stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של ליטא (1219–1295)
ייסוד המדינה > ממלכת ליטא

כמובטח לו על ידי הליבונים, מינדאוגאס הוכתר כמלך ליטא בשנת 1253 וממלכת ליטא, שהוכרזה כבר בשנת 1251 על ידי האפיפיור, נוסדה בצורה רשמית. למרות שהתאריך המדויק של ההכתרה אינו ידוע, הליטאים חוגגים את יום העצמאות שלהם עד היום ב-6 ביולי.
האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי תמך במינדאוגאס בתקווה שמדינה נוצרית חדשה בצפון תגן על אירופה מפשיטותיהם של אורדת הזהב. ב-17 ביולי 1251 חתם האפיפיור על שני צווים: הראשון ציווה על הבישוף של חלמנו להכתיר את מינדאוגאס כמלך ליטא, למנות בישוף לליטא ולבנות שם קתדרלה; השני ציווה כי על הבישוף החדש להיות כפוף לאפיפיור, דבר ששימח מאוד את הליטאים, שחששו כי הבישוף החדש יהיה כפוף לאויביהם הקודמים, המסדר הליבוני.
מיד לאחר הכתרתו העביר מינדאוגאס את אדמותיו במערב המדינה למסדר הליבוני, והאזור חווה תקופת שקט במשך שמונה השנים הבאות. מינדאוגאס ניצל את השקט במערב על מנת להתמקד בכיבושיו במזרח. הוא ביסס את שלטונו ברותניה השחורה ובפינסק וכן ניצל את קריסתה של נסיכות קייב על מנת לכבוש את העיר פולוטסק, אחת הערים החשובות והמבוצרות ביותר באזור. מינדאוגאס גם חיזק את קשריו עם מערב אירופה, עם ממלכת גליציה-וויליניה ועם הכס הקדוש. בתוך הממלכה מינדאוגאס פעל להקמת חצר אצולה, מערכות מנהלתיות ומוסדות לאומיים שונים.
המסדר הליבוני ניצל את תקופת השקט כדי לבסס את שליטתו בסמוגיתיה ובנה שלוש טירות לאורך הגבול עם ליטא. הסמוגיתים כתגובה תקפו את הליבונים וניצחו אותם במספר קרבות, מה שגרם לשבטים הפרוסים מדרום גם הם לקום כנגד המסדר. המרד הפרוסי הגדול נמשך 14 שנים ומינדאוגאס, בעידוד אחיינו טרניוטה, הפר את הסכם השלום עם הליבונים ותקף אותם. יש הטוענים כי המלך גם חזר לאמונותיו הפגניות, אולם אין הוכחה לכך.
מינדאוגאס כרת ברית עם אלכסנדר נבסקי, הנסיך הגדול של רפובליקת נובגורוד, ויחד איתו תקף את המסדר הליבוני. טרניוטה תקף עם כוחותיו את אזור מסוביה (מזרח פולין של היום) בתקווה לעודד את כל השבטים הבלטים הכבושים להתקומם כנגד המסדר ולהתאחד עם הליטאים. למרות שהוא לא הצליח לאחד את השבטים, השפעתו של טרניוטה גדלה שכן מינדאוגאס ריכז את כוחותיו באזור העיר בריאנסק שבמזרח. במהלך האירועים הללו מורטה, אשתו של מינדאוגאס, נפטרה, והמלך הביע את רצונו לשאת לאשה את אחותה, אשתו של בן בריתו דאומאנטאס, ששלט באזורים הצפוניים של ליטא. כתגובה לכך דאומאנטאס וטרניוטה רצחו את מינדאוגאס ושניים מבניו בשנת 1263, וליטא שקעה לתוך תקופה ארוכה של אי שקט פנימי.
השנים שלאחר מינדאוגאס > אי שקט פנימי

לאחר מותו של מינדאוגאס טרניוטה לקח על עצמו את תפקיד הדוכס הגדול של ליטא, אולם רק שנה לאחר מכן הוא נרצח על ידי משרתיו של מינדאוגאס. דאומאנטאס ברח לפסקוב שם הוטבל תחת השם טימופיי, שלט ברפובליקת פסקוב במשך יותר משלושים שנה ואף הפך לקדוש נוצרי. בנו ואישוילקאס, שהיה נוצרי, לקח את השלטון ועצר את המלחמה נגד המסדר הליבוני. ללא תמיכת ליטא המרידות השבטיות גנד המסדר החלו להרגע. בשנת 1267 ואישוילקאס פרש למנזר והעביר את השלטון לדודו, שבאמאס.
השנים שלאחר מינדאוגאס > שלטונו של טראידניס

