stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דאריו ויטרבו
ביוגרפיה

ויטרבו נולד למשפחה בורגנית אמידה. אביו, אומברטו, עסק בתחום הנדל"ן, ואמו, מריה לוי, הייתה ציירת. היה לו אח יחיד, קרלו אלברטו, שהיה מנהיג ציוני איטלקי, עורך דין, עיתונאי ובלשן, שהיה פעיל למען יהדות ביתא ישראל.
הוא למד בבית הספר התיכון הקלאסי "Michelangiolo", שם היה פיירו קלמנדרי כחבר לכיתה; לאחר שקיבל את תעודת הבגרות, הוא נרשם, בתמיכת אמו, לאקדמיה לאמנויות יפות, שם היה הפסל אוגוסטו ריבלטה המורה שלו לאמנות פלסטית. הוא סיים את לימודיו ב-1912 וכבר ב-1914 את עבודותיו.
במלחמת העולם השנייה גויס ולחם בחזית. במהלך חופשה הוא ביקר קרובי משפחה רחוקים במילאנו, שם פגש לראשונה את עדה ורה ברנשטיין, בת דודה מדרגה שנייה שלו, ולימים הם נישאו.
לאחר שהמלחמה הסתיימה, חידש ויטרבו את פעילותו האמנותית, והתמסר במיוחד לפיסול. בשנת 1922 הוא הוזמן להשתתף ב-"Primaverile Fiorentina" ובאותה שנה הציג תערוכה אישית בגלריה "Bottega di Poesia" במילאנו. לאחר מכן הציג בפריז, וזכה להצלחה בולטת, עד כדי כך שקיבל את ההחלטה לעבור לבירת צרפת שם החל להציג את יצירותיו בתערוכות.בשנת 1926 הוא הוזמן להציג את יצירותיו ב"סלון ד'אוטומן", "סלון טווילרי" ו"גלרי דוראנד-רואל". ב--1928 הציע לו בעל הגלריה ברנהיים-ז'ון את חלל התצוגה שלו לתערוכה אישית.
ב-8 ביוני 1930, לאחר חילופי מכתבים שנמשכו שנים, נישאו דאריו ועדה ורה ברנשטיין. עדה, שעברה לפריז, פתחה עסק משלה בתחום האופנה, בעוד דאריו המשיך בעיסוקיו האמנותיים. בשנת 1931 הציג בברלין, ב--1932 הציגבביאנלה של ונציה, ב--1934 ב"גלרי הברארד" בפריז, לבסוף, ב--1935 ב"גלריה סמבון" וב"תערוכת האמנות האיטלקית של המאה התשע עשרה והמאה העשרים".בשנת 1939 קיבלו בני הזוג אזרחות צרפתית. אולם זמן קצר לאחר מכן, פרוץ מלחמת העולם השנייה ובמיוחד לאחר הכיבוש הגרמני של צרפת אילצו את בני הזוג ויטרבו-ברנשטיין, ביוני 1940, לנטוש את ביתם והסטודיו הפריזאי, עם ארבעים פסלים שאבדו אז, לברוח לקחת איתם כמה דברים אישיים וכמה תכשיטים, מזכרות מאמה של עדה. לאחר סדרה של תהפוכות ומספר ימים של נסיעות מתישות, ברכבת ובאופניים, הצליחו בני הזוג להגיע למרסיי ולעלות על אונייה לניו יורק, לשם הגיעו ב-3 באפריל 1941, בתחילה מצאו מקום לינה אצל אריגו ברנשטיין, אחד מאחיה של עדה, פליט עצמו עם משפחתו.
בשנת 1944 ערך ויטרבו תערוכת יחיד בגלריה "וילדנשטיין" בעיר ומשנת 1946 יצירותיו הוצגו כמעט בכל התערוכות "גילדת הפסלים" השנתיות.
במאי 1950 הזמין אותו האדריכל אריק מנדלסון לשתף פעולה ביצירת, מטעם עיריית ניו יורק, של אנדרטה אשר הייתה אמורה להיקרא "אנדרטה אמריקאית לזכר ששת מיליון יהודי אירופה" ; פרויקט שלא מומש. באותה שנה תרם ויטרבו את אחד מראשי הברונזה שלו לגלריה אופיצי בפירנצה עבור אוסף הפורטרטים העצמיים.
בשנת 1952 לקה ויטרבו בהתקף לב, עליו התגבר. המכירה ל"מוזיאון ארקנסו לאמנויות יפות" של ראש ברונזה בשם "Incantamento", שנוצר בשנת 1953, אפשרה סוף סוף רכישת קרקע בפירנצה, בוויה דל ג'ינורו, לבניית בית עם סטודיו.במהלך פעילותו האמנותית יצר גם חריטות ברונזה ויצר תכשיטים במתכות יקרות.
ויטרבו נפטר בניו יורק ב-11 בנובמבר 1961. גופתו הועברה לאיטליה, והוא נקבר בבית הקברות היהודי בפירנצה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  "Viterbo Dario".
1 2  "Viterbo Dario". 2020.
1 2  "Ada Vera Bernstein Viterbo". Firenze. 2019.
↑  (Guarnieri, Lo Monaco 2019 p. 8).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513291205171  GND: 141953624  ICCU: CFIV024350  ISNI: 0000 0000 8640 1729  SUDOC: 255188773  ULAN: 500478492  VIAF: 125083077   WorldCat (עם VIAF): 125083077 
"הנפילה" פסל מעשה ידי דאריו ויטרבו משנת 1914. הפסל מוצג ברחבת מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
רוסיה הצארית

