stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כליל החורש
הערות שוליים

↑  כליל החורש באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
↑  מאמר בצרפתית אודות תפקידם של עצים הנטועים כגדרות בהגנה על מטעים (עמוד 27) http://olivarbo.fr/wp-content/uploads/2013/03/haies-2011-NOL-84.pdf
כלנית

ערך זה עוסק בסוג במשפחת הנוריתיים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| כלנית |
| --- | --- |
 צבעים שונים של כלניות.
מיון מדעי
על־ממלכה:: איקריוטיים
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: נוריתאים
משפחה:: נוריתיים
סוג:: כלנית
שם מדעי
 Anemone ‏לינאוס, 1753
כלנית מצויה אדומה
הכלנית (שם מדעי: Anemone) או שושנת המלך, היא סוג פרח ממשפחת הנוריתיים בו כ-120 מינים הנפוצים בכל העולם למעט אוסטרליה ואנטארקטיקה. שמו העברי של הפרח ניתן על ידי החוקר היהודי עמנואל לעף בספרו "צמחי היהודים".
מיני הכלנית הם גאופיטים רב-שנתיים. בעולם הם נפוצים בעיקר באזורים בעלי אקלים מתון או קריר בחצי הכדור הצפוני והדרומי. בארץ ישראל מיוצג הסוג על ידי מין יחיד – כלנית מצויה (Anemone coronaria) – צמח מוגן אשר נפוץ מצפון הארץ עד הר הנגב. הכלנית פורחת מסוף דצמבר ועד סוף מרץ. ניתן לזהותה על פי טבעת פנימית לבנה בעלי הכותרת שלה (בכלניות מבוגרות בלבד). בדרך כלל בעלת חמישה-שישה עלי כותרת. פרח הכלנית ידוע בשלל צבעיו.
בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל קראו לחיילי הדיוויזיה המוטסת השישית של הצבא הבריטי "כלניות" על שם כומתותיהם האדומות.
בגן הבוטני בירושלים מצויים כמה מינים של כלניות מאירופה לצד הכלנית המצויה: כלנית אלפינית (Anemone alpina), כלנית נעימה (Anemone blanda) ובת-כלנית (Anemone pulsatilla). מינים נוספים שקנו להם מקום בגינון הישראלי: כלנית יפנית (Anemone hupehensis), כלנית היערות (Anemone sylvestris), Anemone pavonina שגדלה בדרום אירופה, ודומה לכלנית המצויה וכלנית מספרד (Anemone palmata). המינים האלו נפוצים כצמחי תרבות באזור ההר הגבוה של ישראל.
בתרבות

"כלניות" הוא הכינוי שניתן על ידי אנשי היישוב לחיילי הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית, שהוצבה בארץ ישראל בספטמבר 1945.
"כלניות" הוא שיר ישראלי ידוע, פרי עטם של נתן אלתרמן ומשה וילנסקי. וידוע במיוחד בביצועה של הזמרת שושנה דמארי ששרה אותו כמעט בכל הופעותיה והפך מזוהה עמה.
"ימי הכלניות" הוא ספרו של העיתונאי וההיסטוריון תום שגב על ימי המנדט הבריטי.
תמונות

פריחה צפופה של כלנית מצויה על גדות נחל אדוריים
כלנית בצבעי כחול-סגול
כלניות בשלושה צבעים ליד מגידו
כלנית מצויה אדומה
כלניות במגוון צבעים
שדה כלניות בסמוך לצומת סעד, הנגב הצפוני
כלנית וסביונים, ליד קיבוץ רעים
כלנית מהמין Anemone ranunculoides
כלנית יפנית Anemone hupehensis
מרבד כלניות סביב שלולית החורף בנתניה, פברואר 2021
ראו גם

כלנית מצויה
נורית
פרג אגסני
הערות שוליים

↑  כלנית מצויה, באתר "מטר"
2.נערך ב-3.5.2020 על ידי Darktermi Gaming
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294856205171  BnF: cb15085609g (data)  GND: 1144512646  LCCN: sh85004948  LNB: 000222625 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לוף (סוג)

| לוף |
| --- | --- |
 לוף ארצישראלי
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד-פסיגיים
סדרה:: כף צפרדע
משפחה:: לופיים
סוג:: לוף
שם מדעי
 Arum ‏לינאוס, 1753
לוף (שם מדעי: Arum) הוא סוג צמח בעל פרחים במשפחת הלופיים.
הלוף אנדמי לאירופה, לצפון אמריקה ולמערב ולמרכז אסיה, ורבים ממיניו נפוצים באגן הים התיכון.
זהו עשב רב שנתי בעל קנה שורש, המגיע לגובה של 20-60 ס"מ. עליו של הצמח מאופיינים בצורת ראש חץ, ואורכם 10-55 ס"מ. ללוף תפרחת מסוג אשבול (Spadix), המוקפת במִתְחָל - עלה צבעוני בגודל 10-40 ס"מ. צבעי המתחל משתנים בין מין למין, ונעים בין לבן, צהוב, חום וסגול. פירותיו של הלוף מאוגדים באשכול, וצבעם אדום או כתום.
בסוג לוף מעל 30 מינים, מהם נפוץ בישראל המין לוף ארצישראלי. המין לוף ירוק (Arum hygrophilum) הוא אלרגני לפי הספרות הבוטנית.
כחל הודי

