stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טעמי המקרא
עקרונות הצבת הטעמים > חלוקה תחבירית של המשפט

הטעמים מחלקים כל פסוק לשני חלקים, וכל חלק כזה לשני חלקים וכן הלאה, עד ליחידות קטנות של שתיים-שלוש מילים. כשמאוחים כמה משפטים, הטעמים יפרידו ביניהם קודם, על פי מידת הקשר ביניהם. משפט שאינו מאוחה, תופרד יחידתו של משלים הנשוא הרחוקה ביותר מהנשוא.
הטעמים מחולקים בהיררכיה של תפקידים, לפי מידת ההפסקה שלהם: קיסרים, מלכים, מִשְׁנִים, שָׁלִישִׁים, ומשרתים. הטעמים הממלאים את ארבעת התפקידים הראשונים נקראים גם 'טעמים מפסיקים', והמשרתים נקראים 'טעמים מחברים'. מלבדם ישנם גם מספר טעמים שאינם מנוגנים, המדריכים את הקריאה והפיסוק.
החלוקה התחבירית של הפסוק מתבצעת על ידי הטעמים המפסיקים כך: בשליטתו של כל טעם נמצאות המילים שלימינו. כל טעם ממנה טעם נחות ממנו בדרגה אחת, שיחלק לשני חלקים את אותן המילים שלימינו.
להדגמה, נתבונן בחצי הפסוק הזה:
”וַֽיַּעֲבֹר֙ אֶת־מִצְפֵּ֣ה גִלְעָ֔ד וּמִמִּצְפֵּ֣ה גִלְעָ֔ד עָבַ֖ר בְּנֵ֥י עַמּֽוֹן׃” (שופטים יא כט).
בסוף הפסוק נמצא הטעם סוף פסוק, שהוא קיסר. שליטתו היא על כל הפסוק. הוא ממנה את הטעם זקף קטן, מלך, לעמוד על המילה 'גלעד' הראשונה, ובכך לחלק את תחומי ממלכתו לשנים, ולהפריד בין שני המשפטים המאוחים בחצי הפסוק הזה.
נוצר לנו חלק ראשון: ”וַֽיַּעֲבֹר֙ אֶת־מִצְפֵּ֣ה גִלְעָ֔ד”, וחלק שני: ”וּמִמִּצְפֵּ֣ה גִלְעָ֔ד עָבַ֖ר בְּנֵ֥י עַמּֽוֹן׃”.
בחלק הראשון, הזקף קטן, שהוא מלך, ממנה את פשטא שהוא משנֶה לעמוד על המילה 'ויעבר' ולחלק את המשפט לשני חלקים, שכל אחד מהם הוא יחידה קטנה.
בחלק השני, הטעם סוף פסוק חוזר וממנה זקף קטן נוסף, שיעמוד על המילה 'גלעד' ויחלק את המשפט לשניים. בחלק השני של החלק השני: ”עָבַ֖ר בְּנֵ֥י עַמּֽוֹן׃”, הטעם סוף פסוק חוזר וממנה עוד מלך, הפעם זה טפחא, שיעמוד על המילה 'עבר' ויחלק את מה שנשאר לשני חלקים, שכל אחד מהם הוא יחידה קטנה.
נמצא אם כן שכשעומדים שלושה מלכים זה לצד זה כח הפסקתם לא זהה, אלא שונה. (כלל זה נכון גם אצל המשנים, אך לא אצל השלישים.) הסיבה שחלוקת הפסוקים של טעמי המקרא סודרה באופן הזה היא מוזיקלית: להקדים את נגינתו של מלך אפשר רק על ידי נגינתו של משנה, ולהקדים את נגינתו של קיסר אפשר רק על ידי נגינתו של מלך. (חלוקתה של מערכת הטעמים הבבלית פשוטה יותר – הן את ימינו והן את שמאלו של המפסיק מחלק טעם הנחות ממנו בדרגה. זאת כנראה משום שחלוקת הטעמים הבבלית עיקר עניינה הוא פיסוקי, ולא מוזיקלי.)
המילים בכל יחידה קטנה מחוברות על ידי טעמים משרתים.
על אף שתורת התחביר לפיה הוצבו הטעמים פותחה לפני מאות שנים, היא חולקת מאפיינים של תורות תחביר מודרניות, כדוגמת תורת החלוקה לרכיבים מידיים (אנ') ותורת דקדוק התלויות (אנ'):
|  | טעמי המקרא | רכיבים מידיים | דקדוק התלויות |
| --- | --- | --- | --- |
| מבנה דיאגרמת ניתוח של משפט | דיאגרמה בינארית | דיאגרמה בינארית | דיאגרמה שאיננה בינארית |
| הופעת רכיב בדיאגרמת ניתוח | יכול להופיע מספר פעמים | יכול להופיע מספר פעמים | יופיע פעם אחת |
| נקודת המוצא להתחלת ניתוח משפט | הנשוא | הפרדה בין הנושא לנשוא | הנשוא |
| מעמד הנושא | נדון כמשלים | מעמד מיוחד | נדון כמשלים |
| הזזת רכיבים בניתוח המשפט | לא ניתן כלל | ניתן להזיז לפי בחנים תקניים | שמירה חלקית על סדר הרכיבים |
ההבדל האחרון המנוי בטבלה נובע מכך, שבניגוד לשתי תורות התחביר המודרניות, תורת התחביר שבבסיס טעמי המקרא מוכוונת גם לקריאת המשפט בפועל.
עקרונות הצבת הטעמים > שיקולים פרוזודיים

