stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפארק הלאומי קינגס קניון
היסטוריה > היסטוריה ותוספות מאוחרות יותר

מנהלת קינגס קניון החדש התמודדה בתחילה עם ניהול הפארק הענק, שהיה גדול פי 700 מגודל היחידה המקורית בחורשת גרנט. בשנים הראשונות הושאלו לעיתים קרובות אנשי צוות ומומחיות מהפארק הלאומי סקוויה. בשנת 1943 מוזגו המנהלות של הפארק הלאומי סקוויה וקינגס קניון, כאמצעי חיסכון בעלויות עקב מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נשמר ההסדר; כיום שני הפארקים מנוהלים כפארק אחד. לאחר המלחמה גדל מספר המבקרים בפארק בצורה משמעותית מכ-82,000 ב-1945 ל-450,000 ב-1951. הביקוש למתקני תיירות בחורשת סידר, נקודת הקצה של הכביש המדינתי, הלך וגבר, אף על פי שהעמק לא היה חלק מהפארק באופן רשמי, לאחר שלא נכלל בו בגלל אינטרסים כלכליים של חברות מים. הארכת הדרך דרך העמק הייתה שנויה במחלוקת, בגלל נזק אקולוגי פוטנציאלי. בשנת 1947 גיבש שירות הפארק תוכנית כללית הכוללת אכסניות לתיירים, זיכיונות ותחנת יציאה לפרדות משא.
ואז, באופן בלתי צפוי, הגישה לוס אנג'לס מחדש ב-1948 את הבקשה לבנות סכרים בקניון קינגס. בתגובה הגיש הארגון "נפת השימור של הנהר קינגס" (Kings River Conservation District), שייצג חברות מים מקומיות בקשות לאותם אתרים. לא הייתה לארגון כל כוונה לבנות סכרים, אבל הוא קיווה לחסום את האיום הפוטנציאלי למקורות המים שלו. אף שוועדת החשמל הפדרלית (Federal Power Commission) דחתה את הבקשה של לוס אנג'לס, כפי שנהגה קודם להרחבת הפארק ב-1940, חידשה העיר שוב ושוב את הבקשה עד 1963, כאשר היא נדחתה הן על ידי ועדת המים של מדינת קליפורניה והן על ידי הממשל הפדרלי.
גורם אחד בכישלונו האחרון של הפרויקט היה שאף על פי שאתר הסכר של חורשת סידר נמצא מחוץ לפארק, הפרויקט דרש להקים שני סכרים נוספים במעלה הזרם, על מנת שהוא יהיה כלכלי. עם זאת, אתרים אלה נמצאו כעת בתחומי הפארק כפי שנקבע בשנת 1940. ב-6 באוגוסט 1965 צורפו סוף סוף חורשת סידר ועמק טהיפיטי לפארק, ובכך הובטח שלא ניתן יהיה להקים בהם סכרים חדשים. תוספות אלו הביאו את הפארק הלאומי לממדיו הנוכחיים (למעט קטע קטנטן, דרומית לחורשת גרנט, שנוסף ב-1984‏)
החל משנות החמישים, בתגובה לתנועה הגוברת והצפיפות בפארקים הלאומיים, יישם שירות הפארקים את משימה 66, תוכנית שהציעה בנייה גדולה של מתקנים וכבישים עבור מבקרים בפארק הלאומי קינגס קניון ובפארקים אחרים. התוכנית כללה מרכזי מבקרים חדשים בחורשת גרנט ובחורשת סידר, חישמול והסדרת מתקני ביוב בחורשת סידר, וכן מקומות אירוח חדשים, שבילים ואזורי חניה.
לאחר שהפיתוח של חורשת סידר התעכב בשנים האחרונות של הבקשות שנכשלו להקמת סכר, פרסם שירות הפארקים בשנת 1972 תוכנית חדשה שכללה בקתות המיועדות ל-260 איש, וכן מתחם על שטח של 1,000 מטרים רבועים הכולל חנות וקפיטריה, בתקווה לפתח את האזור באופן הדומה לעמק יוסמיטי. ב-1974 ביקרו בפארק 1,216,800 תיירים, שיא במספר המבקרים, שלא נשבר מאז. עם זאת, בהגיע 1975 הייתה בדיונים הפומביים התנגדות כה עזה להתפתחות הגדולה, שבסופו של דבר נוספו רק אכסניה וחנות קטנים לפארק.
המספר ההולך וגובר של המבקרים באזור הפרא המרוחק, מ-8,000 בשנת 1962 ליותר מ-44,000 בשנת 1971, יצר בעיות משלו בצורה של אשפה, הדלקת מדורות לא חוקיות ומפגשים עם חיות בר מסוכנות כמו דובים. בשנים 1966 ו-1971 הציע שירות הפארקים, באופן שנוי במחלוקת, לייעד את מרבית הפארק כאזור טבע בראשיתי, שיציב מגבלות הרבה יותר גדולות על אופן השימוש בשטחו. ב-1973 הוגבל לראשונה מספר המטיילים שאושרה להם לינה בשטח באמצעות קביעת מכסות. לבסוף, ב-28 בספטמבר 1984, הגדיר הקונגרס מעל 85 אחוז מהפארקים הלאומיים קינגס קניון וסקוויה כאזור טבע בראשיתי. ב-1987 הוכרזו המזלג התיכון והמזלג הדרומי של הנהר קינגס כנהרות פראיים ונופיים.
תיירות

