stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיאטרון האגר פיקר
הערות שוליים

↑  Banham, Martin (2004). A history of theatre in Africa. Cambridge University Press. p. 200. ISBN 0521808138.
תוכנית מפיצים

תוכנית מפיצים (באנגלית: Reseller Program או Distributor Program) היא מודל עסקי לפיו חברה מציעה זכויות שיווק על מוצריה לגורמי צד ג' (הקרויים מפיצים) - כלומר, רישיון למכור את המוצרים ללקוחות קצה.
העיקרון המנחה של תוכנית מפיצים הוא שהמפיץ רשאי להשתמש במיתוג משל עצמו (לוגואים, אתר אינטרנט וכולי). לפי התוכנית הספציפית, ניתן לבחור אם הלקוח עצמו נחשף לכך שהוא קונה מוצר ממפיץ של חברה אחרת - או שהוא קונה ישירות מבעל העסק האחראי על המוצר.
סוגי תוכניות מפיצים

לרוב, תוכניות מפיצים סובבות סביב תוכן דיגיטלי - משיקולי קלות ההפצה וחוסר הצורך להחזיק מלאי. על כן, מרבית תוכניות המפיצים משווקות תוכנות מחשב, שירותי תוכנה כשירות, ספרים אלקטרוניים וכיוצא בזה. ניתן למצוא תוכניות מפיצים המציעות למפיץ למכור חבילות נופש דרך אתר ייעודי שהמפיץ מקים, שירותי אחסון אתרים וכולי.
תוכניות מפיצים בישראל

בישראל, תוכניות המפיצים מתאפיינות בעיקר במוצרי אינטרנט.
הדוגמה המוכרת ביותר היא רישום דומיינים. איגוד האינטרנט הישראלי, הגוף האמון על רישום הדומיינים בארץ, מאפשר מאז שנת 2007 רישום דומיינים על ידי הציבור הרחב אך ורק דרך רשמים מוסמכים.  איגוד האינטרנט מסתמך במידה כה רבה על מפיצים, שאינו מוכר עוד דומיינים לקהל הרחב (אלא מצמצם את פעילותו לדומיינים  .ac.il, .net.il, .k12.il, .muni.il - השייכים לתחומי האקדמיה, אספקת שירותי אינטרנט, בתי ספר ועיריות - בהתאמה).
בתחומים אחרים ניתן למצוא תוכנית מפיצים מטעם וואלה שופס המציעה למכור כרטיסי קולנוע דרך ממשק אתר המפיץ, תחת מיתוג בעל האתר.  
דוגמה נוספת לתוכנית מפיצים קיימת באתר HotelsCombined, המציעה לכל המבקש למכור חבילות נופש לבנות אתר ייעודי באמצעות מנגנון מיוחד - עם מיתוג עצמאי, ללא תלות באתר המפעיל.
בשתי הדוגמאות האחרונות ניתן לראות כי עקב הרצון למשיכת מפיצים פוטנציאליים, התוכנית ממותגת באמצעות סממנים הלקוחים מתחום תוכניות השותפים, אם כי מאפייני התוכנית אינם עונים על קריטריון זה.
תוכנית מפיצים מול שיווק רב שכבתי

שיווק רב-שכבתי הוא מודל הדומה בנקודות רבות לתוכנית מפיצים, בכך שהמפיץ למעשה מנהל עסק עצמאי לרוב ומוכר מוצרי חברה חיצונית.
ההבדל העיקרי הוא שמפיץ אינו נדרש לגייס מפיצי-משנה, להבדיל משיווק רב שכבתי - בו המשווק נמדד לרוב לפי כמות המשווקים שגייס תחתיו. בנוסף, במרבית המקרים, מפיץ אינו נדרש לרכוש את המוצר כדי להציעו למכירה.
ראו גם

שיווק שותפים
הערות שוליים

↑  רשמים מוסמכים, אתר איגוד האינטרנט הישראלי.
↑  רישום שמות מתחם, אתר איגוד האינטרנט הישראלי.
↑  תוכנית מפיצים למכירת כרטיסי קולנוע, אתר וואלה שופס.
↑  תוכנית מפיצים למכירת חבילות נופש, אתר HotelsCombined.
תחנת הרכבת נחל שורק

המבנה הראשי של התחנה, במבט מכיוון פסי הרכבת
תמונה מתוך פנים התחנה
תחנת הרכבת נחל שורק הוקמה ב-1915 בשם "תחנת הרכבת ואדי צראר" כתחנת צומת על המסילה המזרחית העות'מאנית בסמוך לפרוץ המערכה על סיני וארץ ישראל והייתה לאבן הראשה של הרכבת בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. סביב "תחנת הצומת" התפתח מרחב בעל חשיבות לוגיסטית ואסטרטגית, שכלל מנחתי תעופה, הן עבור הברית העות'מאנית/גרמנית, ולאחר כיבושו ב-1917, עבור חיל המשלוח המצרי בפיקוד בריטי. עם תום המלחמה נותר המרחב צומת רכבות ומרכז לוגיסטי צבאי בריטי עד סיום תקופת המנדט. לאחר קום המדינה ועד לשנת 1998 המשיכה התחנה לשרת נוסעים על קו מסילת הרכבת יפו–ירושלים ומאז היא משמשת כתחנה תפעולית בלבד.
מיקום וחשיבות

