stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יפן בתקופת הכיבוש האמריקאי
הישגי הכיבוש > ליברליזציה

כוחות הברית פירקו את ה"זאיבצו" (חברות משפחתיות גדולות) היפניים, מאחר שהייתה תפיסה לפיה הם דחפו את יפן למלחמה, כדי להגביר את מכירות הנשק, ושבגלל האופי המונופוליסטי שלהם נבלמה הדמוקרטיה. המפעלים שנותרו על כנם הוסבו לתעשייה אזרחית בבעלותם של קואופרציות מגוונות שלבסוף התאחדו למה שהיום ידוע כקיארטסו(אנ').
הישגי הכיבוש > דמוקרטיזציה

במהלך הראשוני טוהר מנגנון השלטון היפני. כל בעלי התפקידים הבכירים בזמן המלחמה פוטרו ב-1946, מקארתור השלים חוקה חדשה, נוסח ארצות הברית, שלמעשה אושרה כתיקון לחוקת מייג'י הישנה, שהייתה בסגנון פרוסי. החוקה החדשה הבטיחה חירויות בסיסיות ואזרחיות, כגון: חופש הביטוי וחופש ההתאגדות, ביטלה את האצולה, וחשוב מכל – עשתה את הקיסר ל"מנהיג רוחני" של יפן, ולקחה ממנו כמעט את כל הכוחות הפוליטיים שלו. דת השינטו בוטלה כדת מדינה, והנצרות הופיעה שוב באופן גלוי בפעם הראשונה זה עשורים רבים. נשים קיבלו את זכות הבחירה, ובאפריל של אותה השנה, 14 מיליון השתתפו בבחירות בהן נבחר ראש ממשלתה הראשון של יפן, שיגרו יושידה.
על מנת למנוע את חדירת הקומוניזם, סייעו האמריקנים בבניית הממסד הפוליטי. כמעט באופן מיידי חזרו לפעילות המפלגות הוותיקות, שפורקו ב-1940. הותרה אף פעילותה של המפלגה הקומוניסטית, בה ראו כמשקל נגד לתנועות הלאומניות.
הישגי הכיבוש > איגודי עובדים

נושא זה היה אחד מהבעיות הגדולות של הכיבוש, מאחר שהקומוניזם נעשה פופולרי יותר ויותר בין העובדים היפניים העניים בעשורים האחרונים. בפברואר 1947, העובדים ביפן התכוננו להכרזת שביתה כללית, בניסיון להשתלט על המפעלים שלהם; מקארתור הזהיר כי הוא לא יתיר לשביתה כזו להתקיים, והאיגודים לבסוף ויתרו, מה שהוריד מכבודם והביא לשקט מצידם לשאר תקופת הכיבוש.
הישגי הכיבוש > רפורמה בחינוך

לפני ולאחר המלחמה, החינוך היפני היה מבוסס על המערכת הגרמנית, עם גימנסיומים ואוניברסיטאות שהכשירו את התלמידים לאחר בית הספר התיכון. מקארתור שינה את מערכת החינוך כך שתדמה יותר לזו של ארצות הברית: הונהגה שיטת החינוך של 3-3-6; 6 שנים בית ספר יסודי, 3 שנים חטיבות ביניים ו-3 שנים תיכון. בנוסף הורחב חינוך החובה מ-8 שנים ל-9, ואז חטיבת הביניים היא חובה ואילו התיכון אופציונלי. במקביל, עם התרחבות החינוך, הוחלט כי בכל מחוז תהיה לפחות אוניברסיטה ממשלתית אחת, החלטה שהעלתה את מספר האוניברסיטאות ביפן במאות אחוזים. ההכרזה האימפריאלית על החינוך בוטלה, ומערכת האוניברסיטאות האימפריאלית אורגנה מחדש. ארגון המורים פורק ופוטרו כל המורים שנחשדו בלאומנות. כל החומר הלאומני הוצא מתוכנית הלימוד, ובמקומו הוכנסו שיעורי דמוקרטיה ולימודי המערב. כמו כן נאסר שימוש בסמלי לאום כגון: דגל, המנון ותמונת הקיסר. אפילו היפנית הכתובה שונתה מאד: נבחרו הטויו קאנג'י, מקדימיהם של הג'ויו קאנג'י של היום, וחוקי הלשון שונו מאוד על מנת לשקף את השימוש הרווח בדיבור.
הישגי הכיבוש > רפורמה אגררית

