stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המטה הארצי של משטרת ישראל
בנייני המטה הארצי > הבניין הנוכחי

לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט, במסגרת המדיניות של העברת מוסדות הממשלה למזרח ירושלים, (כדי להחיל עליה את ריבונותה של מדינת ישראל וכדי להתערות בשכונות הערביות של ירושלים) על העברתו של המטה הארצי למזרח ירושלים. לאחר שנבדקו חלופות שונות, הוחלט להפקיע מבנה בית חולים בשלבי בנייה בן ארבע קומות ואת השטח סביבו בסמוך לשכונת שייח' ג'ראח על התפר שבין חלקו המערבי של הר הצופים לבין גבעת התחמושת (וזאת גם בשל העובדה כי על גבעת התחמושת שכן בעבר בית הספר הירדני לשוטרים). המבנה הורחב והושלם בהתאם לייעודו החדש וביולי 1969 עברו חלק מאגפי המטה הארצי מיפו למשכנו החדש. בסמוך למבנה זה הוחל כבר אז בבניית מבנה חדש בן שבע קומות לשאר מחלקות המטה הארצי.
בשנת 1973 נחנך בניין המטה הארצי החדש בתכנונו של האדריכל דן איתן בפינת הרחובות קלרמון גאנו ודרך שכם בסמוך אל כביש מספר 1 (שדרות בר-לב) במקום בו עבר הגבול בין ירושלים המזרחית לבין ירושלים המערבית. בסביבתו, בשכונת גבעת המבתר, הוקם "בית השוטר" המשמש מעון לשוטרים והוקמה שלוחה של משמר הגבול בצמידות למזרח ירושלים. במהלך כהונתו של ראש הממשלה מנחם בגין הוחלט לחזק את הריבונות הישראלית במקום ולהקים בצמוד אליו משרדי ממשלה, בין היתר הוקם בצמוד אליו בניין המשרד לביטחון פנים (לשעבר משרד המשטרה) המופקד גם על משטרת ישראל. לאחר מותו של בגין הוחלט לקרוא למקום על שמו.
בצמוד לבניין ישנו מנחת מסוקים המשמש את המשטרה. בסמוך לבניין המטה הארצי מתוכננים לעבור יחידות המשטרה המצויות כיום במגרש הרוסים, בין היתר אמור להבנות בסמוך הבניין החדש של משטרת ירושלים שיתפנה ממגרש הרוסים. באוגוסט 1999 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה תוכנית להקים, כחלק ממתחם המטה הארצי, בית מעצר חדש למחוז ירושלים, שיחליף את בית המעצר הוותיק במגרש הרוסים מלון דן ירושלים (אז "מלון הייאט רג'נסי ירושלים") הממוקם בסמוך, עתר בשנת 2002 לבית המשפט לעניינים מינהליים בירושלים, ואחר כך גם לבג"ץ נגד התוכנית. בג"ץ דחה את העתירה אך בית המעצר החדש מעולם לא הוקם. בית המעצר במגרש הרוסים ממשיך לתפקד למרות שהוגדר מספר פעמיים, בדו"חות ביקורת של הסניגוריה הציבורית כבעל תנאים לא אנושיים. בביקורת מ-2010 נמצא כי האסירים שכלואים במתקן שוהים "בתנאי צפיפות בלתי אנושיים", כי בית המעצר אינו מנהל רישום של אסירים שנמצאים בכל תא, כך שלא ניתן לדעת כאשר ישנם יותר אסירים ממיטות, בחלק גדול מהתאים שנבדקו נמצאו אסירים שנאלצו לישון על מיטות עץ קשיחות ונמוכות, בגובה סנטימטרים ספורים ויש חשש כבד להפרת החוק ופסיקת בית המשפט העליון האוסרים על לינה ללא מיטה.
לאחר הקמת קריית הממשלה המחוזית ע"ש רבין בחיפה בשנת 2004 הוקמה במקום שלוחה נוספת של המטה הארצי במגדל המפרש.
בנייני המטה הארצי > בניין מתוכנן

בקריית הלאום במערב ירושלים מתוכנן לקום בניין חדש עבור המטה הארצי, לצדו של בניין חדש עבור המשרד לביטחון פנים יחד עם כל משרדי הממשלה שירוכזו במקום אחד. השטח המיועד להקמתו של בניין המטה הארצי נמצא בסמוך לסינמה סיטי ירושלים וגן סאקר.
יחידות המטה הארצי

אגפי המטה הארצי הם:
אגף משאבי אנוש
אגף התנועה
אגף החקירות והמודיעין
אגף מבצעים ושיטור
אגף לסיכול פשיעה במגזר הערבי (סיף)
אגף תמיכה לוגיסטית
אגף תכנון וארגון
אגף ההדרכה
אגף הטכנולוגיה והתקשוב
יחידות נוספות במטה הארצי, בכפיפות למפכ"ל, הן:
קשרי חוץ
יועץ משפטי
דובר
חשבות
יועכ"ל
חטיבת התביעות
יחידות נוספות במטה הארצי, בכפיפות לסגן המפכ"ל, הן:
בית הדין למשמעת: דן בעבירות משמעת של שוטרים
בית הדין לערעורים: דן בערעורים על פסיקתו של בית הדין למשמעת
ביקורת
בטיחות
שירות לציבור
ראו גם