| כחל הודי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: כחלאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: כחליים
סוג:: כחל
מין:: כחל הודי
שם מדעי
 Coracias benghalensis ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


כחל הודי בתעופה
כחל הודי (שם מדעי: Coracias benghalensis) הוא מין של כחל שחי באסיה, ממערב אסיה ובעיקר בתת-היבשת ההודית (כולל הודו). זהו מין אקרובטי שבטקסי החיזור שלו מבצע תרגילים אווירובטיים בתעופה. הוא נפוץ על גבי עמודים וחוטי חשמל, מהם הוא משקיף על שטח הציד שלו, שבו הוא צד פרוקי-רגליים וחולייתנים קטנים. צבעיו העיקריים הם כחול ותכלת, אך החזה והראש שלו חומים.
תיאור

הכחל ההודי הוא עוף מוצק באורך 26–27 סנטימטרים (10–11 אינץ'), ודומה לכחל המצוי שנפוץ באירופה וחולף במערב אסיה, בדרכו לאפריקה. עם זאת הצבעים של שניהם קצת שונים זה מזה. הכחל ההודי הוא בעל חזה חום (בניגוד לחזה הכחול של הכחל המצוי), כיפת הראש והבטן כחולים-תכולים. הכנפיים תכולים עם פסים כחולים עמוקים באברות הכנף, ופס חום בבסיס הכנף. הזנב הוא תכול עם פס כחול והנוצות המרכזיות בצבע ירוק דהוי. הצוואר והגרון עם פסים בגווני לילך-סגול שזורים בפסים לבנים. הכתם בכל עין הוא בצבע אוכרה.
שלושת האצבעות הקדמיות מאוחות בבסיס. המקור ארוך ודחוס עם קצה עליון מעוקל וקצה חד. הנחיריים ארוכים וחשופים ויש זיפים בבסיס המקור.
כחל הודי פורש כנפיו
על כבל
תפוצה ובית גידול

הכחל ההודי נפוץ ברחבי אסיה, מעיראק ואיחוד האמירויות הערביות בדרום מערב אסיה, לאורך ורוחב כל תת-היבשת ההודית (כולל הודו, סרי לנקה והאיים המלדיביים). בית הגידול העיקרי שלו הוא אזורים מעובדים על ידי חקלאות, יערות דלילים וערבות דשא.
התנהגות ואקולוגיה

הכחל ההודי ניפצה לעיתים תכופות כאשר הוא יושב על ענפי עצים חשופים, עמודים או כבלים בגובה 3–10 מטרים. הכחל סוקר את השטח מסביבו למציאת טרף וכאשר הוא מוצא אחד, הוא צולל לקרקע ולוכד אותו. הטרף כולל פרוקי-רגליים בהם חרקים, עכבישים ועקרבים וכן חולייתנים קטנים כמו דו-חיים ונחשים. החרקים שמהווים את העיקר הטרף הם חיפושיות (50% מהטרף) וחרגולים וצרצרים (25% מהטרף). בית הגידול והמזון שלהם דומים לאלו של הדרונגו השחור.
כחל הודי אוכל חרגול
הכחל ההודי נפוץ גם באזורים כפריים וחקלאיים, ומנצל את מעשי האדם ומבניו כדי להשיג מזון. בעונת הקיץ הוא צד גם בשעות הערב כאשר הוא נעזר בתאורה מלאכותית המושכת חרקים. הוא נמשך גם לנחילים של טרמיטים מכונפים. הוא נמשך לאש, כנראה מפני שהיא מושכת בעלי-חיים הנמצאים בתפריטו ועוקב גם אחרי טרקטורים העובדים בשדות. הכחלים צדים גם ליד כבישים, דבר שגורם לעיתים למותם בהתנגשויות עם כלי רכב. בצפון הודו נרשמה ירידה בכמות הכחלים בצידי הדרכים.
בבתי הגידול שלהם בדרום הודו, הם נצפו בצפיפות של 50 פרטים לקילומטר רבוע. באחד המקרים נצפו כ-40 פרטים יושבים על תיל חשמל באורך 70 מטר.
במחקר על התנהגות הקינון של הכחל ההודי נמצא שמיד אחרי היקיצה הם מבלים מספר דקות בטיפוח הנוצות ואז מעופפים סביב אתרי הקינון שלהם. הם יושבים על חוטי חשמל וטלפון. הם יושבים גם על עצים ושיחים. הם נוהגים לשבת בגובה 3–10 מטר מעל במקום שמעליו הם משחרים לטרף. לעיתים הם ניזונים גם מחרקים שנמצאים על צמרות העצים.
כמו שאר מיני הכחלים, בעת החיזור מרהיב הכחל במופעי אווירובטיקה הכוללת מעוף נמרץ מלא פיתולים, גלגולים וסיבובים - דבר שהעניק לו את שמו העממי באנגלית: Roller. עונת הרבייה היא בין מרץ ליוני (בדרום הודו היא קצת מוקדמת יותר). בנוסף למעוף החיזור הכחל גם מציג לראווה את מקורו, מבצע קידות, מטפח את נוצותיו בפני המחוזרת ומנופף בכנפיו וזנבו. הכחל מקנן בדרך כלל בחורים בעצים, לרוב חורים שנקדחו על ידי נקריים או חרקים בעצי דקל, אך גם חורים בעצים רקובים שהוא מרחיב בעצמו, וחורים במבנים מעשי אדם.
בתטולה ממוצעת יש 3–5 ביצים. הביצים רחבות ואליפטיות, אך לעיתים כמעט כדוריות. שני הזוויגים דוגרים על הביצים במשך 17–19 ימים. הגוזלים חיים בקן למשך כחודש ואז מצמיחים נוצות ופורחים ממנו.
הקול העיקרי שמשמיע הכחל ההודי דומה לזה של עורב, אך הוא משמיע גם קולות אחרים, אחדים דומים ל"בוינק" מתכתי. הוא צווח בעיקר בעונת הרבייה.
מצב שימור

