stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גביע העולם למועדונים 2009

| --- | --- |
 מארחת:  איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות
 תקופת התחרות:  9 בדצמבר 2009 – 19 בדצמבר 2009 (11 ימים)
 מספר משתתפות:  7
 הזוכה:  ספרד ברצלונה
 מספר משחקים:  8
 מספר שערים:  25 (3.13 בממוצע למשחק)
 מספר צופים:  156,350 (19,544 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  דנילסון
 → 20082010 ←
 
טקס הסיום של הטורניר
גביע העולם למועדונים 2009 נערך בשנת 2009 באיחוד האמירויות הערביות מה-9 בדצמבר עד ה-19 בדצמבר, והוא היה גביע העולם למועדוני כדורגל השישי במספר. בטורניר זכתה הקבוצה הספרדית ברצלונה, נציגת איגוד התאחדויות הכדורגל האירופאיות אופ"א. הייתה זו הזכייה הראשונה של מועדון ספרדי בטורניר זה. כמו כן זאת גם הפעם הראשונה שהטורניר התארח האיחוד האמירויות הערביות בעוד ששאר המארחות היו יפן וברזיל.
הטורניר

בטורניר השתתפו 7 האלופות משנת 2009 של התחרויות האזוריות מטעם הקונפדרציות היבשתיות של פיפ"א, וקבוצה נוספת מאיחוד האמירויות הערביות.
התחרות התקיימה בשיטת הנוק אאוט. מנצחת שלב הפלייאוף בין המארחת לאלופת אוקיאניה הצטרפה לאלופות מצפון אמריקה, אסיה ואפריקה בשלב רבע הגמר. המנצחות ברבע הגמר הצטרפו לאלופות אירופה ודרום אמריקה, שזוכות בכרטיס אוטומטי לשלב חצי הגמר. המפסידות בשלב חצי הגמר התמודדו על המקום השלישי והמנצחות עלו לגמר שבו נקבעה האלופה. כמו כן התקיים המשחק על המקום החמישי בין הקבוצות המפסידות ברבעי הגמר.
קבוצות משתתפות

הקבוצות שהשתתפו בטורניר הן:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| שם הקבוצה | מדינה | קונפדרציה | תואר |
| ספרד ברצלונה | ספרד | אופ"א | אלופת אירופה 2008/09 |
| ארגנטינה אסטודיאנטס לה פלאטה | ארגנטינה | CONMEBOL | מחזיקת גביע ליברטדורס 2009 |
| מקסיקו אטלנטה | מקסיקו | CONCACAF | אלופת צפון ומרכז אמריקה 2008/09 |
| קוריאה הדרומית פוהאנג סטילרס | קוריאה הדרומית | AFC | אלופת אסיה 2009 |
| הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מזמבה | הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו | CAF | אלופת אפריקה 2009 |
| ניו זילנד אוקלנד סיטי | ניו זילנד | OFC | אלופת אוקיאניה 2008/09 |
| איחוד האמירויות הערביות אל-אהלי | איחוד האמירויות הערביות | AFC | אלופת איחוד האמירויות הערביות 2008/09 |
המשחקים > שלב הפלייאוף

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 8 בדצמבר 2009 | איחוד האמירויות הערביות אל-אהלי | 0–2 | ניו זילנד אוקלנד סיטי | אצטדיון מחמוד בין חמאד, אבו דאבי |
| 8 בדצמבר 2009 |  |  | דיקינסון  45'   קומבס  67' | אצטדיון מחמוד בין חמאד, אבו דאבי |
המשחקים > שלב רבע הגמר

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 11 בדצמבר 2009 | הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מזמבה | 1–2 | קוריאה הדרומית פוהאנג סטילרס | אצטדיון מחמוד בין חמאד, אבו דאבי |
| 11 בדצמבר 2009 | באדי  28' |  | דנילסון  50', 78' | אצטדיון מחמוד בין חמאד, אבו דאבי |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 12 בדצמבר 2009 | ניו זילנד אוקלנד סיטי | 0–3 | מקסיקו אטלנטה | אצטדיון שייח זהאד, אבו דאבי |
| 12 בדצמבר 2009 |  |  | אראולה  36'   ברמודז  69'   לוקאס סילבה  90+1' | אצטדיון שייח זהאד, אבו דאבי |
המשחקים > שלב חצי הגמר

