stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבא הכיבוש

| --- | --- |
סמל מפקדת צבא פתח הכיבושים
 תקופת הפעילות:  25 במרץ 2015 – ינואר 2017 (כשנה)
 אידאולוגיה:  אסלאם סוני סלפי
 קבוצות אתניות:  ערבים, טורקמנים
 מטה:  אידליב, סוריה
 אזורי פעילות:  סוריה: מחוז אידליב מחוז לטקיה מחוז חומס מחוז דרעא
 מדינה:  סוריה 
 חברים:  20,000
 הבא:  היאת תחריר א-שאם היאת תחריר א-שאם
 מתנגדים:  המדינה האסלאמית המדינה האסלאמית חזבאללה חזבאללה צבא סוריה הכוחות המזוינים של סוריה היחידות להגנת העם
 קרבות:  מלחמת האזרחים בסוריה
 
צבא הכיבוש (בערבית: جيش الفتح, תעתיק: ג'יש אל-פתח) או צבא פתח הכיבושים הייתה מפקדת תיאום של ארגוני טרור סוניים ג'יהאדיסטים, הנלחמים במלחמת האזרחים בסוריה נגד צבא סוריה והמדינה האסלאמית, ונמצאים גם בסכסוך מול היחידות להגנת העם הכורדיות ומול הארגונים החילוניים באופוזיציה הסורית. המפקדה הוקמה במרץ 2015 במחוז אידליב של סוריה ביוזמת ג'בהת אל-נוסרה (בין 5,000–7,000 חמושים), שלוחתו של אל-קאעידה בסוריה, והצטרפו אליוהארגונים סלאפיים גדולים בהם לגיון א-שאם (מעל 500 חמושים), אחראר אל-שאם (מעל 10,000 חמושים), חברי ברית המהגרים והסייענים (פחות 6,000 חמושים) וארגונים ג'יהאדיסטיים קטנים נוספים.
בהמשך 2015, הנחיל צבא הכיבוש תבוסות לצבא אסד במחוז אידליב והרחיב את התיאום בין הארגונים הסלאפיים למחוזות סוריים נוספים. נכון לאמצע 2015, צבא הכיבוש היווה את אחד הכוחות הדומיננטיים במלחמת האזרחים בסוריה. בינואר 2017 התיאום בין הארגונים השתבש ומפקדת התיאום התפרקה להיאת תחריר אל-שאם הקיצוני יותר (מזוהה עם אל-קאעדה) ואחראר אל-שאם שנחשב יותר פרגמטי, אך עדיין מחשב ארגון ג'יהאדיסטי.
שם המפקדה

שם המפקדה "פתח" - מקורו במושג מראשית האסלאם ״פתוחאת האסלאם״ (כיבושי האסלאם בתקופת הנביא ואחריו), כאשר הפירוש המילולי למילה "פתח" הוא "פתיחה של אזור" בראייה האסלאמית. לפי האסלאם השמרני, העולם סגור ורק שהאסלאם כובש הוא "פותח" אותו דרך המרת הדת.
יחסים עם הקואליציה הלאומית הסורית

שני חברי מפקדת התיאום - אחראר אל-שאם (חבר בברית החזית האסלאמית) ולגיון אל-שאם הם למעשה גם קשורים למועצת הפיקוד של הקואליציה הלאומית הסורית - ארגון האופוזיציה המוביל, כך שיחסי צבא פתח הכיבושים עם האופוזיציה המתונה הם מורכבים. לעומת זאת, חלק מחברי המפקדה, לרבות ג'בהת אל-נוסרה וברית המהגרים והסייענים, נמצאים למעשה בקונפליקט עם הקואליציה המתונה.
התפתחויות

ברית "צבא הכיבוש" רשמה הישגים בצפון־מערב סוריה מאז מאי 2015, כאשר בשיתוף עם ארגוני מורדים נוספים כבשה את העיר אידליב והעיירה ג'יסר א־שוג'ור מידי כוחות ממשל הבעת' והחלה להתקדם לכיוון החוף.
מוקדים של "צבא הכיבוש" במחוז אידליב הותקפו בגל התקיפות הראשון של חיל האוויר הרוסי בספטמבר-אוקטובר 2015. בינואר 2017 התיאום בין הארגונים השתבש ומפקדת התיאום התפרקה להיאת תחריר א-שאם הקיצוני יותר (מזוהה עם אל-קאעדה) ואחראר אל-שאם שנחשב יותר פרגמטי, אך עדיין נחשב ארגון ג'יהאדיסטי.
הערות שוליים

↑
↑   עשרות תקיפות רוסיות בסוריה; איראן וחיזבאללה נערכות למבצע קרקעי, באתר הארץ, 1 באוקטובר 2015
ארגון צבאי יהודי

| --- | --- |

 
 מדינה:  פולין, גנרלגוברנמן 
 מקום פעילות:  גטו ורשה
 מייסדים:  דוד מרדכי אפלבאום, פאוול פרנקל, ליאון רודל
 תקופת הפעילות:  1939 – מאי 1943 (כ־4 שנים) 
 נוצר מתוך:  בית"ר, ברית החייל והתנועה הרוויזיוניסטית
 
