stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תימן במשחקים האולימפיים

תימן משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת ברצלונה (1992). בשתי האולימפיאדות שקדמו לה, אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ואולימפיאדת סיאול (1988) השתתפה צפון תימן, ובאחרונה נטלה חלק גם דרום תימן. המדינות התאחדו ב-1990, ומאז יש להן משלחת אחת.
בכל האולימפיאדות בהן השתתפה, שלחה תימן מספר מועט של ספורטאים. מספר השיא נרשם באולימפיאדת ברצלונה - 13 (אם כי באולימפיאדת סיאול עמד מספר הספורטאים משתי המשלחות על 19 - 11 מהצפון ו-8 מהדרום). לאולימפיאדת לונדון (2012) שלחה תימן ארבעה ספורטאים בלבד. אף ספורטאי תימני לא רשם הישג משמעותי במשחקים האולימפיים.
תימן מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
ראו גם

תימן במשחקים הפאראלימפיים
תימן במשחקים האולימפיים לנוער
שירות בטיחות

תחנות רדיו של RNS / בטיחות שירות, VOR/ DME
שירות בטיחות (באנגלית: Safety Service) או בכינוי הנפוץ "שירות בטיחות החיים" (Safety-of-life Service), על פי סעיף 1.59 של תקנות הרדיו (RR) של איגוד התקשורת הבינלאומי (ITU) מוגדר כשירות תקשורת מבוסס רדיו המשמש באופן קבוע או זמני לשמירה על חיי אדם ועל רכוש.
תקינות רבות מתייחסות למערכת המוגדרת כ"שירות בטיחות החיים" כמערכת אשר יש, ככל שניתן, להימנע מפגיעה במתן השרות שלהן, גם במחיר כבד, כגון הוצאה כספית נוספת בהליך פיתוח המערכות כדי שלא יפגעו בשירותי בטיחות הפועלים בחפיפה אליהם. דוגמה לכך היא השאיפה להימנעות משימוש בתחומי תדרים הנמצאים בשימוש שירותי בטיחות החיים.
דוגמאות נפוצות

מספר דוגמאות אופייניות של שירותי בטיחות הן:
שירות Aeronautical mobile (סעיף 1.32)
שירות Aeronautical mobile‏ (R)° (סעיף 1.33)
שירות Aeronautical mobile-satellite (סעיף 1.35)
שירות Aeronautical mobile-satellite‏ (R)° (סעיף 1.36)
שירות Radionavigation (סעיף 1.42)
שירות Radionavigation-satellite (סעיף 1.43)
שירות Maritime radionavigation (סעיף 1.44)
הערות שוליים

↑  ITU Radio Regulations, Section IV.
↑  במקור: "A radiocommunication service used permanently or temporarily for the safeguarding of human life and property."
↑  (R)°=קיצור של "Route Flights"
שולמית קלוגאי

| --- | --- |

 לידה:  11 באוקטובר 1891 
 פטירה:  29 ביוני 1972 (בגיל 80) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 שפות היצירה:  עברית 
 
שולמית קלוגאי (לבית שימשלביץ') (ט' בתשרי תרנ"ב, 11 באוקטובר 1891, פולטבה – י"ז בתמוז תשל"ב, 29 ביוני 1972, ירושלים) הייתה משוררת, סופרת ומתרגמת מצרפתית, מספרדית ומשפות נוספות. מורה לצרפתית, ממקימי הגימנסיה העברית בירושלים ובית הספר הריאלי בחיפה.
ביוגרפיה

