stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות קוצ'ין
חיי הדת בקוצ'ין > בתי הכנסת בקוצ'ין

מרכז חיי היהודים היה בית הכנסת, שלא היווה רק מרכז דתי. אלא המרכז אליו התנקזו חיי היומיום וטקסי מעגל החיים, ואף יישוב סכסוכים. בקוצ'ין היו שמונה בתי כנסת, וסביב כל אחד מהם הייתה מעין קהילה עצמאית שהיוותה יחידה שיתופית שהחברות בה עברה מאב לבנו. כל קהילה הייתה מקיימת טקסים ואירועים במרחב בית הכנסת שלה, הן בחיי היומיום, סדר תפילה ולימוד, והן בימות חג ואירועי שמחה. באי בית הכנסת הוזמנו כאורחים לחגיגות השונות, והמפגשים איחדו את הקהילות השונות בקרלה. מסורת ביד יהודי קוצ'ין שכל בתי הכנסת נבנו במתכונת בתי הכנסת בקראנגנור. סימוכין למסורת זו יש מן העובדה שכל בתי הכנסת בנויים בסגנון אחיד. רשימת בתי הכנסת ותאריך היווסדם:
בית הכנסת במאלה
בית הכנסת קדומבאגאם בעיירה פארור (1164)
בית הכנסת קדאבאמבאגם בארנקולם (אנ') (1200)
בית הכנסת בקוצ'נגאטי (1345)
בית הכנסת קדאבאמבאגם במתאנצ'רי (1540)
בית הכנסת פרדסי בעיר קוצ'י (1568)
בית הכנסת תכומבאגם בעיר ארנקולם (1580)
בית הכנסת בעיירה צ'נדמאנגאלם (1614)
בית הכנסת תכומבאגם בעיר קוצ'י (1647).
חלק מבתי הכנסת עברו שיפוץ (או בנייה מחדש) בסוף המאה ה-16 – תחילת המאה ה-17, והוצבו אבני פינה עם כתובות לציון המאורע.
נוסח התפילה והמנהגים של הקהילה ברובו הוא בנוסח ליוורנו, ורובם היו משתמשים בסידור תפלת החדש כמנהג קהילות הספרדים ועדות המזרח. אולם התפילה שזורה בהרבה פיוטים בלחנים הייחודיים לעדה. כמו כן ישנם מנהגים קדומים ייחודיים שנשמרו על ידי העדה כמו בניית ה"מנרה" (חופה) בבית הכנסת בשמחת תורה או קריאת נוסח קידוש הכלה על ידי החתן (ולא על ידי הרב), קבורת המתים בארון מיוחד (פתוח למטה כנדרש בהלכה) ועוד. אצל הקוצ'ינים לא היו כהנים ולויים, והם היו שוכרים כהנים מתימן.
מסורת הקריאה בתורה עשירה ביותר.
ישנם מספר ניגונים שונים לקריאת התורה:
קה"ת של שבת שחרית וחגים.
קה"ת של חול ושל מנחה בשבת, קריאה זו דומה למדי לקריאה של שבת אלא שהיא מהירה ממנה.
פרשיות מיוחדות: "ויכלו השמים והארץ", "ברכת יעקב" (כולל שלושה ניגונים שונים – אחד כמו קה"ת של חול רק יותר איטי ומסולסל, ושניים ייחודיים לקריאה זו), "שירת הים" (דומה לנגינה השנייה של ברכת יעקב), עשרת הדברות (שלושת הניגונים של פרשת ויחי), ברכת כהנים, פרשת וזאת הברכה (שני ניגונים – אחד לברכות משה, והשני למות משה). מות משה (חתן תורה), נקרא גם עם תרגום.
כך גם בקריאות ההפטרה:
קריאת הפטרה רגילה.
קריאת הפטרה של חגים (ובפסוקי הסיום הנגינה משתנה לנגינה אחרת)
3 קריאות הפטרות התוכחה (ג' דפורענותא) בימי בין המצרים.
הפטרת ת"ב (ניגון איכה). בחו"ל הייתה נקראת עם תרגום (באותו ניגון) למליאלם.
קריאה של נביאים ללימוד (כגון חוק לישראל, פסוקים של "ויתן לך" במוצ"ש, תיקון ליל שבועות וכו').
שבת חתן – החתן עולה מפטיר, וקורא "ואברהם זקן בא בימים" (פרשת חיי שרה) כאשר החזן מתרגם. לאחר מכן החתן קורא את הפטרת "שוש אשיש" (ישעיהו, פרק ס"א-ס"ב)
חיי הדת בקוצ'ין > לימוד התורה בקוצ'ין

