stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטפן נרזוב
שלהי הקריירה ואחריתו

ב-1919 מונה נרזוב לתפקיד ראש המטה הכללי הבולגרי והוא נותר בצבא גם לאחר צמצומו בכפוף לסכומי חוזה ניי. ב-1920 הועלה לדרגת גנרל של חיל הרגלים ושנה מאוחר יותר סיים את שירותו הצבאי. ב-16 באפריל 1925 השתתף הגנרל נרזוב בתפילת האשכבה בכנסיית סווטה נדליה בסופיה, לזכרו של הגנרל קונסטנטין גאורגייב, שנרצח יומיים קודם לכן בידי קומוניסטים. במהלך האירוע התפוצצה במקום פצצה רבת עוצמה, שנועדה לחסל את המלך בוריס השלישי, אך הוא איחר לאירוע מאחר שהיה בביקור תנחומים בביתו של גאורגייב. 160 בני אדם נהרגו בפיגוע ובכללם נרזוב שר ההגנה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, ראש עיריית סופיה וקצינים בכירים בצבא הבולגרי ו-320 נפצעו.
ראו גם

בולגריה במלחמת העולם הראשונה.
הערות שוליים

↑  הול, ס. ריצ'רד, "קרב דוברו פולה 1918 - פריצת הדרך במערכה על הבלקן" באתר גוגל ספרים, (באנגלית).
↑  פרסיליה, רוברטס מארי, "מלחמת העולם הראשונה-מתקפת הוארדאר" באתר גוגל ספרים, (באנגלית).
↑  בוריסלאב גורדב, "כתבה לרגל מלאת 80 שנים לפיגוע בכנסיית סוייטה נדליה", באתר mediatimesreview.com (בבולגרית).
↑  מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999, עמוד 27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb17112655x (data)  GND: 1081690496  ISNI: 0000 0004 5517 063X  VIAF: 21145424476086830984   WorldCat (עם VIAF): 21145424476086830984
צ'ן שואי-ביאן

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
צ'ן שואי־ביאן (בכתב סיני: 陳水扁; נולד ב-12 באוקטובר 1950) הוא פוליטיקאי טאיוואני, שכיהן כנשיאהּ של הרפובליקה הסינית (טאיוואן) מ-20 במאי 2000 ועד 20 במאי 2008.
ביוגרפיה

צ'ן התמודד לנשיאות טאיוואן מ'המפלגה הדמוקרטית המתקדמת' (PPD) הפועלת לעצמאות טאיוואן, וניצחונו שם קץ ליותר מחמישים שנה שבהן שלטה מפלגת הקוומינטנג ברפובליקה הסינית.
צ'ן כיהן כראש עיריית טאיפיי, בירת טאיוואן, בין השנים 1994 ל-1998. נבחר לראשונה לנשיאות טאיוואן ב-2000, ובשנית ב-2004. יממה לפני הבחירות לנשיאות ב-2004 נפצע צ'ן בבטנו בניסיון התנקשות בעת תהלוכת בחירות.
בבחירות לבית הנבחרים הטאיוואני שנערכו ב-2008 הובסה מפלגתו על ידי מפלגת הקוומינטנג, והוא פינה את מקומו בהנהגת המפלגה לפרנק שייה, שהובס בבחירות לנשיאות שנערכו מאוחר יותר באותה שנה למועמד בקוומינטנג, מא יינג-ג'יו.
לאחר תום כהונתו הואשם ונשפט בעבירות הלבנת כספים ובמעילה שביצע בתקופת נשיאותו. אישומים עלו גם נגד אשתו, בנו וכלתו. לטענתו, החקירה נגדו נבעה ממניעים פוליטיים. בספטמבר 2009 נגזר דינו למאסר עולם, עונש דומה קיבלה גם אשתו ועל שניהם הוטל קנס של 200 מיליון דולר טאיוואני חדש. ב-11 ביוני 2010, החליט בית המשפט הגבוה לצמצם את עונש המאסר של צ'ן ל-20 שנה. הוא ניסה להתאבד ב-2 ביוני 2013, אך נכשל ובשנת 2015 שוחרר מהכלא בשל מצבו הרפואי הקשה. הוא סובל מבעיות בריאות קשות ובראשן דום נשימה בשינה. הוא סובל מפרנויה מהרעלת מזון, יש לו גמגום בדיבור, רעד בידיים, תסמונת מוחית, אבדן זיכרון, התנוונות מוחית, והוא לא יכול ללכת כמו שצריך.
חייו הפרטיים

בניגוד לרוב רובם של הפוליטיקאים בטאיוואן, בא צ'ן ממשפחת איכרים לא אמידה. הוא נולד למשפחת חוכרי קרקע לשימוש חקלאי, במחוז טאינאן (Tainan County) בטאיוואן בשנות ה-40 המאוחרות, אולם תעודת הלידה הרשמית שלו הוצאה ב-18 בפברואר 1951, בגלל שהוא נולד חולה ורגיש ולא היה ברור אם ישרוד את שנות ינקותו.
ביוני 1969 החל צ'ן את לימודיו באוניברסיטה הלאומית של טאיוואן. בתחילה, הוא למד מנהל עסקים, אך הוא עבר ללימודי משפטים בשנתו הראשונה ונעשה לעורך דין. צ'ן סיים את לימודיו בהצטיינות יתרה, מעל כל בני מחזורו, והוא נעשה לעורך הדין הצעיר ביותר בטאיוואן עם סיום לימודיו בשנת 1974.
בשנת 1975 נישא צ'ן להו שו־צ'ן, בתו של רופא. בתם של השניים היא רופאת שיניים, ובנם סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
רואה מחמת תשמיש

