stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנקלין דלאנו רוזוולט
תקופת נשיאותו > כהונה שלישית > מעצר היפנים, האיטלקים והגרמנים

כשהמלחמה החלה, הסכנה שבתקיפה יפנית הובילה ללחץ להעביר אנשים ממוצא יפני שגרו באזורי החוף. הלחץ גבר בגלל חבלות וטרור. ב־19 בפברואר 1942, נאלץ רוזוולט לחתום על צו שהעביר ממקומם מאות אלפי מהגרים יפניים מדור ראשון, שלא הייתה להם אזרחות, וילדיהם, בעלי האזרחות הכפולה. הם נאלצו לוותר על רכושם ועסקיהם, והועברו למחנות מעצר שנבנו במקומות לא ראויים למגורים. לאחר שגרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית הכריזו מלחמה על ארצות הברית בדצמבר, 1941, רוזוולט נאלץ גם לעצור אזרחים גרמניים ואיטלקיים ללא אזרחות אמריקנית.
תקופת נשיאותו > כהונה שלישית > מלחמת העולם השנייה

רוזוולט רצה בפעולת תגמול מהירה על המתקפה היפנית, ודרש את הפצצת יפן עצמה במהירות האפשרית. בקשתו מולאה עם יציאתה לפועל של הפשיטה של דוליטל, מספר חודשים לאחר מכן. הפשיטה הייתה זריקת מרץ לציבור האמריקאי והביאה להרמת המורל הצבאי. אולם למרות זעמו על יפן, החליט רוזוולט כבר בתחילת המלחמה, לרכז את מרב המאמצים בחזית האירופית מתוך הערכה כי האיום הממשי האמיתי נובע מגרמניה הנאצית, והכנעתה תוביל בסופו של דבר גם לניצחון על יפן. בדיונים שהתקיימו בין "שלושת הגדולים" רוזוולט, צ'רצ'יל וסטלין הוחלט כי ארצות הברית ובריטניה ירכזו את מרב מאמציהם בזירת צפון אפריקה ובזירת האוקיינוס השקט בעוד שברית המועצות תמשיך להילחם בחזית המזרחית. "שלושת הגדולים" בצוותא עם צ'יאנג קאי שק, מנהיג הרפובליקה הסינית, המשיכו לתאם ביניהם את אסטרטגיית המלחמה, בסדרה של ועידות מתוקשרות שהתקיימו לסירוגין לכל אורך המלחמה. בין היתר הורה רוזוולט על הקמת המשרד לשירותים אסטרטגיים ומינה את ידידו ויליאם ג'יי. דונובן לעמוד בראשו.
ב־1942 חל מפנה במלחמה לטובת בעלות הברית. כוחות בריטים ואמריקאים נחלו הצלחה בכמה זירות עיקריות שהסבו נזק רב ואבדות כבדות למדינות הציר. הוורמאכט נחל הפסד צורב בקרב אל־עלמיין השני והרוסים ניצחו בקרב סטלינגרד והחלו בהדיפת כוחות מדינות הציר. גם בחזית האוקיינוס השקט חל מפנה כשארצות הברית ניצחה בקרב מידוויי. בעקבות נטיית המלחמה לטובת בעלות הברית, החלו להופיע חילוקי דעות אסטרטגיים בין בעלות הברית, שנסובו סביב נושא הפלישה לצרפת ופתיחת חזית שנייה באירופה. סטלין דרש להוציא את הפלישה לפועל במהירות כדי להסיט את הוורמאכט לחזית השנייה ולהקל על הצבא האדום שהיה מותש וספוג אבדות. צ'רצ'יל העדיף קודם פלישה לאיטליה הפאשיסטית, שלהערכתו הייתה נקודת תורפה של הרייך השלישי ובמבצע לפיד נחתו כוחות בעלות הברית בצפון אפריקה.
בינואר 1943 כינס צ'רצ'יל את ועידת קזבלנקה בהשתתפות צ'רציל ורוזוולט. סטלין הוזמן גם הוא, אך לא הגיע. בוועידה זו הסכימו בעלות הברית להמשיך לתת דגש ללחימה באגן הים התיכון. בפגישה זו רוזוולט גם תמך באנרי ז'ירו כמנהיג של צרפת החופשית במקום הגנרל שארל דה גול.
רבים בהנהגה הצבאית בארצות הברית היו בדעתו של סטלין, והאמינו כי פלישה לצרפת תביא לסיום מהיר של המלחמה. למרות זאת, רוזוולט תמך בתוכניתו של צ'רצ'יל, ובקיץ של שנת 1943 פלשו בעלות הברית לסיציליה וממנה פלשו לאיטליה עצמה. הקרב שהתפתח היה קשה מאוד ונמשך למעלה משנה וחצי. בוועידת טהראן, שהתקיימה בסוף אותה שנה, הוחלט סופית לרכז את מרב המאמצים בפתיחת חזית שנייה בצרפת. רוזוולט הבטיח לסטלין להביא להאצת ההכנות למבצע ולהוציאו לפועל במהירות האפשרית.
לקראת בוא הקיץ בשנת 1944 תמו ההכנות למבצע. רוזוולט בחר בגנרל דווייט אייזנהאואר על פני ג'ורג' מרשל לעמוד בראש כוח הפלישה המשותף של בעלות הברית. הפלישה קיבלה את הקוד מבצע אוברלורד ויצאה לפועל ב־6 ביוני 1944 בנחיתתם של למעלה מ־300 אלף חיילי בעלות הברית בחופי נורמנדי, במה שנחשב לפלישה הימית הגדולה בהיסטוריה. עם שוך הקרבות הראשונים ברור היה כי המבצע נחל הצלחה רבה. גרמניה אולצה לפצל את כוחותיה לשניים דבר שהחליש את כושר עמידתה. בעלות הברית השתלטו על חופי צרפת והחלו בהדיפת גרמניה הנאצית ובעלות בריתה אט אט מאירופה. בשלב זה ניצחונן של בעלות הברית היה ברור לכול, וזמנם של הרייך השלישי והאימפריה היפנית היה קצוב.
תקופת נשיאותו > כהונה שלישית > מלחמת העולם השנייה > פרויקט מנהטן

