stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרצל ברגר
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "יצחק יוסף ברגר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 837; וראו נקרולוג: יצחק ברגר, דבר, 17 בדצמבר 1945.
↑  ועדת הבחירות למועצה המקומית כפר-סבא, דבר, 27 באוקטובר 1950.
↑  עורכי העיתונות הישראלית יוצאים היום ללונדון, הַבֹּקֶר, 24 באוגוסט 1950.
↑  יצאה לאור חוברת מספר 21 של מולד, דבר, 25 בינואר 1950.
↑  הרצל ברגר ויוסף יזרעאלי דחו תפקיד שגריר במוסקבה, למרחב, 26 בספטמבר 1958.
↑  רפאל בשן, חיים גורי, הרצל ברגר חתני "פרס סוקולוב" לעתונאות, מעריב, 3 באוגוסט 1962; "פרס סוקולוב" הוענק לה. ברגר, ח. גורי, ור. בשן, דבר, 13 באוגוסט 1962, המשך.
↑  הרצל ברגר באתר GRAVEZ
↑  הרצל ברגר הובא למנוחת עולמים, דבר, 30 באוגוסט 1962; המשך.
↑  הופיע ספר הרצל ברגר: עותק ראשון הוגש לנשיא המדינה, דבר, 14 ביוני 1966.
| חברי הכנסת הראשונה |
| --- | --- | --- |
| מפא"י | דוד בן-גוריון • משה שרת • אליעזר קפלן • (דוד רמז) • יוסף שפרינצק* • גולדה מאיר • יצחק בן-צבי • זלמן שזר • דב יוסף • חיים בן אשר • אברהם הרצפלד • עדה מימון • שלמה לביא • שמואל דיין • יוסף ברץ • יחיאל דובדבני • בבה אידלסון • פרץ נפתלי • פנחס לבון • זלמן ארן • בן-ציון דינור • אליהו הכרמלי • נטע הרפז • (יהודית שמחוני) • (אבא חושי) • יזהר סמילנסקי • ראובן שרי • יונה כסה • אפרים תבורי • (יוסף מיכאל לם) • (אריה שפטל) • (אברהם טביב) • צבי יהודה • עקיבא גוברין • יוסף אפרתי • אריה בהיר • חסיה דרורי • אליעזר ליבנה • דוד הכהן • ישראל גורי • עמי אסף • מאיר ארגוב • דבורה נצר • שרגא גורן • השל פרומקין • דוד בר-רב-האי • (יצחק קנב) • (הרצל ברגר) • (ז'ניה טברסקי) • (ישראל ישעיהו-שרעבי) • (ברוך אזניה) • (מנחם כהן) • (רפאל בש) |  |
| מפ"ם | (יצחק טבנקין) • מאיר יערי • יעקב חזן • נחום ניר-רפאלקס • אהרן ציזלינג • מרדכי בנטוב • ישראל גלילי • יעקב ריפתין • משה סנה • ברל רפטור • אליעזר פרי • משה ארם • חנה למדן • חנן רובין • ישראל בר-יהודה • מנחם בדר • פייגה אילנית • יצחק בן-אהרן • (דב בר-ניר) • (מנחם רצון) • (דוד ליבשיץ) |  |
| החזית הדתית המאוחדת | יהודה לייב פישמן מימון • יצחק מאיר לוין • חיים משה שפירא • משה אונא • בנימין מינץ • דוד צבי פנקס • מאיר דוד לוונשטיין • זרח ורהפטיג • אליהו-משה גנחובסקי • קלמן כהנא • מרדכי נורוק • יוסף בורג • אהרן-יעקב גרינברג • אברהם יהודה גולדראט • אברהם-חיים שאג • (משה קלמר) • (אליהו מזור) |  |
| תנועת החירות | מנחם בגין • אורי צבי גרינברג • יעקב מרידור • אריה בן-אליעזר • אברהם רקנאטי • יוחנן בדר • הלל קוק • חיים לנדאו • שמואל מרלין • חיים כהן-מגורי • אליהו לנקין • שמואל כץ • ערי ז'בוטינסקי • אסתר רזיאל-נאור |  |
| הציונים הכלליים | פרץ ברנשטיין • ישראל רוקח • שושנה פרסיץ • יוסף ספיר • יעקב קליבנוב • יעקב גיל • יוסף סרלין |  |
| המפלגה הפרוגרסיבית | פנחס רוזן • אברהם גרנות • אידוב כהן • יזהר הררי • ישעיהו פורדר |  |
| ספרדים ועדות מזרח | בכור-שלום שטרית • אליהו אלישר • אברהם אלמליח • משה בן-עמי |  |
| מק"י | שמואל מיקוניס • תופיק טובי • אליעזר פרמינגר • מאיר וילנר |  |
| הרשימה הדמוקרטית של נצרת | סיף א-דין א-זועבי, אמין-סלים ג'רג'ורה |  |
| מפלגת הלוחמים | נתן ילין-מור |  |
| ויצו | רחל כהן-כגן |  |
| התאחדות התימנים בישראל | זכריה גלוסקא |  |
בסוגריים - כהונה חלקית, * יו"ר הכנסת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311440305171  GND: 1295808080  ISNI: 0000 0000 5267 2141  LCCN: nr96006652  VIAF: 24496727   WorldCat (עם VIAF): 24496727
שריטילי

