אליעזר משה סלוצקין
ביוגרפיה

סלוצקין נולד בפלך מוהילב, רוסיה הלבנה (כיום בלארוס) ב-1887 לאריה ומרים סלוצקין. בגיל שלוש נפטרה אימו כשילדה את אחותו. לאחר זמן קצר חלה גם אביו. בגיל 13 נשלח סלוצקין לבית דודו בוורשה שם למד חשמלאות כמקצוע. בבית קרוביו הכיר את יצחק טבנקין. השניים התיידדו וטבנקין הזמין את סלוצקין להצטרף לקבוצתו הציונית-סוציאליסטית. בהמשך הצטרפו השניים למפלגת פועלי ציון.
ב-1908 הפליג סלוצקין לניו-יורק במטרה לעזור לאחיו החולה ולהביאו לשם. סלוצקין עבד כדי לממן את המעבר, אך המיזם נכשל. האח נאלץ להפליג חזרה ובדרך התאבד. סלוצקין עבד עוד כ-4 שנים כדי לשלם לעורכי הדין ששכר למען אחיו.
ב-1913 יצא סלוצקין מארצות הברית כדי לעלות לארץ ישראל. בדרכו עבר בווינה כדי להשתתף כאורח (לא כציר) בקונגרס הציוני ה-11. בקונגרס פגש את יוסף ברץ ותנחום תנפילוב, ממייסדי קבוצת דגניה, ששכנעו אותו להצטרף ליישובם.
בהגיעו לארץ ישראל התיישב תחילה בכפר אוריה, ולאחר כמה חודשים הצטרף לקבוצת עולים מתנועת "פועלי ציון" והתיישב איתם בדגניה. שש שנים שהה במקום ועבד בענף הפלחה. לאחר המלחמה, ב-1920, הוקמה מפלגת אחדות העבודה והדבר גרם לפילוג בדגניה: תומכי "פועלי ציון" נשארו במקום וקבוצה קטנה של תומכי "אחדות העבודה", ביניהם סלוצקין, עזבה ועברה לחוות כנרת.
בחוות כנרת נטש סלוצקין את החקלאות והחל לעבוד בתחומים טכניים כמו בניין ואינסטלציה. ב-1923 הוזמן על ידי אברהם הרצפלד לנהל ולפקח על הקמת בית ההבראה "ארזה" בהרי ירושלים. סלוצקין, שהיה כבר נשוי ואב לבת, נענה ועבר לירושלים עם משפחתו. אבן הפינה לבניין הונחה ב-1923 והוא נחנך ב-1924. עם סיום הבנייה לא שב סלוצקין לחוות כנרת, אלא בחר להצטרף עם משפחתו למייסדי קיבוץ עין חרוד.
סלוצקין הגיע לעין חרוד כאשר הקיבוץ שכן עדין במחנה ליד המעין. הוא החל לעבוד בתחום האינסטלציה, והמשיך לעבוד בו עם המעבר למקום הקבע. מאז ועד הפילוג היה סלוצקין המתכנן, המקים והמתחזק של מערכת האינסטלציה בקיבוץ. הוא גם הרחיב אותה בהתאם להתרחבות הקיבוץ והכניס בה שיפורים. תוך כדי כך התמקד סלוצקין בנושא שהעסיק אותו מאז ימיו הראשונים בארץ : עבודת הנשים. הוא ראה בדגניה כיצד נדחקו הנשים - בניגוד לרצונן - לעבודות השירות. בעין חרוד ראה שהתופעה הזו נמשכת ומתקבעת, בניגוד להשקפת העולם שלו. בתוך ההתגייסות שלו להיטיב את תנאי העבודה של הנשים הוא טבע את האימרה על נשי העלייה השנייה: "הן שילמו את המחיר". הוא עסק באופן רצוף בהכנסת שכלולים והמצאת פטנטים לענפי השירות - בעיקר מטבח, חדר-אוכל ומכבסה - כדי להקל את עבודת הנשים. לדוגמה, הוא הכניס את השימוש בקיטור.. לפני כן המים במטבח ובמכבסה חוממו על-ידי תנור עצים. סלוצקין החליף אותו במיתקן שייצר קיטור. הקיטור נוצר מחימום מים באמצעות דלק נוזלי. את החידושים של סלוצקין באו לראות, וללמוד, מכל הקיבוצים בארץ..
הודות למומחיותו בתחום זה צורף סלוצקין לוועדת המטבחים של איחוד הקבוצות והקיבוצים, שמינתה אותו למדריך מקצועי. במסגרת תפקידו היה מגיע לקיבוצים צעירים, מדריך ומלווה אותם בהקמת ענפי השירותים, בעיקר המטבח וחדר-האוכל. הוא הוזמן גם לקיבוצים ותיקים כדי לייעץ בשיפור המערכות שכבר הוקמו. סלוצקין תרם גם לענפי הייצור בעין חרוד, כאשר נזקקו לעזרה טכנית.
במקביל, מילא סלוצקין תפקידים חברתיים: היה מזכיר משק, חבר מזכירות, חבר בוועדות טכניות ועוד. במשך שנים רבות היה חבר ועדת הבוררים של הקיבוץ.
בשנת 1933 שלח הקיבוץ את סלוצקין ואת אהרן ציזלינג להודו, כדי שיארגנו הבאת תעשייה לעין חרוד. יעדם היה יהודי בעל מפעל לכלים בלתי שבירים מבקליט שהיה מוכן למכור את הפטנט, אך כשהגיעו להודו התברר כי רימו אותם, וכי הכלים ה"בלתי שבירים" נשברו בהדגמה.
ב-1954 התפלג הקיבוץ בשל מחלוקת פוליטית, וסלוצקין הצטרף לקיבוץ עין חרוד איחוד. גם בקיבוץ החדש הקים את מערכת האינסטלציה, כפי שעשה בקיבוצו הקודם. סלוצקין נפטר ב-1987, זמן קצר אחרי שחגג יום הולדת 100. אף שהיה חבר בעין חרוד איחוד ביקש להיקבר בבית הקברות של עין חרוד מאוחד, סמוך לקברו של נחמיה שיין, שנהרג בפעולת פיצוץ גשר אכזיב עליה פיקד.
סלוצקין השאיר אחריו שתי בנות ובן, נכדים ונינים.