ב־2 באוגוסט 1939 פנה אלברט איינשטיין במכתב אל רוזוולט, ובו התריע על יכולתה של גרמניה הנאצית לפתוח נשק גרעיני. בעקבות מכתב זה הורה הנשיא להגביר את המחקר בפיזיקה גרעינית. ב־7 במרץ 1940 שלח איינשטיין לרוזוולט מכתב נוסף, כדי לנסות ולהאיץ את יישום הרעיון. רוזוולט מינה ועדה מייעצת, שמימנה ניסוי ביקוע ראשון באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. רק במאי 1942, חמישה חודשים לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמה, קיבל רוזוולט החלטה להוציא את התוכנית אל הפועל בהיקף מלא. למטרה זו הוקם פרויקט מנהטן, שקיבל בהוראתו של רוזוולט הקצאת משאבים גדולה ועדיפות גבוהה, ובמסגרתו פותחו פצצות גרעיניות ששתיים מהן הוטלו על יפן עוד במהלך המלחמה.
תקופת נשיאותו > כהונה רביעית וההידרדרות בבריאותו

בריאותו של רוזוולט החלה להידרדר במהירות החל מ־1940, ועד הבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו ב־1944 הוא אובחן כסובל מבעיות בריאותיות רבות, שכללו לחץ דם גבוה, נפחת, טרשת עורקים ותעוקת לב. למרות זאת, מנהיגותו של רוזוולט בזמן המלחמה שימרה את הפופולריות שלו, ובניגוד לבחירות ב־1940, שבהן התמודדותו הייתה נושא שנוי במחלוקת, למעטים היה ספק הפעם כי רוזוולט ינסה לזכות בכהונה רביעית. לאורך כל מערכת הבחירות ניסו הרפובליקנים לנצל את בריאותו הרופפת, וטענו כי הוא חולה מדי ואינו כשיר לשמש כנשיא. חששות אלה לא היו רק נחלתם של הרפובליקאים, וגם קולות מתוך מפלגתו של רוזוולט הביעו דאגה שמא לא יחיה עד סיום כהונתו.
רק ביום האחרון של הוועידה הדמוקרטית (אנ'), ב־21 ביולי 1944, הודיע רוזוולט סופית כי הסכים להיות המועמד מטעם הדמוקרטים לבחירות הקרובות וזכה ב־92% מהקולות. בהתאם לחוקת ארצות הברית, במקרה בו הנשיא המכהן נפטר, סגנו מושבע לנשיאות במקומו. לחץ כבד הופעל על רוזוולט להחליף את סגנו, הנרי ואלאס, שנתפס כבעל דעות שמאליות קיצוניות מדי, באדם מתון יותר. לאחר לבטים בחר רוזוולט בסנאטור האלמוני הארי טרומן ממיזורי כשותפו למרוץ, וועידת המפלגה הדמוקרטית אישרה את המינוי. למרות החששות, ניהל רוזוולט מערכת בחירות נמרצת. הוא התמודד מול המועמד הרפובליקני, תומאס דיואי, שהיה מושל ניו יורק וליברל. האופוזיציה תקפה את ממשל רוזוולט על שחיתות, ביורוקרטיה, סובלנות כלפי קומוניזם ומחדלים צבאיים. איגודי העובדים, שגדלו במהלך המלחמה, תמכו ברוזוולט. לבסוף הצליח רוזוולט לזכות בכהונה רביעית כאשר ניצח בבחירות שנערכו ב־7 בנובמבר את דיואי, ברוב של 53.4% מקולות הבוחרים, כשהוא סוחף אחריו 36 מדינות שהעניקו לו 432 אלקטורים. במהלך מסע הבחירות תמך בהקמת ארגון האומות המאוחדות, וניצחונו סימל תמיכה במעורבותה של ארצות הברית בעניינים בינלאומיים.
תקופת נשיאותו > כהונה רביעית וההידרדרות בבריאותו > ימיו האחרונים ועיצוב העולם שלאחר המלחמה