שריטילי. איור מאת איוואן ביליבין ‏ (1934)
בפולקלור של אחדים מעמי אירופה, שריטילי הוא שד שובב, המתגורר בדרך כלל במרתף הבית, בארון או במזווה, ומביא ברכה לבית. ברוסית הוא נקרא "דומובויי" (Домовой) ובפולנית  ״דומוביק״. ביידיש הוא נקרא "שרעטעלע" (נהגה שְרֶטֶלֶה), וצורה עברית - "שריטילי" - מופיעה בספרו של ש"י עגנון, "הכנסת כלה", שבו מסופר:
זו פסיל דודתה של פרומיט ששמה כשם פסילי בתה. והיא היתה משופעת בעושר, ושריטילי היה מתגורר במרתף שלה שהיה מביא לה ברכה. אף על פי כן היתה נוהגת בעניות ולא היתה ניכרת במאכליה ובמלבושיה ובדירתה משאר כל קרוביה העניים. כמו שהיתה נוהגת עד שלא בא השריטילי כך היתה נוהגת משבא אצלה. ... שינוי אחד בלבד ניכר בה מיום שהשריטילי מתגורר בביתה שנתחרשה בשתי אזניה והיה קשה לדבר עמה. אין ידוע אם נתחרשה על ידי שהיה השריטילי מנקר בכתלי ביתה, או משום דבר אחר.
שריטילי נזכר שוב מספר פעמים בעמודים הבאים של "הכנסת כלה".
הוא מוזכר גם בסיפורו של עגנון "ציפורי" (שבכרך "אלו ואלו") שם אומר אחד הנערים: ”טוב שרטילי אחת מהמון צפרים רבות.” ובהערה שם נכתב: ”שרטילי היא רוח בית או רוח מרתף אשר תביא ברכה לבית או למרתף שהיא יושבת שם.”
סיפור עממי בשם "שרעטעלעך", העוסק בשד, נדפס בקובץ "יידישער פאלקלאר", ייווא שריפטן 9, פילאלאגישע שריפטן 5, ווילנע, 1938, עמ' 165–166. סיפורים נוספים ביידיש על שד זה מופיעים באוסף שערך יהודה לייב כהן.
בספר השירה היידית "American Yiddish Poetry: A Bilingual Anthology" בעריכת בנימין הרשב וברברה הרשב  מופיע השיר "דער בראצלאווער צו זיין סופר" (איש ברסלב שביקש להיות סופר) מאת יעקב גלאטשטיין. בשיר כתוב: "דערציילן בײקעס פון שרעטעלעך" ("מספרים סיפורי פיות על שרעטעלך", במובן של גמדים קטנים או שדונים).
בספר זכרונות על יהודי שרגורוד שלפני השואה הוזכרו השריטילי בהומור, אגב אזכור דמויותיהם של בני העיירה: "בעיר ... צריך להגן על מזוזה רק מפני דומוביקים [שריטילי], אבל בכפר יש מאות שדים אנושיים, מזוזה קטנה לא תעזור הרבה."
בספרו של יעקב צ׳ מאיר, ״נחמיה״, מספר ר׳ ברכיה בירך לנחמיה שבביתם שוכנת שריטילי. גם שם אחת התופעות של השריטילי היא התחרשות של בעלת הבית.
בספרו של מקסים גורקי "ילדות" מזמינה הסבתא את שדון הבית שמתחת לתנור לעבור איתם לביתם החדש.
בספרה של אולגה טוקרצ'וק "על עצמות המתים" מיוחס לשדונים קטנים מצבא שומרי הבית מיון קפדני של אבנים במפעלי חצץ תת-קרקעיים שהם מנהלים.
לקריאה נוספת

אברהם הולץ, מראות ומקורות: מהדורה מוערת ומאוירת של "הכנסת כלה" לש"י עגנון, הוצאת שוקן, תשנ"ה.
מאקס וויינרייך, "לאנטיך: די געשיכטע פון א היימישן ניטגיטן", שריפטן פון יידישן וויסנשאפטלעכן אינסטיטוט, ב, 1, פילאלאגישע סעריע, 1, וילנע 1926, עמ' 217–236
הערות שוליים

