stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליהו אורבך
הערות שוליים

↑  ד"ר אסתר שימקין, אחותו הצעירה של אחד העם, הקדימה את אורבך והתיישבה בחיפה בשנת 1908. היא אמנם עסקה ברפואה כללית ופנימית, אך את עיקר מרצה הפנתה לרפואה מעבדתית, כך שבחיפה נחשב אליהו אורבך לרופא היהודי הראשון שמילא את תפקיד הרופא "המלא" הראשון.
↑  דניאל אור - "רופא ראשון בחיפה", עת־מול, כרך י"ד, גיליון 6 (86), אב תשמ"ט, אוגוסט 1989, עמוד 14
↑  אליהו אורבך, מארץ האב לארץ האבות, יד בן צבי ומכון ליאו בק, 1997, עמ' 125-115
↑  אליהו אורבך, מארץ האב אל ארץ האבות, יד בן צבי ומכון ליאו בק, 1997, עמ' 200-179
↑  אליהו אורבך, מארץ האב אל ארץ האבות, יד בן צבי ומכון ליאו בק, 1997, עמ' 219-218
↑  אליהו אורבך, מארץ האב לארץ האבות, יד בן צבי ומכון ליאו בק, 1997, עמ' 230-227
↑  דפנה ברמלי, הספר המרתק שחוקר את תולדות הרפואה הפרטית בארץ ישראל, באתר www.globes.co.il, ‏08/08/2015
↑  אליהו אורבך, מארץ האב לארץ האבות, יד בן צבי ומכון ליאו בק, 1997, עמ' 304-299
↑  אליהו אורבך, מארץ האב לארץ האבות, יד בן צבי ומכון ליאו בק, 1997, עמ' 223-219.
↑  אליהו אורבך, מארץ האב לארץ האבות, יד בן צבי ומכון ליאו בק, 1997, עמ' 227-224
↑  אליהו אורבך, מארץ האב לארץ האבות, יד בן צבי ומכון ליאו בק, 1997, עמ' 247-242
↑  אליהו אורבך, מארץ האב אל ארץ האבות, יד בן צבי ומכון ליאו בק, 1997, עמ' 286-284, 306-305
↑  קורות חיי אליהו אורבך, הארכיון העירוני חיפה
↑  אליהו אורבך, מארץ האב אל ארץ האבות, יד בן צבי מכון ליאו בק, 1997, עמ' 358
↑  אליהו אורבך, מארץ האב אל ארץ האבות, יד בן צבי ומכון ליאו בק, 1997, עמ' 341-339
↑  "רופאיה של ארץ ישראל 1948-1799", נסים לוי, יעל לוי, איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, עמוד 88
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257903905171  BnF: cb12746057w (data)  CiNii: DA10731115  GND: 118651048  ISNI: 0000 0001 1876 5456  LCCN: n87902094  NKC: zmp20211113438  NTA: 074126318  RERO: 02-A002951629  SUDOC: 083867406  VcBA: 495/80645  VIAF: 57408316   WorldCat (עם VIAF): 57408316 
טיול ראשון בארץ ישראל של סטודנטים יהודים ציונים מגרמניה, בראשות אליהו אורבך (במרכז מקדימה)
שאול קנז

| --- | --- |

שאול קנז בתצלום מאת רן ארדה
 לידה:  22 ביוני 1938 גן שמואל, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  14 בפברואר 2022  (בגיל 83) קיבוץ גן שמואל
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  קריקטורה, ציור
שאול קְנָז (22 ביוני 1938 - 14 בפברואר 2022) היה אמן, קריקטוריסט וצייר ישראלי.
ביוגרפיה

שאול קנז נולד ב־22 ביוני 1938 בקיבוץ גן שמואל. למד אמנות במכון אבני. בין מוריו היה הצייר משה פרופס. הוא אביו של כדורסלן העבר גל קנז.
במהלך שנות השבעים של המאה ה-20 עסק בעיצוב גרפי, לצד עיסוק באיור ובקריקטורה, עבור מגזין עיתון "הארץ" ו-"דבר השבוע", "חותם" וה"הדף הירוק". עבודותיו מאופיינות בשימוש בקו רישום אמורפי ובשימוש חוזר באלמנטים גרפיים.
בעקבות חוויותיו כלוחם שריון במלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים פרסם קנז בשנת 1978 את החוברת "מכתבים לטנקים", ובה טקסטים, איורים וקריקטורות שיצר. במשך השנים עסק רבות בתיעוד ההיסטוריה של התנועה הקיבוצית בכלל ושל גן שמואל בפרט. קנז נפטר ב-14 בפברואר 2022, בגיל 83.
רשימת פרסומים