בהלכה, רואה מחמת תשמיש (נפוץ בר"ת רמ"ת) הוא השם שניתן לתופעה של אשה המדממת מהנרתיק או מהרחם במהלך או מעט לאחר קיום יחסי אישות. במידה שמקור הדימום ברחם והדימום נובע מתהליך הורמונלי, הופך הדימום את האשה לנדה (או זבה) האסורה באיסור כרת בקיום יחסי אישות עם בעלה. באם הדבר קורה תוך כדי יחסי האישות באופן קבוע, האשה נאסרת על בעלה משום שעל פי ההלכה הקובעת שיש לפרוש מקיום יחסי אישות סמוך להופעת הווסת, לא ניתן לקיים יחסי אישות במצב זה כלל, וממילא זו עילה לגירושין.
כאשר קיום יחסי אישות גורם ליציאת דם מהנרתיק, מתעוררת השאלה האם מקור הדם הוא ברחם (דבר ההופך את האשה לנדה או זבה) או בנרתיק (דימום חסר משמעות הלכתית), והאם מדובר באירוע תמידי או חד-פעמי. לשם בדיקת הדבר ניתן לעשות שימוש בשפופרת המוחדרת לנרתיק ומדמה יחסי אישות, ובאמצעות בדיקה זו ניתן לאמוד אם הדימום הוא כתוצאה מיציאת דם מהרחם או פצע כלשהו בנרתיק, ועל פי זה לקבוע את מעמדה ההלכתי של האשה.
מקור הדין

מקור הדין הוא בברייתא:
תנו רבנן: הרואה דם מחמת תשמיש - משמשת פעם ראשונה ושניה ושלישית, מכאן ואילך לא תשמש עד שתתגרש ותנשא לאחר. ניסת לאחר וראתה דם מחמת תשמיש - משמשת פעם ראשונה ושניה ושלישית. מכאן ואילך לא תשמש עד שתתגרש ותנשא לאחר. ניסת לאחר וראתה דם מחמת תשמיש - משמשת פעם ראשונה ושניה ושלישית. מכאן ואילך לא תשמש עד שתבדוק עצמה. כיצד בודקת את עצמה: מביאה שפופרת ובתוכה מכחול ומוך מונח על ראשו. אם נמצא דם על ראש המוך - בידוע שמן המקור הוא בא, לא נמצא דם על ראשו - בידוע שמן הצדדין הוא בא
גורמים לראיית דם במהלך תשמיש

דימום המתגלה במהלך או מעט לאחר קיום יחסי אישות יכול להגרם ממספר סיבות בהן: פצע באזור הנרתיק, רגישות בנרתיק בעקבות לידה, מחזור לא סדיר, פטרת, התקן תוך רחמי, גלולות למניעת היריון, מחלות מין, וקריעת קרום הבתולין, הסבר המובא בשו"ת חת"ם סופר הוא שייתכן וזהו דם חימוד המתעורר בעקבות מחשבות תשוקה של האישה אודות קיום יחסי מין. אפשרות אחרת שהוזכרה בתלמוד היא משום חולי הממלאה ונופצת וייתכן אף שזה ככל וסת הקפיצות.
אופן האיסור

