stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ארצות הברית – יוון
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

ארצות הברית הייתה פעילה במתן סיוע הומניטרי ליוון לאחר ההרס שנגרם לה במלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, התנגדה ארצות הברית לתוכניתה של הממלכה המאוחדת להחזיר את גאורגיוס השני, מלך היוונים ליוון מאחר שהיה קשור קשר הדוק עם הפשיזם. במקום זאת, סייעה ארצות הברית לכונן את משרת העוצר ולא התנגדה למאמצים הבריטיים להביס את המורדים הקומוניסטים.
הבריטים מילאו תפקיד מפתח בסיוע לממשלת יוון בלוחמתה במרד הקומוניסטי. כאשר משברה הפיננסי אילצה לצמצם את נוכחותה ביוון, הבריטים הפנו תפקיד זה לארצות הברית ב-1947.
היסטוריה > דוקטרינת טרומן

ארצות הברית התעלמה במידה רבה מיוון, כי הייתה בתחום הבריטי. השמאל הקיצוני החרים את הבחירות במרץ 1946; והן נערכו תחת פיקוח בינלאומי. מאחורי הקלעים ניסו דיפלומטים אמריקאים לשכנע את הממשלה היוונית לצמצם בצורה חדה את רמת השחיתות. הלחימה פרצה ב-1946, כשהארגון הקומוניסטי קיבל נשק ובסיסים מעבר לגבול עם יוגוסלביה. לונדון הודיעה בחשאי לוושינגטון בפברואר 1947 כי המימון שלה ייגמר תוך שבועות ספורים. המשבר היה בהישג יד והממשל החליט לפעול באופן נחרץ. מנהיגי הממשל האמינו כי מזרח הים התיכון בשל להשתלטות קומוניסטית חמושה, ועכשיו על בריטניה להסיג את כוחותיה ואת כספה מיוון. במלחמת האזרחים ביוון, הפרטיזנים הקומוניסטים שאורגנו במקור כדי להילחם בגרמניה הנאצית נתמכו במידה ניכרת על ידי יוגוסלביה בראשות יוסיפ ברוז טיטו, אך לא זכו לתמיכת ברית המועצות.
נשיא ארצות הברית הארי טרומן זכה לתמיכה דו-מפלגתית במרץ 1947 על הדוקטרינה שלו, שהעניקה 300 מיליון דולר לסיוע צבאי וכלכלי ליוון ועוד 100 מיליון דולר לטורקיה. אלה היו מענקים ולא הלוואות. טרומן הצהיר לקונגרס של ארצות הברית ב-12 במרץ:
המדיניות של ארצות הברית חייבת לתמוך בעמים חופשיים המתנגדים לניסיונות שעבוד בידי מיעוטים חמושים או לחצים חיצוניים.
במובן הרחב יותר, דוקטרינת טרומן יצרה מדיניות שבלמה את הסובייטים, שבה תתנגד ארצות הברית בחריפות להתפשטות הקומוניזם. המדיניות נועדה לדחות כל אסטרטגיית החזרה על מנת לסיים את השלטון הקומוניסטי היכן שהוא כבר קיים.
השסע בין טיטו לסטלין וכן סיוע אמריקאי סייעו לממשלת יוון לשרוד; בשנת 1949 היא זכתה במלחמת האזרחים. הסיוע הצבאי והכלכלי של ארצות הברית לטורקיה הוכיח גם הוא יעילות. בטורקיה לא אירעה מלחמת אזרחים, והיא מומנה היטב בשנות ה-50 של המאה ה-20. שתי המדינות הצטרפו לנאט"ו ב-1952. ארצות הברית סיפקה ליוון יותר מ-11.1 מיליארד דולר במסגרת סיוע כלכלי וביטחוני לאחר 1946. התוכניות הכלכליות הופסקו בהדרגה ב-1962, אך הסיוע הצבאי נמשך. בשנת הכספים 1995, יוון הייתה המדינה לסיוע הביטחוני הרביעי בגודלו של ארצות הברית, וקיבלה הלוואות בסך 255.15 מיליון דולר דרך מימון צבאי זר.
ב-1953 נחתם הסכם שיתוף הפעולה הביטחוני הראשון בין יוון וארצות הברית, אשר כונן את הקמתם ותפעולם של מתקנים צבאיים אמריקאים בשטחים יווני.
מסחר והשקעות זרות ישירות

