stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דר שטורם

| --- | --- |


 סוג:  שבועון (1910–1914)  ירחון (1914–1924)  רבעון 1924–1932)
 מו"ל:  הרווארט ולדן 
 תאריכי הופעה:  1910–1932 (כ־22 שנים) 
 שפה:  גרמנית 
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית 
 
דר שטורם (בגרמנית: Der Sturm) היה כתב עת גרמני לאמנות ולספרות, שנוסד על ידי הרווארט ולדן וסיקר בין היתר את האקספרסיוניזם, הקוביזם, הדאדא והסוריאליזם. הוא פורסם בין השנים 1910–1932.
היסטוריה

Der Sturm נוסד בברלין בשנת 1910 על ידי הרווארט ולדן. הוא הופיע מדי שבוע בין השנים 1910 ל־1914, מדי חודש בין השנים 1914 ל־1924, ורבעון, עד שפרסומו הופסק בשנת 1932. בין השנים 1916 ל־1928 נערך על ידי האמן ומורה הבאוהאוס לותר שרייר.
כתב העת עוצב על פי כתב העת הספרותי האיטלקי La Voce, שראה אור בפירנצה בין השנים 1908–1916.
בין התורמים הספרותיים היו פטר אלטנברג, מקס ברוד, ריכרד דהמל, אלפרד דבלין, אנטול פראנס, קנוט האמסון, ארנו הולץ, קרל קראוס, סלמה לגרלף, אדולף לוס, היינריך מאן, פול שירברט ורנה שיקלה. Der Sturm הורכב מיצירות כמו דרמות אקספרסיוניזם, תיקים אמנותיים (אוסקר קוקושקה וקורט סטורמר), מאמרים של אמנים (אלבום קנדינסקי) וכתבים תאורטיים על אמנות מהרווארט ולדן.
נוצרו גלויות שבהן הוצגה האמנות האקספרסיוניסטית, הקוביסטית והמופשטת של פרנץ מארק, וסילי קנדינסקי, אוסקר קוקושקה, אוגוסט מקה, גבריאלה מינטר, גאורג שרימפף, מריה אודן, רודולף באואר ואחרים. המונח שטורם מותג על ידי ולדן כמייצג את האופן שבו אמנות מודרנית חודרת לגרמניה באותה תקופה.
במיוחד בתקופה שלפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה מילא דר שטורם תפקיד מכריע בחילופי דעות ורעיונות של אמני האקספרסיוניזם, מה שהוביל ליחסים מיוחדים בין ברלין לפריז. באופן קבוע פורסמו שירים וטקסטים אחרים של אקספרסיוניסטים דוברי צרפתית. מערכת יחסים זו חודשה לאחר המלחמה למרות הלחימה בין שתי המדינות.
דר סטורם בלט ממגזינים אחרים לאמנות באותה תקופה בכך שהוא כלל את האמנות שיצרו נשים. בתערוכות שארגן המגזין נכללו עבודותיהן של גבריאלה מינטר, סוניה דלונה, אלזה לסקר-שילר, מריאנה פון ורפקין, ואחרות. לפני סגירת הגלריה בשנת 1932, היא הציגה עבודות של למעלה מ-30 ציירות ופסליות – יותר מכל גלריה אחרת של התקופה.
הגלריה

המגזין טיפח גם את הגלריה "דר שטורם", שהקים ולדן לחגוג את המהדורה ה-100 של כתב העת, בשנת 1912. הגלריה הפכה למוקד תוסס של האמנות המודרנית של ברלין במשך עשור. החל בתערוכה של אמנים פוביסטים ואמני קבוצת "הפרש הכחול" ואחריהם הוצגו בגרמניה הפוטוריסטים, הקוביסטים. הגלריה הציגה להציג את אדוארד מונק, ז'ורז' בראק, פבלו פיקאסו, ז'אן מצינגר, אלברט גלייז, רוברט דאוני, ז'אן ארפ, פול קלה, וסילי קנדינסקי ואחרים.
לאחר המלחמה העולמית הראשונה, ולדן הרחיב את הפעילות בגלריה בהרצאות ודיונים על אמנות מודרנית, הופעות תיאטרון אקספרסיוניסטי, וכן הוציא לאור ספרים של אמנים מובילים כמו אוסקר קוקושקה. למרות זאת, הגלריה ירדה מחשיבותה לאחר המלחמה ונסגרה בשנת 1924, והשאירה את המגזין שהמשיך כרבעון עד שנסגר בשנת 1932.
עם זאת, ולדן רצה לחשוף את אומנויות ה"אוונגרד" באמצעות תערוכות. לפיכך, ארגן עד שנת 1932 למעלה מ-200 תערוכות בברלין ועוד מספר תערוכות נודדות בגרמניה וברוב הערים הגדולות באירופה.
הערות שוליים