גדול חכמי העדה היה רבי נחמיה בן אברהם אשר נקרא בשפה המקומית "נמיה מוטא" (נחמיה הזקן). לפי המסורת הגיע רבי נחמיה מתימן כדי ללמד תורה והתקבל בחום על ידי אנשי הקהילה. הרב נחמיה נפטר בנר ראשון של חנוכה שנת ה'שפ"א (20 בדצמבר 1620). ביום פטירתו מקיימים בני העדה עד היום סעודת מצווה לזכרו, על שמו הוקם בית הכנסת "היכל נחמיה" במושב גבעת כח (ממזרח לעיר יהוד). על מצבת קבורתו נחקק:
נח נפש/של המקובל המפורסם ס"ק (סבא קדישא) אשר שפעת אור/תורתו זורח בכל תפוצות/החכם השלם החסיד הא-לוהי/ כמוהר"ר נחמיה 'ן כמהר"ר/החכם היקר אברהם מוטא/זצוק"ל ושבק חיים לרבנן ביום כ"ה לחודש כסליו שנת הושל"ם ליצירה/ תנצב"ה זיע"א
למרות המיקום המבודד של הקהילה, בזכות היותה של קוצ'ין עיר נמל, נמשך קשר רציף עם שאר הקהילות היהודיות בארצות אחרות; ישנן איגרות שנשלחו על ידי יהודי קוצ'ין לחכמי ירושלים, תימן וקהיר בענייני הלכה.
הנהגת הקהילה הייתה בידי זקני הקהל, ואילו על לימוד התורה היו מופקדים ה"מורים" ("מולדיארים").
על מצב ידיעת התורה ולימודה בקוצ'ין בתקופות מוקדמות ישנן ידיעות סותרות. הרמב"ם באיגרתו לחכמי לוניל (לערך משנת 1200) כותב על יהודי הודו שיש להם ידיעה בתורה שבכתב בלבד. לעומת זאת בנימין מטודלה שחי באותה תקופה לערך כותב על ידיעות מסוימות בתורה שבע"פ.. ידוע גם שבאותה תקופה היו באזור קוצ'ין מושבות סוחרים שרבים מהם היו תלמידי חכמים. תיעוד של איגרותיהם השתמר בגניזת קהיר.
השואל ששלח שאלה לרדב"ז ולמהריק"ש (סוף המאה ה-16) בנוגע למחלוקת הפנימית שהייתה בקהילה מתאר קהל של יודעי תורה, אך ללא תלמידי חכמים מופלגים. גם הרב זכריה אלצ'הרי, שביקר בקוצ'ין באותה תקופה, מתאר לכאורה מצב דומה.
במאה ה-19 חי ופעל בקוצ'ין החכם רבי אבא יצחק יפה. לזכרו הוצבה אבן בכותל בית המדרש בעיר ארנכולם, שם למד ולימד:
"ב' ד' ה' / הצור תמים פעלו / ציון זכירת מושל יראת אלקים הוא הקדוש /שלשלת יוחסין מאצילי פולין/ הופיע בעיר ארנכולם/ הרביץ תורה ברבים בפלפול עצום / כהר' אבא יצחק יפה בכהר' אריה ליב יפה /נתבקש במתיבתא דרקיע עם בני עלי' /ביום ג' י"ב לחודש אדר שנת התר"ן(-1890)/והייתה מנוחתו כבוד/תנצב"ה".
בין תלמידיו המפורסמים של הרב אבא יצחק יפה היו: הרב מנחם אהרון המכונה מניי מולדיאר שהיה רב ופוסק בקהילת מאלה; הרב שמעון המכונה סימוגו מולדיאר והרב אליהו המכונה אליאצ'קה מולדיאר. תלמיד-חבר נוסף היה הרב נחמיה זצ"ל, ממנו למד אחיינו הרב אברהם חי אברהם המכונה ווצ'אקה מולדיאר, עלה לארץ בשנת תשכ"ב, ונפטר בכ"ו אלול תשמ"ה בירושלים.
העלייה לישראל

