stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הבאר בדרך שלמה 6 ביפו
הבייארה של מוראד

נבנתה באמצע המאה ה־19, על־ידי יעקב סרפיון מוראד (Serapion Murad). בית הבאר במתחם כונה בשם 'בייארת הגולגולות' (בייארת אל־רוס) מאחר שבמקום נמצאו שרידי גולגולות מטבח נפוליאון בתושבי יפו בשנת 1799. לאחר מותו של סרפיון עבר המתחם לידי אחיו סמיון ששימש כסגן הקונסול הפרוסי והגרמני ביפו. האחים היו מעשירי העיר ומהדמויות הבולטות בה בשלהי המאה ה-19.
בייארת מוראד, שלימים נקרא פרדס מוראד, נמנה עם בוסתני הפרי הגדולים שהוזנו על ידי בארות המים סביב יפו. במפת זנדל 1878 היא זוהתה בכינוי "הבוסתן של הקונסול הגרמני", Garten des deutschen Consuls.
המשפחה החזיקה באתר עד לשנת 1932. במהלך המאה ה־20 נרכש חלק מהאתר על-ידי משפחת חג'אג' (Hajaj) מיפו, שהמשיכה לשכלל את מערכת המים והמבנים באתר לטובת פרדסי התפוזים הרבים שהיו בתחומו הדרומי. בית הבאר כלל מספר מבנים שנבנו החל מהתקופה העות'מאנית ועד לתקופת המנדט הבריטי וכללו שתי בארות מים, בית אריזה, מבני משק ומבני מגורים. סגנונות הבנייה בו מגוונים בהתאם לתקופה בה נבנו.
בשנת 2014 במהלך עבודות השימור המתוארות להלן, התגלה באחד המבנים, מתחת לחמש שכבות צבע, ציור קיר יחיד במינו של מנוע עתיק. העניין בציור זה התעצם כשבתום הפרויקט הגיע מידע חדש מארכיונים גרמניים המצביע על כך שמשפחת מוראד הייתה כנראה הראשונה בארץ ישראל שהזמינה מנוע קרוסין (נפט) מודרני מגרמניה לשאיבת מים. מנועים אלה חוללו מהפכה טכנולוגית בחקלאות בארץ ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית. הציור מעיד על חלוציותה של משפחת מוראד שהכניסה קידמה טכנולוגית לארץ ישראל, כך אומר דר גיל גורדון במחקרו
הבייארה של מוראד > הציור

הציור נמצא בגובה של כשני מטרים מעל הרצפה, גודלו 100X100 ס״מ לערך, הוא חסר מסגרת ונטול כתובות. צבעו שחור עם נגיעה אדומה במרכז והכל על רקע הטיח הצהבהב. הציור מתאר בדיוק רב יחסית מנוע קרוסין. הציור, שנועד במקורו לצורכי הדרכה או הנצחה, שוחזר בקפידה ולוח זכוכית מותקן עליו היום להגנה.
כך מתאר דר' גיל גורדון ההיסטוריון את חשיבותה של ביארת מוראד:
"ככל הידוע, ״בייארת מוראד״ הייתה, המתחם החקלאי הראשון שבו בוצעו ניסויים להכנסת טכנולוגיית שאיבה ממונעת מודרנית לארץ ישראל בראשית שנות התשעים של המאה ה־19. בשנת 1895 נכנסה מערכת דומה לפעולה מוצלחת, אך במקום אחר: בחוות ביר סאלם של המיסיון הגרמני ליד רמלה. מסלול כניסת הקידמה שקישר בין השתיים היה מובהק. המוראדים בדקו את יכולתם של מנועי הניסוי הראשונים בשאיבת מים, שעה שהמנוע המצויר שימש כנראה לתפעול מכונות. מכל מקום, ברור שציור זה מבטא את ראשוניותה של משפחת מוראד הארמנית בתחום זה ומעצים אותה. מדובר בדגם של מנוע עתיק מהראשונים שהובאו לפלשתינה והוא היה מתוצרת "הורנסבי ובניו" האנגלית.
מעמדו החלוצי של המקום בתולדות הטכנולוגיה בארץ ראוי להנצחה. לאחרונה עלה רעיון לרכוש מנוע קרוסין היסטורי ולהתקינו כפסל סביבתי בחצר הריקה של האתר. אנדרטאות טכנולוגיות כאלה מקובלות בכל רחבי העולם. פסל זה ישמש לצרכים פדגוגיים והסברתיים, יעשיר את העניין במתחם ויחזק את הפעילות הציבורית בו".
עם קום המדינה ומלחמת השחרור בשנת 1948 משפחת חג'ג' היגרה לאנגליה.
ב-2015 פרסם עופר אדרת ב’הארץ’ את דבר גילויה של אבן עם כתובת “יפו – תפוזי סייד חג’ג’ ״, שהתגלתה במהלך שיפוץ בית ברחוב סלמה 6 ביפו. האבן הייתה קבורה תחת שכבות צבע עד שנחשפה על ידי שי פרקש מסטודיו ‘תכלת’ שמתמחה בשימור. קלייר חג'ג' היא נכדתו של סייד חג’ג’ שהיה הבעלים של הפרדס ובית הבאר, ושנישא ליהודיה ניצולת שואה בלונדון. קלייר היהודיה הפלסטינית, או הפלסטינית היהודיה, כתבה ספר בשם ‘תפוזי ישמעאל’ המתאר את סיפורה של משפחת חג’ג’ מיפו שהיגרה לבריטניה ואת סיפורו של אביה שנישא שם לבחירת ליבו, אימה של קלייר, יהודייה, בת למשפחה של ניצולת שואה.
בשנים הראשונות לאחר הקמת מדינת ישראל, התגוררו באתר משפחות עולים ומערכת המים ההיסטורית חדלה לתפקד. האתר הלך ונזנח כמו בתי באר אחרים בארץ, ואיבד את פניו.
השימור ותודעת השימור

