stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוניר עמאר

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1968 ג'וליס, ישראל
 נהרג:  25 במרץ 2016 (בגיל 47) נחל צלמון, ישראל
 מקום קבורה:  ג׳וליס 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד חרב  קצין אג"ם של עוצבת הגליל  מפקד חטיבת החרמון  מפקד מחוז חיפה של פיקוד העורף  ראש המנהל האזרחי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון השנייה   מבצע צוק איתן
 
מוניר עמאר (בערבית: منير عمار; 16 בספטמבר 1968 – 25 במרץ 2016) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שירת כראש המנהל האזרחי. קודם לכן כיהן כמפקד מחוז חיפה של פיקוד העורף וכמפקד חטיבת החרמון.
קורות חיים

עמאר נולד וגדל בג'וליס, בן למשפחה דרוזית. למד בתיכון מקיף ירכא.
את שירותו הצבאי החל כלוחם בגדוד חרב, בשנים 2004 עד 2006 פיקד על הגדוד. במלחמת לבנון השנייה שירת כקצין אג"ם של עוצבת הגליל, בהמשך שימש סגן מפקד חטיבת השומרון וקצין מבצעים של פיקוד הצפון. בספטמבר 2009 מונה למפקד חטיבת החרמון, שתחת פיקודו חזרה להיות חטיבה מרחבית, בתפקידו שימש עד אוגוסט 2012. ב-2012 יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי. באוגוסט 2013 מונה למפקד מחוז חיפה של פיקוד העורף ומילא תפקיד זה עד יולי 2015. ב-3 בפברואר 2016 מונה לראש המנהל האזרחי.
עמאר היה בעל תואר ראשון בלימודי ארץ ישראל ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
ב-25 במרץ 2016 נהרג בהתרסקות מטוס קל שהטיס באזור נחל צלמון. עמאר נקבר בבית העלמין בג'וליס. הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  עמיר רפפורט, "מהלכיו החכמים של מוניר עמאר טרם סופרו", באתר nrg
↑  עוזי ברוך, ראש המנהל האזרחי נהרג בהתרסקות מטוס קל, באתר ערוץ 7, 25 במרץ 2016
↑  עדי חשמונאי‏, "דוגמה ומופת": תא"ל מוניר עמאר שנהרג בהתרסקות הובא למנוחות, באתר וואלה, 27 במרץ 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411650505171  VIAF: 61156675130633582727   WorldCat (עם VIAF): 61156675130633582727 
עמאר מוניר על שער עיתון במחנה
אברהם אלרן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 במאי 1947
 נהרג:  17 בינואר 1985 (בגיל 37)
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  ממושי
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד בחטיבת ביסלמ"ח  מפקד חטיבת הבקעה  סגן מפקד יחידת הקישור ללבנון
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה
 הנצחה
 אמפיתיאטרון בסמוך לאנדרטת הבקעה
 
אברהם (ממושי) אלרן (18 במאי 1947 – 17 בינואר 1985) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, שירת כמפקד חטיבת הבקעה וסגן מפקד עוצבת הגליל (91). נהרג בהתפוצצות מטען צד בלבנון.
ביוגרפיה

אלרן נולד ברומניה בנם של סימה ויעקב ליזרוביץ. עלה עם משפחתו בגיל שנה לישראל. למד בבית ספר רמז ובגימנסיה הריאלית בראשון לציון. עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים. בצנחנים עבר אלרן מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. במלחמת ששת הימים היה צוער בקורס קציני חי"ר. הכוח הוא הצטרף לחטיבת הצנחנים שלחמה תחת אוגדת טל בקרבות בכיבוש חן יונס, רפיח ומערך פתחת רפיח. בסיום קורס הקצינים מונה למפקד מחלקה בחטיבה. בהמשך מונה למפקד פלוגה ושימש סגן מפקד גדוד בצנחנים והשתתף במבצע ברדס 54–55. במלחמת יום הכיפורים נפצע במהלך הקרבות בסיני.
במבצע ליטני לחם כמפקד גדוד בחטיבת ביסלמ"ח, והוביל אותו בלחימה במארון א-ראס. ב-1982 מונה למפקד חטיבת הבקעה ובהמשך שירת כסגן מפקד עוצבת הגליל(91). בתחילת 1985 נפגע באורח קשה בהתפוצצות מטען צד באזור הכפר ארזי בדרום לבנון (מצפון לערוץ הליטני, כ-4.5 ק"מ מזרחית לגשר קסמייה), כשהיה בכוח חילוץ וסריקה לאחר פיגוע בו נהרגו שני חיילים, הוא נפטר כעבור 4 ימים. על שמו תיאטרון בסמוך לאנדרטת הבקעה.
חיים אישיים