לתחנת הצומת היו כמה מרחבי משנה שהשתרעו על פני כחמישה קמ"ר בין מה שמזוהה בימינו כמורדות מושב יסודות בצפון-מערב למורדות מושב טל שחר.
מיקום וחשיבות > המרחב העות'מאני

תחנת ואדי צראר הייתה לעות'מאנים מרכז הספקה חיוני שדרכו הוזרמו אמצעי קיום ולחימה אל דרום הארץ וירושלים, ומכלול השירותים הטכניים למערכות הרכבת הצבאית.
דרומה לתחנה בתחנת הרכבת א-תינה התפצלו שתי שלוחות: האחת נסללה ב-1915 - השלוחה המצרית לכיוון תעלת סואץ כחלק מהניסיון השני של הצבא העות'מאני לשלול מן הבריטים את חופש השיט בתעלה והשנייה מסילת הרכבת מואדי צראר לעזה, נסללה באביב 1917 לתמיכה בקו ההגנה העות'מאני/גרמני עזה-באר שבע. מזרחה התפצלה המסילה לירושלים מקטע ממסילת הרכבת יפו–ירושלים.
מיקום וחשיבות > המרחב הבריטי

הצבא הבריטי השתלט על תחנת הרכבת, "תחנת הצומת" בפי הבריטים, ב-14 בנובמבר 1917, אחרי הקרב על גבעות מע'אר.
המבנה

בניין התחנה הוקם ב-1915 על ידי השלטונות העות'מאנים כבניין תקני. בניינים דומים הוקמו בתחנות הרכבת במסעודיה, טולכרם, באר שבע ועוד. במקור נבנה גג מעל התחנה אך הוא הוחלף לגג בטון שטוח בתקופת המנדט. הבריטים חידשו ב-1931 את השם הערבי של התחנה. ב-4 באוקטובר 1938, בתקופת המרד הערבי הגדול, נפגעה התחנה וכן הגשר על נחל שורק שלידה.
התחנה פעלה עד 1998 אז נסגרה כשהקו הישן לירושלים נסגר. במקום הקו הישן נפתח קו חדש, כפול, במרחק של כ-10 מטר מהקו הישן ובקרבת התחנה הישנה הוקמה תחנת רכבת תפעולית. המקום משמש למפגש רכבות בקו תל אביב-ירושלים.
בניין התחנה הישן עמד בשממונו מאז סגירתו. ב-2010 זכתה רשות הניקוז "שורק-לכיש" במכרז לשיקום התחנה והפיכתה לאתר תיירות אולם מעבר להקפת המבנה בגדר לא נעשה דבר והוא מוסיף להתפורר.
בקרבת התחנה נמצא קרון עץ (כנראה מתקופת המנדט) וכן קטר ומספר קרונות (מתקופות מאוחרות יותר) שהונחו על גבי פסים חדשים.
מצבת מלחמת העולם הראשונה

כ-500 מטרים דרומית-מזרחית לתחנת הרכבת נמצאת מצבה בצורת אובליסק המנציחה פועלים מצרים וחיילים הודים ועות'מאנים אשר נהרגו במהלך מלחמת העולם הראשונה בקרבת מקום ונטמנו סמוך לאובליסק. המצבה הוקמה על ידי הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה (נקראת כיום ועדת חבר העמים לקברי מלחמה, CWGC), ארגון אשר הוקם ב-1917 במטרה לדאוג לקבורה ראויה, תיעוד והנצחת זכר הנופלים.
במהלך המלחמה הקים חיל המשלוח המצרי (שמו של הצבא הרב-לאומי בפיקוד בריטי אשר פעל בחזית סיני, ארץ-ישראל וסוריה) שורה של בתי חולים צבאיים ברמות שונות, בעיקר לאורך דרכים ראשיות ומסילות הברזל. אלו שנפטרו במהלך האשפוז נקברו בחלקות קבורה בסמוך לבתי החולים. חלק מחלקות קבורה אלו מטופלות ומתוחזקות באופן שוטף על ידי ה-CWGC, אולם חלקן הוזנחו במהלך השנים. גם במתחם וואדי צראר הוקמו בתי-חולים צבאיים ואלו שנפטרו שם נקברו בחלקה עליה הוקמה מאוחר יותר המצבה. מרבית הקבורים במקום השתייכו לקורפוס העבודה המצרי, יחידות של עובדים מצריים אשר עסקו בסלילת דרכים, הנחת מסילות ברזל, פריקה והעמסה ועוד.
המצבה דומה בצורתה ובניסוח הכתובת עליה למצבות דומות נוספת בארץ ישראל, כמו למשל בתחנת הרכבת דיר סניד. על האובליסק הוצבו שלושה פנלים מאבן. שני פנלים בולטים נקבעו בחזית האובליסק, בערבית ובאנגלית. הכתובת בערבית כוללת את השהאדה: ”אין אל מלבד אללה ומוחמד הוא שליחו של אללה”, ובטבלת האבן באנגלית הכתובת הבאה:
”Seven soldiers of the indian army are honoured here”
”One hundred and twelve men of the egyptian labour corps are buried near this spot”
"שבעה חיילים של הצבא ההודי קבורים כאן. מאה ושנים עשר אנשים מגדודי העבודה המצרים קבורים ליד נקודה זו".
פנל אבן קטן נוסף בצדו האחורי של האובליסק מתייחס לשלושה חיילים טורקים אשר נטמנו אף הם במקום.
הכתובות הושחתו על ידי אלמונים ונותרו בלתי קריאות במשך שנים. העמותה למורשת מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל פנתה אל ה-CWGC ביוזמה לשיקום האתר וחידוש הפנלים באתר זה ובאתרים נוספים. בסוף 2017 ביצע ה-CWGC עבודות שיקום באתר הכוללות ניקוי האובליסק בקיטור, הסדרת הגישה לחלקה וחידוש הפנלים. בנוסף, התגלה כי אחד החללים המצרים השתייך ליחידה מצרית אחרת, קורפוס תובלת הגמלים, ולכן שונתה הכתובת המתייחסת לחיילים המצרים:
”One hundred and twelve men of the Egyptian Forces lie buried near this spot”
לקריאה נוספת