בעשורים האחרונים גברה המודעות לערכי המורשת של הבייארות, כפי שמתאר אדריכל מימר נאור באתר המוקדש לחקר בתי הבאר: "בכל מעבר מזדמן או מתכוון בדרומה של העיר, בחלקה המזרחי וביפו נחשפים גילויים נוספים ועדויות חדשות-ישנות בדמות בתי באר ומתחמיהם ועוד העין רואה והיד נטויה לרשום ברשימות ולסמן במפות. זה המפגש השני שלי עם בתי הבאר של יפו, והוא תמיד מפתיע, צופן סודות מעורר שאלות ודאגות ..הם בנמצא בכל עבר: בנווה שאנן, בשכונת שפירא, פלורנטין, יד אליהו, קריית שלום, כפר שלם, גבעת עלייה, עג'מי, יפו א', יפו ג', יפו ד', אבו כביר ועד חולון, אזור ומקווה ישראל וגם רמת גן. לעיתים הם בתי מלאכה מאובקים או מחסנים מגובבים לעיתים מגורים מעוררי רחמים, פעם אחת בית ספר וכמעט תמיד ריקנות גדולה ועזובה.
אך למרות היותם בכל מקום, הרי בתודעה הציבורית אין הם בנמצא כלל!
תל אביב התפשטה אט אט, אוספת אליה שכונה אחר שכונה, מנכסת את נכסיה החומריים ומשמיטה את אלו הרוחניים והופכת אותן לחצר האחורית שלה, זאת שאין מארחים בה ועליה אין מדברים. בכל אותם מקומות החוברים יחד למרחב היסטורי מרתק מצויים סיפורים העתידים להתגלות לנו אם 'נפתח את הספר', בכל אותם מקומות עמדו פרדסים יפים שהניבו פירות זהב, לצידם דרכים חשובות בהן הובילו שיירות של עולי רגל ותפוזים, בין כל אלו עמדו בתים רחבי מידות שתוארו על ידי הסופרים והציירים של המאות ה-19 וה-20 כארמונות ובוסתנים קסומים. הם נכסי תרבות! המצויים במרחב שלנו! זוהי חובתנו לשמור עליהם! "
לפני כעשור החלה עיריית תל אביב-יפו לקדם תב”ע (תא/4065) ייעודית לשימור מורשת זו. החלטה על עריכת תוכנית לשימור של 19 בתי באר בדרום תל אביב וביפו אושרה בשנת 2012 על ידי הוועדה המקומית לתכנון ובנייה בתל אביב.
בהחלטת הוועדה המקומית על שימור הבתים נכתב כי "יישמר הזיכרון והערך התרבותי, ההיסטורי והחברתי של בתי הבאר הקדומים שבעיר. שימור המבנים ההיסטוריים ייצור עוגנים תרבותיים המפוזרים ברחבי דרום העיר שסביבתם הקרובה תתפתח ותשופץ". אחד מעיקרי תוכנית תב"ע תא/ מק/ 2515/ המעודכנת לדרך שלמה 6, שם דגש על קביעת הוראות לשיקום שיפוץ ואי הריסת המבנים ההיסטוריים במתחם.
למרות שהבייארות של יפו מזוהות כמורשת חקלאית-ורנקולרית, תהליכי השימור שלהן מתמקדים בעיקר בהיבטים אדריכליים-עירוניים. כתוצאה מכך, אלמנטים חקלאיים חשובים כמו תעלות השקיה, חומות, בוסתנים ובריכות אגירה אינם זוכים להגנה מספקת, וערכי מורשת חברתיים והזהות הערבית של המקום מוזנחים. החוקרים בחרו לבחון שלושה בתי באר, אחד מהם הוא בית הבאר בשלמה 6, מתוך 32 מגרשים שנכללו בתוכנית השימור, במטרה לבחון את תהליכי התיעוד, ערכי המורשת שהודגשו, והמרכיבים שזכו להגנה. החוקרים מציעים גישת שימור חלופית שתכיר במורכבות האתרים ותשמר מגוון רחב יותר של נרטיבים.
המתחם שוקם ושוחזר ב 2018-2014 על-ידי חברת אקרו נדל"ן. אדריכל שימור: איל זיו - א. אדריכלים.
בית הבאר כיום

