גולדה מאיר
ביוגרפיה > שרת העבודה ושרת החוץ

למרות ההחלטה למנותה לשרת העבודה והביטוח העממי, המשיך שרת לנסות להשאירה במוסקבה, אך לשווא. מלבד שרת גם חברי הממשלה הדתיים התנגדו לכך שתמונה לשרה. אולם ב-8 במרץ 1949 הושבעה לתפקיד ויומיים אחר כך החלה את כהונתה. ב-7 בינואר 1951 שונה שם המשרד ל"משרד העבודה".
אחד מתפקידיהם של גולדה ומשרדה היה קליטת העולים החדשים, אך גם לדאוג להם או למצוא להם תעסוקה. אולם במקביל נתבקשה לצאת בדחיפות לארצות הברית על ידי ראשי המגבית היהודית המאוחדת והנהלת הסוכנות היהודית. בן-גוריון דחה את הבקשה וטען כי "לא ייתכן הדבר עכשיו".
ב-24 במאי 1949 הציגה תוכנית לפיה יבנו למעלה מ-30 אלף יחידות דיור ברחבי מדינת ישראל, למען חיסול מחנות האוהלים. מכיוון שלממשלה לא היו את התקציבים הדרושים לכך, יצאה לניו יורק בתחילת יוני, בהסכמתו של בן-גוריון. היא לא הצליחה להגיע ליעד והשיגה רק כחמישית ממנו. ב-17 במאי 1951 הגישה תוכנית דומה אך שונה מעט בפני הממשלה. על אף שקצב בניית הדירות היה איטי תחילה הוא גדל אט אט והגיע לשיא בשנים 1954–1956. באותו החודש חנכה, יחד עם בן-גוריון, את מפעל הבונדס בארצות הברית, ועד סוף אותה שנה הצליחו פעיליו לגייס כ-140 מיליון דולר.
ב-7 בנובמבר 1949 אמרה כי היא שואפת לקיים "חקיקה סוציאלית נרחבת" ש"הצעת חוק לביטוח עממי" במרכזה. חזונה התממש רק כעבור כמה שנים, וב-1953 נתקבל בכנסת "חוק הביטוח הלאומי", ונחשב להצלחה גדולה שנחלה. לטענת יוסי גולדשטיין חיזקו ניסיוניתיה העקשניים לפתור את מצוקת העולים את כוחה הפוליטי, כמו גם החקיקה הנרחבת בנושאים סוציאליים. כמו כן התחזק עם הזמן מעמדה המפלגתי במפא"י.
מאיר תמכה בהכרזת ירושלים כבירת ישראל ולאחר ההכרזה עברה לגור בדירת גג בשכונת טלביה. היא טענה כי הדירה הפכה אותה ל"ירושלמית בנפשה".
במהלך סיורה בארצות הברית ביוני 1949 ביקשה מאגף השיכון להקים כ-50,000 יחידות דיור זמניות. בראשית 1950 הוחלט על הקמת המעברות, שבנייתן החלה עוד בשנה הקודמת. כמרבית המנהיגים באותה התקופה, הייתה מודעת לתנאים הקשים ששררו במעברות, וביקשה לחסלן משום שהן אינן מספקות את צורכי העולים. המעברה הראשונה הוקמה בהרי ירושלים ב-23 במאי 1950, ובשלהי 1951 הן אכלסו כ-256 אלף איש. בנובמבר 1950 מונתה ל"מרכזת הפעולות של משרדי הממשלה במעברות", לאחר שמשרדים נוספים (דוגמת משרד הביטחון) החלו להתערות בפעילותן.
מאיר תמכה בהסכם השילומים, אם כי עשתה זאת בלב כבד. על ההסכם אמרה בין היתר כי "זה חובה המגיע לנו ומצבנו הוא כזה שלא רק שאנו לא צריכים לוותר על זאת [על השילומים] כי אם חטא יהיה לוותר על זאת."
