stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדרטת כוחות השיטור הלאומית (וושינגטון)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אתר הנצחה 
 מיקום:  וושינגטון די. סי. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1991
 תאריך פתיחה רשמי:  1991 
 יוצר:  ריימונד קסקי 
 קואורדינטות:  38°53′48″N 77°01′03″W﻿ / ﻿38.896744°N 77.017553°W﻿ / 38.896744; -77.017553
 nleomf.org
  (למפת וושינגטון די. סי. מוגדלת) אנדרטת כוחות השיטור הלאומית(למפת וושינגטון די. סי. רגילה) אנדרטת כוחות השיטור הלאומית
 
קיר ההנצחה ועליו 17,500 שמות הנופלים בעת תפקידם. בסמוך, פסל הלביאה השומרת על גור אריות.
אנדרטת כוחות השיטור הלאומית (באנגלית: National Law Enforcement Officers Memorial) היא אנדרטה הממוקמת בוושינגטון בירת ארצות הברית, בכיכר הרשות השופטת (Judiciary Square), לזכרם של חללי כוחות השיטור של ארצות הברית שנפלו בעת תפקידם. האנדרטה ממוקמת ברחבת הכניסה אל מוזיאון הבניה הלאומי.
היסטוריה

האנדרטה הוקמה בעקבות חקיקה של קונגרס ארצות הברית משנת 1984. האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל דייוויס בקלי, ונחנכה ב-15 באוקטובר 1991. האנדרטה כוללת בריכת השתקפות וסביבה פארק שבו קירות שעלים חקוקים שמות 17,500 אנשי המשטרה וכוחות השיטור האמריקאים (הן הפדרליים והן המדינתיים) שנפלו בעת מילוי תפקידם. בסמוך נמצא מרכז מבקרים ובו מידע על השוטרים שנפלו.
ב-20 באוקטובר 1996 נחקק חוק 104-329 שהורה על הקמת קרן למימון אחזקת האנדרטה על ידי מזכיר הפנים של ארצות הברית. המימון מושג בעיקר מתרומות וממכירת מזכרות.
בשנת 2000 נחקק חוק PL 106-492 על ידי הקונגרס המורה על הקמת מוזיאון הנצחה בסמוך לאנדרטה, בעלות של כחצי מיליון דולרים. החוק נחתם על ידי נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ב-9 בנובמבר 2000, אולם עבודות הקמת המוזיאון טרם החלו. המוזיאון צפוי להחנך בשנת 2014.
ראו גם

אנדרטת כוחות השיטור הלאומית שבלונדון
אנדרטת כוחות השיטור הלאומית שבקנברה
הערות שוליים

↑  Museum Progress Continues. National Law Enforcement Museum.
אנג'לו לוי-ביאנקיני

| --- | --- |
אנג'לו לוי בינקיני
 לידה:  1877 ונציה, איטליה 
 פטירה:  20 באוגוסט 1920 (בגיל 43 בערך) Damasco 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 
אנג'לו לוי-ביאנקיני (באיטלקית: Angelo Levi Bianchini) ‏ (4 בפברואר 1877 – 20 באוגוסט 1920), היה יהודי-איטלקי. שירת כרב חובל בצי המלכותי האיטלקי. היה חבר בוועד הצירים ופעל לקידום ענייני היישוב היהודי בארץ ישראל בתחילת השלטון הבריטי בה, בשנים 1918 - 1920. נרצח בדרעא שבגבול עבר הירדן-סוריה בעת שפעל בשליחות ממשלת איטליה.
אנג'לו לוי-ביאנקיני נולד בוונציה בשנת 1877, למיקֵלֶאנג'לו  לוי ואנריקטה  ביאנקיני, בן שני מתוך ארבעה בנים. הוא כלל גם את שם משפחת אמו בשם משפחתו, כדי להבדילו משאר המשפחות שנשאו את השם "לוי". משפחתו הייתה קשורה לתנועה לאיחוד איטליה אך דבקה גם במסורת היהודית, בדומה לרבים מבני יהדות איטליה.
בצי המלכותי האיטלקי