↑  תרגום מיידיש לאנגלית של המילה "שרעטעלע" הוא "hobgoblin". מקור.
↑  בנימין הרשב וברברה הרשב (עורכים), American Yiddish Poetry: A Bilingual Anthology, University of California: University of California Press, 1986, עמ' לא ידוע - ספר ללא מספרי עמודים
↑  יעקב גלאטשטיין, דער בראצלאוור צו זיין סופר, באתר books.google.co.il, ‏1986
↑  מרדכי קופער, במקור - "וויל, אין שטאָט, זאגט ער, - דאַרף אַ מזוזה באשיצן בלויז פון דאָמאָוויקעס', אָבער אויפן דאָרף זיינען פאַראַן הונדערטער מענטשלעכע שדים, אַ קליין מזוזהלע וועט קיין סך נישט העלפן" - די יידן פון מיין בענקשאפט, בואנוס איירס: פארלאג פועלי ציון התאחדות, 1968, עמ' 19
↑  ספריה לעם 1995 בעמ' 223
↑  בעמ' 30
ערך זה הוא קצרמרבנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שדרות ירושלים (יפו)

.
| --- | --- |
המזרקה בכיכר עיריית יפו ועליה מצבת זיכרון לזכר דימיטר פשב, חסיד אומות העולם שהציל יהודים בבולגריה
המזרקה בכיכר עיריית יפו ועליה מצבת זיכרון לזכר דימיטר פשב, חסיד אומות העולם שהציל יהודים בבולגריה
 מידע כללי
 על שם:  ירושלים, בירת ישראל
 הקמה
 תקופת הבנייה:  ?–1915
 מיקום
 מדינה:  ישראל
 עיר:  תל אביב-יפו
 רובע:  7
 שכונה:  שכונת נוגה, צהלון, שיכוני חיסכון, פרדס דכה, שכונת נוזהא, יפו א' (דקר),  יפו ג' (נווה גולן), יפו ד' (גבעת התמרים)
 קואורדינטות:  32°03′00″N 34°45′32″E﻿ / ﻿32.05006111°N 34.75886944°E﻿ / 32.05006111; 34.75886944
  מפת מיקום  מפה מפורטת   מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) שדרות ירושלים(למפת גוש דן רגילה) שדרות ירושלים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שדרות ירושלים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שדרות ירושלים  he שדרות ירושליםhe שדרות ירושליםמפת  דרום __ תל אביב (in English: Tel Aviv) ויפו (in English: Jaffa) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) מדרום: __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park), __ חולון (in English: Holon), __ בת ים (in English: Bat Yam) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
המושל הצבאי הטורקי "חסן בק" מניח את אבן הפינה להקמת שדרות ג'מאל פחה ביפו בשנת 1915 שיהווה את אחד הרחובות הראשיים של יפו החדשה
שדרות ירושלים היא שדרה ארוכה החוצה את יפו ומהווה ציר תנועה ראשי בה. ראשיתה ברחוב יחזקאל קויפמן לחופה הדרומי של תל אביב, ואחריתה בשדרות העצמאות בואכה חוף הים של בת ים. השדרה שרטטה את הגבול בין האזורים החקלאיים במזרח יפו, לבין האזור של "יפו החדשה" במערב העיר שהיה צמוד אל חוף הים. במהלך שנותיה מילאה השדרה תפקיד חשוב בהתפתחות העירונית של יפו, ולאורכה של השדרה מבנים ואתרים שהם נקודות ציון בהיסטוריה העירונית שלה.
היסטוריה > בתקופת השלטון העות'מאני

השדרה הוקמה בשנת 1915 על ידי המושל העות'מאני של יפו חסן בק בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, במקביל לרחוב יפת הצר והצפוף שהיה הרחוב הראשי היחידי שחצה את העיר. בשנותיה הראשונות הוליכה השדרה מלב פרדסי יפו והסח'נאות במזרח יפו אל לב העיר. תחילתה של השדרה הייתה ברחוב שנקרא בשעתו "נתיב הגמלים" (ולאחר מכן "דרך שכם", "דרך עלי מוסתקים" - רחוב אילת של ימינו), שהייתה חלק מהדרך ההיסטורית יפו-שכם. לתכנון השדרה הזמין הסולטאן הטורקי את האדריכל והמהנדס היהודי גדליהו וילבושביץ, שהתבקש לתכנן שדרה שתזכיר את השדרות שתכנן הברון ז'ורז'-אז'ן אוסמן בפריז וגם תשולב עם הפרדסים שהיו מסביב. באותן שנים כיהן היהודי בן ציון גיני כמהנדס העירייה.
השדרה הוקמה בבהילות ובכפייה בידי יהודים וערבים אשר נתפסו ברחובות, וגם החומרים לבנייתה נשדדו מן היישוב בכח הזרוע. תושבי יפו זכרו לימים כיצד חסן בק "הרחיב את הרחוב הראשי לנטוע בו שדרה ... נחטפו אנשים ברחוב ל'שוכרה' - עבודת כפייה לטובת הממשלה - והוטל עליהם לעבוד יומם ולילה כדי להחיש את נטיעת השדרה. עקרו אז עצים מגודלים שעיטרו פרדסים ונטעום שם, את המשתלה של האחים טובקין אשר בשכונה הריקו ללא כל תשלום, והציגום ככלי ריק". העצים הגיעו מבית הספר החקלאי מקווה ישראל ונשתלו בידי תלמידיו. 
מנהל בית הספר, אליהו קראוזה, השתתף במספר מטלות עבור חסן בק, ככל הנראה מתוך הערכה כלפיו ועל מנת לשמור על קשרים טובים עם השלטון.
עד נסיגת העות'מאנים מיפו באוקטובר 1917, במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, נקראה השדרה "שדרות ג'מאל פשה" על שמו של השליט העות'מאני ג'מאל פשה, שהיה מושל וילאייט (מחוז) בסוריה אשר כלל גם את יפו.
היסטוריה > בתקופת המנדט הבריטי