זאב וילנאי, מדריך ארץ ישראל - תל אביב, השרון, השפלה והנגב, הוצאת "תור" ירושלים, 1941, מהדורה שלישית - 1950
תוכנית מקלין

מפת תוכנית מקלין
תוכנית מקלין הוא שמה של תוכנית המתאר הראשונה של ירושלים. היא נערכה בשנת 1918 על ידי האדריכל ויליאם מקלין על פי הזמנה של מושל ירושלים, רונלד סטורס.
רקע

ב-9 בדצמבר 1917, לאחר 400 שנות שלטון עות'מאני, נכנעה ירושלים בפני הצבא הבריטי. יומיים לאחר מכן ערך הגנרל אלנבי טקס לרגלי המצודה במגדל דוד, בו הכריז על העקרונות שינחו את השלטון הבריטי בארץ, ועל תוכניותיו בנוגע לעתיד ירושלים. בין היתר, הכריז אלנבי על נקיטת צעדים לשימור הסטטוס קוו בעיר, וכל על שמירת המקומות הקדושים לכל הדתות.
למושל ירושלים מונה רונלד סטורס, אדם משכיל ורחב אופקים, שביקש לשים קץ להזנחה ולחוסר התכנון והאנרכיה, שאפיינו את ירושלים בתקופה העות'מאנית. זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד פרסם סטורס פקודות, צווים מנהליים ותקנות הנוגעים לבנייה בירושלים, דוגמת החובה לצפות בתים חדשים באבן. תקנה חשובה שהתייחסה לבנייה בקרבת העיר העתיקה קבעה כי: "שום אדם לא יהרוס, ישכלל, יחליף או יתקן תבנית כל בנין בירושלים או בסביבותיה, בתוך קוטר של 2,500 מטרים משער שכם, עד שיקבל רישיון בכתב מהמושל הצבאי".
התוכנית

בשנת 1918 הזמין סטורס את האדריכל ויליאם מקלין להכין תוכנית שתתווה קווים לתכנון ירושלים ובנייתה כעיר מודרנית. מקלין שימש אז כאדריכל העיר אלכסנדריה שבמצרים, והיה בעל ניסיון בתכנון ערים. במשך שלושה חודשים עמל מקלין על התוכנית, שהתבססה על הבחנה בין ארבעה אזורים בעיר, שהוגדרו כבעלי אופי ועתיד אורבני ותכנוני שונים:
העיר העתיקה תזכה לשימור, בשל היותה גרעין המכתיב את אופייה הדתי והייחודי של ירושלים. על פי התוכנית, בנייה בעיר העתיקה תתאפשר בהיתר מיוחד בלבד.
השטחים הצמודים לחומות העיר העתיקה יהיו שטחים ציבוריים פתוחים, וכל המבנים הצמודים לחומה יסולקו.
האזור הצפוני-מזרחי לעיר העתיקה, כולל הר הזיתים, ייחשב כשטח בעל ייחוד דתי ורוחני, ותתאפשר בו בנייה בהיתר מיוחד בלבד.
האזור שממערב לעיר העתיקה, לאורך דרך יפו יהווה יעד לפיתוח עתידי-מודרני.
התוכנית ראתה בעיר העתיקה את המוקד האזורי, האדריכלי והרגשי של ירושלים כולה, אך לא הקנתה לה כל משמעות פונקציונלית. כל הדרכים, הרחובות והשבילים הובילו בתוכנית למרחב ירוק סביב החומות, כך שבין העיר העתיקה לעיר החדשה ממערב הפרידו שטחים פתוחים נטולי מבנים כלל. מרחב נוסף הושאר ממזרח ומצפון, לאורך נחל קדרון, בין העיר העתיקה להר הזיתים והר הצופים. כל האזור שממערב לעיר העתיקה יועד לפיתוח כמעט ללא מגבלות, פרט לכך שהמבנים ייבנו לגובה נמוך מאוד ("עד גובה העצים"), כדי להדגיש את הטופוגרפיה ואת קו הרקיע הטבעיים של ירושלים, וכדי לא להאפיל על העיר העתיקה. מקלין ראה בשיפור מערכת הרחובות משימת-על, ולכן יצר תשתית מוקפדת מאוד של מערכת כבישים, שיובילו לאגן העיר העתיקה. במקביל מציעה תוכניתו מערכת כבישי טבעת, שיגדירו את מרחב העיר, ויקשרו את אזורי המגורים עם השטחים הציבוריים.
תוכנית מקלין התמקדה לא רק בתכנון הרעיוני, אלא גם במרכיבים האדריכליים. כך למשל, נאסר השימוש בחומרי בנייה זרים כגון פח גלי, טיח או בטון, או שימוש בתבניות בנייה מסורתיות, כמו כיפות או גגות מרוצפי אבן. תקנות אלו נועדו ליצור אחידות והרמוניה לכל העיר.
ביקורת על התוכנית

