stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רננה נאמן
קריירה

את תקליטה הראשון, "שנסון לציון", שיצא ב-2013, הפיק נגן הבס (וקרוב משפחתה הרחוק) בן הנדלר. שירי התקליט משלבים טקסטים מורכבים, רבים מהם בעלי אמירה פוליטית עם לחנים ועיבוד מוזיקלי מורכב, המשלב מנעד רחב של השפעות וסגנונות מוזיקליים, כאשר אחד המאפיינים יוצאי הדופן ביותר הוא נגינתה של נאמן על נבל, כלי לא שגרתי במוזיקה הפופולרית. בתקליט מנגן אנסמבל מגוון של כלי נגינה מעולמות הג'אז, הרוק, הקברט והמוזיקה העממית ובו משתתפים אסף תלמודי (אקורדיון), אייל תלמודי (סקסופון וקלרינט) ועירא רביב (תופים). בהופעה שליוותה את הוצאת התקליט ניגן הרכב רחב יותר שכלל גם את עידו גור (חצוצרה), מוש להב (חליל), נדב לוזיה (כלי הקשה), נועם חבקין (קלידים) ויוסי מזרחי (קונטרבס).
תקליטה השני ״פעמון למרד״ יצא באפריל 2020, בהפקת תום דרום ובהשתתפות תמיר מוסקט, אבנר קלמר, מאיה בלזיצמן, עידו גור, בנו הנדלר וגל מאסטרו, תחת הלייבל נענע דיסק וזכה לביקורות משבחות, בין השאר הוכתר על ידי וואלה כ"אחד האלבומים הכי יפים של התקופה".
בפברואר 2021 לקחה עם איתמר פינצי חלק באלבום המחווה ליענקל'ה רוטבליט בשם "הוצאו מהקשרם - שרים רוטבליט" ובו חידשו את שירו "צא מזה". לצידם השתתפו אמנים מוכרים דוגמת דן תורן, סטלה גוט, יובל מנדלסון, האחים צברי, נומקה, עומר מושקוביץ, אור אדרי ואמנים אלטרנטיביים נוספים מעולם הפאנק והפולק.
הערות שוליים

↑  נדב מנוחין‏, הקורונה קברה את האלבום הזה, אבל אתם חייבים להקשיב לו, באתר וואלה, 5 במאי 2020
↑  יעקב בר-און, ‏רוטבליט אלטרנטיבי: האלבום שמצדיע לקלאסיקון והמורד של המוזיקה העברית, באתר מעריב אונליין, 3 בפברואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007413124905171  MusicBrainz: fd1a5051-4a49-4b50-99af-81643fb74f26  VIAF: 46156130974158311627   WorldCat (עם VIAF): 46156130974158311627 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סירת שיטור ימי

סירת שיטור ימי, עשוית־גומי, עם מנוע יחיד, במעגן של תחנת הכוח רדינג.
סירת שיטור ימי, מדגם צרעה, בשם "חזון", עוגנת במרינה של אילת, לידה עוגן אופנוע ים של המשטרה.
סירת שיטור ימי היא כלי שיט המשמש את יחידות המשטרה לסיור במקווי מים. בסירת שיטור ימי, בדרך כלל, מסיירים בנהרות גדולים, בקרבת הנמלים, מול חופי ערים או במקומות שבהם יש צורך בנוכחות משטרתית משמעותית בנוסף ליחידות ביטחון נמלים או משמר החופים.
המנועים של סירת שיטור ימי, בדרך כלל, בעלי ביצועים גבוהים, על מנת להשיג את הנמלטים על המים. סירת שיטור ימי נכנסו לשימוש רחב מתחילת המאה ה-20.
כלי השיט של יחידת השיטור:
ספינות עם שני מנועים המיועדות לשהות ארוכה בים
ספינות בעלות מנוע יחיד המיועדות לשיט בקרבת החוף
סירות גומי (בקיץ נעזרים באופנועי ים)
סירת שיטור ימי בשם "איתן", מדגם צרעה מול חופי תל אביב, ביום העצמאות, 2021
סירת שיטור ימי במעגן של תחנת הכוח רדינג, 2012
סירת שיטור ימי במעגן של תחנת הכוח רדינג, 2012
ראו גם

יחידות השיטור הימי
ימאי שיטור
יהודה אריה רוזן

| --- | --- |

 לידה:  22 באוקטובר 1917 פולין
 פטירה:  15 באוקטובר 1953 (בגיל 35)
 תאריך עלייה:  1924
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   ההגנה   הצבא הבריטי הצבא הבריטי   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1937–1953 (כ־16 שנים)
 דרגה:    סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 היועץ הכספי לרמטכ"ל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה    מלחמת העצמאות
 הנצחה
 רחוב על שמו ברמת גן
 
יהודה-אריה רוזן (22 באוקטובר 1917 - 15 באוקטובר 1953) היה סגן-אלוף בצה"ל, היועץ הכספי לרמטכ"ל בשנת 1953.
קורות חייו