| --- | --- |
 מכתבים לטנקים, [ישראל] : מפקדת גייסות השריון, [אחרי תשל"ה]  "החיים זה לא הכל, יש גם כדורסל"  קיבוצי הקיבוץ הארצי וקיני התנועה [חומר קרטוגרפי], תל אביב : על המשמר הדפוס החדש, 1983  דו"ח על מצב האומה נכון ל-1983–1984, גרפיקה פוליטית, [תל אביב] : ספרית פועלים, [1984]  שיחות שלום, הוצאת לי, תל אביב, 1989  הסברה בפיתה, איך כן לא לעשות קמפיין / לא לעשות קמפיין בחירות, [תל אביב] : לי, 1989  גן שמואל זה, ... סיפורים, זכרונות ..., גן שמואל: גן שמואל, 1991  של מי הקיבוץ הזה, [תל אביב] : לי, 1995  הקיבוץ הארצי - שבעים שנים, שבעים פנים : 1927-1997, גבעת חביבה : יד יערי, 1997  גן שמואל 1921–2001, לחפש את זה בחפצים הקטנים - ממנורת הנפט לאתר האינטרנט ועם הכלים והמכשירים שביניהם, קיבוץ גן-שמואל: גן שמואל, תשס"ב 2001  עולם שאול, מכתבים מארץ ישראל, רמת גן : המוזיאון לאמנות ישראלית, 2012:  איורים בהט, אבנר, רונו נא [תווים], משירי התנועה / שירון השומר הצעיר לקראת השומריה הרביעית, קיץ תשכ"ו, [תל אביב] : השומר הצעיר, תשכ"ו  אדליסט, רן, חוט הרימה, תל אביב : פלג, תשל"ו 1976  רוזנטל, רוביק (עורך), אגדות המקום, 25 שנה לנחשון, חמו"ל, משמר דוד, תשל"ה
תערוכות יחיד

1985 - גלריה "המצודה" קיסריה
1984 – גלריה צוותא, תל אביב-יפו
1993 – גלריה "חצר המושבה", חדרה
1993 – גלריית "השלום", גבעת חביבה
1994 – קיבוץ כמשל... ובכלל
1996 – גלריה המגדל תל אביב
2010 – גלריה גן שמואל, גן שמואל
2012 – המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2013 - תערוכת קבוצתית "שַׁי לִילָדֵינוּ - תרבות לילדים בקיבוצים", המשכן לאומנות עין חרוד
2013 - גלריה ERMANNO TEDESCHI GALLERY – ROME, ITALY
AUKUS

| --- | --- |
 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית  אוסטרליה אוסטרליה  בריטניה בריטניה
 תקופת הפעילות:  15 בספטמבר 2021 – הווה (3 שנים)
 
AUKUS (הלחם בסיסים של הקיצורים AU – אוסטרליה, UK – הממלכה המאוחדת ו-US – ארצות הברית) היא ברית הגנה בין אוסטרליה, בריטניה וארצות הברית, שהוכרזה ב-15 בספטמבר 2021 על ידי נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, ראש ממשלת אוסטרליה סקוט מוריסון וראש ממשלת הממלכה המאוחדת בוריס ג'ונסון. מטרת הברית, הכוללת שיתוף פעולה בתחום המודיעין, הסייבר וההצטיידות הצבאית, היא להציב כוח מערבי מול הרפובליקה העממית של סין באזור ים סין הדרומי עקב המחלוקות באזור זה. במסגרת זו הוסכם שארצות הברית תסייע לאוסטרליה לספק שמונה צוללות גרעיניות לשם ביצור הכוח המערבי באזור. לפי ניתוחים שונים, הברית נתפסת כהתערבות בענייניה של סין, עקב תמיכתה הלא-מוצהרת בטאיוואן. עבור בוריס ג'ונסון סימלה הברית הישג בינלאומי ראשון לאחר הברקזיט וגיבוש מערך כוחות חליפי לממלכה המאוחדת ללא אירופה.
תגובת צרפת

צרפת, לה נודע דבר הברית אך שעה לפני פרסומה הפומבי, הגיבה באופן קשה להודעה על הברית, זאת כיוון שהברית הביאה לביטול עסקת צוללות של צרפת עם אוסטרליה. מעבר לכך, מדובר בברית הגנה מקבילה של מדינות נאט"ו באזור האוקיינוס השקט מבלי לערב את צרפת, חברה מרכזית אחרת בברית נאט"ו ומאחורי גבה. גם לצרפת אינטרסים באזור (בטריטוריות שלה שם מתגוררים 1.6 מיליון מאזרחיה, ולצדם 8,000 חיילים ועשרות כלי שיט) שאינם באים לידי ביטוי בברית. פיטר ריקטס, שגריר בריטניה לשעבר בצרפת, אמר בראיון ל-BBC כי "יש בצרפת תחושה עמוקה של בגידה, מפני שזו לא עוד עסקת נשק – זו הייתה שותפות אסטרטגית שצרפת יזמה מול אוסטרליה, והאוסטרלים זרקו אותה כעת ודנו מאחורי גבם של הצרפתים עם שתי בעלות בריתה בנאט"ו, ארצות הברית ובריטניה, על החלפת השותפות בהסכם אחר לגמרי... זה יוצר שבר עמוק במרכז נאט"ו".
בתגובה, לראשונה מאז 1778, צרפת החזירה את שגרירה מוושינגטון. במקביל החזירה פריז גם את השגריר באוסטרליה. בוטל גם טקס לציון קרב צ'ספיק. הזעם של צרפת נבע מעסקת צוללות בין ארצות הברית לבין אוסטרליה שגרמה לביטול רכש צוללות מצרפת בעשרות מיליארדי דולרים.
תגובת סין

