stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממלכת גאמה

| --- | --- |

 ממשל
 משטר:  מונרכיה
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך הקמה:  1770
 פירוק:   
 סיפוח לאימפריה האתיופית:  1902
 ישות יורשת:  האימפריה האתיופית
 דמוגרפיה
 דת:  אסלאם סוני
 
גאמה הייתה אחת מהממלכות באזור גיב בדרום מערב אתיופיה שהוקמה בסוף המאה ה-18. הגבול המזרחי שלה הוא נהר הדידאסה, שמפריד אותה מממלכת לימו אנאראה בצפון-מזרח, ובדרומה גבלה בממלכת גומה ובממלכת גארה, מעבר לגבול הצפוני שלה ישבו המאצ'ים תת-קבוצה של בני האורומו, וממערבה שבטים של הסידאמים. שטחה מהווה כיום את הפלכים גאצ'י ודידאסה שניהם חלק מנפת ילובור שבמחוז אורומיה המודרנית.
הממלכה הייתה ממוקמת ברמה גבוהה שמגיעה לגובה ממוצע של כ 6,500 רגל אוכלוסיית הממלכה מנתה בשנת 1800 כ-50,000 נפש, תושביה היו ידועים בתור לוחמים מנוסים. באקינאם והאנטינגפורד מחשבים את ממלכת גומה כממלכות הפחות מוצלחות מבחינה כלכלית. אף על פי כן מוחמד חסן רואה שחוץ מהגבולות המערביים והצפוניים היכן שהיא הייתה פולשת על שכניהם, הארג'וים בצפון והנונוים במערב, והכריחו את התושבים להיות כפריים, אדמתה הייתה אדמה טובה שהיו מגדלים בה יבולים רבים כגון חיטה, שעורה וכותנה.
היסטוריה

המלכים האחרונים של גאמה מזכירים שמלך בשם אדם הוא המייסד של הממלכה, שהגיע לאזור ב-1770. ההיסטוריון מוחמד חסן, טוען שטענה זו "הומצאה כדי לייחס לאדם מוסלמי את הייסוד של השושלת".
המלך ג'אוו התאסלם בהשפעת סוחרים משאווה ובאגמדיר, והכריז על האסלאם כדת הממלכה.
ב-1882 מלך גאמה ג'וביר שכנע את המלכים של לימו אנאראה, ממלכת גומה וממלכת ג'ימה ליצור איחוד הידוע בשם "הליגה המוסלמית" כתגובה לאיום של המאצ'ים, כתגובה לאיחוד זה בני האורומו ייצרו איחוד משלהם הידוע בשם "הליגה של ארבעת האורומו". בתחילה הליגה המוסלמית הייתה בעלת הצלחה קטנה כנגד האורומו, אך הממלכות האחרות לא תמכו בג'וביר כנגד המאצ'ים, עד שהאח הבכור שלו אבבה דיגיר נלכד, ממלכת לימו אנאראה באו לעזרתו. אף על פי כן, אפילו עם העזרה הזאת ג'וביר לא הצליח להחזיר את אחיו והוכרח לנהל משא-ומתן ושביתת נשק עם המאצ'ים בתמורה לאחיו. ג'וביר יותר מאוחר פתח במלחמה כנגד ממלכת ג'ימה, וכיתר את בירתה, אף על פי שממלכת גומה ולימו אנאראה באו לעזרתה של ג'ימה.
חרף הכישלון של הליגה המוסלמית, גאמה נשאר מבצר איסלאמי, וסיפק מיקלט לגברים שגורשו מהממלכות האחרות באזור גיב. ממלכת גאמה נכבשה בסופו של דבר על ידי מנליק השני בשנת 1885 אך הממלכה נשארה כאוטונומיה "כחממה של מרידות וקנאות מוסלמית כנגד אדמיניסטרציה קולוניאלית זרה". פיריסה, בנו של המלך האחרון מצא מקלט בסודאן, וחזר ב-1899 כדי להכריז על ג'יהאד כנגד הכובשים. פיריסה לבסוף נלכד בשנת 1901 או ב-1902 והוצא להורג בעיר ג'ימה.
הערות שוליים