שולמית קלוגאי היא הבת השלישית במשפחת שימשלביץ. הוריה היו קריינה (עטרה) בת הרב ישראל לייב קופילביץ, וצבי שימשלביץ (לימים שמשי), עסקן וסופר ציוני, מצד אמה הייתה קלוגאי נינת הרב מאיר הלוי אפשטיין ומצד אביה נצר לבית הרב יחיאל היילפרין והרב אליהו חיים מייזל מלודז' הרב המקובל משה אשכנזי (משה איוויער), ונצר לרש"י. אחיה הבכור, הוא הנשיא השני יצחק בן-צבי, האח השני הוא הסופר אהרן ראובני, אחותה הצעירה, דינה אשת הארכאולוג בנימין מזר, עבדה כפקידה בבנק אנגלו-פלשתינה בירושלים.
אביה של קלוגאי, היה תלמיד חכם ומשכיל, חובב ציון, כתב עברית צחה והשתתף בעיתונות העברית של זמנו. למרות זאת הייתה שפת הבית רוסית, ושולמית לא למדה עברית, לבד מקריאת תפילות. בשנות התשעים של המאה ה-19 החלו שמועות על קביעת סייגים לבנות יהודיות בנוגע לכניסה לגימנסיה, כפי שהיו עוד קודם לבנים, ההורים מיהרו לרשום את שולמית ללימודים בגיל צעיר, והיא סיימה את לימודיה התיכוניים בהצטיינות בשנת 1906 כשהיא בת 15.
בשנת 1905 פרצו פרעות ביהודים ברחבי רוסיה בחסות חשאית של המשטרה. האחים לבית שימשלביץ ארגנו הגנה עצמית. ביוני 1906 פשטה המשטרה על חצר המשפחה ומצאה את 'סליק' נשק של ארגון ההגנה העצמית בחצר הבית, בו הטמינו שני האחים אקדחים וחומרי נפץ. המשטרה אסרה את האב ואת אשתו (דבורה, שהייתה אחות האם, והצטרפה למשפחה כאשר האם נפטרה). יצחק, האח הבכור לא היה בעיר, והילדים האחרים לא נמצאו בבית. שולמית ואחיה אהרון (ראובני) התייצבו במשטרה בתקווה שההורים ישוחררו, אולם המשטרה אסרה גם אותם. שולמית ישבה 3 חודשים בבית הסוהר, מהם מחצית הזמן במעצר בודד. אחר כך שוחררה בערבות עד המשפט, אשר התקיים שנה וחצי מאוחר יותר. במשפט זיכו את שולמית. אביה ואחיה נידונו לגלות לצמיתות בסיביר. אשתו של האב התלוותה לבעלה ולקחה עמה את הבת הצעירה דינה (לימים מזר).
לאחר שזוכתה במשפט, נסעה קלוגאי בסיוע חברים ומשפחה ללימודים בסורבון. בשנת 1910 עלתה לארץ ישראל והצטרפה אל חבורת ירושלים החדשה. היו אלה אמנים, ציונים וסוציאליסטים ששאפו להקים בעיר חברה חדשה, יצרנית ויוצרת. בחזית ניסיון המהפכה החברתית בלטו הנשים: רחל ינאית, ממנהיגי החבורה, האמנית אירה יאן, דר' חנה וייץ והילדה בתיה לישנסקי, שפעלו יחד עם חבריהן.
"המורה האלגנטית בגימנסיה העברית שהכתיבה סגנונות הוראה ואופנה כאחד", כותבת רחל ינאית על קלוגאי, לדבריה מדובר באופנה חדשה, "לבוש מזרחי מסוגנן" שולמית מצרפת לעבאיה הירושלמית הארוכה כובע רחב שוליים מפאריס, ואני כפייה דקה לראשי. ינאית בן צבי מציינת בדבריה שקלוגאי תיארה לעצמה אחרת את ירושלים, ושהשפה העברית ערבה לאוזניה.
ביוגרפיה > לימודים ועבודת הוראה

שימשילביץ' סיימה את הגימנסיה הממשלתית בהצטיינות ב-1906. ב-1908 אחרי זיכוייה במשפט של המשפחה. נסעה ללמוד מדעי הרוח בסורבון שבפריז .
עברתה את שם המשפחתה לבן-צבי, כמו אחיה, וב-1910 הוזמנה לגימנסיה העברית בירושלים ללמד צרפתית. היא למדה מהר מאוד עברית והחלה לכתוב דברי ספרות עבריים. ב-1914 נישאה לבן עירה יצחק קלוגאי, שהגיע לירושלים ב-15 בנובמבר 1913, כמורה למתמטיקה, פיזיקה וכימיה בגימנסיה . כשפרצה מלחמת העולם הראשונה גויס בעלה לצבא הטורקי בעוד הגימנסיה בירושלים שנוהלה בחסות הממשלה הצרפתית, (האויבת לטורקים), נסגרה. קלוגאי עברה לחיפה ולימדה בבית הספר הריאלי בהנהלת יוסף עזריהו ב-1918 חזרה לירושלים לגימנסיה שנפתחה שוב.
ב-1920 נסעה יחד עם בעלה לארצות הברית, שם סיימה את חוק לימודיה ב אוניברסיטת פיטסבורג, בספרות אנגלית. ב-1924 חזרה לשנה לירושלים ולימדה אנגלית בבית ספר עממי. משנת 1927 עד צאתה לגמלאות לימדה צרפתית בבית הספר הריאלי בחיפה.
ב-1956 קיבלה עיטור מהממשלה הצרפתית ותואר "קצין האקדמיה" (Officier d'Acade'mie). בעלה היה לפרופסור לכימיה בטכניון. ב-1958 שבה לירושלים ועסקה בספרות, בכתיבת שירים, מקוריים ותרגומים משפות שונות.
כתביה