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 15 בדצמבר 2009 | קוריאה הדרומית פוהאנג סטילרס | 1–2 | ארגנטינה אסטודיאנטס | אצטדיון מחמוד בין חמאד, אבו דאבי |
| 15 בדצמבר 2009 | דנילסון  71' |  | בניטז  45+2', 53' | אצטדיון מחמוד בין חמאד, אבו דאבי |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 16 בדצמבר 2009 | מקסיקו אטלנטה | 1–3 | ספרד ברצלונה | אצטדיון שייח זהאד, אבו דאבי |
| 16 בדצמבר 2009 | רוחאס  5' |  | בוסקטס  35'   מסי  55'   פדרו  67' | אצטדיון שייח זהאד, אבו דאבי |
המשחקים > משחק על המקום החמישי

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 16 בדצמבר 2009 | הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מזמבה | 2–3 | ניו זילנד אוקלנד סיטי | אצטדיון שייח זהאד, אבו דאבי |
| 16 בדצמבר 2009 | קאסונגו  60'   קזוזולה  67' |  | היין  29', 72'   ון סטידן  90+4' | אצטדיון שייח זהאד, אבו דאבי |
המשחקים > משחק על המקום השלישי

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 19 בדצמבר 2009 | קוריאה הדרומית פוהאנג סטילרס | 1–1‏ה | מקסיקו אטלנטה | אצטדיון מחמוד בין חמאד, אבו דאבי |
| 19 בדצמבר 2009 | דנילסון  42' |  | מרקס  46' | אצטדיון מחמוד בין חמאד, אבו דאבי |
|   |   | תוצאת פנדלים |   |   |
|   |   אינו קיאו-דז'אן   דנילסון   שין היונג-מיין   פארק הי-צ'יול   קים היונאג-איי | 4–3 |  סולארי   מרקס   פרלטה   לוקאס סילבה   וילאר |   |
המשחקים > משחק הגמר

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 19 בדצמבר 2009 | ארגנטינה אסטודיאנטס | 1–2‏ה | ספרד ברצלונה | אצטדיון שייח זהאד, אבו דאבי |
| 19 בדצמבר 2009 | בוסלי  37' |  | פדרו  89'   מסי  110' | אצטדיון שייח זהאד, אבו דאבי |
פרסים

| כדור הזהב | כדור הכסף | כדור הארד |
| --- | --- | --- |
| ארגנטינה ליונל מסי (ברצלונה) | ארגנטינה חואן סבסטיאן ורון (אסטודיאנטס) | ספרד צ'אבי  (ברצלונה) |
| --- | --- |
משחק הוגן: מקסיקו אטלנטה
פרגה גרנד

| --- | --- |

Praga Grand
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  (company) (אנ')
 שנות ייצור:  1912 – 1935
 יחידות שיוצרו:  1,196
 הרכבה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית  צ'כיה צ'כיה
 מודל אחריו:  Praga Golden
 מרכב:  מנוע קדמי, מנוע הנעה אחורית
 אורך:  4,820 מ"מ (1928)  5,280 מ"מ (1931)  5,700 מ"מ (1935)
 רוחב:  1,650 מ"מ (1928)  1,760 מ"מ (1931)  1,850 מ"מ (1935)
 גובה:  1,800 מ"מ (1928)  1,860  מ"מ (1931)  1,850  מ"מ (1935)
 משקל:  1,130 ק"ג (ריק), 2,150 ק"ג (כולל עומס מקסימלי, לדגם מנוע 4 צילינדרים, 6 מושבים)  1,780–1,900 ק"ג (ריק, לדגם מנוע 8 צילינדרים, 3,396 סמ"ק)  2,130 ק"ג (כולל עומס מקסימלי, שנת 1931)  2,480 ק"ג (כולל עומס מקסימלי, שנת 1935)
 בסיס גלגלים:  3,300 מ"מ (1912)  3,450 מ"מ (1928)  3,600 מ"מ (1930)
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים 3,824 סמ"ק המפיק 44.4 כ"ס  V8 צילינדרים 3,392 סמ"ק המפיק 54.3 כ"ס (יוצר מספטמבר 1927)  V8 צילינדרים 3,580 סמ"ק המפיק 59 כ"ס (יוצר משנת 1929)  V8 צילינדרים 4,429 סמ"ק המפיק 89 כ"ס (יוצר משנת 1929)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  100 קמ"ש (דגם 8 צילינדרים, 3,396 סמ"ק)
 צריכת דלק:  20 ליטר ל-100 ק"מ (דגם 8 צילינדרים, 3,396 סמ"ק)
 מעצב:  František Kec
פרגה גרנד (בצ'כית: Praga Grand) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית המטוסים והרכב הצ'כית Praga (company) (אנ') אשר יוצרה בין השנים 1912 – 1935.
בין השנים 1912 – 1918 "פרגה גרנד" יוצרה באימפריה האוסטרו-הונגרית.
בין השנים 1918–1935 "פרגה גרנד" יוצרה בצ'כיה.
"פרגה גרנד"

