stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברודוויי (רחוב)
מסלול > תיאור > מידטאון מנהטן

מכיוון שברודוויי קדמה לרשת הרחובות שתוכננה בתוכנית חברי הוועדה (1811) באי, ברודוויי חוצה את מידטאון מנהטן באלכסון, ומצטלבת הן ברחובות המזרח–מערב והן עם שדרות צפון–דרום. ההצטלבויות של ברודוויי עם שדרות, המסומנות על ידי "כיכרות עירוניים" (חלקם משולשים קטנים של שטח פתוח), גרמו ליצירת מגרשים מעניינים כלשהם, כדוגמת המגרש עליו ניצב בניין פלאטאיירון.
ברודוויי חוצה בכיכר יוניון את רחוב 14, מתמזג עם השדרה הרביעית, וממשיך את המסלול האלכסוני שלו במעלה העיר מהפינה הצפון-מערבית של הכיכר; כיכר יוניון הוא המקום היחיד בו החלק הפיזי של ברודוויי אינו רציף במנהטן (חלקים אחרים של ברודוויי במנהטן הם כיכרות להולכי רגל בלבד). בכיכר מדיסון, מיקומו של בניין פלאטאיירון, ברודוויי חוצה את השדרה החמישית ברחוב 23, והוא לא רציף לכלי רכב לקטע של בלוק אחד בין הרחובות ה-24 וה-25. בכיכר הראלד (רחוב 33 מערב), ברודוויי חוצה את השדרה השישית (שדרת האמריקות), ואינה רציפה לכלי רכב. חנות הכלבו מייסי'ס הראלד סקוור (אנ'), בלוק אחד מצפון ישנה גם כן אי-רציפות בתנועת הרכבים, ממוקמת בפינה הצפון-מערבית של ברודוויי ורחוב 34 מערב ופינה דרום-מערבית של ברודוויי ורחוב 35 מערב; זוהי אחת מחנויות הכלבו הגדולות בעולם.
רצועה מפורסמת אחת ליד כיכר טיימס, שבה חוצה ברודוויי את השדרה השביעית במידטאון מנהטן, היא ביתם של תיאטראות רבים בברודוויי, המאכסנים מערך משתנה ללא הרף של הצגות מסחריות בקנה מידה גדול, ובמיוחד מחזות זמר. אזור זה של מנהטן מכונה לעיתים קרובות רובע התיאטרואות או הדרך הלבנה הגדולה, כינוי שמקורו בכותרת "נמצא בדרך הלבנה הגדולה" במהדורת 3 בפברואר 1902 של "טלגרם הערב של ניו יורק". הכינוי העיתונאי נוצר בהשראת מיליוני האורות על מרקיזות תיאטרון ופרסומות על שלטי חוצות שמאירות את האזור. לאחר שהפך למעשה לרובע החלונות האדומים של העיר בשנות ה-60 וה-70 (כפי שניתן לראות בסרטים נהג מונית וקאובוי של חצות), מאז סוף שנות ה-80 כיכר טיימס הופיעה כמרכז תיירות משפחתי, ולמעשה הופעלה ב-Disneyfied בעקבות רכישת החברה ושיפוץ תיאטרון ניו אמסטרדם (אנ') ברחוב 42 ב-1993.
ה"ניו יורק טיימס", שממנו קיבלה הכיכר את שמה, פורסם במשרדים ברחוב 43 מערב 239; העיתון הפסיק להדפיס שם ב-15 ביוני 2007.
מסלול > תיאור > צפון מנהטן והברונקס

