stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמיליו אגינלדו
השלטון האמריקאי בפיליפינים > מלחמת העולם השנייה

בימי הכיבוש היפני בפיליפינים בעת מלחמת העולם השנייה אגינלדו שיתף פעולה עם היפנים באמצעות נאומים, מאמרים ופניות ברדיו בתמיכתם, כולל קריאה ברדיו לגנרל דאגלס מקארתור שנמצא אז במפקדתו בקורחידור להיכנע כדי "לחסוך בחיים התמימים של הנוער הפיליפיני".
ביוני 1944 התמנה על ידי שלטון הבובות תחת הכיבוש היפני למנהל "הקורופורציה הלאומית לחלוקה" NADISCO שהייתה אחראית לקיצוב המצרכים לאוכלוסייה.
אחרי שהפיליפינים נכבשו בחזרה על ידי כוחות משותפים אמריקאים ופיליפינים, אגינלדו נעצר יחד עם פעילים אחרים שהואשמו בשיתוף פעולה עם יפן, ונכלא למשך מספר חדשים בבית הסוהר ביליביד. שוחרר מן הכלא בעקבות חנינה על ידי הנשיא מנואל רוחאס. במשפטו נפסק כי שידוריו ושיתוף הפעולה של אגינלדו נעשו בהשפעת איומים – לרבות איומים ברציחת כל משפחתו, והוא זוכה.
אגינלדו היה בן 77 כשנחתם הסכם מנילה משנת 1946,שהתבסס, בין השאר, על המסמך טיידינגס-מקדאפי משנת 1934 ושדרכו הכירו ארצות הברית בעצמאות פיליפינים.
במדינה העצמאית

הוא הוזמן לחגיגות הכרזת העצמאות של הפיליפינים ב-4 ביולי 1946. בהזדמנות זאת הגנרל דאגלס מקארתור, בנו של הגנרל ארתור מקארתור שהביס את אגינלדו בשנת 1899, לחץ איתו ידיים בנימוס. במהלך מצעד העצמאות שהתקיים בלונטה נשא אגינלדו בדגל שלדבריו היה הדגל שהרים בקוויט ב-12 ביוני 1899, תאריך שלדעתו היה יום העצמאות האמיתי של ארצו. אמנם, 21 שנה קודם לכן, ב-11 ביוני 1925 הוא סיפר במכתב אל הקפטן אמנואל באחה במשך נסיגת כוחותיו צפונה בעת המלחמה באמריקאים, הדגל המקורי אבד בטאיוג, במחוז פנגאסינאן ואותה עיר נכבשה על ידי האמריקאים ב-11 בנובמבר 1899.
בשנת 1950 מינה הנשיא אלפידיו קירינו את אגינלדו לחבר במועצת המדינה. אחרי פרישתו שוב הקדיש את זמנו ואת מרצו לאינטרסים ולרווחתם של הווטרנים הפיליפינים.
בשנת 1953 כיבדה אותו אוניברסיטת הפיליפינים עם התואר דוקטור למשפטים לשם כבוד. ב-1962 החליט הנשיא דיוסדאדו מקאפגאל להעביר את חגיגות יום העצמאות מ-4 ביולי ל-12 ביוני. ההחלטה ("ההכרזה הנשיאותית מס.28") נחתמה על ידי מקאפגאל ב-2 במאי 1962. כעבור שנתיים בוצע תיקון על ידי מסמך הרפובליקה מס.4166 שהכריז על 12 ביוני כיום העצמאות ועל 4 ביולי כ"יום הרפובליקה הפיליפינית".
בשנת 1962 קם אגינלדו ממיטת חוליו כדי להשתתף בחגיגות העצמאות 64 שנים אחרי שהכריז עליה לראשונה.
במדינה העצמאית > מותו ומורשתו

ב-5 באוקטובר 1962 הובא אגינלדו באופן דחוף למרכז הרפואי הממוריאלי של הוטרנים בקזון סיטי ואושפז שם למשך 469 יום עד פטירתו בגיל 94 מאוטם שריר הלב ב-6 בפברואר 1964. הובא לקבורה בעיר הולדתו, קוויט. קברו נמצא ב"מזבח הלאומי אגינלדו".
שנה לפני מותו הוא ציווה לשלטונות את ביתו ואת אדמתו. על ידי כך התאפשרה הקמתו במקום של "מזבח אגינלדו" שנועד להנציח את רוח מהפכת 1896.
אגינלדו נשאר בהיסטוריה של פיליפינים כגיבור לאומי בעל אישיות מורכבת. נלחם בתקיפות בעד עצמאות עמו ועשה אחר כך מאמצים רבים למען הווטרנים של מלחמות ארצו. . מצד שני הוציא להורג כמה מיריביו, ובראש ובראשונה את אנדרס בוניפסיו, ושיתף פעולה עם הכובשים היפנים במלחמת העולם השנייה.
הנצחה

