stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ארלס רייט
חייו

על אף משקפיו, הצטיין רייט בספורט, וברוח הרפתקנות הנעורים חיפש מחצבים ושייט בקנו בצפון הרחוק של קנדה, שעדיין לא מופה אז. הוא למד פיזיקה באוניברסיטת טורונטו וזכה במלגת לימודים ללימודי תואר שלישי בקולג' גונוויל וקאיוס שבקיימברידג', אנגליה, שם עסק בחקר קרניים קוסמיות במעבדת קאוונדיש בשנים 1910-1908. בתקופת שהותו שם פגש את דאגלס מוסון, שחזר זמן לא רב קודם לכן מן המשלחת הבריטית של שקלטון לאנטארקטיקה (1909-1907), שנודעה בשם משלחת נמרוד. כששמע על התארגנות משלחתו של סקוט אל הקוטב הדרומי הגאוגרפי, הגיש רייט את מועמדותו אך נדחה. הדחייה לא הרתיעה את רייט, שהלך ברגל מקיימברידג' ללונדון, שם הגיש את בקשתו באופן אישי; הפעם, קיבל אותו סקוט ורייט צורף למשלחת כפיזיקאי וחוקר קרחונים.
באנטארקטיקה הוציא רייט לפועל מספר רב של ניסויים בתצורות קרח וקרינת קרקע. מינואר עד אמצע מרץ 1911 היה אחד מארבעת חברי המשלחת (עם תומאס גריפית טיילור, פרנק דבנהאם ואדגר אוונס), שחקרו ומיפו את ההרים המערביים של ארץ ויקטוריה (המסע המערבי), שם ביצעו מחקרים מדעיים ותצפיות גאולוגיות. ב-1 בנובמבר 1911 היה רייט חבר בצוות הקבוצה הדרומית, שיצאה ממחנה הבסיס בכף אוונס בכוונה להגיע אל הקוטב הדרומי. הוא קיווה להיכלל בקבוצת הקוטב, שנבחרה ללוות את סקוט בתנופה האחרונה אל הקוטב; ואולם, ב-22 בדצמבר 1911, בקו רוחב 85° '15 דרום, שבעה שבועות מן היציאה למסע ועדיין במרחק 480 ק"מ מן הקוטב, היה רייט בקבוצת הסיוע הראשונה שסקוט שילח חזרה. במהלך חמשת השבועות הבאים עזר לקבוצה לנווט את דרכם לאורך 920 ק"מ חזרה לכף אוונס, שם המתינו לשובו של סקוט ואנשיו מן הקוטב. סקוט לא שב. ב-12 בנובמבר 1912 היה רייט, כחבר בקבוצת חיפושים בת 8 אנשים בהנהגת אדוארד ל. אטקינסון, הראשון לאתר את האוהל, שבו נמצאו גופותיהם של רוברט פלקון סקוט, אדוארד אדריאן וילסון והנרי רוברטסון באוארס, שגוועו כולם, ברעב ובקור, בדרכם חזרה מן הקוטב הדרומי, שמונה חודשים קודם לכן.
בשובו לאנגליה נשא רייט לאישה את אחותו של חברו למשלחת טרה נובה, ריימונד פריסטלי. הוא נשא הרצאות בקרטוגרפיה ועריכת סקרים במקביל לכתיבת עבודתו המדעית.
בשנת 1914 התגייס רייט לחיל ההנדסה המלכותי בדרגת סגן לייטננט ושירת בצרפת. לאחר קריירה מרשימה במלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה עזר לפתח אלחוט חפירות וקיבל את אות צלב הצבא ואות מסדר הממלכה הבריטית (OBE), הצטרף ב-1919 למחלקת המחקר של האדמירליות. הוא היה פעיל באדמירליות הבריטית במהלך מלחמת העולם השנייה, ומילא תפקיד חשוב בפיתוח הראשוני של מערכת המכ"ם של בעלות הברית ובפיתוח מתקנים לאיתור מוקשים מגנטיים וטורפדו. בשנת 1946 הוענק לו תואר אבירות על פועלו.
עם יצירת השירות המדעי של הצי המלכותי ב-1946, התמנה רייט לראש השירות הראשון. משם עבר לארצות הברית בתפקיד יועץ מדעי לאדמירל במשימת השירותים הבריטיים המשותפים, וושינגטון הבירה, וב-1951 היה למנהל מעבדת הפיזיקה הימית של מכון סקריפס לאוקיינוגרפיה בלה חויה, קליפורניה. ב-1955 הצטרף רייט למועצת מחקר ההגנה של מעבדת צי האוקיינוס השקט של קנדה וב-1967 למכון למדעי כדור הארץ שבאוניברסיטת קולומביה הבריטית ולקולג' הצבאי המלכותי לדרכים בוויקטוריה, קולומביה הבריטית.
רייט חזר לאנטארקטיקה פעמיים, ב-1960 וב-1965. ב-1969 פרש לאי סולטספרינג בקולומביה הבריטית, קנדה, שם מת ב-1 בנובמבר 1975, בן 88.
לקריאה נוספת