אם האשה רואה דם על עד הבדיקה שבו בדקה את עצמה מיד לאחר תשמיש המיטה, או לחלופין אם מצא הבעל דם על אבר מינו (גם אם לא מיד אחרי קיום יחסי אישות), ייתכן שקיום יחסי אישות גורם לדימום. אך למרות זאת, כל עוד הדימום לא חזר ונשנה שלוש פעמים עדיין אין חזקה על ראיית דם באופן קבוע, כי ייתכן שבאותה פעם האופן שבו קויימו היחסים הוא זה שגרם לדם, אך לאו דווקא מקרה זה ישנה גם בפעמים הבאות. רק לאחר שהדבר חזר ונשנה שלוש פעמים יש לאשה חזקה שהיא "רואה מחמת תשמיש".
כמו כן, קיימת חזקה זו בכל סדר שהוא לפיו האישה רואה דם בעקבות התשמיש באופן קבוע. למשל, אם רואה באופן קבוע דם לאחר הביאה הראשונה שלאחר ליל הטבילה שהוחזקה כ"רואה מחמת תשמיש" בפעם הראשונה לאחר הטבילה - וממילא חל עליה איסור לשמש עם בעלה בפעם הראשונה לאחר הטבילה וכמובן שאז גם אין "פעם שנייה". ואם ראתה דם באופן קבוע בפעם הראשונה לאחר לידה, או שהוחזקה כרואה שלוש פעמים לאחר כל לידה ולאחריה מפסיקה לראות דם ניתן להקל ולתלות את הראייה בחולשת הלידה ויש אומרים שאם הוחזקה לראות שלוש פעמים אחר לידות, אין להתיר בשום אופן גם אם עברה ושימשה ולא ראתה.
אך גם במקרה כזה, עדיין אין חזקה שהאשה תראה דם מחמת תשמיש בבעל אחר. ולכן, עליה להתגרש מבעלה ולהנשא לבעל אחר שלו עדיין לא הוחזקה להיות רואה מחמת תשמיש. אם חזרה וראתה דם מחמת תשמיש שלוש פעמים גם עם בעל זה, היא מוחזקת להיות רואה דם מחמת תשמיש גם אצל בעל זה. לאחר מכן היא יכולה להנשא לבעל שלישי, ואם גם אצלו תראה דם מחמת תשמיש שלוש פעמים רצופות, היא מוחזקת לרואה דם מחמת תשמיש לכל הבעלים שבעולם, לפי הכלל שכאשר דבר חוזר ונשנה שלוש פעמים אין תולים את הדבר בשלושה מקרים שונים אלא מסיקים כי מדובר בסיבה אחת קבועה, והיא מוחזקת שהיא רואה דם מחמת תשמיש לכל הבעלים שבעולם.
הברירה היחידה הקיימת במקרה כזה, הוא לעשות "בדיקה".
אופן האיסור > ההבדלה בין דם בתולים לדם נידה

כדי שלא לבלבל בין הרואה דם מחמת דם הבתולים קבעו חז"ל במשנה את מספר הימים שעד אז ניתן לתלות את הדם שהאישה רואה בדם הבתולים, בהתחשב במצבה הגופני של האישה ובכל הנתונים.
אשה המוגדרת כקטנה שלא הגיע זמנה לראות דם נידה (עדיין לא הגיעה לגיל 12) ונשאת, במקרה כזה יותר מסביר לתלות את הדם בבתוליה ולא בדם הנידה שאין מדרכה לראות, ולכן ניתן לתלות את הדם שרואה במשך ארבעת הימים הראשונים (לפי בית שמאי) בדם הבתולים, ולפי ההלכה שנפסקת כבית הלל - עד שהפצע שהתהווה מחמת ביתוק הבתולים נתרפא. שמואל אמר כי אינו יודע כיצד ניתן לדעת זאת, וככל הנראה הכוונה היא שכל עוד שלא עברה פעם אחת שבה שימשה מיטתה ללא דם, כך שנראה שהמכה התרפאה, ניתן לתלות בכך את הדם שרואה מחמת תשמיש. אך רב נתן סימנים לדבר.
במקרה שהאישה שמוגדרת כנערה או בוגרת שכבר הגיע זמנה לראות דם נידה, ההלכה חמורה יותר, שהרי סביר שהדם הוא דם נידה. ולכן לפי בית שמאי ניתן לתלות את הדם בדם בתולים רק לילה אחד, ולפי בית הלל ניתן מיום רביעי (שאז היו נישאים בתקופת המשנה) עד מוצאי שבת. בפרשנות דברי בית הלל, פירש לוי בר סיסי שהכוונה היא שניתן לתלות רק ארבע פעמים את הדם בדם בתולין, אך אם שימשה בימים, כך שבמוצאי שבת היא משמשת בפעם החמישית או השישית - אי אפשר לתלות דם זה בדם בתולים, אך רב חלוק עליו וסובר שניתן לתלות את כל הדם שהיא רואה בארבעה ימים אלו בדם בתולים, שהרי נאמר "עד מוצאי שבת".
במקרה שהאישה מוגדרת כ"נערה" או "גדולה" שהגיע זמנה לראות דם נידה, ואף ראתה בפועל דם נידה, ההלכה חמורה יותר, ובמקרה כזה ניתן לתלות את הדם בדם הבתולים רק פעם אחת - לפי בית שמאי (הפעם הראשונה הנקראת "בעילת מצווה"), ולפי בית הלל כל הלילה. הלכה למעשה פוסק רב שיש להחמיר כבית שמאי, שבמקרה שראתה נותנים לה רק את הפעם הראשונה בה קויימו היחסים כדי לתלות את הדם בדם הבתולים. ובראשונים נפסק שיש לנהוג כך בכל מקרה, גם בקטנה שלא הגיע זמנה לראות ולא ראתה, כדי שלא לחלק בין אישה לאישה, דבר העלול להטעות את האנשים שאינם בקיאים בהלכה.
אופן האיסור > הפעם הראשונה

