stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמת המים של זגוואן
לקריאה נוספת

Friedrich Rakob. "Das römische Quellenheiligtum bei Zaghouan in Tunesien". In Archäologischer Anzeiger 84, 1969, pp. 284–300.
Friedrich Rakob. "Das Quellenheiligtum in Zaghouan und die römische Wasserleitung nach Karthago." In: Römische Mitteilungen 81, 1974, pp. 51–89.
Friedrich Rakob. "Die römische Wasserleitung von Karthago." In J.-P. Boucher (Ed.), Journées d‘études sur les aqueducs romains = Tagung über römische Wasserversorgungsanlagen, Lyon 26.-28. Mai 1977. Paris 1983, pp. 309–318.
H. Slim. "Maîtrise de l'eau en Tunisie à l'époque romaine." In G. Argoud et al. (Edd.): L’eau et les hommes en Méditerranée et en Mer Noire dans l’antiquité. Athen 1992, pp. 513–532.
A. Wilson. "Water supply in ancient Carthage." In Carthage papers, Portsmouth, RI 1998, ISBN 1-887829-28-8 (Journal of Roman Archaeology, Supplementary series 28), pp. 65–102.
הערות שוליים

↑  מקטע של האמה פורק החל מ-1859 כדי להשתמש באבניו לבניית גשר מודרני
↑  שימור ציפורים בתוניסיה, באתר datazone.birdlife.org
הניגון שלך

הניגון שלך הוא אלבום האולפן השביעי של הזמרת-יוצרת הישראלית אתי אנקרי. האלבום יצא לאור ב-2 בספטמבר 2012 בהוצאת PIL.
רקע וביקורת

ב-1 באוגוסט 2012 הוציאה אתי אנקרי את "הניגון שלך" בתור שיר הנושא מתוך האלבום. במאקו סקרו אותו בחיוב והעירו: ”השיר המקסים הזה יוצא כסינגל ראשון ושיר הנושא מאלבום חדש, אשר צפוי לצאת לקראת ראש השנה”. בסוף אותו החודש פורסם גם הווידאו קליפ הנלווה שלו שנועד לעזור בקידום המסחרי שלו.
בדיסק סנטר נכתב: ”באלבומה החדש, אתי אנקרי הגיעה למקום שכל אמן רוצה להגיע אליו, המקום בו היא יודעת בדיוק מה היא רוצה לעשות – ובזכות כישרון לא מבוטל בכתיבה ובשירה, אנקרי גם פוגעת בול לליבו של המאזין. 4 שנים אחרי 'משירי הרב יהודה הלוי' המצליח, אנקרי ממשיכה את אותה אווירה עם אלבומה השביעי, הראשון שלה עם חומר מקורי מאז "מיליונים" מלפני 8 שנים.
'הניגון שלך' הוא אלבום פולק-ישראלי עם נגיעות של מוזיקת עולם רכות ומענגות, בדיוק במינון הנכון”.
באשדוד נט נכתב: ”האלבום עוסק ברובו בשאלות של דרך, אמונה, שינוי המחשבה, תשובה ותיקון”.
רשימת רצועות

| הניגון שלך> מס' | הניגון שלך> שם | הניגון שלך> משך | הניגון שלך>  | הניגון שלך>  | הניגון שלך>  | הניגון שלך>  | הניגון שלך>  | הניגון שלך>  | הניגון שלך>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | הניגון שלך  | 3:53 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | פלגי מים  | 4:32 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | אף פעם  | 3:43 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | הכל מאתך  | 4:06 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | אבי  | 6:52 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | מחוץ לזמן  | 3:44 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | כל העולם נברא בשבילי  | 5:20 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | צניעותי  | 4:31 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | כלום  | 3:12 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | ניסים  | 5:07 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | תעמיס  | 4:19 |  |  |  |  |  |  |  |
| 12. | כינור דוד  | 5:06 |  |  |  |  |  |  |  |
| 13. | הודו לשם  | 3:56 |  |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | 58:28 |  |  |  |  |  |  |  |
היסטוריית יציאות לאור

| מדינה | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| כלל העולם | 2 בספטמבר 2012 | הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטלית • תקליטור | PIL |  |
הערות שוליים

1 2  הניגון שלך, 2015-06-28, נבדק ב-2024-07-21
↑  ynet (2012-09-02). "אתי אנקרי: "הבנתי שאם לא עכשיו אז אף פעם"". Ynet. נבדק ב-2024-07-21.
1 2  אסף נבו, ‏אתי אנקרי חוזרת עם "הניגון שלך", באתר ‏מאקו‏, 1 באוגוסט 2012
↑  אסף נבו, ‏אתי אנקרי והנגנים ב"הניגון שלך", באתר ‏מאקו‏, 26 באוגוסט 2012
↑  הניגון שלך, אמן: אתי אנקרי
↑  אתי אנקרי- "הניגון שלך", באתר ashdodnet.com
וילמוש מילקו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 באפריל 1878 בצ'יי, סרביה 
 פטירה:  5 באוקטובר 1956 (בגיל 78) הג'ווידק, הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 תפקידים:  רופא, כירורג 
 
