stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסאודו קומנדו
הערות שוליים

↑  Pseudo-commandos' defy explanation | The Journal Gazette
↑  FindLaw's Writ - Cassel: The Tragedy at Virginia Tech Cho Seung Hui and the Psychology of School Shooters
↑  The "pseudocommando" mass murderer:... [J Am Acad Psychiatry Law. 2010] - PubMed - NCBI
↑  The "pseudocommando" mass murderer:... [J Am Acad Psychiatry Law. 2010] - PubMed - NCBI
1 2  Why are there so few female mass murderers? - The Week
↑  The “Pseudocommando” Mass Murderer: A Blaze of Vainglory - Psychiatric Times
↑  Mass, serial and sensational homicides
פחד מפשע

פחד מפשע (באנגלית: Fear of crime) הוא פחד הכולל חשש מפני עבירות מגוונות וחשש מפני קורבנוּת של האדם עצמו או של אחרים משמעותיים לו. מבין כלל העבירות נמצא כי רצח, תקיפה מינית ושוד הם העבירות שהציבור פוחד מפניהן יותר מכול. חקר הפחד מפשע החל בשנות השבעים המוקדמות.
הפשע והפחד ממנו הם נושאים בעלי משמעות, אשר חברות מתעמתות ומתמודדות עמם, והם מובילים לירידה באיכות החיים. אחת מהסיבות המיוחסות לעלייה בפשיעה ובפחד ממנה היא הגדילה האורבנית המהירה בשנים האחרונות, שגרמה למגוון אתגרים הגנתיים, סביבתיים וחברתיים. נראה כי הפחד מפשע הוא נחלתו של אחוז גבוה מהאוכלוסייה במדינות שונות, ונמצא כי מאפיינים דמוגרפיים, כגון מגדר, גזע, השכלה והון חברתי, מקושרים באופן מובהק עם פחד מפשע.
עוד נמצא, כי פחד מפשע מושפע בין השאר מקורבנוּת ישירה, כלומר התנסות אישית כקורבן, ומקורבנוּת בלתי ישירה (indirect victimization), שהיא היכרות עם אנשים שהיו קורבנות. לאורך השנים הושווה פחד מפשע עם מגוון מצבים רגשיים, עמדות ותפיסות, ובהם חוסר ביטחון באחרים, פחד מזרים, חרדה, דאגה באשר להידרדרות במקום המגורים וירידה במוסר הלאומי.
למרות עשורים של מחקר ודיון בתחום, טרם יושבה הגדרה אחת לפחד מפשע. משוער כי הפחד אינו מבטא את תפיסת הסיכון אלא את המסקנות הנובעות מקיומו. תמיכה להשערה זו מובאת בחלקה השני של הגדרה ראשונית לפחד, שנתנו פררו ולה גראנג' (1987). לפיה פחד הוא תגובה רגשית שלילית הנוצרת בשל פשע או בשל סמלים המקושרים לו.
על אף חוסר האחדות באשר להגדרת המושג ומתוך שימת דגש על מחקרי על מדדים רגשיים אלו, נראה כי ישנה הסכמה כי לפחד מפשע יש השפעה על הרגש, הקוגניציה והתנהגות הפרט. ממצאי מחקר רבים מלמדים, כי נשים נוטות לדווח על רמות גבוהות יותר של פחד מאשר גברים, על אף היותן מועדות פחות מהם לקורבנות בפועל. מגמה זו מבטאת את "פרדוקס הפחד המגדרי", שלו הוצעו הסברים רבים במחקר. אחד ההסברים נשען על תהליכי חיברות שונים בקרב המינים. שלפיה בתהליך החיברות לתפקידי מגדר לומדות נשים להעריך את עצמן כפגיעות יותר מגברים, וכחסרות ישע התלויות בגברים לשם ביטחונן האישי. בתוך כך הן מקבלות עידוד להחצין ולבטא רגשות, ולהפך.
הערות שוליים

