stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בניין סינגר
היסטוריה > הרחבה > בניית המגדל

במקביל לרכישת הקרקעות, פלאג נשכר לתכנן תוספת שנייה לבניין סינגר בשנת 1902. בתחילת 1903, הציג תכנון למגדל, שלימים ייהפך לגבוה ביותר בעולם, עם יותר מ-35 קומות. אולם, חברת "סינגר תעשיות" לא חשפה פרטים ספציפיים עד פברואר 1906, אז הודיעה כי בכוונתה לבנות מגדל בגובה 181 מטרים, המגדל הגבוה בעולם. ביולי 1906 הוגשו תוכניות מתוקנות, אשר העידו על מבנה עמיד יותר לעומסי רוח. החברה התכוונה לשבת במשרדים שמעל קומה 31 ולהשכיר את החלק התחתון של המגדל לדיירים במטרה לסבסד את השימוש בקומות העליונות. חברת סינגר צפתה שתרוויח 250,000 דולר על שכר דירה בשנה, בהינתן עלות שכירות בסיסית של 32 דולר למטר מרובע. מהנדסים נשכרו להפקת תוכניות הבנייה מיד עם פרסום תוכניות האדריכל ומפרטיו.
טרם בניית היסודות, נקדחו מספר קידוחי ניסוי בקרקע כדי לקבוע את ההרכב הבסיסי וחקר השכבות שלה. החוזים לחפירת היסודות נחתמו באוגוסט 1906, לפני אישור התוכניות. התוכניות של מגדל סינגר אושרו ב-12 בספטמבר 1906, והחפירה החלה מאוחר יותר באותו החודש, כאשר העבודה החלה באופן רשמי ב-19 בספטמבר. פלטפורמת עץ, ברוחב 9.1 מטרים ירדה מחזית ברודוויי לאתר החפירה, מטרת בנייתה הייתה לספק לעובדים את היכולת לקבל חומרים בבור ולהוציא אדמה בצורה יעילה יותר. אספקות הפלדה הראשונות לתמיכות תת-הקרקע הגיעו באוקטובר 1906. העבודות על בניית היסודות הסתיימו ב-18 בפברואר 1907.
מבנה העל החל להיבנות מיד לאחר מכן. בעת הקמת מבנה העל של המגדל הותקנה מעלית זמנית. במהלך עבודות הבנייה טענו פקחי מחלקת בניין העיר כי הקבלנים הפרו את חוק העירייה מפני שהתקינו ריצוף בטון במקום רצפות אריחים חלולים. כתוצאה מכך, נצטוו הבנאים להחליף כמה קשתות שאינן תאמו את החוקים העירוניים. באוגוסט 1907, הגיע שלד הפלדה לגובה של 36 קומות, ובכך עקף את גובהה של אנדרטת וושינגטון. באותו חודש, הנסיך וילהלם משוודיה ביקר בקומה ה-29 כדי לראות את תהליך הבנייה. ב-4 באוקטובר 1907, עבודות שלד הבניין הסתיימו עם הנפת תורן הדגל. לאחר שבניית השלד הסתיימה, חללי הפנים טויחו, נצבעו ורוהטו. למרות משטר רוחות חזקות, לא אירעו תאונות חמורות במהלך הבנייה. פברואר 1908 ארעה שריפה קטנה בקומה ה-40, שהלוס אנג'לס טיימס תיאר אותה בזמנו כ"השריפה הגבוהה ביותר בבניין כלשהו בעולם".
היסטוריה > הרחבה > הרחבת בסיס הבניין

בסוף 1905, פלאג נשכר לתכנן את הרחבת הבסיס מערבה לכיוון בניין בורן וצפונה לכיוון בניין סינגר המקורי. בנייני בורן וסינגר היו אמורים להיות מאוחדים מבפנים, ובניין סינגר הישן אמור היה לגדול בגובהו ל-14 קומות. התכנון כלל גם את הרחבת הקומה העליונה של בניין בורן כך, שתהיה באותו שטח של הקומות שמתחתיה. התוכניות להרחבת בנייני בורן וסינגר הוגשו לעיריית ניו יורק בסוף 1906 ותחילת 1907, בהתאמה.
במהלך בניית המגדל חוזק הבניין המקורי ונבנו יסודות נוספים סביבו. שלוש הקומות העליונות של בניין סינגר הישן, כולל הגג מנסארד שלו, פורקו באופן זמני ביוני 1907, כדי שניתן יהיה לבנות ארבע קומות נוספות מעל הקומה השביעית הקיימת. בעקבות כך, הקומה השמינית של בניין סינגר הישן הפכה לקומה ה-12 החדשה, הקומה התשיעית הפכה לקומה ה-13 והקומה ה-10 הפכה לקומה ה-14. בזכות כך, נוסף שטח של 1,450 מטרים רבועיים לבניין מבלי להפריע לדיירים בקומות התחתונות. הוקמו מספר עמודים בחלקו הקדמי והאחורי של הבניין הישן, שעלו ברציפות מהמרתף לקומה ה-11 כדי לתמוך בגג המוגבה. בקומות הקיימות של בניין סינגר פערו חורים מקומיים כדי לבנות עמודי פלדה, שיוכלו לשאת את העומס שנוסף מהקומות החדשות, ולחזק את הבניין במקום לחזק את הקירות הנושאים הקיימים. חלופה זו התבררה ככלכלית יותר. בניין סינגר הישן הוארך צפונה ב-23 מטרים, ושלושת המפרצים הנוספים בחזית ברודוויי היו באותו סגנון כמו השניים המקוריים.
בבניין בורן הוסרו שלוש המעליות הקיימות והוחלפו בארבע מעליות, מה שחייב החלפה מלאה של מסגרת הפלדה סביב פירי המעלית הישנים. הכניסה הראשית לבניין סינגר המקורי נאטמה והוחלפה בחלון קטן.
היסטוריה > השלמה ושימוש