חלוקת הטקסט הדבור ליחידות שונה במקרים מסוימים מחלוקתו התחבירית. גם פיסוק טעמי המקרא, כמייצג טקסט המבוצע באופן קולי, תואם במידה מסוימת חלוקה של טקסט דבור.
קיימת הקבלה גסה בין יחידות המיוצגות על ידי טעמי המקרא, ליחידות המיוצגות במודל ההיררכיה הפרוזודית (אנ'):
| מודל ההיררכיה הפרוזודית | ההיררכיה של טעמי המקרא |
| --- | --- |
מבע (אנ'): פסוק
קבוצת הנגנה (אנ'): היררכיות שונות בין הטעמים, צורת הפסק
צירוף פונולוגי: טעמים מפסיקים
מילה פונולוגית  (אנ'): חיבור מילים במקף
עקרונות הצבת הטעמים > שיקולים מוזיקליים

על פי השיקולים התחביריים בלבד ניתן היה להסתפק בחמישה טעמים בלבד, אחד שימלא כל תפקיד. הסיבות לגיוון הטעמים הן מוזיקליות:
מפסיקים שאחריהם טעם מפסיק שדרגתו גבוהה יותר שונים לפעמים, כי הם מקדימים את הטעם ההוא. בדוגמה שראינו מספר שופטים, למשל, המלך האחרון, שאחריו בא סוף פסוק הקיסר, אינו עוד זקף קטן, כמלכים הקודמים לו, אלא טפחא, הבא להקדים את נגינתו של סוף פסוק הקיסר.
יש טעמים המתחלפים בטעמים אחרים, כשהם שולטים על המילה שלהם בלבד (כלומר שמימינם אין טעם מחבר). למשל פשטא השולט על מילתו בלבד מוחלף ביתיב.
תלשא משמש דווקא כשליש לפני אחרון, אחרי פזר.
ישנם טעמים שהטעם המשמש אותם מיוחד רק להם. למשל זרקא הוא משנה המשמש רק את המלך סגולתא. (תופעה זאת יוצרת שרשראות של טעמים המיוחסים זה לזה, הבאות שוב ושוב).
לעיתים השיקולים המוזיקליים גוברים על השיקולים התחביריים, וטעם מפסיק הופך לטעם משרת. במקרים אחרים השיקול המוזיקלי ישנה את אופן חלוקת הפסוק. למשל הפסוק ”וַיֹּ֤אמֶר בִּלְעָם֙ לָֽאָת֔וֹן כִּ֥י הִתְעַלַּ֖לְתְּ בִּ֑י ל֤וּ יֶשׁ־חֶ֙רֶב֙ בְּיָדִ֔י כִּ֥י עַתָּ֖ה הֲרַגְתִּֽיךְ׃” (במדבר כב כט) היה ראוי להתחלק לשניים אחרי המילה לאתון: ”ויאמר בלעם לאתון: "כי התעללת בי, לו יש חרב בידי כי עתה הרגתיך"”, אך על מנת שלא להקשות על הקריאה הושם הטעם אתנחתא במילה 'בי', וחילק את הפסוק לשניים אחריה. דוגמה אחרת: ”וְיָצְא֥וּ זְקֵנֶ֖יךָ וְשֹׁפְטֶ֑יךָ” (דברים כא ב). תחבירית ראוי ש'זקניך ושפטיך' יוצמדו זה לזה, אך הטעמים הוצבו לפי אופן הדיבור המצוי, המדגיש את היחס וההבדל בין הדבקים.
רשימת הטעמים

הטעמים מחולקים בהיררכיה של תפקידים, לפי תפקידם: קיסרים, מלכים, מִשְׁנִים, שָׁלִישִׁים, משרתים, וטעמים שאינם מנוגנים. לכל טעם שם, צורה ומנגינה משלו. (בכתבי היד צורתם של חלק מהטעמים שונה במעט.)
רשימת הטעמים > קיסרים

סוֺף פָּסֽוּק׃ – נקרא גם סִלּוּק. מפריד בין פסוקי המקרא. סימון הטעם הוא כשל מתג קטן בהברה המוטעמת של המילה. כמו כן בא סימן נקודתיים בסוף כל פסוק, אך הוא סימן עצמאי שאינו קשור למערכת הטעמים.
אֶתְנַחְתָּ֑א – משמעות שמו 'מנוחה'. נקרא גם אתנחא ואתנח. תפקידו לחלק את הפסוק השלם לשני חלקים. מופיע ברוב הפסוקים, אך לעולם לא יופיע בפסוק אחד פעמיים.
רשימת הטעמים > מלכים

