stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנזר אותימיוס

| --- | --- |

 היסטוריה
 נבנה:  המאה ה־5 
 סוג:  מנזר ביזנטי
 אתר ארכאולוגי
 מצב:  שמור
 גישה לציבור:  מנוהל בידי רשות הטבע והגנים
 הערות:  הביקור במקום הוא לקבוצות בלבד, בתשלום ובתיאום מראש
 אתר אינטרנט:  מנזר אותימיוס, באתר רשות הטבע והגנים
 מיקום
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 מיקום:  מישור אדומים
 קואורדינטות:  31°47′33″N 35°20′10″E﻿ / ﻿31.7923838°N 35.3361976°E﻿ / 31.7923838; 35.3361976
  (למפת הרי ירושלים מוגדלת) מנזר אותימיוס(למפת הרי ירושלים רגילה) מנזר אותימיוס(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מנזר אותימיוס(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מנזר אותימיוס
 
תרשים האתר
מנזר אותימיוס (נכתב גם אבטימיוס) הוא אתר ארכאולוגי השוכן במרכזו של מישור אדומים, אזור התעשייה של מעלה אדומים, כקילומטר מדרום לנחל אוג. במקום נמצאים שרידיו של מנזר אשר נוסד בשנת 428 בידי אותימיוס הקדוש, מראשוני הנזירים במדבר יהודה.
היסטוריה

ב-428 ייסד אותימיוס ייסד את המנזר. נוסד תחילה כלאורה ובו כנסייה שסביבה נבנו 12 תאי מגורים לנזירים. במנזר נערך, בין היתר, ריפוי חולים. ב-482, מספר שנים לאחר מותו של אותימיוס בשנת 473, הפך המנזר לקוינוביון, הוא הוקף חומה ובמרכזו הוקמה כנסייה חדשה. במנזר נחצבו בור מים גדול שסיפק את צורכי הנזירים ואיפשר לקיים באתר בוסתן. כשהבור נתגלה מאות שנים רבות אחר כך, הוא עוד היה בשימושו של שבט בדואי מקומי. אותמיוס עצמו נקבר בקריפטה מתחת לקפלה קטנה שנבנתה במרכז המתחם, וזו השתמרה. המנזר נפגע ברעידת אדמה בשנת 660 אך שוקם והמשיך להתקיים עד המאה ה-13. הכניסה למנזר עצמו נבנתה בתקופה הצלבנית. במאה ה-13 הפך האתר לחאן דרכים אשר נודע בשם "חאן אל-אחמר" (החאן האדום), וננטש באופן סופי בתקופה העות'מאנית.
אורכו של האתר כ-90 מטרים ורוחבו כ-80 מטרים. נוסף על בור המים, שרידי הכנסיות והקריפטה, נשתמרו בו תאי נזירים, אכסניה, פסיפס ותעלות מים. במקום אף שוכנת קריפטה שבה עצמותיו של אותימיוס.
האתר לא היה נגיש לקהל עד שנת 2010, עת הועבר לניהולה של רשות הטבע והגנים. ביקור במקום מותנה בתיאום מראש לקבוצות בלבד המבקרות במוזיאון השומרוני הטוב.
גלריה

מבט כללי על המנזר
כתובת פסיפס יוונית שנשתמרה באתר
מבט לתוך העמודים במאגר המים
מבט לתוך התקרה במאגר המים
עתיקות במנזר
הירידה לקבר במנזר
מאגר המים במנזר אותימיוס
רצפת הפסיפס של הכנסייה
שרידי תא נזירי ובו מיטה
לקריאה נוספת

נירית שלו-כליפא, אל גן נעול, ביקורים במנזרי הארץ, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2005, עמ' 18
גלעד כרמלי, חד פעמי: מנזר משנת 428 ששוכן ליד סניף של "רמי לוי" ייפתח מחר למבקרים, ynet
הערות שוליים

↑  גלעד כרמלי, חד פעמי: מנזר משנת 428 ששוכן ליד סניף של "רמי לוי" ייפתח מחר למבקרים, באתר ynet, 23 בדצמבר 2021
↑  קמחי, רמי, על מקורותיה הספרדיים הרנסנסיים של הטרילוגיה האלכסנדרונית ליצחק גורמזאנו גורן, Moreshet Israel, 2019, עמ' 217–236 doi: 10.26351/mi/17/8
היידראבאד (מדינה)

