stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אביהו דיסטלמן
ביוגרפיה

אביהו דיסטלמן נולד בשנת 1947 בפתח תקווה. בשנת 1965 התגייס לצה"ל לקורס טיס, ממנו עבר לחיל הקשר כאלחוטן מורס וכמדריך מורס והפעלת רדיו בבה"ד 7. בשנת 1972 סיים בהצטיינות קורס קציני קשר ושירת כקצין רדיו וביטחון במפקדת גייסות השריון. במלחמת יום הכיפורים שימש כסגן מפקד פלוגת הפעלה בגדוד קשר אוגדתי בסיני, ולחם בגזרה הצפונית ובגזרה המרכזית בסיני וממערב לתעלת סואץ.
בהמשך שירת כמ"פ הפעלה בגדוד קשר אוגדתי, קצין קשר חטיבתי בחטיבה 460, סגן קצין קשר אוגדתי באוגדה 36, מפקד קורס קציני קשר בבה"ד 7 וקצין אג"ם קשר בפיקוד המרכז. בשנת 1982 הועלה לדרגת סא"ל ושירת כקצין קשר אוגדתי של אוגדה 162, במסגרתה לחם במלחמת שלום הגליל, נפצע פעמיים, חזר לתפקידו והשתתף בקרבות בביירות. לאחר המלחמה מונה לרע"ן מבצעים במפקדת קצין קשר ואלקטרוניקה ראשי (מקשר"ר).
דיסטלמן עבר קורס קציני קשר מתקדם בצבא ארצות הברית, והוא בוגר בית הספר לפיקוד ומטה וקורס מח"טים.
בשנת 1986 הוא הועלה לדרגת אלוף-משנה ושירת כמפקד קשר ואלקטרוניקה פיקודי (מקשא"פ) בפיקוד הצפון, רמ"ח אג"ם במפקדת קצין קשר ואלקטרוניקה ראשי וכסגן קצין קשר ואלקטרוניקה ראשי. בספטמבר 1993 מונה לקצין קשר אלקטרוניקה ומחשבים ראשי בדרגת תא"ל. במהלך כהונתו נעשו צעדים לשדרוג מערכות התקשורת בצה"ל, בין השאר קידום מערכת "ורד הרים", הצטיידות במכשיר הקשר "המכלול" כתחליף למכשיר ה-VRC וקידום המחשוב. בספטמבר 1996 סיים את שירותו כקצין קשר אלקטרוניקה ומחשבים ראשי.
לאחר שחרורו מצה"ל עסק בייעוץ בתחום התקשוב. בשנים 2009–2010 היה המרכז של ועדת גורן לבחינת זכאות לסיוע מאגפי השיקום. הוא חבר הוועד המנהל של העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב וכן משמש דירקטור בחברת אשל"ח, העוסקת ברווחת חיילים בשירות חובה.
דיסטלמן הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בכלכלה ומנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הערות שוליים

↑  הדו"ח של ועדת גורן, 2010
הירונובו טקסאקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 ביולי 1944 (בן 80) אוקיאמה, יפן 
 מדינה:  יפן 
 השכלה:  אוניברסיטת טוקיו  בית הספר למשפטים קולומביה 
 תפקידים בולטים:  שופט בית המשפט העליון של יפן, נשיא בית המשפט העליון של יפן 
 פרסים והוקרה:  מסדר פרחי הפאולוניה (3 בנובמבר 2015) 
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
הירונובו טקסאקי (ביפנית: 竹崎 博允; נולד ב-8 ביולי 1944) הוא עורך דין שהיה נשיא בית המשפט העליון של יפן.
טקסאקי הוא בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת טוקיו ובית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה. הוא מונה לראשונה לשופט בשנת 1979 בבית המשפט המחוזי בטוקיו, וכיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בנגויה וכן כנשיא בית המשפט המחוזי בטוקיו. ב-25 בנובמבר 2008 התמנה למשרת נשיא בית המשפט העליון והחליף את נירו שימאדה שהגיע לגיל פרישה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא יפנים ובנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אייב פורטאס

אייב פורטאס (באנגלית: Abraham Fortas,‏ 19 ביוני 1910 – 5 באפריל 1982) היה עורך דין יהודי-אמריקאי, שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1965–1969.
קורות חיים

אייב פורטאס נולד ב-1910 בממפיס, טנסי, הצעיר בחמשת ילדיהם של ויליאם/וולף ורחל/ריי (לבית ברזנסקי/ברסון) פורטאס, זוג מהגרים יהודים, ילידי ליטא ורוסיה, שהגרו לארצות הברית דרך אנגליה. האב היה נגר, יצרן ארונות.
פורטאס הצעיר היה כנר מוכשר ומגיל 13 התפרנס מנגינה במסיבות. הוא אף הקים להקת ג'אז בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון, אולם הוא היה עוד יותר מוכשר בלימודיו וסיים את התיכון כבר בגיל 15, במקום השני בכיתתו. הוא קיבל מלגה וב-1926 החל ללמוד בקולג' המקומי בממפיס.
את הקולג' הוא סיים במקום הראשון בכיתתו וב-1930, כשהיה בן עשרים, התקבל לבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל, הצעיר בסטודנטים למשפטים שם. גם את לימודי המשפטים סיים בהצטיינות במקום השני בכיתתו, ב-1933.
בתקופת לימודיו היה עורך כתב העת המשפטי של ייל, Yale Law Journal ועם סיום הלימודים מונה למרצה בייל, בעזרת אחד ממוריו בבית הספר למשפטים, ויליאם אורוויל דאגלס.
פקיד בכיר בממשל רוזוולט

