stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טורקים (עם)
היסטוריה > פרהיסטוריה, העידן העתיק וימי הביניים המוקדמים > בייליקים

ב-1243 הביסו המונגולים את הטורקים הסלג'וקים בקרב קסה דאג והשתלטו על אנטוליה. ב-1256 גל חדש של פולשים מונגולים הקים את אימפריית האילחאנים שהתפשטה מאפגניסטן של ימינו עד לאנטוליה. האילחאנים זרעו הרס ברחבי אנטוליה. תושביה הפכו לבני חסותם של האילחאנים. הטורקים פנו למערב אנטוליה באזור הגבול עם האימפריה הביזנטית.
בשלהי המאה ה-13 איבדו האילחאנים ובני חסותם הסלג'וקים את השליטה על מרבית אנטוליה לטובת שבטים טורקמנים שהקימו בתחילת המאה ה-14 במערב ובדרום אנטוליה עשרות ישויות מדיניות אוטונומיות שנקראו "בייליקים" ששרדו עד למאה ה-16.
הן התארגנו סביב קלאנים מובילים על בסיס שבטי כמו פדרציות של שבטי נוודים וחצי-נוודים. להבדיל מהסלג'וקים ששפתם המנהלית הרשמית הייתה הפרסית, הנסיכויות הבייליקיות של אנטוליה השתמשו בשפה הטורקית המדוברת כשפה רשמית וספרותית. שפה טורקית זו נפוצה בכל נסיכויות אלה והגיעה לשיאי פריחה ותחכום בתקופה העות'מאנית.
מנהיגי אחד הבייליקים – הקאראמאנים כבשו את בירת הסלג'וקים, קוניה. ב-1327 במדינה שהקימו הפכה השפה הטורקית לרשמית, כפי שבאה לידי ביטוי במסמכי החצר ובתעודות אחרות.
עד אז לאורך חוף הים האגאי התפרסו הבייליקים קאראסי, סאורהן, איידין, מנטשה וטקאואולן. מזרחית מטקה שכן הבייליק חמיד ומזרחית מקאראסי - הבייליק גרמיאן. בצפון-מערב אנטוליה, מסביב לסאוט (Söğüt) קם בייליק קטן וזניח באותה תקופה, הבייליק העו'תמאני. הוא גבל במזרח עם האמירות החזקה של הקאראמאנים ששלטו מהנהר קזלמק עד לים התיכון. אף על פי שהעות'מאנים היו תחילה נסיכות קטנה ולא היוו איום כלשהו על השלטון הביזנטי, מיקומם בצפון-מערב אנטוליה, בשטח ביתיניה לשעבר, סייע להתפשטותם.
אף על פי שהקאראמאנים הצליחו להקים אחד הבייליקים החזקים ביותר, את תפקיד המאחד של כל הבייליקים הטורקיים תחת שלטון אחד נטל על עצמו מדינת העות'מאנים הקטנה, שמנהיגיה היו צאצאי השבט קאי.
הצלבנים ה"לטינים" שכבשו את קונסטנטינופול בשנת 1204 בימי מסע הצלב הרביעי, הקימו את האימפריה הלטינית (1204–1261). הם חילקו ביניהם את השטחים הביזנטים בבלקן ובאזור הים האגאי ואילצו את הקיסרים הביזנטים להימלט לגלות ניקיאה (כיום איזניק).
היסטוריה > פרהיסטוריה, העידן העתיק וימי הביניים המוקדמים > התקופה העות'מאנית