חורשת גרנט, הכניסה היחידה לכלי רכב לפארק שוכנת כ-100 קילומטרים מזרחית לפרזנו דרך כביש 180 של קליפורניה. בנוסף לכביש 180 מהמערב, ניתן להגיע לחורשת גרנט מדרום, מהפארק הלאומי סקוויה, דרך כביש 198 של קליפורניה המכונה "כביש הגנרלים" (Generals Highway). שני הכבישים מתמזגים בכפר חורשת גרנט, ומשם ממשיך כביש 180 עוד 56 קילומטרים צפונית-מזרחית עד לחורשת סידר. אין גישה לכלי רכב מכביש 395 בצד המזרחי של הפארק. אין כיום תחבורה ציבורית לפארק הלאומי קינגס קניון. "הסעית העצים הגדולים" (Big Trees Shuttle), שפעלה במקור בין הפארק הלאומי סקוויה וחורשת גרנט, אינה פעילה יותר.
שירות הפארקים מפעיל שני מרכזי מבקרים בפארק, בחורשת גרנט ובחורשת סידר. כפר חורשת גרנט (Grant Grove Village) הוא החלק המפותח ביותר בפארק וכולל את אכסניית ג'ון מיור (John Muir Lodge), בית מלון ובו 36 חדרים, בקתות למבקרים, מסעדה וחנות כללית. גם בחורשת סידר יש שוק קטן, אבל בסך הכל השירותים המוצעים בה מוגבלים הרבה יותר. החלק של חורשת גרנט פתוח כל השנה למעט במזג אוויר קיצוני. חורשת סידר סגורה בחורף. כביש 180 מנוקה משלג רק עד כר הדשא פרינסס (Princess Meadow), הצומת עם כביש יום לייק (Hume Lake Road), שנשאר פתוח עד יום לייק בחורף.
בשל הגישה המוגבלת בכלי רכב מגיעים לפארק הלאומי קינגס הרבה פחות מבקרים מהפארקים הלאומיים השכנים: יוסמיטי וסקוויה. הירידה הכללית במספר המבקרים בפארקים הלאומיים בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 פגעה בפארק הלאומי קינגס קניון משמעותית יותר מאשר בפארקים האחרים. בין 1970 ל-1990 ביקרו בו בממוצע כמיליון מבקרים, אבל במאה ה-21 הממוצע השנתי הוא סביב 500,000. המגמה השתנתה מ-2015, ב-2016 ביקרו בפארק 607,479 מבקרים, וב-2018 גדל המספר ל-699,023, מספר המבקרים הגדול ביותר מאז שנת 1996. מאז שהחלו לנהל רישום של כמות המבקרים ב-1904 ביקרו בפארק הלאומי קינגס קניון מעל ל-54 מיליון מבקרים.
תיירות > אתרי מחנאות ושבילי הליכה

שלושת אתרי המחנאות בחורשת גרנט הם אזליה (Azalea), קריסטל ספרינגס (Crystal Springs) וסנסט (Sunset), בסך הכול 319 מקומות. למעט סנסט, הם פועלים על בסיס כל הקודם זוכה. בחורשת סידר יש ארבעה אתרי מחנאות. מתוכם, אתרי המחנאות סנטנייל (Sentinel), שיפ קריק (Sheep Creek) ומוריין (Moraine) מכילים 314 מקומות ופועלים על בסיס כל הקודם זוכה. אתר המחנאות קניון ויו (Canyon View) הוא לקבוצות בלבד ודורש הרשמה מוקדמת. במהלך תקופות ביקוש גבוה, ניתן להירשם מראש. בכל אתרי המחנאות יש שירותים ומקלחות, אם כי השימוש במים עשוי להיות מוגבל בהתאם לעונה. כך למשל בעונת 2019 נסגרו המקלחות בחורשת גרנט.
יש כמה מסלולי הליכה בפארק הלאומי קינגס קניון שאורכים פחות מיום ושהתחלתם נגישה לכלי רכב. באזור חורשת גרנט יש שביל בן קילומטר וחצי המוביל לעץ גנרל גרנט, וכמה שבילים ארוכים יותר מגיעים למקומות מעניינים קרובים כמו הר רדווד (Redwood Mountain), חורשת הסקוויה הגדולה ביותר. בחורשת סידר כוללים שבילי ההליכה הקלים את ההליכה על שביל קורות העץ בכרי הדשא זומוולט, שממנו יש תצפית נרחבת על קניון קינגס, והליכה קצרה למפלי הנהר רורינג. יש גם שבילי הליכה ארוכים יותר כדוגמת השביל בן ה-13 קילומטרים הלוך ושוב למפלי מיסט, או השביל בן ה-21 קילומטרים הלוך ושוב לפסגת לוקאוט (Lookout Peak) מעל קניון קינגס.
ניתן להגיע למספר אתרים היסטוריים בפארק באמצעות טיולים קצרים, כולל בקתת גמלין (Gamlin Cabin), שנבנתה בסביבות 1872 על ידי האחים גמלין שהגישו בקשה לרישיון לכריתת עצים בחורשת גרנט לפני שהפכה לפארק לאומי. היא נחשבת למבנה הקבע הראשון שנבנה באזור הפארק. בקתת נפ (Knapp Cabin) הרשומה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים היא המבנה העתיק ביותר ששרד בחורשת סידר, החל משנת 1925. אתר מעניין נוסף הוא מערכת מערת בוידן (Boyden Cavern) הנרחבת, שהכניסה אליה ממוקמת ממש מחוץ לגבול המערבי של הפארק, באזור הטבע הבראשיתי מונרך. החל משנת 2016 המערה נסגרה בגלל נזק שנגרם על ידי שרפת יער נרחבת שהתחוללה בחודשים אוגוסט עד נובמבר 2015 וכונתה "השרפה הגסה" (Rough Fire). שרפה זו כילתה בסך הכול 613 קילומטרים רבועים, בעיקר ביערות הלאומיים הסמוכים, כשבפארק הלאומי קינגס קניון עלו באש 38 קילומטרים רבועים.
תיירות > טיפוס הרים וגלישת קניונים

