stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם שלוש (כפר סבא)
ביוגרפיה

נולד בעיר העתיקה בירושלים לרב יוסף שלוש שהיה רב עדת המערבים בירושלים. סבו, רבי דוד שלוש, היה ראש ישיבה מפורסם במרקש, במרוקו. אחיו הרב דוד שלוש היה רבה הראשי של נתניה. למד בישיבת פורת יוסף שבעיר העתיקה עד נפילת הרובע, ואז עבר ללמוד בישיבת מרכז הרב.
במהלך 1958 התמודד הרב שלוש על משרת רב העיר כפר סבא, והיה למועמד מוביל בין 8 מתמודדים. אולם לקראת הבחירות סירבו נציגי המועצה הדתית להמשיך בהליך הבחירה ונציגי העדה הספרדית בכפר סבא הכתירו את הרב שלוש לרב של כפר סבא, בתחילת ספטמבר 1958. בנובמבר 1958 הגיע הנושא לבירור בפני מועצת הרבנות הראשית ובשנת 1959 התמנה הרב שלוש כרבה הראשי של כפר סבא. במשך יותר מעשור הוא כיהן כרב הראשי היחיד בכפר סבא, עד מינויו של הרב יעקב פנחס שיר לרב אשכנזי לצידו בתחילת שנות ה-70.
ב-16 באוגוסט 2017 הורה היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט על סיום כהונתו של הרב שלוש, עקב מגוריו בירושלים בניגוד לחוק מגורי רבנים במקום כהונתם, וזאת על רקע ירידה בהיקף פעילותו בגילו המתקדם.
הרב שלוש נפטר בנר חמישי של חנוכה, 3 בדצמבר 2021, ונקבר בהר המנוחות.
חיים אישיים

נשא לאשה את אמיליה מרים שלוש, ממנה צאצאיו בנים נכדים נינים ובני נינים.
הערות שוליים

↑  תעודה על שמו(הקישור אינו פעיל, 3.12.2021) של המפקד לשירות העם.
↑  העדה הספרדית בכפ"ס נגד השתלטות המועצה הדתית, דבר, 4 בספטמבר 1958
↑  מדיוני מועצת הרבנות הראשית, הצופה, 14 בנובמבר 1958
↑  היועמ"ש סיים את כהונת רבה של כפר סבא, ערוץ 7, 16 באוגוסט 2017.
↑  להדיח את רב העיר כפר סבא - כי גר בירושלים, ישראל היום, 20 במרץ 2017.
↑  התנועה לאיכות השלטון בפניה ליועמ"ש(הקישור אינו פעיל, 3.12.2021), 20 ביוני 2017.
↑  משה ויסברג, רבה של כפר סבא הגאון רבי אברהם שלוש זצ"ל, בחדרי חרדים, 3 בדצמבר 2021.
↑  בת רבי שמעון ושמחה, נולדה במרוקו בג׳ טבת תרצ"ט, ונפטרה בירושלים בג' בשבט תשפ"ב
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אזרח'ש

| --- | --- |
מטוס אזרח'ש בתצוגה
מטוס אזרח'ש בתצוגה
 מאפיינים כלליים
 סוג:  מטוס קרב
 ארץ ייצור:  איראן איראן
 יצרן:  חברה איראנית תעשייתית לייצור כלי טיס (HESA)
 טיסת בכורה:  1997
 צוות:  1
אזרח'ש (בפרסית: آذرخش; בעברית: ברק) הוא מטוס הקרב הראשון מתוצרת איראן.
באפריל 1997 הכריז הבריגדיר גנרל האיראני ארסטה, סגן ראש המטה הכללי של צבא איראן, כי ארצו הצליחה לתכנן, לבנות ולבחון מטוס קרב ראשון. ב-17 במאי 2007 אמר מפקד חיל האוויר האיראני כי האזרח'ש הגיע לשלב של ייצור סדרתי. ב-6 באוגוסט 2007 הודיע גם שר ההגנה האיראני כי האזרח'ש נכנס לשלב של הייצור אך הוסיף כי ייצור המוני "יחל בעתיד".
גורמים מערביים סבורים כי המטוס מבוסס במידה רבה על הנדסה הפוכה של מטוסי קרב אמריקניים שנמכרו לאיראן בתקופה השאה: F-4, F-14 ובמיוחד F-5. מפרטי המטוס ויכולותיו לא פורסמו באופן רשמי.
אוניברסיטת סירקיוז