בשנים שלאחר מכן עבד פורטאס כמרצה בייל במקביל לעבודה בממשל הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט במסגרת הניו דיל. דאגלס, שהביא למינויו כמרצה בייל היה גם האיש שהביא אותו לממשל רוזוולט. בתקופה זו פגש וב-1935 נישא לקרוליין אגר, כלכלנית שעבדה כמוהו באותה מסגרת. לא נולדו להם ילדים.
ב-1937 מונה דאגלס, פטרונו של פורטאס לראש הוועדה לניירות ערך ולבורסות (ארצות הברית), שהוקמה על ידי רוזוולט ארבע שנים קודם לכן. דאגלס משך אחריו גם את פורטאס אל הגוף החדש הזה.
כעבור שנתיים, כשמונה דאגלס לשופט בבית המשפט העליון נטש פורטאס את משרת ההוראה בייל והתמקד בשרות הציבורי בממשל רוזוולט. ב-1941 הוא מונה לראש מחלקת החשמל במשרד הפנים ושנה אחר כך לתת שר הפנים והוא בן 31 בלבד.
הוא כיהן בתפקיד זה כארבע שנים, עד לתום מלחמת העולם השנייה.
עורך דין פרטי

בראשית 1946 פרש פורטאס והקים משרד עורכי דין פרטי ביחד עם תורמן ארנולד ופול פורטר. המשרד הפך מהר מאוד לאחד הגדולים בוושינגטון ונחשב כיום לאחד הגדולים בעולם (קרוי כיום - ארנולד ופורטר (אנ')).
בין התיקים הידועים ביותר שלו במסגרת זו היה הערעור שהגיש לבית המשפט העליון ב-1948, בגין פסיקה נגד המועמד לסנאט, לינדון ג'ונסון. יריבו הדמוקרטי של ג'ונסון האשים אותו בשחיתות בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית. פורטאס זכה עבור ג'ונסון וגם הכיר כתוצאה מכך את מי שיהיה כעבור 15 שנה נשיא ארצות הברית וימנה אותו לבית המשפט העליון.
מקרה ידוע אחר אירע כעבור כשנתיים, כאשר פורטאס ייצג את אוון לאטימור, פקיד ממשל בכיר שהואשם על ידי הסנטור ג'וזף מקארתי בכך שהוא סוכן קומוניסטי. פורטאס הגן על לאטימור, במסגרת ועדות שונות בסנאט, כנגד התקפות מקארתי שהיה אז בשיא כוחו. הוא הוסיף כך רבות, לשם, שהחל לרכוש לעצמו כלוחם זכויות אדם.
פורטאס טיפל גם בכמה תיקי זכויות אדם נוספים, שזכו לתשומת לב ציבורית רבה. בין השאר ייצג ב-1953 את מונטי דורהאם והביא לקביעת "כלל דורהאם" (אנ'), שאיפשר להוכיח בפני ביהמ"ש באמצעות פסיכיאטרים את חוסר השפיות של נאשם. ב-1963 הוא ייצג את קלארנס ארל גדעון והביא לקביעת בית המשפט העליון בתיק גדעון נ. ויינרייט (אנ'), לפיה נאשם עני זכאי לייצוג משפטי על חשבון המדינה לא רק בתיקים פדרליים. בתחילת שנות ה-60 ייצג פורטאס את בובי בייקר(אנ') שהיה מקורב ללינדון ג'ונסון, והועלו נגדו האשמות בשחיתות. אולם בשלב מסוים הוא התפטר מייצוגו בגלל ניגוד עניינים.
פורטאס היה יועצו של ג'ונסון בעת היותו נשיא ונחשב לאחד משלושת יועציו הקרובים ביותר. מיד לאחר רצח קנדי הוא נקרא על ידי ג'ונסון לטפל בהקמת ועדת וורן. בין השאר הוא ניסה לתווך במשבר ברפובליקה הדומיניקנית.
בית המשפט העליון וההתפטרות

