stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אווטאר: כשף האוויר האחרון – חוסר איזון
עלילה > חלק שלישי

קטרה אומרת לאנג שלמרות שנטילת יכולת הכשפות נשמעת כפתרון לא אלים, משמעותו היא בעצם נטילת חלק מזהותו של האדם, ולדעתה לילינג איננה ראויה לעונש שכזה. החבורה נזעקים לבניין מועצת העיר לאחר שזה עלה באש, דבר אשר שימשה כהסחה בזמן שיאלינג וחבורתה מביסים את השומרים של לאו במפעל אש האדמה ומשחררים את לילינג. לאחר מכן, מפקדת האבטחה על המפעל מציעה כי סוקי תלמד אותם את טכניקת חסימת הצ'י ואנג מאשר את הדבר.
בערב, רו מגיעה לסוקי וסוקה ואומרת להם כי היא לא מסכימה עם דרכיה של משפחתה, אך חוששת לאבדם. סוקה משיב כי הוא הכיר את צוקו, וכי העובדה שהתנגד לאביו היא אחת הסיבות לסיומה של מלחמת מאה השנים האיומה. רו מספרת להם כי אמה מתכננת לתקוף את המפעל למחרת בבוקר אך מבקשת מהם לא לפגוע באמה.
בבוקר, מגיעה לילינג ומציעה לאנג כי העיר תהיה לכשפים בלבד, לאחר שאנג מסרב היא ומאמיניה תוקפים את החבורה וטוף בייפונג חוסמת את דרכם עם קירות מתכת ונותנת לסוקי וחסמיות הצ'י החדשות את הגישה לחסום את יכולת הכשפות של התוקפים. יאלינג וטוף נלחמות על גג המפעל שבמהלכו נפרצת התקרה והן נופלות לתוכו. טוף מתקשה להילחם נגד הכשפית המיומנת ורגע לפני שיאלינג גברה על טוף היא חוטפת מכת בומרנג מסוקה ונופלת על הרצפה.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ניצחת בקרב, אבל לא במלחמה | “ |

|  – לילינג לאווטאר אנג |  – לילינג לאווטאר אנג |  |
כשלילינג מגלה שרו היא זו שסיפרה לחבורת האווטאר על התקיפה שתכננו היא מתחילה להטביע את יאלינג באדמה בעזרת כשפות אך אנג מציל אותה, ולאחר מכן הוא נכנס למצב אווטאר וכובל אותה בכשפות מים אך קטרה משכנעת אותו לא ליטול מלילינג את יכולת הכשפות ואומרת: "תוודא שאתה עושה זאת מהסיבות הנכונות ולא בגלל שזו הדרך הקלה או כי היא הכאיבה לאנשים". אנג מבטיח ללילינג כי הוא ינקה את האווירה הרעילה שהיא החדירה בקרב תושבי העיר.
לאחר סיום הקרב, אנשי כוח השיטור מדווחים לאנג כי הם כלאו את רוב התוקפים ואנג אומר כי לוחמות הקיושי עומדות להצטרף לסוקי ולהגיע לאמן את כוח השיטור החדש שמורכב מאנשים חסרי כשפות.
כעבור שלושה ימים אנג אומר לקטרה כי הסיבה שהוא החליט לא ליטול ללילינג את הכשפות היא כי הוא הבין שזוהי לא הייתה הכשפות שלה אשר גרמה לסכסוך אלא הגזענות שלה. קטרה מביעה את חששה מהעובדה שהכשפים שלא נמנו עם מאמיני לילינג לא סייעו לאחיהם חסרי הכשפות והשניים מחליטים כי העיר זקוקה להם וכי הם יישארו בעיר לזמן מה,אנג אומר לקטרה שהעיר זקוקה לשם חדש קטרה עונה שסוקה יטפל בזה והעיר נקראתה ריפבליק סיטי .
הפקה והוצאה לאור

"חוסר איזון" הוא הקומיקס הראשון בזיכיון האמריקאי "אווטאר: כשף האוויר האחרון" שנכתב על ידי פיית' ארין היקס (אנ') ואויר על ידי פיטר ורטמן.
ב-18 בדצמבר 2018 יצא לאור החלק הראשון של הספר בארצות הברית בהוצאת דארק הורס קומיקס, החלק השני יצא ב-15 במאי 2019 וב-2 באוקטובר יצא לאור החלק השלישי והאחרון של הספר. ב-17 ביוני 2020 הוציאו דארק הורס קומיקס מהדורת ספרייה המאגדת את שלושת חוברות הקומיקס בכריכה אחת.
קבלה

