stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם ב. יהושע
ביוגרפיה

יהושע נולד, גדל והתחנך בירושלים. מצד אביו, יעקב יהושע בן הרב חנניה גבריאל, הוא דור שלישי למשפחה ספרדית יוצאת הקהילה היהודית בסלוניקי שביוון. אימו, מלכה לבית רוזיליו, נולדה וגדלה במוגדור שבמרוקו, ובשנת 1932 עלתה לארץ ישראל עם אביה ואחותה. אבי אימו, אברהם רוזיליו, היה מנכבדי העדה המערבית בירושלים ונכדו של הרב משה רוזיליו, מגדולי ראשי הישיבות במרקש ומחבר הספר "קול מבשר" על הש"ס. לימים תיאר יהושע את חילוקי הדעות בין הוריו על חינוכו. בעיני אימו "הקהילה הספרדית הישנה של אבי לא הייתה זרה פחות מהיישוב האשכנזי הציוני אשר היה כאן רוב, ובוודאי לא הרגישה כלפי העדה הספרדית מחויבות רגשית מיוחדת. שפתה הייתה צרפתית, ולאדינו לא ידעה." שאיפתה הייתה להתחבר אל "לבה של הארץ שהיה העולם הציוני אשכנזי ולא אל משהו שראתה אותו כשולי הרבה יותר." לעומתה, היה אביו קשור יותר למורשת הספרדית-ירושלמית. בסופו של דבר התחנך יהושע בחינוך החילוני-ציוני בזיקה סוציאליסטית. הוא למד בגימנסיה העברית רחביה והיה חניך בשבט מצדה ב-תנועת הצופים. לאחר מכן שירת כלוחם בצה"ל בחטיבת הצנחנים, והשתתף כלוחם בפעולות התגמול ובמבצע קדש. למד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים ספרות ופילוסופיה. בשנות ה-60 ערך את הביטאון "היה נכון" של תנועת הצופים. בשנת 1995 קיבל את פרס ישראל בספרות, בשנת 2016 קיבל את פרס א.מ.ת לספרות ביחד עם רונית מטלון. בשנת 2017 קיבל את פרס דן דוד.
יהושע לימד בבתי-ספר תיכוניים ובאוניברסיטה. שימש כפרופסור אמריטוס בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה. הוא לימד סופרים רבים ובהם מרדכי הרטל. התגורר בחיפה רוב חייו הבוגרים, והעיר והאוניברסיטה שלה מופיעות פעמים רבות בספריו. שימש כמרצה אורח באוניברסיטאות הרווארד (1977) שיקגו (1988, 1997, 2000) ופרינסטון (1992, 1997). הוא קיבל תואר ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטאות תל אביב, בר-אילן, בן-גוריון, מכון ויצמן, מאוניברסיטת טורינו באיטליה ומהאקול נורמל סופרייר בצרפת.
בשנים 1969–2012 התגורר בחיפה וב-2012 עבר להתגורר בגבעתיים. היה נשוי לד"ר רבקה (איקה) יהושע, פסיכואנליטיקאית במקצועה, עד לפטירתה בספטמבר 2016. לזוג שלושה ילדים: סיון יהושע, גידי יהושע ונחום יהושע ושבעה נכדים.
יהושע נפטר ב-14 ביוני 2022 בגיל 85, ממחלת הסרטן. נקבר בקיבוץ עין כרמל.
ארכיונו הציבורי והאישי מופקד במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
יצירתו הספרותית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
יצירתו של יהושע זוכה להכרה רחבה, בישראל ובעולם. על מגוון יצירותיו זכה בפרסים ספרותיים רבים, בכללם פרס ביאליק, פרס ברנר, פרס ישראל לספרות ופרס מדיסיס לסופר זר. עיתון הניו יורק טיימס תיאר אותו כ-"מין פוקנר ישראלי", בשל יכולתו המיוחדת לבטא ולהעלות על הכתב את "הלך הרוח" הישראלי העכשווי.
ספרו "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" (בתרגומו האנגלי: "The Woman from Jerusalem") נכלל ברשימת 'מאה הספרים הטובים של השנה' של הניו יורק טיימס ושל ה"פאבלישרס ויקלי" ב-2006. באפריל 2007 זכה בפרס הלוס אנג'לס טיימס על ספרו "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש". ב-2010 עובד הספר לסרט קולנוע בבימויו של ערן ריקליס ובעיבודו של נח סטולמן, שזכה בפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר בשנת 2010.
רשימת יצירותיו