מדינת היידראבאד, או היידראבאד דקאן הייתה ממלכה, מדינה ומדינה נסיכותית ברמת דקאן ובירתה בעיר היידראבאד. כיום היא מחולקת למדינת טלנגאנה, חבל קאליאנה-קרנאטקה (אנ') של קרנאטקה, וחבל מראתוואדה (אנ') של מהאראשטרה בהודו של ימינו, שסיפחה אותה ב-1948.
המדינה נשלטה בין השנים 1724 עד 1948 על ידי הניזאם, שהיה בתחילה משנה למלך של האימפריה המוגולית בדקאן. היידראבאד הפכה בהדרגה למדינה הנסיכותית הראשונה שנכנסה תחת סוזרניות בריטית וחתמה על הסכם ברית מדינת בת (אנ'). במהלך השלטון הבריטי ב-1901, היו למדינה הכנסות של 4,17,00,000 רופי. התושבים הילידים של מדינת היידראבאד, ללא קשר למוצא אתני, נקראים "מולקי" ("בן הארץ"), מונח שמשתמשים בו עד היום.
השושלת הכריזה על עצמה כמונרכיה עצמאית במהלך השנים האחרונות של הראג' הבריטי. לאחר חלוקת הודו, היידראבאד חתמה על הסכם הקפאה עם השלטון החדש של הודו (אנ'), תוך המשך כל ההסדרים הקודמים למעט הצבת חיילים הודים במדינה. מיקומה של היידראבאד המוקפת מכל צידיה בהודו, כמו גם המורשת התרבותית המגוונת שלה, הובילו לסיפוח המדינה על ידי הודו ב-1948. לאחר מכן, חתם מיר אוסמאן עלי ח'אן, הניזאם השביעי, על מסמך ההצטרפות (אנ') והצטרף להודו.
היסטוריה > היסטוריה קדומה

מדינת היידראבאד נוסדה על ידי מיר קמאר-אוד-דין ח'אן (אנ') שהיה מושל דקאן תחת האימפריה המוגולית מ-1713 עד 1721. בשנת 1724 חידש מיר ח'אן את השלטון מבירת המחוז המוגולי אוראנגאבאד, תחת התואר "אסף ג'א" (ניתן לו על ידי הקיסר המוגולי מוחמד שאה). התואר השני שלו, "ניזאם אל-מולק" (מסדר הממלכה), הפך לתואר תפקידו "ניזאם היידראבאד". בסוף שלטונו הפך הניזאם לעצמאי מהמוגולים, והקים את שושלת אסף ג'א (אנ'). במקביל לשקיעתה של האימפריה המוגולית התגברה ההשפעה של האימפריה המראטהית באזור דקאן. הניזאם עצמו חווה פלישות רבות של המראטהים בשנות ה-20 של המאה ה-17, מה שהביא לכך שהניזאם שילם דרך קבע "צ'אות (אנ')" (מס) למראטהים. הקרבות העיקריים בין האימפריה המראטהית והניזאם כוללים את קרבות פלקהד (אנ') (1728), רקשאסבהובן (אנ') (1763), וקרדה (אנ') (1795), שבכולם הובסו כוחותיו של הניזאם. לאחר כיבוש הדקאן על ידי באג'י ראו הראשון וכפיית של "צ'אות" על ידו, הניזאם הפך לווסאל של האימפריה המראטהית.
בשנת 1763 הניזאם העביר את עיר הבירה לעיר היידראבאד. משנת 1778 הוצבו במחוזותיו נציב וחיילים בריטים. בשנת 1795 איבד הניזאם חלק מהשטחים שלו לאימפריה המראטהית. הרווחים הטריטוריאליים של הניזאם ממייסור כבעל ברית של הבריטים במלחמות אנגלו-מייסור השלישית (1792) והרביעית (1799) נמסרו לבריטים כדי לעמוד בעלות אחזקת החיילים הבריטים.
היסטוריה > סוזרניות בריטית

בשנת 1798 נאלץ ניזאם עלי ח'אן, אסף ג'א השני (אנ') לחתום על הסכם שהציב את היידראבאד תחת חסות בריטית. הוא היה הנסיך ההודי הראשון לחתום על הסכם כזה. (כתוצאה מכך, שליט היידראבאד כובד במטח הצעדה של 23 תותחים בתקופת הודו הבריטית.) הכתר שמר על הזכות להתערב במקרה של שלטון כושל.
היידראבאד תחת שלטונו של ניזאם עלי ח'אן, אסף ג'א השני (אנ') הייתה בת ברית של הבריטים במלחמה האנגלו-מראטהית השנייה (אנ') והשלישית (אנ') (1803–1805, 1817–1819), ובמלחמות אנגלו-מייסור, והיו נאמנים לבריטים במהלך המרד ההודי הגדול (1857–1858).
בנו, סיקאנדר ג'א, אסף ג'א השלישי (אנ'), שלט בין השנים 1803 עד 1829. בתקופת שלטונו, נבנה מחנה אימונים בריטי בהיידראבאד והאזור נקרא לכבודו, סיקינדראבאד. גם בית הנציג הדיפלומטי הבריטי בשכונת קוטי של היידראבאד נבנה בתקופת שלטונו על ידי הנציג הבריטי ג'יימס אכילס קירקפטריק (אנ').
את סיקנדר ג'ה ירש אסף ג'ה הרביעי (אנ'), ששלט בין השנים 1829 עד 1857 וירש אותו בנו, אסף ג'ה החמישי (אנ').
היסטוריה > סוזרניות בריטית > אסף ג'א החמישי