רוזן נולד לפנינה ומרדכי רוזנברג ב-22 באוקטובר 1917 בזדונסקה וולה, פולין. משפחתו (יהודה, הוריו, שתי אחיותיו ושני אחיו) עלתה לארץ ישראל בשנת 1924, במהלך העלייה הרביעית, וקבעה את מושבה בתל אביב. יהודה רוזן סיים לימודיו בבית הספר העממי "אחד העם" לבנים, ואחר למד בגימנסיה ריאלית "בלפור" וסיים בה את לימודיו בשנת 1936. לאחר מכן, למד שנתיים באוניברסיטה העברית בירושלים ושנה אחת בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב. בנעוריו נכנס ל"הגנה" ומאז היו בעיות הביטחון וההגנה עיקר חייו. במאורעות תרצ"ו שימש רץ-מקשר באזור תל אביב. את קורס מפקדי הכיתות סיים בשפיה, בשנת 1937. בתחילת מלחמת העולם השנייה היה בתפקידי הדרכה ב"הגנה" ואחר כך, ב-1943, התגייס לצבא הבריטי לפי צו המוסדות, ושם שירת במנהל התשלומים עד סוף המלחמה.
עם הקמת צה"ל החל בעבודה באגף כח אדם במטה הכללי, בשטחי הארגון והמנהלה. במלחמת העצמאות שירת כקצין תשלומים בדרגת סרן, ולאחר מכן כקצין לבעיות ארגוניות בדרגת רס"ן. בינואר 1950 מונה לראש ענף לעניינים אישיים בדרגת סא"ל (זמן מה לאחר מכן שונה שם הענף לענף תנאי שירות ותקציבים).
רוזן פיתח וייצב את תנאי השירות והתקציבים בצבא, וכמו כן היה בין המתכננים והמבצעים של הקמת צבא הקבע, תכנן והיה אחראי לעיבוד החוקים והפקודות בכל הנוגע לייצוב תנאי שירותם של חיילים המשרתים בשירות חובה, קבע ומילואים (חוקים אלה עוסקים בענייני תשלומים, חופשות ונופש). עסק בארגון הדברים הנוגעים בהטבת תנאי החיים של החייל ומשפחתו המתבטאות בהקלות במסים, מכס ועוד. היה אחראי לעיבוד חוק הגמלאות ופנסיה לחיילים בשירות קבע. היה חבר הנהלת שק"ם ואחד ממפתחי מפעל האשראי לחיילים בשירות קבע וחבר הנהלת "בנק אוצר החייל". היה אחד ממארגני מערכת הדיור לחיילים בשירות צבא הקבע.
בחודש מאי 1953 נכנס לתפקידו כיועץ הכספי לרמטכ"ל, אך נפטר לאחר מחלת לב קצרה ב-15 באוקטובר 1953, ביום הולדתו ה-36 (לפי הלוח העברי). הותיר אחריו אשה, בת ובן בגיל שמונה חודשים.
לאחר מותו, נקראה על שמו גינה ציבורית בשכונת צהלה בתל אביב וכן רחוב בשכונת רמת חן שברמת גן.
טירת פינקני

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מצודה 
 מיקום:  צ'ארלסטון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מידות
 גובה מעל פני הים:  0 רגל 
 קואורדינטות:  32°46′25″N 79°54′41″W﻿ / ﻿32.773611°N 79.911389°W﻿ / 32.773611; -79.911389
 www.castlepinckney.org
  (למפת קרוליינה הדרומית מוגדלת) צ'ארלסטון קולומביה רוק היל גרינוויל פלורנס מירטל ביץ' קרוליינה הצפונית ג'ורג'יה האוקיינוס האטלנטיטירת פינקני(למפת קרוליינה הדרומית רגילה) צ'ארלסטון קולומביה רוק היל גרינוויל פלורנס מירטל ביץ' קרוליינה הצפונית ג'ורג'יה האוקיינוס האטלנטיטירת פינקני
 
טירת פינקני בשנת 1861
טירת פינקני (באנגלית: Castle Pinckney) היא מבנה מבוצר שהוקם על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית על אי קטן סמוך לעיר הנמל צ'ארלסטון במפרץ צ'ארלסטון אשר בקרוליינה הדרומית בתחילת המאה ה-19. המבנה שימש לזמן קצר כמחנה שבויים וכעמדת ארטילריה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
היסטוריה

