stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קראל שלמון

| --- | --- |

 לידה:  13 בנובמבר 1897 היידלברג, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  15 בינואר 1974 (בגיל 76) בית זית, ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  מלחין, מנצח, פסנתרן, נגן עוגב, זמר בריטון
 סוג קול:  בריטון
 שפה מועדפת:  גרמנית, עברית 
 כלי נגינה:  פסנתר, עוגב
 
קראל שלמון בשורה הראשונה, שני מימין
קראל שלמון (שני מימין למיקרופון). צולם באולפן קול ירושלים לאחר הקלטת הקונצ'רטו לפסנתר של שומן, (יולי 1947)
קַרְאֶל שַׂלְמוֹן (Karel Salmon) או קרל סלומון (Karl Salomon)‏ (13 בנובמבר 1897, היידלברג, גרמניה – 15 בינואר 1974, בית זית) היה מלחין, מנצח, פסנתרן, נגן עוגב וזמר בריטון ישראלי יליד גרמניה.
חייו

קראל שלמון נולד בשנת 1897 בשם קרל סלומון (Karl Salomon) בהיידלברג שבגרמניה, בנו של סוחר. בראשית דרכו המוזיקלית למד אצל פרופ' פיליפ וולפרום (Wolfrum), מנצח ומנהל מוזיקלי של אוניברסיטת היידלברג. וולפרום הפנה את תלמידו אל מקס רגר, שהשפעתו ניכרה במוזיקה של סלומון; בשנת 1916 נסע סלומון לווינה, אך זמן קצר אחרי שהחל את לימודיו אצל רגר, נפטר המורה, וסלומון עבר, בהמלצת וולפרום, ללמוד אצל ריכרד שטראוס בברלין, שם השלים את לימודיו.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, אחרי קריירה של ניצוח והלחנה בגרמניה, עלה סלומון לארץ ישראל. בשנת 1936, עם הקמתה של תחנת הרדיו של שירות השידור של פלשתינה (א"י), התמנה כמנהל מחלקת המוזיקה של התחנה. כעבור שנתיים ייסד את תזמורת שירות השידור (כיום התזמורת הסימפונית ירושלים).
משנת 1948 ניהל את מחלקת המוזיקה של קול ישראל ובשנת 1962 פרש לגמלאות.
עם קום המדינה שיווה לשמו אופי עברי תוך שמירה על הצליל המקורי.
יצירתו

קראל שלמון הלחין יצירות רבות, בהן מוזיקה תזמורתית, מוזיקה ווקאלית, מוזיקה קאמרית, שירים ויצירות לפסנתר. כן עיבד יצירות רבות לרדיו. במוזיקה שלו ניכרה השפעה של תרבות יהדות ספרד שהייתה חביבה עליו; פיוטים של אברהם אבן עזרא, יהודה הלוי ואחרים שימשו בסיס לכמה מיצירותיו.
בכתיבתו של שלמון ניכרו שני יסודות בולטים - מאפייני השפה העברית, התנ"ך ונופי ישראל מצד אחד, ומסורת המוזיקה של מרכז אירופה, מן הצד השני. שלמון נטה חיבה למקצבים אסימטריים ולהרכבים בלתי שגרתיים וחוש ההומור שלו בא לביטוי במשחקי מילים ושעשועי לשון, שכולם מצאו מקום ביצירתו המוזיקלית. כן חיבב במיוחד את צורת הוריאציות.
בשנת 1930, כשחי עדיין בגרמניה, חיבר אופרת בובות בשם "דוד וגוליית" למילים של אלברט בר. היצירה, שאפשר לבצעה הן כאופרה בימתית והן כקנטטה, שודרה בשנת 1957 בטלוויזיה הגרמנית.
בשנת 1943, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, חיבר שלמון תוך ימים אחדים "סוויטה סימפונית על נושאים יווניים" כתחליף לתווים, שלא הגיעו בעוד מועד לקונצרט שתוכנן בירושלים לטובת הצלב האדום של יוון. יצירתו זו זכתה להצלחה רבה, לא רק בישראל אלא גם מחוצה לה.
בשנת 1950-51 קיבל קראל שלמון את פרס אנגל.
קראל שלמון נפטר בביתו שבבית זית שליד ירושלים, בינואר 1974.
בספרייה הלאומית שמור ארכיונו, ובו כתבי יד של יצירות מקוריות ועיבודים, סקיצות, מאמרים ספרותיים, הסברים ליצירות וליברטי, מכתבים, תוכניות, תמונות ועוד.
רשימת יצירות חלקית > יצירות תזמורתיות