ב-1 במאי 1908 נפתח המגדל לקהל הרחב. פועלי הבניין ערכו באותו שבוע ארוחת ערב כדי לחגוג את סיום העבודות. חודש לאחר מכן, ב-23 ביוני, נפתחה קומת התצפית. בניין סינגר הפך במהרה לסמל של מנהטן עם המגדל המואר שלו. המגדל עבר בגובהו את בניין עיריית פילדלפיה, ונשאר הגבוה בעולם במשך שנה לאחר השלמתו. היה זה מגדל חברת הביטוח מטרופוליטן לייף שעלה על גובהו (210 מטרים), ונבנה בצומת רחוב 24 ושדרת מדיסון.
בחודשים הראשונים של הבניין, המעליות היו הגורם לשני מקרי מוות; הראשון התרחש כאשר ראשו של צייר נערף ב-4 במאי 1908, השני התרחש כאשר עוזר של שרברב נמחץ בין תא מעלית לפיר ב-24 ביולי 1908. בתעלול פרסומי בשנת 1911, הטייס הארי אטווד (אנ') טס סביב בניין סינגר. דיירי הבניין המורחב כללו את הבנק הלאומי צ'טהם ופניקס (אנ'), שמשרדו הראשי עבר לבניין סינגר ב-1916. חברת הכספות של ניו יורק השתמשה במקור בכספות הבניין. מקור הכוח למפעל הקיטור של הבניין הוסב מפחם לנפט ב-1921, מה שהפך את בניין סינגר לבניין המשרדים הראשון של העיר שעשה שימוש בנפט כדלק ומקור אנרגיה.
בשנת 1921, חברת סינגר העמידה את הבניין למכירה במחיר מבוקש של 10 מיליון דולר. ארבע שנים לאחר מכן, החברה ערכה הסכם עם קונה שייצג את Utilities Power and Light Corporation, חברת אחזקות של מספר חברות חשמל במספר מדינות. העסקה כללה עסקת מזומן בסך 8.5 מיליון דולר. לפי רישומי הנכס, המכירה מעולם לא הושלמה סופית.
כמו כן בשנת 1925, נחפר קמרון תת-קרקעי בקומת המרתף עבור הבנק הלאומי צ'טהם ופניקס, לאחר מיזוג עם חברת מטרופוליטן טראסט, ושלוש הקומות התחתונות שופצו לשימוש הבנק.
במהלך שנות קיומו של בניין סינגר, מערכת התאורה שלו שונתה לפחות חמש פעמים. עיטורי הנחושת על כיפת המגדל שוחזרו ב-1939. תורן הדגל וכיסוי הגג הוסרו לחלוטין בתחילת 1947. בשנת 1949 שריפה בעקבות קצר חשמלי בבניין גרמה לפינוי הבניין כולו, ודווח כי רק אדם אחד נפצע. הדלתות המסתובבות בכניסה הוסרו עד 1958, והוחלפו בדלתות סטנדרטיות. שנה לאחר מכן, הותקנו מעליות ודלתות מעליות חדשות כדי לעמוד בחוקי הבנייה. לקראת סוף קיומו, שני חלונות הראווה הגדולים צמודי הקרקע של בניין סינגר חולקו לחלונות קטנים יותר. בניו יורק המשיכו להיבנות בניינים גבוהים יותר; ביום השנה ה-50 שלו (בשנת 1958), בניין סינגר היה הבניין ה-16 בגובהו בעיר.
היסטוריה > הריסה

