ג'ון רוי קרלסון
"מקהיר עד דמשק"

בינואר 1948 הגיע קרלסון ללונדון, כאשר המשימה שהציב לעצמו הייתה לבצע תחקיר על השתתפותם של אנשים וארגונים נאצים ואנטישמיים לצדם של הערבים במלחמה שהחלה להתחולל בארץ ישראל לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה, מלחמה שהיוותה את שלביה הראשונים של מלחמת העצמאות.
על רקע עמדותיו האנטי נאציות ולאור השקפת עולמו כפי שהתבטאה בספריו, היה קרלסון אוהד היישוב היהודי במלחמתו לעצמאות. תוך כדי תחקירו, שהחל כתחקיר עיתונאי על השתתפותם של נאצים במלחמה, נסחף קרלסון למערבולת של מלחמת העצמאות וסיקר את כל היבטיה מן הצד הערבי ולא רק את הנושא בו החל התחקיר. במשך כל ימי המלחמה נדד קרלסון בין בירות ערב, קהיר, דמשק, ביירות ורבת עמון, בזהות בדויה של אוהד העניין הערבי, ואף הגיע פעמים אחדות, תוך סיכון נפשו בחציית הקווים, לירושלים העברית, בזהותו הגלויה, כמחברו של "תחת מסווה".
בתחילת המסלול בלונדון הציג עצמו קרלסון בשם "צ'ארלס ל. מוריי", סוכן של חברה לציוד חקלאי מאינדיאנה. כבר שלוש שנים קודם לכן, בשנת 1945, השתמש קרלסון בשם זה לצורך התכתבות עם מה שכינה "מחרחרי שנאה" ו"אנטי דמוקרטים" בבריטניה. בלונדון נפגש עם פשיסטים בריטיים מאוהדי אוסוואלד מוסלי ועם שכירי חרב שעמדו לצאת למזרח התיכון להילחם לצד הערבים.
מלונדון יצא קרלסון לקהיר, אליה הגיע ב-2 במרץ 1948. כשניסה לצלם תמונות ברחובות קהיר נעצר על ידי המשטרה בחשד שהוא מרגל יהודי. הוא הובל לתחנת המשטרה על ידי שני שוטרים והמון צווח בלא הרף "יאהוד!". כאשר הסתובב וצעק "אני אמריקני!", צעק לו מישהו באנגלית רהוטה: "אם כך, גרוע אתה מיהודי!". בקהיר נפגש עם אנשי האחים המוסלמים ודובב אותם על שנאתם ליהודים ועל נחישותם להכחידם. ככלל, בכל תחנות מסעו במדינות ערב הציג קרלסון עמדות אנטי יהודיות קיצוניות והצליח להוציא מכל בני שיחו, ערבים, אזרחים ואנשי צבא, שכירי חרב גרמנים נאצים ובוסנים מאנשי צבא ערב החופשית של המופתי חאג' אמין אל-חוסייני, את השקפותיהם הקיצוניות השואפות להביא קץ לקיום היהודי בארץ ישראל.
מקהיר נסע קרלסון כצלם-מלווה עם מתנדבי "החולצות הירוקות" לארץ ישראל. הם נכנסו אליה דרך רפיח, נסעו לבאר-שבע ודרך חברון הגיעו לירושלים הערבית, ממנה התבונן על העיר העברית הנתונה במצור. הוא נלווה אל הלוחמים הערבים בקרבות. ב-13 באפריל 1948, התרחשה ההתקפה על שיירת הדסה. קרלסון מספר כי הערבים טענו שקיבלו מידע על "ריכוזי כוחות יהודיים גדולים בקרבת האוניברסיטה ובית החולים". לשאלתו מי מסר להם את המידע, קיבל את אותה תשובה מערבים שונים באבו תור: "האנגלים".
קרלסון חזר עם חבריו למצרים לצורך רכישת נשק. בדרך עברו ליד כפר עציון, שם היה עד להתקפה של הלגיון הערבי על הקיבוץ. בין הלוחמים המתנדבים שנסעו איתם בחזרה ממצרים לארץ ישראל, היו גם שני גברים שעוררו במיוחד את תשומת לבו של קרלסון, בשל התנהגותם כזוג נאהבים. בכניסתה לארץ ישראל, עברה מכונית המשא בדרך לעזה ליד הריסותיו של קיבוץ כפר דרום. על החוף בעזה הבחין כי זוג הגברים הנאהבים אינו יוצא דופן. אדם שהציג עצמו כחבר מועצת העיר עזה הצביע על הים ואמר: "חודש אחד, והמים האלה - מכאן ועד קצה האופק - ישחירו מגופותיהם הצפות של היהודים". קרלסון וחבריו נסעו שוב לירושלים. הערבים החלו לספוג תבוסות בכל רחבי הארץ וקרלסון מתייחס בספרו ל"פסיכוזת הבריחה שהשתלטה על הערבים" והביאה ליציאתם ההמונית. באחד הימים גם נפגש עם הפטריארך הארמני. קרלסון מעיד כי במו עיניו ראה את הלגיון הערבי בעזה, בחברון ובירושלים, בזמן שהבריטים הודיעו רשמית כי "כל כוחות הלגיון הערבי עזבו את ארץ ישראל לפני תום המנדט". בליל ה-14 במאי - הלילה האחרון לפני הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, צפה קרלסון לעבר חורבות גוש עציון העולה באש. חברו הטוב, מוסטפא, אמר לו באותו הלילה: "כל ערבי יודע כי תוך שלושים יום מהיום נהיה בתל אביב. נשב בבתי־הקפה שלהם על שפת הים, נשתה קפה, נאכל בקלאווה ונתעלס באהבים עם הבחורות היהודיות".