"עלי באר", וריאציות לתזמורת על שיר עממי של שרה לוי-תנאי, בהשראת ביאליק (1937)
"סוויטה סימפונית על נושאים יווניים" (1943)
קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת (נכתב בסתיו 1947), ארבעה פרקים ברצף, לכל חלק נושא שהוא פסוק מתהילים. ביצוע הבכורה היה בשנת 1948 בקונצרט חגיגי לרגל בת המצווה של תחנת קול ירושלים ששודר ברדיו.
קונצ'רטינו "ירושלים" לפעמונה ותזמורת (1948), שבפרקו השני, האיטי משולב אות התחנה של קול ירושלים בשנים ההן.
קונצ'רטו לשני פסנתרים, חובר למען צמד הפסנתרנים ברכה עדן ואלכסנדר תמיר.
פרטיטה לתזמורת כלי קשת (1948) בארבעה פרקים, הפרק הראשון מבוסס על טעמי המקרא של יהודי האי ג'רבה שהוקלטו במכשיר פונוגרף על ידי רוברט לכמן בסוף שנות העשרים.
"סימפוניה לנוער" (1951) מתאימה לכל הרכב מחמישה כלים עד תזמורת מלאה.
"לילות בכנען", סימפוניה מס' 2, (1949), מבוססת על מוזיקה עממית.
שלוש סוויטות ספרדיות לתזמורת קאמרית
סוויטה ספרדית לתזמורת סימפונית
קונצ'רטינו לשני חלילים וכלי קשת
קונצ'רטינו לקסילופון ותזמורת קאמרית
רשימת יצירות חלקית > מוזיקה ווקאלית

קנטטה "קיבוץ הגלויות" (1952) מבוססת על פסוקים מן התנ"ך.
קנטטה "למען ירושלים" (1958), גם היא על פי פסוקי תנ"ך, הוקדשה לזכר מגיני גוש עציון.
קנטטה "חיי אדם", לפי תהילים, צ', י' ופיוט של אברהם אבן עזרא
אופרה "נדרים" (1954-55) על חיי יהודה הלוי, ללברית של שלמון עצמו.
אופרה "ארבע פעמים מתושלח", על פי קומדיית טעויות אנגלית מן המאה ה-18 (1965-66)
"שני שירי תהילה" לסופרון ותזמורת
לקריאה נוספת

יהודה כהן, נעימי זמירות ישראל, יהודה כהן, הוצאת עם עובד 1990
הערות שוליים

↑  קריינות בהקלטה של שידור הרדיו מאוסף ההקלטות של אסתר גרזון-קיוי בפונותיקה הלאומית
↑  שם (בשידור נאמר "פרטיטה לכלי מיתר")
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311585705171  BIBSYS: 9053496  GND: 132486598  ISNI: 0000 0000 8254 9662  LCCN: n88680913  NKC: mzk2015855821  NLA: 35577770  NTA: 107655497  Trove: 1001911  VIAF: 67628560   WorldCat (עם VIAF): 67628560
לוז (טיל)

הרמטכ"ל משה דיין מבקר בשדה הניסויים של טיל הלוז, 1956
לוז הוא טיל מונחה מתוצרת רפא"ל, והוא הטיל הראשון אי־פעם שפותח ויוצר בישראל. פיתוחו החל בשנת 1954 תחת הכינוי ג־25, בשנת 1963 הופסק פיתוחו על ידי רפא"ל. פיתוח הטיל הגיע לרמת יכולות גבוהה לזמנו אולם הלוז לא הוכנס לפעילות מבצעית מעולם. התעשייה האווירית לישראל המשיכה את פיתוחו עד שנת 1968 תחת השם גבריאל שזכה להצלחה רבה במלחמת יום הכיפורים והשתתף בקרב טילי ים־ים הראשון בהיסטוריה, קרב לטקיה.
מאפיינים

לטיל הלוז פותחו 3 גרסאות:
טיל אוויר־קרקע – איתו החלו הניסויים הראשונים בהיעדר הצורך במאיץ (שפותח מאוחר יותר) בשל מהירות המטוס. הניסויים בוצעו באמצעות מטוס ה־DC-3 דקוטה.
טיל נגד ספינות – בגרסת הים־ים פלטפורמת השיגור הייתה ממשחתות חיל הים, ובגרסת החוף־ים פלטפורמת השיגור הייתה קומנדקר (נ"נ) שנשא צמד טילים.
טיל קרקע־קרקע – פלטפורמת השיגור הייתה קומנדקר (נ"נ) שנשא צמד טילים. הגרסה המאוחרת מבין שלוש גרסאות הטיל.
אורכו של הטיל היה כ־3 מטר והיו לו 4 כנפיים בזנבו ו־4 כנפיים נוספות באמצעו, גדולות יותר, ששימשו להיגוי בציר אופקי ואנכי. טווח הטיל היה כ־10 ק"מ ובהמשך הפיתוח הגיע לכ־20 ק"מ. הראש הקרבי של הטיל שקל 180 ק"ג חומר נפץ.
הטיל היה מנוהג אלחוט באמצעות ג'ויסטיק על ידי כוון־נתב שנהג את הטיל בשיטה הנקראת שליטה ידנית בקו ראייה והיה חייב להיות בקשר עין רציף באמצעים אופטיים עם הטיל והמטרה. באחורי הטיל היו נותבים שסייעו לכוון־נתב לראות את הטיל ומסלולו ממרחק (בדומה לעקרון הקליע נותב). הכוון־־נתב היה חייב להיות מוכשר ומיומן ביותר ומידת הצלחת פגיעת הטיל הייתה תלויה רבות בכישוריו. בגרסתו הראשונית היה הטיל מונע באמצעות דלק נוזלי ובהמשך הוסב לדלק מוצק. לטיל היה מחובר מאיץ שהגביר את מהירותו של הטיל ולאחר מכן הטיל היה דואה לכיוון המטרה בניהוג הכוון־נתב. בגרסאות המתקדמות יותר פותח מנוע חדש ששמר על מהירות קבועה לטיל.
לטיל הלוז היו מאפייני טיל שיוט שידע לטוס עד כמטר מפני הים (סוג טילים זה מכונה לוחך ים) ולפגוע נמוך ככל האפשר באניית הקרב כדי לגרום למים לחדור אליה ולהטביעה.
הצורך בטיל מונחה