עם יציאתו זכה הספר לשבחי המבקרים. רבים שיבחו את המסרים המוסריים שהספר מעביר כגון סוגיית הגזענות שמוצגת באופן אלגורי בסכסוך בין כשפים לחסרי כשפות, שנוצר מתוך מצב של הבדלי של מעמדות ופגיעה בתעסוקה של קבוצת אוכלוסייה מסוימת. וכן שיבחו את המשך התבגרות העלילה.
עם זאת, היו שציינו את הדמיון עם עלילת הספר השלישי בטרילוגיות, "אווטאר: כשף האוויר האחרון – הקרע", אשר מתעסק גם הוא בעיר עגור הדג ובמפעל אש האדמה.
ראו גם

אווטאר - דמויות;
אווטאר: כשף האוויר האחרון (זיכיון)#קומיקס
רפאבליק סיטי
ביאורים

↑  להרחבה על מלחמת מאה השנים ראו אווטאר (סדרת טלוויזיה)#עלילה
↑  על מהות תפקידו של האווטאר ראו אווטאר: כשף האוויר האחרון (זיכיון)#העולם של אווטאר
↑  להרחבה ראו אווטאר: כשף האוויר האחרון – ההבטחה
↑  הביזון המעופף של אנג, ראו אווטאר - דמויות#חיות
↑  שבט המים הדרומי שוכן בקוטב הדרומי. להרחבה על מעשיהם שם ראו אווטאר: כשף האוויר האחרון – צפון ודרום
↑  חסימת צ'י - מיומנות המאפשרת ניטרול נקודות הצ'י של אדם, דבר שגורם לניטרול זמני של יכולת הכשפות שלו
↑  בפרק האחרון של הסדרה "אווטאר"
↑  כמו גם את אמנות העטיפה
הערות שוליים

↑  ג'ין לואן יאנג, Avatar: The Last Airbender – Imbalance, כרך ראשון, ארצות הברית: דארק הורס קומיקס, 18 בדצמבר 2018, ISBN 978-1-50670-489-0. (באנגלית)
↑   Avatar The Last Airbender "Season 4 - No More Benders!" - Complete Story | Comicstorian, סרטון בערוץ "Comicstorian", באתר יוטיוב (אורך: 19:33)
↑  ג'ין לואן יאנג, Avatar: The Last Airbender – Imbalance, כרך שני, ארצות הברית: דארק הורס קומיקס, 15 במאי 2019, ISBN 978-1-50670-652-8. (באנגלית)
↑   Avatar The Last Airbender "Imbalance Restored" - Complete Story | Comicstorian, סרטון בערוץ "Comicstorian", באתר יוטיוב (אורך: 17:47)
↑  ג'ין לואן יאנג, Avatar: The Last Airbender – Imbalance, כרך שלישי, דארק הורס קומיקס, 1 באוקטובר 2017, ISBN 978-1-50670-813-3. (באנגלית)
↑   Avatar The Last Airbender "Season 4 - The End" - Complete Story | Comicstorian, סרטון בערוץ "Comicstorian", באתר יוטיוב (אורך: 19:49)
↑  Avatar: The Last Airbender--Imbalance Part One TPB :: Profile :: Dark Horse Comics, דארק הורס קומיקס (באנגלית)
↑  Avatar: The Last Airbender-- Imbalance Part Two | Dark Horse Digital Comics, דארק הורס קומיקס (באנגלית)
↑  Avatar: The Last Airbender-- Imbalance Part Three | Dark Horse Digital Comics, דארק הורס קומיקס (באנגלית)
↑  Avatar: The Last Airbender--Imbalance Library Edition HC :: Profile :: Dark Horse Comics, דארק הורס קומיקס (באנגלית)
↑  Review: Avatar- The Last Airbender: Imbalance - ComicBookWire, ComicBookWire, ‏5 ביוני 2020
1 2  Liz, Review: Avatar: The Last Airbender: Imbalance, Quirky Cat's Fat Stacks, ‏2020-12-10 (באנגלית)
ככה בלי שלום

"ככה בלי שלום" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית שרית חדד. השיר יצא לאור ב-22 במרץ 2021, על ידי חברת התקליטים די-מיוזיק, כסינגל שלא מתוך אלבום. ב-3 במאי באותה השנה, יצאה גרסה אקוסטית רשמית לשיר, שבוצעה על ידי חדד ביחד עם כותב ומפיק השיר, אושר כהן.
השיר הגיע למקום השמיני במצעד הרשמי של גלגלצ.
רקע וכתיבה