ביתו בקוויט הפך ל"מזבח אגינלדו", אתר זיכרון לאומי.
1985 – הבנק המרכזי של פיליפינים הדפיס שטר של 5 פסוס שנשא את דיוקנו של אגינלדו. בצד השני של השטר מוצגת הצהרת העצמאות מ-12 ביוני 1898. בשנת 1995 שטר זה הולף במטבע שגם עליו מתנוסס דיוקנו של אגינלדו.
2012 – הופק בפיליפינים הסרט הביוגרפי El Presidente, המבוסס על חיי אגינלדו כנשיא ראשון של הפיליפינים, כשבתפקיד אגינלדו שיחק א.ר. אחרסיטו, הידוע כחאורחה אסטרגן, אז מושל המחוז לגונה.
לקריאה נוספת

Aguinaldo, Emilio, Mga Gunita ng Himagsikan, 1964 
Zaide, Gregorio F. Philippine History and Government, National Bookstore Printing Press, 1984
הערות שוליים

1 2  Dumindin
1 2  Dumindin
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273687205171  BNE: XX1386494  CiNii: DA07719563  GND: 124878237  ISNI: 0000 0000 8384 1227  LCCN: n50040351  NARA: 10580922  NDL: 01201647  NKC: jo20211128182  NTA: 070226024  SNAC: w64171k3  SUDOC: 24093055X  VIAF: 55092261   WorldCat (עם VIAF): 55092261 
אגינלדו עם מהפכנים אחרים בהונג קונג
כנסיית באראסואין במאלולוס שבה הושבע אגינלדו כנשיא ראשון ב-23 בינואר 1899
אגינלדו עולה על האנייה האמריקאית "ויקסבורג" אחרי שנפל בשבי בשנת 1901
צילום משנת 1919
לצידו של מנואל קזון בעת מערכת בחירות בשנת 1935
קברו של אגינלדו בקוויט
דיוקנו של אגינלדו על שטר פיליפיני של 5 פיסו
אסרו חג

| --- | --- |

 שמות נוספים:  בריה דמועדא
 סוג:  חג דתי 
 חוגגים:  מרבים בסעודה, אין אומרים תחנון
 מועד
 תאריך:  למחרת החג (פסח, שבועות או שמיני עצרת)
 
אִסְרוּ חַג הוא היום שאחרי כל אחד משלושת הרגלים: פסח, שבועות וסוכות (אם כי אסרו חג סוכות נדחה לאחר שמיני עצרת ושמחת תורה). ביום 'אסרו חג' אין קדושה מיוחדת, אך יש הנוהגים להרבות בו באכילה ושתייה וממשיכים בהם מעט משמחת החג היוצא.
זמן אסרו חג

בגלל יום שני של גלויות, המוסיף לכל יום טוב יום נוסף לאלו החוגגים בחוץ לארץ, תאריך סיום שלושת הרגלים בחו"ל שונה מהתאריך בארץ ישראל.
תאריכי אסרו חג בישראל הם:
כ"ב בניסן, לאחר פסח. ביום זה מציינים גם את המימונה.
ז' בסיוון, לאחר שבועות.
כ"ג בתשרי, לאחר סוכות ושמיני עצרת.
תאריכי אסרו חג בחו"ל הם:
כ"ג בניסן, לאחר פסח.
ח' בסיוון, לאחר שבועות.
כ"ד בתשרי, לאחר סוכות, שמיני עצרת ושמחת תורה.
מקור השם

השם שאוב מהפסוק במקרא: ”אִסְרוּ חַג בַּעֲבֹתִים עַד קַרְנוֹת הַמִּזְבֵּחַ” (תהילים, קי"ח, כ"ז). ברובד הפשט פירוש הפסוק הוא: קישרו את קורבן החג בחבלים והביאוהו אל המזבח. בתלמוד דרשו פסוק זה בצורות אחרות, כשלפירוש האחרון (מתוך שלושה) מדובר על מעלת אכילה ושתייה הקשורים לחג:
אמר רבי ירמיה משום רבי שמעון בן יוחי, ורבי יוחנן משום רבי שמעון המחוזי, משום רבי יוחנן המכותי: כל העושה איסור לחג באכילה ושתיה, מעלה עליו הכתוב כאילו בנה מזבח והקריב עליו קרבן, שנאמר 'אִסְרוּ חַג בַּעֲבֹתִים עַד קַרְנוֹת הַמִּזְבֵּח'.
על איזו אכילה ושתייה מדובר במימרא זו, ישנם שני פירושים ברש"י. הפירוש הראשון הוא שמדובר על עונג בחג עצמו. הוא מוסיף פירוש שני שיש אומרים שמדובר על יום שלאחר החג.
בתלמוד הירושלמי נקרא אסרו חג בשם "בריה דמועדא" – שפירושו הוא: "בנו של המועד":
אמר רב יודן: קרייא מסייע ליה, דאמרי חברייא 'וּבְיוֹם עֶשְׂרִים וְאַרְבָּעָה לַחֹדֶשׁ הַזֶּה נֶאֶסְפוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל בְּצוֹם וּבְשַׂקִּים וַאֲדָמָה עֲלֵיהֶם' וגו'. ולמה לא אמר בעשרים ושלושה? משום בריה דמועדא (בן המועד).
מנהגי היום > להרבות באכילה ושתיה

