stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חייבים לדבר על קווין
פיתוח

ערוץ הבי בי סי קנה את הזכויות לעיבוד קולנועי ב-2005. כתיבת תסריט הסרט נערך כשנתיים ועוד כשלוש שנים הוקדשו להפקת הסרט. צילום הסרט החל ב-2010 והוקרן לראשונה בפסטיבל קאן 2011.
שחקנים

טילדה סווינטון - אווה (האם)
ג'ון סי. ריילי - פרנקלין (האב)
עזרא מילר - קווין (הבן)
הערות שוליים

↑  מועמדויות ופרסים
מריה עמנואל, מרקיז מייסן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 בינואר 1926 רגנסבורג, רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  23 ביולי 2012 (בגיל 86) לה טור-דה-פייל, שווייץ שווייץ 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  Königskapelle Karrösten 
 בת זוג:  אנסטסיה, נסיכת אנהלט
 פרסים והוקרה
 אביר במסדר גיזת הזהב 
 
מריה עמנואל, מרקיז מייסן (בגרמנית: Maria Emanuel Markgraf von Meißen;‏ 31 בינואר 1926 - 23 ביולי 2012) היה ראש בית וטין בין השנים 1968–2012.
ביוגרפיה

מריה עמנואל נולד ב-31 בינואר 1926 ברגנסבורג, בוואריה, והיה הילד הבכור של פרידריך כריסטיאן, נסיך הכתר של סקסוניה ואליזבת הלן, נסיכת טורן וטקסיס, בתם של אלברט, נסיך טורן וטקסיס השמיני ומרגרטה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה.
בגיל 18, נאסר מריה עמנואל ונידון למוות על ידי הנאצים בשל התנגדותו לשלטונם. לאחר שנמלט מעונשו, נמלט מן הסובייטים המתקרבים, כאשר מולדתו הסכסונית הפכה לחלק ממזרח גרמניה הקומוניסטית עם סיום מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה עבר לשווייץ, שם החל לעבוד בתחום השירותים הפיננסיים. גם הצייר המוכשר עמנואל הציג כמה מעבודותיו.
אף על פי שמארי וסילצ'יקוב מספרת בספרה "יומני ברלין 1940–1945" את סיפורו של הנסיך בן ה-16, הנסיך מריה עמנואל, ששילם לה בעד עזרתה במציאת כלה, שכן הוא הרגיש שזה חובתו כלפי השושלת שלו, הוא התחתן רק ביום הולדתו ה-37, ב-31 בינואר 1963, עם אנסטסיה, נסיכת אנהלט, שאותה נשא לאישה בווה שבשווייץ, אולם לא היו להם ילדים.
מריה עמנואל הפך לראש בית וטין עם מותו של אביו בשנת 1968.
משבר הירושה

מכיוון שלמריה עמנואל לא נולדו ילדים לגיטימיים, הוא בחר בסופו של דבר ליורשו את הנסיך אלכסנדר, נסיך סקסוניה-גספה, בנה של אחותו הבכורה אנה, נסיכת סקסוניה ובעלה המנוח רוברטו דה אפיף, נסיך גספה, צאצא של משפחת בנו עסאף (אנ') מלבנון. מריה עמנואל אימץ את אלכסנדר ב-1 ביוני 1999, שהתחתן עם גיזלה, נסיכת בוואריה ב-1987. ב-1997 הסכימו הצאצאים הזכרים ששרדו מהענף האלברטיני להחלטת מריה עמנואל, אם כי לאחר מכן, אחיו אלברט הצהיר כי לא קיבל עוד את ההחלטה.
חוק הירושה המלכותי של בית וטין הוא חצי-סאלי, המאפשר ירושה באמצעות נקבה. מאז מותו של מריה עמנואל, מאחר שאלברט היה הזכר האחרון בשושלת, זה הוביל בראש ובראשונה את ילדיהם של אחיותיהם מריה יוזפה (רווקה), מריה אנה ומתילדה, אבל רק נישואיה של מתילדה עמדו ללא ספק בדרישות חוקי הנישואין המלכותיים, ובנה היחיד מת בשנת 1987. לפיכך, אם הטענה של גספה אינה תקפה, תעבור הירושה לבני דודותיו של מריה עמנואל, מרגרטה קרולה, מריה אליקס ואנה, ומכיוון שמרגרטה קרולה הייתה הבכורה, היורש יהיה נכדה קרל פרידריך, נסיך הוהנצולרן, ראש בית הוהנצולרן השוואבי.
אולם אחיו של מריה עמנואל, אלברט, תמך בדרישות השוויון כדי לאפשר לבני דודתו, הנסיך טימו, ולבנו המורגנטי, רודיגר, לרשת בסופו של דבר את ראשות הבית. לרודיגר ולאשתו הראשונה אסטריד לינקה נולדו שלושה בנים דניאל, ארנה ונילס.
על אף שבית וטין האלברטיני מורכב רק מענף המלוכה, ישנם מספר ענפים קיימים של בית וטין, אשר שלטו בנחלות הארנסטיניות השונות עד 1918 (כמו גם הענפים הזוטרים של בית סקסה-קובורג-גותה שהחזיקו כמה כתרים מלכותיים). בהצהרה משותפת מה-23 ביוני 2015, ראשי שלושת הענפים הנותרים של הענף הארנסטיני של בית וטין, מיכאל, נסיך סקסוניה-ויימאר-אייזנך, אנדראס, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה וקונרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן, הצהירו כי לפי חוקי בית וטין וכללי הירושה המסורתיים, אלכסנדר אפיף, הנושא את השם נסיך סקסוניה, לא ירש את מריה עמנואל לעמוד בראש הענף האלברטיני (בית המלוכה של סקסוניה), וגם אינו רשאי לשאת בתואר מרקיז מייסן.
הערות שוליים

