stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית המשפט העליון של קליפורניה
הרכב

בהתאם לחוקת 1849 של קליפורניה כלל הרכב בית המשפט העליון שני שופטים ונשיא. ב-1862 גדל מספרם לחמישה, ומכוח חוקת 1879 (הנוכחית) מונה הרכב בית המשפט שבעה שופטים שאחד מהם הוא נשיאו.
השופטים מתמנים לבית המשפט על ידי מושל המדינה, לאחר שוועדת ההערכה של לשכת עורכי הדין של קליפורניה מכינה חוות דעת מפורטת וחסויה על המועמד. לאחר הצגת המועמדות הרשמית היא נבחנת על ידי נציבות המינויים השיפוטיים של המדינה, שבה מכהנים נשיא בית המשפט העליון, התובע הכללי של המדינה ואחד מנשיאי בתי המשפט לערעורים שלה. הנציבות מקיימת שימוע פומבי למועמד ורשאית לאשרו או לדחותו.
מועמד שמינויו אושר רשאי להיכנס לתפקידו מיד או להחליף שופט של בית המשפט העליון לאחר תום תקופת הכהונה השיפוטית שלו. אם נכנס לתפקידו מיד, עליו לעמוד להצבעת אישור של בעלי זכות הבחירה במדינה שתתקיים במועד הבחירות הקרוב למשרת המושל. אם זכתה מועמדותו ברוב, עליו לעמוד להצבעת אישור נוספת עם תום תקופת הכהונה של השופט שהחליף, ולאחר מכן יוכל לכהן כהונה של 12 שנים, עד להצבעת אישור נוספת. אם רוב המצביעים בהצבעת האישור מצביעים נגד השופט, עליו לפרוש מכהונתו והמושל ימנה שופט אחר במקומו. כך קרה למשל בעניינם של נשיאת בית המשפט העליון רוז בירד (האשה הראשונה שמונתה לכהן בבית המשפט) ושני שופטים נוספים של בית המשפט העליון, שהתנגדו לעונש המוות בקליפורניה ונאלצו לפרוש לאחר שהפסידו בהצבעת אישור בשנת 1986.
הרכב בית המשפט בשנת 2020 כולל שופטים מגיל 77 ועד גיל 43 וממוצא אתני מגוון. ארבעה מהם מונו על ידי מושלים דמוקרטים ושלושה על ידי מושלים רפובליקנים.
נשיאת בית המשפט (2020), העשרים ושמונה במספר, היא השופטת טאני קאנטיל-סקאוייה (אנ'), שמונתה לתפקידה בשנת 2010 על ידי המושל הרפובליקני ארנולד שוורצנגר.
בין השופטים הידועים של בית המשפט בעבר נמנים: סטפן פילד (אנ'), שכיהן גם בבית המשפט העליון של ארצות הברית; קרטיס וילבור, ששירת כמזכיר הצי של ארצות הברית; רוג'ר טריינור (אנ'), משפטן מלומד שנחשב לגדול השופטים שכיהנו בבית המשפט.
סמכות שיפוט

עד תיקון החוקה בשנת 1904 היה בית המשפט דן בערעורים בזכות מבתי המשפט המדינתיים והתקשה לעמוד בעומס העבודה. לאחר התיקון החלו לפעול בתי המשפט לערעורים של קליפורניה (שישה כיום) ומאז דן בית המשפט העליון בערעורים מהם, אשר הוא נותן להם רשות ערעור על פי שיקול דעתו. בממוצע מקיים בית המשפט בכל שנה דיון בכאחוז אחד מתוך יותר מ-8,000 בקשות רשות ערעור המוגשות לו. בכל שבוע מקיימים השופטים הצבעה בנוגע ל-150 עד 300 בקשות רשות ערעור.
על פי חוקת המדינה יש לנידונים למוות זכות ערעור אוטומטית על עניינם בפני בית המשפט. בכל שנה הוא דן בכ-20 תיקי נידונים.
בנוסף דן בית המשפט בשאלות משפטיות המופנות אליו על ידי בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית, אם מצא הראשון שיש הצדקה לכך. בדרך כלל מדובר בשאלות משפטיות המערבות משפט פדרלי ומשפט של מדינת קליפורניה.
פעולה