מקארתור ראה כיצד התמרמרות האיכרים הסינים מעניקה כוח והשפעה לקומוניסטים, ועשה ככל שביכולתו למנוע מצב דומה ביפן. ראשית, הוא הזמין משלוחי מזון מארצות הברית על מנת למנוע תסיסה חברתית הנובעת מרעב. שנית, ב-1946 התקבל חוק, לפיו האיכרים הורשו להחזיק קרקעות, ושאסר על אנשים שאינם חקלאים להחזיק אדמה. בנוסף, נאסר על אנשים להחזיק קרקע של למעלה מ-30 דונם. את הקרקעות העודפות מכרה הממשלה בזול לאיכרים עניים בריבית נמוכה, ובכך איפשרה להם להיות בעלי אדמה ולהתפרנס בכבוד. כך הפכו האיכרים ממעמד ממורמר, למעמד בעל רכוש המעוניין לשמר את מצבו.
הישגי הכיבוש > הבאה לדין של מנהיגי המלחמה

המנהיגים שהצעידו את יפן למלחמה נשפטו כפושעי המלחמה. הוקם בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק באיצ'יגאייה, על פי הדגם של בית הדין של נירנברג. מתוך 28 הנאשמים שניים, מאטסואוקה יוסוקה ונאגנו אוסמי, מתו במהלך המשפט, אחד, אוקאווה שומיי, הוכרז כבלתי שפוי ושוחרר מבית הדין, 25 הורשעו, כאשר שבעה מהם נידונו למוות. ביניהם הגנרל טוג'ו, ראש הממשלה ברובה של תקופת המלחמה. ההוצאה להורג נערכה ב-23 בדצמבר 1948, יום הולדתו ה-15 של יורש העצר דאז, אקיהיטו. לאחר שמנהיגים אלה הוצאו מהשורות, דור חדש של פקידים צעירים היו מוכנים לקחת פיקוד על המדינה.
מלבד למשפטים שנערכו בטוקיו, ברחבי מזרח אסיה נערכו משפטים לאלפי אנשי צבא יפנים, בעיקר סוהרים במחנות שבויים, וכ-700 מהם הוצאו להורג.
סוף הכיבוש

בשנת 1949, חתם הגנרל מקארתור על שינוי רחב במבנה הכוח של שלטון הכיבוש שהגדיל מאוד את הכוח של המנהיגים המקומיים, ועם העברת תשומת הלב שלו (ושל הבית הלבן) למלחמת קוריאה, הכיבוש החל להתקרב לסיומו. חוזה סן פרנסיסקו, שנחתם ב-8 בספטמבר 1951, ציין את סופו של כיבוש בעלות הברית, וכאשר הוא נכנס לתוקף ב-28 באפריל 1952, יפן הייתה שוב למדינה עצמאית. אף על פי כן, אלפי אנשי צבא אמריקנים נותרו ביפן בעשורים הבאים.
תגובה תרבותית

הביטוי "שיקאטה גה נאי" ("אין מה לעשות") ציין בעיתונות האמריקאית והיפנית את קבלת הגורל הכללית של היפנים לתנאים הקשים שתחתם חיו בתקופת הכיבוש.
הערות שוליים

↑  60 Free Essays on American Occupation Of Japan After World War Ii
↑  THE TOKYO WAR CRIMES TRIALS, www.cnd.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531193505171  BNE: XX491050  BnF: cb121169013 (data)  LCCN: sh85069508  NDL: 01201856 
הקיסר הירוהיטו ודאגלס מקארתור
מסכת יבמות

"וַיֹּאמֶר יְהוּדָה לְאוֹנָן בֹּא אֶל אֵשֶׁת אָחִיךָ וְיַבֵּם אֹתָהּ וְהָקֵם זֶרַע לְאָחִיךָ". "לְאִישׁ אֲשֶׁר אֵלֶּה לּוֹ אָנֹכִי הָרָה וַתֹּאמֶר הַכֶּר נָא לְמִי הַחֹתֶמֶת וְהַפְּתִילִים וְהַמַּטֶּה הָאֵלֶּה".
"וַיְהִי בַּחֲצִי הַלַּיְלָה וַיֶּחֱרַד הָאִישׁ וַיִּלָּפֵת וְהִנֵּה אִשָּׁה שֹׁכֶבֶת מַרְגְּלֹתָיו. ט וַיֹּאמֶר מִי אָתּ וַתֹּאמֶר אָנֹכִי רוּת אֲמָתֶךָ וּפָרַשְׂתָּ כְנָפֶךָ עַל אֲמָתְךָ כִּי גֹאֵל אָתָּה."
מַסֶּכֶת יְבָמוֹת היא המסכת הראשונה בסדר נשים, שהוא הסדר השלישי במשנה ובתלמוד. במסכת זו שישה עשר פרקים אשר עוסקים ברובם בדיני ייבום וחליצה ואיסורי עריות. סוף המסכת עוסק בדיני עגונות. המסכת נחשבת לאחת המסכתות הקשות ביותר ללמידה בתלמוד, ואיתה גם המסכתות עירובין ונידה (וניתן להן סימן לזיכרון, ענ"י). הסיבה שמסכת זו נחשבת קשה היא מפני שכדי להבינה יש צורך לתפוס מבנים מורכבים של שושלות משפחתיות.
בתלמוד בבלי יש למסכת זו 121 דפים.
מיקומה של המסכת בסדר נשים

לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה מסכת זו פותחת את סדר נשים מפני שבניגוד לנישואין רגילים, ייבום הוא עניין הנכפה על האדם, וכאשר נפטר אחיו בלא בנים, אין הוא יכול לפטור עצמו בלא כלום וחייב לייבם או לחלוץ. לכן פתחו במסכת זו ולא במסכת כתובות שהיא עניין התלוי ברצונו של האדם.
הסבר נוסף הוא שהמסכתות בכל סדר מסודרות לפי מספר הפרקים שבהן, ובמסכת יבמות יש 16 פרקים – המספר הגדול ביותר של פרקים בסדר נשים.
פרקי המסכת

חֲמֵשׁ עֶשְׂרֵה נָשִׁים פוטרות צרותיהן (ארבע משניות) – מניין הנשים שאם היו נשואות לאחיו שמת בלא בנים, אין דין ייבום חל עליהן או על שאר נשי אחיו המת.
כֵּיצַד אשת אחיו שלא היה בעולמו (עשר משניות) – המשך של הנושא מהפרק הקודם, פירוט סוגים שונים של יבמות ודיניהן, ספקות שנולדים בדיני ייבום ואיסור נישואין מחמת חשד זנות.
אַרְבָּעָה אַחִין (עשר משניות) – דיני יבמה שיש לה קשר עם כמה יבמים וספק קידושין וגירושין.
הַחוֹלֵץ לִיבִמְתּוֹ (שלוש עשרה משניות) – חליצה בטעות, דיני נכסי האח המת, איסור קרובות החלוצה על החולץ, דיני המתנת נשים לפני שיינשאו שנית והגדרת ממזר.
רַבָּן גַּמְלִיאֵל אומר (שש משניות) – דיני מאמר חכמים וגט, וכיצד הם מועילים ביבמה.
הַבָּא עַל יְבִמְתּוֹ (שש משניות) – דיני ביאת היבם על יבימתו וכיצד היא נקנית, דיני העראה בשאר נשים, דיני יבמות של כהן וכהן גדול ודיני מצוות פרו ורבו.
אַלְמָנָה לְכֹהֵן גָּדוֹל (שש משניות) – דיני אכילת אשת כהן ועבדיו בתרומה.
הֶעָרֵל וכל הטמאים (שש משניות) – דיני סריס, פצוע דכא, כרות שפכה, טומטום ואנדרוגינוס לעניין נישואין ולעניין אכילת תרומה.
יֵשׁ מוּתָּרוֹת לבעליהן (שש משניות) – דיני נשים האסורות על הבעל או היבם לעניין ייבום, כתובה ואכילת תרומה.
הָאִשָּׁה שהלך בעלה למדינת הים – במסכת בתלמוד בבלי מכונה הָאִשָּׁה רַבָּה (תשע משניות) – דיני אישה שנישאה אחר ששמעה שמת בעלה ונמצא חי, ודינים נוספים לעניין טעות של עדים על אדם שמת.
נוֹשְׂאִין עַל הָאֲנוּסָה (שבע משניות) – איסורי ביאה ודיני וָלָד שלא יודעים בן מי הוא.
מִצְוַת חֲלִיצָה בשלושה דיינין (שש משניות) – דיני ופרטי פעולת החליצה.
בֵּית שַׁמַּאי אומרים (שלוש עשרה משניות) – דיני מיאון, דיני הנשוי לקטנה או לחרשת ודיני יבמה שאינה רוצה להתייבם מסיבות שונות.
חֵרֵשׁ שֶׁנָּשָׂא פקחת (תשע משניות) – דיני חרש וחרשת לעניין נישואין, גירושין וייבום.
הָאִשָּׁה שהלכה – במסכת בתלמוד בבלי מכונה הָאִשָּׁה שָׁלוֹם (עשר משניות) – דיני נאמנות האישה לומר שמת בעלה.
הָאִשָּׁה שהלך בעלה וצרתה – במסכת בתלמוד בבלי מכונה הָאִשָּׁה בַּתְרָא (שבע משניות) – דיני אישה שמת בעלה בחוץ לארץ אם חוששים שחייבת ייבום ודיני עדות על אדם שמת.
בסך הכל יש במסכת 128 משניות.
פירושים למסכת