↑  U. Gabriel, The Psychology of Fear of Crime. Conceptual and Methodological Perspectives, British Journal of Criminology 43, 2003-06-01, עמ' 600–614 doi: 10.1093/bjc/azg600
↑  Massoomeh Hedayati Marzbali, Aldrin Abdullah, Nordin Abd. Razak, Mohammad Javad Maghsoodi Tilaki, A Review of the Effectiveness of Crime Prevention by Design Approaches towards Sustainable Development, Journal of Sustainable Development 4, 2011-01-19, עמ' p160 doi: 10.5539/jsd.v4n1p160
1 2  Randy Gainey, Mariel Alper, Allison T. Chappell, Fear of Crime Revisited: Examining the Direct and Indirect Effects of Disorder, Risk Perception, and Social Capital, American Journal of Criminal Justice 36, 2011-06, עמ' 120–137 doi: 10.1007/s12103-010-9089-8
1 2  Fear of Crime in the United States: Avenues for Research and Policy | Office of Justice Programs, www.ojp.gov
↑  Kenneth F. Ferraro, Randy L. Grange, The Measurement of Fear of Crime, Sociological Inquiry 57, 1987-01, עמ' 70–97 doi: 10.1111/j.1475-682X.1987.tb01181.x
↑  Pamela Wilcox, Carol E. Jordan, Adam J. Pritchard, A Multidimensional Examination of Campus Safety: Victimization, Perceptions of Danger, Worry About Crime, and Precautionary Behavior Among College Women in the Post-Clery Era, Crime & Delinquency 53, 2007-04, עמ' 219–254 doi: 10.1177/0097700405283664
↑  M. Weinrath, J. Gartrell, Victimization and fear of crime, Violence and Victims 11, 1996, עמ' 187–197
1 2 3 4  Joseph A. Schafer, Beth M. Huebner, Timothy S. Bynum, Fear of crime and criminal victimization: Gender-based contrasts, Journal of Criminal Justice 34, 2006-05-01, עמ' 285–301 doi: 10.1016/j.jcrimjus.2006.03.003
↑  Elizabeth A. Stanko, Women, Crime, and Fear, The ANNALS of the American Academy of Political and Social Science 539, 1995-05, עמ' 46–58 doi: 10.1177/0002716295539001004
פוליטיקה של ארגנטינה

הפוליטיקה הארגנטינאית כוללת תנועות, מפלגות וארגונים רבים. ארגנטינה היא מדינה המוגדרת בחוקתה כ"רפובליקה ייצוגית פדרלית". על פי החוקה צורת המשטר היא נשיאותית ונשיא המדינה הוא ראש המדינה וראש הממשלה בעת ובעונה אחת. סמכויות החקיקה נתונות בידיהם של נשיא המדינה ושני בתי הקונגרס הלאומיים (הבית העליון - הסנאט והבית התחתון - בית הנבחרים של ארגנטינה). מערכת המשפט זוכה לעצמאות ואינה תלויה בממשלה או בבתי החקיקה. בקונגרס של ארגנטינה מתקיימת מערכת רב-מפלגתית ובחירות מתקיימות בזמן קבוע.
היסטוריה

בעוד שמבחינה חוקתית מתנהלת ארגנטינה כרפובליקה דמוקרטית, הרי שמשנות ה-30 ולאורך השנים אירעו במדינה מספר הפיכות צבאיות אשר שיבשו את השלטון הדמוקרטי במדינה. משברים כלכליים שפרצו במדינה לאחר מלחמת העולם השנייה ולאחר כהונותיו של חואן פרון בתפקיד הנשיא גרמו לצבא להשתלט על המדינה ולהשליט בה משטרים צבאיים.
בשנת 1912 נחקק במדינה חוק 8871 המחייב את הגברים להצביע בבחירות חשאיות, וכתוצאה מכך נסללה הדרך להשתלבות המעמד הבינוני בממשלה והפחתת השליטה של האליטות. בשנת 1947, תחת נשיאותו של חואן פרון, הוכנס תיקון לחוק המחייבת גם את הנשים להצביע בבחירות.
כהונתו הדיקטטורית של הגנרל חורחה רפאל וידלה החלה בשנת 1976, אך בשנת 1982 ועל רקע הכישלון של ארגנטינה מול בריטניה במלחמת פוקלנד התערערה יציבות המשטר ושלטונו של ביניונה הסתיים בשנת 1983. באותה שנה התקיימו בחירות דמוקרטיות בהן זכה ראול אלפונסין ממפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי. בפני אלפונסין עמדו אתגרים משמעותיים בהם מרד בשורות הצבא ומשברים כלכליים. בשנת 1989 התפטר אלפונסין כשישה חודשים לפני תום הקדנציה שלו. בבחירות שהתקיימו לאחר מכן נבחר לנשיא קרלוס מנם מנהיג המפלגה הפרוניסטית ולאחר כהונה אחת יזם, בהסכמת ראול אלפונסין שהיה באותה העת מנהיג האופוזיציה, תיקון לחוקה שאיפשר לו להיבחר לנשיאות לקדנציה נוספת. מנם כיהן בנשיאות כעשור עד שנת 1999, ולאחר עשרות שנים של תהפוכות בשלטון היה מנם הנשיא הראשון שסיים את כהונתו כנשיא בצורה מסודרת והעביר אותו לפרננדו דה לה רואה שנבחר באופן דמוקרטי.
דה לה רואה התפטר ב-21 בדצמבר 2001 מתפקידו בעקבות המהומות שפרצו במדינה עקב המשבר הכלכלי הקשה ששרר אז בארגנטינה. בתקופה לאחר מכן כיהנו בתוך תקופה קצרה של 15 ימים 4 נשיאים זמניים עד שהקונגרס מינה את אדוארדו דואלדה מהמפלגה הפרוניסטית. בעקבות הפגנות ענק שהתקיימו נגדו החליט דואלדה לקיים בחירות לנשיאות. בבחירות זכה נסטור קירשנר שהחל בתפקידו במאי 2003. בבחירות שהתקיימו לאחר תום הקדנציה שלו באוקטובר 2007 זכתה אשתו כריסטינה פרננדס דה קירשנר בנשיאות.
ב-10 בדצמבר 2019, אלברטו פרננדס מהמפלגה החוסטיסיאליסטית (שרצה תחת הסיעה "החזית של כולם") נכנס לתפקידו כנשיא, לאחר שהביס את יריבו מאוריסיו מאקרי בבחירות הכלליות של 2019.
ב-14 בנובמבר 2021, קואליציית המרכז-שמאל של סיעת השלטון הפרוניסטית בארגנטינה, "החזית של כולם", הפסידה את הרוב בבית הנבחרים בפעם הראשונה מזה 40 שנה, בבחירות של 2021. ניצחון סיעת המרכז-ימין "ביחד לשינוי" משמעותו שנתיים קשות לנשיא המכהן אלברטו פרננדס, שגם הפסיד את שליטתו המוחלטת בסנאט (35 סנאטורים מתוך 72), מה שיקשה עליו לקדם תהליכים, גם במערכת המשפטית. זה גם יאלץ אותו לנהל משא ומתן עם האופוזיציה על כל הצעת חוק שהוא ישלח לבתי המחוקקים.
מפלגות פוליטיות בארגנטינה

