stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פדרציית ההוקי קרח הבין-לאומית
חברות בארגון

המדינות החברות בארגון נחלקות לשלוש דרגות של מעמד:
חברות מלאות (full members) - מדינות שיש להן התאחדות ארצית ייעודית להוקי קרח, ומשתתפות דרך קבע במפעלי אליפות העולם של הפדרציה. רק לחברות מלאות יש זכות הצבעה במוסדות הפדרציה. נכון ל-2024 יש ל-58 מדינות, ובהן ישראל, חברות מלאה בארגון.
חברות עמיתות (associate members) - מדינות שאין להן התאחדות ארצית ייעודית להוקי קרח, או אינן משתתפות דרך קבע במפעלי אליפות העולם. נכון ל-2024 יש 25 מדינות במעמד זה.
חברות נלוות (affiliate members) - מדינות שמשתתפות רק במפעלי ההוקי רולר של הפדרציה. נכון ל-2024 רק מדינה אחת - צ'ילה - נמצאת במעמד זה.
מפעלים עיקריים > מפעלי נבחרות

טורניר ההוקי קרח באולימפיאדת החורף - מתקיים בכל אולימפיאדות החורף. טורניר אולימפי התקיים עוד לפני כן באולימפיאדת הקיץ באולימפיאדת אנטוורפן (1920). בין אולימפיאדת נאגנו (1998) ו-אולימפיאדת סוצ'י (2014) השתתפו בו שחקני NHL. החל מאולימפיאדת נאגנו מתקיים גם טורניר אולימפי לנשים.
אליפות העולם - מתקיימת מאז 1930, כאשר עד 1968 לא התקיימה בשנה אולימפית, והטורניר האולימפי היווה גם את אליפות העולם. מאז 1977 היא פתוחה לשחקני NHL. נכון ל-2019 מתקיימת בשישה דרגים (דרג עליון ודרגים ‏1A, ‏1B, ‏2A, ‏2B ו-3) כאשר נבחרות עולות ויורדות בין הדרגים בהתאם להישגיהן בשנה הקודמת.
אליפות העולם לנשים - מתקיימת מאז 1990 בכל שנה לא אולימפית. מתקיימת בשישה דרגים (דרג עליון ודרגים 1 עד 5).
אליפות אירופה - התקיימה לסירוגין בין 1910 ל-1932.
אליפות העולם בהוקי רולר - מתקיימת בכל שנה מאז 1996, למעט 1999. בעבר התקיימה לצד אליפות מקבילה של הפדרציה הבין-לאומית לענפי ספורט הגלגיליות (FIRS) עד פירוקה של FIRS ב-2017.
גביע קנדה - מפעל שאורגן על ידי ה-NHL בהשתתפות ה-IIHF ונערך 5 פעמים בין 1976 ו-1991. הוחלף על ידי גביע העולם בהוקי קרח המאורגן בלעדית על ידי ה-NHL.
מפעלים עיקריים > מפעלי מועדונים

ליגת האלופות בהוקי קרח - המפעל העיקרי למועדונים באירופה, שעבר גלגולים שונים ונקרא בשמות שונים מאז 1966. נתקל בקשיים מאז הקמתו, והתחדש לאחרונה ב-2015 לאחר הפסקה של 6 שנים, אך ללא השתתפות של חלק מהליגות הגדולות ביבשת כגון ליגת ה-KHL.
הגביע הקונטיננטלי - גביע משני למועדונים באירופה. מתקיים מאז 1997. אלופת ישראל משתתפת במפעל זה.
נשיאים

צרפת לואי מגנוס (1908 - 1912)
בלגיה הנרי ון דן בולקה (1912 - 1914)
צרפת לואי מגנוס (1914)
בריטניה פיטר פאטון (1914)
בלגיה הנרי ון דן בולקה (1914 - 1920)
שווייץ מקס זיליג (1920 - 1927)
בלגיה פול לויק (1927 - 1947)
שווייץ פריץ קראץ (1947 - 1948)
קנדה ג'ורג' הארדי (1948 - 1951)
שווייץ פריץ קראץ (1951 - 1954)
ארצות הברית וולטר בראון (1954 - 1957)
בריטניה ג'ון אהרני (1957 - 1960)
קנדה רובר לבל (1960 - 1963)
בריטניה ג'ון אהרני (1963 - 1966)
ארצות הברית ויליאם טאט (1966 - 1969)
בריטניה ג'ון אהרני (1969 - 1975)
גרמניה גונתר סבצקי (1975 - 1994)
שווייץ רנה פאסל (1994 - 2021)
צרפת לוק טרדיף (2021 -)
הערות שוליים

