stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חי"ש
הקמת החי"ש > עקרונות וארגון ראשוני

עם הקמת החי"ש הוגדרו מטרותיו תחת הכותרת "הגנה פעילה ותפקידים צבאיים". מטרות אלה כללו:
פעילות גרילה (לוחמה זעירה) כסיורים, מארבים ופשיטות על כפרי פורעים ובסיסיהם
אבטחת עובדים, למשל אבטחת החוצבים במחצבות מגדל צדק ואבטחת קו החשמל בין ראשון לציון ובאר טוביה שבוצעו קודם לכן על ידי הפו"ש (בעקבות קרב צומת מסמיה)
אבטחת פעילות עלייה על הקרקע של יישובים חדשים
אבטחת דרכים המובילות ליישובי ספר ויישובים מבודדים
אבטחת הורדת מעפילים
תפיסת עמדות מחוץ לגבולות יישובים יהודיים ושכונות יהודיות בערים, בעתות חירום
נכונות לגיוס מלא
הגדרת מטרות זו, שנקבעה כבר בראשית דרכו של החי"ש, היוותה קו מנחה לפעילותו גם בהמשך. הדגש העיקרי היה על ניידות גבוהה שתאפשר פעילות גם מחוץ ליישובים ולערים ולפיכך יועד הכוח למתנדבים בעלי כושר לחימה בגילאי 18–26. לעומת זאת, בערים הגנו פלוגות חי"ם נייחות, שהורכבו מחברים מבוגרים יותר (גילאי 36–50) וממתנדבות בגילאי 18–35. ביישובים הכפריים הופעלו פלוגות מיוחדות (פל"ם, לעיתים ראשי התיבות מפורשים כ"פטרול לוחם") שעמדו גם הן תחת פיקוד החי"ם.
הפיקוד בראשית ימי החי"ש הופקד בידי נוטרים שקיבלו אימון צבאי, הכשרה פיקודית ונשק בריטיים במסגרת תפקידם במשטרת היישובים העבריים ובמסגרות מקבילות. כן התקיים במושבה כנרת בקיץ 1939 הקורס הראשון למפקדי חי"ש שהכשיר את שלד הפיקוד. חלק מהמתנדבים לחי"ש, בעיקר בנפות הכפריות, היו בה-בעת גם נוטרים שהשתמשו בנשקם החוקי לצורכי החי"ש.
החי"ש עד נובמבר 1947 > מלחמת העולם השנייה (1939 - 1945)

זמן קצר לאחר הקמת החי"ש פרצה מלחמת העולם השנייה. הדבר הביא לעיכוב משמעותי בהתפתחות החי"ש מפני שרבים מהצעירים שהיו קהל היעד הטבעי להשתתפות בחי"ש התגייסו לצבא הבריטי. בשנת 1941, כשהסכנה לארץ ישראל מצד הכוחות הגרמנים גברה, הוקם הפלמ"ח בשיתוף פעולה עם הבריטים, וניתנה לו עדיפות על פני החי"ש. בנוסף, המפקדים האזוריים לא ששו להעביר את הצעירים שלהם ליחידות החי"ש והעדיפו לשמור אותם קרובים אליהם ביחידות ההגנה המקומית. במיוחד נעשה הדבר על רקע מלחמת העולם השנייה והצורך בהגנה וביצור היישובים עצמם, דבר שנתן עדיפות לחי"ם ככוח מגן על פני פעולות חי"ש. במצב זה, נותרו גדודי החי"ש בפיקוד אזורי ולא הוכפפו ליחידה ארצית אחת.
הגיוס לחי"ש היה חלש במיוחד בערים. בירושלים התנדבו כ-300 איש, בתל אביב כ-550 ובחיפה לא יותר מ-300 איש. במרחב הכפרי התבסס החי"ש בעיקר על אנשי משטרת היישובים העבריים המגויסים, שמנו במהלך מלחמת העולם השנייה פחות מ-3,000 איש. אליהם הצטרפו הנוטרים בשירות חלקי. בירושלים ובחיפה הוקמו יחידות חי"ש שבוססו על הסטודנטים באוניברסיטאות (האוניברסיטה העברית והטכניון). הם היו בעלי פוטנציאל רב, אך התחלפו מדי שנה ולא היו זמינים בחופשות. בשיא המתיחות מול האיום הנאצי, בקיץ 1942, הוקם מנגנון גיוס לחי"ש במקוה ישראל, שלא יצא לפועל.
במסגרת תוכנית ב' של המפקדה הארצית, ביולי 1943, הופקד החי"ש על הפעילות ההתקפית וההגנתית במרחב הפעולה הטקטי, כלומר בתחום המחוזי, תוך שהוא נשען על בסיס יישובי ויוצא לפעילות בתחום האזור. על מרחב היישוב, הכולל את היישוב היהודי ואת הכפרים הערביים הסמוכים לו, הופקד החי"ם, במתכונת הגנתית. במרחב הפעולה האסטרטגי, המרוחק מתחומי יישוב, פעל הפלמ"ח. לערים הגדולות מונו מפקדים והן חולקו לחבלים. על כל חבל הופקדה פלוגת חי"ש. כל יישוב או קבוצת יישובים סמוכים הוגדר כ"אזור" ומונה לו מפקד-אזור (מא"ז). המא"ז הוכפף בעת חירום או לחימה למפקד פלוגת החי"ש האזורית, דבר שבא לחזק את החי"ש ולתת למפקדיו סמכויות ואחריות רבות יותר.
בשנים 1944–1945 בעת ה"סזון" פעלה בתל אביב פלוגת חי"ש מגויסת שכונתה "הפלוגה המיוחדת" (פו"מ), פלוגה זו הוכפפה לש"י (שירות הידיעות של ההגנה, המודיעין הצבאי) ותפקידה היה סיכול פעולות אצ"ל ולח"י כנגד מטרות בריטיות ואף הסגרת אנשי אצ"ל ולח"י לבריטים. הפלוגה פעלה גם נגד ערבים ומשתפי פעולה יהודים וביצעה פעולות רבות שלא פורסמו עד עתה. עיריית תל אביב הציבה לוחית זיכרון במפקדת הפלוגה ברחוב סמטת בית השואבה 8.
למפקד החי"ש מונה בכיר המפקדים באזור הצפון, יהושע גלוברמן.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון במקום בו היה מטה החי"ש בשנים 1944–1946 ברחוב שינקין 45 בתל אביב.
החי"ש עד נובמבר 1947 > שנות המאבק נגד הבריטים (1945 - 1947)

