stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לא רעים בכלל 2

| --- | --- |

כרזת הסרט הרשמית
 מבוסס על:  "לא רעים בכלל" מאת אארון בליבי
 בימוי:  פייר פריפל
 הופק בידי:  דיימון רוס
 מדבבים:  סם רוקוול מארק מרון קרייג רובינסון אנתוני ראמוס אקוופינה ריצ'רד איואדי זאזי ביטס לילי סינג אלכס בורסטיין דניאל ברוקס נטשה ליון מריה בקלובה
 מוזיקה:  דניאל פמברטון
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  דרימוורקס הנפשה
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 1 באוגוסט 2025
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מונפש 
 סרט קודם:  לא רעים בכלל 
 thebadguysmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
לא רעים בכלל 2 (באנגלית: The Bad Guys 2, בתרגום חופשי: החבר'ה הרעים 2) הוא סרט שוד מונפש, אשר עתיד לצאת לאקרנים בשנת 2025, המבוסס על סדרת ספרים בעלת אותו שם מאת אארון בליבי. את הסרט מפיקה דרימוורקס הנפשה ומפיצה סרטי יוניברסל. זהו המשכון לסרט "לא רעים בכלל" משנת 2022 והסרט השני בזיכיון בעל אותו שם. את הסרט ביים פייר פריפל בבימוי משותף עם ג'יי פי סאנס. בסרט מככבים קולותיהם של סם רוקוול, מארק מרון, קרייג רובינסון, אנתוני ראמוס, אקוופינה, זאזי ביטס, ריצ'רד איואדי, לילי סינג ואלכס בורסטיין אשר חוזרים על תפקידיהם מהסרט הראשון, עם דניאל ברוקס, מריה בקלובה ונטשה ליון אשר מצטרפות לצוות המדבבים.
פריפל הצהיר שהוא ישמח לעשות המשכון לסרט "לא רעים בכלל" במרץ 2022, לפני יציאת הסרט הראשון. שנתיים לאחר מכן, חברת דרימוורקס הנפשה הכריזה על סרט המשך, כאשר פריפל וצוות המדבבים יחזרו, בעוד סאנס ישמש כבמאי שותף. ליון הצטרפה לצוות ביולי 2024, כאשר מעורבותם של ברוקס ובקלובה הוכרזה בנובמבר. דניאל פמברטון ילחין את הפרטיטורה, חוזר מהסרט הקודם.
הסרט מתוכנן לצאת לאקרנים בארצות הברית ב-1 באוגוסט 2025.
תקציר העלילה

חמש שנים לאחר אירועי הסרט הראשון, החבר'ה הרעים נאבקים למצוא אמון וקבלה בחייהם החדשים בתור החבר'ה טובים, כאשר הם עוזבים את הפרישה ונאלצים לעשות "עבודה אחרונה" על ידי חוליית נשים פושעות בשם החבר'ה הרעות.
מדבבים

| דמויות | מדבבים באנגלית | מדבב בעברית | אודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מר זאב | סם רוקוול | צביקה פורמן | זאב אפור שנון, כריזמטי וכייס. מנהיג כנופיית "הרעים", שמתפקד גם כנהג המילוט של החבורה |  |
| מר נחש | מארק מרון | גדי לוי | נחש סרקסטי וציני האחראי על פריצת הכספות. השני בפיקודו וחברו הטוב ביותר של זאב |  |
| מר כריש | קרייג רובינסון | יובל בינדר | כריש ילדותי ורגיש שמשמש כאמן תחפושות |  |
| מר פיראנה | אנתוני ראמוס | גילן שחף | דג פיראניה קצר מזג, בלתי צפוי וחסר מעצורים. "הכוח" של החבורה ובעל נטייה להפליץ |  |
| גברת טרנטולה | אקוופינה | דקלה הדר | טרנטולה חדת לשון, סרקסטית והאקרית מומחית הידועה גם בכינויה "רשת" |  |
| פרופסור בונבון | ריצ'רד איואדי | דן קיזלר | קביה עשיר ונדבן שמציע שהכנופיה של זאב תתחיל לעשות "מעשים טובים", ובחשאי מתכוון לגנוב מארגון הצדקה שלו. באנגלית נקרא פרופסור מרמלדה |  |
| דיאן פוקסינגטון | זאזי ביטס | אלונה אלכסנדר | שועלה אדומה המשמשת כמושלת ומושא אהבתו של זאב. המתגלה כבעלת עבר פלילי כאשר עסקה בתור נוכלת ושודדת בשם "כף הארגמן" |  |
| טיפאני ליטופי | לילי סינג | עדי ביטי | כתבת חדשות מקומית עם הנטייה להגזים בדיווחיה |  |
| המפקחת מרי הצ'יף | אלכס בורסטיין | הדר שחף-מעיין | מפקחת המשטרה חמת המזג שנחושה לעצור את הרעים בכל מחיר |  |
| קיטי קאט | דניאל ברוקס |  | פנתרה ומנהיגת כנופיית "החבר'ה הרעות" |  |
| פיג טייל | מריה בקלובה |  | חזירת בר וחברה בכנופיית "החבר'ה הרעות" |  |
| דום | נטשה ליון |  | עורבת ומנהיגה בכנופיית "החבר'ה הרעות", מושא אהבתו של מר נחש |  |
הפקה > פיתוח