בחוליה לחבלה ימית שפעלה בשנים שלפני הקמת המדינה, עסק עוזי שרון בפיתוח טורפדו מונחה בשם "כריש", שהיה הנשק המונחה הראשון בישראל. טורפדו מבצעיים יוצרו וכמעט נעשה בהם שימוש מבצעי כנגד הבריטים, לאחר תפיסת האקסודוס, אך הפעולה נמנעה בהוראת בן-גוריון.
במלחמת העצמאות רכש חיל הים סירות נפץ. על סירת הנפץ היה חצי טון חומר נפץ. השימוש בסירות אלו היה כאשר אנשי הקומנדו הימי היו נוהגים את הסירה השועטת במהירות מרבית לעבר אוניית האויב וכ־200 עד 100 מטר מהמטרה, ונוטשים אותה באמצעות כסא מפלט אל המים לפני שסירת הנפץ מתנגשת באוניית המטרה ומתפוצצת עמה בעוצמה רבה. שיטת פעולה זו דרשה אומץ רב מהלוחם שהיה צריך לנטוש קרוב ככל האפשר למטרה כדי למנוע מהסירה להחטיא את מטרתה, ובזמן שהאונייה משיבה בירי כבד לעברו. כך טובעה האונייה האמיר פארוק ב־22 באוקטובר 1948. מפקד הקומנדו, יוחאי בן־נון, ישב בעצמו בסירת נפץ שכזו שפגעה בשולת המוקשים שאבטחה את האמיר פארוק באותו היום, וכמעט וקיפח את חייו בפעולה.
לקחי האירוע הביאו את יוחאי בן־נון לפנות לחיל המדע (חמ"ד) בבקשה לפיתוח שיאפשר את ביצוע המשימה מבלי לסכן במידה כה רבה את חיי הלוחמים. אנשי חמ"ד בראשות יונתן מס יחד עם עוזי שרון עסקו בפיתוח סירת נפץ עם ביות מכ"ם, פיתוח שכונה אז ג־11 וגם ג־12, אך הניסויים נתקלו בבעיות רבות והראו כי הפיתוח לא מעשי בתנאי הים הפתוח. מגבלות האלקטרוניקה הבסיסית של שנות ה־50 הקשו מאוד על מציאת פתרון. קשיים אלו הביאו להולדת הרעיון "להרים" את מטען הנפץ מעל המים, וליצור למעשה טיל מונהג, תחום שהיה אז בחיתוליו. כך החל פיתוח טיל ג־25 שהיה הצעד הראשון של ישראל בשורה ארוכה של פיתוחים בעידן הטילים.
שלבי פיתוח וניסויים > מפתחי הטיל

טיל הלוז פותח על ידי האגף למחקר ותיכוּן (אמ"ת) שלימים יקרא רפא"ל. גלגולה הקודם של אמ"ת היה חיל המדע (חמ"ד). מפתחם של טיל הלוז באמ"ת היו מנהל הפיתוח ד"ר משה (מויה) אפשטיין שלימים יהיה מתכנן הטילים הראשי ברפא"ל, ובין היתר מתכנן טילי הגיל והתמוז, ד"ר יונתן מס יוזם רעיון תוכנית הלוויין הישראלי הראשון וטיל נגד טילים שהוביל לפיתוח החץ ושימש כראש תחום פיקוד וניהוג וככוון־נתב הראשון בטיל הלוז, וד"ר אנזלם ירון שפיתח את טיל שביט 2. השלושה קיבלו בשנת 1960 את פרס ביטחון ישראל על פיתוח טיל הלוז. גם עוזי שרון לקח חלק בפיתוח.
שלבי פיתוח וניסויים > חשאיות הפיתוח

אמ"ת עסקה בפיתוח הטיל המנוהג מאז שנת 1954 תחת מעטה כבד של חשאיות ובסיווג סודיות הגבוה ביותר שהקשה במידה רבה על התנהלות הניסויים. הניסויים עצמם התנהלו במכתש הגדול בנגב והצריכו את פירוקו של הטיל והובלת חלקיו בארגזי עץ והרכבתם מחדש בשטח, והניסויים בגרסה הימית הצריכו התקנות על המשחתות במקום מוסתר בנמל ופינוי כל כלי ימי על פני שטח של 40 ק"מ בים בזמן הניסוי כשספינות חיל הים (שבעצמם לא ידעו על מהות הניסוי) אבטחו את השטח לבל יתגלה פיתוח הטיל. לניסויים הומצא שם הכיסוי רקס"ר, ראשי תיבות של רקטות סינוור (האויב), כדי לתרץ את הפקודה לצוות הספינה לרדת לבטן האונייה האטום שם לא יכלו לצפות בניסוי המתרחש על הסיפון. לאחר הניסויים היו אוספים את שברי הטילים והאלקטרוניקה לבל יתגלה הפיתוח.
שלבי פיתוח וניסויים > חשאיות הפיתוח > הישג תעמולתי באמצעות הלוז