יוצרו 1,196 יחידות: 897 יחידות שהורכב בהם מנוע 4 צילינדרים, 299 יחידות שהורכב בהם מנוע V8 צילינדרים.
מנוע קדמי.
מנוע בנזין.
סוג הנעה: הנעה אחורית.
"פרגה גרנד" שימשה כמכונית שירות לקציני הצבא האוסטרו-הונגרי כולל בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
משנת 1927 "פרגה גרנד" דגם "Praga Grand 8" הייתה מכונית השרד של הנשיא הראשון של צ'כיה טומאש מסריק.
"פרגה גרנד" > תצורות

4 דלתות, 6 מושבים - לימוזינה.
4 דלתות, 6 מושבים - סגנון גוף "Phaeton" (אנ').
4 דלתות, 7 מושבים - לימוזינה.
2 דלתות + דלת אחורית מפוצלת - אמבולנס, בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
גלריה

"פרגה גרנד", שנת 1929
"פרגה גרנד", שנת 1929
"פרגה גרנד" דגם "Torpédo Phaeton", שנת 2019
"פרגה גרנד"
"פרגה גרנד", שנת 1929
"פרגה גרנד"
"פרגה גרנד"
"פרגה גרנד", שנת 2019
"פרגה גרנד" - מבט לתא הנוסעים
לוגו "פרגה גרנד" על קדמת הרדיאטור, שנת 1929
"פרגה גרנד" בשירות הצבא האוסטרו-הונגרי, שנת 1914
"פרגה גרנד" בשירות הרמטכ"ל של הצבא האוסטרו-הונגרי, שנת 1914
"פרגה גרנד" בשירות הצבא האוסטרו-הונגרי, שנת 1917
ראו גם

פרגה RV
פרגה סופר פיקולו
פרגה אלפא
הערות שוליים

↑  [Jacobs, Andrew James (2007). Automotive FDI in Emerging Europe: Shifting Locales in the Motor Vehicle Industry. London: Palgrave Macmillan. ISBN 1-1374-0781-6
↑  Procházka, Hubert; Martof, Jan (2007). Praga : Motocykly, Osobní a Nákladní Automobily (in Czech). Brno: Computer Press. ISBN 8-0251-1667-0
↑  Procházka & Martof, 2007, p.45
בוגאטי סוג 18

| --- | --- |

Bugatti Type 101
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  La Garros (על שמו של הטייס  Roland Garros,  אשר קנה את ה- "בוגאטי סוג 18" הרביעית שיוצרה, והראשונה שנמכרה בשנת 1913)
 יצרן:  בוגאטי
 שנות ייצור:  1912–1914
 הרכבה:  צרפת צרפת
 חברת אם:  בוגאטי-רימאק
 סיווג:  מכונית ספורט
 משקל:  1,247 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,550 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים 5,027 סמ"ק, 3 שסתומים לצילינדר, המפיק 100 כ"ס
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות
בוגאטי סוג 18, שנת 1913
בוגאטי סוג 18 (באנגלית: Bugatti Type 18) היא מכונית ספורט, דו מושבית, קבריולה אשר נבנתה על ידי יצרנית רכבי היוקרה הצרפתית בוגאטי בין השנים 1912–1914. בוגאטי בנה רק 7 יחידות של המכנית הזאת, וככל הידוע רק 3 מתוכן שרדו עד היום.
מנוע
טייפ 18 הונעה באמצעות מנוע טורי בנפח 5.0 ליטר (5,027 סמ"ק) עם 3 שסתומים לכל צילינדר וגל זיזים עילי יחיד, והמהירות המרבית שלה הייתה קרובה ל-160 קמ"ש .
אחת המכוניות (שלדה מספר 474) נמסרה בספטמבר 1913 לטייס והספורטאי הצרפתי רולאן גארוס (1888-1918) שהיה ידידו של אטורה בוגאטי. גארוס עצמו נהרג בשלהי מלחמת העולם הראשונה כטייס קרב בצבא צרפת ומכונית זו נמכרה לאחר המלחמה ללואיס קואטלן שהיה המהנדס הראשי של חברת המכוניות סאנבים Sunbeam.
לאחר גלגולים רבים ומעניינים נמכרה המכונית הזאת אחרי מלחמת העולם השנייה תמורת 400 ליש"ט לאוסף פרטי בבריטניה ונותרה שם עד לשנת 1988. בשנת 2009 היא נמכרה במכירה פומבית תמורת 2,427,500 אירו וכיום היא מוצגת לציבור במוזיאון Louwman בהולנד.
חברת בוגאטי