ההחלטה לעלות לישראל התקבלה בקהילה ב-1918, בעקבות רצון לשפר את תנאי חייהם, לצד אידיאליזם ציוני. המשורר בן הקהילה, יצחק משה רובי, ביטא תחושה זו בשירו מתחילת המאה העשרים: ”תקוותנו תקווה עתיקת-יומין / לחזור לארץ שהנחילנו אלוהינו האחד / עוד לא פסה”. בשנת 1930 הגיע לקוצ'ין ד"ר עמנואל אולסבנגר על מנת לעודד את הקהילה לעלות לישראל.
עם הקמת מדינת ישראל מנתה הקהילה כ-2,000 נפש. ראשי הקהילה מצ'נמנגלם, פארור מאלה, ארנקולום וקוצ'ין פנו לראש ממשלת ישראל בבקשה לעלות לישראל. תשובת ממשלת ישראל באמצעות הסוכנות היהודית הייתה שעל הקהילה לשלם ממקורותיה את עלות העלייה, כרטיסי טיסה וכן את כל העלויות הנלוות, זאת בשונה מכפי שהיה נהוג בנוגע לקהילות במזרח אירופה. יהדות קוצ'ין הייתה מהקהילות הבודדות ששילמו מכספם הפרטי את הוצאות העלייה, וייתכן שהייתה זו הקהילה היחידה שנאלצה לשלם עבור עלייתה אחרי קום מדינת ישראל.
אחרי ניסיון שלא הצליח עקב תקלה במטוס, עלתה הקבוצה הראשונה של בני העדה ב-5 בינואר 1950 והועברה לשער העלייה. במהלך 1950 הגיעו עוד 40 משפחות, ועד סוף 1952 עלו כ-300 נפש. בשנת 1953 הוחלט לעצור את העלייה בעקבות בדיקה שערך משרד הבריאות בקרב 60 עולים מקוצ'ין, בה נמצאו 50% נשאי אנקילוסטומה, שני חולי אלפנטיאזיס, חולה שחפת אחד ומספר מקרים של מלריה. בעקבות התגלית הוחלט לעצור את העלייה ולשלוח 350 עולים לבדיקות נוספות. העלייה חודשה שנה אחר כך, וב-1954 עלו כ-800 נפש. עד 1957 הועלו 600 נפש נוספים. עד סוף 1965 עלו לישראל כ-85% מהקהילה.
יהודי קוצ'ין השתקעו בעיקר במושבים שונים ברחבי הארץ, שחמישה מהם מהווים עד היום מרכזי הקהילה: נבטים, מסילת ציון, תעוז, אביעזר, גבעת כ"ח, וכפר יובל. ב-1982 התגוררו 75% מבני הקהילה בישראל באחד מחמשת המושבים האלה. ריכוזים נוספים של בני הקהילה ניתן למצוא בירושלים, בקריית ביאליק, במושב שחר, בראשון לציון, באשדוד, בבאר שבע וברכסים.
היהודים הפארדסים בקוצ'ין עלו לישראל בשנות ה-80 כשהם מונים כ-200 נפשות, והם פזורים ברחבי הארץ. מרכז הקהילה הפארדסית בבנימינה, שם גם בית הכנסת שבשכונת "אוהל יעקב", שכונת שיושבה בעיקר על ידי יהודים מגאורגיה, ושם נבנה גם על ידם בית הכנסת "עץ חיים".  נוסח התפילה הוא יהודי ספרדי עם נעימות יהודיות ייחודיות לקהילה הגיאורגית והקוצ'ינית. התפילה משותפת לשתי העדות ומנוהלת בנוסח קוצ'ין וגאורגיה. גבאי בית הכנסת הוא מרדכי חנניה (חננאשוילי), שמשפחתו היא מוותיקי בנימינה.
בית הכנסת במושב נבטים נבנה בסגנון המסורתי של יהדות קרלה, והוא מהווה את המרכז למורשת יהדות קוצ'ין. בית הכנסת שוחזר ועוצב בשיתוף פעולה בין האדריכל גרשון שבח והאמן בני וינקלר.
נכון ל-2009 נותר בית כנסת פעיל אחד בקרלה, בית הכנסת פארדסי, שהוא גם אתר תיירותי והוא שוכן ברחוב jew town במטאנצ'רי קוצ'ין. את בית הכנסת מנהלים יהודים תושבי המקום בעזרת בית חב"ד המקומי אשר נפתח ב-2009, והוא פעיל בחודשי החורף בתפילות השבת, ובעיקר בחגי תשרי, אז מצטרפים לתפילות תיירים ישראלים ואנשי עסקים מהמזרח הרחוק.
מוזיאונים והנצחה