בשנים 1879-‏1966 פעל בית המשפט בשני הרכבים של שלושה שופטים בכל אחד. נשיא בית המשפט חילק ביניהם את התיקים לדיון והחליט איזה מהם יישמע על ידי בית המשפט בהרכבו המלא. מאז תיקון החוקה בשנת 1966 יושב בית המשפט לדין בקביעות בהרכבו המלא. כל אימת שיש מושב פנוי בבית המשפט או שאחד מהשופטים פוסל את עצמו מלדון בתיק מסוים ממנה הנשיא שופטים מבתי המשפט לערעורים של המדינה לשבת בדין עם השופטים הקבועים של בית המשפט. אירע בעבר שכל שופטי בית המשפט העליון פסלו עצמם מלדון בתיקים מסוימים. במצב זה מונו שופטים מבתי המשפט לערעורים ואף מערכאה נמוכה יותר (כאשר גם שופטי בית המשפט לערעורים פסלו את עצמם) לדון כבית משפט עליון בפועל באותם תיקים.
לאחר שתיק מקבל רשות ערעור מבית המשפט מקצה אותו הנשיא לאחד השופטים. לאחר שהצדדים בערעור מגישים את טענותיהם בכתב מנסח השופט טיוטת פסק דין. הטיוטה מועברת ליתר השופטים למתן תגובה ראשונית. אם השופט שהתיק הוקצה לו מוצא את עצמו בדעת מיעוט, הוא רשאי לבקש מהנשיא להעביר את התיק אל אחד משופטי הרוב. אז מתכנס בית המשפט לשמוע טיעונים בעל פה בערעור, ולאחר מכן מקיים ישיבה סגורה ומקבל בתיק החלטה ברוב קולות. חוקת המדינה מחייבת את בית המשפט לתת פסק דין בערעור בתוך 90 יום לאחר סיום שמיעת הטיעונים בעל פה, שאם לא כן יעוכבו משכורות השופטים. בית המשפט נותן פסק דין פה אחד ב-77 אחוזים מהתיקים שהוא דן בהם, בהשוואה ל-43 אחוזים בבית המשפט העליון של ארצות הברית. פסקי הדין מתפרסמים באתר בית המשפט. בית המשפט הוא אחד מהמעטים בארצות הברית שפסקי הדין שלו מתפרסמים גם בדפוס.
בית המשפט מקיים ישיבות לשמיעת טיעונים בעל פה לפחות בשבוע אחד מכל חודש, מחודש ספטמבר ועד יוני. מאז 1878 הוא מחלק את זמן ישיבותיו בין סן פרנסיסקו (ארבעה חודשים), לוס אנג'לס (ארבעה חודשים) וסקרמנטו (חודשיים) (בכל הערים הוא חולק את מקום מושבו עם בית המשפט לערעורים של אותו מחוז).
מאז שלהי שנות השמונים חדלו רוב שופטי בית המשפט מלהעסיק מתמחים במשפטים והם נעזרים בעוזרים משפטיים קבועים שהם עורכי דין. שיטה זו תרמה להתמקצעות הסיוע המשפטי לעבודת השופטים. לבית המשפט כ-85 עוזרים משפטיים, שמיעוטם מסופחים לעבודה עם שופט מסוים והיתר פועלים במסגרת מאגר מרכזי.
תפקידים נוספים של בית המשפט הם:
פיקוח על בתי המשפט הנמוכים ממנו באמצעות המועצה השיפוטית של קליפורניה, שבה 21 חברים (15 שופטים, ארבעה נציגי לשכת עורכי הדין של קליפורניה ושני חברי בית המחוקקים המדינתי, מהבית העליון והבית התחתון)
אשרור של החלטת לשכת עורכי הדין של קליפורניה על קבלת חברים חדשים ללשכה או הרחקתם ממנה. בלשכה זו, הגדולה ביותר בין לשכות מדינות ארצות הברית, 210 אלף חברים שמהם 160 אלף הם עורכי דין פעילים.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007441501005171  CiNii: DA03821331  ISNI: 0000 0004 0518 4689  LCCN: n80109901  Trove: 798616  VIAF: 151867752   WorldCat (עם VIAF): 151867752 
שופטי בית המשפט בתמונה מ-2019: עומדים מימין לשמאל: ג'ושוע גרובן, מריאנו-פלורנטינו קואלר, גודווין ליו, לאונדרה קרוגר; יושבים מימין לשמאל: קרול קוריגן, הנשיאה טאני קאנטיל-סקאוייה, מינג צ'ין
בית הקברות היהודי בצ'רנוביץ

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 תאריך הקמה:  1866 
 קואורדינטות:  48°17′39″N 25°57′30″E﻿ / ﻿48.29421°N 25.958417°E﻿ / 48.29421; 25.958417
 he
 
בית הקברות היהודי בצ'רנוביץ הוא בית קברות, שנוסד בצ'רנוביץ ב-1866.
היסטוריה

בית הקברות נחנך ב-1866, לאחר שזה החליף בית עלמין יהודי ישן יותר, שנחנך ב-1770. עד שנת 2008 היה בית הקברות מוזנח והצומח בו גדל פרא. בשנת 2008 החלו פעולות שיקום לא רשמיות בבית הקברות על ידי שתי קבוצות מאוקראינה ומגרמניה, בנוסף התארגנה קבוצה מבין הצאצאים של הקבורים בבית הקברות במטרה לשקם אותו. בין הקבורים בבית הקברות ראש העיר לשעבר אדוארד רייס, הסופר אליעזר שטיינברג וחבר הפרלמנט האוסטרי בנו שטראוכר.
הערות שוליים