עם תום מלחמת העולם השנייה התחדש המאבק בגזרות הספר הלבן. כך התווספה על מטרות החי"ש, כמו על מטרות כל כוח המגן העברי, מטרה נוספת והיא פגיעה במוסדות השלטון הבריטי בארץ. הכוח העברי שגויס לצבא הבריטי השתחרר ורובו חזר לארץ, מאומן ובעל ניסיון צבאי. עם זאת, כמעט איש מהמפקדים בבריגדה היהודית ובכוחות הלוחמים האחרים לא פיקד בקרב על סדר כוחות הגדול מפלוגה.
עם תום מלחמת העולם השנייה, במסגרת "פקודת המבנה הארצי (יוני 1945)", חילק מטה ההגנה את הארץ מחדש ל"שישה מרחבי פיקוד שווים מבחינת סמכות הפיקוד הנתונה למפקדים הממונים עליהם, והכפופים במישרים לפיקוד העליון. שלושה מרחבים מתוכם עירוניים ונקראים מחוזות ושלושה מרחבים כפריים ונקראים גלילות... הגליל מורכב ממרחבי משנה הנקראים נפות". המחוזות היו: מחוז חיפה שכלל את המרחב העירוני מטירת כרמל ועד נהריה החלקים הכפריים בשטח זה נקראו "נפת זבולון", מחוז תל אביב שכלל את המרחב העירוני הסמוך לתל אביב מגבולה הדרומי של בת ים ועד נחל הירקון וכן את כפר הנוער בן שמן, מחוז ירושלים שכלל את הדרך מהכפר יאזור (אזור) ועד העיר, את המרחב העירוני של העיר כולל השכונות והיישובים הקרובים, את גוש עציון, בית הערבה ומפעלי האשלג בקלי"ה ובסדום. גליל צפון השתרע מכפר גלעדי בצפון ועד בית שאן בדרום ומהירדן ועד הכרמל, גליל התיכון השתרע לאורך מישור החוף מהכרמל בצפון ועד הרצליה בדרום), וגליל הדרום השתרע מראשון לציון בצפון ועד רביבים בדרום. במסגרת אותה פקודה הועברו הפל"מים (הפטרולים הלוחמים) מהחי"ם לפיקוד החי"ש. בכל מרחב פיקוד היו מספר גדודים הכפופים למפקד כוחות החי"ש במרחב, כך נוצרו למעשה גדודי חי"ש בזיקה מרחבית שיהוו את הבסיס לחטיבות המרחביות שיוקמו לקראת סוף 1947.
לפי תוכנית מאי 1946 (תוכנית ג') הוגדרו מחדש מטרות החי"ש, על ידי צבי איילון (לשצ'ינר), מי שנחשב (יחד עם יהושע גלוברמן) לאבי רעיון החי"ש, ומי שקבע את מבנה הארגון ותורת הלחימה שלו. בראש המטרות לא עמדה עוד רק ההגנה על יישובים ודרכי התחבורה אלא התווספה מטרה נוספת והיא ההגנה על תשתיות חיוניות וכלכליות כמפעלי מים, תחנות כוח, מפעלי תעשייה וכדומה. כוחות חי"ש מיוחדים הוקצו לשמירה על מתקנים אלה, ובמיוחד על מתקנים מבודדים כמפעל האשלג בים המלח.
בשל המתח המדיני הגובר מול האויב הערבי, ההתארגנות להתנגדות לבריטים והשחרור מהצבא הבריטי, חודשה גם ההתנדבות לחי"ש. בערים נעשה מאמץ לגייס חברים נוספים מקרב החיילים המשוחררים, נוער עובד, וסטודנטים. בנובמבר 1947 מנה החי"ש בירושלים ובסביבתה קצת פחות מ-1,100 איש, בתל אביב כ-1,200 ובחיפה - כ-800. במרחבים הכפריים נשאר החי"ש מאורגן בפלוגות, שהתבססו בעיקר על כוח האדם והאמצעים של משטרת היישובים העבריים.
הפיקוד החל לשלב כוחות חי"ש ופלמ"ח למבצעים התקפיים כנגד מתקנים בריטיים כמו בליל 22 בפברואר 1946 בו ערכה ה"הגנה" פעולות חבלה בבסיסי המשטרה הניידת הבריטית בשפרעם, כפר ויתקין ונגד המפקדה הבריטית בשרונה ("הקריה" בתל אביב) או בליל וינגייט ב-25 במרץ 1946.
החי"ש עד נובמבר 1947 > נשק ואמצעים

