פיטון דה לה פורנז
גאולוגיה

הר הגעש פיטון דה לה פורנז הוא חרוט מגן, חלק ממסיב פיטון דה לה פורנז, שהסלעים העתיקים ביותר בו הם בני 530,000 שנים. מסיב זה מרכיב – ביחד עם המסיב של הר הגעש הכבוי הגדול יותר, העתיק יותר והסחוף פיטון דה נז' – את האי ראוניון כפי שהוא כיום. במהלך ההיסטוריה התרחשו שלושה אירועי התמוטטות של הקלדרה: לפני 250,000 שנים, לפני 65,000 שנים ולפני 5,000 שנים. הר הגעש נוצר על ידי הנקודה החמה של ראוניון, שמשערים כי פעילותה החלה לפני כ-65 מיליון שנים ועקבותיה ניכרים ממדרגות דקאן שבהודו, דרך האיים מאוריציוס ורודריג, ועד ראוניון.
צורתו של פיטון דה לה פורנז, כפי שהיא נראית כיום, נקבעה לפני 4,700 שנים. בתקופה זו אירעו התפרצויות עזות שהסתיימו בהתמוטטות תקרת תא המאגמה וביצירת אגן פוקה. ניתן לראות שרידים מהתפרצויות אלו בשכבות האפר הגעשי המכונות "אפר בלקומב" (cendres de Bellecombe), המצויות בקוטר של עד 10 קילומטרים ממרכז הקלדרה. עדות להתמוטטות הם הצוקים התלולים הרצופים בשולי הקלדרה, המתנשאים לגובה ממוצע שבין 150 ל-200 מטרים. התפרצויות שאירעו אחר-כך באופן סדיר יצרו את החרוט המרכזי של פיטון דה לה פורנז.
מרבית ההתפרצויות מתרחשות בלועות הפסגה או בפעפוע של לבה. הן מתחילות בהופעתם של סדקים ארוכים באורך של כמה מאות מטרים (לעיתים אף כמה קילומטרים) שמהם נפלטים קילוחי לבה. אחרי כמה דקות עד כמה שעות מתרכזת ההתפרצות במקומות בודדים. במקומות אלו זורמת הלבה או שנוצרות מזרקות לבה המגיעות לגובה של עשרות מטרים במקרים בהם מופעל לחץ רב. הלבה נקרשת במגע עם האוויר ומצטברת כשהיא נופלת לקרקע תוך יצירת חרוט הקרוי פיטון. במהלך התפרצות אחת יכולים להתחולל מספר שלבים שבמהלכם ייווצרו סדקים חדשים ומקומות חדשים מהם נפלטת הלבה.
התפרצות מסוג זה מתרחשת בממוצע יותר מפעם בשנה (אם כי היו מקרים בהם נותר פיטון דה לה פורנז רדום במשך כמה שנים ברציפות) ואינה מסכנת בני אדם. הסיכונים היחידים, שהסתברותם נמוכה, הם היווצרות שערות פלה (טיפות מוארכות ודקיקות של לבה זגוגיתית הנמתחות ונקרשות במעופן באוויר) או זיהום אוויר בשל פליטת גז געשי הכולל גופרית דו-חמצנית. כל התפרצות נמשכת בין כמה שעות לכמה ימים.
עם זאת, לעיתים מתרחשות התפרצויות אלו מחוץ לאגן פוקה, ואז הן עלולות להשפיע על אזורים מיושבים. כך אירע ב-1977, כאשר קילוח לבה הרס חלק מהכפר פיטון-סנט-רוז. התפרצויות מסוג זה מתרחשות בממוצע אחת לחמישים שנים, אבל במרווחים בלתי סדירים. במהלך שלוש מאות השנים האחרונות היו מקרים שבין שתי התפרצויות כאלו חלפו רק שנים בודדות או אפילו חודשים בודדים.
מדי פעם מתרחשת התמוטטות כאשר משקל הסלעים מכריע את תקרת תא מאגמה שהתרוקן. לועות בורי ודולומייה הן דוגמאות לכך. לוע דולומייה התמלא ואחר כך התמוטטה רצפתו כמה פעמים.