היה נשוי לקיילי, ואב לשלושה בנים.
מצבתו של אברהם אלרן בבית הקברות הצבאי בראשון לציון
אמפיתיאטרון על שמו של אברהם אלרן
הערות שוליים

↑  קורות החיים של אברהם אלרן, באתר "יזכור" של משרד הביטחון.
↑  מיכה רגב, "שיכרון הגאולה", ידיעות ספרים, 2011, עמודים 183-184.
↑  מסע עונשין הדדי, ביטאון מערכות
↑  "אמפי ממושי", אתר תיירות בקעת הירדן
גלובוס הזהב על שם קרול ברנט

| --- | --- |
 תיאור:  פרס למפעל חיים בתעשיית הטלווזיה
 מדינה:  ארצות הברית 
 הגוף המעניק:  איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד 
 תקופת הפרס:  2019–הווה (כ־5 שנים) 
 נקרא על שם:  קרול ברנט 
 אתר רשמי
 
הפרס על שם קרול ברנט הוא פרס גלובוס הזהב למפעל חיים, שמחולק על ידי איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד. הפרס מוענק לאישים שהטביעו חותם משמעותי בתעשיית הטלוויזיה וחולק לראשונה בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-76 בשנת 2019. הזוכה הראשונה היה קרול ברנט, ומכאן שמו של הפרס.
הזוכה הצעיר ביותר בפרס היה היוצר ראיין מרפי, שבשנת זכייתו (2023) היה בן 57. הזוכה המבוגר ביותר היה המפיק נורמן ליר, בגיל 98 ב-2021. נכון לשנת 2023, ארבעה אישים קיבלו את הפרס: שתי נשים ושני גברים.
רשימת זוכים

| שנה | תמונה | זוכה | לאום | תיאור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2019 |  | קרול ברנט  | ארצות הברית ארצות הברית | "אייקון טלוויזיה, ברנט היא שחקנית, קומיקאית, זמרת וסופרת אמריקאית, שהקריירה שלה משתרעת על פני שבעה עשורים של טלוויזיה. היא ידועה בעיקר בזכות תוכנית המגוון הקומית פורצת הדרך שלה, "המופע של קרול ברנט". היא האדם המעוטר ביותר בקטגוריות הטלוויזיה של גלובוס הזהב, עם שש זכיות מתוך 17 מועמדויות".   הפרס הוגש לה על ידי סטיב קארל. |
| 2020 |  | אלן דג'נרס  | ארצות הברית ארצות הברית | "מהסיטקומים שלה, דרך סטנד אפ ועד הפיכתה למוצר ביתי בשעות היום, היא חלוצה שכבשה את הקהל כבר כמעט 25 שנה עם הקסם והשנינות שלה. בנוסף להצלחתה בטלוויזיה, היא עורכת דין ופילנתרופית, משאילה את קולה למי שאין לו, ומפיצה חסד ושמחה".   הפרס הוגש לה על ידי קייט מקינון. |
| 2021 |  | נורמן ליר  | ארצות הברית ארצות הברית | "נורמן ליר הוא מהיוצרים הפוריים ביותר של הדור הזה. הקריירה שלו נמשכה מתור הזהב ועד עידן הסטרימינג. גישתו המתקדמת לנושאים שנויים במחלוקת באמצעות הומור, גרמה לשינוי תרבותי שאיפשר לנושאים חברתיים ופוליטיים לבוא לידי ביטוי בטלוויזיה. עבודתו חוללה מהפכה בתעשייה".   הפרס הוגש לו על ידי איימי פולר. |
2022: לא הוענק
| 2023 |  | ראיין מרפי  | ארצות הברית ארצות הברית | "תסריטאי, במאי ומפיק, זוכה גלובוס הזהב ושש מועמדויות".   הפרס הוגש לו על ידי בילי פורטר. |
2024: לא הוענק
| 2025 |  | טד דנסון | ארצות הברית ארצות הברית |  |
הערות שוליים