כאמור, בתקופת הפלישה המונגולית בימי השאה האחרון של האימפריה הח'ווארזמית, ג'לאל א-דין, אחד השבטים האוע'וזים, שבט קאי, נדד מערבה והעמיד עצמו לרשות הסולטן הסלג'וקי מרום. בסביבות 1230 ראש השבט קאי, ארטורול, קיבל מהסולטן של רום את השליטה על אזור קטן בגבול עם האימפריה הביזנטית, על הנהר סקריה ושעיר בירתו הייתה סאוט. בשנת 1289 בנו של ארטורול, עות'מאן, קיבל מהסולטן את התואר ביי.
ב-1299 עות'מאן הקים מדינה עצמאית שהפכה לגרעין האימפריה העות'מאנית. הטורקים העות'מאנים שנקראו לפי שמו של עות'מאן הראשון כבשו בהדרגה את כל האזורים בשליטה ביזנטית באסיה הקטנה ואחר כך במחצית השנייה של המאה ה-14 ובמאה ה-15 כבשו את חצי האי הבלקני. בשנת 1453 כבש מהמט השני את קונסטנטינופול ושם קץ לאימפריה הביזנטית.
כפי שהתבטא הלורד קינרוס, "התפקיד ההיסטורי של עות'מאן היה בכך שכראש השבט גיבש את העם סביבו. בנו אורהאן הפך את העם למדינה ונכדו, מוראט הראשון הפך את המדינה לאימפריה".
האימפריה העות'מאנית, שהייתה במהותה מדינה טורקית, הפכה למעצמה עולמית.
בשנת 1517 השלים הסולטן העות'מאני סלים הראשון את מסע הכיבוש שלו נגד הממלוכים במצרים ושם קץ לסולטנות הממלוכית. עם כיבוש מצרים תפסו העות'מאנים מיקום יוצא דופן ואימצו את תפקיד מגני הערים הקדושות של האסלאם, מכה ומדינה –خادم الحرمين "חאדם אל-חרמיין". לפי סיפור נפוץ לקח סלים לעצמו את תואר הח'ליפה מהח'ליפה אל-מתוכל הרביעי והכריז על עצמו בתואר זה בטקס במסגד איה סופיה.
הווזיר חיירדין א-תוניסי במאה ה-19 ציין במילים אלה את תפקידו של בית עות'מאן באומה האסלאמית:
הם איחדו את מרבית הארצות המוסלמיות תחת יד מנהיגותם הצודקת שהתחילה בשנת 699 (1299 לפי הלוח הנוצרי הגרגוריאני). באמצעות משילות טובה, כיבוד השריעה הבלתי מעורערת,  כיבוד זכויות הנתינים, הכיבושים עתירי התהילה שהזכירו את כיבושיהם של הח'ליפות הצדיקים, והעלייה במדרגות העליונות של הציוויליזציה (תמדון), החזירו העות'מאנים לאומה את עוצמתה
יורשו של סלים, סולימאן המפואר, הרחיב את הכיבושים אחרי שהשתלט על בלגרד בשנת 1521 והשתמש בסרביה כבסיס טריטוריאלי על מנת לכבוש את הונגריה. אחרי ניצחונו בקרב מוהאץ' גבולות האימפירה העות'מאנית הרחיקו מערבה. התקדמותו לכיוון זה נעצרה במצור הראשון על וינה (1529). אחרי מותו של סולימאן הראשון השיגו הטורקים העות'מאנים עוד כמה ניצחונות. בשנת 1571 נפל בידיהם האי קפריסין שהעניק להם שליטה יותר טובה על הדרכים הימיים במזרח אגן הים התיכון. עם זאת תבוסתם במצור השני על וינה ב-1683 הביאה אחריה לעוד מכשולים ותבוסות. הסכם קרלוביץ בשנת 1699 שהבטיח את כשטחי הונגריה וטרנסילבניה להבסבורגים סימן רגע היסטורי שבו לראשונה נאלתה האימפריה העות'מאנית לוותר על שטחים באירופה.
עד למאה ה-19 התחיל תהליך להידרדרות האימפריה תחת מכות של התקוממויות של העמים הכבושים.
היסטוריה > פרהיסטוריה, העידן העתיק וימי הביניים המוקדמים > התקופה העות'מאנית > שלהי השלטון העות'מאני

ברבע האחרון של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 קלטה האימפריה העות'מאנית כ-7–9 מיליון פליטים מוסלמים - טורקים, צ'רקסים, בוסנים, ואחרים שנמלטו משטחים שפונו על ידי העות'מאנים בקווקז, בחצי האי קרים, בבלקן ובאיים בים התיכון. פליטים אלה התיישבו באנטוליה ובתרקיה המזרחית. תחת שלטון הטורקים הצעירים ("הוועד לאחדות ולקדמה") על אוכלוסייה זאת ועל אחרות הופעל תהליך של טורקיזציה.
בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה שבה האימפריה העות'מאנית הצטרפה למעצמות המרכז. בהתחלה היו לה כמה הצלחות כמו בקרב גליפולי בימי הקרב בדרדנלים ב-1915.
בתקופת המלחמה המשיכה ממשלת הטורקים הצעירים הלאומנית ליישם מדיניות של טורקיזציה כפויה שנגעה גם בקבוצות האתניות הנוצריות ושהידרדרה לרצח העם הארמני ולטיהור אתני וגירוש של היוונים מאנטוליה – הידועים בפי היוונים כ"רצח העם היווני". ב-1918 הסכימה הממשלה העות'מאנית לשביתת נשק עם בעלות ההכמה בהסכם מודרוס.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 גם בני העם הטורקי ואוכלוסיות מתאסלמות שקשרו איתם את גורלם בבלקן, קווקז ובאזורים אחרים עברו רדיפות וגירושים. בין השנים 1878–1912 כשני מיליון מוסלמים נאלצות להגר מהבלקן. בנוסף בשנים 1912–1923 עוד כמיליון מוסלמים נהרגו או גורשו משם. ב-1923 נשארו בבלקן פחות ממיליון מוסלמים. ההיסטוריון פול מויזס קרא למלחמות הבלקן "רצח עם בלתי ידוע".
הסכם סוור שנחתם בשנת 1920 על ידי ממשלו של הסולטן מהמט השישי פירק את האימפריה העות'מאנית לחלקים. ההסכם ופלישת הצבא היווני אל מרכז אנטוליה נתפסו כאיום על הישות הלאומית הטורקית.
הטורקים תחת ראשותו של מוסטפא כמאל פאשה דחו את ההסכם ונאבקו במסגרת מה שנודע כמלחמת העצמאות של טורקיה שהביאה לביטול השלכות בהסכם סוור שלא זכה לאשרור. אחרי 623 שנים שלטון השושלת העות'מאנים שהפך לכושל בוטל והוכרזה רפובליקת טורקיה.
ראו גם

