stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוטאמן
באוקראינה של המאה ה-20

"אוטאמנים" כונו המפקדים העליונים של חילות קוזאקיים שונים בימי מלחמת האזרחים ברוסיה
כשהשיגה אוקראינה לרגע את עצמאותה בשנת 1918 היה לתואר "אוטאמאן" משמעויות שונות.
בצבא הסיץ' האוקראיני ובצבא האוקראיני בגליציה משמעותו היה של "מייג'ור" (רב-סרן).
ברפובליקה העממית האוקראינית (1919-1917) - ה"אוטאמן הראשי" (הולובני אוטאמן головний отаман) פיקד על חיל או אוגדה או על כמה חילות ומשמעות דרגתו הייתה של "גנרל". סגנו נקרא "אוטאמן בפועל" - "נאקאזאני אוטאמן".
בשנים 1918–1925 (כולל בשנותיו בגלות) נקרא אוטאמן ראשי המפקד העליון של צבא הרפובליקה העממית האוקראינית, סימון פטליורה.
בראש היחידות הקרביות בחזית הוא מינה "אוטאמנים ממונים". הגנרלים אולכסנדר אוסצקי ואולכסנדר הרקוב כיהנו כאוטאמנים בפועל. בשנת 1920 הוחלפה רשמית דרגת האוטאמן ב"גנרל".
קבוצות פרטיזנים ויחידות שפעלו בימי המלחמה האוקראינית-סובייטית בשנים 1917–1921 נקראו גם אוטמאנים ושלטונם השרירותי או לפעמים אנארכי ידוע בשם "אוטאמנשצ'ינה".
אחרי 1990

השלטון הסובייטי ביטל את התואר אוטאמן. הוא קם לתחייה כתואר כבוד בקהילות הקוזאקים שהתארגנו מחדש בשנות ה-1990 אחרי התפרקות ברית המועצות. נשיא רוסיה בוריס ילצין הוציא צו שבו נתן הכרה חוזרת ל"קוזאקים" כ"קבוצות אתניות-תרבותיות". בפדרציה הרוסית כיום מוכרות 11 קהילות - חילות של קוזאקים. האוטאמנים שלהם מתמנים על ידי נשיא הפדרציה הרוסית.
ולדימיר גרומוב, למשל, כיהן 17 שנה כאטאמן של הקוזאקים של קובאן.
הקוזאקים נחשבים לנוצרים אורתודוקסים מאמינים ולבני ברית נאמנים למשטר של נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין. הם לקחו על עצמם תפקידים של שיטור וצבאיים, למשל בעת סכסוכים צבאיים באזורי הספר של רוסיה. כמה מהם השתתפו בפעולות דיכוי של הפגנות אופוזיציה.
לקריאה נוספת

1999 Feodoroff, Nicholas V. History of the Cossacks. Nova Publishers.
Brian L.Davies State, Power and Community in Early Modern Russia:The Case of Kozlov 1635-1649 Palgrave MacMillan, 2004
הערות שוליים

↑  B.Davies 2004 עמ' 90
↑  האתר Izzy wevb
↑  שיר שנודע בישראל בגרסאות "הלוך הלכה חבריא" על מלים אחרות של אברהם שלונסקי לפי אלכסנדר בלוק ו"מול גשר הנהר" על מלים של דידי מנוסי
↑  Eva Hartog 25.5.2016 Moscow Times, Novosti
הגנרל אלכסיי קאלדין, אטאמן הקוזקים של הדון - 1917–1918
סמל דרגת האוטאמן בלגיון הרובאים של הסיץ' האוקראיני בצבא האוסטרו-הונגרי. הוא היה זהה לזה של מייג'ור
סמל דרגת האוטאמן בצבא הגליציאני האוקראיני ב-1919
רכב משוריין מסוג אוסטין 21 עליו כתוב שמו של האטאמן בוגאייבסקי, מפקד צבא הקוזאקים של הדון, בשנת 1919
אוניברסיטת הטכנולוגיה של דלפט

| --- | --- |


 אוניברסיטה
 תקופת הפעילות:  1842–הווה (כ־182 שנים) 
 בעלי תפקידים
 רקטור:  Tim van der Hagen 
 סגל:  5,421 (נכון ל־2018) 
 תלמידים
 :  24,703 (נכון ל־2018) 
 מיקום
 מדינה:  הולנד הולנד
 קואורדינטות:  52°00′06″N 4°22′21″E﻿ / ﻿52.001666666667°N 4.3725°E﻿ / 52.001666666667; 4.3725
 www.tudelft.nl
 he
 