צוקי וכיפות הגרניט הגדולים והחשופים בכיפות בפארק מספקים אפשרויות לטיפוס מצוקים. עם זאת, תוואי נוף רבים כאלו דורשים טיולים ארוכים או מעקפים כדי להגיע לבסיסיהם, מה שמרתיע מטפסים רבים. אלו כוללים את האובליסק (The Obelisk), המשקיף על קניון קינגס בגבול המערבי של הפארק, טיפוס בכמה קטעים בכיפת שרליטו (Charlito Dome) וכיפת שרלוט (Charlotte Dome) גבוה מעל לשביל בובס קריק (Bubbs Creek Trail), וכיפת טהיפיטי, שעל מנת להגיע אליה נדרשים קרוב ל-50 קילומטרים הלוך ושוב. גם רבות מהפסגות הבולטות של הפארק דורשות טיפוס טכני, כולל נורת פליסייד, הנקודה הגבוהה ביותר בפארק, וכמה משכניה לאורך קו הרכס של הסיירה נבדה. בספר "הסיירה הגבוהה: פסגות, מעברים, שבילים" (The High Sierra: Peaks, Passes, Trails) שיצא ב-2009 מתוארת נורת פליסייד כ"הפסגת הקלאסית של הסיירה הגבוהה... היא בולטת מרחוק ויש בה מסלולים שיאתגרו מטפסים מכל היכולות וההעדפות".
גלישת קניונים, טיפוס בולדרינג, וגלישת מצוקים הכרחיים לעיתים קרובות על מנת לחקור חלקים באזורי הטבע המרוחקים שאין בהם שבילים מוסדרים. מסלול מאתגר במיוחד הוא במורד "הנקיק הקסום" (Enchanted Gorge) באזור הטבע המרוחק של המזלג התיכון, שם נעלם הנחל דיסאפירינג קריק (Disappearing Creek) תחת ערימות דרדרת ענקיות רק כדי לצאת מחדש כמה קילומטרים במורד הנהר, ומכאן שמו באנגלית (הנחל הנעלם). קניון גודארד בקרבת מקום הוא מסלול קל יותר, אף על פי שהוא סלעי ומבותר, והוא ידוע בכרי הדשא הנופיים שלו ובמפלים רבים. "נקיק היאוש" (Gorge of Despair) מעל עמק טהיפיטי ידוע בשל מקבץ הצוקים, מפלי המים והבריכות העמוקות, שהירידה אליו בעומק 900 מטרים דורש ציוד סנפלינג וחליפת צלילה. בשל גודלו של הפארק, העובדה שברובו אין קליטה סלולרית ושהצוות המטפל בחיפוש והצלה הוא מצומצם רצוי שרק מטיילים מיומנים בשהייה בשטח ינסו לטייל מחוץ לשבילים המוסדרים.
תיירות > פעילויות הקשורות למים