סין הרשמית הגיבה שהברית פוגעת בשלום וביציבות באזור. שגריר סין בארצות הברית הצהיר שהכנסת צוללות גרעיניות נוספות לזירת הים הדרומי מדגישה מנטליות של מלחמה קרה חדשה. במקביל, מאיצה סין את תוכניותיה להרחבת צי הצוללות שלה.
מאידך, ישנם גורמים הסוברים כי הבקיעים שיוצרת אוקוס בקרב בנות ברית נאט"ו והזעם הגלוי של צרפת מסייעים לסין.
ראו גם

חמש העיניים
הערות שוליים

↑  Biden announces joint deal with U.K. and Australia to counter China
↑  בצל המתיחות עם סין: ארה"ב תעזור לאוסטרליה לפתח 8 צוללות גרעיניות, באתר ynet, 16 בספטמבר 2021
↑  Taiwan Welcomes Support from Major Allies After AUKUS Pact Riles China, הגארדיאן, 17 בספטמבר 2021
↑  Why the UK's AUKUS deal is a success and shows the follow of the SNP’s Brexit resistance - Brian Monteith
1 2  "שבר בברית נאט"ו": צרפת נגד "השקרים" של ארה"ב, באתר ynet, 19 בספטמבר 2021
↑  משבר דיפלומטי: צרפת החזירה את השגרירים מארה"ב ואוסטרליה, באתר ynet, 18 בספטמבר 2021
↑  צרפת ביטלה חגיגות עם ארה"ב: "מכירת הצוללות לאוסטרליה - סכין בגב", באתר וואלה, 17 בספטמבר 2021
↑  Australia’s nuclear sub deal ‘gravely undermines regional peace’ says China, The Age, ‏2021-09-16 (באנגלית)
↑  Aukus: UK, US and Australia launch pact to counter China, BBC, ‏2021-09-16 (באנגלית)
↑  נטשה בג'מה, משחק המחבואים הגרעיני, באתר זמן ישראל, 23 בדצמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812429858705606  VIAF: 5280163813698439110005   WorldCat (עם VIAF): 5280163813698439110005
אליהו לנקין

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  "אסף", "בנימין"
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 השתייכות:   אצ"ל
 תקופת הפעילות:  1933–1948 (כ־15 שנים)
 תפקידים בשירות
 מפקד האצ"ל בירושלים  מפקד האלטלנה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 הנצחה
 רחוב בשכונת תלפיות בירושלים
 
אליהו לַנְקִין (25 בספטמבר 1914 – 10 באוגוסט 1994, ה' בתשרי ה'תרע"ה – ג' באלול ה'תשנ"ד) היה מפקד האצ"ל בירושלים, חבר הכנסת בכנסת הראשונה מטעם תנועת החרות. נודע במיוחד כמפקד האונייה "אלטלנה".
קורות חיים

לנקין נולד בהומל שברוסיה הלבנה, באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) למשה וחנה לנקין. בעקבות מלחמת העולם הראשונה עברה משפחתו למנצ'וריה שם למד בגימנסיה הרוסית בחרבין. הוא הצטרף לבית"ר בשנת 1930 והיה לקצין נציבות בית"ר בסין. עלה לארץ ישראל בשנת 1933 והצטרף לאצ"ל. בשנים 1935–1939 היה מפקד גדוד בית"ר באזור בנימינה-זכרון יעקב במקביל היה לנקין חבר בפלוגת נוטרים באזור זכרון יעקב, והיה אחראי מטעם האצ"ל להורדת  מעפילים בחופי הארץ ("עליית אף על פי").
היה מפקד האצ"ל בירושלים בשנת 1944, והשתתף בחודש יולי בהתקפה על הבולשת המחוזית, אך הוסגר לבריטים על ידי "ההגנה" במהלך "הסזון" בדצמבר 1944 והוגלה למחנה מעצר בריטי באריתריאה. ממחנה המעצר באריתריאה ברח בנובמבר 1945 והגיע לצרפת בינואר 1947. בצרפת גייס את עזר ויצמן ובוריס סניור לשורות האצ"ל. לנקין ארגן מצרפת את יציאתה של אנית הנשק אלטלנה לישראל. נשא את הכינויים המחתרתיים "אסף" ו"בנימין". לאחר הטבעת אלטלנה הוחזק במעצר בבית שאן ובמקומות סתר אחרים עד סוף אוגוסט, ביחד עם ארבעה מפקדים נוספים של האצ"ל, אשר יחד כונו "עצורי בית שאן".
לאחר שחרורו היה מראשי מפלגת תנועת החרות וחבר הכנסת הראשונה. לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטה העברית והוסמך כעורך דין בשנת 1954. לאחר עליית הליכוד לשלטון נתמנה לשגריר ישראל בדרום אפריקה, בין השנים 1981–1985.
כתב ספר אוטוביוגרפי בשם ספורו של מפקד אלטלנה (הוצאת הדר, ה'תשכ"ז).
נקבר בהר המנוחות בירושלים. על שמו נקרא רחוב בשכונת תלפיות בירושלים.
משפחתו