בסוף יולי 1965 מינה ג'ונסון את פורטאס לשופט בית המשפט העליון במקומו של ארתור גולדברג והמינוי אושר פה אחד על ידי ועדת המשפט של הסנאט ב-9 באוגוסט 1965. פורטאס הספיק לכהן רק שלוש וחצי שנים (4 באוקטובר 1965 - 14 במאי 1969) בטרם התפטר מתפקידו. בתקופת כהונתו הקצרה הוא השתייך לצד הליברלי של בית המשפט.
בין השאר, כתב פורטאס את פסק הדין שקבע ש"חוק הקופים" האוסר על לימוד האבולוציה אינו חוקתי.
ב-26 ביוני 1968, מינה הנשיא לינדון ג'ונסון את פורטאס לנשיא בית המשפט העליון כמחליפו של ארל וורן. המינוי עורר התנגדות בקרב המפלגה הרפובליקנית ופוליטיקאים מהדרום, בהם ג'יימס ויליאם פולברייט, והשימוע בוועדת המשפט של הסנאט ארך ארבעה ימים, משך חסר תקדים למינוי לנשיא בית המשפט העליון. במהלך הדיונים הודה פורטאס שהמשיך את קשריו עם הנשיא ג'ונסון גם לאחר שמונה לבית המשפט העליון, עובדה ששימשה את מתנגדיו. מתנגדי המינוי קיימו פיליבסטר בסנאט במשך חודשים ארוכים ועכבו את אישור המינוי. בין המתנגדים למינוי היה ריצ'רד ניקסון, שזכה בפריימריס של המפלגה הרפובליקנית. ב-17 בספטמבר 1968 אושר המינוי בוועדה המשפטית של הסנאט. במרוצת הדיונים על אישור המינוי נחשפו כמה בעיות אתיות - פיננסיות בהתנהגותו של פורטאס. בין השאר הסכים לקבל כספים בגין הרצאות שנתן במהלך כהונתו בבית המשפט העליון מקבוצה של אנשי עסקים, שבנו של אחד מהם ערער באותו זמן בבית משפט פדרלי על הרשעתו. לאחר שהובהר שאין רוב של שני שלישים הנדרש כדי להתגבר על הפיליבסטר, ויתר פורטאס על המינוי לתפקיד נשיא בית המשפט העליון ב-1 באוקטובר 1968. היו בין הפרשנים שטענו שמינוי פורטאס לא אושר בגלל אי שביעות רצון מהממנה, הנשיא לינדון ג'ונסון, ללא קשר לפורטאס.
במאי 1969 עלו דרישות מצד מתנגדיו שיתפטר מכהונתו בבית המשפט העליון, לאחר שהתפרסם שהוא קיבל 20,000 דולר מבעל הון שהיה בהליכים משפטיים. לאחר כמה ימים, ב-15 במאי 1969 התפטר פורטאס מבית המשפט העליון.
הוא התנתק מהתקשורת והתרכז בכתיבת ספר על התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית. בהמשך ניסה לחזור למשרד עורכי הדין הפרטי שהקים, אך בשל אותן בעיות אתיות - פיננסיות שהתגלו בעת הדיונים בסנאט על מינויו לנשיא בית המשפט העליון סירבו השותפים במשרד לקבלו חזרה. ב-1970 הוא הקים משרד עורכי דין חדש ובמשך 12 השנים שלאחר מכן עבד כעו"ד פרטי במסגרתו, עד פטירתו ב-1982 ממפרצת באאורטה.
יהדותו

פורטאס מעולם לא הסתיר את יהדותו, אך גם לא היה פעיל מבחינה יהודית ואשתו לא הייתה יהודייה. בעת הפולמוס על מינויו לנשיא בית המשפט העליון היו שהעלו את הטענה שההתנגדות לו מונעת ממניעם אנטישמיים, או שלפחות יהדותו הקלה על הכשלת מינויו, אך בין תומכיו היו ששללו זאת. לפני מלחמת ששת הימים תיווך פורטאס בין ישראל ובין הבית הלבן. בינואר 1968 השתתף פורטאס בחגיגה לכבוד אוניברסיטת בר-אילן וקרא בה ליהודי ארצות הברית לסייע לישראל. לאחר שהתפטר בבושת פנים מבית המשפט העליון היו שטענו שפורטאס בלט באי התגייסותו למען מטרות יהודיות.
ראו גם