סְגוֺלְתָּא֒ – שמו מילה ארמית ומשמעותה 'אשכול'. נקרא גם סגול. משמש כמלך הראשון בפסוק, יבוא רק בחצי הפסוק שלפני אתנחתא, כאשר נמצאים לשמאלו, בינו לבין אתנחתא, לפחות חמש מילים, ויבוא תמיד כאשר יש לשמאלו לפחות עשר מילים. תמיד יקדם לו טעם המשנֶה זרקא. לפעמים מוחלף על ידי הטעם שלשלת. מסומן תמיד בסוף המילה אליה הוא מוצמד ולא על האות המוטעמת.
שַׁלְשֶׁ֓לֶת׀ – מחליף את סגולתא כשהוא שולט על המילה שלו בלבד (ולכן לא יכול לקדום לו הטעם זרקא). משום כך הוא תמיד מופיע במילה הראשונה בפסוק. מופיע שבע פעמים בכל התנ"ך.
זָקֵף קָטֹ֔ן – מוחלף לפעמים על ידי זקף גדול. לפעמים מצטרף אליו בתוך תיבתו הטעם המשרת מתיגה, כך: מְ֨תׅיגָה־זָקֵף־קָטֹ֔ן, ויש המחשיבים אותם יחד לטעם שונה ומנגנים אותם בצורה שונה.
זָקֵף גָּד֕וֹל – מחליף את זקף קטן כשהוא שולט על המילה שלו בלבד (כלומר כשאין מימינו טעם מחבר).
טִפְּחָ֖א – נקרא גם טרחא. המלך האחרון שלפני קיסר.
רשימת הטעמים > משנים

רְבִ֗יעַ – משמעות שמו בעברית 'רבוץ'. נקרא גם רביעי. יבוא רק לפני משנה אחר.
פַּשְׁטָא֙ – יקדים את הטעם זקף קטן, אך לעיתים יבוא לפני משנה אחר. לפעמים מוחלף על ידי הטעם יתיב. מסומן תמיד בסוף המילה אליה הוא מוצמד, אך במקרה והמילה אינה מוטעמת מלרע הוא מסומן גם מעל האות המוטעמת, ואז שמו 'שני פשטין' או 'תרי קדמין'.
זַרְקָא֮ – משמעות שמו – מעין קנה ברזל שראשו האחד מכופף. יבוא רק לפני המלך סגולתא או זרקא אחר.
יְ֚תִיב – משמעות שמו 'יושב'. בא תמורת פשטא, כשהוא שולט על המילה שלו בלבד (כלומר שאין מימינו טעם מחבר), ונגינתה בראשה.
תְּבִ֛יר – משמעות שמו –'שבור'. מקדים את טפחא. במסורת הנגינה של עדות רבות, תביר נשמע מפסיק יותר מטפחא שאחריו, אף שמבחינה תחבירית טפחא שאחריו מפריד בין יחידות גדולות יותר. לכן יש שמסלסלים בנגינת טרחא שאחרי תביר, או שוהים אחריו מעט, להחזיר את הנגינה לתיקונה.
רשימת הטעמים > שלישים

פָּזֵ֡ר – נקרא גם פזר גדול. משרתים אותו רק מונחים. מוחלף לעיתים רחוקות על ידי קרני פרה.
קַרְנֵי פָרָ֟ה – שמו המקורי פזר גדול. טעם נדיר, המחליף את פזר, מסיבה שאינה ידועה, ב-16 מקומות בכלל ספרי המקרא. בכל המקומות שהוא מגיע מגיעים לימינו לפחות שלושה משרתים, כאשר האחרון מביניהם הוא ירח בן יומו.
תְּ֠לִישָא גְדוֹלָה – נקרא גם תלשא. משמש כשליש לפני אחרון, אך מופיע רק כשהוא סמוך לשליש שאחריו. מסומן תמיד בראש המילה.
גֵּ֜רֵשׁ – נקרא גם טרס. משמש כשליש האחרון שלפני משנה. מוחלף לפעמים על ידי גרשיים או מונח לגרמיה. לעיתים משמש אותו הטעם קדמא, ושניהם יחד נקראים 'קדמא ואזלא', או 'אזלא גרש' ויש המנגנים אותם באופן מיוחד.
גֵּרְשַׁ֞יִם – נקרא גם שני גרשין או תרין תרסין. מחליף את גרש כשאין קדמא לפניו ונגינת המילה מלרע.
מֻנַּח לְגַרְמֵ֣הּ׀ – מחליף לעיתים את גרש, לפני רביע. יש שאינם מבחינים, מחוסר ידיעה, בין לגרמיה לבין פסק, כי סימנם הגרפי זהה. הכלל הוא כי לגרמיה יופיע אך ורק לפני רביע או לפני מונח שבא לפני הרביע. כל שאר המופעים הם פסק.
רשימת הטעמים > משרתים