לתוכנית מקלין מספר חסרונות, הנובעים בעיקרם מהיותה תאורטית בעיקרה, ללא התחשבות בטופוגרפיה הייחודית של ירושלים, או בהיבטים החברתיים הייחודיים של העיר. כן נטען שהתוכנית לוקה בסכמתיות יתר ובראייה רומנטית של ירושלים. בשל כך היא נתקלה בהתנגדות, בעיקר מצד תושבי העיר היהודים, שקבלו על כי התוכנית מתעלמת מהאופי ומהמרקם החברתי הייחודי של ירושלים, המוגדרת כבר דורות על פי אזורי מגורים של בני דתות שונים.
בעיות אלו הביאו את סטורס לזנוח את תוכנית מקלין. הוא הקים את האגודה למען ירושלים והזמין את צ'ארלס רוברט אשבי, לתכנן תוכנית אב חלופית לירושלים. גם תוכנית זו לא נתקבלה, ולאחריה תוכננה תוכנית אב נוספת, הפעם על ידי פטריק גדס. למרות דחייתה של תוכנית מקלין, התשתית התכנונית של הכבישים בה נתקבלה בכל תוכניות המתאר הבאות של ירושלים, וחלקים ממנה (בעיקר תוכנית כבישי הטבעת) הוגשמו בפועל רק בראשית שנות האלפיים. עיקרון נוסף שיושם כבר מהתחלה הוא פינוי המבנים סביב העיר העתיקה, והשארת שטח ירוק סביב החומות.
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים - הבנייה בתקופת המנדט הבריטי, הוצאת כתר, 1991
הערות שוליים

↑  http://www.jerusalem.muni.il/jer_sys/publish/HtmlFiles/13029/results_pub_id=13292.html
↑  http://www.jerusalem.muni.il/jer_sys/publish/HtmlFiles/13029/results_pub_id=13165.html
שפתן רפאים

| שפתן רפאים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: עטלפים
תת־סדרה:: דמויי נשפון
משפחה:: שפתניים
סוג:: שפתן רפאים
מינים
 3
שם מדעי
 Mormoops ‏לייך, 1821

שפתן רפאים (שם מדעי: Mormoops) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני ייחודי במשפחת השפתניים ובו 2 מינים שחיים באמריקה הצפונית והדרומית ומאובן אחד שנכחד. הסוג הוקם בשנת 1821 על ידי הזואולוג האמריקני ויליאם אלפורד ליץ' ומשמעות שמו המדעי היא "בעל מראה מפחיד/מחריד". שפתן הרפאים והשפתן המשופם הם שני הסוגים היחידים במשפחת השפתניים.
תיאור > אנטומיה ומאפיינים פיזיים