רומנים
המאהב (שוקן, 1977)
גירושים מאוחרים (ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1982) / קנטטת הגירושים (הספריה החדשה, 1991) - נוסח חדש של "גירושים מאוחרים" / גירושים מאוחרים: מהדורת 2010 בתוספת פרק עשירי (הספרי החדשה, 2010)
מולכו (הספרייה, 1987)
מר מאני (הספריה החדשה, 1990)
השיבה מהודו (הספריה החדשה, 1994)
מסע אל תום האלף (הספריה החדשה, 1997)
הכלה המשחררת (הספריה החדשה, 2001)
שליחותו של הממונה על משאבי אנוש (הספריה החדשה, 2004)
אש ידידותית (הספריה החדשה, 2007)
חסד ספרדי (הספריה החדשה, 2011) - זוכה בפרס מדיסיס הצרפתי לשנת 2012
ניצבת (הספריה החדשה, 2014)
המנהרה (הספריה החדשה, 2018)
הבת היחידה (הספרייה החדשה, 2021)
המקדש השלישי (הספריה החדשה, 2022)
ספרי סיפורים קצרים
מות הזקן (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1963) - סיפורים
מול היערות (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1968) - סיפורים. כולל הנובלה שלושה ימים וילד, עובד לטלוויזיה בשנת 1999
בתחילת קיץ - 1970, נובלה (שוקן, 1972), עם ציורים של יגאל תומרקין
עד חורף 1974 - (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1975) סיפורים
כל הסיפורים (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1993)
מסע הערב של יתיר (סדרת הספרייה הקטנה, הספריה החדשה, 2009) - שלוש נובלות בנוסח חדש.
מחזות
מאי - ערב, לילה ושחר (מחזה - 1969)
לילה במאי (1975) - 2 מחזות: לילה במאי, טיפולים אחרונים
חפצים (מחזה - 1986)
הילכו שניים יחדיו (מחזה, הוצאת הקיבוץ המאוחד) (2012)
ספרי ילדים
העכבר של תמר וגאיה (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005)
חיית המחמד של עפרי (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007)
ספרי עיון
בזכות הנורמליות: חמש מסות בשאלות הציונות, הוצאת שוקן, ירושלים, 1980
הקיר וההר: מציאותו הלא-ספרותית של הסופר בישראל, זמורה ביתן, תל אביב, 1989
כוחה הנורא של אשמה קטנה: ההקשר המוסרי של הטקסט הספרותי, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב, 1998
אחיזת מולדת: עשרים מאמרים ורישום אחד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2008
עיבודים ליצירותיו

חלק מספריו של יהושע עובדו לקולנוע ולסדרות טלוויזיה:
"שלושה ימים וילד" (1967) – בבימויו של אורי זוהר
"חתונתה של גליה" (1986) – בבימויו של רמי קמחי
"המאהב" (1986) – בבימויה של מיכל בת-אדם
"מול היערות" (1999) – בבימויו של דניאל וקסמן
"מר מאני" (1996) – סדרה בת 5 פרקים בבימויו של רם לוי
"בן" (1997) – עיבוד לסיפור "שתיקה הולכת ונמשכת של משורר" בבימויו של ניצן אבירם
"המאהב האבוד" ("L'amante perduto") (1999) – עיבוד נוסף (איטלקי-בריטי) ל"המאהב" בבימויו רוברטו פאנזה (אנ')
"השיבה מהודו" (2002) – בבימויו של מנחם גולן
"שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" (2010) – בבימויו של ערן ריקליס
"גירושים מאוחרים" (2016) – סדרה בת 3 פרקים בבימויו של רם לוי
בין ספריו שעובדו למחזות לתיאטרון: "המאהב" ו"שליחותו של הממונה על משאבי אנוש". ספרו "מסע אל תום האלף" היה הבסיס לאופרה שהועלתה באופרה הישראלית החדשה, יהושע כתב את הלִבְרִית.
לקריאה נוספת