↑  The old Jewish cemetery, Chernovtsy, Ukraine (USSR), 1988, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי" (באנגלית)
↑  צ'רנוביץ – יהודי בוקובינה, באתר הארגון העולמי של יהודי בוקובינה לדורותיהם
ערך זה הוא קצרמרבנושא אוקראינה ובנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארטור קוגן

ערך זה עוסק בשחמטאי. אם התכוונתם לבמאי תיאטרון, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  29 בינואר 1974 (בן 50) צ'רנוביץ, ברה"מ 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב-אמן
 מד כושר מרבי:  2592 (ינואר 2005)
 מד כושר נוכחי:  2462 ‏(אוקטובר 2024)
 מדינה:  אוקראינה, ישראל, צרפת, סלובניה, הונגריה, ספרד
 
ארטור קוגן (נולד ב-29 בינואר 1974) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן ומאמן שחמט בינלאומי.
השיג דרגת אמן בינלאומי בשנת 1994 ורב-אמן משנת 1998.
נכון לנובמבר 2021, מדורג במקום ה-22 בישראל לפי מד כושר.
ביוגרפיה

ארטור קוגן נולד בצ'רנוביץ שבאוקראינה, ועלה לישראל בגיל שנתיים. לאחר 20 שנה בישראל התגורר בצרפת (קאן, פריז וטולוז), שנה בצ'כיה (פראג) ומספר חודשים בסלובניה (ליובליאנה) ובהונגריה (בודפשט). 
 כיום מתגורר בטראגונה, אשר בקטלוניה, ספרד.
קוגן הוא פוליגלוט הדובר 8 שפות. נשוי לאמנית בינלאומית לנשים, טטיאנה פלאצ'קינובה. אב לשניים.
סגנון משחק

קוגן מגדיר את סגנון משחקו כ"הרמוני" ומושפע מאלכסנדר אלכין, בובי פישר, וסילי סמיסלוב, מיכאל טל וגארי קספרוב.
הישגים בולטים כשחמטאי

1989-1981 – זכה באליפות הערים בת-ים, חולון, ראשון לציון, פתח תקווה.
1989 – זכה במדליית ארד באליפות העולם עד גיל 16.
1998 – זכה במקום ראשון בתחרות ליובליאנה.
1999 – זכה שוב במקום ראשון בתחרות ליובליאנה.
2000 – זכה במקום ראשון באליפות קוויבק הפתוחה.
2001 - זכה במקום הראשון באליפות סקנדינביה (לצד יבגני אגרסט)
2005 – זכה במקום ראשון באליפות פריז הפתוחה ובמקום ראשון באליפות טראגונה הפתוחה.
2006 – זכה במקום ראשון באליפות אשדוד הפתוחה.
2011 – זכה במקום ראשון בתחרות פתוחה בספרד.
2016 – חלק את המקום השני המשותף בתחרות שחמט מהיר באסטדיליה, ספרד, לאחר שצבר 7.5 נקודות מ-9 אפשריות.
קבלת דרגות בינלאומיות

1994 - אמן בינלאומי
1998 - רב-אמן.
תחרות לדוגמה בה השתתף

אליפות אירופה בשחמט 2015
קריירה כמאמן שחמט

קוגן ייסד חברה במסגרתה הוא מאמן שחמט בשם אולהלה (על שם הביטוי הצרפתי או-לה-לה, המביע התפעלות). אימן, בין היתר, מספר אלופים לאומיים (לגברים ולנשים) וכן אלופי עולם ואירופה לנוער.

 אימן באולימפיאדת השחמט ב-2006 בטורינו את נבחרת הנשים של איטליה ובאולימפיאדת השחמט ב-2010 בחנטי-מנסיסק שימש כקפטן-מאמן של נבחרת הגברים האיטלקית, שהגיעה להישג שיא היסטורי. אימן גם את נבחרת הנשים של הולנד באולימפיאדה.
כותב במספר מגזיני שחמט, ביניהם צ'סבייס.
ארמון הכנסים בבית לחם

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מרכז כנסים 
 מיקום:  בית לחם 
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 קואורדינטות:  31°41′26″N 35°10′07″E﻿ / ﻿31.69052778°N 35.16858333°E﻿ / 31.69052778; 35.16858333
 he
 
