stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rid mig som en dalahäst

| --- | --- |

 סינגל בביצוע פרקן סנוסק וראסמוס גוזי
 יצא לאור:  14 באוקטובר 2022
 שפה:  שוודית
 חברת תקליטים:  גוזי רקורדס
 כתיבה:  אנדרה זוניגה, ראמוס גוזי
 הפקה:  אנדרה זוניגה, ראמוס גוזי
"Rid mig som en dalahäst" (בעברית: "תרכב עליי כמו סוס") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר השוודי ראסמוס גוזי בהשתתפות פרקן סנוסק. את השיר הוציאה ב-14 באוקטובר 2022 לאור חברת התקליטים גוזי רקורדס.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים השבועי של שוודיה, "סוורייטופליסטן". השיר נכתב והופק על ידי גוזי ואנדרה זוניגה. בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-72.6 מיליון השמעות.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2022)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2022)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2022)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2022)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 1 |  |
היסטוריית יציאות לאור

| אזור | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| עולם | 14 באוקטובר 2022 | סטרימינג • הורדה דיגיטלית | גוזי רקורדס |  |
הערות שוליים

↑  Rid mig som en dalahäst, ספוטיפיי
↑  Rid mig som en dalahäst, אפל מיוזיק
אלוף ללא עוררין 2

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 בימוי:  יצחק פלורנטין 
 הופק בידי:  בועז דוידזון, אבי לרנר
 תסריט:  בועז דוידזון 
 עריכה:  אירית רז
 שחקנים ראשיים:  מייקל ג'יי וייט סקוט אדקינס בן קרוס אלי דנקר מארק איווניר
 מוזיקה:  סטפן אדוארדס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Nu Image 
 חברה מפיצה:  Nu Image, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, ישירות לווידיאו 
 הקרנת בכורה:  2006 
 משך הקרנה:  93 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט אמנויות לחימה, סרט דרמה, סרט כלא, סרט פעולה, סרט איגרוף 
 מקום התרחשות:  סנקט פטרבורג, מוסקבה 
 תקציב:  $8 מיליון
 הכנסות:  $11 מיליון
 סרט קודם:  אלוף ללא עוררין
 סרט הבא:  אלוף ללא עוררין 3 
 סרטים בסדרה:  4
 דף הסרט ב־IMDb
 
אלוף ללא עוררין 2 (באנגלית: Undisputed II: Last Man Standing) הוא סרט אמנויות לחימה אמריקאי משנת 2006 של הבמאי הישראלי יצחק פלורנטין ובכיכובם של סקוט אדקינס ומייקל ג'יי וייט. זהו סרט ההמשך לסרט "אלוף ללא עוררין" משנת 2002.
עלילה

ג'ורג' צ'אמברס (מייקל ג'יי וייט) הוא אלוף העולם באגרוף. כמה שנים לאחר הסרט הקודם, צ'אמברס מבקר בפדרציה הרוסית לסדרת משחקי אגרוף, שם הוא מופלל על החזקת קוקאין ונשלח שוב לכלא. בכלא הוא מגלה קרבות אגרוף לא חוקיים שהאלוף שלהם הוא האסיר יורי בויקה (סקוט אדקינס). סוהרי בית הסוהר מארגנים את הקרבות הללו ומשתתפים בהימורים כדי לצאת ברווח אישי, לרוב על חשבון הלוחמים. צ'יימברס חולק תא עם סטיבן פארקר, נרקומן בריטי.
מנהל הכלא מרקוב עובד בשביל אדם עשיר בשם גאגא (מארק איווניר), ושניהם אומרים לצ'אמברס שאם הוא יילחם בבויקה, ככל הנראה יקבל ערעור מזורז ושחרור מוקדם. צ'אמברס מסרב בהתחלה, אך לאחר שעבד עבודה פיזית במערכת הביוב של הכלא וחווה ממקור ראשון את אכזריות השומרים, הוא מסכים בעל כורחו. שני הלוחמים מתאמנים קשה לקראת המשחק, אם כי צ'אמברס עדיין מסתמך על רקע האגרוף שלו, בעוד בויקה מכין סדרה של בעיטות קטלניות, זריקות ומספר תרגילים שנועדו להשפיל את יריבו בזירה. קרב זה מסתיים בהפסד מצד צ'אמברס לאחר שהכנופיה של בויקה מסממת אותו לפני הקרב. לאחר מכן גאגא מציע לו עוד קרב והוא מסכים בתנאי שלא יסממו לא אותו ולא את בויקה. אחרי 3 סיבובים הוא שובר את רגלו של בויקה ומנצח, משתחרר ומשתמש בכספי הזכייה שלו כדי לקנות גם את החופש של קרוט, חברו הנכה שתמך בו.
דמויות ושחקנים