ב-1933, עוד כשהיה בסין, קיבל לנקין אשרת עליה (סרטיפיקט) זוגית ועל מנת לנצלה נישא בנישואים פיקטיביים לבלה וגמן. לאחר עלייתם ארצה התיר את הקשר ברבנות (לאחר הגרושין נישאה בלה למרדכי אולמרט והיא אמו של אהוד אולמרט) ונישא לדוריס קפלן שהייתה גרושתו של חברו הטוב שמואל כץ ומקשר זה נולדה הבת לינור לנקין. בעלה של לינור היה הגאוגרף וההיסטוריון רוני אלנבלום.
אחיינו היה אבי לניר, טייס הקרב הבכיר שעונה למוות בשבי הסורי, ועוטר לאחר מותו בעיטור העוז.
אחיינית נוספת שלו היא גאיל לוין, רעייתו של פרופ' אריה לוין ואמו של שר המשפטים יריב לוין.
הערות שוליים

↑  כינוס בית"ר בשומרון, דואר היום, 21 בנובמבר 1935
↑  שוחררו הנוטרים מזכרון יעקב, הצופה, 5 בפברואר 1939
↑  נאסר, המשקיף, 17 בדצמבר 1944
↑  עזר ויצמן, לך שמים לך ארץ, הוצאת מעריב, תל אביב 1975, עמ' 43–42
↑  הוצאה פקודת מאסר נגד הלל קוק, מעריב, 4 ביולי 1948
↑  5 עצורי בית שאן שוחררו, המשקיף, 27 באוגוסט 1948
↑  Sasha Polakow-Suransky, The Unspoken Alliance, Vintage books, 2011, עמ' 204-205
↑  רחוב אליהו לנקין, באתר עיריית ירושלים
| חברי הכנסת הראשונה |
| --- | --- | --- |
| מפא"י | דוד בן-גוריון • משה שרת • אליעזר קפלן • (דוד רמז) • יוסף שפרינצק* • גולדה מאיר • יצחק בן-צבי • זלמן שזר • דב יוסף • חיים בן אשר • אברהם הרצפלד • עדה מימון • שלמה לביא • שמואל דיין • יוסף ברץ • יחיאל דובדבני • בבה אידלסון • פרץ נפתלי • פנחס לבון • זלמן ארן • בן-ציון דינור • אליהו הכרמלי • נטע הרפז • (יהודית שמחוני) • (אבא חושי) • יזהר סמילנסקי • ראובן שרי • יונה כסה • אפרים תבורי • (יוסף מיכאל לם) • (אריה שפטל) • (אברהם טביב) • צבי יהודה • עקיבא גוברין • יוסף אפרתי • אריה בהיר • חסיה דרורי • אליעזר ליבנה • דוד הכהן • ישראל גורי • עמי אסף • מאיר ארגוב • דבורה נצר • שרגא גורן • השל פרומקין • דוד בר-רב-האי • (יצחק קנב) • (הרצל ברגר) • (ז'ניה טברסקי) • (ישראל ישעיהו-שרעבי) • (ברוך אזניה) • (מנחם כהן) • (רפאל בש) |  |
| מפ"ם | (יצחק טבנקין) • מאיר יערי • יעקב חזן • נחום ניר-רפאלקס • אהרן ציזלינג • מרדכי בנטוב • ישראל גלילי • יעקב ריפתין • משה סנה • ברל רפטור • אליעזר פרי • משה ארם • חנה למדן • חנן רובין • ישראל בר-יהודה • מנחם בדר • פייגה אילנית • יצחק בן-אהרן • (דב בר-ניר) • (מנחם רצון) • (דוד ליבשיץ) |  |
| החזית הדתית המאוחדת | יהודה לייב פישמן מימון • יצחק מאיר לוין • חיים משה שפירא • משה אונא • בנימין מינץ • דוד צבי פנקס • מאיר דוד לוונשטיין • זרח ורהפטיג • אליהו-משה גנחובסקי • קלמן כהנא • מרדכי נורוק • יוסף בורג • אהרן-יעקב גרינברג • אברהם יהודה גולדראט • אברהם-חיים שאג • (משה קלמר) • (אליהו מזור) |  |
| תנועת החירות | מנחם בגין • אורי צבי גרינברג • יעקב מרידור • אריה בן-אליעזר • אברהם רקנאטי • יוחנן בדר • הלל קוק • חיים לנדאו • שמואל מרלין • חיים כהן-מגורי • אליהו לנקין • שמואל כץ • ערי ז'בוטינסקי • אסתר רזיאל-נאור |  |
| הציונים הכלליים | פרץ ברנשטיין • ישראל רוקח • שושנה פרסיץ • יוסף ספיר • יעקב קליבנוב • יעקב גיל • יוסף סרלין |  |
| המפלגה הפרוגרסיבית | פנחס רוזן • אברהם גרנות • אידוב כהן • יזהר הררי • ישעיהו פורדר |  |
| ספרדים ועדות מזרח | בכור-שלום שטרית • אליהו אלישר • אברהם אלמליח • משה בן-עמי |  |
| מק"י | שמואל מיקוניס • תופיק טובי • אליעזר פרמינגר • מאיר וילנר |  |
| הרשימה הדמוקרטית של נצרת | סיף א-דין א-זועבי, אמין-סלים ג'רג'ורה |  |
| מפלגת הלוחמים | נתן ילין-מור |  |
| ויצו | רחל כהן-כגן |  |
| התאחדות התימנים בישראל | זכריה גלוסקא |  |
בסוגריים - כהונה חלקית, * יו"ר הכנסת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007493805105171  ISNI: 0000 0000 5105 6793  LCCN: nr93020081  VIAF: 26936429   WorldCat (עם VIAF): 26936429
רנו בפורמולה 1