אוניברסיטת דלפט לטכנולוגיה (בהולנדית: Technische Universiteit Delft) הידועה גם בשם TU Delft, היא אוניברסיטה טכנית ציבורית וותיקה וגדולה ביותר, הממוקמת בדלפט שבהולנד. בשנת 2022 האוניברסיטה דורגה בדירוג QS בין 10 האוניברסיטאות הטכניות המובילות בעולם. בתחומי האדריכלות וההנדסה האזרחית, האוניברסיטה דורגה במקום ה-2 בעולם, אחרי המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
באוניברסיטה לומדים כ-26,000 סטודנטים ב-8 פקולטות ומכוני מחקר רבים. עובדים בה כ-6,000 איש.זוכי פרס נובל ההולנדיים יאקובוס ואן 'ט הוף, האיקה קמרלינג אונס וסיימון ואן דר מיר למדו או לימדו בדלפט. האוניברסיטה מעורבת במספר ארגונים אקדמיים ובהם ועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם (CESAER), איגוד האוניברסיטאות האירופאיות (EUA) וליגת IDEA. משנת 2007 האוניברסיטה חברה בברית 4TU ביחד עם שלוש האוניברסיטאות הטכניות הנוספות בהולנד - האוניברסיטה הטכנית של איינדהובן (TU/e), האוניברסיטה ומרכז המחקר ואגנינגן (WUR) ואוניברסיטת טוונטה (UT).
היסטוריה

האוניברסיטה הוקמה ב-8 בינואר 1842 על ידי וילם השני, מלך הולנד כאקדמיה מלכותית. זאת במטרה להכשיר עובדי מדינה לעבודה באיי הודו המזרחיים ההולנדיים. בשנים שלאחר מכן בית הספר ההתרחב והפך לבית ספר פוליטכני ב-1864, וזאת על מנת להתמודד עם המהפכה התעשייתית. בית הספר הפך למכון טכנולוגי ולאוניברסיטה ב-1905. בחנוכת האוניברסיטה נכחה וילהלמינה, מלכת הולנד. בתקופה זו למדו במוסד כ-450 סטודנטים בערך ובמקביל החלו לימודי דוקטורט. לאחר תום מלחמת העולם השנייה האוניברסיטה צמחה במהירות. שם המקום שונה "לאוניברסיטת דלפט לטכנולוגיה" בשנת 1986. מאז 2006 כל הבניינים של האוניברסיטה ממוקמים מחוץ למרכז העיר ההיסטורי של דלפט.
ארגוני סטודנטים צמחו בקמפוסים מאז תחילתה של האוניברסיטה. הראשון שבהם הוקם ב-22 במרץ 1848.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה האוניברסיטה צמחה במהירות.
אקדמיה

אוניברסיטת דלפט כוללת שמונה פקולטות:
הפקולטה להנדסת מכונות, הנדסה ימית והנדסת חומרים
הפקולטה לאדריכלות
הפקולטה להנדסה אזרחית וגאוגרפיה
הפקולטה להנדסת חשמל, מתמטיקה ומדעי המחשב
הפקולטה להנדסת עיצוב תעשייתי
הפקולטה להנדסת תעופה וחלל
הפקולטה לטכנולוגיה, מדיניות וניהול
הפקולטה למדע יישומי
רוב הסטודנטים של אוניברסיטת דלפט הם גברים (74% ב-2016). חוסר האיזון המגדרי הגדול ביותר נמצא בפקולטה להנדסת מכונות, בעוד שהפער הקטן ביותר נמצא במחלקות לעיצוב תעשייתי ואדריכלות. למרות מאמצים רבים של הנהלת האוניברסיטה לשנות את חוסר איזון זה, הפער המגדרי נשאר יחסית זהה.
מספר הסטודנטים הבין-לאומיים גדל בהתמדה. כמחצית מהסטודנטים הבין-לאומיים הם אירופאים. מדינות המוצא הנפוצות ביותר הן (נכון ל-2009): בלגיה (כ-340 סטודנטים), גרמניה (כ-100 סטודנטים), יוון (כ-100 סטודנטים), ואיטליה (כ-100 תלמידים). ישנם גם סטודנטים רבים מהרפובליקה העממית של סין, איראן, הודו, סורינאם, אינדונזיה וטורקיה. נוכחותם של סטודנטים איראניים רבים הביאה להפגנות בקמפוס במהלך המחאות באיראן ב-2009. הסטודנטים הבין-לאומיים לומדים בעיקר מחלקות להנדסת תעופה וחלל, הנדסת החשמל, מתמטיקה ומדעי המחשב.
כיום הסגל האקדמי מונה למעלה מ-3,375 איש.
אקדמיה > זוכי תואר דוקטור לשם כבוד