לאחר שהניצחון בחזית האירופאית נראה מובטח, החל רוזוולט במאמצים להביא את בעלות הברית לידי הסכמה באשר למדיניות המשותפת שבה יש לנקוט לאחר סיום המלחמה. בוועידת יאלטה הצליח רוזוולט לקבל את הסכמתו של סטלין להצטרף לארגון האומות המאוחדות שאותו יזם. הוא גם קיבל ממנו הבטחה להצטרף למלחמה נגד יפן 90 יום לאחר סיום המלחמה באירופה. מנגד, הסכימו צ'רצ'יל ורוזוולט לדרישתו של סטלין לספח לברית המועצות את השטחים שנכבשו בזמן המערכה בפולין. הוחלט כי פולין, כתמורה על אובדן השטחים במזרח, תפוצה בשטחים ממערב לה. סטלין הבטיח עצמאות ועריכת בחירות חופשיות בכל מדינות מזרח אירופה שנכבשו על ידי הצבא האדום, אך הבטחה זו לא קוימה וסטלין הקים את הגוש המזרחי. היסטוריונים רבים מחזיקים בדעה כי רוזוולט ידע על כוונותיו האמיתיות של סטלין במזרח אירופה, אך התעלם מהן. אחת הסיבות שנתנו לכך הייתה שרוזוולט ביקש לפייס את ברית המועצות שספגה את מלוא עוצמתו של הוורמאכט במשך קרוב לשלוש שנים, ונפגעה מהמלחמה בצורה הקשה ביותר. סיבה אפשרית נוספת, הייתה רצונו של רוזוולט לשמור על יחסים טובים עם סטלין, דבר שהוא ראה כחשוב על מנת לשמור על שלום עולמי גם לאחר המלחמה. רוזוולט לא החזיק בגישה תקיפה כלפי ברית המועצות, והאמין כי ניתן יהיה להביא לריסונה בעזרת ארגון האומות המאוחדות ושותפות דיפלומטית. באותה תקופה העיר רופאו האישי של צ'רצ'יל על מצבו של רוזוולט, ואמר כי הוא גוסס, והעריך שנותרו לו רק מספר חודשים לחיות. מקורבים לרוזוולט התנגדו לסברה זאת וטענו שהוא היה צלול לחלוטין.
לאחר ועידת יאלטה, יצא רוזוולט למסע דילוגים ברחבי העולם שבמהלכו נפגש עם פארוק, מלך מצרים, היילה סלאסי קיסר אתיופיה ואבן סעוד מלכה הראשון של ערב הסעודית. במרץ 1945 נאם רוזוולט בפני הקונגרס בעודו יושב על כיסא, דבר שהיווה עדות נוספת למצב בריאותו הקשה. על ארגון האומות המאוחדות, אותו שאף להקים, אמר: ”אנו מציעים ארגון כלל־עולמי שבו לכל מדינה שוחרת שלום תהיה האפשרות להצטרף”. זמן קצר לאחר מכן, שלח רוזוולט מכתב זועם לסטלין שבו האשים אותו בהפרה בוטה של התחייבויותיו בוועידת יאלטה. סטלין בתגובה שלח מכתב זועם משלו שבו האשים את רוזוולט בכך שהוא מנסה לחתום על הסכם שלום נפרד עם גרמניה הנאצית. על כך הגיב רוזוולט באומרו: ”איני יכול שלא לחוש כעס כלפי המודיעים שלך על כך שסילפו את פעולותיי בצורה כה זדונית”. היו אלה ניצניה הראשונים של המלחמה הקרה העתידה לבוא בסיום מלחמת העולם השנייה.
עד אפריל 1945, כבר היו בעלות הברית עמוק בתוך שטח גרמניה והצבא האדום החל להקיף את ברלין כהכנה לקרב על ברלין, שהיה אחד הקרבות האחרונים במלחמת העולם השנייה.
מותו

