stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפרים לרון
קורות חייו

אפרים לרון נולד בבוקרשט, רומניה. ב־1938 עלה עם משפחתו לישראל והם התיישבו בירושלים.
הוריו היו ד"ר יוסף לרון, איש ציבור, אספן אמנות יהודית ודוקטור למשפטים, וד"ר רוזה לרנר-לרון, מרופאות הנשים הראשונות בירושלים. במקור שם משפחתם היה לרנר והוא עוברת לשם לרון כשהצטרף האב בשנת 1950 לשירות החוץ.
בשנת 1949 סיים את חוק לימודיו בגימנסיה העברית בירושלים.
בשנים 1948–1950 שירת בצה"ל. בשירות המילואים שימש כאב בית דין צבאי מחוזי בפיקוד הדרום, בדרגת סגן-אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיים בהצטיינות והוענק לו התואר מוסמך למשפטים. בשנת 1955 סיים את תקופת ההתמחות ונרשם בפנקס עורכי הדין.
בשנים 1960 – 1963 כיהן כיועץ משפטי באגף החשב הכללי וברשות החברות הממשלתיות במשרד האוצר.
באוקטובר 1963 מונה לכהונת שופט בבית משפט השלום באשקלון ומאוחר יותר לרשם בבית המשפט המחוזי בבאר שבע.
בדצמבר 1970 מונה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי בבאר שבע.
בספטמבר 1995 מונה להיות סגן נשיא ביהמ"ש המחוזי וכעבור 4 חודשים בלבד מינה אותו שר המשפטים דוד ליבאי להיות נשיא של ביהמ"ש המחוזי. הוא כיהן בתפקיד זה עד לפרישתו לגמלאות בנובמבר 2001, בתום 38 שנים על כס המשפט.
לאחר פרישתו הצטרף לרון למשרד עוה"ד גלעד שר, ברנר, קדרי, בו קיים מסגרת משותפת של בוררות מסחרית, גישור וייעוץ לפרויקטים מיוחדים.
נפטר ב-18 ביוני 2006,  והובא למנוחות בבית העלמין החדש בבאר שבע.
פיצוי נפגעי אסון אולמי ורסאי

בסוף חודש ינואר 2002 מינה שר המשפטים מאיר שטרית את השופט בדימוס לרון לעמוד בראש הוועדה הציבורית לפיצוי נפגעי אסון אולמי ורסאי. המינוי נעשה בהסכמת נשיא בית המשפט העליון, אהרון ברק. הוועדה הוקמה על פי "חוק סיוע לנפגעי קריסת הרצפה באולמי ורסאי, תשס"ב-2002", שאושר עי" הכנסת ב-7 בינואר 2002. הוועדה התבקשה לגבש אמות מידה והמלצות בנוגע לאופן מתן הסיוע לנפגעים ולמשפחות הנפטרים באסון קריסת הרצפה באולמי ורסאי בירושלים. על פי החוק נדרשה הוועדה להגיש דו"ח והמלצות תוך 45 יום. הוועדה לא דנה במקרים פרטיים אלא קבעה אמות מידה והמלצות לסיוע.
הוועדה הגישה את המלצותיה ב־11 במרס 2002. האחריות על יישום החוק, כלומר הטיפול בתביעות נפגעי האסון ושאיריהם, הוטלה על החברה הממשלתית "ענבל". הטיפול בתביעות נמשך עוד שנים רבות.
ועדת לרון ו"חוק לרון"