בסתיו 1951 החלה הנהגת סלקציה במחנות העולים ונקבעו סדרי עדיפויות לעלייה. בין היתר נקבע כי העולים יעברו בדיקות רפואיות על ידי רופאים ישראלים עוד בארץ מוצאם וכי תוגבל עליית חולים (למעט "עליות הצלה"). הסלקציה הייתה גורם חשוב בהפחתת מספר העולים באופן דרסטי יחסית, ובנוסף סייע גם לקליטת עולים בצורה טובה יותר ולשיפור חיי תושבי המעברות. אולם מנגד היא זכתה ללא מעט ביקורת ונטען כלפי יוזמי הסלקציה (ובהם מאיר) כי פעלו מאינטרסים של אפליה עדתית, שכן בתקופה שבה נקבעה הסלקציה היו אמורים לעלות בעיקר יהודים מארצות האסלאם.
כאמור הייתה תומכת נלהבת וידידה קרובה של בן-גוריון, אולם לא אחת התגלעו ביניהם מחלוקות וחילוקי דעות, שברובן התיישרה עם מעשיו, אך מדי פעם הצליחה להטות את הכף לטובתה. טרם הקמת ממשלת ישראל השנייה רצה לצרף את מפלגת "הציונים הכלליים". מאיר התנגדה בתוקף לרעיון, ולבסוף קמה ממשלה צרה עם המפלגות הדתיות וללא "הציונים הכלליים".
ב-1952 חוסלו רק 16 מעברות. מטרתה הייתה לחסל את כולן עד שלהי 1955, אולם היא לא השלימה את משימתה וביום סיום תפקידה התגוררו במעברות כ-55 אלף איש. המעברות חוסלו רק בתחילת שנות השישים. על אף שתמכה בחיסולן מלכתחילה, טענה לימים שהמעברות תרמו רבות לקליטת כ-686 אלף עולים בין 1948 לסוף 1951.
במקביל היא סבלה מבעיות בריאותיות בתחילת כהונתה כשרה. היא חלתה רבות ונטתה ליפול ובשל כך נזקקה לעבור אשפוזים וניתוחים. היא אף ביקשה להתפטר מתפקידה בשל כך אולם סורבה על ידי בן-גוריון, על אף שידע בעצמו על מצבה. במקביל לכך עברה בתה שרה הפלה, חלתה גם היא ונשקפה סכנה לחייה, מה שגרם לה לחרדה עזה. גם פטירת ידידה דוד רמז, פרודה מוריס ואימה בלומה העיקו עליה מבחינה נפשית. נוספו לכך ענייני ילדיה, מנחם, שהתגרש ושרה שעברה לידה שקטה. היא גם סבלה מתת-לחץ דם ומבצקות בריאות, ובמקביל גם עישנה 60 סיגריות ביום ושתתה הרבה קפה טורקי.
לאחר שבן-גוריון התפטר מראשות הממשלה וממשרד הביטחון סירבה להיות מועמדת להחליפו, אם כי לא שללה אפשרות זו כלל. גם לוי אשכול סירב לכך, ולבסוף נבחר משה שרת ליורשו. בין השניים שררה מתיחות, בין היתר בגלל ששרת כמעט ולא העריכה כלל. אולם יממה לפני הקמת הממשלה, ב-25 בינואר 1954, בירכה את שרת על מינויו לתפקיד וטענה כי הוא "הגיע למה שמגיע לו".
בתקופה זו הייתה חברה, יחד עם שרת, פנחס לבון, אשכול וזלמן ארן ב"ועדת השרים המיוחדת לענייני ביטחון ומדיניות חוץ" (ועדת החמישה).
שבע שנים הייתה מאיר שרת העבודה – חמש שנים בממשלתו של דוד בן-גוריון ועוד שנתיים כאשר היה משה שרת ראש הממשלה. בתקופה זו שימשה זמן מה, בין השנים 1955–1956, יו"ר מועצת המנהלים של חברת עמידר. בתקופת כהונתה הונחה התשתית למשפט העבודה הישראלי, ונחקקו דיני העבודה הראשונים:
חוק שעות עבודה ומנוחה, תשי"א–1951
חוק חופשה שנתית, תשי"א–1951
חוק עבודת הנוער, תשי"ג–1953
חוק החניכות, תשי"ג–1953
חוק עבודת נשים, תשי"ד–1954
ב-31 בדצמבר 1954 חנכה מאיר את המרכז הראשון להכשרה מקצועית במדינת ישראל, בבאר שבע, אשר התפתח למכללה הטכנולוגית ללימודי הנדסאים.