מֻנַּ֣ח – נקרא גם שופר הולך. יש המבחינים בין כמה סוגי מונחים, על פי הטעמים הבאים אחריהם, ומנגנים כל אחד באופן שונה.
מֵרְכָ֥א – נקרא גם מאריך.
שׁוֺפָר מְהֻפָּ֤ךְ – נקרא גם שופר הפוך או מהפך. מקדים את הטעם המשנה פשטא.
דַּרְגָּ֧א – משמש לפני תביר, אם הם רחוקים קצת זה מזה. משמש גם לפני מונח הקודם לרביע.
קַדְמָ֨א – משמש במילה הקודמת לגרש (רק כשהטעמתה לא בראשה), ונקרא קדמא על שם שהוא מקדים אותו. נקרא גם אזלא (הולך) משום שהוא טעם משרת (היינו קריאתו הולכת ולא עוצרת). הקדמא הוא משרת נפוץ מאוד ומשמש גם בתוך סדרת משרתים לפני משרתים אחרים. צורתו של הקדמא זהה לצורת הטעם פשטא המפסיק, ולכן פשטא מסומן רק בסופה של המילה, בניגוד לקדמא שמסומן מעל ההברה המוטעמת.
תְּלִישָׁא קְטַנָּה֩ – נקרא גם תילשא או טרסא. משמש בתוך סדרת טעמים משרתים. מצוין תמיד בסוף המילה אליה הוא מוצמד.
מֵרְכָא כְּפוּלָ֦ה – נקרא גם תרי טעמי. משמש באופן דומה לתביר, אלא שהוא טעם מחבר. הטעם נדיר, ומופיע רק 14 פעמים בכל התנ"ך.
יָרֵחַ בֶּן יוֹמ֪וֹ – נקרא גם גלגל. מופיע תמיד לפני קרני־פרה, כאשר לפניו תמיד יקדימו טעמים משרתים. כמו קרני־פרה, גם הוא מופיע 16 פעמים בכל התנ"ך.
מְ֭אַיְלָא – בא לעיתים רחוקות, במקום געיא, במילה המוטעמת בקיסר. משמש באופן דומה לטרחא, אלא שהוא טעם מחבר.
מְ֨תׅיגָה – בא לעיתים במילה המוטעמת בזקף קטן.
רשימת הטעמים > טעמים שאינם מנוגנים

מֶֽתֶג – נקרא גם געיא. משמש במילה יחד עם טעם אחר, ומבטא מעין הטעמה נוספת (משיכה).
מַקָף־ – תפקידו לחבר שתי מילים ולעשות אותן כמילה אחת.
פָּסֵק׀ – תפקידו להפריד בין שתי מילים, אף על פי שהן מחוברות בטעם מחבר. מופיע בעיקר: בסמוך לאחד משמות השם, בין שני פריטים של רשימה, בין שתי מילים דומות, בין עיצורים דומים, או כשהקשר בין שתי מילים קטן מאוד. טעמים מסוימים, למשל הטעם שלשלת והטעם מונח לגרמיה, זכו לסימן פסק אחריהם, וזאת על מנת להבדילם מטעמים אחרים הדומים להם.
רשימת הטעמים > שרשראות של טעמים

כללי הטעמים, ובפרט העובדה שישנם טעמים שבאים רק בסמוך לטעמים אחרים, יוצרים שרשראות קבועות של טעמים, החוזרות שוב ושוב. אלה כמה מהן:
קַדְמָ֨א מֻנַּ֣ח זַרְקָא֮, מֻנַּ֣ח סֶגוֺל֒.
פָּזֵ֡ר, תְּ֠לִישָא־גְדוֹלָה, אַזְלָ֨א גֵּ֜רִישׁ, מֻנַּ֣ח רְבִ֗יעִי
מַהְפָּ֤ךְ פַּשְׁטָא֙, מֻנַּ֣ח זָקֵף־קָטֹ֔ן.
מֵרְכָ֥א טִפְּחָ֖א, מֻנַּ֣ח אֶתְנַחְתָּ֑א.
דַּרְגָּ֧א תְּבִ֛יר, מֵרְכָ֥א טִפְּחָ֖א, מֵרְכָ֥א סוֺף פָּסֽוּק׃
טעמי אמ"ת

הספרים תהילים ומשלי, ורובו של ספר איוב (בראשי תיבות נקראים ספרי אמ"ת), זכו למערכת טעמים משל עצמם, עקב סגנונם השירי. עקרונות פיסוק הטעמים, והחלוקה לקיסרים, מלכים ומשמשיהם זהים גם בה, אך הטעמים הממלאים תפקידים אלה שונים. מערכת זו נקראת "טעמי אמ"ת".
מערכת טעמי שאר הספרים נקראת בניגוד אליה "טעמי כ"א ספרים".
ההבדל הבולט ביותר בין שתי המערכות הוא שבעוד בטעמי כ"א ספרים הטעם אתנחתא משמש כקיסר, והוא בעל כח החלוקה הגדול ביותר במשפט – בטעמי אמ"ת ישנו טעם שכח הפסקתו גדול יותר, ושמו עולה ויורד.
נגינתם של טעמי אמ"ת אינה ידועה כלל במסורת אשכנז, אבל לבני עדות המזרח וליהודי תימן קיימות מסורות מוזיקליות בשבילם, ובהן אף מנגינות שונות לשלושת הספרים איוב, משלי, ותהלים.
רוב הפסוקים המוטעמים בטעמי אמ"ת מחולקים לשניים על ידי אתנחתא. לדוגמה: ”אַ֭שְׁרֵי יוֹשְׁבֵ֣י בֵיתֶ֑ךָ ע֗֝וֹד יְֽהַלְל֥וּךָ סֶּֽלָה׃” (תהלים פד ה) – בפסוק זה הטעם סילוק, שהוא קיסר מסמן את סוף הפסוק. הטעם אתנחתא, הנמצא תחת המילה 'ביתך', והוא מלך, מחלק את הפסוק לשניים. את חציו הימני של הפסוק מחלק הטעם דחי, הנמצא תחת המילה 'אשרי', והוא משנה, ואת חצי הפסוק השמאלי מחלק הטעם רביע מוגרש, הנמצא על המילה 'עוד'.
פסוקים ארוכים יותר מחולקים קודם על ידי הטעם עולה ויורד. כדוגמה בפסוק: ”לַמְּדֵ֤נִי ׀ לַ֥עֲשׂ֣וֹת רְצוֹנֶךָ֮ כִּֽי־אַתָּ֢ה אֱל֫וֹהָ֥י רוּחֲךָ֥ טוֹבָ֑ה תַּ֝נְחֵ֗נִי בְּאֶ֣רֶץ מִישֽׁוֹר׃” (תהלים קמג י) – הטעם עולה ויורד, שהוא מלך, הנמצא על המילה 'אלוהי', מחלק את הפסוק לשני חלקים. צידו הימני של הפסוק מחולק על ידי הטעם צינור, המופיע אצל המילה 'רצונך', והוא משנה, ואת ימינו מחלק הטעם מהפך לגרמיה, שהוא שליש. שמאלו של הטעם עולה ויורד, מחולק כמו פסוק קצר.
אפשר לדמות את טעמי אמ"ת לטעמי כ"א ספרים שהוצא מהם הטעם אתנח. כך אתנח של טעמי אמ"ת מקביל לטעם זקף קטן של כ"א ספרים, הטעם עולה ויורד מקביל לסגולתא, הטעם צינור שבטעמי אמ"ת מקביל לטעם זרקא, שגם הוא שמו צינור, וכן הלאה. גם המסורה הבבלית, אף שהיא משתמשת באותה מערכת טעמים גם לספרי אמ"ת – ממעטת היא להשתמש בהם בטעם המקביל לאתנחתא.
טעמי אמ"ת > קיסרים