הנצחה בישראל
במושב נבטים נמצא "מרכז מורשת יהדות קוצ'ין".
הנצחה בקוצ'ין
נכון לשנת 2024 קיימים מספר אזכורים ואתרים המציינים את קהילת יהודי קוצ'ין אשר מרוכזים במרחבי החיים של היהודים במאה ה20 באזורים המקוריים בהם התגוררו הקהילות.
רבים מהרחובות והשכונות בהן התגוררו יהודים בקהילות עדיין נקראים על שמם, המוכרים שבהם הם רחוב Jew Town השוכן באזור מטאנצ'רי סמוך לנמל קוצ'ין, ורחוב Jew Street השוכן בארנקולם שבקוצ'ין. רחוב נוסף המציין בשמו את הקהילה היהודית ניתן למצוא גם בParavur, אזור כפרי הנמצא במדינת קרלה סמוך לקוצ'ין אשר גם בו שכנה קהילה יהודית עד מחצית המאה ה-20.
נוסף על האזכור השמי שנותר מהתקופה בה התגוררו יהודים ברחבי קוצ'ין, קיימים מספר מוזיאונים המתבססים על בתי הכנסת המקוריים של חלק מהקהילות, המוזיאונים מתוחזקים על ידי מדינת קרלה ופונים לקהל הרחב במטרה להציג את המורשת והמסורת היהודית שהייתה קיימת במדינה כולה ובאזור קוצ'ין בפרט.
הבולט מבין המוזיאונים הוא בית הכנסת הפארדסי השוכן ברחוב jew town במטאנצ'רי קוצ'ין, נכון ל-2009 נותר בית כנסת הפעיל היחיד בקרלה, אך הוא משמש גם כאתר תיירותי.. בית כנסת זה התפרסם בזכות המרצפות המאויירות בעבודת יד שמקורן בסין והובאו במקור לארמון במטאנצ'רי.
בית כנסת נוסף המשמש כמוזיאון הוא בית הכנסת בפראבור, על פי המתואר בשלטים ברחבי בית הכנסת, אתר זה מהווה את המבנה המקורי ממנו נלקחו הבימה וארון הקודש המוצגים כיום בתערכות הקבע של מוזיאון ישראל. (עדויות סותרות לכך קיימות במקורות אחרים המקשרים דווקא בית כנסת במטאנצ'רי לבימה והארון הנמצאים כיום במוזיאון ישראל, כפי שניתן לראות בערך בית הכנסת קדאבאמבאגם מתאנצ'רי). לצד הביקור בבית הכנסת ניתן לצפות במוזיאון בסרטון המתעד את המסורת היהודית בקרלה במחצית המאה ה-20. לצד תמונות ואיורים המסבירים לציבור הרחב על המנהגים השונים של יהודי קוצ'ין.
בית הכנסת בצ'אנמנגלם משמש אף הוא כמוזיאון, בית כנסת זה מהווה חלק מסיפורו של הכפר בעל 4 הדתות. על פי המסורת המקומית המתוארת בספר הסוקר את היהודים האחרונים המתגוררים בקרלה. בית כנסת זה הנמצא באזור הכפרי הוא המקום היחידי בהודו בו ניתן למצוא ארבעה מקדשים של ארבע דתות שונות בהודו במרחק של הליכה זה מזה. בית הכנסת השוכן בפאתי הכפר על ידי שפת נהר הperiyar נמצא באותו רחוב יחד עם מסגד מוסלמי. ובמרחק הליכה ממקדש הינדי וכנסייה נוצרית. ממצא מיוחד המוצג בכניסה לבית כנסת זה הוא המצבה שנמצאה בקודונגלולור, נשמרה בבית הכנסת וכיום מוצגת בחצר הקדמית. המצבה עם כיתוב "שרה בת ישראל", היא הכתובת היהודית הקדומה ביותר שנמצאה בהודו, והיא מתוארכת לשנת 1269.
בית כנסת אשר משמש גם הוא כאתר ביקור לתיירים אך לא מהווה מוזיאון רשמי הוא בית הכנסת Kadavumbagam השוכן בארנקולם סמוך ל"רחוב היהודים". בית כנסת זה אשר בחלקו הקדמי נמצאת חנות לממכר דגי נוי, מתוחזק על ידי בעלי החנות, יהודי בשם Babu (Elias Josephai) אשר הוא היהודי האחרון מהקהילה הענפה שהתפללה בבית כנסת זה עד לעלייתם ארצה, אחרי אמצע המאה ה-20. מפתחות בית הכנסת נמצאות בידיו של באבו ואין פעילות קהילתית או ממשלתית במקום זה אך קיימת הגעת תיירים מעת לעת.
לצד ההנצחה הרבה ופעולות השימור של ממשלת קרלה, ניתן לראות בקוצ'ין גם מספר בתי כנסת אשר ניצבים ללא הנצחה או שימור, חלקם אף במצב של סכנת קריסה
ראו גם

קהילת "בני ישראל"
הודים בישראל
לקריאה נוספת

שם טוב גאגין, חיי היהודים בקוטשין, ראמסגט, 1953
שלום זרביב, ממנהגיהם של יהודי קוצ'ין, בתוך: ילקוט מנהגים ממנהגיהם של שבטי ישראל, מהדורה שלישית ירושלים, 1996
שלוה וייל, הודו בסדרת "העליות הגדולות מארצות המזרח, דפי מידע ומקורות", מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח ומשרד החינוך, מנהל חברה ונוער תחום מורשת יהדות המזרח, ירושלים התש"ס, עמ' 40
פרננדס עדנה, יהודים אחרונים בקראלה, עם עובד, 2011
Ṿail, Shalṿah. India's Jewish heritage: ritual, art & life-cycle. Mārg Publications, 2002.
K.S Mathew, One Heart Two World- the story of the Jews in Kochi, 2019
שירת הבקשות

שירת הבקשות הוא מנהג המתקיים בקרב בני עדות המזרח ויהדות צפון אפריקה, בו נוהגים לקום בשבת מאשמורת הבוקר ולשיר בצוותא אוסף פיוטים טרם תפילת שחרית של שבת, החל משבת פרשת בראשית לאורך חודשי החורף (למנהג יהודי חלב עד שבת הגדול, ולמנהג יהודי מרוקו עד שבת זכור). שירי הבקשות הם אוסף פיוטי שירת הקודש שמקורה ביהדות ספרד, פיוטים המבטאים שבח להשם, ערגה לארץ ישראל, פיוטי שבת, ועוד.
רקע היסטורי