רוסיה הצארית (ברוסית: Царство Русское או Российское царство‏) הוא הכינוי הרשמי של הישות הפוליטית ברוסיה בין עלייתו לשלטון ב-1547 של איוואן הרביעי, הראשון שכינה עצמו "צאר" ועד להכרזתו של פיוטר הגדול על הקמת האימפריה הרוסית ב-1721.
בתקופת קיומה של רוסיה הצארית, היא כונתה בדרך כלל במערב אירופה "מוסקוביה" (Московия), כפי שכונתה גם נסיכות מוסקבה באופן לא פורמלי. הכינוי "רוסיה הצארית" הוא חלוקה שעשו היסטוריונים מודרניים, אף שגם לאחר הפיכתה של רוסיה הצארית ל"אימפריה הרוסית" התקראו השליטים "צאר" ולפיכך יש לעיתים גם הטועים לחשוב כי "רוסיה הצארית" הוא כינוי לרוסיה שבתקופה זו עד למהפכת פברואר (1917).
משנת 1551 ועד שנת 1700 רוסיה גדלה ב-35,000 קמ"ר בשנה. בתקופה זו השלטון עבר משושלת רוריק לשושלת רומנוב, רוסיה יצאה למלחמות נגד פולין וליטא, כבשה את סיביר וכוחה העולה כמעצמה אירופית הלך וגדל עם עלייתו לשלטון של פיוטר הגדול בשנת 1682. לאחר הניצחון על השוודים במלחמת הצפון, פיוטר הכריז על עצמו קיסר והמדינה החלה להתקרא "האימפריה הרוסית" (Российская Империя) החל משנת 1721.
יחסי חוץ

בשנת 1549 הוקמה מנהלת השגרירים ("פָּסוֹלסקי פְּריקאז", Посольский приказ), שהייתה גלגולו הראשון של משרד החוץ הרוסי כשרוסיה הצארית ניסתה לקשור קשרים עם מדינות זרות בתקופת שלטונו של איוואן האיום לצורך יצירת בריתות צבאיות במלחמות נגד שכנותיה.
להקמת מנהלת השגרירים קדמה הקמת חברת הסחר "מוסקוביה" שהייתה החברה האנגלית היחידה שהורשתה לסחור עם רוסיה והיוותה את הגרעין לכינון יחסים דיפלומטיים בין נסיכות מוסקבה לאנגליה. איוואן ייסד קשרי מסחר חדשים ופתח את הים הלבן ואת נמל ארכנגלסק לסוחרים אנגלים.
רוסיה המשיכה להתרחב ולנסות להגדיל את שטחיה במלחמות נגד שכנותיה ובשנים 1533–1584 היא גדלה מ-2.8 מיליון קמ"ר ל-5.4 מיליון קמ"ר. איוואן כבש את חאנות קאזאן ב-1552 ולאחר מכן את חאנות אסטרחן ובאזורי המפגש של הוולגה עם הים הכספי. ניצחונות אלה הפכו את רוסיה למדינה רב-אתנית. הצאר שלט כעת על כל נהר הוולגה והשיג גישה אל מרכז אסיה. הוא גם ניסה להתפשט צפונה ויצא למלחמה על הים הבלטי. ב-1558 הוא פלש לליבוניה ועירב את עצמו למעשה במלחמה בת 25 שנה נגד האיחוד הפולני-ליטאי, שוודיה ודנמרק. חרף מספר ניצחונות, נהדף צבאו של איוואן והרוסים נכשלו בהבטחת גישה אל הים הבלטי.
שליטי חאנות קרים ניסו לפלוש לרוסיה ולנצל את הפסדה במלחמת ליבוניה להשגת שטחים, אך נכשלו בכך והפלישה הטטרית בשנים 1570–1572 נבלמה על ידי צבאו של איוואן.
היסטוריה