סִלּֽוּק׃ – נקרא גם סוף פסוק.
טעמי אמ"ת > מלכים

עוֺלֶ֫ה וְיוֺרֵ֥ד – מופיע בפסוק שחלקו השני ארוך – בדרך כלל כחמש מילים או יותר. כשהוא נמצא במילה הראשונה בפסוק ממלא את מקומו הטעם אזלא לגרמיה. לעיתים מפאת חוסר מקום מועבר הסימן עולה אל המילה הקודמת, או מושמט לגמרי.
אֶתְנַחְתָּ֑א – מחלק לשנים את רוב הפסוקים, ובאחרים את שמאלו של עולה ויורד. כשאתנחתא נמצא במילה הראשונה בפסוק, או במילה הראשונה לאחר עולה ויורד, ממלא את מקומו הטעם פזר. כשהוא נמצא לקראת סוף הפסוק – לאחריו רק שתי מילים קצרות – ממלא את מקומו רביע; כשלאחריו רק מילה אחת קצרה ובה הטעם סוף פסוק – הופך הוא למשרתו.
טעמי אמ"ת > שמאל אתנחתא

משמאל אתנחתא יכולים לחלק רק שלשה טעמים מפסיקים, ואין ביניהם יחס של היררכיה כמו שאר הטעמים המפסיקים.
רְ֝בִ֗יעַ מֻגְרָשׁ – מחלק את שמאל אתנחתא. את שמאלו יכול לחלק הטעם מהפך לגרמיה; לעיתים מוחלפים שניהם על ידי הטעם שלשלת גדולה. כשלשמאל רביע מוגרש רק מילה אחת קצרה ובה סוף פסוק, הופך הוא למשרתו של הסוף פסוק.
שַׁלְשֶׁ֓לֶת גְּדוֺלָה׀ – כשמהפך לגרמיה, שאחרי רביע מוגרש, נמצא במילה הסמוכה למילה שבה סוף פסוק – הופך המהפך לגרמיה למשרתו של אותו סוף פסוק, והרביע המוגרש שקדם לו – הופך לשלשלת גדולה. סימן הפסק שלאחריו בא להבחינו מהטעם שלשלת קטנה המשרת.
טעמי אמ"ת > משנים

רְבִ֗יעַ קָטָן – משמש כמשנה את המלך עולה ויורד, כשהמילה בה הוא נמצא צמודה למילה בה הטעם עולה ויורד.
צִנּוֺר֮ – משמש גם הוא את עולה ויורד, כשהוא סמוך אליו. יכול להופיע גם לפני רביע קטן שלפני עולה ויורד, אם המרחק בינו לבין עולה ויורד עדיין אינו גדול משלוש מילים. סימן הטעם נמצא בסוף המילה, להבדילו מהטעם צינורית המשרת.
דְּ֭חִי – משמש בדרך כלל כמשנה הסמוך לאתנחתא. כשלאחריו רק מילה קצרה ובה האתנחתא – הופך הוא למשרתו. סימן הטעם נמצא לפני המילה, להבדילו מן הטעם טרחא, שבטעמי אמ"ת הוא משרת.
רְבִ֗יעַ גָּדוֺל – משמש על פי רוב כמשנה שלאחריו בא עוד משנה. (כשפוגשים רביע שאינו מוגרש, אפוא, יש לוודא שהוא אינו ממלא את מקומו של אתנחתא. ואז – אם סמוך הוא לעולה ויורד – הרי זה רביע קטן. אחרת – רביע גדול).
טעמי אמ"ת > שלישים