| --- | --- |

 בסיס:  אנסטון, אוקספורדשייר, אנגליה
 מנהל קבוצה:  לורן רוסי
 מנהל טכני:  פאט פריי
 שם קודם:  רנו
 עונת 2023 בפורמולה 1
 נהגים:  צרפת פייר גאסלי   צרפת אסטבן אוקון
 נהגי מבחן:  אוסטרליה ג'ק דוהאן
 שלדה:  A523
 מנוע:  רנו
 צמיגים:  פירלי
 
קבוצת הפורמולה 1 רנו ספורט (באנגלית: Renault Sport Formula One Team) היא קבוצת מרוצים השייכת ליצרנית הרכב רנו. רנו הייתה מעורבת באליפות הפורמולה 1 הן כיצרנית והן כספקית מנועים במספר תקופות מאז שנת 1977. החברה החלה את דרכה כיצרנית והייתה הראשונה ששילבה את מנועי הטורבו בתחרות. בשנת 1983 עברה הקבוצה לספק מנועים לקבוצות שונות. אף על פי שהקבוצה צברה ניצחונות ואף התמודדה על האליפות פרשה רנו בסוף עונת 1985. הקבוצה המשיכה לספק מנועים עד לשנת 1986 ובין השנים 1989 עד 1997.
בשנת 2000 שבה הקבוצה לאליפות לאחר שרכשה הקבוצה את קבוצת בנטון. לאחר שנתיים מותגה הקבוצה מחדש כקבוצת רנו. בשנים 2005 ו-2006 זכתה הקבוצה פעמיים בתואר הכפול: אליפות הנהגים (בידי פרננדו אלונסו) ואליפות היצרנים. בשנת 2011 התחרתה הקבוצה בשם לוטוס רנו, אך המשיכה להתחרות תחת רנו כיצרנית. בשנת 2012 הפכה לוטוס ליצרנית והקבוצה התחרתה בשם לוטוס עד לסיום שנת 2015.
בנוסף לפעילותה של רנו כקבוצת מרוצים היא פעלה גם כספקית מנועים. במסגרת פעילות זאת שיתפה הקבוצה פעולה עם קבוצות רבות ביניהן בנטון, ויליאמס ורד בול. מלבד שתי האליפויות שזכתה הקבוצה הייתה שותפה לזכיות של 12 אליפויות יצרנים ו-11 אליפויות נהגים עם הקבוצות השונות להם סיפקה מנועים.
היסטוריה > 2011: לוטוס רנו

בדצמבר 2010 מכרה רנו את חלקה בקבוצה לחברת לוטוס ונשארה באליפות כספק מנועים בלבד. בעקבות המכירה שונה שם הקבוצה בעונת 2011 ללוטוס רנו. בינואר 2011 הכריז אריק בולייה, מנהל הקבוצה, כי הקבוצה תתחרה תחת רישיון בריטי ולא צרפתי. בתחילת חודש פברואר נפצע קוביצה בתאונה קשה במהלך מרוץ ראלי באיטליה. ניק היידפלד הוחתם במקומו של קוביצה, בעוד הפולני נשאר חתום בקבוצה לאורך כל העונה.
פטרוב השיג את הפודיום הראשון בקריירה במרוץ פתיחת העונה, בו סיים במקום השלישי. היידפלד השיג פודיום במרוץ הבא. לפתיחת העונה הטובה לא הייתה המשכיות וקצב צבירת הנקודות הואט. היידפלד הוחלף באוגוסט בברונו סנה, שצבר רק 2 נקודות בשמונת המרוצים שנותרו עד לסיום העונה. בנובמבר הודיעה הקבוצה על החתמת רייקונן. שבוע וחצי לאחר מכן הוחתם רומן גרוז'אן. בעונת 2012 שינתה הקבוצה את שמה ללוטוס.
היסטוריה > 2016–2020: רנו ספורט ורנו F1