לקראת המאה ה-16 השליט הרוסי היה לדמות אוטוקרטית ורבת עוצמה ונקרא בתואר "צאר". עם אימוץ תואר זה, הריבון של מוסקבה ניסה להציג עצמו כשליט או קיסר ואומנם לאחר נפילת האימפריה הביזנטית בשנת 1453, נסיך מוסקבה איוון השלישי, תבע לעצמו את תפקיד הפטרון של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית והצאר ראה בעצמו כממשיך ביזנטיון. מסורת זו חוזקה על ידי נישואי איוון לאחייניתו של קונסטנטינוס האחד עשר, הקיסר הביזנטי האחרון. בהשפעת הנסיכה אימצה מוסקבה הן את מנהגי החצר של ביזנטיון והן את שאיפותיה האימפריאליות. מוסקבה הוכתרה על ידי שליטיה כ"רומא השלישית" לאחר רומא וביזנטיון. קשרי האיחוד וההורשה בין מוסקבה לביזנטיון הודגשו על ידי איחוד סמלי שתי הממלכות – גאורגי הקדוש של מוסקבה והעיט הדו-ראשי של ביזנטיון. למעשה, העיט הדו-ראשי המשיך לשמש גם כסמל הפדרציה הרוסית.
בתקופת שלטונו של איוואן הרביעי (1533–1584), הפך השליט לבעל סמכות בלתי מוגבלת. לאחר הכתרתו לצאר הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הכירה בו כקיסר ושליט רומא השלישית. איוואן הרביעי חיזק את שלטונו וזכה בצדק לכינוי "האיום" בשל שיטות הדיכוי האכזריות שלו כנגד מתנגדיו. הוא סבל מפרנויה ודיכאון ושלטונו הופרע במעשי אלימות אכזריים. איוואן האיום עלה לשלטון בשנת 1533 בתור הנסיך הגדול של מוסקבה והוא בן 3 בלבד ובתחילה התחרו על השלטון הבויארים שויסקי ובלסקי עד שאיוואן נטל לעצמו את השלטון בשנת 1547. זמן קצר לאחר הכתרתו לצאר, ביצע איוואן רפורמות רבות ובין השאר הכריז בשנת 1550 על קוד חוקים חדש, ערך רפורמה בצבא וארגן מחדש את המועצות והשלטון המקומי.
היסטוריה > אופריצ'נינה

בסוף שנות 1550, איוואן הסתמך רבות על יועציו, הממשלה והבויארים. ב-1565 הוא חילק את רוסיה לשני חלקים: תחום פרטי (אופריצ'נינה) וממלכה ציבורית (זמצ'ינה). לצורכי הפרט איוואן בחר במחוזות החשובים והמשגשגים ביותר. בשטחים אלה סוכניו תקפו את הבויארים, הסוחרים והעם הפשוט והוציאום להורג בדרכים אכזריות תוך הפקעת אדמותיהם. כך החל עשור של טרור שהגיע לשיאים בטבח נובגורוד בשנים 1569–1570 שבמהלכם סוכניו של איוואן הוציאו להורג רבבות אנשים.
כתוצאה ממדיניות האופריצ'נינה איוואן ניתץ את כוחם הפוליטי והכלכלי של משפחות הבויארים המובילות והרס בכך את האישים שסייעו לבנייתה של רוסיה ולניהולה. המסחר נהרס והחקלאים שנאלצו להתמודד עם מיסים כבדים מאוד ואיומים באלימות עזבו את רוסיה. בשנת 1572 איוואן נטש לבסוף את מדיניות האופריצ'נינה.
ברם, המצב הכלכלי והפוליטי המתדרדר הביא לכך שלאחר מותו פרץ משבר חברתי ומלחמת אזרחים בתקופה שנודעה בכינוי תקופת הצרות ונמשכה משנת 1598 ועד 1613.
היסטוריה > תקופת הצרות

לאחר מות איוואן הרביעי, ירש אותו בנו פיודור שלקה בנפשו והשלטון בפועל היה נתון בידי גיסו בוריס גודונוב. האירוע החשוב ביותר באותה תקופה הייתה הקמת הפטריארכיה של מוסקבה בשנת 1589. באותה שנה גם הגיעה לקצה שושלת רוריק לאחר שפיודור מת מבלי להותיר יורש. גודונוב אסף את הזמסקי סובור ונציגי הכנסייה והסוחרים והכריז על עצמו כצאר, אף שכמה מהבויארים סירבו להכיר בו. באותה עת הופיע מתחזה שטען כי הוא דמיטרי, בנו של איוואן הרביעי שמת ב-1591 וכך עלה לשלטון דמיטרי הכוזב הראשון משושלת גודונוב, שזכה לתמיכת פולין והסוחרים של מוסקבה. הוא הוכתר לצאר זמן קצר לאחר רצח הצאר פיודור השני, בנו של בוריס גודונוב.
רוסיה נכנסה לתקופה של כאוס מתמשך הנודע בכינוי תקופת הצרות (Смутное Время). בתקופה זו הבויארים נאבקו זה בזה על השלטון, והמעמדות הנמוכים התקוממו פעמים רבות בעוד צבאות זרים פולשים לרוסיה ובכך נחלש כוחו של הצאר והאוטוקרטיה שהנהיג איוואן הרביעי.
ב-1609 פולין פלשה לרוסיה והגיעה עד לכיבוש הקרמלין. בשנת 1610 קבוצת בויארים חתמה על הסכם שלום עם הפולנים ולאחר שהרוסים הצליחו לגבור על הפולנים, בחרה אספת העם, הזמסקי סובור, בשליט חדש לרוסיה, מיכאיל הראשון שהיה השליט הראשון לשושלת רומנוב ששלטה ברוסיה ב-304 השנים הבאות.
היסטוריה > תקופת הצרות > רוסיפיקציה