הנשק היה יקר המציאות. רוב הנשק של החי"ש היה נשק בריטי שהתקבל כנשק חוקי לנוטרים ולהגנת היישובים. חלק אחר היה נשק לא-חוקי ש"הוסלק" (הוסתר במחבוא) ביישובים ובערים. באפריל 1947 דיווח דוד בן-גוריון על מצבת הנשק הבאה:
| סוג נשק | הגנה  ביישובים | חי"ש | פלמ"ח   (להשוואה) |
| --- | --- | --- | --- |
| רובים | 8,720 | 361 | 656 |
| תתי מקלעים סטן | 785 | 424 | 130 |
| מכונות ירייה  (מקלע בינוני) | 31 | 35 | 5 |
| מקלעי ברן | 338 | 37 | 33 |
הנשק נרכש על ידי היישובים והיה רכושם שלהם. על שום כך היו הבדלים עצומים הן באיכותו והן בכמותו של הנשק בישובים השונים... [דבר ש]הביא לידי גישה אנוכית לבעיות הביטחון.
מלבד הנשק הקל, עמדו לשירות הכוח הלוחם מספר קטן של מרגמות, מטולי פיא"ט, מקלעים בינוניים (שוורצלוזה) ומשוריינים קרביים, נושאי מקלעים.
תקצוב התחמושת היה 50 כדורים לרובה, 600-700 כדורים למקלע. כתוצאה מכך אימונים בנשק לא התבצעו עם תחמושת חיה ובמקום רימון יד הושלכו באימונים תפוזים ותפוחי אדמה.
בהמשך חולק הנשק, כולל חלק מהנשק ביישובים, לחטיבות החי"ש. תע"ש ייצר תתי מקלעים נוספים, דמויי-סטן, וכן נרכש נשק בחוץ לארץ, מעודפי צבאות שהשתתפו במלחמת העולם השנייה, אך נשק זה הגיע ארצה רק במהלך מאי 1948.
החי"ש הסתמך על המפעלים החלוציים של היישוב לצורך מעטפת הפעילות תומכת הלחימה. אמצעי רפואה הוקצו דרך הסוכנות היהודית ממלאי מגן דוד אדום וקופת חולים כללית של ההסתדרות, בסיועו של חיים שיבא, שהיה מפקד שירות הרפואה של ההגנה. אמצעי תחבורה סופקו על ידי חברי אגד וחברים בקואופרטיבים אחרים לתחבורה ושירותי אספקה והנדסה סופקו על ידי "סולל בונה" ו"הארגז".
עקב העובדה שהשירות בחי"ש היה במרחב המגורים של החיילים, האפסנאות השוטפת (ביגוד, הנעלה, ציוד חורף, מצרכי מזון משומרים וכדומה) התבססה על משקי הבית של החיילים עצמם או על יישובי מגוריהם. החייל היה רגיל לשוב לביתו, גם בתקופת גיוס, כל מספר ימים ולא שהה במחנה לתקופות ארוכות. הדבר היווה בעיה לוגיסטית כאשר פלוגות וגדודים "הושאלו" מהמרחב הטבעי שלהם עבור סיוע בגזרות מרוחקות יותר.
תיאור הגעת התגבורת התל אביבית לירושלים מדגימה מקצת מנושאים אלה:
התל אביבים יצאו לירושלים בעיצומו של החורף, בשבת, 24 בינואר. הם היו לבושים (מתחת למעילים עבים וכבדים, מעודפי הצבא הפולני) במדים אוסטרליים... לא רק הציוד האחיד הרשים, אלא גם מצעדם בכיתות, במחלקות ובפלוגות, כל יחידה עם מפקדה, דבר שהיה נדיר בירושלים... [התל אביבים] לא התכוננו לשהייה ארוכה בריחוק מהבית. הציוד האישי שנטלו עמם לא הספיק. הם התקנאו בירושלמים שהיו מוצבים בעיר מגוריהם ונעזרו במשפחותיהם בכל הנוגע לביגוד ולכביסה, ואף יכלו לסור הביתה למנוחה ולשינה אחרי שעות השירות. המבקש לדעת כיצד מתהווה "רוח יחידה" ואחוות לוחמים, ילך אצל התל אביבים ויאזין לסיפורים על תנאי המצור שכפו עליהם שהייה בכפיפה אחת.
החטיבות המרחביות