בשנת 1890, בגיל 13, התקבל לאקדמיה המלכותית לימאות (Regia Accademia Navale) בליבורנו. ארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1894, היה בין החניכים המצטיינים וקבל דרגת "Guardiamarina" - דרגת הקצונה השנייה (מקבילה לסגן). הוא צורף לצי המלכותי האיטלקי. בשנים 96–1895 הפליג באונית מלחמה וקבל דרגת Sottotenente di vascello (מקבילה לסרן) - הדרגה השנייה או השלישית אחרי הקברניט. הגיע לדרגת Tenente di Vascello, המקביל לאלוף-משנה.
בשנת 1905 היה בפיומה ותרם לבניית מתקני לחימה ימיים. בשנת 1907 עבר למפקדת הימייה האיטלקית. בשנים 9–1908 שרת על אוניית המלחמה "קלטיק" (Celtic) של ארצות הברית, שפעלה בשליחות הצלה בעת רעידת אדמה בסיציליה ובקלבריה וזכה להוקרה על פעולתו. בשנת 1911 עבר להדרכה ופיקד על אונייה להכשרת חובלים "סרדיניה". משם עבר ללחימה מול לוב וקבל פיקוד על טרפדת. בשנת 1912 הגיע לים האדום בספינת מלחמה חמושה בתותחים לשם סיום הלחימה באפריקה. בשנת 14–1913 עבר להוראה באקדמיה המלכותית לימאות בליבורנו.
השתתף בקרבות במחסום אוטרנטו, ונטל חלק בהתמודדות בין הצי האיטלקי לבין הצי של האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1915 נמנה עם הספינות שפעלו כ"ציידי טורפדות" בצפון הים האדריאטי ופיקד על המשחתת "פוצ'יליארי" (Fucielieri). אדמירל טהון דה רוול העניק לו מדליה של כסף על הפעילות שלו בימים 3–5 מאי 1916 בצפון הים האדריאטי.
פעולה נוספת הנזקפת לזכותו הייתה ב-12 ביוני 1916 בעת פיקודו על הפוצ'יליארי, שנכללה בכוח שבו עוד שתי משחתות ושתי טרפדות, שנשלח לתקוף בסיס בעיר פורץ', שממנו יצאו המטוסים הימיים האוסטרים שתקפו את ונציה וערים אחרות בחוף הים האדריאטי. הכוח איתר את מיקומו המדויק של הבסיס, והתפתח קרב ארטילרי בין הספינות האיטלקיות ועמדות ההגנה האוסטריות, שבמהלכו נגרמו נזקים כבדים לבסיס האוסטרי. גם בצד האיטלקי היו אבדות ומעשי גבורה. המתקפה האיטלקית זכתה להצלחה זמנית כי המתקפות האוסטריות התחדשו לאחר זמן מה אבל כעת מיקום הבסיס היה ידוע, הוא הותקף מדי פעם על ידי הכוחות האיטלקים ועוצמת התקיפות האוסטריות נחלשה..
לאחר מכן מונה למשנה מפקד אניית מלחמה חמושה בתותחים כבדים מסוג דרדנוט בשם Andrea Doria. בשנת 1917 הוצב במשרד החוץ האיטלקי ובשנים 19–1918 היה בשליחות בארץ ישראל.
ב-5 במאי 1919 יצא מארץ ישראל בדרכו לאיטליה. באיטליה תכננו משרד הימיה ומשרד החוץ להחזירו לפעילות בצי, ולתת לו פיקוד על ספינה, שתפליג במזרח הים התיכון ובים השחור. ביוני 1919 התחלפה הממשלה באיטליה, ומימוש תוכנית זו נדחה. באמצע יולי יצא לוי-ביאנקיני להפלגה עם ספינתו "קואטית" (Coatit). הוא עגן באחדים מנמלי הים התיכון, ובהם פיראוס, איזמיר, רודוס, לימסול, לרנקה, תוך שהוא אוסף ידיעות על האזור. בספטמבר עבר דרך תעלת סואץ והפליג לג'דה, לשם ליווי האמיר אידריס (לימים מלך לוב) בדרכו למכה. הוא המשיך בליווי זה עד לחזרתו של האמיר אידריס לבנגזי. בנובמבר 1919 הסתיימה ההפלגה, ולוי-ביאנקיני מונה לעורך ביטאון הימיה האיטלקית Rivista Marittima. בפברואר 1920 זכה לאות כבוד: Ufficiale della Corona d'Italia. באוגוסט 1920 נשלח שוב למזרח התיכון, שם נרצח.
במזרח התיכון