ניסיון של הצארים לעשות מעין כור היתוך לאומי באופן כוחני ולהעביר את העמים השונים ברוסיה תהליך של רוסיפיקציה. ניסיון זה נכשל – והמהלכים רק עודדו את הרגשות הלאומיים המקומיים, ויצרו התנגדות לשלטון הרוסי[דרוש מקור].
היסטוריה > תחילת שלטונם של בני רומנוב

לאחר עלייתו לשלטון, מיכאיל הראשון פעל לחתום על חוזה שלום עם שוודיה בשנת 1617. בשנת 1618 הוא חתם על חוזה דאולינו לסיום מלחמת רוסיה-פולין של השנים 1608–1618 ובמסגרת החוזה הושבו לפולין ולליטא שטחים שונים, לרבות סמולנסק שנכבשה על ידי הליטאים בשנת 1509.
כל ענייני הפנים והמדינה בתקופת מיכאיל היו בידי אביו פילארט שבשנת 1619 הפך לפטריארך של מוסקבה. מאוחר יותר, בנו של מיכאיל אלכסיי הראשון (1645–1676) הסתמך על הבויאר בוריס מורוזוב שניהל את הממשל. אולם, לאחר שבוריס מורוזוב ניצל לרעה את סמכויותיו, הוא פוטר בשנת 1648 עם מהומות המלח במוסקבה.
לאחר הניסיון הלא מוצלח לכיבוש סמולנסק מידי פולין ב-1632, רוסיה חתמה על חוזה שלום עם פולין בשנת 1634.
היסטוריה > כיבוש סיביר והתפשטות מזרחה

רוסיה המשיכה להתרחב דרומה ומזרחה. בשנת 1581 משפחת הבויארים סטרוגנוב שכרה את הקוזאק ירמק טימופייביץ' להוביל משלחת למערב סיביר. ירמק הביס את חאנות סיביר ותבע את השטחים שממערב לנהרות אוב ואירטיש בעבור רוסיה. הקוזאקים סייעו לרוסיה להתפשט מזרחה ובשנת 1648 סמיון דז'ניוב פתח מעבר בין אמריקה לאסיה. באמצע המאה ה-17 הרוסים הגיעו לנהר אמור ולגבולות האימפריה הסינית.
לאחר תקופת סכסוך עם שושלת צ'ינג, רוסיה חתמה על חוזה שלום עם סין ב-1689 והשיגה שליטה על שטחי מזרח אגם הבאיקל ודרך מסחר לבייג'ינג.
היסטוריה > פיוטר הראשון והקמת האימפריה הרוסית

פיוטר הגדול (1672–1725) שהפך לשליט יחיד בשנת 1696 התעתד להפוך את רוסיה הצארית, שניהלה קשרים מועטים עם אירופה וראו בה כמעצמה אזורית, לכוח עולה בתרבות ובפוליטיקה האירופית. לאחר דיכוי מספר מרידות עקובות מדם, פיוטר יצא בחשאי לסייר במערב אירופה והתרשם מאוד ממה שראה ובעיקר הבין עד כמה רוסיה הייתה נחשלת ועד כמה מנהגי הרוסים היו דומים יותר לאלה של האימפריה המונגולית מאשר למנהגי המלוכה האירופית. בשובו לרוסיה הוא הנהיג בכוח את מנהגי האירופים בכך שאסר על האצולה לגדל זקנים והכניס מנהגים חדשים. אוכלוסייתה של רוסיה גדלה עקב התפשטות גבולותיה והיא הפכה לא רק למעצמה אזורית אלא גם למעצמה עולמית וכוח עולה באירופה.
לאחר הניצחון על השוודים במלחמת הצפון והחתימה על חוזה נישטדט בספטמבר 1721 רוסיה הפכה למעצמה. היא סיפחה לעצמה את שטחי חבל קרליה, ליפלנדיה, איז'ורה, אינגריה, אסטליאנדיה וליבוניה ודרום פינלנד עד ויבורג. לאחר המלחמה היה לרוסיה צי מודרני ועוצמתי וצבא חזק. הסנאט הרוסי והסינוד החליטו להעניק לפיוטר הראשון את תואר קיסר רוסיה. ב-22 באוקטובר (2 בנובמבר) 1721 פיוטר אימץ לעצמו את התואר כצעד המציג את תפקידה החדש של רוסיה בזירה הבינלאומית. פרוסיה והולנד הכירו מיד בתואר החדש, שוודיה הכירה בכך בשנת 1723, האימפריה העות'מאנית רק ב-1739, אנגליה וממלכת הבסבורג ב-1742, צרפת וספרד ב-1745 ופולין רק ב-1764.
פוליטיקה