בוגאטי הייתה יצרנית רכב צרפתית יוקרתית שהוקמה בשנת 1909 ונסגרה בשנת 1963. בשנת 1988, לאחר שפולקסווגן רכשה את הזכויות לשם החברה, היא הקימה את Bugatti Automobiles בבעלותה, שמייצרת מכוניות-על מודרניות. בשנת 2021 אוחדה בוגאטי עם יצרנית מכוניות-העל הקרואטית רימאק שבבעלות חלקית של פורשה מקבוצת פולקסווגן והיא נקראת בוגאטי-רימאק.
בוגאטי המקורית מפורסמת בזכותו של אטורה בוגאטי, שנחשב לגאון בתחום הנדסת רכב וייצר כמה ממכוניות הספורט המהירות ביותר בעולם בשעתו. אטורה בוגאטי נפטר בשנת 1947 ומכיוון שבנו ז'אן נפטר בשנת 1939 לא היה לו יורש שיכול היה להריץ קדימה את החברה.
חברת בוגאטי המקורית שרדה ואף הציגה בשנת 1950 את הדגם האחרון שאטורה תכנן, אבל חדלה לחדש והפסיקה לפעול כיצרנית מכוניות בשנת 1952.
בשנת 1963 נרכשה החברה, אשר עדיין ייצרה חלקים למטוסים, ובשנת 1987 רכש יזם איטלקי את הזכויות לשם והקים חברה חדשה בשם Bugatti Automobili S.p.A. כיום שייכת בוגאטי לקבוצת פולקסווגן. מנכ"ל החברה הוא מאטה רימאק.
תמונות

בוגאטי סוג 18, נוהג: Ettore Bugatti  מייסד חברת בוגאטי
בוגאטי סוג 18, שנת 1913
בוגאטי סוג 18, נוהג רונלד גארונס (אנ') , טייס, בעלים של  ה"בוגאטי סוג 18" הרביעית שיוצרה, והראשונה שנקנתה ב- 1913
ראו גם

בוגאטי
אטורה בוגאטי
בוגאטי סוג 64
בוגאטי סוג 101
הערות שוליים

↑  גיל מלמד, רימאק משתלטת על בוגאטי, באתר TheCar, ‏6-07-2021
היסטוריה של תוניסיה

ההיסטוריה של תוניסיה היא היסטוריה עשירה ורבגונית של מדינה המצויה לחוף הים התיכון על אדמת צפון אפריקה.
תוניסיה הייתה במשך שנים מרכז תרבותי ומסחרי. אלפי שנים ישבו בה שבטים ברברים והיא הייתה מוקד להגירה מכיוונים שונים. הפיניקים הקימו בה את האימפריה האדירה קרתגו, ולאחריהם שלטה באזור האימפריה הרומית. במאה השביעית נכבשה תוניסיה בידי הערבים המוסלמים, ובמאה העשירית הייתה בסיסה של השושלת הפאטימית האסמאעילית. בתקופה הערבית שלטו שליטי תוניסיה בשטחים נרחבים בצפון אפריקה וכן בסיציליה והגיעו עד לקלבריה שבדרום איטליה. במאות שלאחר מכן הייתה תוניסיה בשלטונם של שליטים רבים. שודדי ים שלטו בה לתקופות קצרות ושודד ים בשם ח'יר א־דין (ברברוסה) אף ייסד בה מדינה בשנת 1534. הספרדים דיכאו את מדינת שודדי הים, ושלטו במדינה עד לשנת 1574, עת נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית. ב־1881 השתלטו הצרפתים על המדינה. במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה המדינה זירת קרבות, ולאחריה בשנת 1956 זכתה בעצמאותה, ונשיאה הראשון היה חביב בורגיבה. בשנת 1987 הודח בורגיבה על ידי זין אל־עאבדין בן עלי הנשיא השני שהודח בהפיכה עממית בינואר 2011.
היסטוריה קדומה

הברברים היו תושביה של תוניסיה במשך אלפי שנים, לאחר שיישבו את המרחב האדיר בצפון אפריקה שבין נהר הנילוס לאוקיינוס האטלנטי. כתובות החרוטות בסלעי הסהרה, כלים וצלמיות נמצאו במגרב כמו גם דולמנים, המזוהים עם הברברים הקדומים. מסלולי הנדידה העונתיים לאורך הסהרה רצופים בממצאים ארכאולוגיים המראים על נוכחות קדומה שלהם, כמו גם עדויות כתובות של שליטי מצרים העתיקה, וסוחרים שנדדו באזור הים התיכון.
במהלך האלף השני לפנה"ס היה אזור הים התיכון אזור פורח ועשיר, וערי המסחר שלחופיו סבלו מהתפוצצות אוכלוסין. ערי המדינה, שהחלו להתארגן, שלחו חבורות של צעירים ולוחמים לחפש קרקע נוחה להתיישבות, קרקע פורייה שהגישה אליה מן הים היא נוחה.
בסביבות 1100 לפנה"ס החלו הפיניקים להתיישב באזור. מקורם היה בחופו המזרחי של הים התיכון, והם השתייכו במקור לעמים הכנענים, שישבו בצור ובצידון. בנוסף לאזור החוף של תוניסיה של ימינו, הם התיישבו גם במקומות נוספים – איי הים התיכון, סרדיניה, ספרד, מרוקו ומקומות רבים נוספים.
בתקופה זו של סוף המאה ה־12 לפנה"ס ידוע על ערים פיניקיות שקמו לחופה של תוניסיה, ואזור צפון אפריקה, שהיו כפופות לשלטונה של צור. אוטיקה, תוניס לפטיס מגנה והיפו. המתיישבים הפיניקים התיישבו ברצועת חוף צרה, ובעומק המדבר המשיכו לשלוט הברברים.
קרתגו > עלייתה של קרתגו