במקורה נבנתה הטירה כמצודת עץ בשנת 1797 מחשש לפלישת כוחות צרפתיים במסגרת מלחמות נפוליאון. המצודה, אשר נקראה "פורט פינקני" על שמו של גיבור מלחמת העצמאות האמריקנית צ'ארלס קוטוורת' פינקני, נבנתה על מנת להגן על עיר הנמל הסמוכה. בנייתה נסתיימה בשנת 1804 אך מספר חודשים לאחר סיום בנייתה נהרסה המצודה על ידי הוריקן אשר הכה את האזור. המצודה שוקמה ונבנתה מחדש כמצודה עשוית־לבנים בין השנים 1809 ל-1810 ואוישה במהלך מלחמת 1812 אולם ללא כל פעילות צבאית סביבה. לאחר המלחמה ננטשה המצודה עד למשבר המיסוי של 1832 אז אוישה המצודה על ידי כוחות המיליציה המקומיים כתגובה להכרזתו של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון על כוונתו לאכוף גביית מיסים פדרליים באמצעים צבאיים. משנפתרה סוגיה זו בדרכי שלום ננטשה המצודה כמוצב צבאי ונעשה שימוש במתקן כמחסן ציוד.
עד תחילתה של מלחמת האזרחים הייתה הטירה חלק ממערך הביצורים שהגן על אזור המפרץ יחד עם פורט סאמטר, פורט מולטרי, פורט ג'ונסון וביצורים נוספים אחרים. ב-27 בדצמבר 1860, שבוע לאחר פרישתה של קרוליינה הדרומית מהאיחוד, נכנעה המצודה ונמסרה למיליציה המקומית על ציודה ואנשי חיל המצב אשר איישוה חברו לכוחותיו של מייג'ור רוברט אנדרסון שאיישו באותה העת את פורט סאמטר. במהלך המלחמה איישו את המוצב צוערי הזואבים של צ'ארלסטון. לאחר ניצחון צבא הקונפדרציה בקרב בול ראן הראשון הובאו לטירה 153 שבויים אולם לאחר כשישה שבועות התברר כי המקום קטן מלאכלס כמות גדולה של אנשים והשבויים הוחזרו לבית הכלא העירוני של צ'ארלסטון.
לאחר מלחמת האזרחים שופצה הטירה ושודרגה בעת מלחמת ארצות הברית–ספרד אולם שוב ללא כל פעילות צבאית סביבה. בשנת 1890 פורק חלק מהמבנה על מנת לאפשר הקמת מגדלור במקום.
בן ציון ישראל

בן ציון ישראל (1897 – 28 בינואר 1953) היה ראש המועצה המקומית השני של בת ים.
ביוגרפיה

בן ציון ישראל נולד בשנת 1897 בשכונת מונטיפיורי בירושלים. בן לרבי משה ישראל, שהיה איש ציבור מוכר ועסקן בכיר בקהילת הגורג'ים בירושלים, ובן למשפחת רבנים וסוחרים מפורסמת מגאורגיה.
רעייתו, מלכה בת מזל ומנחם פפסימודורף, ילידת שכונת נחלת שבעה בירושלים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914) הוכרח לנדוד עם משפחתו לאלכסנדריה שבמצרים בגזירת השלטון הטורקי. בגמר המלחמה חזר עם משפחתו ובחר להתיישב בתל אביב, שם עסק במסחר והפך לאחד הסוחרים הגדולים בעיר.
הצטרף לאגודת "בית וגן" ונבחר לסגן יושב ראש האגודה. האגודה רכשה חלקת אדמה בדרומה של יפו כדי לתקוע יתד ליישוב של שומרי דת ומסורת.
ב-1926 יחד עם חברי האגודה ו-33 משפחות, הקים את היישוב בית וגן, שלימים שינה את שמו לבת ים. ב-1934 הקים את ועד העדה הספרדית ונבחר לנשיאה. ב-1935 יזם את הקמת בית הכנסת "מרום ישראל", כשהוא תורם את חלקת האדמה ומממן את בניית בית הכנסת.
ב-1936, עם פרוץ המרד הערבי הגדול, הקים את תחנת הנוטרים.
פעל מול השלטון הבריטי לקבל הכרה למועצה מקומית, וב-24 בדצמבר 1936 קיבל אישור להפוך את האגודה למועצה מקומית, ובכך פתח את הדרך להשגת תקציבים מהשלטון.
ב-1937 התמנה לראש המועצה השני של בת ים, עד הבחירות בקיץ 1939.
ב־11 באוגוסט 1938 יצא בנו בכורו, יוסף, לגבות כספים מבעלי חוב ערביים ביפו. ליד מגדל השעון ירו בו ערביים ופצעו אותו קשה מאוד. לאחר יומיים נפטר. הצער הרב הביא לפרישתו של בן ציון מהחיים הפוליטיים.
בן ציון ישראל נפטר ב-28 בינואר 1953, בגיל 55, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
הערות שוליים

↑  בבית המשפט המחוזי בתל-אביב, על המשמר, 12 באפריל 1953.
↑  בן ציון ישראל באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007460697405171  LCCN: no99069798  VIAF: 14409215   WorldCat (עם VIAF): 14409215
יפנאוטו