בניין המטה הארצי של משטרת ישראל (יפו)
בניין המטה הארצי של משטרת ישראל (תל אביב)
הערות שוליים

↑  הוחלט על העברת מטה המשטרה לירושלים, דבר, 11 בספטמבר 1967
↑  ראו למשל: מטה משטרת ישראל להר הצופים, מעריב, 7 באוגוסט 1967
נחום ברנע, מטה המשטרה לא יועבר לביה"ח בשייך ג'יראח, דבר, 19 בדצמבר 1967
↑  אשכול דורש להחיש קצב הבנייה, מעריב, 5 ביולי 1968
↑  מטה משטרת ישראל מתחיל לעבור לבירה, דבר, 1 ביולי 1969
↑  יוסף צוריאל, המטה הארצי של המשטרה, מעריב, 19 באוגוסט 1969
↑  נדחה טקס חנוכת בית מטה המשטרה במזרח ירושלים, דבר, 8 באוגוסט 1969
חנוכת בניין מטה המשטרה בהר הצופים ב-10 באוגוסט, מעריב, 28 ביולי 1969
↑  אסתר זנדברג, אין גיל פרישה לאדריכל, באתר הארץ, 20 ביולי 2006
↑  אושרה להפקדה תוכנית בית המעצר, באתר גלובס, 2 באוגוסט 1999
↑  בג"ץ 4776/03
↑  הייאט רג'נסי עתר לביהמ"ש בבקשה לאפשר לו לערער על ההחלטה להקים לידו בית מעצר, באתר גלובס, 17 בפברואר 2002
↑  בג"ץ: הקמת מבנים שלטוניים ציבוריים בתחומי ירושלים חיונית, גם אם מדובר במבני ציבור בלתי אטרקטיביים, באתר גלובס, 9 במאי 2005
↑  דו"ח תנאי כליאה 2009–2010, הסניגוריה הציבורית, משרד המשפטים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007392813405171 
שוטרים בפתח המטה הארצי של המשטרה ב"בית הסוכנים", רחוב הרכבת 14 בתל אביב, אוקטובר 1948
מבנה המשטרה
10 דברים שאני הכי שונאת אצלך

ערך זה עוסק בסרט קולנוע אמריקאי. אם התכוונתם לסדרת טלוויזיה המבוססת על הסרט, ראו .
| --- | --- |

 מבוסס על:  המחזה אילוף הסוררת מאת ויליאם שייקספיר
 בימוי:  גיל יאנגר 
 הופק בידי:  אנדרו לזאר 
 תסריט:  קארן מקאלה לוץ, קירסטן סמית' 
 עריכה:  או ניקולאס בראון 
 שחקנים ראשיים:  הית' לדג'ר ג'וליה סטיילס ג'וזף גורדון-לוויט לריסה אולייניק דייוויד קרומהולץ אנדרו קיגן סוזאן מיי פראט
 מוזיקה:  ריצ'רד גיבס 
 צילום:  מארק אירווין 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי טאצ'סטון 
 חברה מפיצה:  InterCom, נטפליקס, דיסני+ 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 31 במרץ 1999 ישראל 1 ביולי 1999
 משך הקרנה:  97 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט נעורים, דרמה קומית, סיפור התבגרות 
 מקום התרחשות:  וושינגטון, סיאטל 
 תקציב:  30,000,000 דולר
 הכנסות:  53,478,166 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   10thingsihateaboutyou
 דף הסרט ב־IMDb
 
10 דברים שאני הכי שונאת אצלך (באנגלית: Ten Things I Hate About You) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת הקומדיה הרומנטית לבני הנעורים משנת 1999. הסרט, בבימויו של גיל יאנגר, מבוסס על המחזה "אילוף הסוררת", מאת ויליאם שייקספיר. הסרט היה סרטם המשמעותי הראשון של כוכבי הקולנוע ג'וליה סטיילס והית' לדג'ר.
עלילה