ב-1955 הציבה אותה מפא"י כמועמדת מטעמה לראשות עיריית תל אביב-יפו מול מועמד הציונים הכלליים, חיים לבנון. באותה עת לא היו נהוגות בחירות ישירות, וחברי מועצת העיר הם שבחרו בראש העירייה. מאיר נהנתה מתמיכתן של סיעות השמאל, ואילו סיעות הימין תמכו בלבנון. מפא"י אכן ניצחה בבחירות עם 30.6% מהקולות, ומאיר ציפתה כי חברי הסיעות הדתיות יתמכו במועמדותה, אך חלקם הביעו את התנגדותם לכך שאישה תכהן כראש העירייה וחלקם התנו את תמיכתם בכך שתופסק התחבורה הציבורית בשבת בחיפה. את ההתנגדות חיזק רב קהילת צ'רנוביץ בעיר, הרב שמואל מאיר הולנדר, ששלח ללבנון מכתב בו פירט את הסיבות הדתיות כנגד בחירת אישה לתפקיד. בסיבוב ההצבעה הראשון במועצת העיר קיבלה מאיר 13 קולות, לעומת שמונה ללבנון וחמישה לנציג תנועת החרות משה איכילוב, אלא שהחוק דרש אז רוב מוחלט, כלומר 16 קולות, שהושג רק בסיבוב ההצבעה הרביעי, בו נבחר לבנון עם 16 קולות הציונים הכללים, חרות והדתיים כנגד 14 קולות מפלגות השמאל. מאיר הגיבה על התוצאות באומרה כי "בארץ זו של חנה סנש מעזים בשנת 1955 להעלות מחדש את הארגומנטציה החשובה הזו – שאין זכות שווה לאישה במדינת ישראל".
כחברת ממשלה תמכה מאירסון בפעולות התגמול וצידדה בעמדתו הנִצית של בן-גוריון. משחזר בן-גוריון ב-1955 לראשות הממשלה הלכו והחריפו עימותיו עם שׁרת, שר החוץ שלו. בן-גוריון הציע למאיר להחליף אותו במשרד החוץ. היא נענתה להצעה, במחיר עוינות מצד שׁרת, שראה אותה כמי שהייתה שותפה להדחתו, על אף שהכחישה זאת. לאחר כניסתה לתפקיד עברה לגור בדירת שרד, מה שהקשה עליה להסתגל למעמדה החדש. כשנכנסה לתפקידה עברתה את שם משפחתה מ"מאירסון" ל"מאיר", בהוראתו של בן-גוריון. מזכיר ההסתדרות מרדכי נמיר מונה במקומה לשר העבודה. היא תמכה במדיניותו התוקפנית של בן-גוריון כלפי שכנותיה של מדינת ישראל וכן המשיכה לתמוך בביצוע פעולות תגמול רחבות יותר כנגד ירדן, בניגוד לקודמה בתפקיד, שרת, שהתנגד לפעולות אלה.
לאחר הלאמת תעלת סואץ ב-24 ביולי 1956 וסגירתה לאוניות ישראליות, טענה כי מצרים ביצעה הפרה של החוק הבין-לאומי ועל כן יש לישראל עילה למלחמה נגדה. בשלהי ספטמבר עמדה בראש משלחת לפריז שנועדה לקדם שיתוף פעולה צבאי ואסטרטגי עם צרפת. לאחר ששבה לארץ טענה כי הסיכויים שצרפת תחבור לישראל במלחמה נגד מצרים הם מופרזים מדי, אולם לבסוף הסכימה צרפת לכך. כעבור זמן קצר הגיעו שמועות לפיהן גם בריטניה תצטרף לכך, וב-16 באוקטובר סוכם הדבר על ידי ראשי שלוש המדינות. היא הייתה חברה בקבינט המלחמתי שהחליט על יציאתו של בן-גוריון לפגישה בפריז, בה סוכמו פרטי המבצע, על גיוס מילואים ועל היציאה למבצע.