לקראת סיום מלחמת העולם הראשונה ביקשה איטליה לחזק את מעמדה בארץ ישראל, ובין השאר שלחה כוח בן 500 חיילים שלחם בשורותיו של גנרל אלנבי. בעקבות מתן הצהרת בלפור החליט משרד החוץ האיטלקי לצרף יהודים איטלקים אחדים לוועד הצירים, כדי שייצגו את האינטרסים של איטליה. למטרה זו נבחרו שני נציגים: קצין הרפואה ד"ר ג'אקומו הרטום ורב החובל אנג'לו לוי-ביאנקיני, שהחלו לפעול ב-1 ביולי 1918. השניים הוצגו כנציגי יהדות איטליה, אף שפעלו מטעם משרד החוץ, והם הונחו שלא ללבוש את מדיהם. לוי-ביאנקיני והרטום הצטרפו למשלחת רפואית אמריקאית שהייתה בדרכה לארץ ישראל. ב-13 באוגוסט הגיעו השניים, עם היחידה האמריקאית, לאלכסנדריה שבמצרים, שם נפגשו עם הנציב העליון הבריטי ועם הסולטאן פואד הראשון. משם המשיכו לארץ ישראל, בלוויית חיים ויצמן, שהגיע למצרים לקבל את פניהם. בתקופה זו המערכה על ארץ ישראל טרם הסתיימה, וחלקה הצפוני של הארץ היה בשליטת האימפריה העות'מאנית. הוא היה נספח צבאי ליד המנגנון הצבאי הבריטי שניהל אז את הארץ. ביאנקיני פעל, בין היתר, לשיבתם של 6,000 יהודים שגורשו על ידי הטורקים, סייר בערי הארץ, וזכה לאהדה ביישוב. בביקור שערך ויצמן ברומא ביקש ששליחותו של לוי-ביאנקיני בארץ ישראל תוארך עד פברואר 1919, ונענה בחיוב.
ב-30 בנובמבר 1918 חזר לרומא ומשם המשיך לפריז וללונדון, שם קיים מגעים עם ראשי הציונות.
באמצע פברואר 1919 חזר לארץ ישראל, לאחר שבדרכו אליה פקד את פליטי ארץ ישראל ששהו במצרים. הוא חשש מפרעות שיערכו הערבים, ושכנע את רונלד סטורס, המושל הבריטי של ירושלים, לתגבר את כוחות הצבא בעיר.
לקראת התהלוכה המסורתית הערבית במסגרת חגיגות נבי מוסא, ב-11 באפריל, הפנה את תשומת לב הבריטים לאפשרות כי הערבים יתנכלו ליהודים. הוא יצא במדי רב החובל לעיר העתיקה, כאשר משמרות בריטיים הגנו עליו. כך נמנעה הפגיעה ביהודים באותו שנה.
לוי-ביאנקיני המליץ שההסתדרות הציונית תחתור לכך שהמנדט על ארץ ישראל יינתן למדינות אחדות - בריטניה, ארצות הברית, צרפת ואיטליה - ולא לבריטניה לבדה, אך עמדתו לא התקבלה.
בוועידת סן רמו, שהתקיימה באפריל 1920, הפעיל השפעתו על חברי המשלחת האיטלקית, ובראשם ראש ממשלת איטליה, פרנצ'סקו ניטי, כדי שזו תתמוך ברעיון הציוני של הקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל. פעילות זו סייעה לקבלת ההחלטה בוועידה, לאמץ את הצהרת בלפור.
קודם להירצחו נבחר על ידי ההנהלה הציונית בירושלים למנהל מחלקת העלייה, אך לא הספיק למלא תפקיד זה.
בשהותו בארץ ישראל מילא לוי-ביאנקיני תפקיד כפול: נציג מטעם משרד החוץ האיטלקי וחבר בוועד הצירים. הוא הצליח לשמור על נאמנות לאינטרסים האיטלקיים ולחיים ויצמן. הוא פעל לקידום אינטרסים מדיניים ומסחריים של איטליה, בנוסף לפעולתו למען היישוב היהודי בארץ ישראל. כפל התפקידים יצר לעיתים קושי, משום שלפעולות מסוימות למען העניין הציוני נדרש אישור של משרד החוץ האיטלקי, שלו היו אינטרסים משלו. דוגמה ברורה לקונפליקט זה מופיעה בדבריו של לורד קרזון, סגן שר החוץ הבריטי, במאי 1919, במענה לבקשה להסדיר פגישה של לוי-ביאנקיני עם האמיר פייסל: "אף על פי שאין לנו התנגדות שביאנקיני יבקר אצל פייסל בתור ציוני, הרי שביקורו בתור קצין איטלקי, אמנם באישורה הלא רשמי של ממשלת איטליה, עשוי לגרום לאי הבנות חמורות עם הצרפתים". חיים ויצמן התייחס לכך באוטוביוגרפיה שלו, בכותבו: "הממשלה האיטלקית שלחה אלינו את המפקד לוי ביאנקיני, שנתגלה אחר כך כעובד נאמן ביותר, שהשתתף עמנו בלב שלם בכל צידי עבודתנו בארץ ישראל; אבל עד מהרה נתקבל הרושם, שמסירותו הייתה מיוסדת על נטייה איטלקית יותר מאשר ארץ-ישראלית".
הרצח

