פרוטו-הודו-אירופית
דקדוק > שמות עצם

בפרוטו־הודו־אירופית שוחזרו שמונה יחסות: סיומות לשמות העצם שסימנו את תפקידן התחבירי במשפט. לא כל השפות ההודו־אירופיות העתיקות שימרו את שמונה היחסות. כך, בעוד סנסקריט שימרה את כולן, בלטינית נותרו רק שש יחסות וביוונית עתיקה – חמש. רוב השפות ההודו־אירופיות המדוברות במאה העשרים ואחת, לרבות אנגלית וצרפתית, השמיטו את כולן; אחרות שימרו את חלקן כדוגמת השפה הרוסית שבה ארבע יחסות; ואילו שפות מעטות, כגון הליטאית, שימרו את כל שמונה היחסות הפרוטו־הודו־אירופיות. מבנה המשפט מבוסס היה על נושא–מושא–נשוא, בדומה לשפות הודו־אירופיות עתיקות אחרות, כגון  השפה הלטינית. עם זאת, השימוש ביחסות איפשר גמישות בסדר המילים במשפט.
לכל אחת משמונה היחסות בפרוטו־הודו־אירופית שתי מערכות נפרדות, יחסות תמטיות ויחסות שאינן תמטיות, המקבילות לצורות ההטייה השנייה והשלישית של היחסות ביוונית ובלטינית, בהתאמה. ביחסות התמטיות תבוא תנועה לפני היחסה, בדרך כלל e* או o*, ואילו לפני יחסה שאינה תמטיות לא תבוא תנועה. מקובל להניח כי היחסות שאינן תמטיות קדמו ליחסות התמטיות אשר נוצרו בשל הקושי להגות אשכול עיצורים במילים מסוימות. משום כך התווספו בחלק מהמילים תנועות עזר שקדמו ליחסות וכך נוצרו היחסות התמטיות. לראייה, בשפה החיתית, אחת מן השפות ההודו־אירופיות הקדומות ביותר, היחסות התמטיות כמעט שאינן קיימות. מבחינת הטעמה, שמות העצם שאינם תמטיים נחלקו לשני סוגים בסיסיים: שמות העצם הסטטיים, שבהם אותה ההברה בשורש המילה היא ההברה המוטעמת; ושמות העצם הדינמיים, שבהם ההטעמה עשויה לשנות את מיקומה. שמות העצם הדינמיים התחלקו גם הם לשתי קבוצות: בקבוצה הראשונה ההטעמה החליפה את מיקומה בין ההברות בשורש המילה ואילו בקבוצה השנייה ההטעמה החליפה את מיקומה בין הברה בשורש המילה לבין ההברה שביחסה, בסוף המילה, שאיננה חלק מהשורש.
בפרוטו־הודו־אירופית יש צורת זוגי לשמות עצם. סיומת הזוגי הייתה h₁-* בשמות עצם לא־תמטיים ו־oh₁-* בשמות עצם תמטיים. סיומת זו איננה מושפעת מהיחסה.
חוקרים הצליחו לשחזר שני מינים דקדוקיים ביחסות הנושא והמושא הישיר בפרוטו־הודו־אירופית: מין חי (לבני אדם, ללא הבדל בין זכר ונקבה) ומין דומם (לעצמים, כדוגמת "It" באנגלית). עם זאת, רוב השפות ההודו־אירופיות כוללות סיומת גם לנקבה ואילו סיומת המין החי הפכה לזכר. הסיומת לנקבה משוחזרת כ־eh₂-*, ובשפות רבות היא הפכה ל־a-* (למשל: אפרודיטה, אנטיגונה וכו'). בשונה משאר השפות ההודו־אירופיות, השפה החיתית – אחת השפות העתיקות במשפחה – כללה סיומות נפרדות למין החי (זכר) ולמין הדומם, אך לא כללה סיומת נקבה. על כן משערים כי בשלב מוקדם של התפתחות השפות ההודו־אירופיות, כשהחיתית ויתר השפות במשפחה היו חלק מקבוצה אחת (הקבוצה ההודו־חיתית), הן כללו רק מין חי ומין דומם, ללא הבחנה בין זכר ונקבה. רק בשלב מאוחר יותר, לאחר שהשפה החיתית התפצלה ממשפחת השפות ההודו־אירופיות, נוצרה סיומת הנקבה והמין החי עבר לתיאור הזכר. המין הדומם זהה למין החי בנטיות שונות של שמות עצם פרט ליחסות הנושא והמושא הישיר: אחרי שמות עצם לא־תמטיים במין דומם לא תבוא היחסה s* או m* בהתאמה; ואילו בשמות עצם תמטיים, התאחדה יחסת הנושא os* עם יחסת המושא הישיר om*. ישנן מספר הצעות לשחזור היחסות בשפה אך אין שיטה אחת המוסכמת על הכל.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | נושא ונשוא (Nominative) | מושא ישיר (Accusative) | שייכות (Genitive) | מושא עקיף (Dative) | מוצא (Ablative) | מיקום (Locative) | שימוש (Instrumental) | קריאה (Vocative) |
| שם עצם לא־תמטי: h₃rḗǵs*, מלך | יחיד | h₃rḗǵs* | h₃réǵm̥* | h₃réǵs* | h₃réǵey* | h₃réǵs* | h₃réǵi* | h₃réǵh₁* | h₃réǵ* |
| שם עצם לא־תמטי: h₃rḗǵs*, מלך | רבים | h₃réǵes* | h₃réǵns* | h₃réǵom* | h₃réǵbʰos* | h₃réǵbʰos* | h₃réǵsu* | h₃réǵbʰis* | h₃réǵes* |
| שם עצם תמטי: h₂ŕ̥tḱos*, דוב | יחיד | h₂ŕ̥tḱos* | h₂ŕ̥tḱom* | h₂ŕ̥tḱosyo* | h₂ŕ̥tḱoey* | h₂ŕ̥tḱoh₁ad* | h₂ŕ̥tḱoy* | h₂ŕ̥tḱoh₁* | h₂ŕ̥tḱe* |
| שם עצם תמטי: h₂ŕ̥tḱos*, דוב | רבים | h₂ŕ̥tḱoes* | h₂ŕ̥tḱons* | h₂ŕ̥tḱohom* | h₂ŕ̥tḱobʰos* | h₂ŕ̥tḱobʰos* | h₂ŕ̥tḱoysu* | h₂ŕ̥tḱōys* | h₂ŕ̥tḱoes* |