במרץ 2022, חודש לפני שהסרט לא רעים בכלל יצא לאקרנים, הבמאי פייר פריפל אמר שהוא ישמח לעשות סרט המשך. ב-26 במרץ 2024, אושר התכנון לסרט המשך בהפקת דרימוורקס הנפשה, שאותו פריפל חזר לביים בשיתוף עם ג'יי פי סאנס, ששימש כראש הנפשת הדמויות בסרט הקודם. סם רוקוול, מארק מרון, אקוופינה, קרייג רובינסון, אנתוני ראמוס, ריצ'רד איואדי, זאזי ביטס, אלכס בורסטיין ולילי סינג כולם חוזרים על תפקידיהם מהסרט הקודם. גם דניאל פמברטון חוזר להלחין את הפרטיטורה.  ב-13 ביולי 2024, הוכרז כי נטשה ליון לוהקה לסרט ההמשך.  דניאל ברוקס ומריה בקלובה לוהקו לסרט ההמשך בנובמבר.
הפקה > הנפשה

ב-6 באוקטובר 2023, הסרט שלא הוכרז אז נחשף שיונפש על ידי חברתSony Pictures Imageworks . Imageworks תפעל כסטודיו שותף עם דרימוורקס תוך שימוש ב"מודל ייצור מעורב". ההפקה המוקדמת תתבצע בתוך הבית בדרימוורקס יחד עם כ-50% מבניית הנכסים ושעה אחת של הפקה, בעוד ש-Imageworks תטפל ב-50% הנוספים מבניית הנכסים ו-20 דקות של ייצור צילומים.
שיווק

הטריילר הראשון של הסרט התפרסם ב-21 בנובמבר 2024.
הפצה

הסרט מתוכנן לצאת ב-1 באוגוסט 2025.
כחלק מהעסקה ארוכת הטווח של יוניברסל עם נטפליקס, הסרט ישודר ב־Peacock במשך ארבעת החודשים הראשונים של חלון הטלוויזיה בתשלום, לפני שיעבור לנטפליקס ב-10 הבאים, ויחזור ל-Peacock בארבעה הנותרים.
הערות שוליים

1 2 3 4  D'Alessandro, Anthony (26 במרץ 2024). "DreamWorks Animation Sets 'The Bad Guys 2' For Late Summer 2025". Deadline Hollywood. ארכיון מ-26 במרץ 2024. נבדק ב-26 במרץ 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Percival, Tom (31 במרץ 2022). "The Bad Guys director would love to do a sequel". The Digital Flix. ארכיון מ-4 במאי 2022. נבדק ב-20 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Daniel Pemberton to Score DreamWorks Animation's 'The Bad Guys 2'". Film Music Reporter. 26 במרץ 2024. נבדק ב-29 במרץ 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Richtman, Daniel. "The Hollywood Handle". X (a.k.a. Twitter). נבדק ב-13 ביולי 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The Bad Guys 2 Movie Site | This Summer | DreamWorks (באנגלית). נבדק ב-2024-11-21.
↑  Amidi, Amid (6 באוקטובר 2023). "Dreamworks Shifting Away From In-House Production In Los Angeles; Sony Imageworks Is A New Production Partner". Cartoon Brew. נבדק ב-21 בנובמבר 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Tangcay, Jazz (21 בנובמבר 2024). "'The Bad Guys 2' Trailer: Natasha Lyonne Joins the Heist in DreamWorks Sequel". Variety. נבדק ב-21 בנובמבר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hayes, Dade (9 בדצמבר 2021). "NBCUniversal's New Theatrical Window Scheme To Bring Films To Peacock After As Few As 45 Days Of Release". Deadline Hollywood. ארכיון מ-9 בדצמבר 2021. נבדק ב-10 בדצמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Moon, Mariella (2021-07-14). "Netflix extends exclusive rights to Universal's animated films in the US". Engadget (באנגלית). ארכיון מ-10 ביולי 2022. נבדק ב-2021-07-14. {{cite web}}:  (עזרה)
סימבוליזם

אדוורד מונק, "ריקוד החיים", 1900
סימבוליזם (באנגלית: Symbolism) הוא זרם אמנותי וספרותי שהתקיים ברחבי אירופה במאה ה-19, בין 1880 ל-1890.
הופעתו של הסימבוליזם כזרם באמנות