הרמ"א כתב שנוהגים להרבות באסרו חג באכילה ובשתייה.
רבי ישראל אנקווה בספרו מנורת המאור הביא שני טעמים למנהג האכילה והשתייה באסרו חג:
א. "כדי שלא יראה את עצמו כאלו קץ בהוצאה שהוציא במועד".
ב. שייאסר אותו ויקשרנו בעבותות אהבה, "כדי שיתערב וכדי שלא ילך לו מיד".
בספרו תורה לשמה מוכיח הבן איש חי את אחד השואלים על כך שאין נזהרים בעירו בכבוד אסרו חג:
ולפי דרכי אזהיר אתכם במה ששמעתי שבעיר שלכם אינם נזהרים בכבוד אסרו חג שבועות, ודבר זה הוא פלא גדול עליכם מה מצאתם טעם לזלזל בו ח"ו ואדרבה, הוא הגדול ביותר. ואם התגרים וכל בעלי חנויות ובעלי מלאכות יוצאים זה לחנותו וזה למלאכתו ולובשים בגדי חול ואוכלים כשאר ימות החול, במה נעשה איסור וקשר לחג? [...]

והלא בתפילה לא יש הפרש. ובמה הקשר אם לא ינהוג בו האדם כמו חול המועד ללבוש בגדי שבת ולמנוע עצמו מן מקח וממכר וממלאכה שאינה דבר האבד?
מנהגי היום > איסור תענית

נוהגים שלא להתענות באסרו חג ואין אומרים בו תחנון. בתלמוד הירושלמי (מסכת עבודה זרה פרק א', סוף הלכה א') לומדים זאת מעזרא ונחמיה בהכרזתם על צום וחגירת (לבישת) שק בכ"ד בתשרי (נחמיה, ט', א'), ולא יום קודם, בכ"ג תשרי, אסרו חג שמיני עצרת.
מנהגי היום > תחנון

נוהגים שלא לומר תחנון באסרו חג, ואפילו בקהילות שנוהגים לחזור לומר תחנון מיד אחרי אסרו חג של סוכות ושבועות. בקצת קהילות, נוהגים גם שלא לומר למנצח באסרו חג.
ראו גם

סעודת מלווה מלכה
מימונה
חול המועד
הערות שוליים

↑  בתנ"ך חבלים מכונים "עבותות"
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוכה, דף מ"ה, עמוד ב' ורש"י שם
↑  ספר נחמיה, פרק ט', פסוק א'
↑  על שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תכ"ט, סעיף ב'
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
ניקולס רואו (שחקן)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בנובמבר 1966 (בן 58) אדינבורו, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  איטון קולג'  אוניברסיטת בריסטול 
 בן או בת זוג:  לו גיש 
 פרופיל ב-IMDb
 
ניקולס ג'יימס סבסטיאן רואו (באנגלית: Nicholas James Sebastian Rowe; נולד ב-22 בנובמבר 1966) הוא שחקן סקוטי. ב-1985 גילם את שרלוק הולמס הצעיר בהפקה של בארי לוינסון סרט ההרפתקאות "שרלוק הולמס הצעיר".
ביוגרפיה

רואו נולד באדינבורו שבסקוטלנד להורים אנגלים. אמו, אליסון, הייתה זמרת ואביו, אנדרו רואו היה חבר הפרלמנט מטעם המפלגה השמרנית בבריטניה. רואו למד באיטון קולג' ושיחק בהפקות של בית הספר. הוא קיבל תואר BA בלימודים היספניים באוניברסיטת בריסטול.
רואו הופיע במגוון סרטי קולנוע, תוכניות טלוויזיה ומחזות. הוא גילם את שרלוק הולמס בסרט "שרלוק הולמס הצעיר" בבימויו של בארי לוינסון, לאחר שנבחן לתפקיד בהיותו תלמיד באיטון.
ביוגרפיה > חיים אישיים

