stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חקלאות במצרים העתיקה

חריש בעול בקר קרניים במצרים העתיקה. ציור מחדר הקבורה של סנדח'ם (אנ'), 1200 לפני הספירה לערך.
הציוויליזציה של מצרים העתיקה הייתה חייבת לנהר הנילוס ולהצפה העונתית המהימנה שלו. חיזוי הנהר והקרקע הפורייה אפשרו למצרים לבנות אימפריה על בסיס עושר חקלאי רב. המצרים מיוחסים כאחת מקבוצות האנשים הראשונות שעסקו בחקלאות בקנה מידה גדול. זה התאפשר בזכות כושר ההמצאה של המצרים, שפיתחו שיטת אגן השקיה. שיטות החקלאות שלהם אפשרו להם לגדל גידולי מזון בסיסיים, במיוחד דגנים כגון חיטה ושעורה, וגידולים תעשייתיים, כגון פשתן ופפירוס.
ראשית החקלאות

ממערב לעמק הנילוס, היה מזרח הסהרה ביתם של מספר תרבויות נאוליתיות. בתקופה הלחה באפריקה, הייתה באזור צמחייה עשירה, ואוכלוסיית האדם בסהרה גדלה במידה ניכרת החל מ-8000 שנים לפני הספירה. הם התקיימו מציד ודיג באגמים המקומיים, ומליקוט דגני בר, שהיו מצויים בשפע באזור, כמו דחנן (אנ'), דורה ונסמנית (אנ') היו מקור מזון חשוב.
התקופה הלחה באפריקה הגיעה לקיצה בהדרגה, והסתיימה במלואה לפני כ-6,000-5,000 שנים. הרבה לפני תקופה זו, נדדו הרועים הנוודים לאזורים אחרים של אפריקה, אך הגיעו גם לדלתת הנילוס, שם היו סימנים מעטים יחסית לחקלאות לפני כן.
נווה המדבר דאח'לה, במיוחד, היה נושא למחקרים רבים, וסיפק ראיות חשובות לחקלאות המצרית המוקדמת. הממצאים יכולים להיחשב כאופייניים להתפתחויות שלאחר הפליסטוקן בצפון-מזרח אפריקה באופן כללי.
נווה המדבר דאח'לה ממוקם במדבר המערבי (מצרים) (אנ'). הוא נמצא במרחק של 350 קילומטרים מהנילוס בין נווה המדבר של פראפרה וחארגה (אנ'). בדאח'לה, אנשי תרבות בשאנדי (Bashendi) היו רועי צאן נוודים בתקופה הלחה באפריקה. הם התגוררו באתרי התיישבות שנבנו מבוץ, ובאתרים פתוחים המורכבים מאשכולות של תלים. במקומות אחרים במדבר המערבי של מצרים, קבוצות דמויות-בשנדי ישבו גם בנווה המדבר פראפרה, ובנבטה פלאיה (אנ'), מדרום. הבאשנדי השתמשו במטחנות אבן חול כדי לטחון דוחן בר מקומי ודורה.
בנווה מדבר פראפרה נמצאה עז מתוארכת לסביבות שנת 6100 לפני הספירה (8100 שנים לפני זמננו) בכפר העמק הנסתר. בנבטה פלאיה, נמצאו שרידים של כבשים/עזים ובקר החל מ-6000 לפני הספירה בערך (8000 שנים לפני זמננו). עם זאת, עיזים ובקר הם כמעט היסודות הנאוליתיים היחידים מהמזרח הקרוב שקיבלו תושבי נווה המדבר. התפתחויות תרבותיות אחרות, כמו התעשייה הליטית, מקורן במקום, או לפחות מתוך צפון-מזרח אפריקה.
נווה המדבר פיום (אנ') של מצרים מספק גם עדויות לחקלאות בערך מאותה תקופה. כבשים, עיזים, חזירים ובקר מבויתים. כבשים באתר קאסר אל-סאגה (Qasr El-Sagha) מתוארכים לשנת 5350 לפני הספירה (7350 שנים לפני זמננו), וכבשים, עיזים ובקר בשנת 5150 לפני הספירה (7150 שנים לפני זמננו).
באשר לגידולים, חיטת אֶמֵר הבר (אנ') ושעורה תרבותית נמצאו בפיום באתרי קום K וקום W, מתוארכים לסביבות 4500-4200 לפני הספירה. באתרים אלה ניתן למצוא כלי חרס בשפע, אך ישנן רק עדויות מועטות למבני קבע שנבנו.
תרבות מרימדה (אנ') מתוארכת מסביבות 4800 עד 4300 לפני הספירה. עמים אלה פיתחו כלכלה חקלאית מלאה. כמו כן, האתר הנקרא מרימדה בני סלמה (Merimde Beni Salama), כ-24 קילומטרים צפונית-מערבית מקהיר, נחשב לעיירה הקדומה ביותר במצרים.
תרבות מרימדה חפפה בזמן עם תרבותיות הפיום A והתרבות הבדרית במצרים העליונה, שתוארכו מאוחר יותר. כל אלה היו תרבויות חקלאיות בעלות מערכות חקלאות.
ראשית החקלאות > הנילוס וזריעת השדות