| --- | --- |


 אוניברסיטה פרטית
 על שם:  סירקיוז 
 מוטו:  Suos Cultores Scientia Coronat
 תקופת הפעילות:  24 במרץ 1870 – הווה (154 שנים)
 מייסדים:  Philo Remington, William H. Hughes, James J. Belden, ג'ון פלטשר הרסט, George F. Comstock, Methodist Episcopal Church, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בעלי תפקידים
 נשיא:  ננסי קנטור
 סגל:  1,462
 סטודנטים
 כלל הסטודנטים:  19,084
 סטודנטים לתואר ראשון:  13,203
 סטודנטים לתארים מתקדמים:  5,881
 שונות
 הון עצמי:  $1.047 מיליארד
 מיקום
 מיקום:  סירקיוז, ניו יורק ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  43°02′16″N 76°08′02″W﻿ / ﻿43.037638888889°N 76.134°W﻿ / 43.037638888889; -76.134
 www.syr.edu
  (למפת ניו יורק מוגדלת) אולבני ניו יורק באפלו רוצ'סטר יונקרס סירקיוז יוטיקה ורמונט מסצ'וסטס קונטיקט האוק. האטל. ניו ג'רזי  פנסילבניה אירי ימת אונטריו קנדהאוניברסיטת סירקיוז(למפת ניו יורק רגילה) אולבני ניו יורק באפלו רוצ'סטר יונקרס סירקיוז יוטיקה ורמונט מסצ'וסטס קונטיקט האוק. האטל. ניו ג'רזי  פנסילבניה אירי ימת אונטריו קנדהאוניברסיטת סירקיוז
 
אוניברסיטת סירקיוז (באנגלית: Syracuse University, גם SU, Syracuse או  the 'Cuse) היא אוניברסיטת מחקר פרטית שנמצאת בסירקיוז שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית.
היסטוריה

האוניברסיטה נוסדה בשנת 1870. את שורשיה ניתן לזקוף לסמינר לכמרים שהוקם כבר ב-1832 על ידי הכנסייה המתודיסטית-אפיקסולית. ב-1870 הועבר המוסד מהעיירה לימה לסירקיוז, שם קיבלה הכרה רשמית ממדינת ניו יורק כאוניברסיטה. מאז 1920, האוניברסיטה מגדירה את עצמה כאוניברסיטה חילונית. האוניברסיטה התקבלה לאיגוד האוניברסיטאות האמריקאי ב-1966.
בתי ספר וקולג'ים

באוניברסיטה כלולים 13 בתי ספר וקולג'ים שונים:
בית הספר לאדריכלות: בבית הספר מתקיימות תוכניות לתואר ראשון ושני באדריכלות.
הקולג' לאמנויות ומדעים: בקולג' נלמדים מקצועות מדעי החברה, מדעי הטבע, מתמטיקה ומדעי הרוח.
בית הספר לחינוך: בין המחלקות בבית הספר לחינוך נכללות ייעוץ, קריאה ושפה, מנהיגות חינוכית, חינוך גבוהה, הערכה בחינוך ועוד.
הקולג' להנדסה ומדעי המחשב: בין תחומי ההנדסה הנלמדים בקולג' נכללים הנדסה ביו רפואית, הנדסה אזרחית וסביבתית, הנדסת חשמל ומחשבים, הנדסת מכונות ועוד.
הקולג' לספורט: נלמדים מקצועות כגון מדעי הספורט, תזונה, התפתחות האדם, בריאות הציבור, עבודה סוציאלית וניהול ספורט.
בית הספר ללימודי מידע: ניתן ללמוד תחומים כגון טכנולוגיות מידע, סייבר, ניהול פרויקטים, ניהול מערכות מידע ויזמות.
הקולג' למשפטים: הקולג' למשפטים נוסד בשנת 1895.
בית הספר לניהול: מתקיימים לימודים במקצועות כגון חשבונאות, פיננסים, ניהול, נדל"ן, שרשראות אספקה, יזמות ואנליטיקה עסקית.
בית הספר לאזרחות: נלמדים מקצועות מדעי החברה כגון מדיניות ציבורית, מינהל ציבורי ויחסים בין-לאומיים.
בית הספר לתקשורת: מתקיימים לימודים במקצועות כגון פרסום, עיתונאות דיגיטלית, יחסי ציבור, צילום, עיצוב גרפי ולימודי טלוויזיה וקולנוע.
הקולג' לאמנות חזותית ואמנויות המופע: הכולל כולל בית ספר לאמנות, מחלקה לתקשורת, בית ספר לעיצוב, מחלקה לדרמה, בית ספר למוזיקה, מחלקה ללימודי מדיה וקולנוע, מחלקה לטיפול באמנויות.
הקולג' ללימודים מקצועיים: מתקיימים לימודי תעודה ותארים, חלקם במתכונת מקוונת.
הקולג' ללימודים מתקדמים
ספורט