↑  אדם בילנסקי. האם הפולנים מעמידים פנים על כס המלכות שלהם? (פולנית) [ב:] Verbum Nobile . Nr 17. 2008 p. 8
↑  מונטגומרי-מסינגברד, יו, המשפחות המלכותיות של בורקי העולם, כרך 1: אירופה ואמריקה הלטינית, עמ '
↑  מארי וסילצ'יקוב. יומני ברלין 1940–1945, עמ '71
↑  de Badts de Cugnac, Chantal. Coutant de Saisseval, Guy. Le Petit Gotha. Nouvelle Imprimerie Laballery, Paris 2002, p. 127 (French) ISBN 2-9507974-3-1
↑  Huberty, Michel; Alain Giraud; F. and B. Magdelaine (1991). L'Allemagne Dynastique Tome VI Bade-Mecklembourg (בצרפתית). France: Giraud. pp. 475–476. ISBN 978-2-901138-06-8.
↑  Willis, Daniel (1999). The Descendants of Louis XIII. Baltimore, MD: Clearfield Co. pp. 327–328, 765–766. ISBN 0-8063-4942-5.
↑  הצהרה משותפת על ידי ראשי בית Wettin של 23 יוני 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 107718774  ISNI: 0000 0000 5491 6533  LCCN: n2005057722  NTA: 133647234  VIAF: 71918040   WorldCat (עם VIAF): 71918040
חווה חקלאית

חווה חקלאית בססקצ'ואן, קנדה
חווה חקלאית (נקראת לעיתים גם "משק חקלאי") היא צורת התיישבות המתבססת על חקלאות בה מתגוררים בדרך כלל בני משפחה אחת, המעבדים שטחי קרקע נרחבים, בדרך כלל בעזרת עובדים שכירים.
בחווה חקלאית מספר מבני מגורים בודדים המשמשים לבעלי המקום ולעובדיהם. החוות מתבססות בדרך כלל על ענפי חקלאות בודדים. קיימות חוות לגידול חיות משק: פרות וצאן להפקת חלב ומוצריו ובשר, אך גם חוות לגידולי שדה: חיטה, כותנה ועוד. בעידן המודרני חוות חקלאיות עשויות להיות גם בבעלות חברות מסחריות או קהילות.
בעברית לא קיים מינוח מיוחד לסוגים מסוימים של חוות. באנגלית יוחד המונח Ranch לחוות לגידול בעלי חיים, בעוד שהמונח הכללי לחווה הוא Farm.
חוות לגידול גידולי שדה

חוות שדה הן בדרך כלל בעלות שטחי עיבוד נרחבים. מגדלים בהם גידולים ככותנה, ירקות, דגנים ופרחים. את התבואה מאחסנים באסם.
רבות מחוות אלה מצוידות בציוד חקלאי ממוכן לעיבוד שטחים בהיקף נרחב, כמערכות השקיה ניידות ומכונות חקלאיות מתקדמות. דוגמה לחווה כזו היא חוות יזרעם שבנגב הצפוני.
חוות לגידול חיות משק

בחוות אלו מגדלים בעיקר חיות משק להפקת בשר, כפרות,עזים כבשים, חזירים וכדומה.
קיימות גם חוות לגידול סוסים וחיות משק אחרות שאינן משמשות לבשר. החוות הללו כוללות בנוסף למבני המגורים, גם מבנים למגורי החיות, כרפתות, אורוות, לולים ודירים.
חוות לגידול חיות משק > חוות לייצור חלב