הציוויליזציה של מצרים העתיקה התפתחה באקלים הצחיח של צפון אפריקה. אזור זה נבדל במדבריות ערב ולוב, ונהר הנילוס. הנילוס הוא הנהר הארוך ביותר בעולם, הזורם צפונה מאגם ויקטוריה ובסופו נשפך לים התיכון. לנילוס שני יובלים עיקריים: הנילוס הכחול שמקורו באתיופיה, והנילוס הלבן שזורם מאוגנדה. בעוד שהנילוס הלבן נחשב לארוך וקל יותר למעבר, הנילוס הכחול נושא למעשה כשני שלישים מנפח המים של הנהר. שמות היובלים נובעים מצבע המים שעוברים בהם. היובלים מתאחדים בח'רטום ומסתעפים שוב כמצפון לקהיר, ויוצרים את דלתת הנילוס.
המצרים ניצלו את דפוס ההצפה הטבעי המחזורי של הנילוס. מכיוון שההצפה הזו התרחשה באופן די צפוי, המצרים הצליחו לפתח את שיטות החקלאות שלהם סביבה. מפלס המים של הנהר עלה באוגוסט וספטמבר, והשאיר את מישור ההצפה והדלתא שקועים ב-1.5 מטרים של מים בשיא ההצפה. הצפה שנתית זו של הנהר מכונה שיטפון. כשמי השיטפונות נסוגו באוקטובר, החקלאים נותרו עם אדמה מושקת היטב ופורייה שבה יכלו לשתול את יבוליהם. האדמה שההצפה הותירה אחריה ידועה בשם "סחף" והיא הובאה מהרי אתיופיה על ידי הנילוס. השתילה התבצעה באוקטובר לאחר שההצפה הסתיימה, והיבול נשאר לצמוח בטיפול מינימלי עד שהבשיל בין החודשים מרץ למאי. בעוד שהצפה של הנילוס הייתה הרבה יותר צפויה ורגועה בהשוואה לנהרות אחרים, כמו החידקל והפרת, היא לא תמיד הייתה מושלמת. מי שיטפונות גבוהים היו הרסניים לתעלות שנועדו להשקיה. חוסר הצפה יצר בעיה פוטנציאלית גדולה יותר מכיוון שהותיר את המצרים לסבול מרעב.
ראשית החקלאות > מערכות השקיה

כדי לנצל בצורה הטובה ביותר את מימי נהר הנילוס, פיתחו המצרים מערכות השקיה. ההשקיה אפשרה למצרים להשתמש במימי הנילוס למגוון מטרות. יש לציין שההשקיה העניקה להם שליטה רבה יותר על שיטות החקלאות שלהם. מי שיטפונות הוסטו מאזורים מסוימים, כמו ערים וגנים, כדי למנוע בהם הצפה. השקיה שימשה גם כדי לספק מי שתייה למצרים. למרות העובדה שההשקיה הייתה מכרעת להצלחתם החקלאית, לא היו תקנות כלל-מדינתיות על בקרת מים. במקום זאת, ההשקיה הייתה באחריותם של החקלאים המקומיים. עם זאת, ההתייחסות המוקדמת והמפורסמת ביותר להשקיה בארכאולוגיה המצרית נמצאה על ראש האלה של השליט עקרב, שתוארך בערך לשנת 3100 לפני הספירה. ראש האלה מתאר את השליט חותך לתוך תעלה שהיא חלק מרשת של אגן ההשקיה. השיוך של השליט הבכיר להשקיה מדגיש את חשיבות ההשקיה ומצרים.
ראשית החקלאות > מערכות השקיה > אגן השקיה

המצרים פיתחו והשתמשו בצורת ניהול מים הידועה בשם אגן השקיה. נוהג זה אפשר להם לשלוט בעלייתו וירידתו של מפלס הנהר כך שיתאים בצורה הטובה ביותר לצרכיהם החקלאיים. נחפרה רשת שתי וערב של סוללות עפר בשדה יבולים שהנהר יציף. כשהגיעו השיטפונות, המים נלכדו באגנים שנוצרו מהקירות. רשת זו החזיקה מים זמן רב יותר בהשוואה למה שהייתה נשארת באופן טבעי, ואיפשרה לאדמה להיות רוויה לחלוטין לשתילה שבאה מאוחר יותר. לאחר השקיה מלאה של האדמה, מי השיטפונות שנותרו באגן התנקזו לאגן אחר שהיה זקוק ליותר מים.
ראשית החקלאות > גינון