כיום בית הבאר הוא מרכז תרבות המהווה בית לגופי אמנות מקומיים, הדוגלים בפעילויות דו לשוניות וקשורים למקום ולקהילה שבה הם יוצרים. המרכז הוא גם בית לשכניו ולשכנותיו המתגוררים ביפו ובדרום העיר, והוא פתוח בפני תושבי ותושבות תל אביב-יפו, ובפני כל מי שמעריך תרבות ואמנות. המקום מציע פעילויות תרבות לקהל הרחב: מפגשי יוצרים, הקרנות סרטים, תערוכות אמנות, סדנאות כתיבה בעברית ובערבית, הופעות חיות ומרחב שהות (רזידנסי) לאמנים. בנוסף, מוצעים תכנים ופעילויות לילדים וילדות, כגון: הצגות ילדים, שעות סיפור ופעילויות דיגיטף לגיל הרך.
את מגוון הפעילויות בבית הבאר המוגדר כבית תרבות ואמנות יפואית, ניתן לראות בדף הבית של המקום, ולדוגמה תערוכת אמנות של אמנית הרזידנסי אורה ראובן, תערוכת סטודנטיות ממנשר או קורס בערבית שמלמדת היבא מנטור.
הערות שוליים

1 2 3  אבי ששון ואורי בלטרברט, מורשת נוף תרבות חקלאי מולאמת ומופרטת -הבייארות בתל-אביב-יפו מבט בפרספקטיבה קצרת מועד, באתר אורבנולוגיה, ‏29 ינואר 2024
↑  רועי מרום, רשמי העבר: אמנות פלסטינית עממית מתקופת המנדט בשרון, עתמול 260, 2019, עמ' 27-25
1 2  גיל גורדון, היכן היה מנוע הקרוסין הראשון בארץ ישראל ? מאמר 16, באתר גיל גורדון - אדריכל ומתכנן ערים, ‏2021
↑  Jenni Frazer, Interview: Claire Hajaj, www.thejc.com (באנגלית)
↑  בתי הבאר - הארמונות הנעלמים של יפו, באתר www.batei-beer.com
↑  נמרוד בוסו, עיריית תל אביב עורכת תוכנית שימור ל-19 בתי באר בדרום העיר, באתר TheMarker‏, 20 ביוני 2012
↑  תא/ מק/ 2515/ ב - מתחם שלמה 6-8 - תב"ע, באתר xn--5db8awa.com
↑  Instagram, www.instagram.com
↑  https://www.facebook.com/events/332521911233988/?locale=he_IL
↑  Facebook, www.facebook.com
↑  Instagram, www.instagram.com
מפת יפו מהמאה ה-19 של תיאודור זנדל, מס' 9 מציג את בית הבאר בשם מוראד, ורואים את כל שטחי הפרדסים
הבאר כיום
ציור של אורה ראובן שהוצג בבית הבאר
חלק ממתחם בית הבאר כיום
ג'רמי בנת'ם

| --- | --- |

ג'רמי בנת'ם
 לידה:  15 בפברואר 1748 ממלכת בריטניה הגדולה לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה
 פטירה:  6 ביוני 1832 (בגיל 84) הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד לונדון, הממלכה המאוחדת
 השקפה דתית:  דאיזם 
 מקום לימודים:  בית הספר וסטמינסטר, קווינ'ס קולג' 
 זרם:  תועלתנות
 תחומי עניין:  אתיקה, פילוסופיה פוליטית
 עיסוק:  פילוסוף, סופר, פעיל זכויות בעלי חיים, כלכלן, רפורמטור פרוטסטנטי, תאורטיקן פוליטי, משפטן, סופרג'יסטית, סוחר, פעיל זכויות אדם, עורך דין, חוקר מדע המדינה, reformator 
 הושפע מ:  פרוטגורס, אפיקורוס, לוק, יום, הלווטיוס, בקאריה, סמית, ג'יימס מיל
 השפיע על:  ג'יימס מיל, ג'ון סטיוארט מיל, אוסטין, אוון, ה.ל.א. הארט, מישל פוקו, סינגר
 מדינה:  הרפובליקה הצרפתית הראשונה, ממלכת בריטניה הגדולה, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 חתימה:   
 
ג'רמי בנת'ם (אנגלית: Jeremy Bentham;‏ 15 בפברואר 1748 - 6 ביוני 1832) היה פילוסוף מדיני, משפטן ורפורמטור חברתי ומשפטי בריטי. הוא ידוע ביותר כמייסדה של גישת התועלתנות המודרנית.
חייו

