עבודה זרה
איסור עבודה זרה > עבודה זרה במניין המצוות

איסורי תורה רבים נוספים מתקשרים לשלילת פולחן האלילים. הרמב"ם אף מגדיל לומר שהמטרה הראשונית של כל התורה היא לעקור את עבודת האלים הזרים ולמחות את עקבותיה וכל הקשור לה. הוא גם מציין שבכל התנ"ך לשון של "חרון ה'", כעס וקנאה מצידו של "ה'", נזכר רק בהקשר של עבודה זרה ולכן כל המצוות הקשורות לעניין זה, יש להן משמעות ברורה, באשר באו לחלץ את האדם מהשקפות מוטעות ומהזיות. הגדרת עיקרו של איסור עבודה זרה על פי הרמב"ם:
עיקר הציווי בעבודה זרה, שלא לעבוד אחד מכל הברואים. לא מלאך, ולא גלגל, ולא כוכב, ולא אחד מארבעת היסודות, ולא אחד מכל הנבראים מהם. ואף על פי שהעובד יודע שה' הוא האלוהים, והוא עובד הנברא הזה על דרך שעבד אנוש ואנשי דורו תחילה - הרי זה עובד עבודה זרה.
על החומרה הגדולה שמייחסת היהדות לעבודה זרה ניתן ללמוד מדבריו: ”ישראל שעבד עבודה זרה, הרי הוא כגוי לכל דבר, ואינו כישראל שעבר על עבירה שיש בה סקילה”. (שם ב' ח'), שכן העובד עבודה זרה נחשב משומד. בספרו משנה תורה מונה הרמב"ם לא פחות מחמישים ואחת מצוות בעניין. שתי מצוות עשה ו-49 מצוות לא תעשה:
שלא לפנות אחר עבודה זרה.
שלא לתור אחר הרהור הלב וראיית העיניים.
שלא לגדף.
שלא יעבוד אותה כדרך עבודתה.
שלא ישתחוה לה.
שלא לעשות פסל לעצמו.
שלא לעשות פסל אפילו לאחרים.
שלא לעשות צורות אפילו לנוי.
שלא להדיח אחרים אחריה.
לשרוף עיר הנדחת.
שלא לבנותה.
שלא ליהנות מכל ממונה.
שלא להסית יחיד לעבדה.
שלא לאהוב המסית.
שלא לעזוב שנאתו.
שלא להצילו.
שלא ללמד עליו זכות.
שלא ימנע מללמד עליו חובה.
שלא להתנבא בשמה.
שלא לשמוע מן המתנבא בשמה.
שלא להתנבא בשקר, ואפילו בשם ה'.
שלא לגור מהריגת נביא שקר.
שלא להישבע בשם עבודה זרה.
שלא להעביר למולך.
שלא להקים מצבה.
שלא להשתחוות על אבן משכית.
שלא ליטע אשרה.
לאבד עבודה זרה, וכל הנעשה בשבילה.
שלא ליהנות בעבודה זרה ובכל משמשיה.
שלא ליהנות בציפויי נֶעבד.
שלא לכרות ברית לעובדי עבודה זרה.
שלא לחון עליהם.
שלא ישבו בארצנו.
שלא להדמות במנהגם ובמלבושם.
שלא לנחש.
שלא לקסום.
שלא לעונן.
שלא לחבור חבר.
שלא לדרוש אל המתים.
שלא לשאול באוב.
שלא לשאול בידעוני
שלא לכשף.
שלא להקיף פאת ראש.
שלא להשחית פאת זקן.
שלא יעדה איש עדי אשה.
שלא תעדה אשה עדי איש.
שלא לכתוב קעקע.
שלא להתגודד.
שלא לעשות קרחה על מת.
הרמב"ם מפרש את האיסור "אל תפנו אל האלילים" (ויקרא, י"ט, ד') שיש איסור ללמוד ספרים של עבודה זרה, לשאול מה דרכיה עבודתה, ואף להתבונן בפסלים וצלמיות. (שם ב' ג') איסור נוסף הוא להסית ולהדיח אנשים אחרים לעבוד אלילים. בסוגי העבודות הוא כולל עבודות פולחנות קונקרטיות כמו אוב, ידעוני, כישוף, ניחוש וקסם, מעונן (מלשון עונה) שקובע עיתוי לדברים טובים ורעים (כעין אסטרולוג).