לאחר מכן עוברת ברודוויי את הקמפוס של אוניברסיטת קולומביה ברחוב 116 (אנ') במורנינגסייד הייטס (אנ'), בחלקה על המסלול בו שכן בית המשוגעים בבלומינגדייל (אנ') משנת 1808 עד שעבר למחוז וסטצ'סטר ב-1894. עדיין במורנינגסייד הייטס, ברודוויי חולפת על פני הקמפוס דמוי הפארק של ברנרד קולג' (אנ'). לאחר מכן, המרובע הגותי של הסמינר התאולוגי המאוחד (אנ'), ובנייני הלבנים של בית המדרש לרבנים באמריקה עם החצרות הפנימיות המעוצבות שלהם, פונים זה לזה על פני ברודוויי. בגוש הבא נמצא בית הספר מנהטן למוזיקה.
לאחר מכן ברודוויי עוברת על פני קמפוס מנהטנוויל של אוניברסיטת קולומביה, והקמפוס הראשי של הסיטי קולג' של ניו יורק ליד רחוב 135; הבניינים הגותיים של קמפוס סיטי קולג' המקורי אינם מהעין, בלוק ממזרח. גם במזרח יש את האבנים החומות של המילטון הייטס. המילטון פלייס הוא קטע ששרד מרחוב בלומינגדייל, ובמקור הכתובת של ביתו של אלכסנדר המילטון, The Grange (אנ'), שהועבר.
ברודוויי בעלת אפקט ירוק ודמוי פארק, במיוחד באביב, כאשר היא עוברת בין בית הקברות של כנסיית השילוש הקדוש (אנ') בצפון העיר לקפלת טריניטי לשעבר, כיום כנסיית השתדלות (אנ') ליד רחוב 155.
בית החולים ניו יורק-פרסביטריאן (אנ') שוכן בברודוויי ליד רחובות 166, 167 ו-168 בוושינגטון הייטס. הצומת עם שדרת סנט ניקולס (אנ') ברחוב 167 יוצר את פארק כיכר מיטשל (אנ'). ברחוב 178, דרך U.S. 9 הופכת מקבילה לברודוויי.
ברודוויי חוצה את הארלם ריבר, באמצעות גשר ברודוויי (אנ'), למארבל היל (אנ'). לאחר מכן, הוא נכנס לברונקס, שם הוא מהווה את הגבול המזרחי של ריברדייל (אנ') והגבול המערבי של פארק ואן קורטלנד. ברחוב 253, NY 9A מצטרף עם U.S. 9 וברודוויי. (NY 9A מתפצל מברודוויי בשדרת אשבורטון ביונקרס.)
מסלול > תיאור > מחוז וסטצ'סטר

הפינה הצפון-מערבית של הפארק מסמנת את גבול העיר ניו יורק וברודוויי נכנסת למחוז וסטצ'סטר ביונקרס, שם היא ידועה כיום כדרום ברודוויי. הוא נוטה תמיד מערבה, קרוב יותר לנהר ההדסון, ונשאר רחוב מסחרי עירוני הומה. במרכז העיר יונקרס הוא יורד קרוב לנהר, הופך לצפון ברודוויי ו-9A יוצא דרך שדרת אשבורטון (Ashburton Avenue). ברודוויי מטפס לראש הרכס הסמוך עובר במקביל לנהר ולמסילת הרכבת, כמה רחובות מזרחית לשניהם כשהיא חולפת על פני בית החולים סנט ג'ון ריברסייד (אנ'). השכונות הופכות ליותר מגורים והכביש מתפתל בעדינות לאורך ראש הרכס. ביונקרס חולפת ברודוויי על פני אחוזת פיליפס (אנ') ההיסטורית, שראשיתה בתקופה הקולוניאלית.
היא נשארת מברודוויי כשהיא עוזבת את יונקרס אל הייסטינגס על ההדסון (אנ'), שם היא מתפצלת למסלולים צפוניים ודרומיים נפרדים לאורך קילומטר אחד. העצים נעשים גבוהים יותר והבתים, הרבים והמופרדים מהכביש באמצעות גדרות אבן, הופכים גדולים יותר. נקודת ציון היסטורית לאומית נוספת, בית ג'ון וויליאם דרייפר (אנ'), שהיה אתר של האסטרופוטוגרפיה הראשונה של הירח.
בכפר הבא, דובס פריי (Dobbs Ferry), ישנן תצפיות שונות מברודוויי על נהר ההדסון תוך כדי מעבר דרך אזור המגורים. ברודוויי עוברת ליד אמת המים העתיקה של קרוטון (אנ') ובסמוך לרובע הקניות של הכפר. לאחר ההצטלבות עם שדרת אשפורד, ברודוויי חולפת על פני מרסי קולג' (אנ'), ואז פונה שוב שמאלה במרכז העיר ממש מעבר לכנסייה הפרסביטריאנית הדרומית (אנ'), לכיוון "ארדסלי על ההדסון" וארווינגטון. וילה לווארו (אנ'), ביתה של מאדאם סי ג'יי ווקר, המיליונרית האפרו-אמריקאית הראשונה, נמצאת לאורך הכביש המהיר. בקצה הצפוני של הכפר אירווינגטון, אנדרטה לזכר הסופר וושינגטון אירווינג, שעל שמו שונה שמו של הכפר, מסמנת את הפנייה לביתו בסאניסייד (אנ'). ברודוויי נכנס לחלק הדרומי של טאריטאון, ברודוויי עובר ליד אחוזת לינדהרסט (אנ') ההיסטורית, אחוזה ענקית שנבנתה לאורך נהר ההדסון בתחילת המאה ה-19.
צפונית מכאן, במרכז הטכני של קראפט פודס (אנ'), גשר טפאן זי הופך להיות גלוי לעין. לאחר שחצה שוב מתחת ל-Thruway ו-I-87, כאן במקביל ל-I-287, ולאחר מכן הצטלבות עם כביש NY 119 בעל ארבעת הנתיבים, שבו 119 מתפצל מזרחה, ברודוויי הופך לרחוב הראשי הסואן של טאריטאון. כנסיית ישו אפיסקופלית, שבה התפלל אירווינג, נמצאת לאורך הרחוב. מסעדות וחנויות רבות ואיכותיות נמצאות לאורך הכביש הראשי הזה. מרכז העיר הזה מסתיים בקצה המזרחי של ניו יורק 448, שם ברודוויי משתפל שמאלה, בירידה, וארבעה שלטים מציינים שברודוויי פונה שמאלה, חולפת על פני הכנסייה ההולנדית העתיקה של סליפי הולו (אנ'). לאחר מכן, הדרך נכנסת לסליפי הולו (אנ') (לשעבר צפון טאריטאון), וחולפת על פני מרכז המבקרים ל-Kykuit, נקודת הציון ההיסטורית הלאומית שהייתה (וחלקית עדיין) האחוזה של משפחת רוקפלר. לאחר מכן עוברת ברודוויי את בית הקברות ההיסטורי סליפי הולו (אנ'), הכולל את מקום מנוחתו של וושינגטון אירווינג ואת התפאורה של "האגדה על סליפי הולו".
ברודוויי מתרחבת לארבעה נתיבים בצומת החצוצרה עם NY 117, שם היא מסתיימת לבסוף ודרך U.S. 9 הופכת לדרך אלבני פוסט (אנ') (והיילנד אווניו) בגבול הצפוני של סליפי הולו (אנ'), ניו יורק.
מסלול > קטעים עם כינוי > קניון הגיבורים