כ-15 קילומטרים לאורך הנהר המזלג הדרומי של הנהר קינגס באזור חורשת סידר נחשבים כמים טובים לדיג זבובים. אף שנהגו בעבר להוסיף דגי טרוטה למימיו, הפסיק שירות הפארקים לעשות זאת מאז שנות ה-70 של המאה ה-20, במטרה לאפשר לדגים בנהר לשוב לתנאים הטבעיים. אף שלאורך קטעים שונים בנהר יש דגי טרוטת עין-הקשת, טרוטה חומה וטרוטת ברוק, רק טרוטת עין-הקשת היא דג טבעי בסיירה נבדה, האחרים הובאו למימי הנחל על ידי דייגים חובבים בתחילת המאה ה-20. הנהר רדוד וחמים מספיק על מנת לבוסס במימיו בתחילת הסתיו. על מנת לשמר את שטחי הדיג הטבעיים חייבים לשחרר כול טרוטת עין-הקשת שנלכדת בחכה. על מנת לדוג נדרש רישיון דיג מטעם מדינת קליפורניה למבקרים מגיל 16 ומעלה. דגי טרוטת עין-הקשת בנהר קינגס הם קטנים, בדרך כלל לא יותר גדולים מ-20 עד 23 סנטימטרים.
על מנת להגן על בית הגידול של הנהרות וגדותיהם המזלג הדרומי של הנהר קינגס הזורם ברוגע סגור לשיט בחורשת סידר בין בובס קריק לגבול המערבי של הפארק. עם זאת, שחייה מותרת באזורים מסוימים של הנהר, כאשר סלע מיור (Muir Rock) והגשר האדום (Red Bridge) הם אתרי שחייה פופולריים. אף על פי שיש אגמים אלפיניים רבים בפארק בגובה רב, ברובם בלתי מעשי לשחות או לשוט. אגם יום (Hume Lake) הסמוך, שנוצר על ידי סכר היסטורי ששירת מנסרה, ממוקם ביער הלאומי סקוויה בין שני חלקי הפארק ומשמש לשיט, שחייה ודיג.
מרבית הנהרות האחרים של הפארק תלולים מאוד ושוצפים במהירות, ומתאימים רק לשייטי קיאק מתקדמים. הקטע של הנהר קינגס בין הגבול המערבי של הפארק ועד מאגר פלאט פיין משמש מיזם מים לבנים מסחרי, כשמרבית הקטע היא ביער לאומי. מרבית הנהרות בפארק עצמו אינם נגישים לכלי רכב. המזלג התיכון הוא אחד מקטעי המים הלבנים הקשים ביותר לגישה במדינה כולה, מכיוון שאת הסירות והציוד צריך לשאת לאורך קילומטרים של אזור טבע פראי על מנת להגיע לנהר. כתב העת "קאנו קיאק" (Canoe Kayak) תיאר את השיט במזלג התיכון כ"עצם ההגדרה של המושג אפי כשחותרים מגיעים מכל העולם כדי לעבור ירידה של פעם בחיים". נדרשים לשייטי קיאקים חמישה ימים על מנת לרדת במזלג התיכון המסווג בדרגה V ממקורותיו בגובה 3,700 מטרים מעל פני הים ועד מאגר פיין פלאט בגובה 270 מטרים מעל פני הים.
ביאורים

↑  באנגלית Mission 66, תוכנית בת עשר שנים של שירות הפארקים הלאומיים שמטרתה להרחיב בצורה משמעותית את השירותים למבקרים עד 1966, בזמן לציון יובל להקמת השירות
הקפת כדור הארץ

הקפת כדור הארץ היא מסע היוצא מנקודה שעל פני כדור הארץ בכיוון מסוים, ולאחר שעבר דרך כל המרידיאנים במסלול שאורכו מעל מינימום מסוים, שב לנקודת המוצא. ההתפתחות הטכנולוגית והידע המדעי איפשרו את הקפת כדור הארץ לראשונה, ככל הנראה, בעידן התגליות בתחילת המאה ה-16. במהלך המאה ה-19 הפכה הטכנולוגיה את המסע בספינה מסביב לכדור הארץ למהיר יותר ומסוכן פחות. חפירתן של תעלת סואץ ותעלת פנמה הקטינה את המרחק שיש לעבור על מנת לבצע את ההקפה באמצעות כלי שיט. המצאת המטוס במהלך המאה ה-20 שיפרה אף היא את המהירות והבטיחות של המסע מסביב לכדור הארץ. התפתחויות אלו הפכו את המסע, שנראה בעבר הרפתקני ומסוכן, כמעט לשגרה. אך הקפת כדור הארץ עדיין מרתקת את הדמיון, ורבים מנסים להקיף את כדור הארץ באמצעים שונים ובלתי שגרתיים כגון מסע בכדור פורח או בטרמפים.
הגדרה

אם אדם מקיף ברגל את אחד הקטבים, ועובר דרך כל המרידיאנים, הרי שהוא ביצע לכאורה את הקפת כדור הארץ. רבים אינם מתייחסים למעשה מסוג זה כהקפת כדור הארץ, ומוסיפים לתנאי שצריך לחצות את כל המרידיאנים גם תנאי שהמסלול צריך לעבור דרך שתי נקודות אנטיפודיות, ובכך יהיה אורכו לפחות כשל מעגל גדול.
קיימות מספר הגדרות נוספות להקפת כדור הארץ, כגון זו המשמשת למרוצי יאכטות, לפיה על אורכו של המסלול להיות לפחות 40,000 ק"מ ולעבור דרך קו המשווה. כמו כן, מכיוון שכדור הארץ הוא ספירה, גם מסע מקוטב לקוטב ובחזרה, שאינו חוצה את כל המרידיאנים, ייחשב להקפת כדור הארץ, אך קשיים מעשיים מונעים בדרך כלל מסע מסוג זה.
הקפת כדור הארץ דרך הים

