stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שבועת אמונים (נובלה)
פרשנות > מיניות

יעקב רכניץ נמצא בקשרים עם שבע נערות, אך אינו מגיע לקשר אינטימי עם אף אחת מהן. "פעם אחת בלבד נשק רכניץ את תמרה ולא שנה", והוא מלא לבטים האם נהג כשורה. למעשה בדרך כלל אינו נמצא ביחידות עם אף אחת מהן. גרשון שקד מסביר זאת בקשר שהיה בין רכניץ הילד ובין מרת אהרליך, אמהּ של שושנה, שהייתה מעין אם מאומצת לרכניץ. שקד מפרט: "מכיוון שהאם המאומצת נפטרת מעביר הגיבור אל הבת את היחס שהיה שמור עד כה לאם – והבת נעשית לאם, אחות ואהובה כאחד. ... הקשר אל האם התחליפית גורם לכך, שהגיבור איננו מסוגל לכל קשר ארוטי אחר. הוא מרבה בנשים כדי להימנע מיחס מחייב לאחת מהן, שהרי כל קשר של ממש הוא מעין בגידה בקשרי התשתית שיש לו לגיבור אל אמו-אחותו-אהובתו."
מתחים ארוטיים מופיעים בסיפור בהקשרים אחרים. תלמידו של רכניץ, אחיה של רחל היילפרין, קורא בסתר בזמן השיעור את ספרו של מיכאיל ארציבשב, "סנין", שנכללו בו תיאורים נרחבים של יחסי מין מחוץ לנישואים. רכניץ הוזה על נסיעתו בקרונית, שבמהלכה "נכנסו שני בחורים וישב אחד על ברכי חברו. שמע שמספרים זה לזה על אוטו ויינינגר ועל ספרו מין ואופי". גרשון שקד העיר על כך: "האזכור של שני ספרים שעניינם חיי המין של האדם (ולאו דווקא בגילויים הנורמליים ביותר שלהם) אצל מספר בעל השקפות שמרניות בסיסיות בחיי היומיום אינו יכול להיות מקרי. הוא בא לרמז על הקשר הפנימי שבין העיוות המיני-פסיכולוגי, המתבטא בספריהם של ארציבשב וּויינינגר, לבין המצבים הפסיכוסוציאליים שגיבורי הסיפור נתונים בהם."
פרשנות > מקורות השראה

חשיבותה של העמידה בשבועת אמונים מופיעה באגדת חולדה ובור. אגדה זו נרמזת בתלמוד בבלי, מסכת תענית, דף ח', עמוד א', ורש"י בפירושו מרחיב:
התוספות ממשיכים ומרחיבים:
גרשון שקד ציין שסיפור הגרעין על שבועת אמונים שאוב ממחזהו של ש. אנ-סקי, "הדיבוק". זיוה שמיר הרחיבה בעניין זה:
אגדת "היפהפייה הנרדמת" מוצאת אף היא את מקומה בסיפור, בדמותה של שושנה המרבה לישון, וכאשר יעקב מטייל אתה הוא חושב: "אבל כלום יש דבר בעולם כדי להעסיק בו בת מלכה מנמנמת זו".
מקורות לשוניים:
כבסיפורים נוספים של עגנון, גם בסיפור זה משולבים ביטויים שמקורם בתנ"ך ובתלמוד, ובהם:
משפט הפתיחה, "יפו יפת ימים שגלי ים הגדול נושקים את חופיה ורקיע של תכלת חופף עליה כל הימים" רומז לברכת משה לבנימין: ”לְבִנְיָמִן אָמַר: יְדִיד ה' יִשְׁכֹּן לָבֶטַח עָלָיו חֹפֵף עָלָיו כָּל הַיּוֹם וּבֵין כְּתֵיפָיו שָׁכֵן” (ספר דברים, פרק ל"ג, פסוק י"ב)
התיאור "ואותו קול מפוצץ והולך כקול מים רבים" מקורו ספר יחזקאל, שבו נאמר ”וָאֶשְׁמַע אֶת קוֹל כַּנְפֵיהֶם כְּקוֹל מַיִם רַבִּים” (ספר יחזקאל, פרק א', פסוק כ"ד) וגם ”וְקוֹלוֹ כְּקוֹל מַיִם רַבִּים” (ספר יחזקאל, פרק מ"ג, פסוק ב').
התיאור "והלבנה מרחפת על פני המים" הוא בעקבות ”וְרוּחַ אֱלֹהִים מְרַחֶפֶת עַל פְּנֵי הַמָּיִם” (ספר בראשית, פרק א', פסוק ב')
סיומת השבועה של יעקב ושושנה, "נצח סלה ועד" מקורה בדברי התנא רבי אליעזר בן יעקב: ”כל מקום שנאמר 'נצח' 'סלה' 'ועד' – אין לו הפסק עולמית” (תלמוד בבלי, מסכת ערובין, דף נ"ד, עמוד א').
התיאור "התחילו בחורי הישיבה מתנבאים על דבר ה' אשר היה בידי עבדיו הנביאים" מקורו בפסוק ”וַיְדַבֵּר ה' בְּיַד עֲבָדָיו הַנְּבִיאִים לֵאמֹר” (ספר מלכים ב', פרק כ"א, פסוק י')
פרשנות > הנובלה כסיפור רומנטי