טורקים בעולם הערבי
הערות שוליים

↑  [http://www.nsi.bg/census2011/PDOCS2/Census2011final_en.pdf מפקד בבולגריה ב-2011
↑  דעות שונות, טורקיה או תורכיה, באתר ויקימילון
↑  P.B.Golden בערך "טורקים. תת-הפרק: ההיסטוריה השבטית של הטורקים באסיה המרכזית ב"אנציקלופדיה של אסלאם", כרך 10, ע' 689
1 2  ירמייב
↑  Van den Hout
Steadman, MacMahon
↑  דה קלוויחו
↑  ו.סטפאננקו
↑  1916 Viscount Bryce
↑  Findley
↑  Frederick Coene 2009
↑  Leiser 2005
↑  Leiser
↑  1970 ירמייב
↑  1971 ירמייב
↑  א.ד.נוביצ'ב
↑  עם הכנסייה הקתולית
↑  י. ז'וקוב (עורך) – ההיסטוריה העולמית – ברוסית, כרך ג', עמ' 733
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556021405171  LCCN: sh85138915  NDL: 00576636  NKC: ph118152 
ה"בייליקים" באנטוליה
האימפריה העות'מאנית הייתה אימפריה טורקית שהתקיימה בין השנים 1299–1922
מפה אתנוגרפית של הבלקן בשנת 1861 לפי גיום לז'אן. באדום מוצגים השטחים המאוכלסים על ידי טורקים, ובסגול - על ידי הטטרים בדברוג'ה
אבדן השליטה על שטחים נרחבים של האימפריה העות'מאנית בשלהי המאה ה-19 ובהתחלת המאה ה-20 והקמת רפובליקת טורקיה ב-1923 הביאו גלים גדולים של פליטים טורקים ודוברי טורקית הידועים כ"מוהג'ירים" מהאזורים המפונים בבלקן, בקווקז בים השחור, באיי הים האגאי, קפריסין, סנג'ק אלכסנדרטה, ארצות ערב, מהאימפריה הרוסית השוקעת אל אזור אנטוליה ומזרח תראקיה
נזיהה א-דוליימי

נזיהה ג'וודת א-דוליימי (בערבית: نزيهه الدليمي; 1923 – 9 באוקטובר 2007) הייתה רופאה, פעילה עיראקית בתחום זכויות הנשים, והאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד שרה בעולם הערבי.
אחת מהחלוצות של התנועה הפמיניסטית העיראקית, תרמה למאמצי החקיקה של חוק המעמד האישי בעיראק בשנת 1959, שנחשב לחוק המתקדם ביותר במזרח התיכון במונחים של הזכויות שהעניק לנשים.
ב-2009 הוציאה מועצת השרים העיראקית הנחיה לעיריית הבירה העיראקית בגדאד להקים פסל של א-דוליימי וכך הפכה להיות האישה הפמיניסטית הראשונה שהוקם לה פסל בעיראק.
ילדותיה והכשרתה המקצועית

א-דוליימי נולדה בשנת 1923 בבגדאד, בת בכורה למשפחה בת ארבעה אחים ושתי אחיות מהמעמד הבינוני. הכנסת המשפחה הייתה ממוצעת והתבססה על משכורתו של אביה שעבד כשכיר בחברת המים בבגדאד. האב רצה להרחיב את אופקיהם התרבותיים של ילדיו ולכן עודד את בניו ובנותיו לקרוא ספרים העוסקים בהיסטוריה ובסוגיות חברתיות. במקביל לחינוך שקיבלה בבית א-דוליימי הייתה תלמידה בשנות מלחמת העולם השנייה בבית הספר היסודי. לאחר מכן למדה בחטיבת ביניים. א-דוליימי השלימה את לימודיה התיכוניים בבית ספר התיכון המרכזי לנערות וב-1941 החלה את לימודי הרפואה בפקולטה לרפואה בבגדאד.
התפתחות התודעה והמעורבות הפוליטית לפני מהפכת הקצינים