בנוסף לנטיעת השדה במישורי ההצפה פותחו פרדסים וגנים. טיפוח גנים אלו התקיים בדרך כלל רחוק יותר ממישור ההצפה של הנילוס, וכתוצאה מכך הם דרשו הרבה יותר עבודה. ההשקיה הרב-שנתית שדרשו הגנים אילצה את המגדלים לשאת מים ידנית מבאר או מהנילוס כדי להשקות את גידולי הגינה שלהם. בנוסף, בעוד שהנילוס הביא סחף שהפריה את העמק באופן טבעי, גנים היו צריכים להיות מופרים על ידי זבל יונים. גנים ומטעים אלה שימשו בדרך כלל לגידול ירקות, גפנים ועצי פרי.
גידול יבולים > גידולי מזון

המצרים גידלו מגוון גידולים לצריכה, כולל תבואה (אנ'), ירקות ופירות. עם זאת, התזונה שלהם נסובה סביב מספר יבולים בסיסיים, במיוחד דגנים ושעורה. דגנים עיקריים אחרים שגדלו כללו חיטת איינקורן (אנ') וחיטת אֶמֵר הבר (אנ'), שגודלו עבור הכנת לחם. יסודות אחרים עבור רוב האוכלוסייה כללו שעועית, עדשים, ומאוחר יותר חמצה ופול. המצרים גם גידלו ירקות שורש, כמו בצל, שום וצנוניות, לצד גידולי סלט, כמו חסה ופטרוזיליה.
פירות היו מוטיב נפוץ ביצירות אמנות מצריות, דבר המצביע על כך שהצמיחה שלהם הייתה גם מוקד מרכזי של מאמצים חקלאיים עם התפתחות הטכנולוגיה החקלאית של הציוויליזציה. שלא כמו דגנים וקטניות, פירות דרשו טכניקות חקלאיות תובעניות ומורכבות יותר, כולל שימוש במערכות השקיה, שיבוט, רבייה (אנ') והכשרה. בעוד שהפירות הראשונים שגדולו על ידי המצרים היו ככל הנראה מקומיים, כגון תמר דקל ודורה, פירות נוספים יובאו עם השפעות תרבותיות אחרות. ענבים ואבטיחים נמצאו באתרים מצריים מהתקופה הקדם-שושלתית, וכך גם תאנת השקמה, דקל הדום ואשמר קוצני (אנ'). החרוב, הזית, התפוח והרימון יובאו למצרים במהלך תקופת הממלכה החדשה. מאוחר יותר, במהלך התקופה היוונית-רומית (אנ') יובאו גם אפרסקים ואגסים.
גידול יבולים > גידולי תעשייה וסיבים

המצרים הסתמכו על החקלאות עבור יותר מאשר רק ייצור מזון. הם היו יצירתיים בשימוש שלהם בצמחים וצרכו אותם, בין היתר, לרפואה כחלק ממנהגיהם הדתיים ובייצור בגדים. לעשבי תיבול היו אולי המטרות המגוונות ביותר; הם שימשו בבישול, בתמרוקים ובתהליך החניטה. למעלה מ-2000 מינים שונים של צמחים פורחים או ארומטיים נמצאו בקברים (אנ'). הפפירוס היה גידול רב-תכליתי ביותר שגדל גם בר וגם מתורבת. שורשי הצמח נאכלו כמזון, אך הוא שימש בעיקר כגידול תעשייתי. גבעול הצמח שימש לייצור סירות, מחצלות ונייר. פשתן היה גידול תעשייתי חשוב נוסף שהיה לו מספר שימושים. השימוש העיקרי בו היה בייצור חבלים והחומר העיקרי של המצרים לייצור בגדיהם. חינה (אנ') גודלה לייצור פיגמנטי צביעה.
בעלי חיים > בקר

בקר מצרי עתיק היה מארבעה סוגים עיקריים שונים: ארוך קרניים (אנ'), קצר קרניים, צמרירי וזבו. העדות המוקדמת ביותר לגידול בהמות במצרים היא מאזור פיום, החל מהאלף החמישי לפני הספירה. בתקופת הממלכה החדשה יובאו למצרים בקר זבו גבן-גב מסוריה, ונראה שהחליפו סוגים קודמים.
בעלי חיים > עופות

אינקובטורים מעשה ידי אדם, הנקראים תנורי ביצים מצריים, מתוארכים למאה ה-4 לפני הספירה ושימשו לייצור המוני של עופות.
חקלאות ודת

הדת במצרים העתיקה הייתה היבט חשוב ביותר בחיי היומיום. רבות ממצוות הדת של המצרים התרכזו בתצפיות על הסביבה, הנילוס והחקלאות. הם השתמשו בדת כדרך להסביר תופעות טבע, כמו ההצפה המחזורית של הנילוס ותנובות חקלאיות.
אף על פי שהנילוס היה אחראי ישירות למזל טוב או רע שחוו המצרים, הם לא סגדו לנילוס עצמו. במקום זאת, הם הודו לאלים ספציפיים על כל מזל טוב. לא היה להם שם לנהר והם פשוט כינו אותו "נהר". המונח "נילוס" אינו ממוצא מצרי.
חקלאות ודת > אלים