האנדרטה לזכר מרד גטו ורשה, מעשה ידי הפסל נתן רפופורט. האנדרטה מוצבת במקום שבו עמד גטו ורשה, והעתקה מצוי ברחבת מוזיאון יד ושם בירושלים
הארגון הצבאי היהודי, בקצרה אצ"י, הוא שמו העברי של הארגון Żydowski Związek Wojskowy, ŻZW (ז'.ז.ו. בפולנית) - ארגון מחתרת יהודי מזוין שהוקם במהלך מלחמת העולם השנייה ואויש ברובו על ידי אנשי בית"ר, ברית החייל והתנועה הרוויזיוניסטית בגטו ורשה. האצ"י פעל במרד גטו ורשה במקביל לארגון היהודי הלוחם (אי"ל) שהורכב בעיקרו מסוציאליסטים.
רקע

ב-1 בספטמבר 1939 פלשו גייסותיה של גרמניה הנאצית לפולין דרך גבולה המערבי. צבאה החזק והמחומש היטב של גרמניה מוטט את קווי ההגנה הפולנית על ציודם המיושן. את העיר ורשה, בירת פולין, החלו הגרמנים להפציץ מן האוויר. החל מ-7 בספטמבר כיתרו הכוחות הגרמניים את העיר. לאחר כשלושה שבועות נכנעה ורשה, והצבא הגרמני נכנס אל העיר במצעד ניצחון.
כחודש לאחר כיבוש העיר הוציא הגסטפו הוראה להקים גטו יהודי בעיר. הגטו עצמו הוקם רק לאחר כשנה, בסביבות חודש אוקטובר 1940. היהודים, שמספרם בתחילת אותה שנה עמד על 380,000 (והיוו 40% מאוכלוסייתה), רוכזו בשטח של 8% משטח העיר. בהמשך נאסר על היהודים לצאת את תחומיו של הגטו. במקום החלו לפשוט רעב ומחלות עקב צפיפות גדולה, עוני, ותנאי מחיה גרועים.
הקמת האצ"י

ההתארגנות להקמת האצ"י החלה כפי הנראה בסביבות חודש נובמבר 1939 בשני מוקדים נפרדים:
דוד מרדכי אפלבאום ושלושה יהודים נוספים, כולם קצינים לשעבר בצבא הפולני, נפגשו עם הנריק איוונסקי, מפקד המחתרת הפולנית ה-KB, ק.ב, (Państwowy Korpus Bezpieczeństwa), (בפולנית: חיל הביטחון הלאומי, מעין פלוגת מחץ בארמייה קריובה), וביקשו שיעזור בריכוז נשק להתנגדות לגרמנים.
פאוול פרנקל החל לאסוף סביבו צעירים בית"רים, כדי להוות כוח התנגדות לשלטון הנאצי. פרנקל דרש מהם מחויבות מלאה, ניתוק קשרים עם משפחה וחברים ומעבר לחיי צבאיות. בתחילה ההיענות לקריאתו הייתה נמוכה.
לקראת תחילת 1940 התגבשו שישה תאים ובהם כמה עשרות מגויסים. נציגיהם הציגו את ההתארגנות בפני איוונסקי וקיבלו מספר כלי נשק עימם התחילו להתאמן. אז הוחלט רשמית על שם הארגון. עיקר הגיוסים היה מאנשי הארגונים הרוויזיוניסטיים: אנשי ברית החייל, פעילי תנועת הצה"ר וצעירים משורות בית"ר, אשר עוד קודם למלחמה התאמנו בתאים החשאיים של האצ"ל, בעזרת קציני צבא פולניים, לקראת עלייה לארץ ישראל והצטרפות למאבק המחתרתי. עם זאת, לא היה השיוך המפלגתי קריטריון להצטרפות לארגון, ויש עדויות על אנשים שהצטרפו מכל גוני הקשת הפוליטית של יהדות אירופה, מקומוניסטים ועד לחסידים. מעדויות שונות ניתן ללמוד כי הגיוס לתאים היה חשאי וכי נשמר מידור גבוה בין תא אחד לאחר. התקיים קשר עם המחתרת הפולנית ועם גורמים מחוץ לוורשה, גויסו אנשים, ונערכו אימונים בנשק. בפגישות שקיימו חברי הארגון בנושאי ציונות נכחו לייב רודל ופאוול פרנקל שהזדהו בפניהם כאנשי בית"ר ולא כחברי מחתרת.
תחילת הפעילות