הכינוי קניון הגיבורים משמש מדי פעם להקשר של קטע בברודוויי תחתית ברובע הפיננסי, שהוא המיקום של מצעד הקונפטי בעיר. המסלול המסורתי של המצעד הוא בכיוון צפון, המתחיל בבאולינג גרין (אנ') ומסתיים בפארק בניין העירייה (אנ'). רובו של המסלול מוקף בבנייני משרדים גבוהים משני הצדדים, המאפשרים תצפית על המצעד לאלפי עובדי משרד וזורקים את הקונפטי, הדומה לסופת שלגים של מנייר גרוס ומאפיין את המצעד.
בעוד שבצעדי אירועי אליפות ספורט טיפוסיים נזרקים כ-50 טונות של קונפטי ונייר גרוס, מצעד יום הניצחון על יפן שהתרחש ב-14–15 באוגוסט 1945 - לציון סוף מלחמת העולם השנייה - נזרקו כ-5,438 טונות של נייר, על סמך הערכות שסופקו, על ידי מחלקת התברואה של העיר ניו יורק (אנ').
יותר מ-200 רצועות גרניט שחורות המוטבעות במדרכות לאורך קניון הגיבורים מציגות את המצטיינים של מצעדי ה-Ticker-Tip בעבר.
מסלול > קטעים עם כינוי > הדרך הלבנה הגדולה