סיפורים של קלוגאי פורסמו בעיתונים שונים, ביניהם ירחון "האדמה" של יוסף חיים ברנר. את שיריה הראשונים, ביניהם השיר בגן-עדן עליון, פרסמה בכרך א' של דבר לילדים, 1936.
כתביה פורסמו בעיתונים וקובצו בארבעה ספרים.
גימנזיסטיות ועוד, סיפורים וציורים, הוצאת דבר 1938
נשים, קובץ שירים, הוצאת יבנה, 1941
לאן צועד היום עודד? הוצאת ראובן מס ירושלים 1960
אדרת שלמה, הוצאת קריית ספר ירושלים 1963.
קלוגאי עסקה בסיפוריה ובשיריה בנושאים של חיי הנשים בארץ ישראל בתקופתה, ובחיי ילדים ונוער. בספרה "נשים" משנת 1941 עוסקים שיריה בגורלן של נשים בתנ"ך, בגבורתן, בכאבן, קנאתן, ובכמיהתן אל הלא מושג. היא מציינת בשיריה שהם עוסקים בדברים שספר התנ"ך אינו מגלה. "אֵין מְגַלֶּה הַסֵּפֶר הַקָּטָן לִי" (השיר "דינה" ,נשים, ע. 21) בשירים עולה שוועתן של הנשים. למשל קלוגאי כותבת בקולן של הנשים: על יגונה של בת יפתח, על החיים שהיא עומדת להחמיץ: "לֹא אֶרְאֶה אֶת הָאוֹר, אוֹר הַיוֹם הַמָּתוֹק,"... (השיר "בת יפתח", "נשים", עמ' 9), או על דבורה, המקנאה לברק בן אבינועם, על חוה הנכנעת לפיתוי הנחש ונענשת, על לאה הכואבת להיות אישה שלא נבחרה ועל דינה ש "עֲפַר דּוֹרוֹת כִּסָּה עִקְּבוֹת חַיַּיִךְ, הִסְתִּיר אֶת סוֹף אוֹנֵךְ" (השיר "דינה", "נשים" עמוד 21), שיר אחד מוקדש לשולמית ("נשים", עמ' 15).
בספרה "אדרת שלמה" שיצא בשנת 1963, קלוגאי מוסיפה לשיריה תרגומים מאידית: רחל קורן, מרוסית: פושקין, לרמונטוב, אלכסיי קולצוב, אוריפידס, ניקולאי מיכאילוביץ יזיקוב, סמיון נדסון, מיכאיל ואסילייביץ איסאקובסקי, מ' טנק, איליה ארנבורג, סרגי מיכאלקוב, מרגריטה אליגר, ר' קזקובה ומשלי קרילוב, מצרפתית: פייר דה רונסאר, ז'רר דה-נרול, שארל בודלר, פול ורלן, מוריס מטרילנק, ול' לרגיה, מאנגלית: ויליאם וורדסוורת, רוברט בראונינג, כריסטינה רוזטי, אמילי דיקנסון והנרי וודסוורת' לונגפלו ומספרדית: רומנסות עתיקות, תומאס דה איריאטה. נראה ששאפה להביא אל הקורא העברי את גדולי המשוררים הקלסיים שהכירה.
בפרק "נשכחות", מציינת קלוגאי את הקושי והכמיהה הקשורים לכתיבה:
כתביה > תרגום

מונולוגים עם אלהים / מרים קובובי (ירושלים, 1962) (שירים, מצרפתית)
הקשר עם רחל המשוררת