עלילת הסרט מתרחשת בבית ספר תיכון בטקומה. קמרון (ג'וזף גורדון-לוויט), תלמיד חדש בבית הספר, מתאהב בביאנקה (המגולמת על ידי לריסה אוליניק), הנערה הפופולרית בבית הספר. לאכזבתו, אביה של ביאנקה מבקש למנוע ממנה לצאת עם בחורים וקובע כלל - לפיו היא תורשה לצאת רק אם אחותה המרדנית קאט (ג'וליה סטיילס) תזכה לחבר משלה. כדי להתגבר על הקושי פונה קמרון לג'ואי, תלמיד נוסף המעוניין בביאנקה, והשניים רוקחים מזימה - הם ישלמו לתלמיד המרדן פטריק (הית' לדג'ר) שיצא עם קאט. לאחר מספר ניסיונות כושלים פטריק מצליח לשכנע את קאט לצאת עמו, אך תוכניתו של קמרון כושלת וביאנקה מעוניינת לצאת דווקא עם ג'ואי.
בשיחה בין האחיות מגלה קאט לביאנקה כי היא כבר יצאה בעבר עם ג'ואי, וזה ניצל את מערכת היחסים למטרת יחסי מין בלבד והותירהּ פגועה. ביאנקה מחליטה לעזוב את ג'ואי ולצאת במקומו עם קמרון. כששני הזוגות מגיעים לנשף הסיום ג'ואי מתעמת עם קמרון וחושף את פרטי המזימה בפני קאט. זו נפגעת ועוזבת את פטריק.
למחרת קאט קוראת שיר שכתבה בפני כיתת הספרות שלה בשם "10 דברים שאני הכי שונאת אצלך" בהתייחס לפטריק (המכיל למעשה 14 דברים). פטריק מבין עד כמה פגע בקאט וקונה לה במתנה גיטרה, אותה מימן מהכסף ששילם לו ג'ואי. פטריק מתוודה בפני קאט כי התאהב בה ללא קשר לעסקה שרקם עם ג'ואי והשניים מתנשקים.
תפקידים

| שחקן/שחקנית | תפקיד |
| --- | --- |
הית' לדג'ר: פטריק ורונה
ג'וליה סטיילס: קטרינה "קאט" סטרטפורד
לריסה אוליניק: ביאנקה סטרטפורד
ג'וזף גורדון-לוויט: קמרון ג'יימס
לארי מילר: ד"ר סטרטפורד
דייוויד קרומהולץ: מייקל אקמן
אנדרו קיגן: ג'ואי דונר
סוזאן מיי פראט: מנדלה
אליסון ג'ני: מיס פרקי
גבריאל יוניון: צ'סטיטי
דריל מיטשל: מר מורגן
דייוויד ליז'ר: מר צ'פין
קייל סיז: בוגי
הצלחה בקופות

הסרט עלה להקרנת בכורה ב-31 במרץ 1999, במקביל לסרט הפעולה שובר הקופות "מטריקס". בשורותיו של "10 דברים שאני הכי שונאת אצלך" כמעט ולא היו כוכבי נעורים מאותה העת - הגדול מביניהם באותה תקופה היה ג'וזף גורדון-לוויט, שהשתתף באחד התפקידים הראשיים בסדרה הקומית "מפגשים מהסוג האישי". בעבור שני השחקנים הראשיים של הסרט - הית' לדג'ר וג'וליה סטיילס היה זה תפקיד משמעותי ראשון.
עם יציאתו לאקרנים התמקם הסרט במקום השני בטבלת הסרטים המכניסים באותו סוף שבוע, מתחת ל"מטריקס", עם הכנסות של מעט מעל שמונה מיליון דולר. שבוע לאחר מכן יצא סרט נוסף מסוגת הקומדיה הרומנטית לבני הנעורים - "מעולם לא התנשקה" בכיכובה של דרו ברימור. הסרט החדש תפס את מקומו של "10 דברים שאני הכי שונאת אצלך", אך זה ספג ירידה מתונה יחסית בהכנסותיו אשר הסתכמו בשבוע השני בכחמישה מיליון דולר. הקרנת "10 דברים שאני הכי שונאת אצלך" באולמות הקולנוע האמריקאים המשיכה כ-19 שבועות, ובמקביל הסרט יצא ב-29 מדינות נוספות, בהן גם ישראל. הכנסותיו הסתכמו לבסוף בכ-53.5 מיליון דולר.
ביקורות והשפעה

עם יציאתו הסרט זכה לביקורות מעורבות. מבקרים רבים שיבחו הסרט, עיבודו המודרני למחזה השייקספירי וציינו במיוחד לטובה את משחקם של לדג'ר וסטיילס, שחקנים אלמוניים עד לאותה עת. אחרים, כגון רוג'ר איברט, התלוננו על מיאוס מסרטי דרמות רומנטיות נוסחתיות לבני הנעורים, אשר באותה העת היו פופולריות למדי.
הסרט זכה לפופולריות רבה בקרב בני הנעורים והיה מועמד לפרסים הנקבעים על פי הצבעות של נערים ונערות, כגון פרסי Teen Choice אולם לא קיבל מועמדות לפרס קולנועי חשוב, ג'וליה סטיילס זכתה בעקבות הסרט בפרס "השחקנית החדשה הטובה ביותר" של ערוץ המוזיקה MTV. סטיילס ולדג'ר הפכו בעקבות הסרט לכוכבי קולנוע.
כעשור לאחר עליית הסרט לאקרנים ערוץ הטלוויזיה האמריקאי ABC הפיק סדרת טלוויזיה המבוססת על עלילת הסרט בשם זהה, אך עם שחקנים שונים (כך, לדוגמה, את דמותה של קט גילמה לינדזי שו). הסדרה זכתה בתחילה להצלחה אך עם המשך העונה נתוני הרייטינג שלה צנחו ולבסוף ירדה מהמסך לאחר שתי עונות.
הערות שוליים