הוועדה הציבורית לבדיקת ענייני הנכים וקידום שילובם בקהילה הוקמה לפי החלטת הממשלה ב-2005, כתוצאה מהסכם לסיום שביתת הנכים ב-2002 שנחתם בין הממשלה ובין מטה מאבק הנכים. השופט בדימוס לרון מונה ליו"ר הוועדה וחבריה כללו אישי ציבור ואקדמיה מתחום הכלכלה, העבודה הסוציאלית והשיקום וכן נציגים מהממשלה ומהמוסד לביטוח לאומי ונציגי ציבור הנכים.
"ועדת לרון מסמלת את אחת התמורות העיקריות ביחס המדינה והחברה אל אנשים עם מוגבלות בכלל ושילובם בתעסוקה בפרט. בעקבות הוועדה חלו שינויי חקיקה וכאמור, הוקם גם המטה לשילוב אנשים עם מוגבלות שבמשרד הכלכלה. כמו כן, פעילות והמלצות הוועדה שפכו אור על ליקויים בתפקוד המשרדים הממשלתיים האמונים על הטיפול באוכלוסיית האנשים עם מוגבלות ובתוך כך, הביאו להצפת והטמעת גישות חדשות להתמודדות עם ליקויים אלו והגברת השילוב התעסוקתי של אנשים עם מוגבלות"
הדו"ח הוגש לראש הממשלה אריאל שרון ב-2005. במעמד הגשת הדו"ח אמר ראש הממשלה: "אני רוצה להודות לכבוד השופט בדימוס, אפרים לרון ולכל חברי הוועדה המכובדת על השעות הרבות שהקדשתם לנושא ועל העבודה המאומצת והמבורכת שביצעתם. עיקרו של הדו"ח הוא קביעת דרכים לעידוד אנשים עם מוגבלות להשתלב ולהתמיד בשוק העבודה על ידי שיפור תנאיהם של מקבלי קצבת נכות כללית העובדים באמצעות הפחתה הדרגתית של הקצבה, ככל שגדלה ההכנסה מהעבודה. החלטת הממשלה מיום 8 במאי 2005 אימצה את הדו"ח במלואו, הורתה להכין תיקוני חקיקה בהתאם והקימה ועדת מעקב אחר ביצוע ההחלטות. בהחלטת הממשלה נאמר: "הממשלה מודה ליו"ר הוועדה, השופט (בדימוס) אפרים לרון ולכל חברי הוועדה הציבורית על עבודתם המאומצת והמבורכת". נשיא בית המשפט העליון השופט אהרון ברק אמר: "זהו דו"ח מעמיק ויסודי, המקיף למעלה מ-150 עמודים, כפי שרק אפרים יודע לכתוב. כמוטו של הדו"ח הביא אפרים את הפסוק מישעיהו, לפיו: 'איש את רעהו יעזורו ולאחיו יאמר חזק'"
התיקון לחוק הביטוח הלאומי התקבל סופית בשנת 2009, כ־3 שנים לאחר פטירת השופט לרון, והוא מוכר עד היום כ"חוק לרון". החוק צמצם את הפגיעה בקצבת הנכות של מקבלי קצבת נכות היוצאים לעבוד, ובכך עודד נכים להשתלב בשוק העבודה. החוק מוכר גם בכינוי "החוק לשילוב נכים בעבודה".
הערכת פועלו המשפטי ואישיותו

לרון נחשב למומחה בתחום דיני הנזיקין וחוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים, אך גם בנושאים אחרים הוא הותיר חותם: ב-1987 אישר, בפסק דין עקרוני, כריתת כליה מגבר בן 39 שסכל מפיגור שכלי 39 והשתלתה באביו חולה הכליות בן ה-65; ב-1996 אישר את הקמת איל"ח (אזור לייצור חופשי) ליד באר שבע; הוא גם אישר את הסכם הפשרה בתביעה הייצוגית נגד עיריית ערד ועמותת פסטיבל ערד. פסיקות תקדימיות נוספות שלו בתחומי הרפואה עסקו בחובותיו של הרופא התורן והרופא הכונן בבתי החולים וכללים לביצוע בדיקות סונוגרפיות בנשים בהריון.
בטקס הלווייתו ספד לו נשיא בית המשפט העליון, השופט אהרון ברק: "אפרים היה שופט למופת. את המשפט ניהל בתבונה, בשקט ובכבוד. בפסקי דינו הרבים התגלה כישרונו הגדול, בעיקר בתחום האזרחי. הלכות שפסק בבית משפט השלום והמחוזי היו ראשוניות, ואושרו בבית המשפט העליון. הוא היה ללא ספק מגדולי השופטים בתחום האזרחי בכלל ובדיני הנזיקין בפרט. ברק הוסיף, שלרון היה גם "איש מנהל-שיפוטי מוכשר ביותר. הוא ניהל את בית המשפט המחוזי למופת. בתפקידו כנשיא נפגשתי עמו פעמים הרבה. למדתי להכיר את אהבתו לבית המשפט המחוזי ושופטיו, את מאמציו לקיים יחסי חברות טובים בבית המשפט, ואת פעולתו לייעול עבודתו של בית המשפט".
בנימה אישית ברק ציין שהייתה לו "הזכות להכיר את אפרים במסגרת משפחתו. הוריו – משפחת לרנר – היו ידידים קרובים של הוריה של אליקה, רעייתי אלישבע ברק. אני זוכר את ביקוריי שלי ושל אליקה בביתם ברחוב רמב"ן בירושלים. היה זה בית ציוני חם. אוהב אמנות. שאגאל היה מבאי ביתם. אימו של אפרים הייתה רופאה ידועה בירושלים. ואני מכיר ומוקיר את משפחתו הקרובה של אפרים, אשתו פנינה, מורה למופת, וילדיו – אשר שניים מהם הם משפטנים מוכשרים וטובים. כולם טיפלו בו באהבה אין קץ עם פרוץ מחלתו, עד שעותיו האחרונות".
נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב, השופט אורי גורן, אמר ל"גלובס" כי לרון "היה אישיות ממדרגה ראשונה. הוא היה שופט מאוד מנוסה, מקצועי ובעל מומחיות מיוחדת בנזיקין. בעלי דין ופרקליטיהם לא יכלו לעמוד מול קסם ניהול המשפט שלו, ובמיוחד בניווטו לקראת פשרה. כשהופעתי לפניו כפרקליט צעיר התרשמתי ממנו מאוד. ניסיתי גם לחקות אותו בטכניקה של ניהול המשפט והפשרה. מערכת המשפט כולה מצטערת צער רב על פטירתו המפתיעה".
בינואר 2010 נחנך רחוב ראשי על שמו בשכונת "פלח שבע" בבאר שבע.
משפחתו

