stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מפלגת גשר (2018)
מועמדים

| בחירות | מועמדים | הערות |
| --- | --- | --- |
| הבחירות לכנסת העשרים ואחת (2019) | אורלי לוי-אבקסיס, דדי פרלמוטר, פרופ' יפעת ביטון, חגי רזניק | מפלגת גשר לא עברה את אחוז החסימה. |
| הבחירות לכנסת העשרים ושתיים (2019) | מנדט אחד (מתוך 6 לרשימה כולה): אורלי לוי-אבקסיס | רצה ברשימת העבודה-גשר. |
| הבחירות לכנסת העשרים ושלוש (2020) | מנדט אחד (מתוך 7 לרשימה כולה): אורלי לוי-אבקסיס | רצה ברשימת העבודה-גשר-מרצ, אך החליטה להתפצל מרשימה זו יום אחד בלבד לאחר השבעת הכנסת. |
הערות שוליים

↑  סעיף 6א לחוק יסוד: הכנסת
↑  רינה מצליח, ‏אורלי לוי-אבקסיס: "אקים מפלגה חדשה", באתר ‏מאקו‏, 18 במרץ 2017
↑  בקשה לרישום המפלגה באתר משרד המשפטים(הקישור אינו פעיל, 27.3.2020)
↑  נועם (דבול) דביר, מפלגתה של אורלי לוי-אבקסיס תיקרא "גשר", באתר ישראל היום, 25 בדצמבר 2018
↑  אבישי גרינצייג, אריק בנדר, ‏פרסום ראשון: אלו מייסדי מפלגת @@@גשר@@@ של אורלי לוי-אבקסיס, באתר מעריב אונליין, 26 בדצמבר 2018
↑  נמרוד בוסו, מנכ"ל משרד השיכון חגי רזניק מצטרף למפלגתה של אורלי לוי, באתר כלכליסט, 31 בדצמבר 2018
↑   חגי עמית, האיש שנגע בצמרת ההיי-טק העולמי והתעשר החליט: דווקא אורלי לוי-אבקסיס, באתר TheMarker‏, 8 במרץ 2019
↑   יהונתן ליס, שיעור ההצבעה למפלגות שלא נכנסו לכנסת ה-21 - הגבוה אי-פעם, באתר הארץ, 18 באפריל 2019
↑  מורן אזולאי, אלונה ברקת ואורלי לוי-אבקסיס במגעים להקמת מפלגה חברתית, באתר ynet, 20 ביוני 2019
↑  חן שליטא, ‏יפעת ביטון מסבירה למה הצטרפותה לאהוד לברק אינה זיגזג, באתר גלובס, 5 ביולי 2019
↑  דפנה ליאל, ‏בחירות 2019 | התנאי של לוי-אבקסיס לכחול לבן, באתר ‏מאקו‏, 16 ביולי 2019
↑  אריק בנדר, משה כהן, ‏"נשנה את הכללים": אורלי לוי אבקסיס מצטרפת למפלגת העבודה, באתר מעריב אונליין, 18 ביולי 2019
↑   חיים לוינסון, הנהלת מפלגת העבודה אישרה את הריצה המשותפת בבחירות עם אורלי לוי-אבקסיס, באתר הארץ, 21 ביולי 2019
↑  דפנה ליאל עמית סגל, ‏הסוף לאיחוד: אורלי לוי ביקשה רשמית להתפצל לסיעת יחיד, באתר ‏מאקו‏, 17 במרץ 2020
1 2  עטרה גרמן, ‏אושר הפיצול של אורלי לוי: "הצהרתי שזה חיבור טכני", באתר "סרוגים", 23 במרץ 2020
↑  אורלי לוי-אבקסיס מבקשת מהנשיא: "תן לבנימין נתניהו את המנדט", באתר כלכליסט, 12 באפריל 2020
↑  ההסכם הקואליציוני, ‏14 במאי 2020
↑  לוי-אבקסיס תשמש שרה ל"חיזוק וקידום קהילתי"; מסתמן: רפי פרץ מצטרף לממשלה, באתר כלכליסט, 14 במאי 2020
| סיעות הכנסת העשרים ושלוש |
| --- | --- | --- |
| קואליציה | הליכוד (הליכוד, כולנו) • כחול לבן (חוסן לישראל) • ש"ס • יהדות התורה (אגודת ישראל, דגל התורה) • העבודה • גשר • הבית היהודי |  |
| אופוזיציה | יש עתיד – תל"ם (יש עתיד, תל"ם) • הרשימה המשותפת (חד"ש, רע"מ, בל"ד, תע"ל) • ימינה (הימין החדש, האיחוד הלאומי – תקומה) • ישראל ביתנו • מרצ • דרך ארץ |  |
| רשימות שהתמודדו בבחירות לכנסת העשרים ואחת |
| --- | --- | --- |
| מיוצגות בכנסת ה-20 | הליכוד • העבודה • כחול לבן • כולנו • יהדות התורה • רע"מ-בל"ד • חד"ש-תע"ל • איחוד מפלגות הימין • ש"ס • מרצ • ישראל ביתנו • הימין החדש • גשר • צומת |  |
| לא מיוצגות בכנסת ה-20 | אחריות למייסדים • איחוד בני הברית • אני ואתה • ארץ ישראל שלנו • בט"ח • ברית עולם • כלכלה ירוקה - מדינה אחת • הפיראטים • הרשימה הממלכתית • הרשימה הערבית • התקווה לשינוי • זהות • זכויותינו בקולנו • חינוך • ישר • כבוד האדם • כולנו חברים נ נח • כל ישראל אחים • מגן • מהתחלה • מנהיגות חברתית • מפלגת האזרחים הוותיקים • פשוט אהבה • צדק חברתי • צדק לכל • קץ • שווים |  |
רשימות המועמדים לכנסת - באתר הכנסת • מפלגות בישראל • הכנסת • פוליטיקה של ישראל
אורלי לוי-אבקסיס, יו"ר המפלגה במרץ 2015
מקס אלפרט