ארמון הכנסים בבית לחם הוא מרכז כנסים שנמצא בבית לחם, בשטח A של הרשות הפלסטינית. הארמון נמצא בדרום העיר, בסמוך לבריכות שלמה.
המבנה כולל אולם ישיבות ראשי, גלריה, אולם תיאטרון, חדרי ישיבות, חדרי תפילות (הן לנוצרים והן למוסלמים), קפיטריה ואמפיתיאטרון שיכול לארח קרוב ל-1,500 אנשים. ארמון הכנסים משתרע על שטח של כ-32,000 מ"ר. בבניית מרכז הכנסים נעשה שימוש במגוון של אבנים בגדלים וצבעים שונים שהובאו מאזורים שונים ברשות הפלסטינית.
מרכז הכנסים הוקם ב-1999 ביוזמתו של נשיא הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת לאחר שחסיב סבאג וטארק עבאס (בנו של מחמוד עבאס) הציעו שהפלסטינים יארחו את כינוס הפורום הכלכלי העולמי של שנת 2000 בבית לחם. המבנה הוקם בהשקעת קרן ההשקעות הפלסטינית.
ב-2008 אירח מרכז הכנסים את ועידת בית לחם (ועידת ההשקעות הפלסטינית), בה השתתפו מאות אנשים עסקים מהמפרץ הפרסי, מארצות הברית, מרצועת עזה ומאירופה, פוליטיקאים ואף ראש ממשלת הרשות הפלסטינית, סלאם פיאד. ועידה דומה התקיימה שנתיים לאחר מכן.
הערות שוליים

↑  "Venues". Bethlehem Convention Palace. אורכב מ-המקור ב-8 בדצמבר 2015. נבדק ב-17 באוגוסט 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Convention Palace".
↑  עמיר קורץ, בית לחם, מטרת ועידת בית לחם: 200 פרויקטים ב- 2 מיליארד דולר, באתר כלכליסט, 24 במאי 2008
בית רוקס

| --- | --- |

בית רוקס, גבעת ברנר
 מידע כללי
 סוג:  מגורים
 מיקום:  מועצה אזורית ברנר 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  קיבוץ גבעת ברנר
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1938
 חומרי בנייה:  בטון, לבנים
 אדריכל:  יעקב בן צבי
 סגנון אדריכלי:  הסגנון הבינלאומי
 קואורדינטות:  31°52′07″N 34°48′08″E﻿ / ﻿31.868534°N 34.802273°E﻿ / 31.868534; 34.802273
 he
 
בית רוקס, גבעת ברנר
בית רוקס הוא מבנה מפואר במרכז קיבוץ גבעת ברנר ששימש למגורי משפחת רוקס עד שנמכר לקיבוץ. המבנה הוא אתר מורשת נטוש הנמצא במרכזה של מחלוקת האם לשמרו או להרסו לטובת בניה חדשה.
ההיסטוריה של הבית

בית רוקס נבנה בשנת 1938 על ידי אלברטו רוקס מאיטליה שאשתו, לאה, הייתה אחותו של אנצו סרני. הבית הגדול היה אחד ממספר בתים מפוארים שנבנו מסביב לקיבוץ (כמו בית זקס ובית טננבאום) עבור משפחות שלא היו חברות הקיבוץ. ילדי משפחות אלו למדו אומנם עם ילדי הקיבוץ אך חזרו לבתיהם לאחר הלימודים. בנוסף ללאה ואלברטו רוקס, וחמשת ילדיהם, התגוררו בבית רוקס  גם הוריהם של לאה ואנצו - סמואלה ואלפונסה סרני, שהגיעו לקיבוץ מאיטליה בנובמבר 1939, ובהמשך, גם אלמנתו של אנצו סרני - עדה סרני.
בשנות ה-60 עזבה משפחת רוקס את הבית ומכרה אותו לקיבוץ שהשאירו נטוש. עם השנים הועלו מספר רעיונות לשימוש בבית (למשל להפכו למוזיאון יהדות איטליה) אולם אלו לא מומשו. לאחר שהוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל הפך הבית לאבן מחלוקת בין המצדדים בשיקומו ובין המצדדים בהריסתו לצורך בניה חדשה
בשנים האחרונות הכין משרד האדריכלים "גרואג הראל" תוכנית לשיקום האתר והתוכנית מחכה לאישור הקיבוץ.
מבנה בית

הבית נבנה ב-1938 בסגנון הבינלאומי. הוא תוכנן על ידי חבר הקיבוץ, יעקב בן צבי (בעזרת מהנדס הקונסטרוקציה פרופ' היברשיים) ונבנה על ידי קבוצת הבנייה של הקיבוץ. ב-1938 נבנו 2 הקומות התחתונות של הבית שכללו 4 דירות עבור מגורי המשפחה. ב-שנות ה-50 הורחב הבית ונוספו לו חדרים וקומות.
הבית הוקף בגן גדול ומטופח.
הערות שוליים