Flight of the Falcon: Scott's Journey to the South Pole, 1910-1912
Papers of Sir Charles Seymour Wright
The Remarkable Wright, at Legion Magazine
הערות שוליים

↑  אדריאן רסייד"חזרה לאנטארקטיקה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 3001185  GND: 119201895  ISNI: 0000 0000 7372 7260  LCCN: n92022884  NLA: 35567698  NTA: 177209305  RERO: 02-A025837412  SNAC: w6hm8c25  SUDOC: 060708964  Trove: 998824  VIAF: 13112761   WorldCat (עם VIAF): 13112761
צ'לאדז'

צ'לאדז' (בפולנית: Czeladź) היא עיר בזגלמביה (שלזיה) שבדרום פולין סמוך לגבול עם סלובקיה. בזמן מלחמת העולם השנייה שכנה העיר על גבול גרמניה. בשנת 2008 התגוררו בעיירה 34,072 תושבים.
עד 1999 הייתה העיר משויכת לפרובינציית קטוביץ, וכאשר הוקמה פרובינציית שלזיה שויכה אליה. העיר היא חלק מהמרחב העירוני קטוביץ המונה כ-2.7 מיליון נפש המהווה כשלעצמו חלק מהמטרופולין של שלזיה המונה כ-5.3 מיליון נפש.
העיר נוסדה במאה ה-13 וקיבלה מעמד של עיר ב-1262. במאה ה-14 הייתה חשיבות העיר במכרות שסביבה.
הקהילה היהודית

עד שנת 1863 חל איסור על היהודים להתיישב בעיר. בסביבות שנת 1850 נתגלו ליד העיר מכרות פחם, דבר שהפך את העיר מעיירה שכוחה, לעיר תעשייתית. בשנת 1863 החלו ראשוני היהודים להגיע לעיר שכונה ביידיש טשעלאדז, והם התניעו את הכלכלה המקומית. על פי מקור אחד, ראשון היהודים בעיר היה ראש משפחת שוויצר, שהיה אחד מעשירי אזור זגלמביה. על פי מקור אחר, היהודי הראשון שהגיע לעיר היה רבי אלתר נחום שוויצר חמיו של רבי חיים דוב שטענצל הדיין של העיר ושל ר' הענדיל אביו של ראש ישיבת חכמי לובלין רבי אריה צבי פרומר שטנצל.
על פי ספר סוסנוביץ והסביבה, לפני מלחמת העולם השנייה, התגוררו בעיירה קרוב ל-2,000 יהודים, רובם[דרוש מקור] חסידי רדומסק וסוכוטשוב. הקהילה היהודית יוצגה במועצת העיר על ידי חיים שוויעצר. במשך תקופה היה רב הקהילה היהודית הרב שלמה שטענציל, אחיו של המשורר היידי אברהם נחום שטנצל. הקהילה היהודית התקיימה בעיירה עד השואה. עם תום המלחמה ניסו מספר ניצולים לחזור לעיר, אולם משנרצחו שניים מהם, עזבו כולם את המקום.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  על פי הספר 'סוסנוביץ והסביבה בזגלמביה' חלק א' עמודים 323 ו-324
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 10b4b253-843e-4738-9ee1-30f9cb018e9a  NKC: ge565740  VIAF: 236133100   WorldCat (עם VIAF): 236133100 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צ'ארלס ריידפאת'

צ'ארלס דקר ריידפאת' (באנגלית: Charles Decker Reidpath; ‏20 בספטמבר 1889 – 21 באוקטובר 1975) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי ושיאן עולם (סטוקהולם 1912) בריצת 400 מטר ובריצת שליחים 4x400 מטר.
ביוגרפיה