טווח התפוצה שלו רחב מאוד וה-IUCN דירג אותו כ"לא נתון בסיכון" (LC).
בתרבות

הכחל ההודי נפוץ מאוד במישורים המאוכלסים של הודו ושמו נקשר למספר אגדות בדת ההינדו. הוא נחשב לקדוש לאל וישנו, ונתפס ומשוחרר במהלך פסטיבלים כגון הדוסרה או היום האחרון של הדורגה פוג'ה. הוא מכונה בהינדית נילקנת'  שפירושו "גרון כחול", שם שנקשר גם לאלה שיווא. אמונה טפלה גורסת שקציצת נוצותיו לאבקה והאכלת הפרות בהם תגדיל את תפוקת החלב שלהן.
הכחל ההודי נבחר לעוף הרשמי של מספר מדינות בהודו בהן אודישה, קרנאטקה וטלנגאנה.
הערות שוליים

↑  כחל הודי באתר הרשימה האדומה של IUCN
כחל הודי יושב על עץ
כף אווז לבנה

| כף אווז לבנה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ציפורנאים
משפחה:: ירבוזיים
סוג:: כף האווז
מין:: כף אווז לבנה
שם מדעי
 Chenopodium album ‏לינאוס, 1753
כף אווז לבנה (שם מדעי: Chenopodium album, באנגלית Goosefoot או Fat-Hen) היא מין של כף האווז, עשב שוטה הצומח במהירות יחסית.
תפוצה

כף אווז לבנה נפוצה בכל רחבי אירופה, שם תיאר אותה קארולוס ליניאוס כבר ב-1753. היא נפוצה גם במזרח הרחוק עם מאפיינים חיצוניים שונים במעט. פרט לשני אזורים אלו, התפשטה כף האווז הלבנה לאוקיאניה, צפון אמריקה, אוסטרליה ואפריקה. כצמח שוטה, היא מעדיפה קרקע עשירה בחנקן, וצומחת היטב באתרי עזובה.
מאפיינים

צמח בעל גבעול מרכזי ישר וגלילי, הצומח ישר לגובה שבין 10 ס"מ למטר וחצי. נוטה לכפוף לאחר הפריחה, ממשקל הפרחים והפירות. העלים מסורגים ומשתנים בצורתם לאורך הגבעול: אלו שקרובים לבסיס בצורת יהלום עם פתח משונן, ואלו הקרובים לקצה להביים ושפתם תמימה.
הפריחה מתחילה במאי וממשיכה עד נובמבר. הפרחים קטנים ובעלי חמישה עלי כותרת, הדומים לחמש אצבעות עם קרומים ביניהן (ייתכן כי מכאן הגיע השם "כף אווז"). האבקנים עשויים לעורר את קדחת השחת.
הפירות עגולים ומכילים עשרות זרעים שחורים אכילים. זרעים אלו עשירים בחלבון, סידן, זרחן וויטמין A, וערכם התזונתי קרוב לזה של כף אווז הקינואה.
בשימוש האדם