↑  הוקי: אליפות העולם בוטלה בעקבות המחלה מסתורית, באתר ynet, 31 במרץ 2003
1 2  דרוג נבחרות לאומיות בהוקי קרח מתוך אתר IIHF
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812169721905606  BIBSYS: 1560455416369  GND: 5034347-6  ISNI: 0000 0001 2190 2714  LCCN: n2002135163  LNB: 000064002  NKC: kn20110118007  RERO: 02-A000105362  VIAF: 155483980   WorldCat (עם VIAF): 155483980 
מסמך היסוד של ה-LIHG (לימים ה-IIHF) מ-15 במאי 1908. החתימה הראשונה מימין היא חתימתו של לואי מגנוס
רוסיה נגד צ'כיה במשחק הגמר של טורניר ההוקי קרח באולימפיאדת נאגנו (1998), האולימפיאדה הראשונה בה השתתפו שחקני ה-NHL
רנה פאסל, נשיא פדרציית ההוקי קרח הבין-לאומית (מימין) מקבל את עיטור הידידות של רוסיה מדמיטרי מדבדב, 2011
מטה ה-IIHF בציריך, 2005. הבניין נקרא "וילה לואי מגנוס", על שם מייסד הפדרציה.
שלמה טאג'ר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1866 כ"ו בשבט ה'תרכ"ו ירושלים, האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  נובמבר 1935 (בגיל 69 בערך) ח' בחשון ה'תרצ"ו דמשק, המנדט הצרפתי על סוריה
 מקום קבורה:  דמשק
 מקום פעילות:  טורקסטן, ביירות, דמשק
 תקופת הפעילות:  ? – נובמבר 1935 
 תפקידים נוספים:  רב ראשי 
 בת זוג:  מרים ויולטה
 צאצאים:  ראה להלן
 
הרב ד"ר שלמה טאג'ר (כ"ו בשבט ה'תרכ"ו, 1866, ירושלים – ח' בחשוון ה'תרצ"ו, נובמבר 1935, דמשק) היה הרב הראשי ליהודי בוכרה בטורקסטן, רבן שלביירות ודמשק והחכם באשי ליהודי סוריה ולבנון.
קורות חיים > ראשית חייו

נולד בשנת ה'תרכ"ו (1866) בירושלים לאביו הרב משה בן יצחק טאג'ר (המבי"ט), ראש אבות בית הדין הספרדיים בעיר. קיבל חינוך תורני בישיבות העיר, ונסע לערי אירופה (בהן פריז וברלין) כדי לרכוש השכלה כללית. קיבל תואר ד"ר, וכן למד לדבר 12 שפות. בשנת ה'תרנ"ה נשא בירושלים את מרים, בתו של הרב דוד פנחסוב, מעולי בוכרה. הזוג התגורר בשכונת נחלת שבעה.
קורות חיים > בטורקסטן ובקוקנד

בשנת 1898 עבר לסמרקנד שבמחוז טורקסטן באימפריה הרוסית (כיום באוזבקיסטן) לכהן כמורה בבית הספר הפרטי של הסוחר חזקיהו יששכרוף. במשך שנה אחת גם לימד מקצועות קודש בבית הספר היהודי הציבורי שהוקם בעיר. בשנת 1901, שב לחברון רבה של סמרקנד, שלמה יהודה לייב אליעזרוב, והרב טאג'ר נתבקש למלא את מקומו. הראשון לציון, הרב יעקב שאול אלישר, לא היה שבע-רצון מהמינוי, משום שלא התרשם מידיעותיו בהלכה, ולכן הרב טאג'ר הוסיף ללמוד, ועידכן בכך את הרב אלישר. לאחר תקופה קצרה עזב את סמרקנד בעקבות סכסוך, ונאות להזמנה לכהן כרבה של טשקנט, בירת המחוז, שם ייסד בית דין וכיהן כמורה בבית הספר היהודי הפרטי. בכל זמן שבתו בסמרקנד ובטשקנט, עמד בקשר עם נציגי הרבנות הספרדית בירושלים וגייס כספים עבורם. שד"רים מירושלים התארחו בביתו, וישבו עמו בבית הדין. הוא החל לצבור פופולריות בקרב יהודי האזור, וכמה שנים לאחר מינויו הכריז על עצמו כרבם של יהודי בוכרה במחוז טורקסטן, כאשר היהודים והשלטון המקומי הכירו בו, למעשה ולא להלכה, כרב ראשי. לבקשת רב האשכנזים בטשקנט, אברהם קירסנר, פיקח גם על ענייני הגיטין של הקהילה האשכנזית-רוסית.
בין פעולותיו החינוכיות המרכזיות היו הנחלת השפה העברית והמורשת הציונית. כמו כן, סייע ליהודים שנאלצו להתאסלם בבוכרה וברחו לטורקסטן כדי לשוב ליהדותם. הוא גם סייע בפתרון "משבר הבשר" שהגיע לשיאו בשנת 1905, אז נוצרה מתיחות בין המוסלמים ליהודים על רקע מכירות הבשר הטרף ששחטו היהודים למוסלמים, ובחלק מהערים נאסרה בשל כך השחיטה היהודית. לפי חלק מההערכות, פוגרום עמד להתרחש. הוא פנה במכתב למושל טורקסטן בעניין זה, ובפגישה שכינסו השלטונות בין רבני טשקנט לבין אנשי דת מוסלמים, ציטט קטעים מהחדית' לפיהם מותר לקנות בשר מן היהודים, וכך הוכרע. בעיתונות היהודית, הוצג האירוע כוויכוח שניהל עם אנשי דת נוצרים ומוסלמים שרצו לאסור את השחיטה היהודית.
קורות חיים > בטורקסטן ובקוקנד > הגירושים

