stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב פרסלוס
הרקע לקרב

קודם לקרב זה שלט ברפובליקה הרומית הטריומווירט – שלושה מנהיגים רומאיים: קראסוס, פומפיוס ויוליוס קיסר יחדיו.
בשנת 53 לפנה"ס נהרג קראסוס בקרב חרן כנגד האימפריה הפרתית. המהומה הפוליטית וחוסר היציבות גרמו לסנאט לבחור בפומפיוס לקונסול יחיד שישלוט בפועל ברומא. יריבי קיסר בסנאט משכו את פומפיוס לצידם בטענה שקיסר (ששהה בגאליה באותה תקופה) מתכנן לפלוש לרומא ולהפוך בה לשליט יחיד.
הסנאט ביקש מפומפיוס לגייס כוחות על מנת להגן על המדינה מהפלישה, וקבע כי על קיסר לוותר על צבאותיו ועל הפרובינקיות שהוקצו לו ולא – יוכרז כאויב העם. ויתור כזה בעבור קיסר משמעותו הייתה התאבדות פוליטית. קיסר חצה את נהר הרוביקון, המסמל את גבולה הצפוני של איטליה עם צבאו ובכך ניתן האות למלחמתו של קיסר כנגד הסנאט.
פומפיוס העדיף להתפנות מאיטליה ולבנות את כוחותיו ביוון, הוא גיבש צי עצום של 600 אוניות ו-11 לגיונות וצר על אספקת התבואה לרומא.
מהלך הקרב

פומפיוס הבין כי על אף עדיפותם המספרית של כוחותיו, היו כוחותיו של קיסר מיומנים יותר בעקבות פעילותם במהלך מלחמת גאליה, ולכן במקום לתקוף ישירות את קיסר יזם מצור על כוחותיו. קיסר תקף את מחנה פומפיוס בדיראכיום, אולם נסוג באבידות כבדות. פומפיוס לא ניצל את הצלחתו, ובחר להמשיך ולצור על כוחות קיסר כשנה (49–48 לפנה"ס), ודחק את קיסר לעבר תסליה.
בקרבת העיר פרסלוס נערך הקרב בין צבאות השנים – וזאת בשל נתיב הנהר שמנע מכל צבא לאגף ולהפתיע את האחר.
פומפיוס קיווה כי פרשיו יכריעו את הקרב, ואלה, בשל יתרונם המספרי הצליחו להביא לנסיגת פרשי קיסר, אולם חיל הרגלים של קיסר היה מיומן יותר, חמק בהצלחה מהמלכודות שטמן פומפיוס, ואף הדף את פרשיו, וזאת על אף הפרשי הכוחות.
לטענת קיסר, היה לאויביו יתרון מספרי משמעותי: 45,000 חיילים ו-7,000 פרשים לעומת 22,000 חייליו של קיסר ואלף פרשים. עם זאת, הקרב נגמר בניצחון משמעותי של קיסר.
תוצאות הקרב

לאחר הפסדו נמלט פומפיוס למצרים, שם נרצח במצוות המלך תלמי השלושה עשר. תבוסת פומפיוס לא הביאה לסיום מלחמת האזרחים – קאטו הצעיר המשיך במלחמה באפריקה עד תבוסתו בקרב תאפסוס ושני בניו של פומפיוס גנאיוס וסקסטוס המשיכו במלחמה כנגד קיסר בהיספניה עד תבוסתם בקרב מונדה, אשר סימן את סיום מלחמת האזרחים וניצחונו הסופי של קיסר.
מועד הקרב

בעוד שמועד הקרב היה ב-9 באוגוסט לפי לוח השנה שהיה נהוג ברומא באותה עת, לאחר שינוי הלוח ללוח היוליאני הקרב נחגג ב-29 ביוני או ב-7 ביולי (לפי דעות אחרות).
מפת הקרב
תקלה היימנות

ערך זה עוסק בנזיר אתיופי בן המאה ה-13. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1215 לערך בולגה, שאווה
 פטירה:  1313 מנזר דברה ליבנוס, אתיופיה 
 קדוש עבור:  נצרות קופטית, הכנסייה האורתודוקסית האתיופית
 חג:  17 באוגוסט ו-24 בכל חודש אתיופי
 
תקלה היימנות (בגעז: ተክለ ሃይማኖት. בעברית: צמח אמונה. 1215 בקירוב – 1313 בקירוב) היה נזיר וקדוש נוצרי אתיופי, אשר יסד את המנזר החשוב באזור שאווה. חשיבותו נעוצה בהיותו הקדוש האתיופי היחיד שמוכר גם באתיופיה וגם על ידי הכנסיות שמחוצה לה, כמו מצרים ורומא. יום צומו נקבע ל-17 באוגוסט, והיום ה-24 בכל חודש בלוח האגעזי מוקדש לו.
חייו ומשפחתו