בפקודת המבנה הארצי מנובמבר 1947 החליט דוד בן-גוריון להקים מתוך גדודי ופלוגות החי"ש בערים ובמחוזות ארבע חטיבות סדירות ולהתחיל בגיוס כל הכוח המסוגל ללחימה. מפקדי החטיבות הוכפפו להלכה ישירות אל הרמטכ"ל, יעקב דורי, אף כי מעשית פיקד על החי"ש עוזר הרמטכ"ל, יגאל ידין.
החטיבות שהוקמו היו:
חטיבת הצפון, "לבנוני" לצפון הארץ
חטיבת גליל התיכון, "אלכסנדרוני" לשרון ולשומרון
חטיבת הדרום, למרחב שמדרום לנחל הירקון כולל העיר תל אביב ומרחב הדרום. כבר בשלב זה הייתה הבחנה בין גדודים שיועדו להגנה על העיר תל אביב ובין גדודים שהתאמנו כדי לצאת ללחימה בדרום
"עציוני" לירושלים, מדבר יהודה וגוש עציון
החטיבות הוקמו על בסיס ותיקי גדנ"ע וחי"ש בערים, פל"מים במחוזות, הכשרות של אנשי חי"ם, עולים חדשים מגויסי חוץ לארץ ואחרים. הכשרת טירונים ומפקדים זוטרים הפכה למשימה של החטיבות, אשר הקימו גופי הדרכה כדי לגייס ולהכשיר כמות גדולה של מגויסים בזמן קצר, עם תום הגיוס הופעלו סגלי ההדרכה כיחידות מובחרות (בעיקר בחטיבת גולני ואלכסנדרוני).
בפברואר 1948, לאחר שהופעל מנגנון הגיוס וההכשרה ואומנה כמות גדולה של טירונים מגויסים חדשים עבור ה"חיל", הוצא עדכון לפקודת המבנה ובו חלו השינויים הבאים:
חטיבת לבנוני פוצלה לחטיבת "גולני" בגליל העליון והתחתון (שכללה גם את כוח "עודד" בגליל העליון המזרחי שיהפוך לחטיבה עצמאית במאי 1948) ולחטיבת "כרמלי" באזור חיפה, הכרמל והגליל המערבי
מגדודי החי"ש של מרחב תל אביב ויישובי הדרום שחנו בתל אביב הוקמו חטיבת "קרייתי" למרחב העירוני של תל אביב וסביבתה וחטיבת "גבעתי" אשר יועדה למרחב הדרום (מראשון לציון בצפון ועד כביש מג'דל (אשקלון) - בית גוברין) בדרום
החטיבות מוספרו מצפון לדרום והגדודים קיבלו מספרים אף הם
התקיימה זיקה בין מרחב הגיוס ממנו הגיעו החיילים לבין מרחב הפעילות. החיילים הגנו בגופם על ביתם ומשפחתם, הם הכירו הכרות בלתי אמצעית את השטח והתמצאו בו. לפחות בחלקה הראשון של המלחמה (עד תוכנית ד') פעלו החטיבות במרחבן הטבעי, הגנו על התחבורה באזור, יצאו לפשיטות על כפרים ערביים סמוכים, הרחיבו את גבולן ותפסו עמדות אסטרטגיות שהוחזקו על ידי הבריטים (כגון מצודות משטרה, מתקני מים, מחסנים, מחנות צבא ונקודות שולטות). רק לאחר שאובטחו הערים, המושבות ודרכי התחבורה ביניהן, הוצאו החטיבות ממרחבן ויצאו לפעול באזורים מרוחקים יותר. שיטה זו נחלה הצלחה בכל הגזרות, פרט לירושלים. חלק מהגדודים רוכזו במחנות קבע, בהם שהו בין הקרבות (למשל מחנה דורה הגדול של אלכסנדרוני בנתניה או מחנה גדעון של גולני ליד בית שאן), בעוד באחרים פוזרו החיילים לבתיהם לאחר פעולה.
במהלך ההפוגה הראשונה, בקיץ 1948, הושבעו חיילי החטיבות לצה"ל. לאחר מכן צורפו לחלק מהן כוחות אצ"ל.
החטיבות המרחביות > לבנוני

חטיבת לבנוני, שנקראה בתוכניות המוקדמות "חטיבת הצפון", כללה את כל המרחב שמזכרון יעקב וצפונה. מפקדה של החטיבה היה משה כרמל.
בפברואר 1948 פוצלה החטיבה ל'חטיבת גולני בנפת יזרעאל, הכנרת, גלבוע ועד תל חי וחטיבת כרמלי באזור חיפה ונפת זבולון (כלומר חיפה והגליל המערבי). במקביל פעלה בגזרה חטיבת יפתח של הפלמ"ח. בהמשך התפצלה מגולני חטיבת עודד.
עם הקמת צה"ל הפכה גולני לחטיבה 1, כרמלי לחטיבה 2 ועודד לחטיבה 9.
החטיבות המרחביות > לבנוני > חטיבת גולני