בנת'ם נולד בספּיטְלְפילדז (אנ') שבלונדון למשפחה טורית עשירה. הוא נודע כילד פלא כבר בגיל שנה וחצי. בגיל 5 קרא עבודה רבת כרכים על ההיסטוריה של אנגליה. בגיל 7 שלט בלטינית והצטיין במתמטיקה גבוהה. אחיו היחיד ששרד הוא המהנדס והאדריכל הימי סמואל בנת'ם (אנ').
ג'רמי בנת'ם למד בבית הספר וסטמינסטר. ב-1763, בגיל 15 סיים תואר ראשון בקווינס קולג' שבאוקספורד וב-1766, בגיל 18, סיים גם את התואר השני. בנת'ם הוכשר כעורך דין והחל לעבוד כמשפטן בכיר ב-1769, בגיל 21 בלבד. אביו היה משוכנע שבנו הגאון יהיה יום אחד ללורד צ'נסלור של אנגליה.
אך בנת'ם התאכזב מתחום המשפטים, במיוחד לאחר ששמע את ההרצאות של הסמכות המובילה, סר ויליאם בלקסטון. מכיוון שהיה מתוסכל ממורכבות המשפט האנגלי, החליט לכתוב על המשפט במקום לעסוק בו בעצמו והקדיש את חייו לביקורת על המשפט הקיים ולהצעת דרכים לשיפורו.
ב-14 בפברואר 1786 הגיע לעיירה קרניצ'ב כדי לעזור לאחיו בעסקיו. הוא גר שם כמעט שנתיים.
מות אביו ב-1792 הותיר אותו עצמאי מבחינה כלכלית והוא חי מכתיבתו בווסטמינסטר, בה חי כארבעים שנה, כשהוא כותב בין עשרה לעשרים עמודים ביום, גם כשהיה בשנות השמונים לחייו. בין ההצעות הרבות שלו לרפורמה משפטית וחברתית הייתה תוכנית לבית כלא אותו כינה הפנאופטיקון. אף שמעולם לא נבנה בפועל, הרעיון השפיע לא מעט על הוגים בדורות הבאים, כמו גם על עיצובו הרדיקלי של כלא פנטונוויל ועל תכנונם של בתי כלא אחרים.
ב-1823 יסד בנת'ם את ה"ווסטמינסטר ריביו" יחד עם ג'יימס מיל ככתב עת עבור פילוסופים רדיקלים.
בנת'ם האמין כי החינוך צריך להיות דמוקרטי יותר ופתוח לכל, בלי קשר לרמה הכלכלית של החניכים ולהשתייכותם לכנסייה האנגליקנית, שני תנאים שנדרשו כדי להתקבל לאוניברסיטאות קיימברידג' ואוקספורד. אף שהוא לא ייסד אותה, הקולג' האוניברסיטאי של לונדון הייתה האוניברסיטה הראשונה שקיבלה את תלמידיה ללא קשר לגזע, דת ושיוך פוליטי וככזו התאימה לדעותיו.
בנת'ם השאיר בצוואתו הוראות לטיפול בגופתו. הוא נפטר ב-6 ביוני 1832 ולאחר מכן, על פי הוראותיו, גופתו נתרמה לצורכי המדע לנתיחה לאחר המוות. השלד שלו הוצב, כפי שציווה, ישוב בארון עץ עם חלון זכוכית, מרופד בשחת ולבוש בבגדיו. ראשו נמסר לשימור והיה אמור להיות מוצב על השלד, אך הוא הוחלף בראש משעווה, כיוון שהליך השימור לא צלח. ראשו המקורי הוצב בתחילה למרגלותיו באותו ארון תצוגה. בנת'ם קרא לשיטת קבורה זו "אוטו-אייקון", והוא סבר שהיא תועיל בכך שתעודד אנשים לתרום את גופם למדע ובכך שתצוגת הגופה תחסוך אמצעים אחרים להנצחה. ב-1850 יוניברסיטי קולג' לונדון רכשה את האוטו-אייקון, ומאז גופתו מוצגת שם. הראש המקורי נגנב מספר פעמים כמעשה קונדס של סטודנטים, ולבסוף הועבר למקום בטוח מחוץ לתצוגה.
כתבים

ב-1776 פרסם בנת'ם באופן אנונימי את חיבורו "פרגמנטים על הממשל", ביקורת על ה"הערות" של בלקסטון, וב-1780 את ה"הקדמה לעקרונות המוסר והמשפט". חיבורים אחרים שפרסם הם "פנאופטיקון", שם הוא מציע דרכי שיפור למשמעת בבתי הכלא, "הרצאה על חקיקה אזרחית ופלילית" (1802), "עונש וגמול" (1811), "עקרונות הרפורמה הפרלמנטרית" (1817) ו"חיבור על עדויות משפטיות".
תועלתנות