היימנות נולד למשפחה נוצרית בבוגלה שעל הגבול המזרחי של שאווה באתיופיה, אזור שהיה תחת שליטה של ממלכת דמות הפגנית רודפת הנצרות, בראשה עמד המלך מטאלומי (Matalomi). אביו, סגז עד ("מתנת אמונה"), היה כומר שפעל רבות לקידום הנצרות באזור וחינך את בנו לאהבת ישו, ואימו, אגזיע חראיניה ("בחירת אלוהים"), הייתה אישה אמידה, עליה סופר כי נהגה לעזור לעניים. כמו אביו, גם אימו של היימנות בילתה את רוב זמנה בכנסייה.
על אף רצונותיהם של הוריו, תקלה סירב להתחתן והקדיש את כולו לאלוהים. תקלה נסע צפונה בחיפוש אחר חינוך דתי. מסעו הארוך הוביל אותו למנזר שעל אי באגם חאיק הנמצא כיום באָמְבַּסֵל, של הקדוש הנוצרי ייאסוס מועא. תקלה למד במנזר זה במשך 9 שנים, אחריהם המשיך במסעו והגיע לעיר אקסום שבתיגראי, שם למד אצל מורו של ייאסוס מועא, אבוט יוהנס, במנזר דברה דמו. תקלה הפך לשם דבר בעולם הנוצרי האתיופי והפיץ את אמונתו ברבים.
בדרכו בחזרה לשוואה, תקלה שב למנזרו של ייאסוס מועא, שם הוכרז רשמית כנזיר. אל שוואה הביא עימו תקלה את קולות ההתעוררות הנוצרית שחווה בצפון. ב-1284 הוא הקים את המנזר דברה אטסבו (Debre Atsbo), שבמאה ה15 נקרא מחדש דברה ליבאנוס. המנזר הפך לאחד המוסדות הדתיים החשובים באתיופיה. ראש המנזר הוא ה-אצ'גה (Echege), הדמות הדתית השנייה בחשיבותה בעולם הנוצרי האתיופי (שנייה רק ל-אבונא).
תקלה חי 29 שנים לאחר שהקים את המנזר. תחילה הוא נקבר במערה בה הוא חי, אך לאחר 56 שנים גופתו הועברה לדברה ליבאנוס. בשנות ה-50 של המאה הקודמת, הקיסר היילה סלאסי בנה כנסייה חדשה על מקום קבורתו של הקדוש. עד היום, המקום נחשב מוקד עלייה לרגל בעבור רבים.
סיפורי ניסים שנקשרו לשמו

ניסים רבים נקשרו בשמו של תקלה היימנות. מסופר כי לפני שנולד, יום אחד הותקפה העיר בה חיה משפחתו. אביו, שחיפש מקום מסתור מחייל שרדף אחריו וביקש להרוגו, הגיע לאגם סמוך ונכנס אליו. באגם האב התפלל למלאך מיכאל שיעזור לו להחלץ מהמצב. מיד הרגיש סגז עד את המים מגנים עליו. החייל, שראה שסגז עד לא חוזר, הניח שהוא טבע במים, ויתר על חיפושו ועזב את המקום. כשעברה הסכנה, המלאך מיכאל אמר לאב שכעת ניתן לצאת בבטחה, והוסיף שהוא ניצל רק בזכות בנו לעתיד. המלאך המשיך וסיפר סודות רבים על הבן שעוד לא נולד, ועזר לסגז עד לחזור העירה. כאשר חזר לעיר, גילה שכל הבתים נשדדו ונשארו ריקים מרכוש ומתושבים, ושאשתו נחטפה על ידי החיילים ששהו שם ורצו להעניק אותה כמתנה למלך. המלך הורה להלביש אותה בבגדי פאר עד שתגיע חתונתם, למורת רוחו של סגז עד. הוא נכנס לכנסייה והתפלל לחייה של אשתו.
בימים שלאחר מכן, ערך סגז מיסה בה הוזמנו חברי הקהילה להתפלל לשלום אשתו. בעוד הוא מסתובב בין המתפללים, נתקל סגז באישה לבושה בבגדי פאר, אותה לא הכיר. האישה המסתורית אמרה שהיא נשלחה אל הכנסייה כדי להתחתן איתו, מכיוון שאשתו ניתנה למלך. סגז סירב להצעתה בנימוס, ואמר שהוא מאמין באל שיחזיר את אשתו. האישה המסתורית הסירה את הצעיף מפניה והתגלתה כאשתו, שניצלה מיד המלך. הכומר המאושר תהה כיצד הצליחה להינצל, וזו סיפרה לו שהמלאך הציל אותה – במטרה שתוכל להביא לעולם את בנם. באותו הלילה חלם הכומר חלום בו בישר לו המלאך על לידת בנו הצפויה.
מתקופת ילדותו, חייו של תקלה היו רווים בניסים רבים. מסופר כי תקלה החל לדבר כבר כשהיה בן שלושה ימים; מסופר כי תקלה נפצע בתיגרה וביקש מהמלאך שירפאו – והוא אכן ריפא; מסופר על מקרה בו בעת שרב וחוסר, תקלה ואביו התפללו לאל, שנענה לתפילות ויצר מעיין קטן ליד ביתם שבמימיו יכלו להשתמש.
יום אחד, כאשר היה בדרכו בחזרה לעיר, הוא הותקף על ידי שדים. הוא היה סבור שהסיבה לכך היא הפסלים שאותם אנשים נהגו לעבוד. כאשר הגיע למחוז חפצו, שבר את כל הפסלים והקים כנסייה בעיר. תקלה היה לאיש דת מוערץ, עם כוחות לרפא מחלות ולהוציא שדים על ידי תפילה לאלוהים. המלך, שחשש מכוחו העולה ומהפופולריות של תקלה, שלח חיילים לרדוף אחריו. לאחר מספר ניסיונות כושלים לפגוע בו, נגלה אלוהים אל המלך, והפך את ליבו. המלך הפך לאדם מאמין והוטבל גם הוא על ידי תקלה.
תקלה התפלל למלאך וביקש לשמור על צניעותו, מכיוון שכעת היה שמו ידוע בכל מקום. המלאך סימן לו דרך בה יוכל ללכת, ואפשר לתקלה לחיות במנזר בענווה, תוך שהוא מתפלל וצם רוב הזמן. בהמשך, נגלה אליו המלאך שוב ואמר לו לרדת למערה הנמצאת במורד העמק. המנזר היה על גבעה גבוהה, והנזירים השתמשו בחבל כדי לרדת ממנו. כאשר הורידו הנזירים את תקלה, החבל נקרע. הבהלה הפכה להתרגשות גדולה כשראו הנזירים שכנפיים נושאות את תקלה ומביאות אותו למקום מבטחים.
ראו גם