באוגוסט 1920 יצא בשליחות ממשלתו למזרח התיכון, ועבר במצרים ובארץ ישראל, ומשם המשיך לסוריה, שם התקיימו מהומות נגד שלטון המנדט הצרפתי. הוא נרצח ב-20 באוגוסט 1920 בדרעא שבגבול עבר הירדן-סוריה. על הנסיבות שהביאו לרציחתו יש גרסאות אחדות:
מניע פלילי של שוד, גרסה הנתמכת על ידי מקום מציאת שרידי גופתו והעדר החגורה שאחסנה מטבעות יקרות.
מניע לאומני, לוי-ביאנקיני נחשב בטעות לצרפתי ונרצח עם נציגים אחדים של השלטון הצרפתי, שעמם שהה.
יעקב יערי-פולסקין, במאמרו "מחזיתות זרים לחזית עמו" סבור כי ערבי ניסה להצילו אך לוי-ביאנקיני נרצח כתגמול על מות ערבי אחר שנפגע בהתנפלות על חיילים צרפתיים ונפל בשביים.
עיתון "הארץ" מ-1 ביולי 1921 מספר כי הגנרל נירו הבריטי ערך ביקור נימוסין בדרעא למרות רצח ביאנקיני. בידיעה הוא מוסיף בסוגריים - סימן קריאה.
לאחר השתדלויות רבות, בהן של חיים ויצמן יצא אחיו, קולונל אכילה לוי-ביאנקיני, לדמשק. משם המשיך בליווי חיילים איטלקים לדרעא. שם גילה את שרידיו של אנג'לו לוי-ביאנקיני. שנה לאחר מותו, ב-21 אוגוסט 1921, הוא הובא לקבורה בטורינו שבאיטליה. ליד המצבה הוקם קיר זיכרון לזכרו.
הנצחת זכרו

בירושלים הונצח זכרו של אנג'לו לוי-ביאנקיני ברחוב הנושא את שמו, רחוב המקשר בין הרחובות שמאי והלל, בקרבת "בית הכנסת כמנהג בני רומא" (Tempio Italiano) - בית הכנסת של יהדות איטליה בירושלים.
לקריאה נוספת

יעקב יערי-פולסקין, "מחזיתות זרים לחזית עמו" בספר חולמים ומגשימים, הוצאת מזרחי, 1967, עמודים 140–145.
,Sergio Minerbi, Angelo Levi-Bianchini e la sua opera nel Levante, 1918-1920, Fondazione Sally Mayer, Scuola superiore di Studi Ebraici ,Milano, 1967
הערות שוליים

↑  המקור: ארכיון חיל הים האיטלקי
↑  ואולי אותה פעולה
↑  Incursione Navale di ....." PARENZIO " 12 giugno 1916
↑  יצחק מינרבי, ‏אנג'לו לוי ביאנקיני ופעילותו במזרח (1918–1920), הציונות א', 1970, עמ' 320
↑  חיים ויצמן, מסה ומעש, הוצאת שוקן, תש"ט, עמ' 212.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007508030505171  VcBA: 495/82835  VIAF: 89172573   WorldCat (עם VIAF): 89172573 
בשורה הראשונה, מימין לשמאל: זאב גלוסקין, אנג'לו לוי-ביאנקיני, ד"ר חיים ויצמן, ד"ר אידר, ד"ר יעקב טהון, 1918
ארטור בודנצקי

| --- | --- |

 לידה:  16 בדצמבר 1877 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  23 בנובמבר 1939 (בגיל 61) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות סליפי הולו 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית, אוסטריה, ציסלייטניה (ארצות אוסטריה) 
 
ארטור בודנצקי (בגרמנית: Artur Bodanzky; ‏16 בדצמבר 1877, וינה - 23 בנובמבר 1939, ניו יורק) היה מנצח יהודי-אוסטרי-אמריקאי, ששמו נקשר בעיקר עם אופרות של וגנר.
קריירה

בודנצקי, בן למשפחת סוחרים יהודית, למד נגינה בכינור והלחנה אצל אלכסנדר זמלינסקי. אחרי גמר לימודיו התמנה בודנצקי לעוזר ניצוח לגוסטב מאהלר בווינה, משם המשיך למשרות בברלין, בתיאטרון הגרמני החדש בפראג (אוגוסט 1907), שם היה לתקופה קצרה עמית לאוטו קלמפרר, ובמנהיים. ב-1915 היגר לארצות הברית, שם התקבל לעבודה במטרופוליטן אופרה בניו יורק. מחליפו במנהיים היה וילהלם פורטוונגלר. בודנצקי היה אחראי לרפרטואר הגרמני במטרופוליטן, תפקיד שאליו קיבל אותו טוסקניני בהמלצת בוזוני. ב-1921 הזמינה אותו הפילהרמונית של ניו יורק כמנצח אורח. ב-1928 הודיע בודנצקי על התפטרותו מן המטרופוליטן. את מקומו תפס תומאס רוזנשטוק, שקיבל ביקורת גרועה כל כך בעיתונות, שהגיש את התפטרותו כמעט מיד, על רקע בריאותי, ובודנצקי נשכר מחדש ונשאר במטרופוליטן עד מותו. תומאס ביצ'ם פנה אליו בהצעה לנצח בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנת 1936, אבל השכר שביקש בסך 250 לירות שטרלינג לכל הופעה נחשב לגבוה מדי.
סגנון ניצוח