גרשון שקד מעיר על הנובלה "שבועת אמונים" כי
רקפת זהר בוחנת את הנובלה כסיפור רומנטי, ומציינת:
היא מוסיפה שסיפור העלילה נענה לכאורה לכללי הז'אנר: יש בו ילד בן עניים וילדה בת עשירים המבטיחים זה לזה נאמנות נצח, החיים מפרידים ביניהם אך לאחר שנים הם נפגשים, הוא מגלה שהיא אחת ויחידה, שונה מכל הנשים ונעלה עליהן. "לפי התבנית הרומנטית, זהו הרגע שעל הגבר לצאת לקרב אחרון על לבה של אהובתו, להכניע את הדרקון (האב) השומר עליה, ולהתאחד איתה כמובטח. אלא שיעקוב מבושש לצאת לקרב. הוא חסר ביטחון ונטול להט. שושנה היא שמחלצת ממנו הודאה כי הוא זוכר את שבועתו, היא זאת שמכריזה שצריך לממש את השבועה ויעקוב רק נענה, כבעל כורחו."
פרשנות > הנובלה כמשל

פרשנים אחדים אינם מקבלים את הנובלה כפשוטה, ומייחסים לה רובד פנימי סמוי, שהסיפור הגלוי רומז אליו.
דינה שטרן מנמקת מדוע אין להתייחס לסיפור כפשוטו: "הסיפור משופע ברמזים ובסיטואציות סמליות, שבשום פנים ואופן אינם משתלבים בעלילה כפשוטה ונשארים בלתי מובנים ותמוהים עד הסוף; אך מעל לכול, קשה לנו סיומה של העלילה, העומד בסתירה מוחלטת לרוח הסיפור ולעקביות המוסרית-הפנימית שלו". בעקבות זאת היא מתייחסת לנובלה כמתארת את היחסים בין עם ישראל לבין השכינה, ובהתאם לנקודת מוצא זו היא מפרשת את כל פרטי הנובלה. לפי נקודת מוצא זו, "הרקיע והים מייצגים את שני המוקדים הנאבקים זה בזה בסיפור: המוקד הפרוטגוניסטי, שבמרכזו רקיע התכלת – השכינה – שושנה, והמוקד האנטגוניסטי, שבמרכזו הים – שר הים (דמות מטפורית מאגדות חז"ל) – בנות יפו", יעקב רכניץ מייצג את עם ישראל, שושנה והוריה מייצגים פנים שונות של השכינה, ושבועת האמונים היא הברית שבין עם ישראל לאלוהיו. בפסקת הסיום של הסיפור נאמר: בזה סיימנו לפי שעה מקצת מעשיהם של יעקב רכניץ ושושנה אהרליך". שטרן מעירה על כך: "הרמזים לחלקיותה של העלילה מקבלים משמעות מלאה במישור האלגורי של הסיפור: הדרמה הלאומית לא הסתיימה עדיין; היא עודנה נמשכת ומתהווה, עם ישראל חי וקיים, ואלוקי ישראל עודנו מצפה לתשובתו."
גרשון שקד מציין: "למרות שעגנון כתב נובלה פסיכולוגית חד-פעמית, הרי שהיסודות האלגוריים קושרים בין נובלה זאת לבין הקשרים תרבותיים וחברתיים רחבים יותר". בהתאם לכך הוא רואה את הסיפור כמייצג את סיפורם של המהגרים היהודים שלא היו מסוגלים להכות שורשים בארץ ישראל, עקב המאבק בין הגלות הדתית-כביכול לארץ ישראל החילונית-כביכול. שקד מציין שהנובלה "היא ניסיון למצוא ביטוי הולם לבעיה של דור המהגרים שהיגרו ללא משפחותיהם, שנותקו פיזית מן האמהות מבלי יכולת להינתק מהן רגשית; דור שהגיע לארץ ישראל והיה קשור עדיין בחבל טבורו הנפשי לאירופה; דור שניסה להתערות בארץ חדשה ושכינתו-נשמתו-אמו הגוססת והנפלאה אינה מאפשרת לו להכות שורשים".
זיוה שמיר רואה בסיפור משל למצבו של עם ישראל, לא מבחינה דתית אלא מבחינה לאומית, במועד התרחשותו של הסיפור. היא מציינת:
זיקה לסיפורים אחרים של עגנון