ריידפאת' נולד בבאפלו, ניו יורק. בוגר הנדסה אזרחית באוניברסיטת סירקיוז (1912-1908).
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה ריידפאת' בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בשיא עולם חדש של 48.2 שניות, לפני האנס בראון מגרמניה (48.3 שניות) ובן ארצו אדוארד לינדברג (48.4 שניות) ובריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם אדוארד לינדברג, טד מרדית' ומל שפרד בשיא עולם חדש של 3:16.6 דקות, לפני צרפת (3:20.7 דקות) ובריטניה (3:23.2 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.3 שניות.
במלחמת העולם השנייה שירת ריידפאת' בחיל התחבורה בדרגת סגן-אלוף באנגליה בצרפת ובבלגיה. הוא סיים את שרותו הצבאי במשמר הלאומי של ארצות הברית בדרגת תת-אלוף בשנת 1948.
שיאים אישיים

ריצת 200 מטר: 22.1 שניות (1912)
ריצת 400 מטר: 47.7 שניות (1912)
ראו גם

התפתחות שיא העולם בריצת 400 מטר (ויקיפדיה באנגלית)
צוק בנדיאגרה

הנוף הנשקף מצוק בנדיאגרה
טוגו-נה
שרידי בתי מגורים של תרבות הטלם לרגלי הצוק
בתים בצל הצוק
צוק בנדיאגרה (צרפתית: Falaise de Bandiagara) הוא צוק באורך של כ-150 ק"מ הנמתח מכיוון דרום-מערב לצפון-מזרח, בדרומה של מאלי, סמוך לגבולה עם בורקינה פאסו. הצוק עשוי אבן חול, והוא נישא לגובה של עד 500 מטר מעל למישור החולי השוכן דרומית-מזרחית לו. כיום מאוכלס האזור בבני הדוגון. לפניהם ישבו במקום בני הטלם, שהותירו אחריהם שרידים רבים, וקודם להם התגוררו באזור בני הטוליו. בשנת 1989 הכריז ארגון אונסק"ו על הצוק כאתר מורשת עולמית.
הסביבה הטבעית

הצוק וסביבתו מחולקים לשלושה אזורים גאומורפולוגיים נבדלים - מצפון לצוק המכונה גם "קוקו" (Koko), משתרעת רמת בנדיאגרה, המכונה גם "טורו" (Toro) והמיושבת בדלילות, ומדרום לו מישור סנו-גונדו (Séno-Gondo), המכונה גם בשם "מאנו" (Mano), ושיישובו החל רק בשנת 1920.
הצוק עצמו עשוי אבן חול שבסיסה בתור הקמבריון ובתור האורדוביק, ואשר נערמה בשכבות מאוזנות. תהליכי בליה עיצבו את הרמה שנוצרה והעניקו לה את המראה הנוכחי. גובהו של הצוק מעל המישור נע בין 100 מטר בדרום-מערבו ל-500 מטר בצפון-מזרחו, והוא נחצה על ידי ערוצים, נקרות ומעברים סלעיים המחברים את הרמה שמצפון לצוק עם המישור שמדרום לו. כמות המשקעים השנתית הממוצעת באזור עומדת על כ-580 מ"מ היורדים בין יוני לספטמבר, ומים הנקבים בחריצים בסלע יוצרים ביצות עונתיות באזורים המישוריים.
הפלורה היא בעיקרה סוואנה סודאנית-סאהלית פתוחה, ומשולבים בה אזורי צמחייה האופייניים לערבה ולנחלים. עולם החי מגוון וכולל מינים רבים של ציפורים, ובהם בזים, ניצים ויוני סלעים. על היונקים נמנים שפני סלע, דרבנים, זאבים טלואים, תנים זהובים, שועלים והצבי היחמורי.
אדריכלות ותרבות