בשנת 1955 נשא לרון לאשה את פנינה לבית באוך. ילדיהם הם ד"ר אלעד לרון, מ"מ מנהל מחלקת נשים ויולדות ב' ואחראי היחידה לכירורגיה גינקולוגית במרכז הרפואי סורוקה; עו"ד רותלי פלאי לרון; עו"ד חגי לרון מפרקליטות מחוז תל אביב.
הערות שוליים

↑  דליה שחורי, מונתה ועדה לגיבוש קריטריונים למתן סיוע לנפגעי אסון ורסאי, הארץ, 28 בינואר 2002
↑  חוק סיוע לנפגעי קריסת הרצפה באולמי ורסאי, תשס"ב-2002*, באתר נבו, ‏7 בינואר 2002
↑  מיכל אלפסי-הנלי, שילוב אנשים עם מוגבלות בתעסוקה, משרד הכלכלה, מרץ 2015
↑  דברי ראש הממשלה בפתח הגשת דו"ח ועדת לרון, באתר הממשלה, ‏21 באפריל 2005
↑  מזכירות הממשלה, דו"ח הוועדה הציבורית לבדיקת ענייני הנכים ולקידום שילובם בקהילה בראשות השופט בדימוס אפרים לרון, באתר משרד ראש הממשלה, ‏8 במאי 2005
1 2  נועם שרביט, ‏השופט אפרים לרון אמר לנשיא ברק לפני מותו: "אהרן, אני הולך למות", באתר גלובס, 21 ביוני 2006
↑  נועם שרביט, ‏נפטר השופט אפרים לרון, לשעבר נשיא ביהמ"ש המחוזי בבאר-שבע, באתר גלובס, 19 ביוני 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297323605171  VIAF: 298726461   WorldCat (עם VIAF): 298726461
פרנץ רובן

| --- | --- |

 לידה:  16 באוגוסט 1842 פראג 
 פטירה:  18 בדצמבר 1920 (בגיל 78) מינכן, רפובליקת ויימאר 
 תחום יצירה:  אמנות, ציור 
 
פרנץ רובן (בגרמנית: Franz Ruben‏; 16 באוגוסט 1842 - 18 בדצמבר 1920) היה צייר היסטוריה, ז'אנר ונוף אוסטרי.
חיים

רובן היה הבן הבכור של מנהל האקדמיה כריסטיאן רובן ואשתו סוזנה, לבית דומבסר (1819–1903). סבו היה המורה לציור טרייר קארל רובן (1772–1843), דודו צייר הנוף מקס האוסהופר.
בהנחיית אביו, הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה בין השנים 1859–1867. בשנת 1869 הוענק לו פרס רייכל של האקדמיה.
משנת 1868 התגורר ברומא כדי להשלים את לימודיו. שם הוא השתייך לאגודת האמנים הגרמנית בין השנים 1868 ל־1874 והשתתף ב"פסטיבל סרווארו" בשנת 1869 עם אביו.  בשנת 1870 הוא חבר בקואופרטיב לאמנויות יפות בווינה.
מרומא עבר לוונציה, שם התגורר בין השנים 1874 ל־1914 והפך לחבר כבוד באקדמיה לאמנות, רובן שלח את יצירותיו לתערוכות הגדולות בווינה. הוא קיבל מדליות בתערוכה העולמית בשנת 1873 ובתערוכה במינכן בשנת 1883. בשנת 1890 תרם מעבודותיו לנסיך הכתר.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה נאלץ רובן לעזוב את ונציה. שם הוא זכה להכרה רבה בתיאור הצבעוני של סצנות מחייהם של אנשים רגילים והיה אחד האמנים שהמלחין ריכרד וגנר הקדיש להם תשומת לב מיוחדת. [2] רובן יצר סצנות מלוהנגרין של וגנר עבור הטירה של מלך בוואריה לודוויג השני. [3]
את זקנתו העביר במינכן, שם נפטר בגיל 78.
הערות שוליים

↑  Ontdek schilder Franz Leo Ruben, rkd.nl (בהולנדית)
↑  Friedrich Noack: Das Deutschtum in Rom seit dem Ausgang des Mittelalters. Deutsche Verlags-Anstalt, Stuttgart 1927, Band 2, S. 501
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 13013855X  ISNI: 0000 0000 6687 5572  NKC: ola2017954165  RKD: 68727  ULAN: 500053664  VIAF: 47860690   WorldCat (עם VIAF): 47860690
ארנסט ארווין אמה

| --- | --- |

 לידה:  18 בספטמבר 1831 דרזדן, ממלכת סקסוניה 
 פטירה:  10 באוקטובר 1907 (בגיל 76) Blasewitz, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום לימודים:  אקדמיית דרזדן לאמנות יפה 
 