הסיפור שלפנינו מסתיים בשלב שבו יעקב רכניץ מתעתד לנסוע לאמריקה, שם קיבל משרת פרופסור. הרומן "תמול שלשום", שיצא לאור כשנתיים לאחר "שבועת אמונים", משלים את ידיעתנו, ומספר שרכניץ אכן הגשים את תוכניתו: "באותם ימים לא היינו נוהגים בימות החמה לילך בצהרים אצל הים, חוץ מדוקטור רכניץ, שהיה מחזר אחר אצות, ועכשיו שיצא לאמריקא אין רואים אדם בצהרים אצל הים."
בסיפור הקצר "עידו ועינם" מוזכר רכניץ: "בעוד שאני עומד ומביט נשתנו הצבעים לעיני והפכו עצמם לצבעי האצות ששולים מעמקו של ים, כאותם שהיה הדוקטור רכניץ שולה מימה של יפו."
עיבוד לתיאטרון

בשנת 1984 העלה תיאטרון הספרייה ברמת גן את המחזה "שבועת אמונים", עיבוד של יורם פאלק לנובלה של עגנון.
לקריאה נוספת

כרמל, ש., דינמיקה של זוגיות בנובלה "שבועת אמונים" מאת ש"י עגנון, באתר פסיכולוגיה עברית, ‏2009
דינה שטרן, הבגידה ולקחה - עיונים בשבועת אמונים לש"י עגנון, הוצאת שוקן, 1989.
דינה שטרן, שאנחנו גוף אחד : מחקר ב"עובדיה בעל מום" וב"שבועת אמונים" לש"י עגנון, הוצאת ראובן מס, 2008. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
דב סדן, מסות ומאמרים על ש"י עגנון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ט, עמ' 74–93.
ברוך קורצווייל, מסות על ש"י עגנון, הוצאת שוקן, תש"ל, פרק אחד-עשר - שבועת אמונים.
ש"ד גויטיין, "שני מאמרים על 'שבועת אמונים' לש"י עגנון", גזית, כרך ה', גיליון ט-י, 1943, עמ' 24–32.
ש"י פנואלי, יצירתו של ש"י עגנון : מסת מחקר, הוצאת תרבות וחינוך, 1960, עמ' 142–147.
ישראל עשהאל, "מדרש אצות : מקרא ב'שבועת אמונים'", קשת ל"ג, סתיו 1966, עמ' 20–32.
חיים נגיד, "השבועה, הלבנה והעטרה", משא, 13 באוקטובר 1967.
ישראל עשהאל, "עוד על 'שבועת אמונים'", הספרות ג 3–4, 1972, עמ' 507–517.
אברהם בנד, "מחמדת לד"ר רכניץ", בתוך קובץ עגנון, הוצאת מאגנס, תשנ"ד, עמ' 286–294.
אילנה פרדס, אוהבים מוכי ירח: עגנון ושיר השירים בתרבות הישראלית, ירושלים: מוסד ביאליק, 2015.
אברהם קריב, "שבועת אמונים למי, למה?", מולד ד, 1971, עמ' 102–109.
נעמי תמיר, "'שבועת אמונים': ארבעה שהם אחד", בתוך: הלל ברזל (עורך), שמואל יוסף עגנון : מבחר מאמרים על יצירתו (עמ' 330–350), עם עובד (1982).
שולמית לבוא, הערות למאמרה של נעמי תמיר "שבועת אמונים : ארבעה שהם אחד", הספרות ד, 1973, עמ' 497–506.
זיוה שמיר, ש"י עולמות - ריבוי פנים ביצירת עגנון, הוצאת ספרא / הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011, פרק חמישי: בין אוהלי שם ליפייפותו של יפת, עמ' 163–181.
גרשון שקד, פנים אחרות ביצירתו של ש"י עגנון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1989, הפרק "דיוקנו של המהגר כנברוטיקן צעיר", עמ' 115–138.
א. יהודה, שבועת אמונים: קובץ סדנאות לימוד וכתיבה בהנחיית אילנית יהודה, אסופת בית מדרש אלול, (2007).
אביבה אופז, "עיון ב'שבועת אמונים' מתוך הסימבוליקה הקבלית הטמונה ביצירה", עלי שיח י-יא, 1981, עמ' 89–100; יב-יד, 1982, עמ' 199–208.
ארקדי קרמר

| --- | --- |

 לידה:  1865 פלך וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1935 (בגיל 70 בערך) וילנה, רפובליקת פולין 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מפלגה:  הבונד 
 בן או בת זוג:  Pati Kremer 
 