כ-250 כפרי דוגון מסורתיים שוכנים באזור, רובם לאורך הצוק, ובהם מתגוררים כ-300,000 איש שהם כמחצית מאוכלוסיית הדוגון במדינה. בני הדוגון שישבו במערבה של מאלי של היום נמלטו מערבה מפני רדיפות שבטים מוסלמים לפני כ-800 שנים, והתיישבו לרגלי הצוק. הם דחקו מהמקום את בני הטלם שישבו באזור משך מאות שנים קודם לכן ועסקו בעיבוד מתכות.
דתם של הדוגון היא אנימיסטית והם שימרו מספר אתרים של אמנות סלע שיצרו קודמיהם, אך בד בבד פיתחו ארגון חברתי ודתי שהתבסס במידה רבה על מאפיינים אדריכליים ייחודיים. כפריהם תוכננו בדמותו של ה"נונו" (Nono) המיתולוגי, ממנו התפתחו כל היצורים:
בתחילתו של כל כפר הוקם ה"טוגו-נה" (Togu-Na) שמשמעו "המקלט הגדול", ואשר שימש את כל הגברים כמקום כינוס לעיסוק באמנות ובעיקר לדיונים. הטוגו-נה הוקם בצפונו של הכפר העתידי וייצג את ראשו של הנונו. המבנה הוא למעשה סככה שעל עמודיה פסלי דמויות.
ה"ג'ינה" (Ginna) או "בית המשפחה הגדול", מייצג את חזהו של הנונו. המבנה כולל בדרך כלל שתי קומות ולו שתי דלתות. חזיתו חסרת חלונות אך היא מעוטרת בסדרה של שקעים שבהם פסלי גברים ונשים המייצגים את הדורות המתמשכים. המבנה כפול בדיוק בגודלו מבתי הכפר הרגילים שמסביב לו ושלהם קומה בודדת.
עבור נשים בתקופת הווסת יוחדו שני "בתי נשים", ולעיתים רק אחד, אשר סימלו את ידיו של הנונו.
אסמי הכפר עגולים או רבועים ושונים בגודלם לפי זהות בעליהם. ממדי אסמיהם של הגברים מגיעים ל-6 "קוביט" (כ-2.70 מטר) שכן הספרה "3" וכפולותיה מייצגת את המין הגברי; בעוד שאלה של הנשים הם באורך של 4 קוביט (כ-1.80 מטר). הספרה "2" מייצגת את המין הנשי.
הפולחן נערך באתרים שונים בכפר ובסביבתו. לעיתים יועדו לשם כך מערות שירשו הדוגון מהטלם שקדמו להם, ולעיתים הקימו הדוגון מבני בוץ בצורות שונות, אותם ייעדו למטרה זו.
לאחר שהחלה התאסלמותם של בני הדוגון והואצה במהלך המאה ה-19, החלו קמים בכפריהם מסגדים לצידם של הטוגו-נה או מקומות הפולחן האנמיסטיים האחרים.
הערות שוליים

↑  Dogon tourism
מראה הצוק מהמישור
צץ וצצה

| --- | --- |

עטיפת תקליט ההצגה
 בימוי:  שמואל בונים
 הפקה:  אברהם דשא (פשנל)
 מילות השירים:  נתן אלתרמן
 שפה:  עברית
"צץ וצצה" היה מופע מוזיקלי שנכתב על ידי נתן אלתרמן ועלה על הבמה בשנת 1969 בהפקת אברהם דשא (פשנל).
המופע מבוסס על מחזה שכתב אלתרמן בשנת 1969, שנת חייו האחרונה, לבקשת הבמאי שמואל בונים. המחזה המקורי נגנז. במקומו ליקטו בונים ואלתרמן שירים שכתב למחזה, הוסיפו שירים ותיקים שכתב אלתרמן ויצרו מופע שנקרא תחילה "ערב פזמוני אלתרמן". אך מאחר שגיבור המחזה הוא ספרן בשם דפדפת, המדפדף בספרים שדמויות שונות צצות מהן, שמו של המחזה שונה ל"צץ וצצה". השחקן בומבה צור השמיע דברי קישור בין השירים, והופיע בדמות פועל במה המתאווה להיות שחקן.
מלבד בומבה צור השתתפו במופע גם השחקנים והזמרים: רבקה זהר, טליה שפירא, מנחם זילברמן ועזרא דגן.
המופע התקיים על במות הבידור בארץ, שיריו יצאו על גבי תקליט. אחדים מהם היו לנכסי צאן ברזל בזמר העברי: "אוריאנה", "זמר שלוש התשובות" ו"גדליה רבע איש" שהושרו בפי רבקה זהר.
גלריה

משתתפי "צץ וצצה" בהופעה לפני חיילים ב-1969 (מימין לשמאל: טליה שפירא, עזרא דגן, רבקה זוהר ומנחם זילברמן
בומבה צור במופע "צץ וצצה" לפני חיילים ב-1969
צ'כיה במשחקים הפאראלימפיים