ארנסט ארווין אמה (בגרמנית: Ernst Erwin Oehme‏; 18 בספטמבר 1831 – 10 באוקטובר 1907) היה צייר גרמני, שידוע בעיקר בזכות ציורי השמן וציורי צבעי מים של נופים, נופים ארכיטקטוניים, סצנות ז'אנריות ודיוקנאות.
ביוגרפיה

הוא היה בנו ותלמידו של אביו ארנסט פרדיננד אומה, צייר הנוף. הוא למד באקדמיה לאמנות בדרזדן, ולמשך תקופה קצרה עבד בהדרכת לודוויג ריכטר ולאחר מכן ערך סיור אמנותי דרך גרמניה, שווייץ, אנגליה וצרפת. לימודי הטבע שלו במהלך מסעותיו היו ההשפעה העיקרית על סגנונו.
יצירה

הוא צייר, בשמנים ובצבעי מים, נופים, נופים אדריכליים, ז'אנר ודיוקנאות. תיאטרון החצר בדרזדן עוטר על ידו. בכמה ארמונות מלכותיים הוא צייר סדרת שטיחי קיר בצבעי מים, בחיקוי של שטיח גובלין.
בשנת 1877 הוא ביצע שלושה ציורי קיר המייצגים את "אונס הנסיכים הסקסונים בשנת 1415" באולם האירועים של אלברכטסבורג במייסן, ובשנים 1887-89 צייר את "הכרזת עצמאותה של ונצואלה בידי סימון בוליבר", תמונה בגודל גדול בבית הפרלמנט בקראקס.
עבור המלכה קרולה מסקסוניה, הוא הפיק אוסף של נופים של קומפינה. יצירות בולטות אחרות כוללות את "הלוויה בשפרוולד", "מחצבת אבן בשווייץ הסקסונית", "ציד דובים" "עמק מונטפונט".
הערות שוליים

↑  Rines, George Edwin, ed, Oehme, Ernst Erwin, The Encyclopedia Americana
↑  Gilman, D. C.; Peck, H. T.; Colby, F. M., eds, Oehme, Erwin, The New International Encyclopædia
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 117098639  ISNI: 0000 0004 0007 1589  RKD: 60277  SUDOC: 254657451  ULAN: 500022760  VIAF: 295869830   WorldCat (עם VIAF): 295869830
את חכי לי ואחזור

קונסטנטין סימונוב, כותב מילות השיר
"את חכי לי ואחזור" (במקור הרוסי: "Жди меня", "חכי לי") הוא שיר שנכתב על ידי המשורר הרוסי קונסטנטין סימונוב ב-1941 כדי לעודד את החיילים הרוסים שלחמו בחזית בתקופת מלחמת העולם השנייה. השיר זכה לשני תרגומים לעברית (של אברהם שלונסקי ושל שלמה אבן שושן) והולחן על ידי שלמה דרורי בתקופת שירותו בבריגדה היהודית באיטליה. השיר נחשב כמשקף בצורה נאמנה ואמיתית את געגועי הלוחמים בחזית לנשותיהם וחברותיהם והוא נקשר במיוחד ללוחמי הבריגדה שנותקו לתקופה ארוכה ממשפחותיהם.
ההיסטוריה של השיר

קונסטנטין סימונוב, שהיה סופר, משורר, תסריטאי ומחזאי, החל לכתוב שירים כבר ב-1935. עם גיוסו לצבא הרוסי שירת תחילה ככתב צבאי, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה לקומיסר גדודי והשתתף במלחמה עד סיומה בברלין. במהלך המלחמה המשיך לכתוב שירים ומחזות, ובמקביל לחיי הנישואים שלו ניהל מערכת יחסים עם שחקנית תיאטרון בשם ולנטינה פולוביק. כחלק מהחיזור אחריה כתב ב-1941 מחזור שירים שהתפרסם בשם "עמך ובלעדייך" וכלל את השיר "חכי לי".
סימונוב קרא את השיר בפני החיילים ובהמשך פרסם אותו בביטאון הכוכב האדום והקריא אותו ברדיו. השיר נפוץ במהרה ברחבי רוסיה, ורבים שמרו עותק שלו בכיסם. הפופולריות של השיר נבעה מכך שנגע בכאבם של החיילים בשל המרחק מהבית, הגעגועים והפחד מהמוות, וזאת בניגוד לרוב השירים שפורסמו באותה תקופה, שפיארו ורוממו את גבורת הצבא האדום.
ב-1943 תורגם השיר לעברית על ידי שניים:
בתרגומו של שלמה אבן שושן שמר על השם המקורי "את חכי" וכן נצמד לתרגום מדויק מרוסית. תרגום זה פחות התפרסם.
בתרגומו של אברהם שלונסקי שונה שם השיר ל"את חכי לי ואחזור" וכן ננקטה גישה יותר חופשית בתרגום השיר. גרסה זו של השיר פורסמה לכבוד הניצחון בקרב סטלינגרד.
באותה שנה נחשף שלמה דרורי (אז סולומון דויטשר) לשיר (בתרגומו של שלונסקי), בעת שהיה בשמירה בנמל חיפה במסגרת שירותו בלהקת הבידור מעין זה של הבריגדה היהודית. קריאת המילים יצרה בראשו לחן, ומכיוון שלא ידע תווים, פגש בבוקר שלמחרת השמירה את חברו לצוות הבידור, צבי בן יוסף, שהפך את הלחן לתווים. שיר זה הפך לחלק מהרפטואר של הלהקה והושר על ידי דרורי. יחד עם הבריגדה יצאה הלהקה לאיטליה, ובזמן שהופיעו בעיר בארי התברר לדרורי שאימו, עימה ניתק הקשר בתחילת המלחמה, נמצאת בקהל. בשל ההתרגשות מהפגישה לא הצליח דרורי לשיר את השיר באותו ערב.
מספר שנים לפני פטירתו של דרורי ב-2010 ביקר אותו בארץ אלכסיי קיריליץ' (בנו של מחבר השיר סימונוב), שאמר שהלחן שיצר לשיר של אביו היה היפה ביותר מבין 25 לחנים בעולם.
בנוסף לביצועו המקורי של שלמה דרורי התפרסם השיר בביצועיהם של אריק לביא, שמשון בר-נוי ועוזי מאירי.
ב-2023 פורסם על תרגום נוסף של השיר על ידי בוריס ארנבורג.
מילות השיר