ארקדי קרמר (יידיש: אַרקאַדי קרעמער 1865–1935) היה מנהיג וסוציאליסט יהודי המכונה "אבי הבונד" (איגוד העובדים היהודי הכללי בליטא, פולין ורוסיה). ארגון זה לקח חלק מרכזי בהתפתחות המרקסיזם באימפריה הרוסית, תנועת הפועלים היהודית והלאומיות היהודית.
חיים וקריירה > חיים מוקדמים

ארקדי קרמר נולד בשווינציאן שבמחוז וילנה, האימפריה הרוסית (בליטא של היום), למשפחה משכילית דתית. בגיל 12 עבר לווילנה, שם למד ב"ריאלשול" (בית ספר תיכון). לאחר מכן למד במכון הטכנולוגי של סנקט פטרבורג ובפוליטכניון בריגה. במהלך לימודיו היה קרמר מעורב בפוליטיקת סטודנטים רדיקלית ובארגון המרקסיסטי הפולני פרולטריאט. הוא נעצר ב-1889, ולאחר זמן מה בכלא הוגלה ונאסר עליו לשוב לסנקט פטרבורג. כתוצאה מכך, שב לווילנה כדי להצטרף למעגלים מהפכניים של פועלים יהודים.
חיים וקריירה > חיים מאוחרים ומוות

כאשר פרצה המהפכה של 1905 ברוסיה, חזר קרמר לסנקט פטרבורג והיה מעורב בסובייט סנט פטרסבורג. הוא נעצר שוב ב-1907, כשהמהפכה התפוגגה והצאר החזיר לעצמו את השליטה. ב-1908 שוחרר קרמר ופרש מפעילות פוליטית, למרות שנשאר קשור לבונד. בשנת 1912 היגר קרמר לצרפת, שם שירת את הבונד כנציג חוץ ואיש קשר עם הסוציאליסטים הצרפתים. קרמר עבד בעיקר כמהנדס. במחלוקות המרות שפיצלו את התנועה הסוציאליסטית האירופית עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מילא קרמר תפקיד מינורי, אם כי נראה שהוא צידד בתומכי מדינות ההסכמה. ב-1921 חזר קרמר לווילנה (אז כבר כחלק מפולין העצמאית) שם לימד מתמטיקה. במהלך שנותיו בווילנה פגש קרמר את פאטי מאטל סרדניצקיה (או סרדניקי) (1867–1943), פעילה מהפכנית בזכות עצמה, עמה התחתן. הוא ואשתו פאטי נשארו פעילים ב"בונד". קרמר נפטר בשנת 1935 ונקבר בכבוד רב על ידי הבונדיסטים. פאטי קרמר שרדה עד 1943. היא נרצחה על ידי הנאצים כאשר חיסלו את גטו וילנה.
הערות שוליים

↑  Kremer, Arkadii (באנגלית)
↑  On Agitation (באנגלית)
↑  Prophecy and Politics: Socialism, Nationalism, and the Russian Jews, 1862–1917 (באנגלית)
↑  The Relations between the Jewish Bund and the RSDRP, 1897-1903 (באנגלית)
↑  Jewish Historiography in Soviet Russia (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007520567905171  PLWABN: 9810578223605606  BnF: cb16672660g (data)  GND: 122084799  ISNI: 0000 0000 5335 7418  SELIBR: 137058  SUDOC: 261876988  VIAF: 52561826   WorldCat (עם VIAF): 52561826
בית הכנסת בווידין

| --- | --- |

בית הכנסת בווידין לאחר השיפוץ, אפריל 2023
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  וידין 
 מדינה:  בולגריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1894
 תאריך פתיחה רשמי:  1894 
 תאריך פירוק:  1950 
 
 קואורדינטות:  43°59′28″N 22°53′02″E﻿ / ﻿43.9912452°N 22.8838934°E﻿ / 43.9912452; 22.8838934
 he
 
בית הכנסת בווידין לפי השיפוץ
בית הכנסת בווידין הוא בית כנסת לא פעיל בעיר וידין שבבולגריה. המבנה שוכן ליד מבצר באבא וידה (אנ'), ובספטמבר 2023 נפתח לקהל כמרכז תרבות לאחר שיפוצו.
בניה

בית הכנסת הישן בעיר נהרס במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). המבנה הנוכחי נבנה בתוך שנה והוא השני בגודלו אחרי בית הכנסת בסופיה, הבנייה נעשתה בעזרת תרומות של יהודי המקום - חלק גדול מאוכלוסיית הרובע הישן "קאלטו" של וידין, וכן יהודים מכל רחבי בולגריה.
בית הכנסת נפתח רשמית ב-28 בספטמבר 1894 על ידי ד"ר מרדכי גרינוולד, הרב הראשי של בולגריה.
מאז 1950, שימש הבניין כמחסן, ההזנחה של עשרות שנים ללא גג גרמה לקירות להתפורר.
אדריכלות