בשנת 1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר קצינים בצבא עיראק ארגנו הפיכה נגד השלטון הבריטי בסיוע מדינות הציר, א-דוליימי פעלה נגד השלטון הבריטי. היא הושפעה מדעות החברים והחברות שלה שחלקם החזיקו בדעות נאורות ורעיונות הדמוקרטיים. היא הרחיבה את ידיעותיה וגיבשה את דעותיה באמצעות הדו-שיח איתם. בשנת 1948 א-דוליימי הצטרפה למפלגה הקומוניסטית בשנת אולם באותה שנה הפסיקה את חברותה במפלגה והמשיכה את החיים הפוליטיים שלה בלי להצטרף לשום מפלגה.
במהלך לימודיה במכללה לרפואה היא השתתפה בקבוצות דיון פוליטיות בקרב התלמידים בית הספר לרפואה שהדיון בהם שיקף את הסכסוך הקיים בין התנועה הלאומית בארץ ובין אנשי הממשלה בזמן השלטון הבריטי.
במכללה לרפואה פגשה דוליימי עמותה של נשים שהתנגדו לציונות ולפשיזם והצטרפה לשורותיה בהזמנתה של חברתה הסטודנטית למשפטים ויקטוריה נועמאן. עמותה זו שינתה את שמה, לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה, לאיגוד האישה העיראקית (ראבטת אל-מראה אל-עראקיה) שהפך בהמשך לעמותה ציבורית עם 40 אלף נשים חברות. הכנס הראשון של העמותה התקיים באביב 1953, ד"ר א-דוליימי נבחרה לנשיאת העמותה.
לאחר שסיימה את לימודי הרפואה ובמהלך המחצית הראשונה של שנות החמישים התמסרה ד"ר א-דוליימי לרפואה ולקחה חלק בקמפיינים שנלחמו במחלות מידבקות באזורים כפריים. העבודה שלה בכפרים נידחים ובביצות נתנה לה ההזדמנות ללמוד על תנאי המחיה של הנשים וסבלן שהושפעו מהעוני והמחלות.
כהונתה בממשלה לאחר המהפכה

בשנת 1958 ביצע עבד אל-כרים קאסם, בסיוע של קולונל עבד א-סלאם עארף, הפיכה עם מספר חטיבות נוספות שסייעו להם. במהלך ההפיכה נרצחו גם המלך פייסל השני, אשתו ושלושת ילדיו. קאסם מונה לראש ממשלת עיראק, שהייתה מורכבת מחברים במפלגה הקומוניסטית הפרו-סובייטית שקאסם היה תומך נלהב שלה.
בינואר 1960 מונתה ד"ר א-דוליימי על ידי קאסם לשרה לעניינים מוניציפליים. זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות העולם הערבי שאישה מונתה לשרה בממשלה. בכהונתה היא הפכה את משרדה למשרד הממשלה שכל המוסדות המתמחים בשירותים העירוניים הלכו בעקבותיו.
במסגרת תפקידה היא נסעה ברחבי עיראק וקיימה פגישות עם כל ראשי העיריות. כמו כן ערכה ועדה משפטית כדי לנסח חוק המסדיר את הבחירות של חברי מועצות העיריות בהיותן עצמאיות מהממשלה. קאסם לא תמך בפרויקט זה והוא נכשל. יחד עם זאת קאסם הסכים לפרויקט אחר שהוגש על ידי איגוד האישה לחקיקת חוק חדש למעמד האישה. החוק המיועד היה חוק אזרחי אחיד לכל הדתות והכתות, המסדיר ענייני נישואים, גירושין, מזונות, ירושה, ומשמורת ילדים ועוד. לפיכך, נחקק בשנת 1959 חוק מס 188 שהתקבל בברכה על ידי החוגים הנאורים, בעוד שאחרים תקפו אותו בחריפות היות שהוא השווה את חלקן של נשים בירושה לחלקם של הגברים.
ד"ר א-דוליימי כיהנה כשרה עד לסתיו 1960, אז פוטרה מתפקידה בשל קרבתה לקומוניסטים.
מעורבות חברתית ופעילות פמיניסטית

כפעילה למען זכויות נשים פעלה ד"ר א-דוליימי גם ברמה הבינלאומית. היא השתתפה ב-1953, בקונגרס הנשים העולמי בקופנהגן. בקונגרס זה הפך איגוד האישה העיראקית לחבר באיחוד הנשי הדמוקרטי הבינלאומי, שמיקומו באותה עת היה בברלין. האיגוד העיראקי הפך לחבר קבוע במזכירות של האיחוד וד"ר א-דוליימי נבחרה מאוחר יותר לחברה במועצת האיחוד ולאחר מכן סגנית הנשיא של האיחוד הנשי הדמוקרטי הבינלאומי.
ד"ר א-דוליימי השתתפה בכל הפגישות של האיחוד והכנסים שלו ומילאה תפקיד משמעותי במערכת של האיחוד בהגיית התוכניות שלו ועבודתו ביחס למעמד נשים ותנועות נשים, בין אם במדינות ערביות או מדינות העולם השלישי. ד"ר א-דוליימי נבחרה ומילאה תפקידים אלו באיחוד עד שנת 1979.
אחרית ימיה