המבצע החל ב-29 באוקטובר. כבר במהלכו טענה כי הושגו מטרותיו, אולם יממה לאחר סיומו יצאה עם שמעון פרס לפריז כדי להיפגש עם שר החוץ הצרפתי כריסטיאן פינו וראש ממשלת צרפת מוריס בורז'ס-מונורי. בפגישה המליצו הצרפתים לסגת מהשטחים שנכבשו במהלך המבצע, ואכן כך היה. שגריר ישראל בצרפת יעקב צור אמר כי מאיר יצאה "מיואשת" מהפגישות.
לאחר סיום המבצע קיבל האו"ם החלטה לפיה חייב צה"ל לסגת מהשטחים. מאיר לא ייחסה לכך חשיבות רבה משום שההחלטה לא כללה הטלת סנקציות על ישראל, שהיו יכולות להיגרם בעקבות קבלת החלטה נגד ישראל במועצת הביטחון. אף על פי כן היא זכתה לאהדה בקרב הציבור בארצות הברית. ב-5 בדצמבר נאמה בעצרת הכללית של האו"ם וזכתה לסיקור חיובי רב בעיתונים בארצות הברית. אולם בדיעבד הבינה כי הם הצטרפו לדרישה הסובייטית לסגת מהשטחים.
לבסוף שוכנעה ההנהגה הישראלית כי יש לסגת מהשטחים בתנאי שהאו"ם ישלוט ברצועת עזה. בן-גוריון ביקש ממנה להודיע על הסכמתה של ישראל בעצרת האו"ם, על אף שלא הייתה שלמה עם כך. ב-1 במרץ מסרה את ההודעה באו"ם וכעבור שבוע הושלמה הנסיגה.
ביולי 1957 נסעה לפריז כדי לברר אם יש אפשרות לישראל לרכוש צוללות מגרמניה. על אף שדיווחה לבן-גוריון כי הדבר לא אפשרי כרגע, ניהל שמעון פרס מגעים סודיים עם הגרמנים שהובילו לחתימה על עסקה, ללא ידיעתה. הדבר נחשף רק בסוף השנה, גרם להתפטרותו של בן-גוריון ולהקמת ממשלה חדשה.
מאיר התנגדה לזכות השיבה עקב תוקפנות הערבים במלחמת העצמאות. היא הבדילה בין יהודים-ערבים לפלסטינים וקבעה כי שניהם לא יוחזרו לבתיהם. אולם כאשר הפציר בה ראש ממשלת איטליה אמינטורה פאנפאני (אנ') לקלוט פליטים מארצות ערב כדי לקדם את השלום, אמרה כי ישראל מוכנה לסייע בשיקומם בארצות מוצאם אך רק "אם תתקבל עזרה כספית בין-לאומית" או שרק כמה אלפים מהם ייקלטו. היא ראתה בברית המועצות בהנהגת חרושצ'וב כמדינה עוינת הרוצה לסייע למדינות ערב, העוינות גם הן, למרות נטייתן לשלום. אולם מאחר רצונה של ישראל להעלות אליה את יהודי ברית המועצות, השתדלה שלא להקצין את היחסים הדיפלומטיים איתן.
ב-29 באוקטובר 1957, בדיוק שנה לאחר פרוץ מלחמת סיני, הושלך רימון יד בכנסת. מאיר נפצעה יחד עם בן-גוריון ועוד מספר שרים. עובדת היותה פצועה לא הפתיעה רבים, משום שלא הייתה בקו הבריאות.
ב-31 בדצמבר 1957 התפטר בן-גוריון על רקע הדלפות מישיבות הממשלה והפרות של המשמעת הקואליציונית. הממשלה השמינית, שכוננה שבעה ימים מאוחר יותר, התבססה על הרכב קואליציוני זהה ומאיר המשיכה בכהונתה כשרת החוץ, על אף שאיימה לא להצטרף לממשלה על רקע צירופם לממשלה של פרס, אבא אבן ומשה דיין (שהשתייכו לקבוצת "הצעירים" במפא"י), אולם חזרה בה מאוחר יותר לאחר לחצו של בן-גוריון. הוא לא מינה את אבן לשר בלי תיק האחראי על ענייני חוץ כפי שהובטח לו, לבקשת מאיר, ובכך הסכימה להישאר בתפקידה. לאחר הבחירות לכנסת הרביעית שוב איימה להתפטר, לאחר שבן-גוריון לא קיבל את מסקנות "ועדת השבעה" בעניין העסק הביש. בן-גוריון חש כי היא באמת מתכוונת לכך והציע לה לכהן כיושבת ראש הכנסת, אולם היא חזרה בה.