"הדרך הלבנה הגדולה" הוא כינוי לקטע מברודוויי במידטאון מנהטן, במיוחד החלק המקיף את רובע התיאטראות, בין הרחובות 42 ל-53, ומקיף את כיכר טיימס.
בשנת 1880, קטע של ברודוויי בין כיכר יוניון לכיכר מדיסון הואר על ידי נורות קשת חשמלית (אנ') בעיצובו של צ'ארלס פ. ברוש (אנ'), מה שהפך אותו לאחד הרחובות המוארים החשמליים הראשונים בארצות הברית. בשנות ה-90, החלק שמרחוב 23 עד רחוב 34 היה מואר על ידי שלטי פרסום חשמליים עד כדי כך, שהציבור החל לקרוא לה "הדרך הלבנה הגדולה". כאשר רובע התיאטראות עבר למרכז העיר, השם הועבר לאזור כיכר טיימס.
הביטוי "הדרך הלבנה הגדולה" יוחס לשפ פרידמן (Shep Friedman), בעל טור ב"ניו יורק מורנינג טלגרף" ב-1901, ששאל את המונח מכותרתו של ספר על האזור הארקטי מאת אלברט פיין (אנ'). הכותרת "נמצא בדרך הלבנה הגדולה" הופיעה במהדורת 3 בפברואר 1902 של מהדורת הערב של "ניו יורק טלגרם".
תיאור דיוקן של ברודוויי בתחילת המאה ה-20 ו"הדרך הלבנה הגדולה" בשעת לילה מאוחרת הופיע ב"אמן במנהטן" (1940) שנכתב על ידי האמן-היסטוריון ג'רום מאיירס:
מוקדם בבוקר בברודוויי, אותו אור שמלטף את ראשי ההרים של קניוני קולורדו חושף בהדרגה את האנטומיה השקטה, השלדים החשופים של שלטי הברזל הענקיים שמכסים את השמים, נטולים כעת מהאטרקציות של הלילה הוולקני. כמעט ללא רוח חיים, הבדרנים העייפים של מועדוני הלילה וחבריהם מתרוצצים לחדריהם, נהגי מונית משווים הזמנות ורווחים, סצנת הרחוב העצומה קיבלה קריאת מסך, ההצגה הסתיימה.
ברודוויי היקר, שנים רבות אני שוכנת על גבולותיך. הכרתי את הצליל השקט של שחר שלך. עוד קודם לכן הייתי לוקח את הקפה שלי אצל מרטין, ברחוב 54 - עכשיו, אבוי, נעלם - שם הייתי רואה את יצורי חיי הלילה לפני היעלמותם עם עלות השחר.
באחד הלילות הגיעה למסעדה חקיינית מהוללת במלוא הדרה, ישירות ממועדון ממול. כמה נהגי מוניות החלו לצחוק עליה. היא לא הייתה מסוגלת יותר לשאת את ההתגרות שלהם, היא קמה והכתה את כל נהגי המוניות. ואז חזרה למועדון, רק כדי לקונן תחת דמעותיה המרות, "ראה איך הרסו לי את השמלה!"
זמנים עברו של ברי הצדפות ובתי הצ'ופ שנעלמו מברודוויי והיו ניצולים של מסורת של הפטרונים הספורטיביים שלהם, בעלי החיים הטובים במנהטן. חלפו הימים שבהם פרח בית הופמן בכיכר מדיסון, עם העירומים המפורסמים שלו מאת בוגרו; כאשר הברים היו ארמונות, כמעט בכל פינה ברחבי העיר; כשסטיב ברודי (אנ'), שקפץ מגשר ברוקלין, השפריץ את כל המדינה בפרסום; כאשר אולמות הקונצרטים של באוורי חילקו כוסות בירה תמורת ניקל, עם מופע במה שנזרק פנימה; כאשר היכל המוזיקה של תייס עדיין הדהד ברחוב 14 עם העוגב המכני הגדול שלו, הפלא של ימיו, מקום של יופי, עם ציורים משובחים וחברה חופשית והגלוי ביותר של חיי נשים. מעברו השני של הרחוב היה טמאני הול, ולידו טוני פסטור (אנ'), שבו נולדו כוכבי הבמה. טוני עצמו, בבגדי לבוש ומגבעת, שר את הבלדות שלו, טרופר אמיץ שהציג את ליליאן ראסל (אנ') ואחרים לתהילה דרך הקהל שלו.
תחבורה

מדרום לצפון, עוברים על פני ברודוויי בנקודה זו או אחרת קווים שונים של הרכבת התחתית של ניו יורק, לרבות קו IRT שדרת לקסינגטון, קו BMT ברודוויי, קו IRT ברודוויי–שדרה שביעית וקו השדרה השמינית של IND (ה-IND השישית). "קו השדרה" הוא קו ראשי יחיד מצפון לדרום במנהטן שאינו עובר לאורך ברודוויי).
קו IRT שדרת לקסינגטון עובר מתחת לברודוויי מבאולינג גרין לרחוב פולטון (קווים 4 ו-5).
קו ברודוויי BMT עובר מתחתיו מבית העירייה לכיכר טיימס-רחוב 42 (קווים N, Q, R ו-W).
קו IRT ברודוויי-שדרה השביעית עובר מתחת ומעל ברודוויי מכיכר טיימס לרחוב 168 (קווים 1, 2 ו-3), ושוב מרחוב 218 למסוף שלו בברונקס ב-Van Cortlandt Park-242nd Street (קו 1).
החלק הצפוני של קו השדרה השמינית של IND עובר מתחת לברודוויי מרחוב דיקמן לרחוב אינווד-207 (קו A).
רכבות רחוב מוקדמות בברודוויי כללו את קו ברודוויי ואוניברסיטת פלייס של ברודוויי ושדרה השביעית (1864?) בין כיכר יוניון (רחוב 14) וכיכר טיימס (רחוב 42), קו השדרה התשיעית ואמסטרדם (1884) בין רחוב 65 ורחוב 71, רחוב ארבעים ושתיים, מנהטנוויל ושדרת סנט ניקולס ברנלווי של קו סניף ברודוויי (1885?) בין כיכר טיימס לרחוב 125, וקו קינגסברידג' של קינגסברידג' מצפון לרחוב 169. קו חשמלית, נפתח בברודוויי תחתית (מתחת לכיכר טיימס) ב-1893, ועד מהרה הפך לליבה של הרכבת מטרופוליטן סטריט, עם שני שלוחות: קו ברודוויי ושדרת לקסינגטון וקו ברודוויי ושדרת קולומבוס.
קווי החשמליות הללו הוחלפו בקווי אוטובוס בשנות ה-30 וה-40. לפני שברודוויי הפכה לחד סיטרית, קווי האוטובוס העיקריים לאורכו היו קו 6 (ברודוויי מתחת לכיכר טיימס) של ניו יורק סיטי אומניבוס (NYCO), קו 7 (ברודוויי ושדרת קולומבוס) ו-קו 11 (שדרות התשיעית ואמסטרדם), וכן M100 (Kingsbridge) ו-M104 (Broadway Branch) של תאגיד התחבורה. בנוסף, קווים 4 ו-5 של חברת האוטובוסים של השדרה החמישית השתמשו בברודוויי מרחוב 135 צפונה לוושינגטון הייטס, ו-קווים 5 ו-6 שלהם השתמשו בברודוויי בין רחוב 57 לרחוב 72. עם יישום תנועה חד-כיוונית, הועברו קווים 6 ו-7 לכיוון צפון לשדרה השישית.
החל משנת 2017, את ברודוויי משרתים הכבישים M4 (לשעבר FACCo 4), M7 (לשעבר NYCO 7), M55, M100 ו-M104. מסלולים אחרים המשתמשים בחלק מברודוויי כוללים את M5 (לשעבר FACCo 5), M10, M20, M60 Select Bus Service, Bx7, Bx9 ו-Bx20.
אוטובוסים של בי-ליין משרתים גם בברודוויי בתוך ריברדייל ומחוז ווסטצ'סטר. כבישים 1, 2, 3, 4, 6, 13 ועוד פועלים על חלק מברודוויי.
מבנים בולטים