פָּזֵ֡ר – משמש בדרך כלל כשליש שאחריו בא שליש אחר. משמש גם כשליש שלפני משנה, על פי רוב כשמימינו שתי מילים או יותר. פזר גם משמש לפעמים כמלך – כשהוא ממלא את מקומו של אתנחתא.
אַזְלָ֙א לְגַרְמֵהּ׀ – לרוב משמש כשליש שלאחריו משנה. לפעמים מחליף אותו בתפקיד זה מהפך לגרמיה. אזלא לגרמיה או מהפך לגרמיה הסמוכים לדחי – הופכים למשרתיו. אזלא לגרמיה משמש גם כמלך – כאשר הוא מחליף את עולה ויורד שבא בראש פסוק.
מַהְפָּ֤ךְ לְגַרְמֵהּ׀ – מחליף כשליש את אזלא לגרמיה, במילה ארוכה שהטעמתה בסופה ואין משרת לפניה. משמש גם כן בחלוקת שמאלו של רביע מוגרש.
טעמי אמ"ת > משרתים

מֵרְכָ֥א – משרת את רוב המפסיקים. לעיתים מצטרף איתו הטעם צינורית ונקרא שם שניהם מרכא מוצנר.
מֻנָּ֣ח
מַהְפָּ֤ך – לעיתים מצטרף איתו הטעם צינורית ונקרא שם שניהם מהפך מוצנר.
שׁוֺפָר עִלּ֬וּי – מקומו מעל המילה, כניגוד לשופר מונח, שמתחתיה. נקרא גם עילוי.
אֶתְנָ֢ח הָפוּךְ – משרת את עולה ויורד, לאחר זרקא, במילה שאינה מוטעמת באות הראשונה. ההבחנה בין אתנח הפוך לבין גלגל לא הייתה ברורה במשך כל הדורות, והיו שקראו את שם שניהם גלגל.
גַּלְגַּ֪ל – משרת את פזר, אם לפניו בא משרת אחר.
טַרְחָ֖א – מופיע רק כחלק מסדר משרתים. בטעמי אמ"ת טרחא אינו מפסיק כבטעמי כ"א ספרים, אלא רק הטעם דחי הדומה לו.
קַדְמָ֙א – מופיע רק כחלק מסדרת משרתים.
שַׁלְשֶׁלֶ֓ת קְטַנָּה – מופיע רק כחלק מסדרת משרתים. נדיר מאוד.
צִנּ֘וֺרִית – מצטרף אל תוך מילה שבה מהפך או מרכא. ואז נקרא שמם מהפך מצונר, ומרכא מצונר.
טעמי אמ"ת > טעמים שאינם מנוגנים

מַקָף־ – מתפקד כפי שהוזכר לעיל בטעמי כ"א ספרים. כששתי מילים מוקפות מקבלות האחת את הסימן עולה והשנייה את הסימן יורד, או אחת צינורית והשנייה מהפך, או צינורית ומרכא – מושמט סימן המקף שביניהן.
מֶֽתֶג – מתפקד כפי שנכתב לעיל בטעמי כ"א ספרים.
פָּסֵק׀ – מתפקד כפי שנכתב לעיל בטעמי כ"א ספרים.
השימוש בטעמי המקרא

השימוש העיקרי בטעמי המקרא בימינו נעשה בבית הכנסת – בעת קריאת התורה, קריאת ההפטרות שבנביאים, וחמש המגילות שבכתובים.
בספרי התורה הכתובים על קלף ומשמשים בבית הכנסת לא מופיעים טעמי המקרא, ניקוד או חלוקה לפסוקים (למעט חלק מספרי התורה של העדה התימנית, בהם מופיעים סימונים לסוף פסוק, אתנח וזרקא, המוטבעים על גבי הקלף), לכן על הקורא לשנן מראש את הטעמים השייכים לאותה הקריאה. לצורך כך מיועד הספר הנקרא תיקון קוראים. בספר נדפס כל הטקסט פעמיים, בשתי עמודות זו לצד זו. באחת – הטקסט מלווה בכל טעמי המקרא ובניקוד, וממנו יכול הקורא ללומדם, ובשנייה מופיע הטקסט כפי שהוא בספר התורה, ובה יכול הלומד לנסות את זכרונו.
מנהג נפוץ הוא שילד שהגיע למצוות קורא בתורה חלק מפרשת השבוע או את כולה בבית הכנסת בהזדמנות הראשונה שבה הוא מחויב בקריאה בעצמו. על הנער ללמוד קודם לכן את טעמי המקרא ולהכין את הקריאה שלו, וכך עוברת מסורת קריאת טעמי המקרא לדור הבא.
תלמודי תורה ההולכים על פי שיטת זילברמן ושיטת ברקאי שמים דגש על שינון התנ"ך בטעמיו בגילאים הצעירים.
לומדי תנ"ך משתמשים בתכונותיהם הפיסוקיות של הטעמים על מנת לפרשו. ידועים דברי רבי אברהם אבן עזרא בעניין: ”אזהירך שתלך אחרי בעל הטעמים, וכל פירוש שאינו על דרך הטעמים לא תאבה לו ולא תשמע אליו”. בדרך כלל אפשר להחליף את הטעמים המפסיקים ביותר – סגולתא, הרביע הראשון, הזקף קטן הראשון, ואתנחתא – בנקודה או פסיק. זאת ועוד, כוחם הפיסוקי של הטעמים גדול יותר מכוחם של סימני הפיסוק, ובעוד שסימני הפיסוק מתחמים קבוצות של חמש מילים ויותר, טעמי המקרא יכולים ללמד גם על היחס בין קבוצות של שתי מילים או שלוש. בתחילת המאה ה-21, נעשו ניסיונות להנגיש את פיסוק הטעמים לאלו שאינם בקיאים בו, בין השאר על ידי מכון ממרא, ובפרויקט 'מקרא על פי המסורה' בויקיטקסט, על ספרי אמ"ת. אופן המחשה נפוץ הוא על ידי ציור גשרים המקוננים זה בתוך זה.
בעברית בת־ימינו נעשה שימוש ספורדי ובלתי־סדור בסימנים הלקוחים מטעמי המקרא או השואבים מהם השראה גרפית לצורך סימון ההטעמה בכתב.
לימוד טעמי המקרא