קרתגו, או קרת־חדשת, נוסדה במאה ה־9 לפנה"ס על ידי מתיישבים מהעיר צור. על־פי המסורת (אשר אין לה, כנראה, בסיס היסטורי) נוסדה העיר על ידי דידו, בת מלך צור, שנאלצה לברוח מעירה מחשש שתרצח על ידי אחיה, פיגמליון.
בד בבד עם שקיעת התרבות הכנענית והפיניקית במזרח ועלייתן של אשור ובבל במהלך המאה השישית והמאה השביעית לפנה"ס, החלה קרתגו להתבלט בין יתר ערי המדינה. באמצע המאה השישית לפנה"ס תחת שלטון המצביא מאגו (במקור הפיניקי היה שמו "מגן") הייתה כבר לעיר מדינה עצמאית, רכשה לעצמה שותפי מסחר נומידים וברברים, והחלה להתפשט באזור הים התיכון, תוך שהיא הופכת למובילה בין ערי המדינה הפיניקיות בצפון אפריקה. הקימה תחנות מסחר בסרדיניה ובסיציליה, באיביזה שבאיים הלאריים ובמקומות נוספים בחצי האי האיברי, ואף הייתה לשותפת מסחר של האטרוסקים. התרחבות זו הובילה את קרתגו לעימות עם היוונים שרצו לשלוט בנתיבי הסחר בים התיכון. לקראת סוף המאה השישית לפנה"ס התרחש מאבק בין הפיניקים, היוונים, והברית האטרוסקית־פונית לה הייתה שייכת קרתגו. אחת מתוצאותיו של המאבק הייתה החלשתם של האטרוסקים עד כדי כך שהרומאים ניערו מעליהם את שליטיהם האטרוסקים. בשנת 509 לפנה"ס כרתה רומא הצעירה ברית עם קרתגו, והשתיים הגדירו את שטחי ההשפעה שלהן. קרתגו בצפון אפריקה, ואילו רומא באיטליה.
במהלך המאה החמישית לפנה"ס המשיכו הקרתגים בהשתלטות על אזור הים התיכון. ב־480 לפנה"ס, חמלקרת מגו נכדו של מאגו ניסה לכבוש את סיציליה מעיר המדינה היוונית סירקוסאי. הניסיון כשל לאחר תבוסה בקרב הימרה, אך הייתה זו אך תחילתו של מאבק ארוך בין קרתגו ואנשי סירקוסאי. אך היוונים היו עסוקים במאבקיהם עם האימפריה הפרסית במזרח, ועם הרומאים במערב. בתקופה זו עשו הספנים הקרתגים חיל. הם פיתחו את נתיבי הסחר בסהרה, הקימו תחנות מסחר לאור חופי צפון אפריקה ודרום איבריה, ובמהלך המאה החמישית לפנה"ס אף חצו את מיצרי גיברלטר והקימו תחנות מסחר לחופי אפריקה המערבית ובאיים הקנריים. השפעתה המסחרית של קרתגו הגיעה עד בריטניה בצפון ועד מרכז אפריקה בדרום. ידועים מסעות מחקר נרחבים של ספנים מקרת־חדשת, כגון מסעותיו של חנון שהקיפו את מרבית חופה המערבי של אפריקה, או של חימילקו, שהגיעה עד לחופיה הצפון־מערביים של אירופה.
קרתגו > הממשל והחברה בקרתגו