לואי ברנדייס
בנג'מין קרדוזו
הערות שוליים

↑  Timothy L. Hall, "Supreme Court Justices: A Biographical Dictionary", עמ' 377
↑  Supreme Court Justices: Abe Fortas (1910-1982)
1 2 3 4  ניו יורק טיימס, אייב פורטאס - שופט עליון ואיש סודו של ג'ונסון, הארץ, 3 באוגוסט 1965
↑  יהודי סגן מיניסטר באמריקה, הצופה, 2 באוקטובר 1942
↑  השופט רוזנבלט פונה למיניסטריון החוץ האמריקאי להביא גזירות הקרקע להכרעת ביה"ד הבינלאומי, הַבֹּקֶר, 25 באוגוסט 1947
↑  מינויו של אייב פורטאס נתקבל ברגשות מעורבים, הַבֹּקֶר, 5 באוגוסט 1965
↑  הייפגע שם ג'ונסון עקב "שערורית בייקר"?, הַבֹּקֶר, 17 בדצמבר 1963
↑  שלדון כהן, נציב המס החדש בוואשינגטון, על המשמר, 2 בפברואר 1965
↑  אמריקאים נלחמים לצד הימניים בדומינגו, הארץ, 21 במאי 1965
↑  העו"ד היהודי אייב פורטאס - שופט עליון במקום גולדברג, הצופה, 29 ביולי 1965
↑  מינוי אייב פורטם אושר בועדת הסנט, הַבֹּקֶר, 11 באוגוסט 1965
↑  "חוק הקופים" בלתי חוקי, הארץ, 14 בנובמבר 1968
↑  אייב פורטאס מונה נשיא ביה״ד העליון בארה״ב, הארץ, 27 ביוני 1968
1 2  הוסרה מועמדות פורטאס, היום, 2 באוקטובר 1968
↑  התנגדות רבה למינויו של פורטאם, הצופה, 21 ביולי 1968
1 2  ועדת הסנאט אישרה מינוי פורטאס כנשיא ביה"ד בארה"ב, דבר, 18 בספטמבר 1968
↑  שלמה שפיר, דיואי - בין המועמדים לתפקיד מיניסטר החוץ, דבר, 13 באוגוסט 1968
1 2  י. גואל, סנאטורים וצירי קונגרס שמרניים דורשים שהשופט פורטאס יתפטר, מעריב, 6 במאי 1969
↑  מדוע פרש לינדון ג'ונסון?, מעריב, 29 בדצמבר 1968
↑  דורש חקירה נגד שופט ביה"ד העליון פורטס, למרחב, 15 במאי 1969
↑  השופט פורטאס התפטר על רקע שערורייה כספית, על המשמר, 16 במאי 1969
פיליפ בן, פורטאס איבד עולמו בגלל צ'יק, מעריב, 16 במאי 1969
↑  השופט פורטאס לומד מוסיקה, כותב ספר, הצופה, 15 ביולי 1969
↑  יעקב רבי, תלמידים כושים ומורים יהודים, על המשמר, 8 באוקטובר 1968
↑  סנ. מאניספלד: ההתנגדות לפורטס לא בשל אנטישמיות, מעריב, 10 בספטמבר 1968
↑  ספר וזדש מגלה: השופט פורטאס תיווך בין ישראל לבית הלבן, על המשמר, 25 באפריל 1972
↑  חגיגת בר מצוה לאוניברסיטת בר־אילן נערכה בניו־יורק, הצופה, 4 בינואר 1968
↑  הלל זיידמן, יהודי החצר שהמיט עלינו חרפה, הצופה, 16 במאי 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463402105171  BnF: cb123232866 (data)  GND: 118954881  ISNI: 0000 0000 8255 0671  LCCN: n50025190  NARA: 10580317  NTA: 070477299  SNAC: w6j69r0c  SUDOC: 032146329  VIAF: 67707693   WorldCat (עם VIAF): 67707693 
אייב פורטאס, 1968
אדמון אודראן

| --- | --- |

צילום מ-1890 מאת פייר פטי
 לידה:  12 באפריל 1840 ליון, צרפת  (המונרכיה של יולי) 
 פטירה:  17 באוגוסט 1901 (בגיל 61) טיירסוויל, קלוודוס, צרפת (הרפובליקה הצרפתית השלישית) 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 מקום לימודים:  בית הספר נידרמייר בפריז 
 זרם:  מוזיקה קלאסית   מוזיקה קלה
 סוגה:  אופרות קומיות   אופרטות
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 פרופיל ב-IMDb
 
אשיל אֶדמון אודראן בצרפתית: Achille Edmond Audran , ‏ 11 באפריל 1840 ליון – 17 באוגוסט 1901 טיירסוויל) היה מלחין צרפתי, שנודע כיוצר אופרות קומיות ואופרטות, אחד ממשיכיו של ז'אק אופנבך. נודע בהמצאותיו המלודיות ובתזמור המעודן. הידועה שביצירותיו הייתה האופרה הקומית "לה מסקוט" (La Mascotte). זכה להד גדול בווסט אנד של לונדון.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

אשיל אדמון אודראן נולד בשנת 1840 בעיר ליון לזמר האופרה המקומי, הטנור הפרובנסאלי מריוס-פייר אודראן (1887-1816) שעשה קריירה באופרה קומיק בפריז.
אודראן למד אצל ז'ול לוראן דיפראטו בבית הספר נידרמייר. ב-1859 זכה בפרס להלחנה של בית הספר. ב-1861 עברה המשפחה למרסיי, בה השיג האב משרת מורה לפיתוח קול והתמנה אחר כך למנהל הקונסרבטואר המקומי.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה המוזיקלית