רואו היה בן זוגה של השחקנית לו גיש במשך שש שנים, עד למותה ממחלת הסרטן בפברואר 2006.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1984 | בארץ אחרת | Another Country | ספונג'ין |  |
| 1985 | שרלוק הולמס הצעיר | Young Sherlock Holmes | שרלוק הולמס |  |
| 1996 | הנחישות מנצחת | True Blue | דייוויד בול |  |
| 1998 | לוק, סטוק ושני קנים מעשנים | Lock, Stock and Two Smoking Barrels | J |  |
| 2000 | הכל נשכח | All Forgotten | מידאנוב | שם הפצה נוסף "Lover's Prayer" |
| 2001 | אניגמה | Enigma | וילרס |  |
| 2002 | ניקולס ניקלבי | Nicholas Nickleby | לורד וריסופט |  |
| 2004 |  | Hidden Flaws | סוכן שכירות | שם מקורי "Verborgen gebreken" |
| 2004 | היורש של צ'אקי | Seed of Chucky | עורך דין |  |
| 2010 | דו-קרב | The Duel | ששובסקי |  |
| 2010 | שאנגחאי | Shanghai | ראלף |  |
| 2013 |  | Delicious | אדולף |  |
| 2015 | מר הולמס | Mr. Holmes | 'שרלוק' בהצגה יומית |  |
| 2018 | חברים טובים | Old Boys | האד-מן |  |
| 2020 | מחכים לאניה | Waiting for Anya | ראש העיר |  |
| 2022 | האיש שלא היה | Operation Mincemeat | קפטן דייוויד איינסוורת' |  |
| 2024 | הנס של ג'וי | Joy | ג'יימס ווטסון |  |
הערות שוליים

↑  "Nicholas Rowe". The New York Times.
↑  "Nicholas Rowe Biography (1965-)". Filmreference.com. נבדק ב-2014-01-10.
↑  Laird, Fiona (February 25, 2006). "Lou Gish: Actress of intelligence and grit". The Independent.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1549399  BnF: cb14222715x (data)  GND: 1142827348  ISNI: 0000 0003 6241 2329  LCCN: n99283705  NKC: pna2015862589  VIAF: 224765041   WorldCat (עם VIAF): 224765041
דייוויד הר

| --- | --- |

צילום מ-2018 בפסטיבל אדינבורו
 לידה:  5 ביוני 1947 (בן 77) סנט לנרדס-און-סי, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  ג'יזס קולג', קיימברידג'  מכללת לייסינג 
 בן או בת זוג:  ניקול פרחי (1992–?) 
 צאצאים:  ג'ו הייר, דרסי הייר, לואיס הייר 
 פרסים והוקרה:  פרס איבנינג סטנדרד לתיאטרון (1995)  פרס אוליבייה למחזה חדש (1996)  פרס דרמה דסק להצגת יחיד (1999)  פרס איגוד התסריטאים האמריקאי לתסריט המעובד הטוב ביותר (2003)  פרס אוליבייה למחזה חדש (1990)  פרס דב הזהב (1985)  פרס באפט"א לקולנוע (1979)  פרס פינטר (2011)  עמית החברה המלכותית לספרות  פרס ג'ון לואלין ריס  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  Knight Bachelor 
 פרופיל ב-IMDb
 
סר דייוויד הר (באנגלית: David Hare, נולד ב-5 ביוני 1947) הוא מחזאי, תסריטאי ובמאי תיאטרון וטלוויזיה אנגלי.
ביוגרפיה > שנים מוקדמות

דייוויד הר נולד בשם דייוויד ריפון (Rippon) ב-1947 בסנט לנרדס-און-סי, הייסטינגס, במחוז איסט ססקס שבאנגליה, בנם של אגנס לבית גילמור וקליפורד ריפון, מלח. הוא למד במכללת לנסינג, בית ספר עצמאי בווסט ססקס ואחר כך למד ספרות ב"ג'זוס קולג'" באוניברסיטת קיימברידג', שם כיהן כאחראי על מבחני הקבלה של ועד המועדון לחובבי דרמה באוניברסיטה.
ביוגרפיה > קריירה