שלטונו של אסף ג'ה החמישי (אנ') מ-1857 עד 1869 התאפיין ברפורמות על ידי ראש ממשלתו, סלאר ג'ונג הראשון (אנ'). לפני תקופה זו לא הייתה צורת ניהול קבועה או שיטתית, והתפקידים היו בידי הדיוואן (ראש הממשלה), וכן השחיתות הייתה לפיכך נפוצה.
בשנת 1867 חולקה המדינה לחמש חטיבות ושבעה-עשר מחוזות, ומונו סובדרים (מושלים) עבור חמש החטיבות וטלוקדרים וטהסילדרים עבור המחוזות. המחלקות המשפטיות, עבודות הציבור, הרפואה, החינוך, העירוניות והמשטרה אורגנו מחדש. בשנת 1868 מונו סאדר-אי-מהראמים (עוזרי שרים) למחלקות המשפט, ההכנסות, המשטרה והשונות.
היסטוריה > סוזרניות בריטית > אסף ג'א השישי

מיר מחבוב עלי ח'אן, אסף ג'א השישי (אנ') הפך לניזאם בגיל שלוש שנים. העוצרים שלו היו סלאר ג'ונג הראשון (אנ') ושאמס-אול-אומרה השלישי ומאוחר יותר אסמאן ג'א (אנ') וויקאר-אול-אומרה (אנ'). הוא עלה לשלטון מלא בגיל 17 ושלט עד שמת ב-1911. בתקופת שלטונו ראה עברה השפה הרשמית של מדינת היידראבאד מפרסית לאורדו, שינוי שיושם בשנות ה-80 של המאה ה-19 במהלך כהונתו הקצרה של ראש הממשלה סלאר ג'ונג השני (אנ').
מסילת הרכבת הממלכתית בערבון של הניזאם (אנ') הוקמה במהלך שלטונו כדי לחבר בין מדינת היידראבאד לשאר הודו הבריטית. מרכזה היה בתחנת הרכבת של סיקינדראבאד. מסילת הברזל סימנה את תחילת התעשייה בהיידראבאד, ובעיר היידראבאד נבנו מפעלים.
במהלך שלטונו, פגע מבול המוסי הגדול של 1908 (אנ') בעיר היידראבאד, והרג כ-50,000 איש. הניזאם פתח את כל ארמונותיו למקלט ציבורי.
הוא גם אסר בפירמאן מלכותי על קיום מנהג הסאטי שבו נשים נהגו לקפוץ אל המדורה הבוערת של גופת בעלן.
היסטוריה > סוזרניות בריטית > אסף ג'א השביעי

הניזאם האחרון של היידראבאד מיר אוסמאן עלי ח'אן שלט במדינה מ-1911 עד 1948. הוא קיבל את התואר "בעל ברית נאמן של האימפריה הבריטית".
הניזאם גם הקים את הבנק הממלכתי של היידראבאד (אנ'). היידראבאד הייתה המדינה העצמאית היחידה בתת-היבשת ההודית תחת שלטון בריטי שהיה לה המטבע שלה, רופי היידראבאדי (אנ'). נמל התעופה בגומפט (אנ') הוקם בשנות ה-30 של המאה ה-20 עם הקמת "מועדון התעופה של היידראבאד" (Hyderabad Aero Club) על ידי הניזאם. בתחילה, הוא שימש כשדה תעופה מקומי ובינלאומי עבור "נתיבי האוויר של הדקאן" (Deccan Airways) של הניזאם, חברת התעופה הראשונה בהודו הבריטית. בניין הטרמינל הוקם בשנת 1937.
כדי למנוע שיטפון גדול נוסף, הקים הניזאם גם שני מאגרים, אוסמאן סגאר (אנ') והימאייט סאגר (אנ'). במהלך תקופת שלטונו נבנו גם בית החולים הכללי של אוסמניה, אולם היובל, הספרייה הממלכתית (שנודעה אז בשם אסיפיה קוטובקאנה) והגנים הציבוריים (שנודעו אז בשם באג אי אאם).
היסטוריה > לאחר עצמאות הודו (1947–1948)