הכנסייה האורתודוקסית האתיופית
לקריאה נוספת

Budge, E. A. W. (1976). the book of the saints of the Ethiopian church (Vol. 1). CUP Archive.
Huntingford, G. W. (1966). The Lives of Saint Takla Haymanot. Journal of Ethiopian Studies, 4(2), 35-40.
Gebremariam, T. (1997). "A Structural Analysis of Gädlä Täklä Haymanot", African Languages and Cultures, 10.
ח'אן אל-אחמר

| --- | --- |

"בית ספר הצמיגים" שהוקם במקום על ידי ארגון איטלקי
 מדינה / טריטוריה:  שטח C
 נפה:  אל-קודס
 שטח:  16.38 קמ"ר
 גובה:  225 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במתחם:  350 (2016)
 קואורדינטות:  31°48′45″N 35°20′16″E﻿ / ﻿31.8125°N 35.33777778°E﻿ / 31.8125; 35.33777778 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) ח'אן אל-אחמר(למפת הרי ירושלים רגילה) ח'אן אל-אחמר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ח'אן אל-אחמר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ח'אן אל-אחמר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ח'אן אל-אחמר (בערבית: الخان الأحمر; תעתיק מדויק: אלח'אן אלאחמר) הוא מתחם ביהודה ושומרון, על אדמות מדינה בשטח C, כעשרה ק"מ ממזרח לירושלים, בין כפר אדומים למישור אדומים, סמוך לכביש 1. במקום מתגוררים כ-180 בדואים בני שבט הג'האלין.
בית המשפט העליון קבע כי המבנים במקום אינם חוקיים, ואישר מספר פעמים צו הריסה נגדם. באוקטובר 2018 הודיע ראש הממשלה, בנימין נתניהו, כי המתחם יפונה תוך זמן קצר, אך צו ההריסה לא מומש, בין השאר מחמת לחץ בין-לאומי.
מקור השם

המתחם קרוי על שם האתר ההיסטורי ח'אן אל-אחמר המצוי כשני קילומטר מהמתחם, כיום בשטח אזור התעשייה מישור אדומים הסמוך. הח'אן הוקם על חורבות מנזר אותימיוס, ונקרא על שמם של הסלעים המותמרים האדמדמים של תצורת חתרורים הנחשפים באזור – "אחמר", שמשמעותו "אדום" בערבית – "הח'אן האדום". הח'אן שימש כפונדק לעולי הרגל המוסלמים לנבי מוסא. מבנה הח'אן נהרס במאה ה-19 בידי צבאו של אבראהים פאשא.
היסטוריה

לטענת תושבי המקום הם נודדים באזור כבר משנות החמישים לאחר שגורשו מאזור תל ערד. בעקבות הפיכת אזורים במדבר יהודה לשטחי אש ולשמורות טבע, הופסקה בשנות ה-70 הנדידה והבדואים עברו למגורי קבע בצד הכביש. אולם לטענת משרד הביטחון הם יושבים במקום רק משנת 1988. לפי ארגון בצלם אין מדובר במחלוקת עובדתית אלא בהגדרות, והתושבים הבדואים נדדו באזור משנות החמישים. "מחנה ישי" של חטיבה 401 יושב על אדמות מרעה ששימשו את תושבי המקום בעבר. בשנת 1975 הוקם אזור התעשייה מישור אדומים באזור מנזר אותימיוס, ובשנת 1979 ההתנחלות כפר אדומים.ב-1992 נבנתה ההתנחלות נופי פרת כ-500 מטר מצפון למתחם וב-2001 הוקם מאחז גבעה 468 והמכינה הקדם-צבאית "עין פרת", שצמצמו לטענת ארגון "במקום" את שטחי המרעה באזור הח'אן. האזור מוקף במחנה ישי במערב, מישור אדומים מדרום, כפר אדומים מצפון, ושטחי אש ששימשו לאימוני שריון מדרום מזרח.
היסטוריה > תוכניות ישראליות לפינוי