עקב כל השינויים הפוליטיים שהתרחשו בעיראק ועלית מפלגת הבעת' לשלטון בראשית שנות השבעים שעמדותיה היו מנוגדות לאדיאולוגיה של א-דוליימי, היא החליטה ומתוך בחירה לעזוב את עיראק בשנת 1977 והיגרה לגרמניה.
בגרמניה היא למדה את ההיסטוריה של עיראק, קראה הרבה וצפתה בטלוויזיה. בשנים אלו גם השתתפה במספר קטן של פורומים של נשים ערביות. לאחר שלקתה בבריאותה פרשה מפעילות ציבורית. א-דוליימי חייתה 85 שנים ומתה, ב-9 באוקטובר 2007 בעוד עיראק תחת הכיבוש האמריקאי.
הערות שוליים

↑  1. صبحيحية الشيخ داوود ، اول طريق الى النهضة النسوية في العراق ، دار الفكر ، 1958 ، ص 65- 68
↑  3 . انيس منصور ، المرأة عبر العصور ، دار الفكر ، 2004 ، ج 2 ، ص 46-48
↑  4. د. بثينه شعبان ,المرأة وتحولات عصر جديد, دار الفكر, 2002 ,ص80-84
1 2  מיכאל אפל, עראק: מלוכה, מהפכה, רודנות (ספר 2 בסדרה המזרח התיכון בימינו), האוניברסיטה הפתוחה, 2005, עמ' 170.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1111657157  ISNI: 0000 0000 4033 599X  LCCN: n2006068460  VIAF: 3405147270598735700001   WorldCat (עם VIAF): 3405147270598735700001
נורי אל-מאלכי

נורי כאמל מוחמד חסן אל-מאלכי (בערבית: نوري كامل محمّد حسن المالكي; נולד ב-20 ביוני 1950) מוכר גם כג'וואד אל-מאלכי, היה ראש ממשלת עיראק מ-2006 ועד אוגוסט 2014. מאז ספטמבר 2014 הוא משמש אחד משלושת סגני הנשיא והמזכיר הכללי של מפלגת דעווה האסלאמית.
נכלל ברשימת טיים 100 לשנת 2009.
ילדותו ונערותו

אל-מאלכי נולד בשנת 1950 בעיירה אבו גאראק, הנמצאת במרכז עיראק בין כרבלא לאל חילא. הוא למד בבית הספר באל הינדיא. הוא סיים לימודי תואר ראשון במכללת אוסול-אל-דין בבגדאד ותואר שני בספרות ערבית באוניברסיטת בגדאד. אל-מאלכי חי זמן מה באל חילא, שם עבד במחלקת החינוך העירונית. הוא הצטרף למפלגת א-דעוה האסלאמית (שהיא שיעית מתונה) בסוף שנות ה-60, בעוד תלמיד באוניברסיטה.
סבו של אל-מאלכי, מוחמד חסן אבו אל מחסין, היה איש דת ומשורר אשר שירת כשר החינוך בתקופת שלטון פייסל הראשון, מלך עיראק.
חייו בגלות

ב-16 ביולי 1979 ברח אל-מליכי מעיראק לאחר שהתגלה כי הוא חבר במפלגה א-דעוה שהוצאה אל מחוץ לחוק. הוא עזב את עיראק דרך ירדן ועד מהרה עבר לסוריה, שם אימץ את השם הבדוי "ג'וואד". הוא עזב את סוריה לאיראן בשנת 1982 והתגורר בטהראן עד שנת 1990 אז חזר לדמשק. הוא נשאר בבירת סוריה עד אשר כוחות הקואליציה האמריקנית פלשו לעיראק והפילו את משטרו של סדאם בשנת 2003. בזמן גלותו בסוריה, הוא פיתח קשרים הדוקים עם חזבאללה ובמיוחד עם איראן, וסייע לה במאמצים להפיל את סדאם חוסיין.
ראש ממשלת עיראק

אל-מאלכי השיעי החל את תפקידו כשירש את ממשלת המעבר שהוקמה בעקבות הפלישה של ארצות הברית והפלת משטרו של סדאם חוסיין הסוני. הוא הושבע לקדנציה ראשונה ב-20 במאי 2006 וב-30 בדצמבר באותה שנה אישר את הוצאתו להורג של הרודן לשעבר.
לאחר נסיגת הכוחות האמריקניים בסוף שנת 2011, הוא שמר על שיתוף פעולה עמם אולם גם התקרב לאיראן וחיזק את המאפיינים השיעיים של ממשלו, כשהמיעוט הסוני חש מופלה. בעקבות סדרת מפלות צבאיות שנחלה בגדאד מול ארגון "המדינה האסלאמית" (דאעש) בצפון המדינה ביוני 2014, התגבר על אל-מאלכי הלחץ הבינלאומי להתפטר ולפנות את מקומו לגורם שנוי פחות במחלוקת. ב-14 באוגוסט באותו קיץ הודיע על אל-מאלכי על פרישה מתפקידו ובמקומו עלה לשלטון חיידר אל-עבאדי.
הערות שוליים