| --- | --- |

 לידה:  18 במרץ 1899 סימפרופול, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  30 בנובמבר 1980 (בגיל 81) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  Rogozhskoye Cemetery 
 יצירות ידועות:  מג"ד 
 פרסים והוקרה:  עיטור הכוכב האדום  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  Merited Cultural Worker of the RSFSR  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה על הגנת הקווקז  עיטור הדגל האדום של העמל  מדליה על ההצטיינות בקרב  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941-1945 
 
"המג"ד", אחד מתצלומיו המפורסמים ביותר של מקס אלפרט, צולם ביוני 1942 בחזית האוקראינית, המלחמה בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה
"החרמת תבואה מהקולאקים", אחד מתצלומיו הראשונים של אלפרט בשירות הקולקטיביזציה ושלטון הטרור של סטלין, נובמבר 1930
מקס ולדימירוביץ' אַלפֶּרט (ברוסית: Макс Влади́мирович А́льперт; באוקראינית: Макс Володимирович Альперт;‏ 18 במרץ 1899 – 30 בנובמבר 1980) היה צלם ועיתונאי יהודי-סובייטי, שהנציח בעבודותיו את ההיסטוריה של ברית המועצות, בעיקר לפני ובעת מלחמת העולם השנייה ובאמצע המאה העשרים.
קורות חיים

אלפרט נולד ב-1899 למשפחה יהודית בסימפרופול שבחצי האי קרים, האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). ב-1914 עברה המשפחה להתגורר בעיר אודסה, ואלפרט בן ה-15 החל לעבוד יחד עם אחיו, מיכאיל אלפרין, כשוליה לצלם. ב-1919 התגייס לצבא האדום, שהיה אז עדיין בעיצומה של מלחמת האזרחים. ב-1924, לאחר שחרורו, עבר לבירה מוסקבה, ושם החל לעסוק בצילום חדשות, תחילה עבור "פראבדה" (Правда), עיתונה הרשמי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, אחר כך עבור РАБОЧЕЙ ГАЗЕТЫ ("עיתון העבודה") (עיתון מוסקבאי שיצא לאור בשנים 1922 - 1931) ולאחר סגירתו ב-1931 עבור "ברית המועצות בבנייה" (עיתון תעמולה סובייטי שיצא לאור ברוסית:  СССР на стройке, באנגלית: USSR in Construction ובשפות אחרות).
אלפרט תיעד את "האדם הסובייטי החדש" ואת חייו של הפועל הסובייטי הנאמן למפלגה הקומוניסטית ולמנהיג סטלין. הוא הִרבה לצלם את תהליך הקולקטיביזציה הרצחני שביצע הרודן הסובייטי, בחקלאות והנציח פרויקטים סובייטיים גדולים של בנייה מסוגים שונים.
סדרות צילומים

במסגרת האדרת שמו של סטלין התפרסם גם אלפרט, לראשונה באופן משמעותי, עם סדרת תצלומים שעשה בסכר הידרואלקטרי ובמפעל שלצידו, על נהר הדנייפר. סדרת תצלומים מפורסמת אחרת שלו הייתה סדרה בשם "ענק ובונה", שהתפרסמה ב-USSR in Construction בינואר 1932, ואשר התמקדה בפועל בנייה פשוט ואנאלפבית בשם ויקטור קלמיקוב, שעבד במפעלי הפלדה של מגניטוגורסק.
עוד סדרה מפורסמת שעשה, הפעם עם שני צלמים יהודים סובייטים מפורסמים אחרים, ארקדי שַייחֶט (Аркадий Самойлович Шайхет;‏ 1898–1957) וסולומון טולס (Тулес), נקראה "24 שעות בחייה של משפחת פיליפוב" (24 часа из жизни Филипповых). הסדרה התפרסמה ב-1931 דווקא בעיתון גרמני, פרו קומוניסטי, Arbeiter-Illustrierte-Zeitung, שהופיע אותה תקופה בברלין. היא הִשוותה בין חייהם המאושרים והבטוחים לכאורה של העובדים הסובייטים, לאלה של מקביליהם האומללים במדינות הקפיטליסטיות.
אלפרט אימץ את הסגנון הריאליסטי הסוציאליסטי. הוא האמין שלצילום יש תפקיד חשוב בתיעודה ובעיצובה של המציאות בברית המועצות של תקופתו, וסבר שלסדרה המצולמת יש איכויות מיוחדות, משום שהיא נותנת מגוון אפשרויות קומפוזיציוניות ויכולה לאפשר ביטוי של נרטיב מתמשך, שתצלום בודד אינו יכול להשיגם. עבודתו השפיעה רבות על צילום העיתונות הסובייטי וזכתה להכרה בינלאומית.
מלחמת העולם השנייה ולאחריה