בשנות ה-90 של המאה ה-20 החליט המנהל האזרחי לרכז את הבדואים באזור ביישוב ערב אל-ג'האלין. בשנת 1999 הוחל בהכשרת המקום, כחצי קילומטר ממערב למעלה אדומים, עם מגרשים לבנייה עבור בני השבט. בג"ץ, שדן בלמעלה מ-10 עתירות של השבט, הורה להפסיק את העבודות ולפתוח במשא ומתן עם בני השבט. בשנת 2006, אושרה במועצת התכנון העליונה של המנהל האזרחי תוכנית הרחבה של יישוב הקבע. בעשור השני של המאה ה-21, החל המנהל האזרחי לקדם תוכנית להעתקת הבדואים משבט הג'האלין שנותרו לגור בצריפונים ואוהלים באזור, כ-2,400 נפש, למקום זה, ושוב החל מאבק משפטי נגד הפינוי. לרוב תושבי ח'אן אל-אחמר תעודות פליטים של אונר"א. הכפר אינו מחובר למערכת החשמל ואין בו תשתיות מים. אספקת המים מתבצעת באמצעות מכליות.
בשנת 1991 הגישו תושבי המתחם בקשה לבנות בית ספר, אך המנהל האזרחי דחה את הבקשה. פעילים של עמותת שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם וכן עמותת "Vento de Terra" האיטלקית, המתמחה במבנים אקולוגיים, סייעו בבניית בית ספר מצמיגים, בוץ וחימר. אותו חימר אדמדם על שמו נקרא היישוב. עם השלמת הבנייה בשנת 2009 הוציא המנהל האזרחי צו הריסה למבני בית הספר. תושבי ח'אן אל-אחמר עתרו לבג"ץ נגד הריסת המבנים. במקביל, תושבי ההתנחלויות כפר אדומים, אלון ונופי פרת הסמוכים, יחד עם עמותת רגבים, עתרו לבג"ץ בדרישה שהמדינה תממש את צווי ההריסה. בשנת 2010 בית המשפט דחה את העתירות, וקבע שאין עילה להפסיק את ההליכים נגד המבנים הבלתי חוקיים, אולם גם אין עילה להתערבות בשיקול דעתם של גורמי האכיפה.
חלק ממבני בית הספר נבנו על שטח של תוכנית מאושרת להרחבת כביש 1. מבנים אלו נהרסו בהסכמה עוד לפני מתן פסק דין בעתירה, והרחבת הכביש בוצעה. מבנים חליפיים למבנים שנהרסו נבנו מחדש, ללא אישור הרשויות, כשלושים מטר מהכביש.
הן תושבי ח'אן אל-אחמר והן כפר אדומים עתרו פעמים נוספות במהלך השנים. קבוצה מאנשי כפר אדומים, הגישו בקשה לבג"ץ לצרפם בתור צד לעתירה – אך כתומכים בבדואים. בראש הקבוצה עומד פרופסור דן טרנר.
באפריל 2015 החרים המנהל האזרחי פאנלים סולאריים של היישוב. בפברואר 2017 חילק המנהל כ-40 צווי הריסה לכל המבנים בח'אן אל־אחמר. במאי 2018 פסק בג"ץ שאין עילה להתערב בהחלטת שר הביטחון לממש את צווי ההריסה האמורים. ב-5 בספטמבר 2018 דחה בג"ץ עתירה נוספת של תושבי המתחם לעיכוב ביצוע של צווי ההריסה, עד למתן החלטה בבקשות היתרי בנייה שהגישו.
באוקטובר 2018 הודיע ראש הממשלה, בנימין נתניהו, כי המתחם יפונה תוך זמן קצר. ב-21 באוקטובר 2018 החליט הקבינט המדיני-ביטחוני לדחות את פינוי המתחם בכמה שבועות, כדי למצות את אפשרות פינויו בהסכמה. חלק מהשרים התנגדו להחלטה ומתחו עליה ביקורת. מאז נדחה פינוי המקום כמה פעמים. ביוני 2019 ביקש נתניהו, בתגובה לעתירת רגבים לבג"ץ, ארכה של שישה חודשים לפינוי, עד לאחר הבחירות והקמת ממשלה חדשה. בספטמבר 2021 אישר בג"ץ דחייה נוספת של חצי שנה בפינוי המתחם עד למרץ 2022. במרץ 2022 הוציא בג"ץ צו על תנאי בדרישה שהמדינה תסביר מדוע אינה מפנה את ח'אן אל-אחמר, וקצבה 120 יום לתשובה, תוך שנכתב שזו הדחייה האחרונה. בפברואר 2023 פנתה המדינה לבג"ץ בבקשה לדחייה נוספת של ארבעה חודשים בפינוי החאן. ב-1 במאי ביקשה הממשלה מבג"ץ להפסיק לקצוב זמנים לפינוי חאן אל אחמר והתחייבה לעשות את הדבר כאשר תמצא לנכון, וזאת לאור שיקולים הקשורים ליחסי החוץ של המדינה אותם נמנעה מלפרט. בג"ץ קיבל את עמדת המדינה, והחליט להפסיק לעקוב אחר יישום ההחלטה על הפינוי.
היסטוריה > מעורבות בין-לאומית