לשפתן הרפאים גוף גוצי, ראש גדול ועגול וכנפיים גדולות. הגולגולת בעלת מבנה מוזר ויוצא דופן: החלק של המוח גבוה, כדורי ורחב, בעוד שהחרטום צר וקצר בצורה קיצונית ומתעקם מעלה בזווית של 90 מעלות. האוזניים של השפתן גדולות, רחבות ועמוקות באופן חריג, והאפרכסות תופסות חלק ניכר משטח הפנים. צפירי האוזן גדולים ומפותחים וצורתם כקרן או כקקטוס קטן. לשפתן אין עיטור עלה אפי שמאפיין עטלפי חרקים רבים, אך אפו הסולד והמחודד שצמוד לשפה העליונה מתאפיין בנחיריים צינוריים, והוא מוקף בגידול בשרני מורכב וזעיר בצורת תכשיט. בצידי האף יש שפם קצר סבוך. העיניים בולטות ושחורות, והן נראות כממוקמות בתוך האוזניים בשל הצורה המוזרה של הפנים. לשפתן 34 שיניים, והוא בעל ניבים ארוכים וחדים וחותכות ומלתעות קצרות ומסיביות.
אורך הראש והגוף של שפתן הרפאים 50–73 מ"מ אורך הזרוע 45–61 מ"מ, ואורך הזנב 18–31 מ"מ; משקלו 12–18 גרם. אין דו-צורתיות זוויגית בין הזכר לנקבה, אך קצב חילוף החומרים נמוך יותר אצל הנקבות. כנף הזנב של השפתן גדולה במיוחד ודמוית אריג, והזנב הארוך בולט מעט מהמשטח הגבי שלה ויוצא החוצה.
תיאור > פנים

סימן ההיכר של שפתן הרפאים שהעניק לו את שמו, הוא פניו הלא-סימפתיות ומעוררות האימה ששופעות בגידולים בשרניים ומתוארות כפני מפלצת, והמראה שלהן הוא אחד המוזרים והייחודים ביותר בסדרת העטלפים לצד הזיזף המקומט. הפנים בעלות צורה מרוסקת או משפכית שהיא תוצאה של ארבעה גורמים משולבים: החוטם הבלתי מפותח, המצח הזקוף, אפרכסות האוזן הגדולות והקמורות שמתחברות לפנים, וסיבי שריר ועיטורי העור הבשרניים והמשוכללים. במבט מהחזית, הצורה הכללית של הפנים והאוזניים מזכירות גרזן דו-צדדי (לאבריס).
כאמור, אפרכסות האוזן תופסות חלק ניכר מהחזית, והן מורכבות מקפלים גדולים שמקיפים את רוב הפנים ומגיעים עד למצח ולסנטר. האפרכסות מתקפלות מעט פנימה בצורת קערה והן מקושתות בקצה. בין המצח לחרטום, יש עיטור עור קטן דמוי פרפר שמכוסה לעיתים קרובות בשיער וכמעט מתחבר לקפלי העור של אפרכסות האוזן.
שפתן הרפאים מפורסם בעיקר בעיטורי העור שעל השפתיים שאחראים גם לכינוי שפתן סנטר-עלה: על השפה התחתונה, יש עיטור עור בינוני בצורת צדפה שמכוסה בגבשושיות, והוא בולט בעיקר כשהשפתן פוער את פיו. מתחת לצדפה, יש עיטור עור ענק שסוע במרכזו שמכסה את הסנטר, וצורתו מתוארת כצלחת או כפרסה. אם לא די בכך, מתחת לצלחת הסנטר, יש קפלי עור בינונים ורחבים בצורת עלה ורד שמוסתרים לעיתים קרובות בשיער ומתחברים בקצה לתנוכי האוזן. הצורה של עיטורי העור והקפלים משתנה מעט בין המינים בסוג.
תיאור > כסות

לשפתן הרפאים פרווה עבה ורכה, בפרט באזור הראש והצוואר; באזור הגחון היא בעלת מרקם פלומתי. צבעה הכללי נע בין כתום תפוז עז לאוכרה, זהוב, בז', חום קפה, קינמון או חום אפרורי כהה. הגחון נוטה להיות חיוור יותר והראש והכתפיים כהים. צבעה של הפרווה מתכהה לאדמוני-ערמון ככל שהיא מתיישנת; עם זאת, השפתן משיר את פרוותו בין יוני לספטמבר שמוביל לחזרת המראה הבהיר יותר, כאשר הנשירה מתחילה באזור הכתפיים והחזה ומתפשטת לשאר הגוף. הכנפיים שחורות מפויחות והזרועות והשוקיים בצבע בורדו כהה. החלקים החשופים בפנים בצבע ורוד בהיר, אדמוני, בורדו, אפור או שחור-פיח. האוזניים שחרחרות בקצה, ולבנות, כתמתמות או ורודות בצידן הפנימי.
תפוצה

שפתן הרפאים נוכח בדרום אמריקה הצפונית וצפון אמריקה הדרומית. טווח התפוצה של הסוג כולל את דרום ארצות הברית (טקסס ואריזונה), מקסיקו (כולל באחה קליפורניה), ניקרגואה, בליז, גואטמלה, הונדורס, אל-סלבדור, קולומביה, וונצואלה ואקוודור. לא ידוע על תצפיות בפנמה וקוסטה ריקה, אך סביר להניח שהוא מצוי גם בהם. באזור הים הקריבי, הסוג נוכח באיי האנטילים הגדולים: קובה, היספניולה, פוארטו ריקו וג'מייקה וכן בטרינידד וטובגו, ארובה, בונייר, קוראסאו ומרגריטה ונכחד מאנגווילה, אנטיגואה וברבודה ואיי בהאמה.
בית הגידול של הסוג כולל יער גשם טרופי, יער עננים, יער סובטרופי יבש, בתה חופית, סוואנה צחיחה למחצה ואפילו מדבריות. הם מצויים בשפלות ובחופים עד רכסים הרריים גבוהים, ומגבלת הגובה שלהם היא 3,000 מטר מעל פני הים.
אקולוגיה