הצאר היה השליט הכל יחיד של רוסיה הצארית. ברם, הוא הסתייע פעמים רבות ביועצים, שהורכבו לא פעם מאצילים ("בויארים"). לצד הצאר פעלה גם מועצה מייעצת, שכונתה "זמסקי סובור" ומהווה למעשה לגלגול הראשון של הפרלמנט ברוסיה.
לא הייתה ממשלה מרכזית ברוסיה הצארית, ברם הוקמו מינהלות (פריקאזי), המהוות גלגול ראשון של משרד ממשלתי ברוסיה ומרבית משרדי הממשל המודרניים יונקים שורשיהם מאותן מינהלות.
שליטי רוסיה הצארית

| שם ותואר | תמונה | תקופת חיים | תקופת שלטון | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| איוואן הרביעי "האיום" |  | 1530–1584 | 1533–1584 | נחשב לצאר הראשון (משנת 1547). בנו הבכור של וסילי השלישי. בזמנו נעשו רפורמות רבות בתחום השירות הצבאי, החוקים והמשפטים. בתקופתו שטחה של האימפריה הרוסית כמעט הכפיל את עצמו. לקראת סוף חייו גודלה של רוסיה היה רב יותר מאירופה כולה. משך מלכותו הרשמי היה הכי ארוך בין כל השליטים בהיסטוריה הרוסית, 50 שנים ו-105 ימים. |
| פיודור הראשון |  | 1557–1598 | 1584–1598 | בנו השלישי של איוואן האיום. האחרון בשושלת רוריק שהסתעפה למוסקבה. יזם את ממסד הפטריארכיה של הכנסייה הפראבוסלאבית הרוסית ומינה את הפטריארך הראשי הראשון. |
| בוריס גודונוב |  | 1552–1605 | 1598–1605 | גיסו של פיודור הראשון. מונה לצאר בהחלטת אספת זמסקי סובור לאחר מותו של פיודור ללא יורשים. החל באופן מעשי להתקרב הן תרבותית והן פוליטית למערב. |
| פיודור השני |  | 1589–1605 | 1605–1605 | נרצח כחצי שנה בלבד מהכתרתו בגיל 16. האחרון משושלת גודונוב שמלך. |
| דמיטרי הראשון "הכוזב" |  | 1582–1606 | 1605–1606 | עלה לשלטון תוך הפצת שקרים בדבר היותו בנו של איוואן האיום. נרצח מדקירה בצוואר. שמו של הרוצח לא ידוע עד היום. |
| וסילי הרביעי |  | 1552–1612 | 1606–1610 | האחרון לשושלת רוריק הכללית. הורד מהשלטון על ידי הפולנים בשנת 1610 ונשבה בפולין עד למותו. |
| מיכאיל הראשון |  | 1596–1645 | 1613–1645 | אחיינו מדרגה שנייה של פיודור הראשון. חתם על הסכמי שלום עם השוודים שהחזירו שטחים נרחבים לרוסיה, ועל הסכמי שלום עם הלטבים והפולנים תוך איבוד שטחים. הגדיל ותפס את כל השטח של סיביר ויקוטיה עד לאוקיינוס השקט. |
| אלכסיי הראשון |  | 1629–1676 | 1645–1676 | בנו מאשתו השנייה של מיכאיל הראשון. איחד את רוסיה עם אוקראינה בשנת 1654. |
| פיודור השלישי |  | 1661–1682 | 1676–1682 | בנו הבכור של אלכסיי. נפטר בגיל 20 בלבד בלי להוליד צאצאים. אחרי מותו עלו לשלטון שני אחיו הצעירים. |
| איוואן החמישי |  | 1666–1696 | 1682–1696 | הילד האמצעי של אלכסיי. שלט במשותף עם אחיו הצעיר פיוטר הגדול עד למותו. כל חייו היה מאוד חולה מסיבות תורשתיות ונפטר בגיל 30 בלבד. |
| פיוטר הראשון "הגדול" |  | 1672–1725 | 1682–1721 | שלט למחצה עם אחיו איוואן החמישי עד 1696. נחשב לאחד הצארים הטובים והחזקים ברוסיה, האימפרטור הרוסי הראשון (קיסר). הצאר הראשון שביצע מסע ארוך באירופה המערבית. כבש את השטחים הצפוניים מידי שוודיה ופתח יציאה לים הבלטי לאימפריה הרוסית. כמו כן ניהל קרבות מוצלחים מול הפרסים על הים הכספי ומול האימפריה העות'מאנית בסביבות הים השחור. הקים את העיר סנקט פטרבורג. |
לאחר 1721 שלט פיוטר על האימפריה הרוסית עד למותו בשנת 1725.
דגלי רוסיה הצארית