ב-1947 הודו קיבלה עצמאות ונוצרה פקיסטן. הבריטים השאירו לשליטים המקומיים של המדינות הנסיכותיות את הבחירה אם להצטרף לאחת משתיהן או להישאר עצמאיים. ב-11 ביוני 1947 הוציא הניזאם הצהרה לפיה הוא החליט שלא להשתתף באספה המכוננת של פקיסטן או הודו.
עם זאת, הניזאמים היו מוסלמים שלטו על אוכלוסייה הינדואית בעיקרה. הודו התעקשה שהרוב הגדול של התושבים רצו להצטרף להודו.
הניזאם היה בעמדה חלשה שכן צבאו מנה רק 24,000 איש, מתוכם רק כ-6,000 מאומנים ומצוידים במלואם.
ב-21 באוגוסט 1948 ביקש המזכיר הכללי של מחלקת יחסי החוץ של היידראבאד מנשיא מועצת הביטחון של האו"ם, לפי סעיף 35(2) של מגילת האומות המאוחדות, לשקול את "הסכסוך החמור, אשר, אלא אם יוסדרו על ידי חוק בינלאומי וצדק, עלולים לסכן את שמירת השלום והביטחון הבינלאומיים".
ב-4 בספטמבר הודיע ראש ממשלת היידרבאד מיר לאיק עלי בבית המחוקקים של היידרבאד כי משלחת עומדת לצאת ללייק סקסס, בראשות מוין נוואז ג'ונג. הניזאם גם פנה, ללא הצלחה, לממשלת הלייבור ולג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת לסיוע, למלא את התחייבויותיהם והבטחותיהם להיידראבאד על ידי "התערבות מיידית". היידראבאד זכתה לתמיכה רק של וינסטון צ'רצ'יל ושל השמרנים הבריטים.
בשעה 4 לפנות בוקר ב-13 בספטמבר 1948, החלה מערכת היידראבאד של הודו, שזכה לשם הקוד "מבצע פולו (אנ')" על ידי הצבא ההודי. חיילים הודים פלשו להיידראבאד מכל רוחות שמיים. ב-13 בספטמבר 1948, הודיע המזכיר הכללי של מחלקת יחסי החוץ של היידראבאד במברק למועצת הביטחון של האומות המאוחדות כי מתרחשת פלישה להיידראבאד על ידי כוחות הודיים וכי פרצו פעולות איבה. מועצת הביטחון שמה לב לכך ב-16 בספטמבר בפריז. נציג היידראבאד קרא לפעולה מיידית של מועצת הביטחון במסגרת פרק שבע של מגילת האומות המאוחדות. נציג היידראבאד הגיב לתירוץ של הודו להתערבות בכך שהצביע על כך שהסכם ההקפאה בין שתי המדינות קבע במפורש ששום דבר בו לא ייתן להודו את הזכות לשלוח חיילים כדי לסייע בשמירה על הסדר הפנימי.
בשעה 17:00 ב-17 בספטמבר נכנע צבאו של הניזאם. ממשלת היידראבאד התפטרה, ומושלים צבאיים ושרים ראשיים מונו על ידי הניזאם בהוראת הודו.
עם כניסת חוקת הודו לתוקף ב-26 בינואר 1950 שילבה הודו רשמית את מדינת היידרבאד באיחוד ההודי וסיימה את שלטונם של הניזאמים.
היסטוריה > מדינת היידראבאד (1948–1956)

לאחר סיפוחה של מדינת היידראבאד בהודו, מונה מ. ק. ולודי לראש השרים של המדינה ואוסמאן עלי ח'אן הפך לראג'פרמוק (אנ') ב-26 בינואר 1950. הוא היה עובד מדינה בכיר בממשלת הודו. הוא ניהל את המדינה בעזרת פקידים ממדינת מדראס ומדינת בומביי.
בבחירות לאספה המחוקקת של 1952, נבחר בורגולה רמקרישנה ראו לראש השרים של מדינת היידראבאד. במהלך תקופה זו היו תסיסות אלימות של חלק מהתושבים כנגד הפקידים ממדינת מדראס, ובדרישה ליישם בקפדנות את 'כללי מולקי' (עבודות מקומיות למקומיים בלבד), שהיו חלק מחוקי מדינת היידראבאד מ־1919.
היסטוריה > פירוק

בשנת 1956 במהלך הארגון מחדש של המדינות ההודיות המבוסס על קווים לשוניים, חולקה מדינת היידראבאד בין אנדרה פרדש ומדינת בומביי (לימים מהאראשטרה) וקרנאטקה.
ב-2 ביוני 2014, נוצרה מדינת טלנגאנה בפיצול משאר מדינת אנדרה פרדש ויצרה את המדינה ה-29 של הודו, עם היידראבאד כבירתה.
ממשלה ופוליטיקה > ממשלה