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  משה ברנובסקי ודניאל ברקוביץ
 תקופת הפעילות:  1969–הווה (כ־55 שנים)
 חברת אם:  קבוצת סמלת
 משרד ראשי:  המסגר 30, תל אביב
 שליטה בחברה:  קבוצת סמלת
 ענפי תעשייה:  תחבורה
 מוצרים עיקריים:  ייבוא מכוניות
  
 subaru.co.il
 
יפנאוטו חברה ישראלית לרכב בע"מ היא חברה המייבאת כלי רכב מתוצרת סובארו לישראל. החברה הוקמה בשנת 1969 על ידי משה ברנובסקי ודניאל ברקוביץ.
היסטוריה

סובארו הייתה אחת המכוניות היפניות הראשונות שיובאו לישראל.
בעקבות החרם הערבי יצרני הרכב היפניים לא ייצאו לישראל, אך חברת סובארו, שהייתה יצרן הרכב השביעי בגדלו ביפן (אחרי טויוטה, ניסאן, הונדה, מאזדה, סוזוקי ומיצובישי) לא נכנע לחרם. מחירה הזול ואמינותה הגבוהה הפכו אותה לפופולרית מאוד, עד כדי כך שכבר ב-1973 הייתה ישראל היבואנית השנייה בגודלה בעולם של מכוניות סובארו, אחרי ארצות הברית. ב-1980 נעו בכבישי הארץ 40,000 מכוניות סובארו בסך הכל וב-1983 100,000 מכוניות.
בשנת 1990, נחנך בית סובארו החדש ברחוב המסגר 30 בתל אביב, במעמד יושב ראש הכנסת דב שילנסקי, שר התחבורה משה קצב ושגריר יפן בישראל. באותה עת החזיקה כ-30% משוק הרכב בישראל. ב-2012 מכרה יפנאוטו את הבניין.
בתחילת שנות ה-90 החלה סובארו לאבד את נתח השוק הגדול שהיה לה, בעיקר עקב כניסתם של יצרנים יפניים נוספים לישראל (בעקבות החלשותו של החרם הערבי), ובראשם מיצובישי, שעקפה לראשונה את סובארו בטבלת המכירות בספטמבר 1991. באמצע אותו עשור עבר השוק הישראלי לשליטה של חברת מאזדה ומכירות סובארו דורגו בדרך כלל במקום חמישי עד עשירי. עם זאת, הפופולריות של סובארו בעבר אפשרה לה להחזיק בתואר הרכב הנפוץ ביותר על כבישי ישראל עד לשנת 2005.
בנובמבר 1997, רכש איש העסקים גד זאבי 50% ממניות יפנאוטו. ההסכם נחתם, לאחר שמשפחת ברנובסקי רכשה את מניות משפחת ברקוביץ', שותפתה לשעבר בחברה. באפריל 2000, רכש זאבי גם את חלקה של משפחת ברנובסקי, תמורת כ-120 מיליון שקל, והחזיק במלוא הבעלות.
באפריל 2005, מכר זאבי 50% ממניות יפנאוטו לחברת ההשקעות הבורסאית "מטיס קפיטל" (לשעבר חברת "אלקטרוניקס ליין"), תמורת 37.5 מיליון דולר, מתוכן 7.5 מיליון דולר כהלוואה לזאבי. לצורך העסקה הוקמה חברה חדשה בשם "יפנאוטו החזקות", שבפברואר 2006 גייסה 160 מיליון שקל באמצעות הנפקת איגרות חוב, שנסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב. באוגוסט 2007 מונה אמנון ברזילי, מבעלי "מטיס קפיטל", ליו"ר הדירקטוריון של יפנאוטו החזקות. באפריל 2009 הוגש כתב אישום נגד העבריין בן כהן, בגין ניסיון סחיטה של אמנון ברזילי והשלכת רימונים על סוכנות סובארו ברחוב המסגר בתל אביב, על רקע חובות כספיים.
בינואר 2010, לאחר סכסוך עם שותפיו לבעלות, רכש זאבי בחזרה את מלוא הבעלות תמורת 120 מיליון שקל. אך בינואר 2012 ביקש דחייה בתשלום איגרות החוב של חברת יפנאוטו החזקות, החברה האם של יפנאוטו, עקב התדרדרות בעסקי החברה. בדצמבר 2012 סיכם זאבי על מכירת יפנאוטו לזכיין סובארו בירושלים, שמעון ברזילי, אך לבסוף רוב המניות נמכרו לחברת סמלת, יבואנית פיאט.
פעילות החברה