קבוצות הספורט של סירקיוז ידועות בתור "הכתומים", ומשתתפות בתחרויות בין-אוניברסיטאיות ב-20 ענפי ספורט. נבחרות האוניברסיטה חברות בליגת ה-ACC ב-NCAA (מלבד נבחרות הוקי קרח נשים, חתירה ולקרוס גברים).
בוגרים ידועים

בין בוגריה הידועים של אוניברסיטת סירקיוז נכללים:
ג'ו ביידן – נשיא ארצות הברית
דייב בינג – איש עסקים ולשעבר ראש העיר דטרויט
ג'ון קטקו – עיתונאי ותובע
איילין קולינס – אסטרונאוטית
דיק קלארק – איש רדיו וטלוויזיה
אהרון סורקין – תסריטאי, מחזאי ומפיק
פיטר פאלק – שחקן
לו ריד – זמר
כרמלו אנתוני – שחקן NBA לשעבר
גלריה

בית הספר לשפות
קולג' קרוז – בית הספר למוזיקה
קפלת הנדריקס
ספריית קרנגי
הערות שוליים

↑  Schools and Colleges, אתר אוניברסיטת סירקיוז
↑  Syracuse University - Colors, Style Guide
↑  The 101 most famous Syracuse University alumni, Syracuse.com, ‏2021
↑  Notable Alumni, Syracuse University Alumni Association
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511760905171  PLWABN: 9810671020905606  BIBSYS: 98049381  BNE: XX136230  BnF: cb12066573q (data)  CiNii: DA01061667  GND: 4306-0  ISNI: 0000 0001 2189 1568  LCCN: n79018811  MusicBrainz: a557d409-7506-4984-a817-6d6f526d38b3  NKC: kn20080330020  NLA: 35536882  RERO: 02-A000191953  SUDOC: 034281290  Trove: 988425  ULAN: 500312938  VIAF: 129553616   WorldCat (עם VIAF): 129553616 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אוניברסיטאות ומכללות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
Songs of Surrender (אלבום של U2)

Songs of Surrender (בעברית: שירים של כניעה) הוא אלבום של הקלטות חוזרות של להקת הרוק האירית U2. האלבום הופק על ידי הגיטריסט דה אדג' ויצא ב-17 במרץ 2023 בחברת איילנד רקורדס ובחברת אינטרסקופ רקורדס. האלבום מכיל הקלטות חוזרות ופרשנויות חדשות של 40 שירים מהקטלוג של הלהקה, רבים מהם עיבודים מוזיקליים מופשטים ואקוסטיים. האלבום הוא אלבום נלווה לספר הזיכרונות של הסולן בונו, "Surrender: 40 Songs, One Story" (שיצא ב-2022) ומורכב מ-40 פרקים עם שמות של שירים של U2. גרסאות חדשות של השירים נכללו בגרסת הספר המוקלט של ספר הזיכרונות, ובוצעו על ידי בונו במהלך סיבוב ההופעות לקידום הספר.
הקלטת "Songs of Surrender" החלה ב-2021 ונמשכה במשך שנתיים במהלך הסגרים של מגפת הקורונה. דה אדג' ובונו עבדו על האלבום באופן לא פורמלי בבית של דה אדג' בצרפת, וכן באולפני הקלטות בלונדון ובלוס אנג'לס. במהלך הסשנים, חברי הלהקה שיתפו פעולה עם מפיקים ומוזיקאים רבים, כולל בוב אזרין, דאנקן סטיוארט, דקלן גפני וסטפן האוזר.
הקלטות