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
שתי המפלגות הגדולות בארגנטינה הן המפלגה החוסטיסיאליסטית, אשר דוגלת בהשקפה הפרוניסטית שפיתח חואן פרון בשנות ה-40, ומפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי שנוסדה בשנת 1981.
הערות שוליים

↑  Argentina’s Peronists set to lose control of Congress, אל-ג'זירה, ‏15 בנובמבר 2021 (באנגלית)
↑  Hugh Bronstein, Nicolás Misculin, Argentina's Peronists on the ropes after bruising midterm defeat, רויטרס, ‏15 בנובמבר 2021 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295525505171  LCCN: sh85007057
פנטה מקאסאר

| --- | --- |

 מדינה:  מזרח טימור מזרח טימור
 מחוז:  אוקוסי-אומנו אוקוסי-אומנו
 שטח:  46.4 קמ"ר
 גובה:  0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  12,421 (2015)
  ‑ צפיפות:  267.5 נפש לקמ"ר (2015)
 קואורדינטות:  9°12′00″S 124°23′00″E﻿ / ﻿9.2°S 124.38333333333°E﻿ / -9.2; 124.38333333333 
 אזור זמן:  UTC +9
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מזרח טימור מוגדלת) דילי אילאו איינרו באוקאו אינדונזיה אינדונזיה אינדונזיה ים בנדה ים סאבו ים טימורפנטה מקאסאר(למפת מזרח טימור רגילה) דילי אילאו איינרו באוקאו אינדונזיה אינדונזיה אינדונזיה ים בנדה ים סאבו ים טימורפנטה מקאסאר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מוניווה (בטטום: Pante Makasar; בפורטוגזית: Pante Macassar) היא עיר במזרח טימור, שמשמשת כבירת המחוז אוקוסי-אומנו.
גאוגרפיה

העיר נמצאת כ-142 ק"מ מדילי, בירת מזרח טימור.
אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 24 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אוקטובר (28 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא פברואר (22 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,621 מילימטרים בשנה. חודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (331 מ"מ גשם), וחודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (7 מ"מ גשם).
הערות שוליים

1 2  East Timor: Districts, Cities & Urban Areas - Population Statistics in Maps and Charts, citypopulation.info
↑  Pant Macassar, Pant Macassar (ב־)
↑  Pante Macassar, Mapcarta (באנגלית)
↑  "NASA Earth Observations Data Set Index". NASA. נבדק ב-30 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "NASA Earth Observations: Rainfall (1 month - TRMM)". NASA/Tropical Rainfall Monitoring Mission. נבדק ב-30 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים באסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פעמון דלת

פעמון דלת חשמלי מודרני
צליל של פעמון דלת
פעמון דלת הוא פעמון מכני או חשמלי הממוקם מחוץ לדלת הכניסה (בין היתר בדירה, משרד, חנות) המאפשר למבקרים להתריע בפני הדיירים על הגעתם.
בבנייני דירות ישנה בדרך כלל מערכת פעמון כפולה - בכניסה ללובי של הבניין, ישנו לוח המכיל את פעמון הדלת של כל הדירות בבניין (לעיתים חייבים להקליד מספר הדירה) ובנוסף ישנו גם פעמון בדלת הכניסה של כל דירה. בדרך כלל, שם המשפחה נכתב על גבי פעמון הדלת.
פעמוני הדלת מכילים לעיתים אינטרקום או מערכת וידאו המאפשרת לדיירים לחזות במבקרים מבעוד מועד, על מנת שיוכלו לאמת את זהותם ו/או מטרת הביקור שלהם בטרם פתיחת הדלת בפניהם.
כיום הפעמון החשמלי הוא סוג פעמון הדלת הנפוץ ביותר. אחד מסוגי פעמוני הדלת החדישים ביותר כוללת מצלמה מיניאטורית אשר מחוברת לאינטרנט ומאפשרת לבעלי הבית לתקשר עם האנשים שנמצאים מחוץ לדלת הכניסה, גם כאשר הם אינם בבית, באמצעות הטלפון החכם.
ראו גם