מלבד הפירושים הרגילים למסכתות הש"ס (כגון רש"י ותוספות, או אף פירושים בני דורנו כגון תלמוד שטיינזלץ של הרב עדין אבן ישראל, ארטסקרול או מתיבתא), למסכת יבמות יצאו פירושים חדשים שנועדו להבהיר את הסוגיות העמומות בעיקר על ידי ציורים ותרשימים.
נחלת צבי לרבי צבי בן רבי אליהו גוטמכר, מסביר את המבנים המשפחתיים במסכת על ידי שרטוטים.
תלמ"י ש"י הוא ספר המסביר את המבנים המשפחתיים במסכת יבמות ("תלמי שי" הן ראשי תבות של: תרשימים למסכת יבמות (מאת) שווה יצחק).
מראה יבמות ספר המסביר את המבנים המשפחתיים, ועוד סוגיות במסכת בעזרת תרשימים. עורך: רפאל שלמה טוביה וולף.
המאור המבואר פירוש על פרקי המסכת הראשונים. יוצא לאור על ידי מאורות הדף היומי.
על גיליון הדף של מהדורת וילנא, נדפסו במסכת זו שני פירושים ייחודיים מבעלי התוספות: "תוספות ישנים" ו"תוספות חד מקמאי" שהוא ה"ספר ההשלמה" על מסכת יבמות לרבי משולם בן משה מבדרש.
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק ל"ח, פסוק ח'
↑  פרק ל"ח, פסוק כ"ה
↑  מגילת רות, פרק ג', פסוקים ח'–ט'
↑  מספר המשניות בכל פרק הוא לפי הספירה במשניות קהתי. בדפוסים אחרים תיתכן חלוקה שונה.
| מסכתות ששה סדרי משנה |
| --- | --- | --- |
| זרעים | ברכות (ב י) • פאה (י) • דמאי (י) • כלאיים (י) • שביעית (י) • תרומות (י) • מעשרות (י) • מעשר שני (י) • חלה (י) • ערלה (י) • ביכורים (י) |  |
| מועד | שבת (ב י) • עירובין (ב י) • פסחים (ב י) • שקלים (י) • יומא (ב י) • סוכה (ב י) • ביצה (ב י) • ראש השנה (ב י) • תענית (ב י) • מגילה (ב י) • מועד קטן (ב י) • חגיגה (ב י) |  |
| נשים | יבמות (ב י) • כתובות (ב י) • נדרים (ב י) • נזיר (ב י) • סוטה (ב י) • גיטין (ב י) • קידושין (ב י) |  |
| נזיקין | מסכת נזיקין: בבא קמא (ב י) • בבא מציעא (ב י) • בבא בתרא (ב י) • סנהדרין (ב י) • מכות (ב י) • שבועות (ב י) • עדיות • עבודה זרה (ב י) • אבות • הוריות (ב י) |  |
| קדשים | זבחים (ב) • מנחות (ב) • חולין (ב) • בכורות (ב) • ערכין (ב) • תמורה (ב) • כריתות (ב) • מעילה (ב) • תמיד (ב) • מידות • קינים |  |
| טהרות | כלים • אהלות • נגעים • פרה • טהרות • מקואות • נידה (ב י) • מכשירין • זבים • טבול יום • ידיים • עוקצים |  |
ב – מסכת שיש עליה תלמוד בבלי     י – מסכת שיש עליה תלמוד ירושלמי
סרפד הכדורים

| סרפד הכדורים בפטרה שבירדן |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ורדנאים
משפחה:: סרפדיים
סוג:: סרפד
מין:: סרפד הכדורים
שם מדעי
 Urtica pilulifera ‏לינאוס, 1753
סרפד הכדורים (שם מדעי: .Urtica pilulifera L) הוא צמח חד-שנתי ממשפחת הסרפדיים, בעל שערות צורבות (לא קוצים) לבאים עמן במגע ותפרחות נקביות דמויות כדור. המין נפוץ מאוד כמעט בכל מחוזות ישראל מלבד החרמון, דרום נגב והערבה. תפוצתו העולמית משתרעת בכל ארצות סביב אגן הים-התיכון וממשיכה עד מערב פקיסטן ועד חצי האי ערב. בישראל גדלים ארבעה מינים מהסוג סרפד, מהם שלושה מינים חד-שנתיים בעלי שורש שיפודי ומין אחד רב-שנתי ונדיר (סרפד החולה) בעל קנה שורש. ראה הרחבה על הסוג בערך סרפד.
מאפיינים