באופן מסורתי, לימוד הטעמים נעשה על ידי שינון "טבלת זרקא", שהיא רשימת כל הטעמים לפי מסורת מסוימת. טבלאות זרקא מופיעות לעיתים בעמודים הראשונים של חומשים או של תיקוני קוראים. התלמידים, למשל נער או קבוצת נערים שצריכים להכין את הקריאה לבר המצווה שלהם, שומעים את המנגינות מפי מורה ומשננים אותן.
עם הזמן פותחו מגוון חומרי הוראה לילדים ללימוד טעמי המקרא, שיטת ההטעמה והפיסוק שהם יוצרים, והמסורות המוזיקליות שהם מייצגים בכל עדה. יש מהם המציגים את הטעמים בהרכביהם הנפוצים, ומביאים דוגמאות למקרים השונים שמופיעים במקרא בחלקים הנקראים בציבור, יש מהם המלוּוים בתווים או בקלטות.
עם התפתחותם של המחשב והאינטרנט פותחו תוכנות ואתרי אינטרנט המלמדים את נגינות הטעמים השונות.
פרשנות ודרשות על הטעמים

יש שמצאו קשר בין דברי חז"ל לבין הטעמים המצורפים אל הפסוקים. כך למשל מסופר בגמרא על רב פפא שנשמטה מדרגה מתחת רגלו ועמד ליפול, ושאל אותו חייא בר רב מדפתי: "שמא עני בא לידך ולא פרנסתו?". והסביר הגאון מווילנא שהמקור לדברי חייא בר רב הוא שתחת המילים ”כִּֽי־פָתֹ֧חַ תִּפְתַּ֛ח אֶת־יָדְךָ֖ ל֑וֹ” (דברים טו ח) מופיע צירוף הטעמים "דרגא תביר" (מדרגה, שבור).
חכמי הקבלה דורשים ומפרשים את הטעמים ושמותיהם בצורות שונות. ראויה לציון הדרשה בספר תיקוני זוהר, הפותחת במילים: ”אַדִּירִים מִשְׁבְּרֵי יָם, אִלֵּין טַעֲמֵי דְאוֹרַיְיתָא, דְאִתְּמַר בְּהוּ כָּל מִשְׁבָּרֶיךָ וְגַלֶּיךָ עָלַי עָבָרוּ” (תיקוני זהר מז ב) ובה נדרשים הטעמים בצורות שונות, בין השאר כאופן שבו יכולו לעתיד כוחות הרוע. קבלת האר"י רואה את הטעמים כחלק ממערכת הטנת"א (טעמים, נקודות, תגים ואותיות). הטעמים תמיד נמצאים במקום הגבוה יותר, מעל שאר חלקי הטנת"א. למשל ר' חיים מוולוז'ין בספרו נפש החיים מסביר, שהאותיות הן כנגד הנפש וכנגד המעשה שהרי הן גוף המילה כפי שהיא כתובה, הניקוד הוא כנגד הרוח וכנגד הדיבור שהרי הוא המאפשר לבטא את המילה, והטעמים הם כנגד הנשמה והמחשבה, הכוונה שעומדת מאחורי הדברים, שורשה של המילה. על ידי תפילה בשלמות כל העניינים האלה, האדם מקשר את כל חלקי נפשו זה בזה ולשורשם העליון. על הטנת"א נכתבים ספרי ביאורים רבים עד ימינו, ביניהם מפורסם הספר ריש מילין של הרב קוק.
ייצוג טעמי המקרא במחשב