וילמוש מילקו (בהונגרית: Milkó Vilmos; ‏6 באפריל 1878 – 5 באוקטובר 1956)היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, כירורג, פרופסור באוניברסיטה, קנדידט (דוקטורט) במדעי הרפואה (CSc.-1952), חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
קורות חייו

וילמוש מילקו נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ מילקו (1841–1916) רופא נפת בצ'יי והרופא הראשי של מחוז באץ'-בודרוג, ושל מריה רוֹביצ'ק (1854–1942). הוא השלים את לימודיו בבית הספר התיכון בסובוטיצה (1887–1890), ולאחר מכן כחבר לכיתה של וילמוש מילר בבית הספר התיכון בעיר סגד (1890–1895). את לימודי הרפואה השלים באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ולזמן קצר בווינה. במקביל ללימודיו בפקולטה לרפואה, למד גם באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם היה תלמידו של אישטוואן תומאן. בשנת 1900 קיבל דוקטורט ברפואה.
ב-1901 עבד במכון הפתולוגי של אוטו פרטיק ובמרפאה הכירורגית של דיולה דולינגר. משנת 1903 עבד במחלקה הכירורגית הראשונה של בית החולים סנט רוקוש לצד אימרה נברטיל ומנו הרצל. ב-1909 מונה למנתח הראשי של בית ההבראה ליגט בבודפשט. הוא היה המומחה לכירורגיה של הקופה הלאומית לביטוח פועלים. במהלך מלחמת העולם הראשונה עשה שירות רפואי בחלקו בשדה הקרב ובחלקו בבתי חולים צבאיים. מ-1920 עד 1928, הוא היה המנתח הראשי של בית החולים הריאות הממלכתי Németvölgyi út ובית החולים לנכים, מ-1929 המנתח הראשי של בית החולים לילדים ברחוב מדאראס ומ-1933 עד 1943 בבית החולים בייצ'י-ז'ילינסקי. משנת 1928 עבד כמומחה כירורגי במועצת המומחים לפיצויי תאונות של המוסד לביטוח לאומי ההונגרי (OTI), ולאחר מכן של המרכז לביטוח סוציאלי של האיגודים המקצועיים (SZTK) ומ-1952 ועד מותו היה חבר ב- ועדת בדיקת כושר העבודה של מועצת עיר הבירה. מ-1928 עד 1944 היה עורך-שותף של השבועון רפואי, הוא ערך את המוסף המעשי של העיתון. הוא היה חבר קבוע במועצה הלאומית לבריאות הציבור, חבר כבוד בהסתדרות הרפואית של בתי החולים הציבוריים, פרופסור (חיצוני) באוניברסיטה משנת 1925, ופרופסור באוניברסיטה ב-1936.
בשנים 1949–1950 ו-1952–1954 היה נשיא הקבוצה הכירורגית של האיגוד המקצועי הרפואי, ולבסוף נשיא כבוד. מ-1955 ועד מותו, היה העורך הראשי של כתב העת Hungarian Surgery. רבים מפרסומיו עסקו בנושאים של כירורגיה כללית וצבאית וכן בכירורגיית ילדים. הוא היה מומחה בפיצויי תאונות. ב-1922 ייסד יחד עם כמה אחרים את האגודה למוזיקה קאמרית של רופאי בודפשט, בה היה חבר פעיל ובמקביל נשיאה. אשתו הייתה קלרה דורה פנקרט (Penckert).
עבודותיו העיקריות

על פציעות מעיים תת-עוריות (1908)
אבחון של פציעות בטן חודרות (1924)
שברי מלחמה בגפיים (1924)
נתונים ניסיוניים והיסטולוגיים בשאלת כריתת סימפטומיה (1924)
משמעות החוקה בכירורגיה (1926)
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon III: Kiegészítő kötet (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1981. ISBN 963-05-2500-3 (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Gergely András: Jeles magyar zsidó orvosok lexikona. Budapest, Makkabi, 2001 (אנדראש גרגיי: לקסיקון רופאים יהודים הונגרים מפורסמים ומצטיינים. הוצאת מכבי. בודפשט. 2001)
Littmann Imre (1978-04-02). "Milkó Vilmos". Orvosi Hetilap. 119 (14): 851 852. נבדק ב-2021-12-03.
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
הערות שוליים