דעת הראב"ד כי הפעם הראשונה שבה האשה רואה דם, לאחר שהפסיקה לראות דם בתולים, אינה מן המניין, כיוון שלא בדקה לפני התשמיש שהמקום נקי וממילא אין ודאי שהדם בא מהרחם מחמת התשמיש, שמא הוא היה במקום כבר לפני כן, וכן פסק להלכה השפתי כהן במקום אחד. פוסקים אחרים פסקו שמצטרף וגם הש"ך במקום אחר פסק כמותם. בנוסף, קובע החתם סופר, גם כאשר נשאת לבעל שני ושלישי, אינה צריכה לבדוק לפני הפעם הראשונה, ולאחר מכן, אם ראתה דם, בודקת שלוש פעמים נוספות.
למעשה כיום יש נוהגים להחמיר כדעת הרי"ף הסובר שעל כל אישה נשואה שאין לה וסת קבוע לבדוק את עצמה בשלוש הפעמים הראשונות שהיא מקיימת יחסי אישות. הרי"ף מחדש הלכה זו מתוך דבריו של רבי חנינא בן אנטיגנוס שאומר בברייתא ”משמשת בשני עדים והן הן עיוותיה והן הן תיקוניה”, ולדבריו הכוונה היא, שעל כל אישה שאין לה וסת לבדוק את עצמה בשלוש הפעמים הראשונות שהיא מקיימת יחסי אישות, ואם תמצא טהורה בשלוש פעמים אלו - יתברר שאינה רואה מחמת תשמיש, ואם תמצא טמאה, יתברר שהיא אסורה לנצח לבעל זה ודינה ככל רואה מחמת תשמיש עד שתבדוק את עצמה כמפורט.
הר"ן מסביר כי לפי שיטת הרי"ף, בכל אישה שאין לה וסת נראה שהווסת מגיע בגופה לא לפי זמנים קבועים - כאישה שיש לה וסת, אלא לפי מקרים חיצוניים כמו קפיצות או אכילות וכיוצא בהן, ולכן עלינו לחשוש גם שמא היא רואה מחמת תשמיש, וקיום יחסי האישות משפיע על מחזור הדם וגורם לה שיצא דם נידה מגופה.
הבדיקה להתירה

הבדיקה להתירה נעשית באמצעות קנה חלול של עופרת (או חומר אחר) שקצהו קופל בצורה שלא ישרוט את מקום הבדיקה ויטעה אותה. בתוך הקנה יש קנה ("מכחול"), ועל ראשו מוך וכאשר תוחבת את הקנה החלול ובתוכו המכחול, המכחול יגע בצוואר הרחם או בסביבתו הקרובה (ראו להלן #מחלוקת האחרונים). אם אכן הדם הוא מהרחם, יתגלה דם על המוך ואז תאסר האשה לצמיתות, שכן הוחזקה להיות רואה מהרחם, אך אם לא יהיה דם על הקנה מתברר שהדם שהיא רואה הוא ככל הנראה ממכה בצדדים, וממילא היא מותרת בתשמיש.
בתלמוד הוזכרה בדיקה זו כשלב הנעשה רק לאחר שנישאה לשלושה גברים וראתה דם שלוש פעמים, והראשונים התחבטו בשאלה מדוע לא תעשה האשה בדיקה זו מיד לאחר שראתה דם שלוש פעמים תחת בעלה הראשון כדי שלא תצטרך להתגרש.
הבדיקה להתירה > מחלוקת הראשונים

בראשונים הובאו מספר דעות להסבר הדבר:
לפי רש"י, הבדיקה מתירה את חשש הנידות מהאישה, לפי תקנת חז"ל, רק לאחר שנישאה לשלושה גברים ובכולם הוחזקה כרואה דם מחמת תשמיש. החתם סופר מסביר, כי רש"י סובר שחז"ל התירו לעשות בדיקה זו רק בלית ברירה לאחר שנישאה לשלושה גברים, מפני שאנו חוששים שמא הבדיקה אינה מבררת היטב את העניין, ולכן רק במקרה שאין ברירה אחרת ואם נאסרה לא תוכל להנשא לשום אדם - התירו על ידי בדיקה.
לפי התוספות וראשונים אחרים ניתן לעשות בדיקה זו כבר בנישואים הראשונים, אלא שמומלץ לאשה שלא לעשות זאת, כיוון שאם תראה את הדם במקרה זה בראש המכחול - המורה על כך שהדם בא מהרחם - היא תאסר מדין ספק מדאורייתא לחומרא, ולכן מוטב שתנשא לגבר אחר, שאז מותרת לו מדין ספק ספיקא - ספק שמא לא בא מהרחם וגם אם כן, שמא לא תראה דם מחמת הבעל השני שהרי "לא כל האצבעות שוות".
לפי דעה שלישית ויחידה, של מחבר ספר התרומה (בספרו "גידולי תרומה"), מותר לאשה לעשות את הבדיקה, וגם אם תעשה את הבדיקה ותראה דם במכחול למעלה, לא תאסר לבעלה, אך עדיף להנשא לגבר אחר ולא להיכנס לספיקו חמור של כרת, כי במקרה שיתגלה שהדם על ראש המכחול, הרי זה חשש שקול שמא היא רואה דם מחמת תשמיש, אבל אם נישאה לגבר אחר ללא בדיקה, יש לה ספק ספיקא.
הבדיקה להתירה > מחלוקת האחרונים