אף על פי שהרעיון הבסיסי של התועלתנות הוצע כבר על ידי קלוד אדריאן הלווטיוס בספר מהפכני שפורסם (ונשרף על ידי הכנסייה) ב-1764, בנת'ם נחשב ל"פילוסוף הרדיקל" הראשון ואולי הגדול ביותר – הוא לא רק הציע רפורמות חברתיות ומשפטיות רבות, אלא גם ניסח עקרונות מוסריים על פיהם יש לבסס את הרפורמות האלה. פילוסופיה זו, תועלתנות, טענה כי המעשה או המדיניות הנכונה היא זו שתביא ל"אושר הרב ביותר למספר הגדול ביותר" – משפט שלרוב מיוחס לו, שלא בצדק, אם כי מאוחר יותר הוא השמיט את החלק האחרון ואימץ את "עקרון האושר הגדול ביותר". בנת'ם הציע פרוצדורה על פיה אפשר להעריך באופן מכני את המעמד המוסרי של כל מעשה, אותה הוא כינה הקלקולוס ההדוני. התועלתנות פותחה ושונתה בידי תלמידו המפורסם ביותר של בנת'ם, ג'ון סטיוארט מיל. בידיו של מיל, "בנת'מיזם" נעשה ליסוד חשוב בסדר הליברלי של מטרות המדיניות הציבורית.
יש שאומרים כי לתאוריה של בנת'ם, בניגוד לזו של מיל, חסר את עקרון ההגינות המגולם במושג הצדק. לדוגמה, המבקרים אומרים, לכאורה יהיה זה מוסרי לענות אדם אחד כדי ליצור אושר גדול יותר בקרב מספר גדול יותר של אנשים. אולם, התאוריה של בנת'ם מונעת תוצאות שכאלה, מכיוון שהאושר תלוי במידה רבה גם בתקוות של אנשים לגבי עתידם ולא רק בהווה, לא יהיה זה הגיוני להקריב אדם אחד למען הרבים כי אז הרבים יחששו גם הם לגורלם. אם כן, לרבים יש אינטרס מצד האושר שלהם, לשמר את האושר המינימלי של כל אחד מהיחידים.
בכל מקרה, בנת'ם לא חשב כי יש ליישם את עקרונות התועלתנות ללא כל הגיון או מחשבה על צדק והגינות. אם כי בנת'ם ראה "כאב" ו"עונג" כגורמים הבסיסיים, הוא עדיין איפשר להגיון האנושי להתגבר עליהם: "הטבע הציב את האדם תחת שני אדונים, כאב ועונג. רק הם יכולים להורות לנו מה עלינו לעשות, ומה נעשה בפועל. מצד אחד דגל הטוב והרע, ומהצד השני שרשרת הגרימה, מחוברים לכס מלכותם. הם מושלים בנו בכל אשר נעשה, נאמר ונחשוב..." (עקרונות המוסר והחקיקה 1781, בתחילתו). לפיכך, בנת'ם סבר כי תכלית המדיניות הפוליטית הראויה היא להגדיל את סך העונג ולהקטין את הכאב לרמתו הנמוכה ביותר.
פוזיטיביזם

בניגוד למורו לשעבר ויליאם בלקסטון, שהיה איש משפט הטבע, בנת'ם טען שחוק הוא פרי אירוע חברתי ולא נתון מראש, ושתוקפו של חוק אינו תלוי במוסר, אף שהוא עשוי, באופן טבעי, להיות מושפע ממנו. בין השאר, לחם בנת'ם לשינוי לשונו הארכאית של החוק האנגלי לשפה מודרנית יותר, ולהסרת המסתורין מעל בתי המשפט באנגליה. עמדתו פותחה בהמשך על ידי ג'ון אוסטין.
זכויות בעלי חיים

בנת'ם הוא בין ההוגים המוקדמים שהתייחסו לזכויות בעלי חיים. בהערה שהובאה ב"מבוא לעקרונות המוסר והחקיקה" מ-1780 כתב:
עמדותיו של בנת'ם בתחום השפיעו גם על ממשיכי דרכו בהגות התועלתנית. ג'ון סטיוארט מיל, בחיבורו "יואל על הפילוסופיה של המוסר", יוצא להגנת עמדותיו של בנת'ם בעד הגנה על בעלי חיים, מול ביקורת שהעלה נגדו הכומר ויליאם יואל. גם הוגים תועלתנים נוספים הביעו תמיכה בהגנת בעלי חיים, בהם הנרי סידג'וויק וג'יימס רייצ'לס, ובולט במיוחד פיטר סינגר, שחלק ניכר מהגותו מוקדש לתחום.
ראו גם

תועלתנות
פנאופטיקון
מדע המוסר
הערות שוליים

↑  Jeremy Bentham (1780), Introduction to the Principles of Morals and Legislation, chap. 17.

.תרגום עברי מתוך: פיטר סינגר (1998) שחרור בעלי-החיים, מאנגלית: שמואל דורנר, הוצאת אור-עם, עמ' 39
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258420105171  PLWABN: 9810622158205606  BIBSYS: 90086941  BNC: 000042262  BNE: XX837533  BnF: cb11891300m (data)  CANTIC: a11736161  CiNii: DA0020353X  GND: 118509187  ICCU: CFIV101303  ISNI: 0000 0001 2280 5406  LCCN: n79040051  LNB: 000030272  NDL: 00432936  NKC: jn20000700153  NLA: 35017525  NLG: 93950  NLK: KAC199602226  NSK: 000401821  NTA: 068416091  RERO: 02-A002991604  SELIBR: 177417  SNAC: w6g165zd  SUDOC: 027476847  Trove: 792072  VcBA: 495/129112  VIAF: 59078842   WorldCat (עם VIAF): 59078842 
האוטו-אייקון של בנת'ם
מולאנא שאהין שיראזי