ב-1906 היה אמור להיכנס לתוקפו חוק (שנחקק ב-1900) המורה על גירוש היהודים שהיגרו מבוכרה לטורקסטן, בחזרה למחוז מוצאם. ב-1905 נסע בראש משלחת יהודים להיפגש עם שרי הממשלה בבירה פטרבורג. לעזרתם נחלצו כמה תעשיינים רוסים ושר האוצר סרגיי ויטה, שהצליחו לשכנע את הממשלה כי פעולה זו תפגע במסחר הרוסי לאסיה התיכונה, והגירוש נדחה ב-3 שנים. ב-1907 נסע שוב לפגישות עם שרי הממשלה, אשר ניאותו לדחות שוב את הגירוש. לקראת מועד הגירוש, שלח מברק ברכה לצאר ניקולאי השני, לכבוד יום הולדתו, ובו ביקש כי ישווה בין זכויותיהם של היהודים ילידי טורקסטן לאלו של המהגרים מבוכרה. הצאר העביר את הבקשה לשר ההגנה אלכסנדר רדיגר, מתומכי הגירוש, אשר דחה אותה. ב-1908 נסע שוב לפטרבורג, ונפגש עם ראש הממשלה פיוטר סטוליפין. מועצת השרים התכנסה ודנה בעניין, אך לא הגיעה לידי הכרעה. היא מסרה את ההכרעה לידיו של הצאר, אשר תמך בגירוש, והוחלט לדחות את הגירוש לתחילת 1910. בסוף 1909 נסע שוב לפטרבורג בניסיון אחרון למנוע את הגירוש, תוך ניצול ביקורו של אמיר בוכרה בבירה. לאחר מאמצים רבים, הסכים שר ההגנה כי היהודים יוכלו להישאר בטורקסטן, אך לעבור ממרכז המחוז לערי הספר, בשל חשיבותם למסחר הרוסי.
בעקבות פעילותו נגד הגירוש, התגברה ההתנגדות כלפיו מצד אנטישמים, ובראשם הכומר הקתולי יוסטין פראנייטיס וחסידו רדזייבסקי, פקיד בכיר בשלטון המקומי, שהגיש דו"חות חריפים על פעילותו של הרב טאג'ר, ובו האשים את הרב טאג'ר בכך שבנסיעותיו לפטרבורג שיחד פקידי ממשל. דו"חות אלו עוררו את השלטון המקומי לחקור את פעולותיו של הרב טאג'ר. הצטרפה לכך עדותו של יהודי בשם אלישע קלנדרוב, שהרב טאג'ר פעל לדחיית הגירוש לשם רווח כספי משמעותי שהובטח לו על ידי היהודים. האשמות אלו הרתיחו את מושל טורקסטן, הגנרל אלכסנדר סמסונוב, אשר הורה באותו היום לגרשו מטשקנט. הוא אף כתב לשר ההגנה כי יש חשש סביר כי הרב טאג'ר מפיץ בקרב קהילתו תעמולה אנטי-רוסית, והמליץ על גירושו מרוסיה. ב-16 בינואר 1910 גורש עם משפחתו מטשקנט ועבר לקוקנד, שם החל לכהן כרב. כמה מיהודי המקום ביקשו להכיר בו כרב רשמי של מחוז קוקנד, אולם יהודים אחרים ניסו למנוע זאת. במכתב שפרסם בעיתון החרות טען כי ההתנכלות כלפיו, בטשקנט ובקוקנד, נובעת מקנאה.
ב-1912 החליטו השלטונות לגרש את היהודים שאינם ילידי המקום גם ממחוז פרגנה (שבו הייתה קוקנד). הוא נסע שוב עם משלחת לפטרבורג, ונפגש עם ראש הממשלה ושר ההגנה. הוא גם הגיש תצהיר למושל המחוז סמסונוב שמוכיח שיהודים היו בעלי רכוש במחוז עוד לפני הכיבוש הרוסי, בניגוד לטענת רדזייבסקי. בעקבות כך, לחץ סמסונוב על משרד ההגנה לגרש את הרב טאג'ר, שעדיין טרוד בענייני היהודים. השלטון סירב לאשר את מינויו בקוקנד. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נאלץ לעזוב את רוסיה בשל נתינותו העות'מאנית. משפחתו עברה לירושלים, והוא עצמו נסע לאירופה, שם שהה עד שנת 1921.
קורות חיים > בלבנון