הרפובליקה הצ'כית השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בלילהאמר (1994), אולימפיאדת החורף הראשונה שהתקיימה לאחר פירוק צ'כוסלובקיה. מאז, משתתפת צ'כיה במשחקי הקיץ ובמשחקי החורף כבדרך קבע.
מדליות לפי אולימפיאדה > משחקי הקיץ

| אולימפיאדה | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| המשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) | 2 | 7 | 1 | 10 |
| המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) | 15 | 15 | 3 | 33 |
| המשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) | 16 | 8 | 7 | 31 |
| המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) | 6 | 3 | 18 | 27 |
| המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) | 1 | 6 | 3 | 10 |
| המשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) | 1 | 2 | 4 | 7 |
| המשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020) | 2 | 3 | 3 | 8 |
| סה"כ | 43 | 44 | 50 | 137 |
מדליות לפי אולימפיאדה > משחקי החורף

| אולימפיאדה | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| המשחקים הפאראלימפיים לילהאמר (1994) | 0 | 0 | 1 | 1 |
| המשחקים הפאראלימפיים נאגנו (1998) | 3 | 3 | 1 | 7 |
| המשחקים הפאראלימפיים סולט לייק סיטי (2002) | 2 | 1 | 2 | 5 |
| המשחקים הפאראלימפיים טורינו (2006) | 0 | 1 | 0 | 1 |
| המשחקים הפאראלימפיים ונקובר (2010) | 0 | 0 | 1 | 1 |
המשחקים הפאראלימפיים סוצ'י (2014): 0
המשחקים הפאראלימפיים פיונגצ'אנג (2018): 0
המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2022): 0
סה"כ: 15
ראו גם

צ'כיה במשחקים האולימפיים
צ'כיה במשחקים האולימפיים לנוער
צ'לארבו

| --- | --- |
בית בצ'לארבו (2006)
בית בצ'לארבו (2006)
 מדינה:  סרביה סרביה
 פרובינציה:   וויבודינה
 מחוז:  באצ'קה הדרומי
 שטח:  33.7 קמ"ר
 גובה:  76 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  4,831 (2011)
  ‑ צפיפות:  161 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  45°16′06″N 19°31′19″E﻿ / ﻿45.26833°N 19.52194°E﻿ / 45.26833; 19.52194
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.opstinatitel.rs
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סרביה מוגדלת) בלגרד ניש קראגויבאץ סובוטיצה זרניאנין פנצ'בו צ'אצ'אק נובי פאזאר  קראלייבו קוסובו רומניה בולגריה מקדוניה הצפונית  אלבניה מונטנגרו בוסניה והרצג.  קרואט. הונגריה הים האדריאטי צ'לארבו(למפת סרביה רגילה) בלגרד ניש קראגויבאץ סובוטיצה זרניאנין פנצ'בו צ'אצ'אק נובי פאזאר  קראלייבו קוסובו רומניה בולגריה מקדוניה הצפונית  אלבניה מונטנגרו בוסניה והרצג.  קרואט. הונגריה הים האדריאטי צ'לארבו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
צֶ'לָארֶבוֹ (בסרבית קירילית: Челарево, בסרבית בכתב לטיני: Čelarevo) הוא כפר בסרביה השוכן בשטח הרשות המקומית באצ'קה פאלאנקה, במחוז באצ'קה הדרומי אשר בפרובינציית וויבודינה. בסמוך לכפר התגלה נקרופוליס קדום ובו סמלי יודאיקה כגון מנורת שבעת הקנים, לולב ואתרוג. הפרשנות לממצאים הארכאולוגיים נתונה במחלוקת בין היסטוריונים.
היסטוריה

היישוב מאוזכר לראשונה בכתובים במסמכים מ-1437 עת נשלט על ידי ממלכת הונגריה. במהלך המאה ה-16 נכבש המקום על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עבר היישוב לחזקת ממלכת הבסבורג שתחת האימפריה הרומית הקדושה.
במהלך המאה ה-19 נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרית אשר הפכה בהמשך לאימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה הועבר האזור לחזקת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. יוגוסלביה חולקה למספר אזורי כיבוש, ואזור צ'לארבו נמסר לחזקת הונגריה. באוקטובר 1944 שוחרר האזור על ידי צבא השחרור העממי של יוגוסלביה, ולאחר המלחמה נכלל בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. עד מלחמת העולם השנייה נקרא הכפר צ'יב (בסרבית: Čib), ולאחריה הוסב לשמו הנוכחי לזכרו של הפרטיזן זדראבקו צ'לאר (בסרבית: Zdravko Čelar), שנהרג במלחמה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה, נכלל צ'לארבו בשטחי סרביה.
האתר הארכאולוגי בצ'לארבו

בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20, במהלך עבודות פיתוח של מפעל לייצור לבנים, נתגלו מצבות מאתר קבורה קדום. במקום החלו חפירות ארכאולוגיות. עד אמצע שנות ה-80 נחפר נקרופוליס, ובו כ-650 קברים שונים ולצידם כתובות וחפצים שונים. נתגלו כ-130 חרסים ועליהם חרוטים סמלי מנורת שבעת הקנים, שופרות, אתרוגים ולולבים. החוקרים הצליחו לאתר טקסטים בעברית. הממצאים נודעו בשם "מנורות צ'לארבו".
הפרשנות לממצאים נתונה במחלוקת בקרב היסטוריונים. חלקם טוענים שהנקרופוליס הכיל שלושה אתרי קבורה: אתר קבורה מהמאה ה-3, תקופת האימפריה הרומית; אתר קבורה מהמאה ה-6, התקופה האווארית; ואתר קבורה מן המאה ה-8 של שבט כוזרי שהתגייר. חוקרים אחרים מציינים כי מדובר בשני אתרי קבורה. האחד, אתר רומי עתיק ובו נקברו יהודים רומניוטים; ואתר קבורה אווארי, שבו נעשה שימוש משני בחרסים ובמצבות של נקברים יהודים מהתקופה הרומית. המקום הוכרז אתר מורשת סרבית. המוצגים הועברו למוזיאון הארכאולוגי בנובי סאד. ב-1984 נערכה תערוכה של חלק מהמוצגים בבית התפוצות בשם "תעלומת המנורות מצ'לארבו".
הערות שוליים

↑  Sándor Scheiber‏, Jewish Inscriptions in Hungary: From the 3rd Century to 1686, הוצאת Akadémiai Kiadó, בודפשט, עמודים 55–56 (באנגלית).
↑  צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמודים 1, 36, 178, 327-326.
↑  Nekropola" za UNESKO, באתר novosti.rs (בסרבית).
↑  Хазарска некрополa чека Унеско, באתר politika.rs (בסרבית).
↑  תעלומת המנורות מצ'לארבו, באתר בית התפוצות.
↑  Medieval artifacts from Chelarevo: Jewish, shamanistic, pagan, באתר khazaria.com (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559867805171  LCCN: n82130426  VIAF: 124360956   WorldCat (עם VIAF): 124360956
צ'ארלס רייס

| --- | --- |

 לידה:  25 באוגוסט 1952 (בן 72) סקרמנטו, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  וירולוגיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 עיסוק:  וירולוג, חוקר 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס  Rio Americano High School 
 מוסדות:  אוניברסיטת רוקפלר 
 פרסים והוקרה:  פרס לסקר-דיבייקי למחקר קליני (2016)  פרס רוברט קוך (2015)  InBev-Baillet Latour Health Prize (2016)  M. W. Beijerinck Prize for Virology (2007)  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (2020) 
 אתר רשמי
 תרומות עיקריות
 גילוי וירוס ההפטיטיס C
 
צ'ארלס מואן רייס (באנגלית: Charles Moen Rice; נולד ב-25 באוגוסט 1952) הוא וירולוג אמריקאי, שעל עבודתו החלוצית ותרומתו לגילוי הווירוס הפטיטיס C קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2020. רייס הוא פרופסור לווירולוגיה באוניברסיטת רוקפלר שבניו יורק.
ביוגרפיה

רייס נולד בשנת 1952 בסקרמנטו שבקליפורניה. אביו היה חוקר תביעות ביטוח ואמו עקרת בית, ורייס הוא בנם היחיד. סיים תואר ראשון (BSc) בזואולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס בשנת 1974. בשנת 1981 סיים את הדוקטורט (PhD) שלו בביוכימיה במכון הטכנולוגי של קליפורניה (קלטק), שם חקר נגיפי RNA. הוא המשיך במכון הטכנולוגי ל-4 שנים נוספות של פוסט-דוקטורט.
בקלטק היה מעורב בחקר הגנום של וירוס הסינדביס, הנפוץ בין היתר בדרום אפריקה ובמזרחה, והיה מהראשונים לרצף חלבונים מבניים של הווירוס ולקבוע את מנגנוני השכפול והשעתוק שלו. במהלך הפוסט-דוקטורט שלו החל לחקור את אחד הזנים של וירוס הקדחת הצהובה, וממצאיו, שפורסמו בכתב העת המדעי Science בשנת 1985, סייעו באפיון של משפחת הווירוסים פלאוויווירידה (משפחה הכוללת בין היתר את הקדחת הצהובה, קדחת דנגי וקדחת מערב הנילוס) כמשפחה נפרדת של וירוסים בעץ החיים. חשוב מכך, הזן בו השתמש רייס למחקריו היה הזן בו נעשה שימוש ביצירת החיסון לקדחת הצהובה.
רייס משמש כפרופסור באוניברסיטת רוקפלר משנת 2001. בנוסף הוא מכהן כפרופסור עמית (adjunct professor) בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ובאוניברסיטת קורנל. כיהן בוועדות של מנהל המזון והתרופות האמריקאי, של המכונים הלאומיים לבריאות ושל ארגון הבריאות העולמי.
רייס היה העורך של כתב העת Journal of Experimental Medicine בין השנים 2003–2007, של כתב העת Journal of Virolog בין 2003–2008 ושל PLoS Pathogens (אחד מכתבי העת של PLoS) משנת 2005 ועד היום. הוא מופיע כמחבר בלמעלה מ-400 פרסומים מדעיים.
בשנת 2005 מונה כחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית וכחבר באקדמיה האמריקאית למיקרוביולוגיה (AAM). בשנת 2015 זכה בפרס רוברט קוך ובשנת 2016 זכה בפרס לסקר.
ביוגרפיה > חקר נגיף ההפטיטיס C