↑  "Halotti bejegyzése a Budapest XII. kerületi állami halotti akv. 1246/1956. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-05-31.
↑  רשימת חברים וביניהם וילמוש מילקו
↑  "Milkó Ignác halotti bejegyzése a Budapest X. kerületi polgári halotti akv. 247/1916. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-05-31.
↑  "Milkó Ignácné halotti bejegyzése a Budapest VIII. kerületi polgári halotti akv. 2234/1942. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-05-31.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "וילמוש מילקו".
בהאא אללה

| --- | --- |

בהאא אללה, 1868
 לידה:  12 בנובמבר 1817 טהראן, המדינה הנשגבת של פרס 
 פטירה:  29 במאי 1892 (בגיל 74) עכו, וילאייט ביירות, האימפריה העות'מאנית 
 כינוי:  Bahá'u'lláh, بهاء الله 
 מקום קבורה:  אל-באהג'ה 
 מדינה:  איראן הקאג'ארית 
 מקום מגורים:  טהראן 
 תקופת הפעילות:  ? – 29 במאי 1892 
 בן או בת זוג:  אסיה ח'אנום פאטמה ח'אנום גווהר ח'אנום 
 אב:  מירזא עבאס נורי 
 צאצאים:  עבד אל-בהאא  זיא אללה נורי  מירזא בדיע אללה  מירזא מוחמד עלי  בהיה ח'אנום  מירזא מהדי  פורוע'יה 
 
בהאא אללה (بهاء الله - "תפארת האל"; "זוהר האל"; "תהילת האל"; ההגייה המקובלת: Baha'u'llah; נולד בשם "מירזא חוסיין עלי נורי"; 12 בנובמבר 1817 – 29 במאי 1892), היה מייסדה של הדת הבהאית. בין כתביו המפורסמים: הספר הקדוש ביותר (בערבית: الكتاب الاقدس, "אל-כתאב אל-אקדס"), ספר הוודאות (או "ספר השכנוע", בערבית: كتاب الإيقان, "כתאב אל-איקאן", ובכתיב הפרסי: "כתאב-י איקאן") ו"המילים הנסתרות" (בערבית: الکلمات المكنونة, "אל-כלימאת אל-מכנונה"; בפרסית: کلمات مكنونه, "כלימאת-י מכנונה").
חייו האישיים

בהאא אללה נולד בטהראן, בירת פרס, כיום איראן, לאמו, חדיג'ה ח'אנם, ולאביו, מירזא בוזורג. אביו שימש כווזיר לאמאם וירדי מירזא, בנו של פתח עלי שאה קאג'אר ולימים מונה למושל ברוג'רד ולרסתאן שבמערב איראן, מינוי שהופסק לאחר עלייתו לשלטון של הווזיר חאג'י מירזא אקאסי. במהלך חייו, נישא בהאא אללה לשלוש נשים בו-זמנית. אשתו הראשונה, אסיה ח'אנום, לה נישא בטהראן, בהיותו מוסלמי, בשנת 1835, כאשר היה בן 18 והיא בת 15. נישואיו השניים היו לבת דודתו האלמנה, פאטימה ח'אנם, בשנת 1849. הנישואים הללו היו כאשר בהאא אללה ושתי נשותיו כבר היו באבים ולא נחשבו למוסלמים. נישואיו בפעם השלישית היו לגווהר ח'אנום. לבהאא אללה היו ארבעה-עשר ילדים, ארבע בנות ועשרה בנים. הבהאים מחשיבים את אסיה ח'אנם ואת ילדיה מירזא מהדי, בהיה ח'אנום ועבד אל-בהאא' למשפחה הבהאית הקדושה.
התנועה הבאבית > באיראן

בהאא אללה שמע על הבאב לראשונה בגיל 27, כאשר מולא חוסיין בושרואי, איש דת פרסי, נשלח על ידי הבאב ובישר לו את בשורתו של הבאב. בהאא אללה קיבל את הבשורה, הפך לבאבי ועזר בהפצת התנועה החדשה בייחוד באזור מגוריו נור. ב-1848, כאשר החלה אלימות בין הבאבים וממשלת קאג'אר, ניסה בהאא אללה להגיע לבאבים הנצורים בשיח' טברסי אך הוא נעצר ונכלא טרם הגיע ליעד. בהאא אללה הוכנס לכלא ועבר עינויים נפשיים. במהלך מאסרו, לפי האמונה הבהאית, זכה להתגלות של בתולת השמיים, דרכה קיבל מסר מהאל להיותו נביא וכי הוא ההתגלות האלוהית החדשה, אך באותו שלב שמר את הידיעה לעצמו. עד 1850, הבאבים נטבחו במחוזותיהם עקב הפצת תורתם וטענתם להיות האנשים המשקפים את תכונות האלוהים במטרה לקדם את המוסר והתרבות האנושי. הבאב מינה את סובח-י אזל, אחיו למחצה של בהאא אללה, למנהיג תחתיו. סובח-י אזל בחר להסתתר מהשלטונות בעקבות ניסיון התנקשות הכושל בשאה הפרסי אשר תוכנן על ידי קבוצת באבים מטהראן כתגובה להוצאתו להורג של הבאב בשנת 1850.
התנועה הבאבית > בגדאד