המאפיין חוות לייצור חלב הוא גודלן המשתנה. גודל החווה נגזר ממספר ראשי הבקר או הצאן החולבות בה, ומשיטת ההזנה הנהוגה בה. חווה לייצור חלב עשויה להחזיק החל מעשרות ועד לאלפי ראשי בקר או ראשי צאן. החווה עשויה להחזיק בשטחי מרעה גדולים, לגדל חלק או את כל המספוא הדרוש לה, או לחלופין לרכוש את מזון הבהמות בשוק. כאשר הבהמות ניזונות ממזון מוכן, הן מוחזקות ברפת, ומובלות משם לחליבה מספר פעמים ביום. גידול זה נקרא "גידול אינטנסיבי" והוא נועד לשפר את תפוקת החלב של הבהמות לעומת גידול במרעה. המונח "גידול אינטנסיבי" מצביע על גידול בחצר סגורה, האכלה מבוקרת וחליבה קבועה ואינו מציין דווקא הזרקת הורמונים או תוספים למיניהם.
כל חווה כזו מצוידת במתקן לתחמיץ, ובמתקני אחסון לגרעינים.
חוות לגידול חיות משק > חוות לולים

חוות לולים מתחלקות לשני סוגים: חוות גידול עופות לבשר, הנקראים "חוות פטם", וחוות להטלת ביצים הנקראים "חוות סוללה". בחוות אלו מספר העופות עשוי להגיע למאות אלפים ואף למיליונים. בחוות הטלה תעשייתיות גדולות עשוי להיות צמוד לחווה מפעל למיון אפרוחים.
חוות חקלאיות בעולם

חוות חקלאיות נפוצות במיוחד בארצות הברית ובקנדה. חוות לגידול בקר נפוצות גם בדרום אמריקה (בעיקר בצ'ילה וארגנטינה), שם הן ידועות בשם אסטנסיה (Estancia), ובאוסטרליה, בה מצויה החווה החקלאית הגדולה ביותר בעולם לגידול בקר - חוות אנה קריק (אנ') שבדרום אוסטרליה, המשתרעת על שטח של 110,000 קילומטר מרובע (פי חמישה משטחה של מדינת ישראל).
בעידן הסובייטי היו נפוצות בברית המועצות חוות חקלאיות שיתופיות - הקולחוזים והסובחוזים, שהופעלו על ידי איכרים במשותף, והיו בלתי יעילים.
במדינת ישראל קיימות חוות למגוון מטרות. בעשרים השנים האחרונות הוקמו עשרות חוות, בעיקר בנגב (חוות בודדים) על הנתיב שמכונה "דרך היין" בכביש 40, בתחום מועצה אזורית רמת הנגב. חוות הבודדים הללו מתבססות ברובן על תיירות לא פחות מאשר על חקלאות. לאחר מלחמת ששת הימים אומצה השיטה ברמת הגולן, בשטחיה הוקמו חוות לגידול בקר. מאז 1980 החלו להקים חוות גם בשטחי יהודה והשומרון, ומספר החוות באזור זה מגיע לעשרות.
ראו גם

חוות חקלאיות בארץ ישראל
חווה אקולוגית
קולקטיביזציה
קולחוז
נחלה חקלאית
הערות שוליים

↑  אם כי למונח "משק חקלאי" ישנה גם משמעות ייחודית בישראל במונח המקביל, "נחלה חקלאית"
↑  מפת האזור משנת 1959 בהוצאת מחלקת המדידות עם סימון חוות 'יזרעם' (בסמוך לנתיבות של היום), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  גדולה פי 5 ממדינת ישראל: האחוזה הגדולה בעולם תמכר, באתר גלובס, 26 ביוני 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567832305171  GND: 4004770-2  LCCN: sh85047299  NARA: 10640549  NKC: ph290670 
חווה לגידול גרעינים (דגן), אונטריו, קנדה
פרות חלב מזן הולשטיין רועות באחו, בחווה בניו סאות ויילס, אוסטרליה
עיטור סובורוב

| --- | --- |

עיטור סובורוב מדרגה ראשונה
  
 פרטים
 מדינה:  ברית המועצות 
 נוסד:  29 ביולי 1942 
 
עיטור סובורוב (ברוסית: орден Суворова) הוא עיטור צבאי של רוסיה, ולפני כן של ברית המועצות. העיטור קרוי על שמו של הנסיך אלכסנדר סובורוב, מצביא רוסי מפורסם מן המאה ה-18.
בברית המועצות