השיר נכתב והופק על ידי שרית חדד ואושר כהן. ברדיו קליל לים התיכון כתבו: "חדד לוקחת עוד צעד פנימה לעולם הכתיבה, הלחן ואחורי הקלעים בכל דבר בו היא נוגעת אומנותית ובסטייל שלה הופכת כל דבר לחותמת הייחודית שלה מהביצוע, הלחן, השירה, הבימוי, ההפקה כשלצידה אנשי צוות מדהימים אותם בחרה בקפידה ויחד יוצרים לנו אינסוף הפתעות אומנותית". זה השיר הראשון שחדד מוציאה בשנה זו והשיר הראשון שכתבה מאז השיר "יש בך" שיצא במסגרת הפסטיגל.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-350,000 השמעות.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-22 במרץ 2021, בסמוך לצאתו של השיר כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות זוג מבצע את הפעולות היומיומית שלו. באמצע הקליפ, מגיע היחסים בין השניים לקיצם, אך הם מנסים להישאר ביחד. בקליפ של השיר מופיעה השחקנית והרקדנית דנה פרידר שכן שיתפה פעולה עם חדד בפסטיגל 2020. בקליפ של הגרסה האקוסטית ניתן לראות את חדד וכהן מבצעים את השיר יחד.
נכון למאי 2021, מונה הצפיות של הקליפים עומד על למעלה מ-8 מיליון צפיות.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2021)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2021)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2021)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2021)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 11 |  |
|  ישראל | המצעד הרשמי של גלגלצ | 8 |  |
היסטוריית יציאות לאור

| מדינה | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| עולם | 22 במרץ 2021 | הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטלית | די-מיוזיק |  |
יפו

ערך זה עוסק ברובע בתל אביב-יפו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

מראה כללי של העיר ונמל יפו
 מדינה:  ישראל ישראל
 מחוז:  תל אביב
 נפה:  תל אביב
 עירייה:   תל אביב-יפו
 חבל ארץ:  מישור החוף
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  55,100 (2022)
 קואורדינטות:  32°03′08″N 34°45′11″E﻿ / ﻿32.052222222222°N 34.753055555556°E﻿ / 32.052222222222; 34.753055555556 
 he
נמל יפו ויפו העתיקה
מבט על יפו העתיקה
כנסיית פטרוס הקדוש, בראש "גבעת יפו"
סירות בנמל יפו
יפו (‏האזנהקובץ:He-Yafo.ogg‏Ⓘ‏, בערבית: يَافَا, "יאפא") היא עיר נמל עתיקה בארץ ישראל, לחוף הים התיכון. יפו התקיימה כעיר עצמאית במשך אלפי שנים עד שאוחדה ב-1949 עם תל אביב, ומאז היא מהווה את אחד מרובעי תל אביב-יפו.
בזמן מסעי הצלב הייתה יפו מחוז בממלכת ירושלים הצלבנית. מאז ועד המאה העשרים שימשה העיר כנמל חשוב בארץ ישראל. הקמת נמל תל אביב בסמוך, והשימוש בנמלים אחרים, הביאו לכך שהנמל ירד מגדולתו. בימי המנדט הייתה העיר מרכז חשוב לאוכלוסייה הערבית בארץ ישראל. במלחמת העצמאות של מדינת ישראל, כבשו את העיר כוחות האצ"ל וההגנה: מעל 90% מתושבי יפו הערבים נמלטו, ומאוחר יותר עולים חדשים ויהודים ותיקים התיישבו לצד המיעוט הערבי שנשאר במקום.
אטימולוגיה ומקורות