↑  C.F. Beckingham and G.W.B. Huntingford, Some Records of Ethiopia, 1593-1646 (London: Hakluyt Society, 1954), p. lxxix. ISBN 0811503992
↑  Mohammed Hassen, The Oromo of Ethiopia: A History 1570-1860 (Trenton: Red Sea Press, 1994), p. 115. ISBN 0521380111
↑  Hassen, The Oromo, p. 108.
↑  J. Spencer Trimingham, Islam in Ethiopia (Oxford: Geoffrey Cumberlege for the University Press, 1952), p. 202. ISBN 0714617318
↑  Beckingham and Huntingford, Some Records, p. lxxxvii
↑  מוחמד חסן טוען בספרו האורומו של אתיופיה, בעמוד 115, שפיריסה הוצא להורג ב-1901.
וג'. ספנסר טרימינאם טוען בספרו אסלאם באתיופיה, בעמוד 202, שפיריסה הוצא להורג ב-1902.
מנזר איווירון

| --- | --- |

מבט מהשביל המוביל למנזר סטאוורוניקיטה
 מידע כללי
 סוג:  מנזר 
 מיקום:  monastic community of Mount Athos 
 מדינה:  יוון 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–980
 תאריך פתיחה רשמי:  980 
 מידות
 שטח:  33,042 הקטאר 
 קואורדינטות:  40°14′44″N 24°17′06″E﻿ / ﻿40.245515°N 24.284888°E﻿ / 40.245515; 24.284888
 www.imiviron.gr
  (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןמנזר איווירון(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןמנזר איווירון
 
מנזר איווירון (ביוונית: Μονή Ιβήρων, בגאורגית: ივერთა მონასტერი, איבֶרתה מוֹנאסטֶרי) או מנזר האיברים הוא מנזר של הנצרות האורתודוקסית המזרחית באזור הנזירי של הר אתוס שביוון.
היסטוריה

המנזר נבנה על ידי גאורגים (תחת פיקוחו של יואנס האיברי), בשנת 979, לאכלוס כמרים גאורגים, כשהוא בולע את מנזר קולובוס, שנמצא צפונית יותר על חצי האי. המנזר מוקף בארבעה מעברים שיוצרים צורה מלבנית. במרכז, ניתן לראות את הכנסייה המרכזית, שנוסדה במאה העשירית כשתי קפלות חשובות. החלק הגדול של המעברים נבנה מחדש במאה התשע עשרה.
המנזר מדורג כשלישי בהיררכיית המנזריים בהר אתוס. ספריית מנזר איווירון כוללת 2,000 כתבי-יד, 15 מגילות ליטורגיות ו-2,00 ספרים, שרובם בגאורגית, יוונית, עברית ולטינית.
מקור השם

מקור השם איווירון מהממלכה הגאורגית הקדומה, ממלכת איבריה, שממנה הגיע האדריכל הראשי של המנזר, יואנס, בתמיכתו של מלך טאו-קלארג'תי, דוד השלישי קורופלטס (966-1000).
הערות שוליים

↑  מוני ג'נתליאותיס, הירותאוס ולאצ'וס ואסתר וויליאמס, נפש הכנסייה האורתודוקסית, 1998, ISBN 9607070399
↑  פלורין קורטה (2006), דרום-מזרח אירופה בימי הביניים, 500-1250, עמ' 209, ISBN 0521815398
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265394005171  PLWABN: 9810570463805606  BnF: cb120786412 (data)  CiNii: DA07942622  GND: 5284156-X  ISNI: 0000 0001 2293 6318  LCCN: n85264344  NLA: 35419842  NLG: 48480  SUDOC: 029087708  Trove: 946299  ULAN: 500303248  VcBA: 494/78054  VIAF: 144318811   WorldCat (עם VIAF): 144318811
מיקאסה

| --- | --- |
"מיקאסה" בנמל יוקוסוקה, יפן, 2005
"מיקאסה" בנמל יוקוסוקה, יפן, 2005
 תוכניות האונייה כפי שהתפרסמו ב-Jane's Fighting Ships 1906-07
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה מטיפוס פרה-דרדנוט
 צי:  הצי הקיסרי היפני
 דגל הצי:  
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ויקרס, בריטניה
 הוזמנה:  26 בספטמבר 1898
 הושקה:  8 בנובמבר 1900
 תקופת הפעילות:  1 במרץ 1902 – 20 בספטמבר 1923 (21 שנים)
 אחריתה:  הוצאה משירות ב-20 בספטמבר 1923. אוניית מוזיאון
 מיקום:  35°17′06″N 139°40′27″E﻿ / ﻿35.285°N 139.67416667°E﻿ / 35.285; 139.67416667 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת רוסיה-יפן ההתערבות הסיבירית 
 עיטורים:  פרס המורשת הימית של World Ship Trust 
 מידות
 הֶדְחֶק:  15,140 טונות
 אורך:  131.67 מטרים
 רוחב:  23.23 מטרים
 שוקע:  8.28 מטרים
 נתונים טכניים
 מהירות:  18.25 קשרים (33.8 קמ"ש)
 גודל הצוות:  860 איש
 טווח שיוט:  7,000 מייל ימיים (13,000 ק"מ)
 הנעה:  2 מנועי קיטור בוכנאיים תלת-דרגתיים, 25 דודי קיטור, הספק: 15,000 כוחות סוס.
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 חימוש:  4 תותחי 12 אינץ'/40-קליבר (305 מ"מ, במקור); 4 תותחי 12 אינץ'/45-קליבר (מ-1908); 14 תותחי 6 אינץ'; 20 תותחי 3 אינץ'
 
