stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מישון גריימס
אופי הדמות

אם קארל היה כאן עכשיו, מה הוא היה אומר? מה הוא היה רוצה שתעשה עם ההזדמנות החדשה הזו להיות עם האנשים שאתה אוהב? הממ? למרות כל הקשיים וכל השנים שעברו, מצאתי אותך, ריק. הגעתי לכאן אחרי המסע הקשה שעברנו יחד כדי להביא אותך הביתה. אתה חושב שזה היה לשווא? בשביל שנלך כל אחד לדרכו? לא. אנחנו הולכים הביתה, ריק, ונחשוב איך להגן על זה יחד. כך אנחנו נותנים לכל זה משמעות. אנחנו אוהבים אחד את השני, כמה שנוכל, כל עוד נוכל.
המקור באנגלית
If Carl were here right now, what would he say? What would he want you to do with this new chance to be with those you love? Hm? Despite all the odds, all the years, I found you, Rick. I came here through the hell that we have both been through to take you home. You think that's all for nothing? For us to just go our separate ways? No. We go home, Rick, and we figure out how to protect it together. That's how we make it all make sense. We love on each other, as hard as we can, while we can.
מישון היא דמות קשוחה עם לב רחב. היא נוטה לעבוד לבד ושומרת על הרבה מהעבר שלה בסוד, אפילו מאנדריאה, אותה מישון החשיבה לחברה הטובה ביותר שלה. מישון ציינה בעבר שהיא "סומכת על האינסטינקטים שלה" כשמדובר בניצולים אחרים. לאחר שאיבדה את בן זוגה, היא חוותה הזיות שבהן שוחחה איתו. התגלה שהיא אוהבת אמנות ופסלים, כאשר היא גנבה פסל של חתול וטענה שהוא "יפה מדי" כדי להשאיר אותו מאחור. כאשר היא פוגשת לראשונה את ריק ואת קבוצתו, היא שקטה מאוד, אך עם הזמן היא מתחילה להיפתח אליהם, במיוחד לריק ולקארל, שמאוחר יותר הפכו למשפחה השנייה שלה.
נראה שלמישון יש סלידה עם תינוקות, שכן היא סירבה להחזיק את בתו של ריק, ג'ודית, עד שבת' גרין שכנעה אותה לעשות זאת. בזמן שהיא מתבוננת בג'ודית, היא מתחילה לבכות ולבסוף מחבקת אותה. היא מאוחר יותר מתוודה שהסיבה לכך היא בגלל האשמה שהיא חשה על מות בנה אנדרה.
ביאורים

↑  באנגלית: Elodie Hawthorne
↑  ג'ודית היא הבת הביולוגית של שיין וולש ולורי גריימס. לאחר מותם של השניים, ריק, ומאוחר יותר גם מישון, אימצו אותה.
↑  ריק גריימס ג'וניור, הידוע יותר בתור "אר.ג'יי" (R.J.) גריימס, הוא בנם של ריק ומישון.
↑  אר.ג'יי לא מופיע בקומיקס.
↑  באנגלית: "The Governor"
↑  בפרק סיום העונה השנייה, נראית דמותה של מישון, ללא דיאלוג, בגילומה של שחקנית אחרת.
↑  בעונה העשירית, דנאי גורירה מופיעה כדמות ראשית עד פרק 15.
הערות שוליים

↑  Elodie Hawthorne (Comic Universe), Walking Dead Wiki (באנגלית)
↑  Danai Gurira - Awards, IMDb (באנגלית אמריקאית)
↑  Issue 193, Walking Dead Wiki (באנגלית)
↑  What We, Walking Dead Wiki (באנגלית)
↑  Scars, Walking Dead Wiki (באנגלית)
↑  After, Walking Dead Wiki (באנגלית)
↑  A, Walking Dead Wiki (באנגלית)
דנאי גורירה, השחקנית המגלמת את מישון ביקום הטלוויזיוני של "המתים המהלכים".
מצר מטוצ'קין

| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  נובאיה זמליה
 מקשר:  בין ים קארה לים ברנץ
 מפריד:  בין האי סברני מצפון לבין האי יוז'ני מדרום
 סוג:  מצר ים 
 מידות
 אורך:  100 ק"מ
 רוחב מזערי:  0.6 ק"מ
 ‏עומק מזערי:  12 מטר
 מידע נוסף
 נהר מזין:  Matochka, Shalonik, Chirakin River, Shumilikha 
 מדינות באגן הניקוז:  רוסיה רוסיה
 תקופת קיפאון:  מרבית ימות השנה
 קואורדינטות:  73°23′19″N 55°12′56″E﻿ / ﻿73.38861°N 55.21556°E﻿ / 73.38861; 55.21556
  (למפת מחוז ארכנגלסק מוגדלת) ארכנגלסקמצר מטוצ'קין(למפת מחוז ארכנגלסק רגילה) ארכנגלסקמצר מטוצ'קין(למפת אוקיינוס הקרח הצפוני רגילה) מצר מטוצ'קין(למפת אוקיינוס הקרח הצפוני מוגדלת) מצר מטוצ'קין
 