ישראל ברטל, בורות המים וככר השוק, , דימוי 3 (1991), עמ' 26–27
נורית גרץ, בין 'מר מאני' ל'אוואנטי פופולו', סימן קריאה, 1 בינואר 1991
חנן חבר, רוב כמיעוט לאומי: בסיפורת ישראלית מראשית שנות השישים, סימן קריאה, 1 בינואר 1991
אברהם בלבן, מר מולכו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1992. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
ידידיה יצחקי, הפסוקים הסמויים מן העין, עיונים ביצירת א"ב יהושע, אוניברסיטת בר-אילן, 1992
אילת נגב, שיחות אינטימיות, הוצאת ידיעות אחרונות, 1995, הפרק א. ב. יהושע: מסתורין, אהבה וזוגיוּת בפרויקט בן-יהודה
ניצה בן-דב, בכיוון הנגדי - קובץ מחקרים על מר מאני של א"ב יהושע, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995
יאיר קוטלר, סופר לכל עת - דו-שיח אקטואלי עם הסופר אברהם ב. יהושע, י. גולן הוצאה לאור, 1999
ניצה בן-דב, והיא תהילתֶךָ: עיונים ביצירות ש"י עגנון, א"ב יהושע ועמוס עוז, הוצאת שוקן, 2006
רות נצר, מאמרים על הספורים של יהושע - 'מולכו', 'מר מאני', 'השיבה מהודו'. השלם ושברו. כרמל. 2009. פרק ט"ו-ט"ז, עמ' 303–332
אמיר בנבג'י, ניצה בן-דב, זיוה שמיר (עורכים), מבטים מצטלבים - עיונים ביצירת א"ב יהושע, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010
ניצה בן-דב, "על חסד ספרדי של א.ב. יהושע" בתוך: חיים כתובים: על אוטוביוגרפיות ספרותיות ישראליות הוצאת שוקן, 2011, עמ' 212-183
גלעד מורג, החמלה והזעם: על הסיפורת של א"ב יהושע, הוצאת דביר, 2014
נורית גוברין. "א.ב. יהושע והוריו: 'סיום מלא מתיקות ואהבה'". בתוך: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ה', הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ה/2015
זיוה שמיר, סיפור לא פשוט: עיונים ביצירותיהם של א"ב יהושע, עמוס עוז וחיים באר, הוצאת ספרא והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015
זיוה שמיר, שנינו שקולים במאזניים- עיון ברומאן "הכלה המשחררת" מאת א"ב יהושע, גג: כתב-עת לספרות, גיליון 5, 2001
ניצה בן-דב, "משפחת השכול באש ידידותית" בתוך: חיי מלחמה: על צבא, נקמה, שכול ותודעת המלחמה בפרוזה הישראלית הוצאת שוקן, 2016, עמ' 336-309
עמיחי שלו, האישה הגדולה מן הפנטזיות, פנס מוסף לביקורת ספרות, ספטמבר 2022
ניצה בן-דב, "אל תקנה אידיאה אלא מציאות" בתוך: אל מקום שהלב מושך, הוצאת שוקן, 2022, עמ' 75-69
אבי גיל, שליחותו של א.ב. יהושע — ביוגרפיה, כנרת, זמורה, דביר, 2024
הערות שוליים

↑  אב יהושע באתר א.מ.ת
↑  אלעד זרט, עכשיו אני חולה... א.ב.יהושע, 7 ימים ידיעות אחרונות גליון 2979, 12.2.2021, עמ' 35-55
↑  הקיר וההר: מציאותו הלא-ספרותית של הסופר בישראל, זמורה ביתן, תל אביב, 1989, עמ' 230
↑  הקיר וההר: מציאותו הלא-ספרותית של הסופר בישראל, זמורה ביתן, תל אביב, 1989, עמ' 231
↑  יהושע, אברהם ב' א"ב יהושע, באתר school.kotar.cet.ac.il
↑  יעקב בר-און, ‏א.ב יהושע בראיון מיוחד: "המחנה שלי צריך ללמוד מהימין", באתר מעריב אונליין, 19 ביוני 2016.
↑  א.ב. יהושע, וידויו של עורך, באתר תנועת הצופים, ‏1960
↑  הסופר חתן פרס ישראל א.ב יהושע הלך לעולמו בגיל 85, באתר חדשות 13, 14 ביוני 2022
↑  ארכיון אברהם ב. יהושע, בספרייה הלאומית
↑  שירי לב-ארי, פרס ה"לוס אנג'לס טיימס" לא"ב יהושע, באתר הארץ, 29 באפריל 2007
↑  תנועה חדשה: "בטחון ושלום כן - סיפוח לא", למרחב, 15 בדצמבר 1967
↑  ניבה לניר-פבלסקי, חוזרים בתשובה, דבר, 18 במאי 1979
↑  ערן אלדר, הדרך ל-77': קריסתה של הגמוניית מפלגת הפועלים, עם עובד, 2018, עמ' 242.
↑  תומאס פרידמן, מביירות לירושלים, עמ' 397.
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, ז, 3, עמ' 383; עמ' 527, הערה 22.
↑  יגאל קוצר, "לא השוויתי אותנו לנאצים", חדשות, 11 באוקטובר 1988
↑  לילי גלילי, א. ב. יהושע: קיום המתנחלים במדינה פלשתינית חשוב לשלום, הארץ, 8 באוקטובר 1993
↑  תום שגב, הציונים החדשים, עמ' 132.
↑  איתי אשר, "אנחנו צריכים להבין למה שונאים אותנו", באתר nrg‏, 20 ביוני 2002
1 2  שמוליק חדד, 37 אחוזים מתושבי גוש קטיף עדיין מובטלים, באתר ynet, 14 בפברואר 2007
↑  יצחק לאור, אני עומד מולם בעמידה של עם מול עם, מטעם 2, עמוד 43
↑  תולי שרגאי‏, הפרשנים מצביעים שרון, באתר וואלה, 2 במאי 2004
↑  שלום ירושלמי, א. ב. יהושע: האמונה שלי בפתרון שתי המדינות נמוגה, באתר nrg‏, 10 בדצמבר 2016
↑  אודות בצלם, באתר "בצלם"
↑  אביבית משמרי, 30 שנה לאחר פרסום הספר העניק להן הסופר חיים מחודשים, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, פברואר 2021
↑  חיים ברעם, "מה שטוב, אינו חדש" - ביקורת - 'מולכו' מאת א.ב. יהושע, כותרת ראשית, 11 בפברואר 1987
↑  פרס "מדיסיס" יוענק לא.ב יהושע, באתר nrg‏, 6 בנובמבר 2012
↑  אריק גלסנר, ‏"יהושע שם לב אל הנשמה", השילוח, 16, אוקטובר 2019
↑   אבי גרפינקל, המקדש השלישי, נובלה מהנה וחכמה, גם אם מעט אנמית, באתר הארץ, 18 באפריל 2022
↑  אסתר זנדברג, "מות הזקן" - אין חדש תחת השמש הקופחת, באתר הארץ, 19 ביוני 2022
↑  ביקורת: מרדכי בר און, על ספרו של אברהם ב' יהושע, עיונים בתקומת ישראל 1, ‏1991, עמ' 569-562
↑  הסרט "בן", באתר הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה –NFCT, ‏12 במרץ 2014
↑   קרן דותן, א"ב יהושע ראוי לביוגרפיה אמיצה יותר, באתר הארץ, 12 במאי 2024
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: נתן שחם | פרס ביאליק לספרות יפה במשותף עם אבנר טריינין  1989 | הבא: ט. כרמי, פנחס שדה, נתן יונתן |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270275805171  PLWABN: 9810551801505606  BIBSYS: 90353722  BNE: XX1162992  BnF: cb11929499f (data)  CANTIC: a11439129  CiNii: DA04695083  GND: 119204444  ICCU: CFIV068212  ISNI: 0000 0001 2024 5791  LCCN: n50014258  NDL: 01067437  NKC: xx0086852  NLG: 78211  NTA: 06931294X  RERO: 02-A000179419  SELIBR: 103007  SNAC: w6fj2hdq  SUDOC: 027201104  VIAF: 41848108   WorldCat (עם VIAF): 41848108 
א"ב יהושע ואשתו איקה בשנות ה-90 בפריז
כתב ידו של א. ב. יהושע וכתב ידה של אשתו רבקה
דפי יצירתו "מר מאני" של א.ב. יהושע בכתב ידו - מתוך אוסף הספרייה הלאומית
סכוונינגן