↑  "The 2009 TIME 100 - TIME". טיים (באנגלית אמריקאית). 2009-04-30. ISSN 0040-781X. נבדק ב-2021-09-19.
↑  Ahmed Rasheed, Top Iraqi court nixes PM's move to scrap mostly-ceremonial VP jobs, Reuters, ‏1 בספטמבר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810595520705606  GND: 1207343242  ISNI: 0000 0000 4449 4963  LCCN: no2003021158  VIAF: 63691776   WorldCat (עם VIAF): 63691776 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנדוסימביוזה

תולעי תהומות מהמין תולעת צינור ענקית (Riftia pachyptila) מגדלות בגופן חיידקים העוזרים להן לחלץ חומרים מזינים.
אנדוסימביוזה (מיוונית עתיקה: endo ("בתוך"), sym ("ביחד") ו־biosis ("חיים"); בעברית: צַוְתָּאוּת תּוֹכִית) היא צורת סימביוזה ובה יצור אחד מתקיים בתוך האחר.
באנדוסימביוזה, המין הראשון, החי בתוך חברו, קרוי "אורח". השני - מארחו, קרוי "פונדקאי". זוהי סימביוזה מסוג הדדיות שכן שני המינים מפיקים תועלת מן השיתוף. תאוריה זו פותחה בפירוט על ידי החוקרת לין מרגוליס והיא נועדה בעיקרה לצורך הסבר אבולוציוני.
אבולוציה באנדוסימביוזה

התאוריה האנדוסימביוטית שהגתה הביולוגית לין מרגוליס ב-1967, מסבירה את קיומם של האברונים מיטוכונדריה וכלורופלסט בתאים איקריוטיים על ידי תהליך אבולוציוני. מרגוליס טענה, כי מקורם של אברונים אלו בחיידקים קדומים מסוג בקטריה, אשר נבלעו על ידי חיידקים גדולים יותר מסוג ארכיאה, והמשיכו להתפתח בתוכם בסימביוזה הדדית.
לפי התאוריה, בשלב אמצעי של היסטוריה אבולוציונית של החיים, מוקדם יותר מיותר מ-1.8 מיליארד שנים לפני זמננו, בתקופה בה החלו יצורים פוטוסינתטיים להתפתח, היו כל התאים פרוקריוטים, חיידקים חסרי אברונים. סביר מאוד שחלק מהחיידקים האלו טרפו חיידקים קטנים מהם על ידי הכנסתם לתא ועיכולם בתוכו. חלק מהנטרפים היו בתקופה זו אותם תאים המקיימים פוטוסינתזה, מסלול יעיל להפקת מולקולות עתירות באנרגיה. התאוריה מסתמכת על ההנחה שלחלק מהתאים הפוטוסינתטיים הייתה הגנה מעיכול על ידי החיידקים הגדולים. כך קרה שחיידק בלע תא פוטוסינתטי וזה לא התעכל, ונשאר לחיות בתוך בולעו. כשהדבר קורה ייתכן שהתנאים בתא הפונדקאי מיטיבים עם האורח, ויש לו מזון בשפע וכן הגנה מפגעי הסביבה. כך ימשיך האורח בפוטוסינתזה ויצברו עודפים מתוצרי התהליך בהם הפונדקאי יכול להשתמש. בהמשך אבדו אט אט המאפיינים התאיים של האורח והוא הפך תלוי במארחו, התא הפך לאברון הכלורופלסט, האברון העיקרי לביצוע פוטוסינתזה בתאים איקריוטיים צמחיים.
תהליך מקביל קרה עם המיטוכונדריון, שהיה בעבר תא פרוקריוטי המבצע נשימה אווירנית, עד שהחל לבצע אנדוסימביוזה עם הפונדקאי שבלע אותו, וכך הפך לאברון העיקרי לייצור אנרגיה בתאים איקריוטיים אנימליים.
היסטוריה של התאוריה

התאוריה של האנדוסימביוזה והמחברת של התאוריה, מרגוליס זכו בתחילה ליחס עוין. מרגוליס הציגה את התאוריה במאמר פורץ דרך - "על מקור תאי המיטוזה" ("On the Origin of Mitosing Cells") שהופיע ב-1967, לאחר שנדחה על ידי כ-15 כתבי עת מדעיים,
בשנת פרסום המאמר מרגלויס עדיין הייתה חברת סגל זוטר באוניברסיטת בוסטון. התיאוריה שלה זכתה להתעלמות במשך עשור, והפכה למקובלת רק לאחר שקיבלה אישושים באמצעות ראיות גנטיות.
כיום התיאוריה האנדוסימביוטית מקובלת במדע ונחשבת קונצנזוס מדעי. ראיות מדעיות רבות תומכות בה:
לכלורופלסט ולמיטוכונדריה דנ"א משל עצמם בתוך האברון עצמו, נפרד מהדנ"א המרכזי של התא המרוכז בגרעין התא - גנום מיטוכונדרי וגנום כלורופלסטי.
הדנ"א של אברונים אלה הוא דנ"א מעגלי ערום, בדומה לדנ"א הבקטריאלי.
הכלורפלסטים והמיטוכונדריה מתרבים באופן עצמאי בתאים.
קרום התא הפנימי של המיטוכונדריה ושל הכלורופסט דומה בהרכבו לקרום הבקטריאלי. הקרומים הכפולים של אברונים אלו מקורם בפאגוציטוזה הקדומה.
ישנו דמיון גנטי גדול בין הגנום המיטוכונדריאלי לחיידק הריקציה Rickettsiales (אנ'), ובין הדנ"א הכלורופלסטי לחיידק הציאנובקטריה Cyanobacteria.
עדויות לאנדוסימביוזה מחזקות את התיאוריה שהגתה מרגוליס. תצפיות מראות מיני ריסניות הניזונות מאצות ומשמרות את הכלורופלסטים שלהן במשך שבועות אחדים באורגניזמים שלהם. הכלורופלסטים ממשיכים את פעולת הפוטוסינתזה לטובת הריסניות ואילו הריסניות מספקות לכלורופלסטים חומרי הזנה.
כיום מקוטלג המאמר של מרגלויס כמאמר מדעי קלאסי במכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית.
ראו גם

