stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עיטור המופת (משטרת ישראל)
ראו גם

עיטור המופת (צה"ל)
פוסום זנב-טבעת נזירי

| פוסום זנב-טבעת נזירי |
| --- | --- |
 פרווה של פוסום זנב-טבעת נזירי
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קוסקוס
משפחה:: פוסומי זנב טבעת
סוג:: פוסום זנב-טבעת מדומה
מין:: פוסום זנב-טבעת נזירי
שם מדעי
 Pseudochirops coronatus ‏תומאס, 1897
תחום תפוצה


פוסום זנב-טבעת נזירי (שם מדעי: Pseudochirops coronatus; קרוי גם פוסום זנב-טבעת מתבודד), הוא מין פוסום בינוני ונדיר בסוג פוסום זנב-טבעת מדומה שאנדמי למערב גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1897 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס ונחשב בעבר כתת-מין של פוסום זנב-טבעת אלברטיס עד שהוכר כמין נפרד בשנת 1993.
מידע כללי

הפוסום הנזירי הוא המין השני בגודלו בסוג; מבנה גופו כבד וחסון וראשו חרוטי וקטן יחסית. אוזניו קצרות ושעירות, עיניו גדולות וחוטמו ריבועי ומוקף בזיפים ארוכים. זנבו של הפוסום ארוך, גמיש ועבה, ובניגוד לפוסומים טבעתיים רבים הוא שעיר לכל אורכו; בקצהו טבעת לפיתה האופיינית למשפחה. לפוסום טפרים ארוכים וחזקים וכריות הצמדה בכפות הרגליים שמסייעות לו בטיפוס על עצים. רגליו עבות ושרירות, ובאצבעות היד והרגל בהונות מנוגדות (1 ברגל 2 ביד) שמשפרות את האחיזה בענף. אורך ראשו וגופו של הפוסום הנזירי כ-35 סנטימטרים, אורך זנבו 28–33 סנטימטרים ומשקלו עד 1.5 קילוגרם.
הפרווה של הפוסום הנזירי עבה, צפופה ושעירה במיוחד. צבעה הכללי חום-קפה או חום-שוקולד כהה, והיא נוטה לגוון אפרורי בצדדים ולגוון קקאו במותניים. לאורך הגב יש פס שחור עבה שמסתיים באזור המצח, והחלק האחורי של הגוף מתכהה בהדרגה עד שהופך לשחור באזור הזנב. צידו התחתון של הפוסום בצבע לבן-שמנת או כתמתם-קרמי והגפיים והסנטר זהובים. הראש זהה בצבעו לגוף עם כתמים אפלים סביב האוזניים, העיניים והחוטם, והאף ורוד כהה. הכפות שחרחרות והטפרים בהירים. הפוסום הנזירי דומה חיצונית לפוסום זנב-טבעת אלברטיס שאף חופף איתו בטווח התפוצה, אך יש בין השניים מספר הבדלים: הפוסום הנזירי גדול וכבד משמעותית, פרוותו כהה וארוכה יותר, שיניו הטוחנות גדולות יותר ועצמות החוטם צרות.
הפוסום הנזירי אנדמי להרי ארפק בחצי האי ראש-ציפור (ווגלקופ) הנמצא במחוז פפואה המערבית שבשליטת אינדונזיה. בית הגידול של פוסום זה מורכב מיערות גשם ממוזגים, יערות עננים ויערות טחב ברום 2,250-1,000 מטר מעל פני הים. האקולוגיה והביולוגיה של הפוסום טרם נחקרה, ויש להניח שהיא דומה בפרטים רבים לקרוביו. כפי שמרמז שמו, הפוסום הנזירי חי בבדידות לאורך השנה להוציא מפגש קצר עם בן זוג בעונת הרבייה. מין פוסום אחר שאנדמי להרי ארפק הוא פוסום זנב-טבעת שלגל שמשתייך לסוג אחר, קטן משמעותית מהפוסום הנזירי ומאכלס אזורים נמוכים יותר.
מצב

הפוסום הנזירי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), היות שטווח התפוצה הכולל שלו קטן מ-7,500 קילומטרים רבועים, הוא מצוי ב-5 מקומות בלבד, בית הגידול שלו מצטמצם בהדרגה כתוצאה מבירוא יערות והפרעה אנושית, ובנוסף יש ירידה במספריו כתוצאה מציד למזון על ידי הילידים המקומיים. הפוסום הנזירי מצוי באזור מוגן אחד. ארגון השימור IUCN ממליץ לבצע מחקר אודות האקולוגיה, הביולוגיה והתפוצה המדויקת של המין, על מנת להעריך טוב יותר את האיומים המרחפים עליו.
הערות שוליים