מייקל ג'יי וייט - ג'ורג' צ'אמברס
סקוט אדקינס - יורי בוייקה
אלי דנקר - קרוט/ניקולאי
בן קרוס - סטיבן פארקר
מארק איווניר - גאגא
קן לרנר - פיל גולד
דייזי לאנג - סבטלנה
ולנטין גנב - מנהל הכלא מרקוב
נתן נטע הנובר

| --- | --- |
 לידה:  1610 איזיאסלב, האיחוד הפולני-ליטאי 
 פטירה:  14 ביולי 1683 (בגיל 73 בערך) אוהרסקי ברוד, צ'כיה 
 מדינה:  האיחוד הפולני-ליטאי 
 תקופת הפעילות:  ? – 14 ביולי 1683 
 חיבוריו:  יוון מצולה, שערי ציון 
 
הרב נתן נטע הנובר (? – כ' בתמוז ה'תמ"ג, 14 ביולי 1683) היה רב, מקובל, בלשן, דרשן והיסטוריון. חיבר את הספר יון מצולה המתאר את גזרות ת"ח ת"ט (1648–1649) ואת ספר שערי ציון.
קורות חיים

הנובר נולד בעיר אוסטרוה שבאיחוד הפולני-ליטאי במועד לא ידוע, כנראה בסוף שנות ה-20 או תחילת שנות ה-30 של המאה ה-17. אביו היה הרב משה הנובר, שעליו לא ידוע הרבה, מלבד העובדה שהוא מכונה על ידי בנו "מורנו הרב", ומכאן שכיהן כנראה במשרה רבנית, ושהוא שנרצח, כנראה בזמן גזרות ת"ח–ת"ט. יעקב ישראלסון, שבחן את תולדותיו בראשית המאה ה-20, שיער כי ייתכן שהנובר הבן היה תלמיד המהרש"א, שנפטר באוסטרהא ב-1632, אך טענה זו שנויה במחלוקת.
ב-1646 נסע הרב הנובר לקרקוב, שם נשא דרשה, שעיבד לימים לספר "טעמי סוכה", שיצא באמסטרדם ב-1651, השנה שבה הוא התחתן ועבר לבית חמיו בזאסלב. בעקבות גזרות ת"ח ת"ט ברחו הרב ומשפחתו, יחד עם יהודי זאסלב, מאוקראינה, בריחה שתוארה בספרו "יון מצולה". לפי עדותו של הרב עצמו במבוא לספרו "טעמי סוכה", בשנים אלה הוא התפרנס מדרשות שנתן בבתי כנסת שונים ברחבי אירופה. הוא שאף לקבץ אותן בספר "נטע שעשועים", אולם הוא לא ראה אור מעולם.
עם הגיעו לוונציה שבאיטליה למד קבלה, ואף חיבר בהמשך ספר תפילות ובקשות על פיה בשם "שערי ציון" (פראג 1662). בהקדמה לספר זה הוא מציין כי למד קבלה מפי הרב חיים הכהן מארם צובא, תלמידו המובהק של רבי חיים ויטאל. במשך כמאתיים שנה היה זה חיבורו הידוע ביותר של הרב הנובר. הוא נדפס עוד בחייו בשלוש מהדורות, ועוד רבות לאחר תקופתו. כן חיבר גם מילון ארבע-לשוני בגרמנית, לטינית, איטלקית ועברית בשם "שפה ברורה”, שיצא בפראג ב-1660.
יש הגורסים שאחז במשרה רבנית כלשהי בליבורנו שבאיטליה בין השנים 1653–1656. בשנים 1657–1670 כיהן כרב ראשי ואב בית דין של יאשי. בשנת 1657 הקים ביאשי את בית הכנסת הראשון הבנוי אבן. מ-1670 ועד מותו כיהן כרב בפוקשאן ובאונגריש ברוד. לפי קביעתו של היינריך גרץ, שאינה מקובלת על הכול, הרב הנובר נהרג עם כל קהילתו בברוד ב-14 ביולי 1683 בפרעות הקורוצים, מורדים הונגרים שקמו נגד שלטון בית הבסבורג.
יוון מצולה