גנום מיטוכונדרי
פרוטיסט
ציר הזמן של ההיסטוריה האבולוציונית של החיים
אאוקריוטים
אנדוסימביונט
הערות שוליים

↑  Margulis, Lynn, Gaia Is a Tough Bitch. Chapter 7 in The Third Culture: Beyond the Scientific Revolution by John Brockman (Simon & Schuster, 1995)
↑  On the Origin of Mitosing Cells, PubMed
סדנת הבואשים

שגיאות פרמטריות בתבנית:חברה מסחרית 
שימוש בפרמטרים מיושנים [ אנשי מפתח ]
| --- | --- |


רחבת הכניסה ל"סדנת הבואשים"
 נתונים כלליים
 מייסדים:  קלארנס ג'ונסון 
 תקופת הפעילות:  1943–הווה (כ־82 שנים)
 חברת אם:  לוקהיד מרטין
 מיקום המטה:  בתסדה מרילנד ארצות הברית
 קואורדינטות:  34°36′53″N 118°07′07″W﻿ / ﻿34.614734°N 118.118676°W﻿ / 34.614734; -118.118676 
 ענפי תעשייה:  תעשייה אווירית וחלל, תעשייה ביטחונית
 מוצרים עיקריים:  מטוסי קרב מטוסי ביון מטוסי תובלה
 אנשי מפתח:  קלארנס ג'ונסון
  
 אתר רשמי
 he
 
קלארנס "קלי" ג'ונסון עם מטוס U-2 של סדנת הבואשים
סדנת הבואשים (באנגלית: Skunk Works) היא מחלקה בחברת לוקהיד מרטין, אשר אחראית על רבים מהפרויקטים החדשניים והמצליחים ביותר של החברה. מראשיתה בשנות מלחמת העולם השנייה ועד היום המחלקה פיתחה מספר מטוסים שהפכו לאייקונים. "סדנת בואשים" הפכה בתעשייה לשם נרדף למפעל המנוהל באופן עצמאי, ממודר וחופשי מנוהלים מיותרים. בשנותיה הראשונות סדנת הבואשים הייתה חלוצה בתחום מטוסי הקרב והסילון. בתקופת המלחמה הקרה פיתחה את מטוסי הביון המובילים: U-2, הציפור השחורה והחמקן F-117 נייטהוק. בין המטוסים המבצעיים כיום (נכון ל-2024) ניתן למנות את מטוס הקרב F-35 לייטנינג II ומטוס התובלה C-130 אשר נמצאים גם בשירות חיל האוויר הישראלי.
ראשית הדרך > P-38 לייטנינג