עדויות מסוימות טענו[דרוש מקור], שהפעילות הראשונה שבה החל הארגון הצעיר, היא ארגון מטבחי רחוב. יחד עם הערך ההומניטרי, הסיבה האמיתית[דרוש מקור] למטבחים הייתה הקמת מקומות מפגש בסתר. באותם מטבחים היו נפגשים אנשי הארגון (ישנן עדויות שמוסרות שהמטבחים היו קיימים עוד לפני הארגון, אך לאותה הסיבה). יותר מאוחר, המטבחים הועברו לאחריות גורמים ציבוריים בגטו. פעולות משמעותיות היו הברחות של יהודים משטחי הכיבוש הנאצי אל ברית המועצות. באוקטובר 1940 הוקם בוורשה הגטו היהודי והאצ"י החל לפעול כארגון מחתרתי מוסדר. חייליו חולקו לפי תאים בני ארבעה חיילים ומפקד. כיתה הורכבה מארבעה תאים, וכן לגבי מחלקה, שארבע מהן היוו פלוגה. במקביל קמו מחלקות לוגיסטיות שטיפלו ברפואה, ארגון, כספים, וקשר עם גורמי חוץ. אין הוכחה חד משמעית לגבי מי היה אז ראש מטה הארגון - היה זה איש בית"ר פאוול פרנקל, איש הצה"ר לייב "ליאון" רודל, או מרדכי אפלבוים. דוד ודובינסקי, מאנשי הצה"ר בפולין, עמד בראש הנציגות הפוליטית שהתקיימה ליד המטה. מפקדים נוספים בארגון היו מוישה וייסשטוק, חנוך פדרבוש, והנריק ליפשיץ-ליפינסקי. המטה הראשי של הארגון נקבע בבניין בכיכר מוראנובסקי מספר 7.
על אף שרוב ההנהגה הייתה מרקע בית"רי הרי שרבים מהלוחמים מן השורה לא היו שייכים לתנועה. הם גם לא נדרשו לקבל את ערכי התנועה אלא רק את המשמעת הארגונית.
מספר חברי הארגון אינו ידוע, וקיימות גרסאות שונות. על פי "יד ושם" המספר המקסימלי שנמסר הוא 250 חברים.
אז נצרפו גם זוג טבעות, אשר כונו טבעות הקשר, ששימשו להזדהות כאשר נפגש איש מחתרת פולנית עם מסתנן שיצא מהגטו בשליחות הארגון. היו אלה טבעות מעוטרות בסמלים שונים, בהם אריה וכבש, סמל לגבורה ולקורבן. טבעת אחת נמצאה במטה האצ"י בגטו והשנייה אצל הנריק איוונסקי. טבעתו של איוונסקי מוצגת במוזיאון יד ושם. היא ניתנה בשנת 1978 לחוקר האצ"י, חיים לזר ליטאי, בביקורו בפולין אצל איוונסקי. טבעת המטה אבדה במרד.
כריית המנהרות

בעקבות העברת היהודים לגטו ובידודם בו, עלה צורך בשמירת קשר עם העולם שבחוץ לשם תיאום עם המחתרת הפולנית ולהשגת ציוד, תרופות ונשק. קשר עם מחתרת ה-ק.ב קיימו חברי ארגון שהיה בידם אישור לעבודה בחלק ה"ארי" של ורשה. כמו כן גייס האצ"י מהנדסים שהחלו עמלים על תכנון מנהרות. האצ"י כרה שתי מנהרות; אחת התחילה ממרתף כנסייה ברחוב לשנו, שפתחה נבנה כבונקר שבו ציוד ופתחי אוויר המסוגל לקיים אנשים. פתחה של המנהרה הנוספת, שעברה תחת רחוב אוקופובה, הגיע אל בית הקברות היהודי.
ביולי 1942 קיימו הנאצים את האקציה הגדולה הראשונה, ובעקבותיה הוקטן משמעותית שטח הגטו. המנהרות שנחפרו נותרו מחוץ לשטחו החדש של הגטו, היכן שלא ישבו עוד תושבים יהודים והסתובבו כוחות שיטור נאציים, לטביים ויהודיים. הגישה אליהן נוטרלה ומנהרת בית הקברות התגלתה. המחלקה הטכנית של הארגון הביאה לחפירת מנהרה שתוביל אל בונקר הכנסייה, במקביל לכריית מנהרה חדשה אל בית נטוש שעברה תחת בניין בית המשפט. מנהרה נוספת, שעברה דרך צינורות ביוב ברובה, נכרתה ברחוב קרמליצקה. גולת הכותרת הייתה בנייתו של הבונקר הראשי תחת מטה הארגון בכיכר מוראנובסקי, ומנהרה שתוליך ממנו אל הצד ה"ארי". אלו אמורים היו לשמש כפתח המילוט בשעות האחרונות של ההכרעה. מנהרה זו נחפרה תחת הכיכר ובנייתה הייתה קשה בשל מכשולים רבים, בהם צינורות מים, אדמה סלעית, והמולת התנועה בכיכר שחייבה חיזוק מסיבי של המנהרה לבל תקרוס. מלאכת החפירה צריכה הייתה להעשות בשקט מוחלט ולכן לא נעשה שימוש במקדחים אלא בחפירה ידנית בלבד. עוד הקשתה העובדה כי פתחה היה צר ואפשר רק לאדם בודד להידחק בה כל פעם. בנייתה הושלמה בתחילת שנת 1943.
הקשריות באצ"י