הבניין בחלקו טרפזי (משולש עם זווית חתוכה). בתוכנית הבניין הוא סימטרי לחלוטין, בעל צורה קבועה, בעל שלושה אולמות, ואכסדרה, גלריות וארבעה מגדלים. המידות הפנימיות של אולם התפילה הן x 10‏ 21 מטרים. הוא נבנה על פי המודל של בית הכנסת בבודפשט, ואדריכליו היו פרדיננד ופרנצ'סקו הידועים. בניית הבימה (בצבע כחול, אדום ברונזה) בוצעה על ידי מקס וריץ - פסל צ'כי, מורה בווידין. עץ שסופק מטרנסילבניה הונגריה, והנברשות הן מווינה ובמקומות אחרים באוסטריה.
הפנים ססגוני, עם אלמנטים של צורות אדריכליות יהודיות קלאסיות עתיקות. האכסדרה מכוסה בקמרונות מצולבים, על הקיר שני לוחות שיש ו-2 תבליטים עם כתובות ברונזה בעברית. הרצפה מכוסה פסיפס ולוחות. המרכז של אולם התפילה, בעל תכונות אקוסטיות. פנים האולם יוצר תחושה של קלות וחלל.
מצב

מאז 1950, הבניין איבד את השימוש העיקרי שלו והוא שימש לאחסון. בשנות ה-70 החל שיפוץ גדול כדי להתאימו (בשל האקוסטיקה הטובה) לקונצרטים סימפוניים.
ב-9 במרס 2017 החליטו בעלי בית הכנסת שלום - הארגון היהודי בבולגריה - באספה כללית לתרום את הבניין לעיריית וידין. ב-2021 הוחל בשיפוץ המבנה וסביבתו, ובאוגוסט 2023 הסתיים השיפוץ. ב-4 בספטמבר 2023 נפתח המבנה לקהל כמרכז תרבות ובו מוזיאון.
הערות שוליים

↑  מרכז התרבות נחנך רשמית בתוך המבנה המשוקם של בית הכנסת בווידין, באתר citybuild.bg (בבולגרית).
בטינה ארליך

| --- | --- |

 לידה:  19 במרץ 1903 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  10 באוקטובר 1985 (בגיל 82) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Bettina Baue 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות שימושיות בווינה 
 תחום יצירה:  ציור, איור 
 בן או בת זוג:  גאורג ארליך (27 בנובמבר 1930–?) 
 
בטינה ארליך, לבית באואר, (10 במרץ 1903 – 10 באוקטובר 1985) הייתה ציירת ומאיירת יהודיה אוסטרית של ספרי ילדים, שרבים מהם גם כתבה. היא חיה תקופה קצרה בברלין ובפריז, ובשנת 1938 לאחר האנשלוס, ברחה וקיבלה מקלט מדיני באנגליה .
קורות חיים

בטינה באואר נולדה בווינה ב־10 במרץ 1903. היא למדה שלוש שנים בבית הספר לאומנויות, בווינה (כיום האוניברסיטה לאמנות שימושית). היא חיה בברלין שנתיים ובפריז שנה אחת ושם הציגה את עבודותיה.
ב־27 בנובמבר 1930 נישאה לפסל היהודי גאורג ארליך. אחרי האנשלוס בידי הנאצים נמלט גאורג לאנגלייה ובטינה הצטרפה אליו ביולי 1938. היא הצליחה להביא רבות מיצירותיו.
יצירתה

בטינה ארליך ציירה, בצבעי מים, צבעי שמן ותחריטים. בשנת 1937 זכתה במדליית כסף בתערוכת אמנות בפריז.
ארליך החלה לאייר ולכתוב ספרים לילדים במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1943, תחת שם העט "בטינה". בסך הכל היא איירה יותר מעשרים, שאת רובם כתבה בעצמה.
היא הייתה מומחית לטכניקות של יציקת ארד. לאחר מות בעלה, בשנת 1966, היא הפיקה יציקות מדגמי פלסטלינה וטיח שלו והם היו באיכות גבוהה כמו אלה שבעלה הכין.
היא נפטרה מסרטן ריאות בבית חולים בלונדון ב־10 באוקטובר 1985. היא ביקשה בצוואתה שיצירותיה ויצירות שנותרו מהסדנה של בעלה, יוחזרו לווינה.
פרסומים

שמות כמה ספרים מאוירים לילדים שנכתבו על ידי בטינה, למעט אם צוין, כוללים:
הראה לי את שלך: ספר ציור קטן 1943 (לונדון: צ'אטו ווינדוס)
קוקו מגיע לאמריקה 1949 (הארפר)
ביתו של קוקולו 1950 (הארפר) - "שטויות חיות אלגנטיות ודמות חיה אהובה בסיפור קוקו חדש."
פיקולו 1954 (ניו יורק: הרפר והאחים)
הברבורים של בילקאסלט 1954 (ניו יורק: אריאל-פאראר, שטראוס ויאנג)
עץ חג המולד הקסום, נכתב על ידי לי קינגמן, 1956 (הרפר)
אנג'לו ורוזלין 1957 (לונדון: ויליאם קולינס)
הערות שוליים