ספרו של הנובר "יְוֵן מְצוּלָה" הודפס לראשונה בוונציה ב-1653, ונתגלה מחדש וזכה לפופולריות רבה כעבור כ-200 שנה, כשגברה ההתעניינות בהיסטוריה היהודית. הוא תורגם להרבה שפות אירופיות, ונחשב במשך תקופה ארוכה לעדות היהודית הנאמנה ביותר לפרעות ת"ח-ת"ט. במחצית השנייה של המאה ה-20 חדל הספר לשמש כמקור מהימן בעיני חוקרים מודרניים, אף שהוא תיעוד ראשוני של המאורעות. ההצלחה הגדולה שזכה לה והדפסתו במהדורות רבות קיבעו אותו כמסמך חשוב בזיכרון ההיסטורי היהודי.
ב"יון מצולה" תיאר הנובר את פרעות ת"ח-ת"ט בהנהגת הטמאן הקוזקים בוגדן חמלניצקי. עדותו האישית תופסת רק חלק קטן מהספר, כשמפורטת בו גרסת המחבר לגבי השתלשלות האירועים שהובילו למרד ואחר כך לפרעות ביהודים, ומהלכם של אלה. בספר מובאים תיאורים של מרד האוקראינים (בלשונו: "היוונים", משום שהשתייכו לכנסייה האורתודוקסית - יוונית) והטטרים "הקדרים" נגד האצולה ששלטה במקומיים ועשקה אותם.
הספר כולל תיאור רציחתם של גדולי ישראל ר' יחיאל מיכל, הקדוש מנמירוב ור' שמשון מאוסטרופולי.
הנובר תיאר מעשי בגידה רבים של העילית הפולנית ביהודים, אף כי היסטוריונים מודרניים רבים מבטלים את טיעוניו. בניגוד למחברי רשומות יהודים אחרים בני זמנו, הנובר ציין סיבות חברתיות להתקוממות, וכתב את ספרו בסגנון היסטוריוגרפי.
ספריו

יון מצולה
טעמי סוכה
שערי ציון
שפה ברורה
ספריו > מתרגומיו

אייזיק מאיר דיק, ספורי גזירות ת"ח ות"ט / שכתב ר' נתן נטע הנובר תורגם ליידיש על ידי אייזיק מאיר דיק, ווילנה?, דפוס ראם?, תרכ'-.
לקריאה נוספת

Edward Fram, "Creating a tale of Martyrdom in Tulczyn, 1648", in: Jewish History and Jewish Memory: Essays In Honor of Yosef Haiym Yerushalmi .(Eds: Elisheva Carlebach, John M. Efron & David N. Myers), Hanover: University Press of New England; Brandeis University Press (1998), pp. 89-112.
הערות שוליים

↑  על פי תוארו בשער ספר "טעמי סוכה" של רבי נתן נטע: ”הקדוש מוהר"ר משה הנובר זצ"ל הי"ד”.
↑  ”ועבר עלינו איש קדוש הרב הכולל מוהר"ר חיים ז"ל ה"ה תלמיד מובהק של הרב האלוקי מוהר"ר חיים ויטאל ז"ל ה"ה וקיבלתי ממנו חכמה מפוארה” (הקדמה לספר שערי ציון).
↑  מקור הצירוף: ”טָבַעְתִּי, בִּיוֵן מְצוּלָה, וְאֵין מָעֳמָד” (תהילים סט ג).
↑  אתר הספרייה הלאומית, ערך : אייזיק מאיר דיק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262212105171  PLWABN: 9810692117805606  BnF: cb12041205s (data)  GND: 128757795  ISNI: 0000 0001 0887 8799  LCCN: n82145686  NKC: js2015882795  NTA: 098851039  RERO: 02-A003346162  SELIBR: 59169  SUDOC: 028611721  VcBA: 495/35498  VIAF: 264672873   WorldCat (עם VIAF): 264672873 
בית הכנסת הגדול בעיר איזיאסלב שבאוקראינה, בו החל נתן נטע הנובר ללמד.
סיפורו של אלוף

ערך זה עוסק בסרט משנת 1979. אם התכוונתם לסרט משנת 2021, ראו .
| --- | --- |

 מבוסס על:  The Champ 
 בימוי:  פרנקו זפירלי 
 הופק בידי:  דייסון לוול 
 תסריט:  פרנסס מריון, וולטר ניומן
 עריכה:  Michael J. Sheridan 
 שחקנים ראשיים:  ג'ון וויט ריקי שרודר פיי דאנאוויי
 מוזיקה:  דייב גרוסין 
 צילום:  פרד קונמקפ 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  4 באפריל 1979
 משך הקרנה:  123 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט איגרוף 
 מקום התרחשות:  פלורידה 
 הכנסות:  30,441,738‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   champ
 דף הסרט ב־IMDb
 