באצ"י שירתו נשים שתיפקדו כקשריות, אשר היו נוהגות לצאת מחוץ לגטו במטרה לקיים את הקשר עם המחתרת הפולנית תוך העברה וקבלה של מסרים. לתפקיד נבחרו נשים שחזותן הייתה סלאבית ככל הניתן. תוך סיכון גבוה וחירוף נפש הצליחו הקשריות גם להבריח משפחות וילדים אל מקומות מקלט מחוץ לחומות. הייתה זו לוחמה בקו הראשון. קשריות שהיו מחוץ לגטו בעת פרוץ המרד חזרו אליו דרך המנהרות כדי להילחם מתוך הגטו. אחרות לחמו לצד הפולנים בקרבות מאוחרים יותר. חלקן נשארו בחיים ופעלו שנים רבות למען הכרת סיפורן. סיפור הגבורה של הלוחמים, הלוחמות והקשריות באצ״י מובא בסרט ״ונזכור את כולם?״ המספר את הקרב המרכזי שהתרחש במרד גטו ורשה בכיכר מוראנובסקי, אשר במהלכו הונף דגל הארגון מעל גגות הבתים בידי אותם לוחמים.
לקראת המרד

נוסף על כריית המנהרות וההברחות עסק הארגון במעקב ואיסוף מודיעין אחר אנשי הגסטאפו בגטו והתנקשות ביהודים אשר שיתפו פעולה עמו. למשל אלה נייבורג שהייתה רופאה וחברה בארגון, ורקמה קשרים עם אנשי גסטפו ומהם השיגה מידע מודיעיני וציוד.
באותו זמן מנה הארגון שתי פלוגות, בהן כ-240 איש, אשר היו מצוידות בנשק וציוד משובח ביחס לתנאי המלחמה והגטו. חילקו אותן לארבע קבוצות האמורות לאייש ארבע עמדות, תחת פיקודם של פאוול פרנקל, לייב רודל, חנוך פדרבוש ומשה וייסשטוק.
מחודש ספטמבר ועד תחילתו של המרד בגטו, עסק הארגון בהכנות קדחתניות לקראת הקרב העתידי. הציוד נאגר, הוכן וחולק, העמדות בוצרו ותוספקו. ב-18 עד ה-21 בינואר 1943, חידשו הגרמנים את הגירושים מהגטו. אז יצאו חברי הארגון בחוליות קטנות החמושות בנשק קל (ללא מקלעים חצי כבדים), במקביל לחברי אי"ל, אל סדרת קרבות רחוב ראשונים בגטו בהם נהרגו שישה מלוחמי הארגון.
כל אותה העת האצ"י פעל לצידו של הארגון היהודי הלוחם, אי"ל. היה זה ארגון גדול יותר שאיגד תחתיו תנועות ציוניות סוציאליסטיות בעיקר. המגעים בין הארגונים היו מעטים. ניסיונות לאיחוד ביניהם לא עלו יפה. הסיבה לכך נתונה במחלוקת:
אנשי אי"ל טענו שהאיחוד לא יצא אל הפועל מכיוון שאנשי האצ"י דרשו שבראש הארגון המאוחד יעמוד אדם שיש ברשותו ניסיון צבאי. מכיוון שאדם כזה לא היה באי"ל, האפשרות היחידה היא שהמנהיג יבוא מהאצ"י. גורמים באי"ל ראו זאת כניסיון השתלטות על המנהיגות.
סיבה נוספת לכישלון האיחוד, גרסו באי"ל, היא שהאצ"י היה ארגון שהיה מאורגן טוב יותר ובעל חימוש רב יותר, ואיחוד יכריח אותו לחלק את הציוד שלו לאנשי אי"ל, דבר שהיה למורת רוחם של מפקדי אצ"י.
אנשי האצ"י טענו שהאיחוד לא יצא אל הפועל מכיוון שאנשי אי"ל דרשו שהצטרפות אנשי האצ"י לארגונם תיעשה במסגרת אישית, ולא תנועתית, בעוד שכל שאר התנועות הציונות האחרות הצטרפו לאי"ל במסגרתן המלאה. יהודה באואר סיפר: "הם (האצ"י) רוצים להצטרף לארגון הלוחם כקבוצה, בעוד שארגון אי"ל מוכן לקבלם כיחידים." הלל זיידמן דווח כי נפגש עימם, והצליח לשכנע אותם להצטרף למרד כחטיבה. המנהיגים יכנסו למפקדה הראשית של תנועת ההתנגדות. לא ברור עד כמה הסיכום אמנם בוצע ומנהיגי ביתר צורפו למפקדה הראשית.
התקיימו גם מחלוקות אודות גביית כספים בגטו (אשר שני הארגונים ביצעו), ובו בזמן התקיימה עוינות אידאולוגית כלפי המחנה הרוויזיוניסטי שמנעה איחוד מעין זה. גם הקשר בין האצ"י לבין "גורמים פולניים ימניים לאומניים" הרחיק את המחתרות.
שני הארגונים הסכימו על חלוקה כללית של שטחי הלחימה. האי"ל התכוון כנראה להילחם בהתבססו על יחידות קלות ניידות, ואילו האצ"י, בשל חימוש כבד יותר שהיה ברשותו או בשל ניסיונו הצבאי הרב יותר, הופקד על שטחים פתוחים כמו כיכר מוראנובסקי. האצ"י תכנן לחימה מסודרת מתוך עמדות. המנהרות שחפר היו מיועדות לקיים אספקה וחימוש, ולבסוף גם נתיב יציאה מן הגטו לשם המשך לחימה בשטחי היערות.
הדרת פועלו של אצ"י בתיעוד ובזיכרון