בסוף מרץ 1945, נסע רוזוולט לביתו שבוורם ספרינגס, ג'ורג'יה, מקום שמאז 1932 שימש לו מפלט למנוחה ולהסדרת מחשבותיו. בית זה זכה, במהלך השנים, לכינוי "הבית הלבן הקטן". בעודו שם, ב־12 באפריל, הוא התיישב לצורך ציור דיוקנו על ידי הציירת אליזבת שומטוף. שומטוף לא השלימה את הדיוקן, שכן לאחר זמן מה אמר רוזוולט פתאום כי הוא סובל מכאב ראש קשה והתמוטט. כפי שהתברר מאוחר יותר, לקה רוזוולט בדימום תוך־גולגולתי ונפטר מספר שעות לאחר מכן. סגן הנשיא טרומן הושבע לנשיאות במקומו עוד באותו יום.
הידיעה על מותו של רוזוולט התפשטה במהירות והתקבלה בהלם ובתדהמה על ידי הציבור בארצות הברית ובעולם כולו. חומרת מצבו הבריאותי לא הייתה ידועה לציבור הרחב מכיוון שהתקשורת ראתה את הנושא כטאבו ונמנעה מלדווח עליו. המעטים שבכל זאת הפרו את קשר השתיקה, וטענו כי הנשיא חולה ואינו מתפקד כהלכה, נתקלו בהכחשות נמרצות מצד הממשל. התגובות על מותו של רוזוולט הגיעו מכל העולם וחוללו הדים. ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, וינסטון צ'רצ'יל תיאר את מותו של רוזוולט כמכה פיזית קשה, וגם מנהיג ברית המועצות, יוסיף סטלין הביע זעזוע עמוק. מנגד, היטלר הגיב על קבלת הבשורה בהתלהבות חסרת מעצורים.
מאות אלפי אנשים נעמדו בצד הדרך בעוד התהלוכה הנושאת את ארונו של רוזוולט עשתה את דרכה אל עבר האחוזה המשפחתית שלו בהייד פארק שבעמק ההדסון במדינת ניו יורק. לבקשתו, הוא נקבר בגן ורדים הנמצא בשטח האחוזה.
לאחר מותו: מורשתו והנצחתו

ב־8 במאי, פחות מחודש לאחר מותו, הגיע הרגע לו חיכה רוזוולט יותר מכל ואותו לא זכה לראות, כניעת גרמניה הנאצית. הנשיא הארי טרומן הקדיש את חגיגות יום הניצחון באירופה לזכרו של רוזוולט כאות כבוד לאיש שהקדיש את שנות חייו האחרונות לסיום המלחמה. סטלין עמד בהבטחה שנתן לרוזוולט בוועידת יאלטה וב־8 באוגוסט, שלושה חודשים בדיוק לאחר סיום המלחמה באירופה, הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן ופלשה למנצ'וריה. ברם, הייתה זו מלחמה קצרת מועד מבחינתה של ברית המועצות, שכן ב־6 באוגוסט הטילה ארצות הברית פצצת אטום על העיר הירושימה, ושלושה ימים אחר כך הטילה פצצה נוספת על העיר נגסאקי. יפן נכנעה חמישה ימים לאחר מכן ב־15 באוגוסט. ההחלטה בדבר השימוש בפצצה נפלה לידי הנשיא טרומן, שהחליט להשתמש בפירותיו של פרויקט מנהטן, אותו יזם רוזוולט, ושאליו התוודע טרומן רק ב־25 באפריל 1945. בכך הביא לסיומה המהיר של המלחמה נגד יפן. ב־26 ביוני, חזונו של רוזוולט בדבר הקמת ארגון "האומות המאוחדות" (שאת שמו הגה) יצא לפועל, עם חתימתן של 50 מדינות על מגילת האומות המאוחדות (שהתבססה בין היתר על האמנה האטלנטית), שהביאה ליסודו של הארגון.
רוזוולט נחשב על ידי רבים לאחד מטובי נשיאי ארצות הברית. בסקרים המבוצעים מדי מספר שנים בארצות הברית, הוא מדורג בקביעות בשלושת המקומות הראשונים, יחד עם ג'ורג' וושינגטון ואברהם לינקולן, כאחד מהנשיאים המוצלחים ביותר. מרבית ההיסטוריונים מתארים את רוזוולט באופן חיובי, כאיש שהצליח לחלץ את ארצות הברית מהשפל הגדול, והוביל את המדינה בתקופה הקשה של מלחמת העולם השנייה עד לניצחון מכריע. רוזוולט עזר גם לבסס את ארצות הברית כמעצמת על, ובאמצעות נאום ארבע החירויות, מיצב אותה בחזית הזירה העולמית. אישים רבים בממשלו של רוזוולט מונו מאוחר יותר לתפקידי מפתח בממשלותיהם של הנשיאים טרומן, קנדי וג'ונסון שאימצו לחיקם את המורשת הפוליטית שהותיר אחריו.
לאחר מותו של רוזוולט, אשתו, אלינור, המשיכה להיות דמות משמעותית בפוליטיקה של ארצות הברית ובעולם כולו, והיא שימשה, במשך מספר שנים, כנציגה בעצרת האומות המאוחדות ונשיאת ועדת זכויות האדם של האומות המאוחדות.
אתרים רבים בחייו של רוזוולט כגון: ביתו בהייד פארק, ובית הנופש שלו בוורם ספרינגס הפכו עם השנים לאתרים היסטוריים. שמו של רוזוולט מונצח במאות מקומות שונים בארצות הברית ובעולם, ודמותו מונצחת על מטבע של עשרה סנט אמריקני. ב־1997 נחנכה אנדרטת פרנקלין דלאנו רוזוולט, שמהווה כיום מוקד משיכה תיירותי למיליוני אנשים מכל רחבי העולם. בשנת 2012 נחנך בניו יורק פארק ארבע החירויות על שמו. הפארק ממוקם באי רוזוולט הקרוי גם כן על שמו.
כהונתו הארוכה במיוחד של רוזוולט הביאה את הקונגרס של ארצות הברית להעביר את התיקון ה־22 לחוקת ארצות הברית שהגביל את כהונת הנשיא לשתי קדנציות בלבד.
חייו האישיים