בתקופה זו פיתחו הקרתגנים תרבות עשירה ושיטת ממשל מפותחת. שיטת הממשל הקרתגנית הלכה בעקבות שיטת הממשל בצור, אך הערים הפיניקיות נשלטו על ידי מלכים, בעוד שהקרתגנים נשלטו על ידי "שופטים" (suffete) שייצגו את האריסטוקרטיה של בעלי הקרקעות. ה"שופטים" שנקראו במילה זו ממש גם בשפה הפיניקית, הקרובה לעברית, היה תערובת של רשות מבצעת ורשות שופטת. למשרה מונו האצילים ובעלי ההון, שנבחרו על ידי כלל האזרחים לתקופות בנות שנה אחת, שבהן כיהנו שני שופטים במקביל, בדומה למוסד הקונסול ברומא. השופטים לא היו בעלי כוח צבאי, והמשרות הצבאיות ניתנו לגנרלים שמונו לפי הצורך ונבחרו בנפרד. לצד השופטים נבחרה מועצת זקנים, בת מספר מאות חברים, בדומה לסנאט הרומי. בעיתים של מחלוקת או מצוקה, כונסה אף אספת עם גדולה, בה ניתן קול לאנשים נוספים מקרב אזרחי העיר. לא ידוע כיצד מונו החברים באספת עם גדולה זו.
אריסטו תיאר בספרו "פוליטיקה" את הממשל בקרתגו כ"מעורב", הסדר שכלל אלמנטים של מונרכיה, אריסטוקרטיה ודמוקרטיה.
קרתגו > המלחמות הפוניות וחורבן העיר

עלייתה של הרפובליקה הרומית ויומרתן של שתי המדינות לשלוט בנתיבי הסחר בים התיכון, הביאה את קרתגו לסדרה של מלחמות, המכונות המלחמות הפוניות, שהביאה בסופו של דבר לחורבנה.
המלחמה הפונית הראשונה בין 264 לפנה"ס ל־241 לפנה"ס החלה בסיציליה והתפתחה למלחמה ימית שבה למדו הרומים את אמנות הלחימה הימית, והצליחו לשלוט בה ולנצח. קרתגו איבדה את סרדיניה ואת שליטתה במערב סיציליה.
המלחמה הפונית השנייה בין 218 לפנה"ס ל־201 לפנה"ס החלה בעיר סגונטו בספרד של ימינו. חניבעל, מנהיג הקרתגנים כבש את העיר, שהייתה בעלת ברית חשובה של רומא. הפעולה הביאה לסכסוך ולהכרזת מלחמה. מסגונטו החל חניבעל להתקדם אל איטליה כשהוא מוביל את צבאותיו המצוידים בפילים אל מעבר להרי האלפים. בתחילה זכה לניצחונות, אך לאחר שכל בעלות בריתה של רומא נותרו נאמנות לה, נכשל בניסיונו לכבוש את העיר. המערכה באיטליה נמשכה במשך שנים רבות. לבסוף פלשו חיילי רומא בהנהגת סקיפיו אפריקנוס למושבות קרתגו בספרד, ולאחר מכן נחתו באפריקה, ליד העיר קרתגו, והכריחו את חניבעל לשוב אל העיר. לאחר תבוסת הקרתגנים בקרב זאמה בשנת 202 לפנה"ס איבדה קרתגו את מושבותיה בחצי האי האיברי, ובמערב הים התיכון, כמו גם את השפעתה על המלכים הנומידים ששלטו מסביבה. בתקופה זו שלטה קרתגו בסביבה הקרובה לעיר קרתגו בלבד, הוטלו עליה פיצויי מלחמה בסכום גבוה, ועצמאותה אבדה.
במהלך התקופה שלאחר מכן בנו הקרתגנים את האימפריה שלהם מהיסוד, ובמהלך שנים ספורות התאוששו ושבו להיות מרכז מסחרי משגשג במערב הים התיכון, אם כי לא חזרו לגדולתם הקודמת. רומא הביטה בהתפתחויות אלו בדאגה, ולבסוף, לאחר הכרזת מלחמה של קרתגו על המלך הנומידי מסיניסה, הכריזה רומא מלחמה על קרתגו בטענה כי בניגוד לתנאי כניעתה הכריזה מלחמה שלא ברשותה של רומא. המלחמה הפונית השלישית שהתרחשה בין 149 לפנה"ס ל־146 לפנה"ס הביאה לאובדנה המוחלט של קרתגו. העיר נהרסה, ותושביה נמכרו לעבדים.
ימי הביניים > הכיבוש הערבי

ראשוני הפולשים המוסלמים הגיעו לשטח תוניסיה עוד בשנת 648 בתקופת שלטונו של הח'ליף עות'מאן בן עפאן. בשנת 670 נכנס לתוניסיה צבאו של השליט המוסלמי עוקבה בן נאפע. הערבים שהגיעו בדרך היבשה, כבשו את המבצרים הביזנטים שלאורך החוף. הם הקימו את העיר קירואן בשנת 673 והשתמשו בה כבסיס על מנת להשליט את דת האסלאם אל מול כיסי התנגדות של נוצרים וברברים. בתהליך זה הוחרבה שוב העיר קרתגו, בשנת 698. לאחר חורבן קרתגו הייתה תוניסיה למוסלמית, וכך נותרה עד היום. תוניסיה הפכה למרכז טבעי להשפעה הערבית והאסלאמית בצפון אפריקה, וזאת בשל היותה בעלת תשתית עירונית, חקלאית ומסחרית הדרושה להקמת מדינה ריכוזית. בתוך דור אחד קיבלה כל האוכלוסייה באזור את האסלאם, ואף הברברים, שמעולם לא קיבלו עליהם את הנצרות, הפכו למוסלמים.
ימי הביניים > השושלת האע'לבית