באותם ימים החלו שתי המעצמות במרוץ לחלל. נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, הסתייע במדענים נאצים שמצאו מקלט בארצו בשנות ה־50 לצורך פיתוח טיל בליסטי ארוך טווח. נאצר התכוון לשגר את הטיל בפומבי לצורכי תעמולה לציון יום המהפכה ב־1961, אולם הבין שהפיתוח מתעכב. נאצר, שרצה בהישג התעמולתי כלפי עמו וכאמצעי פסיכולוגי נגד ישראל רכש בהיחבא רקטות מטאורולוגיות מארצות הברית לצורך שיגור הראווה ולהציגו כפיתוח מצרי. המוסד יידע את ראש הממשלה בן-גוריון על כך, וזה הורה לרפא"ל לפתח במהרה רקטה שתגנוב את ההצגה למצרים. רפא"ל נרתמה למשימה ותוך שבועות בנתה רקטה מאולתרת שתתחזה לטיל המשוגר לחלל והוענק לה השם שביט 2. ירון אנזלם מרפא"ל (ממפתחי הלוז) הלביש על טיל הלוז צינור נוסף, פחות עבה, של רקטה אחרת עם קונוס בחיבור שגרם לו להראות דו־שלבי. צלם של רפא"ל צילם את הרקטה טרם שיגורה כשברקע בן-גוריון ואחרים בזווית מתוחכמת שהעניקה לה אשליה כאילו היה גובהה 10 מטרים כשבפועל הייתה רק כ־3.7 מטרים. הרקטה שוגרה ביולי 1961 כאשר השלב השני של הטיל לא עבד והתפוצץ באוויר אולם ישראל פרסמה צילום של המראת הרקטה בלבד והצהרות כוזבות על הצלחתו של שיגור הטיל הישראלי הראשון לחלל שגרמו לתגובות רבות בעולם על יכולתה של ישראל. צילומים נוספים מהשיגור וסרטון שנפסק לפני הפיצוץ התפרסמו רק לאחר כ־50 שנה יחד עם הסוד הכמוס. היו שטענו כי התעמולה האמיתית של בן-גוריון הייתה מופנית גם כלפי אזרחי ישראל מאחר שהשיגור היה בעיצומו של מסע בחירות.
למרבה האירוניה, השביט 2 שהתחזה לטיל הישראלי הראשון נבנה על בסיס הטיל האמיתי הראשון בישראל שעצם קיומו נשמר בסוד גמור, והשיג תוצאה תעמולתית מוצלחת מאוד. ישראל החלה את פעילותה האמיתית בחלל רק בראשית שנות ה־80.
שלבי פיתוח וניסויים > הניסויים

כינויו של הטיל היה ג־25 וייעודו הכללי היה לחיל הים כטיל ים־ים, ולחיל האוויר כטיל גלישה המשוגר ומונחה ממטוס DC-3 דקוטה שנועד לספק מענה לדרישות החיל לטיל אוויר־קרקע. הניסויים הראשונים היו בגרסת אוויר־קרקע בהם לא היה צורך במאיץ שפותח מאוחר יותר. בניסוי ירי הראשון בנגב בשנת 1958 צפה מפקד חיל האוויר עזר ויצמן שהיה כה פסימי בדבר פיתוח הטיל שאמר אז "אני כל כך בטוח שזה לא יפגע, שאני מוכן לעמוד במרכז המטרה". מפתחי הטיל הניאו את ויצמן מלעשות כך והטיל פגע במטרתו שהוצבה במרחק של כ־8 ק"מ. נציגי חיל הים שצפו בניסוי החליטו לאמץ את הטיל שכינויו שונה לראשונה מ-"ג־25" ללוז. שנה לאחר מכן הותקנה מערכת טילי הלוז על המשחתת אח"י אילת לצורך ניסוי שבוצע ב־18 במאי 1959. במהלך הניסוי טיל הלוז ים־ים פגע במטרתו. המטרות הימיות של טיל הלוז היו כלי שיט שיצאו משירות. סדרת ניסויים שבוצעו מהמשחתת אח"י יפו כונו "כיסא מלכות" מסוף שנת 1961 ועד תחילת 1962.
מפתחי הטיל התמודדו עם בעיות רבות במהלך הפיתוח. אחת מהם היא טלטלת האונייה בה יושב הכוון־נתב שהפריעה לו לנהוג בטיל באמצעות המשקפת. הטיל נורה לגובה התורן, כ־20 מטר, וכמה קילומטרים טרם הפגיעה במטרה הכוון־נתב אמור להוריד את הטיל לגובה של מטר עד שני מטר לצורך פגיעה באזור נמוך באונייה, קרוב ככל האפשר לקו המים באופן כזה שיגרום לטביעתה ולא יותיר אותה במצב קרבי. מעבר לעובדה שנבחרו כוונים־נתבים מעולים מערכת הייצוב האופטית שודרגה. בעיה נוספת עימה התמודדו בניסויים הייתה קשורה גם היא לניהוג. בהתחשב בצורך לנהוג בטיל כה קרוב לפני הים וממרחק של כ־8 עד 10 ק"מ רפא"ל החליטה לפצל את הניהוג האופקי והאנכי, והכניסו בראש הטיל מד גובה (אלטימטר) שניהג אוטומטית את ציר הגובה והותיר את הצידוד בלבד לכוון־נתב. באוקטובר 1962 בוצע הניסוי כאשר הכוון־נתב הנוהג בטיל ישב במסוק שהמריא מירכתי אח"י יפו, כך ניתן לקרב את הכוון־נתב למטרה ולשפר את זווית הראייה והשליטה שלו. הרעיון נלקח מהגרמנים ממלחמת העולם השנייה שנקרא "ג'יירו־קופטר", תצפיתן שהיה ממריא על גבי עפיפון גדול שנמשך עם חבל לכיוון הרוח באמצעות צוללת.
ב־1963 ביצעה רפא"ל את אחד הניסויים האחרונים בטיל הלוז מן היבשה אל מטרה ימית בנוכחות הרמטכ"ל צבי צור, מנכ"ל רפא"ל מוניה מרדור יחד עם מפתחי הטיל ובכירים אחרים.
שלבי פיתוח וניסויים > סוללה 422