↑  פוסום זנב-טבעת נזירי באתר הרשימה האדומה של IUCN
פאול קוסלה

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  29 ביולי 1922 פיאטרה ניאמץ, רומניה 
 פטירה:  15 ביוני 2004 (בגיל 81)
 שם לידה:  פנחס שמולוביץ 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1935
 עיסוק:  מנצח,פסנתרן, מלחין, מעבד
 סוגה:  מוזיקה קלה, מוזיקת במה
 שפה מועדפת:  רומנית, עברית 
 כלי נגינה:  פסנתר, טרומבון 
 בן או בת זוג:  דורותיאה ליביו 
 מספר צאצאים:  1 
 
פאול קוֹסלָה (שמולוביץ') (ברומנית: Paul Kosla;‏ 29 ביולי 1922 – 15 ביוני 2004) היה מנצח, פסנתרן, מלחין, מעבד ומורה ישראלי.
קורות חיים

קוסלה נולד בפיאטרה ניאמץ שברומניה בשם פאול (פנחס) שמולוביץ. החל לנגן בגיל 9. בגיל 13 היה נגן מקצועי. ניגן בפסנתר, באקורדיון ובטרומבון. למד מוזיקה במשך שנתיים בקונסרבטוריון הממלכתי בבוקרשט. ברומניה ניגן בתזמורות שונות, בהצגות תיאטרון וברדיו הרומני. מגיל 15 ניגן יחד עם אחיו הרמן בצמד "דואו קוזלה" או "קוסלה". אימצו את השם האמנותי הזה לפי שמה של גבעת קוזליה שליד עיר הולדתם, פיאטרה ניאמץ.
ב-1950 עלה לישראל. בתחילת דרכו בישראל ניגן בפסנתר בבית הקפה "אלדוראדו" בחיפה. שם הכיר את רעייתו לעתיד, הזמרת דורותיאה ליביו. השניים התאהבו, עברו לתל אביב ובשנת 1954 התחתנו. בתל אביב ניצח על התזמורת הג'אז הגדולה של הקפה "ריוויירה" על שפת הים. וכן ארגן וניצח בשנים 1952-1951 על תזמורת להקת התיאטרון המוזיקלי "לי-לה-לו" שבניהולם של משה ולין וג'ורג' ואל. אחרי סגירת "לי לה לו" עבד קוסלה עד שנת 1960 כמנהל מוזיקלי ומנצח של תזמורת תיאטרון רוויו אחר, "דו-רה-מי" שפעל באולם קולנוע רמה ברמת גן, בגן "אלהמברה" ביפו ובבית ציוני אמריקה בתל אביב.
לאחר סגירת "דו-רה-מי" הוזמנו בני הזוג קוסלה להופיע באוסטרליה. תחילה בהופעה במלבורן מול 9000 יהודים, שם הופיעו יחד עם פרנק סינטרה, ולאחר מכן הופיעו בסידני. הם המשיכו להופיע באוסטרליה במשך שנה. בשנות השישים הקימו קוסלה ואחיו הרמן בית ספר למוזיקה ברחוב זמנהוף בתל אביב.
קוסלה פעל לאורך השנים גם כמעבד מוזיקלי ומלחין. הוא כתב ועיבד מאות שירים ופזמונים להצגות ביידיש וברומנית והיה מורה למוזיקה למוזיקאים רבים. אחרי סגירת התיאטרון "דו רה מי" יחד עם אשתו השחקנית-זמרת דורותיאה ליביו ערך סיורי הופעות ברחבי העולם מטעם המגבית היהודית. כמו כן ניגן שנים רבות כפסנתרן באניות חברת "צים" ובלובי של בתי מלון פאר בישראל.
בסוף ימיו לקה במחלת אלצהיימר. קוסלה נפטר בשנת 2004, בגיל 82, והובא לקבורה בבית העלמין ירקון. הניח את אשתו ואת בנו המוזיקאי, אילון.
הערות שוליים

↑  פאול קוסלה באתר GRAVEZ
1 2 3 4  ביוגרפיה קצרה באתר למוזיקה יידיש "ג'וניוורס" (ברוסית)
1 2  אורי דרומי, מוסיקה קלה בימים כבדים, באתר הארץ, 23 ביוני 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500936505171  ISNI: 0000 0004 3611 8887  LCCN: n2014045204  VIAF: 308279150   WorldCat (עם VIAF): 308279150
פוסום זנב-טבעת מצויר

| פוסום זנב-טבעת מצויר |
| --- | --- |
 איור של פוסום זנב-טבעת מצויר
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קוסקוס
משפחה:: פוסומי זנב טבעת
סוג:: פוסום זנב-טבעת דק
מין:: פוסום זנב-טבעת מצויר
שם מדעי
 Pseudochirulus forbesi ‏תומאס, 1887
תחום תפוצה