מסדר סובורוב היה במקור פרס סובייטי שהוקם ב-29 ביולי 1942 (במהלך מלחמת העולם השנייה) על פי החלטת הנשיאות של ברית המועצות . הוא נוצר כדי לתגמל את אנשי הצבא הבכירים על מנהיגות יוצאת דופן בפעולות לחימה.
דרגה ראשונה לה היו זכאים מפקדי חזיתות, מפקדי ארמיות וקציני המטה הבכירים שלהם, על תכנון קרב שבמהלכו הביסו אויב העולה עליהם במספר חייליו.
דרגה שנייה לה היו זכאים מפקדי קורפוסים, דיוויזיות וחטיבות יחד עם קציני המטה, על תכנון קרב שבמהלכו הביסו אויב העולה עליהם במספר חייליו.
דרגה שלישית לה היו זכאים מפקדי רגימנטים, ראשי מטה רגימנט, מפקדי גדודים ופלוגות, על מנהיגות יוצאת מגדר הרגיל, כושר ארגון והובלת חיילים לניצחון בקרב.
העיטור הוענק לראשונה ב-26 בדצמבר 1942. היה זה עיטור מדרגה שנייה שהוענק לגנרל בדאנוב, מפקד גיס משוריין, בגין ביצוע פשיטה בת חמישה ימים בעורף האויב באזור נהר דון, שבמהלכה השמיד בסיס אווירי גדול של הצבא הגרמני, ממנו בוצעו גיחות אספקה לארמייה הנצורה של גנרל פאולוס בסטלינגרד.
עיטור סובורוב מדרגה ראשונה הוענק לראשונה ב-28 בינואר 1943 לגאורגי ז'וקוב על חלקו בקרב סטלינגרד.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוענקו 7266 עיטורי סובורוב מתוכם 391 היו מדרגה ראשונה, 2863 - מדרגה שנייה ו-4012 - מדרגה שלישית. 1528 מהם הוענקו ליחידות צבאיות.
בין מקבלי העיטורים היו גם כ-80 קצינים מצבאות ארצות הברית, בריטניה, צרפת, פולין, צ'כוסלובקיה, רומניה ויוגוסלביה. ביניהם: דווייט אייזנהאואר, ארתור האריס, אלן ברוק, ג'ורג' מרשל, ברנרד לו מונטגומרי, מארק קלארק, עומר בראדלי, לודביק סבובודה
לאחר מלחמת העולם השנייה הוענקו עיטורי סובורוב בודדים בלבד:
בשנת 1947 הוענק עיטור סובורוב מדרגה ראשונה למנהיג אלבניה אנוור הוג'ה
בשנת 1958 באופן מפתיע ולא ברור הוענקו עיטורי סובורוב למלך קמבודיה נורודום סוראמאריט ולבנו נורודום סיהאנוק, יורש העצר.
בשנת 1959 הוענק עיטור סובורוב מדרגה ראשונה להיילה סלאסי.
בשנת 1981 הוענקו עיטורי סובורוב לשני מרשלים סובייטים על חלקם בתכנון הפלישה לאפגניסטן.
לאחר פירוק ברית המועצות

בנובמבר 2015 נשללו כל הפרסים של מכובדי מסדר סובורוב בכוחות המזוינים של אוקראינה כחלק מהסרת פרסים מתקופת ברית המועצות במסגרת דה-קוממוניזציה.
חלוקת הפרס

מסדר סובורוב מוענק במעמד אחד למפקדי עוצבות, סגניהם, ראשי ההנהלה המבצעית, המחלקות המבצעיות, ראשי הצבא והכוחות המיוחדים של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית: על ארגון מיומן של המבצעים וניהול קבוצות של כוחות, עוצבות ויחידות צבאיות, שהצליחו לשמור על אזורי מפתח בשטחה של רוסיה או שטחן של מדינות בעלות בריתה, כדי ליצור תנאים לתפיסת היוזמה ולבצע פעולות נוספות במטרות התקפיות; לארגון וניהול מיומן של יחידות הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית במהלך אירועי הרתעה אסטרטגית, כדי להבטיח שלא תתרחש הסלמה, תוקפנות נגד הפדרציה הרוסית ובעלות בריתה. למרות התנגדותו העיקשת של האויב ועליונותו המספרית, וציוד הטכני הטוב יותר ומיקום נוח יותר בזירה.
עיטור סובורוב מדרגה ראשונה
עיטור סובורוב מדרגה שנייה
עיטור סובורוב מדרגה שלישית
עור מסתורי

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  רומן מאת סקוט היים
 בימוי:  גרג אראקי 
 הופק בידי:  גרג אראקי 
 תסריט:  סקוט היים גרג אראקי
 עריכה:  גרג אראקי 
 שחקנים ראשיים:  ג'וזף גורדון-לוויט בריידי קורבט
 מוזיקה:  הארולד באד רובין גות'רי
 צילום:  סטיב גיינר 
 מדינה:  הולנד, ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  TLA Releasing
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  6 במאי 2004
 משך הקרנה:  99 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט נעורים, סרט להט"בי, סרט דרמה, סיפור התבגרות, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-80 של המאה ה-20, שנות ה-90 של המאה ה-20 
 הכנסות:  $697,181
 הכנסות באתר מוג'ו:   mysteriousskin
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
עור מסתורי (באנגלית: Mysterious Skin) הוא סרט דרמה אמריקאי-הולנדי משנת 2004, בבימויו של הבמאי האמריקאי גרג אראקי. הסרט מבוסס על רומן משנת 1996 באותו השם מאת סקוט היים, אשר היה שותפו של אראקי לכתיבת התסריט לסרט. זהו סרטו השמיני של אראקי, והקרנת הבכורה שלו נערכה בפסטיבל הסרטים של ונציה בשנת 2004.
עלילת הסרט מתארת את סיפורם של שני ילדים בגיל טרום גיל ההתבגרות, שעברו התעללות מינית מצד מאמן הבייסבול שלהם, וכיצד התעללות מינית זו השפיעה בדרכים שונות על חייהם הבוגרים: האחד הפך לפזיז והרפתקן-מינית, בעוד השני נסוג לתוך פנטזיה של חטיפה על ידי חייזרים.
תקציר העלילה