בשנת 1961 הודיעה חברת סינגר כי בכוונתה למכור את הבניין, ומשרדי החברה עברו לרוקפלר פלאזה 30. על פי רישומי נכסים, Iacovone Rose קנתה את בניין סינגר ומיד מכרה אותו ל-Financial Place Inc. יזם הנדל"ן ויליאם זקנדורף רכש את הבניין וניסה, ללא הצלחה, לשכנע את הבורסה לניירות ערך בניו יורק לעבור לשם. בשנת 1964 רכשה U.S. Steel את בנייני סינגר וסיטי אינווסטינג. U.S. Steel תכננה להרוס את כל בנייני הבלוק במטרה להקים מטה חדש בן 54 קומות על אותו תא שטח.
בשנת 1965 הוקמה הוועדה לשימור ציוני דרך בניו יורק (אנ'), בעקבות הריסתם של כמה מהמבנים הבולטים בעיר ומבנים נוספים שהחלו בהליכי הריסה. אף על פי שבניין סינגר נחשב לאחד המבנים האייקוניים ביותר בעיר ניו יורק, הוא לא זכה לציון דרך, מה שהיה מונע את הריסתו. באוגוסט 1967 אמר מנכ"ל הוועדה, אלן ברנהאם, שאם הבניין היה הופך לנקודת ציון, העיר הייתה צריכה לאתר לו קונה או לרכוש אותו בעצמה. סאם רוברטס (אנ') כתב מאוחר יותר ב"ניו יורק טיימס" כי בניין סינגר היה אחד המבנים הבולטים של העיר ש"לא נחשבו ראויים לשימור". ההריסה החלה בספטמבר 1967. במרץ 1968 כתב ה"ניו יורק טיימס" שהלובי נראה כאילו "פצצה פגעה בו". פיסת הפסולת האחרונה נשלחה משם בתחילת 1969, כשהדיילי ניוז ציין: "הסינגר נפל קורבן לחולי שנקרא התקדמות".
בניין U.S. Steel (שנודע מאוחר יותר בשם ליברטי פלאזה 1) נבנה במקום והושלם ב-1973. ליברטי פלאזה 1 היה בעל שטח של 3,400 מטרים רבועיים לקומה, לעומת 390 מטרים רבועיים לקומה במגדל של בניין סינגר. ליברטי פלאזה 1 היה לפחות פי שניים משטח הפנים המשולב של שני הבניינים לשעבר (סינגר וסיטי אינווסטינג). בזמן הריסת בניין סינגר, היה לבניין הגבוה ביותר אי פעם שנהרס. השיא נלקח ממנו עם התרחשות מתקפות הטרור ב-11 בספטמבר 2001, שגרמו לקריסת מרכז הסחר העולמי הסמוך. עם זאת, בניין סינגר נותר הבניין הגבוה ביותר שנהרס באופן יזום על ידי בעליו, עד 2019, אז החלו פועלים להרוס את בניין שדרת פארק 270 (1960–2021) (אנ') במידטאון מנהטן, בגובה 215 מטרים. במאה ה-21 הפך בניין סינגר לנושא של תאוריית קונספירציה מופרכת, שטענה כי גורד השחקים הוא עדות לציוויליזציה שאבדה מזמן.
השפעה

פלאג, מבקר ידוע של גורדי שחקים קיימים, הצדיק את קבלת הפרויקט על ידו כדרך ליצור תמיכה ברפורמה בגורדי שחקים. פלאג ביקש לעשות זאת באמצעות שכנוע הציבור כי גורדי שחקים גבוהים כאלה מזיקים. זאת, כיוון שהם חסמו את אור השמש מלהגיע לרחובות שמסביב. עוד ב-1904 כתב מגזין אדריכלות אחד ש"עשר קומות היו הגבול שלו". לדברי פלאג, בניינים בני יותר מ-10 או 15 קומות צריכים להיבנות בצורה של נסיגה, כך שהשטח שבו מבוצעת הנסיגה לא יהיה גדול יותר מרבע השטח הכולל של הבניין. הוא כתב בעבר כי "החדרים והמשרדים שלנו הופכים כה חשוכים שעלינו להשתמש באור מלאכותי כל היום". העיצוב של בניין סינגר מימש את רעיונותיו של פלאג בנושא תכנון עיר ועיצוב גורדי שחקים. ב-1996 כתבו לנדאו וקונדיט שעיצוב הבניין השפיע בחלקו על החלטה על תוכנית בניין עיר של שנת 1916. החלטה זו חייבה את גורדי השחקים בניו יורק להיבנות בצורה של נסיגה, שצריכה לגדול במהלך עלייתם לגובה. במשך למעלה מארבעה עשורים מנעה ההחלטה מגורדי השחקים החדשים של העיר להציף את הרחובות. נסיגות אלה לא נדרשו אם הבניין תפס 25% או פחות משטח המגרש שלו.
מבקר האדריכלות (אנ') של הניו יורק טיימס, כריסטופר גריי, אמר ב-2005 כי המגדל של בניין סינגר דמה ל"גג משופע בולבוסי ופנס גג ענק". סופר האדריכלות ג'ייסון בר (אנ') ציין ב-2016 כי בניין סינגר הוא "בניין מעבר" בפיתוח גורדי שחקים. לנדאו וקונדיט תיארו את הבניין כ"ניצחון אסתטי שהעשיר את העיר על ידי הדגמת האפשרויות הפיסוליות של גורד השחקים בעל מסגרת הפלדה". כאשר הבניין נהרס, מבקרת האדריכלות אדה לואיז הוקסטאבל (אנ') אמרה, "המאסטר מעולם לא יצר חורבה מרשימה יותר מבניין סינגר בהריסה". לא כל המבקרים העריכו את בניין סינגר בצורה חיובית; ה"ניו יורק גלוב" בשנות ה-1900 כינה את בניין סינגר "ג'ירפה אדריכלית" וכתב כי בניין כה גבוה יעכב את יכולתם של שירותי הכיבוי לחלץ אנשים בקומות העליונות.
ביבליוגרפיה