האירועים שהובילו לעלייתו לשלטון של טראידניס אינם ברורים. ידוע רק כי הוא היה דוכס קרנאווה לפני שהפך להיות הדוכס הגדול של ליטא בשנת 1269, וכי יחסיו עם ממלכת גליציה-ווליניה היו רעועים, עובדה שהובילה למלחמה בין המדינות בשנים 1274-1276. טראידניס חיזק את שליטתו ברותניה השחורה וכן תקף את המסדר הליבוני במערב. בשנת 1279, לאחר שהליבונים חוו הפסד צורם בקרב מול הליטאים ומנהיגם נהרג, החליטו הסמיגאלים, עם שישב באזור ריגה של היום והיה כבוש על ידי הליבונים תקופה ארוכה, לקום נגד כובשיהם ולהכיר בשלטונו של טראידניס. אולם טראידניס מת זמן קצר לאחר מכן והמרד נכשל.
תקופת שלטונו של טראידניס הייתה היציבה והממושכת ביותר בתקופת האי שקט שלאחר מותו של מינדאוגאס. לאחר מותו המסדרים הדתיים ביססו שוב את שלטונם על השבטים שמסביב לליטא והחלו למקד את תשומת לבם בכיבוש הדוכסות הגדולה.
השנים שלאחר מינדאוגאס > עלייתה של השושלת הגדימינידית

לא הרבה ידוע על הדוכסים הגדולים של ליטא בין מותו של טראידניס בשנת 1282 ועלייתו לשלטון של ויטניס בשנת 1295. עלייתה של השושלת הגדימינידית החלה עם הופעתו של מנהיגם הראשון, בוטיגיידיס, כדוכס הגדול בשנת 1285. בשנת 1289, בשיאו של כיבוש האזור הבלטי על ידי המסדרים הדתיים, הוא נלחם נגדם ובנה מספר טירות חזקות לאורך נהר נמן. לאחר מותו בתחילת שנות התשעים של המאה ה-13 ירש את מקומו אחיו בוטיבדאס, אביהם של ויטניס וגדימינאס. בשנת 1295 עלה ויטניס לשלטון וסיים את תקופת אי השקט שהייתה באזור במשך יותר משלושים שנה. שלטונו סימן את המעבר מהקמתה של המדינה הליטאית לנקודה בה היא הייתה מוכנה להתרחבות והתייצבות.
מורשת

המדינה שאוחדה ונשלטה על ידי מינדאוגאס נחשבת למדינה הליטאית הראשונה בהיסטוריה. המדינה הגנה על העם הליטאי והסמוגיתי מפני התבוללות במסדר הטבטוני והליבוני, גורל ממנו לא הצליחו להתחמק הפרוסים העתיקים ושבטים בלטים רבים אחרים. מינדאוגאס שלט על כ-100,000 קמ"ר של שכלל אוכלוסייה של כ-300,000 ליטאים, ועוד כ-100,000 קמ"ר נוספים של אדמות סלביות. במאה ה-15, תחת שלטונו של ויטאוטאס, הדוכסות הגדולה שלטה על אזור של כ-930,000 קמ"ר שכלל בתוכו 2.5 מיליון תושבים.
התקופה שבין 1219 ל-1295 בליטא עיצבה גם קונפליקטים עתידיים: הליטאים הפגנים היו מוקפים על ידי מסדרים דתיים קתולים מצפונם ומדרומם, ועל ידי חסידי הכנסייה האורתודוקסית ממזרח. התקפותיהם של המסדר הטבטוני והליבוני התחזקו בסוף המאה ה-13 בעוד שהיחסים בין הליטאים לאורתודוקסים היו שקטים יותר. למרות המצב המתוח מבחינה דתית, לתושבי המדינה היה חופש דת מוחלט.
השנים שבין 1295 ל-1377 אופיינו בעיקר על ידי מאבקים עם האבירים הטבטונים במערב וכן על ידי התפשטות מזרחה על חשבון המונגולים. למרות חופש הדת במדינה היה זה ברור כי ליטא לא תוכל להישאר מבודדת מבחינה דתית לאורך זמן וכי עליה לבחור בין הדת הקתולית לדת האורתודוקסית. בשנת 1386 הדוכס הגדול יוגאילה בחר להנשא למלכת פולין ולהטבל לנצרות הקתולית, ובכך נעלמה המדינה הפגנית האחרונה באירופה.
ראו גם

היסטוריה של ליטא
פיזור השבטים הבלטים בתחילת המאה ה-13
מינדאוגאס, מלך ליטא, דיוקן משנת 1578
סמל השושלת הגדימינידית
הממלכה המאורו-רומאית

| --- | --- |

 
 היקפה המשוער של הממלכה המאורו-רומאית לפני קריסתה לאחר תבוסת גרמול
 ממשל
 שפה נפוצה:  לטינית 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  429 
 תאריכי פירוק:  578 
 ישות קודמת:  האימפריה הרומית המערבית 
 