לעיתים, כאשר המאגמה או הסלעים הלוהטים מגיעים למגע עם מאגרי מים בהר, נוצרת התפרצות פריאטו-מגמטית. התפרצויות אלה הן תוצאה של התחממות מיידית של מים במפגש עם המאגמה, היוצרת קיטור בלחץ גבוה. תוצרי ההתפרצות בדרך-כלל קטנים יותר מאשר בהתפרצות מגמטית, זאת בשל הפרשי הטמפרטורות המרסקים אותם לחלקים קטנים יותר, המועפים למרחקים גדולים. ב-1860 התרחשה התפרצות כזו, שכיסתה באפר געשי את הספינה מארי-אליזה (Marie-Elisa) ששהתה במרחק שלושים קילומטרים צפונית-מזרחית לאי.
התפרצויות כאלו התרחשו גם בתקופה מאוחרת יותר. ב-1961 נוצר עמוד התפרצות בגובה של שישה קילומטרים, וההתפרצות במרץ 1986 העמיקה את לוע דולומייה ב-150 מטרים.
ב-6 באפריל 2007 החלה סדרה של התמוטטויות בלוע דולומייה כאשר כ-150 מיליון מ"ק של סלעים נבלעו בקרקעית הלוע, מרביתם ב-24 השעות הראשונות, תוך יצירת בור בעומק שמעל ל-350 מטרים. ההתמוטטות לא לוותה בהתפרצות, ועמוד האפר שנצפה היה בעצם כמות גדולה של אבק שהתרומם עקב מפולת הסלעים.
קילוחי הלבה הזורמים במורד המדרונות של הר הגעש מופיעים בשתי צורות האופייניות לגעשיות בזלתית. האחת, מכונה לבת מקלעות, לבת חבלים, או פָּהוֹיהוֹי (בהוואיית: pāhoehoe – "דומה לחבל") – לבה נוזלית מאוד שנקרשה ומכילה גזים מומסים. שטח פניה חלק או נראה כאילו נקלע לחבלים. צורת החבלים נוצרת כשקרום הזרם מתחיל להיקרש בעוד הזרימה תחתיו נמשכת, ותבנית פיתולי הזרימה משתמרת בקרום המתקשה. לבת הפהויהוי עשויה להתקדם בסדרה של זרמים שקרומם מתקשה ונבקע, ומתוך הבקעים זורמת לבה שקרומה מתקשה, וחוזר חלילה. הצורה השנייה, לבת טרשים, אָאָ (בהוואיית: a'a') – לבה צמיגה נטולת גזים, שבמהלך זרימתה מבקיעה את קרומה החיצוני הנוצר מהתקררות השוליים החשופים לאוויר. כתוצאה מכך נוצר משטח מחוספס וטרשי. ההרכב הכימי של שני סוגי הלבה זהה. הם בדרך כלל בזלת אפיריית (בזלת שפנוקריסטים מהווים פחות מאחוז אחד משטח הפנים שלה). כאשר הבזלת עשירה במיוחד באוליבין היא מכונה בזלת פיקריט. אם קילוח הלבה זורם בצורה חלקה גם פני משטח הלבה יהיו חלקים ובעת שהם מתקררים יוצרת צורת וילונות (המכונה לבת מקלעות). אם הזרם סוער משתחררים גזים מהלבה והלבה הופכת טרשית.
מהירות הזרם של קילוחי הלבה תלויה במהירות בה נפלטת הלבה ובשיפוע המדרון. חזית הקילוח נקרשת במגע עם הקרקע הקרה ולכן הזרם נע באיטיות (לכל היותר כמה קילומטרים לשעה). עם זאת, כאשר הלבה עוקבת אחר זרימה קודמת היא יכולה לזרום במהירות גבוהה (כמה עשרות קילומטרים לשעה).
כמה מזרמי הלבה מגיעים לחוף וזורמים לתוך האוקיינוס. המגע עם המים המלוחים גורם ליצירת תימרת קיטור ולהיווצרות גזים מזיקים, בייחוד חומצת מימן כלורי. הלבה ממשיכה לזרום, מתקררת ומתפוררת מתחת לפני המים תוך יצירת לבת כרים, בניית מדף סלע והרחבה הדרגתית של קו החוף של האי.
בחלק מהחופים גוון ירקרק הנובע מחול שמקורו בבליה של אוליבין שנוצר בבזלת פיקריט. ה"גרן בְּרוּלֶה" נוצר מקילוחי לבה שהתמצקו והצטברו במשך מאות אלפי שנים. הלבה הצעירה ביותר היא בעלת הגוון הכהה ביותר ועקרה מצמחייה, בעוד שלבה עתיקה יכולה להיות מכוסה בצמחייה עבותה.