בשנת 1980, בהיותם ילדים בני שמונה בעיר קטנה בקנזס, עברו ניל מק'קורמיק (ג'וזף גורדון-לוויט) ובריאן לאקי (בריידי קורבט) התעללות מינית מצד מאמן הבייסבול שלהם (ביל סייג').
ניל, אשר כבר בגיל צעיר הראה סימנים בדבר היותו הומוסקסואל, מפרש את ההתעללות של המאמן כטקס חניכה לתוך המיניות. הוא גדל להיות כפייתי מבחינה מינית ונמשך בעיקר לגברים בגיל העמידה. בסופו של דבר, ניל נסחף ומתדרדר לפשע ולזנות.
בריאן הגיב להתעללות על ידי פיתוח אמנזיה פסיכוגנית ושכח את האירועים. בשנים הרבות שלאחר מכן סבל מדימום מהאף ומהרטבה במיטה. בשנות העשרה לחייו בריאן הופך ל"חנון", ובשל אישיותו הסגורה הוא נתפס על ידי אחרים כא-מיני. זכרונות מוזרים ומטרידים חוזרים אליו בחלומותיו, וגורמים לו לחשוב כי אולי נחטף על ידי חייזרים בילדותו.
בגיל 19, בעודו מנסה לפענח את זכרונותיו המבלבלים, מוצא בריאן צילום של קבוצת הבייסבול בה נטל חלק כילד. הוא מזהה בתמונה את ניל כמי שמופיע בחלומותיו הביזאריים. בסיומו של הסרט נפגשים שני הגברים הצעירים, לראשונה מזה למעלה מעשור, וחושפים זה בפני זה את סודם המשותף.
צוות השחקנים

ג'וזף גורדון לוויט - ניל מק'קורמיק
בריידי קורבט - בריאן לאקי
מישל טרכטנברג - ונדי
מרי לין רייסקוב - אוולין
אליזבת שו - גב' מק'קורמיק
הפקה

מספר צעדים ננקטו על מנת למנוע חשיפת הילדים שמשחקים בסרט להיבטים המיניים של סיפור ההתעללות והניצול. בעוד שההורים שלהם קיבלו לסקירה את התסריט כולו, הנערים קיבלו תסריטים נפרדים שכללו רק את הפעילויות שהם יבצעו, ומערכות היחסים בין דמויות אחרות לדמויות שלהם הוסברו להם בצורה תמימה.
כל ההתעללות המינית המתוארת בסרט בה מעורבים ילדים משתמעת ולא מוצגת באופן ישיר. סצנות הפיתוי והניצול צולמו כך שכל אחד מן השחקנים מצטלם לבד, ורק לאחר מכן נערכו הקטעים יחד, כך שהילדים לא ראו ולא שמעו את השחקן המגלם את הדמות המפתה. לאורך הסרט נעשה שימוש במקומות שונים בטכניקת צילום זו.
פרסים

2004 - פרס השופטים - פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בברגן
2006 - פרס הסרט הטוב ביותר - Polished Apple Awards
2006 - פרס הסרט העלילתי הטוב ביותר - פסטיבל הקולנוע הקווירי של איסלנד
ארגנטינה, 1985

| --- | --- |

 בימוי:  Santiago Mitre 
 הופק בידי:  צ'ינו דארין, ריקרדו דרין 
 תסריט:  Mariano Llinás, Santiago Mitre 
 שחקנים ראשיים:  ריקרדו דרין חואן פדרו לנסאני 
 מדינה:  ארגנטינה 
 הקרנת בכורה:  2022 
 משך הקרנה:  140 דק' 
 שפת הסרט:  ספרדית 
 סוגה:  סרט דרמה, דרמה היסטורית, דרמה משפטית, סרט היסטורי 
 פרסים:  Platino Award for Best Ibero-American Film  Platino Award for Best Art Direction  Platino Award for Best Screenplay  פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר  פרס גויה לסרט זר בספרדית  הפדרציה הבינלאומית של מבקרי הסרטים  Forqué Awards  NBR Freedom of Expression  National Board of Review: Top Five Foreign Language Films 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ארגנטינה, 1985 (בספרדית: Argentina, 1985) הוא סרט דרמה היסטורית ארגנטינאי, שהופק ובוים על ידי סנטיאגו מיטרה ונכתב על ידי מיטרה ומריאנו ינאס. מככבים בו ריקרדו דרין, חואן פדרו לנסאני, אלחנדרה פלצ'נר ונורמן בריסקי. הסרט הוקרן בפסטיבל ונציה ב-3 בספטמבר 2022, והוא המועמד הארגנטינאי לפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר ולפרס גויה הספרדי.
עלילה