כף אווז לבנה היא לרוב מטרד לחקלאים, היות שהיא מתפשטת במהירות בקרקע מדושנת ולא מלוחה. בגידולים כמו תירס, התפשטות של כף אווז לבנה עשוי להוריד את היבול ב-13%. עם זאת, באזורים מסוימים בעולם מגדלים את הצמח באופן מכוון כגידול חקלאי, לטובת מאכל הגרעינים.
במטבחים מסוימים משתמשים בעלים הרחבים מבסיסו של הצמח כעלה ירוק לסלטים, בדומה לעלי סלק ותרד. הגרעינים והעלים משמשים מספוא טוב לעופות (על כך השם האנגלי לצמח - Fat Hen, תרנגולת שמנה). כמספוא לבקר היא נחותה מעשבים אחרים, ועשויה לגרום לתופעות לוואי בהמוגלובין הפרות.
הקנה המרכזי של הצמח מתקשה עם הזמן ומתעצה, ולכן באזורים מסוימים בסין השתמשו בו כמטה הליכה.
בישראל

כף אווז לבנה היא ממיני העשבים השוטים הנפוצים בארץ. ניתן למצוא אותה צומחת באזורי עזובה בחרמון, רמת הגולן והגליל; בעמק יזרעאל, הר הגלבוע והכרמל; השרון, מישור החוף וגוש דן; ים המלח, מדבר יהודה, הרי ירושלים והשפלה; בנגב ובהרי אילת.
ניצן ופרח של כף אווז לבנה
כסית האבוב

| כסית האבוב |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: קטניתאים
משפחה:: קטניות
סוג:: Cassia
מין:: כסית האבוב
שם מדעי
 Cassia fistula ‏לינאוס, 1753

כַּסְיָת האַבּוּב (שם מדעי: Cassia fistula) הוא עץ טרופי ממשפחת הקטניות (שעבר הקסאלפיניים) שמוצאו מהודו ועד מיאנמר, גדל בעיקר באזורים הטרופיים עם יובש עונתי והתפשט לאפריקה, אמריקה הדרומית ואוסטרליה. בישראל מין זה גדל כעץ נוי. מלבלב בחודש יוני לאחר הפריחה. בישראל מין זה נשיר מותנה, כלומר הוא משיר את עליו בחורפים קריים בחודשי ינואר ופברואר ובחורפים מתונים, העלים נושרים רק בחודש מאי, סמוך לפריחה שנמשכת מיוני עד אוגוסט.
העץ ניכר בעלעלים דמויי ביצה הערוכים בזוגות ובאשכולות פרחים הבולטים בפריחתם הצהובה. הוא. מפורסם בשל פירותיו המוארכים דמויי צינור, המגיעים עד לאורך של כחצי מטר. הפרי הבשל הוא שחום ובעל ציפה מתוקה, המכיל כ-70%-60% סוכר ובעל ריח אופייני המזכיר מאוד את פירות החרוב. בשל כך, הוא נקרא בערבית בשם העממי "ח'רוב אלהנדי", דהיינו החרוב ההודי. השם הערבי התקני של כסיית האבוב הוא "ח'יאר שנבר" וכך הוא נזכר בכל המקורות הכתובים בערבית ובעברית.
מאפיינים

העץ מגיע בגובהו עד כדי 10 מ'. הגזע קצר ומתפצל מגובה נמוך, נוף העץ מעוגל.
העלה ארוך כדי 30 ס"מ ויותר ומנוצה ל-4 עד 8 זוגות עלעלים דמויי ביצה, שאורכם 7.5 עד 20 ס"מ, מחודדים פחות או יותר אך קהים בראשם וצבעם ירוק בהיר.
התפרחות מופיעות באשכולות גדולים ודלילים, משולשים, אורכם 30 ס"מ ויותר, עוקציהם באורך 5 ס"מ.
האשכולות חיקיים ומשתלשלים כלפי מטה. הפריחה מתחילה מעוקץ האשכול, וממשיכה לכיוון קצה האשכול.
הפרחים צהובים, קוטרם 5 ס"מ, בעלי ריח נעים. החפים חסרים.
אבקנים פוריים 10.
הפרי הוא תרמיל גלילי, אורכו לפחות 30 עד 60 ס"מ, צבעו שחור, מחולק לחדרים חד-זרעיים.
שימושי הצמח ברפואה

בספרות ימי הביניים מופיעים שימושים רבים בכסיית האבוב בהם טיפול בנפיחויות בגוף, פצעים פנימיים בגרון, דלקת פרקים וכחומר משלשל.
גידול כסיית האבוב בארץ ישראל