רייס ועמיתים חקרו את וירוס ההפטיטיס C ‏(HCV), ויצרו מערכת המאפשרת את השכפול של הגנום של הווירוס בתרבית תאים הומניים במעבדה. הם בודדו זן אלים של וירוס ה-HCV מחולה יפני, והצליחו לשכפל אותו בתרבית של תאי סרטן כבד שמקורם באדם, שגודלו במעבדה. דבר זה אפשר לחוקרים ברחבי העולם לבצע מחקרים שקודם לכן התאפשרו רק בפרימטים שאינם אדם, ולפצח את מחזור החיים הכולל של הווירוס. בטכניקה זו נעשה שימוש גם על ידי חברות תרופות הפועלות לפתח תרופות להפטיטיס C; כך פותחו בשנים האחרונות מספר תרופות המעכבות את השכפול של הווירוס בתאים ובבני אדם, כאשר שילוב שלהן יכול להביא ברוב המקרים להכחדת הנגיף. על עבודתו זו זכה בשנת 2020 בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, יחד עם מייקל האוטון והארווי אלטר.
מלבד זאת, מחקריו של רייס הפיקו ממצאים חשובים נוספים באשר לווירוס ה-HCV; אחד מהם הוא זיהוי החלבון קלאודין-1 המצוי בצמתים בין תאיים צפופים (tight junction) בין תאי האפיתל של הכבד, החיוני עבור כניסת הווירוס לכבד. בהמשך, בשנת 2009, גילתה קבוצת המחקר של רייס חלבון הומני נוסף בשם אוקלודין, החיוני אף הוא לכניסת הווירוס לתאי הכבד.
צעדת המופקרות

צעדת המופקרות הראשונה בטורונטו
צעדת המופקרות (או צעדת השרמוטות; מאנגלית: SlutWalk) היא תהלוכת מחאה שבה מפגינים מוחים נגד תרבות האונס ונגד הטענה לפיה נשים שמתלבשות באופן חושפני אשמות בכך שהן מוטרדות מינית או הופכות לקרבנות של אלימות מינית.
היסטוריה

ב-24 בינואר 2011 הרצה מייקל סנגינטי, קצין משטרה קנדי בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת יורק בטורונטו, ואמר "נאמר לי שאני לא אמור להגיד זאת, אבל נשים צריכות להימנע מלהתלבש כמו מופקרות (sluts) כדי שלא יהפכו לקורבנות של אלימות מינית". סנגינטי עצמו חזר בו בינתיים מן הדברים, אך התחושה הייתה שדבריו מייצגים השקפה רחבה יותר, של תרבות אונס שפעילות פמיניסטיות סברו שיש להיאבק בה.
ב-3 באפריל אותה שנה התכנסו כ-3,000 מפגינות ומפגינים בקווינס פארק וצעדו לעבר משטרת טורונטו. אף שהמפגינות נתבקשו להתלבש בבגדים שהן לובשות בחיי היומיום, כדי לסמל את העובדה שנשים מותקפות מינית באופן יומיומי, רבות מהן בחרו להתלבש בלבוש חשוף כהמחשת הרעיון שאישה נתונה לאלימות מינית, ללא קשר למה היא לובשת. בחודשים שלאחר מכן נערכו צעדות דומות בערים שונות ברחבי העולם, בין היתר בקנדה, ארצות הברית, ברזיל, בריטניה, דרום אפריקה, סינגפור ושוודיה, וב-2012 החלו צעדות כאלה להתקיים גם בישראל.
שם הצעדה