"Songs of Surrender" מורכב מהקלטות חוזרות ופרשנויות חדשות ל-40 שירים מהקטלוג של U2. האלבום הוקלט במשך שנתיים במהלך הסגרים של מגפת הקורונה. דה אדג' שימש כאוצר וכמפיק של האלבום. שילוב של שני אירועים שכנעו את דה אדג' לבצע את הפרויקט: כתוצאה מהסגרים של המגפה היה לו יותר זמן חופשי שהוא ראה כהזדמנות יצירתית. בנוסף, בונו החליט לבנות את ספר הזיכרונות שלו, "Surrender: 40 Songs, One Story", בצורה של 40 פרקים עם שמות של שירים של U2. האלבום "Songs of Surrender" נהגה כדרך לשקף את הפרקים של הספר. מכיוון שחברת התקליטים של U2 לא ציפתה לאלבום חדש, הלהקה הסכימה שהם ישחררו את הפרויקט רק אם הם יהיו מרוצים מהתוצאה.
העבודה על "Songs of Surrender" החלה להיות רצינית בתחילת 2021. עבור השירים שהוקלטו מחדש, חברי הלהקה החליטו שהם לא צריכים להישאר נאמנים לגרסאות המקוריות של השירים. דה אדג' החל לחבר רעיונות מוזיקליים על גיטרה אקוסטית ופסנתר, והוא אלתר רעיונות ווקלים שהוא השמיע לאחר מכן לבונו. הצמד היה מעודד מהתוצאות של הסשן הראשון, במהלכו בונו שר על הרעיונות המוזיקליים של דה אדג'. בסשנים באים, הם עבדו בחדר הקלטות מאולתר בביתו של דה אדג'. בזמן שהם התנסו בעיבודים מוזיקליים חדשים של השירים, דה אדג' שינה את המפתחות, האקורדים והמקצבים של השירים, בעוד שבונו כתב מילים מחדש לעיתים קרובות. דה אדג' ובונו שיתפו פעולה מדי פעם כששניהם היו בצרפת באותו הזמן. במקרה אחד כזה, הם עבדו עם המפיק דקלן גפן והצ'לן סטפן האוזר. הסשנים האלה הולידו את הגרסות ל-"Vertigo" ו-"Dirty Day" שהיו מבוססים על הצ'לו. הלהקה גם שיתפה פעולה עם המהנדס המוזיקלי דאנקן סטיוארט.
בנוסף לעבודה הספורדית זה עם זה כמה ימים בכל פעם, דה אדג' ובונו ערכו סשנים פורמליים של הקלטות בלונדון ובלוס אנג'לס. בלונדון, המפיק בריאן אינו הקליט קול והבסיסט אדם קלייטון ניגן בס. בלוס אנג'לס, דה אדג' ובונו עבדו עם המפיק בוב אזרין וגם עם המוזיקאים דניאל לנואה ואייב לבוריאל ג'וניור, ששניהם סיפקו קולות רקע לשירים. אזרין עבר על הקלטות הדמו של הלהקה כדי לעזור להם להחליט איזה עיבודים מוזיקליים עבדו ואיזה היו צריכים ליטושים.
המתופף לארי מולן ג'וניור תרם כלי הקשה לאלבום, אבל על פי דה אדג' "לא רצה או לא היה מוכן" לנגן במערכת תופים שלמה בזמן ההקלטות. כתוצאה מכך, דה אדג' בדק לופים של תופים שמולן הקליט בעבר. אחד מהם היה המקור לגרסה החדשה של "Get Out of Your Own Way".
הוצאה וקידום

קלייטון הזכיר לראשונה פרויקט של הקלטות חוזרות בריאיון ביוני 2021. הוא אמר: "אנחנו משחקים עם לשנות כמה שירים שיש לנו ולשים אותם בסביבה אקוסטית יותר."
לאחר הוצאת ספר הזיכרונות "Surrender: 40 Songs, One Story" בנובמבר 2022, גרסאות חדשות של שירים של U2 התחילו להתפרסם. עבור הספר המוקלט של ספר הזיכרונות, לפני כל פרק הושמעה גרסה מחודשת של השיר המקורי שעל שמו הפרק. במהלך סיבוב ההופעות לקידום הספר, "Stories of Surrender", בונו ביצע הרבה מהשירים בגרסאות מופשטות.
בינואר 2023, כמה מעריצים של U2 קיבלו מכתבים מדה אדג' בדואר. במכתב היה קוד מורס שאיית את שם האלבום. בסביבות אותו הזמן, 40 שירים של הלהקה עלו מחדש לספוטיפיי עם קטע וידאו שהיה בו את אותו קוד מורס. באלבום יש שירים מכל האלבומים של U2 חוץ מ-"October" (מ-1981), "No Line on the Horizon" (מ-2009) ו-"Original Soundtracks 1" (מ-1995), שיתוף הפעולה של U2 עם אינו תחת השם הבדוי "Passengers".
האלבום "Songs of Surrender" הוכרז רשמית ב-10 בינואר 2023 בטריילר עם גרסה חדשה של "Beautiful Day". הסרטון גם כלל את תאריך היציאה שהיה ה-17 במרץ. יום אחרי שהפרויקט הוכרז, רשימת השירים והפורמטים התפרסמו יחד עם גרסה חדשה של "Pride (In the Name of Love)". השיר "With or Without You" יצא ב-27 בינואר. ב-12 בפברואר, בטקס פרס איש השנה של ה-NFL על שם וולטר פייטון, הושמע השיר "One". השיר "Beautiful Day" יצא ב-3 במרץ.
ב-21 בפברואר, הלהקה הכריזה שהם שכרו 40 אמנים ליצור סרטונים של 60 שניות שילוו כל שיר באלבום.
ביום יציאת האלבום, שוחרר לדיסני+ ספיישל טלוויזיה בשם "Bono & The Edge: A Sort of Homecoming, With Dave Letterman". בספיישל, בונו ודה אדג' מסתובבים בדבלין עם דייוויד לטרמן ומופיעים בתיאטרון אמבסדור.
קבלה

| דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.מקור | דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.ציון |
| --- | --- |
דיילי טלגרף: 
הגרדיאן: 
Hot Press: 8/10
אינדפנדנט: 
Mojo: 
NME: 
PopMatters: 5/10
הטיימס:
משתתפי האלבום