לאחר ניסיון ההתנקשות בשאה הפרסי, בהאא אללה גורש לבגדאד והדבר הוביל את סובח-י אזל להצטרף אליו. במקביל, קהילת הבאבים שם החלה לגדול ובגדאד הפכה למרכז התנועה החדש. אולם, מנהיגותו של סובח-י אזל הייתה שנויה במחלוקת, הוא בילה את זמנו בבגדאד במסתור ומספר פעמים אף הכחיש את אמונתו בבאב בפומבי. כך, הצליח לגרום לניכורו ממאמינים רבים. הכחשתו הדתית של סובח-י אזל הייתה דבר מקובל באותה העת כאחד משלושת היסודות באסלאם השיעי — ה"תקיה" (בערבית: تقیة). התקיה היא העמדת פנים דתית, בה מותר למוסלמי להתחזות ולהטעות את האויב זאת בעקבות מצב של סיכון או רדיפה על רקע דתי. באותה העת, החל בהאא אללה להיות אחראי על האדמיניסטרציה של ענייני הבאב. בניגוד לסובח-י אזל, בהאא אללה חשף עצמו בפומבי והפך למנהיג דתי המגייס מספר רב של מאמינים, דבר שהוביל את סובח-י אזל לנסות להכפיש את בהאא אללה. בעקבות המתחים הללו, החליט בהאא אללה לעזוב את העיר ולפרוש לחיי בדידות. בשנת 1857, בעודו בבגדאד, כתב בהאא אללה את ספרו "המילים הנסתרות", אשר חלקו נכתב בשפה הערבית וחלקו בפרסית. הספר, כתוב כאוסף של אמרות קצרות: 71 בערבית ו-82 בפרסית, ומתאר בתמציתיות את המהות הבסיסית של אמת רוחנית. בנו של בהאא אללה, עבד אל-בהאא', המליץ למאמינים לקרוא את האמרות יומם וליל וליישמן בחיי היום יום שלהם.
התנועה הבאבית > כורדיסטן

במשך כשנתיים, חי בהאא אללה לבדו תחת הכינוי "דרוויש מחמד איראני" Darvish) Muhammad-i-Irani), כנזיר הלבוש כדרוויש, בהרי כורדיסטן. בהאא אללה החל באותה העת לכתוב ספרים שונים, ובמקביל החלו מדריכים צופים להבחין בכתביו. אורחים החלו לבקרו, למדו מתבונתו ואף מנהיגים החלו לתור אחר עצותיו. הוא התגורר בעיר סולימאניה לתקופה קצרה, שם נפגש עם מורים צופים והשתתף במפגשי לימוד.
התנועה הבאבית > השיבה לבגדאד

כאשר בהאא אללה שב לבגדאד לאחר התבודדותו, הוא הבחין כי הקהילה הבאבית מפוצלת, בין היתר, בעקבות המשך מדיניותו של סובח-י אזל אשר לא הצליח לספק מנהיגות איכותית. בהאא אללה ניסה עם שובו להחיות את הקהילה הבאבית על ידי התמקדות במספר צעדים ביניהם כתיבה מחודשת של תובנות מן הדת הבאבית תוך שמירה על עקרונות הבאב. בשנת 1857 כתב בהאא אללה את יצירתו "ארבעת העמקים". בספרו, תיאר את ארבע התכונות והמעלות להן נדרש איש הדת ביניהן: אהבת האלוהים, הקפדה על השימוש בהגיון והקפדה על חוקי הדת. בהאא אללה מציין כי קיום שלוש התכונות יחדיו היא הרמה הגבוהה ביותר אליה יכול איש הדת לשאוף.
בהאא אללה הוכר בקרב המאמינים והרשויות הממשלתיות כמנהיג הבאבים הראשי, הוא זכה באהדתם של פקידי הממשל ואנשי דת סונים, ומספר המצטרפים לתנועה עלה. השפעתו של בהאא אללה בבגדאד עלתה ותחיית הקהילה הבאבית משכה את תשומת לבם של אויביו בקרב אנשי הדת והשלטון הפרסי. הממשלה הפרסית דרשה מהממשל העות'מאני להסגיר את בהאא אללה לפרס, אך העות'מאנים סירבו ובחרו להעביר את בהאא אללה לקונסטנטינופול.
ההצהרה בגן רצ'ואן