תותחי 12 האינצ'ים הקדמיים של "מיקאסה"
אדמירל טוגו על גשר ה"מיקאסה" לפני קרב צושימה ב-1905
"מיקאסה" (ביפנית: 三笠) היא אוניית מערכה מסוג פרה-דרדנוט של הצי הקיסרי היפני לשעבר.
המיקאסה שרתה כאוניית הדגל של אדמירל היהאצ'ירו טוגו בקרב צושימה ב-1905, ונטלה חלק בקרבות ימיים נוספים במלחמת רוסיה–יפן. זוהי הפרה-דרדנוט היחידה בעולם ששרדה עד לימינו. האונייה, הנקראת על שם הר מיקאסה באי הונשו שביפן, היא כיום אוניית מוזיאון ועוגנת בנמל יוקוסוקה שלחוף מפרץ טוקיו.
רקע היסטורי

בעקבות מלחמת סין–יפן הראשונה (1894-1895) ומסירת חצי האי לייאודונג לידי סין בלחצה של רוסיה, החלה יפן מחזקת את כוחה הצבאי לקראת עימותים בעתיד. חלק חשוב בהגשמת מדיניות זו הייתה ההכרזה על תוכנית התחמשות ימית לעשר שנים, שבמרכזה בניית שש אוניות מערכה ושש סיירות משוריינות.
אחת מאותן אוניות-מערכה, "מיקאסה", הוזמנה ב-1898 ממספנת ויקרס הבריטית בבארו-אין-פרניס. בנייתה נמשכה שלוש שנים בעלות של 880,000 לירות שטרלינג (8.8 מיליון ין), וב-1902 נמסרה ליפנים.
באותה שנה חתמה יפן על ברית עם בריטניה, וכך הבטיחה את תמיכתה הדיפלומטית והאסטרטגית של המעצמה הימית החזקה בעולם. בריטניה הייתה שותפה לרצונה של יפן לבלום את ההתפשטות הרוסית במזרח הרחוק, במיוחד כדי להגן על האינטרסים שלה בסין ובהודו.
אוניית המערכה המתקדמת ביותר בשעתה

בזמן מסירתה הייתה "מיקאסה" אוניית המערכה המתקדמת ביותר בעולם מן הדגם שקדם לדרדנוט, ושילבה עוצמת אש וחוזק שריון חסרי תקדים. היא נבנתה על פי הגרסה האחרונה של אוניות המערכה הבריטיות מדגם "מג'סטיק" (Majestic class), אך הדחקה הוגדל מ-14,900 ל-15,400 טונות, מהירותה הוגברה מ-17 ל-18 קשרים, לחימושה נוספו שני תותחי 6 אינץ' ושריונה היה חזק יותר. אומנם עובי השריון נותר כמקודם, אך הפלדה ששימשה לבנייתו הייתה מתוצרת קרופ, החזקה ב-50% יותר משריון הפלדה של הארווי בו השתמשו באוניות מדגם "מג'סטיק".
שני זוגות תותחיה העיקריים, שהוצבו בצריחים משוריינים על קו האמצע של האונייה, איפשרו להגן באופן שווה על שאר האונייה עם לוחות הפלדה מתוצרת קרופ. הודות לעיצוב המבנה של "מיקאסה", היא יכלה לספוג מספר רב של פגיעות ישירות: האונייה ספגה כ-20 פגיעות במהלך קרב הים הצהוב ב-10 באוגוסט 1904, וכ-30 במהלך קרב צושימה, ולמרות זאת ניזוקה בצורה מוגבלת בלבד. עוצמת האש וטווח הירי של תותחיה נוצלו גם הם במלואם על ידי התותחנים היפניים המיומנים.
קרב צושימה ואחריו