מרבית המוצרים היווניים המיוצאים לארצות הברית כוללים מוצרי נפט, מלט, טבק, מוצרי פרווה, שמן זית, שיש, מוצרי הלבשה ומוצרי פלדה. מאידך, היבוא האמריקאי ליוון כולל בעיקרו מוצרים תעשייתיים וחקלאיים, ציוד תקשורתי, מחשבים וציוד אלקטרוני, פריטים רפואיים ומוצרי עץ. על אף שארצות הברית הטילה הגבלות על ייבוא של מוצרים חקלאיים טריים או מעובדים מסוימים, קיים חופש מלא במכירת מוצרים תעשייתיים יווניים בכל השוק האמריקאי. ההסכם בין האיחוד האירופי לארצות הברית שנחתם במאי 1993 מאפשר לארגונים יוונים גישה לחוזים ציבוריים בארצות הברית. המסחר בין שתי המדינות הסתכם בכמעט מיליארד דולר בשנת 2010. בשל המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 אשר השפיע לרעה על כלכלת יוון, אלפי חברות אמריקאיות העבירו את פעילותן ממדינות בחבל הבלקן ומאיטליה ליוון בשל עלויות ייצור נמוכות יותר.[דרוש מקור]
שיתוף פעולה צבאי

את היחסים הצבאיים הדו-צדדיים בין ארצות הברית ויוון ניתן לתארך לתחילת המאה ה-19 כאשר יוון נאבקה על עצמאותה מן האימפריה העות'מאנית. בתנועה הפילונית היוונית מצאו שני העמים את המשותפות לערכים של חופש ודמוקרטיה. על פי תוכנית מרשל, צבא ארצות הברית מילא תפקיד בסיוע למדינה בכינון הדמוקרטיה בה בשלהי העשור הראשון של המאה ה-19. שיתוף הפעולה הצבאי, שנבע ממלחמות קודמות כמו מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, קבע את היותן שתי המדינות בעלות בריתות איתנות. יוון וארצות הברית היו גם בנות ברית בימי המלחמה הקרה, כמו גם בקונפליקטים הבינלאומיים בבוסניה והרצגובינה, קוסובו ואפגניסטן במאה ה-20.
הסכם שיתוף הפעולה התעשייתי-הגנתי של ארצות הברית ויוון, שנחתם ב-8 בספטמבר 1983, מסדיר את יחסי ההגנה והמודיעין בין יוון וארצות הברית. ההסכם הוארך לאחרונה בשנת 2015. במהלך מלחמת המפרץ חוזק שיתוף הפעולה בין שתי המדינות, לאחר שיוון שלחה סיוע צבאי ורפואי לכוחות המזוינים של ארצות הברית באזור המפרץ הפרסי. במאי 1995 ארגן משרד ההגנה של יוון את תרגילים צבאיים באזור קרדיצה כאמצעי לטיפוח שיתוף פעולה צבאי בין יוון, אלבניה, רומניה, בולגריה וארצות הברית. במקביל, חילופי הביקורים בין בכירים פוליטיים וצבאיים בין שתי המדינות, כמו זה של קונדוליזה רייס באתונה, חיזקו את שיתוף הפעולה בין יוון וארצות הברית בתחומי המלחמה העולמית בטרור והמלחמה בסמים.
יחיא צארום

| --- | --- |

 לידה:  1842 
 פטירה:  29 במרץ 1917 (בגיל 75 בערך) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תקופת הפעילות:  ? – 29 במרץ 1917 
 
הרב יחיא צארום (נולד בשנת 1842 בצנעא; נפטר בירושלים, ו' בניסן ה'תרע"ז, 29 במרץ 1917) היה רב תימני שעלה בעליית "אעלה בתמ"ר" בשנת 1881, כיהן כאב"ד הקהילה התימנית בירושלים.
קורות חיים