הממלכה המאורו-רומאית (לטינית: Regnum Maurorum et Romanorum, או ממלכת המאורים והרומים) הייתה ממלכה ברברית נוצרית שמרכזה בעיר הבירה אלטווה (שֵשַכנה בשטח אלג'יריה של ימינו) אשר שלטה על חלק ממאוריטניה שבצפון אפריקה.
רקע

המאורים (ברברים) הם עם נוודים מהעת העתיקה שמוצאו ממאוריטניה. מאוריטניה נקראה על שמם. מאוריטניה סופחה באופן מלא על ידי האימפריה הרומית בשנת 40 לספירה והפכה לפרובינקיה רומית. הפרובינקיה חולקה לשתי יחידות מנהליות שונות, מאוריטניה של קיסריה (שפוצלה שוב על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס), ומאוריטניה של טינגיס. הערים טיניגס ווולובליס קיבלו מעמד של מוניקיפיום, הוצב נציב, בן למעמד הפרשים, והחל גיוס של ילידים לחיילות העזר של הצבא הרומי.
השם מאורי (Μαῦροι) הוזכר על ידי סטראבון, שכתב בתחילת המאה הראשונה, כשם הילידים, שאומץ גם ללטינית, בעוד שהוא מצטט את השם היווני לאותם אנשים כמו מאורוסי (Μαυρούσιοι). נראה כי השם מאורי כקונפדרציה שבטית או תיאור אתני כללי תואם באופן גס לאנשים המכונים נומידים באתנוגרפיה מוקדמת יותר; שני המונחים מקבצים ככל הנראה אוכלוסיות דוברות שפה ברברית מוקדמת.
המאורים (אנ') היו חלק מהברברים. הברברים הם תושביה הקדומים ביותר של צפון אפריקה. הם המכונים בשפתם "אמזיגים" ("אימאזיגין"; בני חורין).
במאה החמישית הייתה התמוטטותה ונפילתה של האימפריה הרומית המערבית. בחלקים של צפון אפריקה בהם היה ריק שלטוני בעת התמוטטות האימפריה ולאחר נפילתה, מספר שבטים ברברים פרסו את חסותם באזור, לצד ערים אשר החלו לצבור כוח והשפעה. בשנים אלו המשיכה הנצרות להוות את הדת המשמעותית באזור.
היסטוריה

הממלכה הוקמה לראשונה במאה החמישית כאשר שליטת האימפריה הרומית במאוריטניה נחלשה. היה צורך לרכז משאבים אימפריאליים במקומות אחרים, בעיקר בהגנה על חצי האי האיטלקי עצמו מפני פלישת שבטים גרמאניים. עם פלישתם של הוונדלים ב־428 לצפון אפריקה נפלה גם מאוריטניה לידיהם והיוותה חלק מממלכתם. במקביל, הפלישה אפשרה למאורים להקים מדינה עצמאית בחלק ממאוריטניה שבירתה באלטווה.
על פי ההיסטוריון פרוקופיוס, המאורים רק החלו להתרחב ולבסס את כוחם באמת לאחר מותו של המלך הוונדלי החזק גאיזריק בשנת 477, ולאחר מכן הם זכו בניצחונות רבים מול ממלכת הוונדלים והשתלטו פחות או יותר על פרובינקית מאורטניה לשעבר.
מלכה המתועד הראשון היה מסונה (אנ'). תוארו היה מלך המאורים והרומים. מרכזי המנהלה המרכזיים של הממלכה היו ממוקמים בממשק הטריטוריאלי של שתי אוכלוסיות מובחנות, הרומאים שבאזור המיושב והמאורים שבספר. אזרחי הערים הרומיות היו נושאי ממשל רשמי ומאורגן בראשות פקידים ממונים, כמו אלה שמינה המלך מסונה. כוח האדם הצבאי נגזר מהשבטים הברבריים אשר נשמרה השליטה עליהם באמצעות שליטה של אנשים מרכזיים, כמו מנהיגי השבטים. הם קיבלו כבודים ואחוזות. כשהממלכה המאורו-רומאית אימצה את הארגון הצבאי, הדתי והחברתי-תרבותי של האימפריה הרומית, היא המשיכה להיות במלואה בתוך העולם הלטיני המערבי. המבנה האדמיניסטרטיבי ותואר האצולה המשמשים את שליטי הממלכה מעידים על זהות פוליטית מסוימת באזור.
שליטי הממלכה המאורו-רומית היו מגיעים שוב ושוב לסכסוך הממלכה הוונדאלית השכנה. מסונה המלך כרת ברית עם צבאות האימפריה הרומית המזרחית (המכונה גם האימפריה הביזנטית) במהלך כיבושם בצפון אפריקה במלחמה הוונדאלית (אנ') בשנת 533. לאחר הניצחון הרומאי המזרחי על הוונדלים, הממלכה המאורו-רומאית שמרה על בריתה עם האימפריה הרומית המזרחית, וסייעה לה במלחמות נגד פלישת שבטים ברברים וממלכות אחרות.
בסופו של דבר, הקשרים הדיפלומטיים בין האימפריה הרומית המזרחית לבין הממלכה המאורו-רומאית התפרקו. גרמול המלך (אנ') היה פולש למחוז אפריקה הביזנטי בניסיון לכבוש שטחים ביזנטיים. תבוסתו בשנת 578 לספירה הובילה כמעט מיד לסופה של הממלכה המאורו-רומאית. האימפריה הרומית המזרחית שילבה חלק משטחה של הממלכה, בעיקר בערי החוף.
את הממלכה ירשו כמה מדינות ברבריות קטנות יותר, כגון ממלכת אלטווה. ממלכות קטנות אלה התקיימו בצפון אפריקה עד כיבוש האזור על ידי הח'ליפות האומיית במאות השביעית והשמינית.
ראו גם