מבין חברי האצ"י רק שמונה לוחמים וקשריות ספורות נותרו בחיים אחרי המרד כדי למסור את עדויותיהם. ממפקדי הארגון לא שרד אף אדם. עובדה זו, בנוסף למידור הגבוה בין התאים והמחלקות, הקשו על איסוף המידע אודות הארגון. רובו נשען על עדויות השורדים, קשריות אחדות (בהן: עמילקה קוסובר, ז'וטה הרטמן ופלה פינקלשטיין), חברי המחתרת הפולנית (בהם איוונסקי), מעט מסמכים מארכיון רינגלבלום, ואף עדויות של שטרופ.
ראיה למחיקה של הרוויזיוניסטים מזכר המרד מופיעה כבר בסוף 1943. בשני מכתבים של היסטוריון הגטו, עמנואל רינגלבלום, כאשר הסתתר בוורשה. ב-13 בדצמבר 1943 כתב רינגלבלום לאדולף ברמן (מראשי מפלגת פועלי ציון שמאל): "קיבלתי את רשימת החברים של הפירמה [אי"ל]. יש לי מידע ביוגרפי על קבוצות שלמות של אנשים", ובה בעת שאל: "מדוע אין שום מידע על אצ"י?... הרי זכר שלהם צריך להישאר, אפילו אם הם לא סימפתיים בעינינו". המכתב השני מ-23 בדצמבר 1943: "אשר לרוויזיוניסטים, אין לי שום מידע... אני יודע רק שני שמות: רודאלסקי ופרנקלובסקי. האחרון (ברונטי) היה מנהל הפירמה. צריך למצוא אותם, או את אחד מעמיתיהם".
אולם גם המידע שהצליח להתגבש לכדי תמונה על מבנה הארגון, התפקידים בו וחלק מפעילותו לא זכו להכרה הראויה לא בספרות, לא במחקר, לא בהנצחה ולא בשיח הלימודי על ההתקוממות בשואה בכלל ואף בנוגע למרד גטו ורשה בפרט. באופן גורף למדי, רוב ספרי הלימוד (לפחות עד לסוף המאה העשרים), אף לא מאזכרים את פועלו של האצ"י, ומתקבל הרושם כי במרד גטו ורשה השתתפו רק אנשי הארגון המקביל לו, אי"ל, וכי מנהיג המרד היה מרדכי אנילביץ'. עובדה זו אינה נכונה, שהרי האצ"י פעל במנותק מאי"ל, והיו לו מנהיגיו שלו. ניתן לטעון שאי"ל היה ארגון גדול ממנו, אך האצ"י עדיין מנה כמה מאות לוחמים ערב המרד. כמו כן ציודו ונשקו של האצ"י, הודות למחתרת הפולנית, היה רב ואיכותי מזה של אי"ל. סיפור הנפת הדגלים, אשר יש לו עדויות כתובות, כמעט ואינו ידוע בציבור, על אף שיכול היה להפוך למיתוס.
הדעות חלוקות לגבי הסיבה לכך. הדבר עשוי לנבוע, למשל, ממיעוט החוקרים והפרסומים אודות הארגון. אולם יש טענות עיקשות כי הייתה השתקה מכוונת - "הנדסת הזיכרון", של פועלו של האצ"י על ידי מפלגת השלטון בישראל, מפא"י מסיבות פוליטיות. ביישוב ובמדינת ישראל. הכוונה בכך היא כי אי"ל היה התאגדות של התנועות הציוניות הסוציאליסטיות בגטו, בעוד האצ"י הורכב בעיקרו מבית"ר ואנשי התנועה הרוויזיוניסטית. לפי טענות אלה קובעי מדיניות החינוך, אשר היו שייכים למחנה הפועלים, מיזערו עד מאוד את חלקו של הארגון מן המחנה היריב, והאדירו את האי"ל אשר נמנה עם מחנם שלהם. חיים לזר-ליטאי טען ב-1948 כי התעלמות מכוונת, מסיבות פוליטיות, החלה כבר בעצרת הזיכרון הראשונה למרד שהתקיימה בלובלין באפריל 1945. דחיקה זו של האצ"י הביאה להשכחתו מתודעת הציבור והצעירים בנוגע למרד. עם זאת, בחינה של ספרות מן העת האחרונה, מלמדת כי כעת מקומו של האצ"י לא נפקד מתיעוד מרד גטו ורשה. הסבר אחר שעלה הוא כי אף מנחם בגין, בעל המודעות העמוקה לשואה, לא רתם את משאבי ארגונו לתיעוד המרד. הסיבה שהוצעה לכך היא כי לא רצה להדגיש את העובדה שהוא כראש בית"ר בפולין עזב את שטח הכיבוש הגרמני ולא חזר להנהיג את מחתרת אנשי תנועתו.
הדרת פועלו של אצ"י בתיעוד ובזיכרון > הנצחה