עם לכידת אדולף אייכמן במאי 1960 וזעמה של ארגנטינה על ישראל, טענה מאיר שייתכן וישראל אכן עברה על החוק הארגנטינאי, אך הדבר לא משתווה לפשעיו של אייכמן. ב-23 ביוני גינתה מועצת הביטחון את ישראל, אך לא הטילה עליה סנקציות, והסכסוך עם ארגנטינה הסתיים בהתנצלותה של מאיר.
מאיר פעלה למען רכישת נשק אמריקאי לאחר שארצות הברית הפסיקה את הסיוע הכלכלי לישראל לאחר מבצע קדש. לאחר בחירתו של ג'ון קנדי לנשיאות ארצות הברית הוא הסכים לספק לישראל טילי MIM-23 הוק, לאחר שמזכיר המדינה כריסטיאן הרטר אמר למאיר כי ניתן יהיה לעשות זאת, אך דבריו מומשו חלקית. היא ועוד מספר בכירים בצה"ל העדיפו נשק אמריקאי על פני צרפתי. לעומת זאת, התנגדו לכך שמעון פרס, שקודם לסגן שר הביטחון, ועוד כמה בכירים אחרים בצה"ל.
הקמת הכור בדימונה הייתה סיבה להעמקת תלותה המדינית של ישראל בצרפת, משום שהיא סייעה בהקמתו. שלושה הסכמים הקשורים לתחום הגרעין נחתמו בין ישראל לצרפת באותה התקופה. גם הפעם העדיפה מאיר את האמריקאים ולא את הצרפתים. על אף ששמעון פרס היה גורם מרכזי בעניין, היא הסכימה איתו בסוגיה ספציפית זו, ולכן כשנתבקשה לנסוע לצרפת כדי לחתום על הסכם בספטמבר 1957, שכלל הסכמה על שיתוף פעולה גרעיני בין ישראל לצרפת, עשתה זאת ללא לבטים. שליחותה נכשלה וכעבור שנתיים הודיעה צרפת כי היא חוזרת בה מההסכמות עם ישראל בנושא הגרעין. אולם ב-29 בדצמבר 1960 נחתם הסכם לפיו תתמשך ההתפתחות הגרעינית של ישראל. אך למרות הכל עדיין חשבה שהתלות המדינית של ישראל צריכה להיות בידי ארצות הברית. בן-גוריון, פרס והממונה על שירותי הביטחון איסר הראל התנגדו לכך בתוקף. לאחר זמן לא רב דרש נשיא ארצות הברית קנדי ששני משקיפים ממדינתו יבחנו את הכור. מאיר הפעילה לחץ על בן-גוריון שיאפשר זאת, על אף התנגדותו הצפויה של פרס, ולבסוף אישר זאת. המשקיפים שביקרו בכור ראו כי אין בו פעילות ועל כן לא ניתן לקבוע שישראל מתכננת לפתח נשק גרעיני. בפגישתו עם בן-גוריון במאי 1961 אמר קנדי כי הדבר מרצה אותו.
מאיר עשתה מאמץ גדול להבקיע את חומת המצור המדיני באמצעות התחברות למדינות העולם השלישי, בעיקר על ידי טיפוח יחסי אפריקה–ישראל. היא תרמה להבאת אלפי אפריקאים לישראל על מנת שירכשו השכלה ויקבלו הדרכה חקלאית, ומומחים ישראלים רבים יצאו לסייע בכלכלה במדינות באפריקה. בדיעבד, התבררה ההשקעה הגדולה באפריקה כתמימה, שכן מדינות היבשת השחורה נטשו את ישראל בשעתה הקשה ביותר, בזמן מלחמת יום הכיפורים; בזו אחר זו הן הודיעו על ניתוק הקשרים עִמה. מאיר הוסיפה להצדיק את המאמצים באפריקה גם אז כהגשמת חובה יהודית מוסרית של סיוע למדוכאים ומימוש דברי הרצל: "כשאראה בגאולת בני עמי היהודים, ארצה להושיט יד גם לגאולת האפריקאים".