המינים בסוג מעדיפים אקלים חם ולח של 40 מעלות צלזיוס, ובשל כך נוטים לשהות במערות חמות, מנהרות ופירי מכרות. חיבתם לחום מובילה אותם לזחול לתוך נקיקים צרים ועמוקים במקומות שבהם עטלפים אחרים אינם שוכנים. שפתני הרפאים חיים בבדידות, בקבוצות קטנות או במושבות המוניות של 3,000 עד חצי מיליון פרטים; גם בתוך מושבות המוניות, השפתנים אינם מצטופפים זה עם זה אלא מקפידים על מרחק של 15 ס"מ בין אחד לשני. הם עשוים לחלוק מרחב משותף עם מיני עטלפים אחרים, אך לא מתערבבים איתם. מושבות של שפתנים מחליפות לעיתים קרובות את המיקום שלהן במערה או נודדים בין מערות.
שפתן הרפאים הוא יונק פעיל לילה; לאחר השקיעה, השפתנים יוצאים לפעילות בצורה ספורדית או בלהקות צפופות לעבר אזורי האכלה תוך כדי השמעת זמזומים ומתפזרים שם למשך 7 שעות. בדרך כלל, הסוג יוצא לפעילות מאוחר יותר מעטלפים אחרים, שמסונכרת כנראה עם שעות שיא הפעילות של העשים. השפתנים יוצאים וחוזרים למערה לאורך כל הלילה, והשיבה הסופית מתרחשת בסביבות 10–40 דקות לפני הזריחה.
התזונה של שפתני הרפאים מורכבת אך ורק מחרקים (בפרט פרפראים, אחידי כנף וחיפושיות), אותם הם מאתרים באמצעות איכון-הד. הם נוטים לתור אחר טרף מעל גופי מים, בשולי היער ומעל צמרות העצים. השפתן נעזר בכנף הזנב הגדולה שלו כדי להמם חרקים באוויר וללוכדם. מים הוא שותה תוך כדי תעופה נמוכה כשהלוע פעור לרווחה. אוכלוסיות מסוימות בצפון אמריקה עשויות לבצע נדידה מדי שנה שקשורה לזמינות מזון.
מלבד עונת הרבייה, הזכרים והנקבות חיים במושבות נפרדות. השפתנית ממליטה גור יחיד או תאומים מדי שנה באביב (בין פברואר ליוני) ומניקה אותו לפחות 3 חודשים. הנקבות וצאצאיהן רגישים מאוד לשינויי טמפרטורה, ובשל כך נוטים להתמקם בחלקים הפנימיים של מערות ופירים שבהם החום נשמר עקב אוורור מועט. מכיוון שטמפרטורת גופו של שפתן הרפאים גבוהה, הוא יכול לשרוד בטמפרטורה נמוכה מתחת ל-10 מעלות שעות ספורות בלבד, ולאחר מכן נכנס להיפותרמיה. תוחלת החיים המרבית של הסוג בטבע 20 שנים. שפתן הרפאים אינו מסתגל לחיים בשביה ועשוי למות זמן קצר לאחר לכידתו.
מינים

בסוג זה 3 מינים (כולל מאובן נכחד):
שפתן רפאים פיטרס (Mormoops megalophylla) – המין הגדול והנפוץ.
שפתן רפאים אנטילי ( Mormoops blainvillii) – מצוי באזור הקריביים.
שפתן רפאים ענק (Mormoops magna) – מאובן נכחד מקובה.
פרופיל פנים של שפתן הרפאים.
איור חזיתי של שפתן הרפאים שמדגיש את עיטורי העור המוזרים.
שפתן רפאים בהשוואה ליד אנושית.
שפות קויסאן