בונו - שירה
דה אדג' - גיטרה, שירה, פסנתר, קלידים, בס, גיטרה בס, פנדר רודס, תכנות בס, דולצימר, תכנות תופים, פסנתר חשמלי של וורליצר, יוקולילי
אדם קלייטון - גיטרה בס
לארי מולן ג'וניור - תופים, כלי הקשה, פסנתר
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2023)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2023)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2023)> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | מצעד האלבומים העכשוויים | 81 |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הרוק והאלטרנטיבי | 87 |
אוה איצקוביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1922 סקסוניה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  14 באוגוסט 2024  (בגיל 102 בערך) 
 
אוה איצקוביץ (ציגלר) (1922 - 14 באוגוסט 2024) הייתה מאיירת ישראלית. נודעה באיוריה לספר "שמלת השבת של חנה'לה" (1957).
ביוגרפיה

נולדה בסקסוניה שבגרמניה בשנת 1922. בשנת 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטה עם משפחתה מגרמניה ליוון, שם למדה ציור דיוקנאות באקדמיה לאמנות באתונה. בשנת 1945 עלתה לארץ ישראל. נישאה לדוד איצקוביץ, לוחם בבריגדה היהודית, ונולד להם בן.
בשנים 1957–1975 איירה ספרי ילדים עבור ספריית עופר, אך שמה לא הופיע על גבי הספרים שאיירה.
ב-2013 הוצגה תערוכת יחיד של יצירותיה בשם "ימי התום" באגף הנוער והחינוך של מוזיאון ישראל.
איצקוביץ התגוררה ברמת גן.
ספרים באיורה

"שמלת השבת של חנה'לה" (איור לספר של יצחק דמיאל)
"אבא שלי" (איור לספר של ימימה שרון)
"עוגה עוגה" (איור לספר של מירה לובה)
"שעון בן חייל" (איור לספר של לוין קיפניס)
"אבא חייל אמיץ" (איור לספר של אוריאל אופק)
"אני עובד כמו אבא" (איור לספר של אוריאל אופק)
"עטרה מפוזרת" (איור לספר של אוריאל אופק)
הערות שוליים

↑   תמר רותם, המאיירת האנונימית של "חנה'לה ושמלת השבת" יוצאת לאור, באתר הארץ, 20 בינואר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305284205171  GND: 1150245042  ISNI: 0000 0004 0306 7913  ULAN: 500481230  VIAF: 299108814   WorldCat (עם VIAF): 299108814
אווה אילוז

| --- | --- |

אווה אילוז, ספטמבר 2008
 לידה:  30 באפריל 1961 (בת 63) פאס, מרוקו 
 מדינה:  צרפת, ישראל 
 מקום מגורים:  ירושלים 
 השכלה:  בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה
 מעסיק:  האוניברסיטה העברית בירושלים, בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה, University of Frankfurt Institute for Social Research, אוניברסיטת פרינסטון 
 תפקיד:  סוציולוגית
 פרסים והוקרה:  פרס א.מ.ת. (2018)  פרופסור אלברטוס-מגנוס (2020)  prix des Rencontres philosophiques d'Uriage (2013)  אבירה בלגיון הצרפתי (1 ביולי 2018) 
 
אווה אִילוּז (נולדה ב-30 באפריל 1961) היא סוציולוגית ישראלית. נשיאת בצלאל בשנים 2013–2014, פרופסור מן המניין במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה שבאוניברסיטה העברית ומופקדת על הקתדרה לסוציולוגיה על שם רוז אייזק. כלת פרס א.מ.ת בסוציולוגיה לשנת 2018.
ביוגרפיה