ב־17 במרץ 1905 נישא רוזוולט לאלינור רוזוולט, אחייניתו של הנשיא, תאודור רוזוולט, ובת דודתו הרחוקה. פרנקלין היה כריזמטי, יפה תואר ופעיל חברתית. בניגוד אליו עמדה אלינור שהייתה אומנם דעתנית ופעלתנית אך סבלה מביישנות ושנאה אירועים חברתיים. לזוג נולדו שישה ילדים:
אנה אלינור רוזוולט (3 במאי 1906 – 1 בדצמבר 1975).
ג'יימס רוזוולט (23 בדצמבר 1907 – 13 באוגוסט 1990).
פרנקלין דלאנו רוזוולט הבן (18 במרץ 1909 – 8 בנובמבר 1909) – נפטר בינקותו.
אליוט רוזוולט (23 בספטמבר 1910 – 27 באוקטובר 1990).
פרנקלין דלאנו הבן (השני) (17 באוגוסט 1914 – 17 באוגוסט 1988).
ג'ון אספינוול רוזוולט (13 במרץ 1916 – 27 באפריל 1981).
כל ארבעת הבנים שהגיעו לבגרות שירתו כקצינים בעת מלחמת העולם השנייה ועוטרו בעיטורים על אומץ לב. ג'יימס ופרנקלין דלאנו הבן (השני) נבחרו לבית הנבחרים של ארצות הברית. למרות מספר ניסיונות, הם לא הצליחו להיבחר לתפקידים בכירים יותר בממשל.
המתיחות בנישואיהם של בני הזוג החלה כמעט מן ההתחלה. אמו השתלטנית של רוזוולט, שרה, לא חיבבה את אלינור, אותה ראתה כצעירה חסרת ניסיון שאינה מתאימה לשמש אישה לבנה, והביעה התנגדות לנישואים. לאחר החתונה נהגה שרה לבקר תכופות בביתם של בני הזוג, דבר שגרם לאלינור מפח נפש. יחסיהם של הזוג עלו על שרטון לאחר שב־1916 גילתה אלינור כי רוזוולט מנהל רומן עם מזכירתה לוסי מרסר. על פי הסברה המקובלת, אלינור הציעה לרוזוולט גירושים אך אמו התערבה מיד באומרה לבנה כי הדבר ימיט חרפה לשם המשפחה, וכי אם הוא לא יפסיק את יחסיו עם מרסר הוא ינושל מהירושה המשפחתית. רוזוולט התרצה והפסיק את יחסיו עם מרסר אך הנישואים מעולם לא חזרו להיות כשהיו. אלינור בחרה לעבור להתגורר בנפרד מרוזוולט, ויש שהגדירו את נישואיהם מאז "נישואים מטעמי נוחות".
פולמוסים על מעשיו > הניו דיל ומדיניות הרווחה