תהליך היווצרותו של מנהג שירת הבקשות אינו ברור דיו, אולם ידוע שפיוטים מסוג "בקשה" נכללו כבר במחזורי תפילה מספרד, לפני הגירוש. התפילה בלילה, שהיא מאפיין מרכזי של שירת הבקשות, הייתה נהוגה בספרד ובארץ ישראל כבר בימי הביניים. שירת הבקשות התפשטה בחוג המקובלים בצפת במאה ה-16. עם התפשטותה של תורת הקבלה הצפתית, הגיעה שירת הבקשות לארצות אגן הים התיכון והונהגה בקהילות עיראק, מרוקו, תוניסיה, אלג'יריה, איטליה, רודוס יוון, יוגוסלביה טורקיה גאורגיה לבנון וסוריה. שירת בקשות הונהגה גם בכמה קהילות ספרדיות במערב אירופה כדוגמת אמסטרדם ולונדון.
בקהילות יהודיות כגון חלב שבסוריה, טורקיה ומרוקו, התפתחה שירת הבקשות לממדים גדולים. שם סודרו ספרים מיוחדים (כמו הספר שיר ידידות בקהילת מרוקו שנדפס בשנת 1921 במרקש, וספר ה'מפטירין' ליהדות טורקיה) שליד הפיוטים מצוינים הלחנים והמקאמים (נובות, ב"שיר ידידות") כדי להקל על הקהל השר את הבקשות. בקהילות אלו נהגו לקום בשבתות החורף (שבהן הלילות ארוכים) בעוד לילה, ולהתאסף יחד בבית הכנסת לשיר את שירת הבקשות במשך כארבע שעות, עד זמן תפילת שחרית.
שירת הבקשות בקהילות השונות

בין הקהילות השונות נכתבו פיוטים שונים ולחנים שונים שהושפעו מהתרבות המקומית ומרבית הלחנים מבוססים על מבנה המקאם. מקובל לחלק את שירת הבקשות לשירת הבקשות של יהודי צפון אפריקה ובעיקר של יהודי מרוקו, ושירת הבקשות של הקהילה החלאבית עליה מבוססת כיום שירת הבקשות הירושלמית. אולם ישנם מנהגים שונים בקהילות נוספות.
שירת הבקשות בקהילות השונות > שירת הבקשות החלאבית-ירושלמית

לכבוד שירת הבקשות בית הכנסת מסודר בצורה שונה מבדרך כלל. בית הכנסת מתחלק לשני חלקים, ובהתאמה מתחלק הקהל לשתי קבוצות. בכתלים הדרומי והצפוני יושבים הפייטנים וראשי הקבוצות המובילים את השירה, ומולם יושבים הקהל גב אל גב. כל קבוצה עם הפנים כלפי הפייטן המוביל אותה. על כל ראש קבוצה מוטלת האחריות להתנהלות נכונה ומדויקת של השירה. החל בבחירת הסולנים והסולמות ועד להובלת השירה המשותפת.
שירת הבקשות בקהילות השונות > שירת הבקשות המרוקאית

שירת הבקשות המרוקאית הידועה ביותר מבוססת על הספר "שיר ידידות", ושירה זו נפוצה גם כיום בקרב קהילות ברחבי הארץ.
שירת בקשות נוספת של יהדות מכנאס מבוססת על הספר "ישמח ישראל". ספר זה מחולק לשניים כאשר חלק ראשון מכיל פיוטים מקוריים ומלוקטים הבנויים ממחרוזות וחלקו השני הוא פיוטים למעגל השנה. שירת בקשות זו לא נפוצה כיום כיוון שלא שלא נותרו פייטנים שיישמרו ויחדשו את הספרים והשירים.
שירת הבקשות בקהילות השונות > שירת הבקשות הבבלית (עיראקית)

שירת הבקשות הבבלית שונה משאר הקהילות והיא דמתה יותר לחזנות. בשירה זו החזן והפייטן חד הם. בימי קדם קטעי השירה שנאמרו על ידי הפייטן בדרך כלל נתחברו על ידו. תפקיד החזן-פייטן לא דרש דווקא קול ערב, אלא עיקר תפקידו היה להוביל את התפילה והפיוט.
בקרב יהדות זו התפתחה שירה ה"מענה" שזו שירה שבה החזן שר מחצית מהפסוק והקהל עונה כנגדו. כמו כן היה נהוג לשלב מקהלה שהורכבה בדרך כלל מבני משפחתו של החזן שהוכשרו לכך. עיקר ההתפחות של שירת הבקשות הבבלית מתחילה לפני 300 שנה בתקופת כהונתו של חכם צדקה חוצין כרב הראשי, בתקופתו התפרסמו פייטנים ופזמונאים רבים ובהם חכם משה חוצין, חכם צאלח מצליח, חכם עבדאללה חנין ועוד. ומאוחר יותר שיריו של רבי יוסף חיים מבגדד זכו לפרסום ברחבי העולם היהודי.
שירת הבקשות בקהילות השונות > יהדות טורקיה