יפו היא מערי הנמל העתיקות בעולם. בתעודות מצריות מהמאה ה-15 לפנה"ס נאמר כי המילה "יאפו" מציינת יופי. החל בכיבוש הערבי של ארץ ישראל מוזכר המקום בשם יאפה, שם המקום בפי דוברי הערבית עד היום. המסורת ההלניסטית מייחסת את השם "יפו" ל"יופיאה", היא קסיופאה, אמה של אנדרומדה.
על פי אגדה המצויה בכתבי עולי רגל נוצריים בימי הביניים, שמה של העיר ניתן לה מכיוון שנבנתה על ידי יפת בן נח (על שמו קרוי גם רחוב יפת בעיר).
האגדה הקדומה מציינת כי יפת בנה את העיר עוד לפני המבול, ושקברו של נח מצוי תחת הסלע שבתוך הים של יפו. וכך כותב פרופ' נחום סלושץ: ”אגדה... שעל פיה נבנתה העיר יפו על ידי שלושת בני-נוח שישבו בה. ועל אחד הסלעים שנמצא במרחק פרסא אחת בתוך הים קבור נח אביהם מתחת לאבן סלע שאליה רתק הענק אנדרומדס של המיתוס היווני”.
על פי התלמוד הירושלמי, בזמן הבריאה עלה האוקיינוס להציף את היבשה. גלי הנחשול הימי נעצרו בסלעי יפו. בדור אנוש ובדור הפלגה נעצרו הגלים בסלע אנדרומדה, על ידי מאמרו של אלוהים המוזכר בספר איוב: "עד פה תבוא" - עד יפו.
יפו מוזכרת בארבעה מספרי התנ"ך. בספר יהושע מוצבת העיר בתחום נחלת שבט דן, "וּמֵי הַיַּרְקוֹן וְהָרַקּוֹן עִם הַגְּבוּל מוּל יָפוֹ." אך נראה כי השבט לא הצליח לכבוש את כל נחלתו. בספר דברי הימים ב, בתיאור בניית המקדש על ידי שלמה המלך נאמר כי דרכה הגיעו הארזים ששימשו לבניין בית המקדש: "וַאֲנַחְנוּ נִכְרֹת עֵצִים מִן הַלְּבָנוֹן כְּכָל צָרְכֶּךָ וּנְבִיאֵם לְךָ רַפְסֹדוֹת עַל יָם יָפוֹ וְאַתָּה תַּעֲלֶה אֹתָם יְרוּשָׁלָ‍ִם". בתיאור המקביל בספר מלכים, יפו אינה מוזכרת, אך בתיאור בניית המקדש בספר עזרא מובאת יפו בהקשר דומה: "לְהָבִיא עֲצֵי אֲרָזִים מִן־הַלְּבָנוֹן אֶל־יָם יָפוֹא כְּרִשְׁיוֹן כּוֹרֶשׁ מֶלֶךְ־פָּרַס עֲלֵיהֶם: בספר יונה בתיאור בריחתו משליחותו אל נינוה של יונה הנביא, נאמר כי הוא החל בה את מסעו: "וַיָּקָם יוֹנָה לִבְרֹחַ תַּרְשִׁישָׁה מִלִּפְנֵי ה' וַיֵּרֶד יָפוֹ וַיִּמְצָא אָנִיָּה בָּאָה תַרְשִׁישׁ וַיִּתֵּן שְׂכָרָהּ וַיֵּרֶד בָּהּ לָבוֹא עִמָּהֶם תַּרְשִׁישָׁה מִלִּפְנֵי ה'".
בברית החדשה מוזכר סיפורו של פטרוס שהתגורר בבית שמעון הבורסקאי ביפו, והעלה מן המתים את האלמנה טביתא. ביפו הופיע מלאך בפני פטרוס, וציווה לאכול מ"כל בהמת הארץ וחיה ורמש ועוף השמים". ביתו של שמעון הבורסקאי ואתרים נוספים הקשורים בסיפור זה נמצאים ביפו, ומקודשים כיום לנצרות. עם זאת, בתחילת ימי הנצרות לא קנתה הדת אחיזה ביפו. רק במאה החמישית הייתה ביפו לראשונה קהילה בהנהגת בישוף.
גאוגרפיה