אתרי הניסויים הגרעינים בנוביה זמליה
מצר מטוצ'קין (ברוסית: Ма́точкин Шар) הוא מצר ים ברוסיה (במחוז ארכנגלסק) בין האיים סברני ויוז'ני (אנ') של הארכיפלג נובאיה זֶמליה. המצר מקשר בין ים קארה שממזרח לו לבין ים ברנץ שמערבית לו.
רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר הוא כ-600 מטרים, עומקו כ-12 מ' ואורכו כ-100 ק"מ.
המצר מכוסה קרח מרבית ימות השנה.
בסביבת המצר בוצעו בשנים 1963–1990 כ-39 ניסויים גרעיניים תת-קרקעיים.
צפונית לחלקו המערבי של המצר (בכֵּף סוּחוֹי נוֹס Сухой Нос (אנ') שבאי סברני) נערך ב-30 באוקטובר 1961 הניסוי הראשון והיחיד בפצצת הצאר שהוטלה בגובה 10.5 ק"מ.
ממאדו למין קמארה

ממאדו למין קמארה (נולד ב-5 בינואר 2003) הוא כדורגלן סנגלי המשחק כקשר בקבוצת ברקאן מליגת העל המרוקאית.
קריירה

קמארה נולד וגדל בסנגל. ב-2021 הצטרף לברקאן המרוקאית. הוא זכה עם הקבוצה בגביע הקונפדרציות האפריקאי ב-2022.
קמארה שיחק בנבחרת הנוער של סנגל וזכה עמה בגביע אפריקה עד גיל 20 ב-2023. באותה שנה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת. דיאלו שיחק בנבחרת סנגל עד גיל 20 בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 ב-2023.
הערות שוליים

↑  Exclu – Lamine Camara (milieu RS Berkane) : « Je porte les valeurs de Darou Salam en moi », wiwsport
↑  Senegal announce squad for FIFA U-20 World Cup in Argentina, panafricafootball
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ממאדו למין קמארה".
מירצ'ה לוצ'סקו

מירצ'ה לוצ'סקו (ברומנית: Mircea Lucescu; נולד ב-29 ביולי 1945) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל רומני, אשר מאמן כיום את קבוצת הכדורגל דינמו קייב, מליגת העל האוקראינית בכדורגל.
במהלך הקריירה שלו לוצ'סקו זכה 6 פעמים באליפות ליגת העל הרומנית עם קבוצתו דינמו בוקרשט, הופיע 70 פעם במדי נבחרת רומניה והיה קפטן הנבחרת במונדיאל 1970. לוצ'סקו אימן ברומניה, איטליה, טורקיה, אוקראינה ורוסיה. ידוע כמי שאימן את קבוצת הכדורגל האוקראינית שחטאר דונצק במשך 12 שנה והיה למאמן המוצלח ביותר בתולדות הקבוצה, לאחר שזכה עמה ב-8 אליפויות ליגת העל האוקראינית, 6 גביעי אוקראינה, 6 גביעי הסופר קאפ האוקראיני ובגביע אופ"א לעונת 2008/2009.
הוא אף זכה באליפויות ליגת העל הרומנית עם דינמו בוקרשט וראפיד בוקרשט ובליגת העל הטורקית עם גלאטסראיי ובשיקטש. בשנת 2013 הוכתר כמאמן העשור ברומניה.
ב-2016 מונה למאמן זניט סנקט פטרבורג, והוביל אותה לזכייה בסופר קאפ הרוסי, אולם משלא הצליח להוביל את הקבוצה להעפלה לליגת האלופות, פוטר במאי 2017. אך מאז לא הצליח במיוחד, טורקיה באמתחתו סיימה במקום אחרון בבית בליגת האומות והוא אף הודיע על פרישה, אך ביולי 2020 זומן לאמן את דינמו קייב איתה זכה בסופר קאפ האוקראיני והפך למאמן הראשון שזכה בסופר קאפ האוקראיני עם שני מועדונים שונים.
קריירת משחק

מירצ'ה נולד ב-29 ביולי 1945 בבוקרשט. את קריירת המשחק שלו החל במועדון דינמו בוקרשט כקשר ימני. בעונת 1968/1969 הבקיע 8 שערים והופיע 28 במדי הקבוצה והוא הוכתר בשנת 1969 כשחקן השנה ברומניה. הוא היה לשחקן קבוע בנבחרת רומניה בכדורגל ושיחק בשורותיה במונדיאל 1970.
את קריירת האימון שלו התחיל מוקדם מאוד, לאחר שפרש ממשחק פעיל בשנת 1979.
קריירת אימון