אינטרקום
מקוש דלת
פנטוגרף רכבות

פנטוגרף יהלום ברכבת שווייצרית
פנטוגרף הוא מכשיר המעביר זרם חשמלי מקווי חשמל עיליים להנעת רכבות הפועלות על חשמל, רכבות קלות וחשמליות. שמו של הפנטוגרף נובע מהדמיון שיש בינו לבין מכשירי פנטוגרף המשמשים להעתקת דפוס ושרטוטים.
המצאה

הפנטוגרף הומצא בשנת 1879 על ידי חברת סימנס והלסקה בגרמניה. ב-1895 הומצא פנטוגרף שטוח ושימש את קו הרכבת בולטימור-אוהיו. הצורה המוכרת יותר של הפנטוגרף, המכונה פנטוגרף יהלום הוצגה לראשונה ב-26 באוקטובר 1903 בקו הרכבת היוממי בין סן פרנסיסקו לאיסט-ביי, בקליפורניה. צילומי פנטוגרף זה מופיעים בתמונות מיום השירות הראשון של רכבת זו. בתחילת המאה ה-21 הייתה צורת היהלום של הפנטוגרף עדיין בשימוש בקווי רכבת פעילים, אף שהיא הולכת ונעלמת לטובת עיצובים חדשים יותר.
הפנטוגרף היווה שיפור מהותי למעבירי הכוח הרגילים ששימשו את הרכבות החשמליות עד להמצאתו, מכיוון שהוא איפשר לרכבות לנסוע במהירות גבוהה יותר מבלי שהמגע בין הרכבת לקווי החשמל המזינים אותה יתנתק.
המצאה > עיצוב ה-Z

הפנטוגרף המודרני הוצג ב-1955 ונקרא חצי-פנטוגרף או פנטוגרף 'Z', על-שם האות האנגלית המדמה את צורתו. הוא פותח להתמודד עם המהירויות הגבוהות שהרכבות נדרשות לנסוע בהן ועל-מנת להקטין את השטח שפנטוגרפי היהלום תפסו על גגות הרכבת. פנטוגרפי 'Z' נפוצים בכל סוגי הרכבות בימינו, החל מרכבות מהירות ביותר וכלה ברכבות קלות הנעות בתוך הערים (כמו הרכבת הקלה בירושלים). העיצוב הנוכחי מאפשר לספק כוח לרכבת בשני כיווני הנסיעה ביעילות דומה.
דרך פעולה

קווי הרכבת החשמליים המודרניים משתמשים בקווי מתח עיליים שמהם נמתחים חוטים המקשרים בין קו המתח לרכבת. הפנטוגרף מתנהג כקפיץ ולוחץ על קווי המתח העיליים על-מנת לספק כוח לרכבת. מסילות הרכבת עצמן משמשות כהארקה. הפנטוגרף מחליק עם תנועת הרכבת על-גבי קווי המתח ועלול ליצור גלים עומדים בקווי החשמל, אשר מורידים את המתח ומפחיתים את יעילות העברת החשמל. הדבר מונע ממערכות מסוימות להשתמש בפנטוגרפים סמוכים מדי זה לזה.
הפנטוגרף הוא היורש של עמודי-הכוח, אשר היו פופולריים במערכות הסעה קדומות יותר. עדיין נעשה שימוש בעמודי-כוח באוטובוסים חשמליים, שאינם מאפשרים שימוש בפנטוגרף עקב הצורך בגמישות יתרה ובמעגל חשמלי אחר. גם רכבות חשמליות שמסלולן כולל סיבובים חדים רבים מחייבות שימוש בעמודי-כוח, כמו הרכבת הקלה בטורונטו, אשר בקנדה.
למרות שהפנטוגרף הוא רגיש ויקר יותר מספקי כוח תחתיים (בדמות מסילה שלישית בין פסי הרכבת), הוא זה השולט בנוף התחבורה הציבורית החשמלית, מכיוון שהוא מאפשר שימוש במתח גבוה יותר.
על-מנת שהפנטוגרף לא יתכווץ בפתאומיות ויתנתק ממקור המתח נעשה שימוש באוויר דחוס הלקוח ממערכת הבלמים של הרכבות. אוויר דחוס זה דוחף את הפנטוגרף כנגד קווי המתח או מוריד אותו כאשר יש צורך בכך. כמו כן, על-מנת למנוע מהפנטוגרף להתנתק מקו המתח כאשר מערכת הבלמים אינה מספקת לו אוויר דחוס כנדרש, הוא מחובר בעזרת תפסים לקו המתח ונאחז בו.
שרטוט מ-1895 המראה את הפנטוגרף בצורתו הראשונית והשטוחה בקו הרכבת בולטימור-אוהיו
פנטוגרף Z חד-זרועי המשמש את קווי הרכבת של השטראסה-באהן בברלין, גרמניה
פנחס שטיינר