יפו העתיקה נבנתה על צוק רם, מעין חצי אי שחודר אל הים המורכב מגבעת כורכר. הגבעה מהווה חלק מרכס הכורכר המערבי, אחד משלושת רכסי הכורכר החוצים לאורך את שפלת החוף של ארץ ישראל. סלע אנדרומדה והסלעים סביבו אף הם חלק מרכס זה, שכורסם על ידי גלי הים. רכס הכורכר בחוף הים חשוף לפעולות גלי הים ולכן הוא עובר תהליך של גידוד ונחשפות בסלע טבלאות גידוד, בצורת לוחות גדולים שגלי הים שחקו אותם. בחוף הים צפונה מיפו ניתן להבחין בלוחות אלה לאחר שהוצאו מהחוף כאשר הוכשר לרחצה.
מזרחית לרכס הכורכר ביבשה נוצרה "מרזבה" - שטח נמוך הכולל אדמות סחף. בשקע זה היה מצוי אצטדיון באסה שנהפך לימים לאצטדיון בלומפילד. לפני הקמת המגרש היו במקום ביצות (בערבית: "אל-באסה"). בדיקות גאולוגיות שנערכו במקום העלו כי ייתכן שמוצא נחל איילון היה באזור זה. מכך ניתן להניח כי לאחר שהתגבש רכס הכורכר השני (כיום שכונת אבו כביר) נחסם מוצא הנחל לים, והאיילון המשיך לזרום צפונה והיה ליובל של נחל הירקון. היותו של באסה אזור טופוגרפי נמוך, העלתה את הרעיון להקים בו מעגנה פנימית. הבִּקעה בין רכסי הכורכר במזרח יפו, בעורף העיר, משכה אליה חקלאים. באזור זה נמצאת אדמת סחף פורייה מאפיק נחל האיילון. הקרקע ניתנת לעיבוד רב שנתי בתנאי חקלאות הבעל המסורתית ומאופיינת במקורות מים זמינים קבועים כגון בארות.
שרידים לעידן החקלאי של האזור נמצאים בבתי הבאר החרבים שנמצאו באזור יפו. בתי הבאר היו מבנים חקלאיים ששימשו את ענף ההדרים של יפו, והפכו לארמונות מפוארים של עשירי העיר. בית באר (בערבית: ביארה) היה מבנה חקלאי שתחילתו בבאר, בריכת אגירה ומערכת התעלות ששימשו להשקיית הגידולים. עם התפתחות ענף הפרדסנות, גדל המתחם ונבנו בו מבנים לאחסנה ואריזת תוצרת חקלאית ומגורי פועלים. החל מאמצע המאה ה-19 החלו עשירי יפו הערבים, פקידי שלטון ובעלי נכסים זרים, לבנות על-גבי המבנים החקלאיים או בקרבתם בתי מגורים מפוארים שנקראו "קאסרים" (בתעתיק מדויק מערבית: קאצר), ששימשו בתחילה כבתי קיט ובהמשך הפכו למגורי קבע מפוארים, "ארמונות" בתוך הפרדסים. בסקר אותרו מעל ל-30 מבנים כאלה.
נמל יפו מצוי במפרץ טבעי קטן שנוצר על ידי חצי אי. הסלעים המזדקרים במפרץ שימשו כעין שוברי גלים ואפשרו לאוניות לעגון במפרץ ולפרוק את נוסעיהן ומטענן לסירות שבהן הגיעו למזח החוף. עם זאת, הייתה טמונה בכך סכנה: בעת סערה עלולות האוניות להתנפץ אל הסלעים. בעורף הנמל צוק בגובה שלושים וארבעה מטרים מכונה "גבעת יפו". עליו בנויה יפו העתיקה. הגבעה המשקיפה אל הים ונוחה לביצור ולהגנה, שימשה בסיס להתיישבות ביפו. השטח בין נמל יפו לחוף גבעת עלייה שהיה מלא בפסולת בניין הפך לפארק מדרון יפו ששטחו 200 דונם ולאורכו טיילת.
שכונות יפו הן: יפו העתיקה, צפון יפו-שכונת שוק הפשפשים, יפו א' (דקר), יפו ג', יפו ד', גבעת עלייה, עג'מי, מנשייה, המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו, צהלון, גבעת הרצל, גבעת אנדרומדה.
היסטוריה > התקופה הביזנטית, המוסלמית המוקדמת והצלבנית

מעט ידוע על יפו בימי הביזנטים. הכיבוש המוסלמי של הארץ בשנת 638 הביא לירידת חשיבותה של יפו, ואוכלוסייתה התמעטה מאוד, בד בבד עם התחזקות שכנתה רמלה, שהפכה לבירת ג'ונד פלסטין.
עם זאת, אליעקובי ציין שיפו היא הנמל של ג'ונד פלסטין.
לפני הגעת מסע הצלב הראשון ליפו הרסו המוסלמים את העיר ואת הנמל והתושבים נטשו את העיר. הצלבנים, בראשות גוטפריד מבויון, שיקמו אותה. הם הכירו בחשיבות הנמל, שדרכו נשמר הקשר עם אירופה והגיעה אספקה ותגבורת צבאית. כמו כן היה נמל יפו לשער לעולי הרגל. שימוש מיידי היה לנמל כאשר הגיעו אליו אוניות עם הציוד הדרוש להקמת מגדלי המצור שהיו דרושים לכיבוש ירושלים. חשיבותו של נמל יפו נשמרה עד לכיבוש נמלי עכו וצור.
בשנת 1101 הגיע לנמל יפו צי של 32 אוניות מהנמל האיטלקי בג'נובה שסייע לצלבנים בכיבוש. הוא הביא עמו סוחרים ותושבים מהעיר והוענק להם רובע עצמאי.
בשנת 1191 הגיע ליפו מסע הצלב השלישי בראשות ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה, וניצח את צבאו של צלאח א-דין. העיר נשארה בשלטון הצלבנים עד שפשטו עליה הממלוכים ב-1268.
בשנת 1227 במסע הצלב השישי, הגיע לעיר פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והחל בביצור חומותיה. הוא הפסיק את הבנייה כאשר הוברר לו כי יהיה זה מכשול לכריתת ברית שלום עם המוסלמים. ב-1252 הגיע ליפו לואי התשיעי, מלך צרפת במסע הצלב השביעי והורה לשקם את החומות, לבנות 24 מגדלים ולהקים את המנזר והכנסייה הפרנציסקנים הצרפתיים ביפו, ואז חזר לצרפת.
במחצית השנייה של המאה ה-12 שגשגה יפו הודות לסוחרי פיזה. ב-1173 ביקר ביפו בנימין מטודלה ומצא בה יהודי אחד, המתפרנס מצביעה. היישוב היהודי גדל, בעלי המלאכה נזכרים כבעלי מונופול בייצור כלי זכוכית וחרס מצופה, שתפסו מקום חשוב בייצוא לאירופה.
ב-1268 כבש את העיר ביברס, הסולטאן הממלוכי של מצרים וסוריה. הוא הגלה את התושבים והרס את העיר.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית > ההתיישבות האמריקאית והגרמנית