במהלך מלחמת העולם השנייה היה אלפרט כתב-צלם עבור סוכנות הטלגרף של ברית המועצות (TASS), סוכנות הידיעות הרשמית של ברית המועצות, ולאחר המלחמה עבד בתפקיד זה עבור סוכנות הידיעות נובוסטי עד סמוך לפני מותו.
אלפרט היה נשוי לגלפירה בוריסובנה בליץ-גיימן. נפטר במוסקבה ב-1980, בגיל 81. יצירותיו מוצגות ונמכרות גם כיום. ב-2007 למשל, מכרה חברת המכירות הפומביות הידועה סות'ביס תצלום שלו שצולם ב-1936 וקרוי "פרשית קירגיזית", תמורת כ-6,600 דולר. ב-2010 התקיימה תערוכת יחיד מיצירותיו, בגלריה בבוורלי הילס ותערוכות קבוצתיות בהשתתפות יצירותיו מתקיימות מדי שנה כמעט, במקומות רבים ברחבי העולם.
אלפרט ויצירותיו זכו בפרסים ואותות כבוד רבים, בהם אות מסדר הכוכב האדום, אות מסדר המלחמה הפטריוטית הגדולה ועיטור פועלי הדגל האדום.
ראו גם

ארקדי שייחט
המג"ד (תצלום)
צילום עיתונות
הרעב הסובייטי (1932–1933)
צילום מלחמה
לקריאה נוספת

Sergei Morozov, & Valerie Lloyd (eds.), Soviet Photography 1917-1940: The New Photojournalism, London: Orbis, 1984.
David Shneer, Through Soviet Jewish Eyes: Photography, War, and the Holocaust, New Brunswick, N.J.: Rutgers University Press (Jewish Cultures of the World), 2011.
הערות שוליים

↑  אליס נחימובסקי, יבגני אנאנייביץ' חאלדיי, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית).
↑  "Through Soviet Jewish Eyes. Photography, War, and the Holocaust"
↑  באתר מוזיאון תל אביב לאמנות
↑  תצלום שצילם אלפרט ב-1973, וזכה בפרס
↑  באתר Mutual Art
↑  באתר Photography Now
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010489572205171  PLWABN: 9810641882005606  GND: 136443834  ICCU: VEAV525489  ISNI: 0000 0000 6689 5469  LCCN: n81047270  NKC: jo2006333700  PIC: 312226  RKD: 132203  ULAN: 500085967  VIAF: 80786073   WorldCat (עם VIAF): 80786073
מתופף

מערכת התופים של ג'ון דאלמיאן, מתופף להקת סיסטם אוף אה דאון
מתופפת במצעד
מתופף הוא מוזיקאי העוסק בתיפוף, כלומר מנגן בתוף או במערכת תופים.
תפקיד המתופף

התפקיד הראשון במעלה של המתופף הוא לשמור על קצב ששאר הנגנים יוכלו להתאים את עצמם אליו. בניגוד לרוב הכלים במחלקת הקצב, תפקידם ההרמוני של התופים זניח (פרט לתופים במוזיקה קלאסית). משמעות הדבר היא שהמתופף אינו משפיע על ההרמוניה של היצירה. עם זאת, המתופף אינו פועל במנותק מן המבנה ההרמוני, ולעיתים קרובות מסמן עבור יתר הנגנים מעבר בין חלקים שונים בו. המקצב שהמתופף מספק יכול להיות פשוט או מורכב, ולעיתים קרובות אף פוליריתמי או שבור.
מתופף הקלטות

מתופף הקלטות הוא מתופף שעיקר עבודתו להקליט עם להקות או סולנים הזקוקים לכך. מתופפי הקלטות רבים עובדים מתוקף חוזה קבוע עם אולפן הקלטות. עם זאת, הכינוי "מתופף הקלטות" נפוץ בפי מתופפים דווקא ככינוי גנאי. זאת, משום שנהוג לטעון נגד מתופפי הקלטות כי הם ניחנים בחוש קצב טוב מאוד ובצליל נקי, אך לא ביצירתיות, ולכן יש לראות בהם אומנים ולא אמנים.
מתופף צבאי ומתופפים במצעדים