בתקופת השלטון הבריטי הוסב שמה של השדרה ל-"שדרות המלך ג'ורג'" (King George's Avenue), על שם המלך ג'ורג' החמישי שמלך באות העת באימפריה הבריטית.
בשנת 1920 רכשה ‘חברת המפעל הארצישראלי בע"מ’ קרקע לצד השדרה ששטחה היה כ- 15,5 דונמים במחיר 32,000 לירות מצריות לבניית נדל"ן. היא פרסמה בעיתונות כי מכרה שתי חלקות ל’בנק אנגלו־פלשתינה' ולבנק נוסף. החברה הייתה שותפות יהודית ערבית בין ‘האחים ליטוינסקי’ לסלים זריפה ובניו, פרדסנים עשירים מיפו. מייסד החברה היה יעקב אלחנן ליטוינסקי, מראשוני ‘אחוזת בית’. בראשית שנת 1921 החלה חברת ‘הבונה’ להקים את בניין הפסאג' שנודע לימים כ’פסאג' זריפה' (שדרות ירושלים 6). מדובר היה בבניין שנבנה מבטון מזוין בייעוץ הנדסי של המהנדס היהודי ארפד גוט שהגיע לארץ באותה העת וסייע גם בבניית הקזינו בתל אביב. ‘חברת המפעל הארצישראלי’ בנתה גם את הבניין הסמוך. מדובר בבניין המפואר ויוצא הדופן בעיצובו שנודע בשם ‘בית פלסטין אנטרפרייז’ ולימים בשם ‘בית השק"ם’ (שדרות ירושלים 8). הוא נבנה מלכתחילה עם שתי קומות, וקומה נוספת נבנתה בהמשך.
עד שנות ה-30 סימנה השדרה את גבולה המזרחי של יפו. ממזרח לה השתרעו הפרדסים של יפו, בתי הפרדסנים, ומספר בתי באר שנהרסו בהמשך לצורך הקמת בתי שיכונים עבור עולים חדשים לאחר קום המדינה. ממערב לשדרה, לעבר יפו העתיקה וחוף הים, החלו להתפתח שכונות יפו החדשה. השכונה הערבית הראשונה שהוקמה הייתה "שכונת אל נוזהא", שהשתרעה משני עברי השדרה שבפי הערבים נקראה "אל נוזהא" (הטיילת).
בשנת 1935 נחנכה כיכר העירייה יחד עם בניין העירייה החדש בפינת "דרך ירושלים" (כיום דרך בן צבי) שהייתה חלק מהדרך ההיסטורית יפו-ירושלים.
בזמן המנדט הבריטי הוקמו בשדרה מעגלי תנועה במפגשי הרחובות שהקנו לשדרה מראה אירופאי. לפי התכנון של הבריטים הייתה אמורה יפו להיות עיר רבת כיכרות, בסגנון ערים באירופה.
במהלך שנות ה-30 הכין האדריכל הבריטי הנרי קנדל תוכנית מתאר ראשונה לעיר יפו. התוכנית של קנדל נפסלה, ובשנת 1946 הוכנה תוכנית מתאר בקהיר על ידי ממשלת המנדט הבריטי בחסות עיריית יפו הערבית. המתכנן היה האדריכל המצרי עלי אלמאליגי מסעוד, שהוזמן באמצעות הנציגות הבריטית במצרים לעצב את העיר, ותכנן את הרחבת העיר מזרחה על השטח שבו היו הפרדסים. אלמאליגי מסעוד תכנן שדרות רחבות עם כיכרות עגולות או מרובעות במפגשים ביניהן, רעיון של עיר גנים בריטית או צרפתית. בסופו של דבר, יושם הרעיון רק על שדרות ירושלים. במרכז השדרה הוקם פארק מסוגנן, שאליו הגיעו משפחות ועוברי אורח. הוקמו גדרות עם עמודים, באותו הסגנון שבו עוצבו שדרות רוטשילד בתל אביב.
היסטוריה > לאחר הקמת מדינת ישראל