בשנת 1906 קיבלה אוניברסיטת דלפט את היכולת להעניק תוארי דוקטור, ובכך יכלה לתת גם תואר דוקטור לשם כבוד. בשנים 1906–2006 הוענקו בדיוק 100 תארים שכאלה. תוארי דוקטור לשם כבוד מוענקים לאנשים שהציגו תרומות יוצאות דופן בתחומם. מן האישים הבולטים שקיבלו תואר לשם כבוד, ניתן למנות את: ג'רארד פיליפס (1917), הנדריק לורנץ (1918), הנסיך ברנהרד (1951), ג'ון דאגלס קוקקרופט (1959) וסנטיאגו קלטרווה (1997).
דירוגים בין-לאומיים

דירוג שאנגחאי - מקום 151–200 (2023)
דירוג QS - מקום 47= (2024)
דירוג Times Higher Education - מקום 48 (2024)
הערות שוליים

↑  "QS World University Rankings - Engineering and Technology 2022". topUniversities. נבדק ב-2022-04-11.
↑  "Research institutes". TU Delft. נבדק ב-2019-01-02.
↑  "Facts and Figures". TU Delft (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-05-18.
↑  "Faculties". TU Delft. נבדק ב-2018-02-28.
1 2 3  "Student Population". TU Delft. נבדק ב-2018-02-28.
↑  "Student Intake". TU Delft. נבדק ב-2018-02-28.
↑  "TU Delft – Facts & Figures 2015". TU Delft. נבדק ב-2017-07-01.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268834205171  BIBSYS: 90159462  BnF: cb11985916k (data)  GND: 38756-3  ICCU: UFIV052632  ISNI: 0000 0001 2097 4740  LCCN: n79065783  MusicBrainz: 052d9e59-0f3f-411f-98e8-f8dcbd70d2e1  NKC: ko2009492753  NLA: 35542441  SUDOC: 027920062  Trove: 841801  ULAN: 500306318  VIAF: 139349150   WorldCat (עם VIAF): 139349150 
וילם השני, מלך הולנד, מייסד האקדמיה המלכותית בדלפט.
אלה קינן

| --- | --- |

קינן ב-2023
 לידה:  29 במרץ 1988 (בת 36) י"א בניסן ה'תשמ"ח הרצליה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת רייכמן
 תקופת הפעילות:  מ-2016
 פרסים והוקרה:  אות אבירות מרכז פרס לשלום ולחדשנות (2024)  מדליקת משואה (2024) 
 
אלה קינן (נולדה ב-29 במרץ 1988) היא בלוגרית טיולים ומשפיענית רשת ישראלית העוסקת בהסברה בתקופת מלחמת חרבות ברזל.
גרפיטי בקריית המלאכה בתל אביב, חמאס = דאעש.
ביוגרפיה

קינן נולדה ב-1988 בהרצליה, הצעירה מבין ארבעה ילדים. סבה וסבתה מצד אמה הם ממייסדי קיבוץ כפר עזה בתום מלחמת העצמאות, ואמה ילידת הקיבוץ. אביה הוא הסופר והמשורר יצחק קינן שהיה ראש מועצת בית שאן.
בצבא שירתה כקצינת מודיעין במשך 7 שנים והשתחררה בדרגת סרן.
קינן בוגרת תואר ראשון במשפטים ומדעי המדינה עם התמחות בטרור, באוניברסיטת רייכמן.
קריירה

ב־2016 הקימה את חברת "אמברלה דיגיטל" לשיווק דיגיטלי, ניהול מדיה חברתית וקידום ממומן לחברות בארץ ובחו״ל. במסגרת זו עבדה עם החברות הגדולות במשק.
במקביל החלה לצבור עוקבים מרחבי העולם כבלוגרית טיולים וצברה מאות אלפי עוקבים. היא נהגה לטייל מסביב לעולם, בשיתופי פעולה עם חברות תעופה ומשרדי תיירות והקימה בלוג טיולים בשם "Ella Travels".
פעילות הסברתית למען ישראל

עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל הסבה את כל הרשתות החברתיות שלה למלחמה בחמאס ומאבק הסברתי למען מדינת ישראל. כבר בימים הראשונים הגתה את ההאשטג HamasIsISIS וביקשה מ-200 אלף עוקביה להפיץ אותו ברחבי הרשת.
במסגרת פעילותה בתחום ההסברה הישראלית היא מנהלת עשרות אלפי מתנדבים אשר מגיבים באופן מידי לאירועים באופן שמייצג את הנרטיב הישראלי. החל מ-7 באוקטובר הפכה קינן לאחת מלוחמות ההסברה הבולטות והמשפיעות ביותר ברשתות החברתיות.
בין מאבקיה התקשורתיים הבולטים, היא התעמתה עם פעילת האקלים גרטה טונברי, שהעלתה ציוץ בטוויטר עם תמונה שלה ושל חברותיה ובו שלט עליו כתוב "עמדו לצד עזה" (Stand with Gaza). לטונברי 22 מיליון עוקבים בטוויטר ולכן קינן ענתה לה בתגובות "אם את כל כך בעד האנושות, למה את לא מדברת על החטופים שלנו, התינוקות, האימהות והקשישים?" התגובה זכתה ל-12,000 לייקים. בהמשך הכינה כרזה בה רשום "גרטה טונברי תומכת בדאע"ש" (Greta Thunberg Supports ISIS), כרזה שהפכה לפופולרית ברשתות החברתיות.
במהלך פעילות ההסברה של קינן, הגיעו הציוצים שלה בין היתר לאחמד טאהא, משפיען מאיחוד האמירויות הערביות שלו קרוב לחצי מיליון עוקבים, ולשותף המייסד של סיילספורס ובעל המגזין טיים, מארק בניוף. המסר שקידמה קינן, שחמאס הם כמו דאעש שולב גם בנאום ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ובנאום נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן.
בנובמבר 2023 נפגשה יחד עם בני גנץ עם הבעלים של אקס (לשעבר טוויטר), אילון מאסק, כדי לדון עימו על ההתמודדות של ישראלים ותומכי ישראל עם הסתה ואנטישמיות ברשת החברתית, ועל החשיבות העולמית של מיגור השיח השקרי באמצעות הכלים של אקס.
ב-2024 עזרה קינן להסיר מטוויטר באמצעות עוקביה עמוד של גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של חמאס.
פעילות הסברתית למען ישראל > הוקרה

בנובמבר 2023, נבחרו קינן ונועה תשבי לנשות השיווק של חודש נובמבר 2023 מטעם איגוד השיווק הישראלי.
קינן היא אחת מ-40 הנבחרים בפרויקט 40Under40 של אתר אייס לשנת 2023.
בפברואר 2024 הוענק לקינן אות אבירות מרכז פרס לשלום ולחדשנות לשנה זו, על פעילותה בחזית ההסברה הישראלית.
קינן נבחרה להשיא משואה ביום העצמאות ה-76 למדינת ישראל.
הערות שוליים

1 2  עידן ארץ, ‏בלוגרית הטיולים שקבעה את נרטיב ההסברה הישראלי, באתר גלובס, 10 באוקטובר 2023
1 2 3 4 5 6  אורית מרלין-רוזנצוייג, בלוגרית הטיולים שהמציאה את ההאשטג HamasIsISIS#: "הכעס הניע אותי לפעולה", באתר ynet, 25 באוקטובר 2023
↑  איה כורם, בשוחות האינסטגרם: מלחמת ההסברה שלי, באתר ישראל היום, 9 בנובמבר 2023
↑  מסיישל ועד בולגריה: בלוגרי טיולים מסכמים שנה של חוסר ודאות, באתר ynet, 5 בספטמבר 2021
↑  מערכת ספורט היום, "כמה צריך? תכתבי לי בפרטי ונסגור את זה": בעלי הפועל תל אביב התגייס למען אלה קינן לוחמת ההסברה של ישראל, באתר ישראל היום, 29 באוקטובר 2023
1 2  ניצן שפיר, ‏כוכבי ההסברה חשפו: סינוואר צופה בטלוויזיה הישראלית, וזו ההוכחה, באתר גלובס, 19 בדצמבר 2023
↑  דנה גוטרזון, ‏אלה טרוולס הפכה מבלוגרית טיולים למובילת ההסברה הישראלית, באתר ‏מאקו‏, 26 באוקטובר 2023
↑  רוני גרין שאולוב, "ממשלת ישראל, תנו לנו כסף": הלוחמים בחזית ההסברה הישראלית, באתר ynet, 29 באוקטובר 2023
↑  מרב סבר, אסף גולן, "רוצים להדהד לעולם את הזווית האנושית מהאסון שלנו", באתר ישראל היום, 18 באוקטובר 2023
↑  גנץ נפגש עם מאסק והתייחס לשנאה לישראל ברשתות החברתיות, באתר ערוץ 7, 27 בנובמבר 2023
↑  דנה גוטרזון, ‏אחרי שגרמה להסרת העמוד של חמאס מטוויטר, אלה קינן חוטפת ברשת, באתר ‏מאקו‏, 10 בינואר 2024
↑  מובילות את המלחמה בחזית ההסברה: נועה תשבי ואלה קינן נבחרו לנשות השיווק של נובמבר 2023, באתר וואלה, 10 בדצמבר 2023
↑  אלה קינן, 40UNDER40 - הצעירים המבטיחים 2023, באתר אייס
↑  אבירות מרכז פרס לשלום ולחדשנות 2024, באתר מרכז פרס לשלום ולחדשנות, ‏28 בפברואר 2024
איקירו