הרדב"ז (מאה ה-16) מתאר מציאות בה כסיית האבוב לא גדלה בארץ ישראל. אך, יש מקורות קדומים אליו, אם כי לא מדויקים, המתארים אפשרות בה הוא כן היה גידול המצוי בה.
כסיית האבוב הוא עץ אור מלא, רגיש לקרה ושרב, עמיד בגיר ובמליחות. גדל היטב בקרקעות קלות בשפלה ובבקעה. הריבוי באמצעות זרעים בסתיו או באביב.
הערות שוליים

↑  כסית האבוב באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  זהר עמר, השימוש בכסית האבוב בארץ ישראל, קורות, יא, תשנ"ה עמ' 57-56.
1 2  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 190
↑  זהר עמר, השימוש בכסית האבוב בארץ ישראל, קורות, יא, תשנ"ה עמ' 59-57.
↑  זהר עמר, השימוש בכסית האבוב בארץ ישראל, קורות, יא, תשנ"ה עמ' 64-63.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007415985205171 
כסיית האבוב בחצר בית
לחך

| לחך |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: לחכיים
סוג:: לחך
שם מדעי
 Plantago ‏לינאוס, 1753
לחך אזמלני בצוקי מוהר באירלנד
לחך (שם מדעי: Plantago) הוא סוג במשפחת הלחכיים הנחשב לצמח מרפא. מקליפות הזרעים של הצמח מפיקים פסיליום. צמחים מסוג זה נפוצים בכל העולם.
על פי הספרות הבוטנית, לפחות מיני הלחך מסוג לחך בשרני, לחך המלחות, לחך מלבין, לחך גדול, לחך חום-לוע, לחך מצוי, לחך אזמלני, לחך גלילני, לחך כרתי, לחך סגלגל, לחך בלוטי, לחך הודי, לחך לופת ולחך ריסני הגדלים בארץ ישראל הם אלרגניים.
כחלון האפון

| כחלון האפון |
| --- | --- |
 כחלון האפון. 
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: פרפראים
תת־סדרה:: Glossata
משפחה:: כחליליים
סוג:: כחלון
מין:: כחלון האפון
שם מדעי
 Lampides boeticus ‏לינאוס, 1767

כַּחְלוֹן הָָאָפוּן (שם מדעי: Lampides boeticus, שם קודם: כחליל האפון) הוא פרפר יום המשתייך למשפחת הכחליליים. הוא אחד ממיני הפרפרים הנפוצים בעולם. כחלון האפון הוא מין נודד ותפוצתו החובקת תבל מוסברת ביכולת ההסתגלות שלו למיני צמחים פונדקאים רבים המשתייכים למשפחת הפרפרניים, וליכולת ההסתגלות שלו לאזורי אקלים שונים כולל יערות גשם.
כחלוני האפון בולטים בצבעם הכחול ובמעופם התזזיתי. הם בעלי דו-פרצופיות או דו-צורתיות זוויגית. הזכרים כחולים-סגולים בגוון מתכתי בוהק, כנפי הזכרים מסתיימות בשפה חומה. הנקבות חומות עם רקע כחלחל. חלקן התחתון בהיר בגוון קרמי ומעוטר במעין דגם שיישי ובפס לבן לכל אורכו, בקצה הכנף התחתון ישנם שני כתמים שחורים בולטים כמעין עיניים מדומות המסתיימות במחושים מדומים, זאת כדי להשלות טורפים פוטנציאלים אשר ינסו לתפוס חלק זה של הפרפר - זה האחרון ינוס במהרה ויינצל, לא פעם תוך אובדן חלק מכנפו.
תצפיות שערך דובי בנימיני על תנועת כחלון האפון הובילו אותו לזיהוי מאפיין התקדמות ייחודי של הפרפר, טקטיקת דילוגים מפונדקאי פורח למישנהו לאורך השנה - עדות נוספת ליכולת ההשרדות הבולטת של המין.
כחלון האפון, בקצה כנפיו ישנם מחושים ועיניים מדומים לבלבול טורפים
שם הסוג נגזר מהמילה היוונית lamnph שמשמעותו "קצף" - אולי בשל הדגם שעל כנפיו התחתונות הדומה לקצף, ושם המין הוא כפי הנראה על שם האזור Baetica שמו הרומי של חבל ארץ בדרום ספרד.
אזור מחיה

כחלון האפון הוגדר על ידי הביולוג לינאוס על ידי פרטים שנתפסו באלג'יר. תפוצתו בכל המרחב הכולל את אפריקה, אסיה כולל מלזיה, אוסטרליה,גינאה החדשה ואף איי הוואי וניו זילנד, פרט לאמריקה והקטבים. בישראל הפרפר נפוץ בכל הארץ החל מחודש מרץ ועד נובמבר, והוא אחד מהבולטים שבפרפרי האביב. ניתן לראותו סביב מיני פרפרניים כאשר הוא נמשך לפרחים ולפירות.
שלבי התפתחות > הביצה