בתקופת כיבוש העיר יפו נקראה השדרה בשם רחוב מספר 1. מיד לאחר מלחמת העצמאות אוחדו הערים תל אביב ויפו תחת עירייה אחת, וכיוון שבתל אביב כבר היה רחוב המלך ג'ורג', שונה שמה של השדרה בשנת 1949 והיא נקראה על שם העיר ירושלים (את שמן של "שדרות ירושלים" בתל אביב הוחלט לשנות ל"שדרות הר ציון") וזאת, משום שהדרך לירושלים יצאה מן השדרה שביפו. עצי הפיקוס ודקל וושינגטניה המעטרים את השדרות ניטעו על ידי הסטודנטים של בית הספר החקלאי מקוה ישראל.[דרושה הבהרה]
תוכנית עיר הגנים שתוכננה לעיר בתקופת השלטון הבריטי נגנזה, ובשנת 1954 החלה עיריית תל אביב בתכנון מחדש של יפו. באזור הדרום-מזרחי של השדרה הוקמו שכונות עבור עולים חדשים, על השטח שבו עמדו בעבר הפרדסים.
את השדרה קטעו בעבר כמה מעגלי תנועה, שנהרסו לאחר קום המדינה, כגון הכיכר שהייתה במרכז השדרה מול בניין העירייה במספר 45.
לאחר קום המדינה הוחלט להמשיך את סלילת השדרה לכיוון דרום וחיבורה אל שדרות העצמאות בבת ים. המשך השדרה הוקם ללא חנויות ובו שיכוני עולים. המשך סלילת השדרה התחיל בקרן הרחובות רחוב ארליך, והרחובות אדם מיצקביץ' ורחוב נס לגויים מול בית החולים צהלון, בדיוק במקום בו ניצב בעבר מעגל תנועה שנהרס לאחר קום המדינה.
בתקופת מלחמת ששת הימים, בשנת 1967, נהרס הפארק ששכן במרכז השדרה לצורך חפירת שוחות, והוקמו מספר מקלטים ושירותים ציבוריים לצדם.
בשנת 2008 נערכו חפירות הצלה ארכאולוגיות בכמה קטעים בחלקה הצפוני של השדרה במימון רשות העתיקות וחברת נת"ע - נתיבי תחבורה עירוניים כדי להכשיר את הקרקע לקראת סלילת הרכבת הקלה בתל אביב. בין הממצאים שנמצאו שרידים של מחיצות ששימשו לגינות בשדרה שהקים המושל הטורקי - ג'מאל פאשה וגם תותח מתקופת נפוליאון בונפרטה.
ביולי 2015 צוינו מלאת 100 שנים מאז הנחת אבן הפינה ותחילת סלילת השדרה.
שדרות ירושלים נחסמו בשנת 2019 לתנועת כלי רכב, מרחוב ד"ר ארליך וצפונה למען הפיכתו למדרחוב המשולב עם הרכבת הקלה. הרכבת הקלה החלה לפעול ברחוב החל מאוגוסט 2023.
שכונות לאורך השדרה

כיום השדרה עוברת בתחומן של כמה שכונות: "שכונת נגה" (ליד אולם נגה), "פרדס דכה", "שכונת נוזהא", "צהלון", "שיכוני חיסכון", יפו א' (דקר), "יפו ג' (נווה גולן)", ויפו ד' (גבעת התמרים),
מבנים לאורך השדרה > צפון השדרה