אין תמונה חופשית
רבי פנחס הכהן שטיינר (ה'תר"ה – י"ט בכסלו ה'תרע"ג; 1845 – 1912) היה רבה של אילוק שבקרואטיה (תחת השלטון האוסטרו-הונגרי) במשך עשרים ושתיים שנה. לפני כן ייסד ישיבה בפקש ועמד בראשה.
ביוגרפיה

נולד בפקש שבהונגריה, בכור לרחל ויעקב הכהן שטיינר. בצעירותו למד אצל הרב אברהם צבי אבלס רבה של שארבוגארד, הרב אליעזר זוסמן סופר מחבר "ילקוט אליעזר" ורבו המובהק, ואחיו הרב חיים סופר מחבר "מחנה חיים". לאחר מכן למד בישיבת פרשבורג אצל בעל הכתב סופר והיה מגדולי תלמידיו. נישא לחיה-שרה קאליש, בת הרב מרדכי קאליש, חתנו של הרב מאיר פישהוף מחבר "המאיר" ו"שם משמואל".
לאחר נישואיו בניסן ה'תרכ"ח (1868) התגורר בבונהאד, התפרנס מחנות ולימד בקהילה. לאחר מכן שב לפקש, בשנת ה'תר"מ בערך (1890~), ייסד בה ישיבה ועמד בראשה. כעבור זמן הגיע לפקש רבו הרב אליעזר זוסמן סופר, תחילה כדיין, לסייע לחותנו הרב יואל אונגר, ששימש אז כרב העיר. לאחר פטירת הרב אונגר התמנה הרב זוסמן סופר תחתיו והקים בפקש ישיבה נוספת. הרב זוסמן סופר עודד את תלמידיו לשמוע גם את שיעוריו של תלמידו הרב שטיינר בישיבתו.
בשנת תר"נ (1890) התמנה הרב שטיינר לשמש כרבה של העיר אילוק וכיהן במשרתו במשך עשרים ושלוש שנה. ייסד ישיבה בעירו, ובין תלמידיו היה בן העיר הרב יוסף נפתלי שטרן. התכתב רבות עם גדולי הרבנים בהונגריה, והוא מופיע בספרי שו"ת רבים, ובהם "נטע שורק", "לבושי מרדכי", "ערוגות הבושם", "המהרש"ג", "פרי השדה" ועוד. היה מקורי לאדמו"רים מבעלז וסיגט.
הרב שטיינר נפטר בי"ט בכסלו ה'תרע"ג (דצמבר 1912) ונטמן בבית העלמין המקומי. בהלווייתו הספידו הרב יוסף לייב סופר, אב"ד פקש בעל "ילקוט סופר".
בנו, הרב יוסף משה מאיר שטיינר, כיהן אחריו כרבה של אילוק עד מלחמת העולם השנייה, שבה נספה. בתו ציפורה פראדל נישאה לרב מרדכי אליעזר אהרנגרובר, ששימש בין השאר כאב"ד ווראנוב (אנ') ונספה בשואה.
חיבוריו

בריתי שלום – חמישה כרכים על התורה
פתח דבריך – על הש"ס
חיבורים נוספים, ובהם שו"ת "פתח המלביש", "ראשית בכורים" ו"שפתי כהן", שהיו בכתב יד אבדו בשואה.
לקריאה נוספת

פנחס מילר (עורך), בריתי שלום, בני ברק תשע"א, עמ' תג-תלה ('תולדות מרן המחבר')
אברהם פוקס, ישיבות הונגריה בגדולתן ובחורבנן, כרך ב, ירושלים תשמ"ז, עמ' 329
מספר מחברים, בית יוסף להבה – תולדות מהרי"ץ, כרך א, ירושלים תשנ"ג, עמ' שיד (ועוד)
יצחק יוסף כהן, חכמי הונגריה והספרות התורנית בה, מכון ירושלים תשנ"ז, עמ' 424
יעקב הייזלר, 'עטרת ישראל' – כתבה במלאת 101 שנה לפטירת הרב שטיינר, המבשר התורני, י"ט כסלו תשע"ד, עמ' יח-כ
הערות שוליים