באותה שנה נקרא למלא את מקומו של הרב יעקב יוסף הכהן טראב מסלתון כרבה של הקהילה היהודית בביירות. הרב מסלתון טראב התבקש לפרוש מתפקידו בשל גילו ובשל אי-יכולתו להתמודד עם השינויים שעברה הקהילה בעקבות המנדט הצרפתי על לבנון. ברקע לבחירתו, עמד קרע עמוק בקהילה בין ה"מתמערבים" (תומכי התרבות הצרפתית), המשכילים (שדגלו בתרבות הערבית-סורית) והציונים, אשר נציגיהם נבחרו אז להנהגת הקהילה, והזמינו אותו בשל פעילותו הציונית, פעילותו בתחום החינוך העברי ויכולותיו הדיפלומטיות. תקוותם הייתה כי כל אלו יועילו להתיר פעילות ציונית, שנאסרה. הוא הגיע לביירות בסוף שנת ה'תרפ"א.
ההסדרים שהנהיגו שלטונות המנדט בלבנון, הגדירו את תפקיד רבה של ביירות כרבה של כל יהדות לבנון. הוא שאף להיות החכם באשי של כל סוריה ולבנון, וביולי 1922, לאחר שהמנדט אושר באופן סופי, הוא אכן זכה להכרה רשמית כחכם באשי לכל סוריה ולבנון. מינויו יצר רושם עז בקרב הציונים
והמשכילים, אך היה לצנינים בעיני ה'מתמערבים' תומכי התרבות הצרפתית. בבחירות לוועד הקהילה שנערכו ב-1922, גבר משמעותית כוחם של המתמערבים, והרב טאג'ר נאלץ להתמודד עם לחצים מצדם להמעיט בחינוך העברי והציוני. גם שלטונות המנדט לחצו להגביר את לימודי הצרפתית והערבית על חשבון לימודי העברית. הקרע בינו לבין המחנה הציוני הלך והתעצם, עד כדי שאסר את פעילותה של תנועת הצופים העבריים ושירת המנוני התנועות הציוניות. העיתונים הציוניים בארץ ישראל פרסמו כתבות כנגדו. אשמות והשמצות הדדיות הוטחו מעל גבי העיתונים ובמכתבים.
קורות חיים > בלבנון > הדחתו

בתחילת 1923 נערכו בחירות לוועד הקהילה, בהן נבחרו מתנגדיו לראשות הוועד. ניסיונות לגשר בינו לבין הוועד נכשלו.
ב-29 ביוני הודיע הוועד כי פיטר את הרב טאג'ר, והוא מצדו הודיע כי הדיח את הוועד וביטל את המס שנגבה מהקהילה עבור אחזקתו. העילות העיקריות כנגדו היו כי מכר שטחים השייכים לבית הקברות בטריפולי לצורך כיסוי חובות אישיים שלו, וכן משכורתו הגבוהה. הרב טאג'ר הכחיש כי הייתה כוונה למכור את בית הקברות, ואף איים בתביעת דיבה. בשלב זה הצטרפו למתנגדיו גם המחנה המשכילי וביטאונו "אלעלם אלאסראאילי", וכן העיתונות העברית בארץ ישראל. מחנה תומכיו של הרב טאג'ר גייס לעזרתו את העיתונות הלא-יהודית בדמשק ובביירות, בה הוצג העניין כסכסוך בין הוועד הציוני לבין הרב האנטי-ציוני (תיאור שהוכחש על ידי שני הצדדים). גם שלטונות המנדט התייצבו לימינו. לאחר שהסכסוך הלך ונמשך, כפה מושל לבנון אנטואן אוברואר (אנ') על שני המחנות ללכת להסכם בוררות. משהבין הרב טאג'ר כי בוועדת הבוררות יש רוב כנגדו, התפטר מתפקידו בנובמבר 1923.
קורות חיים > בסוריה

מיד לאחר הדחתו מהרבנות בבירות, עבר הרב טאג'ר לדמשק בדצמבר 1923, וכיהן כרב הקהילה היהודית בעיר, עד לפטירתו. בדמשק שב לפעילות ציונית. הוא תמך בהקמת לשכת בני ברית בדמשק, בניגוד לעמדתם הנחרצת של רבני חלב. כמו כן, סייע לפעיל הציוני תופיק מזרחי בהקמת מועדון ציוני בעיר. כשביקר בעיר פרדריק קיש, ראש הלשכה המדינית של ההסתדרות הציונית, ערך לו קבלת פנים חגיגית.
בשנת 1925 פרץ מרד הדרוזים. הרב טאג'ר נפגש עם ראשי המורדים, ושכנע אותם לא לפגוע ביהודים. על פי עדות בנו, המורדים חטפו שבעה יהודים לכפר ג'ירמאנה, שם רצו לתלותם באשמת שיתוף פעלה עם הצרפתים, והרב טאג'ר נסע לשם והפציר בחוטפים לא לפגוע בהם.
נפטר בח' בחשוון ה'תרצ"ו, ונקבר בדמשק. בשכונת פסגת זאב בירושלים נקרא רחוב על-שמו ועל-שם אביו.
משפחתו