Condit, Carl W. (1968). American Building: Materials and Techniques from the Beginning of the Colonial Settlements to the Present. University of Chicago Press. OCLC 600614625.
Fenske, Gail (2005). "The Beaux-Arts Architect and the Skyscraper: Cass Gilbert, the Professional Engineer, and the Rationalization of Construction in Chicago and New York". In Moudry, Roberta (ed.). The American Skyscraper: Cultural Histories. Cambridge University Press. ISBN 978-0-52162-421-3. OCLC 56752831.
Haughey, Patrick, ed. (2018). A History of Architecture and Trade. Routledge Research in Architecture. Taylor & Francis. ISBN 978-1-351-79679-8.
Historic American Buildings Survey Selections. Vol. 7. Historic American Buildings Survey. 1969. Public Domain This article incorporates text from this source, which is in the public domain.
Jorgensen, Janice, ed. (1994). Encyclopedia of Consumer Brands. Vol. Durable Goods. St. James Press. ISBN 978-1-55862-338-5.
Kayden, Jerold S.; The Municipal Art Society of New York (2000). Privately Owned Public Space: The New York City Experience. Wiley. ISBN 978-0-471-36257-9.
Landau, Sarah; Condit, Carl W. (1996). Rise of the New York Skyscraper, 1865–1913. Yale University Press. ISBN 978-0-300-07739-1. OCLC 32819286.
Meighan, Michael (2012). Scotland's Lost Industries. Amberley Publishing. ISBN 978-1-4456-2401-3.
Pile, John F. (2005). A History of Interior Design. Laurence King. ISBN 978-1-85669-418-6.
Ripley, Charles M. (October 1907). "A Building Forty-Seven Stories High". The World's Work: A History of Our Time. Vol. XIV. pp. 9459–9461.
Semsch, Otto Francis (1908). A History of the Singer Building Construction, Its Progress From Foundation to Flag Pole. The Trow Press.
"The Singer Building, New York". Architects' and Builders' Magazine. Vol. 40, no. 10. July 1908. pp. 429–444.
Stern, Robert A. M.; Gilmartin, Gregory; Massengale, John Montague (1983). New York 1900: Metropolitan Architecture and Urbanism, 1890–1915. Rizzoli. ISBN 0-8478-0511-5. OCLC 9829395.
"Volume 55". Engineering Record. Vol. 55. 1907.
"Methods Used in Underpinning the Singer Building, New York". Engineering Record. Vol. 55. March 2, 1907. pp. 275–276.
"Steel Details in the Upper Part of the Singer Building Tower". Engineering Record. Vol. 55. May 25, 1907. pp. 630–632.
"Structural Details of the Singer Building, New York". Engineering Record. Vol. 55. May 18, 1907. pp. 599–602.
"The Anchorages of the Singer Building Tower". Engineering Record. Vol. 55. May 4, 1907. pp. 542–543.
"The Foundations of the Singer Building Extension, New York". Engineering Record. Vol. 55. February 2, 1907. pp. 116–118.
White, Norval; Willensky, Elliot; Leadon, Fran (2010). AIA Guide to New York City (5th ed.). New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19538-386-7.
Willis, Carol (1995). Form Follows Finance: Skyscrapers and Skylines in New York and Chicago. Princeton Architectural Press. ISBN 978-1-5689-8044-7.
ראו גם