ה-Kurhaus ("בית מרפא") הגדול על חוף הים בסכוונינגן.
סכוונינגן (בהולנדית: ‏Scheveningenקובץ:Nl-Scheveningen.ogg‏Ⓘ‏) הוא רובע (stadsdeel) בעיר האג על חוף הים הצפוני, שהיה בעבר כפר עצמאי. כיום הוא מוכר בעיקר כאתר תיירות וקיט. סכוונינגן מחולק חלוקה מנהלית לתשע שכונות קטנות יותר.
היסטוריה

העדות המוקדמת ביותר לשמו של המקום (בגרסה הארכאית Sceveninghe) היא מסביבות שנת 1280. ייתכן שהתושבים הראשונים היו אנגלו-סקסונים; היסטוריונים אחרים סבורים כי מדובר בנורדים. מקור הפרנסה העיקרי בכפר היה דיג. דרך לעיר האג נסללה לראשונה בשנת 1663, וב-1904 נבנה לראשונה מעגן לסירות. עד לבניית המעגן נעשה שימוש רק בסירות בעלות תחתית שטוחה, שנמשכו אל החוף בתום הדיג; ב-1870 נמנו כ-150 סירות כאלו.
ב-1818 בנה יזם בשם יאקוב פרונק מבנה עץ על דיונה ליד הים, בו היו ארבעה חדרים שבהם יכלו להתארח אנשים ולהתרחץ במי הים. הרחצה בים הפכה לאופנה, והמקום נודע מאז כמקום קיט שמשך תיירים מכל רחבי צפון אירופה. ב-1886 נפתח בסכוונינגן ה"קורהאוס" המפואר, מלון ובית מרגוע, ובו גם מסעדה וקזינו, כמקובל אז באתרי מרחצאות באירופה. במשך השנים הגיעו לסכוונינגן גם ציירים רבים, שנמשכו אל הנוף הימי, אל הסירות הציוריות ואל אנשי הכפר בעבודתם.
במלחמת העולם השנייה שימש שם הכפר כסימן זיהוי, או שיבולת, לאנשי המחתרת ההולנדית שניסו ללכוד גרמנים שהתחזו להולנדים[דרוש מקור]. הם דרשו מהחשודים לומר את המילה "סכוונינגן" (Scheveningen), משום שהגייתה של מילה זו בגרמנית (שוונינגן) שונה מהגייתה בהולנדית.
מדינה ריבונית