לרב טאג'ר ולאשתו מרים ויולטה (לבית פנחסוב) נולדו שישה ילדים:
נסים טג'ר - ראש ועד העדה הבוכרית בישראל ומחבר הספר "תולדות יהודי בוכארה בבוכארה ובארץ ישראל".
קלרה סתהון - נישאה לאברהם (אלברט) סתהון, בנו של הרב שאול סתהון, רבה של קהילת יסוד הדת בארגנטינה.
שמואל.
אריה שאול טאג'ר - מייג'ור בצבא צרפת. בתקופת מלחמת העולם השנייה הצטרף לצבא צרפת החופשית של תומכי שארל דה-גול. לאחר המלחמה פיקד על מחנה צבאי סמוך לפריז. בפברואר 1962 נהרג באופן מסתורי בנפילה מרכבת בדרך מפריס לליון, וההנחה היא כי נרצח על ידי פשיסטים מתנגדי משטר דה-גול.
יצחק - היה מנהל בית ספר אליאנס בתל אביב ובטבריה. הרחוב שבו שכן בית הספר בטבריה קרוי על שמו.
בנימין - קצין בדרגת קפטן בצבא הצרפתי. ערק מן הצבא לאחר כניעת צרפת לגרמניה הנאצית ונידון למוות שלא בפניו. הצטרף לצבא צרפת החופשית ולחם בקרבות רבים (בהם קרב אל עלמיין), ואף נפצע פעמיים. נהרג בקרב על טולון. זכה לאות מסדר השחרור ולאות לגיון הכבוד.
לקריאה נוספת

שמעון רובינשטיין, מופת של רב: על הצלתה של קהילת יהודי דמשק על ידי ראש רבני דמשק, הרב שלמה תג'ר, בימי המרד הדרוזי ב-1925, ירושלים 1955.
גיא ברכה, בתופים עשויים מנפט: הדחתו של הרב שלמה תאג'ר מכהונת החכם באשי בבירות, פעמים 139-140 (ה'תשע"ד), עמ' 213–238.
ירון הראל, דמותו ודימויו של הרב שלמה טאג'יר כמנהיג פוליטי לאור תעודות חדשות, אב"א 4 (ה'תשע"א), עמ' 6–25.
אלברט קגנוביץ', שלמה טאג'יר - רב ראשי ליהודי בוכארה בתורכסתאן, פעמים 79 (ה'תש"ס), עמ' 41–55.
בנימין בן-דוד, רבי שלמה טאג'ר בעיני קהילתו, פעמים 81 (תש"ס), עמ' 155–156 (תגובה לקגנוביץ).
נסים טג'ר, תולדות יהודי בוכארה בבוכארה ובישראל, תל אביב ה'תשל"א.
משה דוד גאון, יהודי המזרח בארץ ישראל, חלק ב' עמ' 697, אתר HebrewBooks.
הערות שוליים

↑  השם נכתב גם בצורות: טאג'יר, טג'ר, תג'ר, תאג'ר ועוד. הצורה המדויקת ביותר, ע"פ משמעות השם היא תאג'ר - סוחר. עם זאת, הוא עצמו חתם את שמו טאג'יר.
↑  גאון תיארך את לידתו לכ"ד בשבט ואת פטירתו לט' בחשוון, ואילו בנו נסים טג'ר כתב שנולד בכ"ו בשבט ונפטר בח' בחשוון.
↑  הוא החל להזדהות בתואר זה רק לפני הגעתו לביירות. לדעת ירון הראל (עמ' 15), באותה התקופה הוא אימץ לראשונה את התואר.
↑  אבא חיא ראובנוב, דוד אליאסוב ופנחס מרדכי, לזכר הרה"ג ה"ר שלמה טאג'יר ז"ל, דואר היום, 4 בדצמבר 1935. מהם ציטטו מ"ד גאון (עמ' 698) וטג'ר (עמ' 97).
↑  לימים, עד מומחה מטעם התביעה במשפט בייליס.
↑  שר ההגנה הגיש את המכתב לסנאט, אך הטיפול בו הוזנח.
↑  מכתב מקוקנד, החרות, 28 באפריל 1911. וראו מכתב שחתום בשם "בן ציון" תחת הכותרת "מכתב מסמרקנד", שפורסם בפברואר אותה שנה ב"החרות". קגנוביץ' (עמ' 52–53) משער שמכתב זה גם נכתב על ידו.
↑  שהדגישו את חלקו בהחייאת פעילות ציונית בלבנון. ראו למשל ביקיר, מכתבים מבירות, הארץ, 6 בינואר 1922
↑  שהדגישו את השכלתו הרחבה. ראו למשל: אלעלם אלאסראאילי, 24 בנובמבר 1921, ועוד
↑  מכתבים מבירות, דואר היום, 20 בינואר 1922
↑  הרב טאג'יר רב ראשי לכל סוריה, דואר היום, 29 באוגוסט 1922
↑  אלעלם אלאסראאילי, 22 ביוני 1922
↑  הסכסוך בעדה העברית בבירות, דואר היום, 10 ביולי 1923
↑  שלמה טאג'יר, ברור דברים, דואר היום, 3 באוגוסט 1923
↑  ירון הראל, "ארגון הקהילה", בתוך "קהילות ישראל במזרח במאות התשע עשרה והעשרים: סוריה", עמ' 74
↑  טג'ר, עמ' 100
↑  רחוב שלמה ומשה תג'ר, אתר עיריית ירושלים. באתר ישנו בלבול בין האב לבנו.
↑  היסטוריה- משפחת תגר טג'ר.
↑  נסים טג'ר, תולדות יהודי בוכארה, עמ' 77.
↑  טיול רחוב תג'ר טבריה.
מסע פרסום