משנת 2008, סמוך להגשת העתירה הראשונה לפינוי, החלה ממשלת איטליה[דרושה הבהרה] לסייע לביסוס האחיזה הפלסטינית במקום. הרשות הפלסטינית הובילה גם היא תמיכה בקיבוע האחיזה במקום ובדחיית כל החלופות שניתנו לתושבים להעתיק את מגוריהם למקום חוקי שיינתן להם.
על הפינוי המיועד נמתחה ביקורת מצד מדינות באירופה ומצד מחוקקים בארצות הברית. ב-12 בספטמבר 2018 קיבל הפרלמנט האירופי החלטה שלפיה פינוי המתחם ייחשב הפרה של אמנת ז'נבה הרביעית.
ניקולאי מלאדנוב, שליח האו"ם למזרח התיכון, טען כי מדובר בעבירה בין-לאומית ופגיעה בסיכויים להגיע לפתרון שתי המדינות. במקומו של המתחם מתוכננת לקום שכונה חדשה של כפר אדומים – "נופי בראשית" – ובה 322 יחידות דיור.
בספטמבר 2018 פנה הוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין לבית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג נגד ישראל, בטענה שהריסת ח'אן אל-אחמר היא פשע מלחמה. פאטו בנסודה, התובעת הראשית בהאג, אמרה שייתכן שהריסת הרכוש במקום תוגדר כפשע מלחמה.
אנדרו ג'קסון

אנדרו ג'קסון (באנגלית: Andrew Jackson;‏ 15 במרץ 1767 – 8 ביוני 1845) היה נשיא ארצות הברית ה-7 (1829–1837). קודם לכן שירת בבית הנבחרים ובסנאט.
היה קולונל במיליציה של טנסי וזכה לתהילה לאחר מלחמת 1812, שבה פיקד על הניצחון על הצבא הבריטי בקרב ניו אורלינס. בתגובה לעימותים עם שבט סמינול (אנ') בפלורידה הספרדית, הוא פלש לשטח ב-1818 והוביל בכך למלחמה ולחתימה על הסכם אדמס-אוניס (1819), שהעביר את פלורידה מהאימפריה הספרדית אל ארצות הברית.
ניסה לראשונה להיבחר לנשיאות ב-1824. על אף שהשיג יותר אלקטורים וקולות מכל אחד משלושת יריביו, הוא לא הגיע לרוב מוחלט והפסיד בבית הנבחרים לג'ון קווינסי אדמס. ג'קסון טען שהפסיד בגלל "עסקה מושחתת" בין אדמס ובין יושב ראש בית הנבחרים, המועמד הנרי קליי, שמונה למזכיר המדינה של ארצות הברית. תומכי ג'קסון יצרו את המפלגה הדמוקרטית, והוא נבחר לנשיאות ב-1828, בניצחון מוחץ.
כנשיא נאלץ ג'קסון להתמודד עם איום פרישה (אנ') של קרוליינה הדרומית מהאיחוד עקב חוק מכס מגן שנחקק בתקופת אדמס. בניגוד ליורשיו, ג'קסון התנגד לזכותן של המדינות לפרוש מהאיחוד או לבטל חוק פדרלי (אנ'). משבר זכות הביטול (אנ') שכך לאחר תיקון שיעור המכס ואיום מצד ג'קסון להשתמש בכוח צבאי כדי למנוע פרישה. ג'קסון חתם ב-1830 על חוק עקירת האינדיאנים (אנ'), שהעביר בכוח שבטים אינדיאניים מדרום-מזרח ארצות הברית לשטח שמערב לנהר מיסיסיפי (אוקלהומה).
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1832, נוצרה מחלוקת בין הקונגרס, בהנהגת קליי והמפלגה הוויגית, לבין ג'קסון, על רקע התנגדותו של ג'קסון לריכוזיות כלכלית. בבחירות עצמן ג'קסון נחשב לפיכך כמגן פשוטי העם מול הבנקאים העשירים והצליח לנצח את קליי.
ראשית חייו ולימודיו