הדגם הראשון ששווק היה ה-סובארו 360 ובסמיכות ה-סובארו FF-1, בגרסת 4 דלתות, שהייתה המכונית המשפחתית הראשונה שיובאה מיפן, ונחלה הצלחה גדולה בארץ.
דגם הליאונה (שכונה בישראל בפשטות "סובארו") היה הדגם הנפוץ ביותר. החל משנת 1993 החליפה את הליאונה האימפרזה, בראשית שיווקה בישראל כונתה האימפרזה "גרנד ליאונה" במטרה להיבנות על המוניטין של קודמתה. האימפרזה שווקה בישראל בתחילה רק עם מנוע 1600 סמ"ק, הנעה קדמית ותיבת הילוכים ידנית או אוטומטית. את מירב פרסומה בעולם קנתה המכונית בשל הגרסאות החזקות והספורטיביות שלה, GT,‏ STi ו-WRX, אשר מצטיינות במבנה דומה למכוניות הראלי של סובארו שזכו במרוצי אליפות העולם בראלי בשנים 1995-1997 והן בעלות הנעה כפולה (בדגמים מאוחרים כולל מערכת DCCD - דיפרנציאל מרכזי הנשלט על ידי נהג), מנוע מוגדש טורבו ומבנה מחוזק. האימפרזות הספורטיביות זכו בעולם להצלחה רבה בשל התמורה הרבה למחירן ואילו בישראל מוצבה המכונית כמכונית משפחתית.
בשנת 2007 מכרה סובארו קרוב ל-10,000 מכוניות בישראל.  רעידת האדמה שפקדה את יפן בשנת 2011 השפיעה גם על השוק הישראלי - המחסור בכלי רכב, במיוחד בדגם האימפרזה, שהיה אחד הדגמים הנמכרים של החברה, הוביל לכך ששנת 2012 הייתה השנה החלשה ביותר מבחינת מכירות מאז ראשית שנות ה-70. את שנת 2012 סיימה עם מכירות של 1,746 רכבים, נתח שוק של 0.9% בלבד.
הערות שוליים

↑  סובארו חדרה לשוק הישראלי, דבר, 1 ביוני 1970
↑  קונטסה 900 הורכבה בארץ, משנת 1964, ו-קונטסה 1300 הורכבה בארץ משנת 1966
↑  אורה קורן, "היפאנים צריכים להכיר את העוצמה הטכנולוגית של ישראל", באתר הארץ, 9 ביולי 2008
↑  נחנך "בית סובארו", דבר, 16 באוגוסט 1973
↑  40,000 מכוניות סובארו נעות בכבישי הארץ, דבר, 11 בדצמבר 1980
↑  מתחיל שיווק הדגם השבעה־עשר של סובארו, מעריב, 4 במאי 1983
↑  בית סובארו החדש נחנך במעמד אלפי אורחים, מעריב, 18 ביוני 1990
↑  למה ברקוביץ לא הזמין את מוסקוביץ, מעריב, 22 ביוני 1990
↑  אבי שאולי, ‏יפנאוטו מוכרת את בניין המטה בת"א ב-29 מיליון ש', באתר גלובס, 13 באוגוסט 2012
↑  יוסי ריבלין, מיצובישי עברה את סובארו בספטמבר ב־640 מכוניות, חדשות, 7 באוקטובר 1991
↑  הארץ, "הכיוון שלנו עכשיו הוא משפחות בעלות ממון שיש בהן חובבי נהיגה", באתר TheMarker‏, 18 באפריל 2006
↑  יצחק דנון, ‏משפחת ברנובסקי: לבטל את הסכם המיזוג בין יפנאוטו, יבואנית סובארו, לגד זאבי, באתר גלובס, 30 בדצמבר 1999
↑  הדס מגן ודובי בן-גדליהו, ‏משה ברנובסקי רכש את חלקו של דניאל ברקוביץ בחברת יפנאוטו, באתר גלובס, 13 ביולי 1997
↑  קרן צוריאל, ‏תדמור אישר רכישת חלקו של זאבי ביפנאוטו בידי חברת נכסי ברנובסקי, באתר גלובס, 6 באפריל 2000
אילן מוסנאים, בית המשפט הסיר את הצו שמנע את מכירת 50% מחברת יפנאוטו לקבוצת זאבי, באתר TheMarker‏, 6 באוגוסט 2000
↑  יורם גביזון, אלקטרוניקס ליין רכשה 50% מיבואנית סובארו יפנאוטו תמורת 30 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 22 באפריל 2005
↑  טל לוי, רשימת קריאה, באתר TheMarker‏, 13 באוגוסט 2006
↑  שירה חורש, ‏אמנון ברזילי התמנה ליו"ר הדירקטוריון של יפנאוטו החזקות, באתר גלובס, 23 באוגוסט 2007
↑  יובל גורן, אושרה עסקת הטיעון בפרשת האיומים על יבואני סובארו: בן כהן נשלח לשנתיים מאסר, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2009
יובל גורן, בן כהן - הבן הרע מאחורי הרימונים על סוכנות סובארו, באתר הארץ, 5 באפריל 2009
↑  יורם גביזון, תם מאבק השליטה ביפנאוטו: גד זאבי ירכוש 50% מיבואנית סובארו תמורת 120 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 2 בדצמבר 2009
↑  ואדים סבידרסקי, מטיס קפיטל מסבירה את מכירת יפנאוטו: אם העסקה לא תתבצע - נתקשה לפרוע חובות, באתר TheMarker‏, 3 בפברואר 2010
↑  אורן פרוינד, נחתמה עסקת יפנאוטו: זאבי ימכור החברה ליבואן סובארו בירושלים, באתר TheMarker‏, 5 בדצמבר 2012
↑  קובי ישעיהו, ‏העסקה אושרה סופית: יפנאוטו עוברת לבעלות סמל"ת, באתר גלובס, 6 באוגוסט 2013
↑  דובי בן גדליהו, ‏מבחן דרכים: אימפרזה STI, באתר גלובס, 9 באפריל 2008
↑  תומר הדר, המכונית שתקבע את עתיד סובארו, באתר כלכליסט, 1 ביולי 2013
סובארו ליאונה, בשנות ה-80 כ-20% מכל כלי הרכב בישראל היו מדגם זה
לוואש