.
מסע פרסום או קמפיין הוא מסע תעמולה פרסומי - סדרה של הודעות פרסום אשר חולקות רעיון ונושא אחיד ומטרה משותפת ויוצרות יחדיו שילוב של תקשורת שיווקית.
מסעות פרסום מופיעים באמצעי תקשורת שונים לאורך תקופת זמן מסוימת ולשם מטרה מוגדרת.
המרכיב החשוב ביותר בעת יצירת מסע הפרסום, הוא קביעת הנושא המרכזי שינחה את המסע. בחירת הנושא קובע את סגנונן של כל אחת מן הפרסומות ואת סוגי התקשורת השיווקית שישמשו במסע. הנושא המרכזי שנבחר למסע הפרסום הוא המסר המרכזי שישמש גם בפעולות קידום המכירות. לעיתים מצורף לנושא המרכזי גם סיסמה (מוטו) - משפט קצר המביע את הרעיון, וכן סמליל (לוגו) - סמל מייצג שבו ייזכר המוצג הנמכר או החברה המוכרת אותו.
אמנם, את הנושא המרכזי מפתחים, בדרך כלל, על מנת שישמש לכל אורך מסע הפרסום, אך לעיתים הוא משמש לפרק זמן קצר בלבד, כאשר מתברר שאינו יעיל, שתנאי השוק השתנו, או שתמהיל השיווק השתנה.
מסע פרסום לקראת בחירות לתפקיד כלשהו נקרא "מסע בחירות" (או "קמפיין בחירות" בלעז). מסעי פרסום על מנת לשכנע ציבור בדעה או לגרום לציבור לפעול בצורה מסוימת, ללא מכירת מוצר נקראים מסע תעמולה.
אחד מהביטויים להצלחת מסע פרסום הוא זיהוי הסמליל או הסיסמה עם המוצר. הדוגמאות המפורסמות ביותר לכך היא זיהוי הפריג'ידר - שם של חברה ליצירת מקררים עם המקרר, וג'יפ - שם של חברה לרכבי שטח עם רכב ה-4×4. בישראל - למותג פלאפון עם טלפון נייד.
מסע פרסום אינו צריך להסתפק בערוצי תקשורת, ועשוי לכלול הזמנת סקרים ומחקרים מדעיים, חלוקת מזכרות או עטים, אימוץ ארגונים, ולמעשה כל דבר שיביא את הנושא המרכזי למודעות קהל היעד, ויניע אותו לפעול בדרך המקווה.
תהליך יצירת מסע הפרסום

את מסע הפרסום או התעמולה מתכננים באופן דומה למבצע צבאי. מחליטים על מטרה או מטרות ועל קהל היעד, קובעים יעדים (כמותיים ומדידים), מנתחים את המצב הקיים ואת הדרך שבה ישנו אותו, מתי להתחיל במסע הפרסום וכמה זמן הוא יימשך, מהי מסגרת התקציב, מה להדגיש ומה להסתיר, בדיקת שוק, מבררים מיהם ומהם הגורמים המפריעים האפשריים, ומהם הדרכים והאמצעים הסבירים לגרום לשינוי בקהל היעד.
מחליטים על חלוקת התקציב, מפיקים ומציעים בדרך כלל כמה חלופות לפי הקו שהוחלט - בכל אחד מאמצעי התקשורת והפרסום שנבחרו, ובוחרים את אלו שמעוניינים להמשיך איתם. לעיתים בודקים את התגובות בקהל יעד מצומצם, ולבסוף מפעילים את המסע, כולל, לעיתים רחוקות, גם הצורך בתיקונים.
לבסוף מעריכים מקצועיים בודקים את התוצאות, ומחליטים על המשך, ועל סיכום המסע. לעיתים חלק מהתשלום עבור מסע פרסום כולל רכיב לגבי הצלחתו.
תהליך יצירת מסע הפרסום > שלבים בפיתוח מסע פרסום

הגדרת מטרות הפרסום
הגדרת תקציב הפרסום
בחירת אמצעי התקשורת לפרסום
יצירת חומר הפרסום
ברירת חומר הפרסום
הערכת מסע הפרסום
מסעי פרסום ידועים בעולם > מסע פרסום של ההתנגדות למסעי הפרסום

בסוף שנות ה-90 החלה תנועה של התנגדות לחברות הפרסום ולתרבות הצריכה בכלל. במסגרת תנועה זו קמה קבוצה של מנפצי מודעות "אד-באסטרז" (משחק מילים עם שמו של סרט אהוד באותה תקופה – "גוסט-באסטרז" – מנפצי רוחות רפאים). הופצו מודעות, והוקם אתר אינטרנט, אשר לועג למותגים, למודעות ולמסעי פרסום. לדוגמה הם יצאו במסע פרסום נגדי למותג משקה הוודקה אבסולוט - שפירושו באנגלית "מוחלט" ושבמקורו הציג את הבקבוק שלהם על רקע מוצגים גבריים וחזקים, והוסיפו את המילה אבסולוט לנושא שבתמונה. במסע זה הם צילמו בקבוקי וודקה מעוקמים, המזכירים את השיכרות, והדגיש את אין-האונות הגברית בעקבות שתיית משקאות משכרים ("אבסולוט אימפוטנט").
מסעי פרסום ידועים בישראל