↑  Nell [Hrsg ]; Walden Walden, Der Sturm: ein Erinnerungsbuch an Herwarth Walden und die Künstler aus dem Sturmkreis, Baden-Baden, 1954
↑  Der Sturm | German periodical, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
↑  The Sturm is Herwarth Walden, SCHIRN KUNSTHALLE FRANKFURT, ‏2015-11-11 (באנגלית)
↑  Herwarth Walden und DER STURM, www.arthistoricum.net (ב־)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4058273-5  VIAF: 184659779   WorldCat (עם VIAF): 184659779 
אוסקר קוקושקה והרווארט ולדן אוחזים בגיליון של דר שטורם, 1916
מאי קורץ

| --- | --- |

 לידה:  7 בדצמבר 2000 (בת 24) באר שבע, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2016
 עיסוק:  שחקנית
 פרופיל ב-IMDb
מאי קורץ (נולדה ב-7 בדצמבר 2000) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה

מאי קורץ נולדה בבאר שבע. היא למדה במקיף א' ועברה לתיכון מיתרים בשנת 2016. כנערה השתתפה ב"צעירי תיאטרון באר שבע", שם שיחקה בתפקידים ראשיים בהפקות מקומיות.
בשנת 2019 התגייסה לתיאטרון צה"ל.
קורץ למדה בסטודיו למשחק גל אמיתי וערן פסח ולאחר מכן סיימה את לימודיה בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין בשנת 2024. בשנת 2023 השתתפה בקורס מטפלים בשיטת "העבודה" של ביירון קייטי.
קריירה

קורץ החלה את קריירת המשחק שלה בשנת 2018 עם תפקיד בסרט "מיראז'" בבימויו של דוד בן ארי. בשנת 2019 הופיעה בסרט "השחיין" בתפקיד מאיה, ובשנת 2020 שיחקה בסרט "פראי" ובסיטקום "מחנה אבא" של Yes קידס.
בשנת 2022 השתתפה בסדרת הילדים "כראמל" של כאן חינוכית בתפקיד הלנה בלום. הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לסדרת הדרמה של השנה ובשנת 2023 נמכרה ל־Netflix.
בשנת 2023 שיחקה את מלכת אסתר בסדרה "פרפר נחמד" של כאן חינוכית.
בשנת 2024 השתתפה בסרט "Dirty Angels" בהפקת Lionsgate ובהצגה "אלבום בשחור לבן" (Appropriate) בתיאטרון חיפה.
פילמוגרפיה > טלוויזיה

"מחנה אבא" (2020) – בתפקיד נועה
"כראמל" (2022) – בתפקיד הלנה בלום
פילמוגרפיה > קולנוע

"מיראז'" (2018) – בתפקיד יובל
"השחיין" (2019) – בתפקיד מאיה
"פראי" (2020) – בתפקיד מריה
"Dirty Angels" (2024) – בתפקיד בדיה
"Spies" (עתיד לצאת ב־2025) – בתפקיד סוניה
פילמוגרפיה > תיאטרון

"בעל זבוב" – בתפקיד ג'קי
"מועדון ארוחת הבוקר" – בתפקיד קלייר
"אלבום בשחור לבן" (2025) – בתפקיד ריוור
פרסים

מקום שלישי בתחרות מונולוגים דרמטיים מטעם קרן שוסהיים בבית הספר למשחק יורם לוינשטיין.
השתתפותה בסדרה "כראמל" שזכתה בפרס האקדמיה לסדרת הדרמה של השנה.
פעילות חברתית

קורץ מתנדבת בבית החולים שניידר במחלקה האונקולוגית ומבקרת מפונים במלונות ברחבי הארץ.
מייקל קורילה

| --- | --- |

קורילה, אפריל 2022
 לידה:  16 במאי 1966 (בן 58) אלק ריבר, מינסוטה, ארצות הברית ארצות הברית 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית  אוניברסיטת ריג'יס  מכללת המלחמה הלאומית 
 השתייכות:   צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1988
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד רגימנט הריינג'רס ה-75  מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82  ראש מטה פיקוד מרכז של ארצות הברית  מפקד הקורפוס המוטס ה-18  מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית
 פעולות ומבצעים
 הפלישה האמריקאית לפנמה מלחמת המפרץ מלחמת עיראק מלחמת אפגניסטן מבצע שומר השגשוג מבצע קשת פוסידון המתקפה האיראנית על ישראל
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין (2)   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה (4)  לגיון ההצטיינות (2)   כוכב הארד (5, כולל אות V)   לב הארגמן (2)
 
מייקל אריק קורילה (באנגלית: Michael Erik Kurilla) הוא קצין בדרגת גנרל המשרת כמפקד פיקוד המרכז של ארצות הברית.
ביוגרפיה