↑  עשרות מצאצאי רבי פנחס הכהן שטיינער זצ"ל אבדק"ק אילאק על ציונו ביום ההילולא, באתר JDN‏
↑  ראו: הרב יוסף ליב סופר, דרשות ילקוט סופר, תשע"ד, דרוש צח
↑  הדרך להימנע מהתנשאות וגאווה העלולים לבוא בעקבות עשיית המצוות / הרב מרדכי אליעזר אהרנגרובר הי”ד | תורתך לא שכחתי, באתר תורתך לא שכחתי, ‏2 בנובמבר 2016
פחד עד מוות

| --- | --- |

 בימוי:  רון אנדרווד 
 הופק בידי:  גייל אן הורד, ברנט מאדוק, ס. ס. וילסון 
 תסריט:  ברנט מאדוק, ס. ס. וילסון, רון אנדרווד 
 עריכה:  או ניקולאס בראון 
 שחקנים ראשיים:  קווין בייקון פרד וורד פין קרטר מייקל גרוס ריבה מקנטייר
 מוזיקה:  ארנסט טרוסט 
 צילום:  אלכסנדר גרוזינסקי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Universal Subscription 
 חברה מפיצה:  UIP Duna, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  19 בינואר 1990 
 משך הקרנה:  96 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  מדע בדיוני קומי, סרט אימה, סרט מדע בדיוני, סרט קומדיה, סרט מתח, קומדיית אימה, קאייג'ו, סרט פעולה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   tremors
 דף הסרט ב־IMDb
 
פחד עד מוות (באנגלית: Tremors) הוא סרט מפלצות-אימה-קומי אמריקאי משנת 1990, שבוים על ידי רון אנדרווד ומככבים בו קווין בייקון, פרד וורד, פין קרטר, מייקל גרוס וריבה מקנטייר.
הצלחת הסרט הניבה לאורך השנים 5 סרטי המשך, סרט פריקוול וסדרת טלוויזיה אשר התבססו על עלילת סרט זה.
תקציר העלילה

עלילת הסרט מתמקדת בתושבי הכפר הנידח פרפקשן הממוקם בלב מדבר נבדה. אל הכפר מגיעה סייסמולוגית צעירה אשר חוקרת סדרה של רעידות אדמה מסתוריות אשר מתרחשות באזור.
עד מהרה, תושבי העיירה מגלים שרעידות האדמה הן למעשה תולעי ענק אוכלות אדם אשר חיות מתחת לאדמה.
כעת תושבי הכפר נאלצים להילחם על חייהם לאחר שהתולעים מתחילות לצוד אותם.
צוות השחקנים הראשי

קווין בייקון בתפקיד ואל מקי - שיפוצניק שמבצע עבודות שונות ברחבי הכפר יחד עם השותף העסקי שלו ארל. ואל וארל מאסו בחיים השקטים בפרפקשן והם מעוניינים לעבור לעיר גדולה יותר.
פרד וורד בתפקיד ארל באסט - השותף העסקי של ואל.
פין קרטר בתפקיד רונדה לבק -  סטודנטית לתואר שני בגאולוגיה שחוקרת רעידות אדמה מסתוריות בתחומי הכפר פרפקשן.
מייקל גרוס בתפקיד ברט גאמר - חובב קונספרציות אשר מיומן היטב בתפעול כלי נשק. חי יחד עם אשתו במתחם אשר ממוקם בפאתי הכפר יחד עם אשתו הת'ר.
ריבה מקנטייר בתפקיד הת'ר גאמר - אשתו של ברט. הת'ר גם מיומנת היטב בתפעול כלי נשק אך היא יותר רגועה ורציונלית.
שרלוט סטיוארט בתפקיד ננסי סטרנגוד - אמנית שחיה בפרפקשן יחד עם בתה.
ויקטור וונג (אנ') בתפקיד וולטר צ'אנג - הבעלים של המכולת בפרפקשן.
פרידריכסהיין-קרויצברג

פרידריכסהיין-קרויצברג (Friedrichshain-Kreuzberg) הוא אחד מ-12 הרבעים המרכיבים את העיר ברלין, בירת גרמניה.
פרידריכסהיין-קרויצברג מורכב משתי שכונות בלבד: פרידריכסהיין וקרויצברג. זהו מספר השכונות הקטן ביותר מבין רובעי ברלין. זהו הרובע הקטן ביותר בשטחו והצפוף ביותר מבין רובעי העיר. שטח הרובע מהווה 2.3% בלבד משטח העיר, אך מתגוררים בו 7.7% מתושבי העיר. צפיפות האוכלוסייה ברובע גדולה פי 3 מהצפיפות הממוצעת בברלין.
רובע פרידריכסהיין-קרויצברג נוצר כתוצאה מרפורמת השכונות של ברלין ב-1 בינואר 2001. זהו הרובע היחיד, לצד רובע מיטה, אשר הורכב משכונות ששכנו משני עברי חומת ברלין. פרידריכסהיין שכנה עד לנפילת החומה במזרח ברלין; קרויצברג שכנה במערב. חומת ברלין היוותה עד לשנת 1989 את הגבול בין שתי השכונות.
רובע פרידריכסהיין-קרויצברג שוכן בלב ברלין. הוא גובל ברובע מיטה מצפון-מערב, בפנקו מצפון, בליכטנברג ממזרח, בטרפטו-קפניק מדרום-מזרח, ובנויקלן וטמפלהוף-שנברג מדרום. זהו מספר הגבולות הגבוה ביותר בברלין, עובדה המשקפת את מיקומו המרכזי של הרובע.
פעם הייתי בתימן