באפריל 1863, בהאא אללה וקהילתו עוזבים את בגדאד ונכנסים לגני רצ'ואן הסמוכים לבגדאד לעשרה ימים לפני צאתו לקונסטנטינופול. בהאא אללה התגלה אל מאמיניו כהתגלות אלוהית חדשה והכריז על עצמו כשליחו של אלוהים.
ההצהרה בגן הייתה תחילתה של תקופה חדשה בקהילה הבאבית שהובילה להופעתה של הדת הבהאית כתנועה ייחודית הנפרדת מהבאביזם. בהאא אללה טען שהוא לא רק נביא, אלא התגלות האל, וביטל רבים מעיקרי אמונתו של הבאב וייסד תחתם דת חדשה, בעלת אופי אוניברסלי ופציפיסטי יותר. הבהאים מייחסים משמעות רבה לתקופה זו וחוגגים במשך שנים עשר ימים את התקופה בה בילה בהאא אללה בגן וגילה את מעמדו כחג רצ'ואן.
קונסטנטיפול, אדירנה ועכו

בהאא אללה עבר מבגדד לקונסטנטינופול ב-1863, מלווה בקבוצה גדולה הכוללת בני משפחה וחסידים. במהלך הנסיעה, התקבל בהאא אללה בערים שביקר בכבוד, וכאשר הגיע לקונסטנטינופול אף קיבל יחס של אורח הממשלה, זאת למרות סירובו לעבוד עם השלטונות העות'מאניים. לאחר שלושה חודשים וחצי בקונסטנטינופול, הוא נצטווה, מסיבה שאינה ברורה, לצאת לאדירנה. בהאא אללה נשאר באדירנה כארבע שנים וחצי, והיה המנהיג של קהילת הבאבים החדשה שהוקמה שם. עליונותו של בהאא אללה בקהילת הבאבים ובעיר הובילו להפרדה סופית בין בהאא אללה וסובח-י אזל, ובהאא אללה אף טען כי אחיו, סובח-י אזל, ניסה להרעילו כשישבו לסעוד יחדיו
במהלך שהותו באדירנה, כתב בהאא אללה יצירות רבות, אחד הנושאים העיקריים היה הוראתו לכמה מחסידיו להפיץ את בשורתו לבאבים באיראן ובעיראק שלא שמעו על דבריו, ובקשתו מקהילת הבהאים שיהיו מאוחדים. בנוסף, שלח בהאא אללה אגרות לשליטי ומלכי תקופתו בהן הוא מדגיש את סמכותו כשליח האל, ומפציר בהם לוותר על הרכוש החומרי שלהם ולעבוד יחדיו במטרה ליישב סכסוכים ולשלוט בנתיניהם מתוך צדק וחמלה.
ב-1868 עזבו בהאא אללה ומשפחתו את אדירנה ומגיעים לעכו. לתושבי עכו נאמר כי בהאא אללה ומשפחתו הם אויבי המדינה, אויבי האלוהים ואויבי הדת וכי התרועעות ושיח עמם אסורים בהחלט. השנים הראשונות בעכו לוו בתנאים קשים וחולי, בנוסף היה זה זמן קשה מאוד לבהאא אללה כאשר בנו, מירזא מהדי, נהרג כשנפל מבעד לצוהר בעודו פוסע הלוך ושוב בעת תפילה.
כעבור זמן מה, המקומיים החלו לכבד את בהאא אללה, ותנאיו הוקלו. לבסוף, לאחר מותו של הסולטן, הוא אף הורשה לעזוב את העיר ולבקר במקומות סמוכים.
שנותיו האחרונות

את שנותיו האחרונות (1879–1892), למרות היותו באופן רשמי אסיר של האימפריה העות'מאנית, בילה בהאא אללה באחוזת בהג'י מחוץ לעכו. במהלך שנותיו בעכו ובאחוזת בהג'י, ניהל עבד אל-בהאא', בנו הבכור, את העבודה הארגונית. כך, יכול היה בהאא אללה להקדיש את זמנו לכתיבה, בין היתר, לכינוס חוקי הדת בספר שנקרא "הספר הקדוש". הספר, שהוא ספר הקודש המרכזי של הדת הבהאית, מנסח את חוקיה העיקריים של הדת ודן בהקמת מוסדות הדת, מנהגים דתיים, המעמד האישי, החוק הפלילי, שאלות חברתיות ואתיות ונבואות. בנוסף, המשיך בהאא אללה בכתיבת מכתבים המפרטים את חזונו לעולם מאוחד וחיבור תפילות.
בכפר מזרעה שוכן הבית אשר שימש את בהאא אללה כבית קיץ, עת התגורר בו בשכירות בין השנים 1877–1879, ולפני שעבר לאחוזתו באל-באהג'ה.
במאי 1892, נתקף בהאא אללה בחום גבוה שעלה בהתמדה לאורך הימים הבאים, דבר שלבסוף הביא למותו ב-29 במאי 1892. הוא נקבר בקבר הקדוש הממוקם בסמוך לאחוזת בהג'י.
סיס חומות

| סיס חומות |
| --- | --- |
  למעלה: סיס בתעופה, למטה: פרט לא־בוגר על עץ
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: סיסאים
משפחה:: סיסיים
סוג:: סיס
מין:: סיס חומות
שם מדעי
 Apus apus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה
 תחום התפוצה של סיס החומות   טווח קינון   טווח חריפה