מבוסס על אירועים אמיתיים. הסיפור עוקב אחר האירועים סביב משפט החונטות ב-1985, שבו עמדו לדין ראשי הדיקטטורה האזרחית-צבאית האחרונה של ארגנטינה (1976–1983). במרכז הסרט מוצגת עבודתם של קבוצת עורכי דין בראשות התובעים חוליו סזאר שטראסרה ולואיס מורנו אוקמפו נגד האחראים לדיקטטורה העקובה מדם בתולדות ארגנטינה.
שחקנים ודמויות

ריקרדו דרין - חוליו סזאר שטראסרה
חואן פדרו לנסאני - לואיס מורנו אוקמפו
קלאודיו דה פאסנו - קרלוס סומיליאנה
אלחנדרה פלצ'נר - סילביה שטראסרה (מבוסס על מריסה שטראסרה)
קרלוס פורטלופי - לאון קרלוס ארסלניאן
אלחו גרסיה פינטו
נורמן בריסקי - "רוסו"
הקטור דיאז - באזיל
גיירמו יאקובוביץ' - "הורמיגה"
סוזנה פמפין - אמו של לואיס
סנטיאגו ארמס אסטוורנה - חאבייר שטראסרה (מבוסס על ג'וליאן שטראסה)
ג'ינה מסטרוניקולה - ורוניקה שטראסרה
ולדימיר פרוניצ'ב

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1953 (בן 71) מליטופול, ברה"מ 
 מדינה:  רוסיה, ברית המועצות 
 השכלה:  אקדמיית פרונזה 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 פרסים והוקרה
 עיטור הדגל האדום  מדליה לחיזוק אחוות הנשק  Medal "For Strengthening of Brotherhood in Arms"  medal for valor in service  מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליית השירות המצוין, דרגה 3  Medal "200 Years of the MIA of Russia"  מדליית השירות המצוין, דרגה 2  מדליית "200 שנה למשרד הבטחון"  מדליית השירות המצוין, דרגה 1  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 300 שנים לייסוד סנקט פטרבורג  מסדר שירות המולדת בכוחות המזוינים הסובייטים, דרגה 3  גיבור הפדרציה הרוסית  עיטור הכוכב האדום  העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית  מדליה על חיזוק הברית הקרבית  מדליית "הצטיינות בהגנה על גבולות המדינה"  עיטור "שירות המולדת בכוחות המזוינים של ברה"מ"  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית  מדליה להצטיינות בשירות הצבאי  אזרחות כבוד של קרליה  Order of Friendship of Tajikistan  מסדר גרימלדי  בפסקה זו 6 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 
גנרל הצבא ולדימיר יגורוביץ' פרוניצ'ב (ברוסית: Влади́мир Его́рович Про́ничев; נולד ב-1 במרץ 1953, במליטופול) הוא קצין השירותים החשאיים הרוסיים, שימש כראש שירות משמר הגבול של שירות הביטחון הפדרלי (2003–2013). גיבור הפדרציה הרוסית (2002).
היה המפקד הבכיר שניהל את המבצע לשחרור בני הערובה במהלך פיגוע הטרור בדוברובקה וספג ביקורת קשה על תפקודו במבצע.
ביוגרפיה

ולדימיר נולד בעיר מליטופול, במחוז זפוריז'יה, שבאוקראינה הסובייטית. בשנת 1968 הצטרף לקומסומול והמשיך לשמש כחבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות עד 1991.
ביוגרפיה > בכוחות משמר הגבול

פרוניצ'ב היה שירות צבאי משנת 1970. בשנת 1974 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לפיקוד גבול ואחר כך שירת בכוחות משמר הגבול של ברית המועצות במחוזות עבר הבייקל, במזרח רוסיה ובצפון-מערב. בשנת 1981 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית על שם פרונזה ובשנים 1986—1989 הוא השתתף במלחמת אפגניסטן.
בספטמבר 1993 מונה לסגן מפקד מחוז הגבול הצפון מערבי ועמד בראש יחידה מבצעית בפטרוזבודסק, על ידי ראש שירות הביטחון הפדרלי, ויקטור בראניקוב.
ביוגרפיה > בשירות הביטחון הפדרלי