חטיבת גולני התמקדה בתחילה באבטחת התחבורה ליישובי הצפון, בתוכנית ד' (אפריל - מאי 48) כבשו גדוד "ברק" וגדוד 13 את טבריה ובית שאן. לאחר פלישת צבאות ערב (מאי 48) שיתפה פעולה עם "כרמלי" בגזרת עמק יזרעאל, מגידו וג'נין. בקרבות עשרת הימים (יולי 48) התמודד גדוד "ברק" עם כוחות צבא ההצלה באזור סג'רה (אילניה) ובקרב קשה כבש את הכפר לוביה (מחלף גולני של היום). במהלך ההפוגה השנייה הפכה החטיבה לחטיבת צה"ל והשתתפה במבצע חירם, מבצע דקל, מבצע חורב ומבצע עובדה. מפקד החטיבה הראשון היה משה מן. עם הקמת המדינה מנתה החטיבה 3,573 חיילים ומפקדים.
חטיבת גולני הוקמה על בסיס גדוד "דרור" מחטיבת לבנוני אליו נוספו גדוד "ברק" וגדוד "גדעון". גדודי החטיבה במלחמת העצמאות היו:
גדוד 12 ("ברק") הורכב בסוף פברואר 1948 מפלוגות חי"ש, פל"מים ונוטרים מבקעת כנרות, עמק הירדן והגליל התחתון. השתתף בכיבוש טבריה, הקרב על ה"דגניות" (דגניה א' ודגניה ב'), ההגנה על סג'רה (אילניה), מבצע דקל ובמסגרת צה"ל במבצעי חורב ועובדה.
גדוד 13 ("גדעון") התפצל מגדוד "דרור" באמצע מרץ 1948, עבור מבצע גדעון וכלל מתנדבי חי"ש ממשקי עמק יזרעאל ועמק בית שאן. אבטח ונלחם במזרח עמק יזרעאל ועמק בית שאן.
גדוד 14 ("דרור") הורכב בדצמבר 1947 על בסיס גרעין החי"ש הוותיק ממשקי עמק יזרעאל ועמק בית שאן ופעל עוד במסגרת "חטיבת לבנוני". תפקידו הראשוני היה אבטחת יישובי עמק יזרעאל. ממרץ 48 פוצלה גזרתו והוא פעל רק במערב העמק.
גדוד 15 ("גורן") הוקם על בסיס סגלי הדרכה של החטיבה, לקראת הלחימה בצבאות ערב, במאי 1948, התרכז בקיבוץ אלומות. פעל לאבטחת יישובי המרחב ממגדל ועד אשדות יעקב. הקרב על ה"דגניות" והדיפת הצבא העיראקי ליד ג'נין.
החטיבות המרחביות > לבנוני > חטיבת כרמלי

עיקר פעילותה של חטיבת כרמלי הייתה בכוננות לקראת תפיסת הבסיסים הלוגיסטיים של הבריטים בסביבת חיפה עם עזיבתם ובמיוחד הנמל ודרכי הגישה אליו ובתי הזיקוק. כמו כן ערכה החטיבה פעולה כנגד הכפר בלד א-שיח' (היום נשר) לאחר טבח בתי הזיקוק ב-30 בדצמבר 1947. במרץ 48 יצאה שיירה של החטיבה, שנודעה בשם שיירת יחיעם, לעקוף את עכו ולהביא אספקה ליישובי הצפון, השיירה הותקפה סמוך לנהריה ונגרמו לה אבדות קשות. באפריל 48 התמודדה החטיבה עם צבא ההצלה בקרבות משמר העמק ורמת יוחנן. באפריל 48 סיימה החטיבה בהצלחה את הקרב על חיפה, הודות לתכנון המדויק ולהיכרות עם הסביבה והמתקנים הצליחה החטיבה תוך פחות מ-24 שעות לתפוס את כל הבסיסים הבריטיים והמפעלים האסטרטגיים בעיר. החטיבה הכניעה את ההתנגדות הערבית והשתלטה על העיר. לאחר פלישת צבאות ערב הכניע כוח של החטיבה את עכו במבצע בן עמי (שנקרא על שם בן עמי פכטר שהיה מפקד גדוד בחטיבת כרמלי ונפל בשיירת יחיעם). מפקד החטיבה הראשון היה משה כרמל והשני היה מרדכי מקלף, לימים הרמטכ"ל השלישי של צה"ל.
עם הקמת המדינה מנתה חטיבת כרמלי 2,238 חיילים ומפקדים.
כל גדודי החטיבה גובשו בדצמבר 1947 כגדודי "חטיבת לבנוני" והתחלקו לפי גרעיני חי"ש בחיפה ובסביבתה. גדודי החטיבה היו:
גדוד 21 הורכב מפלוגת החי"ש של נפת זבולון (פלוגת "צידוני") ומגויסים מאנשי הקריות. עסק באבטחת התחבורה בגזרת מפרץ חיפה והגליל המערבי. מגדוד זה יצאו לוחמי שיירת יחיעם בה נהרג מפקדו הראשון, בן עמי פכטר. הגדוד כבש את עכו במבצע שנקרא על שמו, מבצע בן עמי. כמו כן השתתף הגדוד בקרבות רמת יוחנן, מבצע דקל ובקרב על ג'נין
גדוד 22 הורכב מאנשי חי"ש טכניון ("פלוגת הסטודנטים"), ותיקי חי"ש ומגויסים מהעיר חיפה. עסק באבטחת תנועה בעיר חיפה, הוציא את פעולת הגמול בבלד א-שיח' (נשר) והשתתף במבצע בן עמי. לאחר הקמת צה"ל פעל בקרבות משמר הירדן ומבצע חירם. מפקדו הראשון היה מרדכי מקלף, לימים הרמטכ"ל השלישי של צה"ל.
גדוד 23 הורכב מאנשי חי"ם מחיפה (פלוגת "הדרי") וחיילים משוחררים מהצבא הבריטי. גדוד זה סופח לחטיבת "עודד" בקרבות משמר הירדן.
גדוד 24 היה המשכו של גדוד המשמר הנייד של חי"ם חיפה. אבטח את גזרת הכרמל מקיבוץ יגור ועד עתלית ובין היתר כבש את עין חוד. עם הקמת צה"ל הוסב לגדוד סיוע חטיבתי (כלל פלוגת סיור ופלוגת משוריינים).
החטיבות המרחביות > לבנוני > חטיבת עודד