המצרים גילמו את ההצפה עם בריאת האל שנקרא חעפי. למרות העובדה שההצפה הייתה חיונית להישרדותם, חעפי לא נחשב לאל מרכזי במיתולוגיה. הוא הוצג כדמות עם עודף משקל, שבאופן אירוני העניק מנחות של מים ומוצרי שפע אחרים לפרעונים. מעולם לא נבנה מקדש במיוחד עבור חעפי, אך הוא זכה לסגידה בהקרבת קורבנות ושירת מזמורים כשהחלה ההצפה.
האל אוסיריס גם היה קשור קשר הדוק לנילוס ולפוריות הארץ. במהלך פסטיבלי ההצפה, נשתלו דמויות בוץ של אוסיריס בשעורה.
מראי מקום

Jared Diamond, Guns, germs and steel. A short history of everybody for the last 13,000 years, 1997.
מאור חטואל

מאור חטואל (נולד ב-14 בדצמבר 1985) הוא סייף ישראלי המתחרה בסגנון רומח. אלוף ישראל ברומח בשנים 2011, 2012, 2015 ו-2018.
ביוגרפיה

מאור חטואל נולד בעכו למשפחת ספורטאים בכירים בענף הסיף של ישראל. דודיו, לידיה ויצחק, היו סייפים בכירים וייצגו את ישראל באולימפיאדות. אביו, חיים, הוא מאמן סיף אולימפי ותחת הדרכתו הגיעו ילדיו דלילה ומאור לענף זה.
חטואל החל להתאמן בסיוף אצל אביו כשהיה בכיתה ב', וזכה להישגים עד שבגיל 13, הוא סיים במקום השני באליפות ישראל לבני גילו.
בשנת 2004, בהיותו בן 19, זכה במדליית כסף באליפות אירופה בסיף עד גיל 20 שנערכה בפורטוגל. ובשנת 2005 הגיע, יחד עם חבריו לקבוצת הפועל עכו, למקום השמיני בגמר אליפות העולם לנוער וקדטים.
לקראת הגיוס לצה"ל התקבל חטואל לקורס טיס והחליט להתגייס לקורס ולעזוב את הקריירה הספורטיבית אך לאחר כחצי שנה הודח מהקורס וחזר להתאמן בסיף.
בשנת 2010 זכה חטואל בהישג השיא בקריירה שלו - מקום שמיני באליפות העולם לבוגרים. בעקבות הישג זה והישגים נוספים באותה שנה, אשר גם הכניסו אותו לסגל האולימפי של ישראל, סומן כמועמד מבטיח להשתתפות באולימפיאדת לונדון. בתחרות ההזדמנות האחרונה שנערכה בשנת 2012 בסלובקיה ניצח חטואל בכמה קרבות אך הפסיד בקרב חצי הגמר - הקרב המכריע לצורך ההשתתפות במשחקים.
בשנת 2013 זכה חטואל במדליית זהב בטורניר גביע העולם שנערכה בלונדון והשתתף באוניברסיאדת קאזאן בה הודח בשלב שמינית הגמר.
בשנת 2015 השתתף בתחרות גראנד פרי שנערכה ברוסיה והגיע למקום השישי.
בשנת 2016 העפיל לתחרות ההזדמנות האחרונה לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה בפראג באפריל אותה שנה. אך לא השיג בה את הקריטריון הבינלאומי.
ביוגרפיה > עבודתו בטכניון

בנוסף לקריירת הסייף למד חטואל מדעי המחשב וביולוגיה באוניברסיטת חיפה והוא עובד ביחידת הביואינפורמטיקה במרכז הגנום שבטכניון.
הערות שוליים

↑  חרב ציפיות: חטואל מסתער על אליפות אירופה, באתר ‏מאקו‏, 13 ביולי 2011
↑  ניר שועלי,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'מדליית כסף לחטואל באליפות אירופה לסיוף עד גיל 20, באתר nrg‏, 4 בנובמבר 2004
↑  ניר שועלי,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'סיוף: הנוער ניצח את איטליה, המדורגת 1 בעולם, באתר nrg‏, 30 במרץ 2005
↑  אליסף דעואל, ‏מאור חטואל סיים במקום השמיני באליפות העולם, באתר ONE‏, 7 בנובמבר 2010
↑  אליסף דעואל, ‏מאור חטואל פיספס את ההעפלה ללונדון 2012, באתר ONE‏, 21 באפריל 2012
↑  אורן אהרוני,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'סייף: חטואל זכה בגביע העולם בלונדון, באתר ynet, 2 בדצמבר 2013
↑  דני בורשבסקי‏, אוניברסיאדה: עם מי אכלו הישראלים ארוחת בוקר?, באתר וואלה, 9 ביולי 2013
↑  לירון שרון, ‏מקום שישי למאור חטואל בגראנד פרי ברוסיה, באתר ONE‏, 3 במאי 2015
↑  חטואל העפיל לתחרות ההזדמנות האחרונה לריו, באתר ONE‏, 14 במרץ 2016
↑  הודעה על העפלתו של חטואל לתחרות ההזדמנות האחרונה בשנת 2016 באתר הטכניון
העוקץ (אתר אינטרנט)