שקיעת האימפריה הרומית
נדידת העמים
יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית
ונדלים
בית אומיה
הערות שוליים

↑  פרוקופיוס (545), "תולדות המלחמות", ספר III-IV: המלחמה הוונדאלית (עמ '1 ו-2).
↑  Andrew Merrills, Vandals, Romans and Berbers: New Perspectives on Late Antique North Africa, Routledge, 2017-03-02, ISBN 978-1-351-87610-0. (באנגלית)
↑  Conant, Jonathan (2012), . Staying Roman: Conquest and Identity in Africa and the Mediterranean, 439–700., Cambridge University Press. ISBN 978-1107530720.
הפרובינקיות באימפריה הרומית בשנת 395 לספירה.
דריה לוקשין

דריה לוקשין (נולדה בשנת 1993) היא אתלטית ישראלית, אלופת ישראל בריצת 400 מטר ובריצת 400 מטר משוכות וסגנית אלופת המכביה בריצת 400 מטר משוכות (2009) ובריצת 400 מטר (2017).
ביוגרפיה

לוקשין גדלה בקריית מוצקין. למדה באורט קריית מוצקין. אחותה הצעירה, אלכסנדה לוקשין אף היא אתלטית מצטיינת, אלופת ישראל בריצה. היא מתאמנת בקבוצת מכבי חיפה כרמל.
ביוגרפיה > 2009 > מדליית כסף במכביה

בתחרויות האתלטיקה של המכביה השמונה-עשרה היא זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 1:06.36 דקות, אחרי ג'ניפר רייצ'ל סימונס מבריטניה (1:04.98 דקות) ולפני קריסטינה וניושב מישראל (1:08.35 דקות).
ביוגרפיה > 2015

במשחקים האירופיים שנערכו בבאקו, אזרבייג'ן ביוני 2015 היא סיימה במקום שביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 56.84 שניות וכן השתתפה בריצת שליחות 4x400 מטר, אך הרביעייה הישראלית פסלה.
ביוגרפיה > 2015 > אלופת ישראל

שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף, תל אביב בסוף יוני אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 56.38 שניות ובמדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 1:02.28 דקות, אחרי אחותה אלכסנדרה (1:01.10 דקות).
ביוגרפיה > 2016

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בסוף יוני אותה שנה זכתה במדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 56.75 שניות, אחרי גל קדמון מאתלטי כיוונים באר שבע (56.05 שניות) ושני לנדן מאס. רמת השרון (56.39 שניות).
ביוגרפיה > 2017

באליפות ישראל שנערכה ביוני 2017 היא זכתה בשתי מדליות זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 57.33 שניות ובריצת 400 מרט משוכות בתוצאה של 1:01.95 דקות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה העשרים היא זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 58.66 שניות, אחרי מאי שטרן מארצות הברית (57.53 שניות) ולפני ג'ומאן ג'ובראן מישראל (1:00.24 דקות).
ביוגרפיה > 2018

באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף בתחילת מיולי 2018 היא זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בתוצאה של 56.37 שניות, לפני חברתה לקבוצה קריסטינה יורובסקיי (57.74 שניות) ורומי כהן מאתלטיק - קלאב פתח תקווה (1:00.34 דקות) ובריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 1:00.69 דקות, לפני קריסטינה יורובסקיי (1:01.49 דקות) ואלה קליין ממכבי תל אביב (1:01.87 דקות).
ביוגרפיה > 2019

באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף בסוף יולי 2019 היא זכתה סמדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 58.16 שניות, אחרי ג'ומאן ג'ובראן (57.49 שניות) ולפני סיוון אוירבך (58.78 שניות).
הערות שוליים