כאשר התמנה בודנצקי למשרתו במנהיים, זכה לשבחים כ"מנצח בוגר ושקדן" עם "מגרעת אחת בלבד: כבדות-ידיים מסוימת, נטייה מוקדמת לריטרדנדו". לעומת זאת, במטרופוליטן נודע בודנצקי לשמצה "בשל הטמפי המהירים שלו, בייחוד אצל וגנר". נאמר על בודנצקי, שהיה מקצץ באופרות שהכין להצגה יותר מהרבה מנצחים אחרים בני זמנו, והיו מי שהעלו סברה, כי הוא להוט לסיים את האופרה בעוד מועד להספיק למשחק קלפים. ה. ל. מנקן ביקר את יכולותיו כמנצח סימפוני באמרו, כי "בודנצקי עשה רושם שאיננו מתמצא בחומר שהיה אמור לנצח עליו."
ביבליוגרפיה

Beaumont, Anthony (2000). Zemlinsky. Ithaca, NY: Cornell University Press. ISBN 0801438039.
Horowitz, Joseph (2005). Classical Music in America: A History of Its Rise and Fall. New York, NY: W. W. Norton and Company. ISBN 0393057178.
אלכסנדר קוב

| --- | --- |
סר אלכסנדר קוב
סר אלכסנדר קוב
 לידה:  6 ביוני 1870 נניטל (אנ'), אוטראקהאנד, הודו הבריטית הודו הבריטית
 פטירה:  29 ביוני 1931 (בגיל 61) שרנברוק (אנ'), בדפורדשייר, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מדינה:  הראג' הבריטי 
 השכלה:  קולג' ולינגטון  המכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט 
 בן או בת זוג:  Winifred Ada Bowen (1 באוקטובר 1910–?) 
 צאצאים:  אן קוב, Winifred Alice Cobbe, Alexander William Locke Cobbe 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 תקופת הפעילות:  1889–1931 (כ־42 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד רגימנט מרכז אפריקה (1900–1902) מפקד הבטליון הראשון של רגימנט רובאי המלך האפריקנים (1992-1907) מפקד רגימנט סיקים (1914-1915) מפקד הקורפוס השלישי (1917-1918) מפקד הפיקוד הצפוני של הודו (1926-1930)
 פעולות ומבצעים
 פריצת המצור על צ'יטראל (אנ') דיכוי מרד שבטי האשנטי המערכה בסומלילנד (אנ') מלחמת העולם הראשונה החזית המערבית המערכה במסופוטמיה
 עיטורים
  צלב ויקטוריה (1902)   אות השירות המצוין (1900)    אוזכר בשדרים (1900)    חבר במסדר האמבט (1915)   אביר מפקד במסדר האמבט (1917)    "אביר" במסדר כוכב הודו (1919)    מפקד בלגיון הכבוד של צרפת (1919)    מפקד במסדר סנט לזרוס (1919)    אביר הצלב הגדול במסדר האמבט (1928)
 
אלכסנדר קוב במהלך המערכה במסופוטמיה (1917)
אלכסנדר סטנהופ קוב (באנגלית: Sir Alexander Stanhope Cobbe;‏ 6 ביוני 1870 – 29 ביוני 1931) היה קצין בכיר בצבא בריטניה. במהלך שנות שירותו השתתף במספר מלחמות וביניהן בפריצת המצור על צ'יטראל, דיכוי מרד שבטי האשנטי, המערכה בסומלילנד (אנ') ובמלחמת העולם הראשונה. במהלך מלחמה זו שירת תחילה בחזית המערבית ובהמשך במערכה במסופוטמיה שם פיקד על הקורפוס השלישי. לאחר המלחמה שירת בתפקידים בכירים בצבא הודו הבריטית. במהלך שירותו זכה בשלל תארים, אותות ומדליות ובמיוחד בצלב ויקטוריה.
נעורים

קוב נולד ב-1870 בעיר ניינטל (אנ') שבמדינת אוטראקהאנד שבהודו הבריטית לסר אלכסנדר יו קוב ולאמילי ברברה לבית ג'ונס והיה הילד השלישי מתוך שישה ילדים שנולדו לזוג. אביו של אלכסנדר היה קצין בדרגת לוטננט גנרל בצבא בריטניה ושירת בצבא הודו הבריטית בתקופת לידתו של אלכסנדר.
לאחר מספר שנים חזרה המשפחה לאנגליה וקוב נשלח לבית ספר יסודי בווימבלדון. בהמשך למד בתיכון וולינגטון (אנ') שבברקשייר ומשם המשיך בלימודים צבאיים באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט אותה סיים ב-1889.
קריירה צבאית > השנים הראשונות