בתקופות שבהן לא עמדו לרשות חיילי חיל הרגלים אמצעי תובלה והם נדרשו לצעדות ארוכות, צורפו ליחידות הצבא מתופפים שסיפקו קצב אחיד לצעידת הלוחמים. תפקיד זה אינו נדרש בשדה המערכה של ימינו, אך נותר תפקיד טקסי במצעדים צבאיים. מתופפי מצעדים אינם משתמשים במערכת תופים שלמה, אלא רק בתוף סנר (אנ') אשר תלוי על צווארם, ושעליו מתופפים תוך שימת דגש חזק ברבעים. במצעדים צבאיים משתתפים לרוב כמה מתופפים, המנגנים בקצב אחיד.
חיל האוויר הרוסי

| --- | --- |
 סמל חיל האוויר הרוסי  רונדל חיל האוויר הרוסי משנת 1991 ועד 2010  רונדל חיל האוויר הרוסי מאז שנת 2010.
 פרטים
 כינוי:  חיל האוויר הרוסי
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 שיוך:  משרד ההגנה
 סוג:  זרוע האוויר והחלל
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  12 באוגוסט 1912 כחיל האוויר הרוסי הקיסרי ושוב ב-1992 לאחר נפילת ברית המועצות – 1917 עם הקמת ברית המועצות
 מקים היחידה:  אלכסנדר קובאנקו
 מלחמות:  מלחמת צ'צ'ניה הראשונה   מלחמת צ'צ'ניה השנייה   המלחמה בדרום אוסטיה   משבר קרים   מלחמת האזרחים בסוריה
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  ~165,000 חיילים בשירות סדיר (נכון ל-2019)
 ציוד עיקרי:  מטוסי קרב, מפציצים אסטרטגיים ומסוקים
 פיקוד
 יחידת אם:  כוחות האוויר והחלל
 מפקדים:  ראו בהמשך
חיל האוויר הרוסי (ברוסית: Военно-воздушные cилы России בתעתיק: "ווֹיֶנּוֹ-ווֹזְדוּשְׁנִיֶה סִילִי רוֹסיאי" בראשי תיבות: ВВС – או VVS בתעתיק לטיני) הוא זרוע האוויר של צבא רוסיה, הפועל תחת מטריית האחריות של כוחות האוויר והחלל המאגד תחתיו את חיל האוויר, חיל החלל וחיל ההגנה נגד מטוסים וטילים. בנוסף, לצי הרוסי יש זרוע אווירית משלו – "התעופה הימית הרוסית".
חיל האוויר הרוסי הוא אחד מחילות האוויר הוותיקים בעולם. חיל האוויר הוקם באוגוסט 1912 בצבא האימפריה הרוסית. בשנת 1917 פורק החיל והוקם מחדש כחיל האוויר הסובייטי והיה לחיל האוויר השני בגודלו בעולם עד שנת 1991 (אחרי חיל האוויר של ארצות הברית). בשנת 1992, לאחר התפרקות ברית המועצות, הפך לחיל האוויר של הפדרציה הרוסית. במשך כעשר שנים לאחר התפרקות ברית המועצות סבל החיל ממחסור תקציבי שנבע מקשייה הכלכליים של רוסיה, ועל כן התקשה לשמר את המוכנות והכשירות של מטוסיו וטייסיו. מגרעות אלו ניכרו במהלך מלחמות צ'צ'ניה הראשונה והשנייה וכן במלחמת גאורגיה-רוסיה, שבהן הציג חיל האוויר יכולות מבצעיות מוגבלות.
כתוצאה מרפורמה בכוחות המזוינים של רוסיה, קלט חיל האוויר את כוחות ההגנה האווירית הרוסית בשנת 1998, ואת זרוע האוויר של צבא היבשה בשנת 2003. ב-2008 נערכה רפורמה מקיפה בכל הזרועות המזוינים ובחיל האוויר. במהלכה הוקטן מספר המחוזות הצבאיים, צומצמה כמות היחידות והוגבל כוח האדם של החיל. הרפורמות ייעלו את הניהול של החיל ואפשרו להגדיל את מוכנותו הכללית. החל משנת 2011, עם השיפור בכלכלה הרוסית החלו בתוכניות רכש של כלי טיס חדשים והשבחה של כלי טיס קיימים. החל משנת 2015, כחלק ממעורבותה של רוסיה במלחמת האזרחים בסוריה, מפעיל החיל רגימנט מעורב של כלי טיס בבסיס חמיימים ליד לטקיה, סוריה. כמו כן, מטוסי ההפצצה האסטרטגיים של חיל האוויר ביצעו מספר תקיפות בסוריה שהיוו את טבילת האש המבצעית שלהם.
היסטוריה > חיל האוויר הרוסי הקיסרי

שירות האוויר הרוסי החל את דרכו כשירות הבלונים עוד בשנת 1887. בשנת 1905, לאחר הטיסה הראשונה של האחים רייט, ארגן הצבא הקיסרי את בית הספר כבית-ספר לקציני תעופה שלווה ברכש של כלי טיס בסיסיים מחברות כגון רייט ואנרי פרמן. באוגוסט 1914, בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, כלל החיל 244 כלי טיס שונים המפוזרים ב-39 טייסות יחד עם 12 ספינות אוויר שהוטסו על ידי כ-300 טייסים, כ-133 מתוכם הוכשרו בבתי הספר הצבאיים לתעופה. בשנת 1917 הוא כלל למעלה מ-1,000 מטוסים, פחות מאשר בחילות של מדינות אחרות שהשתתפו במלחמה.
היסטוריה > חיל האוויר הסובייטי