נחלקו פוסקי ההלכה באופן הבדיקה. לפי דעתו המחמירה של בעל ה"פרישה", המוך צריך לנגוע בצוואר הרחם, ומכיוון שמדרך צוואר הרחם לנטות לצדדים ומקומו אינו קבוע, יש למסור את הבדיקה ביד אישה המומחית בדבר וידועה כיראת שמים, שתוודא כי אכן המוך נוגע בצוואר הרחם ולא במקום אחר. לעומת זאת, רבי פייביש מקראקא וה"משאת בנימין" חולקים עליו, והם סבורים שלא ייתכן שהבדיקה נעשית באופן כזה, הן מכיוון שקיים חשש שהמוך עצמו יוציא דם מצוואר הרחם, והן מכיוון שקשה מאוד לעשות בדיקה זו והם קובעים שממפרשי התלמוד נראה שהמוך אינו צריך להגיע יותר מהמקום שלפני צוואר הרחם, הנקרא בהלכה "בין השיניים", עד היכן שהאישה משערת שלשם מגיע אבר המין של הבעל בשעת קיום יחסי אישות.
תלייה במכה

בגמרא מובא כי "אם יש לה מכה תולים במכתה". הראשונים נחלקו האם גם היום תולים את הדם בדם מכה. הרמב"ן סובר שדווקא בעבר היו חז"ל בקיאים בדם לדעת אם הוא מהמכה או לא ורק במקרה כזה שחכמי ישראל בקיאים בטיב הדם, ניתן להתיר את האשה אם ידוע שהדם הוא דם מכה. כראיה הביא את העובדה שחז"ל קבעו כלל שאת הדם בלילות הראשונים של תשמיש המיטה תולים בדם בתולים שהוא דם מכה, וכלל זה הוגבל כיום רק ללילה הראשון. הרא"ש והרשב"א חלוקים עליו נחרצות, ומסבירים שדם בתולים, הוא דם שניתן לתלות בו בוודאות רק פעם אחת, מכיוון שהמכה יכולה להתרפאות גם לאחר פעם אחת ולכן בפעם השנייה לא ברור שיש כלל מכה, אך וודאי כאשר יש מכה ניתן לתלות בה תמיד את הדם היוצא. מלבד זאת, מוסיף הרשב"א, ברור שיש להקיל ברואה מחמת תשמיש, שבה השאלה היא האם האשה תאסר לצמיתות וממילא קיימת תקנת עגונות שלפיה כידוע חז"ל הקילו בדברים רבים כדי שלא לעגן את האשה לצמיתות.
נחלקו הפוסקים האם ניתן לתלות את הדם במכה דווקא אם ידוע בבירור שהדם בא מהמכה, וברמ"א הובאו דעות להקל, אך השפתי כהן מחמיר.
בשולחן ערוך נפסק כי אישה שיש לה ווסת יכולה לתלות את דם הנראה מחמת תשמיש במכה גם אם אינה יודעת בוודאי שמכתה מוציאה דם, או אם אין לה ווסת קבוע וספק אם הדם בא מהרחם או מהצדדים שאז היא יכולה לתלות במכה מספק מדין ספק ספיקא, אך אם ידוע שהדם בא מהרחם אינה תולה את הדם במכתה אלא אם כן יודעת בוודאי שהמכה מוציאה דם. האישה עצמה נאמנת לומר שהדם בא ממכתה.
רפואה

גם אם לאחר הבדיקה התברר ללא כל ספק שהדם בא מצוואר הרחם והוא טמא, ייתכן שניתן לרפא את האישה. סיבת מחלת ה"רואה מחמת תשמיש", קשורה בשני גורמים אפשריים: הראשונה - חררת דם שנמצאת בצוואר הרחם והאבר הבעל נוגע בו בשעת יחסי האישות וגורם ליציאת דם. השנייה תולה את יציאת הדם בתאוות המין, בדומה לדם חימוד.
מכיוון שכך, בתלמוד מובא כי אם הפחידו את האשה באופן פתאומי ונפל ממנה חררת דם, הרי זה סימן שזה היה סיבת מחלתה כ"רואה מחמת תשמיש" ומכאן ואילך מותרת. אך אם חזרה וראתה דם בפעם הבאה - נתברר למפרע שפעולה זו לא ריפאה אותה. כיום אין מתירים את האשה, לאחר שהתגרשה מבעלה על סמך רפואה זו, אך גם אין מוציאים אותה מבעלה - אם לא התגרשה, אם עשתה כן ויצא ממנה חררת דם.
הערות שוליים