רוזוולט הותקף על מדיניותו הכלכלית שהביא למעבר מהגישה האינדיבדואליסטית, השמה את היחיד במרכז ונחשבת לאבן יסוד בחברה האמריקאית, לגישה המבוססת על קולקטיביזם. מעבר זה, שהתבטא בחיזוק מדיניות הרווחה והגברת הפיקוח על הכלכלה, ספג ביקורת נוקבת בחוגים רבים ובמיוחד בחוג הליברטריאנים. ביקורת זו על רוזוולט לא שככה גם לאחר מותו, והיא ממשיכה להישמע בחוגים רבים גם כיום. מבקריו מן הימין הכלכלי טוענים כי מדיניותו הכלכלית גרמה להארכה מיותרת של השפל הכלכלי, וכי יישום מדיניות המבוססת על לסה פר, הדוגלת בחוסר התערבותה של הממשלה, הייתה מביאה לסיום המשבר במהירות גבוהה הרבה יותר. הכלכלן תומאס דילורנזו מהאסכולה האוסטרית ביטא טענה זו באומרו כי "תוכנית הניו דיל של רוזוולט האריכה והעמיקה את השפל הכלכלי. הטענה כי רוזוולט הוציא את ארצות הברית מהשפל והציל את הקפיטליזם מעצמו היא מיתוס שנלמד בבתי הספר האמריקאים במשך עשרות שנים". בשנים הראשונות לכהונתו של רוזוולט אחוז המובטלים אמנם ירד, אך מאוחר יותר עלה בחזרה מעט, ועמד על ממוצע של כ־16%. אולם, רמת האבטלה חזרה לרדת לאחר העלייה עוד בשנים שלפני המלחמה, והמשיכה לרדת בצורה דרסטית עם כניסתה של ארצות הברית למלחמה, וארצות הברית יצאה מהשפל.
ביקורת נוספת הנשמעת כלפי רוזוולט נוגעת לעלייה החדה במסים, שלטענת המבקרים הקשתה על מעסיקים לשכור עובדים, וליזמים לגייס הון ראשוני. נטען כי השמדת היבולים במסגרת חוק ההתאמה החקלאית (Agricultural Adjustment Administration) בתקופה שבה אחוז גדול מהציבור סבל מרעב הייתה שגויה, והביאה לפגיעה בשכבות החלשות. מנגד עומדים נתוני סקר שבוצע בזמן השפל, שהצביע על כך שבין 80% ל־90% מהאנשים מהמעמד הנמוך, שלפי טענת המבקרים היו צריכים להתנגד לרוזוולט, דווקא תמכו במהלכיו. תומכי הניו דיל טוענים עוד כי פעולותיו של רוזוולט היו נכונות ונחוצות, והם שהוציאו בסופו של דבר את ארצות הברית מהשפל הגדול.
פולמוסים על מעשיו > זכויות האזרח וכליאת היפנים

רשמיו של רוזוולט בנושא זכויות האדם הוא נושא שנוי במחלוקת. רוזוולט היה חייב בתמיכתם של הדמוקרטים ממדינות הדרום, שהיוו רוב במפלגה באותה עת, על מנת להעביר את חקיקות הניו דיל. אפליה וחוקים גזעניים היו מקובלים במדינות הדרום של ארצות הברית באותה תקופה, והדמוקרטים ממדינות אלה התנגדו בתוקף לכל דרישה לשוויון גזעי. עקב חששו מהעלאת חמתם של נציגי המדינות הדרומיות, שעלול היה להביאם להתנגד לתוכניותיו הכלכליות, נמנע רוזוולט מלתמוך בגלוי בחקיקות בנושא זכויות האזרח, ואף תמך בהפרדה גזעית בתוכניות הניו דיל השונות. פעולות אלה של רוזוולט היו מקובלות בנוף הפוליטי של המחצית הראשונה של המאה ה־20. למרות זאת רוזוולט זכה לתמיכה רחבה מקרב מיעוטים רבים כגון אפרו־אמריקנים, יהודים וקתולים וזאת, בין היתר, בזכות מספר הישגים בולטים בנושא זכויות האזרח שהוא הצליח להעביר למרות הקשיים. עם כניסת ארצות הברית למלחמה הוציא רוזוולט את הצו הנשיאותי 8802. מטרות הצו היו להבטיח חלוקה הוגנת של מקומות העבודה החדשים שנוצרו בעקבות המלחמה גם למיעוטים, ולצורך כך הוקמה הוועדה להזדמנות שווה בתעסוקה (Fair Employment Practice Commission). רוזוולט גם הפעיל לחץ לקבלתם של אפרו־אמריקנים לתפקידים משמעותיים יותר בצבא וקירב אותם לתפקידי השפעה במפלגה הדמוקרטית. המבקרים לעומת זאת טוענים כי מהלכים אלה לא היו יוזמות אישיות של רוזוולט ובוצעו בעיקר בזכות השפעתה של אשתו, אלינור, וליברלים אחרים. הם טוענים עוד כי גם בזמן המלחמה המשיכה ההפרדה הגזעית בצבא האמריקאי בניגוד להנחיות, וכאשר פנו נציגי האפרו־אמריקנים בעניין לרוזוולט הוא הבטיח לעזור, אך למעשה לא עשה דבר לשינוי המצב.
ב־19 בפברואר 1942 חתם רוזוולט על הצו הנשיאותי 9066 שהביא לעקירתם של כ־120 אלף אזרחי ארצות הברית ממוצא יפני והכנסתם למחנות הסגר. הכליאה נעשתה בנימוק שהיפנים המתגוררים בארצות הברית עלולים להיות גיס חמישי ולסייע למדינת מוצאם, שלאחר התקיפה בפרל הארבור הפכה לאויבת ראשונה במעלה של האמריקנים. גם חלק מהאזרחים ממוצא איטלקי וגרמני זכו ליחס דומה. תומכי המהלך טוענים כי לרוזוולט לא הייתה ברירה אלא לבצעו לאחר שהובא לידיעתו חומר סודי שהצביע לכך שהציבור היפני בפיליפינים ובקליפורניה גילה תמיכה בצעדי יפן לאורך תקופה ארוכה, וכי מסרים סודיים שפוענחו על ידי מפענחי צפנים הצביעו על קיומם של מרגלים בתוך שטח ארצות הברית שהעבירו מידע ליפן לפני ואחרי המתקפה על פרל הארבור. בניגוד לכך טוענים המתנגדים כי הכליאה הייתה בלתי חוקתית ומיותרת מכיוון שהיא לא הצליחה לעמוד במטרתה העיקרית: לעצור את המרגלים שפעלו למען האימפריה היפנית. המתנגדים טוענים עוד כי הכליאה הייתה מושפעת בחלקה מגזענות, ומביאים כדוגמה את הדברים שכתב רוזוולט על הגירת היפנים ב־1925: "קליפורניה התנגדה (להגירה) ובצדק תוך שימוש בטענה הבסיסית כי המהגרים היפנים אינם מסוגלים להיטמע באוכלוסייה האמריקאית... כל אחד שזכה לטייל במזרח הרחוק יודע כי מיזוג דם אסיאתי ביחד עם דם אירופאי או אמריקאי מפיק, בתשעה מקרים מתוך עשרה, תוצאות מצערות ביותר". פעולותיו של רוזוולט, על אף שנראות חריגות כיום, לא נראו כך באותה עת, כפי שניתן ללמוד מפסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית, שניתן ב־1944, בה קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי כליאת היפנים חוקית. החלטה זו נהפכה רק בשנת 1983. כיום העקירה היא מושא לביקורת היסטורית ומגונה כגזענית באופייה. היא נחשבת לתמרור אזהרה לפגיעה בזכויות אדם שעלולה להתרחש בנסיבות קשות מבחינה ביטחונית. עם זאת, יש המגנים עדיין על העקירה ורואים אותה כהכרח בזמן מלחמה טוטאלית. לטענתם גיס חמישי הוא איום משמעותי, אף על פי שנראה כי היפנים לא היוו גיס שכזה.
דיוקנאות > תמונות