"מיקאסה" הובילה את הצי היפני אל אחד מקרבות ההכרעה הימיים הנודעים בהיסטוריה. בקרב צושימה הושמד הצי הרוסי כמעט לגמרי. מתוך 38 אוניות רוסיות 21 טבעו, 7 נשבו ו-6 פורקו מנשקן, 4,545 קצינים ומלחים נהרגו ו-6,106 נפלו בשבי. היפנים, לעומת זאת, איבדו רק 116 איש ו-3 ספינות טורפדו.
ב-11 בספטמבר 1905, זמן קצר לאחר חתימת חוזה השלום עם רוסיה, טבעה "מיקאסה" בנמל ססבו, כתוצאה משריפה והתפוצצות באחד ממחסני התחמושת שלה, שקרעה חלק מן הגוף. בתאונה נהרגו 339 אנשי צוות ונפצעו כ-300 אחרים. האונייה שקעה לעומק של 11 מטרים, ומאמצים רבים הושקעו בחילוצה. לאחר ניסיונות חוזרים ונשנים הצליחו להציפה מחדש ולגרור אותה אל הבסיס הימי במאזורו לשם תיקונים.
לאחר תיקונים שנמשכו שנתיים, הוחזרה "מיקאסה" לשירות פעיל. ברם, לא חלף אלא זמן קצר והיא הפכה למיושנת. בעקבות פיתוחה של אוניית המערכה הבריטית החדישה, אה"מ דרדנוט, והמעבר לאוניות מערכה מסוג זה, הורד סיווגה לאוניית מערכה מדרגה שנייה, אחר כך לאוניית מערכה מדרגה שלישית, וב-1 בספטמבר 1921 לאוניית הגנה חופית מדרגה ראשונה.
"מיקאסה" נטלה חלק גם בהתערבותה של יפן במלחמת האזרחים ברוסיה. ב-16 בספטמבר 1921, כשהיא במשימת סיור, נקלעה לערפל כבד ועלתה על שרטון בתעלת אסקולד ליד החוף הרוסי. היא חולצה בסיוען של "פוג'י"," קסוגה" ו"יודו", ותוקנה בנמל ולדיבוסטוק הכבוש על ידי היפנים. לאחר שובה למאזורו, הסתיים שירותה המבצעי והיא הוחזקה כעתודה.
שימורה

"מיקאסה" הוצאה משירות פעיל לאחר חתימת אמנת וושינגטון ב-1921 ויועדה לגריטה. ברם, לבקשת ממשלת יפן הסכימו המדינות החתומות על האמנה לשמר את האונייה כאנדרטת זיכרון. ב-12 בנובמבר 1925 נפתחה "מיקאסה" למבקרים בנמל יוקוסוקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגעה "מיקאסה" פעמים אחדות מהפצצות חיל האוויר האמריקני. לאחר כניעת יפן החרים המפקד העליון של בנות הברית את האונייה והורה לפרק את תותחיה, כשהוא מותירה במצב עלוב ביותר. ממשלת ברית המועצות תבעה נמרצות להשמיד את האונייה לחלוטין, כתגמול להשפלתה של רוסיה על ידי היפנים במלחמת רוסיה–יפן. דרישות אלה נזנחו כאשר ביקר השגריר הסובייטי באונייה וראה את מצבה העגום.
ב-1958 התחדשו הקריאות לשימורה של האונייה. פעולות השימור, שנעשו בסיועה הכספי של ארצות הברית ובמעורבותו הישירה של אדמירל נימיץ, הושלמו ב-27 במאי 1961 בעלות של 180 מיליון ין. חלק ניכר מן החלקים והאבזרים החסרים פורקו מאוניית המערכה "אלמירנטה לאטורה" של הצי הצ'ילאני, שנגרטה ביפן באותו זמן.
העלון המחולק למבקרים ב"מיקאסה" מתאר אותה כ"אחת משלוש אוניות המלחמה ההיסטוריות החשובות בעולם", לצד אה"מ ויקטורי בפורטסמות', בריטניה, ואוניית הצי האמריקני "קונסטיטושן" בבוסטון, מסצ'וסטס.
לקריאה נוספת

Memorial Ship Mikasa. Yokosuka, The Mikasa Preservation Society.
Howe, Christopher. The origins of Japanese trade supremacy - Development and Technology in Asia from 1540 to the Pacific War. London, C. Hurst, 1996.
Roberts, John Arthur. The Battleship Dreadnought. London, Conway Maritime Press, 2001.
Kowner, Rotem. Historical Dictionary of the Russo-Japanese War. Lanham, Md, Scarecrow, 2006.
ממלכת ג'מבו

למעלה: אסדת ג'מבו, 2017
למטה: אסדת טאי פאק, 2007
ממלכת ג'מבו הייתה מתחם מסעדות ימי צף בנמל אברדין בדרומה של הונג קונג. המתחם היה אטרקציה תיירותית ידועה של העיר. במהלך 44 שנות פעולתו פקדו אותו מיליוני מבקרים.
המתחם