בסוף מאי 1948 קמה חטיבת עודד (בפיקוד אורי יפה שכינויו המחתרתי היה "עודד"), על סמך גדוד אלון (גדוד א' של "חטיבת לבנוני", גדוד 11) שהועבר ממרחב חיפה, כוחות חי"ם מאומנים מיישובי האזור וכוח מגולני. תפקיד החטיבה היה להחזיק במזרח אצבע הגליל ולהיערך מול הגולן. הקרבות המפורסמים ביותר של החטיבה היו קרב מלכיה השלישי ומבצע חירם. בהמשך הורחבה החטיבה באנשי סגל ההדרכה הארצי של לה"ד (לשכת ההדרכה) שיצרו את גדוד 92, לאחר שהופסקו קורסי הקצינים וקורסי המקצועות בשל קרבות מלחמת העצמאות.
החטיבות המרחביות > אלכסנדרוני

החטיבה הוקמה בסוף נובמבר 1947 מגדודי החי"ש במרחב שרון-שומרון (מזכרון יעקב ועד רמת גן) ונקראה על שם נחל אלכסנדר הגובל במרחבים אלה. פעילותה הראשונית של החטיבה הייתה הגנה על התחבורה בכביש השרון (פתח תקווה - בית ליד - חדרה) שהיה הציר היחיד שקישר את תל אביב וחיפה. מראשית מאי 1948 סייעו כוחות החטיבה בפינוי מחצבות מגדל צדק ובתפיסת המשאבות בראש העין, שהיו מתקן הכרחי לאספקת המים לאזור תל אביב ולנגב והוחזקו עד אז בידי כוחות משמר בריטיים. בהמשך נלחמה החטיבה במזרח הגזרה מול צבא ההגנה של קאוקג'י, כוחות החטיבה כבשו את ג'לג'וליה וכפר סבא הערבית (במבצע מדינה) ואבטחו, בקרב קשה, את הדרך לרמת הכובש.
במבצע נחשון פעלו פלוגות של החטיבה בכוחות המשולבים שהשתתפו במבצע (עבורו הוקמו שלושה גדודים ייעודיים מעורבים מפלוגות חי"ש ופלמ"ח שפורקו מיד לאחר המבצע). וכן פעלו כוחות החטיבה בקרבות עין השופט ומשמר העמק. עם הקמת צה"ל סופח גדוד של החטיבה (גדוד 32) לחטיבה 7 ופעל, ונכשל, במבצע בן נון א' לכיבוש לטרון. לחטיבה צורפו תחתיו מגויסי גח"ל ויחידות אצ"ל שפעלו תחת פיקודו באזור ראש העין וקאקון. בהפוגה הראשונה נשבעו חיילי החטיבה אמונים לצה"ל.
מפקד החטיבה הראשון היה דן אבן והיא מנתה עם הקמת המדינה 3,588 חיילים ומפקדים. עם הקמת צה"ל קלטה החטיבה גדוד אנשי אצ"ל (גדוד 37) והפכה לחטיבה 3.
החטיבה מנתה עם הקמתה בדצמבר 1947 שלושה גדודים:
גדוד 31 הורכב מוותיקי חי"ש בנפות שומרון וחפר. עסק באבטחת תחבורה בכבישי האזור: נתניה, חדרה, רמת השופט ועין שמר. השתתף במבצע מטאטא, בהשתלטות על שדה התעופה בעין שמר ומשטרת כרכור וכיבוש כפר סבא הערבית.
גדוד 32 הורכב מפלוגות החי"ש של יישובי השרון ופתח תקווה. עסק באבטחת התחבורה בכביש השרון מפתח תקווה ועד רמת הכובש. השתתף בתפיסת ואבטחת מתקני השאיבה בראש העין ומחצבות מגדל צדק, כיבוש מחנות בית ליד ותל ליטווינסקי (תל השומר) ומבצע חמץ. במאי 48 סופח הגדוד לחטיבה 7, ועמה השתתף במבצע בן נון א' לכיבוש לטרון (שנכשל).
גדוד 33 הורכב מפלוגות חי"ש גוש-דן (רוכז ברמת אפעל) ופלוגות גדנ"ע של רמת גן, גבעתיים ובני ברק. עסק באבטחת יישובי מזרח גוש-דן. השתתף בהחזקת תל ליטווינסקי ומבצע נחשון, מבצע חמץ, כיבוש כפר סבא הערבית, טנטורה וקאקון. כמו כן השאיל הגדוד גם מחלקה לסיוע לחטיבת עציוני בהר-טוב.
במאי 1948 הפסיק סגל מחנה האימונים של אלכסנדרוני להכשיר טירונים ומ"כים והפך לגדוד סיוע חטיבתי (שכלל פלוגת סיור, פלוגת ג'יפים ופלוגת משוריינים) כגדוד 34.
החטיבות המרחביות > קרייתי