בספטמבר 2015 הודיעה קבוצת רנו כי חתמה על מכתב הבנות ובין חברת גרוויטי מוטורספורטס, שבבעלות קרן ההשקעות ג'ני קפיטל. במכתב הוסכם על השתלטות חוזרת על קבוצת לוטוס, לה נמכרה הקבוצה בשנת 2010. הקבוצה חזרה לאליפות לקראת עונת 2016 בשם "רנו ספורט" עם צמד הנהגים קווין מגנוסן וג'וילון פאלמר. פרדריק ואסור מונה למנהל הקבוצה. מגנוסן צבר 7 נקודות במהלך העונה, בעוד פאלמר הוסיף נקודה בודדת והקבוצה דורגה במקום התשיעי.
ואוסר עזב את הקבוצה בינואר 2017 בעקבות אי הסכמה עם הנהלת הקבוצה. במקומו מונה לסיריל אביטבול. ניקו הולקנברג החליף את מגנוסן בתחילת העונה. פאלמר המשיך לעונה שנייה בקבוצה, אך הוחלף על ידי קרלוס סאינס ארבעה מרוצים לפני סוף העונה. הקבוצה סיימה את העונה במקום השישי עם 57 נקודות. השיפור המשיך גם בעונה הבאה בה צברו הולקנברג וסאינס 122 נקודות שהביאו את הקבוצה למקום הרביעי.
דניאל ריקארדו הצטרף לקבוצה בעונת 2019 במקומו של סאינס. הקבוצה הצהירה על כוונתה להתחרות כאחת משלוש הגדולות, כשהיא מכוונת לתפוס את מקומה של רד בול כקבוצה השלישית באליפות. בעיות אמינות בפתיחת העונה, בעיות במבנה האווירודינמי ופסילה כפולה בגרנד פרי יפן הובילו את הקבוצה למקום החמישי, בפער של יותר מ-300 נקודות אחרי המקום השלישי.
הכישלון בבניית המכונית הוביל לחילופים במספר תפקידי מפתח בקבוצה. פאט פרי, מהנדס שילדה שעבד בעבר עם פרארי ומקלארן, ודירק דה ביר, מהנדס אווירודינמיקה שעבד בעבר בויליאמס הצטרפו לקבוצה. שינוי נוסף נערך בגזרת הנהגים כשאסטבן אוקון החליף את הולקנברג.
את עונת 2020 פתח דניאל ריקארדו בצורה לא טובה, כשזכה בנקודות רק בשלושה מששת המרוצים הראשונים של העונה. הוא התאושש במירוץ בבלגיה כשהגיע למקום הרביעי וקבע את ההקפה המהירה ביותר. בהמשך העונה השיג שני פודיומים וסיים במקום החמישי באליפות הנהגים. אסטבן אוקון השיג במהלך העונה פודיום יחיד כשהגיע למקום השני בבחריין, וסיים את העונה במקום ה-12 בלבד.
הקבוצה הגיעה למקום החמישי באליפות היצרנים כשהקדימה את פרארי.
לקראת עונת 2021 שינתה הקבוצה את שמה לאלפין.
היסטוריה > 2021–הווה: אלפין

ריקארדו עזב את הקבוצה לטובת מקלארן בסיום העונה ובמקומו החתימה הקבוצה את פרננדו אלונסו, ששב אחרי שנתיים של פרישה. אסטבן אוקון השיג ניצחון בגרנד פרי הונגריה ובסיום העונה היא דורגמה במקום החמישי.
דב רמלר

דב רמלר (נולד ב-6 באוגוסט 1956) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בשנות השבעים והשמונים בהפועל פתח תקווה, הפועל תל אביב והפועל באר שבע.
קריירת משחק

רמלר נולד למשפחה ממוצא פולני אשר עלתה לישראל בשנת 1950 ושוכנה במעברה בלוד. בהמשך עברה המשפחה להתגורר בפתח תקווה.
רמלר החל לשחק כדורגל במחלקת הילדים של מכבי פתח תקווה בעמדת השוער, ובהמשך עבר במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה שם הוסב לעמדת החלוץ. רמלר לבוגרים בשנת 1973, כשהיה בן 17. את הופעתו הראשונה במדי הקבוצה הבוגרת ערך רמלר במשחק גביע מול מכבי לזרוס חולון בגביע, שנערך מספר ימים לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים, וכבש בו שער בכורה. באותה עונה כבש רמלר שני שערים בליגה ושני שערים בגביע. קבוצתו, הפועל פתח תקווה, הגיעה עד לגמר הגביע, שם הפסידה בהארכה להפועל חיפה.
בעונה הבאה כבש רמלר חמישה שערים, שנה לאחר מכן, בעונת 1975/1976, ירדה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה השנייה. רמלר שיחק עם הקבוצה שלוש עונות בליגת המשנה, עד לעלייתה בעונת 1978/1979 כשרמלר כובש שבעה שערים. בעונת 1979/1980 הבקיע רמלר שער ניצחון לרשת הפועל באר שבע וסייע להישארות קבוצתו בליגה. בעונה הבאה רמלר הבקיע שני שערים, כולל שער שוויון במשחק מול הפועל תל אביב שהסתיים בתיקו 3–3.
בעונת 1981/1982, עקב חולשת קבוצתו, החתימה הפועל תל אביב את רמלר בשורותיה. כבר במשחקו הראשון בקבוצה כבש צמד שערים, מול אדמירה ואקר במסגרת גביע האינטרטוטו. בשנת 1983 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, לאחר ניצחון 3–2 בדרבי מול מכבי תל אביב במשחק הגמר. רמלר שיחק במדי הפועל תל אביב שנתיים וחצי, במהלכן כבש 11 שערים בליגה ובסך הכל 17 שערים בכל המסגרות. לאחר מכן עבר להפועל באר שבע. בהמשך שיחק בבית"ר תל אביב, הפועל באר שבע בקדנציה נוספת, מכבי יבנה והפועל אשדוד.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל ערך רמלר ב-18 באפריל 1978, במשחק ידידות מול נבחרת הולנד. עד שנת 1983 ערך בסך הכל 3 הופעות במדי הנבחרת.
קריירת אימון