וילפרד קנטוול סמית' (אנ') קבע כי היידראבאד היה אזור שבו המבנה הפוליטי והחברתי מהשלטון המוסלמי של ימי הביניים נשמר פחות או יותר שלם עד לתקופה המודרנית. הניזאם האחרון, אוסמאן עלי ח'אן, נחשב לאדם העשיר ביותר בעולם. הוא נתמך על ידי אריסטוקרטיה של 1,100 פיאודליים שבבעלותם היו כ-30% מאדמת המדינה, עם כ-4 מיליון חקלאים חוכרים. המדינה גם החזיקה ב-50% או יותר מההון בכל המפעלים הגדולים, מה שאיפשר לנזאם להרוויח רווחים נוספים ולשלוט בענייניהם.
הבאים במבנה החברתי היו המעמדות המנהליים והרשמיים, שכללו כ-1,500 פקידים. כמה מהם גויסו מחוץ למדינה. גם עובדי הממשלה בדרג הנמוך היו ברובם מוסלמים. למעשה, המוסלמים של היידראבאד ייצגו 'קאסטה עליונה' של המבנה החברתי.
כל הכוח היה נתון בידי הניזאם. הוא שלט בעזרת מועצה מבצעת או קבינט, שהוקם ב-1893, שאת חבריה היה חופשי למנות ולפטר. ממשלת הניזאם גייסה רבים מהקאסטה ההינדואית קאיאסתה (אנ') בצפון הודו לתפקידים מנהליים. הייתה גם אספה מחוקקת, שתפקידה היה בעיקר מייעץ. יותר ממחצית מחבריה מונו על ידי הניזאם והשאר נבחרו מתוך קבוצה מוגבלת בקפידה. באספה היו נציגים של הינדים, פארסים, נוצרים ומעמדות מדוכאים. אולם השפעתם הייתה מוגבלת בשל מספרם הקטן.
בממשלת המדינה היו גם מספר רב של זרים (שנקראו לא-מולקיים) - 46,800 מהם ב-1933, כולל כל חברי המועצה המבצעת של הניזאם. הינדים ומוסלמים התאחדו במחאה נגד הנוהג שגזל מהתושבים המקומיים תעסוקה ממשלתית. התנועה, לעומת זאת, פרשה לאחר שהחברים ההינדים שבה העלו את סוגיית ה'ממשלה האחראית', שלא עניינה את החברים המוסלמים והובילה להתפטרותם.
נכסים שונים ועושר בבעלות הניזאם כחלק ממדינת היידראבאד עברו לצאצאיו, כולל נכדיו, הנסיך מוקראם ג'א, הנסיך מופקאם ג'א והנסיך שחמט ג'א ונינו הימיאט עלי מירזה בין היתר. הימיאט עלי מירזה, נינו של הניזאם, ציין כי אחזקתו באחוזה באנגליה מסתכם ב-36% מהסכום הכולל. על תביעתו שחלקו הכולל הוא בשווי של 35 מיליון ליש"ט, הגיע נינו של ניזאם, הימאיאט עלי מירזה, לבית המשפט הגבוה בלונדון.
ממשלה ופוליטיקה > תנועות פוליטיות

עד 1920 לא היה ארגון פוליטי כלשהו בהיידראבאד. באותה שנה, בעקבות לחץ בריטי, פרסם הניזאם פירמאן שממנה פקיד מיוחד לחקור רפורמות חוקתיות. פירמאן זה התקבל בהתלהבות על ידי חלק מהאוכלוסייה, שהקים את האגודה לרפורמות במדינת היידראבאד. אולם הניזאם והפקיד המיוחד התעלמו מכל דרישותיהם להתייעצות. בינתיים, הניזאם אסר על פעילות תנועת חליפאט (אנ') במדינה וכן על כל פגישות פוליטיות וכניסת "זרים פוליטיים". עם זאת, פעילות פוליטית מסוימת אכן התרחשה והייתה עדה לשיתוף פעולה בין הינדים למוסלמים. ביטול הסולטנות בטורקיה והפסקת פעילותה של תנועת אי-שיתוף הפעולה (אנ') בהודו הבריטית בהוראת מהאטמה גנדי סיימו את תקופת שיתוף פעולה זה.
ארגון בשם אנדרה ג'אנה סאנגם (לימים שונה שמו לאנדרה מהאסבהה) הוקם בנובמבר 1921 והתמקד בחינוך ההמונים בטלנגאנה למודעות פוליטית. עם חברים מובילים כמו מדאפטי האנומנתה, בורגולה רמאקרישנה ראו (אנ') ומ. נרסינג ראו, פעילותה כללה דרבון של הסוחרים להתנגד להצעת סחורות בחינם לפקידי ממשל ועידוד פועלים להתנגד לשיטת ה"בגאר" (עבודת כפייה ללא תשלום בהוראת המדינה). ניזאם, שנבהל מפעילותו, העביר צו איסור פרסום נרחב בשנת 1929, המחייב את כל הפגישות הציבוריות לקבל אישור מראש. אבל הארגון התמיד בהתגייסות בנושאים חברתיים כמו הגנה על "ריוט", זכויות הנשים, ביטול שיטת הדוואדאסי (אנ') והפורדה (אנ'), קידומם של בני מעמד הדלית ועוד. הארגון פנה שוב לפוליטיקה ב-1937, והעביר החלטה הקוראת לממשל אחראי. זמן קצר לאחר מכן, הוא התפצל לאורך הקווים המתונים-קיצוניים. המהלך של האנדרה מהאסבהה לעבר פוליטיקה גם נתן השראה לתנועות דומות במראתוואדה (אנ') ובקרנאטקה בשנת 1937, והוליד את המהאראשטרה פארישאד וקרנאטקה פארישאד בהתאמה.
ממשלה ופוליטיקה > צבא