הנקבה מטילה ביצים בודדות. הביצה עגולה ופחוסה, בעלת דגם מרושת וצבעה צהבהב-ירקרק.
שלבי התפתחות > הזחל

לזחל שני מופעים עיקריים: 1. גוף ירקרק, המקנה לו הסוואה על-גבי העלים. 2. גוף חום-ורדרד. ראשו שחור. לאורך גבו קו אדמדם ובצדיו פס ירוק. הזחל ניזון מעלי הפרחים ומפירות.
הצמחים הפונדקאים העיקריים ממשפחת הפרפרניים הם: אחירותם החורש, האפונה, הקרקש, התורמוס, הלוביה, הלוטוס, הביקיה, האספסת ומינים רבים נוספים המאפשרים את השרדותו של כחלון האפון באזורים נרחבים של העולם.
מסביב לשיחי הקרקש הצהוב מעופפים שני מיני כחליל: כחלון האפון וקרקשי הסנה - זה האחרון גדול יותר.
שלבי התפתחות > הגולם

בדומה לגלמי מיני כחליליים רבים גם גולם כחלון האפון הוא מטיפוס גולם החגורה.
גלמי כחלון האפון משמיעים קולות, בעיקר בשלב הצעיר של הגולם. השמעת הקולות משמשת כפי הנראה כאמצעי להגנה. גלמי כחלון האפון אינם היחידים המשמיעים קולות מבין מיני הכחליליים וישנם מינים נוספים שגלמיהם משמיעים קולות דוגמת, כחליל הרימון, כחלון השיטה וכחליל השברק.
לקריאה נוספת

דובי בנימיני, מדריך הפרפרים בישראל, כתר, 2002, מהדורה שישית 2010, עמ' 174-175.
דובי בנימיני, גינת הפרפרים בישראל, כתר, 2009, עמ' 205.
יצחק איזנשטיין, פרפרי ארץ ישראל, הוצאת המחבר, 2003, עמ' 325-326.
(81-82)Princeton field guide by Tom Tolman - Butterflies of Europe
"זחלים" הוצאת "טבע ישראלי", עורך: נועם קירשנבאום - מדריכי כיס לזחלים של הפרפרים הנפוצים בארץ ישראל.
הערות שוליים

↑  כחלון האפון באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  (81-82)-Princeton field guide by Tom Tolman - Butterflies of Europe
↑  "מדריך הפרפרים" מאת דובי בנימיני, הוצאת "כתר" הדפסה שישית מעודכנת, 2010 עמ' 175-174
↑  "גינת הפרפרים" מאת דובי בנימיני, 2009, עמ' 205
↑  "ביטאון אגודת חובבי הפרפרים" כח (1) תשע"א - מאי 2011-מאמר מאת דובי בנימיני עמ' 7
↑  "ביטאון אגודת חובבי הפרפרים" כז (1) תש"ע - מאי 2010-מאמר של אביתר פיינגולד עמ' 27
↑  ביטאון האגודה לחובבי פרפרים בישראל, כרך 26, מאי 2009, מאמר של אופיר תומר אודות שמות הפרפרים - על סיסיטמטיקה, נומנקולטורה, אטימולוגיה ופרפרים.
↑  "גינת הפרפרים" מאת דובי בנימיני, 2009, עמ' 205
↑  "מדריך הפרפרים" מאת דובי בנימיני, הוצאת "כתר" הדפסה שישית מעודכנת, 2010 עמ' 175-174
↑  "מדריך הפרפרים" מאת דובי בנימיני, הוצאת "כתר" הדפסה שישית מעודכנת, 2010 עמ' 175-174
↑  יצחק איזנשטיין, "פרפרי ארץ ישראל", הוצאת המחבר, 2003, עמ' 209
↑  "זחלים" הוצאת טבע ישראלי, עורך: נועם קירשנבאום - מדריכי כיס לזחלים של הפרפרים הנפוצים בארץ ישראל.
↑  "מדריך הפרפרים" מאת דובי בנימיני, הוצאת "כתר" הדפסה שישית מעודכנת, 2010 עמ' 174-175
↑  יצחק איזנשטיין, "פרפרי ארץ ישראל", הוצאת המחבר, 2003, עמ' 209
↑  "גינת הפרפרים" מאת דובי בנימיני, 2009, עמ' 205
↑  "מדריך הפרפרים" מאת דובי בנימיני, הוצאת "כתר" הדפסה שישית מעודכנת, 2010 עמ' 174-175
↑  יצחק איזנשטיין, "פרפרי ארץ ישראל", הוצאת המחבר, 2003, עמ' 209
↑  "ביטאון אגודת חובבי הפרפרים" כז (1) תש"ע - מאי 2010 - מאמר של אביתר פיינגולד עמ' 17-18
כחלון האפון
Spartium junceum - אחירותם החורש אחד מהפונדקאים של כחלון האפון
כחלון האפון. שימו לב לצבען הכחול-סגול מתכתי בחלקן העליון של הכנפיים, התחום בגבולות חומים, ולחלקן התחתון של הכנפיים, בעלי הדגם החום שיישי בהיר, ובעיקר לפס הלבן לאורכו של הכנף אשר מקל על זיהוי המין.
כדנית

