אהרן חורין
ביוגרפיה > ריב ההיכל

ב-1818 יצר דרשן נודד בשם אליעזר ליברמן קשר עם חורין. הוא פעל לאסוף שו"תים שיתמכו בבית-הכנסת החדש שהקים ישראל יעקבסון בברלין, ושכלל חידושים כמו נגינה בעוגב בשבת על ידי נכרי, והוספת קטעים בגרמנית לנוסח התפילה. המניין החדש פוזר על ידי השלטונות עקב התנגדות רבה של ברלין, הרב מאיר וייל. יעקבסון ואנשיו שם החליטו לוותר על התארגנות נפרדת, ולנסות להחיל את דרכם בתוך ביה"כ המרכזי. כדי למצוא להם סעד, פנה ליברמן לרבנים שנודעו כליברלים במרכז אירופה, ולפוסקים באיטליה. בין היתר שיגר את מכתבו גם למינץ, אך זה לא נענה, והזהיר את חורין שלא להתערב בעניין.
הרב מאראד התעלם ממנו, ופנה לסייע למחדשים. בשו"ת 'קנאת האמת' שהשלים ב-17 באפריל 1818, דן בפירוט בנקודות נגדן יצאו השמרנים בברלין: הקמת קהילה נפרדת ('לא תתגודדו'), הנהגת הברה ספרדית בתפילה, נגינה בעוגב, ביטולם של הטעמים ושל התפילה בלחש בשמונה-עשרה, הוספת קטעים שלא בלשון הקודש ועוד. חורין הסכים לכך שיש להתפלל בלשון המובנת, אך קרא לאנשי ברלין לדאוג להורות לבניהם עברית, ודרש לשמר קטעים כמו קריאת שמע ושמונה-עשרה בשפה בנימוק של ”ותהיה זאת למופת נאמן על אמונתנו בקיבוץ הגלויות, אשר אנו מקווים שתשוב עטרת מלכותנו, ויבנה בית מקדשנו ושם נערוך לפניו בקשתינו בלשון עברי תקועה בלבנו יתד במקום נאמן.” את השימוש במבטא ספרדי ביסס על מעשיהן של דמויות כמו רבי נתן אדלר. הוא היה מוכן 'ללמד זכות' על ביטול התפילה בלחש, לא מתוך הצדקה אלא מעקרון של עת לעשות, וביטל את החשש שעוגב מצוי בגדר של חוקות הגויים – באותו טעם שמצאו מרבית העונים לליברמן, שכינס את דבריהם במאסף "נוגה הצדק" – תוך הישענות על דברי המהרי"ק, כפי שהובאו על ידי הרמ"א, כי האיסור חל רק על דברים שאין בהם טעם חיובי. בסוף דבריו שיבח את יעקבסון וסיעתו, "האנשים החרדים לדבר השי"ת" ורוצים בשיפור סדרי בית-הכנסת כדי להפסיק את הזליגה החוצה מתוך היהדות. סמט סיכם כי בכתב תמיכתו בליברמן לא היה כמעט "גילוי פנים בתורה שלא כהלכה, אלא מרד בממסד הרבני ובמדיניות הפסיקה שלו."
לחורין היה משקל גדול יותר מיתר המשיבים ב'נוגה הצדק'. על אף שחובר עבור ברלין, הספרון הפך למוקד מחלוקת דווקא בריב ההיכל בהמבורג. בית-הכנסת האמור בהמבורג חיקה את דוגמת קודמו בבירה הפרוסית, אך כלל גם נוסח תפילה רדיקלי ששינה קטעים רבים המתייחסים לחידוש עבודת הקרבנות ולציפייה לקיבוץ גלויות. החת"ם סופר, שריכז את התמיכה מרחבי היבשת בבד"ץ העיר במאבקו נגד המוסד החדש, כתב למינץ ובקשו לדרוש מחורין לחזור בו. מינץ כתב לאראד, והבהיר כי ידאג לסלק את הרב ממשרתו אם לא יוציא הודעת חרטה. אל מול אובדן התמיכה מאחרון פטרוניו, נכנע חורין וכתב מנשר, בו הצדיק את ההיתרים שנתן, אך הוסיף כי לא ידע על השמטת התפילות וכי הוא מבטל את הרשאותיו מחשש שמכשלה זו יצאה תחת ידיו. סופר השמיט את המבוא המצטדק, ופרסם את הביטול בקובץ "אלה דברי הברית" נגד ההיכל. בחיבור זה נכלל גם מכתב גינוי ממהר"ם בנט, שאסר לקנות הוראה מפי חורין.