פוסום זנב-טבעת מצויר (שם מדעי: Pseudochirulus forbesi) הוא מין פוסום קטן בסוג פוסום זנב-טבעת דק שאנדמי לדרום-מזרח גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1887 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס וקרוי על שמו חוקר הטבע הנרי אוג פורבס. בעבר נכלל במין זה גם פוסום זנב-טבעת מסיכתי שזהה לו במראה החיצוני, אולם כיום השניים נחשבים למינים נפרדים. בשפות פפואניות, הפוסום המצויר מכונה סקויד או בונאי.
תיאור

הפוסום המצויר מתאפיין בגוף עגלגל, ראש קצר וחרטום מחודד. אוזניו קצרות, עיניו גדולות ולחייו נפוחות. אצבעותיו הארוכות בעלות טפרים חזקים ובכפותיו רפידות דביקיות המאפשרות לו לטפס בזריזות על עצים. זנבו של הפוסום ארוך ושעיר, וקצהו קירח עם יכולת לפיתת עצמים. אורך ראשו וגופו של הפוסום המצויר: 34-19 סנטימטרים, אורך זנבו: 31-20 סנטימטרים ומשקלו 450–835 גרם.
הפרווה של הפוסום צמרירית ועבה, וצבעה הכללי אפור בהיר עד אפור כהה בחלק העליון, ואפרפר חיוור או לבנבן במותניים, בגחון ובסנטר. הידיים, הרגליים והראש בצבע חום בהיר-כתמתם. צדדי הפנים בצבע לבן, ויש סימונים שחורים דהויים על עצמות הלחיים, המצח וסביב החוטם הוורוד. כתמים שחורים נמצאים גם סביב האוזניים החומות. הזנב שחרחר להוציא את קצהו הוורוד.
מבחינה חיצונית, קשה מאוד להבדיל בין הפוסום המצויר לקרובו הפוסום המסיכתי; באופן כללי, צבעיו של הפוסום המצויר דהויים יותר, והסימונים השחרחרים בפניו אינם מתחברים. שני המינים מאכלסים רכסי הרים נפרדים.
תפוצה וביולוגיה

הפוסום המצויר אנדמי לרכס אואן סטנלי בחצי האי זנב-ציפור שבדרום-מזרח פפואה. בית הגידול שלו מורכב מיערות גשם טרופיים על מדרונות ההרים ברום 2,800-500 מטר מעל פני הים (הגובה הממוצע הוא 1,300 מטר). האזורים הללו מתאפיינים בכמות משקעים גבוהה מן הרגיל ובצמחייה סבוכה.
הפוסום המצויר הוא יונק לילי בעיקרו, אך מגיח מדי פעם לתור אחר מזון גם במהלך היום. את שעות המנוחה שלו הוא מבלה בקינים ובחללי עצים נמוכים או גבוהים. הפוסום המצויר נחשב לבררני למדי, וניזון בעיקר מעלים וקליפות של 75 מיני צמחים מ-25 משפחות. הפוסום מתרבה לאורך השנה ללא עונה קבועה, ולאחר תקופת היריון קצרצרה הפוסומית ממליטה צאצא אחד או שניים.
מצב

הפוסום המצויר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), מכיוון שהוא נפוץ יחסית, סובלני במידה מסוימת לשינויים בבית הגידול, ולא צפויה ירידה משמעותית במספריו. האיומים העיקריים על מין זה אינם ידועים, אך סביר להניח שהוא ניצוד על ידי הילידים הפפואנים למזון. מגמת האוכלוסייה של המין איננה ידועה לעת עתה.
נדרשים מחקרים נוספים אודות הביולוגיה והאקולוגיה שלו.
הערות שוליים

↑  פוסום זנב-טבעת מצויר באתר הרשימה האדומה של IUCN
עיטור לנין

| --- | --- |

  
 פרטים
 מדינה:  ברית המועצות 
 נוסד:  6 באפריל 1930 
 הענקות
 סה"כ הוענקו:  431,418 
 
עיטור לנין (ברוסית: орден Ленина) היה העיטור הגבוה ביותר בברית המועצות. העיטור נוסד בשנת 1930. 
העיטור קרוי על שמו של המנהיג הראשון של ברית המועצות - ולדימיר איליץ' לנין. העיטור הוענק לאזרחים על שירות יוצא דופן למדינה ולחיילים על הפגנת אומץ לב יוצא מגדר הרגיל. בסך הכול עד לפירוקה של ברית המועצות הוענקו 431,418 עיטורי לנין.
עד לשנת 1934, בה הונהג תואר גיבור ברית המועצות, היה זה העיטור הגבוה במדינה. מקבלי תואר גיבור ברית המועצות, קיבלו עם "כוכב הזהב" גם את עיטור לנין. כמו כן קיבלו עיטור זה גם מקבלי התואר "גיבור העמל הסוציאליסטי" (המקביל האזרחי ל"גיבור ברית המועצות").
בדומה לעיטורים סובייטים רבים, הוא הוענק לא רק לאנשים אלא גם לערים, ארגונים, מפעלים, מוסדות ציבור, יחידות צבאיות ועיתונים.
היסטוריה