ערך זה עוסק באתר אינטרנט. אם התכוונתם לערכים אחרים בשם העוקץ, ראו .
| --- | --- |

 סוג:  אתר תוכן לא-מסחרי
 סלוגן:  העוקץ - במה ביקורתית בנושאי כלכלה, חברה, פוליטיקה, תקשורת, תרבות ועוד
 תקופת הפעילות:  2003–2024 (כ־21 שנים)
 מייסדים:  יוסי דהאן, יצחק ספורטא
 הרשמה:  לא
 www.haokets.org
 
העוקץ הוא אתר אינטרנט ישראלי שפרסם טורי דעה אקטואליים של אנשי אקדמיה ופעילים חברתיים במגוון נושאים. האתר בחן מגמות חברתיות וכלכליות בישראל, וביקר עוולות הנעשות לטענת כותביו כלפי שכבות שאותן הם תופסים כמוחלשות מבחינות שונות וקבוצות מיעוטים בישראל. מבחינה פוליטית מזוהים המאמרים באתר עם תפיסות סוציאל-דמוקרטיות ועם עמדות השמאל בישראל.
היסטוריה

האתר הוקם בשנת 2003 כפרויקט של מרכז אדוה בפורמט של בלוג אישי בו כתבו בעיקר פרופ' יוסי דהאן וד"ר יצחק ספורטא שחשו, לדבריהם, כי נושאים כלכליים וחברתיים מסוקרים בישראל באופן שטחי. האתר נוהל תחילה במשותף על ידי ספורטא ודהאן והתעדכן על בסיס יומי. האתר אפשר פרסום תגובות ולעיתים קרובות התרחשו בו דיונים מקיפים בהם מעורבים אנשים מהשורה יחד עם אנשי אקדמיה על נושאי השעה. עד 10 באוגוסט 2007, התפרסמו באתר 2,204 מאמרים, מתוכם 1,347 פרי עטם של ספורטא ודהאן. בהמשך, מתוך רצון "להוות אלטרנטיבה לתקשורת הממוסדת המונעת בעיקרה משיקולי רייטינג ושבויה בידי בעלי הון ופוליטיקאים", שינה האתר את הפורמט שלו והפך לבמה מרכזית עבור עשרות אנשי אקדמיה, פובליציסטים ואישי ציבור שפרסמו בו את מאמריהם.
בשנת 2009 שודרג האתר בעזרת תרומתה של הקרן החדשה לישראל. האתר קיבל תמיכות לאורך מספר שנים מהקרן החדשה לישראל וכן  מקרן רוזה לוקסמבורג המזוהה עם מפלגת די לינקה הגרמנית.
עם הכותבים באתר במשך השנים נמנו בין השאר: שלי יחימוביץ', חררדו לייבנר, גדי אלגזי, יוסי יונה, יהודה שנהב, יצחק ג'קי אדרי, יחיעם שורק, שלמה סבירסקי, עמי וטורי, אילנה שזור, אורלי בנימין, איאת אבו שמיס ואחרים.
בנובמבר 2021 הכריזו עורכות האתר, אפרת ג'רופי ויונית נעמן, כי הוא ייסגר בסוף השנה, עקב בעיות תקציב, אך לאחר שכ-100 איש התגייסו לתרום לאתר באופן קבוע, הודיעו שהוא ימשיך לפעול. האתר נסגר לבסוף סופית במאי 2024.
הערות שוליים

1 2  אפרת ג'רופי ויונית נעמן,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'מי היינו - תולדות העוקץ ועלילותיו, באתר "העוקץ", 23 במאי 2024
↑  מי אנחנו-מאחורי הקלעים של העוקץ, אתר העוקץ
↑  בן-דרור ימיני,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'מה עבר להם בראש?, באתר ynet, 20 במאי 2016
↑  רון כחלילי,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'על הדבש ועל "העוקץ", באתר הארץ, 3 בנובמבר 2021
↑  האתר ממשיך לפועל - ראו מאמר שפורסם בתחילת 2022 - עינת גלבוע-אופנהיים,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'איך קלקלנו את הכנס החסר על שיטור, באתר "העוקץ", 4 בינואר 2022
הדפוס העברי הקדום ברומא

בשנות ה־70 של המאה ה־15, נדפסו תשעה ספרי־ערש (אינקונבולים) עבריים ברומא, שהשתייכה אז למדינת האפיפיור. הספרים הודפסו ללא עמוד שער וציון מקום או שנת ההדפסה, ורק בשניים מהם נזכרו שמות המדפיסים. מקובל לציין ספרים אלו כראשית הדפוס העברי.
תשעת הספרים הם: 1. ספר השרשים (חלקו השני של ספר מכלול לרד"ק); 2. פירוש הרלב"ג לדניאל; 3. פירוש הרמב"ן לתורה; 4. ספר הערוך לרבי נתן בן יחיאל; 5. תשובות הרשב"א; 6. פירוש רש"י לתורה; 7. ספר מצוות גדול (סמ"ג) לרבי משה מקוצי; 8. מורה הנבוכים לרמב"ם; 9. משנה תורה לרמב"ם.
תולדות המחקר