בשנת 1886 פרסם המשורר ז'אן מוריאס מניפסט על הסימבוליזם בתחום הספרות. בשנת 1901 פורסמה הגדרה של הסימבוליזם בציור על ידי מבקר בשם אלברט אוריה ובה טען כי "השירה הסימבוליסטית שואפת לעטוף את הרעיון במעטה של צורה" וכי "היצירה האמנותית חייבת להיות סינתטית, סובייקטיבית ודקורטיבית".
הסימבוליזם, שקם כמשקל נגד לרעיונות הזרם האימפרסיוניסטי ששרר בתקופה, הושפע מהזרם הרומנטי ומעבודותיו של קבוצת הפרה-רפאליטים האנגלית. המשותף לאמני סגנון זה היה השימוש בצורות ובדימויים שנתפשו כמעוררי אסוציאציות וחסרי הגדרה מילולית. בעבודותיהם ישנן רמיזות לרעיונות ובעיקר לרגשות, בעזרת דימויים ספרותיים ומיתולוגיים ובאמצעות סגנון וצורת הקו, והשימוש בצבע (מספר אמנים סימבוליסטים אף נתנו דגש לאופן ציור התמונה - לצבעים הטהורים ולקווים אשר היו, לדעתם, בעלי השפעה רגשית).
ניתן למצוא בציורי הסימבוליסטים שאיפה לאינדוידואליות, מלנכוליה, ותחושה של עולם דמיוני. בכך היווה הזרם תגובת נגד לאימפרסיוניזם ולשאיפתו לתיאור מדויק ו"מדעי" של העולם.
הזרם השפיע על זרמי הנאביס, והאר נובו (הנחשבים לחלק ממנו) ועל הסוריאליזם.
אמנים סימבוליסטים בולטים

פול גוגן (1848–1903)
אדוורד מונק (1863–1944)
אודילון רדון (1840–1916)
ארנולד בוקלין (1827–1901)
פייר פובי דה שאבאן (1824–1898)
הנרי פנטין-לטור (1836–1904)
פרננד קנופף (1858–1921)
גוסטב קלימט (1862–1918)
גוסטב מורו (1826–1898)
פליסיאן רופס (1855–1898)
יאן טורופ (1858–1928)
גסטון בוסייר (1862–1929)
סימבוליזם בספרות

לצד הקשרו המובהק של הסימבוליזם כזרם באמנויות, זהו גם זרם ספרותי ברוח אותה תקופה עצמה של סוף המאה התשע עשרה. בהכללה ניתן לומר כי גם הסימבוליזם שבספרות נוקט באותן מתודות ובאותה מגמה הגותית ותאורטית המאפיינת את הסימבוליזם באמנות, ובייחוד המגמה להשתמש בדימויים סימבוליים, כלומר כאלה שנתפשו כמעוררי אסוציאציות וחסרי הגדרה מילולית - וזאת לצורך העברתן וביטוין של תחושות או מצבים באופן עקיף.
סימבוליזם בספרות העברית והיהודית

חמוטל בר יוסף פרסמה שורת מחקרים על הסימבוליזם בשירה ובספרות - בין שאר מגמות הספרות והאמנות בת תקופת סוף המאה התשע עשרה - ובהם ציינה גם את השפעותיו ורשמיו ביצירותיהם של סופרים הוגים ויוצרים יהודיים בני הזמן. בין אלה ציינה בר יוסף למשל את יצירותיו הסימבוליסטיות של י"ל פרץ ושל חיים נחמן ביאליק.
יון דגן

| --- | --- |

יון דגן (2015)
 לידה:  4 ביוני 1925 מוהיליב-פודילסקי, ברית המועצות ברית המועצות
 פטירה:  28 באפריל 2017 (בגיל 91) גבעתיים, ישראל 
 מדינה:  ברית המועצות, ישראל 
 השכלה:  Bukovinian State Medical University 
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1941–1945 (כ־4 שנים)
 דרגה:  לוטננט
 תפקידים בשירות
 מפקד פלוגת טנקים
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  עיטור הדגל האדום    עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה    2 עיטורי המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה שנייה
 תפקידים אזרחיים
 רופא מומחה בתחום האורתופדיה וטראומטולוגיה
 
יון לזרביץ' דגן (ברוסית: Ио́н Ла́заревич Де́ген)‏ (4 ביוני 1925 - 28 באפריל 2017) היה רופא ומדען ישראלי, מומחה בתחום האורתופדיה וטראומטולוגיה, סופר ומשורר (כתב 12 ספרים). בימי מלחמת העולם השנייה הצטיין כקצין שריון במסגרת הצבא האדום. במהלך המלחמה צוות הטנק בפיקודו השמיד 16 טנקים ומשחיתי טנקים גרמנים. על גבורתו עוטר בארבעה עיטורים סובייטים ובשלושה עיטורים פולנים.
קורות חיים