↑  איסר רביץ, אתלטיקה קלה: מעין שחף והאחיות אלכסנדרה ודריה לוקשין שוות זהב, באתר הד הקריות, 2 ביולי 2015
הממלכה המוזהבת

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  בריאן פרקינס
 הופק בידי:  בריאן פרקינס ג'סיקה בלרד מאט אוקונור
 תסריט:  בריאן פרקינס
 עריכה:  סבסטיאן בונד
 שחקנים ראשיים:  או זה טי קה  שין הטט זה  קו ין סה רי  קו ין טן מנג  קו ין מנג סן
 מוזיקה:  דייוויד סי. יוז
 צילום:  בלה הלבן
 מדינה:  מיאנמר מיאנמר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 באוקטובר 2015
 משך הקרנה:  104 דקות
 שפת הסרט:  בורמזית
 סוגה:  דרמה
 הכנסות באתר מוג'ו:   goldenkingdom
 דף הסרט ב־IMDb
 
הממלכה המוזהבת (באנגלית: Golden Kingdom) הוא סרט דרמה משנת 2015 שבוים על יד בריאן פרקינס. הסרט מתאר את חייהם של ארבעה נזירים בודהיסטים צעירים וחייהם במקדש בודהיסטי. הסרט מתרחש וגם צולם כולו במיאנמר. סרט זה היה לסרט הבינלאומי הראשון שהופק במיאנמר מאז שנפתחה מחדש.
תקציר

בהרי מיאנמר, שוכן לו מנזר בודהיסטי ובו גרים סיאדה, אב המנזר, וארבעה נזירים בודהיסטים צעירים; קו ין ויטזרה, קו ין וזאננדה, קו ין טירדמה וקו ין אוודדמה. יום אחד מקבל אב המנזר, סיאדה, הודעה ובה הוא קורא שעליו לעזוב לטפל בענייניו הפרטיים הרחק מהמנזר ולהשאיר את ארבעת הנזירים הצעירים לבדם. לפני שהוא הולך, הוא מפקיד את האחריות על המנזר בידיו של קו ין ויטזרה, הנזיר המבוגר מבין הארבעה. כאשר סיאדה עוזב, נאבקים הארבעה לשים אוכל על השולחן תוך התמודדות עם הפחדים והשדים הפנימיים שלהם.
דמויות

סיאדו (או זה טי קה)
קו ין ויטזרה (שין הטט זה)
קו ין וזאננדה (קו ין סה רי)
קו ין טירדמה (קו ין טן מנג)
קו ין אוודדמה (קו ין מנג סן)
הפקה

הסרט צולם במיאנמר.
שלושת הנזירים הצעירים מתוך הארבעה הם נזירים במציאות כאשר השחקן המשחק את אב המנזר, סיאדה, הוא אב מנזר בודהיסטי במציאות.
הערות שוליים

↑  טסוי, קלרנס (6 במרץ 2015). "'Golden Kingdom': Berlin Review". Hollywood Reporter. נבדק ב-29 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  הורטון, ג'יי (22 בנובמבר 2016). "This Portland Filmmaker Shot A Movie On a Mountain. In a Monastery. In Myanmar. How Portland filmmaker Brian Perkins fought for his golden kingdom". Willamette Week. נבדק ב-29 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ונס, קלי (21 ביוני 2016). "Boys Will Be Monks in 'Golden Kingdom'". East Bay Express. נבדק ב-29 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  לודג', גיא (19 בפברואר 2015). "Berlin Film Review: 'Golden Kingdom'". מגזין וראייטי. נבדק ב-29 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הממלכה המוזהבת".
הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי

| --- | --- |


 תחום:  ארגון בינלאומי
 שפה רשמית:  אנגלית, צרפתית
 מדינה:  צרפת 
 מטה הארגון:  צרפת פריז, צרפת
 חברים:  38 מדינות
 מזכיר כללי:  מתיאס קורמן, אוסטרליה
 תקופת הפעילות:  16 באפריל 1948 - כ-OEEC 30 בספטמבר 1961 - כ-OECD – הווה
 www.oecd.org
 קואורדינטות:  48°51′42″N 2°16′09″E﻿ / ﻿48.861673888889°N 2.2692355555556°E﻿ / 48.861673888889; 2.2692355555556
 he
 