בגיל 11, 1893
בגיל 18, מסצ'וסטס, 1900
בגיל 31, עוזר למזכיר הצי, 1913
בגיל 37, בסביבות 1919
בגיל 51, בשנתו הראשונה כנשיא, 1933
בגיל 62, דיוקן לפני מערכת הבחירות של 1944
דיוקנאות > ציורים

דיוקן כמושל, 1941
דיוקן נשיאותי רשמי, 1947
ראו גם

הקבינט של ארצות הברית בממשל פרנקלין דלאנו רוזוולט
פאלא
השבעתו השנייה של פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות ארצות הברית
לקריאה נוספת

דניאל ציפר: פרנקלין ואני – סיפורם של שני מוכי פוליו, הוצאת אסיף, 2018.
מייקל בשלוס (מאנגלית: אריה חשביה), המנצחים: רוזוולט, טרומן והריסת גרמניה של היטלר 1941–1945, הוצאת "מטר", תשס"ד
Black, Conrad. Franklin Delano Roosevelt: Champion of Freedom (2003)
Burns, James MacGregor. Roosevelt (2 vol.) (1956, 1970)
Coker, Jeffrey W. Franklin D. Roosevelt: A Biography. Greenwood (2005)
Freidel, Frank. Franklin D. Roosevelt: A Rendezvous with Destiny (1990)
Freidel, Frank. Franklin D. Roosevelt (4 vol.) (1952–73)
Davis, Kenneth S. FDR: The Beckoning of Destiny, 1982–1928 (1972)
Goodwin, Doris Kearns. No Ordinary Time: Franklin and Eleanor Roosevelt: The Home Front in World War II (1995)
Jenkins, Roy. Franklin Delano Roosevelt (2003)
Lash, Joseph P. Eleanor and Franklin: The Story of Their Relationship Based on Eleanor Roosevelt's Private Papers (1971)
Morgan, Ted, FDR: A biography (1985)
Ward, Geoffrey C. Before The Trumpet: Young Franklin Roosevelt, 1882–1905 (1985)
Ward, Geoffrey C. A First Class Temperament: The Emergence of Franklin Roosevelt (1992)
ביאורים

↑  חיסון הומצא לבסוף ב־1955 על ידי יונה סאלק
↑  כיום מוזיאון המתופעל על ידי מדינת ג'ורג'יה
אנג'לו סקולה

| --- | --- |

 לידה:  7 בנובמבר 1941 (בן 83) Malgrate, איטליה 
 מדינה:  איטליה 
 השכלה:  אוניברסיטת פריבור  האוניברסיטה הקתולית של הלב הקדוש 
 דת:  הכנסייה הקתולית 
 www.angeloscola.it
 פרסים והוקרה
 אמברוגינו הזהב (12 ביולי 2017)  פרס סטפאנוס 
 
 חתימה:   
 