בתחילת שנות השבעים הזמין היזם המקומי וונג לו קאט (Wong Lo-kat) את בנייתה במספנה בהונג קונג של אסדת המסעדה ג'מבו (Jumbo). היא עוצבה בדמות ארמון קיסרי סיני מסורתי. ב-1971, במהלך בנייתה, פרצה בה שרפה שהביאה למותם של 34 איש וגרמה לאסדה נזק כבד. מאוחר יותר נרכשה האסדה על ידי איש העסקים סטנלי הו (אנ').
ב-1976 פתח הו במימי נמל אברדין את מתחם המסעדות ממלכת ג'מבו. הוא היה מבוסס על אסדת הג'מבו. הגישה אליה נעשתה באמצעות שני קווי מעבורת שפעלו מחופי הנמל. ב-1980 רכש הו את המסעדה הצפה טאי פאק (Tai Pak) שהחלה לפעול בהונג קונג בשנת 1952, וב-1982 את הספינה סי פאלאס (Sea Palace) וצירף את שתיהן לממלכת ג'מבו שלו. בשנת 2000 נגררה הסי פאלאס למימי נמל מנילה ופעלה שם כמסעדה צפה עד 2008. בשנת 2003 עברה ממלכת ג'מבו שיפוץ מקיף.
שטח הרצפה של האסדות בממלכת ג'מבו הגיע בשיאו ל-4,200 מטר רבוע ולמסעדות שבה הייתה תכולה של עד 2,300 סועדים בו זמנית. המסעדות הגישו לאורחיהן מנות מן המטבח הקנטונזי ומנות מערביות. תיירים רבים לרבות ידוענים ביקרו בהן והיא הייתה פופולרית גם בקרב תושבי הונג קונג. לטענת בעלי המתחם ביקרו בו עם השנים יותר מ-30 מיליון איש.
מאז 2013 האמירו עלויות האחזקה של המתחם והוא החל לצבור הפסדים. ב-1 במרץ 2020, מיד לאחר פרוץ מגפת הקורונה, נסגרה ממלכת ג'מבו ולא חזרה לפעול. בעליה הציע את כלי השיט שלה חינם ליזמים שירצו בהם, אך הם נחשבו ללא כלכליים ולא נמצא להם דורש.
אסדת הג'מבו נגררה מנמל אברדין ב-14 ביוני 2022 ליעד בלתי ידוע. חמישה ימים לאחר מכן, במהלך שיט בתנאי מזג אוויר גרועים, הוא התהפכה וטבעה בים סין הדרומי במים שעומקם כאלף מטר.
ממלכת ג'מבו הופיעה במשך השנים במספר רב של סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה, במשחקי מחשב וכן באנימה.
הערות שוליים

↑  מקור: אתר המתחם.
מנזר אוסטרוג

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מנזר 
 מדינה:  מונטנגרו 
 מייסדים:  Basil of Ostrog 
 הקמה ובנייה
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הרנסאנס 
 קואורדינטות:  42°40′30″N 19°01′45″E﻿ / ﻿42.675°N 19.029166666667°E﻿ / 42.675; 19.029166666667
 manastirostrog.com
  (למפת מונטנגרו מוגדלת) פודגוריצה ניקשיץ' ביילו פולה  פלייבליה הרצג נובי  בר צטיניה בראן אולצין קר. בוסניה והרצגובינה  סרביה קוסובו אלבניה הים האדריאטי מנזר אוסטרוג(למפת מונטנגרו רגילה) פודגוריצה ניקשיץ' ביילו פולה  פלייבליה הרצג נובי  בר צטיניה בראן אולצין קר. בוסניה והרצגובינה  סרביה קוסובו אלבניה הים האדריאטי מנזר אוסטרוג
 
מנזר אוסטרוג (סרבית Манастир Острог; Manastir Ostrog) הוא מנזר השוכן בגובה של 900 מטרים מעל פני הים במישור ביילופאווליץ' (Bjelopavlić) שבעמק  נהר זטה במרכז מונטנגרו. חלקו העליון של המנזר היא מצודה הקבועה על צוק סלעי כמעט אנכי, ובעמק שלמרגלותיה שוכנים מבנים נוספים השייכים למנזר ומספר כנסיות.
היסטוריה

קיומו של יישוב ספר באתר בשם קסטרום (Kastrum) נזכר לראשונה ב-1441, ונראה כי הוא נהרס בפלישות העות'מאניות בסוף המאה ה-15. מועד הקמתו המדויק של המנזר אינו ידוע, והוא מיוחס למטרופוליט של הרצגובינה, בזיליוס הקדוש מאוסטרוג (Свети Василије Острошки, Sveti Vasilije Ostroški;‏ 1610-1671), אשר נקבר במערה באתר. במקום שכנה כבר כנסייה שבזיליוס הרחיב, והוא  הקים את מוסדות המנזר מכספי תרומות בשלוש מערות - בראשונה הקים את כנסיית ואוודנייה (Vavedenja), בשנייה חדר אירוח ואחסון ובשלישית מקום אחסון לאוצרות המנזר. המצודה שבמנזר העליון נבנתה לאחר מכן וב-1824 נבנתה כנסייה טרויין הקדוש בחלקו התחתון של המנזר. 
במשך השנים שמשה המצודה במנזר העליון כמעוז במספר קרבות, בהם שני קרבות נגד העות'מאנים ב-1853 וב-1877. המנזר זכה למראהו הנוכחי בין השנים 1923-1926, לאחר שרפה אשר כילתה את חלקו העיקרי וחלק גדול מאוצרותיו.
קברו של בזיליוס הקדוש בכנסיית המערה ואוודנייה נחשב למקום הקדוש ביותר במונטנגרו ובהרצגובינה, והוא הפך לאתר עלייה לרגל פופולרי בבלקן, במיוחד בקרב נוצרים אורתודוקסים, אך גם עבור קתולים ומוסלמים. העולים לרגל עושים את דרכם מהמנזר התחתון לעליון כשהם יחפים, ויש העושים זאת על ברכיהם. האתר זוכה לביקור במשך כל השנה ובמשך כל שעות היום והלילה, אך במיוחד בפנטקוסט וביום חגו של הקדוש - 29 באפריל. לפי המסורת תפילה במקום היא סגולה למרפא ולניסים.
גלריה

