מקדש מצרי
תפקידים > כלכלי ומנהלי

מקדשים היו מרכזי מפתח של פעילות כלכלית. הגדולים ביותר דרשו משאבים אדירים והעסיקו עשרות אלפי כוהנים, בעלי מלאכה ופועלים. הפעילות הכלכלית של המקדש הייתה מקבילה לזו של משק בית מצרי גדול, עם משרתים המוקדשים לשרת את אל המקדש כפי שהם עשויים לשרת את האדון הנחלה. דמיון זה בא לידי ביטוי במונח המצרי לאדמות המקדש וניהולן, pr, כלומר "בית" או "נחלה".
חלק מהאספקה של המקדש הגיעה מתרומות ישירות של המלך. בממלכה החדשה, כאשר מצרים הייתה מעצמה אימפריאלית, תרומות אלו יצאו פעמים רבות משלל מסעותיו הצבאיים של המלך או מהמחוות שניתנו על ידי מדינות קליינטיות שלו. המלך היה עשוי גם לגבות מיסים שונים שהועברו ישירות לתמיכה במקדש. הכנסות אחרות הגיעו מאנשים פרטיים, שהציעו אדמה, עבדים (אנ') או סחורות למקדשים בתמורה לאספקת מנחות ושירותי כוהנים כדי לקיים את רוחם בחיים שלאחר המוות.
חלק ניכר מהתמיכה הכלכלית של מקדש הגיע ממשאביו שלו. אלה כללו שטחי אדמה גדולים מעבר למתחם המקדש, לעיתים באזור שונה לחלוטין מהמקדש עצמו. הסוג החשוב ביותר של רכוש היה קרקע חקלאית, ייצור תבואה, פירות או יין, או תמיכה בעדרים של בעלי חיים. המקדש ניהל את האדמות הללו ישירות, השכיר אותן לחקלאים תמורת חלק מהתוצרת, או ניהל אותן במשותף עם הממשל המלכותי. מקדשים גם ארגנו משלחות למדבר כדי לאסוף משאבים כמו מלח, דבש, ציד בר וכריית מינרלים יקרים. חלקם היו בעלי ציי ספינות שאיתם ניהלו סחר משלהם ברחבי המדינה או אפילו מעבר לגבולות מצרים. לפיכך, כפי שאומר ריצ'רד ה. ווילקינסון, נחלת המקדש "ייצגה לעיתים קרובות לא פחות מחלק ממצרים עצמה". כמרכז כלכלי מרכזי וכמעסיק של חלק גדול מהאוכלוסייה המקומית, מתחם המקדש היה חלק מרכזי בעיר שבה שכן. לעומת זאת, כאשר הוקם מקדש על אדמה ריקה, נבנתה עיר חדשה כדי לתמוך בו.
כל הכוח הכלכלי הזה היה בסופו של דבר בשליטת פרעה, ומוצרי המקדש והרכוש חויבו לעיתים קרובות במס. עובדיהם, אפילו הכוהנים, היו כפופים למערכת הקורווה הממלכתית, שגייסה עובדים לפרויקטים מלכותיים. ניתן היה גם לזמן אותם לספק טובין למספר מטרות ספציפיות. משלחת מסחר בראשות הרקוף (אנ') בשושלת השישית (בערך 2255–2246 לפנה"ס) הורשתה לרכוש אספקה מכל מקדש שרצתה, ומקדשי המתים של הנקרופוליס של תבאי בממלכה החדשה פיקחו על האספקה בממלכה והעסיקו עובדי קברים בדיר אל-מדינה. מלכים יכלו גם לפטור מקדשים או כיתות עובדים ממיסוי וגיוס.
הממשל המלכותי יכול היה גם להורות למקדש אחד להפנות את משאביו למקדש אחר כדי להרחיב את השפעתו. לפיכך, מלך היה רשאי להגדיל את הכנסתם של מקדשי אל שהוא העדיף, ומקדשי מתים של שליטים אחרונים נטו לשאוב משאבים ממקדשים של פרעונים שמתו מזמן. האמצעי הדרסטי ביותר לשליטה בנחלות המקדש היה תיקון מוחלט של חלוקת רכושם בפריסה ארצית, מה שעשוי היה להגיע עד לכדי סגירת מקדשים מסוימים. שינויים כאלה שינו באופן משמעותי את הנוף הכלכלי של מצרים. המקדשים היו אפוא כלי חשוב שבאמצעותם ניהל המלך את משאבי האומה ואת אנשיה. כמפקחים ישירים על התחום הכלכלי שלהם, המנהלים של מקדשים גדולים השפיעו במידה ניכרת וייתכן שהיוו אתגר לסמכותו של פרעה חלש, אם כי לא ברור עד כמה הם היו עצמאיים.
לאחר שמצרים הפכה לפרובינקיה רומאית, אחד הצעדים הראשונים של השליטים הרומאים היה ליישם רפורמה בהחזקת קרקע ובמיסוי. המקדשים המצריים, כבעלי קרקע חשובים, נאלצו לשלם דמי שכירות לממשלה עבור האדמה שבבעלותם או למסור את הקרקע הזו למדינה בתמורה לקצבה ממשלתית. עם זאת, המקדשים והכוהנים המשיכו ליהנות מזכויות יתר תחת השלטון הרומי, למשל, פטור ממיסים ושירותי חובה. במישור הרשמי, הפקידים המובילים במקדשים הפכו לחלק ממנגנון השלטון הרומי על ידי גביית מיסים, למשל, ובחינת האשמות נגד כוהנים בגין הפרת החוק המקודש.