עובדיה הדאיה
עמדותיו ותפיסת עולמו של הרב עובדיה הדאיה

תפיסתו הקבלית
השקפת עולמו של הרב הדאיה התבססה על הקבלה הלוריאנית ותורת הגאולה שלה. הוא ראה במציאות המטפיזית את הממשית שאליה המציאות הפיזית צריכה להתיישר. לפי תפיסתו הקבלית, מטרת עם ישראל בעולם הזה היא "לברר" את ניצוצות הקדושה השבויים בתוך ה"קליפות", וזאת על ידי קיום התורה והמצוות.
במסגרת הקבלית הזו מופיעים שלושה ממדים השזורים זה בזה: הממד האנושי, הממד הפיזי וממד הזמן. שלשת הממדים האלה מאפיינים את משנתו המשיחית של הרב הדאיה. הממד האנושי פירושו היחס לעם היהודי מצד עצמו וביחס לאומות העולם. הממד הפיזי פירושו היחס לארץ ישראל מצד עצמה וביחס לחוץ לארץ. וממד הזמן פירושו תיקון העולמות וההתקדמות לעבר ה'גאולה השלמה'. לבד מן העובדה שכל אחד מן הממדים האלה שזור בחברו, הם שזורים יחדיו גם בחשיבות ומעלת התורה, שהיא מהות קיומו של העם היהודי בפרט והעולם כולו בכלל.
הרב הדאיה התייחס לעם ישראל כ"אורגניזם אחד" בעל נשמה אלוהית משותפת, כך שלמעשיו של כל יחיד יש השפעה על הכלל כולו. לדידו, האחדות הפנימית של העם מבטאת את ייחודו ואת אחדות האל, ומהווה תנאי הכרחי להתקדמות תהליך הגאולה. כך גם האהבה בין יהודים היא סגולה מיוחדת הטבועה באופן מהותי בעם ישראל, בניגוד לאומות.
לארץ ישראל הקדיש הרב הדאיה מקום נכבד בהגותו. לשיטתו, יש לארץ קדושה וסגולה פנימית עצמית המחברת אותה ל"ארץ ישראל העליונה" בעולם המטפיזי. בארץ שורה "ניצוץ אלוהי" ונשמתו של כל יהודי קשורה אליו, ולכן שהות בה מחזקת את הקשר בין האדם למקור נשמתו. אווירה של ארץ ישראל מועילה ליהודים גם אם אינם מודעים לקדושתה.
תפיסתו הקבלית הובילה את הרב הדאיה לנקוט עמדות הלכתיות ייחודיות. כך למשל אסר בתוקף על השתלת קרנית מאדם נכרי ליהודי, מחשש שהדבר יסב נזק מטפיזי לנשמת המושתל וכן לכלל עם ישראל. כמו כן, התייחס לאומות העולם כאל "סטרא אחרא" (הצד האחר), מעין ניגוד מהותי לעם ישראל שיסודו בחטא אדם הראשון. לכן גם אסר לחוש כלפיהן אהבה של ממש.
עמדותיו הציוניות והמדיניות
הרב הדאיה תמך בהתיישבות היהודית בארץ ישראל וראה בחיוב מובהק את התנועה הציונית. לדעתו, יש במפעל הציוני משום "אתחלתא דגאולה" (תחילת הגאולה) והוא מהווה שלב משמעותי בהתקדמות לעבר הגאולה המשיחית השלמה. כבר בדרשות שנשא בשנות ה-30 הביע שמחה על התגברות העלייה והבנייה בארץ.
אולם הרב הדאיה לא ראה בציונות מהלך בעל ערך רוחני עצמאי, אלא גורם מסייע לגאולה האלוהית. ב"גאולה השלמה" יש צורך ב"אתערותא דלעילא", התעוררות והתערבות ישירה מצד הקב"ה, ולא די בפעולות האדם בהקשר זה. לשיטתו יש להגביר את לימוד התורה וקיום המצוות במקביל לבניין הארץ כדי לא לטמא את קדושתה.[15]
עם הקמת מדינת ישראל התעצמה הרטוריקה המשיחית של הרב הדאיה. הוא ראה במדינה "עילוי לשכינה", והדגיש את חשיבות הריבונות היהודית על הארץ, גם אם עדיין לא על כל שטחה. כמו כן פסק שלמדינה יש מעמד הלכתי מחייב בבחינת "דינא דמלכותא דינא", וכתב תשובה התומכת בזכותה לגבות מיסים.