במרץ 2012 (69 שנה אחרי המרד) הוצב שלט הזיכרון לזכר מפקד אצ"י, פאבל פרנקל, במקום בו נספה. בטקס השתתף שר החינוך גדעון סער, .
בפברואר 2013 נקראה כיכר בלוד "כיכר פאבל פרנקל".
ביום השואה 2013, 70 שנה לפרוץ מרד גטו ורשה, הופק בול שמתעד את הנפת הדגלים בגטו על ידי לוחמי האצ"י.
ב-21 ביולי 2013, בטקס בהשתתפות צבי בר ומשה ארנס, נחנכה "כיכר אצ"י" ברמת גן.
ב 2018 נקראה כיכר בפינת הרחובות ההסתדרות ומשה שרת בחולון "כיכר אצ"י".
שלט הנצחה ע"ש פרנקל וסגנו ביישוב חוות יאירטיילת פרנקל רודל ביישוב חוות יאירביישוב חוות יאיר הוקמה ב 2006 טיילת על שם פרנקל ורודל (מפקד אצ"י וסגנו).
לקריאה נוספת

חיים לזר ליטאי, מצדה של ורשה, הארגון הצבאי יהודי במרד גטו ורשה Z.Z.W, תל אביב: הוצאת הוועדה לציון יום השנה ה-20 למרד גטו ורשה שעל יד תנועת החרות, 1962, הוצאה מחודשת ב-1983.
רחל אוירבך, מרד גטו ורשה, תל אביב: הוצאת מנורה, 1963.
חיה לזר, הארגון הצבאי היהודי במרד גיטו ורשה, 50 שנה למרד, פרסומי מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים, כרך ח' מס' 7 (77), תל אביב 1993. - (חוברת על פי ספרו של חיים לזר).
שרה אוסצקי-לזר וחיה לזר, אור חדש על הז.ז.וו במרד גיטו ורשה, האומה, 144, קיץ 2001.
מריאן אפלבאום, בחזרה לגטו ורשה - התקוממות האיגוד הצבאי היהודי, ירושלים: הוצאת יד ושם, 2004.
משה ארנס, מרד גטו ורשה – הערכה מחדש, יד ושם, ל"ג, ירושלים: הוצאת יד ושם, 2005.
משה ארנס, דגלים מעל הגטו, תל אביב: ידיעות ספרים, 2009.
שרון גבע, הפוליטיזציה של מרד גטו ורשה בשנות המדינה הראשונות, האומה, 188, חורף 2012.
דריוש ליביונקה ולורנס ויינבאום. מבט חדש על ה"אידיליה" של בית"ר בהר וביישוב. יד ושם; קובץ מחקרים. 37:1 (2009).
ד"ר אוגוסט גראבסקי (חוקר ב-ZIH, המכון להיסטוריה יהודית בוורשה), האצ"י במרד גטו ורשה.
David J. Landau, Caged - The Landau Manuscript, Australia, 1999
Dariusz Libionka & Laurence Weinbaum - Bohaterowie, hochsztaplerzy opisywacze Wokół Żydowskiego Związku Wojskowego. Warsaw: Stowarzyszenie Centrum Badań nad Zagładą Żydów, 2011
Dariusz Libonka & Laurence Weinbaum "Review of Flags over the Warsaw Ghetto: The Untold Story of the Warsaw Ghetto Uprising by Moshe Arens" Jewish Political Studies Review 23:3-4 (Fall 2011).
Dariusz Libionka and Laurence Weinbaum on Flags over the Warsaw Ghetto: The Untold Story of the Warsaw Ghetto Uprising by Moshe Arens, Jerusalem Center for Public Affairs (באנגלית)
Laurence Weinbaum "Shaking the Dust Off. The Story of the Warsaw Ghetto’s Forgotten Chronicler, Ruben Feldschu (Ben Shem)" Jewish Political Studies Review 22:3-4 (Fall 2010)
"Shaking the Dust Off" The Story of the Warsaw Ghetto's Forgotten Chronicler, Ruben Feldschu (Ben Shem), Jerusalem Center for Public Affairs (באנגלית)
הערות שוליים