קורילה נולד וגדל באלק ריבר שבמינסוטה. ב-1988 סיים תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מהאקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא.
שירת כמפקד מחלקה בגדוד השלישי של רגימנט הצנחנים 505 בדיוויזיה המוטסת ה-82. פיקד על מחלקה רובאית בגדוד השלישי של רגימנט הריינג'רס ה-75 והשתתף עמו במבצע שמירת הדמוקרטיה (אנ') בהאיטי. שירת כקצין חי"ר בגדוד הראשון של הרגימנט החמישי בדיוויזיית החי"ר השנייה בקוריאה הדרומית ובחטיבת הצנחנים ה-173 באיטליה. שימש עוזרו של מפקד הארמייה השביעית ומפקדת כוחות הצבא באירופה. הוא השתתף במלחמת המפרץ ובכוח הייצוב בבוסניה והרצגובינה.
בשנים 2004–2005 פיקד על הגדוד הראשון של רגימנט החי"ר ה-24 במשימתו בעיראק במסגרת חטיבת הסטרייקים הראשונה של דיוויזיית החי"ר ה-25. הוא נפצע מהתפוצצות מכונית תופת ונפגע באורח קשה מירי במהלך קרב במוסול נגד פעילי אל-קאעידה. לחימת הגדוד ופציעתו של קורילה תועדו על ידי הכתב והצלם מייקל יון, שהתלווה לכוחות. בשנים 2006–2008 פיקד על הגדוד השני של רגימנט הריינג'רס ה-75 והשתתף עמו מספר פעמים בלחימה בעיראק ובאפגניסטן.
באוגוסט 2009 מונה למפקד רגימנט הריינג'רס ה-75 ושירת בתפקיד עד אוגוסט 2011. בתקופת פיקודו צורפה פלוגה נוספת לכל גדוד ברגימנט. בתפקידיו הבאים שירת כעוזר למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים ומפקד כוח משולב למבצעים מיוחדים באפגניסטן. בספטמבר 2014 מונה לסגן מפקד לתמרון של דיוויזיית החי"ר הראשונה, זמן קצר אחר כך הוצבה הדיוויזיה במחוז ארביל בעיראק ללחימה נגד ארגון המדינה האסלאמית. במאי 2015 מונה לראש אגף למבצעים מיוחדים ולוחמה בטרור במטות המשולבים.
באוגוסט 2016 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82 שירת בתפקיד עד אוגוסט 2018. בספטמבר 2018 מונה לראש מטה פיקוד מרכז של ארצות הברית. באוקטובר 2019 מונה למפקד הקורפוס המוטס ה-18 בדרגת לוטננט גנרל.
ביוגרפיה > מפקד פיקוד המרכז של ארצות הברית

באפריל 2022 מונה למפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית והועלה לדרגת גנרל. הפיקוד בתקופתו היה מעורב במלחמת חרבות ברזל כאשר פעל במבצע שומר השגשוג, מבצע קשת פוסידון, תקיפות בסוריה ובעיראק, בסיוע בהגנה על ישראל לקראת ובמהלך המתקפה האיראנית על ישראל, ובמהלך נפילת משטר אל-אסד בסוריה.
ב-5 במרץ 2025 , השתתף בטקס חילופים של הרמטכ"ל ה-24 רא"ל אייל זמיר בקריה.
חיים אישיים

קורילה בעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת ריג'יס בקולורדו ותואר שני בלימודי ביטחון לאומי מהמכללה הלאומית למלחמה. נשוי למרי פייג', ואב לשתי בנות.
הערות שוליים

↑  Storied Iraq soldier recuperating, סיאטל טיימס, 28 באוגוסט 2005
↑  Gates of Fire, תיעוד פציעתו של קורילה באתרו של מייקל יון
↑  Victory With Honors send off for Kurilla, אתר דיוויזיית החי"ר הראשונה, 11 ביוני 2015
↑  XVIII Airborne Corps hosts change of command, welcomes familiar Fort Bragg leader to the helm, אתר צבא ארצות הברית, 8 באוקטובר 2019
דייוויד ונהם

| --- | --- |

 לידה:  21 בספטמבר 1965 (בן 59) מריקוויל, סידני, אוסטרליה 
 מדינה:  אוסטרליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1987 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סידני המערבית  Christian Brothers High School Lewisham 
 פרופיל ב-IMDb
 
דייוויד ונהם, 2014
דייוויד ונהם (באנגלית: David Wenham; נולד ב-21 בספטמבר 1965) הוא שחקן קולנוע אוסטרלי, התפרסם כפאראמיר בטרילוגיית "שר הטבעות", כדיליוס בסרט "300" ובדמותו קארל בסרט "ואן הלסינג".
ביוגרפיה