| --- | --- |

תפוצת השפות הקויסאניות ביבשת אפריקה (בצהוב)
 דוברים:  370,000 
 קוד ISO 639-2:  khi 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
שפות קויסאן הן קבוצה של שפות אפריקאיות המתאפיינות בשימוש ייחודי בעיצורי קליק ומדוברות על ידי הבושמנים, בני קויקוי, בני הדזה וקבוצות נוספות בדרום-מערב אפריקה. שפות קויסאן ידועות בעיקר בעיצורים המצוצים (קליקים) הפונמיים בהן.
במשך רוב המאה ה-20, נחשבו שפות אלו קשורות אחת לשנייה מבחינה פילוגנטית (דיאכרונית), אך תפיסה זו כבר אינה מקובלת במחקר. השפות הקויסאניות מורכבות משלוש משפחות-שפה מובחנות ומשתי שפות מבודדות. מקורן של כל השפות הקויסאניות, פרט לשתיים, בדרום אפריקה. נראה כי דוברי משפחת השפות קווה נדדו לדרום אפריקה זמן לא רב לפני הגירת דוברי שפות הבנטו לאזורים אלו.
לפני התפשטות שפות הבנטו, שפות קויסאן התפשטו ככל הנראה ברחבי אפריקה הדרומית והמזרחית. כיום הן מוגבלות לתחומי מדבר קלהארי, בעיקר בנמיביה ובוטסואנה, ולמרכז טנזניה.
מרבית שפות קויסאן נמצאות בסכנת הכחדה, וכמה מהן כבר נכחדו. רובן לא זכו לשום תיעוד כתוב. השפה בעלת מספר הדוברים הגדול ביותר במשפחה היא קויקוי (Khoekhoe, ידועה גם בשמות נאמה או דמארה, ובעבר "הוטנטוט") המדוברת בנמיביה, בבוטסואנה ובדרום אפריקה, עם רבע מיליון דוברים. שפת סנדאווה (Sandawe) בטנזניה היא השנייה בגדולה, עם כ-40,000 דוברים. שפת צְחוּן (Kung! או Xun!, כאשר "!" בתחילת המילה נהגה כצקצוק "צ") בצפון הקלהארי מדוברת על ידי כ-16,000 אנשים.
מחקר ומיון

משפחת השפות הקויסאניות הוצעה כאחת מארבע משפחות השפות האפריקאיות במיון של ג'וזף גרינברג (1949–1954, תוקן בשנת 1963), אך בלשנים אחרים חלוקים עליו.
"שפות קליקים" אחרות

לא כל השפות המשתמשות בעיצורים מצוצים כפונמות כלולות במשפחת קויסאן, למשל חלקן הן שפות בנטו בדרום אפריקה. בשפה הכושית הדרומית דאהלו (אנ'), המדוברת בקניה, יש עיצורים שיניים מצוצים בכמה עשרות מילים, אך היא אינה קשורה לשפות קויסאן. כמו כן, דמינית, שהיא שפה אוסטרלית ילידית פולחנית נכחדת וככל הנראה מלאכותית, כללה עיצורים מצוצים אפיים בלבד.
ראו גם

משפחת שפות
ערש המין האנושי
היסטוריה של דרום אפריקה
תיאטרון האבסורד

תיאטרון האבסורד (בצרפתית: "Le Théâtre de l'Absurde") הוא מונח המתייחס לסוגת תיאטרון אשר החלה להבשיל בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 וצמחה בצרפת. המונח מתייחס למספר מחזות שהופיעו בשנות ה-40, ה-50 וה-60 באירופה ולסגנון באופן כללי.
מחזאים שחוו את התפרקות הסדר וההיגיון המוכרים בזמן מלחמת העולם השנייה, החלו ליצור לאחריה תיאטרון שידבר על החוויה של עולם ללא אלוהים - עולם ללא משמעות, ללא מטרה שמכוונת את חיי האדם. העולם נראה כעומד על סף השמדה מוחלטת, והמחזאים ניסו לתת ביטוי לאימה שחש האדם ברגעים שעוד נותרו לו להעביר את חייו בהם.
החידוש והמהפכה של מחזאי האבסורד לא היה רק בתוכן, ובנושאים שעליהם כתבו אלא גם בצורניות של מחזות האבסורד: הם יצרו דימויים על הבמה שאינם מחקים את המציאות שמחוץ לתיאטרון אלא יוצרים דימוי תיאטרוני שקיים אך ורק על הבמה.
את המונח טבע מרטין אסלין בספרו "תיאטרון האבסורד" (1961) בו הוא מתייחס בין השאר בהרחבה ליצירותיהם של: סמואל בקט, הרולד פינטר, אז'ן יונסקו ואדוארד אלבי שהיו היוצרים המרכזיים המזוהים עם זרם זה. בהקדמה לספר מתייחס אסלין לאבסורד כתופעה אוניברסלית ומביא לראיה לכך שמחזהו של בקט "מחכים לגודו" הצליח להשפיע על קבוצת אסירים שראתה אותו.
פירוש מילולי של המילה "אבסורד" הוא מחוץ לכל סדר או הרמוניה מקובלת.
תיאטרון האבסורד הוא תיאטרון המתאר את מצב האדם בעולם חסר סדר.
לידתו של האבסורד היא בספרות, אלבר קאמי וז'אן-פול סארטר ממשיכי זרם האקזיסטנציאליזם הולידו מתוכו את האבסורד. האבסורד מראה ניצניו לראשונה בספרו של אלבר קאמי "המיתוס של סיזיפוס". האבסורד מסמל דיס-הרמוניה, זוהי למעשה פילוסופיה חילונית אנטי-דתית שבאה להגדיר לאדם את מקומו בתוך ה'אין', בתוך ה'ריק'.
את דעיכתו של תיאטרון האבסורד, ניתן לסמן בסוף שנות השישים של המאה ה-20.
ראו גם