סיפורו של אלוף (באנגלית: The Champ) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1979 בבימויו של פרנקו זפירלי. זה רימייק של סרט קולנוע בשם זה משנת 1931.
בסרט זה הופיע לראשונה ריקי שרודר, שהיה אז בן תשע.
ריקי שרודר זכה בפרס גלובוס הזהב - השחקן החדש של השנה, לשנת 1980.
ג'ון וויט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה אך הפסיד אותו לדסטין הופמן ששיחק בסרט קרמר נגד קרמר.
הסרט זכה בביקורות פושרות אבל הפך לשובר קופות בגלל המלודרמטיות סוחטת הדמעות שבו. הסצנה האחרונה בסרט בה בוכה הילד ליד גופת אביו, נבדקה על ידי פסיכולוגים יחד עם עוד 250 קטעי סרטים אחרים ונקבעה כעצובה ביותר בכל הסרטים. היא משמשת בניסיונות לבדיקת הרגישות הנפשית בקבוצות שונות של נבדקים.
תקציר העלילה

בילי פלינט (ג'ון וויט) הוא אב יחידני המגדל את בנו טימותי ג'וזף (טי.ג'יי) (ריקי שרודר). הוא עובד כמאמן סוסים בחווה בפלורידה. עד לפני שבע שנים הוא היה אלוף אגרוף אך נטש את הספורט הזה בגלל התמכרותו לשתייה ולהימורים. אשתו, אנני (פיי דאנאוויי), עזבה אותו והותירה לו משמורת על טי ג'יי. בילי מספר לבנו כי אמו מתה וזה מעריץ אותו ופונה אליו רק בשם "אלוף".
באחת הפעמים זוכה בילי בסכום גבוה וקונה לבנו סוסת מרוץ. הסוסה משתתפת במרוץ סוסים גדול בו נתקל טי. ג'יי באנני ובחברה דולי (ג'ואן בלונדל). אנני אינה מזהה אותו כבנה אך הילד מוצא חן בעיניה והיא נענית לבקשתו להמר על סוסתו.
הסוסה כושלת ונפצעת במירוץ, טי.ג'יי רץ לקראתה ואחריו בילי. אז מבינה אנני שטי.ג'יי. הוא בנה. אנני היא אישה אמידה, עוסקת באופנה ונשואה לרופא. באישורו של בילי היא מזמינה את טי.ג'יי. להתארח ביאכטה המפוארת שלהם.
בילי מסתבך בהימורים ונאלץ למסור את הסוסה. כאשר באים לקחת אותה הוא מתחיל בקטטה, נעצר ונידון למאסר. הוא שולח את טי.ג'יי. להתארח שוב בתקופה זו ביאכטה של אנני. בהזדמנות זו מגלה לו אנני כי היא אמו אך הוא מקבל זאת קשה ומסרב להאמין לה.
אנני שולחת את בעלה מייק (ארתור היל) לשכנע את בילי להעביר להם את טי.ג'יי לטובתו של הילד אך בילי מסרב בתוקף.
בילי מגיע למסקנה כי כדי שיוכל להמשיך ולהחזיק בילד ולתת לו עתיד טוב, עליו להרוויח סכום כסף גדול וזאת יוכל לעשות רק בזירת האגרוף.
המאמן ג'קי (ג'ק וורדן) מנסה לשכנע את בילי כי סיכוייו קלושים בגלל גילו הגבוה ושבע שנות היעדרות מהזירה אך לבסוף נכנע להפצרותיו.
בילי ניגש לתחרות בחששות כבדים אך לא מוותר גם לאחר מספר סיבובים בהם הוא נפצע, נופל ומצליח לקום. המאמן מתחנן לפניו להפסיק את התחרות אך בילי לא מוותר. לבסוף הוא מנצח בנוק אאוט לקול צהלת הקהל ובתוכו אנני וטי.ג'יי.
בילי מובל לחדר מנוחה, מושכב על מיטה ולאחר זמן קצר הוא מת כשטי.ג'יי. מתייפח ליד גופתו וצועק:"אלוף", "אלוף" ולבסוף נופל בזרועותיה של אמו אנני.
הערות שוליים

↑  הסרט העצוב ביותר בעולם, באתר סמיתסוניאן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2011149027   WorldCat (עם LCCN): no2011-149027
השכן של ישו