אסתר ואחשוורוש בגרסה מאוירת של "ארדשיר-נאמה" מהמאה ה-17
מולאנא שאהין שיראזי (בפרסית בת ימינו: مولانا شاهین شیرازی) היה משורר יהודי פרסי בן המאה ה-14, הנחשב לגדול משוררי יהדות פרס. היה הראשון לחבר שירה בפרסית יהודית (ניב יהודי של פרסית הנכתב באותיות עבריות). יצירותיו הגדולות כתובות בצורה של אפוס ודומות לאפוסים הקלאסיים של התרבות הפרסית כגון ה"שאהנאמה" והפואמות של המשורר המפורסם נזאמי.
יצירותיו

פרטים מעטים ידועים על חייו. על פי שמו, מולאנא שאהין שיראזי (מילולית: "אדוננו הבז משיראז"), ניתן לשער שעיר מולדתו היא שיראז שבדרום-מערב איראן, אך על פי כתביו מספר חוקרים העלו את ההשערה שהוא נולד בכאשאן שבמרכז איראן וקיבל את הכינוי "השיראזי" מסיבות אחרות. הוא חי בימיו של השליט האילח'אני אבו סעיד (1316–1335) והשלים את חיבוריו כנראה בשנת 1359. על פי הכרוניקה של באבאי בן לוטף מהמאה ה-17, הוא נקבר בשיראז.
שאהין חיבר מספר פואמות ארוכות העוסקות בסיפורי התנ"ך. יצירותיו כוללות את "בראשית-נאמה" (כ-9,000 בתי שיר), "מוסא-נאמה" (כ-10,000 בתי שיר), "עזרא-נאמה" (500 בתי שיר) ו"ארדשיר-נאמה" (כ-10,000 בתי שיר; עוסק במגילת אסתר). כולן בנויות כאפוס מחורז על בסיס תבניות השירה האפית הפרסית הקלאסית, ובפרט בדומה לאפוס הפרסי המפורסם השאהנאמה ולפואמות של המשורר הפרסי נזאמי. החיבורים מעידים על שליטתו הגבוהה של המשורר במסורת הפואטית הפרסית. כלל החיבורים נכתבו בפרסית יהודית הכתובה באלפבית עברי, ונפוצו בקרב הקהילות היהודיות דוברות הפרסית בפרס ומרכז אסיה.
מבחינה תוכנית יצירותיו מחברות את סיפורי התורה והמדרש ביחד עם מוטיבים מהמסורת האגדתית הפרסית. ב"ארדשיר-נאמה" המשורר שאהין מתאר את כורש הגדול כבנם של אסתר המלכה ואחשוורוש, ותולה את הסכמתו של כורש לשיבת ציון במוצאו היהודי.
יצירותיו של שאהין היו ידועות בקרב יהדות פרס בשם "שרח שאהין על התורה" (הסבר\פרשנות שאהין על התורה) וזכו להוקרה לאורך הדורות. מספר משוררים יהודים-פרסים לאחר זמנו של שאהין, כגון המשורר עמראני (1454-1536), המשיכו את מסורתו וחיברו אפוסים דומים בסגנונם גם על חלקים נוספים של התנ"ך.
ספריו בדפוס

בראשית-נאמה חלק א', מהדורת שמעון חכם, ירושלים: הוצאת ספרי קודש י. חסיד, תשנ"ה.
בראשית-נאמה חלק ב', מהדורת שמעון חכם, ירושלים: הוצאת ספרי קודש י. חסיד, תשנ"ה.
מוסא-נאמה חלק א', מהדורת שמעון חכם, ירושלים: הוצאת ספרי קודש י. חסיד, תשנ"ה.
מוסא-נאמה חלק ב', מהדורת שמעון חכם, ירושלים: הוצאת ספרי קודש י. חסיד, תשנ"ה.
ארדשיר-נאמה, מהדורת שמעון חכם, ירושלים: הוצאת ספרי קודש י. חסיד, תשנ"ה.
ספריו בדפוס > תרגום לעברית של האפוס

אבנר פרץ, שאהין תורה – האפוס הפרסי-היהודי הקלאסי מהמאה הארבע-עשרה, הוצאת יריעות 2010 (תרגום של כחמישית מ"מוסא-נאמה").
ברוך פיקל, שירת משה – תרגום עברי מלא לספר "מוסא נאמה", הוצאה עצמית, 2022.
לקריאה נוספת