שולמית קלוגאי ורחל בלובשטיין המשוררת היו קרובות בגיל, הן הכירו בעיר פולטבה, בה נולדה שולמית ובה בילתה רחל את ילדותה, כשבאה קלוגאי ארצה שבה ופגשה את רחל הקשר ביניהן התחדש. באפריל 2013 במלאת 82 שנים למותה של רחל המשוררת, (ל' בניסן תרצ"א, 16 באפריל 1931) פרסם ארכיון המדינה את 36 מכתביה שנמצאים באוספיו. המכתבים כולם נכתבו לשולמית קלוגאי, ידידת נעוריה בהם רחל מכנה אותה שו. מרבית המכתבים שהתגלו, הם מאמצע שנות העשרים של המאה ה-20 ועד ימיה האחרונים של רחל. בתקופה זו היו קלוגאי ורחל שותפות לעשייה בעיתון דבר, תרגמו עבורו מצרפתית ושוחחו על ענייני ספרות.
חלק מהמכתבים שנשלחו לקלוגאי, היו מתקופת לימודיה של רחל בטולוז שבצרפת. תקופה זו חיזקה את הברית התרבותית בין השתיים משום שרחל נחשפה לתרבות הצרפתית, שהייתה מוכרת לקלוגאי. רחל כותבת באינטימיות רבה לחברתה, היא מתארת את רגשותיה, משתפת אותה בעניינים כספיים ומשתמשת בעזרתה. חושפת את הקשיים שהיא חווה, בחיים ובכתיבה. מכתב מספר 6, מדבר על נשף ספרותי שרחל ערכה בבית אחיה יעקב בלובשטיין (סלע) בתל אביב, רחל מציינת שם את נוכחותן של "כל ארבע המשוררות": אלישבע, יוכבד בת-מרים, אנדה פינקרפלד, ורחל עצמה. היא מצרה על כך שקלוגאי לא הייתה נוכחת "אכן הכזבתני שו". היא כותבת בפתיחת המכתב, אך מדווחת לה על האירוע, כדרכן של חברות קרובות. היא משבחת את יצירותיה של קלוגאי וכותבת לה: שזלמן רובשוב (לימים שזר) וברל כצנלסון: נמנים גם הם "על חסידייך". למכתב מס' 25 מוסיפים בכתב ידם, אורחיה של רחל, ברל כצנלסון, ומשה שרתוק, עורך 'דבר' וסגנו, את דעתם האוהדת לכתיבתה של קלוגאי.
חלק גדול מהסיפורים של קלוגאי, פורסמו בעיתון דבר, בסמוך לשיריה של רחל. רחל כותבת על כך לקלוגאי "נהנתי מכך הנאה עצומה" .
במכתביה רחל עודדה את קלוגאי לכתוב את סיפוריה בעלי הקו ההומוריסטי 'אותו הומור דק, ערמומי, נטול וקולע כאחד, שנתברכת בו שו . "בתענוג רענן קראתי את ה'מרפסת' וצחקתי הרבה". על הנאתה מכתביה של קלוגאי כותבת לה רחל "את לוקחת חלק אקטיבי בהבראתי".
במכתב מס' 27, הימים שבהם רחל נמצאת בתל אביב וקלוגאי חיה בחיפה, רחל מתארת געגועים לימיהן בירושלים: "וכי הולכת אני לבקרך, ואת מדליקה את התנור הלבן, מכסה אותי במעילך החום בהיר, ויוצרת חום נפלא מכל יקר, על פני אדמתנו זאת". באותו מכתב רחל מגיבה על הרעיון שקלוגאי העלתה, לכתוב ביחד "כגון פיליטונים, ריפרוף היתולי פיוטי, פטפוט פילוסופי, משחק המילים מתוך העמדת פנים רציניים, צחוק ובתו ונכדתו עד הדור השביעי..." נראה, שקלוגאי חיפשה דרכים לסייע לחברתה החולה, אך רחל שואלת במכתב גם: "אבל איך לעשות זאת מן הצד הטכני... כתבי נא על זה שו, אולי ינצנץ רעיון מה במוחך".
בהספד שכתבה על רחל לאחר מותה מספרת קלוגאי על רחל כי הייתה עליזה מאוד. שתיהן העריצו את שרלוק הולמס של ארתור קונאן דויל ובהשראתו היו מנסות לנחש, על אנשים שלא הכירו, מי ומה הם. הן שוחחו על ספרות וחלמו על עתידן. כשבאה קלוגאי ארצה שבה ופגשה את רחל והקשר ביניהן התחדש
ב-1972, שזר פרסם ב"דבר" דברים לזכרה של קלוגאי
הערות שוליים

↑  שולמית קלוגאי באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה
↑  ימימה רוזנטל (עורכת), יצחק בן-צבי, הנשיא השני, הוצאת ארכין המדינה, ירושלים תשנ"ח
↑  ארכין בית ספר הריאלי בחיפה
↑  אדרת שלמה - שירים באתר findabook
↑  דברי נירית שלו כליפא בתערוכת נשות ירושלים באתר פרלמנט הנשים(הקישור אינו פעיל, 08:10, 20 ביוני 2019 (IDT))
↑  בפרק "בהתחלה" אצל העורך ח. מרחביה, "הגמנסיה העברית בירושלים - ספר היובל: תרס"ט - תשי"ט", ירושלים תשכ"ב, עמ' 22 - 26
↑  ארכיון בית ספר הריאלי בחיפה.
↑  אוריאל אופק, ספרות הילדים העברית 1900–1948, כרך שני, דביר, 1988, עמ' 533
↑  דבר לילדים, חוברת 13 17.12.36 דף המידע של איתמר. מס' 75, פורסם ב-10 ביולי 2014
↑  שולמית קלוגאי, אדרת שלמה, ירושלים, קריית ספר, 1963
↑  קלוגאי, ש. 1963, אדרת שלמה, עמ' 73
↑  שו יקרה" - מכתבי רחל המשוררת לשולמית קלוגאי באתר ארכיון המדינה, פורסם ביום 18/04/2013
↑  תעודה מס' 14 ארכיון המדינה
↑  תעודה מס' 6 ארכיון המדינה
↑  תעודה מס' 25 ארכיון המדינה
↑  תעודה מס' 1 ארכיון המדינה
↑  קלוגאי, תרצ"ח, "על מרפסת אחת" גמנזיסטיות ועוד, עמוד 42
↑  תעודה מס' 13 ארכיון המדינה
↑  תעודה מס' 12 ארכיון המדינה
↑  תעודה מספר 27, ארכיון המדינה
↑  את כולי סיפרתי עד תום" - 122 שנים להולדת רחל המשוררת: מבחר ממכתביה אל שולמית קלוגאי בבלוג ארכיון המדינה
↑  מתה שולמית קלגואי מתוך עיתון דבר, יום שישי, יולי 07, 1972; עמוד 17
| יצחק בן-צבי |
| --- | --- | --- |
| מוסדות וארגונים שהקים | פועלי ציון • המכון לחקר קהילות ישראל במזרח • הגימנסיה העברית רחביה |  |
| משפחתו | צבי שימשלביץ' (אבא) • אהרן ראובני (אח) • שולמית קלוגאי (אחות) • יצחק קלוגאי (גיס) • רחל ינאית בן-צבי (רעיה) • עלי בן-צבי (בן) • בנימין מזר (גיס) • בתיה לישנסקי (גיסה) |  |
| הנצחה | יד יצחק בן-צבי • דרך בן-צבי • מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח • שדרות בן-צבי • צריף הנשיא • בית הנשיא יצחק בן-צבי |  |
| שונות | בית עלי • פרס יצחק בן-צבי • ספר תולדות ההגנה • יזכור (ספר, 1916) • בית החלוצות (ירושלים) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007501079805171  VIAF: 308279024   WorldCat (עם VIAF): 308279024 
יושבים: יצחק בן-צבי, הסבתא אסתר, אב המשפחה צבי שמשי, אשתו דבורה. עומדים: רחל ינאית בן-צבי, אהרון ראובני, אשתו סופי ראובני, שולמית ובעלה פרופ' יצחק קלוגאי (במקור קלג'נסקי). למטה: דינה מזר עם הבנים של בן צבי עלי ועמרם. (1926)
שולמית קלוגאי עם רחל ינאית ושמואל קאופמן
(1913) משמאל לימין: שולמית קלוגאי, נ' ירושלמי, א' חבובא, י' הלבץ, ש' שילר, י' איתן, דר'. נ' חכם, י' יעקובי, ברקע מפה ותמונת הרצל.
רחל המשוררת בלובשטיין עם חבריה יצחק ושולמית קלוגאי
שירות אכיפת החוק הצבאי (אוקראינה)