↑  דודי כספי, הלילה: טקס גלובוס הזהב ה-76, באתר ישראל היום, 6 בינואר 2019
↑  מערכת כאן חדשות, גלובוס הזהב 2020: פרס מפעל חיים יוענק לאלן דג'נרס, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 5 בנובמבר 2019
↑  אלון פרוכטר, עונת הפרסים החלה: "הכתר" כבש את גלובוס הזהב, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 1 במרץ 2021
↑  דביר רשף, ספילברג, "הלוטוס הלבן" ו"רוחות אינישרין" הם הזוכים הגדולים בגלובוס הזהב 2022, באתר ynet, 11 בינואר 2023
↑  Denise Petski, Ted Danson To Receive Carol Burnett Award At 2025 Golden Globes, Deadline, ‏2024-12-02 (באנגלית אמריקאית)
| פרס גלובוס הזהב |
| --- | --- | --- |
| פרסי קולנוע | הסרט הטוב ביותר - דרמה • הסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי • הסרט הטוב ביותר - הנפשה • השחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה • השחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי • השחקן הטוב ביותר - סרט דרמה • השחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי • שחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע • שחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע • הבימוי הטוב ביותר • התסריט הטוב ביותר • הפסקול הטוב ביותר • השיר המקורי הטוב ביותר • הסרט הזר הטוב ביותר |  |
| פרסי טלוויזיה | סדרת הדרמה הטובה ביותר • סדרת הקומדיה או הסדרה המוזיקלית הטובה ביותר • מיני-סדרה או סרט טלוויזיה הטוב ביותר • השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה • השחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית • השחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה • השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה  • השחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית  • השחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה  • שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה  • שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה |  |
| טקסים | 1943 • 1944 • 1945 • 1946 • 1947 • 1948 • 1949 • 1950 • 1951 • 1952 • 1953 • 1954 • 1955 • 1956 • 1957 • 1958 • 1959 • 1960 • 1961 • 1962 • 1963 • 1964 • 1965 • 1966 • 1967 • 1968 • 1969 • 1970 • 1971 • 1973 • 1974 • 1975 • 1976 • 1977 • 1978 • 1979 • 1980 • 1981 • 1982 • 1983 • 1984 • 1985 • 1986 • 1987 • 1988 • 1989 • 1990 • 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020 • 2021 • 2022 • 2023 • 2024 |  |
| מיוחדים | פרס ססיל ב. דה-מיל למפעל חיים בתעשיית הקולנוע • פרס קרול ברנט למפעל חיים בתעשיית הטלוויזיה • מיס גלובוס הזהב • איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד |  |
עלים עבדאללה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1982 ישראל יאנוח-ג'ת, ישראל
 נהרג:  9 באוקטובר 2023 (בגיל 41 בערך) אזור אדמית, גבול ישראל-לבנון
 מדינה:  ישראל 
 מספר צאצאים:  3 
 השתייכות:   צה"ל
 תקופת הפעילות:  2002 – 9 באוקטובר 2023 (כ־21 שנים)
 דרגה:    סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד חטיבה 300
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון השנייה מלחמת חרבות ברזל
 
עלים עבדאללה (1982 – 9 באוקטובר 2023) היה קצין צה"ל בדרגת סגן אלוף, ששימש בתפקידו האחרון כסגן מפקד חטיבה 300 של אוגדה 91. נהרג בחזית הלבנונית בחילופי אש בגבול ישראל–לבנון, במהלך מלחמת חרבות ברזל.
קורות חיים

עבדאללה נולד ב-1982 ביאנוח-ג'ת למשפחה דרוזית-ישראלית. התגייס לצה"ל ב-2002, לגדוד 299 (גדוד חרב). ב-2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, היה סגן מפקד פלוגה. לאחר מכן היה לקצין אג"ם של הגדוד. לאחר השלמת לימודיו, התמנה לסגן מפקד גדוד 33 בקרקל.
בהמשך שירת כקצין אג"ם של חטיבת פארן, מפקד גדוד מילואים 299 וראש ענף אימונים של פיקוד הצפון. בחטיבה 300 מילא מספר תפקידים בכירים, ובהם קצין מבצעים חטיבתי, קצין בטיחות חטיבתי וסגן מפקד החטיבה.
ב-9 באוקטובר 2023 נהרג בגליל המערבי ליד אדמית במהלך חילופי אש עם מחבלים שחדרו משטח לבנון כחלק מהלחימה בחזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל.
היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  למפקדים הדרוזים מגיעה הצדעה, בפורטל הכרמל והצפון
↑   "סא"ל עלים עבדאללה ז"ל", באתר צה"ל
↑  "Deputy Commander of IDF's 300th Brigade killed on Lebanon border". Israel National News. 10 באוקטובר 2023. ארכיון מ-10 באוקטובר 2023. נבדק ב-10 באוקטובר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  כתבי ynet, סגן מפקד חטיבה נהרג בהיתקלות בגבול לבנון, באתר ynet, 10 באוקטובר 2023
↑  שקד שדה, ‏סא"ל עלים עבדאללה נהרג בחילופי אש בצפון; במשפחתו ספדו: "הקריב את חייו", באתר מעריב אונליין, 10 באוקטובר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012802840305171
נביה מרעי

| --- | --- |

נביה מרעי
 לידה:  15 באפריל 1954 ישראל חורפיש, ישראל
 נהרג:  27 בספטמבר 1996 (בגיל 42) רצועת עזה
 מקום קבורה:  חורפיש 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  אוקטובר 1972 – 27 בספטמבר 1996 (כ־24 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד חרב  סגן מפקד חטיבת גבעתי  מפקד החטיבה המערבית ביחידת הקישור ללבנון  מפקד חטיבת הערבה  מפקד החטיבה הצפונית באוגדת עזה  סגן מפקד אוגדת עזה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים    מבצע שלום הגליל    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה הראשונה  מהומות מנהרת הכותל
 