↑  כדי שתושיט ידה לתחת הכר או הכסת ותטול עד לבדוק בו. אך כיום פוסק הרמ"א (שולחן ערוך, יורה דעה, סימן קפ"ז, סעיף א') בשם הבית יוסף בשם הראב"ד שאין אנו בקיאין מהו שיעור זה ולכן כל שראתה סמוך לתשמיש - דינה כרואה מחמת תשמיש
↑  זה ייתכן רק אם לאחר שלוש הפעמים הראשונות שלאחר הלידה הראשונה עברה על ההלכה וקיימה יחסי אישות עם בעלה, שאז נתברר שאינה רואה בכל הביאות אלא רק בשלוש הפעמים הראשונות
↑  השפתי כהן בפירוש דברי הרמ"א בשולחן ערוך, יורה דעה, סימן קפ"ז, סעיף י'
↑  ראו בטורי זהב בפירוש דברי הרמ"א שם שחולק נחרצות על דבריו וסובר שאין להתיר בשום פנים ואופן.
↑  משנה, מסכת נידה, פרק י', משנה א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף ס"ד, עמוד ב'.
↑  סימן קפ"ו
↑  בחידושיו על סוגיית רואה דם מחמת תשמיש
↑  רי"ף על מסכת שבועות דף ב' ור"ן שם
↑  תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף ס"ו, עמוד א'.
↑  מובא בספרו של רבי מאיר ברנדסדורפר - קנה בושם על הלכות נידה סימן קפ"ז בירורים - סימן ב'. המשאת בנימין הוא בשו"ת סימן מ"ט
↑  בנידה בסוגיית רואה מחמ תתשמיש
↑  מובא בר"ן על הרי"ף בשבועות בסוגייא זו
↑  סימן קפ"ז סעיף ה'
↑  סימן קפ"ז סעיף ו'
↑  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן קפ"ז, סעיף ט'. לפי באר הגולה המקורות הם: הרמב"ן (הלכות נדה פרק ו הלכה יט) והראב"ד בספר בעלי הנפש (שער הספירה ג ז).
| נידה |
| --- | --- | --- |
| סוגי ראיות ודמים | נידה • זבה קטנה-שומרת יום כנגד יום • זבה גדולה - שבעה נקיים • כתם (נידה) • הרגשת נידה • דם בתולים • דם חימוד • דם קישוי • דם טוהר |  |
| דיני הוסתות | פרישה סמוך לווסת • וסת קבוע • וסת שאינו קבוע • עונה בינונית • וסת ההפלגה • וסת החודש • וסת השבוע • וסת השעות • וסת הדילוג • וסת הגוף • וסת הסירוג • וסת האונס • רואה מחמת תשמיש • ימי המבוכה |  |
| דיני הנידה | איסור משכב עם נידה • הרחקות הנידה • בועל נידה |  |
| פרישה סמוך לווסת | עונת אור זרוע • עונת חוות דעת • עונת אבי עזרי |  |
| טהרת הנידה | בדיקת עד • הפסק טהרה • מוך דחוק • שבעה נקיים • ליל טבילה • חפיפה לפני טבילה • טבילה • סתירת שבעה נקיים • פולטת שכבת זרע • חומרא דרבי זירא |  |
| שונות | חופת נידה • מסולקת דמים • עד בדיקה • מסכת נידה • ברייתא דמסכת נדה • בודקת טהרה |  |
| חיי אישות ביהדות |
| --- | --- | --- |
| סדר הנישואין היהודי | שידוך • אירוסים • שטר תנאים • קידושין • חופה וקידושין • ברכת אירוסין • כתובה • חדר ייחוד • שבע ברכות • בעילת מצווה • ברכת בתולים |  |
| מצוות והלכות בזוגיות | פרייה ורבייה • לידה בהלכה • שאר כסות ועונה • יחסי אישות • איסור משכב עם נידה • איסור עריות • לא תנאף • שיור • הוצאת זרע לבטלה • ביאה שלא כדרכה • ביאה דרך איברים |  |
| טהרת המשפחה | דם בתולים • דם חימוד • נידה • זבה • שומרת יום כנגד יום • יולדת  • פולטת שכבת זרע • רואה כתם • רואה מחמת תשמיש • פרישה סמוך לווסת • הפסק טהרה • שבעה נקיים • טבילה • בדיקת עד |  |
| צניעות | שמירת נגיעה • איסור הסתכלות בערווה • איסור ייחוד • כיסוי ראש לנשים |  |
| מסכתות בסדר נשים | יבמות • כתובות • נדרים • נזיר • סוטה • גיטין • קידושין |  |
חיים בז'רנו

| --- | --- |

 לידה:  1846 סטארה זאגורה, בולגריה, אז וילאייט אדירנה באימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  3 באוגוסט 1931 (בגיל 85 בערך) איסטנבול, טורקיה 
 כינוי:  "נסיך השירה והחכמה"   שם לידה: Enrique Bekhor Haim Moshe Bedjerano
 מקום קבורה:  בית העלמין הספרדי אולוס  באיסטנבול 
 מדינה:  רומניה, טורקיה
 מקום פעילות:  בית הכנסת קהל גראנדה בבוקרשט
 תקופת הפעילות:  ? – 3 באוגוסט 1931 
 השתייכות:  יהדות אורתודוקסית ספרדית של רומניה ושל טורקיה   ציונות דתית
 תחומי עיסוק:  רב, מורה, סופר ומשורר,
 תפקידים נוספים:  רב ראשי של הקהילה הספרדית בבוקרשט   רב ראשי של אדירנה   מ"מ הרב הראשי של טורקיה
 רבותיו:  הרב יצחק ברוך קלדרון (סבו)   הרב נסים אלקלעי
 תלמידיו:  שלמה אברהם רוזאניס
 בני דורו:  הרב חיים נחום אפנדי
 