| בית ראשון | בית שני | בית שלישי |
| --- | --- | --- |
|  אַתְּ חַכִּי לִי וְאֶחְזׂר,  אַךְ חַכִּי הֵיטֵב.  אַתְּ חַכִּי לִי גַם בִּקְדׂר  מִסַּגְרִיר הַלֵּב.  אַתְּ חַכִּי לְעֵת כְּפוֹרִים,  אַתְּ חַכִּי בַּחֹם,  אַתְּ חַכִּי עֵת אֲחֵרִים  יִשְׁתַּכְּחוּ עַד תֹּם.  אַתְּ חַכִּי, חַכִּי וְלוּ  לֹא יָבוֹא מִכְתָּב,  אַתְּ חַכִּי, אִם גַּם יִלְאוּ  הַמְחַכִּים לַשָּׁוְא.  |  אַתְּ חַכִּי לִי וְאֶחְזׂר,  וְאָרוּר הַסָּח  בְּבִטְחָה גְמוּרָה לֵאמׂר:  "מֵת הוּא... וְנִשְׁכָּח..."  יַאֲמִינוּ אֵם וָאָב  כִּי אֵינֶנִּי חַי,  יִיעֲפוּ חַכּוֹת לַשָּׁוְא  כָּל רֵעַי, אַחַי,  וְיִשְׁתּוּ כּוֹס יַיִן מָר  זֵכֶר נִשְׁמָתִי...  אַתְּ חַכִּי וְכוֹס נִמְהָר  אַל נָא, אַל תִּשְׁתִּי.  |  אַתְּ חַכִּי לִי וְאֶחְזׂר –  חַי אֶחְזוֹרָה, חַי!  הֵמָּה יִשְׁתָּאוּ לֵאמׂר:  "נֵס הוּא, בְּוַדַּאי!"  הֵמָּה לֹא חִכּוּ, וְאֵיךְ  בִּין תָּבִין נַפְשָׁם,  כִּי רַק אַתְּ בְּחַכּוֹתֵךְ  הִצַּלְתִּנִי שָׁם.  אֵיךְ נִצַּלְתִּי – זֹאת נֵדַע  רַק אֲנִי וָאַתְּ:  כִּי יוֹתֵר מִכָּל אָדָם  לְחַכּוֹת יָדַעְתְּ.  |
אזכורים

בשיר מוטי של חיים חפר (מילים) ושמואל פרשקו (לחן) מוזכר השיר "את חכי לי ואחזור":
...לו שמעתן אותו, אפילו

איך הוא שר את "את חכי לי"...
בסרט הטלוויזיה "דבר על מקום הימצאם" שנכתב על ידי נאוה סמל, שר ששי קשת את השיר הזה ביידיש.
לקריאה נוספת

אורלנדו פיגס, המלחשים - חיים פרטיים ברוסיה בימי סטלין, הוצאת כנרת, זמורה, ביתן, 2011
הערות שוליים

↑  אף נרשמו מקרים שאנשים קיעקעו את השיר על גופם או חרטו אותו על טנקים ומשאיות
↑  בלהקה זו פעלו גם אליהו גולדנברג, חנה מרון, יוסי ידין, מרדכי זעירא, צבי בן יוסף ואחרים
↑  לפי מחקרו של אליהו הכהן
↑  אלי אשד, את חכי לי ואחזור – שיר מפורסם לחיילים של קונסטנטין סימונוב בתרגום בוריס ארנבורג, אברהם שלונסקי, ושלמה אבן שושן, באתר "יקום תרבות", 6 בנובמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 850165271796210690005   WorldCat (עם VIAF): 850165271796210690005
יוהאן ולטר-קוראו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בפברואר 1869 ילגבה, לטביה 
 פטירה:  19 בדצמבר 1932 (בגיל 63) ברלין, גרמניה 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1897) 
 תקופת הפעילות:  1900–1932 (כ־32 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 
יוהאן ולטר-קוראו (בגרמנית: Johann Walter-Kurau‏; 3 בפברואר 1869 – 19 בדצמבר 1932) היה אמן לטבי וגרמני. כאחד ממייסדי הציור הלטבי המודרני, הוא צייר נופים, דיוקנאות וסצנות ז'אנריות. הוא עבד במיטאו עד 1906, אחר כך בדרזדן ואחר כך בברלין.
ביוגרפיה

