עלויה סובח
כתביה > מרים של הסיפורים (בערבית: مريم الحكايا)

מרים של הסיפורים עוסק בזיכרון של נשים. מרים מקבלת על עצמה את תפקיד הכרוניקאית, מספרת סיפורים על עצמה, על דורה, וכן על הדורות של אמה ושל סבתה. הנשים הצעירות שייכות לדור שנלחם למען אמנציפציה ושואף לחופש גדול יותר לעצמו, אך בפועל הן הדבר פוסק כשהן נכנסות למערכות יחסים מסורתיות.
כמו כן, הרומן עוסק בתבוסה שספגו הנשים במלחמת האזרחים בלבנון. מרים, המספרת בגוף ראשון, חולמת על אהבה ועל מערכות יחסים חופשיות. אבל חלומותיה מנוגדים להלך הרוח המסורתי של הגברים המתוארים כמי שנוהגים לשקר ולהתנהג בצביעות כאילו היו מודרניים ומוארים, כאילו הם מחפשים מערכת יחסים של שוויון עם הנשים, אך בפועל זה לא המקרה. מרים, אם כן, מגיעה להחלטה שבעברה היא מעולם לא הייתה מקבלת - להינשא לגבר שאינה אוהבת. חברתה אבּתיסאם עוברת חוויה דומה.
הנשים ברומן מדברות על יחסיהן עם גברים, על הדיכוי שהן נתונות לו, על טראומת מלחמת האזרחים ועל חוסר האפשרות לחיות בשלום עם החברה הלבנונית. הכישלון שחוו הנשים מוצג שוב ושוב, בצורות שונות. הדמויות ברומן (מרים, אבּתיסאם ויסמין) חלמו על שינוי והתאכזבו. לאורך הדורות השונים, חוקים מוסיפים להפלות נשים, והפונדמנטליזם פורח. הרומן משקף את האלימות הטמונה במציאות הזאת באירוניה מסוימת. ומעביר את קוראיו מבכי לצחוק וחוזר חלילה. האירוניה המרה הזו נחשבת כאלמנט יסודי חשוב בכתיבתה של סובח.
ברומן הערבי דמות האם מלאה בסטריאוטיפים, לפי סובח. אמהות הן בדרך כלל חלשות, צייתניות ושותקות. אך הרומן של סובח מציג את מצב הפוך בכך שמוענק קול מובחן לאמה של מרים המעוצבת כדמות רבת-פנים. דמותה מנסה לנקום בבעלה ומעוררת את כעס משפחתה. היא נחושה לבטא את תחושת הדיכוי שלה.
זהו איננו רומן מסורתי משום שהוא מורכב מסיפורים רבים. הרומן הוא שטף של סיפורים, והזמן מוצג במקטעים כאשר הזיכרונות המסופרים הם למעשה שאריות של זיכרון, הן ביחס למקום והן ביחס לדמויות. יחדיו, סיפורי הדמויות הרומן מייצגים את סיפורו של דור אבוד בביירות בתקופת מלחמת האזרחים ומה שקדם לה. בכך הוא מנכיח גם את העבר האבוד, העבר של הכפר והמשפחה הלבנונית, שאותו חושפת המספרת בשקידה. הסיפור הוא סוג של נקמה, אבל לא למען המספרת עצמה או למען אדם כלשהו. הנקמה היא סוג של אבסורד, וגילוי הסיפורים הופך לפעולת שחרור ממשקל הזיכרון. המבקרת הלבנונית יומנא אל-עיד טוענת כי מלחמת האזרחים שחוותה עלוויה היוותה בסיס לשגשוג כתיבתה הבדיונית. עולמה הדמיוני מנכיח את התפוררות המבנה שלו, ודבק בדמויות בעלות אישיות קרועה, הסובלות מניכור. כתיבתה משקפת זהות חברתית המאוכלסת באובססיות של מוות והרס.
ב"מרים של הסיפורים", סובח מתמקדת בהרחבת נקודת המבט הנשית על החברה הלבנונית. היא קושרת בין גבריות, אלימות ומוסר כפול. מכיוון שפעולת הסיפור מיוחסת למקור נשי שמסר את המידע בעל פה, הרומן "מרים של הסיפורים" מותח קו המחבר בין התרבות הכתובה לבין תרבות הדיבור בלבנון, על רקע המלחמה והשלכותיה התרבותיות. הרומן מתייחס גם ליסודות מן המורשת הערבית, שדרכם הוא מעמיק להתבונן במציאות הלבנונית בתקופת המלחמה. מרחב העיר הוא בבואה של מרחב זיכרון שבו התערבב זמנו של הכפר בדרום לבנון עם זמנה של ביירות.
הגיבורה מרים מגלה פנים אחרות של הסופרת המספרת את הפרוזה של הקיום היומיומי במלחמה. היא מדברת הרבה על נשים. אף על פי שנשים חולקות עם גברים את התרבות העממית של הכפר, הגבר נותר בעמדה התרבותית הדומיננטית. דמותו של המחזאי זוהיר היא בת דמותה של מרים. שניהם שייכים לתרבות הכתובה ובסוף נשארת רק מרים. הם מתפתחים בקווים מקבילים, אמנם לא מגדריים, אבל הם שייכים למסורת תרבותית אחת, שהיא הכתיבה בניגוד למסורות האוראליות של הכפר.
הרומן מלא בדיאלוגים הכתובים בדיאלקט של תושבי דרום לבנון ובלשון הפרברים בביירות שאליהם הגיעו. ישנו עושר של פתגמים עממיים המושמעים בסיפורים כדי להעיד על אירועי אבל ושמחה. רומן זה מנסה לתעד את החיים כפי שאנשים בעלי תודעה מעוותת והיסטוריה מעוותת חיים אותם, בלי שיפוט. מרים היא מספרת סיפורים מיומנת, המצטטת ציורי לשון המזוהים עם השכבות העממיות. רצף הזמן ברומן ניתן לשחזור. הדיבור הנוצר מפי נשים מדמה חיים כפי שהם נוצרים מרחמן.