הספרים נדפסו ללא עמוד שער וציון מקום או שנת ההדפסה. הם נרשמו על ידי דה־רוסי (אנ') בציון התאריך: "לפני 1480 [ה'ר"מ]", ובעקבותיו הלכו שטיינשניידר ומרבית הביבליוגרפים הראשונים. דוד סימונסן גילה לראשונה פסק דין של ר' משה פרובינצאלי, שנדפס ב־1566, ובו הוזכרו תשובות הרשב"א מדפוס זה כ"תשובותיו הנדפסות ברומי". חיזוק לכך ניתן מהקולופון שנדפס בפירוש הרמב"ן לתורה בסוף ספר שמות: "נעתק על־ידי עובדיה ומנשה ובנימִן מרומא" (אם כי ניתן לפרש שרק מוצא המדפיסים מרומא). מכיוון שהאותיות של תשעת הספרים נראו בעיני הביבליוגרפים זהות או דומות מבחינה טיפוגרפית, קיבלו רובם את הדעה שכולם נדפסו ברומא. דניאל חוולסון הוכיח את הזהות ביניהם אף מסימני־המים הדומים בספרים אלו.
משה מרקס, שהשווה בין האינקונבולים העבריים לאינקונבולים הלועזיים, גילה דמיון טיפוגרפי בולט בין ספרים אלו לספרים שנדפסו בבתי־הדפוס הנוצריים C. Sweynheym & A. Pannartz (אנ') ואולריך האן (Ulrich Han), שפעלו ברומא בשנים 1468–1473, והאחרון מספר שנים נוספות. הסְדָר הרחב של עמודי הפוליו – המופיע בפירוש הרמב"ן, ספר הערוך וספר השרשים – מיוחד למדפיסים אלו, וכך גם הנוהג החריג של הוספת דפים חלקים בראש הספר או גם בסופו, כפי שנעשה באינקונבולים העבריים המדוברים, היה נהוג בבתי דפוס אלו בשנים 1469–1473.
זמן ההדפסה

מרקס חילק את הספרים לשלוש תקופות הדפסה, בהתאם לצורת האותיות הקטנות:
1469–1472 (רכ"ט–רל"ב): פירוש הרמב"ן, ספר הערוך, פירוש רש"י ופירוש הרלב"ג.
1471–1473 (רל"א–רל"ג): ספר השרשים ותשובות הרשב"א.
1473–1475 (רל"ג–רל"ה): סמ"ג ומורה הנבוכים.
לאחר השוואת האותיות הגדולות המופיעות בספרים, חלקו על מרקס א.ק. אופנברג ופרץ תשבי: לדעת אופנברג, שמונת הספרים שייכים לחטיבה אחת שנדפסה ברומא בשנים 1469–1473 על ידי עובדיה, מנשה ובנימין. לעומתו, תשבי סבר שיש לחלק לשתי חטיבות: אחת שנדפסה בשנים 1469–1473 על ידי עובדיה ושותפיו, ובהם כלולים שתי התקופות הראשונות בחלוקתו של מרקס; והשנייה שנדפסה בשנים 1473–1475, על ידי מדפיסים אנונימיים.
שמונה ספרים אלו נדפסו בכתב מרובע אשכנזי. לעומתם, "משנה תורה" נדפס ב"טיפוס מעין ספרדי", ומהווה חטיבה עצמאית, שנדפסה על ידי "המחוקקים שלמה בר' יהודה ועובדיה בר' משה". לדעת תשבי, ספר זה נדפס בין השנים 1473–1475, והוא מניח ש"עובדיה בר' משה" לא זהה לעובדיה שהשתייך למדפיסי הקבוצה הראשונה.
מערערים

לצד מרבית הביבליוגרפים שקיבלו את הטענה שספרים אלו נדפסו ברומא, היו גם כאלו שערעו על חלק או כל הטענות. הראשון היה זיגמונד זליגמן (גר'), שבשל בלבול בין דברי המחבר לדברי המדפיסים, טען שספר השרשים נדפס בנאפולי; לאחריו י"ל טייכר, שפירש את המילים (המתייחסות לתשובות הרשב"א) "הנדפסות ברומי סי' שצ"ו" כ'נדפסות בראש סימן שצ"ו'; ומאוחר יותר דניאל ניסים, שטען אף הוא שהספרים נדפסו בנאפולי.
לקריאה נוספת

שלמה זלמן הבלין, תשובות שאלות להרשב"א: דפוס ראשון, רומא ר"ל לערך, דברי מבוא, ירושלים: הוצאת בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, תשל"ז, באתר אוצר החכמה
פרץ תשבי, דפוסי־ערש (אינקונבולים) עבריים (א): רומא, קריית ספר נח, ד (תשמ"ג), עמ' 815–846
אלעזר הורביץ (אנ'), פרק רביעי: לשאלת זמנו ומקומו של "משנה תורה" המיוחס לדפוס רומי, משנה תורה ... שרידים ... ממהדורות של דפוסי ספרד, מבוא, ניו־יורק: מכון גניזת קהיר / ישיבה אוניברסיטה, תשמ"ה, עמ' 45–52, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
הערות שוליים