1 2  הוצאות והכנסות הסרט 10 דברים שאני שונאת אצלך באתר Box Office Mojo
↑  תקציב הסרט 10 דברים שאני שונאת אצלך באתר The Numbers
↑  תקציב הסרט 10 דברים שאני שונאת אצלך מתוך אתר iMDB
↑  תקציב הסרט אינו ברור. באתרים שונים באינטרנט נטען כי תקציב ההפקה נע בין 13 ל-16 מיליון דולר. עם זאת, מכיוון שאתר מוג'ו זוכה לאמינות גבוהה בנתוני הכנסות, נבחרה גרסתו, אשר טוענת להפקה בגובה של 30 מיליון, להיות מוצגת
↑  פירוט הכנסות הסרטים בארצות הברית בעבור סוף השבוע המדובר באתר Box Office Mojo
↑  פירוט הכנסות הסרטים בארצות הברית בעבור סוף השבוע המדובר באתר Box Office Mojo
↑  מידע אודות הפצת הסרט במדינות שונות באתר מסד הנתונים הקולנועי IMDb
↑  לדוגמה ביקורת(הקישור אינו פעיל, 3.10.2021) Time Out הלונדוני וביקורת רשת החדשות CNN
↑  ראו ביקורתו(הקישור אינו פעיל, 3.10.2021) של איברט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no00076180  MusicBrainz work: f193d373-818a-411a-9c89-6e8e0dfe2ff8  VIAF: 183669909   WorldCat (עם VIAF): 183669909
ללא עקבות (סרט)

ערך זה עוסק בסרט קולנוע. אם התכוונתם לסדרת הטלוויזיה, ראו .
| --- | --- |

 בימוי:  גרגורי הובליט 
 הופק בידי:  סטיב פרל אנדי כוהן טום רוזנברג גארי לוצסי הוק קוץ'
 תסריט:  רוברט פיוולנט מארק ברינקר אליסון ברנט
 עריכה:  דיויד רוזנבלום 
 שחקנים ראשיים:  דיאן ליין בילי ברק קולין הנקס ג'וזף קרוס מרי בת' הרט
 מוזיקה:  כריסטופר יאנג 
 צילום:  אנסטס מיצ'וס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Lakeshore Entertainment
 חברה מפיצה:  Screen Gems
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 בינואר 2008
 משך הקרנה:  101 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פשע, סרט אימה, סרט מתח 
 מקום התרחשות:  פורטלנד 
 תקציב:  $35,000,000
 הכנסות:  $52,659,594
 הכנסות באתר מוג'ו:   untraceable
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
ללא עקבות (באנגלית: Untraceable) הוא מותחן פשע ומסתורין אמריקאי משנת 2008 המהווה ביקורת חברתית על שמחה לאיד באינטרנט. ביים גרגורי הובליט ומככבים דיאן ליין, קולין הנקס, בילי ברק וג'וזף קרוס. הסרט הופץ על ידי חברת "Screen Gems".
עלילה