היא גם פעלה לשיפור היחסים עם איראן, עם טורקיה ועם אתיופיה, ודיון שנערך בביתה ב-21 ביולי 1958 נחשב לאבן דרך מהותית בכינון "ברית הפריפריה".
ב-1960, בשיאה של פרשת לבון, תוצאת העסק הביש, יצא בן-גוריון בחריפות כנגד פנחס לבון וטען שחייבים לברר את מידת אחריותו לפרשת הריגול והחבלה במצרים, שגולדה ויתר השרים הבכירים כלל לא ידעו עליה. קודם לכן טענה שלבון הוא האחראי לפעולה ושעליו להתפטר. אולם כעת, משוועדת שרים זיכתה את לבון, התנגדה להדחתו. בן-גוריון התפטר וקרא לחקירה משפטית בעניין. הוא החל במאבק נזעם נגד הנהגת מפא"י והאשימהּ בשחיתות, ומאיר הייתה לאחת מגדולי יריביו. בישיבת מזכירות מפא"י אמרה כי "גם האדם הנערך ביותר עלול לשגות" וגרמה לזעזוע רב בקרב חברי המזכירות. ב-1 בפברואר 1961 התכנסו ראשי מפא"י בבית מלון בהרצליה, יממה לאחר שבן-גוריון הגיש מכתב התפטרות. בן-גוריון טען כי מאיר וזלמן ארן "הורסים את מפא"י". בתגובה פרצה מאיר בבכי. הדבר היווה נקודת שפל ביחסים בין השניים.
באוגוסט 1961 התפזרה הכנסת הרביעית והבחירות לכנסת החמישית הוקדמו. מאיר חששה מכך היות שידעה שלאחר הבחירות יהיה לבן-גוריון רוב בממשלה והוא יקים ועדת חקירה משפטית בעניין "הפרשה", כפי שרצה.
מאיר האשימה את ממשלת גרמניה המערבית באחריות לפעילות המדענים הגרמנים במצרים, וב-20 במרץ 1963 נתקבלה בממשלה ובכנסת החלטה שהציעה הדורשת מגרמניה להפסיק את פעילות המדענים. בן-גוריון תקף אותה על כך והדבר יצר משבר שהוביל להתפטרותו של הממונה על שירותי הביטחון איסר הראל ארבעה ימים לאחר מכן. כעבור כחודש, ב-19 באפריל אושפזה במשך שלושה שבועות. בעיתונות נטען כי הסיבה לכך היא המצב הפוליטי המתוח בארץ, אולם הרופאים קבעו שהסיבה היא אורח חייה הלא מסודר.
ב-15 ביוני ביקשה מבן-גוריון לצנזר ידיעה שהגיעה מסוכנות הידיעות הגרמנית, שלא הייתה קשורה למדענים במצרים. בן-גוריון סירב וטען שעיקר הידיעה הוא חיובי. היא פנתה לאשכול ולמנכ"ל משרד ראש הממשלה טדי קולק שיתערבו בעניין ואיימה להתפטר אם דעתו של בן-גוריון לא תשתנה. למחרת הודיע בן-גוריון על התפטרותו מראשות הממשלה וממשרד הביטחון. הוא טען שמאיר רצתה בחיסולו הפוליטי ושפרשת המדענים במצרים היא אחת מהסיבות להתפטרותו, אולם כעבור כשש שנים הסביר למאיר שהסיבה האמיתית הייתה רצונו לפנות לכתיבת ההיסטוריה של מדינת ישראל.