ביהדות טורקיה שירת הבקשות נקראת "שירת המפטירים" ומבוצעת על ידי מקהלות מפטירים. המוזיקה וסגנון השירה יסודם במוזיקה הסופית והמוזיקה הטורקית-עות'מאנית קלאסית. מקורה של מסורת זו הוא בעיר אדריאנופול (כיום אדירנה) הנמצאת בחלק האירופי של טורקיה. מסורת זו היא נדירה ומבוצעת היום באיסטנבול.
ספרי שירת הבקשות

לאורך השנים סודרו הפיוטים לספרים, כדוגמת הספר "שירי זמרה השלם" של שירת הבקשות הירושלמית על ידי הרב הפייטן חיים שאול עבוד והספר "שיר ידידות" של שירת הבקשות המרוקאית על ידי הרב הפייטן רבי חיים עטר.
שירת הבקשות כיום

מנהג שירת הבקשות המשיך והתפתח בארץ ישראל עם עלייתם של בני עדות המזרח ויוצאי צפון אפריקה, והמנהג לקום עם עלות השחר בשבת נהוג בבית הכנסת עדס ובבית הכנסת מוסיוף בירושלים, וכן בבית הכנסת כארדי שבנתניה על ידי משפחת ג'רבי. וכן בעיר צפת שם מסורת השירה נמשכת מעל 30, והיא מתחילה משבת פרשת חיי שרה עד לפרשת תרומה בבית הכנסת אבוהב שבעיר העתיקה שלה. אירועי שירת הבקשות בלילות שבתות החורף מתקיים בקרב קהילות שונות בארץ, זאת לצד מופעי שירה ופיוט המתקיימים בימי חול ברחבי הארץ.
לקריאה נוספת

אברהם עילם-אמזלג, חצות לילה אקום להודות לך – שירת הבקשות של יהודי מרוקו, הוצאת כרמל, 2023
אדוין סרוסי, ‏לראשית שירת הבקשות בירושלים במאה הי"ט, פעמים 56 (קיץ תשנ"ג), עמ' 106–124
אדוין סרוסי, ‏שינוי והמשכיות בשירת הבקשות של יהודי מארוקו: תמורות במשמעות הסימבולית של מנהג מוזיקלי מסורתי, פעמים 19 (אביב תשמ"ד), עמ' 113–129
הערות שוליים

↑  אסיקה מרקס, שחר אעיר מתנומות, שירת הבקשות בבית הכנסת הספרדי הר-ציון בירושלים, בהוצאת המרכז לחקר המוזיקה היהודית, האוניברסיטה העברית בירושלים 2007 עמ' 7
↑  עיתון הדרך, מגזין 325
↑  עיתון הדרך מגזין 325
הספר אנתולוגי ומרכזי של הפיוטים והבקשות של יהודי מרוקו. מרבי דוד אלקיים, רבי חיים עטאר, ורבי דחיים אפרייאט
לבנתן

| לבנתן |
| --- | --- |
     השוואה בין לבנתן לבין אדם ממוצע
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: לווייתנאים
תת־סדרה:: לווייתני שיניים
משפחה:: חדשיניים
סוג:: לבנתן
מין:: לבנתן
שם מדעי
 Delphinapterus leucas ‏פאלאס, 1776
תחום תפוצה


לִבְנָתָן (שם מדעי: Delphinapterus leucas) הוא מין של לווייתן בעל שיניים החי באזור הארקטי והסוב-ארקטי. הוא אחד משני המינים במשפחת החדשיניים, לצד החדשן. זהו יונק ימי שאורכו מגיע לחמישה מטרים, הבולט בצבעו הלבן ובמבנה ראשו הייחודי. שם נוסף של הלבנתן הוא בלוגה (Beluga). מקור שם זה נעוץ במילה הרוסית "белуга" ("בלוגה") או "белуха" ("בלוחה"), שנגזרות מהמילה "белый", שמשמעותה "לבן".
מיון ואבולוציה

הלבנתן תואר לראשונה על ידי פיטר סימון פאלאס ב-1776. הוא חבר במשפחת החדשיניים שבתת-הסדרה לווייתני שיניים. האב הקדמון הקדום ביותר של הלבנתן הוא ה-Denebola brachycephala שחי בתקופת המיוקן. מאובן אחד נמצא בחצי האי באחה קליפורניה, ולכן מרמז כי מיני המשפחה חיו בעבר באקלימים חמים יותר. יתר על כן, רשומות המאובנים מלמדות כי מרחבי תפוצתו של הלבנתן השתנו בהתאם לקרחונים בעולם - היא גדלה בתקופות קרות כמו עידני קרח והצטמצמה כשהקרחונים נסוגו.
תיאור