בתחילת השדרה כמה בניינים חשובים והיסטוריים. בבית מס' 1 ברחוב (בקרן הרחובות אפ"ק 1 ואילת 2) נמצא בניין בנק אנגלו-פלשתינה (יפו), שבו שכן לאחר מלחמת העולם הראשונה בנק אנגלו-פלשתינה. ב-1 בינואר 1933 עבר הבנק לתל אביב. עד שנת 2015 שכן בבניין הסניף הראשי ביפו של ממשיכו, בנק לאומי לישראל, אז עבר הסניף למתחם חצרות יפו.
בין בניין הדואר לבין "קולנוע צליל", במספר 8, נמצא בניין שנבנה בשנות ה-20 של המאה הקודמת. הבניין יוצא הדופן בעיצובו נודע בשם ‘בית פלסטין אנטרפרייז’ ולימים בשם ‘בית השק"ם’. הוא נבנה מלכתחילה עם שתי קומות, וקומה נוספת נבנתה בהמשך. חשיבות הקמת הבניין הייתה בכך שהוא היווה חלק מן המאמץ שהיה בתחילת שנות ה-20 לביסוס מרכז מסחרי יהודי בתפר שבין יפו לתל אביב. כוונת היזמים הייתה למשוך מסחר יהודי מתוך סמטאות יפו, אשר עדיין הייתה המרכז המסחרי הראשי באותן שנים, לקרבת תל אביב שגדלה והלכה. בקומת הקרקע פעל בית מסחר לתפירה עילית בבעלותו של יצחק יהודה כהן. הבניין שימש את שלטונות המנדט והיה בו סניף של רשת הכל בו והמעדניות Spinney's, ובהמשך ישבה בו הנהלת השק"ם. הבניין מתוכנן להפוך לבית מלון בוטיק לאחר תהליך שימור.
בסמוך אליו במספר 4 (בית אלכאשף) שכנה גם קנטינת שק"ם, בבית המיועד כיום לשימור.
במספר 9 הוקם ב-1922 בית הקולנוע "נביל", לימים אולם נגה, שהיה קולנוע, ביתה הזמני של האופרה הישראלית החדשה ובית תיאטרון גשר.
המבנה במספר 11 ששימש לפני קום המדינה כתחנה ראשית של כירכרות, ומעליו הוקם מועדון הופעות עם "גג פתוח". המבנה הוכרז לשימור, במסגרת הקמתו של מדרחוב בת-עמי מצידו המזרחי. בשנת 1990 הוא שופץ, ונוספו לו כיסוי של אכסדרת עמודים עם מגדל תצפית קטן שאליו עברו דוכני הפלאפל וחנות הפרחים ששכנו ממול במרכז השדרה.
במספר 12 (פינת רחוב הדואר) נמצא בית הדואר המרכזי של יפו, שבו ישבה בעבר הנהלת השירות הבולאי. הבניין הוקם בשנת 1931 בתכנון האדריכל הבריטי אוסטן סיינט בארב הריסון, שגם תכנן את בניין הדואר המרכזי בירושלים במבנה דומה.
מבנים לאורך השדרה > סביב כיכר העירייה

בעבר היה מעגל תנועה ובתוכו מזרקה, מול הבניין בו שכן בעבר בניין עיריית יפו במספר 45. זוהי כיכר העירייה, שנקראת כיום על שם חסיד אומות העולם דימיטר פשב שהציל יהודים בבולגריה. כיום משמש בניין העירייה למגורים. לאחר קום המדינה הועתקה המזרקה לצידה המזרחי של השדרה, הוקמו סביבה גן ציבורי ומקלט, ומעגל התנועה נהרס. בשנת 2008 נהרסו גם הגן הציבורי והמקלט, לטובת רחבה ענקית ובניין המרכז הרפורמי "משכנות רות דניאל", במספר 47. עד שנת 1970 שכן בשטח זה "לונה פארק - יפו" שעבר לאחר מכן אל גני התערוכה בצפון העיר (ראו בערך - לונה פארק תל אביב). מולו, במספר 49, בצידה הדרומי של הכיכר נמצא מגדל דחף (בניין "מגדלות יפו" לשעבר), וממול בצידה המערבי של הכיכר במספר 38 נמצא בית הכנסת המרכזי של יפו שהוקם כמבנה של "הבנק הערבי" בשנת 1929.
מבנים לאורך השדרה > דרום השדרה

במספר 82 נמצא מסגד אל-נוזהא במרכז שכונת נוזהה (אל נוזהא) שנבנה ב-1933 בכספי תרומתו של חאג' עלי חמיס. המבנה שימש גם את הספרייה המוסלמית הגדולה בארץ, ואת בית הדין השרעי של יפו. המסגד פעיל גם כיום, ושופץ בשנת 2016 ביחד עם סביל שהוקם בכניסה אל המסגד.
בסוף האזור המסחרי בשדרה, במספר 111 (בית איברהים זאפטה) שוכן מטה עמותת שר-אל. בסמוך אליו בית החולים צהלון (דג'אני) במספר 100 (פינת רחוב ארליך), שגם תוחם את שכונת צהלון ממזרח שנקראת על שמו. בצמוד אל בית החולים צהלון במספר 110 הוקם בניין משרדים של עיריית תל אביב. במרכז השדרה ממול שכן מבנה באר מים גדול, שנהרס כדי לפנות מקום להולכי רגל ושבילי אופניים.
מבנים לאורך השדרה > בתי קולנוע

בשדרות פעלו אולמות בתי קולנוע אחדים, ובהם קולנוע אלהמברה בבית מס' 39, שהשתכן בו לאחר מכן "תיאטרון אלהמברה", וכיום "המרכז הסיינטולוגי - יפו". במספר 41 עמד "קולנוע פארוק" (שנהרס בחלקו לאחר קום המדינה לצורך בניין מגורים), ובמספר 10 היה "קולנוע ראשיד" (שנקרא בהמשך "קולנוע צליל", וכיום "מועדון התיאטרון").
ממול, בבית מספר 5 בתחילתו של מדרחוב בת עמי, נמצא "קולנוע נוגה" (קולנוע נביל) אשר שימש כביתה של האופרה הישראלית החדשה עד שעברה בשנת 1994 למשכן לאמנויות הבמה בשדרות שאול המלך. מאז שנת 1999 הוא משמש כביתו של תיאטרון גשר. מתחם נוגה - הכולל כיכר עירונית, מדרחוב (שפעם היה מקורה), מזרקה, ברזייה וערוגות בושם - תוכנן בשנת 1990 על ידי האדריכל קלמן כ"ץ כחלק מתוכנית כוללת לשדרות ירושלים. הכיכר, המעוצבת ברוח יפואית, נוצרה למעשה "יש מאין", שכן לפניה היה במקום כביש.
כיכרות בשדרה