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  19 במאי 2002 – הווה (22 שנים) 
סמל המשטרה הצבאית של אוקראינה, 2016
טלאי היחידה
שירות אכיפת החוק הצבאי של הכוחות המזוינים האוקראיניים (באוקראינית: Військова служба правопорядку у Збройних Силах України) הוא המשטרה הצבאית של אוקראינה (באוקראינית: Військова поліція України). הגוף הוקם ב-19 במאי 2002. על פי אומדן כוח אדם משנת 2005, מצבת כוח האדם שלו עמד על 1,745 חיילים. מפקד החיל הוא גנרל-מייג'ור איהור קרישטון. חיילי המשטרה הצבאית האוקראינית נטלו חלק במבצעי אכיפה שונים באזור ואסיט, עיראק בשנת 2005, כחלק מסיוע לכוחות הקואליציה של ברית נאט"ו.
פיקוד

גנרל מייג'ור אולכסנדר דובליאן (2002 - 2007)
גנרל מייג'ור סרהיי הליבוב (2007 - 2015)
גנרל מייג'ור איהור קרישטון (משנת 2015)
הערות שוליים

↑  “ВСП надає допомогу місцевим органам влади у підтриманні правопорядку”, — генерал-майор Ігор Криштун
ערך זה הוא קצרמרבנושא צבא ובנושא אוקראינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שמעון נתן נטע בידרמן (הראשון)

רבי שמעון נתן נטע בידרמן (י"ח באייר תרכ"ט, 1869 - ג' בתשרי תר"צ, 1929) היה האדמו"ר החמישי מלעלוב.
ביוגרפיה

נולד בירושלים למרים פרומה ולרבי דוד צבי שלמה בידרמן. נישא לבתו של רבי יוסף צינווירט מקרקוב. היה מחכמי ישיבת שער השמים. בשנים תרנ"ג, תרס"ו ותרע"ג יצא לביקורים בפולין. בנסיעותיו שהה רבות אצל רבו רבי ישראל פרלוב מסטולין. בביקורו האחרון התיישב בקרקוב ונהג שם באדמו"רות. בשנת תרפ"ו, לאחר 13 שנה בפולין, שב לירושלים. בארץ ישראל התקבצו סביבו חסידי אביו (שנפטר בינתיים) וחסידים נוספים.
בניו היו רבי פנחס חיים, רבי משה מרדכי, ורבי יעקב יצחק.
לקריאה נוספת

יצחק אלפסי, אנציקלופדיה לחסידות, כרך ג, עורך: יצחק רפאל, הוצאת מוסד הרב קוק תשס"ה, עמ' תתלט
אהרן פרלוב, זכרונם לברכה, כרך א, ירושלים תש"ע, עמ' יז-כ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311392705171  VIAF: 298386806   WorldCat (עם VIAF): 298386806
שלמה שליפר

| --- | --- |

 לידה:  1889 סמילה, אוקראינה 
 פטירה:  1957 (בגיל 68 בערך) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  ?–1957 
 