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  דוקי דרור 
 הופק בידי:  רוני איזאק, דוקי דרור, פיליפ בלאיש
 שחקנים ראשיים:  ג'והר אבו לאשין 
 מוזיקה:  ישראל ברייט 
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  זייגוט פילמס
 הקרנת בכורה:  2002 
 משך הקרנה:  70 דק'
 שפת הסרט:  אנגלית, ערבית, עברית
 סוגה:  סרט תיעודי, סרט ביוגרפי 
 פרסים:  זוכה פסטיבל דוקאביב 2002
 דף הסרט ב־IMDb
 
"השכן של ישו" (Raging Dove) הוא סרט דוקומנטרי ישראלי, בבימויו של דוקי דרור, שיצא בשנת 2002. זוכה הפרס הראשון בפסטיבל דוקאביב. הסרט הוקרן בעשרות פסטיבלים ושודר במדינות רבות.
פרטי עלילה

פעמיים היה ג'והר אבו לאשין, אלוף העולם באגרוף למשקל בינוני. אבו לאשין, "הנער הישראלי" מנצרת, הניף את דגל ישראל כשזכה בתואר העולמי בפעם הראשונה וכמה שנים אחר כך, את דגל פלסטין כשזכה בו בשנית. אבל הנפות הדגלים לא התקבלו כסמל לאחווה ומפגני הסולידריות של הספורטאי הצעיר התקבלו בעוינות שהפכה את הקריירה הזוהרת שלו, לסיפור טרגי של זהות חצויה בלב הסכסוך המזרח-תיכוני. בשנת 2000, רוחות של שלום נשבו בארץ ישראל ואבו לאשין הרגיש שהגיע הזמן לחזור אל הזירה ולסגור מעגל. הסרט עוקב אחר הקאמבק האחרון של אבו לאשין מחוות הסוסים שלו בטנסי, דרך קרב על הכתר העולמי שהוא מביא לנצרת, ועד לקרב הגדול של חייו שהוא מתכנן בעזה, בשיתוף עם יו"ר הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת.
הפקה

הסרט הופק על ידי חברת נגה תקשורת, במסגרת הפקות המקור של ערוץ 8, כחלק מהמחויבות של חברות הכבלים בישראל בהפקות מקור. הסרט היה אחד מ-11 סרטים דוקומנטריים חדשים שהופקו בתקציב של 2.5 מיליון שקל. הסרטים נבחרו מתוך 150 הצעות שהוגשו לנגה. הסרט זכה בפרסים רבים, ביניהם הפרס הראשון בפסטיבל דוקאביב והפך לאחד הסרטים התיעודיים הישראלים הראשונים שזכו להפצה בינלאומית נרחבת.
הערות שוליים

↑  אביבה קרול, ‏נגה תשקיע 2.5 מיליון שקל בהפקת 11 סרטים דוקומנטריים, באתר גלובס, 6 באפריל 2000
↑  הזוכה בפסטיבל "דוק-אביב":  "השכן של ישו" של דוקי דרור, באתר הארץ, 23 באפריל 2002
נלי פו

נלידה "נלי" אווילה פו (באנגלית: Nelida "Nellie" Avila Pou; נולדה ב-20 במאי 1956) היא פוליטיקאית אמריקאית המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של מדינת ניו ג'רזי, מאז ינואר 2025. טרם היבחרה לבית הנבחרים האמריקאי הייתה פו חברת בית המחוקקים של ניו ג'רזי, תחילה באספה הכללית (2012-1997) ולאחר מכן בסנאט (2025-2012). היא החלה את כהונתה באספה הכללית לאחר שהחליפה את חבר האספה ביל פסקרל, אותו לימים ירשה גם בקונגרס האמריקאי לאחר מותו.
ביוגרפיה