בשלב מסוים הוחלט לעביר את הטיל לחיל התותחנים שהקים לצורך כך את היחידה הראשונה בתולדותיו לטילי קרקע־קרקע, ובדצמבר 1962 הוקמה היחידה בשם סוללה 422. לפי גרסה אחת הטיל אמור היה להיות מוצב בהרי הגליל ולפגוע במידת הצורך במוצבי הסורים ברמת הגולן. יחידת סוללה 422 התנהלה תחת סיווג סודיות גבוה מאוד. היחידה מוקמה בהנגר מטוסים לשעבר ששימש את שדה התעופה רמלה. היחידה נדרשה לחפש בעצמה שדה ניסויים במקומות מבודדים ולאחריהם היו אוספים את שברי הטילים. למעשה היחידה סייעה בביצוע הניסויים והמשיכה לסייע בניסויי טיל הגבריאל. כשטיל הגבריאל היה לקראת הבשלתו למבצעי הועברה יחידת סוללה 422 בשלמותה לחיל הים. הסיבה לפי גרסה מסוימת היא שהרעיון לשימוש קרקעי נזנח בשל הטווח המינימלי הגדול מידי של הטיל שהיה 6 ק"מ וטווח מקסימלי גדול מהנדרש לכוחות הקרקעיים (28 ק"מ), הוחלט שסוללות תותחים מודרניות יהיו עדיפות משיקולי עלות־תועלת.
סיום הפרויקט ברשות רפא"ל

ניסויים נוספים בוצעו בגרסת טיל חוף־ים כאשר רכב המשגר היה בגובה פני הים, והמפעיל או הנוהג בטיל ישב על רכס כורכר מוגבה מעל לשיפור טווח הראייה, הבעיה המרכזית שהתגלתה במהלך הניסויים באוויר הימי הייתה אובך (ככל הנראה משיוט נמוך על פני המים) שובל העשן השחור מהנותבים ומעשן מנוע הטיל שמנעו מהנוהג בטיל להבחין בנתיבו באמצעים אופטיים. בניסויים באוויר הנגב התופעה הייתה סבירה ואילו באוויר הים נוצר אובך ושובל עשן. שבתאי לוי, קצין מחיל הים שלקח חלק ברוב ניסויי הלוז תיאר את הבעיה הזו כנקודת משבר שגרמה לרפא"ל לחשוב על יציאה מהפרויקט. בנוסף, הטיל שנוהג בקו ראייה היה מבצעי רק בשעות האור, ולא נמצא פתרון לשעות החשכה. משחתות הסקורי המצריות היו מסוגלות לירות ירי תותחים למרחק של כ־16 עד 18 ק"מ ואילו טיל הלוז מוגבל לטווח הראייה שהיה עד כ־10 ק"מ במגבלות הניהוג שהוזכרו. ברקע, הגיעו לישראל ידיעות על ניסוי מצרי ב־1962 בטיל קרקע־קרקע שפותח בסיוע מדענים גרמניים, ובתגובה הוטל על רפא"ל לפתח טיל דומה. פיתוח שהסיט את משאביו לכיוון הזה.
בשלב הזה התערב אורי אבן טוב מהתעשייה האווירית (עובד לשעבר ברפא"ל) ושכנע את חיל הים כי הוא והתעשייה האווירית מסוגלים לקחת את הטיל במצבו הנוכחי ולהפוך את ניהוג הראייה של הטיל לניהוג מכ"ם. טיל שכזה לא יהיה תלוי יותר במגבלות כישוריו של הכוון־נתב ולא בטווח ראייתו, הנותבים יהיו מיותרים בטיל ולמעשה הטיל ינהג את עצמו כמעט באופן אוטומטי ביום ובלילה. רפא"ל הסכימה להעביר את הפיתוח לתעשייה האווירית, החלטה שלטענת שבתאי לוי רפא"ל תצטער עליה גם משום שטיל הגבריאל הניב רווחים גדולים ומוניטין רב לתע"א וגם משום שרפא"ל מסרה למעשה פיתוח בשלבים מתקדמים מאוד אחרי המון ניסויים והתגברות על מכשולים. למרות חסרונותיו, הטיל נשא כמות גדולה של חומר נפץ לטווח גדול יחסית וניהוג הגובה נעשה בו אוטומטית, והיה לפורץ דרך. על אף הישגיו הטכנולוגים טיל הלוז מעולם לא הוכנס לפעילות מבצעית.
עם קבלת הפיתוח אליה שינתה התעשייה האווירית את שמו של הטיל ל"גבריאל" ופיתחה ראש ביות מכ"ם פעיל למחצה ושילבה את פעולתו למד הגובה (אלטימטר). ב־1966 אורי אבן טוב קיבל את פרס ביטחון ישראל על פיתוח הגבריאל שהפך למבצעי ב־1968 ומאז עבר שיפורים והשבחות. טיל הגבריאל הוכיח עצמו כמוצלח ביותר וטיבע למעלה מ־15 כלי שיט במהלך מלחמת יום הכיפורים ואף השתתף בקרב טילי ים־ים הראשון בהיסטוריה, קרב לטקיה.
מרקיז