השליט הראשון של היידראבאד, אסף ג'א הראשון (שלט 1724–1748) היה מפקד מוכשר והרכיב צבא רב עוצמה שאפשר להיידראבאד להפוך לאחת המדינות הבולטות בדרום הודו. לאחר מותו, הצבא היה נפגע מאוד ממלחמות הירושה של בניו. הוא שוקם תחת אסף ג'א השני (1762–1803) אשר ביצע מודרניזציה של הצבא. יחידות בולטות בתקופת שלטונו כללו גדודים שעברו הכשרה בריטית, הקורפוס הצרפתי של ריימון (Corps Français de Raymond) שהונהג על ידי מישל ז'ואקים מארי ריימון (אנ') ונלחם תחת דגל צרפת, ו"הגדוד המנצח", יחידת חי"ר מובחרת שהורכבה כולה מנשים.
תרבות > סמלים > סמל

שלט האצולה של ניזאם היידראבאד (1869–1911)
שלט האצולה של ניזאם היידראבאד (1911–1947)
שלט האצולה של ניזאם היידראבאד (1947–1948)
סמל המדינה של היידראבאד (1947–1948)
שלט האצולה כולל את התארים המלאים של הניזאם בתחתית השלט ודאסטאר (אנ').
תרבות > דגל

דגל מדינת בראר
1900–1947
1947–1948
בהנהגתו של אסף ג'א החמישי שינתה המדינה את דגל שלט האצולה המסורתי.
דגל אספיה של היידראבאד. תעתיק הכיתוב בחלק העליון הוא "אל אזמטוליאללה" שפירושו "כל הגדולה היא לאלוהים". תעתיק הכיתוב בחלק התחתון הוא "יא אוסמאן". תרגום הכתובת באמצע "ניזאם-אול-מולק אסף ג'א".
תרבות > בולים

על הבולים של מדינת היידראבד הוצגו מבצר גולקונדה (אנ'), מערות אג'אנטה והצ'ארמינר (אנ').
תרבות > המנון

ההמנון הלאומי של דומיניון ניזאם, הידוע יותר בשם "יא אוסמן", היה ההמנון הלאומי של מדינת היידראבאד עד לסיפוחה להודו. הוא הולחן על ידי ג'ון פרדריק בתקופתו של מיר אוסמאן עלי ח'אן, הניזאם השביעי.
שפות במדינת היידראבאד (1941)
טלוגו (48.2%)
מראטהית (26.4%)
קאנדה (12.3%)
אורדו (10.3%)
אחרים (2.8%)
דמוגרפיה > מולקי

מולקי הם התושבים הילידים של מדינת היידראבאד לשעבר, ללא קשר להבדלים אתניים. המונח היה בשימוש פופולרי ב-1952, שבה נערכו הפגנות שדרשו הקצאת מקומות עבודה למולקי בלבד, ודרשו מי שאינם בני מולקי לעזוב.
לפי מפקד האוכלוסין של מדינת היידראבאד ב-1941, 2,187,005 אנשים דיברו אורדו, 7,529,229 אנשים דיברו טלוגו, 3,947,089 אנשים דיברו מראטהית, 1,724,180 אנשים דיברו קאנדה כשפות אם. אוכלוסיית המוסלמים בהיידראבאד, כולל שושלת אסף ג'א (אנ') השלטת מנתה כ-2,097,475 איש, בעוד ההינדים מנו בסביבות 9,171,318 אנשים.
אדריכלות

האדריכלות של מדינת היידראבאד היא מאוד קוסמופוליטית, ומושפעת מאוד מסגנונות אירופאים ואסלאמיים. ארמונות הניזאם וכמה מבני ציבור נבנו בסגנון ייחודי. הבניינים המוקדמים ביותר ששרדו הם אירופאים גרידא, דוגמאות לכך הן "בית הנציג הדיפלומטי הבריטי" הנאו-קלאסי (1798) ו"ארמון פאלקנומה (אנ')" (1893). בתחילת המאה ה-20, "בית החולים הכללי של אוסמאניה", "סיטי קולג'", "בית המשפט הגבוה" ו"תחנת הרכבת קצ'גודה" תוכננו בסגנון הודו-סרצני (אנ') על ידי וינסנט אש (אנ'). גם "שוק מואזם ג'א" נבנה בסגנון דומה.
ארמון פאלקנומה
הכניסה לארמון
חדר הכניסה לארמון
בית הנציג הדיפלומטי הבריטי
תעשיות

תעשיות מרכזיות שונות הופיעו בחלקים שונים של מדינת היידראבאד לפני שילובה באיחוד הודו, במיוחד במהלך המחצית הראשונה של המאה העשרים. בעיר היידראבאד הייתה תחנת כוח נפרדת לחשמל. עם זאת, הניזאמים התמקדו בפיתוח תעשייתי באזור סנאתנאגר (אנ'), ושיכנו שם מספר תעשיות תוך הקמת תשתית לתחבורה, כבישים ורכבות.
| שם חברה | שנה |
| --- | --- |
רכבת המדינה בערבון של הניזאם: 1875
יצרנית התרופות קרקאנה זינדה טיליסמט: 1920
מכרות הפחם סינגארני: 1920
מפעל הסיגריות היידראבאד דקאן: 1930
חברת טבק וזיר סולטן, מפעל סיגריות צ'רמינר: 1930
מפעל עזאם ג'אהי וראנגל: 1934
מפעל סוכר ניזאם: 1937
מפעלי המתכת אולווין: 1942
כלים פרגה: 1943
נתיבי האוויר של הדקאן בע"מ: 1945
אזבסט היידראבאד: 1946
משי סיר: 1946
מפעלי נייר סירפור: 1938
ביאורים