| --- | --- |

 מבוסס על:  מותו של איוואן איליץ' 
 בימוי:  אקירה קורוסאווה 
 הופק בידי:  סוג'רו מוטוקי 
 תסריט:  אקירה קורוסאווה, הידאו אוגוני, שינובו האשימוטו
 עריכה:  אקירה קורוסאווה 
 שחקנים ראשיים:  טקאשי שימורה, מיקי אודגירי
 מוזיקה:  פומיו היאסאקה 
 צילום:  אסקאזו נקאי 
 מדינה:  יפן 
 חברת הפקה:  טוהו 
 חברה מפיצה:  טוהו, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 באוקטובר 1952
 משך הקרנה:  143 דק' 
 שפת הסרט:  יפנית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
איקירו (יפנית: 生きる, "לחיות") הוא סרט דרמה יפני של הבמאי אקירה קורוסאווה, בכיכוב טקאשי שימורה, משנת 1952. הסרט מגולל סיפור אודות פקיד חולה סרטן מטוקיו בחיפושו האחרון למשמעות. התסריט שאב השראה מהנובלה מותו של איוואן איליץ' של לב טולסטוי.
נושאים מרכזיים בסרט הם החיים וללמוד לחיות אותם, חוסר היעילות של הבירוקרטיה וגסיסת חיי המשפחה בחברה היפנית. הסרט זכה בשבחי המבקרים, במערב וביפן. לסרט נעשה רימייק טלוויזיוני ב-2007.
ב- 2022 נעשה רימייק בשם "לחיות" והעלילה הועברה מיפן ללונדון.
אליסה למונייה

| --- | --- |

 לידה:  24 במרץ 1805 Sorèze, צרפת 
 פטירה:  5 ביוני 1865 (בגיל 60) הרובע השמיני של פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 השקפה דתית:  נצרות פרוטסטנטית 
 בן או בת זוג:  שארל למונייה 
 
אליסה למונייה (בצרפתית: Élisa Lemonnier;‏ 24 במרץ 1805 – 5 ביוני 1865) הייתה פמיניסטית ואשת חינוך צרפתייה.
ביוגרפיה

מרי-ג'וליין-אליסה גרימייל נולדה בעיירה במחוז טארן למשפחת נוצרים פרוטסטנטים מהאצולה המקומית. אביה נפטר כאשר היא הייתה צעירה והיא גדלה עם אמה וסבתה.
בבית הספר המקומי היא פגשה את בעלה שהיה פרופסור לפילוסופיה ובשנת 1831 הם התחתנו. הזוג הצעיר היה בין תומכי רעיונות של קלוד-אנרי דה סן-סימון והם עסקו בתעמולה של רעיונות שלו בבית הספר. לאחר מספר שנים הם עזבו לבורדו בו שארל למונייה עסק במשפטים ואליסה למונייה הקדישה את עצמה לניהול הבית וגידול ילדים.
לאחר כ-10 שנים בבורדו, בעלה קיבל מינוי בחברת רכבות בבעלות משפחת רוטשילד ומשפחה עברה לפריז. בפריז הם הצטרפו לתומכי סן-סימון ואליסה למונייה הייתה פעלה בתחום זכויות נשים. ביחד עם מספר פעילות נוספות כמו אז'ן ניבוייט (Eugénie Niboyet), פאולין רולנד (Pauline Roland), ז'אן דראוון (Jeanne Deroin) וסוזן וואלקין היא הצטרפה למאבק לתעסוקה הוגנת לנשים.
לאחר אירועי אביב העמים אליסה למונייה הקימה Société de protection maternelle (ארגון להגנת נשים). תוך זמן קצר היא הבינה שנשים לא יכולים להשיג עבודה הולמת בגלל העדר הכשרה מקצועית. היא הקימה בית ספר ראשון בצרפת להשכלה מקצועית לנשים בשנת 1862. בית הספר הוקם בעזרת אלכסנדר דיומא האב ומשפחת רוטשילד. הלימודים היו בתשלום ומשך הלימודים היה שלוש שנים. לאחר הצלחה של הרעיון תוך זמן קצר הוקם בית ספר שני. בתי ספר של אליסה למונייה זכו להצלחה ובשנת 1878 תערוכה העולמית של פריז זכו למשליית זהב. תוך זמן קצר בתי ספר מסוג זה הוקמו במדינות אירופה נוספות.
אליסה למונייה נפטרה בשנת 1860 לאחר מחלה.
אליה קרמונה

| --- | --- |
תמונתו של אליה ר' קרמונה
 לידה:  21 באוקטובר 1869 איסטנבול, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1931 (בגיל 61 בערך) 
 מדינה:  טורקיה 
 שפות היצירה:  לאדינו 
 
אליה (אליהו) רפאל קרמונה (Elia Rafael Carmona;‏ 21 באוקטובר 1869–1931) היה מגדולי הסופרים והעיתונאים בלאדינו בעת החדשה.
מספריו