המפה משמאל מראה, באדום, מסלול שיט המקיף את כדור הארץ, תוך שהוא נעזר ברוחות הסחר ועובר דרך תעלת סואץ ותעלת פנמה. בצהוב מסומנים האנטיפודים של כל נקודות המסלול. השימוש ברוחות הסחר מקל על ההפלגה באמצעות מפרשים, על אף שהמסלול עובר דרך כמה נקודות בהן הרוחות שקטות יותר ניתן לראות שהמסלול משרטט באופן גס עיגול גדול ועובר דרך שתי נקודות אנטיפודיות.
המפה התחתונה מראה מסלול המשמש למרוצי יאכטות. במרוץ מסוג זה הניסיון לשרטט עיגול גדול לא יהיה מעשי, והמעבר דרך התעלות יהווה מכשול מיותר למתמודדים. לכן במרוצי יאכטות מגדירים מסלול המקיף את העולם כמסלול שאורכו לפחות 40,000 ק"מ, עובר דרך קו המשווה בקו החוצה כל מרידיאן, ומסתיים באותה נקודת התחלה ממנה יצא. המפה מראה את המסלול המשמש במרוץ "ונדה גלוב" (Vendée Globe), אחד מכמה מרוצי יאכטות מסביב לעולם, המתקיים מדי ארבע שנים. ניתן לראות כי המסלול אינו עובר דרך נקודות אנטיפודיות. מכיוון שהרוחות בקווי הרוחב הנמוכים הן בעיקר רוחות הנושבות ממזרח למערב, הדבר יוצר מסלול קל יותר, ממזרח למערב, וקשה יותר, ממערב למזרח, כאשר השיט מסתייע בכוח הרוח. קושי זה מוחרף בספינות בהן המפרש הוא מסוג מעטה רוחבי, דהיינו מפרש המותקן על כלונס אופקי בצורת ריבוע לרוחב הספינה.
מתחילת המאה ה-20 ישנן חברות המפעילות קווי אוניות נופש מסביב לעולם. הראשונה שהחלה בכך הייתה חברת הספנות "קונרד" בשנת 1922. מסע מסוג זה יוצא בדרך כלל מניו יורק או סאות'המפטון וממשיך מערבה. המסלולים הם מגוונים, לעיתים דרך הים הקאריבי ואז אל האוקיינוס השקט דרך תעלת פנמה או מסביב לכף הורן. משם בדרך כלל מגיע המסלול להוואי, איי דרום האוקיינוס השקט, אוסטרליה או ניו זילנד וממשיך צפונה להונג קונג, דרום-מזרח אסיה, ומשם להודו. בנקודה זו שוב ישנן כמה אפשרויות. האחת היא הפלגה דרך תעלת סואץ והים התיכון, השנייה היא מסביב לכף התקווה הטובה ולאורך חופה המערבי של אפריקה. המסלול מסתיים בנקודה שבה החל.
הקפת כדור הארץ דרך האוויר

מסלולים להקפת כדור הארץ דרך האוויר כרוכים, מטבע הדברים, בפחות אילוצים ממסלולים ימיים. מאז פיתוח התעופה האזרחית הקיפו אלפים רבים של אנשים את כדור הארץ דרך האוויר. ישנן חברות כפאן אמריקן שהפעילו קו טיסה סדיר מסביב לכדור הארץ. כיום ניתן לתכנן טיסה מסוג זה בקלות יחסית, תוך שימוש במספר קטן של נקודות קישור.
הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה, הגוף הבינלאומי העיקרי המסדיר את ספורט התעופה, קבעה כללים שיש לעמוד בהם על מנת שהקפה של כדור הארץ תחשב להקפה תקנית. הכללים שונים לגבי סוגים שונים של כלי טיס ונסיבות שונות. הוועדה מעניקה לטייסים של כלי טיס מנועיים המוכיחים כי עמדו בדרישות תג, ובו יהלום אחד עד ארבעה יהלומים לפי הנסיבות והמסלול - הקפה לכיוון מזרח, הקפה לכיוון מערב, הקפה העוברת מעל הקוטב, הקפה ללא הפסקה.
תכנון הקפה אווירית של כדור הארץ בזמן שיא צריך לקחת בחשבון את זרמי האוויר והרוחות, ובמיוחד את זרמי הסילון המקיפים את חצאי הכדור הדרומיים והצפוניים מבלי לחצות את קו המשווה. מכיוון שכך אין דרישה שהמסלול יחצה את קו המשווה על מנת שייחשב להקפה "תקנית", או שיחצה שתי נקודות אנטיפודיות. כך, למשל, שיאו של סטיב פוסט בהקפה בכדור פורח היה במסלול שכולו בחצי הכדור הדרומי.
כלי טיס מנועי המקיף את כדור הארץ הקפה תקנית, חייב להתחיל ולסיים את ההקפה באותה נקודה ולחצות את כל המרידיאנים במסלול שאורכו לפחות 36,787.559 ק"מ, שזהו אורכו של חוג הסרטן. המסלול חייב לכלול נקודות ביקורת בקווי רוחב המצויים מחוץ לחוג הארקטי ולחוג האנטארקטי.
עבור כדורים פורחים וכלי טיס שאינם משתמשים במנוע, התלויים לחלוטין ברוחות, ישנן דרישות קלות אף יותר. על המסלול לחצות את כל המרידיאנים, ולכלול שורה של נקודות המצויות מחוץ לתחומם של שני מעגלים הנבחרים על ידי הטייס, בעלי רדיוס של 3,335.85 ק"מ, ומכילים את הקטבים, אך אין דרישה שהקטבים יהיו במרכזם.
הקפת כדור הארץ בכוח השרירים