בתקופת רוסיה הצארית לא היה דגל מדינה אחד, אלא כמה דגלים בשימוש:
דגלי הצאר:
דגל הצאר של מוסקבה (1693–1700): דגל בצבעי לבן-כחול-אדום עם נשר דו ראשי מוזהב במרכזו. הוחלף בדגל חדש בשנת 1700.
הדגל הקיסרי: נשר דו ראשי שחור הנושא את סמל הקדוש ולדימיר על רקע מוזהב. אומץ בשנת 1700.
דגל אזרחי: שושלת רומנוב אימצה את הדגל הרוסי משנת 1472, כדגל אזרחי ונותר לאחד מדגלי המדינה עד 1858.
דגל ימי אזרחי של רוסיה: דגל לבן-כחול-אדום, שאומץ ב-20 בינואר 1705 על פי צו של פיוטר הגדול.
דגל הצי הרוסי הקיסרי: דגל לבן עם איקס כחול, שאומץ בשנת 1712.
דגל ימי של רוסיה: דגל אדום עם תיחום כחול שאומץ בשנת 1700.
דגל הצאר של מוסקבה (1693–1700)
דגל קיסר רוסיה (אומץ ב-1700)
דגל הצי (1697–1699) ודגל ימי אזרחי
מדגלי הצי (1699–1700)
דגל ימי
מדגלי הצי
ראו גם

אופריצ'נינה
הרפורמה הדתית ברוסיה
זמסקי סובור
מלחמת ליבוניה
מרד 1682
מרד 1698
הפלישה המונגולית לנסיכויות הרוסיות
תקופת הצרות
לקריאה נוספת

גריגורי קוטושיחין, רוסיה בתקופת שלטונו של אלכסיי מיכאילוביץ' (1665)
- מידע על רוסיה הצארית, מתוך אתר ספריית הקונגרס
Jarmo Kotilaine, Marshall Poe (ed.), Modernizing Muscovy: Reform and Social Change in Seventeenth Century Russia, Routledge, 2004, ISBN 0-415-30751-1
Флоря Б. Н., Русское государство и его западные соседи (1655-1661 гг.), издательство Индрик, 2010, ISBN 978-5-91674-082-0
הערות שוליים

↑  Российский и русский // Справочно-информационный портал Грамота.ру − русский язык для всех (www.gramota.ru), 15.01.2014
↑  Зимин А. А., Хорошкевич А. Л. Россия времени Ивана Грозного. — Наука, 1982.
↑  Перевезенцев, С. В. Смысл русской истории. — «Вече», 2004.
↑  
Dominic Lieven: The Cambridge History of Russia Volume II. Cambridge University Press, London 2006, ISBN 0521815290, Introduction, S. I
↑  Послание Филофея, игумена Елизаровской пустыни, к Государю великому Василию Ивановичу всея Руси // БАН, собр. Ф. Плигина, № 57, 21.5.15, рук. XVII в. А. 121 об.
↑  Имеется в виду Откровение Иоанна Богослова (Библия, Откр. 17:10)
↑  Donald Ostrowski. "Moscow the Third Rome" as Historical Ghost // Byzantium: Faith and Power (1261—1557). Perspectives on Late Byzantine Art and Culture. Edited by Sarah T. Brooks. (The Metropolitan Museum of Art symposia.) — New Haven: Yale University Press, 2006. — PP. 170—179.
↑  Ульянов Н. И. Комплекс Филофея // Вопросы истории. 1994. № 4. С. 152—162; впервые в: Новый журнал (Нью-Йорк). 1956. XLV.
↑  Фоккеродт И. Г. Россия при Петре Великом / Пер. А. Н. Шемякина // Неистовый реформатор — Фонд Сергея Дубова, 2000. — С. 9−104.
↑  Фоккеродт И. Г. Россия при Петре Великом / Пер. А. Н. Шемякина // Неистовый реформатор — Фонд Сергея Дубова, 2000. — С. 9−104.
↑  Yenne, Bill. Flags of the World. Chartwell Books, 1993, pg32
↑  History of the Russian Flag (in Russian)
↑  vexillographia.ru
↑  www.crwflags.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000343979 
כס השנהב של איוואן הרביעי
אופריצ'נינה
וסילי שויסקי בשבי הפולנים
מיכאיל הראשון מוכתר על ידי זמסקי סובור לצאר החדש ולשליט הראשון משושלת רומנוב.
המערכה לכיבוש סיביר על ידי ירמק. איורו של וסילי סוריקוב
ביתן אהרן