גורדי שחקים מוקדמים
ביאורים

↑  השם "מגדל סינגר" התייחס, בדרך כלל, רק למגדל עצמו (ללא מבנה הבסיס) של בניין הסינגר, ששטחו כיסה חלק קטן מהמגרש.
↑  המהנדס הראשי של הבניין ציין כי נבנו 30 תאים אטומים פניאומטיים, אך מספר התאים שנבנו בפועל היה שלושים וארבע.
↑  אף על פי שמגדל סינגר היה הבניין הגבוה בעולם, הוא לא היה המבנה הגבוה ביותר, וגם מגדל מטרופוליטן לייף לא היה עם השלמתו. מגדל אייפל, שגובהו 324 מטרים, עלה על שני הבניינים מבחינה זו.
↑  בהתאם למהפכה בתוכנית בניין עיר של 1916, החזית של כל בניין נתון, הפונה לרחוב, יכולה להתרומם רק לגובה מסוים, פרופורציונלי לרוחב הרחוב, והחל מגובה זה היה צורך להסיג את הבניין לאחור בפרופורציה נתונה. מערכת נסיגות זו תימשך עד שהמגדל יגיע לשטח רצפה של 25% משטח קומת הקרקע. לאחר שהושג רף 25%, הבניין יכול להתרומם ללא הגבלה. חוק זה הוחלף על ידי מהפכת תוכנית בניין עיר משנת 1961, שאפשרה לגורדי שחקים לקבל צורה דמוית לוח ושטח רצפה נוסף בתמורה להכללת שטחים פתוחים צמודי קרקע.
אלון התבור

ערך זה עוסק בעץ המשתייך לקבוצת אלוניים. אם התכוונתם לאתר מקראי, ראו .
| אלון התבור |
| --- | --- |
 אלון התבור
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אלונאים
משפחה:: אלוניים
סוג:: אלון
מין:: אלון התבור
שם מדעי
 Quercus ithaburensis ‏Decaisne, 1835

בלוטים של אלון התבור
אלון התבור (שם מדעי: Quercus ithaburensis) הוא מין של עץ נשיר חורף, שפירותיו בלוטים, והוא משתייך לקבוצת אלונים נשירים ממשפחת האלוניים. עליו שסועים שאורכם 5–7 ס"מ, בעלי שערות מחוספסות, שבלוטיהם מבשילים לאחר שנה וחצי. העץ הוא עץ גדול (עשוי להגיע לגובה 10 מטרים ומעלה), בעל נוף רחב וגזע מרכזי. קליפתו עבה במיוחד, ומותאמת לעמידה בשרפות, הנפוצות באזור. בכל אזורי תפוצתו הוא יוצר יערות שבהם העצים רחוקים זה מזה, וביניהם גדלים שיחים וצמחים עשבוניים.
אלון התבור מכונה במקרא אלון הבשן.
בארץ ישראל הוא נפוץ בחלקים נמוכים ויבשים יחסית, במיוחד באזורי הגליל התחתון ורמת הגולן ובעבר גם בשרון. הגדרתו הבוטנית, שמו המדעי ובעקבותיו גם שמו העברי נקבעו על סמך דגימות שנאספו באזור הר תבור.
אלון התבור הוא העץ הלאומי של ירדן.
בארץ ישראל

בארץ ישראל ישנם עצים מרשימים וגדולים במיוחד של אלון התבור, המתנשאים עד לגובה של 15 מטרים, וגדלים בחורשות קדושות וליד קברים. ריכוזים גדולים של אלון התבור ניתן לראות כיום במרכז הגולן ודרומו (יער יהודיה, יער מיצר), בגליל התחתון (אזור אלונים ובית קשת), ובשולי רמות מנשה. באזור השרון היה בעבר יער אלונים, אך כיום נותרו בו רק פרטים מעטים. פרויקט מיפוי אלוני ישראל ע"ש מיכאל אבישי ממפה את מיקום האלונים בארץ, לפי מין.
עצי אלון תבור מרשימים צומחים בחורשת טל שבעמק החולה. עץ אלון התבור גדול ומרשים נמצא ליד קברו של רבי חלפתא, ליד צומת חנניה בגליל התחתון. עץ אלון מרשים נמצא על ראש גבעה במזרח כרכור. זהו עץ עתיק שגילו מוערך ביותר מ-450 שנה. עץ זה זכה לכינוי "עץ המשאלות" ורבים המבקרים הפוקדים אותו, יושבים בתוך גזעו החלול ומשאירים בו פתקים ובקשות.
בצומת כביש הגישה לקיבוץ בית קשת ניצב עץ אלון תבור גדול ומרשים בן יותר ממאתיים שנה. אזור זה היה שטח בבעלות משפחת א-שהאב. בעקבות סכסוך עם השלטונות הטורקים, הם החליטו לחסל את ראש המשפחה וגייסו צ'רקסים מקוניטרה שהטילו עליו ועל משפחתו מצור. הוא נהרג בשנת 1906 ונקבר בסמוך לאותו עץ אלון, שלימים נהפך למקום מקודש וכך ניצל העץ מכריתה.
אלון התבור עמיד בפני חום ויובש יותר משאר מיני האלון בארץ. כתוצאה מכך יצר האלון יערות בחלקים הנמוכים והיבשים יחסית של ארץ ישראל, מהשרון בדרום ועד דרום ומרכז רמת הגולן בצפון.
עד המאה ה-19 היו רוב קרקעותיו של אזור השרון מכוסות ביער של אלון התבור, שנכרת במהלך המאות שמונה עשרה-תשע עשרה. עצי אלון וחורשות בודדות עדיין פזורים בשרון ואחד מאחרוני עצי אלון התבור בשרון נמצא בכיכר מפגש הרחובות שז"ר וויצמן שבצפון הוד השרון.
בלוטיו של אלון התבור הם הטובים ביותר למאכל אדם ושימשו כמאכל לאדם הקדמון וכמזון בשעת מצוקה.
אלון התבור הוא ערך טבע מוגן על פי חוק במדינת ישראל.
בשנת 2009 החל פרויקט השבת אלוני התבור לשרון, בראשות ארנון גורן ועפר בינדל. הם אספו בלוטים מעצים מקומיים והטמינו אותם בפארק השרון, בין אזור התעשייה עמק חפר לבין תחנת הרכבת בחדרה. עד סוף 2016 התבססו בשטח כ-300 עצים.
ברפואה המשלימה