סוכנת מיוחדת (אנ') ג'ניפר מארש היא אלמנה, מכיוון שבעלה ניק הסקינס, שהיה אף הוא סוכן, נהרג בעת מילוי תפקידו. ג'ניפר מתגוררת בפרוור בפורטלנד, אורגון, עם בתה אנני הסקינס ואמא שלה, סטלה מארש. בלילות היא עובדת במחלקת פשע מקוון ב-FBI, עבודה שמרחיקה אותה יותר ויותר ממשפחתה. לילה אחד, ג'ניפר והשותף שלה, גריפין דאוד, מקבלים מידע אנונימי המוביל אותם לאתר בשם "הרוגאיתי" ("KillWithMe.com"). באתר מוקרן בהזרמת מדיה צילום של גור חתולים מורעב למוות. אי אפשר לסגור את האתר מכיוון שבונה האתר הביא בחשבון שמישהו ינסה לסגור אותו, והתקין בו מנגנון אל-כשל, ובכל פעם שהשרת נסגר, שרת מראה נכנס לפעולה במקומו.
לאחר מותו של הגור, הוובמאסטר של אתר "הרוגאיתי" עובר להרוג בני אדם שאותם הוא חוטף למרתף ביתו, מכניס לתוך מלכודות מוות שקצב פעולתן מתקדם לפי מספר הכניסות לאתר, וההוצאה להורג משודרת באתר. הקורבן הראשון הוא טייס מסוק של ערוץ טלוויזיה שמדמם למוות מחתכים בחזהו לאחר שהוזרק לו נוגד קרישה, וכל כניסה לאתר מגדילה את מינון הזריקות. השני הוא כתב טלוויזיה שנשרף למוות על ידי נורות להט בעודו מודבק לרצפה בעזרת מלט, ונורות נוספות נדלקות עם כל כניסה. במסיבת עיתונאים, הציבור מתבקש להימנע מהאתר, אבל כפי שג'ניפר חששה, ההודעה דווקא הגבירה הפופולריות שלו.
גריפין נחטף אחרי שחקר קצה חוט על סמך ניחוש שלו באשר לזהות הרוצח, כאשר הרוצח התקשר אליו תוך שהוא מסווה את קולו ומתחזה לאחת הבחורות שגריפין פגש בבליינד דייט. במרתף של הרוצח, גריפין הוטבע עד צוואר במכל מים כשפיו חסום, למים מוזרמת באיטיות חומצה גופרתית, וגסיסתו משודרת באתר. אחרי שהרוצח עזב את המקום, ברגעיו האחרונים, גריפין מצמץ בעיניו הודעה בקוד מורס, ובה מידע לגבי קצה החוט שהוא חקר.
בעקבות הודעת המורס של גריפין, ג'ניפר מבינה שהוא זיהה את הרוצח. היא חוקרת ומגלה שהקורבנות לא נבחרו באופן אקראי, אלא כולם היו מעורבים בהפצת סרטון התאבדות של מורה בבית ספר, בקפיצה מגשר. אוון ריילי, בנו של המורה, גאון טכנולוגיה בלתי יציב, התמוטט ואושפז בבית חולים פסיכיאטרי. אחרי ששוחרר, אוון החליט להוכיח שתאוות הציבור לסבלם של אחרים אינה יודעת שובע, גם אם הסבל יביא למוות, ורצה להעניש את אלה שלדעתו ניצלו את מות אביו: הטייס נרצח מכיוון שצילם ממסוקו את קפיצת ההתאבדות, והכתב - משום שריאיין את נהג המכונית שעליה נפל אביו של אוון מהגשר. גריפין נרצח בגלל שעמד להפליל את אוון. המשטרה פושטת על ביתו של אוון ולא מוצאת אותו, משום שהוא הפך אובססיבי לגבי ג'ניפר, ובזמן הפשיטה הוא עקב אחריה. אוון לוכד את ג'ניפר במרתף ביתה שלה ומאשים אותה על שלא מנעה את שידור ההתאבדות, תולה אותה במהופך מעל קלטרת חקלאית ומוריד אותה בהדרגה למות בין להבי הקלטרת. כל אותה עת, הוא משדר את ההתרחשות לצופים באתר, בהם אנשי ה-FBI. ג'ניפר מטלטלת את עצמה בעודה תלויה מהתקרה, מצליחה להתחמק, משתחררת מכבליה, יורה באוון למוות ומציגה את תג ה-FBI שלה למצלמת הרשת.
הסרט מסתיים במבט לחדר הצ'אט של אתר האינטרנט, שהולך ודועך בעוד גולשים מעלים תגובות שחלקן מתארות את אוון ריילי "גאון", אחרות משבחות את ג'ניפר, וגולשים מבקשים לאפשר הורדה של סרטון העימות בין השניים.
צוות שחקנים

דיאן ליין - ג'ניפר מארש
בילי ברק - אריק בוקס
קולין הנקס - גריפין דווד
ג'וזף קרוס - אוון ריילי
מרי בת' הרט - סטלה מארש
פיטר לואיס - ריצ'רד ברוקס
טיירון ג'ורדנו - טים וילקס
פרלה האני ג'רדין - אנני הסקינס
טים דה זארן - הרברט מילר
כריסטופר קאזנס - דייוויד ויליאמס
ג'סי טיילר פרגוסון - ארתור ג'יימס אלמר
הערות שוליים

1 2  "Untraceable (2008)". Box Office Mojo, LLC. 2 במרץ 2008. נבדק ב-2008-03-13. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Murray, Rebecca (2008-01-23). "Diane Lane Talks About 'Untraceable'". About.com. אורכב מ-המקור ב-2008-01-24. נבדק ב-2008-01-25.
תבנית ביצים

תבניות עם מכסה של תריסר ביצים, ריקות
תבניות של 30 ביצים, מלאות
מיון ביצים ומילוי תבניות ביצים
תבנית ביצים היא אריזה עשויה קרטון, קלקר או פלסטיק עם שקערוריות, שנועדה להובלת ביצים ולאחסונן עד לצריכתן.
אודות