איש עוד לא ביצע הקפה של כדור הארץ בהליכה, או בכלי המונע בכוח השרירים. ספר השיאים של גינס פרסם קווים מנחים בדצמבר 2006 המצהירים כי הקפה בכוח השרירים צריכה לעבור מרחק מינימלי של 36,787.559 קילומטרים, שזהו אורכו של חוג הסרטן, עליה לחצות את קו המשווה, וכל שלב צריך להתחיל בדיוק במקום בו השלב הקודם הסתיים. אין דרישה שהמסלול יחצה נקודות אנטיפודיות. עד עתה איש לא עמד בדרישות אלו. רבים חצו יבשות בהליכה, ריצה או באמצעות אופניים, אך את האוקיינוסים יש לחצות באמצעות כלי טיס או כלי שיט, ובכך הופך אורך המסלול בו מתקדם הנוסע בכוח שריריו לקצר מזה שדורש ספר השיאים.
אפקטים מדעיים של הקפת כדור הארץ > הקפת כדור הארץ והתאריך

המקיף את כדור הארץ חייב לעבור דרך קו התאריך הבינלאומי, ולחצות אותו ממזרח למערב או ממערב למזרח. בין שני צדיו של קו התאריך יש הפרש של 24 שעות. בצדו המערבי של קו התאריך מקדימה השעה את שעון גריניץ' ב-12 שעות, ובצדו המזרחי של קו התאריך היא מפגרת אחריו ב-12 שעות. החוצה את קו התאריך בכיוון מזרח, "מרוויח" יום, ואילו החוצה אותו לכיוון מערב "מאבד" יום. עובדה זו עומדת בבסיס ההפתעה בסיום עלילת הספר "מסביב לעולם בשמונים יום". מובן שאין המדובר באפקט פיזיקלי של ממש, אלא מבחירה שרירותית במיקומו של קו התאריך.
אפקטים מדעיים של הקפת כדור הארץ > התארכות זמן

על פי תורת היחסות הפרטית, צופה הנמצא במנוחה ביחס לשעון הנמצא לגביו בתנועה, יחזה בתופעה לפיה הזמן בשעון נע מהר יותר. אפקט זה מכונה התארכות זמן, וממנו נובע פרדוקס התאומים. ביחס למרכז כדור הארץ, אם כן, שעון הנע מזרחה, בכיוון סיבוב כדור הארץ, ינוע מהר יותר משעון הנמצא על פני הארץ ואינו זז, ואילו שעון הנע מערבה, בניגוד לכיוון הסיבוב, ינוע לאט יותר.
באוקטובר 1971 ערכו שני מדענים ג'יי. סי. הייפלי וריצ'רד אי. קיטינג ניסוי, המכונה על שמם ניסוי הייפלי קיטינג, בו לקחו שעוני צסיום הידועים בדיוקם הגבוה במיוחד, והטיסו אותם בטיסות מסחריות מסביב לעולם פעמיים, פעם מערבה ופעם מזרחה. לאחר מכן הושוותה מדידת הזמן בשעונים אלו אל מול שעונים מדויקים במצפה הימי של צי ארצות הברית. התוצאה שנצפתה תאמה את התחזית על פי תורת היחסות, ובכך הוכיחה פעם נוספת את אמיתותה. האפקט אינו פועל על השעון, שפעולתו נותרת תקינה וזהה לשאר השעונים הנמדדים. על פי תורת היחסות הזמן עצמו הוא הנע מהר יותר, והשעון מגיב בהתאם.
הקפות נודעות של כדור הארץ > דרך הים > עד המאה ה-17