בשנת 1937 יצא הגיס האווירי של צבא ארצות הברית בדרישה למטוס קרב מסוג חדש.
הם זיהו חסרון משמעותי מול מטוס הקרב הגרמני המוביל מסרשמיט 109, והבריטי ספיטפייר, במיוחד בתחום קרבות אוויר בגובה רב, וכן חיסרון משמעותי מול מפציצים חדשים שטסו מהר בגובה רב.
הדרישה נכתבה בידי הקצינים בנג'מין קלסי וגורדון סוויל תוך שימוש במונח "מטוס יירוט" (interceptor), כדי להבדיל אותו ממטוסי המרדף (pursuit), שעבורם היו בגיס האוויר מגבלות קשיחות שלא איפשרו כתיבת מפרט למטוס הנדרש. הדרישה המאתגרת כללה שני מנועים במקום האחד שהיה נהוג, והכפלת משקל החימוש. חברת לוקהיד נענתה לאתגר. יחד עם המהנדס הראשי של לוקהיד, הול היברד, קיבל קלארנס (קלי) ג'ונסון את ניהול הפרויקט שנקרא P-38 לייטנינג.
קלי ניהל את הפרויקט באופן חריג. הוא בחר צוות קטן במיוחד של 40 מהנדסים, והקים עבורם מתחם ממודר, אליו הייתה גישה רק למעורבים ישירות בפרויקט. צורת המטוס המתוכנן הייתה ייחודית, ולמעשה רק 3 מטוסים אחרים בהיסטוריה היו דומים לו בצורה. המטוס היה מהפכני בשיטות הייצור ובביצועים. תכנון המטוס החל על סמך הסכמות בעל-פה ולחיצת יד, עוד בטרם התקבלה הזמנה רשמית מהצבא. שינויים בתכן ובדרישות אושרו באופן לא רשמי מול קלסי, איש הקשר בגיס האוויר. פיתוח המטוס הושלם למעשה עוד בטרם נשלחה ההזמנה הרשמית מהצבא. שיטת עבודה זו הוכיחה את עצמה, וקלי ג'ונסון ישתמש בה עוד פעמים רבות במהלך הקריירה שלו.
המטוס שיוצר עלה על הדרישות. P-38 שבר את שיא המהירות למטוסי קרב עם מהירות שיוט של 400 קשר. בסך־הכל יוצרו כ־10,000 דגמי P-38. המטוס השתתף בזירות השונות של מלחמת העולם השנייה והיה מקום שלישי במספר ההפלות הכולל של ארצות הברית, ומקום ראשון בזירת האוקיינוס השקט. היה זה מטוס P-38 שהפיל במבצע נקם את איסורוקו יממוטו, המפקד העליון של הצי היפני המשולב.
ראשית הדרך > P-80 שוטינג סטאר

הקמתה הרשמית של סדנת הבואשים בשנת 1943 הייתה פרויקט P-80 שוטינג סטאר, שנועד להיות מטוס הקרב הסילוני הראשון במערב. מטוס הסילון הנאצי מסרשמיט Me 262 טס 150 קשר מהר יותר מכל מטוס מערבי והעמיד בסכנה את צבאות בעלות הברית. גיס האוויר נפגש עם קלי ג'ונסון להציג בפניו דרישה שאפתנית במיוחד: לייצר אבטיפוס מעופף בתוך 180 יום

תוך שימוש במנוע הסילון החזק ביותר של בעלות הברית, הגובלין. לוקהיד נענתה לאתגר בהקמת מחלקה חדשה, "לוקהיד פרויקטי פיתוח מתקדמים", בראשות קלי ג'ונסון. רבים מהמהנדסים שנבחרו לעבוד בפרויקט עבדו קודם לכן על ה-P-38, בהם מרי גולדה רוס, המהנדסת הראשונה בלוקהיד.
אולמות הייצור של החברה היו מלאים עד אפס מקום עקב המאמץ המלחמתי. לוקהיד שכרה אוהל קרקס שישמש לפיתוח המטוס החדש, ליד מפעל פלסטיק שהפיץ ריח מסריח במיוחד. הפיתוח התקיים בסודיות מוחלטת. מתוך כ־150 אנשים שעבדו בפרויקט, רק 5 ידעו שמדובר בפיתוח מטוס עם מנוע סילון, ואפילו לא כל מנהלי החברה היו בסוד העניינים. העובדים תודרכו אפילו בנוגע לאופן שבו עליהם לענות לטלפון.
אב־הטיפוס הראשון XP-80 נמסר בתוך 143 יום, 7 ימים פחות מתאריך היעד השאפתני. המטוס נקרא "לולו־בל". הוא עמד בהצלחה בכל הציפיות לביצועים, והגיע למהירות של מעל 500 קשר. לאחר אב הטיפוס, המשיכה סדנת הבואשים בפיתוח המטוס לדגמים מתקדמים ומבצעיים, אשר השתתפו בקרבות לראשונה במלחמת קוריאה.
המנוע לאבטיפוס נשלח מבריטניה בסודיות כה מוחלטת, שאחד הטכנאים הבריטיים נתפס על ידי המשטרה ללא ניירות מתאימים. הוא אמר שהוא עובד עבור לוקהיד קונסטליישן אך הנהלת החברה בעצמה לא הייתה מודעת לפרטים, ולכן הכחישה את הקשר. הוא שוחרר ממעצר למחרת היום.
בתקופה עסוקה זו נקבע גם שם המחלקה לעתיד. באחד הימים, מהנדס ענה לטלפון במילים "Skonk Works", על שם מפעל מזהם בדיוני בקומיקס פופולרי, שהזכיר לו את הסירחון ששרר באזור אוהל הקרקס. העובד פוטר בו־במקום (ונדרש לחזור לעבודה למחרת), אך הכינוי תפס. לימים הוחלף השם הרשמי ל"סדנת הבואשים".
תקופת המלחמה הקרה

תקופת המלחמה הקרה הביאה עימה הזדמנויות עסקיות רבות לתעשייה הצבאית, אליה הופנו משאבים רבים עקב הפחד מברית המועצות הסגורה והתוקפנית. בתקופה זו התבלטה סדנת הבואשים של לוקהיד בתעוזה לפתח מטוסים ששברו את כל הכללים הידועים – מטוסי קרב, ריגול ומטוסים ניסיוניים שונים.