לביצת המאכל מעטפת דקה ופריכה, המכילה חלבון וחלמון נוזליים, והיא שבירה. הובלת מספר רב של ביצים יחדיו ללא מתקן מיוחד ובלא סכנת שבר בביצים כמעט אינה אפשרית. כדי למזער נזק שבירה, יש להפריד, לדפן ולקבע את הביצים באופן יעיל, ולשם כך נועדה התבנית.
תבנית הביצים שהחליפה את איסוף הביצים בסלסלות מתכת, הומצאה בשנת 1911 על ידי ג'וזף קויל, עורך עיתונים מבריטיש קולומביה שבקנדה, בעקבות סכסוך שהתעורר בין חוואי מקומי ובעל מלון, משום שחלק מהביצים שסופקו על ידי הראשון לאחרון הגיעו ליעדן כשהן שבורות.
התבנית הנפוצה[דרוש מקור] היא תבנית רבועה בגודל של כ-30 על 30 סנטימטר, ואליה נאספות הביצים בלול. בתבנית זו יש 30 ביצים, המסודרות בחמש שורות של שש ביצים כל אחת. לאחר האיסוף, מועברות התבניות עם הביצים למשווקי הביצים, לשם מיון, הטבעת תאריך ומספר, ושיווקן לחנויות. תבניות מסוג זה ניתן לסדר זו מעל זו, כשחלקה התחתון של התבנית העליונה מכסה את הביצים שמתחתיה. ערימה של עשר תבניות כאלה, זו מעל זו, קרויה עמוד ביצים.
לאחר מיון הביצים, הן נארזות שנית בתבנית הסטנדרטית או מועברות לתבניות קטנות יותר בנות 6, 10, 12, 18 או 30 ביצים בתבנית. תבניות אלו מיועדות לשיווק למעוניינים בכמות קטנה של ביצים (הצרכנים), ועשויות בדרך כלל עם מכסה.
התבנית הרווחת עשויה קרטון. הקרטון סופח לחות, ובכך מקטין את היחלשות הקליפה שזו גורמת, כדי למזער חדירת חיידקים לתוך הביצים, ובפרט חיידקי סלמונלה. קיימות גם תבניות מפלסטיק, המתאימות לשטיפת הביצים לפני השימוש, אך ההמלצה היא לא לשטוף את הביצה, מחשש להכנסת חיידקים ממעטפת הביצה אל תוכה. בתבניות פלסטיק משתמשים בלולי רבייה, בהם נאספות הביצים המופרות, מחוטאות ומועברות למדגרה.
ברוב דלתות המקררים מצוי מדף אחד או יותר, לצורך אחסון הביצים על משטח מפלסטיק דמוי תבנית ביצים, לצורך החזקת ביצים בקירור, המאריכה את חיי המדף של הביצים באופן משמעותי.
בשנות ה-40 ושנות ה-50 של המאה ה-20, לא היו בישראל תבניות ביצים, והביצים נאספו בתוך סלסלות מתכת המכילות 60 או 100 ביצים כל אחת. השימוש הראשון בתבניות ביצים בישראל נעשה בתבניות שיובאו לישראל מחוץ לארץ, בשנות ה-60 של המאה ה-20 הקימה חברת "תנובה" בנתניה את מפעל "מאי" לייצור תבניות ביצים [דרוש מקור], שלאחר מספר שנים, בשנת 1999 נרכשה על ידי חברת הרטמן העולמית.
הערות שוליים

↑  הפטנט של קויל, באתר משרד הקניין הרוחני של קנדה
↑  ההיסטוריה של תבנית הביצים, מתוך המגזין Hiway16
↑   איסוף ביצים בכפר מרדכי, סרטון  באתר יוטיוב(הקישור אינו פעיל)
↑  חיים באר, חבלים, הוצאת עם עובד, 1998, עמ' 160
↑  יעל גרוס, הולכים על ביצים, באתר nrg‏, 12 באוגוסט 2001
↑  אתר המועצה לענף הלול
↑  תנובה - ענף הלול, באתר תנובה - כל הסיפור
↑  רשות החדשנות
ניב רז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בינואר 1974 (בן 51)
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית צבי 
 בת זוג:  אלונה וינד רז
 פרופיל ב-IMDb
 
ניב רז (נולד ב-20 בינואר 1974) הוא שחקן ומורה למשחק ישראלי.
ביוגרפיה

רז נולד וגדל ברעננה. הוא בוגר בבית הספר לאמנויות הבמה בית צבי.
ב-2005 הוא שיחק בסדרת הדרמה "חדר מלחמה" ששודרה בערוץ 2. בנוסף, שיחק את הדמות- רוני לוי בשתי העונות הראשונות של הדרמה המוזיקלית היומית "השיר שלנו" ב-yes. רז שיחק גם בהצגות תיאטרון, בהן "בת הים הקטנה", "תיבת נח" ו"פרח לב הזהב".
בשנת 2006 השתתף בסרט הקולנוע "ריקוד מסוכן" של מנחם גולן, לצד אליענה בקייר. הוא הופיע גם בסדרת הטלוויזיה "עד החתונה" של אבנר ברנהיימר, לצדו של עפר שכטר. בסדרה זו הוא מגלם מעצב אופנה הומוסקסואל.
בשנת 2007, רז הופיע בהצגת הבידור "הגליל והתחתון", לצדם של אוולין הגואל ועמוס תמם.
בשנת 2007 פתח ניב רז יחד עם שותפו אולי שטרנברג את בית הספר למשחק מול מצלמה ״טכניקה״.
בשנת 2009 שיחק בעונה השלישית של "האלופה" בתור מאיר פדידה, אביו של סער פדידה בצעירותו. כמו כן הנחה את התוכנית "הרחובות שלנו" של "רשת", תוכנית העוסקת ברחובות מרכזיים בערי ישראל.
בשנת 2010 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "חצויה" בתור הברמן של מועדון הערפדים. כמו כן, רז שיחק בתפקידי אורח בסדרות: "מנדלבאום בלש פרטי", "כאן גרים בכיף", "האקס המיתולוגי", "חברות" ו"חדר מלחמה".
ב-2014 השתתף בעונה הרביעית של הסדרה "גאליס".
ב-2016 שיחק בסדרת הנוער "נעלמים" בתור מוטי קליין, אביהם של אמה ושל אלון קליין.
בשנת 2020 שיחק בסדרה תאג״ד בתור אביו של בועז הפרמדיק. הוא שיחק גם כשחקן אורח בסדרת הנוער ״בת השוטר״ כמאמן השחיה של בנו של ליאור איינשטיין.
חיים אישיים