יון דגן נולד במוהיליב-פודילסקי בדרום-מערב אוקראינה. שני הוריו עבדו כאחים בבית החולים המקומי. בגיל ארבע התייתם מאביו. בגיל 12 החל לעבוד כשוליית נפח (במקביל ללימודים בבית הספר).
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941 התנדב אל הצבא האדום. היה לוחם בפלוגת מתנדבים שהורכבה מתלמידי תיכון. היחידה השתתפה בהגנת העיר מוהיליב-פודילסקי מפני הכוחות הרומנים. בסוף יולי 1941 נאלצו כוחות הצבא האדום באזור לסגת מזרחה. היחידה בה שירת דגן צורפה אל דיוויזיית חי"ר 130. במסגרת הדיוויזיה השתתף יון דגן בקרבות עם הגרמנים בדרום-מזרח אוקראינה. באחד הקרבות נפצע ופונה לבית חולים עורפי. בית החולים, בו אושפז, פונה, עקב התקדמות הגרמנים לגאורגיה.
ביוני 1942, לאחר שהחלים מפציעתו, חזר יון דגן לשירות. הוא צורף לצוות של רכבת משוריינת, אשר השתתפה בקרבות עם הגרמנים בצפון קווקז. על אומץ ליבו באחד הקרבות עוטר במדליית העוז. באוקטובר אותה שנה נפצע שוב. לאחר החלמתו נשלח להכשרה ללוחמי שריון ולאחר מכן התקבל לקורס קציני שריון, אותו סיים במרץ 1944. הוא נשלח לחזית, שם צורף אל חטיבת המשמר המשוריינת ה-2, במסגרתה לחם עד לינואר 1945. תחילה היה מפקד מחלקה ולאחר מכן מפקד פלוגה. חטיבתו הייתה יחידת ההבקעה של החזית הביילורוסית הראשונה. בכל מבצע התקפה היא שימשה כחוד החנית בהבקעת קווי ההגנה הגרמנים. מסיבה זו רמת האבדות בחטיבה הייתה גבוהה מאוד ביחס ליחידות שריון אחרות. דגן, אשר הצליח להחזיק מעמד ולהישאר בחיים לאורך זמן בחטיבה, זכה לכינוי "בר מזל".
במסגרת החטיבה השתתף דגן במבצע בגרטיון, בקרבות בליטא ובחלק הראשון של מבצע פרוסיה המזרחית. במהלך הקרבות צוות הטנק של יון דגן השמיד 12 טנקים וארבעה משחיתי טנקים גרמנים ובנוסף לכך גם מספר תותחים ומרגמות. על אומץ ליבו בקרבות עוטר יון דגן בעיטור הדגל האדום, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה ובשני עיטורי המלחמה הפטריוטית מדרגה שנייה. ב-21 בינואר 1945, נפצע יון דגן קשה מאוד מרסיסי פגז שחדר לטנק שלו. הרופאים בבית חולים שדה הצליחו להציל את חייו, אך לאחר פציעה זו כבר לא היה מסוגל להמשיך בשירות הצבאי. בקיץ 1945 שוחרר יון דגן מהצבא בדרגת סגן, כאשר בעקבות הפציעה הוכר כנכה מלחמה.
לאחר השחרור מהצבא הוא התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטה לרפואה בעיר צ'רנוביץ. לאחר סיום הלימודים עבד כאורתופד בבתי החולים של קייב. בהמשך התמחה בטראומטולוגיה והיה בין המובילים בתחום זה בברית המועצות. חבב היפנוזה, ויישם אותה באופן נרחב בפרקטיקה הרפואית שלו. במהלך עבודתו פרסם קרוב ל-90 מאמרים מדעיים בנושא טראומטולוגיה.
בשנת 1977 עלה לישראל, התיישב בגבעתיים והמשיך לעבוד כאורתופד במשך למעלה מ-20 שנה.
הערות שוליים

↑  Юнаков 2016, p. 40.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007435174205171  GND: 1055773266  ISNI: 0000 0000 3163 0655  LCCN: n93067223  VIAF: 58291666   WorldCat (עם VIAF): 58291666
גשר וושינגטון

| --- | --- |

גשר וושינגטון, כאשר הקשת העיקרית מגשרת מעל נהר הארלם, והקשת המשנית מעל רכבת המטרו-צפון (אנ') ומייג'ור דיגן אקספרסווי (אנ') בברונקס. בקצה הימני המרוחק של התמונה, ניתן להבחין במבני הוויאדוקט שמובילים לגשר.
 מידע כללי
 סוג:  גשר קשת תחתית, גשר פלדה, גשר 
 שימוש:  חציית נהר הארלם לכלי רכב, ממזרח וממערב.
 מיקום:  ניו יורק, ניו יורק (מדינה)
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1886–1889 (כ־3 שנים)
 אדריכל:  אדוארד קנדל 
 מידות
 אורך:  724 מטר
 גובה:  41 מטר
 מידע טכני
 נתיבים:  6 למכוניות ומדרכות להולכי רגל
 