פו נולדה ב-20 במאי 1956. היא למדה באוניברסיטת קין, באוניברסיטת ראטגרס, ובאוניברסיטת וירג'יניה. רוב הקריירה של פו התנהלה בעיריית פטרסון, שם כיהנה כמנהלת העסקים של העיר בין השנים 2014–2018, כעוזרת מנהלת העסקים (2003–2014, 1997–1998), כמנהלת מחלקת השירותים החברתיים (1986–1997) וכרכזת ההכשרה והחינוך של תוכנית חוק התעסוקה וההכשרה המקיפה (CETA) בין השנים 1975–1983.
היא הייתה חברה בכוח המשימה של מדינת ניו ג'רזי למניעת התעללות בילדים והזנחתם בין השנים 1997–2016, ובמועצה המייעצת לשירותי הבריאות לנשאי HIV במחוזות פאסייאיק וברגן (1993–1997). כמו כן, היא שימשה כמתאמת תוכנית הנוער של מחוז פאסייאיק בשנים 1983–1985.
ב-29 בינואר 1997 מונתה פו למושב בלתי-מאויש באספה הכללית של ניו ג'רזי, לאחר שחבר האספה ביל פסקרל – שכיהן בתפקיד מאז 1988 – נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית והתפטר מתפקידו באספה עם השבעתו ב-3 בינואר 1997. פו כיהנה כסגנית יושב ראש האספה בשנים 2002–2005 וכעוזרת מנהיג המיעוט בשנים 2000–2001. באספה, היא הייתה חברה בוועדת ההקצבות (וכיהנה כיושבת הראש שלה בין 2006 ל-2011), בוועדת התקציב, בוועדת החינוך ובוועדה המשותפת לפיקוח על תקציב המדינה של ניו ג'רזי.
במקום להתמודד מחדש למושבהּ באספה בבחירות 2011, בחרה פו להתמודד אל הסנאט של ניו ג'רזי במחוז שבו כיהן הסנאטור הוותיק ג'ון גירג'נטי, שהודיע על פרישתו. היא הביסה בקלות את ראש עיריית האלדון לשעבר, קן פניגטור, בבחירות לסנאט של ניו ג'רזי ב-2011 – והושבעה לתפקידה בינואר 2012. מאז נבחרה מחדש לסנאט בשנים 2013, 2017, 2021 ו-2023.
ב-21 באוגוסט 2024 נפטר חבר הקונגרס המכהן ביל פסקרל. ב-29 באוגוסט בחרו חברי הוועדה הדמוקרטית של מחוז פאסייאיק בפו כמועמדת המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס התשיעי של ניו ג'רזי בבית הנבחרים של ארצות הברית. יריבה הרפובליקני בבחירות 2024 היה בילי פרמפה. המנהיגים הדמוקרטים הסכימו במהירות לבחור בה כמחליפתו של פסקרל, כאשר המועד האחרון להחלפתו בקלפי היה באותו ערב בחצות.
בבחירות 2024 המחוז עבר שינוי פוליטי משמעותי לכיוון הרפובליקנים, כאשר לראשונה הצביע לטובת מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית דונלד טראמפ בהפרש קטן, לאחר שב-2020 הצביעו תושביו למועמד הדמוקרטי ג'ו ביידן בפער של 20%. פו ניצחה את פרמפה בהפרש של 5 נקודות בלבד – מרווח ניצחון קטן בהרבה בהשוואה לבחירות הקודמות לבית הנבחרים האמריקאי במחוז.
הערות שוליים

↑  זאק בלקברן, Democrats officially nominate Nellie Pou to succeed Pascrell, באתר ניו ג'רזי גלוב, 29 באוגוסט 2024 (באנגלית)
↑  ג'ואי פוקס, Nellie Pou, Trump-district congresswoman, באתר ניו ג'רזי גלוב, 20 בנובמבר 2024 (באנגלית)
אביגדור קהלני

אביגדור קהלני (נולד ב-16 ביוני 1944) הוא איש צבא ופוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה והדרך השלישית (שאותה הקים ועמד בראשה) וכן השר לביטחון פנים. כיהן כיו"ר האגודה למען החייל, כסגן ראש עיריית תל אביב וכראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון. בעל עיטור הגבורה ממלחמת יום הכיפורים, עיטור המופת ממלחמת ששת הימים, ועיטור הנשיא על תרומתו למדינת ישראל, ונמנה עם מדליקי המשואות ביום העצמאות ה-75.
קריירה ציבורית ופוליטית > תפקידים ייצוגיים ועליית יהודי תימן

לאחר שחרורו מצה"ל מונה קהלני ליו"ר רשת בתי הספר "עמל". היה גם יו"ר ידידי קרן לב"י ויו"ר ועדת ההנצחה לחיל השריון. מונה על ידי ראש הממשלה יצחק שמיר לתאם את הפעילות הגלויה במאמצים להעלאת יהודי תימן, המאמצים החלו לשאת פרי ב-1992 ובשנים הבאות עלו לישראל כמה מאות יהודים.
קריירה ציבורית ופוליטית > חבר הכנסת, סגן ראש העיר תל אביב, ומפלגת הדרך השלישית