נולד בצנעא, בירת תימן. למד בצוותא עם הרב יחיא קאפח והרב אהרן הכהן. לפרנסתו עסק בכתיבת סת"ם. עלה לארץ ישראל עם אחיו, רבי סאלם צארום, ועמד בראש שיירה שהגיעה לירושלים בשנת ה'תרמ"ב. ככל עולי תימן סבל רעב וייסורים שונים. במכתבו לידידו הרב יחיא קאפח הודיע לו על מצבם הקשה של העולים בירושלים.
בשל העובדה שרבני ירושלים נמנעו מלצרפו לבתי הדין שלהם, החליטו מנהיגים אחרים של הקהילה התימנית, ובראשם הרב אברהם אלנדאף והרב שלום יוסף עראקי, ליצור לעדתם מוסדות נפרדים[דרוש מקור]. על אף שהפירוד נעשה בין היתר בשל דאגה לכבודו, הרב צארום התנגד למהלך והמשיך להשתייך לעדה הספרדית אף שפסק גם לבני העדה התימנית. ישיבת "תורת משה" שהקימו בירושלים רבני תימן התמקמה בתחילת היווסדה בבית מדרשו של הרב צארום בעיר העתיקה בירושלים.
הרב יחיא צארום לימד רבים את מלאכת הלבלרות ואת דיני כתיבת הסת"ם, ובין ראשוני תלמידיו היה הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, לימים הראשון לציון והרב הראשי לישראל. הרב עוזיאל העריץ את גדולתו בתורה של רבי יחיא ולא פעם היה מספר בשבחו.
הרב יחיא צארום נפטר בירושלים בו' בניסן, ה'תרע"ז (29 במרץ 1917) ונקבר בהר הזיתים. בשנות ה-60 של המאה ה-20, בתקופת השלטון הירדני, נהרסה חלקת הקברים ונבנה מעליה מגרש חניה. בשנת 2010, במהלך שיקום החלקה, נחשפו מספר קברים ומצבות שלמים מתחת לגלי העפר, וביניהם קברים שבפנקסי הקברנים נכתב כי הם נמצאים בסמוך לקברו של "מורי יחיא", אולם המצבה שעליה מופיע שמו עצמו לא נמצאה.
יחיא רחים ספווי

| --- | --- |

 לידה:  2 בינואר 1958 (בן 66) Homam, איראן 
 מדינה:  המדינה האימפריאלית של איראן, איראן 
 השכלה:  אוניברסיטת תבריז 
 השתייכות:  משמרות המהפכה האסלאמית 
 דרגה:  מייג'ור גנרל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת איראן-עיראק  המלחמה העולמית בטרור  מלחמת עיראק 
 עיטורים
 Order of Fath 
 
יחיא רחים ספווי
יחיא רחים ספווי (פרסית: يحيى رحيم صفوى; נולד בשנת 1952) הוא גנרל איראני ויועץ במשרד המנהיג העליון באיראן לענייני צבא וביטחון. כיהן כמפקד משמרות המהפכה האיראניים. היה אחד המפקדים הבולטים במלחמת איראן–עיראק, בהיותו בן 23 בלבד.
ספווי הוא ממוצא אזרי. ב-9 בספטמבר 1997, לאחר ששימש כסגן מפקד משמרות המהפכה האסלאמית, החליף את מוחסן רזאי כראש משמרות המהפכה. הוא כיהן בתפקיד עד אוגוסט 2007, אז מונה ליועץ לענייני הכוחות המזוינים וביטחון במשרד המנהיג העליון עלי ח'אמנאי.
מייג'ור גנרל מוחמד עלי ג'עפרי, ששימש כמנהל המרכז למחקרים אסטרטגיים של משמרות המהפכה, החליף את ספווי בתפקיד מפקד משמרות המהפכה.
הערות שוליים

↑  Michael Rubin, "Iran's Revolutionary Guards--A Rogue Outfit?, Middle East Quarterly, Fall 2008.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011416369705171  ISNI: 0000 0000 4432 9140  LCCN: no2002088040  VIAF: 58755849   WorldCat (עם VIAF): 58755849 
ערך זה הוא קצרמרבנושא איראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ינטאי

| --- | --- |

קו החוף של ינטאי
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מחוז:  שאנדונג
 שטח:  14,123 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנציבות העירונית:  7,102,116 (2020)
  ‑ במטרופולין:  3,191,299 (2020)
  ‑ צפיפות:  502.9 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  37°27′52″N 121°26′52″E﻿ / ﻿37.464444444444°N 121.44777777778°E﻿ / 37.464444444444; 121.44777777778 
 אזור זמן:  UTC +8
 http://www.yantai.gov.cn
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןינטאי(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןינטאי(למפת שאנדונג רגילה) ג'ינאן צ'ינגדאו ליניי ווייפאנג ג'ינינג הדזה טאיינטאי(למפת שאנדונג מוגדלת) ג'ינאן צ'ינגדאו ליניי ווייפאנג ג'ינינג הדזה טאיינטאי    מיקומה של יאנטאי במחוז שאנדונג tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
יֵנְטָאי (בסינית מפושטת: 烟台; בסינית מסורתית: 煙臺/煙台; בפין-יין: Yāntái; מילולית: "מגדל עשן"; מכונה גם ג'ה-פוּ (芝罘) או צְ'פוּ) היא נציבות עירונית ועיר נמל בחצי האי שאנדונג (אנ') שבצפון-מזרח מחוז שאנדונג שבמזרח הרפובליקה העממית של סין. הנציבות משתרעת על פני 14,123 קמ"ר והיא גובלת בצ'ינגדאו ובווייפאנג (אנ') מדרום-מערב ובווייהאי ממזרח ומרוחקת כ-404 ק"מ מצפון-מזרח לבירת המחוז ג'ינאן. היא שוכנת על החוף הדרומי של מיצר בוהאי עם גישה הן לים בוהאי (דרך מפרץ לאיג'ואו ומיצר בוהאי) וגם לים הצהוב (מצפון ומדרום חצי האי שאנדונג). ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 7,102,116 תושבים, מתוכם 3,191,299 בשטח האורבני.
חלוקה מנהלית