לוצ'סקו אימן זמן קצר את נבחרת הכדורגל הרומנית ותקופה ארוכה אימן בליגות הכדורגל של איטליה קבוצות כדורגל כפיזה, ברשה, רג'אנה ואינטר מילאן, אך לא הגיע להישגים משמעותיים עד שחתם בקבוצת גלאטסראיי, כמאמן קבוצת הכדורגל.
קריירת אימון > גלאטסראיי

לוצ'סקו הגיע לגלאטסראיי בשנת 2000 וזכה עמה בהסופר קאפ האירופי לאחר ניצחון על ריאל מדריד. תחת לוצ'סקו הקבוצה העפילה לרבע גמר ליגת האלופות בעונת 2000/2001, אך הודחו על ידי ריאל מדריד. באותה שנה הוא גם הפסיד את תואר אליפות ליגת העל הטורקית בכדורגל ליריבה העירונית פנרבחצ'ה. בעונה לאחר מכן הקבוצה העפילה לשלב המוקדמות השני בליגת האלופות והצליחה לזכות באליפות ליגת העל הטורקית, אך בסוף העונה לוצ'סקו פוטר ובמקומו הובא פתיח טרים.
קריירת אימון > בשיקטש

ביוני 2002 הוא הוחתם בקבוצת בשיקטש, שהייתה נחושה לזכות בתארים בעונת 2003 שהייתה עבורה השנה המאה להקמתה. תחת הדרכת לוצ'סקו הקבוצה הצליחה לזכות באליפות ליגת העל הטורקית, עם הפסד אחד בלבד באמתחתם ועם הישג שיא של 85 נקודות.
בעונת 2003/2004 הקבוצה העפילה לשלב הבתים בליגת האלופות, אך הקבוצה הודחה לגביע אופ"א לאחר שסיימה שלישית בבית ושם הודחה מהטורניר על ידי ולנסיה שלבסוף זכתה בתואר. יכולות הקבוצה הלכו והתדרדרו ולוצ'סקו החליט לעזוב את טורקיה.
קריירת אימון > שחטאר דונצק

במאי 2004 לוצ'סקו הצטרף לקבוצת שחטאר דונצק והפך לדמות מרכזית בקבוצה ובעלייתה להצלחה בשנים הבאות. התואר הראשון שלו בשורות הקבוצה הייתה הזכייה בגביע האוקראיני בעונת 2003/2004 אחרי ניצחון על קבוצת דנייפר דנייפרופטרובסק בתוצאה 2–0. בעונת 2004/2005 שחטאר זכתה באליפות ליגת העל האוקראינית.
עונה לאחר מכן, שחטאר זכתה באליפות ליגת העל האוקראינית ובסופר קאפ האוקראיני. עונה לאחר מכן, שחטאר לא הצליחה לזכות בתואר האליפות, אך עשתה זאת בעונת 2007/2008 וזכתה באותה עונה גם בגביע האוקראיני. בעונת 2008/2009 שחטאר הצליחה לזכות רק בטורניר הסופר קאפ, ברם לוצ'סקו הצליח להוביל את קבוצתו לזכות בתואר האירופי הראשון שלה, עם הזכייה בגביע אופ"א אחרי ניצחון על ורדר ברמן במשחק הגמר, 2–1 בהארכה.
בעונת 2009/2010 שוב זכתה שחטאר באליפות הליגה האוקראינית. ובעונת 2010/2011 לוצ'סקו הצליח להביא לשחטאר זכייה באליפות ליגת העל האוקראינית, זכייה בגביע האוקראיני וזכייה בסור קאפ האוקראיני, בעונה שהייתה לאחת המוצלחות שלו. הקבוצה הצליחה להגיע גם להישג האירופי הטוב ביותר שלה לאחר שהעפילה עד לשלב רבע גמר ליגת האלופות, ממנו הודחה על ידי קבוצת הפאר ברצלונה.
בעונת 2011/2012 שוב זכתה שחטאר באליפות המדינה ובגביע. מה שהיה לאליפות הששית של לוצ'סקו באוקראינה והגביע הרביעי שלו. בזירה האירופית שחטאר סיימה במקום הרביעי בבית שלה בשלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-29 במאי 2009 מועצת העיר דונצק העניקה ללוצ'סקו את תואר אזרח הכבוד של דונצק בשל תרומה לפופולריות של הכדורגל האוקראיני, שיפור העיר דונצק והמחוז והבאת גביע אופ"א לעיר.
בדצמבר 2009 הוא סירב להצעה לאמן את נבחרת אוקראינה בכדורגל והוא תירץ זאת בכך שלא רצה לפגוש בבנו, שאימן את נבחרת רומניה באותו הזמן.
לוצ'סקו הוביל את שחטאר להעפיל לחצי גמר הליגה האירופית בעונת 2015/2016 ולאחר שהקבוצה הודחה על ידי סביליה הוא הכריז על עזיבתו בתחילת שנת 2016, לאחר 12 שנים בקבוצה והוא הפך למאמן המעוטר והמוצלח ביותר בתולדות הקבוצה. בחודש האחרון שלו, קבוצתו זכתה בגביע האוקראיני לאחר ניצחון 0–2 על זוריה לוהנסק בגמר, לפני שעזב לרוסיה.
במהלך שנות עבודתו באוקראינה לוצ'סקו זכה בתואר מאמן השנה בשנים 2006, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013 ו-2014.
קריירת אימון > זניט סנקט פטרבורג