| --- | --- |
בית מזכירות המושב
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: המרכז
מועצה אזורית: עמק חפר
גובה ממוצע: ‎26 מטר
תאריך ייסוד: 1936
תנועה מיישבת: האיחוד החקלאי
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 270 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 244 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת נתניה מוגדלת) ביתן אהרן(למפת נתניה רגילה) ביתן אהרן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ביתן אהרן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ביתן אהרן32°21′55″N 34°52′13″E﻿ / ﻿32.3653100835724°N 34.8701807163133°E﻿ / 32.3653100835724; 34.8701807163133  heמפת היישובים של מועצה אזורית עמק חפר באדום - ביתן אהרן בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 9 מתוך 10

בִּיתַן אַהֲרֹן הוא מושב באזור השרון בין הערים נתניה וחדרה, השייך למועצה אזורית עמק חפר, ומשתייך לתנועת האיחוד החקלאי.
היסטוריה

ב-8 בפברואר 1933 הוקם היישוב על ידי חמש המשפחות הראשונות: גורדין, חייקין, רוזנברג, שוסטקובסקי ושטיינהוז. בתחילה שם היישוב היה ביתן. בשנת 1946 שונה ל'ביתן אהרן', על שם אהרן (ארצ'יבלד ג'ייקוב) פריימן, שעמד בראש ההסתדרות הציונית בקנדה ושסייע ליהושע חנקין ברכישת אדמות האזור.
בעשורים שלאחר מכן הצטרפו משפחות נוספות בכמה גלי התיישבות במושב בהתאם להקצאת קרקעות ומשקים שבוצעו על ידי הנהלת היישוב היהודי וקק"ל.
היישוב הסמוך, חבצלת השרון, נקרא על שמה של אשתו של אהרון פריימן, לילי ('לילי' היא חבצלת באנגלית) אך גם על שם הפרח שנפוץ באזור. שם זה גם מופיע בספר משלי, לצד הביטוי "שושנת העמקים" - שם היישוב שסמוך לחבצלת השרון.
בחורף 1936 הצטרפו למושב עולים מפולין ולאחר מלחמת העולם השנייה עברו למקום חיילים משוחררים מהבריגדה היהודית.
החל משנות ה-30 של המאה ה-20 ביישוב נערכו קורסים שונים של ההגנה.
ענפי החקלאות העיקריים במושב הם הפרדס (בעיקר קלמנטינות מסוג מיכל) והלול.
טבע

סמוך למושב נמצאת שמורת ביתן אהרן. מדרום לשמורה מצוי בית יערי ששימש בעבר כבית הבראה לעובדי מדינה.
ממערב לביתן אהרון, סמוך לכביש 2 מתקיימת פריחת נרקיסים מדי שנה בחודש דצמבר. בשטח האחו השתמרה אוכלוסייה מרוכזת וגדולה יחסית, של נרקיס מצוי שמושכת מטיילים חובבי פריחה. נרקיסים אלו הם שריד חשוב לאוכלוסיות גדולות של נרקיסים, שפרחו בעבר בחורף באדמות השרון הכבדות ורוויות המים.
ליד אחו הנרקיסים, כ-100 מטרים מצפון לו, מתקיימת שלולית חורף קטנה שמתמלאת מים בחורף לאחר הגשמים.
שדרת הפיקוסים בכניסה למושב
ביתן אהרן, בסיס אימונים של ההגנה, 1948, ארכיון ההגנה
מגדל המים בביתן אהרן, 1947
ראו גם

בית הראשונים (ביתן אהרון)
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  מפה משנת 1944 בהוצאת המחלקה להתיישבות חקלאית בסוכנות היהודית, עם סימון היישוב בשם 'ביתן', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  "עין הנציב", "יד מרדכי", "ביתן אהרן", "ניר עם", "משגב עם", דבר, 14 באפריל 1946
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007421011505171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נרקיסים בפריחה באחו ביתן אהרון
ממשלת ישראל העשרים וחמש

| --- | --- |
 
 ממשלת ישראל ה-25 בראשות יצחק רבין בבית הנשיא חיים הרצוג. עומדים מימין לשמאל: מיכאל ניר מ"מ מזכיר הממשלה, עוזי ברעם, אריה דרעי, שמעון שטרית, אורה נמיר, מיכאל חריש, ישראל קיסר, דוד ליבאי, שמעון פרס, משה שחל, שולמית אלוני, חיים רמון, בנימין בן-אליעזר, יאיר צבן, אברהם בייגה שוחט, יעקב צור ואמנון רובינשטיין. יושבים מימין לשמאל: חיים הרצוג ויצחק רבין.
 מידע כללי
 13 ביולי 1992 – 22 בנובמבר 1995 (3 שנים)
 תחום שיפוט:  ישראל 
 ראש ממשלה:  יצחק רבין (שמעון פרס כיהן כראש הממשלה בפועל החל מ-4 בנובמבר 1995)
 ממלא מקום ראש הממשלה:  שמעון פרס
 מפלגה שולטת:  מפלגת העבודה
 סיעות הקבינט:  העבודה, מרצ, מפלגת ש"ס וסיעת יעוד
 מספר שרים:  22
 הקבינט הקודם:  ממשלת ישראל העשרים וארבע
 הקבינט הבא:  ממשלת ישראל העשרים ושש
 