פעם הייתי בתימן הוא שיר ילדים עברי. השיר משמש גם לריקוד במעגל.
השיר תועד לראשונה בשנת תש"ז, בבית ספר עממי בתל אביב.
את השם המופיע בשתי השורות האחרונות ("רותי" בדוגמה שמשמאל), נהוג להחליף בשמה של אחת המשתתפות (ולעיתים אף בשמו של אחד המשתתפים).
בעקבות הפיכתה של המילה "כושי" לבלתי תקינה פוליטית, יש שהחליפו אותה במילה "ילד".
מחבר השיר ומחבר הלחן אינם ידועים, ונהוג להציג את מקורו כ"עממי".
הערות שוליים

↑  משה ברק, מלים לריקודי מעגל, 17.2.2009
↑  על פי אתר "זמרשת"
פחון

פחונים בסווטו
פחונים בשוק העיר העתיקה של באר שבע, בסוף שנות החמישים או תחילת שנות השישים
פחון הוא מבנה פשוט העשוי מלוחות פח או פח גלי אשר בנייתו היא פשוטה מאוד וזולה עד כדי כך שחומרי בנייתו עשויים להיות שאריות של תוצרי בנייה אחרים. במקומות רבים בעולם בנויים פחונים כמגורים לשכבות סוציו-אקונומיות נמוכות מאוד, דוגמת הפאבלות הברזילאיות או ה-Townships בדרום אפריקה.
בישראל

פחונים היו גם מקום מגורים לעולים חדשים בימים הראשונים לקיום מדינת ישראל. המבנה בא למלא את מקומו של האוהל שנטה ליפול ברוח ולהירטב בגשם והיה חשוף לשינויי האקלים בקיץ ובחורף. הוקמו גם בדונים שהיו עמידים מעט יותר לרוח מאשר האוהל. הפחונים היו פשוטים לבנייה וקלים לניוד ממקום למקום.
בדרך כלל הוקמו שכונות הפחונים בקרבה למקומות שבהם עמדו להקים את מבני הקבע. כך העולים שגרו בפחונים יכלו לעקוב אחרי הבנייה של בתיהם, כאשר ברוב המקרים היו שותפים לבנייה בתור פועלי בנין.
ראו גם

מעברה
פאנצ'ו ולדיגרוב

| --- | --- |

צילום ממרץ 1928 בפראג
 לידה:  13 במרץ 1899 ציריך, שווייץ 
 פטירה:  8 בספטמבר 1978 (בגיל 79) סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי של סופיה 
 מוקד פעילות:  בולגריה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לאמנויות בברלין 
 סוגה:  אופרה, סימפוניה 
 שפה מועדפת:  בולגרית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 צאצאים:  Aleksandŭr Vladigerov 
 פרסים והוקרה:  פרס הרדר  גיבור העמל הסוציאליסטי של בולגריה  מסדר גאורגי דימיטרוב 
 פרופיל ב-IMDb
 
פאנצ'ו ולדיגרוב
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
פּאנצ'ו חאראלאנוב ולדיגרוב (בבולגרית: Панчо Хараланов Владигеров;‏ 13 במרץ 1899 – 8 בספטמבר 1978) היה מלחין, פסנתרן ומורה בולגרי, יליד שווייץ, בן לאם יהודיה. נחשב החשוב מבין מלחיני בולגריה.
היה הראשון ששילב ביצירתו את מסורת המוזיקה הקלאסית האירופית עם יסודות מן המוזיקה העממית הבולגרית.
נציג הדור השני של יוצרי המוזיקה הקלאסית בארצו, נמנה עם החברים המייסדים של איגוד המלחינים הבולגרים (1933). היה הראשון בארצו לכתוב בז'אנרים מוזיקליים כמו סונטות לכינור או טריו עם פסנתר. הייתה לו גם פעילות ענפה בהוראת המוזיקה. רבים מהמלחינים הבולגרים מן הדור שלאחריו היו תלמידיו.
רקע משפחתי, שנות צעירותו ולימודיו