ונהם נולד בפרבר מארקוויל שבסידני, אוסטרליה. הוא בנם של קאת' וביל ונהם; לוונהם חמש אחיות ואח אחד. ונהם גדל בבית קתולי ולמד במוסד הנוצרי-קתולי "תיכון האחים".
קריירה

את דרכו החל ונהם בסרטים אוסטרלים, הסרט הראשון בו הופיע בתפקיד ראשי והתפרסם ברמה המקומית היה "הבנים".
בשנת 2001 הופיע ונהם לראשונה בהפקה הוליוודית, כאשר גילם בדרמה מוזיקלית "מולין רוז'" דמות משנית בשם אודרי. ונהם הופיע בשנה שלאחר מכן בהפקתו של פיטר ג'קסון "שר הטבעות: שני הצריחים", כשגילם את דמותו הספרותית של פאראמיר, מפקד המשמר של גונדור.
ב-2004 הופיע ונהם במותחן האימה "ואן הלסינג", בסרט גילם את דמותו הקומית של קארל, נזיר ועוזרו המשעשע של צייד הערפדים ד"ר ואן הלסינג. ונהם הופיע גם בחלק השלישי בטרילוגיית סרטי הפנטזיה של פיטר ג'קסון "שר הטבעות: אחוות הטבעת"; בסרט גילם ונהם פעם נוספת את דמותו של פארמיר.
תפקידו ההוליוודי המשמעותי הבא היה באפוס המלחמתי האלים של זאק סניידר "300", אשר מתאר בצורה ויזואלית מרשימה את קרב תרמופילאי. בסרט גילם ונהם את דמותו של המספר ואת דיליוס, חיילו הנאמן של לאונידס הראשון מלך ספרטה (ג'רארד באטלר); בסצנה מהסרט מחזיר דיליוס את המגן של ליאונידס לאשתו, המלכה גורגו, לאחר שזה נהרג בקרב.
ב-2008 שיחק ונהם בדרמה הרומנטית "אוסטרליה". בסרט גילם את ניל פלטצ'ר, מנהל תחנת הבקר אשר זומם להשתלט על אדמותיה של גיבורת הסרט ליידי שרה אשלי. ב-2009 השתתף במותחן הפשע של מייקל מאן "אויבי הציבור".
בשנת 2013 ביים וכתב סרט קצר שנכלל באנתולוגיה "ההפיכה", המורכבת מ-18 סיפורים קצרים.
בשנת 2016 שיחק בסרט הדרמה "סארו - הדרך הביתה" המבוסס על סיפור אמיתי, לצידם של דב פאטל, רוני מארה וניקול קידמן.
במאי 2020, פורסם ש ונהם לוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס, אני אף אחת.
חיים אישיים

לוונהם שתי בנות מחברתו קייט אגניו.
פילמוגרפיה > קולנוע

להשתולל מכעס (1992)
הבריחה מאבסולום (1994)
קוסי (1996)
הבנים (1998)
עיר אפלה (1998)
מולוקאי: סיפורו של האב דאמיין (1995)
יותר טוב מסקס (2000)
מולין רוז' (2001)
הבנק (2001)
קרוקודייל האנטר - מסלול התנגשות (2002)
שר הטבעות: שני הצריחים (2002)
שר הטבעות: שיבת המלך (2003)
ואן הלסינג (2004)
שלושה דולרים (2005)
ההצעה (2005)
300 (2007)
חיי נישואין (2007)
הילדים של הונג שי (2008)
אוסטרליה (2008)
אויבי הציבור (2009)
האפיפיורית יוהנה (2009)
בלינקי ביל הסרט (2015) - דיבוב
גולדסטון (אנ') ‏(2016)
סארו - הדרך הביתה (2016)
In Like Flynn‏ (2018)
The Furnace‏ (2022)
Dirt Music‏ (2020)
פיטר ראביט 2 (2021) - דיבוב
אלביס (2022)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

After the Deluge‏ (2003) - סרט טלוויזיה
Killing Time ‏(2012-2011)
Better Man‏ (2013)
קצה האגם (2017-2013)
Banished ‏ (2015)
איירון פיסט (2017)
Wake in Fright‏ (2017)
רומפר סטומפר (2018)
Les Norton‏ (2019)
מכתב למלך (אנ') (2020)
The Moth Effect‏ (2021)
אני אף אחת (2022)
ג'ו אקזוטיק נגד קרול (2022)
הערות שוליים