ברפואה המשלימה והמסורתית, משמש אלון התבור לטיפול בכיב קיבה (אולקוס), בכאבי בטן, בהרטבת לילה של ילדים, בשיעול דמי, לריפוי לקות עיניים, בפצעים, בשלשול דמי, בלחץ דם גבוה, לחיזוק שורשי השיער ולמניעת נשירה.
גלריה

פריחת אלון התבור
אלון התבור ברחוב זלמן שזר פינת ויצמן בהוד השרון
אלון התבור בקבר רבי אבא חלפתא בגליל התחתון
אלון התבור העתיק בקריית טבעון. היקף הגזע הוא 5.3 מטר.
אלון התבור בצומת בית קשת
שמורת אלוני התבור – כוכב יאיר
קברי משפחת חלפתא על רקע האלון
אלון התבור בשמורת הטבע אלוני קדימה
ראו גם

עצים עתיקים בארץ ישראל
שמורת אלוני בית קשת
לקריאה נוספת

יעקב שקולניק, מסע אל 101 עצים מופלאים בישראל, הוצאת עם עובד, 2008
הערות שוליים

↑  אלון התבור באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Quercus ithaburensis subsp. ithaburensis, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
1 2 3  עוזי פז, על יערות אלון התבור ברמת מנשה ובשרון, באתר כלנית, ‏2018-05-12
↑  עזרא ברנע, מיפוי אלוני ישראל ע"ש מיכאל אבישי, באתר ior.maps.arcgis.com
↑  סמדר סלטון, רק בגלל הרוח, באתר ישראל היום, 27 בספטמבר 2017
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
1 2 3  מצטרפים לפרויקט השבת אלוני התבור לשרון, באתר www.kkl.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532158205171
אלינור (שיר)

| --- | --- |
 שיר בביצוע זוהר ארגוב
 מתוך האלבום אלינור
 יצא לאור:  1980 
 סוגה:  מזרחית, לאיקו
 שפה:  עברית
 אורך:  5.03 דק' 
 כתיבה:  ג'קי מקייטן
 לחן:  כריסטוס ניקולופולוס 
 
ג'קי מקייטן שנחשב ל"מלך מוזיקת החאפלה המזרחית הישנה" סיפר כי כתב את מילות השיר תוך מספר דקות
זהבה בן כיסתה את השיר "אלינור" כחלק מאלבומה המשולש "זהבה בן שרה זהר ארגוב" משנת 1998
אלינור הוא השיר הפותח את האלבום באותו השם מאת זוהר ארגוב, אלבומו המלא הראשון של הזמר, שיצא בשנת 1980. מילות השיר נכתבו על ידי ג'קי מקייטן לנעימת השיר היווני "איפרחו" (ביוונית Υπάρχω) של סטליוס קזנג'ידיס, שהולחן על ידי כריסטוס ניקולופולוס. בעוד ש"אלינור" יצא לרדיו לראשונה בביצועו של מקייטן, הוא נעשה מזוהה לחלוטין עם ארגוב. השיר זכה למספר גרסאות כיסוי ובהן של הזמרים שימי תבורי, זהבה בן, להקת "ים של בלוז" ולהקת כרמלה גרוס ואגנר.
רקע

השיר "איפרחו" (ביוונית: "Υπάρχω"), שהושר במקור על ידי הזמר סטליוס קזנג'ידיס, התפרסם בשנת 1977. שלוש שנים לאחר מכן ביקש ארגוב מג'קי מקייטן לכתוב עבורו מילים ללחן של אותו השיר. מילות "אלינור" נכתבו על מצוקתו של המחבר, לאחר שהתאהב באישה בשם צביה, אשר הוריה התנגדו לקשר ביניהם. בעת חיבור השיר אותה בחורה הייתה מאורסת לגבר אחר, היא ביקשה ממקייטן לשנות את שם הבחורה בשיר, והוא שונה לאלינור. מקייטן הוציא את השיר בקלטת, אך לפני שהשיר תפס תאוצה ברדיו הקליט ארגוב את גרסתו, שהפכה ללהיט אשר נהיה מזוהה עם ארגוב ולא עם מחברו ומבצעו המקורי.
הפקה