↑  "Cocolo's Home". www.kirkusreviews.com. Kirkus Media LLC. נבדק ב-3 בספטמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16786104z (data)  CiNii: DA18909345  GND: 139725792  ISNI: 0000 0001 0774 959X  LCCN: no2009147161  NDL: 00463226  NKC: pna2007397380  NLA: 36054038  NTA: 112912516  RKD: 213484  Trove: 1203043  ULAN: 500504770  VIAF: 102579968   WorldCat (עם VIAF): 102579968
בית הכנסת אייזיק אייגרי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 על שם:  אייזיק אייגרי
 כתובת:  1457 Griswold Street
 מיקום:  דטרויט
 מדינה:  מישיגן, ארצות הברית
 בעלים:  התנועה ליהדות מתחדשת בדטרויט
 מייסדים:  1921, משפחות אגרי, קנבסר, קפלן, רוזין וזטקין
 זרם:  התנועה ליהדות מתחדשת
 רב בית הכנסת:  הרבה אריאנה סילברמן (משנת 2021)
 נוסח תפילה:  של התנועה ליהדות מתחדשת
 נשיא:  סמנתה וול (עד 21 באוקטובר 2023)
 מנהל:  רייצ'ל רודמן
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2022 – אוגוסט 2023
 תאריך פתיחה רשמי:  21 באוגוסט 2023
 חומרי בנייה:  בטון וברזל
 מידות
 קומות:  4
 
 קואורדינטות:  42°20′04″N 83°03′01″W﻿ / ﻿42.334516442368205°N 83.05016053646226°W﻿ / 42.334516442368205; -83.05016053646226
 downtownsynagogue.org
  (למפת מישיגן מוגדלת) לאנסינג גרנד ראפידס וורן פלינט סגינו מארקט אוהיו אינדיאנה אילינוי ויסקונסין מינ. קנדה ימת סופיריור ימת מישיגן  ימת יורון  אירידטרויט(למפת מישיגן רגילה) לאנסינג גרנד ראפידס וורן פלינט סגינו מארקט אוהיו אינדיאנה אילינוי ויסקונסין מינ. קנדה ימת סופיריור ימת מישיגן  ימת יורון  אירידטרויט he
 
בית הכנסת אייזיק אייגרי (באנגלית: Isaac Agree Downtown Synagogue) הוא בית כנסת במרכז העיר דטרויט, הממוקם בכתובת 1457 Griswold Street בדטרויט, מישיגן, ארצות הברית. בית הכנסת אייזיק אייגרי, שייך לתנועה ליהדות מתחדשת, בדטרויט (ענף ביהדות המודרנית במיוחד בארצות הברית שנקרא יהדות רקונסטרוקציוניסטית).
היסטוריה

בית הכנסת והאגודה להנצחת אייזי אייגרי הוקמו בשנת 1921 על ידי משפחות אייגרי, קנבסר, קפלן, רוזין וזטקין. בית הכנסת עבר שתי תקופות שבהן לא היה לקהילה מבנה קבע כדי לשכן אותו. הקהילה רכשה את המבנה הנוכחי שהיה המיקום השלישי של בית הכנסת, בפינת הרחובות גריסוולד וקליפורד, מחנות הכלבו לשעבר Fintex. בעבר היו בקהילה מאות חברים, אליהם הצטרפו אנשי עסקים יהודים שביקרו ועבדו בעיר. שש מאות מתפללים השתתפו בתפילות הימים הנוראים בשנת 2007, בהם בית הכנסת היה פתוח לכל.
בשנת 2000 הגיעו לתפילות שבת ושבת בבוקר 25 עד 30 מתפללים. בשנת 2008 התקיימו תפילות שחרית השבת כתפילה שבועית היחידה שבית הכנסת קיים; עד שנת 2014 הפעילות השבועי בבית הכנסת התרחבה וכללה גם תפילות ביום חמישי בבוקר ושישי בערב. הרבה אריאנה סילברמן כיהנה כרבה החל משנת 2016.
החל משנת 2008 משפחות המייסדים והתורמים לבית הכנסת חברו יחד כדי ליצור תוכנית שתסייע להחיות את בית הכנסת ולשפץ את בניינו. קבלן העריך ששיפוץ הבניין יעלה 450,000 דולר כולל הסבת שתי הקומות העליונות שלו לחלל מגורים ומשרדים.
בשנת 2022 צוין יובל מאה שנה לייסוד בית הכנסת אייזיק אייגרי, במסיבה שכונתית ברחוב. במסיבה הוכרז על פריצת דרך בפרויקט להרחבה ושיפוץ בניין בית הכנסת, שהיה במצב גרוע וחסר שטחי משרדים עבור חמשת העובדים במשרה מלאה של בית הכנסת, בסכום של 5 מיליון דולר. הבניין נפתח מחדש באוגוסט 2023. בגמר פרויקט הסבת הבניין, שוכנו בו משרדים של כמה ארגונים יהודיים ללא מטרות רווח מקומיים כגון: JCC, הפדרציה היהודית המקומית, Repair the World, "חזון" ו-Jewish Family Services, בנוסף נפתח מרחב להתכנסות הקהילתית ובית הכנסת שהיה במקום שופץ.
נכון לשנת 2023 בית הכנסת היה האחרון שנחנך (מחדש) בגבולות העיר דטרויט. קהילת בית הכנסת מנתה באוגוסט 2023 כ-425 משפחות.
ב-21 באוקטובר 2023, סמנתה וול (אנ'), נשיאת בית הכנסת, נדקרה למוות מחוץ לביתה בפארק לאפייט.
ראו גם