ספינות קיטור שהגיעו לנמל הביאו מתיישבים חדשים, טמפלרים מארצות הברית ומגרמניה.
הקבוצה הראשונה הגיעה ב-1852, ובראשה קלורינדה מינור מפילדלפיה. אנשיה קראו ליישובם "הר התקווה" (Mount Hope). היישוב התקיים חמש שנים ונעזב. ניסיון התיישבות נוסף היה בהקמת "חוות מודל פרם", על ידי נוצרי שביקש להקים משק חקלאי לדוגמה. מבנה החווה שוחזר ומצוי היום בחצר משרדי חברת החשמל בתל אביב.
בשנת 1865 ניסו חברי "כנסיית המשיח" (אנגלית: Church of Messiah), בראשות א. אדמס וי. ג'ייקובס, להתיישב ביפו כדי "לעזור לבנות את בית המקדש".[דרוש מקור] הקבוצה כללה 158 נוצרים ממדינת מיין בארצות הברית, שהביאו עמם לוחות עץ לבניית בתים. חלק מהבתים שוקמו ומשמשים לאכסון עד היום. התיישבות האמריקאים עודדה את היהודים, שקיוו כי תשפיע לטובה על היישוב היהודי, אך המושבה נעזבה ב-1868.
אחריהם הגיעו גרמנים. תחילה הקימו שכונה זעירה בשם "ולהאלה", בדרך יפו-תל אביב של היום. אבל את מרכזם הם בנו במקום שבו הייתה המושבה האמריקאית.
בשנת 1878 הצטרף אליהם ציר רוסיה ביפו, הברון פלאטון פון אוסטינוב, שהתגורר ביפו עד 1913. ב-1895 הוא פתח את "מלון פארק", שמבנהו עומד על תלו עד היום. בנובמבר 1898 התארח בבית המלון וילהלם השני, קיסר גרמניה בביקורו בארץ ישראל. הברון היה חובב עתיקות ובחצרו נאספו מצבות בית העלמין היהודי שהתגלו באבו כביר. הוא נטע גן עצי פרי, שנתן השראה לטמפלרים, שהחלו לגדל פרי הדר בפרדסים במושבות שרונה ווילהלמה ושיווקו את תפוזיהם דרך נמל יפו במותג "Jaffa Oranges" הקיים עד היום.
היסטוריה > תקופת המנדט הבריטי