עד שנת 1877 עבד כנגן עוגב בכנסיית סן ז'וזף. כתב באותם ימים עבור מוזיקה כנסייתית, לרבות מיסה שבוצעה ב-1873 גם בפריז, בכנסיית סנט אסטאש. הוא הלחין מארש אבל עבור הלווייתו של המלחין ג'אקומו מאיירבר, שזכתה בהצלחה מסוימת ואת המוטט "Adoro te". אודראן הלחין גם אורטוריה בשם "שולמית" (1876, מרסיי), שירים בשפה האוקסיטנית כמו "La Cour d'amour" ‏ (1881) והרבה קטעי מוזיקה קצרים.
נודע בעיקר כיוצר אופרות קומיות ואופרטות. נכנס לזירת המוזיקה הקלה בשנת 1862 עם הקטע "הדב והפאשה" שהלחין עבור אחד הוודווילים של אז'ן סקריב. באו אחריו "La Chercheuse d'Esprit (1864), אופרה קומית שהוצגה גם כן במרסיי. הצלחתו הראשונה בפריז הייתה האופרטה "נישואי אוליבט"
ביוגרפיה > הצלחתו כמלחין אופרטות ואופרות קומיות

כבר במרסיי הלחין אודראן חצי תריסר יצירות קוליות לבמה, ביניהן המצליחה ביותר האופרה הקומית "Le Grand Mogol" (המוגול הגדול), על לברית מאת אנרי שיבו. (Chivot). ב-1884 יחד עם אלפרד דירי (Duru), יצרו אודראן ושיבו גרסה חדשה להפקה חדשה של אופרטה זו בפריז.
לפריז הגיע בשנת 1879 והתגורר בהתחלה בדירה צנועה בעליית גג. אולם מצבו הכלכלי השתפר מהר אחרי הצלחת "אופרה קומית" נוספת, "נישואי אוליבט" (Les Noces de Olivette) שהוצגה כעבור שנה ברויאל סטרנד תיאטר בלונדון (1881-1880) תחת הכותרת "אוליבט" . תרגם אותה לאנגלית הנרי ברוהם פארני, שנודע בעיבודיו באנגלית את יצירותיהם של גדולי האופרטה הצרפתית - אופנבך, ארווה, לקוק ופלאנקט
המבקר שך העיתון "פול מול גאזט" מצא שאודראן הצליח לשחזר ביצירה זו את האווירה באנדלוסיה לא פחות טוב משהצליח ז'ורז' ביזה ב"כרמן" את זו של פרובאנס.
ארבע מיצירותיו של אודראן הוצגו בבכורה מחוץ לצרפת: La paradis de Mahomet (הגן עדן של מוחמד) בבריסל (1887), "פוטיס" - בז'נבה (1896), אינדיאנה" במנצ'סטר (1886) ו"La reine des reines (מלכת המלכות) (1896) בשטרסבורג, באלזס שהייתה באותה עת מסופחת לגרמניה.
הצלחת "המסקוטה" (La Mascotte) (1880) "אופרה קומית" שופעת מנגינות, בתיאטרון "Les Bouffes-Parisiens (לה בוף-פריזיין) הייתה כה גדולה שמנהל התיאטרון החתים את אודראן על חוזה אקסלוזיבי לחמש שנים.
אודראן שיתף פעולה עם לבריטנים רבים, אבל בראש ובראשונה עם מקסים בושרון, אנרי שיבו, אלפרד דירי ומוריס אורדונו.
יצירותיו של אודראן זכו להצלחה שווה בצרפת ובאנגליה, ורבות מהן נודעו גם בגרסה אנגלית. בין אלה ניתן לציין את "המוגול הגדול" (1884) עם לברית מאת פארני, בכיכובם של פלורנס סנט ג'ון, פרד לזלי וארתור רוברטס, "מסקוטה" (1881) על לברית מאת פארני, עם ליהוק שכלל את ליונל בראף והנרי ברייסי,
Gillette de Narbonne" " ז'ילט דה נרבון" (באנגלית - 1883, Gillette) עם לברית מאת ה. סווייל קלארק ותוספות מוזיקליות מאת וולטר סלוטר והמילטון קלארק La Cigale et la Fourmi 1886 (הצרצר והנמלה, בגרסה האנגלית של פ.ס. ברנאנד - La Cigale) (1890) בכיכובם של ג'רלדין אולמר, אריק לואיס ובראף ‏ "Miss Helyett" (בגרסה האנגלית של ברנאנד - Miss Decima 1891),ו- La Poupée (הבובה) (1896), על לברית מאת ארתור סטרג'ס, שבה הופיעו קרטיס פואנדס ווילי אדואן.
בשנותיו האחרונות סבל אודראן ממחלות גופניות ונפשית ונאלץ לפרוש מן החברה הפריזאית.
הוא נפטר בגיל 61 בטיירסוויל, על יד ז'יזור, (Gisors), במחוז אואז, בחוף הצפוני של צרפת. מקורות אחדים קבעו שהיה בן 59 ,האנציקלופדיה בריטניקה, 1911 ומאמר הספד ב"מיוזיקל טיימס" צוין כי תאריך פטירתו היה 16 באוגוסט 1901.
ביוגרפיה > חייו הפרטיים