מראה המנזר
מבט מהכנסייה העליונה לעבר מישור Bjelopavlići
הערות שוליים

↑  Monastery Ostrog
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n85341693  NKC: ko201379669  VIAF: 125565303   WorldCat (עם VIAF): 125565303
מנזר אום ליסאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 היסטוריה
 תקופות:  התקופה הביזנטית בארץ ישראל 
 נבנה:  430 
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°44′19″N 35°14′54″E﻿ / ﻿31.738672879759°N 35.248196755983°E﻿ / 31.738672879759; 35.248196755983
  (למפת ירושלים מוגדלת) מנזר אום ליסאן(למפת ירושלים רגילה) מנזר אום ליסאן(למפת הרי ירושלים רגילה) מנזר אום ליסאן(למפת הרי ירושלים מוגדלת) מנזר אום ליסאן
 
מנזר אום-ליסאן הוא מנזר ביזנטי בדרום-מזרח ירושלים, שהוקם על ידי פטר האיברי בשנת 430. במסגרת חפירות ארכאולוגיות שהתבצעו במנזר, התגלתה כתובת עתיקה בשפה הגאורגית ובה השימוש העתיק ביותר במונח "כרתוולי" ("גאורגי").
רקע היסטורי

מנזר אום ליסאן היה אחד מהמנזרים שהוקמו על ידי מלכי גאורגיה בתקופת ממלכת איבריה ומאוחר יותר על ידי הממלכה הגאורגית המאוחדת. מאז התנצרותם של הגאורגים במאה הרביעית התקיים קשר לארץ ישראל ובמיוחד לירושלים. צליינים שהגיעו מגאורגיה הגיעו ברובם למנזרים דוברי יוונית בהם השתכנו. אולם היו גם מרכזים דתיים שנתרמו על ידי מלכי גאורגיה.
המקור העיקרי למידע על הגאורגים בארץ ישראל הוא הספר שנכתב על ידי יוחנן רופוס במאה החמישית על חייו ומעשיו של פטר האיברי. ספר זה קיים בתרגומים גאורגיים וסוריים מהמקור היווני שלא שרד. הספר מתמקד במסעותיו של רופוס עם פטר, ומתאר הקמה של מנזרים, כנסיות ואכסניות לצליינים הרבים שהגיעו מגאורגיה למקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל.
ממצאים

המנזר נתגלה בעקבות עבודות בניה שנעשו בשכונת אום ליסאן מדרום לתלפיות מזרח בירושלים. בחפירות בשנת 1995 נתגלתה קפלה מרוצפת בפסיפס צבעוני, מספר חדרים ובור מים.
בחפירות שנערכו בין השנים 2002-2004 בידי רשות העתיקות ומשלחת גאורגית בראשות איאולון גגושידזה, נחשפו חלקים נוספים של המנזר, הכוללים חדרים מרוצפים באבן, בריכת אגירה מתקן מים. הממצא החשוב ביותר הייתה קריפטה (אולם תת-קרקעי) חצובה בסלע, ששימשה בפועל כאולם קבורה של מנזר ביזנטי קטן. האולם הכיל 24 קברים ביניהם תעלת קבורה אחת יוצאת דופן הכילה שרידים של גופת נזיר מזדקן כבן שישים בערך. הקבר נשא כתובת באלפבית הגאורגי העתיק, כתב האסומטברולי, שמניתוח אפיגראפי שלו עולה כי הוא מהמאה החמישית או המאה השישית.
זו קברו של יוהאן בישוף פורטווי, כרתוולי (גאורגי)
הכתובת הגאורגית שנתגלתה היא השימוש הקדום ביותר בשם 'כרתוולי' על חפץ ארכאולוגי לא רק בישראל ובכלל. מיקומו של הקבר בתוך הקריפטה, השימוש בשפה הגאורגית, תפקידו הרם של הנקבר וציון הלאום מצביעים על כך שהמנזר היה מנזר גאורגי ולא רק מנזר בו השתכנו נזירים גאורגים.
גילוי של מקווה מתחת לחצר המנזר באום ליסאן מצביע שבאתר התקיימה חווה יהודית בתקופה הרומית ושהוא יושב שוב בתקופה הביזנטית והוקם בו מנזר.
הערות שוליים