מחשבות על יסוד עיטור חדש החלו עוד בשנת 1926. בשנה זו הוצע לתת לבעלי ארבעה עיטורי הדגל האדום עיטור נוסף והוא יהיה העיטור הגבוה במדינה. בתחילת 1930 הדיונים התחדשו ובאביב הוצע תיאור העיטור. ב-6 באפריל 1930 הוחלט על סדר הענקת העיטור.
גרסה הראשונה (1930-1932) - העיטור היה מכסף. לאחר הענקת 700 יחידות התברר שעיטורים אחרים הם מפוארים יותר ולכן הוחלט לשנות את התג כמו כן, גרסה זו לא כללה הכוכב האדום ודגל האדום על התג.
גרסה השנייה (1932-1934) - העיטור היה מזהב, כמו כן התווסף הדגל והכוכב האדום. דיוקנו של לנין היה עשוי מפלטינה.
גרסה השלישית (1934-1943) - דיוקנו של לנין היה מוטבע בכסף.
גרסה רביעית (1943-1991) - לחלק העליון של העיטור נוספה טבעת לשם חיבורו לסרט הבד של העיטור. בהדרגה הוחלפו כל עיטורי לנין מהגרסאות הקודמות.
העתק לגרסה הראשונה
הגרסה השנייה
הגרסה השלישית
הגרסה הרביעית
הענקות

עיטור לנין הוענק לראשונה ב-23 במאי 1930 לעיתון "קומסומולסקאיה פראבדה", עיתון של הקומסומול. האות השני הוענק למפעל לייצור נורות. רק הענקה השלישית בוצע לבן אדם - הבל ינוקידזה, מדינאי סובייטי (כעבור כמה שנים, ב-1937, הוא הוצא להורג במהלך הטיהורים הגדולים). כבר בשנת 1936 העיטור הוענק בפעם השנייה - לטייס ואלרי צ'קאלוב. בשנת 1939 בעל שלוש הענקות היה טייס ולדימיר קוקינאקי. בשנת 1935 העיטור הוענק לילדה בת 11 - אוספת כותנה מטג'יקיסטן. הענקת העיטור לאזרחים זרים בוצע לראשונה בשנת 1931.
השיאנים בקבלת העיטור הם:
11 הענקות - ניקולאי פטוליצ'ב ודמיטרי אוסטינוב.
10 הענקות - שאראף רשידוב, יפים סלבסקי ואלכסנדר יאקובלב.
9 הענקות - איוואן פאפאנין, וסילי ריאביקוב, וסילי צ'ויקוב, אנטולי אלכסנדרוב, ניקולאי סמיונוב, ג'באר ראסולוב, ניקולאי טיחונוב
8 הענקות - ליאוניד ברז'נייב, סמיון בודיוני, אלכסנדר ואסילבסקי, קלימנט וורושילוב, דינמוחמד קונאייב, טרופים ליסנקו, אנדריי טופולב, ולדימיר שצ'רביצקי, סרגיי איליושין, פאבל באטוב, פיוטר דמנטייב, ניקיפור קאלצ'נקו, וסילי סוקולובסקי, אנטאנס סנצ'קוס.
7 הענקות - 37 אנשים
בשנים 1944–1957 היה נהוג להעניק את העיטור לקצינים לאחר 25 שנות שירות.
לברנטי בריה היה בעל 5 הענקות, אך הוצא להורג באשמת בגידה.
הערות שוליים

↑  http://www.mirnagrad.ru/cgi-bin/exinform.cgi?page=27&ppage=4
פוסום זנב-טבעת נהר-דיינטרי

| פוסום זנב-טבעת נהר-דיינטרי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קוסקוס
משפחה:: פוסומי זנב טבעת
סוג:: פוסום זנב-טבעת דק
מין:: פוסום זנב-טבעת נהר-דיינטרי
שם מדעי
 Pseudochirulus cinereus ‏Tate, 1945
תחום תפוצה


פוסום זנב-טבעת נהר-דיינטרי (שם מדעי: Pseudochirulus cinereus; מכונה גם פוסום זנב-טבעת מאפיר) הוא מין פוסום בינוני בסוג פוסום זנב-טבעת דק שאנדמי לצפון-מזרח יבשת אוסטרליה. הוא תואר מדעית בשנת 1945 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ורג' הנרי המילטון טייט (George Henry Hamilton Tate) ונחשב בעבר כתת-מין של פוסום זנב-טבעת נהר-הרברט שתפוצתו צפונית יותר ונודע בפרוותו השחורה-לבנה. השניים הם המינים היחידים בסוג שחיים באוסטרליה ולא בגינאה החדשה.
תיאור