נכדו של המלחין, אדמון אודראן היה רקדן בלט, שרקד בשנים 1937–1939 בלהקת "Ballet de la Jeunesse" . היה נשוי לרקרדנית הבלט לודמילה צ'רינה ונהרג בתאונת מטוס על יד ליון בשנת 1950.
ביוגרפיה > מורשתו המוזיקלית

לפי "בריטניקה" משנת 1911 נחשב אודראן לאחד ממיטב ממשיכיו של ז'אק אופנבך.
האופרטה "מסקוטה" הביאה ככל הנראה לשפה האנגלית את המילה הזאת ממקור אוקסיטני.
יצירות > אופרות

1896 - Photis - ז'נבה
יצירות > אורטוריות

La Sulamite 1876 (שולמית)- מרסיי
יצירות > מוזיקה כנסייתית

1873 - מיסה, בוצעה בכנסיית סנט אסטאש במרסיי
1882 - המוטט - Adoro te
יצירות > יצירות אחרות

מארש אבל למותו של ג'אקומו מאיירבר
שירים (שנסונים): בשפה הפרובנסלית
La Cour d'amour
לקריאה נוספת

Andrew Lamb - 150 Years of Popular Musical Theatre - Yale University Press, New Haven and London 2000,
הערות שוליים

↑  ההיגוי של אדמונד בצרפתית
1 2  A.Lamb עמ' 36
1 2 3 4 5  A.Lamb  עמ' 37
הרכבת החשמלית של הרי הטטרה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  סלובקיה
 מפעיל:  Železnice Slovenskej republiky 
 מידע על ההקמה
 פתיחת הקו:  1908 
 מידע על הקו
 אורך הקו:  35.06 ק"מ 
 רוחב המסילה:  1000 מ"מ 
 מתח חשמלי:  חשמול מסילות ברזל במתח ישר של 1500 וולט 
 
הרכבת החשמלית של הרי הטטרה (בסלובקית Tatranská elektrická železnica) היא רכבת קלה על מסילה צרה ברוחב של 1,000 מ"מ העוברת בתוך שטח מוניציפלי של העיר וויסוקי טטרי (VysokéTatry) (אנ') בהרי הטטרה בסלובקיה ומחברת אותה גם לעיר פופרד על המסילת רכבת התקנית.
מסילת הרכבת המורכבת משני מקטעים:
פופרד - סטארי סמוקבץ (Stary Smokovec) (אנ') - שטרבסקה פלסו (Štrbske Pleso) (אנ') (29.1 ק"מ)
סטארי סמוקבץ - טטרנסקה לומניצה (Tatranska Lomnica) (אנ') (5.9 ק"מ)
בשטרבסקה פלסו יש חיבור ומעבר לרכבת גלגלי שיניים שטרבסקה פלסו-שטרבה.
בסטארי סמוקבץ יש מעבר לפוניקולר סטארי סמוקובץ–הרבינוק.
היסטוריה

לאחר שהשלימו הקמתן של שתי מסילות הברזל ברוחב תקני: קושיצה-בוהומין ב-1871 ופופראד-קז'מרוק ב-1892, השתפרה הגישה אל הרי הטטרה הגבוהים, בעקבות כך התיירות באזור התרחבה. ודרישה לנגישות לאזור כולו גברה עוד. בעקבות כך, בשנת 1896 נבנתה רכבת גלגלי שיניים שטרבסקה פלסו - שטרבה, ובהמשך הוחלט לבנות מסילה צרה של רכבת חשמלית מפופרד לסטארי סמוקובץ. הבנייה החלה ב-1906 והסתיימה ב-1908. ב-1911 נבנתה שלוחה מסטארי סמוקבץ לטטרנסקה לומניצה וב-1912 נבנתה גם המסילה מסטארי סמוקבץ לשטרבסקה פלסו. באותה תקופה שימשה הרכבת גם להסעת נוסעים, וגם להובלת סחורות ומטענים.
בשנת 1948 בוצעה הלאמת מסילות הברזל, ומ-1950 עד 1992 המסילה הייתה בשליטת החברה הממשלתית הצ'כוסלובקית לרכבות, ומשנת 1993 בשליטת מסילות הברזל הסלובקיות.
במחצית השנייה של שנות ה-60 עברה הרכבת עבודות התחדשות גדולות כחלק מההכנות לאירוח אליפות העולם בסקי נורדי של FIS בשנת 1970. מ-1970 הרכבת משמשת להסעת נוסעים בלבד.
מפות המסילה

מפות של הרכבות בהרי טטרה הגבוהים, כולל הרכבת החשמלית של הרי טטרה.
צבע כחול: פופרד-סטארי סמוקבץ-שטרבסקה פלסו
צבע תכחלת: סטארי סמוקבץ-טטרנסקה לומניצה
ציוד נייד