↑  מגזין יד ושם, מס' 34, יולי 2004, ע' 12
↑  אחת הקשריות הלוחמות, ז'וטה הרטמן, שרדה וחיה בישראל. בשנת 2011 הדליקה משואה בטקס יום הזיכרון לשואה לגבורה.
↑  יומן, 170
↑  לורנס ויינבאום וליביונקה דריוש, אגדת דוד אפלבאום, באתר הארץ, 6 ביוני 2007
↑  ח. לאזאר, הארגון הצבאי הלאומי במרד גיטו ורשה, המשקיף, 23 באפריל 1948.
↑  דניאל בלטמן, אינם מסוגלים לחיות ואינם מסוגלים למות, באתר הארץ, 22 באפריל 2009
↑  ייתכן כי בשל כך לא היה ידוע חלקו של האצ"י בלחימה, אפילו בקרב חוגי הימין הפוליטי בישראל, כפי שאירע בעת שראש הממשלה ממפלגת הליכוד, בנימין נתניהו, לא ידע על קיומן בחיים של שתי קשריות של הארגון: דיווח על התקרית באתר nrg
↑  69 שנים אחרי מרד גטו ורשה - שלט זיכרון לזכרו של פאבל פרנקל, באתר ערוץ 7, 19 במרץ 2012
↑  ישראל היום, 9.4.13, עמוד 5, שלמה צזנה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300887905171  PLWABN: 9810636086305606  BnF: cb157359878 (data)  GND: 4689849-9  LCCN: no2009049077  NKC: olak2012703286  VIAF: 263996717   WorldCat (עם VIAF): 263996717 
אבן זיכרון לפאוול פרנקל ודוד אפלבאום, מפקדי הארגון הצבאי היהודי. מוצבת ברחוב Stanislawa Dubois בוורשה, בו נמצאות אבני הנצחה של "נתיב הזיכרון לשואה ולגבורת היהודים".
הנפת (מסומן בחץ) דגלי אצ"י ופולין על גג בית מטה האצ"י בכיכר מוראנובסקי על ידי ג'ק אייזנר והאלינה לוחמי האצ"י[דרוש מקור]
שלט זיכרון לאצ"י, שנקבע על בניין ברחוב Muranowska 1 בוורשה, סמוך לאתר הקרבות בכיכר מורנובסקי.
כיכר אצ"י ברמת גן
אמירטס

דיילות אמירטס במדיהן הייחודיים
בואינג 777-300ER של החברה
שורת מטוסי בואינג 777 של אמירטס
איירבוס A340-500 ששירת בעבר החברה
אמירייטס (באנגלית: Emirates; בערבית: الإمارات للطيران – "אלאִמַארַאת לילטאיראן") היא חברת התעופה הלאומית של איחוד האמירויות הערביות. בסיסה בנמל התעופה הבינלאומי דובאי שבאיחוד האמירויות הערביות.
אמירייטס היא החברה הטובה בעולם לשנת 2016, ובמקום הרביעי לשנים 2017, 2018. מחלקת העסקים והמחלקה הראשונה של החברה נחשבות לאיכותיות במיוחד.
תולדות החברה

חברת אמירייטס נוסדה בשנת 1985 על ידי ממשלת הנסיכות דובאי. טיסותיה הראשונות היו בקווים לערים שונות בהודו, במטוסי איירבוס A300 ובואינג 737-300 שהיו חכורים מחברת פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס. בהמשך החלו להשתמש במטוסי בואינג 727-200 שנקנו משירות הטיסות המלכותי של איחוד האמירויות. מטוסים אלו שימשו את החברה עד שהחלה לקבל את הדגמים החדשים שהוזמנו מאיירבוס - איירבוס A300-R600 ו-A310-300.
בשנת 1987 החלה החברה להפעיל טיסות לאירופה והקו הראשון שהופעל היה ללונדון. בשנת 1990 החלה החברה להפעיל טיסות גם למזרח הרחוק והיעד הראשון היה סינגפור.
חברת אמירייטס מעסיקה עובדים מלאומים שונים בעולם. אמירייטס היא נותנת החסות הרשמית של קבוצות הכדורגל: ארסנל (שגם אצטדיונה הביתי נקרא על שם אמירייטס, אצטדיון האמירויות) אולימפיק ליון המבורג, פריס סן ז'רמן, מילאן, ריאל מדריד, בנפיקה ליסבון, וניו יורק קוסמוס.
באוגוסט 2015 הודיעה החברה כי בתחילת 2016 תחנוך את קו הטיסה הישיר הארוך בעולם: מדובאי לפנמה סיטי בלא פחות מ-17.35 שעות.
צי המטוסים

| כלי טיס | בצי | בהזמנה | נוסעים> F | נוסעים> J | נוסעים> Y | נוסעים> סה"כ | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| איירבוס A350-900 | 2 | 63 | 312 | 312 | 312 | 312 | קבלת הזמנה החל מ-2023 |
| איירבוס A380-800 | 116 | — | 14 | 76 | 399 | 489 | המפעילה הגדולה ביותר של דגם זה. |
| איירבוס A380-800 | 116 | — | 14 | 76 | 401 | 491 | המפעילה הגדולה ביותר של דגם זה. |
| איירבוס A380-800 | 116 | — | 14 | 76 | 426 | 516 | המפעילה הגדולה ביותר של דגם זה. |
| איירבוס A380-800 | 116 | — | 14 | 76 | 427 | 517 | המפעילה הגדולה ביותר של דגם זה. |
| איירבוס A380-800 | 116 | — | 14 | 76 | 429 | 519 | המפעילה הגדולה ביותר של דגם זה. |
| איירבוס A380-800 | 116 | — | — | 58 | 557 | 615 | המפעילה הגדולה ביותר של דגם זה. |
| בואינג 777-200LR | 10 | — | 8 | 42 | 216 | 266 |  |
| בואינג 777-200LR | 10 | — | 0 | 38 | 264 | 302 |  |
| בואינג 777-300ER | 123 | — | 8 | 42 | 310 | 360 | המפעילה הגדולה ביותר של דגם זה |
| בואינג 777-300ER | 123 | — | 8 | 42 | 304 | 354 | המפעילה הגדולה ביותר של דגם זה |
| בואינג 777-300ER | 123 | — | 8 | 42 | 306 | 356 | המפעילה הגדולה ביותר של דגם זה |
| בואינג 777-300ER | 123 | — | 6 | 42 | 306 | 354 | המפעילה הגדולה ביותר של דגם זה |
| בואינג 777-300ER | 123 | — | — | 42 | 386 | 428 | המפעילה הגדולה ביותר של דגם זה |
| בואינג 777-9X |  | 170 |  |  |  |  |  |
| בואינג 777-8X | — | 35 | טרם נקבע | טרם נקבע | טרם נקבע | טרם נקבע | קבלת הזמנה החל משנת 2030 |
| בואינג 787-8 | — | 20 | טרם נקבע | טרם נקבע | טרם נקבע | טרם נקבע | קבלת ההזמנה החל משנת 2026. |
| בואינג 787-10 |  | 15 |  |  |  |  | קבלת ההזמנה החל משנת 2025. |
| סה"כ | 251 | 303 |  |  |  |  |  |
תאונות ואירועים