בתקופת הצנע התנהל מסע פרסום ממשלתי נגד השוק השחור.
בשנות השבעים והשמונים חל איסור על רשות השידור לשדר פרסומות בטלוויזיה. פרסומות ברדיו נאסרו רק על גלי צה"ל, ונמנעו מהן ברשת א' - הרשת למוזיקה קלאסית ותוכניות תרבות ואיכות. בטלוויזיה באותן שנים במקום זאת שודרו "תשדירי שירות". תחילה לגבי תשלום האגרה לרשות השידור (מסע "לא נעים, לא נורא"), למשרד התחבורה והמועצה למניעת תאונות, ולאחר מכן למועצת הפירות, מועצת הלול ומועצת החלב, וכן ללוטו (הגרלת מפעל הפיס) ולטוטו (הימורים על משחקי הכדורגל). בהמשך הותר להן לשדר חסויות. מצב זה נמשך עד לשנות התשעים, כאשר נוספו הרשתות המסחריות ותשתיות שידורי הלוויין והכבלים.
מסע פרסום מוצלח שסופו כישלון, הנלמד בנושא שיווק במסגרת הלימודים לתואר ראשון של האוניברסיטה הפתוחה הוא הקמח התופח מאליו, מסע שהצליח מאוד, ומאות אלפי חבילות של המוצר נמכרו בתקופה הראשונה, אלא שהמוצר עצמו לא היה מוצלח, לפחות בשימוש שבו ניסו הקונים והקונות לעשות בו, ובהמשך נותר מיותם על המדפים במרכולים. כך גם מסע פרסום למשקה קווינס - שאת טעמו הציבור לא אהב, אך המנגינה והסיסמה נותרו צרובים בזיכרונם של רבים מהתקופה.
מסעי פרסום ידועים בישראל > התנגדות ציבורית למסעי פרסום

בשנות השמונים הייתה התנגדות ציבורית לפרסומות "בלתי צנועות" בעיני הקהיליה החרדית בירושלים ובבני ברק (אז - הערים החרדיות היחידות). הם השחיתו מודעות, ופגעו בשלטי חוצות ותחנות אוטובוסים שעליהן התנוססו כרזות פרסום. למרות מלחמת החורמה שהכריזה התקשורת והמשטרה, ולמרות שנתפסו צעירים רבים (בעיקר קטינים וחלקם אף נכלאו, התופעה נעצרה רק כאשר המפרסמים נכנעו והחליטו שהם חייבים להתחשב בדעת הקהל שהביע את דעתו בהפגנות ענק.
בשנות התשעים החלו לצפות בניינים גדולים בגוש דן בעיקר לאורך נתיבי איילון וכבישים מרכזיים בפרסומות ענק, בטכנולוגיה שנקראת "עיטוף" שבה רשת המאפשרת הבטה מהחלונות, מצופה בצילומים וכתובות הנראים מרחוק כתמונה. חלק ממסעי הפרסום הושפעו מצורה זו של פרסומת. בשנת 2010 הוגשה דרישה בכנסת בשיתוף פעולה נדיר של חרדים ותנועות פמיניסטיות, להוריד את המודעות הללו, שנגדו את החוק. בנוסף הוכח במחקר שמודעות מסוג זה מגבירות את תאונות הדרכים. לאחר שנה בעקבות קבוצת לחץ של המפרסמים, אשר העריכו את שווי הפרסום הזה בהון רב, הוחלט לתקן את החוק ולאפשר מחדש את ציפוי הבניינים במודעות הענק, ובכך שינו מחדש את מראה הנוף העירוני בישראל.
הערות שוליים

