יהדות בלגרד
היסטוריה של הקהילה > מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי בלגרד > השמדת יהודי בלגרד

השמדת יהודי בלגרד התבצעה בשלושה שלבים עיקריים, תוך שהגרמנים נעזרים במשתפי פעולה מקרב הפולקסדויטשה ומממשלת הבובות הסרבית. בין אפריל לאוגוסט 1941 נשדד הרכוש היהודי ונשמט הבסיס הכלכלי של יהודי בלגרד. הוגבל חופש התנועה, בני הקהילה הוכרחו לענוד סרט צהוב והוטלו עבודות כפייה. בין אוגוסט לנובמבר 1941 נעצרו הגברים והועברו למחנה הריכוז טופובסקה שופה. שם הוצאו להורג באופן הדרגתי בידי כיתות ירי. מדצמבר 1941 ועד מאי 1942 נעצרו נשות וילדי הקהילה והועברו לסיימישטה. בין מרץ לראשית מאי הומתו כולם באמצעות משאיות גז. הנאצים נעזרו במשתפי פעולה מקרב הקהילה היהודית. הבולטים שבהם היו מרקו בנימינוביץ' וחיים בן רפאל אלמוזלינו. בנימינוביץ' נולד בקוסובסקה מיטרוביצה בשם בן ציון ביבאס, היגר לזאגרב המיר את דתו לנצרות קתולית, שינה את שמו, ולאחר כיבוש יוגוסלביה הציע את שירותיו בשכר לגסטפו. הוא עסק בהסגרת יהודים מבלגרד לגרמנים, תוך שהוא מוליך אותם שולל בהבטחות למתן דרכונים מזויפים תמורת ממון רב. אלמוזלינו פעל באותה שיטה. עשרות רבות של יהודים אשר קיבלו לכאורה דרכונים מזויפים הגיעו לתחנת הרכבת בבלגרד ללא "הטלאי הצהוב" ושם המתינו בנימינוביץ ואלמוזלינו ומסרו אותם לאנשי גסטפו שהמתינו בתחנה. אלמוזלינו הוצא להורג ככל הנראה על ידי הנאצים לקראת סיום המלחמה. בנימינוביץ' עבר לקוסובו ושם נעלמו עקבותיו. לאחר המלחמה הוכרזו השניים פושעי מלחמה.
מספר היהודים שהתגוררו בבלגרד נתון במחלוקת בין החוקרים. לפי רישום אחד של הקהילה היהודית מסוף 1940 התגוררו בעיר 10,388 יהודים, בדו"ח אחר של נציגות הקהילה היהודית מספטמבר 1941 צוין כי בכל סרביה התגוררו לפני הפלישה הגרמנית 11,150 יהודים מקומיים ואליהם הצטרפו 1,350 פליטים יהודיים מגרמניה ומאוסטריה. ב-16 באפריל הוציאה משטרת הסדר הוראה לכל יהודי בלגרד להגיע ב-19 באפריל למטה המשטרה ולהירשם. בצו נכתב שיהודים שלא יתייצבו יוצאו להורג. לפי רשימה שמית מפורטת שהוכנה בינואר 1941 והועברה לשלטונות הכיבוש, התגוררו בבלגרד 11,870 יהודים. ככל הנראה מספר זה לא כלל, או כלל חלקית בלבד, את תושבי שכונת פִישֶקְלִייָה. 9,145 מבני הקהילה התייצבו ונרשמו ולכל אחד חולק סרט צהוב עם הכיתוב "יהודי" בגרמנית ובסרבו-קרואטית, אותו היו חייבים לענוד על זרועם. אלו שלא התייצבו נהרגו בהפצצה על העיר, נמלטו ממנה או החליטו ליטול את הסיכון ולא הגיעו. על בני הקהילה הוטל עוצר מהשעה 6 בערב ועד השעה 6 בבוקר. בהמשך, הוטלו מגבלות על שעות ומיקום רכישת מוצרי מזון. ב-1 ביוני 1941 הוציאה מפקדת הגסטפו הנחיה להעביר למשטרת בלגרד 16,000 דינרים יוגוסלביים כל חודש מהכספים שהוחרמו מהקהילה היהודית. שלטונות הכיבוש מינו אחראים לטיפול ברכוש היהודי, בעיקר מקרב הפולקסדויטשה בבלגרד. אלו ארגנו מסעות ביזה בבתי העסק בבעלות יהודית, גבו לכיסם חובות מבעלי חוב לעסקים אלו, ולבסוף אילצו את בעלי העסקים למכור להם את העסקים במחירים אפסיים. לאחר מכן הוצעו העסקים למכירה לקהל הרחב במחירים ריאליים. הכספים הופקדו בחשבונה של חברה מיוחדת שהוקמה לשם כך וכונתה "החברה הבנקאית", ורק לפרנץ נויהאוזן הייתה הרשאה לטפל בהם. בהמשך הולאמו מפעלים, נחסמו לפעילות פרטית חשבונות בנק, פיקדונות וחסכונות של יהודים. ההיתר לפעילות בכספים ניתן רק ל"חברה הכלכלית". כך חיסלו הגרמנים את הבסיס הכלכלי של יהודי בלגרד.
ב-21 באפריל 1941 נשלחו לראשונה יהודי בלגרד לעבודות כפייה. האוכלוסייה שנשלחה לעבודות הייתה ילדים וגברים בגילים 6–60 ונשים בגילים 16–40. בשלב הראשון הם הועסקו בפינוי גופות הנספים בהפצצה הגרמנית, בפינוי הריסות העיר, בשיקום תשתיותיה ובניקיון רחובותיה. העבודה בוצעה בין השעות 07:30–17:30 ובידיים חשופות. החיילים הגרמנים הרבו להתעלל בעובדי הכפייה וצילמו את מעשיהם. ראשי הקהילה ופרנסיה נעצרו. הרב הראשי האשכנזי יצחק הכהן שלאנג, נשיא הקהילה היהודית פרידריך פופס, והרב הראשי של יהודי סרייבו ששהה בבלגרד מוריץ לוי, נעצרו והועברו לגראץ. בנוסף, נעצרו נכבדים נוספים ובהם בנקאים ומשפטנים. הרב הראשי של יהודי יוגוסלביה יצחק אלקלעי נעדר מאז הפצצת העיר, ובקהילה סברו שנהרג. כך, ללא הנהגה, השתררה אנדרלמוסיה בקרב הקהילה. המצב החמיר עוד כאשר 2,100 יהודים מהבאנאט הסרבי כגון מהערים ורשאץ, זרניאנין, פנצ'בו וקיקינדה נעצרו, הועברו לבלגרד ופוזרו בבתי יהודי בלגרד ובמוסדות ציבור של הקהילה.