מדינה ריבונית, במשפט הבין-לאומי, היא ישות מדינית המחזיקה בטריטוריה מוגדרת עליה מוחלת ריבונות פנימית וחיצונית, אוכלוסייה קבועה, ממשלה, עצמאית (אינה תלויה או כפופה למדינות או למעצמות אחרות), וכן בעלת היכולת לקיים יחסים דיפלומטיים עם מדינות ריבוניות אחרות.
בעוד שמדינה ריבונית יכולה, בתיאוריה, להתקיים ללא הכרה רשמית מצד מדינות אחרות, ההכרה כזו מהווה גורם מכריע במשפט הבין-לאומי שכן היא מבססת את הלגיטימציה של הישות המדינית, ומאפשרת לה לכרות להסכמים, להצטרף לארגונים בינלאומיים ולקיים יחסים דיפלומטיים וקשרי מסחר עם מדינות אחרות בעולם. מדינות שאינן זוכות להכרה רחבה ככאלו עשויות להתקשות במיוחד לפעול בזירה הבינלאומית למרות שהן עומדות בקריטריונים למדינה כפי שהותוו במסגרות כמו אמנת מונטווידאו משנת 1933.
מחלוקות בדבר ההכרה בריבונותן של מדינות

הכרה בריבונות של מדינות היא במקרים רבים נושא שנוי במחלוקת. ישנן ישויות מדיניות רבות אשר עונות על כל הקריטריונים של מדינות ריבוניות אך אינן זוכות להכרה אוניברסלית בשל שיקולים פוליטיים, היסטוריים או אסטרטגיים. דוגמה בולטת למקרה מהסוג הזה היא קוסובו אשר הכריזה על עצמאותה מסרביה ב-2008, הוכרה על ידי מעל למאה מדינות שחברות באו"ם, כולל ארצות הברית ורוב מדינות האיחוד האירופי, אך מעולם לא הפכה להיות חברה באו"ם בשל ההתנגדותן של מדינות מפתח כמו רוסיה וסין. ההתנגדות להכרה בקוסובו נטועה בעיקר מהחששות שהדבר עלול ליצור תקדים שיעודד תנועות בדלנות במדינות אחרות בעולם. באופן דומה, גם סומלילנד, אשר הכריזה על עצמאות מסומליה ב-1991 ומתפקדת כמדינה ריבונית דה פקטו עם ממשל, מטבע וצבא משלה, טרם זכתה להכרה בינלאומית בעיקר בשל החשש של האיחוד האפריקאי שהדבר יצור תקדים שיעודד תנועות בדלנות נוספות אחרות ביבשת אפריקה.
התפתחות היסטורית

מאז המאה ה-19, כמעט כל האזורים המיושבים בעולם חולקו לטריטוריות בעלי גבולות קבועים. קודם לכן, היו קיימים שטחי קרקע נרחבים ברחבי העולם אשר אף גורם לא הכריז בעלות עליהם או אשר לא היו מיושבים, או אשר היו מיושבים על ידי עמים נוודים אשר לא התארגנו מעולם כמדינות. עם זאת, גם בתוך המדינות של ימינו ישנם שטחים פתוחים נרחבים, כמו יערות הגשם של האמזונס, אשר אינם מיושבים או אשר מיושבים אך ורק או בעיקר על ידי אוכלוסיות ילידים. כמו כן, ישנן מדינות אשר אינן מחזיקות דה פקטו בשליטה על כל השטח של מדינתן.
נכון להיום הקהילה הבין-לאומית כוללת מעל ל-200 מדינות ריבוניות, ורובן מיוצגות באו"ם (ראו רשימת המדינות המוכרות).
ראו גם

ריבונות
מדינה
עצמאות
מדינת לאום
הכרה דיפלומטית
חסינות ריבונית
מדינה כושלת
הערות שוליים

↑  תנאים לקיומה של מדינה ריבונית באתר "תמיד אזרחות" של המרכז לטכנולוגיה חינוכית
↑  Arieff, Alexis (בנובמבר 2008). "De facto Statehood? The Strange Case of Somaliland". Yale Journal of International Affairs. אורכב מ-המקור ב-2020-02-28. נבדק ב-2010-01-04. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יעקב מרגי

יעקב מרגי (נולד ב-18 בנובמבר 1960) הוא שר הרווחה והביטחון החברתי מטעם מפלגת ש"ס. בעבר כיהן כשר לשירותי דת בממשלת ישראל השלושים ושתיים; יו"ר ועדת החינוך, התרבות והספורט בכנסת ה-20, יו"ר ועדת הכלכלה בכנסת ה־23, סגן יושב ראש הכנסת ויו"ר סיעת ש"ס.
ביוגרפיה