נָבִּיה מֶרְעִי (בערבית: نبيه مرعي; ‏15 באפריל 1954 – 27 בספטמבר 1996) היה אלוף-משנה בצה"ל וסגן מפקד אוגדת עזה בצה"ל. נהרג ברצועת עזה מירי של פלסטיני, בעימותים שהיו חלק ממהומות מנהרת הכותל.
ביוגרפיה

נביה מרעי נולד בכפר הדרוזי חורפיש. אחיו הצעיר הוא הקצין והפוליטיקאי מופיד מרעי. למד בבית הספר התיכון החקלאי "עירון" בחדרה ושימש מדריך בתנועת הצופים.
באוקטובר 1972 גויס לשירות חובה בצה"ל, והיה נחוש להתגייס לחטיבת הצנחנים, זאת בניגוד למקובל בעדה הדרוזית, שבניה נהגו להתגייס ליחידת המיעוטים. בסיוע שר הביטחון באותה תקופה, משה דיין, והרמטכ"ל, דוד אלעזר, הגשים את משאלתו. מרעי שובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. במהלך מסלול ההכשרה פרצה מלחמת יום הכיפורים, ומרעי יצא להילחם עם גדודו בחצי האי סיני.
עם סיום המסלול יצא לקורס קציני חי"ר, שלאחריו שובץ בגדוד חרב, שנקרא עד אז בשם "יחידת המיעוטים". נביה היה הוגה הרעיון להחליף את שם הגדוד ל"חרב" על מנת להעלות את גאוות היחידה, ולתרום להעלאת המוטיבציה בקרב הדרוזים להתגייס לצה"ל. במסגרת הגדוד שירת בתפקידים שונים ביניהם מפקד מחלקה, סגן מפקד גדוד, וקצין המבצעים של הגדוד.
מרעי נכנס לשירות קבע באוקטובר 1975, והחל מאוקטובר 1976 שימש כמפקד פלוגה בבית הספר לחי"ר. כשנתיים מאוחר יותר עבר לבית הספר לקצינים, ובין השנים 1978–1980 שימש כמפקד פלוגה בדרגת סרן בגדוד 932 של חטיבת הנח"ל במשימות ביטחון שוטף לאורך הגבול עם ירדן (בגזרה ממושב מחולה בצפון ועד ים המלח בדרום). באותה תקופה נישא לבחירת ליבו, שרחה, ובשנת 1978 נולדה בתם היחידה – מנאל.
בהמשך מילא מרעי מספר תפקידים קרביים בצה"ל, ביניהם מפקד גדוד חרב וסגן מפקד חטיבת גבעתי. ב-1989 קודם לדרגת אלוף-משנה. בינואר 1990 נהרג אל"ם יצחק רחימוב, שהיה מפקד החטיבה המערבית ביחידת הקישור ללבנון, ומרעי נקרא למלא את מקומו. בהמשך שירת כמפקד חטיבת הערבה, סיים לימודים במכללה לביטחון לאומי ותואר שני במדעי המדינה וביטחון לאומי. בשנת 1994 מונה למפקד החטיבה הצפונית בעזה, לאחר שנתיים בתפקיד, מונה לסגן מפקד אוגדת עזה, כתפקיד אחרון לפני קידומו למפקד אוגדה, תפקיד הנושא דרגת תת-אלוף.
ב-27 בספטמבר 1996, בעימותים שהיו חלק ממהומות מנהרת הכותל, נהרג מרעי במהלך קרב ברצועת עזה. עם הסלמת המצב באזור, מרעי זומן למקום, לאור קשריו המיוחדים עם הקצינים הפלסטינים. לאחר ששוחח עמם והבטיח רגיעה בגזרה הצפונית, פנה לגזרה הדרומית לכיוון מוצב "טרמית" באזור מעבר רפיח, במטרה לסייע לחייליו שהותקפו באש פלסטינית. במהלך הירי נפגע מרעי ומת במקום. בן 42 היה במותו. הוא הובא למנוחות בחלקה הצבאית בבית העלמין בחורפיש.
הנצחה