↑  ניר חסון, איפה הקיבוץ: צעירי גבעת ברנר נגד הפיכתו לפרבר שגרתי, באתר הארץ, 22 ביוני 2012
↑  שיפוץ בית רוקס, באתר משרד האדריכלים "גרואג הראל" (הקישור אינו פעיל)
בפטיסטינה (אסטרואיד)

| --- | --- |

בפטיסטינה בתוך משפחת בפטיסטינה
 כוכב האם
 כוכב אם:  השמש
 מידע כללי
 סוג:  אסטרואיד
 קטגוריה:  חגורת האסטרואידים 
 תאריך גילוי:  9 בספטמבר 1890 
 מגלה:  אוגוסט שרלו 
 מקום גילוי:  מצפה הכוכבים של ניס 
 מאפיינים מסלוליים
 משפחת אסטרואידים:  משפחת בפטיסטינה 
 ציר חצי-ראשי:  2.264573915838135±0.00000000052616 יחידה אסטרונומית
 אקסצנטריות:  0.095749283646367 
 זמן הקפה:  1,244.738658434195±0.00000043381 יממה
 נטיית מסלול:  6.285±0.001 מעלה, 6.284042251334036±0.000000042985 מעלה
 מאפיינים פיזיים
 ממדים:  21.135±0.368 קילומטר
 זמן סיבוב עצמי:  16.23 שעה
 אלבדו:  0.131 
 בהירות מוחלטת:  11.27 
 
בפטיסטינה (שם מלא: 298 בפטיסטינה) הוא אסטרואיד הנמצא בחגורת האסטרואידים שהתגלה על ידי אוגוסט שרלו (Auguste Charlois) ב-9 בספטמבר 1890. אסטרואיד זה הוא הגדול באסטרואידי משפחת בפטיסטינה.
על פי התאוריות הנוכחיות, לפני 160 מיליון שנים, בטווח טעות של כ-20 מיליון שנים, התנגש אסטרואיד בקוטר 60 ק"מ באסטרואיד 298 בפטיסטינה, שקוטרו היה 170 ק"מ, ושבר אותו לחלקים. חלקים אלה מרכיבים כיום את משפחת בפטיסטינה.
על פי סימולציות שנערכו לאחרונה, יש סבירות של למעלה מ-90% שאחד מהשברים של בפטיסטינה פגע בכדור הארץ לפני כ-65 מיליון שנים, גרם להכחדת קרטיקון-שלישון וגרם לתום עידן הדינוזאורים.
בפטורניס

| בפטורניס |
| --- | --- |
 עצמות של בפטורניס
תקופה
קרטיקון עליון 83.5–80.5 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: הספראורניסאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: Baptornithidae
סוג:: בפטורניס
מין:: Baptornis advenus
שם מדעי
 Baptornis

בפטורניס (שם מדעי: Baptornis; פירוש השם: "עוף צולל") הוא סוג של עוף ימי שנכחד מקבוצת עופות בעלי שיניים והשתייך לסדרת ההספראורניסאים שנכחדו כולם וחי בקרטיקון העליון לפני 83.5–80.5 מיליון שנה.
עוף זה היה בעל שיניים שלא היה יכול לעוף והיה בעל שרירים מנוונים. הוא חי בימים הקרטיקונים של אמריקה הצפונית וגם בצפון אירואסיה ונראה כמו צוללן או נחשון גבוה ומשונן. זהו אחד העופות הפרהיסטוריים הראשונים שנודעו למדע, יחד עם הארכאופטריקס.
הוא הגיע לגובה של כמטר אחד. היה לו מקור ארוך וצוואר ארוך ושרירי גפיים הפונים אחורה ולא יעילים להליכה ביבשה. העוף חי רוב זמנו במים וצלל בימים סובטרופיים עד ממוזגים.
ייתכן שלהקות של עופות אלה חיו לאורך החופים של ארצות הברית וקנדה ולאורך הים הצפוני וניזונו מדגים שהם תפסו בלסתותיהם. הם נכחדו לפני 80 מיליון שנה מהעולם, יחד עם שאר העופות בעלי השיניים.
עוף זה תואר על ידי החוקר האמריקאי עותניאל צ'ארלס מארש ב-1877.
בר הבראוס

.
| --- | --- |
 לידה:  1226 מלטיה, טורקיה 
 פטירה:  30 ביולי 1286 (בגיל 60 בערך) מראע'ה, איראן 
 מקום קבורה:  Mar Mattai monastery 
 תפקיד:  בישוף 
 השקפה דתית:  נצרות אורתודוקסית 
 