מרגי נולד ברבאט, מרוקו למאיר ואליס מרגי, ויש לו 8 אחים ואחיות. עלה ארצה בשנת 1962 במסגרת מבצע יכין, וגדל בבאר שבע. את שירותו הצבאי עשה בגדוד הקשר של פיקוד הדרום. לאחר השחרור עבד תקופה מסוימת בבנק לאומי. בשנת 1993 צורף למפלגת ש"ס על ידי אריה דרעי. בין השנים 1993–2003 כיהן כיו"ר המועצה הדתית בבאר שבע, בשנת 2001 שימש כמנכ"ל תנועת ש"ס - עד לשנת 2012 ואז החליפו בתפקיד  חיים ביטון. נבחר בשנת 2003 לראשונה לכנסת ה-16 מטעם סיעת ש"ס, והמשיך לכהן מטעמה כחבר כנסת גם בכנסת ה-17, בה שימש גם כיו"ר הסיעה.
במהלך כהונתו בכנסת יזם מרגי מספר חוקים ובהם:
חוק חג הסיגד (יחד עם אורי אריאל)
תיקון לחוק חינוך ממלכתי, הקובע כי ספרי הלימוד בהם משתמשים בתי הספר לא יוחלפו בתדירות גבוהה מאחת לחמש שנים, אלא בנסיבות מסוימות.
תיקון לחוק הרשויות המקומיות (בחירות) הקובע כי אדם שהשתתף בבחירות ברשות אחת, לא יוכל להשתתף בבחירות ברשות אחרת ב-18 החודשים שלאחר מכן (לעומת 12 חודשים כפי שהיה קבוע עד אז).
חוק המחייב מינוי ממונה על תלונות הציבור ברשויות המקומיות.
חוק המסדיר את פעילותם של בתי יד לבנים.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום השישי ברשימת ש"ס לכנסת, נבחר לכנסת ומונה לתפקיד השר לשירותי דת בממשלה ה-32.
כשר לשירותי דת התנגד מרגי לשינוי שמו של חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) ל"חוק זכויות בעלי החיים". כמו כן הוביל פעילות שנויה במחלוקת של מינוי חברי וראשי מועצות דתיות ביישובים שונים בישראל, תוך ניצול תקנה חדשה המסמיכה אותו למנות אנשים מטעמו במקרים של חילוקי דעות על הרכב המועצה. בעקבות קמפיין תקשורתי שהופנה כנגדו מארגון צהר, פעל מרגי לאשר התקנה המאפשרת לכל אדם להירשם לנישואין בכל מקום בארץ.
בבחירות לכנסת ה-19 הוצב שוב במקום השביעי ברשימת ש"ס לכנסת ונבחר לכנסת מטעמה.
בפברואר 2016 ביקר מרגי בחצי האי קרים כאורח הקהילה היהודית. ביקורו הוצג בתקשורת הרוסית כהכרה ישראלית בכיבוש הרוסי, וכך גרם למשבר ביחסי אוקראינה–ישראל, ונפתחה נגדו חקירה פלילית באוקראינה.
עם הקמת ממשלת ישראל ה-35 מונה לעמוד בראש ועדת הכלכלה. ב-25 בינואר 2022 מונה מרגי ליו"ר סיעתו בכנסת, עם התפטרותו של היו"ר היוצא - אריה דרעי.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-2 ברשימת ש"ס לכנסת.
עם השבעת ממשלת ישראל השלושים ושבע ב-29 בדצמבר 2022 מונה לשר הרווחה והביטחון החברתי והתפטר במסגרת החוק הנורווגי.
חיים אישיים

מרגי מתגורר ביישוב שדה צבי. נשוי לשושנה ואב לשני ילדים.
הערות שוליים

↑  ynet, אושר בכנסת: חג הסיגד יצוין במערכת החינוך, באתר ynet, 1 ביולי 2008
↑  יהונתן ליס, הכנסת: חוק לא ייקרא "חוק זכויות בעלי חיים", משום שלבעלי חיים אין זכויות, באתר הארץ, 28 באוקטובר 2009
↑  יאיר אטינגר, נועה קושרק ויניר יגנה, שר הדתות מנצל תקנה חדשה כדי למנות עשרות פעילים של ש"ס למועצות הדתיות, באתר הארץ, 29 בנובמבר 2009
↑  ח"כ מרגי ביקר בחצי האי קרים - ועורר סערה, באתר ישראל היום, 2 בפברואר 2016
↑  אוקראינה: נפתחה חקירה פלילית נגד ח"כ מרגי עקב ביקורו בקרים, באתר ynet, 14 בפברואר 2016
↑  דרעי חתם על עסקת טיעון: יודה ויתפטר, באתר כיכר השבת
יעקב מרגי נואם בהילולת הרב נתן בוקובזה בנתיבות, 2009
זכויות להט"ב בבוטסואנה

| --- | --- |

בוטסואנה
 מעמד בחוק:  חוקי מאז 2019
 טרנסג'נדריות:  ישנה הכרה בשינוי מגדר, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש
 שירות צבאי:  אין נתונים
 הגנה מפני אפליה:  הגנה מוחלטת מפני אפליה על רקע נטייה מינית מעוגנת בחוקה
 זכויות משפחה
 הכרה בזוגיות חד־מינית:  אין הכרה בזוגיות חד-מינית
 אימוץ:  אין הכרה באימוץ על ידי זוגות חד-מיניים
 