סִיס הַחוֹמוֹת (שם מדעי: Apus apus) הוא עוף מסדרת הסיסאים. סיס החומות נפוץ בשטח גדול הכולל את רוב ארצות אירופה, צפון אפריקה, המזרח התיכון, ואזורים רחבים במרכז אסיה. הוא נודד לדרום אפריקה בשיא החורף. המין חולף בישראל.
מאפיינים

סיס החומות, ומינים אחרים של סיסאים, דומים מאוד בצורתם החיצונית לסנונית (Hirundo) אולם מדובר בשני מינים שונים משתי סדרות שונות. הדמיון החיצוני מביא לכך שבחלק מהשפות אין הבחנה ברורה בין שמות המינים האלה, אולם מבחינה ביולוגית הם מובחנים היטב.
עוף זה מיוחד מהיבטים רבים. הוא האחרון המגיע למקומות הרבייה הצפוניים והראשון שעוזב אותם. יחסית לעוף בגודלו, הוא מגיע לגיל מופלג – עד היום ידועים סיסי חומות שהגיעו עד לגיל 21 כגיל המבוגר ביותר. סיס החומות מסתגל לתנאי מזג אוויר קשים על ידי כניסה למצב דמוי תרדמת, שבו המטבוליזם שלו יורד לרמה נמוכה ביותר.
הסתגלות סיס החומות לתעופה היא אחד ממאפייניו הייחודיים. גופו התפתח באופן מושלם לתעופה, והוא מבלה כמעט את כל חייו באוויר. הוא נוחת רק לצורך הטלת ביצים וטיפול בצאצאים; סיס החומות מוצא את טרפו באוויר, אוכל תוך כדי תעופה, מנקה את נוצותיו, משחק, מזדווג, אוסף חומרים לקן ואף ישן, בדרך כלל, תוך כדי תעופה.
הכנפיים צרות אך ארוכות, ומאפשרות לו לצוד במהירות ובדייקנות חרקים מעופפים ועכבישים. הוא שותה ממקורות מים שקטים בזמן תעופה או מתרחץ כשמקורו צולל ומתיז מים.
הרגליים קצרות מאוד, בעל ארבע אצבעות חזקות הפונות קדימה לאחיזה ולטיפוס על קירות וצוקים. רגלי הסיס אינן מתאימות להליכה או לעמידה על ענפים. בזמן תעופה הסיס מכנס את רגליו בין נוצות הבטן כך שנראה כאילו הוא חסר רגליים. הדבר מייעל את התעופה של הסיס על ידי הקטנת החיכוך עם האוויר.
סיסי החומות חוזרים למקומות הרבייה במושבתם הקודמת פחות או יותר באותו תאריך בכל שנה – בסביבות ה-1 במאי במרכז אירופה. סיסי החומות נאמנים לבן זוגם, והם חיים בצורה מונוגמית וחוזרים לאותו מקום הרבייה. זוגות יכולים להתרבות במשך שנים רבות. כשבן זוג אחד לא שב מהמסע לאפריקה או שמת בזמן שהייתו, מקומו ייתפס מיד על ידי פרט אחר מאותו מין. הסיסים מטילים 2-3 ביצים ודוגרים עליהן ביחד. בימים אלו הם עפים עד החשכה, בזמן שהסיסים שאינם מתרבים במושבה מתאספים ועפים גבוה על מנת לישון בתעופה. בסביבות סוף חודש יולי הצעירים פורחים מהקן, בדרך כלל לאחר שקיעת החמה, ולא יחזרו אליו עוד. הם אינם זקוקים לאימוני תעופה רבים ולאחר כמה דקות אימון הם עפים כמבוגרים. בסביבות ה-1 באוגוסט יעזבו ההורים את אירופה המרכזית ויעופו לאפריקה.
זהו מין הסיסאים הנפוץ ביותר בארץ ישראל. הציפור מופיעה בשמי ישראל באמצע פברואר, ונשארת בה מדי שנה כשלושה חודשים וחצי, עד תחילת יוני. היא בולטת מאד בשמי הערים באביב ותחילת הקיץ בזכות שריקותיה הרמות בעת תעופתה.
סיסים גדלים בחורי מערות או חללי עצים. כיום הם משתמשים בעיקר בחורים בקיר ובחללים ריקים מתחת למרזבים של בתים. הם מקבלים ברצון גם בקופסאות קינים ואינם מפחדים מהאדם. קל מאוד להתקין קן בחלון. החור חייב לפנות כלפי חוץ, מכיוון שהסיס זקוק למרווח לפני הקן. הסיסים אינם מזנקים מהקן מעלה, אלא קופצים למטה, ובזמן נפילתם הם צוברים מהירות מספקת לתעופה. קופסאות הקינים צריכות להיות במידות של 30X20 סנטימטרים וגובה של 15 סנטימטר. קוטר החור הרצוי הוא 5 סנטימטרים וממוקם כ-3 סנטימטרים מעל התחתית ו-5 סנטימטרים משפת הצד של הקופסה.
בישראל