1 2 3  תשבי, עמ' 815.
↑  הצעה על אודות הגט, ונציה, שכ"ו, דף י"ו, עמוד ב'.
↑  הבלין, עמ' יח.
1 2  הורביץ, עמ' 45.
↑  תשבי, עמ' 815, ובהע' 2. וראו גם: הבלין, עמ' יח, הע' 27.
↑  הבלין, עמ' יח–יט.
↑  דניאל חוולסון, ראשית מעשה הדפוס בישראל (תרגם: משה אלעזר אייזנשטדט), ווארשא: לעווינסקי, תרנ"ז, עמ' 31. מוזכר אצל: תשבי, עמ' 815, הע' 3.
↑  ‏משה מרקס‏ (Q94779962).
↑  תשבי, עמ' 815.
↑  מרכס עצמו סבר שהוספה זו נעשתה רק בחלק מהספרים, אך לדברי מלאכי בית־אריה, ותשבי בעקבותיו, הנוהג מופיע בכל הספרים המיוחסים לדפוס רומא. ראו: תשבי, עמ' 815–816; 832.
↑  ‏אדריאן אופנברג‏ (Q112506711).
↑  המקור לכל הפסקה: תשבי, עמ' 816–817.
↑  ‏Jacob Teicher‏ (Q89026300).
↑  תשבי, עמ' 817–818.
”נעתק על־ידי עובדיה ומנשה ובנימן מרומא” – קולופון לפירוש הרמב"ן לתורה, רומא, ר"ל לערך, בסוף הפירוש לספר שמות
”ותכל מלאכת עבודת הקדש ... על ידי המחוקקים שלמה בר' יהודה ועובדיה בר' משה” – קולופון ל"משנה תורה", חלק ראשון, רומא, רל"ד לערך
סמי אלמגריבי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  29 באפריל 1922 אספי, מרוקו 
 פטירה:  9 במרץ 2008 (בגיל 85) מונטריאול, קנדה 
 מוקד פעילות:  מרוקו 
 שפה מועדפת:  ערבית, שפות ברבריות 
 כלי נגינה:  לאוטה 
 
סמי אלמגריבי (בערבית سامي المغربي, שמו בלידה: סלומון שלמה אמזלג, בצרפתית: Samy Al Maghribi או Elmaghribi;‏ 1922 - 9 במרץ 2008) היה זמר, חזן ומלחין יהודי מרוקאי. במחצית השנייה של חייו התיישב בקנדה, אך פעל גם בצרפת, במרוקו ובישראל. במותו הובא לקבורה בישראל. היה אחד ממבצעיה הנערצים ביותר של המוזיקה המסורתית הפופולרית המרוקנית ושל החזנות של יהודי מרוקו באמצע ובמחצית השנייה של המאה ה-20. הצטיין במיוחד בסוגות "גארנטי" ו"האוופי" של המוזיקה האנדלוסית. מצעירותו שר על אהבות, געגועים ופרידות וקיבל את הכינוי "זמר הרגשות" בשל הכנות והיופי שבהם התאפיינה שירתו.
רקע משפחתי ושנות צעירותו במרוקו

סמי אלמגריבי נולד בעיר הנמל אספי במרוקו, כבן הצעיר מבין שלושה בנים של החייט עמרם אמזלג ואשתו פרחה. אלמגריבי נולד, לדבריו, בסימן השירה: לפי המסורת, ביום השביעי של פסח, משה רבנו שר אחרי קריעת ים סוף את שירת הים. ביום שנערכה ברית המילה שלו, אביו הזמין לפי המנהג זמרות הקרויות שילהאט, על מנת שתשירנה על יד עריסתו

בגיל 4 עבר סמי עם משפחתו לעיר הבירה, רבאט.
מגיל 7 הראה כישורים מוזיקליים בולטים ובנה לעצמו מנדולינה. עוד בימי בית הספר היסודי הצטרף בנגינה ושירה לקבוצת מוזיקאים במלאח היהודי ברבאט. למד לנגן בעוד באופן עצמאי והתוודע למוזיקת "אל אלה" ולסגנונות השירה הערבית-האנדלוסית והמרוקנית. הוא קיבל שיעורי מוזיקה ממספר אמנים, בניהם מעלם בן עיסא אל אופיר, פקיד בנק שהיה גם נגן מנדולינה בתזמורת אנדלוסית אלג'יראית של רדיו מרוקו, מוחמד בנגאבריט, מומחה במוזיקה הקלאסית האנדלוסית, פירו, ומקי אל הג'אם.
אלמגריבי הושפע בזמרתו מהזמר הנערץ עליו, סלים הללי, יהודי מאלג'יריה.
אחרי מות אמו, בגיל 14, אביו עבר עם הילדים לעיר סאלה, שם נישא בשנית לאישה אלמנה שהיו לה שלושה ילדים. בסאלה למד סמי אלמג'ריבי בבית הספר "אליאנס".
בין היתר, הצטיין בלימודי השפה הערבית, דבר שהיה ניכר בדיקציה חסרת הדופי שבפיו. בהמשך שר וניגן בחתונות, השתלם בקונסרבטוריון בקזבלנקה ובגיל 20 ויתר על קריירה בתחום המסחר כדי להקדיש את עצמו למוזיקה.
בגיל 21 התחתן עם מסודי לבית כהן מן העיר סאלה ועבר לגור איתה ברבאט.
פעילותו המוזיקלית בתחום המוזיקה האנדלוסית והפופולרית המרוקנית