סרפד הכדורים הוא צמח עשבוני, חד-שנתי, חד-ביתי (פרחים זכריים ונקביים על אותו פרט), מואבק רוח, המסתעף מבסיסו לגבעולים זקופים הנישאים לגובה של 25 עד 75 ולעיתים אף יותר. הוא נושא זיפים או שערות נוקשות, סמורות וצורבות, לפעמים הוא כמעט קירח.
השורש הוא שורש שיפודי.
הגבעולים רְבוּעִים (בעלי 4 צלעות), זקופים, פשוטים או מסועפים ובעלי שערות צורבות.
הפטוטרות מוארכות, אורכם בערך כאורך הטרף או יותר. בכל מפרק ישנם 4 לוואים מפורדים, קרומיים, קטנים וקצרים בהרבה מהפטוטרת, אורכם אינו עולה על 7 מ"מ.
העלים נגדיים, פשוטים ומשוננים, בעלי שערות צורבות, צבעם ירוק בהיר, אורכם עד 9 ס"מ לעיתים רחוקות עד 12 ס"מ רוחבם 7 ס"מ, לעיתים רחוקות 9 ס"מ. הם כמעט דמוי ביצה, ובעלי שינון גס (השיניים קהות), בסיסם כמעט דמוי לב. השיניים בקודקוד העלה שווים זה לזה (בשונה מסרפד החולה שקודקוד העלה שלו מסתיים בשן צרה שאורכה גדול פי 3 או יותר משאר שיני העלה).
התפרחות חיקיות, חד-מיניות (זכריות או נקביות) על אותו פרט. התפרחות הנקביות דמויות כדור והזכריות דמויות שיבולת רפה (עגילים, catkins).
התפרחות הזכריות דמויות שיבולת (עגיל) והן בעלות צירים ארוכים ומסועפים והן מצויות בתחתית עמוד התפרחת או הן מצויות יחד עם התפרחות הנקביות דמויות הכדור בחלקו העליון.
התפרחות הנקביות כדוריות, קוטרן עד 13 מ"מ, והן נישאות על עוקצים ארוכים, 2 על כל עוקץ לעיתים רחוקות אחד בלבד, מאוחר יותר התפרחת מתכופפת.
הפרחים החד-מיניים, ללא חפים, עם עטיף ירוק בן 4 עלי עטיף.
הפרחים הזכריים בעלי 4 אבקנים, שערוכים מול עלי עטיף שווים ועם שריד של שחלה מנוונת שהתפתחותה ראשונית. במרכז הפרח הסגור (בפקעית) עולים 4 אבקנים כפופים כקפיץ סלילי, ובמגע קל הם מתיישרים בפתאומיות, מאבקיהם מתפוצצים, והם מפזרים עננה של אבקה לעבר הפרחים הנקביים.
הפרחים הנקביים כמעט יושבים, מכוסים בשערות צפופות, גודלם 1.5 מ"מ, עם 4 עלי עטיף מהם 2 חיצוניים קטנים בהרבה מהפנימיים; השחלה אחת ובעלת צלקת יושבת (ללא עמוד שחלה).
הפרי הוא אגוזית פחוסה במקצת, מוארכת, כלואה בתוך עטיף משתייר ושעיר.
הנביטה של הצמח והופעת העלים מתחילה בראשית נובמבר התייבשות הסופית של העלווה לא מאוחר מסוף יוני. הפרי ירוק נמצא מסוף ינואר, ופרי בהפצה נמצא על התפרחות הכדוריות עד אמצע ספטמבר.
בית גידול ותפוצה

טיפוס תפוצתו של סרפד הכדורים הוא ים-תיכונית, אירנו טורני ועם חדירה לאזורים אירו-סיבירים. תפוצתו העולמית משתרעת בכל הארצות סביב אגן הים-התיכון וממשיכה עד מערב פקיסטן ועד חצי האי ערב. בישראל מין זה נפוץ מאוד כמעט בכל מחוזות ישראל מלבד החרמון, דרום הנגב והערבה. הצמח גדל בבתי גידול עשירים בחנקן, בריכוזי אשפה, חצרות בתים, גינות מוזנחות, מטעים ופרדסים נטושים. מין זה גדל בעיקר בקרבת האדם, אך גם בבתי גידול טבעיים.
תמונות

תפרחות נקביות וזכריות של סרפד הכדורים
סרפד קרומי ברום 780 מ' בירושלים. מין זה נדיר מאוד באזור ההר, הוא צמח של מישור החוף ואזורים נמוכים.
הערות שוליים

1 2  סרפד הכדורים, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
1 2  Urtica pilulifera L., POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 92-94
1 2  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, כנה ירושלים 1998: כנה, 1998, עמ' 100-102
↑  סרפד קרומי, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
תפרחות נקביות וזכריות של סרפד הכדורים
ארבעה לוואים (לא שניים) באמצע התמונה
סרפד הכדורים בהפצת זרעים בירושלים
כדור זרעים של סרפד הכדורים
זרעים של סרפד הכדורים
דגל יוון