בשנים 1971-1968 היה אחד ממיסדי להקת Portable Theatre Company. מחזהו הראשון "Slag" הוצג במסגרת תיאטרון נייד זה בשנת 1970. באותה שנה התחתן עם אשתו הראשונה, מרגרט מאת'סון. לזוג נולדו בהמשך שלושה ילדים לפני גירושיהם בשנת 1980.
בשנים 1971-1970 הר היה מחזאי הבית של תיאטרון רויאל קורט בלונדון. אחרי שנת 1973 היה למחזאי הבית של "נוטינגהאם פלייהאוס", מהתיאטראות המודרניים החשובים שבפרובינציה. ב-1975 יחד עם דייוויד אוקין ומקס סטפורד-קלארק הקים את ג'וינט סטוק תיאטר קומפני (Joint Stock Theatre Company). בהמשך הוא התחיל לכתוב מחזות לתיאטרון הלאומי, שעל במתו הוצג בשנת 1978 יצירתו "Plenty", שבעקבותיה הועלו גם "A Map of the World" ב-1983 ו "פרבדה" (Pravda) ב-1984 (אותו כתב יחד עם הווארד ברנטון).
בשנת 1984 התמנה לתפקיד של מנהל associate director בתיאטרון המלכותי הלאומי. בשנים הבאות המשיך להציג מחזות רבים על במת תיאטרון זה, ביניהם הטרילוגיה "Racing Demon",‏ "Murmuring Judges",‏ "The Absence of War". כמו כן ביים לא רק מחזות שכתב הוא עצמו אלא גם יצירות של מחזאים אחרים, כמו: The Pleasure Principle מאת סנו וילסון, Weapons of Happiness מאת האוורד ברנטון, המלך ליר מאת שייקספיר.
בשנת 1993 כתב וביים את המחזה "The Absence of War", על מנהיג מפלגת הלייבור ניל קינוק שפרש זמן קצר קודם, לאחר ההפסד בבחירות הכלליות בבריטניה ב-1992.
בשנת 1998 ביקר בישראל וברשות הפלסטינית, את רשמיו מהביקור עיבד למחזה בשם "ויה דולורוזה", שעלה ב-2002 בישראל בתרגום של ענת גוב ובבימויה של עדנה מזי"א תיאטרון הקאמרי. באותה שנה כתב גם את המחזה "נשיקת יהודה איש קריות" על אוסקר ויילד ומאהבו הלורד אלפרד דאגלס. בהפקת המחזה המקורית כיכב השחקן ליאם ניסן.
הר כתב גם סדרת הרצאות בנושאי אמנות ופוליטיקה - "Obedience, Struggle, and Revolt" ("צייתנות, מאבק ומרד") ‏ (2005). חיבר מונולוג שנקרא "Wall" ("החומה") ששיחק בעצמו, על גדר ההפרדה שנבנתה על ידי ישראל בין היישובים הישראלים והפלסטינים ביהודה ושומרון, בעקבות האינתיפאדה השנייה. המונולוג אמור להיות מעובד לסרט תיעודי אמנותי בקנדה. כמו כן נודע בפירושיו החריפים בנוגע לתפקודם של המוסדות הציבוריים מתוך רצון להביא לשיפור.
דייוויד הר הקים בשנת 1982 חברה להפקת סרטים בשם Greenpoint Films וכתב תסריטים כמו " Plenty","Wetherby" "Strapless" "Paris by Night".
הוא כתב מחזות גם לטלוויזיה עבור ה-BBC, כמו "Licking Hitler" ו -"Saigon: The Year of the Cat".
בנובמבר 2012 נבחר הר למחזאי הבית של בית הספר החדש לדרמה. בשנת 2015 כתב את התסריט לסרט "ההכחשה" על מאבקה של ההיסטוריונית חנה ליפשטד במכחיש השואה הבריטי דייוויד אירוינג.
דייוויד הר נשוי בשנית - למעצבת האופנה ילידת צרפת ניקול פרחי.
אותות כבוד ופרסים

1975 פרס John Llewellyn Rhys
1979 פרס BAFTA - פרס החוג למבקרי התיאטרון של ניו יורק
1985 פרס דב הזהב של פסטיבל ברלין לקולנוע
1990 פרס אוליבייה
1990 הפרס של מבקרי התיאטרון של לונדון
1998 קיבל תואר אצולה ממלכת בריטניה
מחזות

(Slag (1970
(The Great Exhibition (1972
(Brassneck (1973 (עם הווארד ברנטון)
(Knuckle (1974
(Fanshen (1975
(Teeth 'n' Smiles (1975 (נשיקות בוגדניות)
(Plenty (1978
(A Map of the World (1982
(Pravda (1985 (עם הווארד ברנטון)
(The Bay at Nice, and Wrecked Eggs (1986
(The Secret Rapture (1988 (משאלות נסתרות)
(Racing Demon (1990
(Murmuring Judges (1991 (אין דין)
(The Absence of War (1993
(Skylight (1995 (גג שקוף)
(Amy's View (1997 (עולמה של איימי)
(The Blue Room (1998 החדר הכחול (עיבוד לפי "המעגל" מאת ארתור שניצלר)
(The Judas Kiss (1998
(Via Dolorosa (1998
(My Zinc Bed (2000
(The Breath of Life (2002
(The Permanent Way (2004
(Stuff Happens (2004 (דברים קורים)
(The Vertical Hour (2006
(2008) Gethsemane
(2009) The Power of Yes
(South Downs (2011
תסריטים לקולנוע וטלוויזיה

Licking Hitler - 1978
Dreams of Leaving - 1980
Wetherby - 1985
Plenty - 1985 - לפי המחזה שלו
1989 - סטרפלס
Damage - 1992
2002 - השעות סרט לפי הרומן של מייקל קנינגהם
2007 - The Corrections סרט לפי הרומן של ג'ונתן פרנזן
2008 - My Zinc Bed סרט טלוויזיה לפי המחזה שלו עצמו
2008 - Murder in Samarkand סרט לפי רומן של קרייג מארי, בעבר שגריר באוזבקיסטן
2008 - נער קריאה לפי הרומן מאת ברנהרד שלינק
2011 - עמוד שמונה סרט בבימויו
2018 - העורב הלבן
2020 - Roadkill (סדרת טלוויזיה ב-BBC One) - יוצר, תסריטאי ומפיק בפועל
בעברית