עם הכרזת המדינה החליט קרלסון כי מקומו בעת הזו הוא בישראל, לראות בלידתה של המדינה החדשה. תוך סיכון נפשו, חצה את הקווים לעבר ירושלים העברית, כשהוא מחזיק בידו דגל קטן של ארצות הברית. הוא הצליח להגיע לעמדות היהודים ולהוכיח להם את זהותו האמיתית, ואף הספיק לסקר את מסדר הפרידה של הנציב העליון האחרון אלן קנינגהם. בישראל שהה קרלסון ותיאר את הולדת המדינה בספרו בפרק הנקרא "מדינת ישראל (Medinat Yisrael - כך במקור) נולדת".
לאחר ימים אחדים, כשטעם את טעם המצור והמחסור בירושלים, הצליח קרלסון להסתנן לשער יפו ולחזור לעיר העתיקה. לא די היה לו בכך, ולאחר שסיקר את הקרבות בירושלים מצידה הערבי שב והסתנן לירושלים המערבית. הוא הופתע לראות בעיר הנצורה והמופגזת את שמחת התושבים על הכרזת העצמאות ואת דגלי ישראל מתנוססים בכל פינה. יחד עם זאת בפרק בספרו הנקרא "החיים בעיר הנצורה" תיאר את סבלות התושבים, המחסור, הרעב, ההפגזות הבלתי פוסקות והאבל על הנופלים. כן סיקר את ניסיון הפריצה של הפלמ"ח לעיר העתיקה דרך שער ציון ב-19 במאי 1948. מאורע שהשפיע קשות על קרלסון, כאמריקאי, היה נפילתו מכדורי הערבים של הקונסול הכללי ארצות הברית תומאס ואסון ב-22 במאי, ליד בניין ימק"א ירושלים.
קרלסון לא נח ולא שקט עד שכעבור זמן לא רב שב וחדר מבעד לקווים לשטח הערבי דרך אבו תור. המשמר הערבי שתפס אותו לא האמין לסיפורו והוא עמד בפני סכנת הוצאה להורג, אלא שלאחר מאמצים עלה בידי שוביו להתקשר אל קצין ערבי ממכריו והלה ערב למהימנותו. בסבב זה התוודע קרלסון לרב-סרן עבדאללה א-תל, מפקד הלגיון הערבי בירושלים, ותחת חסותו היה עד לאירוע היסטורי כשנוכח אישית בנפילת הרובע היהודי של העיר העתיקה ב-28 במאי 1948, בידי כוחות הלגיון הערבי ובכניעת תושביו היהודים שפונו ממנו לאחר שעמדו במצור שישה חודשים. קרלסון נכח בביקורו של המלך עבדאללה בעיר העתיקה מיד לאחר כניעת הרובע היהודי, שאף נעצר לבקשת קרלסון כדי שיוכל לצלמו. מיד לאחר מכן נשמע קול פיצוץ בית הכנסת החורבה וקרלסון מיהר למקום לתעד את חורבותיו.
בהמשך הגיע קרלסון לבית לחם וליריחו, וסיקר את הלך הרוחות בהן לאחר ניצחון הלגיון הערבי בירושלים.
המשך מסעו הוביל אותו לעמאן, בה היה עד ל"התקפת האוויר הראשונה" בתולדות העיר, ושמע את "טרטור מנועיהם של המטוסים היהודיים, שחגו מעל והטילו פצצותיהם". אחת הפצצות פגעה בביתו של מפקד הלגיון הערבי, גלאב פשה. למחרת הלך לבקר במפקדה הראשית של הלגיון ברחוב הראשי של העיר, שם התקבל לשיחה על ידי גלאב. לאחר שהות של ימים אחדים בעיר, יצא במונית לדמשק.