ב-3 באוגוסט 2016 טיסה מס' 521 של החברה, שבוצעה במטוס מדגם בואינג 777-300 מס' זנב A6-EMW, שנחתה בדובאי מטריוונדרום שבהודו, נחתה ללא כן הנסע הקדמי שלה, ואש התלקחה במטוס. במטוס היו 282 איש + 12 אנשי צוות. לא היו נפגעים מקרב המטוס. כבאי אחד נהרג בעת כיבוי השרפה.
טיסות לישראל וממנה

בנובמבר 2020 בעקבות הסכמי אברהם, הודיעה החברה על תכנון להפעלת טיסה יומית בין נמל התעופה הבינלאומי דובאי לנמל התעופה בן-גוריון  בעקבות מגפת הקורונה הקו החל לפעול רק שנה וחצי לאחר מכן ב-23 ביוני 2022. ב-31 באוקטובר 2022 הוסיפה החברה טיסה יומית שנייה מדובאי לתל אביב, ממאי 2023 ועד אוקטובר 2023 החברה הפעילה 3 טיסות יומיות מנתב"ג לדובאי. הטיסות בוצעו במטוסי  בואינג 777-300ER.
ראו גם

איתיחאד איירווייז - חברת התעופה הלאומית של האמירות אבו דאבי
פליי דובאי
הערות שוליים

↑  עמית קוטלר והסוכנויות, למרות הנתק: קטאר איירווייס זכתה בתואר "חברת התעופה הטובה בעולם", באתר ynet, 20 ביוני 2017
↑  "World's Top 100 Airlines 2018 | SKYTRAX". SKYTRAX (באנגלית בריטית). נבדק ב-2018-07-18.
↑  Emirates Airline Business Class review, אתר the trave linsider
↑  "לטוס עם רונאלדו: מטוס הענק החדש של ריאל מדריד". ynet. 2017-03-19. נבדק ב-2017-03-19.
↑
↑  פרטי צי המטוסים של אמירטס, באתר airfleets.net (באנגלית)
↑  Emirates will be first airline to receive 777X, says Boeing, gulfnews.com
↑  "דובאי: מטוס נחת בלי גלגלים והתרסק בנמל התעופה". ynet. 2016-08-03. נבדק ב-2016-08-03.
↑  "Fire guts Emirates jet after hard landing; one firefighter dies". Reuters. 2016-08-03. נבדק ב-2016-08-03.
↑  בפעם השלישית: אמירייטס מכריזה על טיסת הבכורה לישראל, באתר ynet, 15 במרץ 2022
↑  Andrew Curran, Emirates Makes History With Inaugural Dubai-Tel Aviv Flight, באתר simpleflying.com, ‏24 ביוני 2022 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1172472025  ISNI: 0000 0004 1786 4673  NKC: pna2016926134  VIAF: 2241154387413330970005   WorldCat (עם VIAF): 2241154387413330970005
הרצח בברנוער

| --- | --- |

בית אגודת הלהט"ב ברחוב נחמני בתל אביב, בו אירע הפיגוע
 תאריך:  1 באוגוסט 2009 
 מקום:  תל אביב-יפו 
 מטרה:  בני נוער להט"בים
 קואורדינטות:  32°03′56″N 34°46′34″E﻿ / ﻿32.065583333333°N 34.776083333333°E﻿ / 32.065583333333; 34.776083333333
 סוג:  פיגוע ירי 
 הרוגים:  2 
 פצועים:  15
 מבצע:  לא ידוע
 תבנית:לשוניות2
 
הרצח בברנוער היה פיגוע ירי שהתרחש במוצאי שבת, 1 באוגוסט 2009, בבית אגודת הלהט"ב בתל אביב, בעת פעילות הברנוער. בפיגוע נרצחו שניים - ניר כץ וליז טרובישי - ונפצעו חמישה עשר אנשים. אחד הפצועים - חן לנגר - נותר נכה ושם קץ לחייו.
לאחר ארבע שנים הוגש כתב אישום נגד חשוד בביצוע הרצח, שבוטל לאחר שהתגלה שהופלל לשווא על ידי עד מדינה ושהוא אינו הרוצח. הרצח טרם פוענח.