| --- | --- |

 כינוי:  כחול-לבן
 סוג הדגל:   דגל לאומי ודגל ימי לאומי
 יחס אורך/גובה:  2:3
 הונף לראשונה:  1822
 קבלת מעמד רשמי:  22 בדצמבר 1978
 מוטיבים עיצוביים:  תשעה פסים כחולים לבנים אופקיים, צלב לבן על רקע כחול בקנטון
 דגלים היסטוריים   :     דגל יוון בין 1822 לבין 1969 ובין 1975 לבין 1978
דגל יוון (ביוונית: Σημαία της Ελλάδας) הוא דגלה הלאומי של יוון. עיצובו מורכב מתשעה פסים אופקיים שווים בצבעי כחול ולבן לסירוגין. בפינה העליונה בצד התורן ישנו ריבוע כחול (קנטון) ובתוכו צלב לבן. יחס הממדים הרשמי של הדגל הם 2:3.
הצלב מסמל את הכנסייה היוונית אורתודוקסית, דת המדינה הרשמית. תשעת הפסים מסמלים כל אחד את 9 ההברות של המוטו הלאומי "חופש או מוות" ביוונית (אֶ-לֶפ-תֶ'-רִי-אָה אִי תָ'-נָ-טוֹס). הצבע הכחול מסמל את הים, והשמיים. הצבע הלבן מסמל את הטוהר של לוחמי החירות היוונים.
בתחילת המאה ה-19 התבסס הדגל על צלב כחול בלבד, אולם בשנות העשרים של המאה ה-19 נכנס לשימוש מערך הצבעים הכחול-לבן, עיצוב שהושפע מדגל ארצות הברית. הדגל שימש בעבר, על רקע כחול עמוק יותר, את צי הסוחר היווני.
עד לשנת 1978 שימש הדגל הנוכחי לסירוגין עם דגל אחר, שהורכב מצלב לבן על רקע כחול, כדגל הרשמי של יוון. בשנת 1978 אומץ סופית העיצוב הנוכחי כדגל הלאומי של יוון.
היסטוריה > תקופה ביזנטית ורקע כללי

דגלים וכרזות עם סמל הצלב היו בשימוש כבר בתקופת הקיסר הרומי קונסטנטינוס הראשון (הגדול) אשר פעל רבות לקידום הנצרות באימפריה הרומית.
היסטוריה > תקופת הכיבוש העות'מאני

לאחר כיבוש האימפריה הביזנטית על ידי העות'מאנים שימשו דגלים עם סמל הצלב על ידי היוונים בתקופות שונות ובעיתות מהומות. משירי עם של המאה ה-17 וה-18 עולה כי היו להם דגלים עם צלב וסמלים דתיים אחרים.
לדוגמה, שיר עם על הורמופולוס הצעיר (1683) בתרגום חופשי:
סומילאס מגיע יחד עם מידניס

והורמופולוס הצעיר הנעלה

שהוא גאוות המורדים גאוות הרי אגרפה

מנופפים את הדגל עם הצלב במרכז

(סומילאס, מידניס, הורמופולוס - שמות אנשים.)
הדגל עם צלב לבן על רקע כחול הונף על ידי הצי בראשות יאניס סטתאס וקפטן ניקוטסארה בתקיפות בצפון הים האגאי בשנת 1807. דגל זה התברך והונף במנזר אוונג'ליסטריה בסקיאתוס בשנת 1807. מפקדי המיליציות היווניות התכנסו במנזר כדי לתכנן את הצעדים הבאים שלהם למהפכה נגד הטורקים ושחרור יוון מהעות'מאנים והושבעו תחת הדגל.
היסטוריה > דגלי המהפכה היוונית והאסיפה הלאומית הראשונה

מלחמת העצמאות היוונית מהעות'מאנים פרצה ב-25 במרץ 1821. בשנה הראשונה למהפכה היוונית לא היה ממשל אחד וכל גוף צבאי נשא דגל משלו. הדגלים המהפכניים של האיים היו או תלת צבעיים (לבן-שחור-אדום) עם סמלי האגודה הידידות (כמו ציפור הפניקס המתחדש מאפרו, או עוגן של אוניה או סמלים אחרים). המיליציות ביבשת יוון נשאו צלב עם קדושים או נשר דו ראשי, בעוד כפרים רבים התקוממו תחת דגל כנסיית הקהילה שלהם.
ב-1 בינואר 1822 נציגי האומה, זקני וחכמי הדור, בעלי תפקידים, לוחמים ונציגי קבוצות יווניות שונות התכנסו באפידאורוס, והכריזו בשם הקודש והשילוש הקדוש על "הקמת ישות פוליטית ועצמאות האומה היוונית מול האל אנשי העולם". אספה זאת נשארה בהיסטוריה בשם האספה הלאומית ההלנית הראשונה. האספה אף קבעה את חוק הממשל הזמני (המכונה גם החוק האורגני של אפידוראוס) - שהיא למעשה החוקה הראשונה של יוון – בחוקה זו נקבעה הצורה והצבעים (כחול-לבן) של דגל יוון הרשמי. על בסיס זה, נשיא הוועד המנהל, אלכסנדרוס מברוקורדטוס, הוציא את צו 540 בקורינתוס ב-15 במרץ 1822.
שני הפרקים שמתייחסים לדגל בצו זה הם:
עבור כוחות היבשה, הדגל יהיה בצורה מרובעת בכחול מחולקת לארבעה מרובעים זהים.
יהיו שני דגלי ים, אחד עבור ספינות המלחמה (חיל הים) והשני עבור ספינות הסוחר. לגבי ספינות המלחמה הדגל יחולק לתשעה מקבילים אופקיים, שזורים עם לבן וכחול, ובפינה הפנימית העליונה של אזור זה יהיה ריבוע כחול וצלב לבן. (דומה מאוד לדגל יוון הנוכחי) עבור ספינות הסוחר הדגל יהיה כחול עם ריבוע לבן בפינה הפנימית העליונה עם צלב כחול.
היסטוריה > שינויים בדגל יוון במשך השנים