↑  Groves, Don (21 במאי 2020). "David Wenham cast in Netflix thriller with Toni Collette, Bella Heathcote". IF. נבדק ב-18 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2002: דייוויד גולפיליל (הגשש) | פרסי מכון הקולנוע האוסטרלי – השחקן הראשי הטוב ביותר   2003: דייוויד ונהם (מקבלים בריבוע)  | הבא: 2004: סם וורת'ינגטון (גלגול באוויר) |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007434952205171  PLWABN: 9810672785305606  BnF: cb14238575w (data)  GND: 136950922  ISNI: 0000 0001 1458 2441  LCCN: no2003071670  NKC: xx0044871  NLA: 58578033  NLK: KAC2020L6383  SUDOC: 144092298  VIAF: 164024577   WorldCat (עם VIAF): 164024577
ז'ורז' בראק

| --- | --- |

 לידה:  13 במאי 1882 ארז'נטיי, צרפת 
 פטירה:  31 באוגוסט 1963 (בגיל 81) פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  Varengeville-Sur-Mer Churchyard 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות  École supérieure d'art et design Le Havre-Rouen 
 תקופת הפעילות:  1904–1955 (כ־51 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור, גרפיקה, אמנות חזותית, פיסול 
 זרם באמנות:  קוביזם, פוביזם 
 הושפע על ידי:  פול סזאן, African sculpture, פבלו פיקאסו 
 יצירות ידועות:  Houses at l'Estaque, La Guitare, Mandola 
 פרסים והוקרה:  מפקד בלגיון הכבוד (1951)  פרס פלטרינלי (1959)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (1957) 
 בן או בת זוג:  Marcelle Lapré 
 
ז'ורז' בראק (בצרפתית: Georges Braque;‏ 13 במאי 1882 – 31 באוגוסט 1963) היה צייר צרפתי שפעל בראשית המאה ה-20. נחשב יחד עם פבלו פיקאסו למייסד הזרם הקוביסטי באמנות מודרנית.
ביוגרפיה

ז'ורז' בראק נולד ב-13 במאי 1882, בארז'נטיי (Argenteuil), על גדת הסן. כשהיה בן 8 עברה משפחתו ללה-הבר, וילדותו עברה עליו בסביבת אתרים שהיוו מוקד לציירים מהזרם האימפרסיוניסטי. כנער, השתעמם בראק בבית הספר ונשר מהלימודים, ובמקביל גילה משיכה לתחום הציור. את דרכו התחיל כאמן פוביסט, ולאחר מכן, יחד עם פבלו פיקאסו פיתח את הזרם הקוביסטי.
מעבר לעבודתו כצייר, עיצב בראק תלבושות ותפאורות לבלט רוס, יחד עם חברו חואן גריס. בניגוד ליצירותיהם המודרנית של שני ציירים אלו עיצוביהם היו צמודים לסגנון המסורתי.
בראק היה נשוי למרסל לפרה (Marcelle Lapre), בנישואים מאושרים, לבני הזוג לא היו ילדים. נפטר בשנת 1963.
דרכו האמנותית > ראשית דרכו

ניסיונותיו הראשונים של בראק בציור אבדו, מלבד מספר תמונות נוף ופורטרטים של בני משפחתו. על אף שיצירות מוקדמות אלו היו ראשוניות וגולמיות הן משקפות את יכולותיו הטכניות וכישרונו, וכן זיקתו הייחודית לצבע.
עם הגיעו לפריז נחשף בראק בשיטוטיו לזרם האימפרסיוניסטי. מפגש בלתי אמצעי זה קנה לו ידע מעמיק בציור ובמתרחש בעולם האמנות של זמנו. כמו חבריו ראול דופי ואותון פרייז (Othon Friesz) מלה-הבר, בראשית דרכו שאב בראק השראה מהאימפרסיוניזם, ובעקבותיהם גם עבר ליצור ברוח הזרם הקוביסטי. ב-1906 נלווה בראק לחברו פרייז לאנטוורפן, ושם החל לפרוח כאמן יוצר. בסתיו של אותה השנה נסע ללסטאק (L'Estaque) שליד מרסיי, שם פעל גם הצייר פול סזאן. בקיץ שלאחר מכן, שהה בין הצוקים והמערות שליד טולון, שם צייר כמה מיצירות המופת של הפוביזם. בסוף שהייתו במקום חזר ללסטאק, ושם התחיל את המעבר מצבעוניות קישוטית אסתטית לקונסטרוקציות. בתקופה זו נחשב בראק כפוביסט, על אף שיצירותיו לא שיקפו בהכרח את עקרונות התנועה, ומאוחר יותר גיבש לעצמו קו ייחודי ועצמאי. מקובל לומר כי הוא היה הצייר האחרון שהצטרף לפוביזם והראשון לעזוב.
דרכו האמנותית > השפעתו של סזאן