גרגוריוס בר הבראוס (בלועזית: Gregorios Bar Hebraeus; בארמית-סורית היה ידוע בשם "בר עבריא" (ܒܪ ܥܒܪܝܐ) -- "בן העברי", לאזכור מוצאו היהודי, ובערבית היה ידוע בשם אבו אל-פרג' גריגוריוס בן אהרן ובכינויו "אבן אל-עברי" (ابن العبري); 1226 – 30 ביולי 1286) היה בישוף בכנסייה הסורית-אורתודוקסית במאה ה-13. הוא ידוע בזכות חיבוריו על היסטוריה, תאולוגיה, פילוסופיה, דקדוק ושירה. הוא חיבר אנציקלופדיה נרחבת על כלל תחומי הידע האנושי. נחשב לאחד האישים הדגולים שיצאו מהכנסייה הסורית אורתודוקסית. חיבוריו מהווים מקור ידע חשוב על העולם המוסלמי בימי הביניים המאוחרים. בזכות זה שנולד וגדל כיהודי, ידיעותיו בעברית והתעניינותו בגורל היהודים הפכו אותו גם למקור חשוב להיסטוריה של יהדות ארצות האסלאם. רוב חיבוריו נכתבו בשפה הארמית-סורית, תורגמו בחלקם הקטן לערבית, ורובם לא יצאו בדפוס עד היום.
בן העברי נולד בשנת 1226 בעיר מלטיה שבמזרח אנטוליה. אביו אהרן היה רופא יהודי ידוע, והוא מעולם לא התכחש למוצאו. אמנם יש מי שניסו לקשר את השם "בר עבריא" לשם של העיר עברא שהמשפחה ברחה אליה לאחר הכיבוש המונגולי של מלטיה, אך אלה הם ניסיונות של מלומדים שקשה להם לעכל את עובדת הניידות בין הדתות והקהילות שהייתה קיימת במאה ה-13 בלבנט. בכנסייה הסורית אורתודוקסית מציינים בכל הפרסומים ללא כל התחמקות את מוצאו היהודי של בר עבריא.
הוא רכש את השכלתו באנטיוכיה וטריפולי. הוא מונה לבישוף בשנת 1246, לראש הכנסייה הסורית בחלב בשנת 1252, ולבסוף לפרימוס (ראש הכנסייה) במזרח כולו בשנת 1264. הוא נפטר בשנת 1286 בעיר מראגה שבצפון-מערב פרס ונקבר במוסול.
אמנות יוון העתיקה

אמנות יוון העתיקה היא הסגנון האמנותי שהתפתח ביוון העתיקה וסביב הים האגאי באלף הראשון לפנה"ס והייתה מרכיב חשוב בתרבותה. סגנון אמנותי זה השפיע רבות על האמנות בעולם המערבי עד המאה ה-20, בעיקר בתחום הפיסול, האדריכלות והקדרות.
רקע לאמנות יוון העתיקה

האמנות היוונית התקיימה במשך כ־1000 שנים באזור איי הים התיכון ומשני צדי הים האגאי. יוון קשורה לארצות שסביבה באמצעות הים, וכך נוצרו ההשפעות ההדדיות.
היוונים היו יורדי ים, הם חיו באיים והקשר ביניהם נוצר באמצעות ספינות. מסיבה זו כל אי התפתח כמדינה עצמאית, ולעיתים בתוך אותו אי התפתחו ערי מדינה קטנות יותר שהיו מופרדות בגאיות, בעמקים ובהרים.
המתיישבים הראשונים באיי יוון הגיעו מהמזרח דרך היבשה מאזור אסיה הקטנה (טורקיה), כי במזרח היה "עודף" של אוכלוסייה. אזור הסהר הפורה היה עשיר מאוד באוכלוסייה שחיפשה מקום חדש להתיישב בו.
התרבות היוונית החלה עם התיישבותם של שבטים נודדים יונים ודורים. השבטים היונים התיישבו בחופי טורקיה והשבטים הדורים התיישבו בפלופונסוס.
ההתפתחות האמנותית של יוון היא פועל יוצא של התפתחות חברתית. משבטים נודדים לערים ולחברה המובילה להתפתחות עמדות של ערכים, מערך חוקים ואסתטיקה. מתקיים תהליך של מעבר מפולחן עצמי של זביחה לאלים במקדשים ביער לבניית מקדש לכבוד כל אל, ציון יום חג לזביחה כללית של הציבור וקביעת פטרונות של אל מסוים לעיר.
פיסול > התקופה הגאומטרית והדמוי מזרחית

בתקופה הגאומטרית והדמוי מזרחית קיימת השפעה חזקה של האמנות המצרית שלא השתנתה 4,000 שנים (ייצוגיות מונומנטלית לפרעה, סכמטית ודו-ממדית), אך לעומתה באמנות היוונית ישנה התפתחות ושינויים, מהרבה בחינות היא אנושית יותר מהמצרית.
האמן היווני מעוניין להעביר תיאור נכון של גוף האדם, גודל הפסלים הוא אנושי, תחת השפעת האתלטים היווניים מתחילים לראות קרבה של הפיסול לגוף האדם אך היוונים שואפים ליופי ולכן אין זקנה בפיסול כיוון שהיא נחשבת למכוערת וכן תיאור הילדים עדיין כשל אנשים מוקטנים.
קורוס וקורה, השפעה מצרית חזקה על הפיסול, כל הפסלים צבועים לחלוטין (אידיאליזציה של עיניים כחולות ושיער בלונדיני) גוף בצבע בז' ומעט איפור בדמות הקורה. פיסול באבן ובשיש עיצוב השיער כפאה בהשפעת הפיסול המצרי, תיאור המבנה הפנימי של הגוף בקווים כללים בלבד וסימון הברכיים. חוסר פרופורציה בין הראש, היד וכף הרגל לשאר הגוף שתיאורו אמנם סכמטי אך קרוב יותר למציאות מן הפיסול המצרי. פסלי גברים מסמלים אידיאל של יופי, הנשים לבושות תמיד, מה שמאפשר להכיר את אופנת התקופה.
פיסול > התקופה הארכאית