מאז קביעתו במרץ 1822 ועד ימינו, עבר דגל יוון מספר שינויים קלים, המשקפים בעיקר את השינויים החוקתיים של המערכת הפוליטית במדינה.
ב-30 ביולי 1828, בהחלטה IB΄, מספר 3529, החליט המושל יואניס קפודיסטריאס להשוות את דגל צי הסוחר לזה של צי חיל הים, בטענה שהיה זה עוול גדול לצי הסוחר להניף דגל שונה, לאור תרומתו למאבק לעצמאות.
על פי צו מלכותי מ-4 באפריל 1833, הסדיר המלך אותון בפירוט את נושא הדגלים הימיים.
ב-20 באפריל 1841, בצו מספר 3658 של מזכירות חיל הים של המדינה, מוסדרים פרטי הייצור וממדי הדגלים.
על פי צו מלכותי מ-28 באוגוסט 1858 (ביחס לדגל הצבאי והמסחר היווני) מוסדר השימוש בסמלים השונים של הדגלים, כמו כן המידות והפרופורציות של הדגלים.
ב-28 בדצמבר 1863, הוציא המלך גאורגיוס הראשון צו מלכותי חדש המגדיר את צורתו ופרופורציות של דגל המלוכה הרשמי, כשהוא מוסיף את הכתר המלכותי למרכז הצלב בדגלים השונים. המידות המדויקות של הדגל נכללו בצו מלכותי נוסף ב-26 בספטמבר 1867. במהלך תקופה זו הוגדרו בצווים שונים תצורות נוספות המוסיפות פרטים מייחדים עבור שימושים שונים ביחידות צבאיות שונות.
ב-31 במאי 1914 הוחלט בצו מלכותי חדש כי האזרחים יניפו דגל זהה לדגל הימי אך ללא סמל המלכות או סמל אחר כלשהו. בצו מוגדרים מפרטים פרטניים לדגלים השונים של יחידות צבא, הים ושימושים נוספים.
ב-1924 הודח המלך, וצו מה-25 במרץ של אותה שנה ביטל את סמל הכתר מכל הדגלים. השלטון החדש הוא דמוקרטיה ללא מלך.
כאשר הממשל שונה שוב עם החזרתו של המלך וקביעת דמוקרטיה מלכותית, הושב הכתר על הדגל בצו חדש ב-10 באוקטובר 1935.
באפריל 1967, לאחר ההפיכה על ידי החונטה (משטר צבאי) והדחה של המלך, הוסר הכתר מהדגלים, ואילו בשנת 1969 ביטלה החלטה חדשה את דגל היבשה וקבעה את דגל הצי לדגל היחיד הרשמי של יוון. בצו זה לא הוגדר הגוון המדויק של הצבע הכחול בדגל. נקבע כי כל הדגלים צריכים להיות בצבע "הסטנדרטי" הזהה לדגל המונף ביחידה ממשלתית מסוימת באותם ימים. אם לשפוט על פי הדגלים שנעשו בשנים 1970–1975, עלינו להסיק שהדגלים ה"סטנדרטיים" היו מעט כהים. ב-18 באוגוסט 1970, יחס הדגל השתנה מ-2:3 ל-7:12, מה שהפך אותו לארוך יותר.
בעקבות נפילת החונטה ביולי 1974 חוקק חוק מספר 48/1975 "על דגלה הלאומי של יוון וסמל הרפובליקה ההלנית", ואילו צו נשיאותי 515/1975 מסדיר את פרטי צורתו וממדיו.
חוק 851 / 21-12-1978 "על דגל הלאום, דגלי המלחמה והתג המובהק של נשיא הרפובליקה" פירטו את הדגל הלאומי הרשמי שהיה נהוג עד היום, וכן את המפרט הטכני והפורמלי שלה. יחס הדגל שונה שוב ל-2:3, כפי שמוצג על ידי הממדים שסופקו (למשל 432:648 או 90:135). על פי סעיף 9, הוראות השנים הקודמות בוטלו (1967, 1969, 1971, 1973, 1975). התורן הרשמי להנפת הדגל מוגדר באותו חוק כלבן עם צלב לבן בקצהו העליון. הגוון הכחול הוא בהיר יותר - כחלחל.
משמעות הדגל

למעט הפסקאות לעיל, לא נמצאה שום אינדיקציה, צורה, חוק או תקנה נוספים כדי להאיר את ההנמקה העומדת מאחורי קביעת סוגי הדגל (אחד ליבשה ושניים לים) ובחירה זאת של צבעים וצורות לדגלי המדינה. כל ניסיון בהסבר משמעות הדגל הוא תוצאה של ניתוח מחקר היסטורי ואתנולוגי ואגדות רומנטיות פופולריות
משמעות הדגל > השימוש בצלב כמאפיין העיקרי של שלושת הדגלים