שליטיה הערבים של תוניסיה לחמו במהלך המאה ה־8 נגד הברברים, ששאפו לעצמאות, ובמקביל התרופפו קשריהם עם השלטון המרכזי בבגדאד. נוצרה אריסטוקרטיה ערבית מקומית, שהתנגדה להתערבות הח'ליפים בענייניה. בשנת 797 פרץ מרד. בשנת 800 הגיע המרד לקירואן. השליט המקומי, איברהים אל־אע'לב, הציע לח'ליף הארון א־רשיד כי יכיר באופן רשמי בשלטון הח'ליפות בבגדאד, אך אזור איפריקיה (إفريقية), כפי שכונתה הפרובינקיה הרומית אפריקה בפי הערבים, יוענק לו כאחוזה פיאודלית תורשתית. אל־אע'לב ויורשיו, הידועים כאע'לבים, שלטו בשטח הקרוי כיום תוניסיה, טריפוליטניה ומזרח אלג'יריה בין 800 ל־909. האליטות הצבאיות האע'לביות כללו הן את הפולשים הערבים, הן ברברים שהתאסלמו והן עבדים שחורים ששימשו כחיילים. מהגרים ערבים מפרס, ילידים דוברי ערבית ושפת המקום, נוצרים ויהודים שימשו כמנהלנים במדינה האע'לבית.
הייתה זו תקופה של פריחה. מערכות השקיה נרחבות ומפותחות הותקנו על מנת לספק מים לערים ולשדות. התוצר החקלאי המקומי התבסס על גידול הזית. באזור קירואן הותקנו מאות אגני מים. נתיבי מסחר חשובים קישרו את תוניסיה עם הסהרה, סודאן והים התיכון. הכלכלה המשגשגת איפשרה את פיתוח האומנויות, והשליטים הקימו ארמונות מפוארים. בשנת 835 כבשו האע'לבים את סיציליה. על אף השגשוג וההתפשטות הטריטוריאלית, רבים הביעו התנגדות לשלטון בשל יחסו המפלה כלפי הברברים. האסכולה המאליכית, שהתפתחה בקירואן בתקופה זו, הטיפה למדיניות המוסלמית המסורתית של יחס שווה לכל המאמינים בלי קשר למוצאם.
ימי הביניים > השלטון הפאטמי

אי היציבות הפוליטית הוחמרה על ידי השושלת הפאטמית שקמה במצרים. אחרון האע'לבים, זיאדאת אללא השלישי, הובס בידי הפאטמים בשנת 909. הפאטמים כבשו את כל צפון אפריקה ומצרים. בשנת 973 קבעו את בירתם בקהיר. את השלטון בתוניסיה הותירו בידי מנהיג מקומי בשם בולוקין אבן זירי, שהקים את השושלת הזירית. האזור הפך בהדרגה לזירה לקרבות וסבל מאי יציבות פוליטית, שהביאה לשקיעת התרבות והחקלאות ששגשגו בעבר. בשנת 1050 מרד אמיר מקומי בשם אל־מועיז בשלטון הפאטימי, ובתגובה שלחו השליטים המצרים נוודים בדואים שידכאו את המרד. בשנת 1057 נכבשה קירואן ונבזזה על ידי הפולשים הבדואים. הבדואים הצליחו לשלוט בפנים הארץ, בעוד שהזירים החזיקו מעמד באזור החוף. בשלב זה איבדו המוסלמים את השלטון בסיציליה, והוקמה בה ממלכה נורמנית. בשנת 1087 נכבשה בירת הזירים מהאדיה על ידי איטלקים מפיזה וג'נובה והאמיר נאלץ לשלם להם כופר על מנת שיעזבו.
ימי הביניים > השושלת החַפצית