רקונסטרוקטיבים
מרדכי קפלן
הערות שוליים

↑  "History; Services". Reconstructionist Congregation of Detroit. נבדק ב-2 באוקטובר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Downtown Synagogue, The Lost Synagogues of Detroit. Accessed December 18, 2008.
1 2 3  Aguilar, Louis. "Saving Detroit's last synagogue", The Detroit News, December 18, 2008. Accessed December 18, 2008.
↑  Staff. "Downtown synagogue rabbi and members keep the faith", The Detroit News, December 27, 2000. Accessed December 18, 2008.
↑  "Services". Accessed November 29, 2014.
↑  "Staff". Accessed October 22, 2023.
↑  Lapin, Andrew (15 באוגוסט 2022). "Detroit's last synagogue, now turning 100, hopes to be a beacon of the city's Jewish communal future". Jewish Telegraphic Agency. נבדק ב-23 באוקטובר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  Gazman, Yevgeniya (24 באוגוסט 2023). "Grand Re-Opening of Isaac Agree Downtown Synagogue". Detroit Jewish News. נבדק ב-23 באוקטובר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  היהודים זורמים בחזרה לעיר דטרויט, ובית הכנסת האחרון במרכז העיר זוכה לחיים חדשים - סוכנות הידיעות היהודית, באתר סוכנות הידיעות היהודית, ‏26 באוקטובר 2022
↑    Rozina Sabur, ‏'No evidence' death of prominent Jewish leader was motivated by antisemitism, The Telegraph, 22 October 2023
↑  Ikonomova, Violet (21 באוקטובר 2023). "Detroit synagogue president Samantha Woll found dead outside her home". Detroit Free Press. נבדק ב-21 באוקטובר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Smart, Sara; Tucker, Emma (2023-10-21). "President of Detroit synagogue found stabbed to death outside home, police say". CNN (באנגלית). נבדק ב-2023-10-21.
דנלי ז'אן ז'אק

דנלי ז'אן ז'אק (נולד ב-20 במאי 2000) הוא כדורגלן האיטי, המשחק בעמדת הקשר בפילדלפיה יוניון, ובנבחרת האיטי.
קריירה

ז'אן ז'אק הוא תוצר של מחלקת הנוער של מועדון דון בוסקו מהאיטי. הוא החל את הקריירה המקצועית שלו עם הקבוצה הבוגרת בשנת 2015, שם רשם 52 הופעות, בהן כבש 7 שערים. באוגוסט 2021, הוא עבר לקבוצת המילואים של מץ. ב-7 ביוני 2022, הוא חתם על חוזה מקצועי עם מץ עד יוני 2024. ז'אן ז'אק ערך את הופעת הבכורה שלו עם הקבוצה הבוגרת של מץ בניצחון 0-3 על אמיין בליגת המשנה בצרפת ב-30 ביולי 2022.
ב-8 באוגוסט 2024 חתם בפילדלפיה יוניון.
נבחרת לאומית

ז'אן ז'אק שיחק בנבחרות הנוער של האיטי. במרץ 2022 הוא קיבל זימון בכורה לנבחרת הבוגרת.
הערות שוליים