אלבומו המלא הראשון של זוהר ארגוב מכיל שמונה שירי כיסוי, והוא הוקלט פעמיים, בפעם הראשונה על ידי יהודה קיסר על גבי טייפ ארבעה ערוצים ויצא בשם "חאפלה עם זוהר ארגוב", ולאחר מכן בהקלטת אולפן על ידי חברת התקליטים "האחים ראובני" שהחליטו לקרוא לאלבום על שם השיר "אלינור". ביצועי שיר זה שונים בין שתי הגרסאות.
ביצועים נוספים

"אלינור" כוסה על ידי שימי תבורי עוד ב-1980, באלבומו "מנדובלה", ושנה לאחר מכן יצא בביצועו של מחבר השיר, מקייטן, באלבום הבכורה שלו. בשנת 1994 הקליטה וביצעה את השיר בגרסת בלוז במופע מיוחד של פסטיבל עכו ששודר בערוץ 2 להקת "ים של בלוז" של יונתן בר גיורא ושמיל ברניקר. השיר הוקלט גם על ידי להקת הרוק "כרמלה גרוס ואגנר" במסגרת "שוב יוצא הזמר", פרויקט חידושי שירים של גלי צה"ל לכבוד פורים. השיר כוסה גם על ידי הזמר אהרון ירימי עבור האלבום "חברים שרים זוהר" ועל ידי הזמרת זהבה בן באלבומה "זהבה בן שרה זהר ארגוב". שני האלבומים ראו אור בשנת 1998. "אלינור" גם היווה חלק ממחרוזת שירי זוהר ארגוב כחלק מאלבומו השמיני של אייל גולן, "חלומות", שיצא בשנת 2003.
השיר אף כוסה על ידי "אתניX" ואייל גולן, והיה השיר הפותח הקבוע של הופעתם המשותפת מסוף שנות ה-90.
הערות שוליים

↑  אלינור, באתר שירונט
1 2  אבי שושן, מלך או קבצן, באתר ynet, 2 ביולי 2010
↑  דודי פטימר, ‏30 למות זוהר ארגוב: הצצה חדשה אל מאחורי הקלעים של "אלינור", באתר מעריב אונליין, 6 בנובמבר 2017
↑  דיסקוגרפיה, באתר הרשמי של זוהר ארגוב
↑  כרמלה גרוס ואגנר - אלינור - מתוך האוסף פרפרי תעתוע 2001, נבדק ב-2023-05-23
אבטליון (משורר)

| --- | --- |
 לידה:  1570 קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  המאה ה־17 אדירנה, האימפריה העות'מאנית 
 עיסוק:  משורר
 שפות היצירה:  עברית 
 
אַבְטַלְיוֹן ב"ר מרדכי דויק (ה'ש"ל, 1570, קושטא – נפטר באדריאנופוליס) היה מגדולי המשוררים בטורקיה במאה ה-17.
ביוגרפיה

אבטליון נולד בעיר קושטא בתקופתו של הסולטאן סלים השני. הוא נסע לארץ ישראל וחי כפי הנראה בעיר עזה, שבהּ פגש את רבו, ר' ישראל נג'ארה, ולמד ממנו את שיטתו בהלחנת ניגונים. לאחר מות רבו שב לטורקיה והתיישב בעיר אדרינופוליס, שם הפיץ את השירה העברית החדשה מבית מדרשו של ר' ישראל נג'ארה וייסד את התשתית למקהלת המפטירים שהייתה מופקדת על ביצוע הפיוטים.
ביוגרפיה > קשריו עם הטורקים

שמו של אבטליון הלך לפניו כמומחה למוזיקה העות'מאנית האמנותית, והטורקים כינו אותו "קיוג'וק חוג'ה (המורה הקטן) חכם אבטליון". הוא גם עמד בקשרים עם המיסטיקנים המוסלמים, הדרווישים המחוללים מהמסדר המוולווי, שהוקם במאה ה-13 על ידי ג'לאל א-דין רומי בקוניה והתפרסם בדרווישים שחוללו במחולות מסחררים לקול נגינת געגוע ועצב המופקת מן הנאי. מעריכים כי דרכו התוודע רבו, ישראל נג'ארה, למסורת המוזיקלית של כתות מיסטיות אסלאמיות אלה.
ביוגרפיה > המיוחד בלחניו

באותה תקופה לא הרבו משוררי ספרד ליצור ניגונים לשבת, אלא הסתפקו במה שקיבלו מן הדורות הקודמים או בניגונים שלמדו מהערבים, שהפייטנים הסכימו לרשום להם מילים. כך היה עד בואם של ר' ישראל נג׳ארה ותלמידיו, אבטליון דויק, יצחק פריסקו, יצחק רומנו מקושטא, ר' משה פיארו, הרב אריאס, יצחק אמיגו ורבי יהודה רזון, אשר הלחינו ניגונים חדשים, שמהם מושרים עד היום הזה. שיטתם הייתה לקיים קשר אימננטי בין מוטיבים מילוליים ובין ריטואלים מוזיקליים והקשריהם, כלומר קשר עמוק בין תוכן הטקסט הכתוב לבין אופן ביצועו.
ביוגרפיה > שיריו