| כדנית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ציפורנאים
משפחה:: כדנתיים
סוג:: כדנית
שם מדעי
 Nepenthes ‏לינאוס, 1753
תחום תפוצה
 תפוצת הכדנית בטבע
כדנית (שם מדעי: Nepenthes) הוא צמח טורף ממשפחת הכדנתיים. הצמח גדל באזורים הטרופיים של דרום-מזרח אסיה, באיי סיישל ובאי מדגסקר, כאשר מגוון המינים הגדול ביותר נמצא באיים סומטרה ובורנאו. הקרקע באזורים אלו ענייה במינרלים ובחנקנים זמינים לצמח ועל כן, פיתחו הכדניות במשך השנים מלכודות בצורת כד (ומכאן בא שמם). המלכודות, שמתפתחות בסופו של העורק הראשי של כל עלה, לוכדות חרקים והצמח מעכל אותם ומנצל את החומרים הדרושים לו שנמצאים בגוף החרק. הכדנית מונה כמאה זנים טהורים ועוד כמה מאות זני כלאיים, מקצתם נוצרו בטבע ורובם המוחלט בידי האדם.
בישראל מגודל מין יחיד בגינון תרבותי, כדנית מקסימה (Nepenthes maxima).
חלוקה

את הכדניות נהוג לחלק לארבע קבוצות בעלות העדפות טמפרטורה שונות:
Lowland - אזור נמוך - כשליש מכלל זני הכדניות שייך לקבוצה זו. הכדניות בקבוצה זו גדלות באזורים שגובהם נע בין 0-900 מטרים מעל פני הים. הטמפרטורה באזורים אלו נעה בין 27-39 מעלות צלזיוס ביום ו-22-27 מעלות צלזיוס בלילה.
Intermediate - אזור בינוני - הכדניות בקבוצה זו גדלות באזורים שגובהם נע בין 900-1500 מטרים מעל פני הים. הטמפרטורה באזורים אלו נעה בין 24-30 מעלות צלזיוס ביום ו-19-24 מעלות צלזיוס בלילה.
Highland - אזור גבוה - הכדניות בקבוצה זו גדלות באזורים שגובהם נע בין 1500-2500 מטרים מעל פני הים. הטמפרטורה באזורים אלו נעה בין 21-27 מעלות צלזיוס ביום ו-15-21 מעלות צלזיוס בלילה.
UltraHighland - אזור גבוה מאד - הכדניות בקבוצה זו גדלות באזורים הרריים שגובהם הוא 2500 מטרים מעל פני הים ומעלה. באזורים אלו ישנה ירידה קיצונית בטמפרטורה בלילה והלחות היחסית מגיעה בדרך כלל לרוויה. הטמפרטורה באזורים אלו לא עולה על 23 מעלות ביום ובלילה היא עשויה לרדת עד חמש מעלות צלזיוס.
מבנה

לכדניות מבנה גבעול שמתוכו יוצאים עלים אשר מהם מתפתחים כדים. רוב הכדניות מטפסות על שיחים ועצים ואורך הגבעול שלהן עשוי להגיע לעשרות מטרים. הכדים הם חלק מהעלים על אף שרבים טועים וחושבים שהכדים הם הפרחים של הצמח. הכדניות מוציאות ממרכז הגבעול מעין עמוד פריחה גבוה המתאפיין בכמה עשרות פרחים חד מיניים ועל כן ישנן כדניות זכרים וכדניות נקבות. הטרף העיקרי של הכדניות הוא חרקים אך לעיתים הן טורפות גם דו-חיים וזוחלים קטנים. תועדו מקרים בהם נמצאו שרידים של חולדות וציפורים בכדים, ובכך הפכו הכדניות לצמחים הטורפים בעלי הטרף הגדול ביותר.
מאפייני הכדים