אין דין (Murmuring Judges)- פורסם מהוצאת בית צבי
2001 -ויה דולורוזה בתרגומה של ענת גוב, הוצג בקאמרי, בבימוי עדנה מזי"א, עם אוהד שחר
2005 - משאלות נסתרות,(The Secret Rapture) בתרגומה של שיר פריבך, הוצג ב הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין, בבימויו של רוני מנדלסון עם נטע שפיגלמן, נועה קולר, הדר רצון וכו'
2005 - החדר הכחול (The Blue Room) - לפי א. שניצלר, הוצג בבית לסין בבימויו של אלון אופיר, עם ליאור אשכנזי ולינור אברג'יל.
2008 - דברים קורים,(Stuff happens) הוצג בהבימה, כמחזה קריאה, בבימוי שי פיטקובסקי, בשיתוף פעולה עם התיאטרון המלכותי הלאומי
2012 - גג שקוף (Skylight), נוסח עברי מאת איתן בלום, הוצג בתיאטרון הספרייה, בבימויו של מיטקו בוזקוב, עם יורם טולדנו, שני רוטברג, ואביהוד תדהר
הערות שוליים

↑  ירון פריד, הזבוב שעל הקיר, חדשות, 29 באוקטובר 1993
↑  ציפי שוחט, "ויה דולורוזה" - הצגה חדשה בקאמרי, באתר הארץ, 19 בינואר 2002
↑  נינה דרנטון, שונא פרסום, באתר הארץ, 13 ביוני 2002
↑  הארץ, סרט נוסף לבמאי של "בילי אליוט", באתר הארץ, 29 בינואר 2002
↑  ציפי שוחט, החדר הכחול, באתר הארץ, 20 בינואר 2005
↑  עליס בליטנטל, אהבה שבירה ב"גג שקוף", באתר News1 מחלקה ראשונה, 20 במאי 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262316905171  PLWABN: 9810612570105606  BIBSYS: 90063032  BNE: XX1161869  BnF: cb12222064x (data)  CANTIC: a10885377  CiNii: DA05313149  GND: 119201178  ISNI: 0000 0001 2143 7082  LCCN: n50022346  NKC: jn19990003163  NLA: 35171075  NLG: 74615  NLK: KAC200405636  NSK: 000313107  NTA: 069817871  RERO: 02-A003347950  SELIBR: 251764  SNAC: w6vz382k  SUDOC: 030896746  ULAN: 500346537  VIAF: 166076551   WorldCat (עם VIAF): 166076551
מרטה וינשטוק-רוזין

| --- | --- |

צילום בשנת 2014 בטקס קבלת הפרס ישראל על חקר הרפואה
 לידה:  1935 (בת 90 בערך)
 ענף מדעי:  רוקחות
 מקום מגורים:  אוסטריה אוסטריה   בריטניה בריטניה ישראל ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לונדון 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס בובליק (2022)  פרס ישראל (2014) 
 תרומות עיקריות
 פיתוח תרופת ה"אקסלון" לטיפול במחלת אלצהיימר  השתתפה בפיתוח התרופה "רסג'לין" לטיפול בפרקינסון
 
מרטה וַינשטוֹק-רוֹזִין (נולדה ב-1935) היא פרמוקולוגית ישראלית, כלת פרס ישראל לרפואה. חקרה טיפולים תרופתיים במחלות ניווניות (אנ') של מערכת העצבים המרכזית ופיתחה את תרופת האקסלון לטיפול במחלת אלצהיימר.
קורות חיים

מרטה וינשטוק-רוזין נולדה בשנת 1935 בווינה שבאוסטריה. בשנת 1939, לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, נמלטה עם משפחתה לאנגליה. עם הגיעם לאנגליה נלקח אביה למעצר, בהיותו אזרח של מדינת אויב.
בתום מלחמת העולם השנייה, התחילה ללמוד לנגן בכינור, והשתתפה בתזמורת בית הספר בו למדה, ובמשך שנים כנגנית חובבת בתזמורת החובבנית הידועה "בן אורי".
בשלהי שנות ה-50 נישאה לארנולד רוזין, לימים פרופסור לרפואה, מנהל המחלקה הגריאטרית במרכז רפואי שערי צדק ויקיר ירושלים. בשנת 1969, עלו בני הזוג לישראל עם שלושת ילדיהם, וכעבור שנה נולד ילדם הרביעי. אחד מילדיהם הוא הרב יונתן רוזין, מרבני ישיבת ברכת משה.
קורות חיים > דרכה באקדמיה