ברודוויי שופעת מבנים היסטוריים מפורסמים רבים ומבנים שונים אחרים, כגון:
ברודוויי 2
ברודוויי 280 (אנ') (ידוע גם בשם ארמון השיש, חנות A.T. Stewart Company, או The Sun Building)
בית המכס האמריקאי ע"ש אלכסנדר המילטון (אנ') (1 באולינג גרין, במזלג הקצה הדרומי של ברודוויי)
בניין אמריקן שורטי (ברודוויי 100)
האנסוניה (אנ') (ברודוויי 2109)
באולינג גרין (אנ') גדר ופארק (בין 25 ל-26 ברודוויי)
בניין משרדים באולינג גרין (אנ') (ברודוויי 11)
בניין בריל (ברודוויי 1619)
בניין קורבין (אנ') (ברודוויי 196)
בניין קונארד (אנ') (ברודוויי 25)
בית דיקמן (אנ') (ברודוויי 4881)
בניין אקוויטבל (ברודוויי 120)
בניין פלאטאיירון (השדרה החמישית וברודוויי ברחוב 23)
בית גילסי (אנ') (ברודוויי 1200)
בניין חברת הייצור גורהם (אנ') (ברודוויי 889–891)
בניין הום לייף (אנ') (ברודוויי 253,256)
בניין החברה הימית הבינלאומית מרכנתיל (אנ') (ברודוויי 1)
בניין מורגן סטנלי (אנ') (ברודוויי 1585)
כיכר טיימס 1 (ברודוויי 1475)
בניין פרמאונט (ברודוויי 1501)
בניין סטנדרד אויל (ברודוויי 26)
כנסיית השילוש הקדוש (ברודוויי 79)
הסמינר התאולוגי המאוחד (אנ') (ברודוויי 3041)
ארמון מאוחד (אנ') (ברודוויי 4140)
בניין קווי ארצות הברית (אנ') - קו פנמה פסיפיק (אנ') (ברודוויי 1)
תיאטרון גן החורף (אנ') (ברודוויי 1634)
בניין וולוורת' (ברודוויי 233)
מבנים היסטוריים בברודוויי שנהרסו כוללים:
בניין אפלטון (אנ')
בית אלכסנדר מקומב (אנ')
המוזיאון האמריקאי של בארנום (אנ')
בניין אקוויטבל לייף
מלון גרנד סנטרל (אנ') (ברודוויי 673)
אולם המכונאים (אנ')
בית האופרה המטרופוליטנית מ-1883 עד 1966, בין הרחובות 39 ל-40
בניין סינגר (רחוב ליברטי (אנ') וברודוויי)
מלון סנט ניקולס (אנ')
ברודוויי כמושג

בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלו להתמקם לאורכו, בחלקו המרכזי שבסמוך לכיכר טיימס (Times Square), בין הרחובות 40 ל-50 וסביבותיהם, התיאטראות העיקריות של העיר ניו יורק, ובמיוחד אלו שהתמחו בסוגת המחזמר. כך הפך המושג "ברודוויי" לשם נרדף לתעשיית התיאטרון הממסדית של העיר ניו יורק וארצות הברית בכלל – כפי שהמושג "הוליווד", שם אזור בלוס אנג'לס – הפך לשם נרדף לתעשיית הקולנוע האמריקאית. כפועל יוצא מכך נטבע גם המושג "אוף ברודוויי" (Off-Broadway – מחוץ לברודוויי) כשם נרדף לתיאטרון השוליים ותיאטרון פחות ממוסד ופחות ממוסחר. כיום, המונחים "ברודוויי" ו"אוף ברודוויי" בתחום התיאטרון מתייחסים יותר לסוגה, גודל ההפקה ומסחריותה מאשר למיקום הפיזי של התיאטרון.
ברחוב 28 מערב, המצטלב עם ברודוויי התפתחה תעשיית המוזיקה הפופולרית, שנועדה כדי לשרת את מחזות הזמר של ברודוויי. הרחוב, שזכה לכינוי "סמטת טין פאן" הפך לשם כולל לתעשיית המוזיקה הפופולרית בשיאה.
ביאורים

↑ שמה של הלהקה האינדיאנית נהגה במגוון תחומים: Wiechquaeskeck, Wechquaeskeck, Weckquaesqueek, Wecquaesgeek, Weekquaesguk, Wickquaesgeck, Wickquaesgek, Wiequaeskeek, Wiequashook, ו-Wickquaeskec. משמעות השם, ככל שיאוית, ניתנה כ"סוף הביצה, ביצה או אחו רטוב", "מקום סירות המפרש" ו"ארץ קליפת ליבנה". ראה:
Trumbull, James Hammond (1881). Indian Names of Places, Etc., in and on the Borders of Connecticut: With Interpretations of Some of Them. Press of the Case, Lockwood & Brainard Company. p. 81.
Dunlap, David (June 15, 1983). "Oldest Streets Are Protected as Landmark". The New York Times. ISSN 0362-4331. Retrieved December 21, 2015.
↑  לדברי הסופר ראסל שורטו: "ברודוויי לא עוקבת אחר המסלול המדויק של השביל האינדיאני, כפי שחלק מהיסטוריונים חשבו. כדי לעקוב אחר שביל ויקקוואסגק היום, ייקח את ברודוויי צפונה מבית המכס, רץ מזרחה לאורך פארק רו, ואז עקבו אחרי ה-Bowery לרחוב עשרים ושלוש. משם, השביל התפתל לצד המזרחי של האי. הוא חצה מערבה דרך ראש הסנטרל פארק; השבילים של ברודוויי ושביל ויקקוואסגק מתכנסים שוב בראש האי. השביל המשיך לתוך הברונקס; כביש 9 עוקב אחריו צפונה."
↑ עוד נטען כי ההולנדים כינו אותה "Breede Weg", ש"ברודוויי" הוא תרגום מילולי שלו. ראה:
Ellis, Edward Robb (1966). The Epic of New York City. Old Town Books. p. 26.
"Some New Publication: Peter Stuyvesant's Unhappy Rule". The New York Times. May 29, 1893. ISSN 0362-4331. Retrieved April 20, 2020. One other thing which came from the Dutch is the name of our street, Broadway, which by them was called the Breede Weg, the translation being afterward made by the English"
מנחם ויינשטין

ד"ר מנחם ויינשטין
מנחם ויינשטין (נולד בי"א בתמוז ה'תרצ"ו, 1936) הוא מחנך והיסטוריון ישראלי, שעסק בשני תחומי מחקר: בקהילות היהודיות באלג'יריה בימי הביניים ובשיקום הציונות הדתית בשארית הפליטה, ופרסם מספר ספרים בנושאים הללו.
ביוגרפיה