לזכרו של מרעי הוקם על גבעת נזמית מצפור של קק"ל. אל נקודת התצפית ניתן להגיע בדרך עפר היוצאת מכביש 232, כקילומטר מערבה מהכניסה לקיבוץ מפלסים. המצפה צופה אל רצועת עזה, והוא שימש את אמצעי התקשורת בעת מבצע עופרת יצוקה (הוא סגור לביקור בגלל סכנת צליפה).
ביער "יד מרדכי" בסמוך לכביש 3411 הוקם "חניון נביה מרעי" בו מתקיימת מדי שנה אזכרה לזכרו בהשתתפות חיילי וקציני החטיבה הצפונית של אוגדת עזה בה ניטעים עצים במקום. בביתו הוקם חדר הנצחה לזכרו, הכולל תערוכה וסרט לזכרו.
ביישוב שערי תקווה שבשומרון המערבי הוקם לזכרו של מרעי מרכז תרבות ספורט וחוגים המשמש לרווחת תושבי היישוב.
גשר אלקוש על נחל כזיב הסמוך לחורפיש, כפר הולדתו, נקרא על שמו של מרעי.
בערב חנוכה תשנ"ז (דצמבר 1996) קראו בקיבוץ לוחמי הגטאות למירוץ הלפיד על שמו. הוא מתקיים כבר 25 שנה בהשתתפות משפחת מרעי.
הערות שוליים

1 2  אורי מילשטיין, ‏ציר המוות: סיפורו של הקצין הבכיר שנפל באירועי מנהרת הכותל, באתר מעריב אונליין, 23 בספטמבר 2016
↑  הזמנה למירוץ הלפיד השנתי לזכר אל"ם נביה מרעי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583917005171  VIAF: 240146462539227770084   WorldCat (עם VIAF): 240146462539227770084 
חניון ע"ש נביה מרעי ליד אשקלון
המצפור לזכר נביה מרעי מול עזה
דוכסות שטיריה

דוכסות שטיריה הייתה דוכסות הממוקמת בדרום אוסטריה המודרנית ובצפון סלובניה. היא הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה עד לפירוקה ב-1806 ונחלת כתר בציסלייטניה של אוסטריה-הונגריה עד לפירוקה בשנת 1918.
דמוגרפיה

בשנת 1910 כללה אוכלוסיית שטיריה:
983,000 דוברי גרמנית
409,000 דוברי סלובנית
דוכסים > שושלות שונות

אוטקארים
אוטוקאר הרביעי (1180–1192), היה מרקיז שטיריה מאז 1164.
בית באבנברג
לאופולד החמישי, דוכס אוסטריה (1192–1194)
לאופולד השישי, דוכס אוסטריה (1194–1230), בנו
פרידריך השני, דוכס אוסטריה (1230–1246), בן, נהרג בקרב
בית פשמישל
אוטוקאר השני, מלך בוהמיה (1251/1260–1278), נגד
בית ארפאד
בלה הרביעי מהונגריה (1254–1258) ובנו
אישטוואן החמישי, מלך הונגריה (1258–1260), תובעים
דוכסים > בית הבסבורג

רודולף הראשון (1278–1282), גם מלך הרומאים 1273–1291
אלברט הראשון (1282–1308), בנו, גם הוא מלך הרומאים משנת 1298, יחד עם אחיו
רודולף השני (1282–1283) ובנו
רודולף השלישי (1298–1307)
פרידריך הראשון (1308–1330), בנו של אלברט הראשון, יחד עם אחיו
לאופולד הראשון (1308–1326)
אלברכט השני (1330–1358), בנו של אלברט הראשון, יחד עם אחיו
אוטו העליז (1330–1339)
רודולף הרביעי (1358–1365), בנו של אלברט השני
אלברכט השלישי (1365–1379), בנו של אלברט השני, יחד עם אחיו
לאופולד השלישי (1365–1386), דוכס אוסטריה הפנימית משנת 1379
קו לאופולדיני
וילהלם (1386–1406), בנו של לאופולד השלישי
ארנסט הברזל (1406–1424), בנו של לאופולד השלישי
פרידריך החמישי (1424–1493), בנו של ארנסט הברזל, גם מלך הרומאים משנת 1440, קיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1452 וארכידוכס אוסטריה משנת 1457, יחד עם אחיו
אלברכט השישי (1424–1463)
מקסימיליאן הראשון (1493–1519), גם ארכידוכס אוסטריה, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (קיסר נבחר) משנת 1508
קרל הראשון (1519–1521), גם הוא הארכידוכס של אוסטריה, קיסר האימפריה הרומית הקדושה 1530–1556
פרדיננד הראשון (1521–1564), גם הוא הארכידוכס של אוסטריה, קיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1558
קרל השני (1564–1590), הארכידוכס של אוסטריה הפנימית
פרדיננד השני (1590–1637), הארכידוכס של אוסטריה הפנימית, גם הארכידוכס של אוסטריה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1619
הערות שוליים