אחרי מהפכת אוקטובר עם הקמת ברית המועצות חיל האוויר הקיסרי פוזר ואורגן חיל האוויר של ברית המועצות. תעשיית תעופה הייתה סממן משמעותי לתיעוש של ברית המועצות ולכן ראשיה שמו את פיתוחה בעדיפות גבוהה. המכון האווירוהידרודינמי המרכזי שהוקם בשנת 1918 היה בין מרכזי המחקר האווירונאוטי המתקדמים בעולם. משרדי תכנון ניסויי שונים אורגנו והחיל הצעיר החל להסתמך על כלי טיס מייצור מקומי באופן בלעדי כמעט. כמו כן, החל החיל לבצע טיסות ראווה, טיסות חלוציות ושוברות שיאים בחוג הארקטי.
בשנת 1925 יועצים נשלחו לסין לתמוך בקוומינטנג בשביל לעזור לארגן את הטייסות הסיניות החדשות. ואף שסון יאט-סן מרד במפלגה הקומוניסטית הסינית, התמיכה בו המשיכה וטייסים רוסים טסו משימות תמיכה בקוומינטנג. אם כי בשנת 1929 היחסים בין הסובייטים לסינים התדרדרו וחיל האוויר החל לטוס כחלק מחיל הדגל האדום המיוחד במזרח הרחוק.
בין השנים 1936–1939 חיל האוויר הסובייטי השתתף במלחמת האזרחים בספרד, בנוסף על אספקת כלי טיס ואימון טייסים, הם שלחו טייסים מתנדבים. בהתחלה אלה תרמו בניצחונות משמעותיים במלחמה, אך לאחר ההתערבות של הגרמנים בצורת לגיון הקונדור המערכה האווירית הגיעה לקיפאון ומאוחר יותר לתבוסה של הסובייטים.
היסטוריה > חיל האוויר הסובייטי > מלחמת העולם השנייה

עם השגת הניסיון בספרד, ולמרות היותו חיל האוויר הגדול בעולם בזמנו חיל האוויר הסובייטי היה משותק ולא מוכן למלחמה ערב פרוץ מבצע ברברוסה (קיץ 1941). זאת הודות למחדל מודיעיני-מנהיגותי שלא הורה על הכנות טרם פתיחת המבצע, אף על פי שהיו עדויות להכנות גרמניות לפלישה. כמו כן חיל האוויר הרוסי היה בשלבי מעבר בין דורות של כלי טיס, ולכן הרבה מיחידותיו היו במצבה חלקית ומטוסיו המתקדמים ביותר סבלו מבעיות שמישות. עם זאת הגורם המשמעותי ביותר שתרם לחוסר הזמינות של החיל היה מסע הטיהורים בצבא הסובייטי שהחל בשנת 1937 ונמשך עד שנת 1939. כל אלה גרמו לאבדות גבוהות מאוד בשלבים הראשונים של הפלישה. עם זאת, עם גיוס התעשייה, החכירה בין בעלות הברית וההסתמכות של הסטאבקה על בנייה ושמירה על עתודות אסטרטגיות עזרו לחיל להתאושש ולחזור לפעילות מלאה נגד כוחות הורמאכט.
היסטוריה > חיל האוויר הסובייטי > המלחמה הקרה

בתום מלחמת העולם השנייה חיל האוויר הסובייטי הפך לזרוע האוויר השנייה בגודלה בעולם אחרי חיל האוויר של ארצות הברית. הרגימנטים האוויריים שלה הוצבו בכל רחבי מדינות ברית ורשה. עיקר היחידות הללו היו טייסות התעופה הטקטית. בשנת 1947 נוסד חיל ההגנה האווירית הסובייטי (PVO) שהיה אמור לעזור להגן על אדמות הגוש המזרחי נגד מפציצים אסטרגיים של ארצות הברית ובריטניה.
מטוסי החיל השתתפו במלחמת קוריאה, כחלק מהסכם ידידות בין ברית המועצות והרפובליקה העממית של סין. טייסיה גם השתתפו במהלך מלחמת וייטנאם, אם כי באופן הרבה יותר מוגבל. טייסיה ראו גם פעילות מוגבלת במהלך מלחמת ההתשה ואף במהלך מלחמת יום כיפור, בטיסת ביון שעה לפני כניסתה לתוקף של הפסקת האש, כל זאת לטובת מצרים.
בשנים 1964–1989 חיל האוויר הרוסי וחיל ההגנה האווירית גדל בצורה משמעותית זאת כחלק ממדיניות חוץ מופרזת ששאפה לשמור על היוקרה של ברית המועצות בין מדינות העולם השלישי.
המלחמה האחרונה בה השתתף חיל האוויר הסובייטי הייתה מלחמת אפגניסטן, בה חיל האוויר השתתף בעיקר ביכולות ההפצצה הטקטית והתובלה. בעקבות לקחי המלחמה הזאת רגימנטים של מסוקי קרב וסער הועברו לאחריות צבא היבשה.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 כלל חיל האוויר הסובייטי כ-10,000 כלי טיס מסוגים שונים.
היסטוריה > המעבר לרפובליקה והברחת המטוסים