מפת המדינות החברות ב-OECD.  המדינות המייסדות (1961)  שאר המדינות
מדינות החברות בארגון  מדינות מועמדות לכניסה  מדינות בעלות מחויבות משופרתהמפה מעודכנת לשנת 2019
הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (באנגלית: OECD - Organisation for Economic Co-operation and Development; בצרפתית: Organisation de coopération et de développement économiques, OCDE) הוא ארגון בינלאומי של המדינות המפותחות המקבלות את עקרונות הדמוקרטיה הליברלית והשוק החופשי. מקורותיו בארגון לשיתוף פעולה אירופאי (Organisation for European Economic Co-operation - OEEC), שהוקם כארגון כלכלי מקביל לנאט"ו, וזאת כדי לעזור ליישם את תוכנית מרשל לבנייה מחדש של אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן קיבל הארגון לשורותיו מדינות מחוץ לאירופה, ובשנת 1961 נקבע שמו הנוכחי.
מנהלת הארגון יושבת בשאטו דה לה מואט (Château de la Muette) שבפריז, בירת צרפת. בארגון חברות 38 מדינות אשר מייצרות למעלה מ-60% מהתוצר העולמי. מדינות אלו חולקות ערכים משותפים של דמוקרטיה וכלכלת שוק חופשי ומשתפות פעולה אל מול האתגרים הכלכליים, החברתיים והסביבתיים בעולם הגלובאלי. ה-OECD הוא פלטפורמה לדיון במדיניות, השוואת ביצועים, איתור פתרונות לקשיים וגיבוש קודים, עקרונות מנחים וסטנדרטים משותפים לביצוע מדיניות כלכלית וחברתית ברמה הלאומית.
במסגרת הארגון כל מדינה חברה יכולה לתרום באופן משמעותי לקביעת מדיניות הארגון וניסוח קווי פעולה משותפים.
מדינות חברות

נכון לאמצע 2020 חברות בארגון 38 מדינות. מתוכן, קולומביה, קוסטה ריקה ומקסיקו מוגדרות כבעלות הכנסה בינונית (מסומנות ב-*) על ידי הבנק העולמי; שאר המדינות מוגדרות כבעלות הכנסה גבוהה.
מדינות חברות > המדינות המקימות

16 המדינות הבאות הקימו את הארגון ב-1948:
אוסטריה אוסטריה
בלגיה בלגיה
דנמרק דנמרק
צרפת צרפת
יוון יוון
איסלנד איסלנד
אירלנד אירלנד
איטליה איטליה
לוקסמבורג לוקסמבורג
הולנד הולנד
נורווגיה נורווגיה
פורטוגל פורטוגל
שוודיה שוודיה
שווייץ שווייץ
טורקיה טורקיה
הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
מדינות חברות > שאר המדינות החברות

22 המדינות הבאות הצטרפו לארגון לאחר הקמתו (המדינות מסודרות לפי סדר הצטרפותן, כאשר שנת ההצטרפות מופיעה בסוגריים):
גרמניה המערבית גרמניה המערבית (1955) (בשנת 1990 עם איחוד גרמניה נכללים בגרמניה גם שטחי גרמניה המזרחית)
ספרד ספרד (1959)
קנדה קנדה (1961)
ארצות הברית ארצות הברית (1961)
יפן יפן (1964)
פינלנד פינלנד (1969)
אוסטרליה אוסטרליה (1971)
ניו זילנד ניו זילנד (1973)
מקסיקו מקסיקו* (1994)
צ'כיה צ'כיה (1995)
הונגריה הונגריה (1996)
פולין פולין (1996)
קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית (1996)
סלובקיה סלובקיה (2000)
צ'ילה צ'ילה (2010)
סלובניה סלובניה (2010)
ישראל ישראל (2010)
אסטוניה אסטוניה (2010)
לטביה לטביה (2016)
ליטא ליטא (2018)
קולומביה קולומביה* (2020)
קוסטה ריקה קוסטה ריקה* (2021)
ראו גם

רמת החיים בישראל
אמנה נגד שוחד של הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי
ספריית הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי
הערות שוליים