מנחם ויינשטין נולד בשנת 1936 בחיפה לדבורה ולשמחה, שעלו מלבוב שבאוקראינה.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר היסודי הדתי "יבנה", יצא לעבוד כשוליה במוסך, ובערב למד בתיכון גב"ע. בשנים תשי"ג - תשי"ד התחנך בחברת הנוער בקיבוץ סעד.
התגייס לצה"ל לנח"ל במסגרת גרעין איתנים של בני עקיבא. במסגרת השירות הצבאי זכה לתעודת הצטיינות מנשיא המדינה יצחק בן-צבי, ביום העצמאות 1956. במסגרת שירותו הצבאי במילואים השתתף בכיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים ב-1967, במלחמת ההתשה, ובמלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן.
מנחם ויינשטין נשוי לשולמית. היה בין מקימי היישוב קרני שומרון והתגורר בו עם משפחתו בשנים הראשונות להקמתו.
בשנת 1960 החל ויינשטין את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת בר-אילן, בחוגים תלמוד והיסטוריה יהודית, בדגש על הספרות הרבנית. בשנת 1964 סיים את לימודי התואר הראשון, ובשנת 1965 סיים את לימודי התואר השני ותעודת הוראה לבתי ספר על-יסודיים. על מחקרו לתואר השני שעסק בחברה היהודית באלג'יריה במאה הט"ו, זכה ויינשטין במלגה על שם נשיאה השני של מדינת ישראל יצחק בן-צבי שהוענקה לו על ידי מר קדיש לוז יו"ר הכנסת ויד יצחק בן-צבי.
ויינשטין עבד בשנים 1959–1964 במחלקה לתרבות תורנית במשרד החינוך. בהמשך במכון ריבלין לחקר היישוב הישן באוניברסיטת בר-אילן, ובהוראת היסטוריה ותורה שבעל פה בבתי ספר על-יסודיים דתיים.
ויינשטין השתלב בשנת 1973 בעליית הנוער כמפקח חינוכי. בשנת 1980 התמקד בתפקידים חינוכיים בעליית הנוער.
כמפקח חינוכי עסק ויינשטין בקידום חינוכי של בני נוער ישראלים משכבות השוליים בכפרי הנוער הדתיים, בקידום חינוכי ולימודי של בני נוער עולים. בתחילה היו אלו עולים מברית המועצות ומאיראן, ומשנת 1984 גם בני נוער מאתיופיה.
פעילות אקדמית בחקר יהדות אלג'יריה

בין השנים 1968 - 1975 ריכז ויינשטין במסגרת האקדמית את הפעילות המחקרית של "המכון לחקר תולדות היהודים במזרח" באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1975 סיים ויינשטין את לימודי התואר השלישי באוניברסיטת בר-אילן, הדיסרטציה נכתבה בהדרכת חיים זאב הירשברג ונושאה היה "הקהילות היהודיות באלג'יריה בין השנים 1300 - 1830. היה זה אחד המחקרים הראשונים בתולדות יהודי אלג'יריה, שהצביע על המשכיות המרכז הרוחני היהודי הספרדי שגלה מספרד בעקבות פרעות קנ"א (1391) וגירוש ספרד בשנת רנ"ב (1492). מחקר זה מצוי ברשת באתר דעת, בעקבות פרסומו הוא זכה לאזכורים רבים בספרות המחקר של יהודי אלג'יריה.
בשנים 1970 - 1980 לימד ויינשטין במחלקה לתולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
פעילות אקדמית בחקר השואה

בשנת 1996 פרש ויינשטין מעליית הנוער וניהל את בית העדות להנחלת זיכרון השואה במושב ניר גלים. בתפקידו זה חקר ופרסם במספר נושאים: הציונות הדתית בקרב שארית הפליטה. בתחילה הוא חקר את פעילות הציונות הדתית במחנות המעצר בקפריסין. פרי המחקר פורסם בספר: "ציונות דתית בשולי ארץ ישראל"; תנועת תורה ועבודה במחנות המעצר בקפריסין". ספר זה זכה בשנת תשס"ג בפרס הרב ריינס מטעם מוסד הרב קוק. ויינשטין חיבר ספרים נוספים העוסקים בציונות הדתית בקרב ניצולי השואה באיטליה ובמחנות העקורים בגרמניה. מקום מיוחד ניתן לבני הנוער בשארית הפליטה בספר "בני עקיבא בהעפלה".
ספריו

ציונות דתית בשולי ארץ-ישראל: תנועת 'תורה ועבודה' במחנות המעצר בקפריסין, הוצאת ניר-גלים, תשס"א 2001
פדויים לציון: תנועת 'תורה ועבודה' בקרב שארית הפליטה באיטליה 1945 - 1949, הוצאת ניר-גלים, 2004
פדויים לציון ברינה: תנועת 'מזרחי - תורה ועבודה' במחנות העקורים בגרמניה 1945 - 1949, הוצאת ניר גלים, 2008
בני עקיבא בהעפלה, הוצאת ניר ניר-גלים, 2015 ISBN 9789659240401
מבחר ממאמריו