שלמה שליפר (ברוסית: Шлойме Михелевич (Соломон Михайлович) Шлифер;‏
23 בדצמבר 1889, סמילה - 1957, מוסקבה) היה רבה של מוסקבה.
אביו, יחיאל מיכל שליפר (1865–1907) היה שוחט ואחר כך רב באולכסנדריה. שלמה שליפר למד בישיבת לידא, שם למד אצל מייסד תנועת "המזרחי" יצחק יעקב ריינס. ב-1913 קיבל סמיכה והתמנה לרבה של העיירה וורונובו, באותה שנה התמנה לרבה של עיירת הולדתו אולכסנדריה. ב-1922 עבר למוסקבה, מ-1922 עד 1931 היה מזכיר וחבר של הרבנות של מוסקבה.
ב-1941 נמלט שליפר לטשקנט. ב-1943 הוא מונה לתפקיד רב באחד מבתי-כנסת במוסקבה. ב-1944 הצטרף לוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
ב-1957 תחת הנהלתו נפתחה ישיבה "קול יעקב", שם לימד יהודה לייב לוין.
לקריאה נוספת

מרדכי אלטשולר, יהדות במכבש הסובייטי - בין דת לזהות יהודית בברית-המועצות 1964-1941, מרכז זלמן שזר, 2007.
שחריאר רחימוב

שחריאר רחימוב (באזרית: Şəhriyar Rəhimov;‏ 6 באפריל 1989 – 25 באוגוסט 2023) היה כדורגלן אזרי ששיחק בעמדת המגן השמאלי בנבחרת אזרבייג'ן ובמספר קבוצות מליגת העל האזרית.
קריירת מועדונים

רחימוב שיחק בקבוצות אינטר באקו, קרוואן, AZAL, רוואן באקו, קפאז וסבאיל מליגת העל האזרית.
ב-29 ביולי 2020 חתם רחימוב בזירה מליגת העל האזרית. הוא ערך תשע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-1 ביולי 2021 חתם רחימוב פעם נוספת בסבאיל מליגת העל האזרית. ב-15 בפברואר 2022 פרש מכדורגל.
קריירה בינלאומית

ב-23 במרץ 2018 ערך רחימוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אזרבייג'ן, בהפסד 1-0 לנבחרת בלארוס במשחק ידידות. בסך הכל ערך תשע הופעות במדי הנבחרת.
מותו

ב-25 באוגוסט 2023 מת רחימוב ממחלת הסרטן.
תארים

אליפות אזרבייג'ן (1): 2009/2010
הערות שוליים

↑  Скончался бывший футболист сборной Азербайджана באתר Axar, ‏ 25 באוגוסט 2023 (ברוסית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "שחריאר רחימוב".
שמעון סביר

| --- | --- |

 לידה:  1930 (בן 94 בערך) קזבלנקה, מרוקו
 תאריך עלייה:  1948
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1949–1988 (כ־39 שנים)
 דרגה:    תת ניצב
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד מרחב מרכז  ראש אגף חקירות במחוז הדרום  מפקד מרחב שפלה  מפקד מהיחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה
 עיטורים
   עיטור השירות
 
שמעון סביר בקורס סמלים
שמעון סביר (סוויסה) (נולד ב-1930) הוא קצין משטרה בדימוס בדרגת תת-ניצב. עמד בראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה.
ביוגרפיה

סביר נולד בקזבלנקה שבמרוקו בשם שמעון סוויסה. בנעוריו למד בישיבה והיה ממקימי תנועת הנוער בית"ר. הוא השתתף בארגון פעולות הגנה על יהודי קזבלנקה ובהברחת יהודים ממרוקו מחוץ למדינה לקראת עלייתם לארץ ישראל. במהלך תקופה זו נעצר על ידי השלטונות והושם במאסר בגין פעילות ציונית. לאחר מלחמת העולם השנייה היה בשליחות מטעם בית"ר בגרמניה ובצרפת ושימש מפקד מחנה המעבר ארנאס במרסיי. ב-1948 עלה לישראל. על פעילותו הציונית קיבל את עיטור לוחמי המדינה ממשרד הביטחון.
ב-1949 התגייס לשירות הביטחון והתנדב לשרת ביחידת סיור של משטרת ישראל בנגב שעסקה בפטרולים בציר אילת-באר שבע. בהמשך שירת בתחנת גדרה. הוא שימש סוכן סמוי שהושתל בכנופיית עבריינים בדואים סוחרי סמים והביא למעצרם. ב-1963 היה לקצין משטרה בדרגת מפקח. שימש ראש הלשכה לתפקידים מיוחדים בנפת רמלה-רחובות, וראש המחלקה לתפקידים מיוחדים במשטרת ירושלים. בתקופה זו היה עמד בראש צוות שעצר חוליית מחבלים שאומנה על ידי הפת"ח. ב-1970 מונה לסגן מפקד נפת רמלה-רחובות. עם הקמת מרחב מרכז של המשטרה ב-1971, מונה לראש לשכת החקירות של המרחב. בשנים 1972 עד 1975 שהה בשליחות בצרפת מטעם המחלקה לעלייה ולקליטה של הסוכנות היהודית. לאחר שובו לישראל שירת כראש לשכת תפקידים מיוחדים במרחב מרכז וב-1978 מונה לסגן מפקד המרחב. במרץ 1978, התבצר צעיר במסעדה ברחובות, החזיק תחת איומי אקדח בני ערובה ואיים להתאבד, סביר ניהל משא ומתן עם הצעיר והצליח להביא למעצרו ללא פגיעה בנפש. על כך עוטר בעיטור השירות של המשטרה. ביוני 1980 קודם לדרגת ניצב משנה ומונה לראש אגף חקירות במחוז הדרום. בתפקידו הבא שירת כמפקד מרחב שפלה. בשנים 1985 עד 1988 עמד בראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה.
לאחר פרישתו עבד כחוקר פרטי. ב-1989 היה שותף בייסוד עמותת אמית"י, אזרחים למען מנהל תקין.
סביר נשוי ואב לחמישה ילדים. אחיו הצעיר, רפאל סוויסה, היה חבר הכנסת ונציב בתי הסוהר.
הערות שוליים