במהלך מלחמת ההתשה פותח בתעשייה האווירית על בסיס ה"לוז" טיל ששמו "מרקיז". יעודו המקורי היה טיל קרקע קרקע אשר נועד לפגוע בעמדות, מוצבים וסוללות טילי קרקע־אוויר.
טווח הטיסה של הטיל היה כ־42 ק"מ והוא נשא ראש נפץ במשקל של עשרות ק"ג. בשלב מאוחר יותר שונה יעודו של הטיל ובמקום ראש נפץ רגיל הותקנו בו פצצונות – פיתוח מסווג שהיה בשימוש חיל האוויר האמריקאי במלחמת וייטנאם. הטיל הורכב על מסילה שהותקנה על גבי זחל"ם. כל זחל"ם נשא טיל אחד.
פיתוח נוסף של "מרקיז" היה לשמש כטיל הטעיה כנגד מערך הנ"מ של האויב על ידי יצירת מצג של כמות גדולה של מטוסים שתוקפים, שלעברם נורו מספר רב של טילים נגד מטוסים. המטרה הייתה לגרום למצרים בזבוז של טילים נגד מטוסים, על מנת לאפשר למטוסי חיל האוויר הישראלי לבצע תקיפות עם חשש קטן יותר מפגיעה מסוללות הנ"מ של הצבא המצרי.
בימים שקדמו למלחמת יום הכיפורים אוחסן ציוד ה"מרקיז" באזור מעבר הג'ידי בשטח בו שכנה סוללת טילי הוק. במלחמת יום הכיפורים פעלו שתי פלגות של טילי "מרקיז", במשך כמה ימים ברצף. הפלגות יצאו מבסיס חיל האוויר ברפידים אל מקומות השיגור כדי לשגר את הטילים בשעות אור ראשון. פלגה אחת פעלה בצד הצפוני של תעלת סואץ, הירי התבצע מציר מאדים. הפלגה השנייה פעלה בחלק המרכזי של תעלת סואץ והירי התבצע מציר עכביש. כל פלגה כללה 3 זחל"מים והכמות הכוללת של טילים שנורו הייתה 18. החיילים והקצינים שתפעלו את ירי טילי המרקיז היו חיילים מסוללות טילי הוק.
הערות שוליים

↑   עופר אדרת, המהנדס שתכנן טילים גם מהבית, באתר הארץ, 7 באוגוסט 2014
↑  דן רוגל, לוחמת היבשה שלי, עמ' 133
↑  דני שלום, רוח רפאים מעל קהיר עמ' 177
| ישראל אמצעי לחימה מתוצרת רפאל מערכות לחימה מתקדמות |
| --- | --- | --- |
| טילים ורקטות | אנקור (אנקור כחול • אנקור כסוף • אנקור שחור) • ברק • גיל • גיל 2 • דרבי • לוז • מטאדור • סיימון • ספייק • פופאי • פיתון • שפריר • משגר השביט • תמוז • ‏CARPET • ‏Sea Breaker •  רוקס |  |
| עמדות שליטה מרחוק בנשק | טייפון • מאג רפא"ל • קטלנית • רואה-יורה |  |
| מערכות הגנה אווירית | ברק • כיפת ברזל • כיפת מגן • מגן אור • קלע דוד ("שרביט קסמים") • קלע חד • SPYDER • ‏כיפת רחפן |  |
| לויינים | אביר • ונוס |  |
| רכבי שטח, כלי שיט וכלי טיס | גולן • זאב • חצצית • סקיילייט • פרוטקטור • רקון • מעוז |  |
| שונות | אזוב • מאמין • מאמין קל • "מעיל רוח"/TROPHY • ספייס • לייטנינג‏ • Sky Shield‏ • THOR – מערכת סילוק פצצות |  |
פלטפורמת שיגור טיל הלוז מקומנדקר במכתש הגדול בנגב, 1961
מפתחי הטיל בעמדת שליטה ובקרה בעת שיגור הלוז במכתש הגדול בנגב, 1959
הצילום שיצר הטעיה מתוחכמת כאילו השביט 2 מתנשא לגובה 10 מטר, צינור הטיל נלקח מפיתוח הלוז
מפקד חיל הים, האלוף יוחאי בן־נון, וקציני הניסויים של רפאל וחיל הים בשדה הניסויים, 1960
ניסוי שיגור טיל הלוז בגרסת טיל אוויר־קרקע ממטוס דקוטה, 1959
צילום טיל הלוז בגרסת חוף־ים ב־1961 וחיילי סוללה 422
טיל גבריאל משוגר מספינה מדגם סער 4, 1975
שפות אוסטרונזיות