יאניס ולטר, בנו של הסוחר ויועץ העירייה תיאודור ולטר, היה אחד מחמישה ילדים. שם הנעורים של האם היה קוראו. בין השנים 1880–1888 למד ולטר בבית הספר התיכון "מיטאו", שם היה קורט ויסנר אחד ממורי האמנות. הוא גם לקח שיעורים פרטיים בסטודיו של האמן יוליוס דורינג וקיבל שיעורי כינור.
בין השנים 1889–1897 למד באקדמיה לאמנות בסנט פטרסבורג אצל אלכסיי דנילוביץ' קיוושנקו וולדימיר מאקובסקי. לאחר שאביו פשט את הרגל, הוא נאלץ לממן את לימודיו באמצעות עבודה. בשנת 1897 קיבל מדליית זהב עבור ציור "השוק" התזה שלו במיטאו.
גרמניה

לאחר מות הוריו והתהפוכות שגרמה המהפכה של 1905, בשנת 1906 נסע ולטר לגרמניה, בה התגורר עד סוף ימיו. אחת הסיבות להגירה הייתה הגירושין מאשתו.
הוא חתם על עבודותיו המאוחרות בגרמניה בשם הכפול ולטר-קוראו. תחת שם זה הוא גם רשום כחבר באיגוד האמנים הגרמני. בעקבות הזמנתו של הברון פול פון שליפנבאך, שהיה גם צייר, התיישב בדרזדן. כאן הוא התפרנס בתחילה בנגינה בכינור בבית האופרה בדרזדן.
אשתו השנייה הייתה כנרית. ולטר-קוראו היה ממייסדי קבוצת האמנים גרון-וייס וקבוצת האמנים דרזדן בשנת 1913. הוא נשא נאום בפתיחת תערוכת קבוצת האמנים דרזדן 1913 מ -1 בפברואר עד 21 בפברואר 1914 בגלריה ארנולד. בשנת 1917 עבר לברלין. כחלק מעסקי האמנות הוא השתתף בתערוכות וצייר דיוקנאות לפי הזמנה. השתתפותו האחרונה בתערוכה שנתית של התאחדות האמנים הגרמנית הייתה בשנת 1929 בריינפארק בקלן, שם הוא הציג טבע דומם.
בבית הספר שלו לציור השתתפו תלמידים רבים שהתפרסמו לימים: הנס זאנק, וילי גריקה, אילסה הלר-לזרד, אווה לנגקמר, אלזה לוהמן, מיננה קוהלר-רובר, תיאה האק, פלורנס הנרי, אוטו מאניג, קארן שאכט, לואיז גרים, הנס לודוויג. פייפר. אחד מתלמידיו, אוטו פון קורסל, הפך מאוחר יותר למנהל האקדמיה לאמנויות בברלין.
יצירה

סצנות הז'אנר "השוק" (1897), "אשת איכרים" (1905 לערך), "ילד יתום" (1907) היו המפורסמות מיצירותיו המוקדמות של ולטר. הציור "בנים מתרחצים" היה ידוע גם בלטביה.
ולטר צייר נופים בסגנון ריאליזם. בשנים מאוחרות יותר, האקספרסיוניזם הגרמני היה השולט בסגנון העבודות. אפשר לראות את התשוקה שלו למוזיקה בציור של ולטר.
בעוד שהוא נחשב לאחד האמנים החשובים בלטביה, הוא נשכח במידה רבה בגרמניה.
ניתן לראות את עבודותיו באוספי המוזיאון הלאומי לאטביה ובמוזיאונים בערים קולדיגה וטוקומס.
גלריה

דיוקן עצמי, 1924
נערים מתרחצים
בוקר ביער
שוק בילגבה
ברווזים
נוף עם צפצפות
הערות שוליים