| שם | סינית | פין-יין | אוכלוסייה (מפקד 2020) | שטח (קמ"ר) | צפיפות (קמ"ר) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| רובע ג'ה-פו | 芝罘区 | Zhīfú Qū | 877,237 | 200.9 | 4,367 |
| רובע פושאן | 福山区 | Fúshān Qū | 905,839 | 968.8 | 935 |
| רובע מופינג | 牟平区 | Mùpíng Qū | 454,186 | 1,554 | 292.3 |
| רובע לאישאן | 莱山区 | Láishān Qū | 481,478 | 333 | 1,446 |
| רובע פנגלאי | 蓬莱区 | Pénglái Qū | 472,559 | 1,242 | 380.5 |
| הנפה העירונית לונגקואו | 龙口市 | Lóngkŏu Shì | 729,880 | 994.6 | 733.8 |
| הנפה העירונית לאי-יאנג | 莱阳市 | Láiyáng Shì | 794,986 | 1,724 | 461.1 |
| הנפה העירונית לאיג'ואו | 莱州市 | Láizhōu Shì | 824,708 | 1,919 | 429.8 |
| הנפה העירונית ג'אויואן | 招远市 | Zhāoyuăn Shì | 543,127 | 1,441 | 376.9 |
| הנפה העירונית צ'ישיה | 栖霞市 | Qīxiá Shì | 435,405 | 1,790 | 243.2 |
| הנפה העירונית האי-יאנג | 海阳市 | Hăiyáng Shì | 582,711 | 1,955 | 298.1 |
ערים תאומות

ברזיל ויטוריה, אספיריטו סאנטו, ברזיל
ארצות הברית סן דייגו, קליפורניה, ארצות הברית
יפן בפו, אויטה, יפן
יפן מיאקו (אנ'), איווטה, יפן
ניו זילנד טאורנגה, ביי אוף פלנטי, ניו זילנד
ספרד אלקלה דה אנארס, מדריד, ספרד
אוסטרליה מאקאי, קווינסלנד, אוסטרליה
ארצות הברית אומהה, נברסקה, ארצות הברית
קוריאה הדרומית אינצ'ון, קוריאה הדרומית
קוריאה הדרומית אולסן, קוריאה הדרומית
קוריאה הדרומית אנסאן (אנ'), קיונגי, קוריאה הדרומית
קוריאה הדרומית וונג'ו (אנ'), קאנגוואן, קוריאה הדרומית
קוריאה הדרומית קונסאן (אנ'), צפון צ'אלה, קוריאה הדרומית
תאילנד פוקט, תאילנד
שוודיה ארברו, שוודיה
בולגריה בורגס, בולגריה
צרפת אנז'ה, פיי דה לה לואר, צרפת
הערות שוליים

↑  China: Shāndōng (Prefectures, Cities, Districts and Counties) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567044605171  BnF: cb15216712s (data)  GND: 4824622-0  ISNI: 0000 0001 0710 1101  LCCN: n84112245  MusicBrainz: fd4125e2-00b2-44e3-b863-63cba4301185  NARA: 10037656  NKC: ge1041902  NLA: 36628306  VIAF: 261549658   WorldCat (עם VIAF): 261549658 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בסין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יניב יהודה אייגר

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1981 (בן 43) חיפה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 
יניב יהודה אייגר (נולד ב-8 בפברואר 1981) הוא מבקר אמנות, עיתונאי תרבות, אוצר ואמן ישראלי.
עיתונות וכתיבה

בשנים 2004–2009 שימש אייגר כמבקר האמנות של עיתון "מעריב", בו החל את דרכו כמאייר. בשנת 2017 החל לכתוב ביקורות בעיתון "הארץ". כמו כן כתב למגזין 360 מעלות ולספר "חדשות מהעולם התחתון" של האמן בוקי גרינברג.[דרוש מקור]
אוצרות

בשנים 2010–2011 ייסד ואצר בפורטל "וואלה!" את ״1024״, הגלריה המקוונת העברית הראשונה.
בשלהי 2011 העלה אייגר את ״פופוגנדה״; תערוכה קבוצתית, בהשתתפות 22 אמנים, שהייתה הראשונה באוצרותו בחלל פיזי. התערוכה, שהתקיימה במרכז האקדמי ויצו בחיפה, מתעסקת במאבק על התודעה בישראל..
במרץ 2013 פתח אייגר את גלריה ZIZ (מופיעה בחלק מהמקומות בתור ״זיז״ או עם ריווח כ-״Z I Z״) אשר באה להצהרתו "בחתירה למגע בין הפלסטי, הפואטי, לחברתי, הפופי והפוליטי, בין דיגיטלי לטקטילי, פרוגרסיבי לקומוניקטיבי". גלריה ZIZ זכתה גם היא לשבחי הביקורת, הוגדרה כמי ש"מצליחה להיות בחוד החנית של האמנות הישראלית, ממוקדת, מחויבת, לא מתפשרת ועכשווית״, ואף נבחרה על ידי מגזין ״Time Out תל אביב״ לאחר שתי תערוכות בלבד לגלריה החדשה הטובה בעיר. ZIZ, שנפתחה בקול רועם, פעלה רק עד לשלהי 2014, עת סגרה הגלריה את שעריה בנסיבות כלכליות.
בשנת 2015 הקים אייגר את הפלטפורמה המקוונת לאמנות "CREAM" בשיתוף עם זוגתו הסופרת והעיתונאית מירנה פאנק.
אוצרות > בין התערוכות שאצר

Never The Same - יוני פזי, תערוכת יחיד, CREAM Contemporary Art, נובמבר 2015. בליווי טקסטים מאת ערן הדס ואבי שניבאום
Feel Me - תמיר שר, תערוכת יחיד, גלריה ZIZ, יוני 2014. בליווי טקסטים מאת עודד וולקשטיין וסיון רווה
Empire - יונתן אולמן, תערוכת יחיד, גלריה ZIZ, מרץ 2014. בליווי טקסט מאת מיכל פיטובסקי
כור - שי אריק, תערוכת יחיד, גלריה ZIZ, ינואר 2014. בליווי טקסטים מאת גדעון עפרת ואלעד ערמון
20.5 מעלות - ענת ברזילי, תערוכת יחידה, גלריה ZIZ, דצמבר 2013
:Fwd - נוגה דוידסון, תערוכת יחידה, גלריה ZIZ, אוקטובר 2013
PopUpShop - שרון פדידה, תערוכת יחיד, גלריה ZIZ, יוני 2013
צל הרים - אלעד ערמון, תערוכת יחיד, גלריה ZIZ, אפריל 2013
לגונה - גיא קרידן, תערוכת יחיד, גלריה ZIZ, מרץ 2013. בליווי טקסט מאת תהל פרוש
בופה - תערוכה קבוצתית, גלריה אינדי, ספטמבר 2012
פופוגנדה - אמנות ישראלית עכשווית מול כוחות הכיבוש התודעתי, תערוכה קבוצתית, גלריית המרכז האקדמי ויצו חיפה, דצמבר 2011
יום ראשון - גיא קרידן, תערוכת יחיד, גלריה 1024, מאי 2011. אוצר שותף: ערן הדס
לאהוב את הפגמים - ג'ניפר אבסירה, תערוכת יחידה, גלריה 1024, מרץ 2011. אוצר שותף: ערן הדס
שיעור חופשי - איתן מור, תערוכת יחיד, גלריה 1024, פברואר 2011. אוצר שותף: ערן הדס
שפת גוף - ניר נדלר וחיה הרטוך, תערוכה זוגית, גלריה 1024, נובמבר 2010. אוצר שותף: ערן הדס
קוד-קוד - תערוכת אמנות הקוד הישראלית הראשונה, תערוכה קבוצתית, מכללת שנקר, נובמבר 2010. אוצר שותף: ערן הדס
חוקי השתקפות - דגנית אליקים, תערוכת יחידה, גלריה 1024, ספטמבר 2010. אוצר שותף: ערן הדס
עבודות עפר - אורלי הדרי, תערוכת יחידה, גלריה 1024, מאי 2010
קולות מלחמה - נבט יצחק, תערוכת יחידה, גלריה 1024, מרץ 2010. אוצר שותף: ערן הדס
הרטרוספקטיבה הראשונה שלי - הדס רשף, תערוכת יחידה, גלריה 1024, ינואר 2010
ממש כמו דבש - אבי פיטשון, תערוכת יחיד, גלריה 1024, ינואר 2010
שפה שסועה - ערן הדס וצאלה כץ, תערוכה זוגית, גלריה 1024, ינואר 2010
עשייה אמנותית