ביחס לסוגיית השטחים לאחר מלחמת ששת הימים, ראה הרב הדאיה בשחרורם מחדש של מקומות הקודש אירוע בעל משמעות מיסטית. לדבריו, הם נפדו מידי ה"סטרא אחרא" וחזרו ל"גבול הקדושה". מכוח כך אסר למסור שטחים שנכבשו על ידי צה"ל לשליטת זרים, בנימוק שמסירה כזו שקולה למתן חלק מהארץ ל"סטרא אחרא", ובשל האיסור ההלכתי של "לא תחנם". בעקבות עמדתו זו אסר אפילו את החזרת חצי האי סיני.
יחד עם תמיכתו במדינה, הרב הדאיה לא אימץ את כל החידושים ההלכתיים שהוצעו בחוגי הציונות הדתית. כך למשל, התנגד לקביעת יום העצמאות כיום טוב הלכתי מלא ולאמירת הלל בברכה. לדידו, ה' באייר אינו "עיצומו של יום" בו נעשה הנס, ורק ביום בו נחתמו הסכמי שביתת הנשק או שהאו"ם הכריז על הקמת המדינה ראוי לערוך חגיגות. כך גם דחה הצעות לתקנות הלכתיות שנועדו להתאים את ההלכה לעולם המודרני, כדוגמת הצעתו של הרב הרצוג בנוגע לירושת הבת, מחשש שיובילו לדרישה לביטול התורה כולה. מאידך, תמך בהיתר המכירה בשמיטה, וניכר שהנחה אותו שיקול הצורך הלאומי.
יחסו לציבור החילוני
גישת הרב הדאיה לציבור החילוני הייתה מורכבת ורב-פנים. מצד אחד, התייחס לחילוניות כ"סטייה" מדרך התורה ולא כמערכת ערכים ואמונות לגיטימית העומדת בפני עצמה. לדעתו, רק התשובה וההתקרבות למורשת הדתית היא היעד הסופי הראוי.
מאידך, מצא זכות ביהודים החילונים הדבקים בזהותם הלאומית ובתרומתם ליישוב הארץ ולהגנה עליה. הוא ראה באהבתם לעם משום "רגש יהודי" פנימי ואמונה בעתיד שיבתם בתשובה. כך גם פסק שיש להאמין לנשים "ציוניות נאמנות" שהן יהודיות, למרות שאינן שומרות מצוות.
עם זאת, כאשר נדרש לפסיקה הלכתית מעשית בעניינים הנוגעים לחילונים, נקט הרב הדאיה לא פעם עמדה נחרצת וחמורה. הוא פסק שאין לצרף מחללי שבת בפרהסיה לזימון או לשתות יין שנגעו בו. ההסבר שנתן לכך נעוץ בתפיסה שבשל חומרת חילול שבת וכפירתו בהשגחה האלוהית, מעשיו הטובים של החילוני הם לבטלה ואף מחזקים את "הסטרא אחרא".
בשאלת השימוש בערבית כשפת הוראה בתלמודי תורה חלף העברית, צידד הרב הדאיה במתנגדים ללימוד בעברית. זאת משום החשש מהשפעת המורים ה"חופשיים" דוברי העברית שעלולים להרחיק את התלמידים מן הדת. רק טעמים פרקטיים וחינוכיים הניעו אותו להסכים לשינוי השפה בסופו של דבר.
לסיכום, השקפת עולמו הקבלית של הרב הדאיה התוותה את יחסו לשתי התופעות המרכזיות של זמנו - הציונות והחילון. קבלת האר"י שימשה עבורו כמצפן המכוון את התגובה לאתגרי המודרנה. דרכה הוא הציב את ערכי קדושת עם ישראל והמחויבות למסורת וארץ ישראל מול הגישה החילונית המנותקת מהם, אך בה בעת מצא לגיטימציה להתיישבות הציונית כשלב בתהליך הגאולה. כך נוצר מתח מובנה בין זהות המהות של התפיסה המסורתית לבין ההתגמשות מול המציאות החדשה.