↑  Country and Lending Groups | Data
↑  אמנון אטד, רשמית: ה-OECD אישר את צירופה של ישראל לשורותיו, באתר כלכליסט, 10 במאי 2010
↑  Israel's accession to the OECD
↑  Organisation for Economic Co-operation and Development
↑  Slovenia:- OECD Council Resolution on Enlargement and Enhanced Engagement - Organisation for Economic Co-operation and Development
↑  ישראל הצטרפה לאמנה למניעת השוחד של מדינות ה-OECD, אתר אקונומיסט
↑  עמירם כהן, OECD: ישראל צריכה להפריט הקרקע החקלאית ולייקר את המים, באתר TheMarker‏, 17 באוגוסט 2009
↑  דוד ליפקין, רגע ההכרעה: ישראל תצטרף ל-OECD?, באתר nrg‏, 8 באוקטובר 2009
↑  צבי לביא, דו"ח ה-OECD: ישראל היא מדינה ענייה ומפולגת, באתר ynet, 19 בינואר 2010
↑  נתונים רשמיים של ה-OECD: תמ"ג כללי, בדולרים אמריקניים לנפש, נכון לשנת 2021, או לפי הנתון הזמין הכי מאוחר.
↑  מדד החיים הטובים הרשמי של ה-OECD.
↑  נתונים רשמיים של ה-OECD: ישראל. איך החיים?
↑  מוטי בסוק, מזכ"ל OECD: "ישראל תהיה חברה בארגון עד אמצע השנה", באתר TheMarker‏, 20 בינואר 2010
↑  אורה קורן, ישראל צריכה להחליט: לשמור על טבע או להצטרף ל-OECD, באתר TheMarker‏, 12 בנובמבר 2009
↑  Kan-Naim כאן נעים: סגן שר הבריאות: הארכת תקופת הפטנט מהנדרש על תרופות תיפגע בבריאות התושבים
↑  ברק רביד, ישראל התקבלה לארגון ה-OECD, באתר הארץ, 10 במאי 2010
↑  מוטי בסוק, לאחר 15 שנות מאמץ: ישראל התקבלה ל-OECD; שטייניץ: "תעודת כבוד למשק הישראלי", באתר TheMarker‏, 10 במאי 2010
↑  ישראל היום, 11 במאי 2010
↑  נחתם הסכם הצטרפות ישראל ל-OECD, באתר רשת ב'
↑  רועי צ'יקי ארד, ירון זליכה: מהפכות שזכו לתגובה מטומטמת נגמרו באלימות, באתר הארץ, 24 באוגוסט 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266134305171  PLWABN: 9810540141405606  BIBSYS: 90051681  BNE: XX253876  BnF: cb118652073 (data)  CiNii: DA00318815  GND: 5157-3  HDS: 013814  ICCU: TO0V382538  ISNI: 0000 0001 2159 0079  LCCN: n79045354  LNB: 000016639  NDL: 00268474  NKC: ko20010088613  NLA: 35820385  NLG: 123579  NLK: KAB201400146  NSK: 000075992  RERO: 02-A000125516  SELIBR: 272078  SUDOC: 026396963  ULAN: 500224707  VcBA: 494/50830  VIAF: 131524099   WorldCat (עם VIAF): 131524099
ההכרזה המלכותית של 1763

מפת שלוש עשרה המושבות ב-1775
ההכרזה המלכותית של 1763 (באנגלית: The Proclamation of 1763) הייתה הכרזה של הממשלה הבריטית שכוונה למתיישבים בשלוש עשרה המושבות באמריקה.
הרקע להכרזה

ב-1763 נחתם חוזה פריז שסיים את מלחמת שבע השנים. החוזה העביר לשליטתה של בריטניה את מרבית השטחים באמריקה הצפונית, הרבה מעבר לשטחן של שלוש עשרה המושבות בהן שלטה בריטניה בטרם המלחמה. בטריטוריות הרבות שעברו לידיה היו קומץ מתיישבים צרפתים באזור נובה סקוטיה (כיום פרובינציה קנדית) וכמות גדולה יחסית של אינואיטים. ממשלת בריטניה חששה ממגמה של המושבות להתפשט מערבה וצפונה אל השטחים החדשים ולכן החליטה על ההכרזה מהטעמים הבאים – על פי הבנתה צעד כזה יגרום למרד מקומי של ילידי המקום, בדומה למרד של פונטיאק שהתרחש כמה שנים קודם לכן. כמו כן, היה פחד מהיווצרות תחושת התמרמרות אצל הנתינים הצרפתים החדשים. יתר על כן, היסטוריונים מסוימים כדוגמת ז'אק גודשו גורסים כי הסיבה המרכזית להכרזה הייתה רצונה של האימפריה הבריטית למשוך מתיישבים אירופאיים חדשים לאזור. גרסה אחרת וקצת יותר ספקולטיבית, שרווחה בקרב מתנגדי השלטון הבריטי במושבות, גורסת כי ההכרזה נועדה להגביל במודע את התפתחותן של המושבות ויכולתן לייצר את צורכיהם בכוחות עצמן, וכך לאלצן להיות תלויות בבריטניה.
תוכן ההכרזה