רז נשוי לשחקנית אלונה וינד רז, ששיחקה לצדו בסדרה "השיר שלנו".
הערות שוליים

1 2  צוות בית הספר, באתר טכניקה
↑  גאליס 4: כל הפרטים שאתם חייבים לדעת על העונה החדשה, באתר פרוגי, 23 בפברואר 2014
משרד מזכיר הסגל של הבית הלבן

| --- | --- |


הנשיא ברק אובמה מפתיע את חברי לשכת מזכיר הסגל באגף המערבי של הבית הלבן במהלך ביקור מאולתר ב-21 במאי 2009
 איוש נוכחי:  ויל שארף
 תאריך כניסה לתפקיד:  20 בינואר 2025
 תחום שיפוט:  ארצות הברית ארצות הברית
 כפוף:  ראש מטה הבית הלבן
 מושב המשרה:  האגף המערבי של הבית הלבן
 ייסוד המשרה:  1953
 
משרד מזכיר הצוות בבית הלבן (באנגלית: White House Office of the Staff Secretary) הוא יחידה במשרד הבית הלבן, האחראית על ניהול זרימת המידע המגיע לנשיא וממנו, כולל תזכירים, דוחות ותדריכים, וקביעת הגורמים המעורבים בתהליכי קבלת ההחלטות. המשרד משמש כמעין "תיבת דואר" מרכזית, ומבצע מגוון רחב של משימות חיוניות לתפקודו השוטף של הבית הלבן. המשרד הוקם בעקבות המלצות הוועדה הראשונה של הובר (Hoover Commission) בשנת 1947. מאז הקמתו, תפקידו של המשרד עבר שינויים משמעותיים, כאשר חלק ניכר מהמשימות הראשוניות שלו הועברו למשרד האדמיניסטרציה.
תפקידים

תפקידי מזכיר הסגל הם:
שליטה על זרימת המסמכים אל הנשיא: המשרד משמש כנקודת הכניסה העיקרית לכל המסמכים המיועדים לעיון הנשיא. המשרד מסווג מסמכים לפי חשיבותם ודחיפותם, ומבטיח שהנשיא יקבל את המידע הרלוונטי בזמן הנכון. לדוגמה, מסמך הקשור למשבר בינלאומי יטופל בעדיפות גבוהה בהרבה ממסמך פנימי שגרתי.
מעקב אחר זרימת המסמכים היוצאים ממשרד הנשיא: המשרד אחראי על מעקב אחר כל המסמכים היוצאים מהחדר הסגלגל, ולוודא כי הם מתועדים כראוי.
תיאום וניטור תהליך קבלת ההחלטות: המשרד ממלא תפקיד מרכזי בתיאום וניטור תהליך קבלת ההחלטות בתוך הבית הלבן. המשרד מנתח את ההשלכות הפוטנציאליות של כל החלטה, ומספק לנשיא מידע מקיף כדי לסייע לו לקבל החלטות מושכלות. לדוגמה, לפני חתימה על צו נשיאותי, המשרד ירכז חוות דעת של מומחים בתחומים רלוונטיים, ויבחן את ההשפעות המשפטיות, הכלכליות והפוליטיות האפשריות.
אימות נכונות הנאומים הנשיאותיים: המשרד אחראי על אימות נכונות הנאומים הנשיאותיים לפני שנשאים.
הנשיא ברק אובמה מגיב למסמכים שקיבל באמצעות תיקיות ממזכיר הסגלהכנת "הספר": המשרד אחראי על הכנת מסמך מקיף המתעד את ההחלטות והפעולות של הנשיא במהלך כהונתו.
הערות שוליים

↑  The White House, President Biden Announces Key White House Personnel, The White House, ‏2023-05-05
↑  Neera Tanden named as Biden's staff secretary, NBC News, ‏2021-10-22
↑  Shear, Michael D. (2021-10-22). "Biden Names Neera Tanden as White House Staff Secretary". The New York Times. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-08-15.
יפן בתקופת הכיבוש האמריקאי

הכיבוש האמריקאי של יפן הוא תקופה בהיסטוריה של יפן שנמשכה מכניעתה לאחר מלחמת העולם השנייה ב-1945 ועד לשנת 1951.
כניעה