בתקופה זו ניתן לראות כי הפסלים היווניים מתחילים לתת תשומת לב גדולה יותר לפרטים הקטנים. מתחיל ביטוי לגוף הנשי ולסממניו; על מנת לתת לדמוית נופך אנושי מופיע חיוך ספק מאולץ שזכה לכינוי "חיוך ארכאי", אך למרות זאת יש בהבעה משום קיפאון, סטטיות ללא תנועה. משתנות פרופורציות הגוף והראש קטן, מופיע עיצוב שרירי יותר של הגוף. מתבטאת תשומת לב לעיצוב ריאליסטי של המפרקים ותיאור הבד הופך עדין יותר. יחד עם זאת חשוב לזכור כי עדיין אין במדובר בפיסול אנטומי מדויק, כפי שיתפתח מאוחר יותר.
פיסול > התקופה הקלאסית

התקופה הקלאסית מציבה מספר חידושים: פסל היקפי בתנועה, מעברים מדורגים ועדינים, הפסלים אינם מחייכים או מראים כל הבעה בפנים, אתוס מול פאתוס. נוצר "קנון" חדש של הגוף האנושי ה"אידיאלי", פרופורציות הראש מול הגוף משתנות ל-1:7, תיאור הדמויות תמיד כצעירות, יפות, ולא מחייכות. תיאור השרירים והמפרקים ריאליסטי ושואף לתיאור אנטומי, תוך שמירה על עידון במעברים. "אף יווני" ישר ויפה. מופיעה עמידת ה"קונטרה" (משקל הגוף על רגל אחת קדמית יותר והאגן מעט בכיפוף) הבאה לידי ביטויי בפסלים רבים בתקופה זו. הפיסול בתקופה זו שואף אל האידיאליזציה של הגוף והפנים, ליופי ולהרמוניה. ישנה שאיפה לשמירה על ניקיון ההבעה והימנעות מיצירת דרמה.
פיסול > התקופה ההלניסטית

חזרתו של הפאתוס בעוצמה כה רבה לחייהם של היוונים השפיעה עמוקות על הפיסול. הרגש, סבלם של הבריות כסמל מיתולוגי או כישויות פרטניות מוחצן ומהווה נושא בפני עצמו. כך גם ההתמסרות הטוטלית לתענוגות הגוף והרגיעה. הגוף מתואר באופן נטורליסטי-אנטומי, השרירים מעוצבים מתחת לעור ונראים במלוא פעולתם בין אם בפעולה מאומצת או במנוחה. הבדים עדינים, מתוארים בפרוטרוט עם הרבה תנועה קפלים, כאילו עברה בהם רוח פרצים. הפיסול שמתפתח בתקופה זו אינו מאופק וחסר תנועה כבעבר, אלא מביא עמו יותר תנועה, חושניות ופחות איפוק.
ציור > התקופה הגאומטרית והדמויי מזרחית

כדים הם מדיום אמנותי ושימשו לכל דבר, כדים קטנים לשימוש יום יומי כגון שתייה ואוכל וכדים גדולים שימשו לאחסון, למסחר וכמצבות זיכרון. ציורי הכדים בתקופה הגאומטרית מאופיינים באימת החלל הריק ובדגמים דקורטיביים בעלי דפוס חוזר, ציור שטוח ותיאור גוף באופן גאומטרי וסכמטי, איזוקפליה (מסגרת לציור ותחימת הדמויות). אין ניסיון לתאר עומק, קיים רצף ציורי בשורות סיפוריות זו תחת זו.
750 לפנה"ס החלו לצייר דמויות אדם על כדי האמפורה. זהו המעבר לתקופה הגאומטרית המאוחרת כאשר מתחילים להשתמש בבני אדם לעיטורים.
700 לפנה"ס החל סיפור בעיטור הכד בכדי האמפורה טקס הקבורה של האדם (פרוטסיס). הדמויות היו מעוצבות בצורה הבסיסית ביותר. הנשים המקוננות. (קינה, בכל כד במרכזו היו מצוירות הנשים המקוננות בתהלוכה אחרי המת כאשר הן תולשות את שער ראשן). ישנו גם שינוי בצורת הכדים כאשר היה מעבר ממקום האשכבה למקום הקבורה. הכדים נקראים כדי קרייטר  (crater).
ציור > התקופה הארכאית