בתחילת המאה ה-21 הוחלפו רכבות ה-ČSD Class EMU 89.0 הישנות שנבנו על ידי ČKD בשנות ה-60, ב-15 קרונות Stadler GTW ZSSK Class 425.95 החדשים.
באוקטובר 2018, נחתם חוזה עם חברת Stadler השווייצרית לאספקת 5 מערכים חדשים עם הנעה היברידית, שמאפשרת את הפעלת המערכים החדשים גם ברכבת גלגלי שיניים שטרבסקה פלסו-שטרבה. היחידות הראשונות מהדגם החדש ZSSK Class 495.95 הגיעו לדפו בפופרד בתחילת 2021.
מערך מדגם Stadler GTW ZSSK Class 495.95 בתחנת שטרבסקה פלסו
המערך מהדגם ZSSK Class 495.95, תוצרת Stadler
מערך מדגם Stadler GTW ZSSK Class 425.95
תחנת רכבת סטארי סמוקובץ. מערך מדגם הישן ČSD Class EMU 89.0 (אנ')
קרנות תוצרת Ganz
התחנות

תחנת רכבת סטארי סמוקובץ
תחנת רכבת טטרנסקה לומניצה
תחנת רכבת שטרבסקה פלסו
תחנת רכבת פופרדסקו פלסו
תחנת רכבת טטרנסקי זרובי (Tatranské Zruby)
תחנת רכבת שטרבסקה פלסו, נקודת מעבר בין "רכבת החשמלית של הרי הטטרה" לבין רכבת גלגלי שיניים שטרבסקה פלסו-שטרבה.
מערך מדגם Stadler GTW ZSSK Class 425.95 בתחנת הרכבת פופרד-טטרי
ראו גם

תחנת הרכבת פופרד-טטרי
עמוס בן-דוד (קצין)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בנובמבר 1946 ז' בחשוון ה'תש"ז תל עדשים 
 נהרג:  11 באוקטובר 1973 (בגיל 26) ט"ו בתשרי ה'תשל"ד ח'אן ארנבה, סוריה 
 מקום קבורה:  בית העלמין בנהלל
 מדינה:  ישראל
 כינוי:  מוני
 השכלה:  אוניברסיטת חיפה  בית ספר תיכון מחוזי עפולה
 בת זוג:  רוני
 צאצאים:  צור; שני
 מספר צאצאים:  2
 השתייכות:  חיל השריון
 תקופת הפעילות:  1964–1973 (כ־9 שנים)
 דרגה:    רב-סרן
 תפקידים בשירות
 מפקד פלוגה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת ששת הימים  פעולת כראמה  מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
   עיטור העוז
 הנצחה
 האנדרטה לבני המקום שנפלו במערכות ישראל - נהלל  האנדרטה לזכר הנופלים במערכות ישראל - עפולה  יד לנופלים במלחמות ישראל - תל עדשים  האנדרטה לחללי חטיבה 679  יד לשריון לטרון  אתר ההנצחה לתלמידי אוניברסיטת חיפה ועובדיה שנפלו במערכות ישראל - חיפה  בית יד לבנים בעפולה
 
עמוס (מוני) בן-דוד (ז' בחשוון תש"ז, 1 בנובמבר 1946 – ט"ו בתשרי תשל"ד, 11 באוקטובר 1973) היה מפקד גדוד בחטיבה 679 שנפל במלחמת יום הכיפורים. על לחימתו עוטר בעיטור העוז.
ביוגרפיה

עמוס בן דוד נולד בתל עדשים, בכור ללאה, ילידת תל עדשים ולשמחה (סיומי) שעלה בצעירותו. אמו הייתה חברה בהגנה ולאחר מכן בצבא הבריטי, ואביו היה בנוטרות ולאחר מכן בצבא הבריטי, שם נפגשו הוריו. לבן-דוד שתי אחיות צעירות. בהיותו כבן 5 עברה משפחתו לעפולה, שם התגוררו עד לגיוסו לצה"ל. בעפולה למד בבית הספר היסודי "יזרעאל" ובבית ספר התיכון המחוזי.
ביוגרפיה > שירות צבאי

בנובמבר 1964 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים. הוא סיים מסלול בצנחנים ויצא לקורס קצינים, אך את ההשלמה החיילית עשה בקורס קציני שריון והוסב לחיל השריון. לאחר מכן סיים גם קורס מפקדי פלוגות. במלחמת ששת הימים לחם בשומרון. לאחר מלחמת ששת הימים השתתף בפעולת כראמה, שם גם נפגע הטנק עליו לחם.
ביוגרפיה > לאחר השירות

במהלך שירותו הצבאי התחתן בן דוד, ולאחר שחרורו עברו לגור בנהלל. עם השחרור החל לעבוד כנהג באגד, ובמקביל החל ללמוד בשנת 1971 גאוגרפיה וסוציולוגיה באוניברסיטת חיפה. במהלך תקופה זו הגה בן דוד רעיון להקמת יישוב קהילתי חדש וגם החל לפעול להקמתו, אך יוזמתו נקטעה עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים. לאחר נפילתו המשיכה היוזמה על ידי אחרים, והפכה ברבות הימים ליישוב תמרת.
מלחמת יום הכיפורים