↑  Johans Valters - Latvijas mākslas vēsture, www.makslasvesture.lv
↑  Deutscher Künstlerbund e.V. - Mitglieder seit 1903, web.archive.org, ‏2016-03-04
↑  Jeremy Howard, Valters, Jānis Teodors, Oxford University Press, 2003, Oxford Art Online
↑  Katalog Deutscher Künstlerbund Köln 1929. Mai–September 1929 im Staatenhaus, M. DuMont Schauberg, Köln 1929, S. 33: Walter-Kurau, Joh., Berlin. Katalognr. 308, Stilleben.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500712005171  GND: 118912119  ISNI: 0000 0000 8102 2690  LCCN: n79020146  LNB: 000047167  NKC: xx0126701  NTA: 132254921  RKD: 301890  SELIBR: 250936  SUDOC: 142967025  ULAN: 500000145  VIAF: 22940108   WorldCat (עם VIAF): 22940108
ארנסט הילדברנד

| --- | --- |

 לידה:  8 במרץ 1833 פלקנברג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  17 בנובמבר 1924 (בגיל 91) ברלין, רפובליקת ויימאר 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאומנויות של ברלין 
 תחום יצירה:  ציור 
 הושפע על ידי:  קרל שטפק, August von Kloeber 
 
ארנסט וילהלם הילדברנד (בגרמנית: Ernst Wilhelm Hildebrand‏;  8 במרץ 1833 – 17 בנובמבר 1924) היה צייר גרמני.
ביוגרפיה

הילדברנד היה בנו של בעל קרקע שהפך לימים למנהל תחנת הרכבת בסוראו.
את שיעורי האמנות הראשונים שלו קיבל מקרל שטפק בברלין, ולאחר שנה שהעביר בפריז הוא חזר לגרמניה. בשנת 1875 הוא הפך לפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות בקרלסרוהה, ובשנה שלאחר מכן מונה לפרופסור לציור דמויות. בהמשך לימד גם ציורי ז'אנר, היסטוריה וציור פורטרטים. תלמידיו הבולטים באקדמיה כללו את קרל רושלינג, פרידריך קלמורגן ופדרו וינגרטנר.
בשנת 1880, על פי הצעתו של אנטון פון ורנר, הוא מונה לרשת את קרל גוסוב באקדמיה הפרוסית לאמנויות. עם זאת, בשנת 1885 הוא ויתר על ההוראה מסיבות בריאותיות. הוא נשאר חבר באקדמיה ונבחר לכמה קדנציות בסנאט האקדמי.
בתחילה התמקד בציור דקורטיבי, אך עד מהרה פנה לסצנות ז'אנריות, בהשתתפות מרטין לותר והמלכה לואיז. בשנות ה-90 של המאה ה-19 הוא שוב החליף נושאים, הפעם לציור פורטרטים.
הילדברנד קיבל תפקיד בחצר המלכות, שם הפיק ציורים של הדוכס הגדול והדוכסית מבאדן ונסיך הכתר (לימים הקיסר) פרידריך השלישי. הוא גם צייר כמה פורטרטים של פרופסורים באוניברסיטה. מאוחר יותר הוא העז לצייר סצנות מההיסטוריה והספרות הגרמנית, כמו סצנה מפאוסט של גתה.
גלריה

פאול מאירהיים
הערות שוליים

↑  Hildebrand, Ernst. In: Meyers Konversations-Lexikon. 4. Auflage. Band 8, Verlag des Bibliographischen Instituts, Leipzig/Wien 1885–1892, S. 527–528.
↑  Ernst Hildebrand, www.artlistings.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 116802367  RKD: 220570  ULAN: 500405971  VIAF: 62309697   WorldCat (עם VIAF): 62309697
לאופולד שמוצלר

| --- | --- |

 לידה:  29 במרץ 1864 Stříbro, צ'כיה 
 פטירה:  20 ביוני 1940 (בגיל 76) מינכן, גרמניה הנאצית 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות בווינה 
 
לאופולד שמוצלר (בגרמנית: Leopold Schmutzler;‏ 29 במרץ 1864 – 20 ביוני 1940) היה צייר גרמני, יליד בוהמיה. הוא התמחה בפורטרטים, דמויות נשיות וסצנות ז'אנריות בסגנון רוקוקו. בשנותיו המאוחרות יותר הוא נקשר למפלגה הנאצית.
ביוגרפיה

הוא נולד בסטריבו. הוא היה בנו של בעל פונדק, שגם העביר לו שיעורי רישום ראשונים. במקור, הוא תכנן ללמוד בבית הספר למוזיקה בפולה, אך נדחה בגלל ראייה ירודה. בין השנים 1880–1882 למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה אצל כריסטיאן גריפנקרל (האדם שדחה אחר כך את בקשתו של היטלר לאקדמיה). לאחר מכן עבר לאקדמיה לאמנות יפה במינכן.
הוא התיישב שם לאחר סיום לימודיו בשנת 1885. הוא בילה גם תקופות לימוד קצרות ברומא ובפריז.
בתחילת המאה הוא הפך לאחד מציירי הדיוקן העמוסים במינכן. הוא קיבל עבודות חשובות ממשפחת המלוכה הבווארית, אך גם הציג תמונות של רקדנים וושחקנים פופולריים אחרים. אחת הדיוקנאות הידועים ביותר שלו היה של השחקנית לילי מרברג (1876–1962) בתפקיד סלומה.
הסגנון שלו היה בדרך כלל ריאליסטי עם אלמנטים של אר דקו. הוא תמיד הקדיש תשומת לב רבה לבגדי הנושא שלו. בו זמנית צייר הרבה דמויות בעירום. בשנות השלושים הוא הפך לתומך בנאצים ויצר סדרה של יצירות שמשקפות את האידאולוגיה של "דם ואדמה".
בשנת 1940, זמן לא רב לפני מותו, הציור "נערות לאחר העבודה" זכה בפרס מרכזי ב"תערוכת האמנות הגרמנית הגדולה ונרכשה על ידי היטלר תמורת 7,000 רייכס מרקים.
הקשר שלו עם המשטר הנאצי השמיד את הקריירה שלו מחוץ לגרמניה, ואת המוניטין שלאחר מותו, אם כי עדיין ניתן לראות את יצירותיו בכמה מוזיאונים, כולל במוזיאון פריי לאמנות בסיאטל שמייסדו, צ'ארלס פריי (1858–1940), היה מעריץ גדול של עבודתו לפני שהתחבר לנאצים.
גלריה