בשנת 1989 החל רמלר את קריירת האימון שלו כמאמן מכבי לזרוס חולון. רמלר המשיך באימון בליגות הנמוכות בהן אימן את מכבי קריית מלאכי, מכבי רמת עמידר, הפועל אשדוד והכח רמת גן. לאחר מכן התקדם לאימון בליגה הראשונה ואימן בבית"ר תל אביב ובמכבי פתח תקווה.
באמצע עונת 1993/1994 חתם בקבוצת נעוריו, הפועל פתח תקווה, כשהוא מחליף את המאמן משה מאירי שהתפטר. כעבור שלושה שבועות בלבד הלך רמלר בעקבות מאירי והתפטר גם הוא, בעקבות סכסוך עם המנג'ר גיא לוי. לאחר מכן ב-1997 אימן גם ביריבה העירונית מכבי פתח תקווה לתקופה קצרה.
בעונת 2002/2003 חזר רמלר להפועל פתח תקווה, הפעם על תקן מנהל מקצועי במחלקת הנוער, אך בעקבות התערבות של גורמים שנויים במחלוקת מכיוון ההנהלה עזב גם הפעם עוד לפני סיום העונה. בהמשך עבד כמנהל בכיר בחברה תעשייתית.
חיים אישיים

רמלר מתגורר באורנית, והוא מנהל בכיר בתחום הטקסטיל של שירותי בריאות כללית.
תארים כשחקן

גביע המדינה: 1982/1983
הערות שוליים

1 2  אשר גולדברג, ‏‏ראש הכסף: דב רמלר נזכר בימי הזוהר, באתר ספורט1, 3 בפברואר 2022
↑  5000 דולר שהילווה רזזן איפשרו עיסקת רמלר, מעריב, 23 באוקטובר 1984
↑  "לא לארצית ־ מסיבה נפשית", מעריב, 15 בספטמבר 1985
↑  אריה רפפורט, רמלר חוזר לבאר־שבע, מעריב, 8 בספטמבר 1986
↑  יצחק פרי, זה שיורד.וזה שמקווה לשרוד, מעריב, 12 באפריל 1987
↑  בועז ביסמוט, סיפורו של אופטימיסט, מעריב, 5 במאי 1988
↑  יהודה נחשון, המוליכה לא הוכרע, מעריב, 8 בנובמבר 1987
↑  יהודה נחשון, עשר דקות ושני גולים, מעריב, 8 בינואר 1989
↑  אורון פנאן, מכבי לזרוס חולון - עירוני אשדוד 0-1, מעריב, 8 באוקטובר 1989
עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית

עסקת הנשק הצ'כית-מצרית או עסקת הנשק הצ'כוסלובקית היא עסקת נשק גדולה שנערכה ב-21 בספטמבר 1955 בין מצרים בראשות נאצר לבין צ'כוסלובקיה, שהייתה אז חלק מהגוש המזרחי.
עסקה זו נחשבת לאחד מניצני ההתקרבות של מצרים לגוש המזרחי, והיא החלה את מרוץ החימוש בין מצרים לישראל, בהיותה הראשונה מבין עסקות נשק רבות וגדולות שנעשו בין מצרים לברית המועצות. ההצטיידות באמל"ח סובייטי נפסקה רק בשנת 1975 ביוזמת נשיא מצרים, אנואר סאדאת.
העסקה