בשנת 1956 התקבלה וינשטוק-רוזין ללימודי רפואה באוניברסיטת לונדון (דבר שנחשב קשה לאישה באותה התקופה), אך העדיפה ללמוד פרמקולוגיה והחלה את לימודיה לתואר ראשון בבית הספר לרוקחות של אוניברסיטת לונדון, ובסיומם המשיכה לתואר שני.
בשנת 1961 קיבלה תואר דוקטור לפרמקולוגיה בבית הספר לרפואה סנט מרי בלונדון, וב-1963 (כשהיא בת 28) מונתה למרצה בפרמקולוגיה בבית הספר זה.
למדה אימונולוגיה, ובעקבות זאת עבדה במרפאת אלרגיה, וחקרה כיצד פועל חיסון לאלרגיה לאבקת פרחים.
בשנת 1969, לאחר עלייתה לישראל, החלה לעבוד במחלקה לפרמקולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1976–1977 יצאה לשנת שבתון בNIH בארצות הברית, כחוקרת בכירה. שם עבדה עם פרופ' ג'וליוס אקסלרוד ופרופ' ארווין קופין, ובמהלך שנה זו פרסמה כ-8 מאמרים בעיתונים יוקרתיים.
בשנת 1977 הצטרפה לבית הספר לרוקחות של האוניברסיטה העברית בירושלים כפרופסור. בשנת 1981 מונתה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1983 מונתה לראש המחלקה לפרמקולוגיה. בשנת 2003 עברה למעמד של פרופסור אמריטה.
קורות חיים > פיתוח תרופת האקסלון

בשנת 1977 עם הצטרפותה לבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, החלה לחקור כיצד חומרים אופיאטיים (חומרים משככי כאבים) גורמים לדיכוי נשימה. היא גילתה כי חומרים אלו מקטינים את השחרור של אצטילכולין בתאי הנשימה בגזע המוח. בעקבות זאת, היא פיתחה טיפול של נתינת מורפין יחד עם פיזוסטיגמין המעכב את פעילותו של כולין-אסטראז, ומונע פירוקו של אצטילכולין.
הטיפול הצליח לבטל את דיכוי הנשימה ואף שיפר את יעילות משככי הכאבים. וינשטוק רוזין פיתחה נגזרות יציבות של פיזוסטיגמין בעלות רעילות נמוכה כדי לסייע ולהשלים את הטיפול בכאבים. וינשטוק רוזין ועמיתיה מצאו כי החומרים האלו לא היו פעילים בגזע המוח כמו שקיוו, אך היו פעילים בהיפוקמפוס ובקליפת המוח הקדמית.
וינשטוק-רוזין סיפרה בראיון איתה כי ב--1984 נתקלה במאמר שדיווח על הקשר בין ירידה בכמות האצטילכולין בהיפוקמפוס ובקליפת המוח לבין פגיעה בזיכרון ובתפקוד הקוגניטיבי במחלת אלצהיימר. בעקבות מאמר זה וינשטוק-רוזין המשיכה במחקרה, ואכן בניסויים שביצעה נראה כי תרכובת הריבסטיגמין שווינשטוק-רוזין ועמיתיה פיתחו שיפרה את מצב הזיכרון בחיות מעבדה. תרכובת הריבסטיגמין היא התרכובת עליה מבוססת תרופת האקסלון לטיפול במחלת אלצהיימר.
לאחר שחברת טבע לא גילתה עניין בתרופה, היא נמכרה לחברת סנדוז (היום חלק מחברת נוברטיס), ומכירותיה הגיעו לשיא של מיליארד דולר לשנה. לפי דרישת החברה נשמרה זהותה של וינשטוק-רוזין כמפתחת התרופה בסוד, בנימוק של חשש מהחרם הערבי, ורק כעבור יותר מעשר שנים בוטלה הגבלה זו.
קורות חיים > פיתוח תרופת הלדוסטיג'יל

בשנות האלפיים מפתחת וינשטוק-רוזין, יחד עם פרופסור מוסא יודעים (מפתח תרופת האזילקט למחלת פרקינסון), תרופה נוספת. מטרתה לטפל במחלת ה-MCI - ליקוי קוגניטיבי מתון, הנובעת מהפרעה ניוונית של מערכת העצבים ומאופיינת בבעיות בזיכרון, בשיפוט ובשפה ומבשרת במקרים רבים את תחילתה של מחלת אלצהיימר.
התרופה החדשנית מבוססת על שילוב נגזרות אזליקט ואקסלון, ומשמשת כתרופה רב-ייעודית - התוקפת אזורים ספציפיים במוח, וכן בכמה חזיתות. היא נמצאת בשלבי פיתוח וניסויים קליניים מתקדמים, אך טרם אושרה לשימוש על ידי הרשויות.
תארים ופרסים

מרטה וינשטוק-רוזין זכתה בפרסים רבים לאורך הקריירה המחקרית שלה, ביניהם:
1983 מופקדת הקתדרה ע"ש סטורץ' למחקר פרמצבטי.
1987 מופקדת הקתדרה ע"ש דויטש למחקר פסיכו-פרמקולוגי.
בשנת 2000 זכתה בפרס קיי מהאוניברסיטה העברית, על פיתוח תרופת האקסלון לטיפול באלצהיימר.
בשנת 2003 הפרס הראשון על פיתוח תרופה לטיפול באלצהיימר, האגודה האמריקנית להזדקנות.
בשנת 2002–2004 כיהנה כנשיאת האגודה הישראלית למדעי העצב והמוח.
ביום העצמאות התשע"ד (2014) הוענק לה פרס ישראל בתחום חקר הרפואה.
בערב יום העצמאות התשע"ה (2015) הדליקה משואה בטקס המרכזי בהר הרצל, שנושאו היה "ישראלים פורצי דרך".
בשנת 2022 זכתה בפרס בובליק על תרומתה החשובה למערכת הבריאות בארץ ובעולם, שבאה לידי ביטוי בפיתוח טיפול תרופתי למחלת אלצהיימר.
הערות שוליים