לה פאסייון פור לה מונידה, קונסטאנטינופלה: ארדיטי אי קאסטרו, 1901.
לה איז'ה די לה לאבאנדירה : אוג'ין רומאנסו, ירושלים : דפוס עזריאל, 1905. (גרסה דיגיטלית מלאה וזמינה של הספר באתר הספרייה הלאומית של ספרד)
איל אקוזאד'ו סין קולפה : אונזין רומאנסו, איסטאמבול : דפוס ארדיטי, 1906.
לה דיזגראסייאדה פ'לורין, קאיירו : דפוס א"ג, תרס"ח.
לה נוב'ייה עגונה : רומאנסו נאסייונאל ז'ודייו, קונסטאנטינופלה : דפוס איל ג'וגיטון, 1922.
איל סילוזו מארידו, קונסטאנטינופלה : דפוס איל ג’וגיטון, 1923. (גרסה דיגיטלית מלאה וזמינה של הספר באתר הספרייה הלאומית של ספרד)
איל איז’ו ריפינטידו, סטאמבול : אנרי שאלתיאל, 1923. (גרסה דיגיטלית מלאה וזמינה של הספר באתר הספרייה הלאומית של ספרד)
קומו נאסייו אליה קארמונה : קומו סי אינגראנדיסייו אי קומו סי איזו דיריקטור דיל "ג'וגיטון", איסטאמבול : דפוס איל ג'וגיטון, 1926.
לקריאה נוספת

טובה וייסברג, "לה נוביה עגונה": עיון במפעל ספרות הלדינו של אליה ר. קארמונה (איסטנבול 1869-1935), עבודת גמר לקראת תואר מוסמך, אוניברסיטת בר-אילן, 2006.
Robyn K.Loewenthal,“Elia Carmona’s Autobiography: Judeo-Spanish Popular Press and Novel Publishing Milieu in Constantinople, Ottoman Empire, circa 1860–1932”, Ph.D. Dissertation, University of Nebraska—Lincoln, 1984.
David Fintz Altabé. “Reflections of Sephardic Life in the Ottoman Empire as Seen in Two Judeo-Spanish novels,” in Studies on Turkish-Jewish History: Political and Social Relations, Literature, and Linguistics: The Quincentennial Papers, ed. David Fintz Altabé, Erhan Atay, and Israel J. Katz, New York: Sepher-Hermon Press for American Society of Sephardic Studies, 1996, pp. 139–143.
Marc Angel, "Elia Carmona, Judeo-Spanish author" Jewish Book Annual 44 (1986), pp. 132-140.
Rıfat Bali. Eliya Karmona üzerine yapılmış bir doktora tezi, Ph.D. Dissertation, Tiryaki 7 (February 1995) (בטורקית)
הערות שוליים

1 2 3 4  D Gershon Lewental. "Carmona, Elia Rafael." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2014.
↑  תרגום של ספרו "לה מוז'יר אוניסטה : פרובי'אד'ה פור סו מארידו": Elia Karmona, The Chaste Wife, Translated by: Michael Alpert, Five Leaves Publications, 2009.
↑  על פי רישומי הספרייה הלאומית, הספר נדפס בירושלים ורק מחמת הצנזורה העות'מאנית נכתב כי נדפס בקהיר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302476705171  BnF: cb17058924k (data)  GND: 123386861  ISNI: 0000 0000 6684 4864  LCCN: n85045669  NTA: 161382894  SUDOC: 136737390  VIAF: 77220674   WorldCat (עם VIAF): 77220674
אליה קהואג'יאן

| --- | --- |
קהואג'יאן בשלהי שנות ה-70
קהואג'יאן בשלהי שנות ה-70
 לידה:  1910 אורפה, טורקיה 
 פטירה:  1999 (בגיל 89 בערך) ירושלים 
 
אליה קהואג'יאן (באנגלית: Elia Kahvedjian; בארמנית: Էլիա Գահուէճեան; ‏ 1910–1999) היה צלם ירושלמי ממוצא ארמני, מאמני הצילום המוכרים ביותר בארץ ישראל במאה העשרים, ניצול רצח העם הארמני. בעל חנות הסטודיו Elia Photo Service בירושלים.
ביוגרפיה