להכרזה כמה הוראות פרקטיות שנועדו להסדיר את היחסים ביבשת אמריקה לאחר מלחמת שבע השנים, שצימצמה את נוכחות המעצמות האירופאיות והשאירה את ממלכת בריטניה הגדולה ככוח עיקרי והכמעט בלעדי באמריקה -
אין לפגוע בזכויות הבעלות, לתפוס בעלות, לקנות או להתנחל בשטחים של האינדיאנים שלא עברו עד כה לבעלות התושבים החדשים. לשלטונות המקומיים אסור לרשום שום שטח מצפון או ממערב על שם אזרח אמריקני אם היה לפני כן שטח של אינדיאני. גם על שטחים ריקים שהיו בעבר מחוץ לתחום השלטון הבריטי אסור להתיישב, וזאת מפני שהממשלה הבריטית מבקשת לשמור את השטח לאינדיאנים. הדרך היחידה לקבל בעלות או זיכיון על השטחים הללו היא קבלת רישיון מיוחד מטעם הממשל הבריטי.
על כל האירופאים שיושבים על שטחים שתוארו בסעיף הקודם לפנות את ביתם לאלתר.
קיים איסור מוחלט על כל אדם פרטי לקנות מן האינדיאנים את אדמותיהם גם אם הן בתוך אחת המושבות. הזכות היחידה לרכישה כזו היא של השלטון הבריטי לצרכיו.
המסחר עם האינדיאנים לא יהיה חופשי. כדי לסחור עם האינדיאנים יש צורך בקבלת אישור מיוחד מידי נציג בריטי בכיר. קבלת הרישיון מותנית בערבות כספית ובקיום מוחלט של כל התקנות שהוציא או יוציא השלטון הבריטי. במקרה שבעל הרישיון לא ימלא אחר התקנות הבריטיות רישיונו ישלל.
השלכות נוספות של ההכרזה

לצד המעורבות הגוברת של השלטון הבריטי בחיי היום־יום של תושבי המושבות, ההכרזה העניקה עצמאות מוגברת למושבות נוספות ביבשת: קוויבק, מזרח פלורידה, מערב פלורידה וגרנדה. למושבות הוענקה הזכות לבחור אספה לאומית ולכונן ממשל עצמי, עם פיקוח בריטי הולם. כך בעצם ניתנה לתושבי המושבות הללו האפשרות לחוקק מערכת חוקים ייחודית שלהם, ואיתן, זכויות שלא נפלו מזכויותיהם של האזרחים המקומיים באי הבריטי. משמעות הדבר הייתה יוצאת דופן בנוף המקומי, שכן תושבי המושבות הבריטיות ניסו במשך שנים לקבל זכויות דומות אך כשלו.
יחס האמריקנים אל ההכרזה

משמעותה של ההכרזה הייתה פגיעה אנושה באמריקנים. הפגיעה הראשונה והבולטת ביותר הייתה באוטונומיה הפנים־אמריקנית שנפגעה – עד להכרזה לא הייתה מעורבות בריטית בולטת בענייני היבשת, אך ההכרזה החלה עידן של מעורבות כזו. מעבר לכך מדובר בפגיעה כלכלית מסיבית באמריקנים, שקיוו שעם סיום המלחמה הם יוכלו לרכוש אדמות רבות וזולות מהאינדיאנים ולהתפשט ברחבי היבשת. ההתפשטות היא מגמה טבעית בהתחשב בנסיבות – למושבות הייתה שאיפה לפתח יכולת ייצור עצמית ורצון טבעי לגדול. עד לחוזה פריז הייתה אפשרות להתרחב מערבה וזאת בגלל הגבולות המדיניים בדרום (קולוניות ספרדיות) ובצפון (קולוניות צרפתיות). עם סיום המלחמה והתרחבות הגבולות התפתחה תקווה להרחבת המושבות גם צפונה (באזור קנדה של היום). תקוות אלו לוו גם בתקוות התעשרות של יחידים שביקשו לקנות שטח מהאינדיאנים בזול ולמכור אותו ביוקר כאשר המושבה תתפשט לכיוונו. ההכרזה המלכותית הנחיתה מכה לא רק על התקוות הללו אלא גם על ההתפשטות מערבה. אם כן, ההכרזה סגרה את נתיבי ההרחבה של המושבות ממערב, דרום וצפון, שבנוסף למחסום הימי במזרח לא אפשרו למושבות להתרחב.
בו־בזמן ניסו התושבים המקומיים להקים מערכת אזרחית של בתי־משפט מקומיים, שיאפשרו להם הליך הוגן ותקין וחשוב מכך – את האפשרות לערער. במערכת בתי־המשפט נעשה שימוש במהלך הניסיון לביטול חוק הבולים וחוק הסוכר, אך בסופו של דבר התושבים המקומיים נשפטו במערכת בתי־המשפט של הצי הבריטי, בה אדם שהואשם במעשה מסוים הוא "אשם עד שתוכח חפותו". נהוג לראות בהצהרה את תחילתה של המעורבות הבריטית באמריקה שהביאה בסופו של דבר למלחמת העצמאות האמריקאית.
ההכרזה בוטלה למעשה על ידי תקנות צפון-מערב שהתקבלו על ידי הקונגרס הקונטיננטלי של ארצות הברית ב-13 ביולי 1787.