לוואש או לוואשי (בארמנית: լավաշ, טורקית ואזרית: lavaş, פרסית: لواش, בגאורגית: ლავაში) הוא לחם עגול ודק הנפוץ במטבח הקווקזי, בעיקר במדינות: ארמניה, גאורגיה, טורקיה, אזרבייג'ן ואיראן.
הכנה

הבצק עליו מבוסס לחם הלוואש העגול מוצמד לצידו הפנימי של תנור אבן "תורנה". הלחם נאפה על צד אחד בלבד.
היסטוריה

ההיסטוריון וחוקר-האוכל גיל מרקס (Gil Marks) התחקה אחר ההיסטוריה של הלוואש ותארכה לימי קדם בהם החל האדם להתקין את לחמיו שהושטחו על גבי מחבת עשוית־טרקוטה. צורותיו המוקדמות ביותר של הלחם בושלו כעוגות עבות יחסית על סלעים מחוממים או בגחלים, אך כאשר החלו להשתמש במחבת הדקה והקדומה היה צורך להתאים לו בצק דק יותר בכדי שלא ישרף, דוגמה קרובה מאוד למאפה הלוואש כרקיק-מרוקע מופיעה במקרא, בספר שמות : "וְרָקִיק אֶחָד מִסַּל הַמַּצּוֹת". בהופעת התנורים המוקדמים, התאפשרו כיכרות לוואש עבות יותר.
במנהגי החתונה של יהודי גאורגיה במזרח גאורגיה נהוג היה לשלוח לוואש לכל משפחה שהוזמנה למסיבה בשבת שלפני החתונה.
איאן גודפלו

| --- | --- |

 לידה:  1987 (בן 37 בערך) ארצות הברית 
 ענף מדעי:  למידה עמוקה, מדעי האינפורמציה 
 מקום מגורים:  סן פרנסיסקו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מונטריאול (2014)  אוניברסיטת סטנפורד  אקדמיית סן-דייגיטו 
 מנחה לדוקטורט:  יהושע בנג'יו, ארון קורוויל 
 מוסדות:  חברת גוגל 
 www.iangoodfellow.com
 
איאן גודפלו (באנגלית: Ian Goodfellow; נולד ב-1987) הוא מדען מחשבים, מהנדס ומנהל אמריקאי, הידוע בעיקר בעבודתו על רשתות עצביות מלאכותיות ולמידה עמוקה. הוא הועסק בעבר כמדען מחקר ב־Google Brain וראש אגף למידת מכונה באפל. הוא תרם רבות לתחום הלמידה העמוקה, כולל המצאת GAN טכניקה בלמידה עמוקה ליצירת תמונות מעובדות. גודפלו כתב, כמחבר הראשון, את ספר הלימוד Deep Learning ‏(2016)‏ וכתב את הפרק על למידה עמוקה בספר הלימוד הסמכותי של תחום הבינה המלאכותית, Artificial Intelligence: A Modern Approach‏ (בשימוש ביותר מ-1,500 אוניברסיטאות ב-135 מדינות).
השכלה

גודפלו למד תואר ראשון ושני באוניברסיטת סטנפורד תחת פיקוחו של החוקר הידוע אנדרו נג, ואת הדוקטורט שלו בלמידת מכונה מאוניברסיטת מונטריאול באפריל 2014, תחת פיקוחם של יושע בנג'יו ואהרון קורוויל. התזה שלו עסקה בראייה ממוחשבת וייצוג וזיהוי אובייקטים בתמונות ווידאו.
קריירה

לאחר סיום הלימודים הצטרף לגוגל כחלק מצוות המחקר של Google Brain. במרץ 2016 הוא עזב את גוגל כדי להצטרף למעבדת המחקר החדשה של OpenAI שנוסדה. כ-11 חודשים לאחר מכן, במרץ 2017, גודפלו חזר לגוגל אך עזב שוב ב-2019.
בשנת 2019 גודפלו הצטרף לאפל כמנהל למידת מכונה בקבוצת הפרויקטים המיוחדים. הוא התפטר מאפל באפריל 2022 כדי למחות על התוכנית של אפל לדרוש עבודה אישית עבור עובדיה. לאחר מכן, גודפלו הצטרף ל-DeepMind כמדען מחקר.
מחקר