לאורך הציר ההיסטורי של השדרה שכנו 3 כיכרות ראשיות. בתחילת השדרה שכן בית נבולסי (יפו) שחסם את השדרה, ולמעשה חסם אותה על ידי כיכר. במהלך שנות ה-70 נהרס, לצורך חיבור השדרה אל רחוב קויפמן ואל הטיילת. משם המשיכה השדרה אל כיכר סלמה, שהייתה "העתק מוקטן" של כיכר דיזנגוף בתל אביב, ובהמשך אל כיכר עיריית יפו.
מבנים במרכז השדרה

לפני קום המדינה הוקמו במרכז השדרה מבני השנאה (טרנספורמציה), בארות מים, מבני שירותים, וכמה קיוסקים. לאחר קום המדינה הוקמו דוכנים של חנות פרחים ולידה דוכן פלאפל במרכז השדרה בסמוך אל מתחם תיאטרון גשר. במהלך השנים האחרונות ישנה מגמה להזיז את המבנים במרכז השדרה אל הצדדים, כדי לאפשר שטח פתוח להולכי רגל ולמסלולי אופניים. בנוסף לכך, נהרסים מבני השנאה היסטוריים שהיו מתוכננים להיות בתהליך של שימור למורת רוחם של אדריכלים ושל אנשי סביבה ושימור אתרים כדי לפנות מקום עבור הולכי רגל ושבילי אופניים.
מבנים במרכז השדרה > שנאי החשמל ההיסטורי

במרכז השדרה הוקמו כמה שנאי חשמל. הראשון והבולט מביניהם עמד בתחילת השדרה כאשר הוקמה העיר תל אביב, והיה דומה במראהו לשנאי ברחוב אילת הסמוך.
מבנים במרכז השדרה > באר המים

במרכז השדרה, מול בית החולים דג'ני, עמד מבנה גדול של "באר מים" ששימש לפני קום המדינה להשקיית העצים בשדרה ואספקת מים אל הפרדסים שהיו ממזרח לשדרה. בהמשך דרומה יותר שכנה בעבר באר מים קטנה יותר (מול גן דוידוף), שנהרסה לאחר פתיחת ציר חיים הלר ומחלף וולפסון.
מבנים במרכז השדרה > המזרקה

בשנת 1935 הוקמה המזרקה המפורסמת בכיכר העירייה. לאחר קום המדינה הוזזה המזרקה אל צידה המזרחי של השדרה, והוקמה מחדש בסגנון אירופאי עם עמודי תאורה מעוצבים כאשר מאחוריה הוקם גן ציבורי. לאחר מכן נהרס הגן יחד עם עמודי התאורה, לצורך הקמת כיכר ציבורית בשם כיכר דימיטר פשב שהיה חסיד אומות העולם מבולגריה.
מבנים במרכז השדרה > הפביליון

בשנת 1916, זמן קצר לאחר הקמת השדרה הוקם במרכזה, מול בית מספר 22, פביליון עבור מופעי תזמורת, בדומה לפביליון שהיה קיים בכיכר העיר של פתח תקווה באותן שנים. בשנת 2020 התקבלה הצעה לשחזר את הפביליון.
צמחייה בשדרה

הקטע המרכזי של השדרה כולה מוצל על ידי עצי פיקוס השדרות משני צדדיה כאשר בקטע הראשון ישנם גם שורת דקלים באמצעה. החלק הדרומי של השדרה נסלל לאחר קום המדינה ללא צמחייה רבה או עצים, ולאחר שיקום ושיפוץ השדרה ניטעו בו עצי אשל.
תחבורה בשדרה

ב-2019 השדרה נסגרה למען עבודות על הקו האדום של הדנקל וב-2022 נפתחה מחדש כמדרחוב. החל מאוגוסט 2023 עוברת לאורכה הרכבת הקלה, בתחנות שלמה, בלומפילד, ארליך, איסקוב, הבעש״ט ומחרוזת.
ראו גם