חנינא מזרחי, "תולדות יהודי פרס ומשורריהם", ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1966.
Wilhelm Bacher, Zwei jüdisch-persische Dichter: Schahin und Imrani (Strassburg: Trübner, 1907–08). (בגרמנית)
1992 'Gilinsky, David, Cambridge University BA Finals Dissertation, available on SCRIBD and at Cambridge UL:'An Original Critical Edition of Chapter 26 of Shahin-i Shirazi's Ardahsir Nameh.
Vera Basch Moreen, In Queen Esther’s Garden: An Anthology of Judeo-Persian Literature (New Haven: Yale University Press, 2000).
Vera Basch Moreen, 'The "Iranization" of biblical heroes in Judeo-Persian epics: Shahin's "Ardashir-namah" and "'Ezra-namah",' Iranian Studies 29, 3-4 (1997), 321-338.
Vera Basch Moreen, 'A dialogue between God and Satan in Shahin's "Bereshit Namah",' Irano-Judaica III (1994), 127-141.
Amnon Netzer, 'A Judeo-Persian footnote: Sahin and Emrani,' Israel Oriental Studies 4 (1974), 258-264.
Amnon Netzer, 'Literature of the Jews of Iran: A Short Survey,' Padyavand Vol 1 (Los Angeles 1996), pp 5–17.
Amnon Netzer, An Anthology of Persian Poetry of the Jews of Iran (Tehran: Farhang-i Īrān Zamīn, 1973). (בפרסית)
אנחנו (סרט, 2022)

| --- | --- |

 מבוסס על:  אנחנו מאת יבגני זמיאטין
 בימוי:  המלט דוליאן
 הופק בידי:  סאריק אנדראסיאן ארמן אנניקיאן גבונד אנדראסיאן
 תסריט:  אלכסנדר טלאל המלט דוליאן
 שחקנים ראשיים:  יגור קורשקוב ילנה פודקאמינסקאיה פיליפ יאנקובסקי יורי קולוקולניקוב דמיטרי צ'בוטאריוב
 מוזיקה:  Mikhail Afanasyev 
 צילום:  קארן מנאסריאן
 מדינה:  רוסיה 
 הקרנת בכורה:  8 בספטמבר 2022 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט מבוסס יצירה ספרותית, דרמה, ספרות ספקולטיבית, סרט דיסטופי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אנחנו (ברוסית: Мы) הוא סרט מדע בדיוני רוסי גנוז המהווה עיבוד לרומן באותו שם מאת יבגני זמיאטין. בבימויו של המלט דוליאן. בכיכובם של יגור קורשקוב, ילנה פודקאמינסקאיה (כוכבת הסדרה המטבח), פיליפ יאנקובסקי ויורי קולוקולניקוב. זהו העיבוד הקולנועי הרוסי הראשון לרומן של זמיאטין.
ברומן שלו יבגני זמיאטין השתמש בבתים עם קירות זכוכית כדי להתבונן בהמונים, כאשר הטלוויזיה עדיין לא הומצאה בשנים 1920–1921. לאחר קריאת הרומן של זמיאטין, ג'ורג' אורוול עצמו השתמש בטלוויזיה כדי לעקוב אחר האנשים ברומן שלו 1984. בעת העבודה על הפרויקט, נסע הבמאי לעיר לבדיאן, שם בילה זמיאטין את ילדותו וביקר בבית המוזיאון שלו. הוא פגש את האחיינית של הסופר נינה זמיאטינה, שבירכה את הסרט ותמכה בעשייתו. הסרט תוכנן לצאת לאקרנים בדצמבר 2022, אך בהמשך נודע שיציאתו לאקרנים נדחתה לשנת 2023 ולאחר מכן נדחה לתאריך לא ידוע.
רקע

עלילת הסרט מתרחשת מאתיים שנים חלפו מאז המלחמה הגדולה. כמעט כל אוכלוסיית כדור הארץ נמחקה. שרידי האנושות חיים במדינה האחת המושלמת. למרות מערכת סמכותית ורודנית שמורכבת ממספרים סידוריים, מדים לכולם, בתי זכוכית ומין קבוע, אושר והרמוניה שוררים בחברה זו. מהנדס בשם D-503 מעריך את חייו אלה, בעודו משקיע את כל הידע והכישרון שלו בבניית חללית מיוחדת. אלא שפגישה מקרית עם אישה בשם I-330 מערערת לחלוטין את כל עולמו. הוא מגלה בעצמו דחפים, רגשות ותשוקות בלתי נשלטות. בעוד יש מי שאינם אוהבים את הסדר העולמי הקיים ומבקשים להשמיד את המעוז האחרון של האנושות על פני כדור הארץ: המדינה האחת.
עלילה