הוא ידוע בעיקר בזכות המצאת GAN, שימוש בלמידה עמוקה ליצירת תמונות. גישה זו משתמשת בשתי רשתות עצביות כדי לשפר באופן תחרותי את איכות התמונה. רשת "גנרטור" יוצרת תמונה סינתטית המבוססת על סט ראשוני של תמונות כגון אוסף פרצופים. רשת "מפלה" מנסה לזהות אם הפלט של המחולל אמיתי או מזויף. לאחר מכן חוזר מחזור היצירה-זיהוי. עבור כל איטרציה, המחולל והמבדיל משתמשים במשוב של האחר כדי לשפר או לזהות את התמונות שנוצרו, עד שהמאבחן כבר לא יכול להבחין בין הזיופים שנוצרו על ידי יריבו לבין הדבר האמיתי. היכולת ליצור תמונות שנוצרו באיכות גבוהה גדלה במהירות. למרבה הצער, כך גם השימוש הזדוני שלו, כדי ליצור דיפ פייק וליצור דיסאינפורמציה מבוססת וידאו.
בגוגל הוא פיתח מערכת המאפשרת למפות גוגל לתמלל אוטומטית כתובות מתמונות שצולמו על ידי גוגל סטריט והדגים פרצות אבטחה של מערכות למידת מכונה.
הכרה

בשנת 2017 צוטט ב-35 Innovators Under 35 של MIT Technology Review. בשנת 2019, הוא נכלל ברשימת 100 ההוגים העולמיים של Foreign Policy.
הערות שוליים

↑  Goodfellow, Ian; Bengio, Yoshua; Courville, Aaron (2016). Deep Learning. Cambridge, Massachusetts: MIT Press.
↑  "Artificial Intelligence: A Modern Approach - The Definitive AI Book". How to Learn Machine Learning. 2020. נבדק ב-19 בדצמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Russell, Stuart J.; Norvig, Peter (28 באפריל 2020). "Chapter 21: Deep Learning". Artificial intelligence : a modern approach (PDF) (Fourth ed.). Hoboken, NJ: Pearson. ISBN 978-0134610993. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Nobel Week Dialogue". NobelPrize.org. נבדק ב-19 בדצמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Top 12 AI Leaders and Researchers you Should Know in 2022". Great Learning Blog: Free Resources what Matters to shape your Career!. 9 במאי 2022. נבדק ב-19 בדצמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  La Barbera, Steve (27 במרץ 2019). "Montreal's Yoshua Bengio Honored with the 'Nobel Prize' of Computing". Montreal in Technology (בCanadian English). נבדק ב-19 בדצמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Ian Goodfellow PhD Defense Presentation". Universite de Montreal. נבדק ב-27 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Metz, Cade (15 בפברואר 2022). Genius Makers: The Mavericks Who Brought AI to Google, Facebook, and the World (באנגלית). Penguin. pp. 203–213. ISBN 978-1-5247-4269-0. נבדק ב-19 בדצמבר 2022. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Metz, Cade (19 באפריל 2018). "A.I. Researchers Are Making More Than $1 Million, Even at a Nonprofit". The New York Times. נבדק ב-19 בדצמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Apple hires AI expert Ian Goodfellow from Google". www.cnbc.com. 5 באפריל 2019. נבדק ב-2019-04-05. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Apple's Director of Machine Learning Resigns Due to Return to Office Work". MacRumors (באנגלית). נבדק ב-2022-05-07.
↑  Greene, Tristan (2022-05-19). "Losing Ian Goodfellow to DeepMind is the dumbest thing Apple's ever done". TNW | Neural (באנגלית). נבדק ב-2022-06-11.
↑  Waldrop, M. Mitchell (16 במרץ 2020). "Synthetic media: The real trouble with deepfakes". Knowable Magazine (באנגלית). Annual Reviews. doi:10.1146/knowable-031320-1. נבדק ב-19 בדצמבר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Generative Adversarial Networks
↑  "How Google Cracked House Number Identification in Street View". MIT Technology Review. 6 בינואר 2014. נבדק ב-31 ביולי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Updating Google Maps with Deep Learning and Street View". Research Blog (באנגלית אמריקאית). 3 במאי 2017. נבדק ב-2017-05-04. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Gershgorn, Dave (30 במרץ 2016). "Fooling the Machine". Popular Science. נבדק ב-31 ביולי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Knight, Will (16 באוגוסט 2017). "Ian Goodfellow". MIT Technology Review. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "A decade of Global Thinkers". Foreign Policy. 2019.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449055905171  PLWABN: 9810532840305606  ACM DL: 81456636411  dblp: 43/7940  GND: 112365512X  ISNI: 0000 0004 8606 0476  LCCN: n2016031948  MGP: 252137  NKC: ctu2017951237  ORCID: 0000-0003-3937-2322  SUDOC: 197683134  VIAF: 1036146936607413780403   WorldCat (עם VIAF): 1036146936607413780403
הגישה הביקורתית למשפט