פאנצ'ו ולדיגרוב נולד בשנת 1899 בציריך בשווייץ, יחד עם אחיו התאום, ליוּבֶּן. כעבור כמה שבועות שניהם עברו עם ההורים לעיר שומן בבולגריה שם הוטבלו בדת
הנוצרית אורתודוקסית ב-13 באוקטובר 1899 בכנסיית "עלייתו של ישו". בתעודות הלידה נרשמו השמות "ליובן-רפאילו" ו"פאנצ'ו-דנילו".
אביהם, ד"ר חאראלאן ולדיגרוב, היה פרקליט, בן למשפחה בולגרית ותיקה משומן, ואמם, ד"ר אליזה פסטרנק, יהודיה ילידת אודסה, הייתה בתו של פרופ' לאון פסטרנק, מתמטיקאי וכנר חובב בזמנו הפנוי, שלימד בבית הספר הפוליטכני בציריך. היא הייתה רופאה בוגרת אוניברסיטה בפריז. היא ואביה היו קרובי משפחה של המשורר בוריס פסטרנק. לאחר שבאה לבולגריה לעבוד כרופאה לפי הזמנת כמה מחבריה הבולגרים ללימודי הרפואה, התנצרה לקראת טקס חתונתה עם הפרקליט ולדיגרוב. ללא המרת הדת לא הייתה יכולה להתחתן עם בחיר לבה.
אחות האם הייתה פסנתרנית בוגרת האקדמיה למוזיקה בווינה.
בילדותם שני האחים גדלו עם מטפלת שווייצרית, בשם מריה לוובנברג, עד גיל 5. גדלו באווירה קוסמופוליטית ודיברו מילדותם בולגרית, גרמנית ורוסית. פאנצ'ו למד לנגן בפסנתר מאימו וחיבר לחנים מגיל קטן. בגיל 6 התחיל לקחת שיעורים אצל מורה לפסנתר בשם פאולה וייסמן, שלמדה בווינה.
אחרי שבגיל 7 (1906) התייתם מאביו שנפטר מהתקף לב פתאומי, בקיץ 1910, בגיל 11 עבר עם אימו ואחיו לסופיה הבירה. שם התחיל ללמוד בבית ספר פרטי למוזיקה. מורו לפסנתר היה המוזיקאי הצ'כי היינריך ויזנר והלחנה למד אצל גדול המלחינים הבולגרים מאותה תקופה, דוברי כריסטוב. באותו זמן אחיו, ליובן, למד כינור.
אחרי התייעצויות מרובות עם מומחים – רוברט פוקס בווינה, ולדימיר פוחלסקי בקייב, אנרי מרטו, צרפתי שלימד בברלין וביקר בבולגריה, שכולם התרשמו מכישורי שני האחים התאומים – הצליחה אמם בשנת 1912 להשיג בשבילם מלגה ממשלתית אחת משותפת לשניהם ללימודים בגרמניה. המשפחה עברה לברלין אך שני האחים לא יכלו עדיין להתקבל לאקדמיה למוזיקה מפני שלא מלאו עדיין 15. לכן האם מימנה בשבילם לימודים אצל מורים פרטיים שאליהם הופנו על ידי אנרי מרטו.
פאנצ'ו למד תאוריית המוזיקה והלחנה אצל פאול יואון (1872–1940) ואמנות הפסנתר אצל היינריך בארט (1847–1922). בגיל 15 נרשם כמתוכנן לבית הספר הגבוה הממלכתי למוזיקה ("אקדמיה למוזיקה") בברלין, בחסות האקדמיה לאמנויות (כעת חלק מהאוניברסיטה לאומנויות של ברלין). במוסד יוקרתי זה פאנצ'ו ולדיגרוב המשיך להשתכלל בתחום הנגינה בפנסתר אצל לאוניד קרויצר והשתלם בהלחנה אצל פרידריך גרנסהיים (1839–1916) ואחרי מותו של זה, אצל גאורג שומאן (1866–1945). פעמיים זכה בפרס ע"ש מנדלסון של האקדמיה – ב-1918 וב-1920.
אחרי שרות צבאי בבולגריה בשנים 1918–1920 במסגרת יחידה של מוזיקאים וכספרן, ולדיגרוב סיים בהצטיינות את התואר באקדמיה למוזיקה בברלין בשנת 1922.
פעילותו בגרמניה בין 1920–1932

בתום לימודיו התמנה למנהל מוזיקלי ב"דויטשס תיאטר" בברלין שבניהולו של מקס ריינהרט. היכרותו עם ריינהרט הייתה במקרה מפני שהתגורר באותו רחוב (שומנשטראסה) שבו שכן התיאטרון. העבודה שם הפגישה אותו עם אחדים מיוצריה החשובים של התרבות בשפה הגרמנית: שטפן צווייג, הוגו פון הופמנסטאל, ארתור שניצלר, ריכרד שטראוס.
העולם התחיל להתוודע למוזיקה של ולדיגרוב בשנות ה-1920 כשיצירות ראשונות משלו פורסמו בהוצאת אוניברסל בווינה והוקלטו ושווקו על ידי חברת התקליטים דויטשה גרמופון.
באותן שנים עשה סיורי קונצרטים ברוב ארצות אירופה שבהם ניגן בפסנתר קטעים שהלחין.
פרט למוזיקת במה הלחין כמה מיצירותיו הידועות – כמו רפסודיה "וארדאר" בהתחלה לכינור ופסנתר, "הסוויטה הבולגרית", קונצרטים לכינור ולפסנתר ועוד.
הרפסודיה "וארדאר" בגרסתה התזמורתית בוצעה בבכורה בשנת 1928 בפראג.