החטיבה הוקמה בתל אביב בפברואר 1948, לאחר שחטיבת גבעתי הוצאה מהעיר לאזור הדרום. החטיבה כללה שלושה גדודי חי"ר, בוגרי גדנ"ע חילוניים ודתיים וגדוד חי"ם. גבול החטיבה היה המרחב העירוני של העיר תל אביב מנחל הירקון בצפון ועד בת ים בדרום ועד יאזור במזרח. בתחומי החטיבה היה קו הגבול העירוני הפתלתל בין תל אביב ליפו והכפרים סלמה (כפר שלם) ואבו כביר. החטיבה אבטחה את הדרכים מחולון ומקוה ישראל אל העיר ואת ראשית הדרך לירושלים דרך הכפרים העוינים יאזור ובית דג'אן (בית דגן). בצפון גיזרתה שמרו כוחות החטיבה על שדה דב.
בשיתוף עם כוחות אלכסנדרוני, גבעתי, פלמ"ח ואצ"ל פעלה החטיבה במבצע חמץ לכיבוש יפו. ההיכרות הקרובה של החיילים עם האזור, כתושביו, סייעה רבות להצלחת המבצע. ב-13 במאי 1948 קיבל לידיו מפקד החטיבה, מיכאל בן-גל, את כתב הכניעה של ערביי יפו. על אף שיתוף הפעולה עם יחידת האצ"ל בתל אביב והלחימה שכם אל שכם בעת מבצע חמץ, תפקידה הבא של החטיבה היה לאבטח את חוף תל אביב בעת העימות עם אוניית הנשק של האצ"ל, אלטלנה. רבים מחיילי החטיבה סירבו פקודה, בעקבות כך המשימה הועברה לפלמ"ח. בהפוגה הראשונה הושבעו חיילי החטיבה לצה"ל ובהמשך פעלו במבצע דני וכבשו את הכפר הערבי סלביט (עליו הוקם קיבוץ שעלבים).
מספר חיילי החטיבה ערב הקמת המדינה היה 2,504, עם הקמת צה"ל הפכה קרייתי לחטיבה 4.
חטיבת קרייתי הורכבה מהגדודי חי"ש תל אביב:
גדוד 42 - אנשי חי"ש תל אביב שלא גויסו לגבעתי. הגדוד סבל עד תום המלחמה מהיותו בסדר עדיפות נמוך והתקיים תוך מחסור חמור באמצעים.
גדוד 43 - ותיקי "גדוד הפרברים". פעל בעיקר להגנה בגזרות דרום תל אביב וכיבוש שיח' מוניס (ללא קרב). מפקד הגדוד היה עמוס בן-גוריון
גדוד 44 - הורכב מפלוגות מחי"ש תל אביב ומגויסים.
החישטרון

בחי"ש הוקמה להקה צבאית בתחילת 1948 במתכונת הדומה לזו שהייתה נהוגה בצבא הבריטי (חיילים מהחטיבה בעלי הכשרה במוזיקה ובדרמה העלו תוכניות בידור ותרבות להנאת החיילים, בזמנם הפנוי). יוזם הרעיון היה איש התיאטרון טולי רביב שפנה בבקשה לשמעון אבידן, מפקד החטיבה. לאחר אישורו אסף רביב סביבו את בובי פנחסי, יפה ירקוני, ושרה דגן (קורנפלד) והארבעה אלתרו תוכנית קצרה. מאוחר יותר הצטרפו גם אהובה צדוק, זרובבלה ששונקין (בתו הבכורה של המשורר אלכסנדר פן), עדי גרינברג, מרים סלומון, יוספה רוזנשטיין, שלום גמליאל ומשה גולדשטיין. מקים הלהקה והרוח החיה בה היה רביב, פנחסי שימש כמלחין ומנהל מוזיקלי והפיקוד סייע במידה מועטה באמצעים טכניים ובמימון זעום. הזמרת המפורסמת ביותר בלהקה הייתה יפה ירקוני.
להקת החישטרון כללה גם את "להקת השרון" של חטיבת אלכסנדרוני בה שירתו בין השאר ישראל יצחקי ועמנואל זמיר.
למרות החלטת מחלקת התרבות הצבאית (מחת"ר) לאחד את כל הלהקות הצבאיות לגוף אחד, "הלהקה הצבאית הארצית", התנגד אבידן ליוזמה ושלח את חברי החישטרון לעבור הכשרה צבאית בת חודש כאלחוטנים.
להיטי הלהקה כללו את "אל נא תאמר לי שלום" (טולי רביב), "האמיני יום יבוא", "שחרחורת", "קרה זה רק הפעם", ו"חישטרון זה לא פשוט".
סגנון הלהקה הוגדר כבורגני או "סאלוני" והמוזיקה דמתה יותר לשירים לועזיים (בעלי לחנים צרפתיים וארגנטינאים) שנוגנו בבתי הקפה של תל אביב מאשר לשירי הפלמ"ח הסוערים, בעלי הלחנים הרוסיים. כמו כן הייתה יריבות בין להקת החישטרון של החי"ש לצ'יזבטרון של הפלמ"ח. הלהקה העלתה כשלוש תוכניות, הייתה פופולרית מאוד בחי"ש וזכתה להצלחה רבה ביישוב כולו עד שפורקה ב-1950.
אם היית קורא מכתבי חיילים מאותה חטיבה היית יכול למצוא תיאורים על הכנות לפעולה, על "ערב אחרון לפני היציאה" ומיד לאחר-כך הייתה תוספת: "נערכה מסיבה, היה שמח, ה"חישטרון" הופיע ומיד עלה מצב-הרוח"...
לקריאה נוספת