 קואורדינטות:  40°50′48″N 73°55′40″W
 he
 
גשר וושינגטון (באנגלית: Washington Bridge) הוא גשר קשתות פלדה באורך 724 מטר מעל נהר הארלם בעיר ניו יורק בין הרבעים של מנהטן והברונקס. המעבר, שנפתח בשנת 1888, מחבר בין רחוב 181 ושדרת אמסטרדם בוושינגטון הייטס, מנהטן, עם שדרת האוניברסיטה במוריס הייטס (אנ'), ברונקס. הוא נושא שישה נתיבי תנועה, כמו גם מדרכות משני הצדדים. רמפות משני קצות הגשר מתחברות לכביש הבין מדינתי 95 (אנ') ולכביש המהיר "חוצה ברונקס" (אנ').
הגשר כולל קשתות פלדה עם שתי קשתות ראשיות של 160 מטר כל אחת, שאליהן מגיעות רמפות ויאדוקט. הגשר מופעל ומתוחזק על ידי משרד התחבורה של העיר ניו יורק (אנ'). בעבר הגשר נשא את כביש מס' 1 של ארצות הברית, שמאז 1963 עובר מעל גשר אלכסנדר המילטון. גשר וושינגטון מוגדר כציון דרך של העיר על ידי הוועדה לשימור נקודות ציון של העיר ניו יורק (אנ'), והוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
עבודת הבנייה על הגשר החלה ביולי 1886. הולכי רגל עם אישורי כניסה יכלו להשתמש בגשר עד דצמבר 1888, וגשר וושינגטון שימש לנסיעות רגילות עד השנה שלאחריה, אם כי טקס הפתיחה הרשמי מעולם לא התקיים. עם השלמתו של גשר וושינגטון, הוא זכה לשבחים רבים כהישג אדריכלי של העיר ניו יורק (ראו להלן). לאחר שב-1931 הושלמה בניית גשר ג'ורג' וושינגטון מעל לנהר ההדסון, המתחבר לניו ג'רזי במערב, המעבר מעל נהר הארלם שימש כמחבר לתנועה בין ניו ג'רזי לברונקס. גשר אלכסנדר המילטון הושלם ב-1963, והסיט את התנועה מגשר וושינגטון. לאחר תקופה של הידרדרות, גשר וושינגטון עבר שיקום מ-1989 עד 1993.
ציורו של לואסון את הנהר והגשר.
ביקורות על עיצובו

עם השלמת גשר וושינגטון הוא זכה לשבחים רבים כהישג אדריכלי של העיר ניו יורק. כתב העת סיינטיפיק אמריקן, והעיתונים קוסמופוליטן וניו יורק סאן כינו את הגשר כ"קישוט" ו"תכשיט", ו"יצירה נהדרת הראויה לעיר". מבקר האדריכלות מונטגומרי סקיילר (אנ') אפיין בשנת 1900 את הגשר כ"עבודה ראויה להערצה ומופת", אף על פי שהייתה לו דאגה מינורית לגבי גישות הבנייה, שאותן כינה "פחות מספקות מבחינה אדריכלית מחוסר הֶדְגש". סקיילר כתב לאחר מכן שאף על פי שהקשת שונתה כך שתֵרָאֵה כאילו מדובר בעיצוב קונבנציונלי, "אין גם שאלה לגבי האטרקטיביות של וושינגטון ושל הגשר הגבוה הישן". הצייר ארנסט לואסון תיאר את הגשר כנושא העיקרי של ציורו משנת 1913 ליל האביב.
ראו גם

הגשרים לאורך הארלם ריבר
ביאורים

↑  לא להתבלבל בין גשר זה, לגשר ג'ורג' וושינגטון שחוצה את נהר הדסון לכיוון ניו ג'רזי. בכתבה עיתונאית מתברר שאפילו ניויוקרים ותיקים לא מבינים מדוע גשר ג'ורג' וושינגטון קרוי כך (עם השם הפרטי ולא רק שם המשפחה), כדי להבדילו מגשר וושינגטון. הכתבה כאן.
↑  מכונה גם טרנס-מנהטן בתחום העיר.
הערות שוליים

↑  Reier, Sharon (2000). The Bridges of New York. New York City Series. Dover Publications, p. 78
1 2  Stern, Robert A. M.; Mellins, Thomas; Fishman, David 1999. New York 1880: Architecture and Urbanism in the Gilded Age. Monacelli Press. p. 121
↑  Jay Shockley, Wasington Bridge, New York City Landmarks Preservation Commission. September 14, 1982., p. 5
↑  Larry E. Gohrech, National Register of Historic Places Inventory—Nomination Form - Washington Bridge, United States Department of the Interior - National Park Service, p. 2
↑  MacQueen, Peter, Bridges and Bridge Builders, Cosmopolitan, 1892, Vol. 8, p. 405
↑  Erection of the Harlem River Bridge at 18lst Street, Scientific American. 58: p. 101. February 18, 1888.
↑  Jay Shockley, Wasington Bridge, New York City Landmarks Preservation Commission. September 14, 1982., p. 6
↑  The Last New Bridge, The Sun, March 3, 1889. p. 17
↑  Schuyler Montgomery, Art in Modern Bridges, Century Magazine, 38, p. 16
↑  Schuyler, Montgomery October 1905. The New Bridges in New York City (PDF). Architectural Record, Vol. 18, p. 251, 255
↑  Leeds, Valerie Ann, 2000. Ernest Lawson. Gerald Peters Gallery. p. 19.
נואל דה קסטלנו