הלבנתן הוא לווייתן קטן יחסית. אורכו מגיע עד חמישה מטרים, ובכך הוא גדול יותר ממרבית הדולפינים, אך קטן יותר מרוב לווייתני השיניים האחרים. הזכרים גדולים יותר מהנקבות - משקלם של הראשונים בבגרותם הוא כ-1,360 קילוגרמים, ושל האחרונות - כ-900 קילוגרמים בלבד. אורכם של לווייתנים לבנים בלידתם הוא כמטר ומחצית, ומשקלם כ-80 קילוגרמים. הגורים נולדים אפורים בדרך-כלל. בבגרותם הם לבנים לחלוטין, מה שמקל מאוד על זיהוים בים. צורת ראשם גם היא ייחודית בקרב הלווייתנים - המלון שבראשם גמיש ודמוי פקעת. בנוסף, הוא ייחודי ביכולת לשנות את צורת ראשו, באמצעות נשיפת אוויר סביב הסינוסים. גופו של הלבנתן מעוגל, במיוחד בתקופות שבהן לא חסר מזון. הגוף צר באזורי הראש והזנב. הסנפירים רחבים וקצרים, ולכן צורתם כמעט כצורת ריבוע.
החוליות בצווארו אינן מאוחות, בשונה מדולפינים רבים, מה שמאפשר לו להפנות את ראשו אחורנית. בפיהם בין שמונה לעשר שיניים בכל צד של הלסת. היעדרו של סנפיר על גבו של הלבנתן משתקפת בשם הסוג שלו, המכיל את המילה היוונית "apterus" שמשמעותה "חסר כנפיים". במקום סנפיר גבי, על גבו של הלווייתן מצויה מעין בליטה "מרוחה". לפי ההשערות בדבר ההעדפה האבולוציונית בנושא, הבליטה התפתחה כהתאמה לתנאי מחיה מתחת לקרח, או כאמצעי לשימור חום. בדומה ללווייתנים אחרים, בלוטת התריס גדולה יחסית בהשוואה ליונקים יבשתיים.
הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל שמונה שנים, והנקבות - בגיל חמש שנים. הנקבות ממליטות גור יחיד באביב, לאחר היריון ממושך בן כ-15 חודשים. צבע הגורים - אפור כהה, הופך בהיר יותר עם התבגרותם. צבעם לבן לחלוטין בגיל שבע אצל הנקבות ותשע אצל הזכרים. משך תקופת ההנקה הוא כשנתיים. משך חייהם של הלבנתנים נע בין 35 ל-50 שנים.
התנהגות ותזונה

הלבנתנים הלבנים הם בעלי חיים חברותיים מאוד. קבוצות של זכרים עשויות למנות מאות פרטים. קבוצות הנקבות עם הגורים קטנות יותר לרוב. להקות שונות עשויות להצטרף זו אל זו ב"צמתים מרכזיים", ואז ימנו יחדיו אפילו אלפי פרטים. להקות הלבנתנים אינן יציבות או קשיחות, כלומר הם נוהגים לעבור מלהקה אחת לחברתה. הקשר החברתי החזק ביותר הוא בין אם לגור. לעיתים הגורים בבגרותם חוזרים לשפכי הנהרות שבהן אימהותיהם נהגו לבקר בצעירותן, וכך לפגוש אותן. הלבנתנים הלבנים ידועים באהבתם למשחקים ובשובבותם. לעיתים הם "יורקים" על לווייתנים אחרים או על בני אדם. כך, המטפלים בלבנתנים מרוססים לעיתים קרובות על-ידם. אחת ההשערות היא כי יכולת זו התפתחה על מנת לחשוף סרטנים המתחבאים בקרקעית הים.
הלבנתנים הם שחיינים די איטיים, והם ניזונים בעיקר מדגים. חלק קטן יותר מתזונתם מורכב מדיונונים, תמנונים וסרטנים. את מזונם הם מחפשים פעמים רבות בסמוך לקרקעית הים, בעומק של כ-300 מטרים, אף שעומק הצלילה המרבי שלהם עשוי להיות כפול מכך. משך הצלילה הממוצע נע בין שלוש לחמש דקות.
הערות שוליים

↑  לבנתן באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Beluga whales, National Marine Mammal Laboratory.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556186205171  GND: 4189512-5  LCCN: sh85146532
רחוב אחורי

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  רומן של פאני הרסט
 בימוי:  דייוויד מילר
 הופק בידי:  רוס הנטר
 תסריט:  ויליאם לודביג, אליאונור גריפין
 עריכה:  מילטון קארות'
 שחקנים ראשיים:  סוזן הייוורד ג'ון גאווין ורה מיילס
 מוזיקה:  פרנק סקינר
 צילום:  סטנלי קורטז
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  אולפני יוניברסל
 הקרנת בכורה:  11 באוקטובר 1961
 משך הקרנה:  107 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 דף הסרט ב־IMDb
 