אנדרו ג'קסון נולד ב-15 במרץ 1767, באזור קרוליינה. הוריו היו מתיישבים ממוצא אירי, אנדרו ואליזבת האטצ'ינסון ג'קסון, פרסביטריאנים שהיגרו מאלסטר שבאירלנד שנתיים קודם לכן.
כשהיגרו לצפון אמריקה ב-1765, עגנו ההורים בפילדלפיה שבפנסילבניה. הם עברו את הרי האפלצ'ים כדי להצטרף לקהילה סקוטית-אירית בגבול בין קרוליינה הצפונית וקרוליינה הדרומית. הם הביאו איתם שני ילדים: יו (נולד ב-1763) ורוברט (נולד ב-1764).
אביו של ג'קסון מת בתאונה בפברואר 1767, בגיל עשרים ותשע, שלושה שבועות לפני הולדתו של אנדרו. לא ברור היכן אנדרו נולד, שכן אמו ילדה אותו כשחזרה מקבורת אביו. האזור היה מרוחק ולא ידוע היכן עבר בו הגבול בין צפון ודרום קרוליינה. ב-1824 כתב ג'קסון מכתב בו אמר שנולד במטע של דודו בקרוליינה הדרומית. באמצע שנות החמישים, נטען שנולד אצל דודו בקרוליינה הצפונית.
שירות במלחמת העצמאות

במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית סייע ג'קסון למיליציה המקומית כשליח, בגיל שלוש עשרה. אחיו הגדול יו מת מחום במהלך קרב ב-20 ביוני 1779. אנדרו ואחיו רוברט נלכדו בידי הבריטים. הם כמעט גוועו למוות בכלא. כשאנדרו סירב לנקות את מגפיו של קצין בריטי, חתך אותו הקצין עם חרב, והשאיר צלקות על ידו השמאלית ועל ראשו, ושנאה עזה לבריטים.
רוברט ג'קסון מת ב-27 באפריל 1781, כמה ימים לאחר שאמם אליזבת' הבטיחה את שחרורם. לאחר שהובטח לה שאנדרו יחלים, היא התנדבה לטפל בשבויי מלחמה על סיפונן של שתי ספינות בצ'ארלסטון, בהן התפרצה מחלת הכולרה. בנובמבר 1781 היא מתה מהמחלה ונקברה בקבר בלתי מסומן. אנדרו הפך ליתום בגיל ארבע עשרה, והאשים את הבריטים באובדן אחיו ואמו.
קריירה משפטית ופוליטית

ג'קסון קיבל חינוך בבית ספר מקומי (בדרום לפני מלחמת האזרחים, בתי הספר נבנו בשדות טבק וכותנה שנהרסו). ב-1781, עבר לראשונה בסדנה של סייס בהכנת אוכפים. לאחר מכן עבר לסליסברי בקרוליינה הצפונית כשוליה של עורך דין, (הצורה המקובלת אז לפני התפתחות בתי הספר למשפטים להיות עורך דין). ב-1787 הוכשר לעריכת דין ועבר למחוז המערבי של קרוליינה הצפונית, למה שהפך בעתיד למדינת טנסי. בהמשך מונה להיות עורך דין מחוזי במערב הישן, תפקיד בו נחל הצלחה על אף שלא היה ממשפחה בולטת. רוב תיקיו שלו עסקו בבעלות על קרקעות, תקיפות וחבלות. ב-1788 מונה לתובע המחוזי.
ב-1796 נבחר ג'קסון להיות ציר בוועידת החוקה של טנסי. כשהפכה טנסי למדינה באותה השנה, הוא נבחר כנציגה לבית הנבחרים של ארצות הברית. לאחר שנה, המועצה המחוקקת בחרה בו לסנאט, מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, אולם הוא התפטר בתוך שנה (הוא חזר לסנאט ב-1823, לאחר כעשרים וחמש שנה). ב-1798 מונה לשופט בבית המשפט העליון של טנסי ושירת בו עד 1804.
קריירה משפטית ופוליטית > ספקולציה באדמות והקמת ממפיס

ב-1794, הקים עסק עם עורך דין ובעל מטעים בשם ג'ון אוברטון, לצורך רכישת אדמות שהיו שמורה לשבטים אינדיאניים. כשחזר מפלורידה, הוא הוביל למכירת אדמות האינדיאנים. הוא היה אחד משלושה משקיעים שייסדו את ממפיס.
מטע הרמיטאז'