מדי שנה בסוף חודש ינואר סיסי החומות הנודדים מגיעים לירושלים, שם הם מקננים בין חרכי הכותל המערבי, ובצריחים של מסגדים, כולל מסגד אל אקצא, כנסיות ומבנים גבוהים אחרים בעיר העתיקה. כמו כן, בערים גבעתיים ותל אביב הולכת וגדלה המודעות בצורך לשמר מבנים בהם מקננים סיסים ובדאגה להתקנת תאי קינון על גגות בניינים חדשים.
תנופת הבניה העוברת על מרכזי האוכלוסייה בארץ ובעולם פגעה קשות בקיני הסיסים ובהיעדר מקומות קינון מספרם הולך ויורד באופן דרסטי. החל מ-2007 עמותת ידידי הסיסים פועלת לשימור אוכלוסיית הסיסים בישראל, ולהגברת המודעות הציבורית אל הסיסים ואל מצוקתם, תוך שיתוף פעולה עם רשויות לאיכות סביבה, גופי שמירת טבע וגופי חינוך בעיריות שונות.
בתרבות

הסיס נזכר בתנ"ך בספר ירמיהו: "גַּם חֲסִידָה בַשָּׁמַיִם יָדְעָה מוֹעֲדֶיהָ, וְתֹר וְסִיס וְעָגוּר שָׁמְרוּ אֶת עֵת בֹּאָנָה, וְעַמִּי לֹא יָדְעוּ אֵת מִשְׁפַּט ה'" (ירמיהו ח ז).
יום הסיס הבינלאומי מצוין בתאריך 7 ביוני בכל שנה החל משנת 2019. הוא נחגג על ידי חוקרים וחובבי ציפורים ברחבי העולם ומטרתו לעורר מודעות לסיסים ולצורך בשמירתם ולעודד את הלימוד והעשייה למען שמירת מגוון מינים בכלל.
הפסל הבריטי מארק קורת' יצר את פסל הברונזה "עץ התקווה", שבגן מוריסטן של בית החולים סנט ג'ון, ברובע הנוצרי בעיר העתיקה. הפסל הוא דמוי עץ זית עתיק, שבין ענפיו יצוקים 150 פסלוני סיסים בגודלם הטבעי ובמצב תעופה, בהשראת קינון הסיסים בירושלים כסמל לתקווה ואחוות עמים בין שלוש הדתות המונותאיסטיות.
הערות שוליים

↑  סיס חומות באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  TAUVOD (2020-03-16), Migrating Birds Know No Boundaries: The Scientific and Educational Dimensions, נבדק ב-2024-12-10
↑  The Association, sisim.co.il
↑  יום הסיס הבינלאומי, באתר www.yardbirds.org.il
↑  Rafi Gamish, המלצת קריאה: מושבת הסיסים העתיקה בכותל המערבי | כל העיר, באתר כל העיר ירושלים, ‏2022-02-05
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007409093505171  GND: 4221212-1  LCCN: sh2015000590  NKC: ph392405 
מראה הכנף של סיס החומות
יום הזקנה הבין-לאומי

יום הזקנה הבין-לאומי או יום הקשיש הבינלאומי (באנגלית: The International Day of Older Person; מילולית: היום הבינלאומי של הקשישים) הוא מועד שנקבע על ידי ארגון האומות המאוחדות, וארגון הבריאות העולמי, המצוין מדי שנה ב-1 באוקטובר.
ב-14 בדצמבר 1990 הצביעה העצרת הכללית של האומות המאוחדות, לציין את ה-1 באוקטובר כ"יום הזקנה הבינלאומי" בהחלטה 45/106. היום צוין לראשונה ב-1 באוקטובר 1991.
מטרת המועד הוא להעלאת המודעות הציבורית בנושאים המשפיעים על קשישים, כגון הזדקנות לבין התעללות בקשישים. וכן מטרם המועד היא להביע הערכה לתרומתם של אנשים מבוגרים לחברה.
מועד זה דומה במהותו ל"יום הסבים והסבתות הלאומי" בארצות הברית ובקנדה, כמו גם פסטיבל התשע הכפול בסין יום הכבוד לזקנים ביפן.
הערות שוליים