ב-1992 נבחר לכהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה בכנסת ה־13. היה חבר בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת החינוך. בהצבעה בכנסת בספטמבר 1993 הוא תמך בהסכם אוסלו. בבחירות לרשויות המקומיות ב-1993, התמודד מטעם מפלגת העבודה על ראשות עיריית תל אביב, אך הפסיד לרוני מילוא שעמד בראש רשימה על מפלגתית. כיהן כסגן ראש העיר וכראש מנהל החינוך בעירייה עד 1996.
ב-1995 היה ממקימי תנועת "הדרך השלישית", תחילה כזרם ניצי בתוך מפלגת העבודה, ולאחר מכן פרש ממפלגת העבודה יחד עם עמנואל זיסמן, והשניים הקימו את "הדרך השלישית" כמפלגת מרכז שקהלני עמד בראשה בבחירות לכנסת ה־14, במאי 1996. עיקר מצעה היה התנגדות לנסיגה מרמת הגולן, שבאותה תקופה עמדה על הפרק על רקע המשא-ומתן עם סוריה, והשארת גושי התנחלויות עיקריים ביהודה ושומרון בתוואי "תוכנית אלון". רשימתו זכתה ב-4 מנדטים, ונכנסה לממשלה בראשות בנימין נתניהו עם קהלני בתפקיד השר לביטחון פנים. הוא כיהן בתפקיד זה מיוני 1996 ועד סיום כהונת ממשלת נתניהו ב-1999.
בבחירות לכנסת החמש עשרה, שהתקיימו ב-17 במאי 1999, התמודד קהלני שוב בראש "הדרך השלישית", אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
קריירה ציבורית ופוליטית > חשדות לפלילים וזיכויו

בשנת 2000 התברר שעופר נמרודי ועיתונו "מעריב" עסקו בהאזנות סתר לעיתונאי ידיעות אחרונות וגנבו מידע עיתונאי. קהלני נחקר על ידי המשטרה בחשד שקיבל טובות הנאה מנמרודי. בתקשורת נחשף כי המשטרה ביצעה האזנות סתר לקווי הטלפון בבית קהלני ובמשרדו תוך חריגה מהצו שניתן לה, ותמללה גם שיחות פרטיות שערכו בני ביתו. קהלני הואשם במשפטו בגילוי מידע סודי על שלבי החקירה נגד עופר נמרודי, בעבירה של הפרת אמונים, ובשיבוש הליכי חקירה ושיבוש הליכי משפט - אך במרץ 2001 זוכה על ידי השופט עודד אליגון, בבית משפט השלום, שפסק שקהלני פטור מלהשיב לאשמה, תוך שהוא מותח ביקורת חריפה על הפרקליטות.
לאחר זיכויו, תקף קהלני במסיבת עיתונאים את ניצב משה מזרחי, שכיהן בתקופת חקירתו כראש יאחב"ל, וטען כי מזרחי פעל משיקולים זרים. לעומתו טענה הפרקליטות שהשופט אליגון זיכה את קהלני תוך התנהלות שאינה ראויה.
פרקליטות המדינה בהנהגתה של פרקליטת המדינה עדנה ארבל ערערה על פסק הדין לבית המשפט המחוזי בראשותה של השופטת דבורה ברלינר, וזה ביטל את פסק הדין, מתחו ביקורת חריפה על השופט אל-יגון, והחזיר את הדיון לבית משפט השלום, על מנת שקהלני ישיב לאשמה. קהלני זוכה גם בפעם השנייה בבית משפט השלום, ביולי 2002. השופט דוד רוזן זיכה אותו משלוש העבירות בהן הואשם: שיבוש מהלכי משפט, הפרת אמונים וגילוי בהפרת חובה.
עדנה ארבל ביקשה לערער לעליון אולם היועמ"ש אליקים רובינשטיין סירב בפעם הזו.[דרוש מקור]
קריירה ציבורית ופוליטית > תפקידים ציבוריים וייצוגיים