ב-16 בנובמבר 1917 כבשו הבריטים את העיר. לאחר ששבו אליה רבים מתושביה היהודים שהתפזרו לשאר חלקי הארץ ולמצרים, נמנו 8,740 יהודים ביפו ועוד 1,248 בתל אביב.
פרעות ביהודים בשנים 1920–1921 הביאו לבריחת התושבים היהודים שהתרכזו עתה בתל אביב שהפכה למרכז העירוני היהודי החשוב ביותר. תחילתן של פרעות תרפ"א במצעד שנערך ביפו ב-1 במאי 1921 והפך להתפרעות-דמים: בין היתר התנפלו הפורעים על "בית העולים" בעיר, והרגו ביושביו. בהרוגים בפרעות היה גם הסופר יוסף חיים ברנר אשר נרצח עם חמישה מחבריו סמוך לבית הקברות המוסלמי "שייח מוראד", כיום דרך קיבוץ גלויות בתל אביב.
במפקד 1922 מנתה אוכלוסיית העיר 32,523 נפש: 20,621 מוסלמים, 6,808 נוצרים ו-5,087 יהודים. בסוף אותה שנה חיו בתל אביב כ-15,000. ב-1927 חיו בתל אביב כ-38,000 איש. בתחומי העיר יפו נותרו כמה אלפי יהודים, שרובם התרכזו בשכונות על הגבול עם תל אביב. יפו הערבית הייתה כמעט ריקה מיהודים. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 היו בשתי הערים יחדיו כ-80,000 איש. במפקד 1931 מנתה אוכלוסיית העיר 51,866 נפש: 35,506 מוסלמים, 9,132 נוצרים ו-7,209 יהודים. בשנת 1936 היו ביפו 50,000 תושבים, מתוכם 10,000 יהודים, לעומת 130,000 תושבים בתל אביב.
המרד הערבי הגדול ("מאורעות תרצ"ו") הפתיע את היישוב. ארבעה ימים לפני פריצתו הותקף רכב יהודי ובהלוויית אחד ההרוגים הותקפו הולכי רגל ערבים. ביפו הופצה שמועת שווא, כאילו היהודים רצחו ארבעה ערבים. ב-19 באפריל 1936 הוכרזה שביתה כללית בנמל יפו, ואחריה החלו אירועי הדמים בארץ. לאחר זמן מה נאסף המון ערבי נזעם ליד בית הסראייה ותקף יהודים. גם תושבי השכונות שבגבול תל אביב ויפו, נווה שלום, שכונת שפירא ושכונת התקווה, הותקפו בבתיהם ומן המארב. במסגרת השביתה הכללית הושבת גם נמל יפו לשישה חודשים, דבר שנתן תמריץ לפתיחת נמל תל אביב.
כדי לדכא את המאורעות ביפו, העיר הראשונה שבה פרצו מהומות, הכינו הבריטים את "מבצע עוגן", במטרה להשתלט על מרכז העיר תוך פיצוץ מאות בתים, חלקם מהאוויר, כדי לפלס דרכים בשטח העירוני הצפוף. נתיבים אלו הם דרכי המעבר המודרניות של העיר העתיקה.
ב-1946 מנתה אוכלוסיית העיר 101,580 נפש: 43,930 מוסלמים, 30,820 יהודים ו-16,800 נוצרים.
במאי 1947 מינה האו"ם את ועדת אונסקו"פ, "הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל", לדון בשאלת ארץ ישראל. הנציב העליון הבריטי שאל את אמין אל-חוסייני, מנהיג ערביי ארץ ישראל, האם יתמכו הערבים בתוכנית החלוקה אם תשונה ההצעה כך שיפו תישאר בידי הערבים, אך זה סירב נחרצות. עם פרסום המלצות הוועדה החלה המערכה על יפו.
סירובו של המופתי התבסס על כך שיפו הייתה אחד המרכזים החשובים ביותר של האוכלוסייה הערבית בארץ. ישבו בה חלק גדול ממערכות העיתונים והמוסדות המפלגתיים הערביים וגם הריכוז המתקדם ביותר של האוכלוסייה. בינתיים עקבה "ההגנה" אחר הלך הרוחות בעיר. בסתיו 1947 ביצרה "ההגנה" עמדות בשכונות הדרומיות של תל אביב, שגבלו ביפו, ואיישה אותן במגויסים.
בספטמבר 1947 התבקשה משלחת ארצות הברית לאו"ם "לעשות הכל כדי שתמצא פתרון לבעיית ארץ ישראל". כך הוצע כי יפו, שאמורה הייתה להיכלל במדינה היהודית, תהיה מובלעת השייכת למדינה הערבית. ואכן, כך נקבע בסופו של דבר בתוכנית החלוקה, על אף שהתנאי לא התקיים: הערבים לא ראו במחווה "פתרון לבעיית ארץ ישראל". לקראת ההצבעה באו"ם על החלטת החלוקה הקים הוועד הערבי העליון, המוסד העליון של ערביי פלשתינה, "ועד לאומי" למען ניהול המאבק.
היסטוריה > לאחר הקמת מדינת ישראל

ב-13 במאי 1948 נותרו ביפו 3,665 מוסלמים בלבד. בקרבות ביפו ערב קום המדינה, נפגעו בתים רבים וחלק נהרסו כליל. רוב התושבים הערבים נמלטו ויפו העתיקה הייתה לעיי חורבות. הבתים הריקים שנותרו על כנם יושבו ביהודים. קצינים ואנשי צבא אחרים נכנסו ביולי/אוגוסט 1948 ליפו שהוגדרה כשטח צבאי ותפסו לעצמם בתים. בימי העלייה ההמונית שלאחר הקמת מדינת ישראל יושבו עולים רבים ביפו. חלקם השתכנו בבתים שנטשו התושבים הערבים, ואחרים התיישבו בשיכונים שהוקמו לקליטתם. במהלך השנים נהרסו בהדרגה חלק מהבתים הנטושים ובמקומם נבנו שיכונים חדשים. משפחות עולים רבות, רובן מבולגריה, התיישבו ביפו החדשה, בשדרות ירושלים. רבה של העיר היה הרב משה זאב פרידמן.
במאי 1949 הוסר הממשל הצבאי מן העיר. עוד במרץ 1949 החליטו גורמים בממשלה לספח את יפו לתל אביב ויפו הפכה ל"מִינהל יפו" במסגרת עיריית תל אביב. ב-24 באפריל 1950 הוכרז רשמית על ביטול עיריית יפו למפרע מ-1 בינואר 1950, העברת חלק משטחיה לתחומי חולון ובת ים, והעברת שאר השטח וכלל הנכסים וההתחייבויות של עיריית יפו לעיריית תל אביב, בשם תל אביב-יפו. מספר התושבים בעיר המאוחדת עמד אז על 335 אלף. ראש עיריית יפו הערבית האחרון היה ד"ר יוסוף הייכל, שעבר עם משפחתו לירדן לאחר הסיפוח לתל אביב.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 ניתנו לרבים מרחובות העיר שמות עבריים, במקום המספרים שהיו נהוגים שם עד אז. בחלק העתיק של העיר, סביב כיכר קדומים של היום, היו רוב התושבים החדשים משכבות עניות. בשל תנאי המחיה הירודים והמרקם החברתי הבעייתי הפכה יפו העתיקה לאזור נחשל. כדי לשפר את איכות החיים בעיר הוקמה בשנת 1960 החברה לפיתוח יפו העתיקה. לצורך עבודת השיקום והפיתוח הוקמו צוותי אדריכלים ובהם יעקב יער, יונה פייטלסון, סעדיה מנדל ואליעזר פרנקל. הישג בולט שלה הוא שיקומו של מתחם יפו העתיקה ושל האזור הסמוך לכיכר השעון והפיכתו למרכז תיירות תוסס. ב-1966, עם פתיחת נמל אשדוד, חדלו נמלי יפו ותל אביב לשמש כנמלי מסחר, והפכו לנמלי דייגים ולאזורי בילוי. בשנת 1999 הקימה עיריית תל אביב את "המישלמה ליפו", מסגרת ארגונית המובילה את שיקומה ופיתוחה של יפו.
היסטוריה > לאחר הקמת מדינת ישראל > תרבות

בשנות ה-50 וה-60 תססו חיי התרבות והחברה ביפו, ומרכזם היה בשדרות ירושלים, רחובה הראשי. בתי הקולנוע של יפו: יפאור, נגה, צליל ואילת, שקקו חיים וסרטים, המיטב של הוליווד הוקרן בבתי קולנוע אלה.
קולנוע יפאור הפך להיות תיאטרון אלהמברה, בשנת 1963 החכיר גיורא גודיק את מבנה הקולנוע, שיפץ אותו לאולם תיאטרון של 1200 מושבים ופתח בו את תיאטרון ג"ג (ראשי תיבות של שמו).
היסטוריה דומה יש לקולנוע צליל, במקור "סינמה ראשיד" שנפתח ביפו בשנת 1947. לאחר קום המדינה שונה שמו לצליל. בשנות ה-60 שופץ והוסתרה חזיתו המקורית. בין השנים 1997-2021 פעל כאולם אירועים ומופעים בשם "מועדון התיאטרון".
תיאטרון גשר פועל כיום באולם שהיה בית קולנוע נביל לפני 1948, והוסב לקולנוע נגה לאחר 1948, עד שהוסב לתיאטרון עם ירידת הפופולריות של בתי הקולנוע.
בית הספר התיכון העירוני ז שהוקם בשנות החמישים ברחוב אדם מיצקביץ 14 שקק חיים ורבים מבוגריו התפרסמו לימים בתחומים שונים, במשפט, בתיאטרון, בעסקים וברפואה. בשנת 1964 עבר בית הספר לכתובתו החדשה ברחוב חידושי הרי"ם.
סמי בורקס וגלידה קוזו היו מזללות ידועות שמשכו בליינים מרחבי תל אביב ולא רק מיפו. המזרקה ביפו, במרכז שדרות ירושלים מול קולנוע יפאור, הייתה מוקד מפגש בערבי שבת ובמוצ"ש לצעירי העיר, הלונה פארק ביפו פעל מ-1952 בדרך בן צבי, פינת רחוב עזה, בסמוך לבניין משכנות רות דניאל משנת 2007. האתר הוקם כשנתיים אחרי מלחמת העצמאות, על ידי נכי המלחמה בשיתוף משקיעים, ובשנים הראשונות הגיעו אליו כ-300 אלף איש מדי שנה. בין המתקנים עם פתיחת הפארק היו קרוסלת סוסים, שיט בסירות ומכוניות מתנגשות. בהמשך הצטרפה רכבת הרים חשמלית, שכינוייה היה "רכבת השדים".
במשחקי קבוצת הכדורגל מכבי יפו, מגרש הפחים והאצטדיון שהוקם על חורבותיו היו מלאים עד אפס מקום, ותרועות הקהל נשמעו ברחבי העיר.
כיום ביפו חיי תרבות ואמנות עשירים: פועלים בה שלושה תיאטראות - "תיאטרון הסימטה", "התיאטרון הערבי-עברי ביפו" ותיאטרון גשר, ומתקיימים פסטיבלים כ"פסטיבל דואט" המוקדש לדו-קיום בעיר, ו"אירועי לילות יפו". בעיר צולמו הסרטים "לא בלי בתי" (1991), "סודות המסדר" (2001) ועג'מי (2010), המגולל סיפור המתרחש ביפו.