↑  A.J.P. Taylor, The Habsburg Monarchy 1809-1918, 1948: Serbian edition: A. Dž. P. Tejlor, Habzburška monarhija 1809-1918, Beograd, 2001, page 302.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n50012303  SUDOC: 027353923  VIAF: 154251299   WorldCat (עם VIAF): 154251299 
גרייזר שלוסברג
דוכסות סטיריה (אדום כהה, כתום כהה) באוסטריה המודרנית וסלובניה
טיסה 111 של סוויסאייר

| --- | --- |

הדמיית המטוס מתרסק
 תאריך:  2 בספטמבר 1998
 מיקום:  האוקיינוס האטלנטי כ-5 ק"מ מחופי נובה סקוטיה
 גורם:  שרפה, קצר חשמלי
 קואורדינטות:  44°24′33″N 63°58′25″W﻿ / ﻿44.40917°N 63.97361°W﻿ / 44.40917; -63.97361
 הרוגים:  229
 ניצולים:  0
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  מקדונל דאגלס MD-11
 מספר זנב:  HB-IWF
 מוצא:  נמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי, ניו יורק
 יעד:  נמל התעופה הבינלאומי של ז'נבה, שווייץ
 מפעיל:  סוויסאייר
 נוסעים:  215
 אנשי צוות:  14
 he
 
ספינות של משמר החופים הקנדי מחפשות שרידים מהמטוס
טיסה 111 של חברת התעופה סוויסאייר (SR-111) התרסקה ב-2 בספטמבר 1998 לאוקיינוס האטלנטי כ-5 מייל (8 ק"מ) מחופי נובה סקוטיה. כל 229 הנוסעים וצוות המטוס נהרגו. בין ההרוגים היה ג'ונתן מן ואשתו.
המטוס בטיסה זו, מדגם מקדונל דאגלס MD-11, היה בדרכו מנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי בניו יורק, אל נמל התעופה הבינלאומי של ז'נבה.
טיסה זו הייתה בשותפות קוד עם חברת דלתא איירליינס.
מהלך הטיסה וההתרסקות

20:18 זמן מקומי הטיסה ממריאה בזמן מנמל התעופה ג'ון פ. קנדי.
20:50 טייס המשנה מדווח שהגיעו לגובה שיוט של 33,000 רגל.
21:10 הקברניט חש בריח משונה ויוצא לבדוק את הסיבה. הוא מגיע למסקנה שמקור הריח הוא מערכת מיזוג האוויר.
21:14 תא הטייס מלא עשן, והטייסים משדרים אות מצוקה פאן-פאן ומבקשים לנחות בנמל התעופה הבינלאומי לוגן בבוסטון 560 ק"מ משם.
21:15 בקרת התנועה האווירית משביתה את הטיסות באזור, הנוסעים מתבקשים לשים את מסיכות החמצן.
21:17 הטייסים מפעילים את מעצורי האוויר.
21:20 הטייסים מחליטים לרוקן דלק לפני הנחיתה.
21:22 המטוס פונה לכיוון דרום מערב, כדי לרוקן דלק מעל הים במרחק 25 מיילים ימיים מנמל התעופה הליפקס בנובה סקוטיה.
21:24:09 נשמעת אזעקה בתא הטייס, עקב ניתוק מערכת הטייס האוטומטי.
21:24:42 הטייסים מדווחים על אות מצוקה מיידיי.
21:24:46 הקפטן מודיע שמערכת החשמל בתא הנוסעים קרסה.
21:24:53 הטייסים מודיעים כי הם מתחילים לרוקן את הדלק, ומיד לאחר מכן ינחתו.
21:25:12 הקופסה השחורה מפסיקה להקליט.
21:25:16 בקרת התנועה האווירית מאשרים לרוקן את הדלק. הטייסים לא מגיבים.
21:25:40 בקרת התנועה האווירית מאשרים שוב לרוקן את הדלק. ללא תגובה.
21:31:18 המטוס מתרסק לים, עדי ראייה מדווחים על רעש גדול.
החקירה

כיוון שהקופסה השחורה הפסיקה לפעול כ-6 דקות לפני ההתרסקות, היה צורך לחקור מה התרחש במטוס באותן הדקות. חקירת התאונה עלתה 48.5 מיליון דולר, ונמשכה 5 שנים.
רוב חלקי המטוס היו בקרקעית האוקיינוס בעומק של 55 מטר (180 רגל). חלקים מסוימים נמצאו צפים באזור ההתרסקות. רק אחד הקורבנות היה ניתן לזיהוי חזותי. 147 זוהו על ידי טביעת אצבע ורשומות שיניים, ו-81 זוהו באמצעות בדיקות דנ"א.
הקופסה השחורה של המטוס נמצאה על ידי צוללת HMCS Okanagan של משמר החופים הקנדי ב-11 בספטמבר 1998.
ב-2 באוקטובר 1998 מועצת הבטיחות בתחבורה של קנדה (TSB) יזמו מבצע גדול על מנת להוציא את הריסות המטוס מהמים לפני החורף. ב-21 באוקטובר, העריכו ש-27% מההריסות נמצאו.
כשני מיליון חלקי פסולת נמצאו והובאו לחוף לטיפול במתקן בו היו כ-350 חוקרים ממספר ארגונים וחברות, בואינג, פראט אנד ויטני, NTSB, רשות התעופה הפדרלית האמריקאית, ו-AAIB.
בשלב זה של החקירה האמינו שהתאונה נגרמה על ידי חלק פגום בתא הטייס, לאחר שמערכת הבידור במטוס התחילה להתחמם יתר על המידה. הדו"ח הראשוני פורסם ב-30 באוגוסט 2000, אך הדו"ח הסופי הושלם רק בשנת 2003.
החקירה > הנסיבות