ב-24 במאי 2016 לוצ'סקו חתם לחוזה בן שנתיים כמאמן קבוצת הכדורגל הרוסית זניט סנקט פטרבורג. ב-23 ביולי 2016 זניט זכתה בסופר קאפ הרוסי לאחר שגברה על צסק"א מוסקבה בתוצאה 1-0. ברם הקבוצה בהדרכתו כשלה בזכייה בגביע הרוסי חרף היותה פייבוריטית, היא הודחה בשלב שמינית גמר הגביע לאחר שהובסה בתוצאה 0–4 לאנז'י מחצ'קלה שהיה להפסד הגדול ביותר בתולדות זניט מאז ה-10 במאי 2003 כשהפסידה לדינמו מוסקבה בתוצאה 1-7. ב-28 במאי 2017 פוטר מהקבוצה.
קריירת אימון > נבחרת טורקיה

ב-2 באוגוסט 2017 מונה לוצ'סקו למאמנה של נבחרת טורקיה, אך בשל כישלונו להעפיל לשלבים המתקדמים בליגת האומות פוטר בפברואר 2019.
קריירת אימון > דינמו קייב

ב-23 ביולי 2020 מונה למאמן דינמו קייב. אך ארבעה ימים לאחר מכן הודיע במפתיע על התפטרותו בשל העובדה שאוהדי דינמו קייב מחו בחריפות על ההחלטה להעסיק את הרומני בגלל מערכת היחסים ההיסטורית שלו עם היריביה העיקרית – שחטאר. עם זאת, כבר באותו היום, מספר שעות לאחר מכן, נשיא דינמו, איהור סורקיס, הודיע לתקשורת שהוא הצליח לשכנע את לוצ'סקו שלא להתפטר.
תחתיו דינמו זכתה בסופר קאפ התשיעי שלה, אחרי שגברה על שחטאר דונצק.
סטטיסטיקה > כשחקן

| מועדון | עונה | ליגה> הופעות | ליגה> שערים | גביע> הופעות | גביע> שערים | אירופה> הופעות | אירופה> שערים | סך הכל> הופעות | סך הכל> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| דינמו בוקרשט | 1963–1964 | 2 | 0 | ? | ? | - | - | 2 | 0 |
| דינמו בוקרשט | 1964–1965 | 1 | 0 | ? | ? | - | - | 1 | 0 |
| דינמו בוקרשט | 1967–1968 | 17 | 1 | ? | ? | - | - | 17 | 1 |
| דינמו בוקרשט | 1968–1969 | 28 | 8 | ? | ? | 1 | 0 | 29 | 8 |
| דינמו בוקרשט | 1969–1970 | 24 | 4 | ? | ? | - | - | 24 | 4 |
| דינמו בוקרשט | 1970–1971 | 23 | 3 | ? | ? | 3 | 0 | 26 | 3 |
| דינמו בוקרשט | 1971–1972 | 26 | 7 | ? | ? | 3 | 0 | 29 | 7 |
| דינמו בוקרשט | 1972–1973 | 28 | 12 | ? | ? | - | - | 28 | 12 |
| דינמו בוקרשט | 1973–1974 | 25 | 5 | ? | ? | 2 | 1 | 27 | 6 |
| דינמו בוקרשט | 1974–1975 | 31 | 4 | ? | ? | 3 | 1 | 34 | 5 |
| דינמו בוקרשט | 1975–1976 | 26 | 6 | ? | ? | 2 | 1 | 28 | 7 |
| דינמו בוקרשט | 1976–1977 | 19 | 7 | ? | ? | 1 | 0 | 20 | 7 |
| קורבינול חונדוארה | 1977–1978 | 34 | 7 | ? | ? | - | - | 34 | 7 |
| קורבינול חונדוארה | 1978–1979 | 27 | 5 | ? | ? | - | - | 27 | 5 |
| קורבינול חונדוארה | 1979–1980 | - | - | ? | ? | - | - | - | - |
| קורבינול חונדוארה | 1980–1981 | 27 | 7 | ? | ? | - | - | 27 | 7 |
| קורבינול חונדוארה | 1981–1982 | 23 | 2 | ? | ? | - | - | 23 | 2 |
| דינמו בוקרשט | 1989–1990 | 1 | 0 | ? | ? | - | - | 1 | 0 |
| סך הכל בקריירה | סך הכל בקריירה | 362 | 78 | ? | ? | 15 | 3 | 377 | 81 |
סטטיסטיקה > כמאמן