בנוסף לקריירה המשפטית והפוליטית שלו, שגשג ג'קסון כבעל מטעים, בעל עבדים ושכיר חרב. הוא בנה בית ומרכול באזור טנסי ב-1803. כעבור שנה רכש את ההרמיטאז', מטע בגודל 259 אקרים (1,048 דונם), במחוז קרוב לנאשוויל. לאחר מכן הוסיף 146 אקרים למטע (591 ד'), שהגיע לגודל 425 אקרים (1,639 ד'). הגידול המרכזי היה כותנה שהעבדים גידלו. בתחילה היו בבעלותו תשעה עבדים, ארבעים וארבעה ב-1820 ולאחר מכן החזיק ב-150 עבדים, מספר שהציב אותו באליטה של בעלי המטעים. במהלך חייו היו בבעלותו 300 עבדים.
גברים, נשים וילדים שחורים עבדו בשלושה אזורים במטע הרמיטאז' של ג'קסון. הם חיו ביחידה משפחתית מורחבת של בין חמישה לעשרה אנשים, וגרו בבקתות שהיו עשויות מלבנים ומבולי עץ. הגודל והאיכות של מגורי העבדים היו גבוהים יחסית לזמנם. כדי לעזור לעבדים להשיג אוכל, בנוסף למנות שהוקצבו להם, העניק להם ג'קסון רובים, סכינים וציוד דיג. לעיתים שילם לעבדיו במטבעות כדי שיוכלו לקנות בשוק המקומי. המטע היה רווחי מאוד. ג'קסון דרש נאמנות מעבדיו, ואם האמין שעבדיו ביצעו עבירה משמעותית הוא הסכים להלקות אותם. לעיתים פרסם כרזות להחזרת עבדים נמלטים שברחו. יחסית לזמנו, הוא נחשב לבעל עבדים נאור, שסיפק לעבדיו מזון ודיור, ולא אסר על נשים להוליד ילדים.
קריירה צבאית

ג'קסון מונה למפקד המיליציה של טנסי ב-1801, בדרגת קולונל. לאחר מכן נבחר להיות מייג'ור גנרל של המיליציה ב-1802.
קריירה צבאית > מלחמת 1812 > מלחמות האינדיאנים והסכם

במהלך מלחמת 1812 עודד טקומסה, הצ'יף של שבט השוני, את האינדיאנים מצפון אלבמה וג'ורג'יה לתקוף מתיישבים לבנים. הוא איחד שבטים בטריטוריה הצפון מערבית מול האמריקנים, בניסיון לדחוק את המתיישבים אל צפון נהר אוהיו. ארבע מאות מתיישבים נהרגו בטבח ב-1813. ארצות הברית החלה מלחמה מול האינדיאנים. המלחמה התרחשה יחד עם מלחמת 1812, ובמהלכה פיקד ג'קסון על הכוחות האמריקניים, כולל המיליציה של טנסי, צבא הקבע ולוחמים אינדיאנים. עם פקודיו נמנו דייווי קרוקט וסם יוסטון.
ג'קסון ניצח את האינדיאנים ב-1814. האמריקנים וכוחותיהם הרגו 800 אינדיאנים בקרב, אך הוא חס על הצ'יף, שהיה ממוצא מעורב. לאחר הניצחון, ציווה מזכיר המלחמה על תומאס פינקני להסדיר את תנאי הכניעה. התנאים כללו הענקת אדמות לארצות הברית, שיקום המוצבים האמריקניים, הסגרת לוחמים, והסכם שימנע סחר עם מדינות זרות. ג'קסון התנגד להסכם, מתוך רצון לסיים את העימות באופן סופי. ג'קסון קוּדם לדרגת מייג'ור גנרל וניתן לו פיקוד על מחוז צבאי.
כמפקד, ביטל ג'קסון את ההסכם של פינקני ודרש יותר פיצויים מהאינדיאנים. בסופו של דבר השיגו האמריקנים הסכם שהעניק להם את ג'ורג'יה ואלבמה.
קריירה צבאית > מלחמת 1812 > קרב ניו אורלינס

שירותו של ג'קסון במלחמת 1812 מול הבריטים הפך לסמל לאומץ לב ולהצלחה. כשהבריטים איימו על ניו אורלינס, תפס ג'קסון פיקוד, יחד עם מיליציה ממדינות מערביות. הוא היה קצין נוקשה ואהוד על חייליו. חייליו השוו אותו לעץ אגוז זקן, ומכאן בא כינויו, "עץ האגוז הזקן". בקרב ב-8 בינואר 1815, 5,000 החיילים של ג'קסון ניצחו 7,500 חיילים בריטים. בסוף הקרב, היו לבריטים 2,037 נפגעים: 291 הרוגים (כולל שלושה גנרלים בכירים), 1,262 פצועים, ו-484 שבויים ונעדרים. לאמריקנים היו 71 נפגעים: 13 הרוגים, 39 פצועים, ו-19 נעדרים.
קריירה צבאית > מלחמת 1812 > הממשל הצבאי בניו אורלינס

ג'קסון ציווה על מעצרו של שופט מחוזי, לאחר שזה חתם על צו הביאס קורפוס בשם חבר המועצה המחוקקת של לואיזיאנה שג'קסון עצר. סנאטור מטעם המדינה כתב מכתב לעיתונות בו ביקר את סירובו של ג'קסון לשחרר את המיליציה לאחר סיום הקרבות. ג'קסון טען שהייתה לו הסמכות להכריז על ממשל צבאי בכל ניו אורלינס. ג'קסון לא הפסיק את הדיכוי הצבאי עד שעצר מחוקק, שופט ועורך דין, כששופט המדינה התערב.
הרשויות האזרחיות בניו אורלינס חששו מג'קסון, שהוציא להורג שישה חברי מיליציה. מותם נחשף במהלך מסע הבחירות של ג'קסון לנשיאות. ג'קסון הפך לגיבור לאומי לאחר המלחמה. הקונגרס הודה לג'קסון באופן רשמי ב-27 בפברואר 1815, והעניק לו מדליית זהב נשיאותית. אלכסיס דה טוקוויל כתב בחיבורו, הדמוקרטיה באמריקה, שג'קסון הפך לנשיא רק בגלל הניצחון הזה.
קריירה צבאית > מלחמת הסמינול הראשונה