1 2  קורות חיים באתר פרס ישראל
↑  יום האלצהיימר הבינלאומי: לדוסטיג'יל קוצרת שבחים בניסויים הקליניים, באתר "הטכניון", ‏21 בספטמבר 2015
↑  Israel Prize for researcher who developed drug to slow dementia, The Jerusalem Post | JPost.com, ‏2014-03-02 (באנגלית אמריקאית)
↑  איתי בלומנטל, ממציא כיפת ברזל ידליק משואה: הכרה בהישג, באתר ynet, 8 במרץ 2015
ויסאם פרחאת

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1974 עזה, השטחים הכבושים 
 נהרג:  2 בדצמבר 2023 (בגיל 49 בערך) רצועת עזה, הרשות הפלסטינית 
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 השתייכות:    חמאס  גדודי עז א-דין אל-קסאם 
 תקופת הפעילות:  עד ל-2023
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד שג'אעייה שבחטיבת העיר עזה
 
ויאסם פרחי פרחאת (בערבית: وسام فرحات; 1974 – 2 בדצמבר 2023) או בכינויו אבו חוסיין, היה מפקד גדוד שג'אעייה של הזרוע הצבאית של חמאס. עמד מאחורי פעולות טרור, ביניהן הפיגוע במכינה בעצמונה, הטבח בנחל עוז ועוד.
ביוגרפיה

ויסאם פרחאת נולד בשנת 1974 לאום נידאל. שלושה מאחיו, נידאל, מוחמד ורואד נהרגו במהלך השתתפותם בפעילות טרור למען חמאס. אחיו הגדול, נידאל, נהרג בעת שהכין טיסן נפץ בשליחות הזרוע הצבאית של חמאס. נידאל היה מראשי פרויקט רקטות הקסאם של הזרוע הצבאית של חמאס.
ב-20 במרץ 1995 נעצר פרחאת באשמת הובלת שש שקיות חומר נפץ לישראל, שלטענת ישראל היה ניסיון לבצע פיגוע התאבדות בישראל. הוא ישב כמעט 11 שנים בכלא הישראלי, מתוכן שנתיים בבית הסוהר שקמה, 6 שנים בבית הסוהר נפחא ושנתיים וחצי בכלא הדרים. הוא שוחרר מהכלא הישראלי בנובמבר 2005, שלושה שבועות לאחר שאחיו רואד נהרג בידי ישראל.
ב-2002 תכנן את ביצוע פיגוע במכינה בעצמונה, שבו נהרגו חמישה אזרחים ישראלים ונפצעו 12 נוספים. בעודו בכלא נודע לו על השתתפותו של אחיו הצעיר מוחמד בפיגוע.
לאחר שחרורו מהכלא ב-2005, חזר פרחאת לעזה וסייע ביצירת רקטות לחמאס.
אחר כך הפך למג"ד של חמאס בשג'אעייה. הוא היה אחראי על המתקפה על אוטובוס התלמידים בשער הנגב בשנת 2011, בו נהרג אחד התלמידים. כמו כן פיקד על קרב שג'אעייה ב-2014, בו נהרגו שבעה חיילי צה"ל, בהם אורון שאול שגופתו נחטפה. פרחאת הוביל את הטבח בנחל עוז במהלך טבח שבעה באוקטובר.
ב-2 בדצמבר 2023 צה"ל חיסל את פרחאת בסיכול ממוקד במהלך מלחמת חרבות ברזל. לאחר מכן, ב-8 בדצמבר 2023, הזרוע הצבאית של חמאס פרסמה סרטון בו נראים קרבות בשג'אעייה, כולל טנק ישראלי בוער, וצעקות "אבו חוסיין" (בהתייחס לפרחאת) כ"מתנה".
הערות שוליים

1 2 3 4 5  לילך שובל, החשבון נסגר: כך חוסל בכיר בחמאס שאחראי על אסון הנגמ"ש בצוק איתן, באתר ישראל היום, 2 בדצמבר 2023
1 2  "سيلفي مع دبابة محترقة.. إهداء خاص من القسام لقائد كتيبة الشجاعية". التلفزيون العربي. 8 בדצמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "بعد أن قدمت ثلاثة شهداء: والدة الاسير وسام فرحات تستقبله بعد غياب دام 11 عاما". Ma'an. 2005-11-10. נבדק ב-7 בינואר 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Abu Hussein Farhat, the man who Al-Qassam burned a tank to avenge - Jordan News | Latest News from Jordan, MENA, Jordan News | Latest News from Jordan, MENA, ‏2023-12-08 (באנגלית)