נערה ונבל
חוזרות מהעבודה
לילי מרברג כסלומה
עירום
רקדנית פלמנקו
אקסטזה
הערות שוליים

↑  Österreichisches Biographisches Lexikon und biographische Dokumentation, Schmutzler, Leopold, ISBN 978-3-7001-3213-4, ‏2003 (בגרמנית)
↑  Web Site Name, www.symbolismus.com
↑  Leopold Schmutzler, Halbakt | GermanArt, ‏2020-04-13 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810671215205606  GND: 116816961  ISNI: 0000 0000 7858 828X  RKD: 70764  ULAN: 500012521  VIAF: 95757491   WorldCat (עם VIAF): 95757491
ויקטור מילר

| --- | --- |

 לידה:  29 במרץ 1829 פרנקפורט 
 פטירה:  21 בדצמבר 1871 (בגיל 42) מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי של פרנקפורט 
 מקום לימודים:  שטדלשולה 
 תחום יצירה:  ציור 
 בן או בת זוג:  אידה מילר 
 
ויקטור מילר (בגרמנית: Victor Müller‏; 29 במרץ 1829 – 21 בדצמבר 1871) היה צייר גרמני.
ביוגרפיה

החל בלימודיו האמנותיים בבית הספר לאמנות בפרנקפורט, המשיך אותם באנטוורפן ובסופו של דבר נסע לפריז (1849), שם שהה 11 שנים, תוך שהוא לומד בחריצות את השיטות והסגנון של תומא קוטור (אנ'), אז'ן דלקרואה וגוסטב קורבה. הוא הפך לחסיד של קורבה, שהטכניקה שלו הייתה ההפוכה מזו של קוטור, הוא אימץ, ובעקבות זאת סייע לקידומה בגרמניה.
בשנת 1858 הוא חזר לפרנקפורט, שם עד מהרה משך תשומת לב עם סדרת תמונות, ריאליסטיות בסגנונן ובעלות קסם צבעוני רב, אך בקושי הבינו את עבודתו, בציבור באותה תקופה, היה רגיל למגמה הסנטימנטלית של בית הספר בדיסלדורף. לכן, הוא עבר למינכן בשנת 1866, שם היה סיכוי גבוה יותר שיעריכו את גישתו המהפכנית בציור כמו ב"נימפת העץ הנרדמת" (1863) שהכין עבור טירת קרונברג בטאונוס. הוא צייר סדרה של סצנות מתולדות הברון הרטמות פון קרונברג.
בעקבות עבודות אלה נוצרו עבודותיו "המלט עם הורציו בחצר הכנסייה", "אופליה ליד הנחל", "רומיאו ויוליה", ויצירתו האחרונה והלא גמורה, "פאוסט בטיול" . בין שאר עבודותיו ניתן למנות את "נימפת העץ". התמונה האחרונה שסיים הייתה "נערת פרחים".
כל יצירותיו מתייחדות באופי ספרותי או פיוטי הפונה לפאר כמו סוג של מוזיקה לירית, אם כי הצביעה לעיתים נראית על סף הרשלנות.
הוא נישא לאידה שולדרר, אחותו של הצייר אוטו שולדרר בשנת 1868.
מורשת

השפעתו כקולוריסט נבעה לא רק מהכנסת אלמנט הטון לציורי בית הספר במינכן, אלא גם מהתפיסה האמיתית יותר של דמויות היסטוריות והתבוננות יותר מעמיקה בטבע בקרב דור האמנים הצעיר.
גלריה

ברטה פון רדוביץ
משפטו של פריס
רומאו ויוליה
דיוקן נשי
הערות שוליים

↑  Gilman, D. C.; Peck, H. T.; Colby, F. M., eds., Müller, Victor, The New International Encyclopædia
↑  Otto Scholderer, Digital Collection (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12287422j (data)  GND: 118585231  ISNI: 0000 0001 1607 2103  LCCN: nr91044669  NTA: 072988053  RERO: 02-A025977373  RKD: 58408  SUDOC: 031709613  ULAN: 500019670  VcBA: 495/145415  VIAF: 22933959   WorldCat (עם VIAF): 22933959