התקופה הארכאית מאופיינת בטכניקת "הדמויות השחורות", כשהרקע היה צבע החרס האדמדם, וליצירת הפרטים הקטנים השתמשו בחרט. על הכד סיפור מרכזי אחד, תיאור של סיפורים מהמיתולוגיה היוונית בלבד. ניסיון ליצירת עומק בציור על ידי הסתרה של דמויות וחפצים זו את זה (כדוגמת הכד "אכילס ואיאקס – משחקיי האשקוקי"). מתחיל ניסיון לתיאור שרירי של הגוף וכן מתחיל תיאור של דמויות הפונות ומתייחסות זו אל זו. העין עדיין חזיתית, שיער וזקן עדיין בהשפעה אשורית. בסוף התקופה הארכאית הומצא סגנון בשם "סגנון הדמויות האדומות". בסגנון זה הרקע נצבע בשחור, והדמויות נשארו בצבע החרס האדמדם. המעבר לטכניקה זו נעשה כי בטכניקה זו יכלו להשתמש, ליצירת הפרטים הקטנים, במכחול דק בצבע לבן. כך יכלו ליצור קו אורגני הרבה יותר מהקו שנוצר על ידי החרט בטכניקת "הדמויות השחורות".
ציור > התקופה הקלאסית

מופיע סגנון "אדומי הדמויות" (מאופיין על ידי דמויות אדמדמות על רקע שחור), בטכניקה זו יכלו ציירי הכדים להכניס פרטים רבים יותר כגון פיתולים של הגוף והקצרות ניסיוניות. החלל שטוח והפורטרטים עדיין זהים אך ניתן להבחין בהתפתחות בתיאור העין בפרופיל שהופכת למעט משולשת. בתקופה זו מתחילים להופיע כדי לקיטוס (כדי אפר מתים) לבנים ועליהן דמוית בקו מתאר שחור. מופיע הכיתוב של חתימת הצייר בסגנון "איקיטאוס עשה אותי".
אדריכלות יוון בעת העתיקה

האדריכלות היוונית מתרכזת בבניית מקדשי שיש בהם השקיעו את מיטב המחשבה.
המקדשים הראשונים ששרדו ביוון הם מהמאה ה־7 לפנה"ס מהתקופה הארכאית, כי הם היו עשויים מאבן (לפני כן גם בנו מקדשים, אך הם נעשו מעץ ולכן לא נשתמרו).
אדריכלות יוון בעת העתיקה > צורת המקדש

המקדש היווני התקיים באותו האופן לאורך כל התרבות היוונית. צורתו מלבנית והוא מוקף עמודים מכל הכיוונים דרכם ניתן להיכנס למקדש. המקדש אמור להשתלב בטבע, ולכן הוא פתוח - דרך העמודים רואים את הנוף. בנוסף, המקדש לא גדול מדי כדי שלא יפריע לנוף.
המקדש מוקף בעמודים נושאי כותרת, מעל הכותרת מונחות שתי קורות, הראשונה חלקה והשנייה (העליונה) מחולקת למטופות (=לוחות מרובעים עליהם יש תבליטים). מעל הכול נמצא הגמלון, צורתו משולש שנוצר כתוצאה מהחיבור של שני שיפועי הגג.
במרכז המקדש נמצא אולם פנימי שחולק לשלושה חלקים:
משכן האל (נאוס) - מקום שבו נמצא פסל האל.
חדר לאוצרות.
חדר לשימוש הכוהן.
סביב המאה ה־5 לפנה"ס הגיע סגנון הבנייה לשלמותו והוא התחלק לשניים:
סגנון דורי
סגנון שהתפתח בתקופה הקלאסית. עמוד דורי הוא עמוד ללא בסיס, מונח ישירות על הרצפה. העמוד הולך ונעשה צר יותר כלפי הכותרת. הכותרת מורכבת משתי כריות: כרית עגולה וכרית מרובעת.
סגנון איוני
סגנון נוסף שהתפתח במקביל. ההבדל הוא בכותרת של העמודים: במקום כותרת "פשוטה" יש כותרת מפוארת יותר, מעוטרת בצורות צמחים.
בתקופה ההלניסטית - המאה השלישית לפנה"ס - התפתח סגנון נוסף, קורינתי, שדומה מאוד לסגנון היוני, רק מפותח יותר ומפואר יותר.
כל שלושת סוגי העמודים היו באותו הגובה, אבל היחס בין העמוד לכותרת היה שונה. בעמוד הדורי הגובה היה פי 5 מהקוטר - אלו עמודים שמנים ורחבים שנראים יציבים מאוד. בעמודים היוני והקורינתי הגובה היה פי 8 מהקוטר, והם נראו דקים מאוד ועדינים מאוד. כל ארבעת הצדדים של העמודים היו שווים.
ראו גם

התרבות ההלניסטית
אדריכלות קלאסית
קדרות יוון העתיקה
טכנה