סלאבומיר מרוז'ק
לקריאה נוספת

מרטין אסלין, תיאטרון האבסורד, תרגם: אליקים ירון, זמורה-ביתן, 1985. (הספר בקטלוג ULI)
Enoch Brater (ed.), Ruby Cohn (ed.), Around the Absurd: Essays on Modern and Postmodern Drama, University of Michigan Press, 1990 (הספר בקטלוג ULI)
דניס שרביט, תיאטרון האבסורד: התחלות, בהוצאת סל תרבות ארצי - משרד החינוך, 2006.
Michael Y. Bennett, Reassessing the Theatre of the Absurd: Camus, Beckett, Ionesco, Genet, and Pinter, Palgrave Macmillan, 2011 (הספר בקטלוג ULI)
Michael Y. Bennett, The Cambridge Introduction to Theatre and Literature of the Absurd, Cambridge University Press, 2015 (הספר בקטלוג ULI)
שליח (ציונות)

שליח ציוני הוא נציג ישראלי הנשלח על ידי ארגון יהודי-ציוני לקהילה יהודית בתפוצות.
רוב השליחים נשלחים על ידי הסוכנות היהודית, ההסתדרות הציונית העולמית או על ידי תנועת נוער כגון, הצופים העבריים, בני עקיבא העולמית ועוד.
חלק מהשליחים הם מורים-שליחים וחלקם שליחים קהילתיים, שליחים תנועתיים או שליחי עלייה.
היסטוריה

בעבר נשלחו שד"רים (שלוחי דרבנן) על ידי הקהילה היהודית בארץ, כדי לשמור על קשר עם הגולה, ובעיקר כדי לגייס תרומות עבור היישוב היהודי בארץ ישראל.
כיום, משמשים השליחים כנציגים רשמיים של מדינת ישראל.
מורה-שליח

המורה השליח הוא מורה מוסמך בעל ניסיון, המשמש כחלק מצוות ההוראה בבית ספר יהודי בגולה.
הסוכנות היהודית משמשת כ"שדכן" בין השליחים לבתי הספר המחפשים מורים ישראלים.
הסיבות לקליטת מורים ישראלים בצוותי ההוראה של בתי הספר בחו"ל הן בדרך כלל לימוד השפה העברית והכנסת ציונות לבתי הספר.
סוגי השליחים > שליח קהילתי

סוג נוסף של שליח הוא שליח הפועל במסגרת מוסדות הקהילה היהודית, ולא בבתי הספר.
סוגי השליחים > שליח תנועתי

שליח הנשלח לתנועות הנוער היהודיות בתפוצות על מנת ללמד על ישראל ולעודד את בני הנוער להגיע לתוכניות חינוכיות בישראל.
סוגי השליחים > שליח הלל

בשנת 2003 חתמה הסוכנות היהודית הסכם עם ארגון הלל בינלאומי לשיגור שליחי לבתי הלל באוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית. בשנת 2009 החליטו יושב ראש הסוכנות היהודית, נתן שרנסקי, להרחיב את מספר שליחי הלל לקמפוסים בארצות הברית מ-19 בשנת 2009, לארבעים בשנת 2010 במטרה להגיע עד שנת 2012 למאה שליחי הסוכנות היהודית בקמפוסים בארצות הברית. 
תפקידו של שליח הלל להביא סטודנטים לישראל לתוכניות קצרות וארוכות טווח ולהוות את הפנים הישראליות בקמפוס.
סוגי השליחים > שליח הלל > שליח עלייה

שליח עלייה נשלח לקהילה בתפוצות על מנת לעודד יהודים לעלות ארצה. הוא מסייע בין היתר גם במתן מידע טכני הקשור לעלייה ולמציאת עבודה.
סוגי השליחים > שליח הלל > שליח מחנה קיץ

מדי קיץ שולחת הסוכנות היהודית למעלה מ-1,200 צעירים ישראלים לשליחויות קצרות באורך של כ- 8 עד 10 שבועות למחנות הקיץ היהודיים בצפון אמריקה. השליחים נשלחים דרך תוכנית השליחים למחנות הקיץ בחו"ל של היחידה לשליחים ועמיתי ישראל בסוכנות היהודית.
ביקורת

לאורך השנים נמתחה ביקורת על חוסר יכולתם של חלק מהשליחים להבין את התרבות והרב-גוניות של הקהילה היהודית בתפוצות. היו שאף טענו כי השליחים "ישראלים מדי".
עם התפתחות ארגון נפש בנפש וקבלת מימון לארגון בידי ממשלת ישראל פחת באופן משמעותי מספר שליחי העלייה בצפון אמריקה, שם הועברה האחריות ל"נפש בנפש", שלא משתמשת בשליחים, אלא בעולים ותיקים תושבי ישראל, שבסיסם בארץ. שליחי העלייה נותרו אחראים על בדיקת הזכאות לעלייה. במדינות אחרות נותרו שליחי העלייה כפי שהיו.
ראו גם

שליח שנת שירות
תורה מציון
עמיאל