אילוז נולדה בפאס שבמרוקו והיגרה עם משפחתה לצרפת בהיותה בת עשר. סיימה תואר ראשון בסוציולוגיה, תקשורת וספרות בפריז, תואר שני בספרות צרפתית בפריז ובתקשורת באוניברסיטה העברית. את הדוקטורט בתקשורת ולימודי תרבות, קיבלה מבית הספר לתקשורת של אננברג באוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1991. עבודת הדוקטורט שלה הייתה בנושא אהבה רומנטית ותרבות ההמונים של המאה ה-20 בארצות הברית, בהנחיית לארי גרוס. אילוז דוברת מרוקאית, צרפתית, אנגלית ועברית. למדה במשך שנים רבות בתקופת בית הספר יוונית עתיקה ולטינית.
אילוז שימשה כמורה מן החוץ באוניברסיטת ניו יורק ולאחר מכן התמנתה למרצה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1991 - 1999. בשנת 2000 הצטרפה לאוניברסיטה העברית, ומונתה למרצה בכירה. בשנת 2005 התמנתה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית. שהתה כפרופסור אורח באוניברסיטאות נורת'ווסטרן ופרינסטון, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז (EHESS) ובמכון למחקר מתקדם בברלין (2008 - 2009), בשנת 9–2018 שהתה כחוקרת אורחת במכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
אילוז היא אחת המייסדים והמנהלים של התוכנית ללימודי תרבות באוניברסיטה העברית. ב-2006 הצטרפה למרכז לחקר הרציונליות. היא עמיתת מחקר במרכז סכוליון באוניברסיטה העברית. אילוז שימשה חברת מערכת של כתב העת "סוציולוגיה ישראלית", יושבת בוועד המייעץ של כתב העת Journal of Consumer Culture Sociological Theory, Society. משתתפת בצוות העורכים של האנציקלופדיה הבינלאומית לסוציולוגיה של בלאקוול שבאוקספורד. חברה בוועד המייעץ של פורום איינשטיין בברלין ובוועדה לבחירת הספר הטוב ביותר של האגודה הסוציולוגית האמריקנית.
אילוז נבחרה על ידי העיתון הגרמני "די צייט" כאחת מתריסר ההוגים שיעצבו את "עולם המחר".
באוגוסט 2012 נבחרה אילוז לכהן כנשיאת בצלאל ובאוקטובר החלה את כהונתה. בשנת 2015 פרשה מתפקידה זה.
בפברואר 2013 זכתה במענק מחקר בסך 250,000 יורו מקרן אלכסנדר פון הומבולדט הגרמנית.
ספרה "מדוע האהבה כואבת" זכה בפרס הספר הטוב ביותר מטעם אגודת אלפין לפילוסופיה בצרפת בשנת 2013, וכן בפרס 2014 Sociology of Emotions Outstanding Recent Contribution.
בשנת 2018 זכתה בעיטור לגיון הכבוד הצרפתי.
אילוז הייתה נשואה לאלחנן בן פורת, פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית, ולהם שלושה ילדים.
מחקריה > תחומי מחקריה

המחקר שפיתחה אילוז מאז עבודת הדוקטורט שלה, מתמקד בפנייה אל המימד החסר ומנסה להבין מספר אספקטים של הצטלבות רגשות ותקשורת תרבותית:
אלו הם, באופן נרחב, השאלות הכלליות העולות מעבודתה. משום ששאלות אלה הן רחבות בהיקפן, שיטות המחקר שלה לוקטו ממקורות שונים והן "נעות בטווח שמהתבוננות היסטורית ועד תצפית משתתפת, מראיונות עומק ועד ניתוח סמיוטי של טקסטים". זאת על מנת למפות את ההצטלבות המורכבת של טכנולוגיות תרבותיות, רגשות וארגונים כלכליים.
באמצעות עבודה על התפר שבין לימודי תקשורת, הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה של הרגשות, הסוציולוגיה של הקפיטליזם והסוציולוגיה של התרבות, עבודתה בוחנת את הדרכים בהן תקשורת פופולרית, מערכות ידע, כלכלה ורגשות נפגשים ובאופן הדדי מזינים זה את זה.
מחקריה > האוטופיה הרומנטית: בין אהבה לצרכנות