נולד באורפה שבטורקיה למשפחה ארמנית. בשנת 1915, בהיותו בן חמש, חווה את מרד התושבים הארמניים של אורפה נגד הצבא הטורקי לאור הידיעות על טבח הארמנים באזורים שונים של המדינה. אחרי דיכוי המרד שבו נפלו אביו של אליה ואחד מאחיו כל הזקנים, הנשים והילדים הארמניים של אורפה הוגלו מהעיר ונשלחו ל"צעדת המוות" במדבר הסורי. רק אליה ואחת מאחיותיו ניצלו מהשואה הארמנית – יותר ממאה קרובי משפחתו נספו. אליה אומץ על ידי זוג כורדי, אחר כך נמכר למשפחה נוצרית סורית, ולבסוף נזרק לרחוב. כילד יתום נאסף על ידי ארגון סיוע אמריקני, והועבר בין בתי יתומים בחלב, ביירות, נצרת וירושלים. בנצרת נתגלה כישרונו לציור, ובהמלצת המורה אליה התחיל ללמוד את מקצוע הצילום (כמקצוע פרקטי יותר מציור) עם הצלם הארמני קריקור בוגוסיאן.
בשנת 1924 הגיע לירושלים, שם המשיך ללמוד והתחיל לעבוד כעוזר של הצלם הארמני ג'וזף טומאיאן, ממנו גם למד את רזי המקצוע. החל משנת 1933 עבד בסטודיו הצילום של משפחת חנניה הערבית-נוצרית. החנות הייתה ממוקמת בבנין של מלון פאסט. בשנת 1942 אליה רכש את החנות וקרא לה Elia Photo Service. הסטודיו היה מאוד פופולרי בירושלים. בתקופת מלחמת העולם השנייה המודיעין הבריטי וחיל האוויר המלכותי השתמשו רבות בשירותיו כצלם ביטחון שדה. ב-1948 הסתתר אליה עם משפחתו ברובע הארמני כי שכונת מוסררה שבה נמצא ביתם הפכה לשדה קרב בין יהודים וערבים. הוא הצליח להעביר את רוב הציוד ואת הנגטיבים מהחנות למקום המקלט. ב-1949 פתח סטודיו לצילום ברובע הנוצרי של העיר העתיקה, שם הוא קיים עד היום. כתוצאה מהמעבר לירושלים המזרחית איבד אליה את ביתו במוסררה, והמשיך להתגורר ברובע הארמני גם אחרי מלחמת ששת הימים.
אליה קהואג'יאן מת בשנת 1999 ונקבר בבית הקברות הארמני שבהר ציון בירושלים. לאחר מותו ממשיכים בנו קוורק ונכדו אליה להחזיק בחנות הצילום ברחוב אל ח'נקה בעיר העתיקה בירושלים.
מורשת

צילומיו של קהואג'יאן הוצגו בתערוכות בישראל ומחוצה לה.
אליה קהואג'יאן עשה אלפי צילומים של ירושלים. לדברי בנו הארוט, הוא צילם את ירושלים יותר מכל צלם אחר בן תקופתו. בשנות ה-90 יצא לאור בירוואן ספר זכרונותיו של הצלם. בנו הארוט קהואג'יאן ערך את הספר בשנת 2014, תרגם אותו לאנגלית והוציא אותו לאור בטורונטו תחת השם "מהמדבר האדום לירושלים".
בירושלים יצא לאור אלבום צילומיו של קהואג'יאן "Jerusalem Through My Father's Eyes".
אליה קהואג'יאן היה צייר חובב. אחת התמונות, שבה צייר את הקתדרלה באצ'מיאדזין, נמצאת היום בבית הספר של הרובע הארמני.
לקריאה נוספת

Elia Kahvedjian. From Red desert to Jerusalem. Toronto, Canada 2014 Haroutune E. Kahvedjian ISBN 9780990348320
הערות שוליים

↑  https://catalog.lehrhaus.org/course/2014/winter/A500-SJ/
↑  The Camera Man | Tower of David Museum Jerusalem, www.tod.org.il (באנגלית)
↑  Palestine In Black and White, www.wherevent.com (באנגלית)
↑  http://armenian-jerusalem.org/elia.htm
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אליה קהואג'יאן".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285991105171  GND: 1160504814  ISNI: 0000 0000 6985 6924  LCCN: n2009204621  PIC: 386687  VIAF: 96771462   WorldCat (עם VIAF): 96771462 
הארוט קהואג'יאן, בנו של הצלם, בערב השקת הספר "מהמדבר האדום לירושלים" במוזיאון הטבע ירושלים, 15 במאי 2018
אוניברסיטת ניקולו קוסאנו

| --- | --- |

 distance education university
 מוטו:  Mens ingenii verbum 
 תקופת הפעילות:  10 במאי 2006 – הווה (18 שנים) 
 בעלי תפקידים
 רקטור:  Fabio Fortuna 
 סטודנטים
 :  32,567 
 מיקום
 מדינה:  איטליה איטליה
 קואורדינטות:  41°54′43″N 12°23′36″E﻿ / ﻿41.911848°N 12.393253°E﻿ / 41.911848; 12.393253
 www.unicusano.it
 he
 
אוניברסיטת ניקולו קוזאנו (באיטלקית: Università degli Studi Niccolò Cusano), הידועה גם בקיצור UNICUSANO, היא אוניברסיטה פרטית וירטואלית המתמחה בלימודים מקוונים, שהוקמה בשנת 2006 ברומא, איטליה.
היסטוריה

