סולם ריכטר – מידת רעש, מידת אדם (ספר)
תמצית תוכן הספר > פרק שמונה עשר: הסכנה (Hazard) בעידן הגרעיני (עמ' 269–285)

"כסטודנט התעניינתי מאוד באפשרויות האטרקטיביות של מדע פיזיקלי וביולוגי שנראו אז תחומי העתיד כגון: חקר החלל; התפרקות מבנה האטום ורציונליזציה של הכימיה; שחרור אנרגיה גרעינית והפיתוח של מה שאנו מכנים היום ביולוגיה מולקולרית"
במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים, סייסמולוגים מצאו את עצמם ככאלה שמומחיותם נדרשת לשני נושאי מדיניות ציבורית מרכזיים בעידן הגרעיני: האחד האמנה למניעת ניסויים גרעיניים, והשני הסוגיה אודות בטיחותן של תחנות כוח גרעיניות. הנושא הראשון הוכיח את עצמו כבְּרָכַה למחקרי רעידת אדמה גלובליים. קובעי המדיניות הבינו שהדרך הטובה ביותר לפקח על ניסויים גרעיניים, היא לתעד את הגלים שהם מייצרים בתוך כדור הארץ. רשתות גלובליות לניטור רעידות אדמה הפכו למועדפות בסדר היום, לא רק של מדענים אלא גם של פוליטיקאים. במהלך שנות ה-60 העולם כולו רושת בסייסמוגרפיה סטנדרטית (WWSSN) במימון הסוכנות למיזמי מחקר מתקדמים – זרוע המחקר של משרד ההגנה. סייסמולוגים נדרשו כתוצאה מכך להירתם למחקרים ממומנים בשני התחומים: ניטור רע"א, וסוגיית בטיחות תחנות כוח גרעיניות כה סמוך להעתקים פעילים. סוגיית הבטיחות מימנה מחקרים גאולוגיים רבים שנועדו למפות העתקים שיש חשד שהם פעילים, או היו פעילים במאות השנים האחרונות, ואפילו באלפי השנים שחלפו. ככל שהמתקן היה רגיש יותר, כך נדרשו לחקור פרק זמן ארוך יותר מהעבר. גם מיזמים של תחנות כוח גרעיניות בקרבת המטרופולין של ניו יורק, כמו זו של תחנת הכוח הגרעינית אינדיאן פוינט, זכו בתשומת לב מיוחדת, למחקרים ממומנים בנושא, ולהעלאת תשומת הלב לרמה הסייסמית של העיר ניו יורק וסביבתה. גם מאבקים משפטיים אפיינו את הסוגיות הללו. באחד מהעימותים המשפטיים הללו, העיד ריכטר (שהיה חסיד של אנרגיה גרעינית כתחליף לדלק הפוסילי שהולך ואוזל בעולם), אודות הסיכון שנובע ממערכת ההעתקים של ראמאפו (אנ') במדינות ניו יורק, ניו ג'רזי ופנסילבניה. הוא העיד ב-20–21 ביולי 1976 שהעתקי ראמאפו לא יכולים להיחשב ככאלה בעלי יכולת לייצר רעידת אדמה גדולה מספיק, בגודל 6 ומעלה, שתוכל לגרום לקריעה של פני השטח. לאחר שהצביע על היעדר ראיות גאולוגיות ישירות, רוב עדותו, ודבריו בחקירה הנגדית שלאחר מכן, התמקדו באופן שבו יש לפרש את העדויות הסייסמולוגיות. ריכטר טען שאף אחד לא יכול לדעת בדיוק היכן פקדו רעידות האדמה ההיסטוריות את האזור, וכי למיטב ידיעתו, מידע זמין על הרעש המתון האחרון (בשנת 1884), הצביע על מיקום רחוק מהעתק ראמאפו. הוא תיאר עוד תוצאות מרעידות אדמה קטנות יותר ועדכניות יותר, כבלתי חד משמעיות במקרה הטוב: נראה לו שהמיקומים שמתקבצים ליד ההעתק לא הצביעו על כך שהוא עצמו היה פעיל. הָאף מציגה כיצד ריכטר, אפילו בגיל שבעים ושש, ואפילו כסייסמולוג שכל הקריירה שלו הייתה בעיקרה ממוקדת בקליפורניה, דיבר על הנושאים הללו שמוֹקְדָם בניו יורק, בתובנה ובהירות, שמיקדו את תשומת הלב של בית המשפט באופן ישיר אליו, וסייע בכך לבעלים של תחנת הכוח הגרעינית לזכות במשפט.
מכאן עוברת המחברת לסקור בקצרה סוגיות של בטיחות בתחנות כוח גרעיניות, וביכולת של הוועדה לרגולציה גרעינית (NRC) (אנ') לפקח ביעילות על הבטיחות במתקנים אלה, ועל אכסון נאות של פסולת רדיואקטיבית שהם מייצרים. צ'ארלס ריכטר היה בחיים עדיין, כדי לחזות בכמעט אסון "תאונת אי שלושת המילין", וההתחלה של פרויקט אכסון פסולת גרעינית ב-1978 בהר יוקה שבסמוך ללאס וגאס. כמצדד נלהב של אנרגיה גרעינית, ייתכן שהוא היה מחבק את פרויקט יוקה כפתרון האולטימטיבי לסוגיית הפסולת. הוא כנראה לא יכול היה לדמיין שהחקירות והוויכוחים על המיזם יימשכו במשך עשרות שנים, מותירים פסולת גרעינית להצטבר הרבה מעבר לציפיות המקוריות. העתיד הנוצץ של המדע הבדיוני של אתמול הוחלף על ידי "מתנה מוכתמת ומחר מפוקפק". הוא מילא שם תפקיד קטן, ונעלם תוך כדי הדרמה הגדולה הזו. אבל את התפקיד שהיה עליו לשחק, הוא שיחק היטב. כַּמָה סייסמולוגים שהיו מודעים רק מרחוק לשימועים (המשפטיים) של תחנת אינדיאן פוינט, התרשמו שריכטר לא היה במיטבו שעה שהוא חשף לכאורה חוסר מומחיות לגבי רעידות אדמה מחוץ למולדתו קליפורניה. למעשה, מתקשים היום להצביע על אמירה כלשהי במהלך עדותו בת היומיים, שלא עמדה במבחן הזמן.