הרב אנריקה בכור חיים משה בֶּזֶ'רָנוֹ (1846 או 1850 – 3 באוגוסט 1931) היה תלמיד חכם יהודי-ספרדי מבולגריה, פייטן עברי וחוקר שפת הלדינו. חי ופעל שנים רבות ברומניה ובטורקיה, ועמד 32 שנה בראש הקהילה הספרדית בבוקרשט, ולאחר מכן כיהן כממלא מקום (קיימקאם) של הרב הראשי של טורקיה. היה בעל השקפות ציוניות ונמנה עם מקימי תנועת חובבי ציון.
קורות חיים > בולגריה

נולד בסטארה זאגורה שבבולגריה בתקופה העות'מאנית, לקאלו קלדרון בת הרב יצחק ברוך מפלבן, ולמשה בז'רנו. יש שסברו שמקור שם המשפחה הוא בעיר Bejar (בחאר) בקסטיליה, במחוז סלמנקה. אולם יש הסבורים שהמקור הוא בעיר בז'ה בפורטוגל
בילדותו למד תורה אצל סבו מצד האם, הרב יצחק ברוך קלדרון, ובגיל 12 חזר אל הוריו. בתום לימודיו במספר ישיבות, כולל אצל הרב נסים אלקלעי עד גיל 17, הוסמך לרב, והחל את פעילותו בעיר רוסה בבולגריה, שם לימד במלדארי. ברוסה נמנה שלמה אברהם רוזאניס עם תלמידיו. בתקופה זו למד אנגלית, צרפתית וגרמנית ולימד עברית בבית הספר אליאנס.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), העיר רוסה הוקפה ונכבשה על ידי צבא האימפריה הרוסית, ואימו נהרגה מפגיעת פגז, ובעקבות כך הוא בחר לברוח עם משפחתו לרומניה.
קורות חיים > כרב וכאיש תרבות ברומניה

עם הגעתו לבוקרשט שברומניה בשנת 1878 החל לשמש כרב וכדרשן בבית הכנסת הספרדי בעיר, וכיהן בתפקיד במשך 32 שנים. כן ניהל את בית הספר לבנים של הקהילה היהודית הספרדית, ובשנת 1896 לימד עברית בפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת בוקרשט.
הרב בז'רנו התקרב למשכילים שפעלו ברומניה ולרעיונות הרפורמה ביהדות, ולקח חלק פעיל בהקמתה של "החברה ההיסטורית של ד"ר יוליו באראש", שעסקה בתולדות יהדות רומניה. ההיסטוריון הרומני ניקולאיה יורגה ציין בספרו "תולדות הרומנים" כי על סמך תעודות שגילה וחקר בז'רנו, ניתן להיווכח לנוכחות יהודים טורקים בוולאכיה של מיכאל האמיץ, שהגיעו כספקים של הצבא העות'מאני. גם ההיסטוריון גריגורה טוצ'ילסקו נהג להזמינו לאוניברסיטה על מנת לתרגם כתובות על מצבות של קברות בשפות עברית, טורקית וערבית. הוא אישר בניית מבנה חדש לבית הכנסת הספרדי בבוקרשט, "קהל גראנדה" וחנוכתו מחדש נערכה בשנת 1889. כעבור שנתיים הוכנס לבית הכנסת עוגב שליווה את התפילות בשבתות ובחגים.
הרב בז'רנו התארח לא פעם בארמון המלך כאורח של המלכה אליסבטה, שהעריכה את חכמתו. לאור שליטתו הטובה בשפות צרפתית, אנגלית, גרמנית, איטלקית, טורקית, פרסית וערבית, שימש לעיתים כמתורגמן למשרד החוץ ולחצר מלך רומניה. כן סייע לגנרל הרומני וסילה הרסקו - נסטורל בכתיבת ההיסטוריה של מלחמת העצמאות הרומנית (1878 - 1877), בייחוד בתרגום כתובות ומסמכים מטורקית, מפרסית ומערבית.
השתתף בייסוד תנועת חובבי ציון ברומניה והתכתב עם הרצל, מקס נורדאו ואליעזר בן יהודה, במיוחד בנושא תחיית השפה העברית המדוברת כשהדגיש את חשיבות העדפת ההגייה הספרדית של השפה. כן פרסם מאמרים בעיתונים העבריים בני זמנו - "המגיד", "הצופה", "החבצלת", ובעיתוני הלאדינו "טלגרפו" ואיל טיימפו. כתב גם בעיתונות בשפה הרומנית - רומניים (Albina "אלבינה") ויהודים: Egalitatea, Revista israelită, Adevărul
ברומניה כיבדו אותו באות אביר של הכתר הרומני. על תרגומו מצרפתית לעברית של הספר "הדת הטבעית" של ז'ול סימון זכה לשבחים מארנסט רנאן. היה פעיל גם בחברה להפצת השפה והתרבות האיטלקית "דנטה אליגיירי".
קורות חיים > ממלא מקום הרב הראשי של טורקיה