בשנת 1994 הוא מונה לראש מחלקה בשירות הפדרלי למודיעין מסכל (מאז 1995 - שירות הביטחון הפדרלי) ברפובליקת קרליה, במקומו של ניקולאי פטרושב. בשנת 1996 צורף למנגנון המרכזי של שירות הביטחון הפדרלי ובשנת 1998 מונה לסגן מנהל שירות הביטחון הפדרלי ולראש המחלקה למאבק בטרור. מאז 1999 שימש כסגן המנהל הראשון של שירות הביטחון הפדרלי.
ביוגרפיה > פרשת נורד-אוסט

במהלך אירוע בני הערובה שביצעו מחבלים צ'צ'נים במרכז התיאטרון בדוברובקה ב-23–26 באוקטובר 2002 במוסקבה (ראו פיגוע הטרור בדוברובקה), נכלל פרוניצ'ב במטה המבצעי לשחרור בני ערובה והיה ממוביליו. במהלך מבצע הפריצה כל המחבלים הושמדו ומטעני חבלה רבים באולם ו"מחבלים מתאבדים" לא הופעלו. במקביל, המטה המבצעי לא הצליח למנוע נפגעים אנושיים רבים. לגז שהוחדר למערכות האוורור בתיאטרון הייתה השפעה חזקה מדי על האנשים המותשים פיזית ונפשית. לא היה פינוי מהיר של הקורבנות לבתי חולים, הרופאים לא קיבלו דיווח על הגז וכתוצאה מכך הם לא יכלו לספק את הטיפול הרפואי הדרוש במצב זה.
האשמה בחסרונות אלה טמונה לחלוטין בהנהלת המטה המבצעי של המבצע ובאופן אישי מול פרוניצ'ב. עם זאת, על פי צו "חשאי" של נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין, פרוניצ'ב קיבל את עיטור גיבור הפדרציה הרוסית בשנת 2003 (על פי מקורות אחרים, זה קרה בדצמבר 2002), מה שגרם לתגובה שלילית בחברה על המהלך לאור המחדלים הרבים במבצע.
ביוגרפיה > ראש משמר הגבול הרוסי

ב-11 במרץ 2003, על פי צו נשיא הפדרציה הרוסית, בוטל שירות משמר הגבול הפדרלי ועל בסיסו נוצר שירות משמר הגבול של שירות הביטחון הפדרלי של הפדרציה הרוסית, ולראשו מונה ב-1 ביולי 2003, ולדימיר פרוניצ'ב (מאז 11 במרץ 2003 הוא שימש בתור המנהל הזמני של שירות משמר הגבול הפדרלי ברוסיה).
ב-2004 מונה לחבר במועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית ובספטמבר 2003 מונה ליו"ר מועצת מפקדי כוחות הגבול של חבר המדינות ומאוחר יותר שימש כיו"ר אגודת דינמו. באפריל 2013 הוא שוחרר מתפקידו כמנהל שירות משמר הגבול ופוטר משירותו הצבאי עם הגיעו לגיל פנסיה.
ביוגרפיה > יו"ר דינמו

הוא שימש כיו"ר המועצה המרכזית של אגודת הספורט "דינמו" (משנת 2000 עד אוגוסט 2016). מספטמבר 2015 היה חבר בוועד המנהל של האגודה וממאי עד נובמבר 2016 היה יו"ר הדירקטוריון של מועדון הכדורגל דינמו מוסקבה.
משפחתו

בתו יקטרינה, ניהלה את ודנ"ח בשנים 2015—2018.
לקריאה נוספת

Проничев Владимир Егорович / К. Ф. Белоусов // Карелия: энциклопедия. В 3 т. Т. 2. К-П. — Петрозаводск, 2009. — С. 439.
Проничев В. Е. // Органы безопасности Карелии: ист. очерки, воспоминания, биогр. — Петрозаводск, 2008. — С. 384.Владимир Егорович Проничев (רוסית) . אתר " גיבורי הארץ ".
הערות שוליים