הכדים מתפתחים בסופו של העורק, שנקרא גם קנוקנת, ועם הזמן הם נעשים יותר ויותר גדולים. כאשר הם מסיימים את התפתחותם, נפתח המכסה שלהם כדי לאפשר כניסת טרף. תהליך הגדילה של הכד משתנה בין המינים השונים, בגילאים שלהם ובגודל הסופי שאליו מיועד הכד להתפתח והוא אורך בין שבוע לכמה חודשים.
כל עלה חדש מייצר כד שגדול מקודמו. גודלם המקסימלי של הכדים משתנה בין המינים והוא עשוי להיות בין כמה סנטימטרים בודדים ועד חצי מטר.
כדי הכדנית כוללים בתוכם שלוש מערכות הקיימות בכל צמח טורף:
מנגנון משיכת הטרף - בשוליים של הכד ובתחתית העלה שלו ישנם צופנים רבים המפרישים ריח מתוק שמושך אליו חרקים שונים. צורת הכד וצבעיו, המשלבים פליטת אור זוהר, בולטים מאוד בסביבה ומושכים אליהם בעלי חיים.
מנגנון לכידת הטרף - הדפנות הפנימיות של הכד מצופות בפתיתי שעווה חלקים וכאשר הטרף נופל לתחתית הכד, הם מקשים עליו מאוד לטפס החוצה. בנוסף, הכד מכיל בתוכו נוזלים שמקשים על הטרף עוד יותר את היציאה, ויש הטוענים שהנוזל אף מטשטש את ראייתו של הטרף.
מנגנון עיכול הטרף - הנוזל שבכדים מכיל אנזימי עיכול, המפרקים ומעכלים את גופו של הטרף. לרוב, נותר מהטרף בסוף התהליך רק השלד הכיטיני, שאינו מתעכל. הכדנית מנצלת את החומרים המזינים הנמצאים בגוף הטרף לעצמה, והם מועברים דרך קנוקנת הכד לעלה ומשם לשאר חלקי הצמח.
מחקרי אבולוציה

אחת החידות הקיימות באבולוציה היא כיצד הפתחו תכונות או איברים מורכבים כמו תעופה, עין מורכבת, יכולת לכידת חרקים על ידי צמחים ועוד. תעופה דורשת שרירים מתאימים, נוצות או קרומים, מבנה גוף קל ואווירודינמי, ויכולת בקרה במוח. כל שינוי כזה צריך להתפתח בנפרד ורק השילוב שלהם יחד מאפשר תעופה. התפתחות כל חלק בנפרד או הפתחות חלקית היא לכאורה לא מועילה.
מחקרים שפורסמו בירחון המדעי סייאנס בינואר 2024 מצביעים על כך שתכונות מורכבות יכולות להיווצר על ידי שילוב מקרי של מספר תכונות נפרדות שהתפתחו קודם לכן. מחקר אחד בהובלת פרופ' אולריקה באואר בדק התפתחות מנגנון של לכידת חרקים בשני צמחים טורפים מסוג כדנית. המנגנון הלוכד דורש שלושה רכיבים שונים - כימי, מבני, ומכני בכד וב"מכסה" הסוגר על החרק. החוקרים בדקו את העץ האבולוצוני של כל המינים בסוג ומצאו כי אחת או שתיים מבין התכונות הופיעה באופן מקרי ברוב המינים. בשני המינים הטורפים הופיעו כל שלושת התכונות. אלו התפתחו בנפרד בכל מין בלי התפתחות באב קדמון משותף (אבולוציה מתכנסת). החוקרים הסיקו כי הופעת התכונה החדשה (היכולת לטרוף חרקים) היא תוצאה של "צירוף מקרים ספונטני" ולא תוצאה של ברירה מכוונת של תכונות המשנה.
ראו גם

כדנית אטינבורו
לקריאה נוספת

קארל זימר, פיתוי גורלי, נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, גיליון 142, מארס 2010
הערות שוליים

↑  http://onlinelibrary.wiley.com/doi/10.1111/j.1438-8677.2012.00709.x/abstract 
 http://www.bbc.co.uk/nature/21459520
1 2 3   גדעון לב, חוקרים: שינויים גדולים באבולוציה מובלים על ידי צירופי מקרים קטנים, באתר הארץ, 5 בינואר 2024
↑  Guillaume Chomicki et al. ,Convergence in carnivorous pitcher plants reveals a mechanism for composite trait evolution. Science383,108-113(2024).DOI:10.1126/science.ade0529
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565637105171  NDL: 00917819 
דבורה בתוך פנים הכדנית
ירגזי שחור

| ירגזי שחור |
| --- | --- |
 ירגזי שחור
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: ירגזיים
סוג:: פריפרוס
מין:: ירגזי שחור
שם מדעי
 Periparus ater ‏לינאוס,1758
תחום תפוצה
  בצהוב- תחום התפוצה של הירגזי השחור

ביצים של התת-מין P. a. abietum, אוסף מוזיאון טולוז
ירגזי שחור (שם מדעי: Periparus ater) הוא ציפור שיר קטנה בת למשפחת הירגזיים. זהו מין בעל תפוצה רחבה ונפוץ ביערות ממוזגים ברחבי האזור הפלארקטי. הירגזי השחור הוא אחד מ-20 ציפורי הגן הנפוצות ביותר באירלנד. בישראל הוא מזדמן נדיר ביותר בצפון הארץ.