תוכניות לתיקונים ביישוב היהודי בירושלים במצית המאה הי"ט, שנתון בר -אילן, רמת גן תשכ"ח, עמ' 339.
תוכניות החינוך בראשיתה של פתח תקווה, שנתון בר -אילן, ז-ח, רמת גן, תשכ"ט-תש"ל, עמ' 344.
פאס וקשריה עם אלג'יר המאה בט"ו, זכור לאברהם, ירושלים 1972, עמ' 13.
התושבים הוותיקים באפריקה הצפונית בימי גרוש ספרד, דבר בקונגרס העולמי החמישי למדעי היהדות, ה, ירושלים 1973, עמ' 115.
על חיי הרוח והחברה בירושלים במאה בי"ח, פרקים בתולדות היישוב היהודי בירושלים, יד יצחק בן צבי, ירושלים תשל"ג, עמ' 178.
הרציפות ההיסטורית של הקהילות היהודיות באלג'ירה, ממזרח וממערב, (בר-אילן) רמת גן תשל"ד, עמ' 37.
הקשרים בין יהודי אלג'ירה בין ארץ ישראל, וותיקין (בר -אילן), רמת גן תשל"ה, עמ' 9.
הקהילות היהודיות באלג'ירה בין השנים 1300–1830, חיבור לקבלת תואר דוקטור לפילוסופיה בר-אילן, רמת גן תשל"ה.
קהילת אלג'יר וחכמיה במאות הט"ז והי"ז, תולדות מחברי החוט המשולש, שנתון בר-אילן יד-טו רמת גן תשל"ז,עמ' 139.
המשבר הרוחני והחברתי בקהילת אלג'יר במאה הי"ח ובראשית המאה הי"ט, יהדות צפון אפריקה במאות י"ט-כ, מכון בן-צבי, ירושלים תש"ם, עמ' נב.
דעות, אמונות ועמדות של בני נוער דתי בבית ספר תיכון מקיף דתי, עלים לענייני חינוך בעלית הנוער, סתו תשמ"ג 1982, עמ'46.
החינוך, פרק בספר יהודי המזרח בדורות האחרונים, תל, בר-אילן, ירושלים תשמ"ג, עמ' 55.
חכמי קהילת אלג'יר במאות הט"ז והי"ז (ב), קו-לקו, קובץ מחקרים על יהדות המזרח, מוקדש לזכרו שך שאול זיו, ירושלים תשמ"ג, עמ'33.
מחשבות על חינוך הפנימייתי ועלית הנוער לקראת השנים הבאות, עלים לענייני החינוך בעליית הנוער, ניסן תשמ"ה, 1985, עמ'79.
מאתיופיה לחרבה הישראלית דרך עלית הנוער, תולדות קליטת נוער עולה מאתיופיה בעליית הנוער, עלים לענייני החינוך בעלית הנוער, ירושלים תשנ"ה עמ' 7.
הערות שוליים

↑  , קהילת אלג'יר וחכמיה המאות הט"ז והי"ז, שנתון בר אילן יד-טו רמת גן תשל"ז עמ' 139
↑  , מאתיופיה לחברה הישראלית דרך עלית הנוער, תולדות קליטת נוער עולה מאתיופיה בעליית הנוער., עלים לענייני החינוך בעלית הנוער, ירושלים תשנ"ה, עמ' 7.
↑  , מאתיופיה לחברה הישראלית דרך עלית הנוער, תולדות קליטת נוער מאתיופיה בעליית הנוער., עלים לענייני חינוך בעלית הנוער, ירושלים תשנ"ה, עמ' 7
↑  החינוך הפנימייתי הממלכתי דתי בישראל, הוצאת מינהל החינוך הדתי ירושלים תשנ"ז, עמ' 73–92, תשנ"ז
↑  ציונות דתית בשולי ארץ-ישראל: תנועת תורה ועבודה במחנות המעצר בקפריסין, בית העדות ניר גלים 2001, 2001
↑  , מחשבות על חינוך פנימייתי ועלית הנוער לקראת השנים הבאות, עלים לענייני חינוך בעליית הנוער, ניסן תשמ"ה, 1985, עמ' 79
↑  בני עקיבא בהעפלה, ניר גלים: הוצאת ניר גלים, 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269750205171  BnF: cb166998008 (data)  ISNI: 0000 0004 0308 7519  LCCN: no95037927  VIAF: 299305453   WorldCat (עם VIAF): 299305453
יוסף ולק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 בינואר 1914 א' בשבט תרע"ד ברסלאו, גרמניה
 פטירה:  26 במאי 2005 (בגיל 91) י"ז באייר תשס"ה
 מדינה:  גרמניה, ישראל 
 מעסיק:  אוניברסיטת בר-אילן 
 פרסים והוקרה:  מדליית בובר-רוזנצווייג (1996) 
 
יוסף וַלְק (בגרמנית: Joseph Walk;‏ א' בשבט תרע"ד, 27 בינואר 1914 – י"ז באייר תשס"ה, 26 במאי 2005) היה מחנך והיסטוריון ישראלי יליד גרמניה.
שימש כמורה וכמפקח מחוז ירושלים, פרופסור לחינוך באוניברסיטת בר-אילן וראש מכון ליאו בק ירושלים.
היה איש הציונות הדתית, אידאולוג בולט של השמאל הציוני-דתי עד שנות ה-70 וממייסדי עמותת "עוז ושלום".