↑  "Расследование «Новой газеты». 10 лет «Норд-Осту». Что мы узнали". Новая газета (ברוסית). Novayagazeta.ru. 2012-10-22. נבדק ב-2019-08-19.
↑  חקירת נובאיה גאזטה. 10 שנים ל"נורד-אוסט". מה למדנו
↑  BBC: במלאת חמש שנים לטרגדיית "נורד-אוסט"
↑  חומרי חקירה על מותם של בני הערובה
↑  אתר "נורד-אוסט": חומרי חקירה וזיכרונות עדי ראייה
↑  указ Президента Российской Федерации № 324 от 11 марта 2003 г.
↑  Алексей Фомин (2016-05-20). "Владимир Проничев возглавил совет директоров ФК «Динамо»" (ברוסית). Известия. נבדק ב-2019-08-19.
↑  Арнольд Кабанов. «Динамо» осталось без генерала.//«Коммерсантъ», 15 ноября 2016 г.
↑  "Собянин назначил новое правительство Москвы". РБК. 2018-09-21. נבדק ב-2019-08-19.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: קונסטנטין טוצקי | ראש משמר הגבול של רוסיה      2003–2013 | הבא: ולדימיר קולישוב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7750 2990  LCCN: no2010052367  VIAF: 108120556   WorldCat (עם VIAF): 108120556
עיטור פאדמה שרי

| --- | --- |

 תיאור:  פרס לתרומה אזרחית
 מדינה:  הודו הודו
 הגוף המעניק:  ממשלת הודו
 תקופת הפרס:  1954–הווה (כ־71 שנים)
 padmaawards.gov.in
עיטור פאדמה שרי (באנגלית: Padma Shri) הוא הפרס האזרחי הרביעי בחשיבותו המוענק על ידי ממשלת הודו. הקודמים לו הם פרסי בהרט ראטנה, פאדמה ויבהושאן, ופאדמה בהושאן. הפרס מוכרז כל שנה ביום הרפובליקה של הודו.
היסטוריה

פרסי הפאדמה נוסדו בשנת 1954 כדי לתת הכרה לאזרחי הודו על תרומתם בתחומים שונים של פעילות, כולל אמנות, חינוך, תעשייה, ספרות, מדע, ספורט, רפואה, עבודה סוציאלית ורווחה ותקשורת. מדי פעם הפרס מוענק לאנשים שאינם אזרחי הודו כאשר עשייתם תורמת להודו באופן משמעותי.
לזוכי הפרס מוענקת מדליה, ועל פניה מוטבעות המילים "פאדמה" (בסנסקריט - פרח הלוטוס) ו"שרי" (תואר כבוד בסנסקריט), מעל פרח לוטוס, המוקף בדגם גאומטרי.
נכון לשנת 2017, 2,913 אנשים קיבלו את הפרס.
זוכי פרס פאדמה שרי נבחרים

1958 - דוויקה ראני
1969 - דוד אברהם צ'ולקאר
1971 - מרי ורגהיס
1988 - ל' סוברמניאם
2005 - סוניטה נראין
2008 - מ. נייט שאמלאן
2011 - אורוואשי בוטאליה
הערות שוליים

↑  "Padma award's schema" (PDF). Ministry of Home Affairs.
העורב הלבן

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  רייף פיינס 
 הופק בידי:  Carolyn Marks Blackwood, גבריאל טנה, Andrew Levitas, François Ivernel, רייף פיינס 
 תסריט:  דייוויד הר 
 עריכה:  בארני פילינג 
 שחקנים ראשיים:  אוליבייה רבורדין אדל אקסרכופולוס סרגיי פולונין Mar Sodupe נאדז'דה מרקינה אלכסיי מורוזוב לואיס הופמן רבשאנה קורקובה צ'ולפן חמאטובה רייף פיינס אולג איבנקו בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 מוזיקה:  אילן אשקרי 
 צילום:  מייק איליי 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, צרפת, סרביה 
 חברת הפקה:  BBC Films 
 חברה מפיצה:  StudioCanal 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  22 במרץ 2019 
 משך הקרנה:  127 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, רוסית, צרפתית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  לונדון, פריז 
 הכנסות באתר מוג'ו:   thewhitecrow
 www.thewhitecrowfilm.co.uk
 דף הסרט ב־IMDb
 
העורב הלבן (באנגלית: The White Crow) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 2018, שכתב דייוויד הר וביים ראלף פיינס. הסרט מתעד את קורות חייו, ובפרט את קריירת הריקוד, של רקדן הבלט הסובייטי רודולף נורייב, אותו מגלם אולג איבנקו.
הסרט נוצר בהשראת הספר Rudolf Nureyev: The Life מאת ג'ולי קוואנה. שם הסרט הוא התייחסות לכינויו של נורייב בילדותו - "עורב לבן" (מושג בעל משמעות דומה במקצת ל"כבשה שחורה"), מכיוון שנתפס כמי שהיה יוצא דופן וחריג בסביבתו.
צילומי הסרט הושלמו באוקטובר 2017. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבלי הסרטים של טליורייד, קולורדו ושל מכון הסרטים הבריטי בלונדון ב-2018. כמו כן, הסרט הוקרן גם בפסטיבלי סרטים ביפן, בולגריה וצ'כיה. ב-22 במרץ 2019 הסרט יצא לאקרנים ברחבי הממלכה המאוחדת (בהפצת StudioCanal) וב-26 באפריל שוחרר הסרט בארצות הברית (בהפצת Sony Pictures Classics).