מרדכי נאור (עורך ראשי), לקסיקון כוח המגן ההגנה, 1992
יוסף אוליצקי, ממאורעות למלחמה, תל אביב 1949 - תולדות קרייתי וגבעתי
גרשון ריבלין וצבי סיני, חטיבת אלכסנדרוני, הוצאת מערכות 1964
צדוק אשל, מערכות ההגנה בחיפה, תל אביב תשל"ח - תולדות חטיבת כרמלי
ארגון חברי ההגנה בירושלים, ההגנה בירושלים, ירושלים תשל"ג - תשל"ה - תולדות חטיבת עציוני
שמרי סלומון, "פרויקט תיקי הכפרים: פרק בהתפתחות המודיעין הצבאי ב'הגנה', חלק א: 1945-1943", ההגנה: מחברות מחקר, גיליון 1, אביב תש"ע, עמ' 1–129.
שמרי סלומון, "פרויקט תיקי הכפרים: פרק בהתפתחות המודיעין הצבאי ב'הגנה', חלק ב: 1948-1945", ההגנה: מחברות מחקר, גיליון 2, קיץ תשע"ח, עמ' 1–312.
בן-ציון דינור (עורך ראשי), ספר תולדות ההגנה. הוצאת מערכות, 1955-1972 כרכים ג' ו-ד'
מאיר פעיל, התפתחות כוח המגן העברי, אוניברסיטה משודרת, 1987
יהודה ואלך, אטלס כרטא לתולדות ארץ ישראל מראשית ההתיישבות ועד קום המדינה, ירושלים, 1974 עמודים 115, 106, 59
דומיניק לאפייר ולארי קולינס, ירושלים, ירושלים, תרגם אהרן אמיר, הוצאת שוקן, 1978.
משה (מוסא) אשד, חיל השדה ("הח"יש") במחוז תל אביב: אוסף סיפורי חברות וחברים, תל אביב, 2001. ו-גדוד 54 גבעתי במלחמת העצמאות, תל אביב, 2004 ראו גם סקירה על המחבר מאת אלי אשד
חטיבת עציוני בתש"ח, לקט מקורות ומאמרים הוצאה פנימית - בית ספר שדה כפר עציון, 2015.
גדנ"ע ירושלים בתש"ח, עורך: יהושע אריאלי, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2003.
יצחק לוי (לויצה), תשעה קבין, הוצאת מערכות, 1986.
ולדיסלב השני, הגולה

וְלָדִיסְלָב הַשֵּׁנִי, הַגּוֹלֶה (בפולנית: Władysław II Wygnaniec;‏ 1105 – 30 במאי 1159) היה הדוכס הגדול של ממלכת פולין והדוכס של שְׁלֶזְיָה בין השנים 1138 ועד לגירושו ב-1146. הוא מוכר כאביהם של הפיאסט השלזים (בני שושלת פיאסט אשר גורשו לעבר שלזיה).
ביוגרפיה

לאחר מות בולסלאב השלישי, עקום הפה, אביו של ולדיסלב, בשנת 1138, ממלכת פולין התפרקה בין ארבעת בניו של הראשון. בשביל לשמור על אחדות פולין לאחר מותו, בולסלאב קבע כי בעת יגיע לבגרות, בנו הבכור ירש את העיר קרקוב וסביבתה. ולדיסלב, הבכור באחיו, ירש לחלקו את שלזיה וכרצון אביו גם את קרקוב. עם ירושת קרקוב, ולדיסלב ירש את הסמכות העליונה מעל כל שאר נסיכי ודוכסי פולין. אף על פי שולדיסלב פעל לשמירת אחדות פולין, מירב הדוכסים, כמו גם חלק מהאצולה החלו להילחם בו למען כוחם האישי.
לבסוף, לאחר מלחמות חוזרות ונשנות, בשנת 1146, בעודו בעיר צייץ (מדינת סקסוניה-אנהלט) ולדיסלב ויתר על כתר פולין והכריז על האומה כפֵאוֹדָלִית. תוך זמן קצר הנסיכים הפולניים גירשו את ולדיסלב מהארץ המפורקת לעבר האימפריה הרומית הקדושה.
קונראד השלישי, מלך גרמניה אחיה של אגנס מבאבנברג, אשתו של ולדיסלב, קיבל את ולדיסלב לחסותו בממלכת גרמניה (חלקה מתוך האימפריה הרומית הקדושה). בינתיים בולסלאב הרביעי, המתולתל, אחיו השני של ולדיסלב, ירש את שלזיה וקרקוב בהיעדר אחיו הבכור.
ולדיסלב החל במערכה מחודשת לאיחוד פולין ולאחר מערכה מוצלחת החלו בתמיכת הקוריה הרומאית ומדינת האפיפיור, מגעים לשלום שבוצעו בידי אלברכט הראשון, מרקיז ברנדנבורג המכונה "דוב" אשר פעל להביא לסיום הקרבות בין אוגדות הפולנים. כאשר בשנת 1152 בולסלאב הרביעי לא פעל כקריאת פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, האחרון פלש לעבר פולין ואיים על פוזנן. בולסלאב נכנע לקיסר הרומאי ושחרר את בניו של ולדיסלב מהשבי שלהם לעבר סקסוניה-אנהלט ואל ולדיסלב אביהם.
לאחר מותו של ולדיסלב בשנת 1159 בולסלאב לא שמר על הבטחתו ועם מערכת מלחמה מחודשת בשנת 1163 הוא תפס מחדש את בניו של ולדיסלב והעביר אותם לשבי.