ספרה זה של אילוז ראה אור לראשונה בשנת 1997 בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, הוא תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת זמורה ביתן ואוניברסיטת חיפה בשנת 2002. אילוז טוענת כי אהבה רומנטית היא אחד הנושאים המתאימים ביותר לבחינת המורכבות התאורטית ולבחינה אמפירית של נקודות ההשקה המבלבלות בין רגשות, תרבות וארגונים כלכליים, מפני שבניגוד לרגשות אחרים, האהבה הרומנטית השתנתה עם התפתחות הקפיטליזם. הספר זכה בפרס ציון הכבוד לתרומה בולטת מטעם התאחדות הסוציולוגים האמריקאים לשנת 2000. בספרה אילוז חקרה היסטורית וסוציולוגית את הדרכים בהן כלכלה, ארגונים חברתיים ותרבות הקפיטליזם המאוחר פועלים באינטראקציה זה עם זה כדי ליצור דרכים חדשות לארגון מפגשים רומנטיים. לדעתה רחוק הדבר מלהיות מנוגד לאינטרסים ואסטרטגיות כלכליות – כפי שטענו לעיתים תכופות היסטוריונים – אהבה רומנטית הייתה לווקטור צריכה של מוצרי פנאי, שיוצרו על ידי התעשייה המתרחבת של הפנאי. הרעיון המשתנה של ה"רומנטיקה" – אווירה שהתפשטה על פני משמעויות של תחושות מיוחדות לעומת אחרות – הובנתה כאסוציאציה למשמעויות של מוצרי פנאי כגון "סעודת מותרות", "מתנה מקורית", או "טיול אקזוטי". התסריטים הרגשיים דרכם אנשים חווים את תחושותיהם ותחושות של אחרים כרומנטיים, הם לכן בו זמנית כלכליים ותרבותיים, ורומזים כי ארגונים כלכליים ותרבותיים מזינים זה את זה באופן הדדי. ספר זה מתכוון למלא את המרווח בספרות אודות רגשות ותרבות ההמונים בכך שהוא מראה איך ולמה צמח קוד רגשי (רומנטי), מה היה התפקיד של תרבות התקשורת בת זמננו בהבניית, מתן לגיטימציה, והפצת קוד תרבותי ורגשי חדש, ואיך ההפצה של הקוד הרומנטי החדש מיצבה עצמה באופן אשר תאם את המבנה המעמדי.
מחקריה > תרבות הקפיטליזם

ספר זה יצא לאור בעברית בהוצאת אוניברסיטה משודרת בשנת 2002. בספרה חקרה אילוז את הקשר בין תרבות וקפיטליזם ואת הדרכים השונות בהן הקשר הזה הומשג בספרות הסוציולוגית. בפרט, מתייחס הספר לשתי שאלות: הראשונה עוסקת בסיבה לצמיחה של הספירה התרבותית, כאוטונומית מפטרונות של המדינה או הכנסייה במהלך המאה ה-17 ולהתפתחותה לאחר מכן כספירה ציבורית במאה ה-18. אחת ממטרות הספר היא לזהות את הסוכנים החברתיים (בורגנות, בירוקרטיה מדינתית, אריסטוקרטיה) האחראים לאוטונומיזציה של הספירה התרבותית. השאלה השנייה עוסקת בשאלת ההשפעה של הקפיטליזם על ספירות של משמעויות ובפרט על הספירות הפרטית והציבורית. באופן מפורש יותר, הבעיה היא להבין כיצד הקפיטליזם בו זמנית נעל נשים באידאולוגיות מהותניות של מגדר ואהבת חיי המשפחה ובמקביל, כפי שהציעו אדם סמית', דייוויד יום ואחרים גם טיפח הקפיטליזם סנטימנטים "עדינים" כגון חברות, חמלה, ואהבה רומנטית, החיוניים להתפתחות חברה מתורבתת.
מחקריה > אופרה וינפרי וזהרו של הסבל: חיבור על תרבות פופולרית

ספרה השלישי של אילוז (Winfrey and the Glamour of Misery: An Essay on Popular Culture) ראה אור בהוצאת אוניברסיטת קולומביה בשנת 2003 והוא זכה בפרס הספר הטוב ביותר מטעם התאחדות הסוציולוגים האמריקאים בשנת 2005. הספר מנתח את אחת התופעות המעניינות ביותר של שנות ה-90 לדעת אילוז, תופעת תוכניות אירוח טלוויזיוניות. לדעת אילוז תופעה זו חשובה במיוחד לסטודנט של תרבות ורגשות מפני שהיא מצביעה על שינוי הצורה המעמיק של הספירה הציבורית, כלומר העובדה שהיא הפכה נשלטת בידי החשיפה של האינטימיות והרגשות. היא ניסתה להבין את התופעה הזו בהתייחס לדמות בעלת העוצמה הרבה ביותר בתחום תוכניות האירוח: אופרה וינפרי. בעוד שבספרה הראשון בחנה את הדרכים בהן העולם הפרטי של האהבה והטקסיות עוצב בידי סמלים ודימויים של תרבות הצריכה, בספר זה, היא בוחנת את הדרכים בהן העולם הציבורי של הטלוויזיה שינה צורתו על ידי ההצגה המתמדת של החיים הפרטיים, רגשות ומערכות יחסים אינטימיות. בפרט, היא מנתחת את המבנים התרבותיים המונחים ביסוד הפקת האוטוביוגרפיה של אופרה וינפרי, ההבניה של סיפורי האורחים שלה, התערבותם של מומחים בזירה של תוכניות האירוח, מועדון החברים של הספר ומאות ההודעות והסיפורים המפורסמים באתרי האינטרנט הרבים הקשורים לתוכניתה. המחקר אודות האנסמבל המורכב הזה מנתח את התהליך בו חיים פרטיים מומרים לסחורה ציבורית דרך הפריסה של מבנה השיח הטיפולי, אשר מוסד בכל רחבי העולם במדינת הרווחה ובשוק. כאן, היא מנתחת גם את הדרכים בהן סדרים תרבותיים ורגשות נפגשים וניזונים זה מזה באופן הדדי.
מחקריה > אינטימיות קרה - עלייתו של הקפיטליזם הרגשי