ביום הכיפורים (6 באוקטובר) הוזעק בן-דוד טלפונית להגיע לימ"ח החטיבה במחנה יפתח. בבוקר ה-7 עלה כמפקד פלוגה עם עיקר הכוח של החטיבה בפיקוד אורי אור, עמם לחם בקרב על נפח. ב-8 באוקטובר השתתף בבלימת ההתקפה הסורית על נפח. במהלך הקרב נפל מפקד הגדוד, אמנון רימון, ובן-דוד המשיך לפקד על הגדוד בהמשך הקרב.
בצהרי ה-9 באוקטובר נשלח בן-דוד בראש כוח בן 2 טנקים לסייע לפלס"ר 7 שנקלעה למארב של קומנדו סורי בסמוך לכפר בוקעתא. בן-דוד נע דרך קוי הסורים אל שטח המארב שם נלחם כנגד הקומנדו הסורי, תוך שהטנק עליו פיקד סופג פגיעות של רקטות נ"ט. לאחר שהניס את החיילים הסורים חילץ על גבי הטנק את הפצועים מהקרב, וחבר חזרה לכוחות חטיבה 679 שם סייע בכיבוש רמת'ניה.
ביום 11 באוקטובר פיקד על גדוד 289 בקרב ההבקעה אל תוך סוריה. במהלך הקרב נפגע הטנק עליו פיקד פגיעה ישירה בצריח מפגז סורי. בן-דוד, קצין הקישור הארטילרי וינוגרד והטען קשר של הטנק נהרגו במקום.
לאחר נפילתו הובא לקבורה זמנית בנהריה.
חיים אישיים

היה נשוי לרוני, ילידת נהלל אותה הכיר במהלך טיול במדבר יהודה בזמן שרותו הצבאי. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים התגוררו הזוג בבית שבנה בנהלל. הותיר אחריו 2 ילדים - צור (בן 6) ושני (בת שנה). כשנה לאחר נפילתו נטמן בבית העלמין בנהלל.
הנצחה

בן דוד הונצח על גבי:
האנדרטה לבני המקום שנפלו במערכות ישראל - נהלל
האנדרטה לזכר הנופלים במערכות ישראל - עפולה
יד לנופלים במלחמות ישראל - תל עדשים
האנדרטה לחללי חטיבה 679
יד לשריון לטרון
אתר ההנצחה לתלמידי אוניברסיטת חיפה ועובדיה שנפלו במערכות ישראל - חיפה
בית יד לבנים בעפולה
הערות שוליים

↑  https://he.wikisource.org/wiki/פלס%22ר_7_ביום_הכיפורים
ברכה נאמן

| --- | --- |

נאמן, 1964
 לידה:  28 באוגוסט 1940 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  29 ביולי 2004 (בגיל 63) 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
ברכה נאמן (28 באוגוסט 1940 – 29 ביולי 2004) הייתה שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה

נאמן נולדה בירושלים. היא למדה בלט בצעירותה, ולאחר מכן למדה משחק בבית צבי. ב-1964 הופיע בסרטו של הבמאי יורם גרוס "רק בלירה", שנה לאחר מכן שיחקה נערת ליווי בסרט "הבו בנות לאילת".
היא הופיעה בסרט "סבינה והגברים" ובסרט "ארבינקא". ב-1968 גילמה את אשתו של גדעון שמר בסרט "איריס". היא גילמה אשתו של מרצה באוניברסיטה בסרט "מרגו שלי".
בסרט "תל אביב לוס אנג'לס" גילמה את ברכה, ישראלית עשירה הגרה בלוס אנג'לס, המארחת בביתה את הכוכב מודי גזית שהגיע מישראל בגילומו של דודו טופז (באותה עת גרה נאמן בסן פרנסיסקו).
בנוסף להופעותיה בקולנוע הישראלי, היא עבדה בתיאטרון הורוד שפעל בתל אביב.
היא נישאה למהנדס דוד לוי, ונולדו להם שני ילדים דרור ויסמין, עקב עבודתו של בעלה התגוררה תקופה מסוימת  בסן פרנסיסקו. לאחר גירושיה הותירה  את ילדיה בחזקת גרושה.
פרקי רבי יוסי

פרקי רבי יוסי הוא ספר שיוחס לתנא רבי יוסי בן חלפתא, ומכיל דברי אגדה משמו של רבי יוסי.
הספר ידוע מכתביהם של רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא בספרו "יחוסי תנאים ואמוראים" ותלמידו רבי אלעזר מגרמייזא בספרו "הרוקח" אך אינו בידינו כיום ונחשב לחיבור אבוד כאחד מכתבי חז"ל האבודים.
החומר המצוטט מופיע כולו במסכת שבת של התלמוד הבבלי בקטגוריה של אמרות המתחילות ב"אמר רבי יוסי יהא חלקי". אמרות מסוג זה שלא מובאות בגמרא מופיעות גם במדרש הגדול ובספר כד הקמח של רבנו בחיי בן אשר.
נדפס מכתב יד על ידי עידן דשא, בחיבור לא קיימים קטעים חדשים שלא היו מוכרים בספרות קודם לכן.