עם סיום לימודיו במכללה הוצב קוב כלוטננט משנה ב"רגימנט הגבול הדרום וולשי" (אנ') שהיה חלק מרגימנט הוולשי המלכותי.
קריירה צבאית > השירות בהודו

ב-1892 קודם קוב לדרגת לוטננט וצורף לסגל הקצונה של צבא הודו הבריטית. ב-1895 היה שותף במסע לפריצת המצור על צ'יטראל (אנ') שבגבול בין הודו, פקיסטן ואפגניסטן ועל פעולה זו זכה ב"מדליית הודו" (אנ').
קריירה צבאית > השירות באפריקה

ב-1896 נשלח קוב לשירות באפריקה שם השתתף בפעולות שנועדו לשמירת הקולוניות הבריטיות ביבשת. ב-1899 הועלה לדרגת קפטן ומונה לסגן מפקד של הבטליון הראשון של רובאי מרכז אפריקה.
קריירה צבאית > השירות באפריקה > מרד האשנטי

ב-1900 קודם קוב לדרגת מייג'ור (זמני) ומונה לפקד על רגימנט מרכז אפריקה. בתפקידו זה נלחם לדיכוי מרד שבטי האשנטי במערב היבשת (כיום במדינת גאנה). במהלך אותה שנה השתתף בראש יחידתו במספר קרבות ואף נפצע בשל כך. על פעילותיו בתקופה שירותו באפריקה זכה קוב במספר אותות ומדליות: המדליה של מרכז אפריקה (אנ'), המדליה של מזרח ומערב אפריקה, מדליית השירות הכללי באפריקה (אנ'), מדליית אשנטי, אות השירות המצוין ואזכור בשדרים.
קריירה צבאית > השירות באפריקה > המערכה בסומלילנד

ב-1902 הועלה קוב לדרגת לוטננט קולונל (זמני) ומונה למפקד הבטליון הראשון של רגימנט רובאי המלך האפריקנים. באותה שנה יצא בראש יחידתו להשתתף במערכה בסומלילנד (אנ') כדי להגן על סומלילנד הבריטית מפני כוחות מורדים של המנהיג מוחמד עבדאללה חסן (אנ'). ב-6 באוקטובר נתקל הכוח המתקדם במארב של הכוחות המורדים ועל אף ההפתעה ואובדן המקלע הכבד של היחידה הצליחו הכוחות הבריטים, בהובלתו של קוב, לנצח את המורדים ולגרום להם לכ-700 נפגעים. על אומץ לבו בקרב זה זכה קוב בצלב ויקטוריה.
עד 1907 המשיך קוב להיות מעורב במערכה בסומלילנד ועל אף שאחת מיחידותיו הושמדה ב-1904 באחד מהקרבות, זכה להערכה על פעילותו וב-1907 הועלה לדרגה קבועה של מייג'ור ובאותה שנה קודם לדרגה קבועה של לוטננט קולונל.
קריירה צבאית > החזרה להודו

ב-1907 מונה קוב לקצין מטה במפקדת צבא הודו הבריטית. ב-1910 מונה לקצין מטה בכיר במפקדה וב-1912 הועלה לדרגת קולונל ומונה לעוזר אישי למלך (אנ'). בתקופה זו זכה ב"מדליית ההכתרה של המלך ג'ורג' החמישי" (אנ').
קריירה צבאית > מלחמת העולם הראשונה > המערכה באירופה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בספטמבר 1914, עבר קוב מהודו לצרפת כדי לפקד על רגימנט סיקים במערכה בחזית המערבית. בתחילת 1915 הועלה קוב לדרגת בריגדיר גנרל (זמני) ומונה למשנה שליש וקצין אספקה. במהלך אותה שנה אוזכר קוב ברשומות שלוש פעמים והתקבל כ"חבר" במסדר האמבט.
קריירה צבאית > מלחמת העולם הראשונה > השירות בהודו

בתחילת 1916 חזר קוב להודו ומונה למפקד משימות המטה והדרכה במפקדת צבא הודו הבריטית ובהמשך אותה שנה הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ולאחר חודשיים הועלה לדרגת לוטננט גנרל (זמני). בתחילת 1917 צורף קוב כ"אביר" למסדר האמבט.
קריירה צבאית > מלחמת העולם הראשונה > המערכה במסופוטמיה