↑  קמפיין פוליטי שפתחו מוסלמים הודים בהודו הבריטית נגד מדיניות בריטניה נגד טורקיה והביתור המתוכנן של האימפריה העות'מאנית לאחר מלחמת העולם הראשונה על ידי כוחות בעלות הברית.
↑  קמפיין פוליטי שהושק ב-4 בינואר 1921 על ידי מהאטמה גנדי במטרה שההודים יחדלו משיתוף הפעולה שלהם עם הממשלה הבריטית, במטרה לשכנע אותה להעניק שלטון עצמי.
↑  אמנית המוקדשת לפולחן ולשירות של אל או מקדש למשך שארית חייה. בתקופת השלטון הבריטי הדוואדאסי נותרו ללא אמצעי התמיכה והחסות המסורתיים שלהן והיו קשורות בדרך כלל לזנות.
↑  חיוב נשים להתכסות לחלוטין בציבור
↑  כיסוי ראש המקובל בייחוד בקרב הסיקים
↑  מונומנט בעיר היידראבאד. נבנה בשנת 1591, והוא הסמל של היידראבאד ומשולב רשמית בסמל של מדינת טלנגאנה.
התרבות האשלית

אבן יד דו-פנית האופיינית לתרבות האשלית, נמצאה במחוז דורדון בצרפת
התרבות האָשֵלית (Acheulean, על שם הכפר הצרפתי סן-אשל, כיום פרבר של אמיין) הייתה אחת המסורות החשובות של ייצור כלי אבן על ידי בני אדם מהשלב הקדום של תקופת האבן הקדומה (התקופה הפלאוליתית התחתונה). אתרים ארכאולוגים בהם התגלו מכלולי כלים מן התעשייה האשלית נפוצים ברחבי אפריקה, אירופה, מערב ודרום אסיה והמזרח התיכון, כולל ארץ ישראל, והם מתוארכים לתקופות של 1.75 מיליון שנה עד 200 אלף שנה לפני זמננו.
בשונה מתרבויות כלי-אבן פרימיטיביות יותר, כמו התרבות האולדובאית, כלי אבן אשלים הם הדוגמאות העתיקות ביותר הידועות מן האבולוציה של האדם לעיצוב מכוון ומוקפד של כלים מטיפוסים תקניים. התרבות האשלית הייתה המסורת השלטת של ייצור כלי אבן באזורים נרחבים למשך תקופה של יותר ממיליון שנה, והיא מקושרת בעיקר עם המינים הומו ארגסטר, הומו ארקטוס והומו היידלברגנסיס. עם זאת בני-אדם ממינים אלו השתמשו לעיתים גם בטכניקות אחרות, וכלים מטיפוס אשלי מופיעים לעיתים גם אצל מיני אדם מאוחרים יותר.
בדומה לתרבויות חומריות עתיקות אחרות, לתרבות האשלית מתייחסים לעיתים במונח "תעשייה אשלית" (אנגלית: Acheulean Industry), על מנת להדגיש את הגדרתה על-פי כלי אבן ששרדו באתרים ארכאולוגים. יש לזכור שמרבית התרבות החומרית של האוכלוסיות האנושיות הקדומות אינה ידועה, משום שחומרים מתכלים כמו עץ ועור לרוב אינם משתמרים באתרים מתקופת האבן.
הגדרה ומאפיינים עיקריים