נכון ל-23 ביוני 2021
| מועדון | מדינה | תחילת כהונה | סוף כהונה | תוצאות> משחקים | תוצאות> ניצחונות | תוצאות> שוויונות | תוצאות> הפסדים | תוצאות> אחוז ניצחונות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| נבחרת רומניה | רומניה רומניה | ‏1 בנובמבר 1981 | ‏30 באפריל 1986 | 26 | 11 | 8 | 7 | 42,30 |
| דינמו בוקרשט | רומניה רומניה | ‏1 ביולי 1985 | ‏30 ביוני 1990 | 217 | 156 | 30 | 31 | 71,88 |
| פיזה | איטליה איטליה | ‏1 ביולי 1990 | ‏30 באפריל 1991 | 26 | 5 | 5 | 16 | 19,23 |
| ברשה | איטליה איטליה | ‏1 ביולי 1991 | ‏19 בפברואר 1995 | 92 | 24 | 39 | 29 | 26,08 |
| רג'אנה | איטליה איטליה | ‏1 ביולי 1996 | ‏25 בנובמבר 1996 | 11 | 0 | 4 | 7 | 00,00 |
| ראפיד בוקרשט | רומניה רומניה | ‏1 ביולי 1997 | ‏30 ביוני 1998 | 43 | 31 | 7 | 5 | 72,09 |
| אינטר מילאן | איטליה איטליה | ‏1 בדצמבר 1998 | ‏21 במרץ 1999 | 18 | 6 | 5 | 7 | 33,33 |
| ראפיד בוקרשט | רומניה רומניה | ‏1 באפריל 1999 | ‏30 ביוני 2000 | 46 | 29 | 8 | 9 | 63,04 |
| גלאטסראיי | טורקיה טורקיה | ‏1 ביולי 2000 | ‏30 ביוני 2002 | 105 | 63 | 21 | 21 | 60,00 |
| בשיקטש | טורקיה טורקיה | ‏1 ביולי 2002 | ‏1 במאי 2004 | 88 | 51 | 18 | 19 | 57,95 |
| שחטאר דונצק | אוקראינה אוקראינה | ‏16 במאי 2004 | ‏21 במאי 2016 | 573 | 395 | 90 | 88 | 68,93 |
| זניט | רוסיה רוסיה | ‏24 במאי 2016 | ‏28 במאי 2017 | 41 | 26 | 8 | 7 | 63,41 |
| נבחרת טורקיה | טורקיה טורקיה | ‏2 באוגוסט 2017 | ‏פברואר 2019 | 1 | 0 | 0 | 1 | 00,00 |
| דינמו קייב | אוקראינה אוקראינה | ‏23 יולי 2020 | ‏ | 43 | 28 | 8 | 7 | 65,12 |
| סך הכל בקריירה | סך הכל בקריירה | סך הכל בקריירה | סך הכל בקריירה | 867 | 568 | 152 | 147 | 65,51 |
הישגים > כשחקן

רומניה דינמו בוקרשט
אליפות רומניה (6): 1963/64, 1964/65, 1970/71, 1972/73, 1974/75, 1976/77
הגביע הרומני (2): 1963/64, 1967/68
רומניה קורבינול חונדוארה
אליפות הליגה הרומנית השנייה(1): 1979/80
סך הכל: 9 תארים
הישגים > כמאמן

רומניה קורבינול חונדוארה
אליפות הליגה הרומנית השנייה(1): 1979/80
רומניה דינמו בוקרשט
אליפות רומניה (1): 1989/90
הגביע הרומני (2): 1985/86, 1989/90
רומניה ראפיד בוקרשט
אליפות רומניה (1): 1998/99
הגביע הרומני (2): 1997/98
הסופר קאפ הרומני (2): 1999
טורקיה גלאטסראיי
הסופר קאפ האירופי (2): 2000
אליפות טורקיה (1): 2001/02
טורקיה בשיקטש
אליפות טורקיה (1): 2002/03
אוקראינה שחטאר דונצק
אליפות אוקראינה (8): 2004/05, 2005/06, 2007/08, 2009/10, 2010/11, 2011/12, 2012/13, 2013/14
הגביע האוקראיני (4): 2003/04, 2007/08, 2010/11, 2011/12, 2012/13, 2013/14, 2012/13, 2015/16
הסופר קאפ האוקראיני (8): 2005, 2008, 2010, 2012, 2013, 2014, 2015
גביע אופ"א (1): 2008/2009
רוסיה זניט סנקט פטרבורג
הסופר קאפ הרוסי (1): 2016
אוקראינה דינמו קייב
אליפות אוקראינה (1): 2021
הגביע האוקראיני (1): 2021
הסופר קאפ האוקראיני (1): 2020
סך הכל: 36 תארים
הערות שוליים