אוניברסיטת ניקולו קוזאנו נוסדה על ידי סטפנו בנדקי. האוניברסיטה נקראת על שם הקרדינל הקתולי, המדען והאסטרונום, ניקולאוס קוזאנוס. עד 9 ביולי 2012, בנוסף, יש לאוניברסיטה גם חברת הוצאה לאור בשם Edizioni Edicusano וקרן למחקר רפואי – Fondazione Niccolò Cusano. בשנת 2013 נוספו פקולטות להנדסה ולפסיכולוגיה. האוניברסיטה מציעה קורסים מקוונים ומפעילה 94 מרכזים.
ארגון

האוניברסיטה מציעה תוכניות לתארים במדעי החינוך, משפטים, מדע המדינה, כלכלה, הנדסה ופסיכולוגיה.
ארגון > קמפוס

למרות שהאוניברסיטה מוכרת כאוניברסיטה מקוונת, יש לה גם קמפוס ברומא.
הקמפוס ממוקם בכתובת Via don Carlo Gnocchi, 3 – 00166 רומא. במבנה יש כיתות מולטימדיה, תיאטרון ומתקני ספורט.
בנוסף האוניברסיטה מחזיקה בספרייה מסורתית וגם בספרייה אלקטרונית (וירטואלית) אליה יכולים הסטודנטים לגשת בכל עת.
הערות שוליים

↑  "UniCusano e le ragioni del successo". Freeonline. אורכב מ-המקור ב-24 בספטמבר 2012. נבדק ב-13 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Alla Cusano non-solo tecnologia, ma anche Campus e natura". Universando. אורכב מ-המקור ב-24 יוני 2012. נבדק ב-13 יולי 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1044001798  ISNI: 0000 0004 4681 734X  SUDOC: 172132525  VIAF: 305407424   WorldCat (עם VIAF): 305407424 
קמפוס המכללה
איזבל, דוכסית ברגנסה

| --- | --- |

 לידה:  22 בנובמבר 1966 (בת 57) ליסבון, פורטוגל פורטוגל 
 שם מלא:  איזבל אינש דה קסטרו דה ארדיה, דוכסית ברגנסה
 מדינה:  פורטוגל 
 בן זוג:  דוארטה פיו, דוכס ברגנסה
 
דונה איזבל, דוכסית ברגנסה (פורטוגזית: Isabel de Herédia; נולדה ב-22 בנובמבר 1966) היא אשת עסקים פורטוגזית שנישאה לדוארטה פיו, דוכס ברגנסה, הטוען הנוכחי לכס המלוכה הפורטוגלי.
ביגרפיה

איזבל נולדה ב-22 בנובמבר 1966, בליסבון, לדום ז'ורז'ה דה ארדיה, אדריכל, ולראקל לאונור פיניירו דה קסטרו קורבלו. מאז הלידה, היא הייתה זכאית לתואר דונה בשל היותה צאצאית של פרנסיסקו קוריה דה ארדיה, רוזן ריביירה בראווה, מהאצולה הפורטוגזית ורפובליקני מפורסם, שהיה מעורב בהתקוממות הרפובליקנית הכושלת של ה-28 בינואר 1908.
דונה איזבל חיה בין פורטוגל המטרופוליטנית לאנגולה הפורטוגזית עד 1975, כאשר אנגולה קיבלה עצמאות. לאחר מכן עברה משפחתה לסאו פאולו שבברזיל. שם, היא למדה בקולגיו סאו לואיס, מוסד ישועי. בשנת 1990 היא קיבלה תואר במנהל עסקים, ולאחר מכן היא עבדה כמנהלת נכסים.
ב-13 במאי 1995 היא התחתנה עם דוארטה פיו, דוכס ברגנסה, במנזר ז'רונימוש. בטקס נכחו נציגים של בתי מלוכה אירופיים שונים: הנסיך פיליפ, דוכס בראבנט, אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, הנסיכה מרגריטה, דוכסית סוריה, ועוד. ראשי הפוליטיקה הפורטוגזית העיקריים, כולל נשיא הרפובליקה מריו סוארש, ראש הממשלה אניבל קבאקו סילבה ונשיא האספה אנטוניו ברבוסה דה מלו, נכחו גם הם.
בעקבות נישואיה ולידת בנה הראשון, אפונסו, פרשה איזבל מחייה המקצועיים, והקדישה את עצמה לניהול משפחתה ולחסות של ארגונים שונים.
משפחתה

ב-13 במאי 1995 התחתנה איזבל עם דוארטה פיו, דוכס ברגנסה, ממנו נולדו לה שלושה ילדים:
אפונסו, נסיך ביירה (נולד ב-1996).
האינפנטה מריה פרנסיסקה, דוכסית קוימברה (נולד ב-1997).
האינפנטה דיניש, דוכס פורטו (נולד ב-1999).