שירי אבטליון מקובצים בספר "חדשים לבקרים", אשר שרד בהעתקים מועטים בכתב יד. כל כתבי היד של שירת קודש מן המאות ה-16 עד ה-19 מסודרים לפי המקאמים הטורקיים, בתבנית שקבע ר' ישראל נג'ארה בספרו "זמירות ישראל", ועוד יותר ב"שארית ישראל", שלא ראה אור בזמנו אך השפיע רבות על תלמידיו-ממשיכיו. לכל שיר כותרת ובהּ פרטים כגון שם הלחן הטורקי, הערבי או הספרדי שעליו מיוסד הפיוט, שם הסוגה המוזיקלית הטורקית ושם התבנית המקצבית שעליה מושתת השיר. לעיתים נמצאים בכתבי היד העבריים גם שמות המלחינים הטורקיים שחיברו את הלחנים שעליהם מבוססים הפיוטים.
שירת המפטירים

שירת "המפטירים" הטורקית, שירת הקודש העברית הספרדית, נכתבה והושרה באימפריה העות'מאנית על ידי תלמידיו וממשיכי דרכו של ר' ישראל נג'ארה, ובראשם רבי אבטליון ב"ר מרדכי דויק. מקהלות המפטירים פעלו החל מהמאה ה-18 בעיר אדרינופוליס ולאחר מכן באיסטנבול. הרפרטואר שהושר בשבתות סודר לפי המקאמים הטורקיים, כאשר המוזיקה וסגנון השירה מתבססים על המוזיקה הטורקית הקלאסית.
לקריאה נוספת

רבי ישראל נג'ארה, זמירות ישראל, בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, ה'שנ"ט -ה'ש"ס.
מתוך המבוא של ש"א רוזאניס, נעים זמירות, סלוניקי: ה'תרפ"ט.
הערות שוליים

↑  טובה בארי, מבוא לשירי ר' ישראל נג'ארה, באתר התפילה והפיוט.
↑  מ"ש גשורי, "נרות שבת" קונטרס ל״ה, שנה שנייה, כרך ב׳ ירושלים עש"ק מטו"מ ה'תש"ד
ריק ומורטי

| --- | --- |

 סוגה:  אנימציה קומדיית מצבים הרפתקאות מדע בדיוני
 יוצרים:  ג'סטין רוילנד, דן הרמון 
 מדבבים:  ג'סטין רוילנד כריס פרנל שרה צ'וק ספנסר גרמר איאן קרדוני הארי בלדן
 מדבבים בעברית:  שרון כהן שון מזרחי הדר שחף-מעיין טליה ברקאי שיר כהן אלי לולאי
 פרסים:  פרסי שורטי, עורכי הקולנוע האמריקאיים 
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  7
 מספר פרקים:  71
 תוכנית המשך:  ריק ומורטי
 הפקה
 מפיק:  ג'יי. מייקל מנדל קני מיקה (פרק פיילוט)
 מפיקים בפועל:  דן הרמון, ג'יימס פינו, ג'סטין רוילנד, ג'ו רוסו 
 חברת הפקה:  Williams Street 
 הפצה:  האחים וורנר טלוויזיה, הולו, נטפליקס, HBO Max 
 אורך פרק:  22 דקות
 שידור
 רשת שידור:  Adult Swim (קרטון נטוורק)
 רשת שידור בישראל:  נטפליקס
 פורמט (תמונה):  1080i (HDTV)
 תקופת שידור מקורית:  2 בדצמבר 2013 – הווה
 קישורים חיצוניים
 אתר הסדרה
 דף התוכנית ב-IMDb
 
ריק ומורטי (באנגלית: Rick and Morty) היא קומדיית מצבים מונפשת למבוגרים שנוצרה על ידי דן הרמון וג'סטין רוילנד ומשודרת בערוץ Adult Swim. הסדרה עוסקת בעלילותיהם של מדען מטורף בשם ריק סנצ'ז ונכדו מורטי סמית' בעוד השניים יוצאים להרפתקאות ביקומים מקבילים ומנסים לנהל את מערכות היחסים שלהם עם בני משפחתם.
רוילנד דיבב את צמד הדמויות הראשיות עד לעונה השישית, ואילו בעונה השביעית ואילך החליפו אותו איאן קרדוני בתור ריק, והארי בלדן בתור מורטי. השחקנים כריס פרנל, ספנסר גרמר ושרה צ'וק מדבבים את בני משפחתם (ג'רי, סאמר, ובת', בהתאמה).