↑  חברת פלאפון - בתחילה חברת בת של מוטורולה ישראל, התנגדה להצמדה זו, וניסתה לבדל בין המוצר לשם החברה.
↑  טענה נגד חברות הפרסום על כך שהן פועלות נגד המוסר האנושי (ובישראל: היהודי) היא שהם מזהים ומנצלים את החולשות האנושיות ומשדרים בדרך כלל דווקא אליהם.
↑  המצאת היהלום, אדוארד יעקב אפשטיין, האצ'ינסון 1982, הקדמה
↑  משפטו ומותו של אוסקר ויילד
↑  בחיפוש בגוגל אחר "פרסומת הבדיחה" (באנגלית) עולה סרטון של בירה הייניקן משנות ה-90 בו נראים קבוצות אנשים שמקורם בבדיחות, נכנסים כולם לבית מרזח, (קבוצת גמדים, רב יהודי, שחור עור גבוה, ערבי לבוש כאפיה, שלושה צרפתים, כומר, ושלוש בחורות, האחת שחורה, השנייה בעלת שיער חום והשלישית בהירה - "בלונדינית". המוזג משפשף כוסות וכשנכנס סוס הוא אומר: "מה זה פה? איזה סוג של בדיחה?". לאחר אמירת סיסמת המכירות של הבירה המצלמה מתמקדת בבלונדינית שאומרת: "לא הבנתי".
↑  הוכח שהייתה זו רק שמועה שחברת קוקה קולה פרסמה פרסומות תת-סיפיות בשנות השישים. בכל אופן כך תתקבע בעיני הציבור בארצות הברית נושא הפרסום התת-סיפי. כיום בסרטים מודרניים משתמשים בתופעת החשיפה התת-סיפית על מנת ליצור מתח אצל הצופים, ולרמוז לגבי העלילה.
↑  בסרט "דו"ח מיוחד" מזהים את קרנית העין ועל פי זה משדרים פרסומות אישיות כולל ברכת "בוקר טוב מר..."
↑  מסע הפרסום הנגדי למסע "אבסולוט וודקה" של "אד-באסטרז" מנפצי המודעות
↑  שידור בו רשימה של דברים רעים שקורים אינם נעימים, אך נסבלים, לעומת העונש של נטילת הטלוויזיה - שהסתיימה במילים: "לא נעים." דיון נוסטלגי בנושא תשדירי השירות כולל תמליל של רבים מהתשדירים, באתר טלוויזיה.נט
↑  יעל גאוני, הברקה של פעם בחיים, באתר ynet, 13 באפריל 2001
↑  יוסי אלי, חרדים השחיתו מודעות על אוטובוסים בירושלים, באתר nrg‏, 22 בדצמבר 2011, ודיון מקורי בכנסת משנת 1986, על שריפת תחנות האוטובוסים ופחי הזבל
↑  לדוגמה, מודעות לחנות תכשיטים בנמל התעופה בן-גוריון הוצבו כל הדרך אל החנות, בכבישים, באוטובוסים וברכבת המסוימת הנוסעת לחנות זו, וכן על החנות בתוך שדה התעופה. מראה החנות בתוכו הותאם אף הוא למסע הפרסום.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292936605171  BnF: cb120762048 (data)  GND: 4134093-0  LCCN: sh85001196  NKC: ph229516
יאנוש המרשלג

| --- | --- |

 לידה:  10 בדצמבר 1885 פראג 
 פטירה:  21 במאי 1954 (בגיל 68) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מוקד פעילות:  הונגריה 
 כלי נגינה:  עוגב 
 
יאנוש המרשלג (בהונגרית: Hammerschlag János, פראג, 10 בדצמבר 1885 – בודפשט, 21 במאי 1954) היה נגן עוגב וצ'מבלו, היסטוריון ומבקר מוזיקה, מלחין, מרצה באקדמיה, יהודי-הונגרי יליד צ'כיה (אז האימפריה האוסטרו-הונגרית).
קורות חיים

יאנוש המרשלג נולד למשפחה יהודית, בן ליואכים המרשלג, סוחר עצים יליד קולין (Kolín) בבוהמיה, ולאירנה צ'ונגרדי ילידת בודפשט. הוא למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, שם קיבל תואר בעוגב (אורגן). הוא היה תלמידו של יאנוש קוסלר ושל דז'ה אנטלפי-ז'ירוש. הוא כתב ביקורות מוזיקה מאז 1912, לאחר שהיה מבקר המוזיקה של העיתון פסטר לויד ואחר כך של כתב העת הספרותי-אמנותי ניוגט במשך כמה שנים. מספטמבר 1919 ועד מותו, בהפסקות קצרות, היה מורה במוסד האקדמי למוזיקה "מוזיקה לאומית", ומשנת 1947 עד 1949 היה מנהל המוסד. בשנת 1920 ארגן אנסמבל למוזיקה קאמרית, ממנו הוקמה בשנת 1923 אגודת מוטט ומדריגל (Motett- és Madrigáltársulat). הוא היה היועץ והמנצח המוזיקלי של האגודה.
הוא היה אנין טעם מצוין במוזיקה ישנה יותר. עסק בעיקר בסוגיות של סגנון והיסטוריה של ביצועים.
נפטר ב־21 במאי 1954 בבודפשט.
קברו

קברו נמצא בבית הקברות היהודי פרקשרט בבודפשט (חלקה: D / 1, שורה: 2, קבר: 9).
עבודתו העיקרית

יצירות לפסנתר ולעוגב, קנטטת מזמורים ( דוד ושלמה, 1945)
כתביו

באך (בודפשט, 1926)
Der weltliche Charakter ב-Bachs Orgelwerken (Bach-Probleme, 1950)
Wenn Bach ein Tagebuch geführt hätte ... (בודפשט, 1955, בעברית: לו יוהאן סבפסטיאן באך היה כותב יומן. 1958)
מאמר מאת יאנוש המרשלג על אמנותו של באך פורסם בניוגט (כתב עת) בשנת 1925(בהונגרית)
מאמר של יאנוש המרשלג על בטהובן בכתב העת ניוגט ב-1915 (בהונגרית)
לקריאה נוספת

לקסיקון ביוגרפי הונגרי
פורטל היסטורי של תקופת העבר
A Short History of Harpsichord Playing in Hungary
הערות שוליים

↑  Hammerschlag János
↑  ספר: לו י.ס. באך היה כותב ספר (בהונגרית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007572431405171  PLWABN: 9810690878505606  BnF: cb11534141m (data)  GND: 1013849019  ISNI: 0000 0001 2321 6785  NKC: xx0151371  VIAF: 121369075   WorldCat (עם VIAF): 121369075