↑  מאור רחמני, ‏כוכב איראני, מירצ'ה לוצ'סקו והסנסציה האירית, באתר ONE‏, 26 באוגוסט 2016
↑  מירצ'ה לוצ'סקו חתם בזניט סנט פטרסבורג, צפוי להרוויח חמישה מיליון יורו לעונה, באתר וואלה, 24 במאי 2016
↑  מירצ'ה לוצ'סקו חתם לשנתיים בזניט, באתר ‏מאקו‏, 24 במאי 2016
↑  "How Mircea Lucescu put Shakhtar on the map". UEFA. 23 במאי 2016. נבדק ב-24 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ukraine 2004/05". נבדק ב-19 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ukraine 2005/06". נבדק ב-19 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ukraine 2007/08". נבדק ב-19 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Jadson the difference as Shakhtar triumph". נבדק ב-19 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ukraine 2009/10". נבדק ב-19 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ukraine 2010/11". נבדק ב-19 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Shakhtar Champions League history". נבדק ב-19 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ukraine 2011/12". נבדק ב-19 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "2011-12 Champions League Group G". נבדק ב-19 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mircea Lucescu becomes an "Honorary citizen of Donetsk", Ukrainian Soccer Portal (29 May 2009)
↑  Shakhtar trainer Lucescu not to coach Ukraine's national team, Interfax-Ukraine (2 December 2009)
↑  FFU President ready to officially offer job of national coach to Lucescu, Interfax-Ukraine (1/12/2009)
↑  "Lucescu appointed Zenit boss". Goal.com. 24 במאי 2016. נבדק ב-25 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Луческу подписал контракт с «Зенитом»
↑  Мирча Луческу — новый главный тренер «Зенита»
↑  Представление нового главного тренера Мирчи Луческу
↑  סיפורו של מירצ'ה לוצ'סקו
↑  "Зенит" выиграл у ЦСКА в матче за Суперкубок России
↑  «Зенит» впервые проиграл при Луческу
↑  «Зенит» впервые за 13 лет проиграл с разницей в 4 гола
↑  «Зенит» благодарит Мирчу Луческу за сотрудничество
↑  Zenit sack Mircea Lucescu after second straight UCL failure
↑  "Mircea Lucescu becomes FC Dynamo Kyiv manager". Kyiv Post. 23 ביולי 2020. נבדק ב-23 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Player stats
מירצ'ה לוצ'סקו, כמאמן שחטאר דונצק
מחנה רבין

| --- | --- |
  
הכניסה המזרחית ל"מחנה רבין" מדרך בגין
 מידע על המבנה
 סוג:  בסיס צבאי 
 על שם:  יצחק רבין
 מיקום:   תל אביב-יפו, ישראל ישראל
 בשימוש פעיל:  1948–הווה
 מפקד נוכחי:  אוהד עזרא
 קואורדינטות:  32°04′31″N 34°47′19″E﻿ / ﻿32.075388888889°N 34.7885°E﻿ / 32.075388888889; 34.7885
 he
 
טקס קריאת שמו של בסיס המטכ"ל על שמו של ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין במלאת שנה להירצחו. בתמונה: שר הביטחון, יצחק מרדכי, הרמטכ"ל אמנון ליפקין-שחק ואלמנתו של ראש הממשלה רבין, לאה רבין, 4 בנובמבר 1996
מחנה רבין (נקרא בעבר מחנה מטכ"ל 128) על שם רב-אלוף יצחק רבין, הידוע גם בשם "הקריה" בהיותו חלק מאזור הקריה בתל אביב, הוא משכנם של משרד הביטחון, המטה הכללי של צה"ל, ובו מוצב הפיקוד העליון (מצפ"ע, הידוע גם בכינוי "הבור"), מטה חיל האוויר ומטה חיל הים, לשכת הרב הצבאי הראשי ומטה הרבנות הצבאית הראשית, נציבות קבילות החיילים, לשכת קצין מילואים ראשי, מפקדת העומק, ספריית המטכ"ל ע"ש רא"ל חיים לסקוב, בית הכנסת המרכזי של מחנה רבין "משכן שלמה" ע"ש הרב הראשי הראשון של צה"ל, הרב שלמה גורן, לשכת ראש הממשלה ועוד.
חלק מהמשרדים שוכנים במגדל המטכ"ל המתאפיין במנחת המסוקים שעל גגו. אחד מסימני ההיכר הבולטים של הבסיס הוא מגדל מרגנית (המבנה הכי גבוה בבסיס), המגיע לגובה 138 מטרים, ובראשו מוצבות אנטנות רבות. במחנה בולטים גם בניין 22 של משרד הביטחון והמטכ"ל, מפקדת חיל הים, בניין מל"ן ומגדלי הכנרית של חיל האוויר.
המחנה נמצא בין הרחובות שאול המלך מצפון, קפלן מדרום, דרך בגין ממזרח ולאונרדו דה וינצ'י ממערב.
שמו הראשון של הבסיס, "מחנה מטכ"ל 128", הוחלף בנובמבר 1996 ל"מחנה רבין" על שם ראש הממשלה, שר הביטחון והרמטכ"ל לשעבר יצחק רבין, שנה אחרי הירצחו. מאז 2012, הרחובות הפנימיים במחנה קרויים על שם 12 חטיבות צה"ל במלחמת העצמאות.
בית וילהלם אברלה