↑  כיום במוזיאון רוקפלר
מלבר

ערך זה עוסק באזור בהודו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

קוז'יקוד, העיר הגדולה ביותר במלבר
 מדינה:  הודו הודו
 מדינה:  קרלה
 עיר אם:  קוז'יקוד
 שפה רשמית:  מלאיאלאם ואנגלית
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ צפיפות:  816 נפש לקמ"ר
 קואורדינטות:  12°01′00″N 75°17′00″E﻿ / ﻿12.016666666667°N 75.283333333333°E﻿ / 12.016666666667; 75.283333333333 
 אזור זמן:  UTC +5:30
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הודו מוגדלת) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד צ'נאי סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודימלבר(למפת הודו רגילה) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד צ'נאי סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודימלבר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
חוף בקל פורט בצפון מלבר
מַלַבָּר (במלאיאלאם: മലബാര്‍, או Malabar בתעתיק מקובל לכתב לטיני) הוא חבל ארץ בדרום הודו השוכן בין הרי גהט המערביים לים הערבי. היסטורית היה כל החוף הדרום מערבי של הודו קרוי חוף מלבר, ומונח זה בשימוש גם בימינו, אבל ברבות השנים הצטמצמה הגדרת השטח המכונה מלבר. בתקופת השלטון הבריטי בהודו היה קרוי בשם מחוז מלבר (Malabar District) אזור מנהלי שהיה שייך לאזור המנהלי "נשיאות מדרס" . המחוז כלל את חצייה הצפוני של מדינת קרלה וחלק מאזורי החוף של מדינת קרנאטקה של ימינו. מלבר כיום היא חלקה הצפוני של מדינת קרלה בלבד. העיר קוז'יקוד (לשעבר קליקוט) נחשבת לבירה הבלתי רשמית של מלבר.
אטימולוגיה ושמות נגזרים

הראשונים לכנות את האזור בשם מלבר היו מלחים ערביים ופרסיים שעסקו במסחר בדרום הודו. מקור השם הוא הלחם בין המילה "מאלה" (മല - "הר" במלאיאלאם) למילה "באר" שעל מקורה יש ויכוח, האם היא שיבוש אירופאי של המילה "ואראם" ("אזור" במלאיאלאם) או סיומת מקובלת בפרסית (بار) לאזור על חוף האוקיינוס ההודי דוגמת מקור השם זנזיבר. השם מופיע לראשונה במאה ה-12 בכתביו של הגאוגרף מוחמד אל-אדריסי בשם "מניבר" (منيبار), ובמאה ה-13 בכתביו של הגאוגרף הפרסי זכריא אל-קזוויני (زکریا قزوینی; 1283-1203) בשם "מליבר". חוקרי הארצות האירופאים אמצו את השם. ג'ובאני דה מונטקורבינו (Giovanni da Montecorvino‏ 1328-1247) כותב על "מיניבר" ומרקו פולו על "מליבר". כשפורטוגלים הגיעו לאזור במאה ה-16 התקבע השם מלבר.
משם זה נגזרו כמה מונחים:
החוף הדרום מערבי של הודו – המונח חוף מלבר מתייחס לכל קטע החוף בדרום מערב תת-היבשת ההודית בין מנגלור במדינת קרנאטקה בצפון לכף קומורין בטמיל נאדו בדרום. החוף של אזור מלבר של ימינו הוא רק חלק מקטע זה.
יערות הגשם של מלבר (Malabar rainforests) – מונח באקולוגיה המתייחס לשלושה סוגי יערות גשם הצומחים לאורך החוף (שכמעט ונעלמו) או על מורדות הרי גהט המערביים. מהאזור הגבוה מגיע גם סוג הקפה המכונה Monsooned Malabar המתייחס לתהליך החשיפה הממושכת של פולי הקפה לרוחות הלחות של עונת המונסון.
מונחים בביולוגיה – כמה מינים של צמחים ובעלי חיים כוללים מלבר בשמם. לדוגמה הצמח הרפואי Justicia adhatoda הקרוי "אגוז מלבר"(אנ') או מין הקלאו המכונה קלאו מלבר-מנומר.
שמות ספינות – חמש ספינות מלחמה בריטיות נשאו את השם HMS Malabar, וחמש ספינות מטען בריטיות נשאו את השם SS Malabar.
פרבר באוסטרליה - מלבר הוא פרבר בעיר סידני באוסטרליה הקרוי על שם אחת מהספינות הקרויות מלבר שטבעה לאחר שעלתה על סלעים בערפל כבד מול סידני ב-1931.
היסטוריה