האנרכיה שאפיינה את ימיהם האחרונים של הזירים, הפכה את תוניסיה למטרה קלה לפולשים מבחוץ. בין 1124 ל־1148 שלטו הנורמנים מסיציליה במהדיה, בגבס, בספקס ובאי ג'רבה. ב־1148 השתלטו הנורמנים על כל רצועת החוף ושמו קץ לשלטון הזירי. השליטים המוסלמים החזקים במגרב באותה התקופה היו בני השושלת האלמואחדית, ששלטו במרוקו. אלו הצליחו להניס את הנורמנים בשנת 1160 בהנהגת הח'ליף עבד אל־מומין. על אף כוחם הצבאי של האלמואחידים, שכבשו את מרוקו, התערבו בנעשה בספרד, ופלשו לאלג'יריה ותוניסיה, לא קנתה הדוקטרינה הדתית לה הטיפו אחיזה בתוניסיה. האסכולה המאלכית נותרה בעלת שורשים עמוקים במקום, כמו גם כתות מקומיות ששילבו את האסלאם עם אמונות מקומיות בקדושים ועם עקרונות סופיים מסוימים.
ב־1230 השתלט על תוניסיה מנהיג מקומי שכונה אבו זכריה. הוא ייסד את השושלת החפצית (الحفصيون; 1229–1574), שהוכרה על ידי השלטון המרכזי במכה, ובתמורה הכירו באל־מסתנצר כח'ליף. ב־1270 ערך מלך צרפת לואי ה־9 ניסיון לפלוש לתוניסיה שכונה "מסע הצלב השמיני". הפלישה הצרפתית נהדפה. תוניסיה שגשגה תחת השלטון החַפצי, הגבירה את הסחר הן עם המדינות המוסלמיות והן עם אירופה. בירתם של החַפצים הייתה תוניס, ובה נבנו ארמונות וגנים מפוארים. אחוזת הח'ליף בביזרטה נחשבה ליפה בעולם בתקופתה. ניסיון פלישה צרפתי נוסף נערך ב־1390 על ידי הדוכס מבורבון, ונכשל.
ב־1492 הביאה נפילת ממלכת גרנדה המוסלמית, כמו גם גירוש ספרד להגירה מוסלמית ויהודית לתוניסיה. הבאים הביאו עמם כישורים וכוח אדם איכותי שהביא לפריחת הממלכה החַפצית. אך שגשוג זה היה קצר ימים.
ירידת כוח השלטון המרכזי הפך את תוניסיה למקור לפעילות שודדי ים שאף ייסדו בה ממלכה בהנהגת יורד הים הטורקי ח'יר א־דין (ברברוסה) בשנת 1534. ברברוסה, שפעל בשמו של הסולטאן העות'מאני סולימאן המפואר הדיח את השליט החַפצי אל חסן, שנאלץ לפנות לעזרת גורמים חיצוניים. הספרדים כבשו את תוניסיה והשליטו בה את אל חסן כשליט בובה.
בין 1534 ל־1574 הייתה תוניסיה זירה למאבק הכוחות בין ספרד וטורקיה. באזור החוף שלטו הספרדים, ואילו מעבר לשם שררה האנארכיה. מצב עניינים זה נמשך עד לכיבוש הארץ בשנת 1574 על ידי האימפריה העות'מאנית.
התקופה העות'מאנית

במהלך המאה ה־16 אוחדה המדינה התוניסאית אל האימפריה העות'מאנית. העות'מאנים הפכו את תוניסיה למחוז באימפריה שלהם בשנת 1574, והציבו בה חיל מצב ובו 4,000 יאניצ'רים שהובאו מאנטוליה, וחוזקו במומרים בכפייה לאסלאם שהגיעו מאיטליה, ספרד ופרובאנס. ב־1591 התמרדו היאניצ'רים המקומיים, והחליפו את השליט מטעם הסולטאן בשליט מטעמם שכונה דיי. הדיי שלט בחופה של תוניסיה, כביכול מטעמו של השלטון המרכזי בטורקיה, ובפנים הארץ שלט שליט בעל תואר ביי, משושלת שהקים גובה מיסים קורסיקני בשם מוראד בשנת 1640. תוניסיה הפכה זירה למאבקים בין הדיי, הביי, שבטי הברברים, תושבי ערי החוף, ושודדי הים שהקימו מעין אוטונומיה לחופה של תוניסיה, והיו בעלי השפעה רבה על השלטון במדינה. בשנת 1705 השתלט ביי בשם חוסיין אבן־עלי על כל שטחה של תוניסיה. אבן עלי היה לביי הראשון של תוניסיה, והקים את השושלת החוסיינית (الحسينيون), ששלטה במדינה עד לשנת 1957. להלכה המשיכה תוניסיה להיות וסאל של האימפריה העות'מאנית: הדרשות בתפילות יום השישי הזכירו את שמו של הסולטאן (אות לקבלת שלטונו), המטבעות הוטבעו בשמו, ואחת לשנה הופיע בחצר הסולטאן שליח מתוניסיה שהעניק לו מתנות. במציאות הייתה תוניסיה מדינה עצמאית לחלוטין.