רחוב אחורי (באנגלית: Back Street) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מלודרמה משנת 1961 בבימויו של דייוויד מילר, עם סוזן הייוורד, ג'ון גאווין וורה מיילס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "רחוב אחורי" של פאני הרסט (אנ') משנת 1931, לפיו הופקו סרטים ב-1932 וב-1941, העוסק בבעיה של מוות וניאוף אצל זוג שלא יכול לממש את אהבתם בגלל שאחד מהם נשוי.
את הסרט הפיק רוס הנטר שהפיק עוד מלודרמות סוחטות דמעות כמו "חיקוי לחיים" ומאדאם X.
המלחין פרנק סקינר שילב בפסקול קטעים מיצירות של יוהנס ברהמס – הסימפוניה הרביעית, הסימפוניה השלישית ו הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2.
מעצב האופנה ז'אן לואי (אנ') היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר – צבע.
חלק מהביקורות על הסרט היו בעניין הפרש הגילים בין בני הזוג – היוורד הייתה מבוגרת מגאווין ב-14 שנים.
תקציר העלילה

ריי סמית (סוזן הייוורד) היא מעצבת אופנה בעיר לינקולן בנברסקה. פול סקסון (ג'ון גאווין) הוא לוחם מרינס שזה עתה השתחרר מהצבא לאחר מלחמת העולם השנייה ו"נתקע" בשדה התעופה של לינקולן בדרכו לשיקגו שם יש למשפחתו רשת גדולה של חנויות כלבו.
ריי מגיעה למלון להציג את תרשימיה ללקוח שמסה במקום זה להטריד אותה מינית. פול נמצא בחדר סמוך, שומע את הוויכוח ומפריד בינה והלקוח. הם יוצאים לשתות ומתפתח רומן אהבה קצר ומהיר. היא רוצה לטוס עם פול לשיקגו אבל אז הוא מגלה לה שיש לו שם אישה. ריי המומה ונוסעת לאחותה ג'ני (וירג'יניה גריי) לשם מתקשר פול שהחליט ברגע האחרון לקנות שני כרטיסים ולצרף את ריי אליו. ריי מהססת אבל אחר כך מסכימה ונוסעת ברכבה לשדה התעופה. הרכב נעצר מחוסר דלק והיא מחמיצה את הטיסה ופול המאוכזב טס לבדו.
ג'ני מייעצת לה לעזוב את לינקולן ולעבור לניו יורק, בירת האופנה. ריי מגיעה לעבוד אצל מעצב האופנה דאליאן (רג'ינלד גרדינר) עושה חיל בעבודתה על שהוא ממנה אותה כשותפה ושולח אותה לסניף של החברה ברומא. היא פוגשת שם בידיד הוותיק קורט (צ'ארלס דרייק) שמחזר אחריה ורוצה לשאתה. היא נפגשת במקרה בפול שנמצא שם עם אשתו ליז (ורה מיילס) ושני ילדיו, פול הצעיר וקרולין. בתחילה היא מסרבת לחיזוריו אך הוא מתוודה שאשתו אלכוהוליסטית וחיי המשפחה שלו הם גרועים. היא נענית לו והם מבלים בהסתר ברחובות אחוריים (מכאן שם הסרט).
כאשר עובר פול לפריז עוברת גם ריי והוא קונה לה בית בכפר שם הם מבלים ביחד והיא גם מצטרפת לטיסותיו לציריך וערים נוספות באירופה.
היחסים האלה מתגלים על ידי פול הצעיר שדורש מריי שתפסיק את יחסיה עם אביו.
ריי מארגנת תצוגת אופנה גדולה. בסוף התגוגה עומדת שמלת כלה להימכר כתרומה לבית חולים. ליז נוכחת בתצוגה, קונה את השמלה בעד 10,000 דולר, מביישת את ריי ודורשת בפומבי שתישלח בשמה של ריי לבעלה פול שהוא גם המאהב של ריי.
פורצת שערורייה וריי עומדת להתפטר ולחזור לארצות הברית פול מפציר בה ואומר שהוא יגיש תביעת גירושים מידית.
פול נוסע במכונית בה נוהגת ליז הכועסת והשתוייה. כשהוא מודיע לה שגם בנם יודע על ריי היא מגבירה את המהירות ומתנגשת בעץ. היא נהרגת ופול פצוע קשה ומשותק. הבן מבקר אצלו ופול מבקש ממנו להתקשר לריי והמילים האחרונות לפני שהוא מת הן "אני אוהב אותך".
לבסוף יושבת ריי אבלה בחדרה. הילדים פול וקרולין נכנסים ומבקשים רשות לבקר אותה מדי פעם כי כעת אין להם הורים. היא משיבה בחיוב, מחבקת אותם ומזילה דמעות.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| סוזן הייוורד | ריי סמית | מעצבת אופנה |
| ג'ון גאווין | פול סקסון |  |
| ורה מיילס | ליז סקסון | אשתו של פול |
| צ'ארלס דרייק | קורט סטנטון | ידיד של ריי |
| וירג'יניה גריי | ג'ני | אחותה של ריי |
| רג'ינלד גרדינר | דאליאן | מעצב אופנה |
| רוברט אייר | פול סקסון ג'ונ. | בנו של פול |