בדצמבר 1991, עם התפרקותה של ברית המועצות ל-15 מדינות שונות, החל תהליך של ארגון הצבאות של המדינות הללו. רוסיה מצאה את עצמה במצב בו רק כ-40 אחוז ממטוסי חיל האוויר שלה נמצאו בשטחה, ולרוב היחידות הללו כללו את כלי הטיס הישנים יותר, כאשר כל היחידות המובחרות המטיסות את המטוסים המתקדמים ביותר הוצבו תמיד בקרבת הגבול עם המערב. רוסיה איפוא החלה בניסיונות דחייה והעברת כוחות בשביל להחזיר לעצמה את כלי הטיס והיחידות המובחרות לעיתים תוך הסכמים בין מדינות, ולעיתים תוך מבצעים דומים להברחה כאשר יחידות שלמות המריאו מבסיסן ללא כל תיאום או התראה ולא חזרו.
ארמיית האוויר ה-16 הוחזרה ממזרח גרמניה, ארמיית האוויר ה-4 הוחזרה מפולין ויחידות נוספות הוחזרו מהמדינות הבלטיות ומבלארוס. ממדינות הקווקז הוחזרו הרגימנטים של התעופה האסטרטגית המפעילות את המפציצים האסטרטגיים, כאשר הרגימנטים של התעופה הטקטית המפעילים מטוסי תקיפה וקרב הושארו בשטחן. רוסיה הצליחה, אם כן, לשים את ידיה על שלושה רבעים מכלל כלי הטיס של ברית המועצות לשעבר.
מעבר זה של כמות גדולה של כלי טיס יצר מספר בעיות, העיקרית שבהן היא מחסור בבסיסים, תשתיות, ומגורים לכלל היחידות ואנשיהן. בסיסים התמלאו בכלי טיס, יחידות שלמות פורקו ברגע שהן נחתו בבסיסיהן החדשים ומטוסיהן פוזרו בין היחידות שנשארו. שני בתי הספר לטיסה באורנבורג וייסק הפכו לבסיסים מבצעיים עם טייסות תובלה והפצצה.
היסטוריה > 1992–2000 – שנים של קשיים

המבנה הארגוני שהצבא ירש מהעידן הסובייטי נשאר על כנו למשך מספר שנים. במבנה זה הכוח האווירי התחלק בין חיל האוויר, חיל ההגנה האווירית, צבא היבשה וחיל הים. בתקופה זו, עקב בעיות כלכליות של רוסיה, בלט המחסור התקציבי שהעיק על כלל הזרועות המזוינים, אם כי חיל האוויר חווה את מרבית הקיצוץ, שכן החלק שלו בתקציב הביטחון ירד מכ-20 אחוז בשנת 1992, ל-15–17 אחוז בשנת 1996 ולבסוף ל-10 אחוז בשנת 2000. עקב כך התעכבו תוכניות רכש, וכלי טיס מיושנים לא הוצאו משירות. בסוף שנות ה-90 כ-48 אחוז מכלי הטיס היו בני למעלה מ-15 שנים, 23 אחוז היו בין 10–15 שנים, 28 אחוז היו בין 5–10 שנים ואחוז אחד בני פחות מ-5 שנים, כאשר השאיפה הכללית היא שכמות כוללת של כלי טיס מיושנים – בני יותר מעשר שנים לא תעלה על מ-30 אחוז מהמצבה הכללית.
כלי הנשק ואמצעי הנחיה דוגמת פצצות ומערכות בקרת הירי, נשארו פרימיטיביים ברובם, ללא מלאי ויכולת להפעיל כלי נשק מונחים. בין השנים 1996–1999 חיל האוויר קיבל רק כ-30–40 אחוז מכלל הדלק שנדרש, וכתוצאה מכך רק 45 אחוז מכל שעות הטיסה המתוכננות בוצעו ורגימנטים מסוימים לא טסו בכלל.
טייסי חיל האוויר התקשו לשמור על כישוריהם עקב צמצום חד בשעות הטיסה. בשנת 1993 עמדו מספר שעות הטיסה לטייס בממוצע על 73, על 50 שעות בשנת 1995 ועל 29 שעות טיסה בשנת 2000, בעוד הסטנדרט בצבאות נאט"ו עמד על 150 שעות לטייס בממוצע. רק כ־30–40 אחוז מכלל הטייסים נחשבו לכשירים מבצעית. כשליש מכלל הטייסים שסיימו את בתי הספר לטיסה מאז שנת 1995 לא ביצעו אף טיסה מאז. בנוסף לכל אלה, חל צמצום חד בכמות יחידות הדיור הזמינות לקצינים, וכן במשכורתם. המצב החברתי כלכלי היה כה עגום עד שבשנים 1998–2000 התפטרו 32,000 קצינים.
היסטוריה > 1992–2000 – שנים של קשיים > מלחמת צ'צ'ניה הראשונה