ג'מאל פשה
המלך ג'ורג' החמישי
חסן בק
כיכר עיריית יפו
הערות שוליים

↑  שמואל גילר, ראשוני הבונים בשדרות ירושלים, באתר פרויקט בן-יהודה, ‏2019
↑  רבקה אלפר, קורות משפחה אחת, ירושלים-תל אביב: הוצאת מ. ניומן, תשכ"ז-1967, עמ' 234.
↑  "השדרה הראשונה", באתר אוניברסיטת תל אביב
↑  מפת יפו (באנגלית) 1917, עם ציון הרחוב בשמו 'ג'מאל פאשה', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  מפת יפו
↑  תוכנית יפו-תל אביב.
1 2  שמואל גילר, ראשוני הבונים בשדרות ירושלים, באתר פרויקט בן-יהודה, ‏2019
↑  אמנון בר אור אדריכלים, תיק תיעוד שדרות ירושלים 8, באתר תב"ע רשות התכנון, ‏2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270594105171 
כיכר עיריית יפו בשנות ה-30. ברקע: בניין עיריית יפו, קולנוע פארוק (נהרס), קולנוע אלהמברה, בצד ימין ניצב: מגדל המים באסה (נהרס)
הפביליון במרכז השדרה על יד בניין מספר 22. תצלום משנת 1925
השנאי ההיסטורי בתחילת השדרה. תצלום משנות ה-20
בית זיפטה (יפו). תצלום משנות ה-30
שדרות ירושלים לאחר השיפוץ שעבר, אוגוסט 2023
שלט רחוב שדרות ירושלים
שלט בית המסחר של יצחק יהודה כהן בשדרות ירושלים 8 יפו, שנות 1920. צלם: פרנק סחולטן
פרנט-ברנקה

| --- | --- |

 סוג:  סימן מסחר 
 מוצא:  איטליה 
 מועד הכנה ראשוני:  1845 
 
פרנט-ברנקה (באיטלקית: Fernet-Branca) הוא מותג איטלקי של פרנט, בסגנון של אמארו או ביטר. הוא נוצר במילאנו בשנת 1845, ומיוצר שם על ידי Fratelli Branca Distillerie.
היסטוריה

פרנט-ברנקה נרקחה במילאנו בשנת 1845 על ידי רופא צמחי מרפא אוטודידקט, ברנרדינו ברנקה, אשר עם בניו הקים עסק לייצור ולמכירת מוצריו. המשקה שווק כ"טוניק צמחי" וכתרופה נגד תולעים, חום, כולרה ולדיסמנוריאה (כאבי מחזור). משנת 1886 פרסמה החברה (כפרסומת) לוחות שנה עם יצירות של אמנים ידועים. הלוגו של "העיט-והכדור" עוצב בשנת 1893 על ידי לאופולדו מטליקוביץ.
החברה החלה לייצא לארגנטינה בשנת 1907, ובשנת 1925 הקימה מזקקה בבואנוס איירס. בארצות הברית המשקה הפך לפופולרי לאחר העברת חוקי תקופת היובש ב-1919, שכן הוא נמכר בבתי מרקחת כמוצר מרפא. עד 1936 ברנקה הקימה סניף בטרייבקה, במנהטן בניו יורק, כדי לספק את הביקוש האמריקאי. הייצור בארצות הברית הגיע לשיא של 60,000 ארגזים ב-1960.
הנוסחה

פרנט-ברנקה מיוצר על פי המתכון המקורי משנת 1845. הוא עשוי מ-27 עשבי תיבול ומרכיבים אחרים. הנוסחה המדויקת היא סוד מסחרי. מקורות דיווחו שהמתכון שלו כולל ריבס סיני, אלוה פרוקס (אלוה מרירה), צינכונה, שוקולד, כינין ואנג'ליקה. לפי אתר האינטרנט של ברנקה, המשקה מכיל "... ריבס מסין, ג'נטיאן מצרפת, גלנגל מהודו או מסרי לנקה, כמו כן קמומיל מאירופה או מארגנטינה", וכן איריס, זעפרן, זדוארי, מור ועוד.
לפרנט-ברנקה יש תכולת אלכוהול גבוהה, יותר מ-39%, ותכולת סוכר נמוכה יותר מרוב המשקאות המרים האחרים. הוא מיושן בחביות עץ אלון במשך שנה. היצרן מציע גם ליקר מתוק יותר בטעם מנטה, Branca Menta.
תצרוכת

פרנט-ברנקה נצרך לעיתים קרובות כ-digestivo (דיז'סטיף), או כמרכיב לערבוב (בדרך כלל תומך ולא כמרכיב העיקרי) בקוקטיילים כגון "טורונטו", ה"מנהטן" ו"Hanky Panky".
בארגנטינה fernet con coca - פרנט-ברנקה עם קוקה קולה - הוא משקה פופולרי.  חלק מהמקורות מדווחים שלמעלה מ-75% מכלל הפרנט המיוצר ברחבי העולם נצרך שם.
בארצות הברית הוא מכונה "לחיצת היד של הברמן".  ההערכה היא ש-35% מכל פרנט-ברנקה המיובאת לארצות הברית נצרך בסן פרנסיסקו.