החל משנת 1949, אחרי שנולדו שתי בנותיו, עבר אלמגריבי עם משפחתו לפריז שם הקליט בעזרת מוזיקאי בשם מדרומי את תקליטו הראשון. בחזרתו למרוקו, התגורר בקזבלנקה ושר וניגן במועדון של שייח רדואן בנסארי. משייח רדואן למד דוגמאות רבות של מוזיקת האוזי, מיאזן (מקצבים) והאופי. אז אימץ את השם המסחרי "סמי אלמג'ריבי" ויחד עם שייח רדואן התחיל להקליט ולמכור אלפי תקליטים. בשנות ה-50 הכיר אמנים של המוזיקה האנדלוסית מאלג'יר ומתלמסאן למשל את שיח לארבי בן סארי (מת ב-1964) ואת עבד-אל-כרים דאלי, שהרחיבו את אופקיו והשפיעו מאוד על אמנותו. הרפרטואר של אלמגריבי נעשה עשיר מאוד: החל מסוגות שונות של המוזיקה המרוקנית המסורתית, למשל קאסידות מאת סידי קאדור של עלאמי, של בנמסאיב, שייח בועזה, בנסלימן ושל זמרי מלהון אחרים, שאלמג'ריבי העניק להם ביצוע ייחודי ועד לשירים קליטים של מוזיקה קלה. אחרי מות אביו לקח לחסותו בקזבלנקה את אחיו הקטנים ודאג להם. בקזבלנקה נולדו לו עוד ארבעה ילדים. בשנת 1955 התגורר שוב עם המשפחה בפריז וחזר אחרי שמרוקו הייתה לעצמאית בשנת 1956. עם תזמורתו למוזיקה קלה, בת עשרת הנגנים "סמי בויס", הפך יחד עם סלים הילאלי לאחד מכוכבי חיי הבידור בקזבלנקה.
בין השנים 1950–1965 הלחין בעצמו מוזיקה עירונית פופולרית מושפעת מסויטות ה"נוּבּה של מוזיקת גארנטי הערבית-אנדלוסית, מהמאוואל, המלהון וההאוזי.
עם להיטיו המפורסמים נמנים: "אי אי לוכאן כאנו אנדי לי מליאנין" ("אילו היו לי מיליונים"), כפתנך מחלול יא לאלא ("החלוק שלך פתוח, גברת") עומרי מא ננסאךּ יא מאמא (לא אשכח אותך לעולם, אמא, שיר געגועים שהפך מאוד פופולרי בין העולים ממרוקו לישראל בשנות ה-50, תורגם לעברית והתפרסם בשנות ה-70 של המאה ה-20 כאשר הוצמדו לו מילים חדשות בשם "בזוכרי ימים ימימה" אל קאווי, מאל חביבי מאלו. ידועה מאוד גם שירתו את הקסידה "בן סוסן" שכתב המשורר בנישו. בין שיריו היו כאלה שהתייחסו לחיי היום יום ולאירועים שהסעירו את המדינה: כתב שיר על "השוק השחור" בימי המצוקה הכלכלית שליוותה את תקופת מלחמת העולם השנייה, שיר לכבוד חזרתו מגלות מדגסקר של הסולטאן מוחמד החמישי (1955) - "אלף הניה והניה, כולו לסלמה סידנא מוחמד אל כמיס סולטאן אל מגריב" ("הללו ושבחו") ושיר קינה אחרי רעידת האדמה באגאדיר בשנת 1960. הוזמן לא פעם לארמון מלך מרוקו ושירתו הייתה אהובה על המלכים מוחמד החמישי וחסן השני.
אלמגריבי עזב את מרוקו סופית לפריז בשנת 1959. בנוסף לכישרונו המוזיקלי, אלמגריבי היה גבר נאה מאוד וכבש את לבן של הנשים. נפוצו שמועות על רומן בין המוזיקאי ובין אשה ממשפחת המלך. לפי שמועות אלה, זאת הייתה הסיבה העיקרית לעזיבתו את מרוקו. האמן עצמו סיפר למקורביו שלמעשה הנסיכה בה דובר אכן חיזרה אחריו אך הוא לא נענה.
הוא זכה לפופולריות גדולה במרוקו. פליקס אל מגריבי לקח את שם הבמה שלו לכבוד האליל שהוא העריץ.