 הצבעה על הצהרת האו"ם:  נמנעה
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בבוטסואנה מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית. פעילות הומוסקסואלית של נשים וגברים כאחד מוגדרת כחוקית בשטחי המדינה מאז ה-11 ביוני 2019 לאחר פסיקת דין פה אחד על ידי בית המשפט העליון של בוטסואנה שהכשיר נטייה חד-מינית בחוק. עם זאת, מערכות יחסים בין זוגות חד-מיניים אינן מחזיקות באותן הכרות משפטיות שזמינות לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני שכן נישואים חד-מיניים או כל הכרה מוגבלת יותר בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור) אינם מוכרים בחוק. מאז 2017 קיימת הכרה בשינוי מגדר לטרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש עבור הכרה.
ב-2016 הורה בית המשפט העליון במדינה לממשלה לרשום את ארגון הלהט"ב הראשי של בוטסואנה, "LEGABIBO", ושנה לאחר מכן פסק כי לטרנסג'נדרים ישנה זכות חוקתית לשנות את מגדרם המשפטי.
בשנת 2019, לצד ביטולו של חוק הפללת פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה הקולוניאלי ברחבי המדינה, קבע בית המשפט העליון כי קטגוריית "מין" כהגדרתה בסעיף 3 של חוקת בוטסואנה, כוללת נטייה מינית בפירושה גם כן. בכך, אפליה על רקע נטייה מינית הפכה לאסורה באופן חוקתי ברחבי המדינה. אפליה בתעסוקה על רקע נטייה מינית נאסרה מאז 2010 (9 שנים לפני הפיכתה של הומוסקסואליות לחוקית במדינה) מה שהופך את בוטסואנה לאחת המדינות הבודדות באפריקה שמחזיקות בהגנות מסוג כזה עבור אזרחי להט"ב בשטחן, ולמדינה השנייה ביבשת אפריקה אחרי דרום אפריקה שהפכה אפליה על רקע נטייה מינית לאסורה באופן חוקתי.
היסטוריה

יחסים חד-מיניים תועדו בקרב קבוצות שונות של בוטסואנה של ימינו. במאה ה-18 הכירו אנשי שבט הקויקוי במונחים "קואטסירא" (Koetsire), המתייחסים לגבר הנקלט מינית לגבר אחר ו-"סוראגס" (Soregus) המתייחס לאוננות הדדית, בדרך כלל בין חברים. קיום יחסים אנאליים ויחסים בין נשים התרחשו גם הם, אם כי לעיתים רחוקות יותר. גם בני שבט הסן לא התייחסו להומוסקסואליות באופן שלילי, בעוד שציורי סלעים שונים שמתארים קיום יחסים אנאליים חד-מיניים בין אנשי הסן קיימים בבוטסואנה עד היום.
לעם הצוואני (אנ'), קבוצה אתנית שמהווה את רוב אוכלוסיית בוטסואנה, קיים מונח מקומי שמתייחס להומוסקסואליות הידוע כ-"מאטאניולה" (Matanyola), שתרגומו המילולי הוא "מין אנאלי" ששימש זמן רב כדי לציין הומוסקסואלים. לפני תחילת הקולוניזציה, החברה הצוואנית לא חלקה את המושגים המערביים של מה הם מיניות ומגדר, בעוד גברים צוואנים רבים היו מקיימים יחסים עם גברים אחרים, אם כי החזיקו גם במערכות יחסים הטרוסקסואליות עם נשים, בעוד שהומוסקסואליות לא נתפסה כאנטיתזה להטרוסקסואליות.
מנהיגי קגוסי (אנ') המסורתיים (התואר למנהיג תורשתי של שבט באטסואני) טוענים כי הומוסקסואליות "תמיד הייתה קיימת בחברה הצוואנית, ויש לכבד אנשים מסוגים אלה".
מעמד בחוק