בארגון המחאה המקורית בשנת 2011 בחרו מארגנות המחאה, סוניה ברנט והת'ר ג'ארוויס, להשתמש במילה "slut" בה השתמש סנגינטי, דווקא בגלל הקונוטציה השלילית שהיא מעוררת, במטרה להוציא ממנה את עוקצה. השימוש הזה הוא סוג של ניכוס מחדש של המושג, פעולה שהוצעה כפתרון לתופעת הסלאט-שיימינג. השם הועתק, בתרגומים שונים, גם למדינות אחרות, כדוגמת "Marcha das Vadias" בברזיל.
שם הצעדה > שם הצעדה בישראל

בין השנים 2012 עד 2019 כונו הצעדות הישראליות "צעדת השרמוטות". בשנת 2020, בעקבות ביקורת ארוכת שנים על שם הצעדה מצד נשים שהזדהו עם תוכן המחאה ועם סגנונה אך הסתייגו משמה, החליטו מארגנות הצעדה הירושלמית לשנות את שמה ל"צעדת המופקרות", ובשנת 2021 החליטו מארגנות הצעדה החיפאית לאמץ החלטה זאת. המילה שרמוטה, שהושאלה מהשפה הערבית אל הסלנג העברי-ישראלי, נתפסת בעיני רבות כפוגענית, והשימוש בה אף נתפס כניכוס תרבותי, מה שגורם לכך שנשים רבות, מזרחיות ודתיות, נמנעו מלהשתתף במחאה. מעבר לכך, נשים ערביות ופלסטיניות רבות מרגישות חשש לביטחונן האישי עקב השתתפות בצעדה אשר זהו שמה. שינוי השם נועד לפתוח את הצעדה לקהלים נוספים ולעודד נשים חדשות להצטרף לתנועה.
לבחירה בשם זה יש שני הסברים, שנובעים מכפל המשמעות של המילה מופקרת: כשם תואר, מופקרת היא התרגום העברי הקרוב ביותר למילה "SLUT", המתייחס לנשים המתלבשות בצורה חושפנית ודוגלות בפתיחות מינית. ואילו כפועל סביל, המילה מופקרת מייצגת את היחס שנשים זוכות לו מידי רשויות המדינה: האשמת הקורבן על ידי המשטרה ומערכת המשפט, ההקלות בעונשיהם של אנסים ותוקפים בידי מערכת המשפט, הפלת הצעות חקיקה שמטרתן למנוע אלימות במשפחה על ידי הרשות המחוקקת, הקלות בה גברים אלימים משתחררים בחזרה לבתיהם ולחברה וממשיכים לפגוע בנשים, והנטייה לקצץ תדיר במקורות תקציביים המיועדים להגנה על נשים.
כמו אז, הבחירה במילה מופקרת מביעה ניכוס מכוון, כאשר מארגנות הצעדה מפנות את מה שרע במילה זו אל מי שבאמת אשם בה. מארגנות הצעדה הירושלמית הסבירו בדף הפייסבוק:
אמנם בחרנו לשנות את השם, אבל הפרובוקטיביות בשם נשארת. אלימות נגד נשים היא נושא שהממשלה שלנו מתחמקת ממנו בקלות, גם בימי הקורונה - כשאין אף תוכנית שמדברת על הגנה על אלפי נשים בבתים אלימים. בכל שנה מתקיימות צעדות והפגנות שונות שמדברות על הנושא ועדיין צעדת המופקרות מקבלת את הסיקור התקשורתי הנרחב ביותר - דווקא בשל הפרובוקציה, מכיוון ששימוש בקללה לא עובר חלק בגרון.
לא באנו לעבור חלק בגרון. להפך - באנו לקחת את הקללה ששומרת אותנו בחבלי הבושה והפחד מהפגיעות, ולשחרר אותנו מהם תוך הפיכתה לקול שלנו.
בבאר שבע מתקיימת הצעדה בשם שונה, ונקראת "צעדת את לא אשמה".
גלריה

מפגינות בצעדת המופקרות תל אביב-יפו 2013
מפגינות בSlutWalk לונדון 2011
מפגינות בSlutWalk מנצ'סטר 2011
מפגינות בSlutWalk טורונטו 2012
ראו גם

תרבות אונס
האשמת הקורבן
פמיניזם בישראל