הצלב היה הסמל שאיחד את היוונים בכל מקום בעולם, וזיהה אותם עם הנצרות האורתודוקסית וביזנטיון להבדיל מהכובשים העות'מאנים המוסלמים. הכנסייה, בשנים הקשות והאפלות של ההלניזם המשועבד, הייתה נקודת התמיכה היחידה שלה, שתמכה בלחץ האימפריה העות'מאנית ותמכה באומה בחומר, ברוחניות ובכל דרך אפשרית אחרת.
משמעות הדגל > בחירת הצבעים כחול ולבן

ישנן גרסאות רבות ושונות שמנסות לפענח את המשמעות של שני הצבעים: הכחול - לבן השולט מסמל את השמיים ואת הים הכחולים. הים מקיף את יוון ואת העננים הלבנים והקצף הלבן של גלי הים. גרסה אחרת נושאת את הלבן המסמל את טוהר המהפכה היוונית, את מטרתם הטהורה והבלתי מתפשרת של היוונים, ואילו הכחול מייצג את הכוח השמימי שהגן על לוחמי החופש (בצבע שמיים וכשושן שדה לבן). עם זאת, אותם צבעים במהלך המהפכה היוונית סימנו "צדק ואמונה בכחול, מוסר מטוהר ובורות לבנה של מטרה". ניתן לומר גם כי לבן מסמל את ההרים המושלגים ואת הכחול של העם היווני. נטען כי שני הצבעים מגיעים מהעת העתיקה היוונית הקלאסית של אתונה, מאחר שלבן וכחול היו צבעי הרעלה של האלה אתנה. אותה תצוגה קושרת את דגל היבשה עם דגלו של ניקיפורוס השני  פוקאס ודגל הים עם דגל הקלרגידס (שהיו צאצאיו של ניקפורוס פוקאס), ואילו עבור השילוב הכחול-לבן הוא מתייחס למדים הביזנטיים הרשמיים ודגל הצי הביזנטי. ניקולאוס זפיריו (ראו ביבליוגרפיה) מזכיר כי כחול היה הסימן (דגל) של כוחות אלכסנדר מוקדון, נאמר כי בברית החדשה הבחינו והבדילו היהודים את היוונים בביגודם הלבנים עם פסים כחולים. בגדים כאלו לבשו גם תלמידי ישו הנוצרי וזאת הסיבה שהיהודים האשימו  אתם כמתיוונים. כחול לבן היה הדגל של האימפריה הביזנטית בתקופת שושלת הקיסרים המקדונים (מאות 9 - 11) וגם בתקופת שושלת הקיסרים הפלאולוגון (מאות 13 - 15) וכמו כן צבעי כס הפטריארך האקומני בקונסטנטינופל.
משמעות הדגל > משמעות 9 הפסים בדגל הים (ודגל יוון הנוכחי)

על פי תאוריה אחת, הם רצו להימנע מאדום וירוק, כלומר מצבעים הקשורים לאסלאם ולאימפריה העות'מאנית, בעוד שלפי תאוריה אחרת הצבעים נבחרו לסמל את הכחול של הים האגאי והלבן את הגלים. עם זאת, התאוריה הנפוצה ביותר על ריבוי הפסים היא שהם מסמלים את הברות הביטוי "חופש או מוות", חמש ההברות התכולות "Ε-λευ-θε-ρι-α" (אלפטריה - חופש) וארבע הבהרות בלבן "η-θα-να-τος" (אי תנתוס - או מוות) כרזות הלוחמים המהפכניים. וריאנט של גרסה זו נושא את מספר הפסים את מספר האותיות של המילה חופש (Ε-Λ-Ε-Υ-Θ-Ε-Ρ-Ι-Α). הגרסה הסבירה ביותר, לעומת זאת, מתייחסת לדגל האחים קלרגיס, צאצאי הקיסר ניקיפורוס פוקאס.
משמעות הדגל > השוני בין דגל הים לספינות מלחמה (חיל הים) לצי סוחר

גם לנושא זה אין מידע מבוסס. ידוע כי רבים מלוחמי החופש ורבים מהאיים היווניים, (לפני צו הדגל האחיד) השתמשו בדגל לבן עם צלב כחול - כמו הדגל של צי הסוחר. דגל זה שורשיו בדגל ציי הים של האימפריה הביזנטית.
החג הלאומי לדגל

החג הלאומי לדגל יוון חל ב-27 באוקטובר. דגל יוון מונף בחג זה על ידי האזרחים והוא ערב יום השנה לפתיחת מלחמת העולם השנייה בשביל יוון (מלחמת איטליה–יוון) כאשר צבא איטליה פתח בתקיפה על יוון מאלבניה ב-1940.
ראו גם

סמל יוון
המנון יוון