↑  רפי סוויסה, בעת נעילת שער, עמ' 32
| היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה ובינלאומית (יאחב"ל) |
| --- | --- | --- |
| ראשי היחידה | ראובן מינקובסקי (1977–1980) • מנשה גולן (ממלא מקום 1980–1981) • ארמונד לוי (1981–1985) • שמעון סביר (1985–1988) • סנדו מזור (1988- ) • אבי כהן (1993- ) • יורם רודמן • משה מזרחי (אפריל 1997–2001) • משה לוין (2001–2002) • יוחנן דנינו (2002–2004) • עמיחי שי (2004–2007) • רוני ריטמן (2007–2010) • חיים איפרגן (2010–2012) • דוד ביטון (2012–2013) • גדי סיסו (2013 -2016) • יגאל בן-שלום (2016–2018) • חיים ניסים (2018-) |  |
שם הוורד (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  "שם הוורד" מאת אומברטו אקו
 בימוי:  ז'אן-ז'אק אנו
 הופק בידי:  ברנד אייכינגר פרנקו כריסטאלדי אלכסנדר מנוצ'קין ברנד שיפרס הרמן וייגל
 תסריט:  אנדרו בירקין ז'ראר בראך הווארד פרנקלין אלן גודארד
 עריכה:  ג'ין סיץ
 שחקנים ראשיים:  שון קונרי פ. מארי אברהם
 מוזיקה:  ג'יימס הורנר
 צילום:  טורינו דלי קולי
 מדינה:  גרמניה המערבית גרמניה המערבית צרפת צרפת איטליה איטליה
 חברת הפקה:  Constantin Film France 3/Les Films De Ariane Cristaldi Film/RAI
 חברה מפיצה:  גרמניה‏ Constantin Film צרפת‏ Acteurs Auteurs Associés/France 3 Cinema ארצות הברית‏ פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 24 בספטמבר 1986 גרמניה המערבית 16 באוקטובר 1986 איטליה 17 באוקטובר 1986 צרפת 17 בדצמבר 1986
 משך הקרנה:  126 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פשע, סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט אימה, סרט מתח, סרט בלשי, סרט תקופתי (ימי הביניים) 
 תקציב:  $18,500,000‏
 הכנסות:  $77,153,487‏
 הכנסות באתר מוג'ו:   nameoftherose
 פרסים:  זוכה פרסי סזאר, באפט"א ועוד מועמד לפרס אדגר ועוד
 דף הסרט ב־IMDb
 
שם הוורד (באנגלית: The Name of the Rose; בגרמנית: Der Name der Rose; בצרפתית: Le nom de la rose; באיטלקית: Il nome della rosa) הוא סרט קולנוע משנת 1986 בבימויו של ז'אן-ז'אק אנו, המבוסס על ספר באותו השם מאת אומברטו אקו.
עלילת הסרט, המתרחשת בימי הביניים, מתארת את סיפורם של הנזיר הפרנציסקני ויליאם מבסקרוויל (שון קונרי) וחניכו אדסו ממלק (כריסטיאן סלייטר), המגיעים למנזר בצפון איטליה, כדי לקחת חלק בוויכוח תאולוגי עם נציגי האפיפיור, אך מוצאים עצמם, שלא בטובתם, מנסים לפתור את תעלומת מותם האלים של כמה נזירים במנזר.
תקציר העלילה