ב-11 בדצמבר 1994 פלש צבא רוסיה לצ'צ'ניה בסיוע של 140 מטוסים ו-55 מסוקים. הם לא נתקלו בהתנגדות, שכן בהכנות לפלישה הבסיסים האוויריים הצ'צ'נים הופצצו, וכלל הכוח האווירי שלהם שותק. עם זאת, חיל האוויר הרוסי שמר על סיורים אוויריים למשך המלחמה, בשביל למנוע ממטוסים ממדינות שכנות מלהתערב בנעשה במלחמה. המאמץ העיקרי של חיל האוויר רוכז בתקיפת שדות, מחנות, מפעלים, סדנאות ומוסכים.
למרות השגת העליונות האווירית באופן מהיר ויעיל יחסית, הפעילות האווירית במהלך המלחמה הייתה כושלת. מזג אוויר בעייתי הקשה על פעילות מטוסי התקיפה מדגם Su-25 ו-Su-24, ופגע ביעילות שלהם. המסוקים לא הורשו להתקרב לאזורים האורבניים מחשש שיפגעו מירי נ"מ, אך מטוסי חיל האוויר ביצעו מספר רב של גיחות תקיפה, שנועדו לתמוך בפעילות כוחות היבשה בלחימה בתוך הערים, במיוחד בגרוזני. חוסר התיאום בין חיל האוויר לכוחות היבשה, גרם למספר רב של מקרי אש ידידותית, בהם פגעו מטוסי התקיפה בכוחות רוסיים. זה קרה בגלל חוסר ניסיון בלוחמה בשטח בנוי, חוסר מקצועיות של הטייסים, שימוש בכלי נשק ואמצעי נחייה מיושנים על ידי כלי הטיס, וכן בשל חוסר נכונותם של קציני היבשה לדווח על מיקומם בקשר, בגלל החשד שהכוחות המורדים יכלו להאזין לאמצעי הקשר המיושנים. עם זאת, חיל האוויר לעיתים ביצע הפצצות שטיח ואלה זרעו, גם באוכלוסייה אזרחית, הרס וקטל רב, שקיבל תשומת לב מהתקשורת ברוסיה ותגובות נזעמות בעולם. בגלל השפעה שלילית בדעת הקהל, נשיא רוסיה בוריס ילצין התערב בפעילות האווירית מספר פעמים והורה על הפסקת התקיפות. לבסוף לאחר כיבוש גרוזני, בירת צ'צ'ניה והישוב העיקרי במדינה, עיקר הלחימה עבר לאזורים הפחות מאוכלסים.
בתום שבעת החודשים הראשונים של המלחמה, הכוח האווירי של רוסיה ביצע 9,000 גיחות, מתוכן 5,000 גיחות תקיפה, 600 גיחות צילום. בסוף המלחמה באוגוסט 1996 היה מספר הגיחות של חיל האוויר כ־14,000–17,000 גיחות של מטוסי התקיפה והקרב, מעל 170 גיחות של המפציצים האסטרטגיים ו-3,000 גיחות על ידי מטוסי התובלה. עם המספרים המשמעותיים הללו יש לזכור כי בשל הבעיות התקציביות הקשות של חיל האוויר, זה פגע ישירות ביכולת הכללית של החיל, שכן החימוש והדלק שבוזבזו במלחמה על ידי היחידות של שפעלו במלחמה, באו מהמלאי הכללי של החיל ובשל שלא היה כסף לרכש של דלק וחימוש, כמות הטיסות בכלל היחידות שלא השתתפו במלחמה ירד ומלאי החימוש והדלק שהיה זמין להם היה חלקי. האבדות של הרוסים במלחמה הסתכמו ב-2 מטוסי Su-25, מטוס Su-24 אחד ונזק ל-50 מטוסים, האבדות של המסוקים היו יותר משמעותיות והסתכמו ב-14 מסוקים.
היסטוריה > 1992–2000 – שנים של קשיים > איחוד עם כוחות ההגנה האווירית

בשנת 1998 נקלטו בחיל האוויר מרבית חיל ההגנה האווירית של הדיוויזיות והרגימנטים של מטוסי היירוט, סוללות הנ"מ מערכת המכ"מים לגילוי, זיהוי, ובקרה. הכל פרט למערכת ההתראה מפני טילים בליסטיים, קורפוס ההגנה מפני טילים של מוסקבה, ומערכת בקרת החלל, שנקלטו בכוחות הטילים האסטרטגיים. במהלך איחוד זה, הוחלפה מרבית הצמרת של החיל, ומפקדתו עברה ממרכז מוסקבה לתוך מה שהיה מפקדת כוחות הנ"מ הרוסית, ושדרת הפיקוד הזוטרה עברה גם היא למתקני חיל ההגנה האווירית, כדי לנצל את אמצעי השליטה והבקרה המתקדמים שהיו בחסר בחיל האוויר עצמו.
עם זאת, המטרה העיקרית של מיזוג זה הייתה הורדת מחיר התפעול של החיל. מ-95 רגימנטים של חיל האוויר ו-25 רגימנטים של הגנה אווירית, מצבת חיל האוויר כללה, החל מינואר 1999, 70 רגימנטים של מטוסים - 7 רגימנטים של מפציצים כבדים, רגימנט אחד של מטוסי תדלוק, 10 רגימנטים של מטוסי תובלה, 24 רגימנטים של מטוסי קרב, 11 רגימנטים של מטוסי הפצצה, 5 רגימנטים של מטוסי ביון, 7 רגימנטים של מטוסי תקיפה, ו-30 רגימנטים של טילי נ"מ. חיל האוויר נטש 32 שדות תעופה ו-310 קומפלקסים של יחידות דיור לאנשי צבא. מצבת כוח האדם של החיל נקבעה על 184,594 אנשים, כאשר לפני המיזוג שני הכוחות כללו יחדיו בערך 230,000 חיילים.
מפקדת חיל האוויר פיקדה על 8 ארמיות אוויר וכן על מספר יחידות שפעלו ישירות תחתיה. ארמיית האוויר ה-37 כללה מטוסי תדלוק והפצצה ארוכי טווח, ארמיית האוויר ה-61 כללה מטוסי תובלה. שש ארמיות אוויר להגנה אווירית אורגנו והצטרפו למחוזות הצבאיים שלפני כן כללו מטוסים טקטיים.
היסטוריה > 1992–2000 – שנים של קשיים > העימות בדאגסטן ומלחמת צ'צ'ניה השנייה