| --- | --- |

נואל דה קסטלנו
 לידה:  24 בדצמבר 1851 סן-אפריק, הקיסרות הצרפתית השנייה צרפת
 פטירה:  19 במרץ 1944 (בגיל 92) מונטסטרוק לה קונסלייר, צרפת תחת שלטון גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית סן-סיר 
 צאצאים:  Xavier de Curières de Castelnau, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 השתייכות:   צבא צרפת
 תקופת הפעילות:  1870–1919 (כ־49 שנים)
 דרגה:  גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-13   מפקד הארמייה השנייה   מפקד קבוצת הארמיות המרכזית   מפקד קבוצת הארמיות המזרחית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת צרפת–פרוסיה   מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 הצלב הגדול של לגיון הכבוד   המדליה הצבאית   צלב המלחמה (1914 - 1918)
 
נואל דה קסטלנו (בצרפתית: Noël de Castelnau;‏ 24 בדצמבר 1851 – 19 במרץ 1944) היה מצביא צרפתי במלחמת העולם הראשונה שפיקד על הארמייה השנייה במהלך המערכה על הגבולות, ולאחר מכן פיקד על קבוצות הארמיות המרכזית והמזרחית.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

נואל דה קסטלנו נולד ב-24 בדצמבר 1851 בסן-אפריק למשפחת אצולה קתולית. בשנת 1870 התגייס קסטלנו לצבא הצרפתי ולחם בשורותיו במלחמת צרפת–פרוסיה. בשנת 1906 הועלה קסטלנו לדרגת גנרל של חטיבה, ומונה למפקד החטיבה ה-24. בשנת 1909 הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-13. בשנת 1911 מונה קסטלנו לסגן ראש המטה הכללי, והשתתף בתכנון תוכנית 17.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

עם פרוץ המלחמה מונה קסטלנו למפקד הארמייה השנייה, ופיקד עליה במהלך המערכה על הגבולות, ובכלל זה בקרב לורן. ביוני 1915 מונה קסטלנו למפקד קבוצת הארמיות המרכזית, ובהמשך השנה מונה לראש המטה של ז'וזף ז'ופר. בשנת 1916 הופקד קסטלנו על הגנת ורדן בתחילת קרב ורדן. לאחר פיטוריו של ז'ופר והחלפתו ברובר ניוול, פרש קסטלנו משרות פעיל ומונה לראש המשלחת הצבאית ברוסיה. לאחר פיטוריו של ניוול בשנת 1917 והחלפתו בפיליפ פטן, מונה קסטלנו למפקד קבוצת הארמיות המזרחית, ופיקד עליה במהלך המתקפה בלורן בשנת 1918.
שלושה מבניו של קסטלנו נהרגו במהלך המלחמה בחזיתות השונות.
בשנת 1919 נכנס קסטלנו לפוליטיקה, ונבחר לפרלמנט. בשנת 1924 הקים קסטלנו את הפדרציה הלאומית הקתולית, ובשנת 1930 פרש לביתו, שם התגורר באלמוניות עד למותו ב-19 במרץ 1944.
הערות שוליים

↑  תחת פיקודו של ז'וזף ז'ופר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007434965205171  PLWABN: 9810576049605606  BNE: XX5171100  BnF: cb121527184 (data)  CANTIC: a10712094  GND: 118962051  ISNI: 0000 0000 2819 4514  LCCN: n90725811  Léonore: 97746  SUDOC: 082347034  VcBA: 495/64569  VIAF: 12345531   WorldCat (עם VIAF): 12345531
ליליאס אדי

| --- | --- |
 לידה:  1640? Torryburn, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1704 (יוליאני) (בגיל 64 בערך) 
 מדינה:  ממלכת סקוטלנד 
 מקום קבורה:  Torryburn 
 מקום מגורים:  Torryburn 
 
ליליאס אדי (באנגלית: Lilias Adie; נולדה: 1640 לערך – 1704) הייתה אישה סקוטית שגרה בכפר טוריברן הסמוך לחוף הים, במחוז פייף, סקוטלנד. היא הואשמה בכישוף ובניאוף עם השטן, אך מתה בכלא לפני שניתן גזר דינה. קברה נמצא באזור הכרית והוא הקבר היחיד בסקוטלנד השייך למכשפה לכאורה, משום שרוב מי שהואשמו בכישוף נשרפו על מוקד.
ביוגרפיה