| --- | --- |
 קבוצה אתנית:  עמים אוסטרונזיים
 תפוצה גאוגרפית:  אוקיאניה, דרום-מזרח אסיה, מדגסקר, אי הפסחא, טאיוואן והאינאן (סין)
 שפה אם:  פרוטו-אוסטרונזית
 חלוקות משנה:  רוקאי  שפות צוּ (פורמוזיות מרכזיות)  פּוּיוּמה  שפות פורמוזיות צפון-מערביות  שפות המישורים המערביים  שפות אטאיאל  שפות פורמוזיות מזרחיות  שפות בונון  שפות פאיוואן  שפות מאלאיו-פולינזיות
 מזהים
 קוד ISO 639-2:  map
 קוד ISO 639-5:  map
 קוד גלוטולוג:  aust1307
 מפת תפוצה
 
 תפוצת השפות האוסטרונזיות
 
קבוצות השפות האוסטרונזיות
השפות האוסטרונזיות הן משפחת שפות שמדוברות בעיקר באזורי אוקיאניה ודרום-מזרח אסיה. המשפחה כוללת לפחות 1,268 שפות והן כחמישית מכלל השפות הידועות בעולם. מספר השפות במשפחה הוא הגדול ביותר בכל משפחות השפות. מספר דוברי השפות האוסטרונזיות מוערך ב-300 מיליון. רוב הדוברים הם תושבי דרום-מזרח אסיה וחלקם תושבי מזרח אפריקה ואוקיאניה.
השפות הגדולות במשפחה כולן מהענף המלאי-פולינזי. כמעט שליש מדוברי השפות האוסטרונזיות דוברים ג'אווה, והיא השפה האוסטרונזית הנפוצה ביותר – היא מדוברת בפי כ-80 מיליון איש, בעיקר באי ג'אווה שבאינדונזיה. גם השפה המלגשית, המדוברת במדגסקר, שפת הסֶבּוּאַנוֹ, המדוברת בפיליפינים, מלאית, המדוברת במלזיה, אינדונזית, אילוקאנו וטאגאלוג (השפה הנפוצה ביותר בפיליפינים) הן שפות אוסטרונזיות נפוצות; כל אחת מהן מדוברת בפי יותר מ-10 מיליון איש.
בניגוד להן, לרוב השפות האוסטרונזיות יש מאות דוברים בלבד. רוב השפות במשפחה זו מדוברות בפפואה גינאה החדשה, בפיליפינים ובאיי האוקיינוס השקט. עם זאת, כמעט כל ענפי המשפחה האוסטרונזית מיוצגים באי טאיוואן.
השפות האוסטרונזיות הנפוצות במשפחה האוסטרונזית הן:
ג'אווה (מעל 80,000,000 דוברים)
בניומאסאן (מעל 10,000,000 דוברים)
שפות מלאיות (מעל 50,000,000 דוברים כשפת אם, מעל 150,000,000 דוברים כשפה שנייה)
אינדונזית (מעל 35,000,000 דוברים שפה זו כשפת אם)
מלאית (כ-18,000,000 דוברים)
טאגאלוג (כ-22,000,000 דוברים שפה זו כשפת אם)
סונדנזית (מעל 20,000,000 דוברים שפה זו כשפת אם)
סבואנו (כ-18,000,000 דוברים שפה זו כשפת אם)
מלגשית (כ-10,000,000 דוברים)
אילוקאנו (כ-7,000,000 דוברים שפה זו כשפת אם)
פיג'יאנית (כ-337,000 דוברים)
סמואית (כ-200,000 דוברים)
מאורית (כ-160,000 דוברים)
איפוגאו (כ-130,000 דוברים)
טונגאית (כ-108,000 דוברים)
הוואית (כ-25,000 דוברים)
גילברטית (כ-100,000 דוברים)
מרשלית (כ-55,000 דוברים)
רוקאי (כ-10,000 דוברים)
מנגאבה-מבולה
פאיוון
בנטיק
מיון שפות המשפחה

ישנה בעיה גדולה בחלוקת השפות האוסטרונזיות לקבוצות מכיוון שבמשפחת שפות זו יש שפות רבות הדומות זו לזו וכן ישנם ניבים רבים לכל שפה ושפה. נהוג לחלק את השפות לקבוצות לפי מיקומן הגאוגרפי, כמו שפות אוקיאניות, כאשר מרבית השפות נמצאות בקבוצות האינדונזיות והפיליפיניות. מגוון השפות הגדול ביותר בענף הוא בענפים הפורמוזיים והמגוון המועט ביותר הוא בשפות הפסיפיות.
ראו גם

העמים האוסטרונזים
אלן דזגוייב

אלן אליזברוביץ' דזגוייב (באוסטית: Дзæгъойты Елизбары фырт Алан; ברוסית: Алан Елизбарович Дзагоев; נולד ב-17 ביוני 1990 בבסלאן) הוא כדורגלן עבר רוסי ממוצא גאורגי, ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי. דזגוייב נחשב לאחד מהשחקנים הטובים בכדורגל הרוסי, והיה שחקן קבוע בנבחרת רוסיה.
קריירה

אלן דזגוייב נולד בבסלן שבצפון אוסטיה - אלניה, להורים שהיגרו מגאורגיה, והחל לשחק כדורגל בקביעות כבר בהיותו בבית ספר יסודי. בשנת 2000 הוא הצטרף לקבוצת נוער מהעיר ולדיקווקז בשם "יונוסט ולדיקווקז", שהשתייכה למועדון אלניה ולדיקווקז אותו אהד, וב-2005 החל ללמוד באקדמיית הכדורגל המיוחדת "קונופליוב" מהעיר טוגליאטי.
בשנת 2012 אחרי טורניר יורו מוצלח במיוחד מועדון הכדורגל "ארסנל" האנגלי החליט להחתים לשורותיו את הקשר-ווינגר-פליימייקר אלן דזגוייב תמורת 13 מיליון לירות שטרלינג.
בשנת 2006 החל דזגוייב את הקריירה המקצוענית שלו בגיל 15, במועדון קריליה סובטוב-SOK מהליגה הרוסית השנייה. הוא שיחק 37 פעמים במדי קריליה-סובטוב בעונות 2006 ו-2007, וכבש שישה שערים. בדצמבר 2007 חתם דזגוייב בקבוצת צסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית.
בעונת 2008, עונת הבכורה שלו בליגה הרוסית, כבש דזגוייב שמונה שערים ובישל תשעה בליגה. הוא כבש גם שני שערים בגביע הרוסי וסייע לצסק"א לזכות בו, וכן הבקיע שלושה שערים במסגרת גביע אופ"א. יכולתו הטובה והכישרון הרב שהפגין הביאו לשבחים רבים כלפיו בתקשורת הרוסית, וסגנון משחקו הושווה לזה של דמיטרי לוסקוב. בסיום העונה הוא זכה בתואר "הכדורגלן הצעיר של השנה ברוסיה".
ב-2009 המשיך דזגוייב את יכולתו הטובה, וזכה עם צסק"א בסופר קאפ הרוסי ובגביע רוסי שני ברציפות. בהופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, מול וולפסבורג הגרמנית בספטמבר אותה שנה, הבקיע דזגוייב שער, שלא מנע את הפסד קבוצתו בתוצאה 1–3. הוא כבש שני שערים במסגרת שלב הבתים של המפעל בעונת 2009/2010, וסייע לקבוצתו להעפיל לשמינית הגמר, שם ניצחה את סביליה על אף שדזגוייב נעדר מצמד המפגשים בעקבות פציעה.
בעונת 2017/2018 שותף במשחקי שלב 16 האחרונות בליגה האירופית והבקיע את שער הניצחון נגד הכוכב האדום בלגרד, שבעקבותיו הקבוצה הבטיחה את מקומה בשמינית גמר הטורניר. בסיום עונת 2021/2022 סיים את חוזהו בקבוצה ושוחרר לאחר 10 עונות.
ב-2 בספטמבר 2022 חתם דזגוייב ברובין קאזאן לעונה אחת.
ב-28 בספטמבר 2023 חתם בלאמיה 1964 היוונית.
בנובמבר 2023 הודיע על פרישה ממשחק.
נבחרת לאומית

בעקבות הצטיינותו הרבה במדי צסק"א מוסקבה בליגה הרוסית, זומן דזגוייב על ידי חוס הידינק לראשונה לסגל הנבחרת הלאומית של רוסיה באוקטובר 2008, למשחק מול גרמניה במוקדמות מונדיאל 2010. במשחק זה הוא נכנס כמחליף בהפסקת המחצית ולא מנע את הפסד נבחרתו. בכך הוא היה לאחד מהשחקנים הצעירים ביותר ששיחקו בנבחרת רוסיה. במהלך קמפיין המוקדמות המשיך דזגוייב לשחק בקביעות בנבחרת בתור שחקן מחליף, אך לא סייע לנבחרתו לעלות למונדיאל, לאחר שהפסיד עמה בשלב הפלייאוף לסלובניה.
תארים > קבוצתיים

אליפות רוסיה: 2012/13, 2013/14, 2015/16
הגביע הרוסי: 2007/08, 2008/09, 2010/11, 2012/13
הסופר קאפ הרוסי: 2009, 2013, 2018
תארים > אישיים

רשימת 33 הכדורגלנים המצטיינים בליגה: 2008, 2009, 2011/12, 2012/13, 2013/14, 2014/2015, 2015/2016
השחקן הצעיר הטוב ביותר בליגה הרוסית: 2008
מלך השערים של אליפות אירופה: 2012
חבר הנבחרת הסמלית של אליפות אירופה עד גיל 21: 2013
פרס איש השנה של מגזין GQ רוסיה: 2013
אטריט ברישה

אטריט ברישה (באלבנית: Etrit Berisha; נולד ב-10 במרץ 1989) הוא כדורגלן אלבני-קוסובני המשחק בעמדת השוער בטורינו מהסרייה א' ובנבחרת אלבניה.