פוסום דיינטרי מתאפיין בגוף גוצי וגמיש, ובראש מעוגל עם חרטום מחודד וזקוף. אוזניו קטנטנות ודמויות דיסקית, עיניו גדולות וסביב חוטמו זיפים ארוכים; התכונות הללו גורמות לדמיון חזיתי מסוים בינו לבין האוגר. הזנב ארוך ושעיר, עם טבעת לפיתה בקצהו החשוף. בכפות היד והרגל כריות הצמדה וטפרים חדים המסייעים לו בטיפוס.
אורך ראשו וגופו של פוסום דיינטרי 34–37 סנטימטרים ואורך זנבו: 40-32 סנטימטרים. הזכרים גדולים מן הנקבות: משקל הזכר 1.4-0.8 קילוגרם ומשקל הנקבה 1.2-0.7 קילוגרם.
הפרווה של פוסום דיינטרי קצרה, צפופה וזיפית. צבעה הכללי נע בין חום-אפרפר לחום-קרמל או קינמון והיא מתכהה מעט באזור הגב. הפרווה מתבהרת בהדרגה באזור המותניים עד שצבעה משתנה ללבן-שמנת או אפרפר חיוור על פני הצד התחתון כולו (הגרון, החזה, הגחון, המפשעה ופנים הגפיים). ראשו של פוסום דיינטרי בצבע חום בהיר או כתמתם, ועל מצחו פס שחרחר דקיק. הסנטר ובסיס האוזניים לבנבנים, והחוטם ופנים האוזניים ורודים. העיניים בצבע חום-מהגוני או אדמוני. זנבו של הפוסום בצבע חום-אפרורי, והוא לבנבן או ורדרד בחציו התחתון.
תפוצה ואקולוגיה

פוסום נהר-דיינטרי אנדמי לאזור מצומצם באזור הצפון הרחוק של קווינסלנד סביב נהר דיינטרי שעל שמו הוא קרוי. הטווח שלו נמצא בפלך מאריבה בקרבת העיר קיירנס ומחולק לשלוש אוכלוסיות נפרדות: אחת על הר קרבין טייבלנד, אחת על הר וינדזור טייבלנד והאחרונה על פסגת תורנטון. התפוצה הגאוגרפית שלו נמצאת בפארקים הטרופיים הגשומים של קווינסלנד על מורדות הרי החיץ הגדול בחצי האי כף יורק. בית הגידול של פוסום דיינטרי שוכן בתוך יער גשם טרופי בגובה 300–450 מטר.
בדומה לפוסומים רבים, גם פוסום דיינטרי הוא יונק פעיל לילה בעיקרו; את שעות היום הוא מבלה בשינה בחללי עצים או בסבך של אפיפיטים ושרכים. מין זה שוכן עצים מובהק, ונוטה לשהות בחופת היער הגבוהה; לאדמה הוא יורד לעיתים נדירות. הפוסום חי בשטח ביתי קבוע שגודלו אינו עולה על דונמים ספורים, ואין עדויות לכך שהוא טריטוריאלי. לרוב, פוסומים מאותו הזוויג נמנעים ממפגשים ביניהם באמצעות גילוי מוקדם עם חוש הריח: הצואה וחותמי הריח שהפוסום מותיר בתנועתו על העצים, מסייעת לפרטים אחרים להימנע מלהתקרב לשטחו. הפוסום נע באיטיות על העצים, ועל מנת לחסוך באנרגיה הוא נמנע מפעולות לא הכרחיות; עם השחר כבר עלה, הפוסום במקרים רבים יתכרבל ויישן על הענף שבו שהה, במקום לחזור לקן הקבוע שלו.
פוסום דיינטרי ניזון בעיקר מעלים של צמחים ממשפחות האשחריים, הקיסוסיים, החלבלוביים, הסבונניים והספוטיים ובמידה פחותה גם מפרחים ותאנים. מינים חביבים עליו במיוחד מהמשפחות הנזכרות הם: אלפיטוניה אדומה, הומלנטוס ניו-גינאי, מקרנגה, אריטרה, נימיירה וארז העפרונות. הטורפים הטבעיים של המין הם עיט מחודד-זנב, ינשוף חזק ודורסי לילה אחרים.
פוסום דיינטרי חי מרבית הזמן בגפו להוציא מפגשים לצורך רבייה; מין זה עשוי להתרבות בצורה מונגומית או פוליגמית - תלוי בעיקר בזמינות משאבי המזון. הרבייה מתרחשת בכל השנה ללא עונה קבועה, אך יש שיא במפגשי רבייה באפריל ובמאי. הפוסומית ממליטה תאומים בדרך כלל, והם מבלים 4–5 חודשים בכיס של אימם ולאחר מכן יינשאו על גבה. הגמילה מתרחשת בגיל 150–160 ימים, והגורים הופכים לעצמאים בגיל 10 חודשים; הם מגיעים לבגרות מלאה בגיל 18 חודשים עד שנתיים. תוחלת החיים של הפוסום ארוכה יחסית למינים בסוג ועומדת על 4–5 שנים בטבע ועד 15 שנים בשבי.
מצב

פוסום דיינטרי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), מכיוון שטווח התפוצה הכולל שלו קטן מ-1,000 קילומטרים רבועים, הוא מוגבל לשלושה מקומות בלבד, וצפויה ירידה במספריו בעשור השני והשלישי של המאה ה-21.
מרבית בית הגידול של פוסום דיינטרי מוגן כיום מפני כריתת עצים בשל היותו חלק מאתר המורשת העולמית של הפארקים הטרופיים הגשומים של קווינסלנד. האיום העיקרי המרחף עליו הוא ההתחממות הגלובלית שגורמת לצמצום יערות הגשם, הפחתה בריכוז החנקן בעלווה, הפחתה בלחות ובאדי מים בערפל של יער הגשם, ועלייה בשכיחות טמפרטורות קיצוניות שמובילה לתמותה גבוהה אצל הפוסומים בשל אי קיומם של מנגנוני הזעה. רשויות השימור האוסטרליות מתמקדות בעיקר בקישור בין טלאי יער מתאימים באמצעות נטיעת מסדרונות עצים או פרישת חבלים בין החופות הגבוהות.
אומדן האוכלוסייה אינו ידוע במדויק, וההערכות של הסוקרים נעות בין 20,000 עד ל-300,000 פוסומים.
הערות שוליים

↑  פוסום זנב-טבעת נהר-דיינטרי באתר הרשימה האדומה של IUCN
פסגת תורנטון בה נמצאת אחת מתוך שלוש האוכלוסיות של פוסום דיינטרי.
פוסום זנב-טבעת נחושתי

| פוסום זנב-טבעת נחושתי |
| --- | --- |
 פוסום זנב-טבעת נחושתי
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קוסקוס
משפחה:: פוסומי זנב טבעת
סוג:: פוסום זנב-טבעת מדומה
מין:: פוסום זנב-טבעת נחושתי
שם מדעי
 Pseudochirops cupreus ‏תומאס, 1897
תחום תפוצה


פוסום זנב-טבעת נחושתי (שם מדעי: Pseudochirops cupreus; קרוי גם פוסום זנב-טבעת אדמוני) הוא מין של פוסום גדול ושעיר בסוג פוסום זנב-טבעת מדומה שאנדמי למרכז גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1897 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס והוא המין הגדול ביותר בסוגו ובמשפחתו.
תיאור

הפוסום הנחושתי הוא המין הגדול ביותר במשפחת פוסומים זנבות-טבעת, כשאחריו נמצאים פוסום הסלע והדאון הענק. אורך ראשו וגופו: 41-36 סנטימטרים אורך זנבו: 31-27 סנטימטרים ומשקלו 2.2-1.3 קילוגרם. מבנה גופו חסון וכבד, גפיו עבות, וראשו גדול, נפוח ומעוגל. אוזניו קצרות ועגולות, עיניו גדולות וחוטמו רחב. זנבו ארוך ועבה עם טבעת לפיתה בקצהו, והשליש האחרון שלו קירח וחשוף ומשמש כסימן זיהוי של המין. בכפות ידיו ורגליו כריות הצמדה וטפרים גדולים וחזקים המסייעים לו בטיפוס. באצבעות רגליו וידיו בהונות מנוגדות שתפקידן לשפר את האחיזה בעצמים.
הפרווה של הפוסום הנחושתי גסה, צפופה וזיפית. צבעה הכללי נחושת כהה או בהיר, ולעיתים גם זהוב-זית או חום-אגוז. הגב נוטה להיות כהה יותר משאר הגוף ולאורכו פס שחור לא מוגדר. המותניים והצלעות בעלי גוון אפרורי, והכפות שחרחרות. הגחון בצבע אפרפר חיוור, בעוד שהחזה והמפשעה בצבע לבן בוהק. הראש בצבע זהה לצבע הגוף, עם כתמים שחרחרים סביב האוזניים ופנים אפרוריות. הסנטר בצבע לבן בוהק והלוע זהוב. האף ורוד כהה או שחור והעיניים חומות. הזנב כהה משאר הגוף, וקצהו החשוף בצבע ורוד כהה.
מבחינה חיצונית, הפוסום הנחושתי דומה מאוד לפוסום הנזירי שחי במערב גינאה, אולם נבדל ממנו בממדי גופו הגדולים ובצבעו הבהיר יותר.
תפוצה ואקולוגיה