בשנים 1904–1906 תשומת הלב הציבורית שהוקדשה לסזאן צדה את עינו של בראק, ויצירותיו של סזאן עוררו בו רושם עז. הוא ראה בו מדריך רוחני ואימץ את תפיסתו האמנותית, לפיה הקונסטרוקציה של התמונה משמעותית יותר מהסקאלה הצבעונית. כעשרים שנה קודם לכן, בשנות השמונים של המאה ה-19, פיתח סזאן שיטת ציור חדשה הדוגלת בחיבור מישורי התמונה באמצעות שבירת הפרספקטיבה המקובלת, תוך שימוש במספר נקודות מבט על אותו חפץ. האחדות שנוצרה בין אובייקט קרוב לאובייקט רחוק הייתה חידוש צורני וקומפוזיציוני, וניתן לראות את השפעותיה ביצירותיהם של פיקאסו ובראק בקוביזם המוקדם.
הערכתו האישית שרחש בראק לסזאן נשמרה לכל אורך חייו. בחדרו היה תלוי ציור טבע דומם של סזאן, ובראק, שלא הקיף את עצמו בחפצי אמנות רבים, העיד בכך על קרבתו הרגשית והקשר העמוק שחש כלפי סזאן.
דרכו האמנותית > המפגש עם פיקאסו ופיתוח הקוביזם

המפגש הראשון בין בראק לפיקאסו התרחש ב-1907, בסטודיו של פיקאסו במונמארטר (Montmartre). בראק הובא על ידי גיום אפולינר וסוחר האמנות דניאל אנרי קאהנוויילר. באותו זמן עמדה בסטודיו יצירתו של פיקאסו, "העלמות מאביניון", שהותירה בבראק רושם רב. היא ייצגה מגמות חדשניות שהחלו לנבוט גם ביצירתו של בראק - סקלה צבעונית מצומצמת וצורניות מודגשת. המפגש בין פיקאסו לבראק הוליד שותפות אמנותית מיוחדת במינה שהיו בה קירבה אישית עמוקה והערכה הדדית, לצד פריצות דרך אמנותיות. יחסי הגומלין ביניהם, הדיאלוג החי ותגובותיהם הכנות איש לרעהו, יחד עם המסקנות הקרובות שהסיקו שניהם מהאמנות הפרימיטיבית ומיצירתו הקונסטרוקטיבית של סזאן, אפשרו לפתח שפה חזותית חדשה, שהיוותה בסיס למודרניזם. בתקופה זו, בין השנים 1907–1914, פיתחו בראק ופיקאסו את הזרם הקוביסטי. מהלך פיתוחו של זרם זה כלל ארבעה שלבים: קוביזם פיסולי (1907–1908), קוביזם אנליטי (1909–1910), קוביזם סימולטני (1911–1912) וקוביזם סינתטי (1912–1914).
תגובתו הראשונה של בראק ליצירה "העלמות מאביניון" מתבטאת בציורו "העירומה הגדולה" (1908). ביצירה זו, תיאר בראק את המודל ממספר נקודות מבט, זאת באמצעות פירוק מבנה גופה והרכבתו מחדש על ידי אוסף גופים בעלי נפח. בראק שמר על פירוט אנטומי ונשאר נאמן לייצוג הפיגורטיבי, באופן יחסי לפיקאסו שנטה להפשטה עזה יותר. על ציור זה אמר בראק:
"אינני יכול לתאר אישה במלוא יופייה הטבעי… אין לי ולא לאיש הכישרון לכך... לכן, כדי ליצור יופי זה, אבטא את התרשמותי הסובייקטיבית. הטבע הוא רק מבוא לקומפוזיציה דקורטיבית ולרגש. יש בו רגשות ואני מתרגמם ליצירת אמנות. ברצוני לחשוף את המוחלט ולא את האישה הפיקטיבית".
במהלך 1908 עסק בראק בעיקר בציור נופים. בציורו "בתים באסטק" ניכרת השפעתו של סזאן בהתייחסות אל החלל הציורי. כבר בתקופה זו התחיל בראק להשתמש באור וצל באופן שרירותי ולא ריאליסטי. הקצעים, שאימץ כצורות לביטוי הנפחים, היו גדולים יותר ובעלי איכות גאומטרית קובייתית יותר מאלו של פיקאסו.
בסתיו של שנת 1908 ניסה בראק להציג את ציוריו ב"סלון הסתיו" (Salon d'Automne) בפריז, אך יצירותיו לא התקבלו. באותו זמן פתח קהאנוויילר גלריה חדשה ונאות להציג בה את יצירותיו החדשניות של בראק. המונח "קוביזם" נקבע בעקבות תערוכה זו, על ידי שימושו של מבקר האמנות לואי ווסקל במילה "קוביות" בתארו את הסגנון החדש של בראק.
במהלך שנת 1910 הגיע בראק ביצירותיו לפירוק והשטחה חריפים יותר. מושאי עבודותיו היו לרוב טבע דומם המורכב מפריטים וחפצים הזמינים בחיי היום-יום. בראק תיאר את האובייקטים באמצעות פירוקם לצורות גאומטריות, קצעים קטנים יותר ותרגומם לצורות שטוחות יחסית על פני מישור הציור. יצירותיהם של בראק ופיקאסו ינקו את השראתם מהמציאות היום-יומית, ותיארו נושאים שגיום אפולינר כינה "ספוגים באנושיות", זאת בניגוד לשימוש בתכנים ספרותיים או אנקדוטיים. הקוביזם שאף לשקף את האובייקטים בשפתו הייחודית, ולא עסק בעקרונות אלגוריים וסימבוליים. השפה הקוביסטית, המפרקת את האובייקט לקצעים וקוביות ומתמקדת בהבעת המציאות על הבד, התפתחה מתוך הדיאלוג בין שני האמנים שיצרו והגיבו אחד לשני.
ביבליוגרפיה