לאחר שנת 1910 חי באדירנה, תראקיה שבמערב טורקיה, על גבול בולגריה, שם שימש כרבה הראשי של הקהילה. הוא הקים שם בית ספר יהודי והשתדל לסייע ליהודי העיר בתקופה הקשה של מלחמות הבלקן. לאחר פרישתו של הרב חיים נחום אפנדי מתפקידו כרבה הראשי של טורקיה, בשנת 1920 עבר הרב בז'רנו לאיסטנבול ונבחר לשמש כממלא מקום (קיימקאם) הרב הראשי והחכם באשי) של טורקיה.
הרב בז'רנו חי בתקופת המעבר שבין הקיסרות העות'מאנית לבין הרפובליקה הטורקית המודרנית. בהיותו בן דור המעבר ביהדות הספרדית העות'מאנית הייתה פעילותו רבת פנים: המסורת ההלכתית מחד וחיבת ציון וזיקה לעניין הלאומי היהודי ולתרבות המודרנית מאידך. ניהל התכתבות, בין השאר, עם סופרים ואינטלקטואלים כמו אנטול פראנס, ז'ורז' קלמנסו, משה גסטר, חיים נחמן ביאליק ואחרים.
הרב בז'רנו היה מעורה מאוד במקהלת המפטירים ובפעילותה. מקהלת המפטירים פעלה באיסטנבול בעשורים הראשונים של המאה העשרים, והתנקזו אליה פייטנים ומשוררים רבים מערים שונות בקיסרות העות'מאנית הקורסת. בלטו בה במיוחד פייטנים מהעיר אדירנה. אחד הפיוטים הידועים שחיבר הוא "חדש כקדם ימינו".
הרב בז'רנו הלך לעולמו באיסטנבול בשנת 1931, ונקבר בבית העלמין ארנאווטקוי (Arnavutköy) באיסטנבול.
הרב בז'רנו היה נשוי לריינה לבית אסא, ולזוג נולדו שלושה בנים: מרין, סבר, וז'אק, וחמש בנות: בוקה, רוזה, רחל, דיאמנטי (בז'רנו-באראץ) ובלינה.
פעילותו לחידוש הקשרים עם ספרד ולטיפוח הלאדינו

בזמן חופשה בעת שהפליג הרב בז'רנו באוניה על הדנובה, הופתע נוסע נוסף שנכח באוניה, ד"ר אנחל פולידו פרננדז (1932 - 1852), רופא - איש רוח וסנאטור מספרד, לשמוע אותו מדבר עם אשתו בשפה ספרדית עתיקה, שהייתה לדינו.
כך התחילה בין הרב בז'רנו לבין פולידו היכרות. האחרון הקדיש בהמשך מאמצים רבים להשגת פיוס וחידוש הקשר בין ממלכת ספרד והיהודים הספרדים בעולם.
הרב בז'רנו הוא גם מחברה של אסופה, בלדינו הכוללת 3,600 פתגמים ואמרות עממיים של היהודים הספרדים. בין השירים שחיבר בלדינו, יש כאלה המבטאים את הגעגועים לספרד ואת האהבה לשפה הספרדית. השיר של הרב בז'רנו לשבחי הלדינו הוקרא בשנת 1903 בישיבה של הסנאט הספרדי על ידי אנחל פולידו:
A ti lingua santa
A ti te adoro
Mas ke a toda plata
Mas ke a todo oro

Tu sos la mas linda
De todo linguaje
A ti dan las siensyas
Todo el vantaje

Kon ti nos avlamos
Al Dio de la altura
Patron del universo
I de la natura

Si mi pueblo santo
El fue kaptivado
Kon ti mi kerida
El fue konsolado
על תרומתו בחקר שירת יהודי ספרד זכה הרב בז'רנו להוקרתו של חיים נחמן ביאליק. הוא נבחר כחבר בהתכתבות באקדמיה המלכותית במדריד.
בתו דיאמנטה ליקטה את חיבורי אביה - שירים, כתבי פילוזופיים, אוספי פתגמים בשפה יהודית - ספרדית ותרמה אותם 03 למכון אריאס מונטאנו במדריד שנוהל באותה תקופה על ידי יעקב מ. חסן.
חיבוריו

חיבוריו שלהלן נותרו בכתב יד.
ארשת החיים - דרושים לכל חפציהם
תשובה מחיים - פסקי דין בענייני עגונות
חיים בירושלים - מחקרים וביאורים על סדר זרעים ומועד לירושלמי
פיוטים ותחינות - פיוטים, שירים ותחינות
אמונת אומן - פילוסופיה אלוהית-דתית והרצאות דעותיהם של חוקרים
חיים עד העולם - ליקוטי מאמרים שפרסם בכתבי עת בשפות שונות
תרגום תולדות הטבע - מאת ז'ול סימון, חלק א'
הגט אצל יהודים
כן חיבר פירושים לרמב"ם ולמשה מנדלסון, הגיגים והערות על ספר תהילים, חידושי תורה על מסכתות תלמוד בבלי, ואוסף פולקלורי הכולל 4,000 משלים, מכתמים, חידודים וסיפורים עממיים.
אותות כבוד

תואר אביר של הכתר הרומני
דוקטור של בית המדרש הרבני בווינה
חבר בהתכתבות של האקדמיה הספרדית במדריד