הפוסום הנחושתי מצוי לאורך הקורדילרה המרכזית של גינאה החדשה בשטחן של פפואה ואינדונזיה: מרכס מאוקי דרך רכס ביסמרק וכלה ברכס אואן סטנלי. בית הגידול של פוסום זה מורכב מיערות גשם טרופיים, יערות עננים, יערות טחב ובתה תת-אלפינית גבוהה ברום 4,000-1,500 מטר מעל פני הים, כשהוא מעדיף יערות ראשונים ומדי פעם נראה גם ביערות משניים ומטעים.
אף על פי שהפוסום הנחושתי נצפה בשעות היום, הוא פעיל בעיקר בשעות הלילה. את שעות היום הוא מבלה בשינה בחללי עצים או בחפירות נטושות של קוסקוס קרקעי וחולדה צמרירית דה וויס (Mallomys aroaensis). הפוסום ישן בדרך כלל בגפו, אך ישנן תצפיות של שינה בזוגות. הנקבה יוצאת לפעילות בסביבות השעה 7:00 בערב, והזכר כחצי שעה לאחר מכן. בסביבות 5:20 בבוקר, הפוסומים מחפשים מקום ללון בו למשך היום הבא.
בין 85 ל-90% מתזונתו של הפוסום הנחושתי מורכבת מעלים והיתר מפירות. בין הפוסום הנחושתי לקוסקוס ההרים מתרחשת תחרות על מקורות מזון שכן שני המינים חופפים בטווח התפוצה עם העדפות תזונה דומות; במפגש על עץ המשמש למזון, הפוסום הנחושתי מעדיף לסגת מפני קוסקוס ההרים החזק יותר, ויחזור לעץ רק לאחר שהקוסקוס יתרחק מהאזור.
הפוסום הנחושתי מתרבה לאורך השנה ללא עונה קבועה; לאחר תקופת היריון קצרה נולד צאצא יחיד ששוהה בכיס של הפוסומית בחודשים הראשונים לחייו.
מצב

הפוסום הנחושתי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, וכי אין זה סביר שתתרחש ירידה משמעותית במספרים. אין עדיין איומים משמעותיים על המין, אך ההפרעה האנושית בסביבת המחיה שלו דוחקת אותו לאזורים גבוהים יותר. אף על פי שהפוסום מושפע מציד אינטנסיבי לבשר, העדפות בית הגידול שלו גורמות לכך שהציד לא משפיע עליו ברמה משמעותית. הפוסום הנחושתי מצוי במספר אזורים מוגנים. מגמת האוכלוסייה יציבה, אך מספר הפרטים הבוגרים אינו ידוע.
הערות שוליים

↑  פוסום זנב-טבעת נחושתי באתר הרשימה האדומה של IUCN
פרדריק קלמנס

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1874 לינקולן, ארצות הברית 
 פטירה:  26 ביולי 1945 (בגיל 70) סנטה ברברה, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת נברסקה-לינקולן 
 מנחה לדוקטורט:  צ'ארלס אדווין בסיי 
 מוסדות:  אוניברסיטת נברקסה 
 בן או בת זוג:  אדית גרטרוד קלמנס 
 
פרדריק קלמנס (באנגלית: Frederic Edward Clements;‏ 16 בספטמבר 1874, לינקולן–26 ביולי 1945, סנטה ברברה) היה אקולוג אמריקאי בין מפתחי תאוריה של סוקצסיה.
ביוגרפיה

פרדריק קלמנס נולד בעיירה לינקולן שבנברסקה. בשנת 1894 הוא סיים אוניברסיטת נברסקה–לינקולן ובשנת 1898 סיים עבודת תואר שלישי. בשנת 1899 הוא התחתן עם אדית גרטרוד קלמנס, גם היא דוקטור לבוטניקה ששיתפה איתו פעולה במחקרים. הוא החל ללמד באוניברסיטה ובשנת 1905 התמנה לפרופסור. בשנת 1907 הוא עבר למינאפוליס והתמנה לראש מחלקת בוטניקה באוניברסיטת מינסוטה.
בשנת 1917 קלמנס עבר למכון קרנגי למדע ועבד שם עד לשנת 1941. תחילה הוא התמנה למנהל תחום המחקר אך בהמשך לאור ביקורת על שיטות המחקר שלו ויחסים אישיים לא טובים מינוי זה נלקח ממנו. במהלך עבודתו במכון הוא ערך ניסויים רבים בתחנות מחקר בטוסון, סנטה ברברה ובקולורדו.
בשנת 1941 קלמנס פרש לגמלאות אך המשיך לעשות מחקרים בתחנת מחקר בסנטה ברברה.
על בסיס מחקריו וניסויי שטח קלמנס פיתח תאוריה של סוקצסיה. המונח "קליימקס" באקולוגיה שהוא תיאר ופיתח היה בין התאוריות המובילות באקולוגיה בתחילת המאה ה-20. בהמשך בעקבות ביקורת של ארתור טנסלי ומדענים נוספים שימוש בה פחת.
הספרים העיקריים שנכתוב על ידי קלמנס הם Plant Succession ‏ (1916) ו-Plant Indicators ‏ (1920).
קלמנס היה תומך של לאמארקיזם. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 הוא ערך מספר ניסויים שהוכיחו לכאורה העברת תכונות חדשות של צמחים בתורשה. רק כעבור עשור הנושא הוכח תוך שימוש בתורת האבולוציה.
במהלך עבודתו קלמנס תיאר מספר רב לצמחים. אחד מהם Clementsia rhodantha נקרא על שמו.
הערות שוליים

↑  Hagen, Joel B. (1993). Clementsian Ecologists: The Internal Dynamics of a Research School. Osiris. Vol. 8, Research Schools: Historical Reappraisals. pp. 178–195.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278608105171  BIBSYS: 2026717  BNE: XX1240108  BnF: cb12278528x (data)  Botanist: Clem.  CiNii: DA02784105  GND: 117691372  ISNI: 0000 0001 0864 7448  LCCN: n85810316  LNB: 000126410  NKC: uk2007399091  NLA: 36488936  NTA: 071022449  RERO: 02-A003111011  SNAC: w69g5pvt  SUDOC: 058921028  TePapa: 50907  Trove: 1260077  VIAF: 4991863   WorldCat (עם VIAF): 4991863
פוסום זנב-טבעת שפלתי

| פוסום זנב-טבעת שפלתי |
| --- | --- |
 איור של פוסום זנב-טבעת שפלתי
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קוסקוס
משפחה:: פוסומי זנב טבעת
סוג:: פוסום זנב-טבעת דק
מין:: פוסום זנב-טבעת שפלתי
שם מדעי
 Pseudochirulus canescens ‏1846
תחום תפוצה


פוסום זנב-טבעת שפלתי (שם מדעי: Pseudochirulus canescens) הוא מין פוסום קטן בסוג פוסום זנב-טבעת דק שמצוי בגינאה החדשה ובמספר איים סמוכים. הוא תואר מדעית בשנת 1846 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ורג' רוברט ווטרהאוס ולו חמישה תת-מינים. הפוסום השפלתי הוא המין הקטן ביותר במשפחת הפוסומים הטבעתיים לאחר פוסום זנב-טבעת ננסי.
תיאור

הפוסום השפלתי הוא כיסאי קטן וקומפקטי עם גוף וראש עגלגלים; עיניו גדולות, אוזניו קטנטנות וחוטמו חרוטי. זנבו ארוך ובעל יכולת לפיתה בקצהו. אורך ראשו וגופו: 23-20 סנטימטרים, אורך זנבו: 20-17 סנטימטרים ומשקלו 235–380 גרם. הפרווה שלו צפופה ועבה, וצבעה הכללי נע בין אפור-כסוף לחום כשהיא הופכת לדהויה וחיוורת בגחון. הפנים, הלחיים והגפיים בצבע חום בהיר. לאורך הגב, יש פס שחור עבה שמתחיל בבסיס הזנב ומסתיים באזור המצח. בנוסף, סביב האוזניים החומות יש כתמים שחרחרים. החוטם והכפות בצבע ורוד דהוי. הזנב בולט בצבעו החום כהה-שחור, להוציא את קצהו החשוף והוורוד.
תפוצה וביולוגיה

הפוסום השפלתי מצוי בעיקר באי גינאה החדשה, הן בצד של פפואה והן בצד של אינדונזיה, כמו גם באיים האינדונזים סלוואטי ויאפן. באי גינאה החדשה, הטווח שלו משתרע מחצי האי ראש-ציפור במערב ועד מפרץ מילנה במזרח, והוא נעדר לחלוטין משרשרת ההרים במרכז האי ומהסוואנות הגשומות בשפלה הדרומית הגדולה. בית הגידול של הפוסום מורכב מיער גשם טרופי בגובה נמוך (שפלה בדרך כלל), אך עשוי להימצא גם במדרונות הרריים עד רום 1,300 מטר.
המידע אודות הביולוגיה לוקה בחסר; הפוסום פעיל בשעות הלילה וניזון בעיקר מעלים, טחב, חזזיות ושרכים. הרבייה מתרחשת בכל השנה, והפוסומית ממליטה 1–3 צאצאים לאחר תקופת היריון קצרה; הגורים שוהים בתקופה הראשונה לחייהם בכיס של האם.
מצב

הפוסום השפלתי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, ומכיוון שירידה משמעותית במספרים אינה סבירה עדיין. הפוסום מאוים בעיקר על ידי ציד לבשר בכ-25% מטווח התפוצה שלו. הוא מאוים במידה מסוימת גם מצד אובדן בית גידול בשל בירוא יערות לשימוש חקלאי, וגידול באוכלוסייה האנושית. ייתכן שהפוסום עשוי להסתגל לשהייה בשברי יערות שמופרעים באופן תדיר על ידי פעילות אנושית.
הפוסום השפלתי מצוי במספר אזורים מוגנים. נדרשים מחקרים נוספים אודות הטקסונומיה, התפוצה, הביולוגיה ומצבו של המין.