בתחילת 1917 נשלח קוב למערכה במסופוטמיה שם מונה למפקד הקורפוס השלישי (אנ') תחת פיקודו של פרדריק סטנלי מוד. קוב קיבל את הפיקוד על הקורפוס לאחר קרב כות השני וכיבוש בגדאד. כמפקד הכוח העיקרי במסופוטמיה, המשיך קוב להוביל את הצבא הבריטי לסדרה של ניצחונות בקרבות מול הטורקים כשביניהם ניתן למנות את קרב סאמארה, קרב רמאדי הראשון, קרב רמאדי השני, קרב חאן בגדאדי וקרב שרקט. שירותו הקרבי של קוב במסופוטמיה הסתיים בכניסת כוחותיו למוסול.
קריירה צבאית > לאחר סיום המלחמה

עם תום המלחמה זכה קוב בשלל אותות, תארים ומדליות על שירותו הצבאי (בנוסף לאלו שזכה להם במהלך המלחמה). בין אלו ניתן למנות את מדליית הניצחון, מפקד לגיון הכבוד של צרפת (אנ'), מפקד במסדר סנט לזרוס ו"אביר" במסדר כוכב הודו.
ב-1919 הועלה קוב לדרגת לוטננט גנרל (מינוי קבוע) ומונה למזכיר הצבאי של צבא הודו הבריטית. ב-1926 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד הפיקוד הצפוני של הודו. ב-1930 חזר קוב לאנגליה ומונה שוב למזכיר הצבאי של צבא הודו הבריטית. באותה שנה מונה לשליש הצבאי של המלך (אנ').
במקביל לתפקידיו הרשמיים מונה קוב למספר תפקידי כבוד בצבא בריטניה. ב-1922 מונה קוב לקולונל של כבוד ב"רגימנט הגבול הדרום וולשי" (אנ') (בו החל את שירותו) וב-1930 מונה לקולונל של כבוד של רגימנט ההנדסה הסיקי.
ב-1928 הועלה קוב לדרגת אביר הצלב הגדול (Knight Grand Cross) במסדר האמבט (הדרגה הגבוהה ביותר).
משפחתו

ב-1910 נישא אלכסדר נישא לוויניפריד עדה בוון (Winifred Ada Bowen) (1886-1956) שהייתה צעירה ממנו ב-16 שנה. לזוג נולדו 2 בנות (ווינופריד אליס ואן) ובן (אלכסנדר ויליאם). הבן שירת בחיל האוויר הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה ונהרג ב-1940 במהלך הקרב על בריטניה.
בריאותו של קוב נפגעה באופן משמעותי עקב תנאי השירות בזירות השונות בהן שהה. פגיעה זו הביאה לפטירתו המוקדמת ב-1931 כשהוא בן 61 והוא הובא לקבורה בחצר כנסייה בעיירה שרנברוק (אנ') שבבדפורדשייר.
צבא מלאווי קרא למפקדת הצבא על שמו של קוב "Cobbe Barracks". המקום משמש למושבה של יחידת רובאי מאלווי שהיו בעברם רובאי המלך האפריקנים עליהם פיקד קוב.
לקריאה נוספת

Liddell Hart, Basil. A History of the World War. Faber & Faber 1930, Cassell 1970, Papermac 1997. ISBN 0-333-58261-6.
Woodward, David R (1998). Field Marshal Sir William Robertson. Westport, Connecticut: Praeger Publishers. ISBN 0-275-95422-6.
Barker, A.J. (1967). The Bastard War: The Mesopotamian Campaign of 1914–1918. New York: Dial Press.
Candler, Edmund (1919). The Long Road To Baghdad. Cassell and Company.
Davis, Paul K. (1994). Ends and Means: The British Mesopotamian Campaign and Commission. Farleigh Dickinson University Press. ISBN 0-8386-3530-X.
הערות שוליים