חקירת האירוע הצביעה על מספר גורמים להתרסקות:
תו תקן למטוסים התיר להשתמש בחומרים דליקים ומפיצים אש, כתוצאה מכך היה חומר דליק בתקרת המטוס, בקיר הימני ובקיר האחורי של תא הטייס, וכשבער הוביל לאובדן שליטה של המטוס.
למערכת הבידור לא היו מפסקי זרם תרמים.
שמיכות הבידוד במטוס היו מחומר דליק בשם פוליאתילן מתכתי (Metallized polyethylene terephthalate), אולם חקירת המקרה לא הצליחה לקבוע את הסיבה בגללה התלקחו.
צוות המטוס לא ידע על השרפה ולא היו בו מכשירים לגילוי אש, כאשר היו מודעים לאש, חוסר הוודאות הקשה על הטיפול בבעיה.
מאחר שתא הטייס היה מלא עשן, הטייס נאלץ לנווט את המטוס בצורה עיוורת, והמטוס סטה ממסלולו ופנה אל האוקיינוס האטלנטי.
שברי המטוס הראו כי החום בתוך תא הטייס היה כה גדול, עד שהתקרה החלה להנתך.
מד המהירות הראה כי המטוס פגע במים במהירות 300 קשר (560 קמ"ש) פחות משנייה לאחר הפגיעה במים המטוס היה מרוסק לחלוטין, ומעריכים שכל מי ששהה בסיפון נהרג מיד.
מועצת הבטיחות בתחבורה של קנדה (TSB) הגיעו למסקנה, כי גם אם הצוות היה מודע לאופי הבעיה, בקצב שבו התפשטה האש, המטוס לא היה מצליח לנחות נחיתה בטוחה בנמל התעופה הליפקס, גם אם הם היו ניגשים לנחיתה ברגע שהכריזו "פאן פאן".
החקירה > מסקנות

הדו"ח הסופי קבע כי ככל הנראה התאונה נגרמה עקב קצר חשמלי. בדו"ח החקירה צוין כי ציפוי הבידוד מפוליאתילן מתכתי, לא היה מתאים לשימוש במטוסים. האש שרפה את קווי אספקת החשמל של מכשירי הטייס, והם הפסיקו לפעול שש דקות לפני הפגיעה. בין המלצות הבטיחות שהתקבלו: חומרים שלא עברו בדיקת עמידות באש, לא יורשו לשימוש במטוסים. בכל מטוס יותקנו גלאי עשן, ודיילים יעברו קורס לכיבוי אש. המלצות אלה הובילו לשינויים נרחבים בתקני רשות התעופה הפדרלית האמריקאית.
לאחר האסון

בספטמבר 1999 סוויסאייר ובואינג (שרכשה את מקדונל דאגלאס) הציעו פיצוי כספי למשפחות הנוסעים. אולם המשפחות דחו את ההצעה, ותבעו את חברת דופונט שסיפקה את לוחות הבידוד על סכום של 19.8 מיליארד דולר. בית המשפט הפדרלי בארצות הברית דחה את התביעה בחודש פברואר 2002.
שתי אנדרטאות לנספים הוקמו על ידי ממשלת קנדה.
לאירוע הוקדש פרק בתוכנית הטלוויזיה "תעופה בחקירה" (Air Crash Investigation) בשם "Fire in the Sky" ("אש בשמים").
לאחר האסון, חידשה חברת סוויסאייר את הקו מניו יורק לז'נבה תחת המספר 139.
אנדרטה לזכר הנספים בנובה סקוטיה
יאפ ואן זביידן

| --- | --- |

 לידה:  12 בדצמבר 1960 (בן 63) אמסטרדם, הולנד 
 מוקד פעילות:  ממלכת ארצות השפלה 
 עיסוק:  מנצח, כנר
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  הולנדית 
 כלי נגינה:  כינור 
 חברת תקליטים:  פיליפס רקורדס, EMI, סוני מיוזיק אנטרטיינמנט 
 פרסים והוקרה:  כוכב בוהיניה כסוף (2020)  Asia's Most Influential Hong Kong (2021) 
 www.jaapvanzweden.com
 פרופיל ב-IMDb
 