ב-10 במרץ 1965 נחתם מזכר הבנות בין ישראל לארצות הברית, שבמסגרתו הבטיחה האחרונה את "דאגתה לשמירה על ביטחון ישראל" בעוד ש"ישראל לא תהיה הראשונה שתכניס נשק גרעיני לאזור המזרח התיכון". מאיר ואשכול היו מרוצים ממזכר הבנות זה היות שהוא עיגן רשמית את "האוריינטציה החדשה ביחסי החוץ של ישראל". כלומר, ישראל המשיכה לשמור על עמימותה הגרעינית וארצות הברית המשיכה לספק לה נשק. במכתב ששלח בן-גוריון למאיר הביע התנגדות למזכר ההבנות שחתם אשכול עם ארצות הברית ושהוא מזיק לביטחון ישראל. ייתכן שבן-גוריון התכוון בדבריו למדיניות העמימות הגרעינית שנקבעה במזכר. לאחר הקמת רפ"י ביולי אותה שנה העריך בן-גוריון שהמזכר יעכב את פיתוח הפצצה, היות שנקבע בו כי לפקחים אמריקאים תינתן כניסה אליו. מאחר שהצנזורה הורתה לא לפרט על פרטי המזכר, הופצו מספר שמועות בנושא שפגעו קשות באשכול ומאיר, אך גם בהנהגת המדינה.
קודם לכן, ב-1964 נעתר קנצלר גרמניה המערבית לודוויג ארהארד לספק נשק כבד לישראל, לבקשת ארצות הברית, על אף החשש הכבד שהיה שהדבר ייחשף וארצות ערב יכירו בגרמניה המזרחית. הדבר נתגלה בראשית 1965, ארהארד הפסיק את אספקת הטנקים לישראל אך הסכים לפצותה על כך. מאיר סירבה לכך, בתמיכת אשכול. אולם לאחר ביקורו של מנהיג גרמניה המזרחית ולטר אולבריכט במצרים, הודיע ארהארד על ניתוק היחסים עם מצרים וכינון יחסים דיפלומטיים עם ישראל. ב-14 במרץ 1965 החליטה ממשלת ישראל על כינון היחסים.
בוועידת מפא"י העשירית, שהתנהלה ב-17 בפברואר 1965 ובמסגרתה התקבלה ההחלטה על הקמת המערך, דרשו שוב בן-גוריון וחבריו להקים ועדת חקירה משפטית לעסק הביש. מאיר התנגדה לכך כצפוי ואיימה להתפטר אם הנושא יידון שוב בוועידה. אך לבסוף היא חזרה בה והנושא נידון במהלך הוועידה. באותה הוועידה נשאה נאום ביקורתי חריף נגד בן-גוריון, לאחר שאשכול ומשה שרת מתחו ביקורת גם הם על בן-גוריון בנאומיהם. בנאומה אמרה מאיר לבן-גוריון: "דבריך אינם תואמים את האמת [...] למה לא אמרת לנו [כאשר התפטרת] שאתה עתיד לדרוש חקירת הפרשה? [...] אני חושבת שלו ידעתי מה צפוי לנו, לא היינו הולכים לממשלה אחרי התפטרותך". הוועידה כונתה "ליל הסכינים הארוכות". לפי יוסי גולדשטיין הפכה מאיר לאחר "ליל הסכינים הארוכות" למתנגדת הפוליטית הגדולה ביותר של בן-גוריון. לימים אפילו החרימה את מסיבת יום הולדתו ה-80 ב-1966, התנהגות שהעליבה אותו קשות. רק בשנותיו האחרונות של בן-גוריון התרחש מעין פיוס בין השניים.
ב-1966 החליף אותה אבא אבן בתפקיד שר החוץ. עייפות ובריאות רופפת אילצו אותה לפרוש מהממשלה, אך לא מהכנסת. קודם לכן נתגלה שחלתה בלימפומה, אולם היא הוסתרה מעיני הציבור, ולא מנעה ממנה לתפקד היטב בשנים לאחר מכן. את הטיפולים הכימותרפיים קיבלה בחשאי. אבן, שניסה להפגין התנתקות ממאיר, אמר כי הוא ממלא את תפקידו בצורה טובה יותר מקודמתו, והתגאה בכך שפיטר כמה בעלי תפקידים במשרדו שהיו מקורבים אליה. מאיר זעמה על כך אך לא ייחסה לכך חשיבות רבה.