פעילות הומוסקסואלית בבוטסואנה בין גברים ונשים הפכה לחוקית ב-11 ביוני 2019. בעבר, בעודה הוגדרה כחלק מחוק "מעשי הסדום" הקולוניאלי שנותר במקומו מאז שלטון האימפריה הבריטית על המדינה, בין היתר, בעוד כול מעשה אשר הוגדר כסדום הן על ידי הטרוסקסואלים והן על ידי הומוסקסואלים הופלל ונשא עונש עד 7 שנות מאסר. בתחילה, הוטל על גברים בלבד בדומה למושבות אחרות באימפריה הבריטית. אולם, בית משפט במדינה מצא אותו כמפלה והטיל את החוק גם על נשים. עם זאת, אכיפת החוק הוגדרה כנדירה על פי דיווח משנת 2004.
ב-30 במרץ 2016 אישרה מועצת עיר הבירה גאבורונה פה אחד על יוזמה הקוראת לביטול ההפללה של פעילות הומוסקסואלית בהסכמה ברחבי בוטסואנה.
לאטסואלאטסא מוטסידיאמאנג, סטודנט הומוסקסואל באוניברסיטת בוטסואנה, היה התובע הראשי בתיק לביטול הפללת הומוסקסואליות בבוטסואנה. בנובמבר 2017, הארגון "LeGaBiBo" הגיש בהצלחה בקשה להצטרף לתיק כידיד בית המשפט. התביעה ביקשה להכריז על הסעיפים 164 (א) ו-167 בקוד העונשין כבלתי חוקתיים בהיותם "מתערבים בזכות היסוד של מוטסידיאמאנג לחירות, חופש הפרטיות, וכן בזכותו להשתמש בגופו כראות עיניו". עם זאת, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה טען כי סעיפים אלה חוקתיים בהיותם אוסרים על "מעשים מיניים מסוימים אשר עשויים להתבצע על ידי בעלי כל הנטיות המיניות, בין אם הטרוסקסואלים ובין אם הומוסקסואלים, ולכן, אינם מפלים על בסיס נטייה מינית". תחילה, בית המשפט העליון היה אמור לדון בתיק במרץ 2018, אולם, בחודש פברואר ביקש המשנה ליועץ המשפטי לממשלה להאריך זמן להגיב לטענות התובעים. לפיכך, העביר בית המשפט את הדיון ל-31 במאי 2018. לאחר מכן נדחה הדיון שוב. ב-6 בדצמבר 2018, דחה בית המשפט את מועד הדיון שוב ל-14 במרץ 2019. פעילי להט"ב הציגו את הטיעונים שלהם בדיון וקיבלו את התאריך 11 ביוני לתאריך שבו יינתן פסק הדין בתיק. ב-11 ביוני, בית המשפט העליון פסק על ביטול הפללתה של הומוסקסואליות פה אחד בהיותו קבע כי סעיף 164 לקוד העונשין של בוטסואנה איננו חוקתי.
"כבוד האדם נפגע כאשר קבוצות מיעוט נדחקות לשוליים. נטייה מינית היא לא הצהרה אופנתית, היא תכונה חשובה של האישיות של האדם. לחוקים כאלה מגיע מקום במוזיאון או בארכיון, לא בעולם".

- השופט העליון מיכאל לבורו
המפלגה הדמוקרטית של בוטסואנה (אנ') (BDP) בירכה על פסק דינו של בית המשפט העליון. עם זאת, ביולי 2019, ממשלת בוטסואנה ערערה על הפסיקה לבית המשפט לערעורים. היועץ המשפטי לממשלה אברהם קיטשאבה טען כי בית המשפט "טעה במסקנתו בביטול חוק מעשי הסדום" באומרו "אני סבור שבית המשפט העליון שגה כשהגיע למסקנה זו ולכן החלטתי לשים לב לערעור בבית המשפט לערעורים", מבלי למסור פרטים נוספים על עילות הערעור. הארגון "LEGABIBO" ופעילי להט"ב צוואנים גינו את הגשת הערעור וכינו אותה כ-"אכזבה המאשרת את קיומן של הומופוביה וטרנספוביה מתמשכת". ערעור הממשלה נדחה פה אחד ב-29 בנובמבר 2021, כאשר נשיא בית המשפט לערעורים הפורש, איאן קירבי, כתב לבית המשפט כי החוקים המפלילים יחסים חד-מיניים "האריכו את התועלת שלהם, ומשמשים רק כדי לתמרץ את סוכני אכיפת החוק להפוך למציצים עם חור מפתח הפולש למרחב הפרטי של אזרחים".
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות

בוטסואנה אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
הגנה מפני אפליה

חוק התעסוקה 1982 אוסר על אפליה בתעסוקה על רקע נטייה מינית מאז 2010.
ביוני 2019, בית המשפט העליון של בוטסואנה קבע כי קטגוריית "מין" כהגדרתה בסעיף 3 של חוקת בוטסואנה, אמורה להיות "מפורשת בנדיבות ובכוונה תכליתית כך שתכלול נטייה מינית". כרמל ריקארד, בעלת טור משפטי באוניברסיטת קייפטאון, אשר משמשת ככתבת עבור המכון למידע משפטי באפריקה, הצהירה באומרה כי "ההשפעה של ממצא זה היא משמעותית ויכולה בהחלט לגרום לכך שללהט"ב מקומיים יהיה טיעון חזק עוד יותר ומבוסס חוקתית עבור כל תביעה נוספת נגד אפליה. כעת, חוקת בוטסואנה מצטרפת לזו של דרום אפריקה בהוצאת אפליה על רקע נטייה מינית מחוץ לחוק".
"על בסיס כללי הבנייה או הפרשנות החוקתית שגובשו, אין לי נקיפות מצפון בקביעה שהמילה 'מין' בסעיף 3 רחבה מספיק כדי לכלול ולתפוס 'נטייה מינית', כפי שאני קובע בזאת".

- השופט העליון מיכאל לבורו