זכות בחירה אוניברסלית
היסטוריה

צרפת, על פי חוקת 1793, הייתה המדינה הגדולה הראשונה שנתנה זכות בחירה לכל הגברים הבוגרים, אם כי מעולם לא נעשה בה שימוש רשמי בפועל (החוקה של 1793 בוטלה מיד לפני יישומה). הרפובליקה של האיטי נתנה זכות בחירה אוניברסלית לגברים בשנת 1816. הרפובליקה הצרפתית השנייה הנהיגה את זכות בחירה אוניברסלית לאחר המהפכה בשנת 1848.
בעקבות המהפכות בצרפת, הוקמו תנועות ברחבי העולם המערבי למען זכות בחירה אוניברסלית בראשית המאה ה-19, שהתמקדותחילה בהסרת הדרישות לבעלות על רכוש כתנאי להצבעה. בשנת 1867 נתנה הקונפדרציה הצפון-גרמנית זכות בחירה לכל הגברים הבוגרים. בארצות הברית בעקבות מלחמת האזרחים האמריקאית שוחררו העבדים והוענקו להם זכויות של אזרחים, כולל זכות בחירה לזכרים בוגרים (אם כי כמה מדינות קבעו מגבלות במידה רבה, שפגעו בזכויות אלה). בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, המוקד של תנועת זכות הבחירה האוניברסלית היה לכלול את הרחבת זכות ההצבעה לנשים, כפי שקרה עוד מתקופת מלחמת האזרחים בכמה מדינות מערביות ובשנות ה-1890 במספר מושבות בריטיות.
הרפובליקה הצרפתית הראשונה אימצה לזמן קצר את זכות הבחירה האוניברסלית לגברים בשנת 1792; זו הייתה אחת המדינות הראשונות שביטלו את כל דרישות הקניין כתנאי מוקדם לאפשר לגברים להירשם ולהצביע. יוון הכירה בזכות בחירה מלאה לגברים בשנת 1844. ספרד הכירה בכך בחוקה של שנת 1869 וצרפת ושווייץ עשו זאת מאז מהפכת 1848 (עבור אזרחים גברים תושבים). עם עצמאותם במאה ה-19, כמה מדינות לטינו-אמריקאיות וליבריה באפריקה הרחיבו בתחילה את זכות הבחירה לכל הגברים הבוגרים, אך לאחר מכן הגבילו אותה על פי דרישות הקניין. הקיסרות הגרמנית יישמה את זכות הבחירה המלאה לגברים בשנת 1871.
ב-19 בספטמבר 1893 המושל הבריטי של ניו זילנד, לורד גלאזגו, נתן הסכמה לחוק בחירות חדש, שמשמעותו שניו זילנד הפכה למושבה הבריטית הראשונה בה נשים היו בעלות זכות בחירה בבחירות לפרלמנט. זמן קצר אחר כך בשנת 1894, מושבת אוסטרליה הדרומית הייתה השנייה שאפשרה לנשים להצביע, אך המושבה הראשונה שהתירה גם לנשים להתמודד לבחירות. 12 שנים מאוחר יותר, השטח הרוסי האוטונומי המכונה הדוכסות הגדולה של פינלנד (שהפכה לרפובליקה של פינלנד בשנת 1917) הפך לטריטוריה הראשונה בעולם שמיישמת זכות בחירה בלתי מוגבלת, מכיוון שנשים יכולו להיות מועמדות, בניגוד לניו זילנד, וללא הדרה אתנית ילידית, כמו באוסטרליה. זה הוביל גם לבחירות של חברות הפרלמנט הראשונות בעולם בשנה שלאחר מכן. במדינות פדרליות ושטחים קולוניאליים או אוטונומיים לפני מלחמת העולם הראשונה ישנן דוגמאות מרובות להענקת אוניברסלית. עם זאת, שינויים משפטיים אלה בוצעו באישורם של גופי ממשל בריטיים, רוסים או אחרים, שנחשבו אז לאומה הריבונית. מסיבה זו, לאוסטרליה (1901), ניו זילנד (1908) ופינלנד (1917) יש תאריכים שונים להשגת זכות הבחירה האוניברסלית.
בארצות הברית, התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, שאושר בשנת 1870, קבע כי "זכותם של אזרחי ארצות הברית להצביע לא תישלל מהם על ידי ארצות הברית או אחת מהמדינות בשל גזע, צבע או מצב קודם של עבדות". תיקון זה נועד להבטיח את זכות ההצבעה לאפרו אמריקאים, שרבים מהם שועבדו בדרום לפני תום מלחמת האזרחים האמריקאית (1865) וביטול העבדות 1864–1865. למרות התיקון, השחורים קיבלו זכויות במדינות הקונפדרציה לשעבר לאחר 1877; אך מנהיגי מדינות הדרום התעלמו מהתיקון וחסמו אזרחים שחורים מהצבעה באמצעות מגוון מכשירים, כולל מיסים, מבחני אוריינות, אלימות וטרור ששימשו להפחדה של חלק מהמצביעים. השחורים הדרומיים לא קיבלו למעשה את זכות ההצבעה עד לחוק זכויות ההצבעה משנת 1965.
מדינות רבות מנעו ייצוג פוליטי על בסיס גזע או אתניות. לדוגמה, בדרום אפריקה של תקופת האפרטהייד, אנשים שאינם לבנים בדרך כלל לא יכלו להצביע בבחירות לפרלמנט עד לבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות בשנת 1994. רודזיה חוקקה חקיקה דומה עם עצמאותה בשנת 1965, אולם אפשרה למספר קטן יותר של נציגים עבור הרוב השחור, שהיה גדול במידה ניכרת צתושבי המדינה הלבנים.