בשנת 2000 הציג אייגר תערוכת יחיד בגלריה ״פופולוס״ שבמרתפי הדיזנגוף סנטר. ב-2003 הציג אייגר תערוכת יחיד נוספת, בבית האמנים תל אביב, באוצרותו של אריה ברקוביץ.שתי תערוכות היחיד הללו הן היחידות שהעלה אייגר כאמן בשמו המקורי, כשאת האחרות הציג תוך שימוש בשמות בדויים בלבד.
סגנון והשפעות

העשייה של אייגר, כאוצר וכיוצר, מאופיינת באימוץ מוקדם, שימוש עקבי ועיסוק כבד בטכנולוגיה ובתקשורת, וכפועל יוצא בסדר החברתי, המצב התודעתי ועיצוב הזהות שתחת השפעתן המתמדת. מבקר האמנות יונתן אמיר תיאר את עיסוקו של אייגר בהבניית המציאות ככזה שמציג יצירות ״הפועלות בתוך עולם הראווה העתיר בדימויים ובייצוגים המיוצרים, משועתקים, מודפסים, מוקרנים ומשודרים בכל אמצעי התקשורת ועיצוב התודעה הנוכחים בחיי האדם המודרני״, אשר באות לידי ביטוי אמנותי ״באמצעות שיבוש, הסטה, התחפשות והצבה בהקשר שונה״ ובכך חותרות ״להפעילו מחדש ברוח של התנגדות״.
בראיון לאתר Young Space, סיפר אייגר שמפגש בגיל הנעורים עם יצירותיו המופשטות של בארנט ניומן הוא שפתח בעבורו את הצוהר אל תולדות האמנות, וכי כריסטיאן בולטנסקי הוא לתפישתו מקור השראה וגאון אמיתי אשר ניחן באיכויות שמבדילות אותו מכל אמן אחר. כמו כן הצהיר אייגר שהיצירה שהשפיעה עליו יותר מכל היא דווקא עבודת גובלן שראה בילדותו, וכי תמונה רקומה זו עודנה משמשת בעבורו כאידיאל אמנותי:
״(...) נהגתי לבהות בה כאשר ביקרתי את הסבים שלי כשהייתי ילד. זה היה בסלון שלהם, וזה היה כל מה שיכולת לצפות לראות באחת מאותן דקורציות עממיות שיש בבתים של מבוגרים: זו הייתה תמונה רקומה של סוסים רצים, שאחת מהדודות שלי יצרה כשהיא בעצמה הייתה ילדה. רק שהיה משהו רודף בדימוי הזה: הכול שם- הסוסים, האדמה, העננים בשמיים- היה עשוי אך ורק מחוטים בצבעי צהוב וכתום ואדום. כך שכל דבר בתמונה הזאת נראה בוער וכל העולם בתוכה היה אינפרנו אינסופי שהופך לאפר. זה היה הדיוקן המושלם… של חיים, של אהבה; של הכול. (...) גם אחרי צפייה באינספור יצירות, מה שאנשים יחשיבו כ'אמנות גבוהה׳, עדיין, היצירה הביתית בבית סביי נשארה הטובה, המשפיעה, הנוגעת והיפהפייה ביותר שאי פעם ראיתי בימי חיי״.
יחסי בנין–צרפת

| יחסי בנין–צרפת |
| --- | --- |
בנין: צרפת


בנין: צרפת
שטח (בקילומטר רבוע)
112,622: 643,801
אוכלוסייה
14,550,586: 66,574,294
תמ"ג (במיליוני דולרים)
19,673: 3,030,904
תמ"ג לנפש (בדולרים)
1,352: 45,527
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה נשיאותית למחצה ודמוקרטיה פרלמנטרית למחצה

