היגיינה גזעית
גרמניה הנאצית

במהלך שנות ה-30 וה-40, מכוני מחקר בגרמניה הנאצית חקרו גנטיקה, יצרו רישומים גנטיים וחקרו תאומים. גם מדענים נאצים חקרו דם ופיתחו תיאוריות על הספציפיות הגזעית כביכול של סוגי הדם, במטרה להבדיל בין "ארי" ליהודי על ידי בדיקת דם. בשנות ה-30 סיפק יוזף מנגלה, רופא באס אס, שרידי אדם שנלקחו מאושוויץ - דם, גפיים וחלקי גוף אחרים - למכוני מחקר. ברותמם את ההיגיינה הגזעית כהצדקה למחקריהם, השתמשו המדענים באסירים מאושוויץ ומחנות ריכוז אחרים לשם ניסויים בבני אדם.
בתעמולה הנאצית, המונח "גזע" שימש לעיתים קרובות לסירוגין כדי להצביע על בני "הגזע הארי", "העל-אדם", "האדם העליון" (Übermenschen), שנאמר כי הוא מייצג גזע עליון, אידיאלי וטהור שעדיף מבחינה ביולוגית על כל הגזעים האחרים וזאת בהתאם לעקרונות האיגניקה הנאצית. בשנות ה-30, תחת האיגניסט ארנסט רודין (Rüdin), האידאולוגיה הנציונל-סוציאליסטית אימצה פרשנות ל"היגיינה גזעית" שדרשה טוהר גזעי ארי וגינתה את נישואי התערובת. אמונה זו בחשיבותו של טוהר הגזע הגרמני שימשה עמוד השדרה התאורטי של מדיניות נאצית לגבי עליונות גזע ומאוחר יותר שימשה אחת ההצדקות לרצח עם. יישומה של המדיניות החל בשנת 1935, כאשר הנאצים חוקקו את חוקי נירנברג, אשר עיגנו בחוק טוהר גזעי על ידי איסור על יחסי מין ונישואים בין ארים ללא-ארים, וקבעו זאת כראסנשאנדה.
תיאוריות על היגיינת גזע הובילו לתוכנית עיקור משוכללת, במטרה לחסל את מה שהנאצים ראו כמחלות מזיקות למין האנושי. אנשים מעוקרים, טענו הנאצים, לא יעבירו את מחלותיהם לילדיהם. חוק העיקור, שעבר ב-14 ביולי 1933, הידוע גם בשם החוק למניעת צאצאים חולים במחלות תורשתיות, קרא לעקר, אם יש צורך אז גם בכפייה, כל בעל מחלה גנטית. חוק העיקור נוסח על ידי כמה מבכירי התאורטיקנים של היגיינת הגזע בגרמניה, כולל פריץ לנץ, אלפרד פלוץ, ארנסט רודין, היינריך הימלר, גרהרד וגנר ופריץ טיסן. רוברט נ' פרוקטור הראה כי בין המחלות שנכללו בחוק היו "חולשת נפש, סכיזופרניה, מאניה דיפרסיה, אפילפסיה, מחלת הנטינגטון, עיוורון גנטי" ו"אלכוהוליזם חמור". המספר המשוער של אזרחים שעברו עיקור בגרמניה הנאצית נע בין 350,000 ל-400,000. כתוצאה מחוק העיקור, רפואת העיקור והמחקר הפכו במהרה לאחד מענפי הרפואה הגדולים ביותר.
תאורטיקנים של היגיינת הגזע מילאו תפקידי מפתח בשואה, המאמץ הגרמני הנאצי לטהר את אירופה מיהודים, וכן במאמצי הנאצים להפחית את אוכלוסיות הצוענים באירופה, הסלאבים, השחורים, האנשים ממוצא מעורב וכן אנשים עם מוגבלות פיזית או מנטלית. בתוכנית T4 - אותנסיה, היטלר הורה להוציא להורג חולי נפש באמצעות המתת חסד ולהציג מוות זה כמוות משבץ ומחלות. השיטות והציוד ששימשו לרצח של אלפי חולי נפש הועברו לאחר מכן למחנות ריכוז, וזאת לאחר הוכחת הצלחתם ויעילותם של החומרים והמשאבים הדרושים להרג המוני ביעילות. האחיות והצוות שסייעו וביצעו את ההרג הועברו לאחר מכן למחנות ההשמדה. אלה נבנו עם תאי גזים, מתקנים ששימשו לפני כן במבצע ההמתה ההמוני של הגרמנים הארים ה"פגומים" (מעורבים, בעלי לקויות, חולי נפש, אלכוהוליסטים ועוד), על מנת להפעילם לשם רציחות המוניות של יהודים, פולנים, רוסים ועוד.
הרופאים שביצעו ניסויים באסירים במחנות ריכוז התמחו בהיגיינה גזעית והקנו חזות מדעית כביכול לניסוייהם הרפואיים. חלק מהניסויים שימשו למחקר רפואי כללי, למשל הזרקה לאסירים עם מחלות ידועות כדי לבדוק חיסונים או ריפוי אפשרי. ניסויים אחרים שימשו לקידום אסטרטגיית המלחמה של הגרמנים על ידי הכנסת אסירים לתאי ואקום כדי לראות מה יכול לקרות לטייסים אם ייפלטו בגובה רב או על ידי טבילת אסירים במי קרח כדי לראות כמה זמן ישרדו ואילו בגדים יכולים לשמש להארכת חייהם אם ילבשו אותם טייסים גרמנים שהופלו מעל תעלת למאנש.  המבשרים של רעיון זה היו ניסויים רפואיים מוקדמים יותר שרופאים גרמנים ביצעו בשבויי מלחמה אפריקאים במחנות ריכוז בנמיביה במהלך רצח העם של ההררו והנאמה.
היבט מרכזי של הנציונל-סוציאליזם היה הרעיון של היגיינה גזעית והוא הועלה למדרגת הפילוסופיה העיקרית של הקהילה הרפואית הגרמנית, תחילה על ידי רופאים, במיוחד פסיכיאטרים. רעיון זה קודם ומוסד לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, במהלך תהליך ההאחדה (Gleichschaltung), במסגרתו בוצע ייעול של מקצוע ההיגיינה הרפואית והנפשית (בריאות הנפש) והכפפתו להיררכיה עם מנהיגות נציונל-סוציאליסטית בראשה.
התוכנית הנאצית לגבי בני גזעים אחרים נכתבה על ידי ארווין באור (Erwin Baur), פריץ לנץ (Fritz Lenz) ואוגן פישר (Eugen Fischer) ופורסמה תחת הכותרת תורת התורשה האנושית והיגיינת הגזע (1936).