גראפולה, לין, בלט רוס של דיאגילב (הוצאת אסיה: 2012).
הדס, נורית, עיונים באמנות המאה העשרים (חולון: המרכז לחינוך טכנולוגי, 1996).
Casabán, Consuelo Ciscar, Georges Barque, (Valencia : IVAM, Institut Valencia d’Art Modern, 2006).
Leymarie, Jean, Georges Braque, (New York : Solomon R. Guggenheim Museum, 1988).
Wilkin, Karen, "Will Georges Braque Ever Get His Due?", The Hudson Review No. 3 (Autumn, 1997), pp. 444-452.
טנאפליי

| --- | --- |

מחוז ברגן, ניו ג'רזי. הקווים במפה מסמנים את הגבולות בין הרבעים. רובע טנאפליי הוא הרובע השני מצפון שעל גדות נהר ההדסון
 מדינה / טריטוריה:  ארצות הברית
 מדינה:  ניו ג'רזי ניו ג'רזי
 מחוז:  ברגן
 שטח:  513.38 קמ"ר
 גובה:  52 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ברובע:  15,409 (1 באפריל 2020)
 קואורדינטות:  40°55′20″N 73°57′50″W﻿ / ﻿40.922222222222°N 73.963888888889°W﻿ / 40.922222222222; -73.963888888889 
 אזור זמן:  UTC -5
 http://www.tenaflynj.org/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה טנאפליי(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה טנאפליי(למפת ניו ג'רזי רגילה) טרנטון ניוארק ג'רזי סיטי פטרסון לייקווד טומס ריבר קמדן ויינלנד פרסיפני-טרוי הילס אטלנטיק סיטי ניו יורק פנסילבניה דלאוור האוקיינוס האטלנטיטנאפליי(למפת ניו ג'רזי מוגדלת) טרנטון ניוארק ג'רזי סיטי פטרסון לייקווד טומס ריבר קמדן ויינלנד פרסיפני-טרוי הילס אטלנטיק סיטי ניו יורק פנסילבניה דלאוור האוקיינוס האטלנטיטנאפליי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
טֵנֶאפלַיי (באנגלית: Tenafly) הוא רובע במחוז ברגן(אנ'), במדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית. נכון למפקד 2020(אנ') של ארצות הברית, אוכלוסיית הרובע עמדה על 15,409נפש, עלייה של 921 איש ואשה (+6.4%) מספירת מפקד האוכלוסין של 2010(אנ') של 14,488 נפש. טֵנֶאפלַיי הוא פרבר של העיר ניו יורק.
המתיישבים האירופאים הראשונים בטנפלי היו מהגרים הולנדים, שהחלו לאכלס את האזור בסוף המאה ה-17. השם "Tenafly" הוא ממקור השפה ההולנדית. כמה התייחסויות היסטוריות מצטטות קשר בשפה ההולנדית למיקומה על "אחו" או ב"אחו". נגזרות אחרות מצטטות את הביטוי ההולנדי הקדום-מודרני "Tiene Vly" או "Ten Swamps" אשר ניתן על ידי מתיישבים הולנדים ב-1688.
הרובע הוא אחד מהקהילות בעלות ההכנסה הגבוהה ביותר במדינה. בהתבסס על נתונים מסקר הקהילה האמריקאית(אנ') לשנים 2013–2017, לתושבי טנאפליי הייתה הכנסה חציונית של משק בית של 153,381 דולר, המקום ה-13 במדינה מבין עיריות עם יותר מ-10,000 תושבים, יותר מכפול מהחציון במדינה של 76,475 דולר.
טנאפליי התאגדה כרובע ב-24 בינואר 1894, על ידי חוק של בית המחוקקים של ניו ג'רזי(אנ'), והורכבה מחלקים מהעיירה פאליסאדס(אנ') שנכחדה. זאת בהתבסס על תוצאות משאל עם שנערך ביום הקודם. הרובע(אנ') היה הראשון שנוצר במהלך תופעת ה"בורואוהיטיס"(אנ') ש"תקפה" אז את מחוז ברגן, שבה נוצרו 26 רבעים במחוז, בשנת 1894 בלבד. חלקים מהעיירה פאליסיידס נרכשו על סמך חקיקה שאושרה ב-8 באפריל 1897.
גאוגרפיה