על אף שההקפה הראשונה שאין עליה עוררין, היא של אנשיו של פרדיננד מגלן בשנת 1519, טוען הסופר גאווין מנזיס בספרו "1421" כי אוניותיו של הקברניט הסיני ג'נג חה השלימו הקפה של כדור הארץ בשנים 1421–1423, כמאה שנה לפני מגלן. תאוריה זו שנויה במחלוקת, ואינה מקובלת על רוב הקהילה המדעית.
נראה שאנשי צוותו של פרדיננד מגלן שיצאו למסע מסביב לעולם ב-1519 הם הראשונים שהקיפו את העולם במסע מתועד שאין עליו עוררין. מגלן עצמו נרצח באיי הפיליפינים ולא זכה להשלים את המסע. אך בשל כך שבמסע קודם, ב-1511, הגיע מגלן עד למדינת סבה שבאינדונזיה, נקודה בה הספיק לבקר גם במסע זה בטרם נרצח, יש הטוענים כי השלים את הקפת העולם בשני שלבים. מכל מקום, המפקד הבסקי של הספינה "ויקטוריה" מציו של מגלן, חואן סבסטיאן אלקנו ו-18 מאנשיו ששרדו והשלימו את המסע, שהחל עם חמש ספינות שעל סיפונן 200 אנשים, הגיעו ליעדם לאחר שהשלימו הקפה שלמה של כדור הארץ. הספינה הגיעה לנמל סביליה שבספרד ב-8 בספטמבר 1522, לאחר שהשלימה הקפה של כדור הארץ בשלוש שנים וחודש אחד. אלקנו ואנשיו היו הראשונים שהקיפו את כדור הארץ במסע יחיד.
מגלה הארצות הספרדי גרסייה חופרה דה לואאיסה יצא למסע בשנת 1525, ועמו שבע ספינות. אף אחת מהספינות לא השלימה את המסע, ולואאיסה עצמו ורבים מקציניו (ובהם חואן סבסטיאן אלקנו) מתו בדרך, אך אנשי האונייה סנטה מריה דה לה ויקטוריה הגיעו לאיי התבלינים בטרם הושמדה הספינה בהתקפה פורטוגזית. מפקד הספינה, אנדרס דה אורדאנטה ו-28 מאנשיו נלקחו בשבי על ידי הפורטוגזים, והוחזרו על ידם לאירופה דרך כף התקווה הטובה בשנת 1528, ולאחר ששוחררו ושבו לספרד השלימו את המסע המתועד השני להקפת כדור הארץ.
יורד הים האנגלי פרנסיס דרייק השלים את הקפת כדור הארץ בין 1577 ל-1580, בספינתו גולדן היינד. דרייק גילה את מעבר דרייק, דרומית לכף הורן וצפונית לאיי שטלנד הדרומיים, אך נכנס אל האוקיינוס השקט דרך מצר מגלן.
הנזיר הפרנסיסקני הספרדי מרטין איגנסיו דה לויולה, היה האדם הראשון שביצע שתי הקפות של כדור הארץ, בשני הכיוונים. מסעו הראשון נערך בין 1580 ל-1584 והשני נערך בין 1585 ל-1589.
המלח האנגלי תומאס קוונדיש השלים את הקפת העולם בין 1586 ל-1588. קוונדיש היה הראשון שיצא למסע בכוונה תחילה להקיף את העולם. למשלחות שקדמו לו היו מטרות אחרות - סחר, שוד, תגליות, הפצת הנצרות. קוונדיש היה הראשון שהתכוון בראש ובראשונה להקיף את העולם. לאחר שהשלים את מסעו, שהביא לו עושר ותהילה, יצא למסע נוסף, אך מת במהלכו, והוא בן 32.
ההולנדי ז'אק מאהו יצא בראש צי של חמש ספינות שכלל 500 מלחים מרוטרדם ב-1598, במטרה להקיף את העולם. משלחתו נתקלה בקשיים מרובים, ומאהו עצמו מת בחופה המערבי של אפריקה. בודדים מחברי הצוות הצליחו לחזור להולנד לאחר שנת 1601. בה בעת, יצא אוליבייה ואן נורט בראש ארבע ספינות, והצליח לשוב עם אחת הספינות לאחר שהשלים את ההקפה, בשנת 1601. ניסיונות נועזים אלו היוו את הבסיס לסחר הימי ההולנדי שהתפתח בעשורים שלאחר מכן ולייסוד חברת איי הודו המזרחית ההולנדית, שהייתה בעלת מונופול על הסחר וההתיישבות ההולנדים במזרח אסיה.
הקפות נודעות של כדור הארץ > דרך הים > המאה ה-17 והמאה ה-18