מלבר הייתה חלק ממלכת צ'רה הקדומה עד תחילת המאה ה-12. לאחר שממלכת צ'רה התפרקה הכריזו מנהיגים מקומיים על הקמת ממלכות עצמאיות. כנהוג בהודו היה לכל שליט של ממלכה תואר ייחודי. בהם בלטו הקולאתירי (കോലത്തിരി) ששלטו בצפון מלבר, הזמורין (സാമൂതിരി) ששלטו בקליקוט והואלווקונתירי ששלטו בואלוואנד (സാമൂതിരി) שבדרום החבל. במאה ה-13 היו הזמורין של קליקוט לשליטים החזקים ביותר מביניהם, בעיקר תודות למסחר הבינלאומי המשגשג בנמלים של קליקוט ובייפור. חבל הארץ הועבר לשלטון הבריטי במאה ה-18 כתוצאה מהמלחמות האנגלו-מייסוריות בין חברת הודו המזרחית הבריטית לבין ממלכת מייסור.
עם סיום המלחמות האנגלו-מייסוריות צורף חבל הארץ כמחוז מלבר (Malabar District) לאזור המנהלי "נשיאות מדרס" (Madras Presidency). מחוז מלבר כלל את המחוזות הנוכחיים קנור, קסרגוד, קוז'יקוד, ויאנאנד, מלאפורם ומרבית פלאקד, והוא חולק לשניים: צפון מלבר ודרום מלבר. צפון מלבר כלל את המחוזות קסרגוד וקנור של ימינו, את נפת (טאלוק במונח ההודי) מנאנתאודי של מחוז ויאנאנד ואת נפות ודאקרה וקויילנדי של מחוז קוז'יקוד. שאר השטחים היו שייכים לדרום מלבר. המרכז המנהלי היה בקליקוט (כיום קוז'יקוד). חשיבותו העיקרית של חבל מלבר בתקופת השלטון הבריטי הייתה בהיותו יצרן ראשי של פלפל שחור.
כשהודו קיבלה עצמאות ב-1947 הפכה "נשיאות מדרס" למדינת מדרס, שחולקה ב-1 בנובמבר 1956 לכמה מדינות על פי שפות הדיבור. מחוז קסרגוד מצפון ומדינת טרוונקור-קוצ'ין מדרום אוחדו עם מלבר על מנת ליצור את מדינת קרלה.
תרבות

מבחינת המאפיינים הגאוגרפיים אזור מלבר של מדינת קרלה אינו שונה מיתר המדינה, אבל קיימים בו כמה מאפיינים תרבותיים. מרבית קהיליית המוסלמים של קרלה המכונה מפילה (Mappila) מתגוררת באזור זה ומספר המוסלמים בחבל קרוב למספרם של התושבים שדתם היא הינדואיזם. במפקד האוכלוסין של 2001 היו 48.7% מהתושבים הינדואיסטים ו-44.5% מוסלמים, ורק 6.7% נוצרים המשתייכים לזרם המכונה "נאסרני" (נצרות של תומאס הקדוש). זאת בהשוואה לכלל מדינת קרלה (56.2% הינדואיזם, 24.7% אסלאם ו-19% נוצרים). השפה השלטת היא מלאיאלאם. שפה נוספת היא טולו אותה דוברים בעיקר תושבים במחוז קסרגוד שבצפון החבל. אף שהחופים של אזור זה לא נופלים מיתר החופים של קרלה ממעטים תיירים להגיע לאזור וב-2010 רק 6.3% מהתיירים שהגיעו לקרלה ביקרו במלבר.
הערות שוליים

↑  Malabar takes a back seat in state's tourism growth
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ge1032012
מור ספיר

| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 1990 (בן 33) רחובות, ישראל
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  טיפוס קירות
 הישגים
 שיאים אישיים:  מקום ראשון בסבב העולמי לטיפוס פאראלימפי על קירות לשנת 2017.  מקום שני באליפות העולם בטיפוס פאראלימפי לשנת 2019.  בספטמבר 2021 זכה באליפות העולם בטיפוס פראלימפי.  מדליית זהב באליפות העולם לטיפוס פראלימפי 2023.
מור ספיר (נולד ב-23 בנובמבר 1990) הוא מטפס פאראלימפי ישראלי, אלוף העולם בטיפוס פראלימפי מאליפות העולם שנערכה בספטמבר 2021. זכה במקום הראשון הכללי בסבב העולמי לטיפוס פאראלימפי על קירות לשנת 2017, במדליית כסף באליפות העולם בטיפוס פאראלימפי לשנת 2019, במדליית זהב בגביע העולם בטיפוס פראלימפי בשנת 2023. ובמדליית הזהב באליפות העולם ב-2023 שנערכה בברן שווייץ.
ספיר איבד את עשר אצבעותיו במהלך אסון מפולת השלגים ברכס האנאפורנה בשנת 2014, והוא מטפס הקירות היחיד בעולם שמתחרה ללא אף אצבע בכפות ידיו.