מלבד המצוות הידועות כמו שלא לעשות פסל לעצמו או לאחרים, ולא להשבע בשם אל, הוא כולל נבואת שקר אף בשם המפורש, איסור גידוף האל היהודי. בין המצוות שנועדו להילחם בעבודה זרה מונה הרמב"ם שעטנז, גילוח פאת ראש וזקן ולבישת בגדים של המין השני מפני שזו הייתה אופנת כהני עבודת האלילים. לתפיסתו גם איסורי עורלה וכלאיים הם בשל עניינים הקשורים לעבודה זרה. באיסורים מעשיים הוא מונה איסור להדמות להם בלבוש ומנהגים (איסור הליכה בחוקות הגויים). עשיית קעקוע שמקורו לפי הרמב"ם בכך שעובדי האלים היו רושמים על עורם שהם משועבדים לפולחנו של אליל מסוים, וגילוח פאות הראש בתער כמנהג כמרי עבודה זרה (מצות לא תעשה מפורשת בתורה (ויקרא, י"ט, כ"ז) ) . וגם איסור עשיית פסלי בצורת אדם, אף שהם נעשים לנוי.
למהות היחסים בין ישראל לעובדי אלילים קיים לתפיסתו איסור כריתת ברית, איסור לתת להם לשבת בארץ ישראל ומחויבות לרדיפתם והשמדתם בתחומי הארץ או להפיכתם וללמדם את שבע מצוות לבני נוח. איסור להשביע עובד אלילים באלוהות שהוא מאמין בה. איסור לתת להם מתנות חינם, או לספר בשבחם ואיסור להשתתף בסעודתם (שם פר' י'), על מנת להרחיק מהם, ולא להיות מושפע מהם ואמונותיהם.
את איסור הקְדשִים, יש לראות לא סתם כאיסור זנות ”לֹא תִהְיֶה קְדֵשָׁה מִבְּנוֹת יִשְׂרָאֵל, וְלֹא יִהְיֶה קָדֵשׁ מִבְּנֵי יִשְׂרָאֵל: לֹא תָבִיא אֶתְנַן זוֹנָה וּמְחִיר כֶּלֶב בֵּית ה' אֱלֹהֶיךָ לְכָל נֶדֶר, כִּי תוֹעֲבַת ה' אֱלֹהֶיךָ גַּם שְׁנֵיהֶם” (ספר דברים, פרק כ"ג, פסוקים י"ח–י"ט). דעה זו מקבלת תימוכין מהפסוק "כי הם עם הזונות יפרדו, ועם הקדשות יזבחו" (הושע, ד', י"ד), שכורך קדשות עם זונות. כך אפשר לראות את איסור בישול גדי בחלב אימו, שמעלה ריח ניחוח מיוחד, כנגד פולחנה של האלה עשתרת, פטרונית הצאן, שמובא לה גדי כאות תודה, ”רֵאשִׁית בִּכּוּרֵי אַדְמָתְךָ תָּבִיא בֵּית ה' אֱלֹהֶיךָ, לֹא תְבַשֵּׁל גְּדִי בַּחֲלֵב אִמּו.” (ספר שמות, פרק כ"ג, פסוק י"ט) ולכן לא מפליא שבשני ציווים אלו, ישנה סמיכות לעבודת בית המקדש היהודי. את האיסור, ”וְלֹא תַעֲלֶה בְמַעֲלֹת עַל מִזְבְּחִי, אֲשֶׁר לֹא תִגָּלֶה עֶרְוָתְךָ עָלָיו” (ספר שמות, פרק כ', פסוק כ"ג) אפשר לראות כמאבק בפולחנים כמו בעל פעור, בהם היה גילוי הערווה חלק אינטגרלי. מקום נוסף שמתייחס אל העבודה הזרה הוא הביטוי "שגר אלפיך ועשתרות צאנך", שהוולדות של הבקר והצאן היו מיוחסים בימי קדם לאל שגר ולאלה עשתרת, והפסוק מציין שזהו פועלו של יהוה.