אנג'לו סקולה (באיטלקית: Angelo Scola; נולד ב-7 בנובמבר 1941) הוא קרדינל איטלקי של הכנסייה הקתולית, פילוסוף ותאולוג. שימש כארכיבישוף של מילאנו בין השנים 2011–2017 ולפני כן כפטריארך של ונציה בשנים 2002–2011. בשנת 2003 מונה לקרדינל ונעשה בישוף בשנת 1991.
ביוגרפיה > ראשית חייו

סקולה נולד במלגרטה שבמילאנו, בנם של קרלו סקולה, נהג משאית, ורג'ינה קולומבו. הוא היה הצעיר מבין שני אחים; אחיו הבכור פייטרו נפטר בשנת 1983. למד בבית הספר התיכון מנצוני בלקו והיה פעיל בתנועת הנוער *Gioventù Studentesca* ("נוער סטודנטיאלי").
סקולה למד פילוסופיה באוניברסיטה הקתולית של הלב הקדוש בשנים 1964–1967 וקיבל תואר דוקטור עם עבודת מחקר על הפילוסופיה הנוצרית תחת הנחייתו של הפילוסוף גוסטבו בונטדיני. בתקופה זו היה נשיא הסניף המילאנזי של הפדרציה האוניברסיטאית הקתולית האיטלקית (FUCI).
כהונה ככומר ולימודים תאולוגיים

סקולה הוסמך לכמורה ב-18 ביולי 1970 על ידי הבישוף אבלה קונילי. בהמשך השלים דוקטורט שני בתאולוגיה באוניברסיטת פריבורג בשווייץ, שם כתב עבודת מחקר על תומאס אקווינס. היה פעיל בתנועת "קומוניון וליברציה" והיה העורך האיטלקי של כתב העת התאולוגי *Communio*, שנוסד על ידי אנרי דה לובאק, האנס אורס פון בלתזר ויוזף רצינגר (לימים האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר).
כהונה ככומר ולימודים תאולוגיים > בישוף של גרוסטו

ב-1991 מונה לבישוף של גרוסטו, תפקיד בו כיהן עד 1995. בתקופה זו התרכז בחינוך נוער, טיפוח קריאות לכמורה, והתחדשות חיי הקהילה בכנסיות.
כהונה ככומר ולימודים תאולוגיים > רקטור האוניברסיטה הלטרנית

ב-1995 מונה לרקטור של האוניברסיטה האפיפיורית הלטרנית(אנ') ולנשיא המכון האפיפיורי יוחנן פאולוס השני ללימודים על נישואין ומשפחה ברומא. בתקופה זו היה יועץ להקונגרגציה לענייני הדוקטרינה של האמונה.
פטריארך ונציה

בשנת 2002 מונה לפטריארך של ונציה, ונעשה קרדינל בשנת 2003 על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני. נחשב לאחד ה"פאפּאבלֵי" (מועמדים מובילים לאפיפיורות) בקונקלווה של 2005, שבסופו נבחר יוזף רצינגר לאפיפיור בנדיקטוס השישה עשר.
הארכיבישוף של מילאנו

ב-28 ביוני 2011 מונה סקולה לתפקיד הארכיבישוף של מילאנו, הכהונה הבכירה ביותר בכנסייה האיטלקית. הוא כיהן בתפקיד עד שנת 2017, אז פרש וירש אותו הבישוף מריו דלפיני.
דעות ותאולוגיה

סקולה תומך ביחסים אקומניים בין הקתוליות והאסלאם, מתוך אמונה שיש מכנה משותף רחב בין הדתות. באופן ספציפי הוא מתמקד במאבק ברדיפת הנוצרים במזרח התיכון. ב-2013 הוא נפגש עם הפטריארך של מוסקבה, קיריל, וציין שהפגישה אינה קשורה לביקורו של הנשיא ולדימיר פוטין בוותיקן.
הוא דחה את האפשרות להענקת לחם הקודש לגרושים שנישאו מחדש וטען כי "זה אינו עונש שניתן לבטל, אלא היבט מהותי של מוסד הנישואין הנוצרי".
יצירות

סקולה חיבר מספר ספרים בתחומים של תאולוגיה, אתיקה רפואית ותאולוגיה של המשפחה, שתורגמו לשפות רבות. בנוסף, הוא מחברם של יותר מ-120 מאמרים שפורסמו בכתבי עת אקדמיים לפילוסופיה ותאולוגיה. בין הספרים שהתפרסמו
Hans Urs Von Balthasar: A Theological Style. Eerdmans Publishing Company. 1 בספטמבר 1995. ISBN 0-8028-0894-8. {{cite book}}:  (עזרה)
The Nuptial Mystery. Eerdmans Publishing Company. 15 בפברואר 2005. ISBN 0-8028-2831-0. {{cite book}}:  (עזרה)
Angelo Scola; Severino, Emanuele; Ines Testoni; Giulio Goggi (2014). Il morire tra ragione e fede. Venice: Marcianum Press. ISBN 9788865122594. OCLC 895661830.