לפי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, לרובע שטח כולל של 513.38 קמ"ר, כולל 11.88 קמ"ר של קרקע, ו-1.50 קמ"ר של מים (11.20%).
הרובע גובל ברשויות אלפיין(אנ'), ברגנפילד(אנ'), קרסקיל(אנ'), אנגלווד(אנ') וצוקי אנגלווד(אנ') במחוז ברגן, כמו גם ברובע הברונקס של העיר ניו יורק שמעבר וממערב לנהר ההדסון.
תוכנית הרחובות והפיתוח הכוללת של טנאפליי נקבעה במידה רבה על ידי הגבעות והעמקים שלה. החלק המזרחי של הרובע מכונה "הגבעה המזרחית" בשל גובהו הגבוה יותר ביחס לשאר הרובע. שם, השטח עולה באופן דרמטי מזרחה לאזור מרכז העיר, ומסתיים בניו ג'רזי פאליסיידס, המשקיף על נהר ההדסון. בקרבת מקום נמצא מרכז הטבע טנאפליי(אנ'), הממוקם בשדרות הדסון 313.
ממשל > ממשל מקומי

טנאפליי נשלטת תחת אמנה מיוחדת שהוענקה על ידי בית המחוקקים של ניו ג'רזי. אמנה זו שומרת על רוב ההיבטים של צורת הממשל המחוזית, עם תוספת של מאפיינים של יוזמה, משאל עם ומסורת. הרובע הוא אחד מ-11 רשויות בלבד, מתוך סכ"ה 564 רשויות ברחבי המדינה, המשתמשות באמנה מיוחדת שהוענקה על ידי המדינה. הגוף המנהל מורכב מראש עיר ומועצת רובע המונה שישה חברי מועצה, כאשר כל התפקידים נבחרים באופן כללי על בסיס מפלגתי במסגרת הבחירות הכלליות בנובמבר. ראש עיר נבחר ישירות על ידי הבוחרים לתקופת כהונה של ארבע שנים, והוא כשיר להיבחר מחדש. מועצת הרובע כוללת שישה חברים שנבחרו לכהן בתקופת כהונה של שלוש שנים באופן מדורג, כאשר שני מושבים עומדים לבחירה בכל שנה במחזור של שלוש שנים. כגוף המחוקק, מועצת הרובע מאמצת תקנות והחלטות, מחליטה על ההקצאות, מאשרת מינויים של ראש העיר, קובעת מדיניות וקובעת את תפקידי המחלקות השונות בשלטון המקומי. כל חבר מועצה הוא יו"ר אחת משש ועדות קבועות. ראש העיר מנהל את ישיבות המועצה, אך מצביע רק במקרה של שוויון, ויכול להטיל וטו שניתן לעקוף על ידי שני שלישים קולות של המועצה.
בשנת 2000 ביקש השלטון המקומי של טנאפליי לאסור הקמת עירוב בקהילתם. עמותת עירוב הגישה תביעה בתגובה לפעולת הרובע. לאחר שש שנים של ליטיגציה בבתי המשפט הפדרליים, טנאפליי חויבה בשמירת העירוב בשלמותו, ושילמה סך של $325,000 משכר הטרחה המשפטי של התובע. מי שייצג את הרובע והפסיד בסופו של דבר, היה המשפטן היהודי נוח פלדמן.
לרובע נציגים ברובד המחוזי והמדינתי והפדרלי, חלקם באופן ישיר על ידי נציג מהרובע, וחלקם באופן עקיף על ידי נציג במחוז והמדינה.
יהודים וישראלים בטנאפליי

על פי סקר משנת 2010, סך כל התושבים המגדירים עצמם דתיים מגיע ל־64.46% מהאוכלוסייה. 4.2% הגדירו עצמם יהודים. עם זאת, לאחר התפשטות מגפת הקורונה בתחילת שנות ה-20 של המאה הנוכחית, ישראלים רבים עברו לגור מהעיר ניו יורק לטנאפליי וברבעים שכנים בניו ג'רזי. באותה תקופה, בשנת 2021, הרובע עלה לכותרות בעקבות הופעה של תלמידה לבושה ומסורקת כמו אדולף היטלר, בעקבות עבודה שכתבה עליו כחלק מפרויקט בית הספר, במסגרתו כל תלמיד בחר דמות פופולרית מהעבר ותיאר אותה. היא צירפה לעבודה כרזה שאומרת: "הייתי די גדול - לא כן?". המקרה זכה לתהודה שם ובארץ.