ב-2002 התמודד בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה הוא הוצב במקום ה-41 ברשימת הליכוד, אך זו זכתה ב-38 מנדטים והוא לא נבחר לכנסת. בינואר 2006, לאחר התפטרותו מהכנסת של צחי הנגבי, שעבר לקדימה, הגיע תורו של קהלני להיכנס לכנסת, אך הוא בחר להתפטר מרשימת המועמדים ולא להצטרף לכנסת.
מנובמבר 2004 ועד נובמבר 2007 שימש קהלני כראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון. אגף חדש שהוקם על ידי שר הביטחון שאול מופז והופקד על ביצוע מדיניות שר הביטחון בנושא ההתיישבות הביטחונית והכוונת הנוער להתיישבות וכן על משימות לאומיות, במיוחד לגבי נוער לפני גיוס. במסגרת פעילותו באגף, קהלני יזם סיורים שנקראים "יום בעקבות לוחמים", במסגרתם עשרות אלפי בני נוער מסיירים באתרי קרבות, משוחחים עם לוחמים שהשתתפו באותם קרבות ובסופו של יום צופים בתרגיל אש. במסגרת זאת, הרצה בפני בני נוער במצפה 77 (אתר ההנצחה לזכר הנופלים בקרב עמק הבכא משם יש תצפית לעבר שטח הקרב עליו פיקד במסירות). עם זאת, מהלכים כמו צמצום פעילות הנח"ל, קבלת המלצתה של ועדה שהקים - לסגור את הגדנ"ע קליעה, והתמקדות חלק מסיורי "יום בעקבות לוחמים" בקרבות בהשתתפותו, עוררו נגדו מחאה.
לקראת סוף 2006 יואל מרשק היה מועמד להחליפו בתפקיד, לאור החלטה של שר הביטחון עמיר פרץ לפני הפריימריז במפלגת העבודה. ההחלטה עוררה את התנגדותם של מספר חברי כנסת ובהם שלום שמחון, הניאה את פרץ מלעשות כן.
קהלני שימש כיו"ר האגודה למען החייל מנובמבר 2007 עד נובמבר 2015. במהלך כהונתו הוביל קהלני מהלך לצמצום הוצאות האגודה והשקעות נרחבות במתקני האגודה.
בינואר 2014 הודיע על כוונתו להתמודד במירוץ לנשיאות מדינת ישראל, אך לבסוף לא התמודד.
בשנת 2018 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 2019 הודיע קהלני על תמיכתו במפלגת "הימין החדש" לקראת הבחירות לכנסת ה-21.
בשנת 2020 הצטרף לתנועת "הביטחוניסטים", שקוראת לספח את שטחי יהודה ושומרון.
בשנת 2023 נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל.
קריירה ציבורית ופוליטית > בספרות ובתקשורת

על פועלו במלחמת ששת הימים נכתב בהרחבה בספר חשופים בצריח.
בשנת 1975 קהלני כתב את זכרונותיו מהקרב בעמק הבכא בספר עֹז 77, בהוצאת שוקן.
ב-2006 הפיק וביים קהלני סרט תיעודי על קרב עמק הבכא. שניים משיריו הולחנו ובוצעו על ידי אביהו מדינה: "אני נשבע לך" ו"את לי הבית" ושירו "ברכי נפשי" הולחן על ידי סגיב כהן ובוצע על ידי ציון גולן.
חיים אישיים

קהלני הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה, נשוי לדליה ואב לשלושה ילדים. במשך שנים התגורר בנס ציונה עיר הולדתו. כיום מתגורר בתל אביב.
באוגוסט 2021 נדבק בחיידק טורף, ובמשך כמה שבועות נאבק על חייו. בנובמבר 2021 חנך רחוב על שמו בדימונה.
תפקידים נוספים

בנוסף לתפקידיו הרשמיים, משמש קהלני בתפקידים נוספים, אותם הוא ממלא בהתנדבות. בין תפקידים אלו, הוא חבר בוועדות הבאות:
יו"ר ועדת הנצחה של עמותת השריון.
חבר ועדת גורן - הוועדה הציבורית לבחינת זכאות לסיוע מאגף השיקום.
חבר בהנהלת אתר ההנצחה יד לשריון.
חבר ועדת פרס מוסקוביץ' לציונות.
יו"ר עמותת מעט"ף - המרכז הישראלי לחילופי תרבות עממית ופולקלור
חבר הוועד המנהל של מרכז מורשת מנחם בגין
ספריו

עֹז 77 (על חוויותיו מקרבות הבלימה ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים), שוקן, 1975 - זוכה פרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 1977
דרך לוחם (אוטוביוגרפיה), הוצאת סטימצקי, 1989
בכוח האמת (תיאור מאבקו המשפטי), הוצאת סטימצקי
אני נשבע לך (סדרת ראיונות בגלי צה"ל שערך קהלני עם לוחמי מלחמת יום הכיפורים במלאת 30 שנה למלחמה), הוצאת כתר, 2003
את לי הבית, הוצאת ידיעות ספרים, 2009 (ספר שירים)
מנהיגות במעגלי החיים, הוצאה לאור עוז 77, 2018
בתרבות

השיר "הבלדה על אביגדור" נכתב עליו על ידי גדעון אונה.
אפרת ברון-הרלב

ד"ר אפרת ברון הרלב
אפרת ברון-הרלב (נולדה ב-28 בדצמבר 1966) היא רופאה ישראלית, מומחית ברפואת ילדים, טיפול נמרץ ומינהל רפואי. מכהנת כיום כמנהלת מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל.