stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מדד החופש העירוני
הקטגוריות השונות במדד

עד לשנת 2021, המדד הורכב מכ-10 קטגוריות שונות, אשר הרכיבו ביחד 100 נקודות אפשריות.
החל מהמדד הראשון של שנת 2018, נכללים בו הקריטריונים הבאים:
תחבורה ציבורית בשבת (17 נקודות) - האם יש בעיר תחבורה ציבורית בשבת, מאיזה סוג (עירונית, פנימית או בין-עירונית), והאם העירייה משתתפת בקיום התחבורה הציבורית בשבת.
מסחר ופנאי בשבת (15 נקודות) - נבדק מה אומר חוק העזר העירוני בערים השונות בנוגע לפתיחת מסעדות, בתי עינוגים, משתלות, חנויות ומרכולים בשבת ומה המצב בעיר בפועל.
תקציב דת (13 נקודות) - נבדקו תקציבי הדת המיועדים לזרם האורתודוקסי בערים השונות, שיעור תקציבי הדת ביחס לתקציב העיר הכללי והוצאה על שירותי דת פר תושב יהודי בשנה.
חינוך (13 נקודות) - נבחנה מידת הפיקוח העירוני על עמותות דת הפועלות במוסדות חינוך בעיר - ביחס לפיקוח על התוכן, ויידוע בתי הספר והורים אודות פעילות עמותות דת.
קהילת הלהט"ב (10 נקודות) - נבדק עד כמה ואיך משקיעות העיריות בקהילת הלהט"ב בעיר - מימון אירועי להט"ב, תקצוב לקהילה הלהט"בית, תמיכה בארגונים התומכים בקהילה, והמצאות קבוצת איגי בעיר.
אירועים בהפרדה (6 נקודות) - נבדק האם קיים נוהל בעירייה לגבי תקצוב ואישור אירועים בהפרדה מגדרית, האם העירייה עורכת אירועים עם הפרדה מגדרית, או שישנה הגבלה לאירועים עם הפרדה מגדרית.
בריכה עירונית בהפרדה (4 נקודות) - נבדק האם כניסה לבריכה העירונית זולה יותר בשעות בהן יש רחצה בהפרדה בין נשים וגברים, ובאם קיים פער - מה גובהו.
קבורה אזרחית בישראל (7 נקודות) - האם לתושבי העיר שנפטרו יש אפשרות להיקבר בעיר או בסביבתה בקבורה אזרחית ללא תשלום.
מועצות דתיות בעיריות (6 נקודות) - נבדק האם מועצת העיר העבירה את רשימת נציגיה למועצה הדתית לאישור המשרד לשירותי דת או שהמועצה באחריותה, ומהו אחוז הייצוג הנשי בהרכב אותו בחרה.
פלורליזם דתי (9 נקודות) - נבדקו שלושה מרכיבים של פלורליזם דתי בעיר: הקצאת משאבים לטובת הקהילה הרפורמית או הקונסרבטיבית, קיום אירועים בשיתוף אותן קהילות וקיום אירועים לכבוד נובי גוד.
קטגוריה חדשה של נישואים אזרחיים, שהתווספה בשנת 2021, הוגדרה עם 10 נקודות נוספות, כך שהמקסימום שעיר יכולה להשיג במדד הוא של 110 נקודות (אם כי התוצאה הסופית נמדדת באחוזים מתוך 100):
נישואים אזרחיים (10 נקודות) - נבדק אילו ערים המפעילות רישום של זוגות ברשות המקומית, היכן המהלך אושר וטרם נכנס בפועל והיכן אין רישום או אישור במועצת העיר.
בשנת 2024 חזר המדד לחישוב מקסימלי של 100 נקודות.
היסטוריה

המדד פורסם לראשונה בשנת 2018. כל שנה, לאחר פרסום המדד בחודש דצמבר, תוצאות מדד החופש העירוני זוכות לסיקור תקשורתי.
במדד 2021, ירדה תל אביב מהמקום הראשון לטובת גבעתיים, שהשתתפה במדד בפעם הראשונה.
במדד 2022, עלתה הוד השרון למקום הראשון, כאשר גבעתיים ותל אביב חולקות את המקום השני.
במדד 2023, הערים הוד השרון וגבעתיים זכו במשותף במקום הראשון, כאשר תל אביב במקום השני, והרצליה ומודיעין חולקות את המקום השלישי.
במדד 2024, העיר גבעתיים הגיעה למקום הראשון, כאשר הוד השרון, הרצליה ותל אביב חולקות את המקום השני, ורמת גן במקום השלישי. במדד זה בוצעו מספר שינויים - הערים בעלות הצביון החרדי בני ברק, ביתר עילית ומודיעין עילית הוצאו מהמדד, ונוספו שבע ערים שטרם נסקרו עד כה: טבריה, יבנה, נס ציונה, עפולה, קריית אתא, קריית גת ורמת השרון.
היסטוריה > תוצאות המדד לאורך השנים

| שם העיר | תוצאה במדד 2024 | תוצאה במדד 2023 | תוצאה במדד 2022 | תוצאה במדד 2021 | תוצאה במדד 2020 | תוצאה במדד 2019 | תוצאה במדד 2018 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אילת | 51 | 58 | 55 | 54 | 51 | 49 | 59.80 |
| אשדוד | 31 | 37 | 43 | 38 | 32 | 38 | 42.40 |
| אשקלון | 35 | 31 | 28 | 34 | 34 | 21 | 29.30 |
| באר שבע | 45 | 42 | 38 | 44 | 55 | 48 | 56.50 |
| בית שמש | 15 | 15 | 15 | 8 | 18 | 19 | 20.70 |
| ביתר עילית | ~ | 5 | 0 | 0 | ~ | ~ | ~ |
| בני ברק | ~ | 10 | 4 | 4 | 7 | 7 | 8.70 |
| בת ים | 45 | 35 | 29 | 27 | 23 | 28 | 31.50 |
| גבעתיים | 79 | 80 | 75 | 76 | ~ | ~ | ~ |
| דימונה | 16 | 25 | 21 | 16 | 17 | 17 | 21.70 |
| הוד השרון | 75 | 80 | 80 | 57 | ~ | ~ | ~ |
| הרצליה | 75 | 77 | 74 | 67 | 71 | 63 | 71.70 |
| חדרה | 28 | 34 | 31 | 32 | 30 | 36 | 37 |
| חולון | 61 | 63 | 63 | 63 | 56 | 57.5 | 68.50 |
| חיפה | 51 | 45 | 52 | 54 | 57 | 57 | 73.90 |
| טבריה | 24 | ~ | ~ | ~ | ~ | ~ | ~ |
| ירושלים | 24 | 23 | 22 | 27 | 32 | 33 | 46.50 |
| יבנה | 21 | ~ | ~ | ~ | ~ | ~ | ~ |
| כפר סבא | 73 | 69 | 69 | 69 | 60 | 50 | 43.50 |
| לוד | 30 | 31 | 30 | 25 | ~ | ~ | ~ |
| מודיעין-מכבים-רעות | 70 | 77 | 74 | 65 | 69 | 70 | 80.40 |
| מודיעין עילית | ~ | 13 | 5 | 5 | ~ | ~ | ~ |
| ממוצע ארצי | 44.5 | 43.6 | 41.0 | 38.8 | 42.7 | 42 | 46.50 |
| נהריה | 38 | 25 | 30 | 27 | 32 | 29 | 33.70 |
| נתניה | 37 | 40 | 37 | 35 | 40 | 38 | 43.50 |
| נס ציונה | 36 | ~ | ~ | ~ | ~ | ~ | ~ |
| עפולה | 37 | ~ | ~ | ~ | ~ | ~ | ~ |
| עכו | 47 | 41 | 43 | 44 | 49 | 51 | 55.40 |
| פתח תקווה | 43 | 45 | 33 | 30 | 31 | 26 | 28.30 |
| קריית אתא | 43 | ~ | ~ | ~ | ~ | ~ | ~ |
| קריית גת | 19 | ~ | ~ | ~ | ~ | ~ | ~ |
| ראש העין | 15 | 25 | 24 | 24 | ~ | ~ | ~ |
| ראשון לציון | 59 | 57 | 68 | 68 | 62 | 57 | 60.90 |
| רחובות | 30 | 35 | 20 | 22 | 33 | 33 | 42.40 |
| רמלה | 21 | 31 | 15 | 9 | ~ | ~ | ~ |
| רמת גן | 74 | 75 | 72 | 60 | 55 | 60 | 38 |
| רמת השרון | 68 | ~ | ~ | ~ | ~ | ~ | ~ |
| רעננה | 68 | 52 | 50 | 43 | 39 | 46 | 50 |
| תל אביב | 75 | 78 | 75 | 75 | 71 | 77 | 75 |
הערות שוליים

1 2  פירוט על המדד, המתודולוגיה המחקרית, הצוות האקדמי והפיקוח האקדמי על המדד.
↑  פרופ' שכטר הוא פרופסור מן המניין לתקשורת, לשעבר דקאן הפקולטה למדעי הרוח והחברה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
↑  עמותת ישראל חופשית, מדד החופש העירוני - מסחר בשבת 2021, ‏דצמבר 2021
1 2  למשל:

אייטם בתוכנית אחרי החדשות בערוץ 13: 30.12.2019.

כתבה בערוץ 12 / מאקו: 10.12.2020.

מאמר ב-ynet מתאריך 19.12.2021.

מאמר באתר TIMEOUT מתאריך: 19.12.2021.

מאמר בהארץ באנגלית, 21.12.2021.
↑  נינה פוקס, מהפך במדד "הערים החופשיות": זה הדירוג המלא, באתר ynet, 6 בדצמבר 2022
↑  מערכת טיים אאוט, מדד החופש 2022: ההפרדה המגדרית חזרה. תל אביב רק במקום השני, באתר טיים אאוט, ‏08.12.2022
↑  עודד בר-מאיר, מדד החופש העירוני: למה באר שבע צנחה למקום ה-15?, באתר מיינט באר שבע והנגב, ‏08.12.2022
↑  דוד לוי, ידידותית ללהט"ב אך פחות פלורליסטית: אשדוד מפתיעה במדד החופש העירוני, באתר כאן דרום אשדוד, ‏08.12.2022
↑  משה כהן, ‏עקפה את תל אביב: זו העיר החופשית ביותר בישראל לשנת 2024, באתר מעריב אונליין, 11 בפברואר 2024
↑  נינה פוקס, נישואים אזרחיים, תחבורה ציבורית ומסחר בשבת: דירוג "מדד החופש" | זו העיר שבפסגה, באתר ynet, 8 בדצמבר 2024
חאבי מרטינס

חאבייר "חאבי" מרטינס אגינאגה (בספרדית: Javier "Javi" Martínez Aguinaga; נולד ב-2 בספטמבר 1988 באסטייה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הבלם והקשר האחורי במועדון ספורט קטר מליגת העל הקטרית.
קריירת מועדונים > אתלטיק בילבאו

מרטינס החל את קריירת הבוגרים שלו באוסאסונה ב'. בקיץ 2006, כאשר היה בן 17, עבר מרטינס לקבוצת אתלטיק בילבאו תמורת 6 מיליון אירו. כבר בעונת הבכורה שלו במועדון, 2006/07, מרטינס הפך לשחקן הרכב חשוב בהגנתה של אתלטיק בילבאו. את שערי הבכורה שלו בקבוצה הבקיע מרטינס במשחק ליגה מול דפורטיבו לה קורוניה בדצמבר 2006, אז הבקיע צמד בניצחון 0–2. בעונה זו הבקיע מרטינס שלושה שערים סך הכל, אך קבוצתו ספגה 62 שערים והייתה רחוקה נקודה אחת בלבד מירידת ליגה. בעונות הבאות, מרטינס ובילבאו סיימו לרוב במרכז הטבלה, כשלעיתים התברגו במפעלים האירופיים. עם בילבאו הגיע מרטינס לגמר גביע הספרדי בעונת 2008/2009, שם הפסיד עם הקבוצה 1–4 בגמר לברצלונה. באותה עונה מרטינס ובילבאו הגיעו בליגה האירופית עד לשלב 32 הגדולות שבו נעצרו על ידי אנדרלכט הבלגית. בעונת 2011/12 רשם מרטינס עם בילבאו עונת שיא, בה הגיע שוב לגמר גביע המלך הספרדי, בו הפסידה הקבוצה 0–3 לברצלונה. באותה עונה, מרטינס השתתף עם אתלטיק בילבאו בגמר הליגה האירופית, בו הפסידה הקבוצה 0–3 לאתלטיקו מדריד. בתקופה זו, מרטינס שיחק יותר כקשר אחורי, כאשר בתקופות אחרות שיחק בעיקר כבלם.
קריירת מועדונים > מועדון ספורט קטר

ב-20 ביוני 2021 חתם בקטאר ספורטס קלאב מליגת העל הקטרית[דרוש מקור]
קריירה בינלאומית

בצעירותו היה מרטינס חלק מנבחרת הנוער של ספרד ואחר כך שיחק בנבחרות הצעירות. בשנת 2007 זכה מרטינס עם נבחרת ספרד עד גיל 19 באליפות אירופה. לאחר מכן, מרטינס היה חלק מנבחרת ספרד בכדורגל עד גיל 21, עמה השתתף באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2009, ממנה הודחה ספרד כבר בסיבוב הראשון. ב-20 במאי 2010 נכלל בסגל הסופי של ויסנטה דל בוסקה מאמן נבחרת ספרד הבוגרת למונדיאל 2010. במאי 2010 ערך מרטינס את הופעת הבכורה בנבחרת הבוגרת, כאשר החליף את צ'אבי בניצחון 2–3 על נבחרת ערב הסעודית במשחק הכנה למונדיאל, וכמה ימים לאחר מכן פתח בהרכב בניצחון 0–1 על נבחרת קוריאה הדרומית במשחק הכנה נוסף, והוחלף על ידי דויד סילבה. במונדיאל 2010 עצמו, מרטינס ערך הופעה אחת, כשנכנס כמחליף במקום צ'אבי אלונסו בניצחון 1–2 על נבחרת צ'ילה בשלב הבתים. מרטינס היה חלק מזכייתה ההיסטורית של ספרד במונדיאל זה, שהייתה הזכייה הראשונה של ספרד במונדיאל אי פעם. בשנת 2011 חזר מרטינס לנבחרת עד גיל 21, והשתתף עמה כקפטן באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2011. מרטינס זכה עם ספרד באליפות זו, לאחר ניצחון 0–2 בגמר על הנבחרת המקבילה של שווייץ. מרטינס נכלל בנבחרת הטורניר של אליפות זו.
מרטינס נכלל בסגל של נבחרת ספרד הבוגרת ליורו 2012 על ידי מאמנו ויסנטה דל בוסקה, וגם בטורניר זה ערך הופעה אחת בלבד כמחליף, בניצחון 0–4 על נבחרת אירלנד בשלב הבתים. מרטינס הושווה על ידי דל בוסקה במהלך הטורניר לפטריק ויירה, ותואר על ידו כשחקן המושלם. מרטינס וספרד זכו גם בטורניר זה, שהשלים שלוש זכיות רצופות של נבחרת ספרד בטורנירים גדולים. באותו קיץ, השתתף מרטינס עם נבחרת ספרד האולימפית באולימפיאדת לונדון, ושימש קפטן בטורניר האולימפי. ספרד ומרטינס נחלו אכזבה כשסיימו את השלב הבתים במקום האחרון, על אף שהגיעו לאולימפיאדה עם סגל חזק יחסית. בשנת 2013 השתתף מרטינס עם נבחרת ספרד בגביע הקונפדרציות 2013, בו סיימה ספרד במקום השני לאחר הפסד 0–3 בגמר לנבחרת ברזיל. מרטינס שיחק בטורניר זה מספר משחקים כמחליף, ולא שותף בגמר.
בשנת 2014 נכלל מרטינס בסגל הספרדי למונדיאל 2014. מונדיאל זה נחשב לכושל במיוחד עבור הנבחרת הספרדית, שהודחה כבר בשלב הבתים. מרטינס לא שותף בתבוסה 1–5 לנבחרת הולנד, שבגינה שונה ההרכב לחלוטין לקראת המשחק השני מול נבחרת צ'ילה. מרטינס פתח בהרכב במשחק זה במקום ג'רארד פיקה, אך ספרד הפסידה 0–2 והדחתה מהטורניר הובטחה כבר לאחר שני מחזורים. את יורו 2016 החמיץ מרטינס בגין פציעה. מרטינס לא זומן לסגל הספרדי למונדיאל 2018.
חיים אישיים

אחיו הגדול של חאבי מרטינס, אלברו, היה אף הוא כדורגלן מקצועני, שבשיאו שיחק באייבר במסגרת הליגה הספרדית השנייה בכדורגל.
תארים

אליפות גרמניה (9): 2012/13, 2013/14, 2014/15, 2015/16, 2016/17, 2017/18, 2018/19, 2019/20, 2020/21
הגביע הגרמני (5): 2012/13, 2013/14, 2015/16, 2018/2019, 2019/2020
ליגת האלופות: 2012/2013, 2019/2020
הסופר קאפ האירופי: 2013, 2020
אליפות העולם לקבוצות כדורגל 2013, 2020
הסופר קאפ הגרמני (5): 2012, 2016, 2017, 2018, 2020
מונדיאל 2010
יורו 2012
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2011
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 - 2007
תארים אישיים:
פרס דון בלון-פריצת השנה: 2010
נבחרת הטורניר של אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2011
הערות שוליים

↑  ‏אחרי תשע שנים ושני טרבלים: חאבי מרטינס נפרד מבאיירן, באתר ספורט1, 4 במאי 2021
| נבחרת ספרד – מונדיאל 2010 (אלופת העולם) |
| --- | --- | --- |
|  1 קסיאס •  2 אלביול •  3 פיקה •  4 מרצ'נה •  5 פויול •  6 אינייסטה •  7 וייה •  8 צ'אבי •  9 טורס •  10 פברגאס •   11 קפדבילה •  12 ואלדס • 13 מאטה •  14 אלונסו • 15 ראמוס • 16 בוסקטס • 17 ארבלואה • 18 פדרו • 19 יורנטה • 20 מרטינס • 21 סילבה • 22 נבאס • 23 ריינה • מאמן: דל בוסקה |  1 קסיאס •  2 אלביול •  3 פיקה •  4 מרצ'נה •  5 פויול •  6 אינייסטה •  7 וייה •  8 צ'אבי •  9 טורס •  10 פברגאס •   11 קפדבילה •  12 ואלדס • 13 מאטה •  14 אלונסו • 15 ראמוס • 16 בוסקטס • 17 ארבלואה • 18 פדרו • 19 יורנטה • 20 מרטינס • 21 סילבה • 22 נבאס • 23 ריינה • מאמן: דל בוסקה | ספרד |
| נבחרת ספרד – יורו 2012 (אלופת אירופה) |
| --- | --- | --- |
|  1 קסיאס •  2 אלביול •  3 פיקה •  4 מרטינס •  5 חואנפראן •  6 אינייסטה •  7 פדרו •  8 צ'אבי •  9 טורס •  10 פברגאס •   11 נגרדו •  12 ואלדס • 13 מאטה •  14 אלונסו • 15 ראמוס • 16 בוסקטס • 17 ארבלואה • 18 אלבה • 19 יורנטה • 20 קאסורלה • 21 סילבה • 22 נבאס • 23 ריינה • מאמן: דל בוסקה |  1 קסיאס •  2 אלביול •  3 פיקה •  4 מרטינס •  5 חואנפראן •  6 אינייסטה •  7 פדרו •  8 צ'אבי •  9 טורס •  10 פברגאס •   11 נגרדו •  12 ואלדס • 13 מאטה •  14 אלונסו • 15 ראמוס • 16 בוסקטס • 17 ארבלואה • 18 אלבה • 19 יורנטה • 20 קאסורלה • 21 סילבה • 22 נבאס • 23 ריינה • מאמן: דל בוסקה | ספרד |
| נבחרת ספרד – אולימפיאדת לונדון 2012 |
| --- | --- | --- |
|  1 דה חאה •  2 אספיליקווטה •  3 דומינגס •  4 ח. מרטינס •  5 א. מרטינס •  6 אלבה •  7 אדריאן •  8 מוניאין •  9 רודריגו •  10 מאטה •   11 קוקה •  12 מונטויה • 13 בוטיה •  14 רומאו • 15 איסקו • 16 טייו • 17 הררה • 18 מריניו • מאמן: מייה |  1 דה חאה •  2 אספיליקווטה •  3 דומינגס •  4 ח. מרטינס •  5 א. מרטינס •  6 אלבה •  7 אדריאן •  8 מוניאין •  9 רודריגו •  10 מאטה •   11 קוקה •  12 מונטויה • 13 בוטיה •  14 רומאו • 15 איסקו • 16 טייו • 17 הררה • 18 מריניו • מאמן: מייה | ספרד |
| נבחרת ספרד – מונדיאל 2014 |
| --- | --- | --- |
|  1 קסיאס •  2 אלביול •  3 פיקה •  4 מרטינס •  5 חואנפראן •  6 אינייסטה •  7 וייה •  8 צ'אבי •  9 טורס •  10 פברגאס •   11 פדרו •  12 דה חאה • 13 מאטה •  14 אלונסו • 15 ראמוס • 16 בוסקטס • 17 קוקה • 18 אלבה • 19 קוסטה • 20 קאסורלה • 21 סילבה • 22 אספיליקווטה • 23 ריינה • מאמן: דל בוסקה |  1 קסיאס •  2 אלביול •  3 פיקה •  4 מרטינס •  5 חואנפראן •  6 אינייסטה •  7 וייה •  8 צ'אבי •  9 טורס •  10 פברגאס •   11 פדרו •  12 דה חאה • 13 מאטה •  14 אלונסו • 15 ראמוס • 16 בוסקטס • 17 קוקה • 18 אלבה • 19 קוסטה • 20 קאסורלה • 21 סילבה • 22 אספיליקווטה • 23 ריינה • מאמן: דל בוסקה | ספרד |
משפט ציבורי

המשפט הציבורי הוא ענף משפטי שתכליתו הסדרת היחסים בין יחידים (אזרחים, חברות) לבין המדינה. בענף זה כלולים המשפט החוקתי, המשפט המנהלי והמשפט הפלילי, זאת בניגוד למשפט הפרטי, תחום במשפטים שתכליתו הסדרת מערכות היחסים בין יחידים או קבוצות, ללא כל התערבות של המדינה.
תחומי המשפט הציבורי

המשפט החוקתי – ענף משפטי העוסק בחוקי יסוד, השולטים בתחום הכוחות והסמכות של גופים שונים, ביחס לחקיקה וליישום של חוקים אחרים בידי הממשלה. חוקה מחייבת את הממשלה, ומגבילה את המצבים שבהם ניתן לחוקק ולפרש חוקים ולהחיל כוח. חוקות עשויות להתייחס לגופים שונים, כולל ארגונים, אגודות, אנשים ללא מדינה או מדינות לאום.
המשפט המנהלי – תחום במשפטים המסדיר את פעולותיהן של רשויות המינהל הציבורי השונות: שירות המדינה, רשויות מקומיות וכדומה.
המשפט הפלילי – ענף משפטי, שתכליתו הסדרת חיי החברה, על ידי הגדרת התנהגויות שליליות מסוימות כבלתי-חוקיות, וזאת באמצעות סדרת כללים של "עשה" ו"אל-תעשה". אדם המפר כללים אלו יואשם בביצוע עבירה פלילית, עשוי לעמוד לדין, ולהיענש בהתאם לעונשים הקבועים בחוק. המשפט הפלילי חל על תחום מצומצם של התנהגויות, ובא לקבוע כללי הימנעות מהתנהגויות אלו באמצעות הרתעה, העמדה לדין ענישה וקלון. המשפט הפלילי מאופיין בכך שאכיפתו מוטלת קודם כל על המדינה, באמצעות התביעה הכללית, אף במקרים שהנפגע העיקרי מההתנהגות הפלילית יהא מתלונן פרטי אחר בחברה. המשפט הפלילי מסדיר יחסים בין פרטים בחברה, אך למעשה מתנהל בין המדינה (כישות קולקטיבית) לבין פרט (חשוד, נאשם, אסיר).
מקורות לעיון

פרופ' זמיר יצחק הסמכות המינהלית כרך א' (1996).
פרופ' ברק-ארז דפנה משפט מינהלי כרך א' (2013).
ד"ר אורן שבת, העתירה המנהלית והסעדים במכרזים ציבוריים (2017).
השושלת החפסית

השושלת החפסית (בערבית: الحفصيون בתעתיק מדויק: אלחפציון) הייתה שושלת מוסלמית סונית ממוצא ברברי ששלטה באיפריקיה (תוניסיה של ימינו, מערב לוב ומזרח אלג'יריה) מ-1229 עד 1574.
היסטוריה > איפריקיה תחת האל-מוואחידון

החפסים היו ממוצא ברברי, אם כי כדי לתת לגיטימציה נוספת לשלטונם, הם טענו למוצא ערבי מהח'ליף השני של הראשידון עומר. האב הקדמון של השושלת (שממנו נגזר שמם), היה אבו חאפס עומר בן יחיא אל-חינטתי, ברברי מקונפדרציה שבטית הינטאטה, שהשתייכה לקונפדרציה הגדולה יותר של מסמודה במרוקו של היום. הוא היה חבר במועצת העשרה, מהגופים הפוליטיים הבכירים ביותר של אל-מוואחידון, וחבר קרוב של אבן תומארת, מייסד תנועת אל-מוואחידון.
בנו של אבו חאפס, אבו מוחמד עבד אל-וחיד בן אבי חאפס, מונה על ידי הח'ליף האלמוחידיני מוחמד א-נאסר למושל איפריקיה (בדרך כלל כיום תוניסיה, מזרח אלג'יריה ומערב לוב) שם שלט משנת 1207 ועד 1221. הוא כונן את שלטונו בתוניס, שבה בחרו בני אל-מוואחידון כבירה המנהלית של המחוז.  מינויו בא על רקע תבוסתו של יחיא אבן גניה, שפתח במתקפה חמורה נגד סמכות אל-מוואחידון באזור. אבו מוחמד עבד אל-והיד היה בסופו של דבר יעיל למדי בשמירה על הסדר. הח'ליף העניק לו מידה משמעותית של אוטונומיה בשלטון, בין השאר כדי לעזור לשכנעו לקבל את התפקיד הקשה הזה מלכתחילה. זה הניח את הבסיס למדינה חפסית עתידית.
כשאבו מוחמד עבד אל-וחיד מת ב-1221, ראשי אל-מוואחידון באיפריקיה בחרו בתחילה את בנו, אבו זייד עבד אל-רחמן, כמושל הבא. עם זאת, הח'ליף האלמוחידיני במרקש, יוסוף השני אל-מוסטנסיר, לא הסכים לכך והצליח לבטל זאת ולמנות קרוב משפחה משלו לתפקיד. כאשר נחלשה סמכות אל-מוואחידון במהלך השנים הבאות, ההתנגדות המקומית למושל האלמוחידיני אילצה את הח'ליף האלמוחידיני עבדאללה אל-עדיל למנות בן משפחה חפסי נוסף לתפקיד ב-1226. הוא בחר באבו מוחמד עבדאללה, נכדו של אבו חאפס. אחיו של אבו מוחמד עבדאללה, אבו זכריה יחיא, הגיע לתוניס לפניו והחל לשקם את הסדר.  כאשר אל-מאמון, אחיו של עבדאללה אל-עדיל, מרד בסמכותו של האחרון מאל-אנדלוס, אבו זכריה צידד בו, ואילו אבו מוחמד עבדאללה נשאר נאמן לח'ליף במרקש. ניצחונו בסופו של דבר של אל-מאמון הביא לכך שאבו זכריה הופקד על איפריקיה בשנת 1228.
היסטוריה > עלייה לשלטון

שנה לאחר מכן, בשנת 1229, אל-מאמון ויתר רשמית על תורת אל-מוואחידון. אבו זכריה השתמש בכך כתירוץ כדי לשלול את סמכותו ולהכריז על עצמו כעצמאי. בשלב זה, לאל-מאמון לא היו האמצעים לעצור אותו או לשלוט מחדש באיפריקיה.  בתחילה הוזכר שמו של אבו זכריה בחוטבה (הדרשה בתפילת יום שישי) עם התואר אמיר, אך ב-1236 או 1237 הוא החל לאמץ את תואר הח'ליף אמיר אל-מומינין, כקריאת תיגר ישירה בפני ח'ליף האל-מוואחידון במרקש.
אבו זכריה סיפח את קונסטנטין (קוסנטינה) ובג'איה (בג'איה) בשנת 1230. בשנת 1234, הוא רדף את יחיא אבן גאניה מהאזור הכפרי מדרום לקונסטנטין בשנת 1234, וסיים את האיום המתמשך הזה. בשנת 1235 הוא כבש את אלג'יר ולאחר מכן ביסס את סמכותו עד לנהר הכליף ממערב. בשנים הבאות הוא הכניע שבטים כפריים שונים, כמו חווארה, אך אפשר לכמה משבטי באנו טוג'ין במרכז המגרב לשלוט בעצמם כמדינות וסאליות קטנות שהבטיחו את גבולותיו המזרחיים. הוא קיבל בברכה פליטים ומהגרים רבים מאל-אנדלוס שנמלטו מהתקדמות הרקונקיסטה. הוא מינה כמה מהם לתפקידים פוליטיים חשובים וגייס גדודים צבאיים אנדלוסיים כדרך להתנגד לכוחן ולהשפעה של האליטות המסורתיות של אל-מוואחידון.
במשך זמן מה, שליט הנאסרידים של גרנדה באל-אנדלוס, אבן אל-אחמר, הודה לזמן קצר בעצימותו של אבו זכריה בניסיון לגייס את עזרתו נגד הכוחות הנוצרים. בסופו של דבר, ההתערבות החפסית בחצי האי האיברי הוגבלה לשליחת צי לעזרת ולנסיה המוסלמית ב-1238. אבו זכריה גילה עניין רב יותר בניסיון לשחזר חלק מהסמכות הקודמת של האלמוחדים על המגרב והוא עשה ניסיונות להרחיב את שליטתו מערבה יותר. בשנת 1242 הוא כבש את תלמסאן מידי הזאיאנידים, אך המנהיג הזאיאנידי יגמוראסאן התחמק ממנו. שני המנהיגים הגיעו בסופו של דבר להסכמה, כאשר יגמוראסאן המשיך לשלוט בתלמסאן אך הסכים להכיר רשמית בסמכותו של אבו זכריה. באותה שנה, גם סיג'ילמסה וסאוטה (סבטה) הכירו בסמכותו, אם כי אלה ייפלו מאוחר יותר בשליטת מרינידים. מדיניות זו של התפשטות המערב הסתיימה עם מותו של אבו זכריה (1249).
היסטוריה > איחוד וחלוקה

יורשו, מוחמד הראשון אל-מוסטנסיר (שלט 1249–1277), התמקד בגיבוש מדינת החפסים באפריקיה. המדינה נהנתה מהרחבת הסחר הן עם אירופה והן עם אזור סודאן (דרומית לסהרה). במערב המגרב (מרוקו של היום), המרינידים, שעדיין לא ביססו את שלטונם במלואו באזור, הכירו רשמית בסמכותו בשנת 1258. עם נפילת בגדד, ביתם של הח'ליפים העבאסים, באותה שנה, נתפסו החפסים לזמן קצר כשליטים החשובים ביותר של העולם המוסלמי. השריף של מכה, אבו נומאיי, הכיר בו זמנית כח'ליף בשנת 1259.
במהלך שלטונו התרחש מסע הצלב השמיני הכושל, בראשות לואי התשיעי, מלך צרפת. לאחר הנחיתה בקרתגו, מת לואי מדיזנטריה באמצע צבאו שהושמד ממחלה ב-1270.
לאחר מותו של אל-מוסתנציר בשנת 1277, החפסים היו שסועים בעימות פנימי, שהוחמר בהתערבות מצד אראגון.  זה הביא לפיצול בשושלת: ענף אחד שלט מתוניס במזרח וענף אחר שלט מבג'איה וקונסטנטין במערב. חלוקה זו המשיכה לאפיין את הפוליטיקה החפסית במשך חלק ניכר מתולדותיה, כאשר מאזן הכוחות עובר לעיתים מצד אחד לאחר ועם הצלחות לסירוגין באיחוד שני הענפים תחת שלטון אחד. לאחר הפיצול הראשוני התרחש האיחוד המוצלח הראשון תחת אבו יחיא אבו בכר השני (שלט 1318–1346), שליט הענף המערבי שהצליח להשתלט על תוניס.
היסטוריה > פלישות מרינידים ומשבר פנימי

שלטונו של אבו יחיא אבו בכר נותר בלתי יציב והוא פנה לכרות בריתות עם הזיאנים והמרינים ממערב. ההסכם שלו עם השליט המרינידי, אבו אל-חסן (שלט ב-1331–1348), כללו נישואים לאחותו, שמתה לאחר מכן במהלך משלחת מרינית כושלת בספרד, ולאחר מכן נישואים נוספים לבתו. כשאבו יחיא אבו בכר מת ב-1346, יורשו המיועד, אבו אל-עבאס, נהרג בתוניס על ידי אחיו, עומר, שתפס את השלטון. היועץ של אבו אל-עבאס, אבו מוחמד עבדאללה בן תפרג'ין, שלח מכתב לאבו אל-חסן בו דחק בו להתערב ולפלוש לאיפריקיה. אבו אל-חסן, לאחר שכבר כבש את תלמסאן ב-1337, ניצל את ההזדמנות להתרחב עוד יותר. הוא כבש את תוניס ב-1347 והמושלים החפסים באזור קיבלו את סמכותו.
הפלישה, לעומת זאת, הפרה את מאזן הכוחות לטובת השבטים הערבים הבדואים, שהמרינידים לא הצליחו לסחוף אותם. אבן תפרג'ין, שקיווה להיות מוצב בשלטון על ידי המרינידים, ברח למצרים. המצב באיפריקיה התפתח לאי-סדר ויריבות פנימיות נוספות, ואבו אל-חסן נאלץ לחזור מערבה ב-1349, בין השאר כדי להתמודד עם הפיכה של בנו, אבו אינאן. אבן תפרג'ין חזר לאיפריקיה ובתמיכת בדואים הציב בן צעיר נוסף של אבו יחיא אבו בכר, אבו אישאק, כשליט.  אבו אינאן, לאחר שלקח בהצלחה את כס המלכות מאביו, פלש לאיפריקיה שוב וכבש את תוניס באוגוסט 1357, אך עד מהרה נאלץ על ידי חייליו לנטוש את האזור. הוא חזר מערבה, ושמר על השליטה רק בקונסטנטין ובערי המגרב המרכזי לזמן מה.
היסטוריה > שיא ההתפשטות

לאחר שהסתיים האיום המרינידי, נכשלו הניסיונות לאחד מחדש את החפסים עד שאבו אל-עבאס אחמד השני (שלט 1370–1394), האמיר של בג'איה וקונסטנטין, כבש את תוניס ב-1370. כשליט ומנהיג צבאי מוכשר, הוא כונן מחדש את הסמכות החפסית בתנאים חזקים יותר, וריכז את הכוח במידה רבה יותר מאי פעם. בינתיים, הזייאנים והמרינים היו עסוקים בעניינים פנימיים.
תחילת מלכותו לא הייתה קלה שכן ערי הדרום מרדו בו. עם זאת, הסולטאן החדש החזיר לעצמו את השליטה במהירות: הוא כבש מחדש את טוזר (1404), את גאפסה (1401) ואת ביסקרה (1402), הכניע את השלטון השבטי באזורי קונסטנטין ובג'איה (1397–1402), ומינה את המושלים של אזורים אלו. הוא התערב גם נגד שכניו מהמערב והמזרח. הוא סיפח את טריפולי (1401) ואת אלג'יר (1410–1411). ב-1424, הוא הביס את הסולטאן הזייאני, אבו מאליק עבד אל-וחיד, והציב זייאני נוסף, אבו עבדאללה מוחמד הרביעי, על כס המלכות של תלמסאן כווסאל שלו. בשנת 1428, האחרון הסתבך במלחמה נוספת עם אבו מאליק עבד אל-וחיד – שזכה כעת לתמיכתו מהחפסים – ולבסוף הוחלף בקרוב משפחה זייאני נוסף בעזרתו של אבו פאריס עבד אל-עזיז ב-1431. בערך באותה תקופה (כנראה ב-1426), אבו פאריס עבד אל-עזיז עזר גם למנות את עבד אל-חק השני על כס המלכות המריני בפאס - תחת שלטון אבו זכריה יחיא אל-וטאסי - ובכך השיג ממנו הכרה של ריבונות החפסים.
בשנת 1429 תקפו החפסים את האי מלטה ולקחו 3,000 עבדים, למרות שהם לא כבשו את האי. קאיד רידאבן היה המנהיג הצבאי במהלך המתקפה. הרווחים שימשו לתוכנית בנייה נהדרת ולתמיכה באמנות ותרבות. עם זאת, פיראטיות עוררה גם פעולות תגמול מצד הנוצרים, שפתחו מספר פעמים בהתקפות ומסעות צלב נגד ערי החוף החפסיות כמו מסע הצלב הברברי (1390), מסע הצלב בונה (1399) ולכידת ג'רבה ב-1423.
אבו פאריס עבד אל-עזיז השני מת ב-1434 במהלך משלחת נוספת נגד תלמסאן. יורשו, אבו עמר עות'מאן, זכה לתקופת שלטונו הארוכה ביותר מכל החפסים (שלט 1435–1488). הוא המשיך במידה רבה את השלטון החזק של קודמיו, אך הוא נאלץ להתמודד עם אתגרים גדולים יותר, כולל פוליטיקה פנימית, שבטים בדואים לא שקטים בדרום והוואטסידים במערב.
עות'מאן כבש את טריפוליטניה ב-1458 ומינה מושל באוארגלה ב-1463. הוא הוביל שתי משלחות לתלמסאן בשנים 1462 ו-1466 והפך את הזייאנידים לווסאלים שלו, בעוד שגם מדינת וואטאסיד במרוקו קיבלה את סמכותו רשמית. המגרב כולו היה לפיכך לזמן קצר תחת שליטה של החפסים.
היסטוריה > נפילה

במאה ה-16 החפסים נקלעו יותר ויותר למאבק הכוחות בין ספרד לקורסירים הנתמכים על ידי האימפריה העות'מאנית. העות'מאנים כבשו את תוניס ב-1534 והחזיקו בה במשך שנה אחת, וגירשו את השליט החפסי מולאי חסן. שנה לאחר מכן תפס מלך ספרד וקיסר האימפריה הרומית הקדושה קרל החמישי את תוניס, גירש את העות'מאנים והחזיר את מולאי חסן כמשלם מס עובד הבסבורגי. בשל האיום העות'מאני, החפסים היו וסאלים של ספרד לאחר 1535. העות'מאנים שוב כבשו את תוניס ב-1569 והחזיקו בה במשך ארבע שנים. דון חואן מאוסטריה כבש אותה מחדש ב-1573. העות'מאנים כבשו מחדש את תוניס ב-1574, ומוחמד השישי, הח'ליף האחרון של החפסים, הובא לקונסטנטינופול והוצא להורג בעקבות שיתוף הפעולה שלו עם ספרד ורצונו של הסולטאן העות'מאני לקבל את התואר ח'ליף כמי ששלט כעת במכה ומדינה.
כלכלה

החפסים, עם מיקומם באיפריקיה, היו עשירים בחקלאות ובמסחר. במקום להציב את הבירה בערים יבשתיות כמו קירואן, נבחרה תוניס כבירה בשל מיקומה על החוף כנמל המקשר את הים התיכון המערבי והמזרחי. סוחרים נוצרים מאירופה קיבלו מובלעות משלהם בערים שונות על חוף הים התיכון, תוך קידום סחר חוצה ים תיכוני. תחת החפסים, המסחר והיחסים הדיפלומטיים עם אירופה הנוצרית גדלו באופן משמעותי, אולם פיראטיות נגד ספנות נוצרית גדלה גם כן, במיוחד בתקופת שלטונו של עבד אל-עזיז השני (1394–1434). עד אמצע המאה ה-14, אוכלוסיית תוניס גדלה ל-100,000. לחפסים היה גם חלק גדול בסחר חוצה סהרה דרך נתיבי השיירות מתוניס לטימבוקטו ומטריפולי לאפריקה שמדרום לסהרה.