ספרה זה של אווה אילוז ראה אור בעברית בשנת 2008 בהוצאת הקיבוץ המאוחד. במקור הוא התפרסם בהוצאת פוליטי בשנת Cold Intimacies: The Making of Emotional Capitalism), 2007), אילוז הוזמנה להעביר את הרצאות אדורנו היוקרתיות בגרמניה. הרצאות אלה פורסמו על ידי סורקמפ הוצאה לאור (2006) ותורגמו במספר בתי הוצאה לאור נבחרים (Le Seuil, Feltrinelli, Alejandro Katz, Polity Press, Gefühle in Zeiten des Kapitalismus ובעברית הקיבוץ המאוחד). ספר זה מציג אלטרנטיבה להשקפה (הסוציולוגית) השכיחה, כי הקפיטליזם יצר עולם א-רגשי הנשלט בידי רציונליות ביורוקרטית; כי ההתנהגות הכלכלית מצויה בקונפליקטים עם אינטימיות ומערכות יחסים אותנטיות; כי הספירות הציבורית והפרטית מנוגדות האחת לשנייה באורח חסר תקנה; וכי אהבת אמת עומדת בניגוד לתחשיבים ואינטרסים אישיים.
במקום זאת, טוענת אילוז כי תרבות הקפיטליזם טיפחה תרבות רגשית עוצמתית – במקום העבודה, במשפחה, וביחסים שלנו עם עצמנו. יחסים כלכליים הפכו רגשיים, בעוד מערכות יחסים קרובות ואינטימיות הפכו יותר ויותר מוגדרות על ידי מודלים כלכליים ופוליטיים של הבורגנות, הבורסה, והון עצמי. התהליך הדואלי שבאמצעותו מערכות יחסים רגשיות וכלכליות מגדירות ומעצבות זו את זו נקרא: "קפיטליזם רגשי". אילוז מוצאת ראייה לקיומו של תהליך הקפיטליזם הרגשי באתרים חברתיים שונים: סרטים, ספרות לעזרה-עצמית, עיתוני נשים, תוכניות אירוח, קבוצות תמיכה, סדנאות למטרות רווח, ובצורה הבולטת ביותר באתרי היכרויות באינטרנט. ספר זה טוען, כי הספירה הציבורית הפכה רוויה במופעים של רגשות פרטיים, כי הזהות המודרנית רוויה בסבל נפשי וכי אתרי היכרויות אינטרנטיים מסמנים שינוי צורה משמעותי במסורת הרומנטית, בשל הדרך בה רציונליות ורגשנות הפכו שזורות זו בזו.
מחקריה > גאולת הנפש המודרנית: פסיכולוגיה, רגשות ועזרה עצמית

ספר זה יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בשנת 2008 וראה אור בעברית בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2012. הספר הוא המשך ישיר והארכה של הרצאות אדורנו ושל העניין המתמשך של אילוז באינטראקציות בין רגשות, קפיטליזם ותרבות פופולרית (או תקשורתית). הספר הזה חוקר את הדרך בה שפת הטיפול, אשר פותחה בידי מדענים בעולם האקדמיה, עברה פופולריזציה דרך פרסום המוני, הפצה רחבה של מגזינים, ספרות פופולרית, ותוכניות אירוח טלוויזיוניות. עבור הסטודנטים לתרבות, לשפה הטיפולית יש מעלה נדירה בהיותה שפה איכותנית חדשה של העצמי לדעת אילוז. אף על פי שהיא נשענה על השקפה עתיקה אודות נפש האדם, לשפה זו אין למעשה הנחות מראש בתרבות האמריקאית או האירופאית. בהמשך לכך, היא מייצגת באופן ייחודי אפשרות טהורה להבנה כיצד צומחות צורות תרבותיות חדשות, ואיך שפה חדשה, מרגע ששולבה במוסדות מרכזיים של החברה האמריקאית - המדינה, התאגיד, המשפחה, בית הספר ותקשורת ההמונים – שינתה את המבנה הרגשי שלנו. באותו עניין, הספר הזה חוקר את מערכת היחסים המורכבת מידע, מוסדות, ותרבות האירוח בתקשורת אל מול החיים הרגשיים.
הספר יצא לאור בגרמנית ב-2011 והיה ברשימת רבי-המכר של הדר שפיגל.