בתקן Unicode לייצוג סימנים במחשב, נמצאים טעמי המקרא במיקומים U+0591 עד U+05B0, בתחילת טווח העברית. מערכות התומכות בתקן זה אינן דורשות התקנת גופן מיוחד לצורך כך.
| שם הטעם | מיקום Unicode | דוגמה |
| --- | --- | --- |
| אתנחתא | U+0591 | ב֑ |
| סגולתא | U+0592 | ב֒ |
| שלשלת | U+0593 | ב֓ |
| זקף קטן | U+0594 | ב֔ |
| זקף גדול | U+0595 | ב֕ |
| טיפחא | U+0596 | ב֖ |
| רביע | U+0597 | ב֗ |
| צינורית | U+0598 | ב֘ |
| פשטא | U+0599 | ב֙ |
| יתיב | U+059A | ב֚ |
| תביר | U+059B | ב֛ |
| גרש | U+059C | ב֜ |
| גרש מוקדם | U+059D | ב֝ |
| גרשיים | U+059E | ב֞ |
| קרני פרה | U+059F | ב֟ |
| תלישא גדולה | U+05A0 | ב֠ |
| פזר | U+05A1 | ב֡ |
| אתנח הפוך | U+05A2 | ב֢ |
| מונח | U+05A3 | ב֣ |
| מהפך | U+05A4 | ב֤ |
| מרכא | U+05A5 | ב֥ |
| מרכא כפולה | U+05A6 | ב֦ |
| דרגא | U+05A7 | ב֧ |
| קדמא | U+05A8 | ב֨ |
| תלישא קטנה | U+05A9 | ב֩ |
| ירח בן יומו | U+05AA | ב֪ |
| עולה | U+05AB | ב֫ |
| עילוי | U+05AC | ב֬ |
| דחי | U+05AD | ב֭ |
| זרקא | U+05AE | ב֮ |
| סימן עגול של המסורה | U+05AF | ב֯ |
| מתג | U+05BD | בֽ |
| פסק | U+05C0 | ב׀ |
| מקף | U+05BE | ב־ב |
| סוף פסוק | U+05C3 | ב׃ |
על מנת להוסיף את אחד מטעמי המקרא לטקסט, יש למוצאו במפת התווים ולהעתיקו משם.
כשמשתמשים במעבד התמלילים מיקרוסופט וורד, יש עוד שתי אפשרויות:
בסרגל הכלים הוספה – לגשת לסימן, סימנים נוספים, ערכת נושא: עברית, ולבחור את הטעם הרצוי.
לכתוב את מיקום היוניקוד של הטעם, ולהקיש Alt+X. למשל אם נקיש 0592 ולאחר מכן Alt+X, נקבל את הטעם סגולתא.
מערכות ישנות יותר, החל ממערכת Windows בגרסת 2000 ומעלה תומכות בטעמי המקרא, אך נדרש גופן מיוחד לשם התצוגה המדויקת שלהם, למשל גופן Ezra SIL
 המופץ כתוכנה חופשית, או הגופנים ממשפחת Guttman.
ראו גם

תיקון קוראים
קריאה בתורה
דקדוק עברי - מונחים
מוזיקה יהודית דתית
לקריאה נוספת

מרדכי ברויאר, טעמי המקרא בכ"א ספרים ובספרי אמ"ת, ירושלים תשמ"ב. (הספר בקטלוג ULI)
מרדכי ברויאר, הטעמים בספרי אמ"ת, מבוא לספר תהלים עם פירוש דעת מקרא; וכן טעמי כ"א ספרים, מבוא לספר בראשית עם פירוש דעת מקרא. (הספר בקטלוג ULI)
ישראל ייבין, המסורה למקרא, הוצאת האקדמיה ללשון העברית, ירושלים תשס"ג. (הספר בקטלוג ULI)
דניאל מאיר וייל, ניגון טעמי המקרא על פי המסורה, ראובן מס, ירושלים, 1995. (הספר בקטלוג ULI)
רונית שושני, טעמי המקרא במסורת הבבלית : בהשוואה למסורת הטברנית. ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשפ"ב. (הספר בקטלוג ULI)
עזרא ציון מלמד טעמי המקרא בדברי פרשני המקרא, בתוך: מחקרים במקרא בתרגומיו ובמפרשיו, הוצאת מאגנס, תשמ"ד. עמ' 455–459. ISBN 9652235156
הרב יעקב יחזקאל פאזען, ספר תורת מונח.
שמחה קוגוט, המקרא בין טעמים לפרשנות, הוצאת מאגנס, ירושלים תשנ"ד
רונית שושני, "לתולדות הטעם סגול", לשוננו, סט (תשס"ז), עמ' 87–114
רונית שושני, "תפקידם המקורי של טעמי המקרא", מ' בר-אשר וח"א כהן (עורכים), מַשְׂאַת אַהֲרֹן: מחקרים בלשון מוגשים לאהרן דותן, ירושלים תש"ע, עמ' 469–486
זכריה גורן, טעמי המקרא כפרשנות, תל אביב: הילל בן חיים – הקיבוץ המאוחד, 1995
בוריס קליינר, מקצב המקרא – על עיצוב הזמן בקריאה הליטורגית של יהודי תימן, פעימות 2, 13–38
עמליה קדם, מאי טעמא? – על טעמי המקרא ונעימות הקריאה הליטורגית, דימוי 28, קיץ תשס"ו, עמ' 73–79
סוזן הייק ונטורה "מוזיקת התנ"ך נחשפת", יצא לאור בצרפתית (1976) La musique de la Bible révélée ותורגם לאנגלית (1991) The Music of the Bible Revealed
Uri Sharvit, The Musical Realization of Biblical Cantillation Symbols (Teamim) in the Jewish Yemenite Tradition, Yuval 4, JMRC, Jerusalem, 1982
William Wickes, A treatise on the accentuation of the twenty-one so-called prose books of the Old Testament (1887)
William Wickes, A treatise on the accentuation of the three so-called poetical books on the Old Testament, Psalms, Proverbs, and Job, (1887)
Arthur Davis, [                                                          The Hebrew accents of the twenty-one Books of the Bible (K"A Sefarim) with a new introduction] (1900)