↑  Danley Jean Jacques prolonge !, fcmetz
↑  Foot – France : Danley Jean Jacques rempile au FC Metz !, haititempo
↑  Foot- France: Premier match de Ligue 2 pour Danley Jean-Jacques, haititempo
| נבחרת האיטי – גביע הזהב 2023 |
| --- | --- | --- |
|  1 א. פייר •  2 ארקו •  3 אלכסיס •  4 אדה •  5 סיאנס •  6 מטוסאלה •  7 אנטואן •  8 ז'אן ז'אק •  9 נאזו •  10 גרייר •   11 אטיין •  12 דוברגר • 13 פריבורג •  14 ל. פייר • 15 פיקו • 16 פרונייה • 17 ז'אן • 18 סנט • 19 סאבה • 20 פיירו • 21 אלקו • 22 כריסטיאן • 23 אינוסנט • מאמן: פלגרינו |  1 א. פייר •  2 ארקו •  3 אלכסיס •  4 אדה •  5 סיאנס •  6 מטוסאלה •  7 אנטואן •  8 ז'אן ז'אק •  9 נאזו •  10 גרייר •   11 אטיין •  12 דוברגר • 13 פריבורג •  14 ל. פייר • 15 פיקו • 16 פרונייה • 17 ז'אן • 18 סנט • 19 סאבה • 20 פיירו • 21 אלקו • 22 כריסטיאן • 23 אינוסנט • מאמן: פלגרינו | האיטי |
בית הכנסת הכוראלי (טומסק)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 כתובת:  רוזה לוקסמבורג 38, טומסק, רוסיה
 מיקום:  טומסק 
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1902
 תאריך פתיחה רשמי:  1902 
 
 קואורדינטות:  56°29′46″N 84°57′02″E﻿ / ﻿56.4961°N 84.950533°E﻿ / 56.4961; 84.950533
 he
 
בית כנסת הכוראלי של טומסק (ברוסית: Томская хоральная синагога) ממוקם ברובע לנינסקי בטומסק ברחוב רוזה לוקסמבורג 38. זהו בית הכנסת העתיק ביותר בסיביר.
היסטוריה

בניית בית הכנסת בטומסק החלה בשנת 1850, כאשר נבנה מבנה העץ הראשון. בית הכנסת עמד במשך חצי מאה ובמקומו בשנת 1902 הוקם בית כנסת לבנים בן שתי קומות במימונם של סוחרים והקהילות היהודיות. בית הכנסת נחנך מחדש ב-15 בספטמבר 1902. רבני בית הכנסת היו: בער לוין (1902–1907), ברוך בארי (1907–1915) ומאיר בן שלמה פבזנר (1915-1929).
בשנת 1929 נסגר בית הכנסת על ידי הרשויות ועד 1999 הוא הועבר מארגון ממלכתי אחד למשנהו. בבניין שכנו בשעות שונות שכן בית קולנוע, בית הספר הצבאי בלוצרקובסקי ובית הדין המחוזי של טומסק.
בשנת 1999, הבניין, שמעולם לא תוקן ונזנח בשבעים השנים הקודמות, הוחזר לידי הקהילה היהודית (בהחלטת הממשל הוא הועבר למשך 49 שנה לשימוש חופשי). בניין בית הכנסת חוזק בדצמבר 2002 ועד דצמבר 2010 הסתיימו עבודות השיקום והשיפוצים. ב-8 בדצמבר 2010 נפתח בית הכנסת מחדש.
טקס הפתיחה של בית הכנסת החל בטקס הדלקת הנרות המסורתית לכבוד חג החנוכה. לאחר מכן הוכנס ספר התורה לבית הכנסת החדש. בטקס נכח הרב הראשי של רוסיה ברל לזר, נשיא איגוד הקהילות היהודיות של חבר המדינות לב לבייב, הרב הראשי של מחוז טומסק, לוי קמינצקי וראש עיריית טומסק ניקולאי ניקולאיצ'וק. בתום טקס הפתיחה הונחו בחצר בית הכנסת אבני הפינה של הגן היהודי ובית הספר היהודי.
לקריאה נוספת

Синагога // Томск от А до Я: Краткая энциклопедия города. / Под ред. д-ра ист. наук Н. М. Дмитриенко. — 1-е изд. — Томск: Изд-во НТЛ, 2004. — С. 319-320. — 440 с. — 3 000 экз. — ISBN 5-89503-211-7.
הערות שוליים

↑  "История Томской еврейской общины" (ברוסית). Томская еврейская община. אורכב מ-המקור ב-2012-05-16.
↑  "В Томске после реставрации открылась хоральная синагога" (ברוסית). Интерфакс. 2010-12-08. נבדק ב-2012-04-04.
↑  התרגשות: בית-הכנסת ההיסטורי בטומסק נבנה מחדש
ערך זה הוא קצרמרבנושא בתי כנסת ובנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עידן עמית

| --- | --- |

 לידה:  23 במרץ 1971 (בן 53) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  מכללת מרימאונט מנהטן  אוניברסיטת תל אביב 
 
עידן עמית
עידן עמית (נולד ב-23 במרץ 1971) הוא מחזאי, במאי, פזמונאי, עיתונאי ושחקן ישראלי.