ההולנדי יוריס ואן שפילברגן הקיף את העולם בין 1614 ל-1617.
ההולנדים וילם סכאוטן ויאקוב לה מייר, הקיפו את העולם בין 1615 ל-1617 בספינתם "Eendraght". הם היו הראשונים שגילו את כף הורן, וזו הייתה המשלחת הראשונה שנכנסה אל האוקיינוס השקט במעבר דרייק.
באפריל 1623 יצא ז'אק ל'הרמיט ההולנדי בפקודת הנסיך מוריס מנסאו בראש צי של אחת עשרה ספינות שכונה "צי נסאו". הצי יצא מערבה מאמסטרדם, ומטרתו הייתה שוד וביזה של אוצרות הספרדים בדרום אמריקה, וכן ייסוד מושבה בפרו או בצ'ילה. ל'הרמיט היה חולה רוב המסע, והצי היה בפועל בפיקודו של סגנו, שפנהם. הצי הטיל מצור על נמל קייאו במהלכו מת ל'הרמיט. כן שדד הצי את הערים פיסקו וגואיאקיל, אך כשל במאמציו להקים מושבה הולנדית, בטרם המשיך וסיים את המסע מערבה.
ויליאם דמפייר, הפריבטיר (רב חובל של אוניית מלחמה) האנגלי בן המאה ה-18 היה הראשון שהקיף את העולם שלוש פעמים. בשנת 1678 יצא עם חבורת שודדי ים (buccaneers - פיראטים אנגליים ששדדו אוניות ספרדיות) למסע ביזה באזור פנמה. בשנת 1683 יצא מווירג'יניה בספינתו של הפריבטיר ג'ון קוק. קוק נכנס אל האוקיינוס השקט דרך כף הורן, ובמשך שנה בזז את מושבות הספרדים בפרו, איי גלאפגוס ומקסיקו. לאחר שצבר צי של עשר ספינות מת קוק, והוחלף באדוארד דייוויס. דייוויס הוביל את הצי אל איי הודו המזרחית, גואם ומינדנאו. משם המשיך הצי אל מנילה, סין, איי התבלינים ואוסטרליה. ב-1688 עזב דמפייר את הצי, ביחד עם שניים מידידיו באיי ניקובר. משם יצאו בקנו לסומטרה. לאחר הרפתקאות נוספות הגיע דרך כף התקווה הטובה לאנגליה בשנת 1691. זו הייתה הקפתו הראשונה. בשנת 1701 פרצה מלחמת הירושה הספרדית ודמפייר קיבל מינוי כמפקד ספינת תותחים. הוא יצא מאנגליה באפריל 1703 למסע שוד וביזה של מושבות הספרדים על חוף האוקיינוס השקט. בתחילה חבר לספינת תותחים נוספת, ולאחר מכן נפרדו הספינות. לאחר שהספינות נפרדו, נטשה הספינה עליה לא פיקד דמפייר את המלח אלכסנדר סלקירק על אי בודד. לאחר שסיים דמפייר את הקפת העולם שב לאנגליה ב-1707. ב-1708 יצא למסע נוסף. ב-1709 חילץ את סלקירק מהאי בו ננטש, והשלים את ההקפה ב-1711. עלילותיו של סלקירק על האי הבודד היוו השראה לסופר דניאל דפו לכתוב את ספרו המפורסם רובינזון קרוזו.
ג'ורג' אנסון, הברון הראשון מאנסון, מפקד ימי בריטי, יצא בראש צי של שש ספינות, בשנת 1740, על מנת להחריב ולכבוש את המושבות הספרדיות באוקיינוס השקט, על מנת להחליש את כוחה של ספרד במלחמת הירושה האוסטרית. המסע נחל כישלון חרוץ, ולאחר ארבע שנים שב אנסון לאנגליה דרך סין עם 188 מ-1,854 אנשי צוותו המקוריים.
לואי אנטואן דה בוגנוויל הוא הצרפתי הראשון שהקיף את העולם. ב-1766 קיבל בוגנוויל מהמלך לואי ה-15 רשות לצאת למסע להקפת העולם. הוא יצא מנאנט ב-15 בנובמבר 1766 ועמו שתי ספינות ו-200 איש. הוא שב לסן-מלו ב-16 במרץ 1769 לאחר שאיבד רק שבעה מאנשי צוותו. מסע זה ידוע גם בשל כך שעל סיפון ספינתו הייתה האישה הראשונה שהקיפה את העולם, ז'אן בארה, שהחלה את הנסיעה כשהיא מחופשת לגבר, אך זהותה נחשפה משירדה אל החוף בטהיטי.
ג'יימס קוק הקיף את כדור הארץ פעמיים. מסעו הראשון, בין 1768 ל-1771 היה מסע הקפת העולם הראשון בו לא מת אף איש צוות כתוצאה מצפדינה. מסעו השני היה בין 1772 ל-1775. הוא השלים את רוב המסע השלישי, בין 1776 ל-1779, אך נהרג בתגרה בהוואי בטרם השלים את הקפת העולם השלישית.
רוברט גריי, שהקיף את כדור הארץ בין 1787 ל-1790 היה האמריקני הראשון שהקיף את כדור הארץ.
הקפות נודעות של כדור הארץ > דרך הים > המאה ה-19

אדם יוהאן פון קרוזנשטרן ויורי ליסיאנסקי, שהקיפו את כדור הארץ בין 1803 ל-1806, היו הרוסים הראשונים שהקיפו את כדור הארץ.
מסעה של אה"מ "ביגל", בפיקוד רוברט פיצרוי, בין 1831 ל-1836, ידוע במיוחד בשל השפעתו על חוקר הטבע צ'ארלס דרווין שהצטרף למסע.
הקברניט הספרדי קאסטו מנדס נונס השלים בין 1865 ל-1868 את הקפת העולם באונייה מחופת שריון.
ג'ושוע סלוקום היה הראשון שהקיף את כדור הארץ בהפלגת יחיד, בין 1895 ל-1897.