בין אוגוסט וספטמבר 1999 לחם צבא רוסיה ב-3 מבצעים בדאגסטן בתגובה לפעולות טרור של פעילים צ'צ'נים ובשביל להדיח את השלטון האסלאמי שהוחל בשני מחוזים במדינה. כ-300 כלי טיס הופעלו במהלך הלחימה, ברובם מסוקי תובלה ותקיפה של חיל היבשה. במבצעים אלו בלט חוסר התיאום בין משרד הפנים שהפעיל יחידות משטרה מיוחדות, חיל היבשה וחיל האוויר. בגלל כשלים אלו הוקמו מרכזי בקרה מאוחדים לפעילות אווירית, ובקרים קדמיים הוצמדו לכוחות הקרקע. סך הכול המסוקים של חיל היבשה ומטוסי חיל האוויר ביצעו כ-1,000 גיחות, במהלכם אבדו בין ארבעה לשישה מסוקים, ומטוס תקיפה אחד.
במהלך הפלישה הראשונית לצ'צ'ניה באוקטובר 1999 אורגנו כל הכוחות האוויריים בזירה, אלה של חיל האוויר ואלה של צבא היבשה, תחת פיקוד מאוחד. סך כל הכוח האווירי בזירה היה זהה לזה ששימש בדאגסטן, חוץ מתוספת במטוסי ביון והדגש בהשגת ביון איכותי הן על ידי כלי טיס קבועי הכנף ובעלי הכנף הסובבת. בדומה לדאגסטן, בקרי אוויר קדמיים הוצבו ביחידות היבשה, ושימשו להכוונת הכוחות האוויריים. עם זאת, עדיין היו מקרים מרובים של ירי דו צדדי. כמו כן, השימוש בכוח האווירי כארטילריה במקום כפלטפורמת תקיפה מדויקת גרמה להרג חפים מפשע. בשלבים המוקדמים של הלחימה חיל האוויר ביצע בין 70 ל-80 אחוז מכל משימות הסיוע באש, לעומת 17 אחוז שבוצעו על ידי התותחנים. בשלב מאוחר יותר, חוסר באמצעי לחימה מדויקים הקשה על התמודדות עם מעוזים של ההתנגדות שנטו להימצא בהרים מיוערים בהם התמרון והגישה היו קשים במיוחד. כמו כן, הכוח האווירי היה לא יעיל ללוחמה בגרילה ובשטח בנוי, והמחסור באמצעי ניווט ונחיה מתקדמים מנע מכלי הטיס את היכולת לפעול בלילה ובמזג אוויר קשה.
בדומה למלחמת צ'צ'ניה הראשונה, הפעילות האווירית גרמה לנזק למוכנות של כלל חיל האוויר. בפברואר 2000 הוקצה כ-60 אחוז מכל התקציב השנתי של חיל האוויר ללחימה ולכן לא היה תקציב זמין לאימון ולרכש דלק ואמצעי לחימה. האבדות במטוסים עד פברואר 2000 עמדו על 2 מטוסי Su-25, מטוס Su-27 אחד ו-16 מסוקים. רבות מהאבדות של המסוקים ניתן לזקוף למחסור בכישורי טיס של הטייסים ולבעיות אחזקה שנגרמו מבעיות תקציביות.
היסטוריה > הרפורמות בחיל > קליטת התעופה של כוחות היבשה

עד ינואר 2003, חיל היבשה הרוסי כלל רגימנטים של מסוקי תובלה וקרב משלו, שעברו לאחריותו בעקבות מלחמת אפגניסטן. לאחר הפלת מסוק מי-26 ומותם של 119 אנשים בצ'צ'ניה ב-19 באוגוסט 2002, הוחלט להעבירם לאחריות חיל האוויר. תחקירים שבוצעו בעקבות אירוע זה הציגו מספר רב של מקרים של רשלנות והדחקה של קציני המסוקים בתוך הארגון של צבא היבשה, מה שגרם לניהול מסורבל שעיכב כל דרישה או צעד שננקט על ידי קצינים אלה.