שגרירות בנין בפריז
יחסי בנין–צרפת הם יחסי החוץ בין בנין וצרפת.
סקירה כללית

במאה ה-17 קמה בדרום בנין ממלכת דהומיי, שהתקיימה עד לתבוסתה הסופית בידי האימפריה הקולוניאלית הצרפתית ב-1894. עד המאה ה-19 היוותה דהומיי מרכז חשוב של סחר העבדים האטלנטי.
בשנת 1899 האזור צורף למושבות אפריקה המערבית הצרפתית. בימי הממשל הצרפתי פותחו תחבורתה וכלכלתה של המושבה. בשנת 1958 חתמה כניסתה לקונסיי דה ל'אנטאנט (מועצת מדינות ההסכמה, יחד עם חוף השנהב, וולטה עלית, וניז'ר) והייתה למדינה אוטונומית וב-1 באוגוסט 1960 קיבלה את עצמאותה. נשיא המדינה הראשון היה אובר מאגה. לאחר עצמאותה כוננה בנין יחסים דיפלומטיים עם צרפת.
נשיא צרפת עמנואל מקרון קיבל את נשיא בנין פטריס טאלון בארמון האליזה ב-6 במרץ 2018. שר המדינה ז'אן-בטיסט למואן (אנ') ביקר בקוטונו בין התאריכים 14 עד 16 בפברואר 2018. שרת הספורט לורה פלסל ביקרה בבנין בין 26 ל-29 ביולי 2018.
הנשיא פרנסואה הולנד קיבל את הנשיא טאלון שלוש פעמים בשנת 2016 (אפריל, יולי ודצמבר) וביקר בקוטונו ב-2 ביולי 2015 בהזמנת עמיתו הבניני.
ביקורי שרים מתקיימים גם באופן קבוע. שרי המדינה אנדרה ואליני (אנ') וז'אן-מארי לה גן (אנ') ביקרו בקוטונו במאי 2016, ואילו שר החוץ של בנין, אורליאן אגבנונסי (אנ'), התקבל על ידי מקבילו ז'אן-מארק ארו בפריז במרץ 2017.
יחסים כלכליים

הסחר בין צרפת לבנין מאופיין ביבוא צרפתי מוגבל (2.4 מיליון אירו בשנת 2018), המורכב בעיקר ממוצרי חקלאות ותוצרת מזון חקלאית מועטה. לכן לצרפת יש עודף סחר של 220.2 מיליון אירו. היצוא הצרפתי הסתכם ב-222.7 מיליון אירו בשנת 2018. הייצוא המסורתי הצרפתי הוא תרופות ועופות.
בבנין קיימים כ-40 עסקים צרפתים. הם מרוכזים בתחומי הלוגיסטיקה, הבנייה והבנקאות ומעסיקים ישירות בין 4,000 ל-4,500 עובדים.
נציגויות דיפלומטיות

בנין מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז.
צרפת מחזיקה בבנין שגרירות בקוטונו.
ינטה מאש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 במרץ 1922 זגוריצה, מולדובה 
 פטירה:  31 במרץ 2013 (בגיל 91) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ממלכת רומניה, ברית המועצות, ישראל 
 השכלה:  Ion Creangă Pedagogical State University 
 פרסים והוקרה:  פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש 
 
ינטה מאש
יֶנטֶה (יעל) מַאש (בכתיב יידי: יענטע מאש, 17 במרץ 1922 - 31 במרץ 2013) הייתה סופרת יידיש.
ביוגרפיה