כמאתיים שנה לאחר השתלטות מדינה "אחת" על העולם כולו, נבנית חללית בשם ״אינטגרל״ שנועדה לכבוש כוכבי לכת מחוץ לכדור הארץ. המהנדס הראשי של הפרויקט הוא D-503, שמתחיל בכתיבת יומן שבכוונתו לעלות עמו לחללית לכשבנייתה תושלם.
כשאר אזרחי מדינה אחת, D-503 מתגורר בבית זכוכית ונצפה בקפידה על ידי המשטרה החשאית, היא ״לשכת השומרים״. אהובתו של D-503, ששמה O-90 נשלחת בהוראת השלטונות לבקרו בלילות מסוימים. היא נמוכה מכדי ללדת ילדים והיא חשה דיכאון ממצבה. מאהבה האחר של O-90 וחברו הטוב ביותר של D-503 הוא R-13, משורר מטעם המדינה שקורא את שירתו בהוצאות להורג פומביות.
בזמן טיול ייעודי עם O-90, D-503 פוגשת אישה בשם I-330. I-330 מעשנת סיגריות, שותה אלכוהול ומפלרטטת ללא בושה עם D-503 במקום להגיש בקשה לביקור מיני לא-אישי, כנדרש בחוק; כל אלה הם מעשים בלתי חוקיים על פי חוקי המדינה. שניהם דוחים ומרתקים, D-503 נאבק כדי להתגבר על משיכתו ל-I-330. היא מזמינה אותו לבקר בביתה העתיק, שהוא לפליאתו הבניין האטום היחיד במדינה אחת, למעט חלונות. שם מאוחסנים חפצים בעלי חשיבות אסתטית והיסטורית שנחפרו ברחבי העיר. שם, I-330 מציעה לו את שירותיו של רופא מושחת כדי להסביר את היעדרותו מהעבודה. כשהוא אחוז אימה, D-503 נשבע להסגירה ללשכת השומרים, אך מגלה שהוא לא מסוגל.
הוא מתחיל לחלום חלומות, מה שמפריע לו, שכן במדינה אחת חלומות נחשבים לסימפטום של מחלה נפשית. עם הזמן, I-330 מגלה בפני D-503 שהיא מעורבת ב"מפי", ארגון המתכנן להפיל את המשטר במדינה אחת. היא מעבירה אותו דרך מנהרות חשאיות בבית העתיק אל העולם שמחוץ לחומה הירוקה, המקיפה את עיר-המדינה שבה הוא חי. שם, D-503 פוגש את תושבי העולם החיצון: בני אדם שגופם מכוסה פרוות בעלי חיים. מטרת מפי היא להשמיד את החומה הירוקה ולאחד את אזרחי מדינה אחת עם העולם שבחוץ.
למרות הקרע ביחסים ביניהם, O-90 מתחננת בפני D-503 שיקבלו אותה בצורה לא חוקית. לאחר ש-O-90 מתעקשת שהיא תציית לחוק על ידי כך שתמסור את ילדם על מנת שיגודל על ידי המדינה האחת, D-503 מסכים. עם זאת, ככל שההיריון מתקדם, O-90 מבינה שהיא לא יכולה לסבול פרידה מתינוקה בשום פנים ואופן. לבקשת D-503, I-330 דואג להבריחה מחוץ לחומה הירוקה.
בכתיבתו האחרונה ליומן, D-503 מספר באדישות שהוא נקשר בכוח לשולחן והיה נתון ל"מבצע הגדול", שהועמד לאחרונה לכל אזרחי מדינה אחת על מנת למנוע מהומות אפשריות; לאחר שעוצבו מחדש בהתערבות פסיכו-כירורגית למצב של "אמינות" מכנית כדי לתפקד כ"טרקטורים אנושיים". ניתוח זה מסיר את הדמיון והרגשות תוך מיקוד חלקים במוח באמצעות צילומי רנטגן. לאחר פעולה זו, D-503 חושף ברצון בפני "המיטיב" (ראש לשכת השומרים) על פעולתו החתרנית של ארגון "מפי". עם זאת, D-503 מביע פליאה שאפילו עינויים לא הצליחו לגרום ל־I-330 להסגיר את חבריה. למרות סירובה, I-330 ואלה שנעצרו עמה נידונים למוות.
בינתיים מרד ה"מפי" אוסף כוחות; חלקים מהחומה הירוקה נהרסים, ציפורים מאכלסות מחדש את העיר והעם מתחיל לבצע מעשים של מרד חברתי. אף על פי ש־D-503 מביע תקווה ש"המיטיב" יחזיר את "התבונה", מוטל ספק ביכולת הישרדותה של מדינה אחת.
שחקנים ודמויות

יגור קורשקוב - D-503
ילנה פודקאמינסקאיה - I-330
פיליפ יאנקובסקי - S-4711
יורי קולוקולניקוב - פנדה
דמיטרי צ'בוטאריוב - R-13
סופיה דוניאנץ - O-90
וסילי קופייקין - מוזיקאי
מריאנה ספיבק - A-2248
אנדריי רבנקוב - K-850 / דוקטור
סרגיי איוואניוק
הערות שוליים

↑  Деми Мур сыграет в сериале по роману «О дивный новый мир»
↑  Названа дата выхода фильма по антиутопии Замятина «Мы»
↑  Закончились съёмки российского фантастического фильма "Мы"
↑  Кончаловский и другие
↑  Вышел тизер фильма «Мы», экранизации антиутопии Евгения Замятина — Новости на Кинопоиске, КиноПоиск (ברוסית)
↑  Фильм "Мы" по мотивам романа Замятина осенью выйдет в российский прокат
↑  Фильм «Мы» по роману-антиутопии Замятина убрали из графика релизов. Он не выйдет в прокат 1 декабря, Афиша (ברוסית)
↑  Фильм «Мы» по роману Евгения Замятина выбыл из российского графика релизов, www.kinometro.ru (באנגלית)
↑  Мы