יאפּ ואן זְבֵיידֶן (בהולנדית: Jaap van Zweden; נולד ב-12 בדצמבר 1960 באמסטרדם) הוא מנצח וכנר הולנדי.
ביוגרפיה

אביו הפסנתרן עודד אותו להתחיל בלימודי כינור בגיל חמש והוא למד מוזיקה באמסטרדם. תחרות כינור שבה זכה בגיל 15 אפשרה לו לצאת לארצות הברית ללימודים בג'וליארד אצל דורותי דיליי. ב-1978, בן 18, היה לקונצרטמייסטר של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם, הכנר הצעיר ביותר מאז ומעולם בתפקיד זה, שבו החזיק עד 1996.
ואן זביידן התחיל לעבוד כמנצח אחרי שליאונרד ברנשטיין הזמין אותו לנהל חזרה של תזמורת בברלין. הוא הצהיר כי למד רבות על ניצוח מצפייה במנצחים השונים שהופיעו עם תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית. בראשית דרכו ניצח על הרכבים קטנים יותר ובשנת 1997 היה למנצח במשרה מלאה.
משרת הניצוח הראשונה שלו בהולנד הייתה כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית ההולנדית באנסחדה, הולנד. במשרה זו כיהן מ-1996 עד 2000. משנת 2000 עד 2005 היה מנצח ראשי של תזמורת הבית (Residentie Orchestra) בהאג, עמה הקליט את מכלול הסימפוניות של בטהובן. ב-2005 התמנה למנצח ראשי ומנהל אמנותי של תזמורת הרדיו ההולנדית בהילוורסום. בפברואר 2007 האריך את החוזה שלו עמה עד 2013. באוגוסט 2010 הודיעה הנהלת התזמורת על פרישתו של ואן זביידן מתפקיד המנצח הראשי ב-2012 שלאחריה יכהן כמנצח אורח ראשי.
הופעתו הראשונה של ואן זביידן כמנצח בארצות הברית הייתה עם תזמורת סנט לואיס ב-1996. בהופעתו השנייה כמנצח אורח בארצות הברית ניצח על התזמורת הסימפונית של דאלאס בפברואר 2006, קונצרט שזכה לשבחים רבים. על סמך הזמנה זו, מינתה תזמורת דאלאס את ואן זביידן למנהלה המוזיקלי הבא אחרי אנדרו ליטון, החל בעונת 2008–2009. החוזה ההתחלתי הוא לארבע שנים, ובשנה הראשונה הוא מתוכנן לנצח על קונצרטים למנויים במשך 12 שבועות, ובמשך 15 שבועות בשלוש השנים הבאות. בעונת 2007–2008 שימש ואן זביידן כמנהל מוזיקלי מיועד וניצח על שלושה קונצרטים למנויים. באוקטובר 2009 הודיעה תזמורת דאלאס על הארכת החוזה עם ואן זביידן עד עונת 2015–2016. ואן זביידן סיים את תפקידו בדאלאס בשנת 2019 והתמנה למנצח כבוד של התזמורת.
נוסף למשרותיו בתזמורת הרדיו ההולנדית ובתזמורת דאלאס, התמנה ואן זביידן ב-2008 למנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של אנטוורפן באנטוורפן, בחוזה התחלתי לחמש שנים. ב-2012 פינה את כס המנצח הראשי והיה למנצח כבוד של התזמורת הפלמית.
בינואר 2012 הודיעה התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג על מינוי ואן זביידן למנהל המוזיקלי הבא שלה, בחוזה התחלתי לארבע שנים, החל ב-1 באוגוסט 2012. הופעתו הראשונה כמנהל מוזיקלי של התזמורת הייתה ב-28 בספטמבר 2012. ביוני 2016 האריך ואן זביידן את החוזה עם התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג עד 2021–2022.
בשנת 2017 התמנה לתפקיד המנצח הראשי של הפילהרמונית של ניו יורק, שם החליף בתפקיד את אלן גילברט.
בשנת 2024 התמנה לתפקיד המנהל המוזיקלי של הפילהרמונית של סיאול.
חיים אישיים

ואן זביידן נשוי מאז 1983 לציירת אלטיה ואן זביידן-ואן בורן. לזוג בת ושלושה בנים. הזוג ואן זביידן מגלה עניין מיוחד באוטיזם, כיוון שאחד מבניהם הוא אוטיסט. בשנת 2000 הקימו את "קרן פּאפּאגֶנו" לתרפיה מוזיקלית לילדים אוטיסטים.