יפן נכנעה לבעלות הברית ב-15 באוגוסט 1945, כאשר הקיסר הירוהיטו קיבל את התנאים של וועידת פוטסדאם. ביום שלאחר מכן, הירוהיטו הכריז על הכניעה של יפן ברדיו. יום זה כונה יום ה-V-J, יום סיום מלחמת העולם השנייה, ותחילת הדרך הארוכה להתאוששות עבור יפן ההרוסה.
בפוטסדם הסכימו נשיא ארצות הברית הארי טרומן ומנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין כיצד יתבצע הכיבוש הצבאי של האימפריה היפנית. ברית המועצות תהיה אחראית לקוריאה הצפונית, לסחלין ולאיים הקוריליים, ואילו לארצות הברית תהיה האחריות העיקרית ליפן, לקוריאה הדרומית ולאיים שנותרו בידי יפן באוקיאניה.
ביום הכניעה מינה טרומן את הגנרל דאגלס מקארתור כמפקד העליון של כוחות הברית כדי לפקח על הכיבוש היפני. פקידים יפניים יצאו למנילה ב-19 באוגוסט על מנת לפגוש את מקארתור ולהתעדכן בתוכניות הכיבוש. ב-28 באוגוסט 150 אמריקאים טסו לאטסוגי (אנ') שבמחוז קנאגאווה, והיו לכוחות בעלות הברית הראשונים על אדמת יפן. אחריהם הגיעה הספינה מיזורי, שהנחיתה את הדיוויזיה ה-4 על החוף הדרומי של קנאגוואה. כוחות אחרים של בעלות הברית הגיעו לאחר מכן.
מקארתור עצמו הגיע לטוקיו ב-30 באוגוסט, ומיד קבע כמה חוקים: אסור שיהיה קשר אישי בין אנשי בעלות הברית לבין היפנים; אסור לאנשי בעלות הברית להתקיף יפני; ואסור לאנשי בעלות הברית לאכול מהמזון היפני, בשל המחסור במזון ביפן.
ב-2 בספטמבר יפן נכנעה באופן רשמי, כשהיא חותמת על מסמך כניעה, והכיבוש החל. כוחות בעלות הברית (בעיקר אמריקאים) פיקחו על המדינה. הגנרל מקארתור היה אמור להעביר את סמכויותיו למועצה מייעצת שנוסדה על ידי בעלות הברית, אך למעשה הוא עשה הכול בעצמו. המשימה החשובה ביותר מבחינתו הייתה לארגן מערכת להפצת מזון; לאחר ההתמוטטות של הממשלה וההרס של רוב הערים הגדולות, כמעט כולם היו במצב של רעב.
לאחר שמערכת הפצת המזון הייתה במקומה, בעלות של מיליון דולר ליום, מקארתור היה צריך לקבל את תמיכתו של הירוהיטו. שני האישים נפגשו בפעם הראשונה ב-27 בספטמבר; התצלום של שניהם יחד הוא אחד מהמפורסמים ביותר בהיסטוריה היפנית. לאחר שקיבל את תמיכתו של הקיסר היפני, למקארתור היו הכלים להם נזקק על מנת להתחיל בעבודה האמיתית של הכיבוש. בזמן שמנהיגים פוליטיים וצבאיים אחרים רצו להעמיד את הירוהיטו לדין כפושע מלחמה, מקארתור טען כי כל תביעה תהיה מאוד לא פופולרית בקרב העם היפני.
עד סוף 1945, יותר מ־350,000 אמריקאים כבר היו מוצבים ביפן.
הכוח הבריטי ביפן, שהיה מורכב מאוסטרלים, בריטים, הודים וניו זילנדים הגיע ב-21 בפברואר 1946. בזמן שהכוחות האמריקאים היו אחראים על הממשל הצבאי הכולל, הכוח הבריטי היה אחראי על פיקוח על פירוק הצבא ותעשיות הנשק היפניות. הבריטים גם היו אחראים על כמה מחוזות מערביים, ובסיסם היה בקורה. בשיאו, הכוח מנה כ־40,000 איש. בשנת 1947, הבריטים החלו לצאת מיפן, והם סיימו את ענייניהם שם באופן רשמי ב־1951.
הישגי הכיבוש > פירוק הנשק

זמן קצר לאחר הגעתו, מקארתור הורה כי על כל היפנים לוותר על הקטאנה והוואקיזאשי (החרב הקצרה והארוכה של הלוחם היפני) שלהם; שבעה טון של חרבות הוחרמו ונשלחו לסן פרנסיסקו. הצבא והצי פורקו, אמצעי הלחימה הושמדו ומשרדי הצבא פעלו לשחרור חיילים. מקארתור גם הוסיף "פסקת שלום", סעיף 9 בחוקה היפנית החדשה, שאסרה על יפן באופן מפורש להשתתף במלחמה. היא גם הגבילה את הוצאות הביטחון של יפן ל־1% מתקציבה, על מנת למנוע מיפן להיעשות לכוח צבאי תוקפני (אם כי בשנת 2004 הייתה תנועה פעילה לבטל את הפסקה הזו). בנוסף אסר מקארתור על כל אימון באמנויות הלחימה במדינה.