אבן היד (handaxe) היא סוג כלי הנפוץ מאוד באתרים אשלים רבים, והיא נחשבת לעיתים כטיפוס המגדיר של תרבות זו. ברם, כיום הורחב המונח "אשלי", והוא משמש לתיאור מכלולים שבהם נפוצים כלי-אבן בעלי כל התכונות הבאות:
עשויים על נתזים (flaked tools, כלומר מסותתים משבבים שהותזו קודם מגרעין אבן גדול יותר). כלים טיפוסיים הם מקרצפים ומשוננים.
גדולים יחסית (כ- 10 ס"מ ולעיתים יותר) ובעלי צורה סגלגלה (ovoid).
בעלי שתי שפות חדות מסותתות (biface או "דו-פני"). כלים אופייניים מטיפוס זה הן אבני היד והקופיצים.
כלים אשלים מתאפיינים לעיתים קרובות בסיתות זהיר ומוקפד, צורה סימטרית נאה ותיקנון (סטנדרטיזציה) אחיד מאוד של טיפוסי כלים קבועים, בעיקר בהשוואה לכלי נתזים מתרבויות פרימיטיביות יותר כמו התרבות האולדובאית.
אבן יד דו-פנית (שני הטלים) באורך 20 ס"מ מסן-אשל, צרפת
מקצץ דו-פני (שני הטלים) מתוך מכלול אשלי מנהר אגואדה, ספרד
דקר תלת-פני (שלושה הטלים) מנהר דורו בזמורה, ספרד
קופיץ דו-פני (שלושה הטלים) מאתר טוראלבה, ספרד
באפריקה, שם נמצאו הכלים האשלים העתיקים ביותר, אבני יד אכן נפוצות, ולרוב מסווגות יחד עם טיפוסי כלים אחרים בעלי שתי שפות, כמו הקופיץ (cleaver) והמכוש (pick), תחת המונח כלים דו-פניים. גם במרכז אסיה, במזרח התיכון ובאירופה מכלולים רבים מאתרים ארכאולוגים של התקופה הפלאוליתית התחתונה מפגינים תכונות קלסיות של התרבות האשלית.
לעומת זאת, מאותה תקופה נמצאו בכמה באתרים אחרים באירואסיה מכלולי כלי-אבן המסווגים כתרבויות כלי חיתוך וקיצוץ (chopper-chopping), שבהן אבני-יד הן נדירות ולעיתים אף חסרות לחלוטין. דוגמאות טיפוסיות הן תרבות ביצת רוחמה בישראל, התרבות הקלאקטונית מצפון-מערב אירופה, תרבות בודה מאתר ורטשסלש (Vértesszőlős) בהונגריה, ותרבות ג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן בסין. לא ברור עדיין אם מכלולים אלו מייצגים מרכיבים נוספים של התרבות האשלית, גרסאות מקומיות שלה, אולי כהתאמה לצרכים שונים, או מסורות נפרדות לחלוטין של ייצור כלים.
תולדות ותפוצה > הופעת התרבות האשלית

במשך מרביתה של המאה ה-20, המכלולים האשלים המובהקים העתיקים ביותר היו ידועים מערוץ אולדובאי מתקופה של 1.4 עד 1.6 מיליון שנה לפני זמננו. בשנת 2011 התפרסם גילויים של כלים אשלים עתיקים אף יותר, המתוארכים לתקופה של 1.76 מיליון שנה לפני זמננו, לחופי אגם טורקאנה בקניה. תיארוכים אלו אמינים הודות לשכבות האפר הגעשי בטורקאנה ובאולדובאי, אשר מאפשרות שימוש נרחב בשיטות תיארוך רדיומטרי ארגון-ארגון ואשלגן-ארגון.
מאותה תקופה ומתקופות עתיקות יותר נמצאו באולדובאי גם כלים מן התרבות האולדובאית הפרימיטיבית. ממצאי המאובנים מראים שבאותה תקופה התקיימו במקביל באולדובאי, ובאתרים אחרים במזרח ודרום אפריקה, מיני האדם הומו ארקטוס (או במינוח אחר הומו ארגסטר), הומו הביליס והומו רודולפנסיס, וכן מספר מיני אוסטרלופיתקוס ופאראנתרופוס. ואולם בניגוד לשאר המינים האלו ארקטוס מופיע ברשומות המאובנים באותה תקופה שבה הופעת התרבות האשלית, ומכאן מקור הסברה המקובלת שהוא זה שפיתח אותה. על פי סברה זו, הגידול בנפח המוח אצל ארקטוס (כ-900 סמ"ק בממוצע בהשוואה ל-600 סמ"ק אצל הביליס ואף פחות מזה אצל האוסטרלופיתקנים) היה חיוני לייצור הכלים האשלים המתוחכמים יותר. למשל, ייתכן שההומינידים קטני המוח לא ניחנו ביכולת הקוגניטיבית לעבוד באופן שיטתי וזהיר על מנת להתקרב בהדרגה לעיצוב סטנדרטי אידיאלי שאותו ראו בעיני רוחם. על פי השערה מקובלת זו, הביליס ואולי גם האוסטרלופיתקנים הם אלו שהשתמשו באותה תקופה בתרבות האולדובאית. ברם, קשה לבדוק השערות מעין אלו משום שבאתרים בהם התקיימו יותר ממין אחד באותו זמן, רק לעיתים רחוקות מתגלים מאובנים הניתנים לזיהוי מוחלט של המין בצמידות מובהקת לכלים שלהם.
סיוע להשערה המקובלת ניתן למצוא במאובני אתר דמאניסי מגאורגיה, המסווגים כהומו ארקטוס מוקדם או כמין משלהם הומו גאורגיקוס. התיארוך שלהם הוא 1.75 מיליון שנה, ונפח המוח שלהם קטן משל ארקטוס. בהתאם לכך כלי האבן שנמצאו איתם הם אולדובאים ולא אשלים. לעומת זאת ליד תל עובדיה בישראל, אתר המתוארך לתקופה פחות עתיקה של 1.5 עד 1.2 מיליון שנה, נמצאו כבר כלים אשלים מובהקים בנוסף לכלים פרימיטיביים יותר.