↑  נוסח החלטה 45/106
ז'אן-פול מארה

| --- | --- |

 לידה:  24 במאי 1743 בודרי (אנ'), נשאטל 
 נרצח:  13 ביולי 1793 (בגיל 50) פריז, הרפובליקה הצרפתית הראשונה 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  הפנתאון של פריז 
 השכלה:  אוניברסיטת סנט אנדרוז 
 תפקיד:  חבר האספה הלאומית הצרפתית 
 מפלגה:  המועדון היעקוביני 
 חתימה:   
 
ז'אן פול מארָה (בצרפתית: Jean-Paul Marat;‏ 24 במאי 1743 – 13 ביולי 1793) היה רופא, פיזיקאי, עיתונאי ופוליטיקאי צרפתי יליד שווייץ וממוצא איטלקי סרדיני שחי שנים רבות בבריטניה ובהולנד, אך נודע בעיקר בעקבות פעולותיו כמהפכן צרפתי. מארה היה חבר ומנהיג בסיעת היעקובינים הקיצונית במהלך המהפכה וממייסדי שלטון הטרור בתקופה זו. התבטאותו בעיתוניו התאפיינה בחריפות חסרת פשרות בהתייחסו לממשל ול"אויבי המהפכה". מארה היה אחד מקולותיה הקיצוניים ביותר של המהפכה הצרפתית, והוא נתן אור לדעותיו לא רק בעיתון אלא גם בנשיאת נאומים ציבוריים מלהיבים ביותר והתבטאויותיו הקיצוניות היוו מצע לאופייה האלים של המהפכה. לאחר הפיכת ה-10 באוגוסט 1792 נחשב לאחד משלושת האישים החזקים ביותר בצרפת, יחד עם ז'ורז' דנטון ומקסימיליאן רובספייר.
ביוגרפיה

בהכשרתו היה מארה רופא, שלמד רפואה באוניברסיטת מונפלייה וסיים את לימודיו ב-1775 באוניברסיטת סנט אנדרוז בסקוטלנד. עבד כרופא, בין השאר, בשירות הרוזן ד'ארטואה ופרסם מספר עבודות - על מחלת הזיבה ועל מחלות העיניים. בנוסף התעניין באופטיקה ובפיזיקה בכלל וערך ניסויים וכתב גם בתחומים אלה.
מארה חדר לחוגי הפוליטיקה והיה לאחד הקיצונים שבדוברי המהפכה הצרפתית. כבר בשלב מוקדם יחסית של המהפכה, כחבר מועדון הקורדליירים, קרא לחיסול השלטון המלוכני בצרפת ויצא נגד המהפכנים שנקטו בגישה מתונה יותר. הוא ייסד את העיתון "ידיד העם" (L'Ami du peuple), שעל דפיו פרסם את דעותיו הקיצוניות וקרא להוציא להורג את כל מתנגדי המהפכה.
ביוגרפיה > מותו

מארה נרצח בביתו בעודו רוחץ באמבט רפואי על ידי שארלוט קורדה, חברה בסיעה הז'ירונדינית (סיעת מרכז ליברלית). עקב מחלת עור ממנה סבל, נהג מארה לשהות באמבט במשך שעות ובזמן זה לכתוב את מכתביו ולנהל את עבודתו. שארלוט הגיעה לדירתו באמתלה כי ברשותה מידע רב חשיבות עבורו. על אף מחאותיה של אשתו,סימון אבררד (Simone Évrard)(צר') אישר מארה לשארלוט להגיע לדירתו ולהיכנס לחדר עבודתו - האמבטיה בה שהה. לאחר שיחה קצרה בין השניים, בה דיווחה לו שארלוט על המידע שברשותה היא הוציאה סכין שהביאה עמה ודקרה את מארה בחזהו. מארה מת במקום. נטען כי מניעיה של שארלוט לרצח היו השתייכותה לענף עני של משפחת המלוכה, שאחיה נמלט יחד עם קרובי המשפחה המלכותית וכי היא ביקשה לנקום את מותם של חבריה.
רציחתו של מארה עוררה תגובות נזעמות בקרב היעקובינים והביאה להוצאתה להורג של מארי אנטואנט ולטבח באויביהם המלוכניים והז'ירונדינים כאחד. במשפטה, טענה שארלוט כי היא ביצעה את הרצח לבדה וכי "הרגתי אדם אחד כדי להציל 100,000". היא הוצאה להורג בגיליוטינה ב-17 ביולי 1793.
ביוגרפיה > מותו > באמנות

"מות מארה" (בצרפתית: La Mort de Marat) הוא ציור שמן מאת הצייר הנאו קלאסי ז'אק-לואי דויד. הציור מתאר את מארה מיד לאחר מותו והוא אחד הדימויים המזוהים ביותר עם המהפכה הצרפתית.