ג'קסון שירת בצבא במהלך מלחמת הסמינול הראשונה. הנשיא ג'יימס מונרו ציווה עליו בדצמבר 1817 לטהר את ג'ורג'יה מאינדיאנים משבט הסמינול. על ג'קסון הוטל גם למנוע מפלורידה הספרדית להפוך למקלט לעבדים הנמלטים. המבקרים טענו שג'קסון חרג מסמכויותיו. הפקודות שקיבל היו לסיים את העימות, והוא האמין שיש לכבוש את פלורידה אחת ולתמיד. הוא כתב זאת במכתב למונרו.
האינדיאנים תקפו את המתנדבים של ג'קסון מטנסי. הלוחמים היו עסוקים בקרבות והכפרים שלהם היו חשופים, ולכן ג'קסון הוביל לשריפת הבתים והיבולים שלהם. הוא מצא מכתבים שחשפו שהספרדים והבריטים סייעו לאינדיאנים. ג'קסון האמין שכל עוד ספרד ובריטניה מעודדות אינדיאנים להילחם, ארצות הברית לא בטוחה. הוא טען שכל פעולותיו היו הגנה עצמית. הוא כבש את פנסקולה ללא קרב, והוריד את המושל הספרדי. הוא לכד, שפט והוציא להורג שני נתינים בריטים שסייעו לאינדיאנים. הפעולות עוררו חשש גדול מג'קסון בשבטים האינדיאניים.
ההוצאות להורג והפלישה לטריטוריה ספרדית, מדינה שארצות הברית לא נלחמה מולה, גרמו לתקרית בין-לאומית. רבים בממשל מונרו קראו לגינוי. מזכיר המדינה, ג'ון קווינסי אדמס, שהאמין ברעיון הייעוד הגלוי, הגן על ג'קסון. אדמס סירב לבקשת השגריר הספרדי להעניש את ג'קסון, בטענה שספרד לא מצליחה לשלוט בפלורידה. אדמס השתמש בחולשתה של ספרד ובכיבושיו של ג'קסון כדי להשיג את פלורידה לאחר הסכם אדמס-אוניס. ג'קסון הפך למושל הצבאי של פלורידה ושירת בתפקיד כתשעה חודשים, מ-10 במרץ 1821, עד 31 בדצמבר.
בחירות 1824

המועצה המחוקקת של טנסי בחרה בג'קסון כמועמדה לנשיאות ב-1822 ובחרה בו שוב לסנאט. ב-1824 הייתה המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית מפלגה יחידה. מועמדיה לנשיאות נבחרו בידי אספה של חברי הקונגרס, אך ב-1824 רוב חברי הקונגרס החרימו את האספה. אלו שנכחו שם תמכו במזכיר האוצר, ויליאם קרופורד, כמועמד הנשיאותי ובסגנו, אלברט גלאטין. אספה בפנסילבניה כעבור חודש תמכה בג'קסון, וטענה שהאספה התעלמה מקולות העם בכך שלא נתנה לג'קסון את המועמדות. רבים במפלגה חששו מג'קסון הפופולרי בקרב המוני העם. גלאטין טען שג'קסון הוא אליל כלפי אלו הרוצים תהילה צבאית, אך הוא מתעלם מחוקים ואינו מתאים לתפקיד.
חוץ מג'קסון ומקרופורד, היו המועמדים מזכיר המדינה ג'ון קווינסי אדמס ויושב ראש בית הנבחרים הנרי קליי. ג'קסון זכה ברוב קולות המצביעים והאלקטורים (אבל לא ברוב, וארבע מדינות לא ערכו בחירות). אך מכיוון שלא זכה לרוב מוחלט הועברה הבחירה לקונגרס, שבראשו עמד קליי. קליי פעל למען בחירתו של ג'ון קווינסי אדמס ולאחר מכן מונה למזכיר המדינה, תפקיד שבשעתו נחשב לכרטיס הכניסה לנשיאות. מהלך זה הרתיח את ג'קסון והעיב על כהונתו של קווינסי אדמס. נטען שמדובר ב"עסקה מושחתת" בין השניים, בעיקר בשל העובדה שאדמס זכה בנציגי קנטקי (מדינתו של קליי), שהאלקטורים שלה תמכו בג'קסון. מצביעים רבים האמינו ש"נציג העם" נשדד בידי ה"אריסטוקרטים המושחתים מהמזרח". היה זה בין הגורמים לניצחונו של ג'קסון כעבור ארבע שנים.