נולדה בשנת 1922 למשפחת רויטמן, בעיירה זגוריצה שבבסרביה (אז הייתה שייכת לרומניה, כיום כלולה ברובה ברפובליקת מולדובה). ינטה מאש גדלה במשפחה דוברת יידיש. כילדה, למדה עברית עם מורה פרטי, והמשיכה את לימודי השפה העברית בגימנסיה "תרבות". את השכלתה התיכונית השלימה בגימנסיה רומנית בעיר סורוקי. עם קבלת תעודת בגרות התקבלה ללימודים במכון פדגוגי בקישינב – בירתה של בסרביה, אך הספיקה ללמוד במכון רק שנה אחת.
ב-1940 האזור הצפון-מזרחי של בסרביה צורף לברית-המועצות. ב-1941, זמן קצר לפני שגרמניה כבשה את בסרביה, ינטה והורייה נאסרו והוגלו למחנות עבודה בסיביר באשמה של פעילות אנטי-חברתית כמשפחה של בעלי רכוש. האב – הרש רויטמן – הופרד ממשפחתו והקשר איתו נותק לתמיד. האם – שפרינצה רויטמן – וינטה נשלחו לעבודות כפייה. הן סבלו מעבודה קשה, מרעב, קור ויחס נוראי. אמא של ינטה, כמו רבים אחרים, לא שרדה.
רק ב-1948 ינטה מאש חזרה לקישינב עם בעלה מיכאיל מאש. היא התגוררה בעיר כ-30 שנה, עד עלייתה לישראל ב-1977. בכל התקופה הזו היא עבדה כמנהלת חשבונות. למרות אהבתה לספרות והרצון לכתוב, היא לא כתבה מפחד להשאיר עדות מהחיים שלה כאסירה בסיביר. בשנים הראשונות שלה בישראל, עד שיצאה לפנסיה, היא המשיכה לעבוד כמנהלת חשבונות, אבל במקביל היא התחילה לכתוב. הסיפור הראשון שלה "שיר מיותם" פורסם ב"גולדנה קייט".
ינטה מאש הגיעה ארצה כאלמנה וכאן פגשה את בן העיירה שלה דוד גורביץ, גם אלמן באותו זמן. הם נישאו ודוד תמך בה מאוד ועודד אותה להמשיך לכתוב. היא פרסמה ארבעה ספרים ביידיש. אחד הספרים תורגם לעברית.
על העבודה הספרותית שלה זכתה ינטה מאש בהרבה הערכה ופרסים: פרס גרשון סגל (1994), פרס יעקב פיכמן (1996), פרס פנחס ארליך (1998), פרס איציק מאנגר (1999), פרס דוד הופשטיין (2002), פרס רובינליכט (2004).
ינטה מאש נפטרה בחיפה בשנת 2013.
ספריה

"טיף אין דער טייגה", תל אביב: ישראל בוך, 1990.
"משנה מקום", תל אביב: פרץ פארלאג, 1993.
"בעסאראבער מוטיוון", תל אביב: פרץ פארלאג, 1998. הספר תורגם לעברית בשם "מוטיבים בסרביים - סיפורים וזכרונות" על ידי מאיר אבני.
"מיט דער לעצטער הקפה", תל אביב: לייויק-פארלאגן, 2007.
תרגומים

"מוטיבים בסרביים", תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור (עברית), 2002.
אנתולוגיה לספרות ביידיש:  Gud i Odessa och Satan i Paris, הוצאה לאור: שוודיה - Nya Doxa  (שוודית), 2015.
On The Landing: A short story by Yenta Mash http://www.yiddishbookcenter.org/yenta_mash_on_the_landing (אנגלית), 2016.
הערות שוליים

↑  מוטיבים בסרביים, באתר סימניה
2. http://jewishstandard.timesofisrael.com/pen-helps-translate-yiddish-yenta/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312982205171  ISNI: 0000 0000 7961 8882  LCCN: nr92002371  VIAF: 256427793   WorldCat (עם VIAF): 256427793
יחסי ישראל – כורדיסטן העיראקית

| יחסי ישראל–כורדיסטן |
| --- | --- |
ישראל: כורדיסטן


ישראל: כורדיסטן
שטח (בקילומטר רבוע)
22,072: 191,660
אוכלוסייה
9,961,867: 28,000,000‏‏‏
תמ"ג (במיליוני דולרים)
509,901: 
תמ"ג לנפש (בדולרים)
51,185: 

כורדים וישראלים על רקע בי"ח שדה צבאי-ישראלי שהוקם על ידי ישראל בכורדיסטן העיראקית. בתמונה רופאים וחובשים ישראלים, האלוף רחבעם זאבי (גנדי), המולא מוסטפא ברזאני ולוחמים כורדים.
ביקור המולא מוסטפא ברזאני באחת מטייסות חיל האוויר בנוכחותו של מפקד חיל האוויר מוטי הוד, שנות ה-70
יחסי ישראל–כורדיסטן העיראקית משתרעים על הרקע ההיסטורי של היחסים בין הכורדים והעם היהודי, ועל היחסים הפוליטיים והכלכליים הנוכחיים בין כורדיסטן העיראקית לבין מדינת ישראל.
לכורדיסטן העיראקית ולישראל אין מעמד רשמי של יחסים דיפלומטיים או בילטרליים, אם כי יש טענות שיש מגעים רבים בין הגופים הממשלתיים והעסקיים. איראן וסוריה האשימו את כורדיסטן העיראקית בקיום יחסים עם ישראל. מסעוד ברזאני, נשיא כורדיסטן העיראקית והמפלגה הדמוקרטית הכורדית, טען ב-2005 כי "כינון היחסים בין הכורדים לישראל אינו פשע, שכן במדינות ערביות רבות יש קשרים עם המדינה היהודית".