ממשלת ישראל העשרים וחמש בראשותו של יצחק רבין, שכונתה ממשלת רבין השנייה, הושבעה ב-13 ביולי 1992 (י"ב בתמוז תשנ"ב), והתפזרה ב-22 בנובמבר 1995 (כ"ט בחשוון תשנ"ו), לאחר רצח ראש הממשלה.
סיעות הכנסת השלוש עשרה > תוצאות הבחירות לכנסת

| רשימה | ראש הרשימה | מנדטים | מספר קולות | אחוז מהקולות | מושב | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| העבודה | יצחק רבין | 44 | 906,810 | 34.7% | קואליציה |  |
| הליכוד | יצחק שמיר | 32 | 651,229 | 24.9% | אופוזיציה |  |
| מרצ | שולמית אלוני | 12 | 250,667 | 9.6% | קואליציה | רשימה משותפת למפלגות רצ, מפ"ם ושינוי |
| צומת | רפאל איתן | 8 | 166,366 | 6.4% | אופוזיציה | במהלך הקדנציה פרשו מהסיעה 3 ח"כים, הקימו את סיעת יעוד והצטרפו לקואליציה |
| מפד"ל | זבולון המר | 6 | 129,663 | 5.0% | אופוזיציה |  |
| ש"ס | אריה דרעי | 6 | 129,347 | 4.9% | קואליציה | במהלך הקדנציה פרשה מהקואליציה |
| יהדות התורה | אברהם יוסף שפירא | 4 | 86,167 | 3.3% | אופוזיציה | רשימה משותפת למפלגות אגודת ישראל ודגל התורה |
| חד"ש | תאופיק זיאד | 3 | 62,545 | 2.4% | אופוזיציה | תמכה בממשלה מהאופוזיציה לאחר פרישת ש"ס |
| מולדת | רחבעם זאבי | 3 | 62,269 | 2.4% | אופוזיציה |  |
| מד"ע | עבד אל-והאב דראושה | 2 | 40,788 | 1.6% | אופוזיציה | תמכה בממשלה מהאופוזיציה לאחר פרישת ש"ס |
סיעות הכנסת השלוש עשרה > גושים פוליטיים בכנסת

בתום הבחירות לכנסת השלוש עשרה הסתמנו בכנסת הגושים הבאים:
גוש מפלגות מרכז - שמאל: מפלגת העבודה הישראלית, מר"צ. סה"כ: 56 מנדטים.
גוש מפלגות חרדיות: ש"ס, יהדות התורה. סה"כ: 10 מנדטים (לעומת 13 מנדטים בכנסת הקודמת).
גוש מפלגות ערביות: חד"ש, מד"ע. סה"כ: 5 מנדטים.
גוש מפלגות ימין: הליכוד, צומת, המפד"ל, מולדת. סה"כ: 49 מנדטים (לעומת 47 מנדטים בכנסת הקודמת).
הקמת הממשלה

כבר בערב הבחירות היה ברור כי מפלגת העבודה בראשות יצחק רבין ניצחה ורבין נבחר להרכיב את הממשלה. הוא פנה למרצ, ש"ס, המפד"ל, יהדות התורה וצומת בבקשה שישתתפו בממשלה. כתנאי להצטרפותה לממשלה ביקשה מרצ את תיקי החינוך, המדע וקליטת העלייה. לתפקיד שרת החינוך והתרבות מונתה שולמית אלוני ממרצ. כן הצטרפה לממשלה ש"ס, שביקשה את תיק הפנים עבור יושב הראש של המפלגה, אריה דרעי, ובנוסף סגן שר האחראי על החינוך החרדי במשרד החינוך. בנוסף, דרשה ש"ס שכל הסכם בדבר שינוי מעמדם הטריטוריאלי של שטחים יובא למשאל עם. ואילו צומת סירבה להצטרף. תיקי העבודה והרווחה והדתות נשמרו ליהדות התורה, אולם לבסוף לא הצטרפה המפלגה לקואליציה. יחד עם ש"ס מנתה הקואליציה 62 ח"כים. חד"ש ומד"ע תמכו בממשלה מבחוץ בעקבות הסכם שנחתם עוד קודם להקמת הממשלה לצמצום פערים במגזר הערבי. בסה"כ תמכו בהקמת הממשלה 67 ח"כים.