↑  3 מאחיו של אלכסנדר שירתו גם הם כקצינים בצבא בריטניה
↑  המקלע שאבד היה מסוג ויקרס. הוא הושב לבריטים רק ב-1920 והוצב לתצוגה במפקדת צבא מלאווי בעיר זומבה (המפקדה נקראת על שם קוב)
↑  כולל מפקדה בדרגת לוטננט קולונל
↑  קורפוס זה, שהוקם במסופוטמיה, נקרא במקור "כוח חידקל" ועסק, בתחילת דרכו, בניסיונות לשחרר את המצור על כות
↑  הקורפוס הורכב מהדיוויזיות ששירתו במסופוטמיה וביניהן הדיוויזיה השלישית "לאהור" והדיוויזיה השביעית "מירוט"
↑  קרב זה הסתיים בכישלון הבריטים
↑  היה זה מנהג נפוץ בצבא בריטניה למנות קצינים ותיקים למפקדי כבוד של יחידות צבאיות בנוסף למפקד בפועל
| המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה |
| --- | --- | --- |
| כללי | מסילת הברזל ברלין-בגדאד | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| קרבות | 1914: קרב בצרה • קרב אל-קורנה 1915: קרב שוויבה • קרב עמארה • קרב נאסריה • קרב א-סין • קרב קטסיפון 1916: המצור על כות • קרב שייח' סעד • קרב ואדי • קרב אום-אל-האנה • קרב דוג'יילה 1917: קרב כות השני • כיבוש בגדאד • קרב סאמארה • קרב רמאדי הראשון • קרב רמאדי השני 1918: קרב חאן בגדאדי • קרב שרקט • האוטונומיה של נג'ף במלחמת העולם הראשונה | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| יחידות | צבא בריטניה: הצבא הבריטי • חיל המשלוח ההודי • הדיוויזיה השלישית "לאהור" • הדיוויזיה השישית "פונה" • הדיוויזיה השביעית "מירוט" • הדיוויזיה ה-12 ההודית • הדיוויזיה ה-13 "המערבית" • הדיוויזיה ה-14 ההודית • הדיוויזיה ה-15 ההודית • הדיוויזיה ה-17 ההודית • הדיוויזיה ה-18 ההודית הצבא העות'מאני: הארמייה השישית | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| אישים | צבא בריטניה: ג'ון ניקסון • צ'ארלס טאונסנד • ג'ורג' פרדריק גורינג • פרסי לייק • פנטון איילמאר • פרדריק סטנלי מוד • ג'ורג יאנגהאזבנד • אלכסנדר קוב • ויליאם מרשל הצבא העות'מאני: אנוור פאשה • קולמר פון דר גולץ • נוראדין איברהים פאשה • סולימאן אסקרי ביי • חליל כות • מוסה קזם קראבקיר • עלי איחסן סביס • איסמעיל האקי ביי (אנ') | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| אתרים | אנדרטת בצרה • בית הקברות הצבאי הבריטי בעמארה • בית הקברות הצבאי הבריטי בבצרה • בית הקברות הצבאי הבריטי בבגדאד • בית הקברות הצבאי הבריטי בכות • שער הודו | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| תוצאות | הפסקת האש של מודרוס • הסכם סוור | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb17166004c (data)  VIAF: 67151302911948662485   WorldCat (עם VIAF): 67151302911948662485
ארמון שנדור

| --- | --- |

החזית הדרום-מזרחית
 מידע כללי
 סוג:  ארמון הנשיאות 
 מיקום:  בל-בודה 
 מדינה:  הונגריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1803–1806 (כ־3 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1806 
 אדריכל:  מיהאי פולק, Johann Aman 
 סגנון אדריכלי:  קלאסיציזם 
 קואורדינטות:  47°29′52″N 19°02′18″E﻿ / ﻿47.4978°N 19.0382°E﻿ / 47.4978; 19.0382
  (למפת בודפשט מוגדלת) ארמון שנדור(למפת בודפשט רגילה) ארמון שנדור he
 
ארמון שנדור (הונגרית Sándor-palota) הוא ארמון השוכן מצפון לארמון בודה ברובע גבעת הטירה שבבודפשט, ואשר משמש מאז 2003 כמעונו הרשמי של נשיא הונגריה.
היסטוריה

בנייתו של הארמון בסגנון נאו-קלאסי החלה ב-1803 בהזמנתו של הפילוסוף, הרוזן וינסנט שנדור, והסתיימה ב-1806. זהותו של האדריכל שנויה במחלוקת ולא ברור אם היה זה יוהאן אמאן או מיהאי פולק. לאחר מכן רכש את המבנה הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן שהחזיק בו עד מהפכת 1848 בהונגריה. לאחר מכן שימש המבנה את הממשלה. הדייר הידוע ביותר של הארמון היה ראש הממשלה דיולה אנדראשי ששכר אותו ב-1867 ומאוחר יותר אף רכש אותו בעסקת חליפין. אנדראשי שיפץ את המבנה בעזרתו של האדריכל מיקלוש איבל, וקבע את משרדו בקומת הקרקע ואת מגוריו בקומה הראשונה. לאורך השנים, עד מלחמת העולם השנייה, הארמון שימש כמקום מגוריהם של ראשי ממשלת הונגריה. ב-1941 התאבד בארמון ראש הממשלה פאל טלקי. לקראת סופה של מלחמת העולם השנייה הארמון חרב בהפצצות בעלות הברית, ותכולתו נבזזה. הארמון נותר בחורבנו עד סוף עידן הקומוניזם בהונגריה ב-1989, ואז החל שיקומו אשר הסתיים ב-2002. השחזור נעשה לפי תוכניות מקוריות שהתגלו ב-1983. ב-22 בינואר 2003 החל המבנה לשמש כמעונו הרשמי ומשרדו של נשיא הונגריה.