מרישומים שאותרו נראה כי שמה הפרטי היה לילי (Lilly) ושם משפחתה היה אדי (Addie) או אידי (Eddie). בשנת 1704 הוחזקה במאסר בגין עיסוק במעשי כשפים.
מחלה שהתפרצה בכפר בו גרה הביאה לתקופה קצרה אך אינטנסיבית של ציד מכשפות. אישה בשם ג'ין בזיי האשימה את אדי בכישוף והכריזה כי יש להישמר ממנה: "הזהרו פן תתקלו אתם או ילדיכם בליליאס אדי". בעקבות האשמות אלו נאסרה אדי, שהייתה אז ככל הנראה כבת 60.
אדי נלקחה אל ראש הכנסייה המקומית, הכומר אלן לוגן, כדי להשיב להאשמות שהועלו נגדה. יום אחר יום למשך חודש שלם הייתה נתונה לחקירה קשה עד שלבסוף נשברה ו"הודתה".
"הודאה"

במסגרת ה"הודאה" שסיפקה אדי לכומר, סיפרה כיצד הגיע השטן לפגוש אותה לראשונה בשדה תירס בזמן שקיעה בעודו חובש כובע. היא תיארה אותו כבעל "עור קר וחיוור, ורגליים בצורת פרסות כמו של פרה", כיצד שכבו בחושניות ואיך שכנע אותה לוותר על חיי נצרות. ככל שנמשכה החקירה, נאלצה אדי להמשיך לספק פרטים ולהרחיב את סיפור הודאתה. היא סיפרה כי לאחר המפגש הראשון, הגיע השטן אל ביתה "כמו צל" כדי לפגוש אותה, וכי היא עצמה נהגה להפגש ולהתרועע עמו ועם מכשפות נוספות. אף על פי שעברה התעללות בזמן החקירה, סירבה לתת שמות של נשים נוספות כדי שיואשמו בכישוף גם הן, וטענה כי המכשפות באותם מפגשים נהגו להתחפש.
אדי מעולם לא נשפטה, ומתה בעודה במאסר לפני שהושלמה חקירתה.
מקום קבורתה

ליליאס אדי נקברה בחוף הים סמוך לטוריברן, בתוך תיבת עץ פשוטה, תחת "חצ טון" של סלע חולי בעקבות אמונה של התושבים המקומיים כי השטן עלול לשוב ולהקים אותה לתחיה על מנת "לרדוף אותם".
שרידיה

בשנת 1852 הגיעו שודדי קברים ואספני עתיקות אל קברה והוציאו את שרידיה. דווח כי התיבה שהוצאה מן הקבר הייתה באורך של כמעט 2 מטר, ועצמות הירכיים היו זהות לאלו של אדם בגובה 1.80 מטר. רוב השיניים עוד היו בפיה, והן נראו "לבנות ונקיות". באותו הזמן לא נמצאה הגולגולת שלה, אך זו התגלתה בשנת 1875 במוזיאון פרטי של אספן העתיקות ג'וזף נואל פייטון בעיירה דנפרמליין. לאחר מכן, הוצגה הגולגולת במוזיאון של אוניברסיטת סנט אנדרוז, אבדה וצצה שוב בשנת 1938 במסגרת תערוכה בינלאומית שנערכה בגלאזגו, אך מאז נעלמה.
מזכרות כמו מקל הליכה שככל הנראה גולף מארון קבורתה של אדי וצמיד כסף עליו חרוט שמה נתרמו בשנת 1927 למוזיאון פיטנקריף האוס בדנפרמליין.
שחזור פניה

בשנת 1904 צילמו חוקרים את שרידי הגולגולת של אדי. בעזרת צילומים אלה, הנמצאים כיום בספרייה הלאומית של סקוטלנד, הצליחו בשנת 2017 צוות של מדענים ואנשי מקצוע מתחום המשפט הפלילי מהמרכז לאנטומיה וזיהוי אנושי באוניברסיטת דנדי ליצור מודל תלת־ממדי ותמונה דיגיטלית של פניה של אדי.
מורשת

הרשויות במחוז פייף יזמו מבצע לאיתור שרידיה של אדי על מנת שיוכלו לערוך לה קבורה הולמת. "הגיע הזמן להניח למושג המשעשע של המכשפה בסגנון ליל כל הקדושים, ולהתייחס אל האפליה המגדרית ההיסטורית והסבל שנגרם לנשים בשם ציד המכשפות", אמרו. הרשויות קיבלו חזרה מקלות הליכה שנטען כי גולפו מתיבת העץ בה נקברה אדי, כאשר אחד מהם היה שייך לאנדרו קרנגי.
"חשוב לזכור כי ליליאס אדי, כמו גם אלפי נשים וגברים אחרים, שנרדפו והואשמו בכישוף בעת החדשה המוקדמת בסקוטלנד, לא היו אנשים מרושעים כפי שההיסטוריה מתארת. הם היו קורבנות של זמנים חשוכים. הגיע הזמן שנהיה מודעים לאי הצדק שנגרם להם. אני מקווה שבהעלאת המודעות לסיפורה של ליליאס, ניתן לה ולהם את הכבוד והמנוחה המגיעים להם", אמרה ג'ולי פורד המובילה את המבצע.
ב-31 באוגוסט 2019, 315 שנים לאחר מותה, נערך לאדי טקס אזכרה. על קברה הונח זר פרחים שנועד להעלות מודעות לרדיפה שחוו נשים וגברים על ידי תושבי האזור בשם הפחד ממכשפות.
הערות שוליים

