעודם אוספים דו"ח של סוכן ממקום מסתור. אחד מהם היה ולדימיר זינקין, נספח סובייטי באו"ם, שהייתה לו חסינות דיפלומטית ולכן שוחרר. השניים האחרים, רודולף צ'רנאייב וולאדיק אנגר, נשפטו ל-50 שנות מאסר ולאחר משא ומתן ארוך הוחלפו ב-27 באפריל 1979 בחמישה אסירים פוליטיים, ביניהם שני מנהיגי הפרשה: אדוארד קוזנצוב ומארק דימשיץ. שלושת האסירים הנוספים שהוחלפו היו אלכסנדר גינזבורג, ולנטין מורוז וגאורגי וינס.
במסגרת ההחלפה שוחררו עוד חמישה אנשים, מתוכם ארבעה שנעצרו בחטיפת המטוס: אריה חנוך, אנטולי אלטמן, בוריס פנסון, וזאב זלמנסון (בנוסף שוחרר גם הילל בוטמן שנידון במשפט לנינגרד השני). הם שוחררו שבוע לפני ההחלפה ויצאו מברית המועצות לישראל ביום ההחלפה.
קוזנצוב עלה לישראל, וניהל את מחלקת החדשות של רדיו אירופה החופשית (1983–1990). לאחר מכן הוא היה העורך הראשי של וסטי.
המשפט והשחרור > מנדלביץ', פדורוב ומורז'נקו

בפברואר 1981 שוחרר מנדלביץ' ועלה גם הוא לישראל. הוא פעל נמרצות לשחרור שני הלא יהודים בקבוצה, פדורוב ומורז'נקו. מורז'נקו שוחרר ב-15 ביוני 1984 ונאסר מיד שוב על הפרת השחרור על תנאי. פדורוב שוחרר ביוני 1985 והוגבל בהתיישבות לפי "חוק 101 הקילומטר". לא ניתנה לו ויזת-יציאה עד 1988, אז היגר לארצות הברית. הוא ייסד את "קרן הכרת התודה" ב-1998 להנצחת הדיסידנטים הרוסים ש"נלחמו בכוח הסובייטי והקריבו את החופש ואת חייהם למען הדמוקרטיה".
ראו גם

מבצע חתונה - סרטה התיעודי של ענת זלמנסון קוזנצוב, בתם של סילווה זלמנסון ואדאורד קוזנצוב