עלילת הסרט מתרחשת באיטליה בשנת 1327, ועוסקת בסדרת רציחות מסתוריות המתרחשות במנזר, בו אמורים להתכנס נציגיהם של ראשי העולם הדתי והפוליטי באירופה באותה תקופה. הסיפור הבלשי והמציאות הפוליטית של אותה עת, מתנקזים למנזר, המצוי בצפון איטליה ובו מתרחשת רוב עלילת הרומן. הוויכוח התאולוגי והקרע בכנסייה הקתולית של אירופה במאה ה-14, בין האפיפיורות (אשר שכנה אז באביניון) ובין כמה מסדרי נזירות חזקים, מהווים רקע היסטורי אמיתי לסיפור המתח הבלשי. המספר הוא אדסו ממלק, נער המועמד לנזירות במסדר הבנדיקטיני אשר מלווה את מורו, האח הפרנציסקני ויליאם מבסקרוויל (דמות הנקראת על שם ויליאם איש אוקאם, וכן על שם הספר מסדרת שרלוק הולמס כלבם של בני בסקרוויל). אדסו וויליאם מנסים יחד לפתור את התעלומות האופפות את המנזר בו הם מתארחים. ככל שמתקדמת העלילה נרצחים כמה חברי מסדר נוספים. במקביל, מגלה ויליאם ספריה אשר למעשה היא מבוך ואשר יש חשד כי ספר אשר נמצא בה הוא הפתרון לעלילת הרצח, במקביל הוא מגלה את כוחו החתרני של הצחוק ואת שיוכו לפרשת הרצח. לבסוף, מגיע ויליאם, הנזיר החוקר להתמודדות פנים מול פנים עם האינקוויזיציה, בראשות הנזיר הדומיניקני ברנרדו גוּי, אך בעזרת דדוקציה מתוחכמת, מצליח לפתור את פרשת הרצח. לאורך הסיפור פוגש המספר בכוחות הפועלים באירופה של ימי הביניים, מגלה בתוכו את יצריו כנער מתבגר ולומד ממורו המשכיל שיעורים בתאולוגיה, פילוסופיה והיגיון בלשי פשוט.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות |
| --- | --- |
שון קונרי: ויליאם מבסקרוויל (אנ')
פ. מארי אברהם: ברנרדו גי
כריסטיאן סלייטר: אדסו ממלק
ויליאם היקי: אומברטינו די קסאלה
רון פרלמן: סלבטורה
פיודור צ'ליאפין השני: יורגה דה בורגוס
הלמוט קוולטינגר: רמיג'יו די וראג'ינה
לוסיין בודאר: החשמן ברטראן
לאופולדו טרייסטה: מיקלו די קסאנה
הפקה

הבמאי ז'אן-ז'אק אנו אמר לאומברטו אקו שהוא משוכנע שהספר נכתב רק לאדם אחד שיביים: הוא מצא עניין אישי רב בפרויקט זה, בשל התעניינותו רבת השנים בכנסיות מימי הביניים, וכן בשל ידיעתו את השפות יוונית ולטינית.
ז'אן-ז'אק אנו בילה ארבע שנים בהכנת הסרט, טייל ברחבי ארצות הברית ואירופה, בחיפוש אחר צוות השחקנים המושלם, עם פרצופים מעניינים ומובחנים. הוא התנגד תחילה להצעות ללהק את שון קונרי לתפקיד ויליאם מכיוון שלדעתו הדמות, שכבר הייתה שילוב של שרלוק הולמס וויליאם מאוקאם, ללא תתאים לכוכב סרטי ג'יימס בונד. מאוחר יותר, לאחר שלא הצליח למצוא שחקן אחר שמצא חן בעיניו עבור התפקיד, הוא החליט שקונרי כן יתאים, אך חברת הסרטים "קולומביה" פרשה מהפרויקט בגלל שהקריירה של קונרי הייתה אז בשפל.
כריסטיאן סלייטר לוהק דרך אודישן רחב היקף של נערים מתבגרים. עבור הסצנה חסרת המילים שבה הילדה מפתה את אדסו, ז'אן-ז'אק אנו אִפשר לוולנטינה ורגאס להוביל את הסצנה ללא בימויו. הוא לא הסביר לסלייטר מה היא תעשה כדי לעורר הופעה אותנטית יותר של השחקנים.
החלק החיצוני וחלק מהפנים של המנזר שנראה בסרט נבנו כהעתק, על ראש גבעה מחוץ לרומא, ובסופו של דבר היו הסט החיצוני הגדול ביותר שנבנה באירופה מאז הסרט "קלאופטרה" (1963). רבים מצילומי הפנים נעשו במנזר אברבך, גרמניה. רוב האביזרים, כולל כתבי יד, הופקו במיוחד עבור הסרט.
תגובות

הסרט נחל כישלון בקופות הכרטיסים ברחבי ארצות הברית, שם הוקרן רק ב-176 בתי קולנוע עם הכנסות של $7,200,000 בלבד, לעומת תקציב של $17,000,000.‏ עם זאת, הסרט זכה לפופולריות בחלקים רבים של אירופה, עם הכנסות ברוטו של למעלה מ-$77,000,000 ברחבי העולם. הסרט זכה לביקורות חיוביות באופן כללי מצד מבקרי הקולנוע האמריקאים והאיטלקים, עם ציון של 76% באתר האינטרנט Rotten Tomatoes.‏
פרסים

הסרט זכה בפרס סזאר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
הסרט זכה בשני פרסי באפט"א. שון קונרי זכה בפרס, בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר. כמו כן, הסרט זכה בפרס באפט"א על האיפור הטוב ביותר.