↑  Dominic Younger, Face of 313-year-old witch reconstructed, University of Dundee, ‏31 Oct 2017
1 2 3  Emma O'Neill, Bid to return skull taken from Scotland's only witch grave launched, The Scotsman, ‏26 Aug 2019
1 2  Face of 18th century 'witch who had sex with the Devil' digitally reconstructed, Gale, ‏Oct 31 2017
1 2  Brigit Katz, Wanted: The Missing Bones of a Scottish ‘Witch’, Smithsonian Magazine, ‏3 Sept 2019
1 2 3  Meagan Flynn, The bones of an 18th century ‘witch’ vanished decades ago. Now Scottish officials are hunting for them, The Washington Post, ‏Sept 3 2019
1 2  שוחזרו פניה של "מכשפה" שמתה ב-1704, באתר ynet, 1 בנובמבר 2017
↑  Amy Woodyatt, A witch hunt with a difference, CNN, ‏Sept 2 2019
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ליליאס אדי".
נס הלחם והדגים

נס הלחם והדגים הוא סיפור מהברית החדשה המתאר נס כפול בו הצליח ישו להזין אלפי אנשים במספר כיכרות לחם ומספר דגים. באוקטובר 2024 פורסם מחקר שנותן הסבר מדעי לשני הניסים הגדולים האלה שמיוחסים לישו לפי המסורת הנוצרית בזמן שהיה עם תלמידיו באזור צפון-מערב הכנרת.
נס הלחם והדגים בציור של לוקאס קראנאך האב
נס האכלת חמשת האלפים

הנס מתואר בכל ארבע הבשורות (מתי, מרקוס, לוקאס ויוחנן) הנה תיאורו בבשורה על-פי מרקוס:
"וַיְהִי כַּאֲשֶׁר רָפָה הַיּוֹם לַעֲרוֹב וַיִּגְּשׁוּ אֵלָיו תַּלְמִידָיו וַיֹּאמְרוּ הִנֵּה הַמָּקוֹם חָרֵב וְהַיּוֹם רַד מְאֹד׃ שַׁלַּח אוֹתָם וְיֵלְכוּ אֶל־הַחֲצֵרִים וְהַכְּפָרִים מִסָּבִיב לִקְנוֹת לָהֶם לָחֶם כִּי אֵין־לָהֶם מַה־שֶּׁיֹּאכֵלוּ׃ וַיַּעַן וַיּאֹמֶר אֲלֵיהֶם תְּנוּ אַתֶּם לָהֶם לֶאֱכֹל וַיֹּאמְרוּ אֵלָיו הֲנֵלֵךְ לִקְנוֹת לֶחֶם בְּמָאתַיִם דִּינָר לָתֵת לָהֶם לֶאֱכֹל׃ וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם כַּמָּה כִכְּרוֹת־לֶחֶם יֵשׁ לָכֶם לְכוּ וּרְאוּ וַיֵּדְעוּ וַיֹּאמְרוּ חָמֵשׁ וּשְׁנֵי דָגִים׃ וַיְצַו אוֹתָם לָשֶׁבֶת כֻּלָּם חֲבֻרָה חֲבֻרָה לְבַד עַל־יְרַק הַדֶּשֶׁא׃ וַיֵּשְׁבוּ שׁוּרוֹת שׁוּרוֹת לְמֵאוֹת וְלַחֲמִשִּׁים׃ וַיִּקַּח אֶת־חֲמֵשֶׁת כִּכְּרוֹת הַלֶּחֶם וְאֶת־שְׁנֵי הַדָּגִים וַיִּשָׂא עֵינָיו הַשָּׁמַיְמָה וַיְבָרֶךְ וַיִּפְרֹס אֶת־הַלֶּחֶם וַיִּתֵּן לְתַלְמִידָיו לָשׂוּם לִפְנֵיהֶם וְאֶת־שְׁנֵי הַדָּגִים חִלֵּק לְכֻלָּם׃ וַיֹּאכְלוּ כֻלָּם וַיִּשְׂבָּעוּ׃ וַיִּשְׂאוּ מִן־הַפְּתוֹתִים מְלוֹא סַלִּים שְׁנֵים עָשָׂר וְגַם מִן־הַדָּגִים׃ וְהָאֹכְלִים מִן־הַלֶּחֶם הָיוּ כַּחֲמֵשֶׁת אַלְפֵי אִישׁ".