בדמשק חווה הפצצה מן האוויר והצליח לצלם מחלונו את "ההרעשה היהודית הראשונה על דמשק". הוא נפגש בעיר עם חוגים ערביים פרו-נאציים, שהעריצו את ה"פיהרר" הגרמני. באמצעות חוגים אלה נתוודע לגרמני נאצי בשם סטפן ורנר מאייר, שהגיע לדמשק כדי להילחם לצד הערבים. כדי לזכות באמונו הציג עצמו בפניו כאיש ה"בונד" הגרמני מארצות הברית והרים איתו כוסית תוך כדי ברכת "הייל היטלר". קרלסון שאל את עצמו האם הוא בברלין והשנה היא 1938. האיש הפגיש את קרלסון עם מוסלמים בוסנים וקרואטים שהגיעו אף הם להילחם לצד הערבים. ביקורו של קרלסון בדמשק הגיע לשיאו כאשר בעזרת ידידיו אלה הצליח לפגוש את המופתי חאג' אמין אל-חוסייני ולראיינו ריאיון קצר וסתמי, שהתקיים בוילה הממוקמת במתחם מגורים מוקף חומה ובתוכה כ-30 שומרים מזוינים בתת-מקלעים ורימונים. המופתי אמר לו כי תוכניתו היא "להילחם עד הניצחון" ונתן את רשותו לצלמו. קרלסון צילם שתי תמונות של האיש, לפני שזה נסע משם במכונית ממוגנת ירי. לאחר מכן הצליח להפגש גם עם מערוף א-דואליבי, אז פרופסור למשפטים באוניברסיטה הסורית ומנהיג בולט באחים המוסלמים בדמשק, שחילץ את המופתי ממעצר הבית שלו בצרפת ביוני 1946.
פרידתו של קרלסון מן הצד הערבי של החזית הייתה בביקור בביירות, בירת לבנון, שקרלסון נדהם מן המודרניות שלה בהשוואה לפשטותן של עמאן ודמשק. בביירות נפגש עם נוצרים שהסתייגו מן האסלאם ושאפו לדמוקרטיה ואף העזו להביע דעות פרו-ציוניות. ניסיונו לראיין את פאוזי קאוקג'י נכשל, כאשר קאוקג'י קצר הרוח נמנע מלהתייחס לשקריו על ניצחונותיו שלא היו והלך בזעם לאחר שנשאל על מעשיו בגרמניה.
מסעו של קרלסון הסתיים בהגיעו דרך ניקוסיה לחיפה, יחד עם 280 עקורים יהודים על האנייה "התקוה". קרלסון ערך סיור מקיף בארץ, בעצמו ללא ליווי רשמי, כדי להתרשם באופן בלתי אמצעי מהמדינה הצעירה שלה נתונה הייתה אהדתו. קרלסון נסע בעיקר בטרמפים, ובין היתר התארח במשך שבוע בקיבוץ דגניה א'.
סיורו בישראל השפיע עליו עמוקות והביא אותו להשוואה בין התחייה הלאומית של העם היהודי, לבין תחייה אפשרית כזאת של העם הארמני:
"לגבי דידי, היתה גם ישראל מולדת לרגשות שלי. אלפיים שנה חלמו היהודים על עצמאות: מזה אלפי שנים חלמו הארמנים על מולדת ריבונית...קנאתי במזלה של ישראל. כלום לא סבלו הארמנים מידי התורכים...כפי שסבלו היהודים מידיו של היטלר? מה דומה הוא הרקע רב העינויים והיסורים של שני עמים עתיקים אלה, ומה משותפת היא הערגה שלהם לחרות...לא ייפלא, אפוא, כי איש ארמני מצא בישראל זו, מקור השראה לעצמו. ומשנדדתי כך לארכה ולרחבה של ישראל וכולי נתון כאילו בחלום, ראיתי את עצמי בעיני-רוחי שם את האותיות הארמניות באלפא ביתא האשורית; ראיתי בהזיתי דמוקראטיה ארמנית; עתונים ארמנים; ראיתי את אחי הארמנים בונים ויוצרים כשהם חדורים מרץ של עם שיצא לחפשי. ראיתי את ארמניה קמה לתחיה."
מישראל הגיע בנובמבר 1948 לביקור בעיר הולדתו אלכסנדרופוליס שביוון. בסיום מסעו המריא קרלסון במטוס נוסעים מאתונה לשוב לארצות הברית.
את רשמיו וחוויותיו מסיקור מלחמת העצמאות מן הצד הערבי העלה קרלסון על הכתב בספרו "מקהיר עד דמשק" שראה אור בשנת 1951. עד מהרה תורגם הספר לעברית על ידי העיתונאי שלום רוזנפלד ויצא לאור בישראל בשנת 1952. לגרסה העברית ניתנה כותרת משנה "עם צבאות ערב נגד ישראל". הספר היה אחד מרבי המכר בישראל בראשית שנות החמישים.