במשך 60 שנה שכנה לשכת ראש הממשלה בבית וילהלם אברלה בקריה בתל אביב, מימיו של דוד בן-גוריון ועד אריאל שרון.
בשנת 2006 עברה לשכת ראש הממשלה לבניין 22, הבית נמסר לרשות משרד הביטחון, והוגדר כמבנה לשימור. בין 2016 ל-2018 התבצעו עבודות שחזור בבית. כחלק מפרויקט השימור הוחזרו למבנה פריטים היסטוריים שהיו בו, בהם כורסתו של בן-גוריון והמבנה שוחזר לתקופת וילהלם אברלה ולתקופת דוד בן-גוריון.
בניין "שמעון פרס" (לשעבר בניין 22)

בפברואר 1955 הועברה לשכת הרמטכ"ל לבניין חדש במתחם הקריה שתוכנן על ידי האדריכל אריה שרון. הבניין נקרא בניין 22 וחולק כך שאגפו המערבי שימש את המטה הכללי של צה"ל וחלקו המזרחי את בכירי משרד הביטחון. כיוון שעד לשנת 1967 רוב השנים ראש הממשלה שימש גם כשר הביטחון, לא היה צורך בלשכה עבור שר הביטחון. עם מינוי של משה דיין לשר הביטחון בשנת 1967 הפך הבניין באופן רשמי למשכנו של השר. בשנות ה-60 נוספו לבניין שתי קומות והוקמה חוות אנטנות על גג הבניין.
כיום, משמש הבניין את מנהל ההרכשה והייצור של משרד הביטחון ומשמש את לשכת ראש הממשלה בקריה.
בספטמבר 2017 שונה שם הבניין ל"בניין שמעון פרס" (פרס עבד בבניין כמנכ"ל משרד הביטחון).
מגדל המטכ"ל

בעקבות הוראתו של יצחק רבין כשר ביטחון בתחילת שנות ה-90 להעביר את בסיסי צה"ל מחוץ לערים המרכזיות פינו צה"ל ומשרד הביטחון שטח של 70 דונם בחלקה המערבי של הקריה. בתמורה, החל צה"ל בבנית מגדל משרדים בחלקה המזרחי של הקריה. המגדל תוכנן על ידי האדריכל אברהם יסקי. הבנייה החלה בשנת 2000 והבניין נחנך בשנת 2005. הבניין תוכנן להיות בן 14 קומות אך במהלך הבניה הוחלט להוסיף לו שתי קומות ומנחת מסוקים על גגו. שטח הבניין 90,000 או 40,000 מ"ר, גובהו 107 מטרים ויש בו 1,286 משרדים. עלות הפרויקט מוערכת בכ־600 מיליון ש"ח. הבניין מורכב משני אגפים המכילים את לשכת הרמטכ"ל ואת משרד הביטחון.
מגדל מרגנית

מגדל מרגנית הוקם בשנת 1987 על ידי חברת סולל בונה על פי תכנון של אדם מזור, אלי פירשט ויוסף אסא. גובהו של המגדל כ-140 מטר ובעת בנייתו היה הבניין השני הגבוה ביותר בישראל. ארבע עשרה הקומות הראשונות של הבניין הן משרדים המשמשים את אגפי המטכ"ל אך רוב גובהו של הבניין הוא "אצבע" בטון שעליה מרפסות הנושאות אנטנות וציוד תקשורת.
מגדלי הכנרית

מגדלי הכנרית הם שני מבנים בגובה של 18 קומות כל אחד, הניצבים בפינה הצפון-מערבית של הקריה, לאורכו של רחוב לאונרדו דה וינצ'י. המגדל הצפוני הניצב בפינת שדרות שאול המלך ולאונרדו דה וינצ'י הושלם בשנת 2004 וזה שמדרום לו בשנת 2008. שטחם הכולל של המבנים הוא כ-40,000 מ"ר, והם משמשים כמשרדים צבאיים, בין היתר של מפקדת חיל האוויר. בתחילה היה אמור לקום במקום מבנה בודד ובו 36 קומות, אך לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הוחלט להקים תחתיו שני מבנים בני 18 קומות כל אחד. המגדלים תוכננו על ידי האדריכל עמי מור.
מוצב הפיקוד העליון ("הבור")