הרב מאראד התרעם על הצנזור. בחודשים הבאים, כשסערה המחלוקת, סבב ליברמן ברחבי הקיסרות והפיץ את דעותיו. הוא האשים את הרבנים בנוקשות ובאטימות אל מול צורכי הדור. בקהילת וינה עלתה הצעה, שנתמכה על ידי הפרנס מיכאל בידרמן וגורמים משכיליים אחרים, להקים בעיר בית-כנסת דוגמת המבורג, ולמנות את חורין לעמוד בראשו. הלה יצא אל הבירה, שם הדפיס את הספר "דבר בעתו", בו הצדיק את ההיתרים שנתן וביקר את החת"ס ובנט על טיפולם בנושא. בחיבורו כתב כי הזדהה בתחילה עם עמדתם של האוסרים, מחשש שהשואלים בברלין ינצלו את דבריו לרעה, אך לבסוף הכריע לפי דוגמת הנודע ביהודה שיש להרבות לפרסם היתרים דווקא בדור פרוץ. הוא ביקר קשות את רבני זמנו ש”כל דבר חדש ימאסו מבלי בחון אותו הטוב הוא אם רע” וכל העובר על מנהג ”שאין לו נגיעה בדת (דרך משל שמגלח זקנו בימי העומר) מכריזים עליו שהוא עובר על דת וע"ז ידיחו אותם לגמרי ח"ו.” באותו ספר רמז גם לראשונה לרצונו לכנס אספת רבנים, מעין סנהדרין חדשה, שתתקן את הטעון שיפור.
המגע עם משכילי ברלין, לראשונה, חשף את חורין גם לרעיונות שרווחו בקרבם. אם קודם לכן היו הדעות שהביע מוגבלות למקורות ההלכתיים, באופן נועז ככל שיהיה, מעתה והלאה החל לבטא גישה הדומה לזו של המאספים המאוחרים. ב'דבר בעתו' ניכרה השפעת זו: הוא ציין, בין היתר, כי הקטעים המתייחסים לעכו"ם אינם נוגעים לאומות של ימיו, שהרי הנוצרים מאמינים בבורא, בהישארות הנפש ועוד. עוד כתב שם כי בית-הכנסת חייב להיות מזמין גם עבור הנשים: בנושא היחס אליהן הכריז בחלקו השני של החיבור, שנכתב בגרמנית באותיות עבריות, כי ”חלפו אותם ימים ברבריים בהם המחצית החזקה של האנושות חישבה להתנשא על מחציתה האצילה יותר; כשלחטא נחשבה העמדת האישה במדרגה זהה לגבר.” הוא הוסיף כי המצוות המסדירות את היחסים בין אדם לחברו הן העיקר ושמצוות "ואהבת לרעך כמוך" חשובה מכל.
הניסיון לחקות את דוגמת המבורג, ואף היוזמה שהעלה הרץ הומברג לחייב בחוק אמירת תפילות בלשון המדינה, סוכלו על ידי רבני הקיסרות ב-1820 וב-1821. חורין נאלץ לשוב לאראד. בבית-הכנסת המודרני שנוסד בווינה ב-1826 נערכו לבסוף שינויים קלים בלבד, ויצחק נח מנהיימר המתון היה זה שמונה לנהלו. למרות הכישלון, זכה חורין לאהדה גדולה בחוגי המשכילים הרדיקלים יותר. פרץ בר, יעקבסון, דוד פרנקל ואחרים בשורותיהם, ראו בו מופת. הוא כתב טורים עבור כתבי-העת שלהם.