העסקה נערכה עם צ'כוסלובקיה ולא עם ברית המועצות, שהייתה למעשה ספקית הנשק בפועל, על מנת למנוע האשמת ברית המועצות בערעור היציבות במזרח התיכון. העסקה כללה:
150 מטוסי קרב סילוניים מיג-15
50 מפציצים ארוכי טווח מדגם איליושין 28
70 מטוסי תובלה איליושין 14
230 טנקי T-34
200 נגמ"שים BTR-152
100 משחיתי טנקים SU-100
מאות תותחים ועוד.
אמצעי הלחימה היו מודרניים ועדיפים על מטוסי חיל האוויר הישראלי באותה תקופה. מטוס הסילון היחיד שהיה בשימוש חיל האוויר היה הגלוסטר מטאור.
בנאום בו הציג את העסקה יחס נאצר את המניע להחלטתו לחתום עליה לפעולת התגמול "חץ שחור", שנערכה ב-28 בפברואר 1955 נגד בסיסי הצבא המצרי, על ידי צנחנים בפיקודו של אריאל שרון. בפעולה נהרגו 38 חיילים מצרים ו-8 חיילי צה"ל. אולם, בפועל, יזם נאצר את הבקשה לרכוש נשק מברית המועצות הרבה לפני המבצע – בתגובה לסירוב מדינות המערב לספק לו נשק בכמות ובאיכות שביקש ובמסגרת מאמץ להתקרב לברית המועצות לאחר שהתאכזב מהיחס של ארצות הברית כלפיו – ובמיוחד התמהמהותה במתן תשובה לבקשת מצרים לסייע במימון ובנייה של סכר אסואן.
השפעת העסקה

מפקד חיל האוויר דן טולקובסקי העריך בפני ראש הממשלה דוד בן-גוריון כי לאחר הגעת האמל"ח חיל האוויר לא יוכל להתמודד מול חיל האוויר המצרי. מאחר שישראל ראתה בעסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית איום קיומי החל במחלקת המבצעים של צה״ל תכנון של מבצע לתקיפת המטוסים החדשים והשמדתם זמן קצר לאחר הגעתם למצרים וזאת תוך שימוש בכל מטוסי חיל האוויר השמישים לרבות מטוסי אימון. במקביל ניסתה ישראל לרכוש מטוסי סילון שיהיו שקולים למטוסי המיג 15 בארצות הברית, צרפת, בריטניה, שוודיה ומדינות אחרות. התשובות ברוב המקרים היו שליליות. במקביל נערכה בישראל מגבית למימון רכישת נשק בחו"ל. במגבית נאספו מיליוני לירות ישראליות ל"קרן מגן".
בן-גוריון אישר את התוכנית הצבאית, אולם ביצועה נדחה עד סוף ינואר 1956, בעקבות החלטת נשיא ארצות הברית אייזנהאואר לדון מחדש בבקשת ישראל לרכוש מטוסי F-86 באמצעות חברת קנדאייר הקנדית שייצרה אותם ברישיון. לבסוף לא יצאה העסקה אל הפועל.
בסופו של דבר חתמה ישראל בשנת 1956 עם צרפת על עסקאות לרכישת נשק שכללו אספקת מטוסי מיסטר (שהיו שקולים למיג-15), טנקי סופר שרמן ו-AMX-13, כלי רק"מ נוספים ותחמושת. כלי הנשק נפרקו בחשאי במסגרת מבצע יונה והספיקו להיקלט בצה"ל לפני מבצע קדש.
בעקבות עסקת הנשק ישראל הגבירה ושיכללה את אמצעי המודיעין בצה"ל. במסגרת ההכנות לאפשרות מלחמה בחזית המצרית נערך מבצע ירקון שהיה סיור עמוק ראשון בסיני בשיתוף חילות האוויר והים.
כתוצאה מהעסקה ארצות הברית שינתה את יחסה למצרים. הממשל האמריקאי שאהד את הנהגת הקצינים שחוללו את מהפכת 1952 ראה בכעס את ההתקרבות המצרית לגוש הקומוניסטי וחזרה בה מהחלטתה לסייע למצרים בבניית הסכר הגבוה באסואן.
העסקה נחשבת לאחת מהסיבות לפרוץ מבצע קדש.
לאחר מצרים רכשו גם סוריה ועיראק נשק מתוצרת סובייטית ואימצו את תורות הלחימה הסובייטיות.
ראו גם

עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-ישראלית
לקריאה נוספת

אֹהד לסלוי, "עִסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית: ההיבט המודיעיני", בתוך: ניר מן (עורך), עלי זית וחרב: שדה המערכה, כרך ט"ז, ירושלים: כרמל והמרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, 2016, עמ' 59–85.
הערות שוליים

↑  חרב אל-אסתנזאף: מלחמת ההתשה בראי המקורות המצריים/ מוסטפא כבהא. אפעל: יד טבנקין, מכון ישראל גלילי לחקר מדיניות ההתיישבות, הביטחון והחוץ; אוניברסיטת תל אביב, 1995, עמ' 71 סעיף 2
MiG-15UTI כלי טיס שנרכשו בעסקה מוצגים בשדה התעופה אלמזה בספטמבר 1956
MiG-15UTI מצרי במוזיאון חיל האוויר בחצרים
120 טנקים צרפתיים מדגם AMX-13 נרכשו על ידי ישראל ונפרקו בחשאי בנמל הקישון בניסיון להשיב את מאזן הכוחות בינה לבין מצרים שהופר בשל עסקת הנשק הצ'כית