מוצב הפיקוד העליון ("הבור") הוא מרכז הפיקוד התת־קרקעי של צה"ל, הנמצא במחנה רבין שבקריה בתל אביב. הוא משמש בשעת חירום את הרמטכ"ל לשליטה בצבא. המוצב שימש את המטכ"ל במלחמת ששת הימים, במלחמת יום הכיפורים, במלחמת לבנון הראשונה, ובמבצעים שונים, בין היתר במבצע חומת מגן, במבצע עופרת יצוקה, ובמבצע צוק איתן.
אנדרטת חללי משרד הביטחון

בכניסה לבניין משרד הביטחון מצויה אנדרטה לזכרם של עובדי משרד הביטחון שנפלו בעת מילוי תפקידם. מדי שנה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל מתקיים במקום טקס זיכרון לזכרם.
תוכניות עתידיות

בנוסף להעברת חלקים מהקריה לדרום ואל בסיסים אחרים במסגרת פינוי הקריה לעיר הבה"דים, צפויים להבנות חמישה מגדלים נוספים אשר אמורים לשרת את היחידות הנשארות במרכז המדינה. החלק שבין שדרות שאול המלך ושדרות מנחם בגין (המכונה "קרן הקריה") יוחזר לעיריית תל אביב ומבנים ישנים של חיל האוויר, חיל הרפואה, חיל החינוך והנוער, אכ"א (אגף כח אדם), ושל אגף הגיוס יהרסו לצורך העברתם אל אחד המגדלים החדשים שייבנו בתוך הקריה. כמו כן מתוכננים להיבנות מגדלים חדשים עבור מפקדת חיל הים, אגף המודיעין, מפקדת זרוע היבשה (מז"י), מפא"ת, ובכך למעשה לרכז את כל מפקדות צה"ל הפזורות ברחבי הארץ. כל לשכות אלופי הפיקוד ולשכת הרב הצבאי הראשי מתוכננות לעבור אל מגדל מז"י. מגדל נוסף יבנה עבור היחידות הנמצאות בממשק עם גורמים אזרחיים. במסגרת פרויקט השדרוג יבוטל שער דוד ושערי המחנה ישודרגו לשערים אלקטרוניים. מטרתו הסופית של פרויקט הקריה היא לאחד את כל מפקדות צה"ל למקום אחד. הפוטנציאל האזרחי של פינוי חלק משטח המחנה הוא בניית 2,000 דירות מגורים ומאות אלפי מ"ר למסחר ומגורים, הקמת קניון נוסף והרחבת מתחם שרונה צפונה לתוך הקריה.
במשך השנים הועלתה ביקורת על מיקומו של המחנה בלב תל אביב והסכנות הטמונות בכך ונטען שיש לפנותו.
מפקדי הבסיס

| תקופה | שם | הערה |
| --- | --- | --- |
| 1948 | אהרון סלע |  |
| 1949-1948 | יוסף אבן |  |
| 1950-1949 | עמירם שפרינצק |  |
| 1951-1950 | אביגדור נחמצ'יק |  |
| 1952-1951 | ירחמיאל אהרון |  |
| 1966-1952 | אהרון דפני |  |
| 1971-1966 | שלמה רביד | בתקופתו הועלתה דרגת המפקד לאלוף-משנה[דרוש מקור] |
| 1980-1971 | יעקב (יאשקה) בר |  |
| 1985-1980 | יעקב זילברשטיין |  |
| 1988-1985 | יצחק אלקבץ |  |
| 1993-1988 | מרדכי סער |  |
| 2000-1993 | מרדכי זר |  |
| 2004-2000 | יצחק ספיר |  |
| 2007-2004 | ירמיהו מזרחי |  |
| 2010-2007 | גולן מימון |  לאחר מכן שרת כקצין משטרה צבאית ראשי בדרגת תת-אלוף |
| 2015-2010 | נדב חג'בי |  |
| 2018-2015 | יגאל בן-עמי |  |
| 2018–2022 | אייל יוסיפסקו (פסקו) |  |
| 2022 - | אוהד עזרא |  |
לקריאה נוספת

ניר מן, תולדות מחנה המטכ"ל בשנים 1948–1955, צה"ל: מחלקת ההיסטוריה במטכ"ל, 2006
ניר מן, הקריה בשנות כינונה 1948–1955, ירושלים: כרמל ומרכז גלילי לחקר כוח המגן, 2012
ניר מן, "בסיס המטכ"ל: סיכון אסטרטגי לתל אביב?", נדפס בהאומה, 189, תשע"ג (2013).
ניר מן, בסיס המטכ"ל בקריה, תל אביב: משרד הביטחון, 2016
ראו גם

הפנטגון
בניין משרד ההגנה של רוסיה