הגישה הביקורתית למשפט היא זרם המאפיין את הביקורת המשפטית החל משנות ה-70 של המאה ה-20. היא מכונה גם ביקורת רדיקלית. זרם זה רואה במשפט חלק בלתי נפרד מהפוליטיקה, בחזקת חוק הוא פוליטיקה. גישה זו של המשפט מהווה למעשה חלופה לגישת המשפט הליברלי, זרם זה בעל השלכות על מגוון תחומים: שפה, תקשורת, משפט ועוד. הגישה הביקורתית מניחה ביסודה שהמציאות איננה כפי שאנו צופים בה במבט ראשוני - כלומר אין היא שחור או לבן - אלא נקלטת מלכתחילה כהבניה תרבותית. הגישה הביקורתית למשפט מבקרת גישות פרשנות שונות ובמקביל מרוממת תפישה כיצד יש לפרש את המשפט. על-פי גישה זו כללי הפרשנות אינם מובילים לפתרון אחד, מכיוון שלכל מקרה ניתן להציג כללי פרשנות שונים, ובשל כך יש חוסר תועלת בכללי הפרשנות של השופטים.
על-פי גישה זו, המשפט נועד לתת פתרונות לבעיות הווה ובהיעדר אפשרות לכוון את הפרשן, עליו ליתן את הפירוש הסביר. לפי גישה זו על הפרשן לבחור את הפרשנות הראויה בעיניו. על דרך זו כתבה השופטת שושנה נתניהו: "נקודת המוצא לפרשנות, לא נקודת הסיום... עדיין יש לבחון את מטרתה של ההוראה ואת תכליתה ולבחור בין האפשרויות השונות שיש להן נקודת אחיזה בלשון ההוראה את הפירוש שיביא להגשמת מטרתה". וכן השופט אהרן ברק הוסיף: בדרך כלל יש למצוא נקודת אחיזה ארכימדית למטרה בלשון החוק, אך באותה המידה אין השופט רשאי להסתפק בבדיקה הלשונית, שכן החוק אינו אך טקסט בלשני גרידא. החוק הוא יצירה נורמטיבית, הבאה להגשים תכלית חברתית, והוא ביטוי למדיניות. על הפרשן לחשוף, מבין קשת האפשרויות הלשוניות, אותה משמעות אשר תגשים את מטרת החוק."
בבסיס הגישה הביקורתית למשפט עומדת ההנחה שהעולם המשפטי הוא מעשה ידי אדם ובבסיסו ערכים, אמונות ואינטרסים. התפיסה הביקורתית גורסת שיש לחשוף את ההנחות הללו ולבארן מתוך מגמה להביא לשינוי הסדר החברתי, הכלכלי והמשפטי. לדוגמה: שלטון החוק, מתאר כביכול מוסד אבסטרקטי נייטרלי. הגישה הביקורתית אומרת שזהו שלטון בני אדם שאינו נפרד מן הפוליטיקה, התרבות, הערכים וההעדפות הן של המחוקקים והן של השופטים. הגישה הביקורתית יוצאת נגד הצגת המשפט כנייטרלי, כאובייקטיבי או כפורמלי. אחד הביטויים של הגישה הביקורתית למשפט הוא התאוריה הביקורתית של גזע, לפיה חוקים רבים בארצות הברית נחקקו ממניעים גזעניים והתבססו על עליונות לבנה, וגם כיום נדרשים עדיין תיקונים משפטיים רבים על מנת לתקן את עוולות העבר.
הנחות יסוד של הגישה הביקורתית למשפט

המשפט אינו נייטרלי אלא משמש את מוקדי הכוח והממסד, ומטרתו לשמור על יציבות המשטר הקיים. זוהי תפיסה מרקסיסטית-מעמדית במידה מסוימת. מוקדי כוח נחשבים כל מי שיש לו כוח המשתקף ברבדים שונים מלבד כסף, כגון: לבנים מול שחורים, נשים מול גברים, עשירים מול עניים.
המשפט מנציח את פערי הכוח ומשרת את אלה הנמצאים בעמדות הכוח. מטרת הביקורת היא לחשוף מה באמת עומד מאחורי המשפט המתיימר להיות נייטרלי.
המשפט יוצר קיבעון מחשבתי ומשתק חשיבה ופעולה יצירתית. המשפט מונע למעשה שינויים שאינם משרתים את הממסד.
המשפט כבעל תכונה מכוננת – כיוצר מציאות ותפיסת "עצמי" באמצעות השיח המשפטי. האם המשפט מתאר את המציאות ומסביר מה קורה בלבד, או שמא יוצר את המציאות ואת המחשבות אצל הציבור וכן יוצר את ההבנה לגבי מה שהם רשאים ולא רשאים לצפות לו.