stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דייוויד תרלפול

| --- | --- |

 לידה:  12 באוקטובר 1953 (בן 71) בורנייג', מנצ'סטר, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1977 
 מקום לימודים:  Manchester School of Theatre  האוניברסיטה המטרופוליטנית של מנצ'סטר 
 בן או בת זוג:  Brana Bajic 
 פרסים והוקרה:  פרס לורנס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה (1980) 
 פרופיל ב-IMDb
 
דייוויד ג'ון תרלפול (באנגלית: David John Threlfall; נולד ב-12 באוקטובר 1953) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ובמאי אנגלי. הוא שיחק בתפקיד פרנק גלאגר בסדרה "לגדול בלי בושה". הוא גם ביים פרקים אחדים מהסדרה. באפריל 2014 גילם את דמותו של הקומיקאי טומי קופר בסרט טלוויזיה בשם "Tommy Cooper: Not Like That, Like This". עוד ב-2014 כיכב לצדו של ג'וד לאו בסרט המתח "Black Sea".
ביוגרפיה

תרלפול נולד בבורנייג', פרוור של העיר מנצ'סטר שבלנקשייר לטומי וג'ויס תרלפול. ההיכרות שלו עם התיאטרון נוצרה בבית הספר בו למד, בית הספר התיכון וילברהאם, על ידי שני מורים לאנגלית. בעידודם הופיע בתפקיד ראשי בהפקות של בית הספר למחזה "Rising Generation" מאת אן ג'ליקו (אנ') שהוצגו ב-1971. בדצמבר אותה שנה שיחק בדמות ג'ון פרוקטור בהפקה של בית הספר של המחזה "ציד המכשפות". אחר כך הצטרף לתיאטרון לנוער במנצ'סטר.
הוא למד בקולג' לאמנות בשפילד (אנ') במשך שנה אחת בלבד. אחר כך אחרי תקופה של כמה חודשים בהם עבד נרשם לבית הספר לדרמה "Manchester Polytechnic School of Drama".
קריירה

תרלפול סיים לימודי תואר בבית הספר למשחק "Manchester Metropolitan School of Theatre". מאז 1977 צבר לזכותו קרדיטים רבים בסרטי קולנוע ובטלוויזיה. הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה הייתה בגרסה הטלוויזיונית של הסרט "Scum" בתפקיד ארצ'ר. תפקידים נוספים שלו בטלוויזיה כוללים את טרוור בסרט הטלוויזיה "Kiss of Death" של מייק לי ב-1977, לזלי טיטמוס במיני-סדרה "Paradise Postponed", אדגר בהפקה של "גרנדה" למחזה "המלך ליר" (1983) לצדו של לורנס אוליבייה בתפקיד הראשי. הוא שיחק בקומדיות המצבים "Nightingales" ו-"Men of the World", והופיע בתפקידי אורח בסדרות דרמה כמו "קצוות מפוצלים", "The Knock",‏ "CI5: The New Professionals" ובסדרה "ספוקס". בסרט "דיאנה: סיפור אמיתי" (מ-1993) גילם תרלפול את הנסיך צ'ארלס, ובסרט הטלוויזיה "The Queen's Sister" שיחק בתפקיד אביו של צ'ארלס, הנסיך פיליפ. בסדרה של פול אבוט "לגדול בלי בושה" שיחק בתפקיד קבוע בדמות פרנק גלאגר, במשך 11 עונות מ-2004 עד 2013.
בדרמה "הפתרון הסופי" של BBC/HBO, המספר את סיפורה של ועידת ואנזה, גילם תרלפול את דמותו של פרידריך קריצינגר (אנ'). ב-2006 שיחק בתפקיד הבעל של נלה לאסט (אנ') בדרמה הטלוויזיונית "עקרת בית, 49". בקולנוע הופיע תרלפול בין השאר בסרטים "בית רוסיה" על פי רומן מאת ג'ון לה קארה, "משחקים פטריוטים", "אדון ומפקד: הצד הרחוק של העולם", "אליזבת: תור הזהב" בכיכובה של קייט בלאנשט, ובסרט "נער משום מקום" בו שיחק בתפקיד ג'ורג', דודו של ג'ון לנון.
ב-2006 הופיע תרלפול בתפקיד קטן בסרט "נתיחת החייזר". ב-2007 שיחק בדמות מרטין בלואר בסרט "שוטרים לוהטים" לצדם של סיימון פג וניק פרוסט. הוא כיכב בפרק בסדרה "The Whistle Blowers". עוד הופיע בתפקיד ראשי בפרק בדוקו-דרמה של ה-BBC על רומא העתיקה "Ancient Rome: The Rise and Fall of an Empire" בדמות הקיסר קונסטנטינוס.
תרלפול דיבב את יאגו בהפקת אודיו של המחזה "אותלו". עוד שיחק בדמות הבלש פאולו באלדי בתסכית "באלדי" של רדיו 4 של ה-BBC. הוא היה הקריין של הספר "לב המאפליה" מאת ג'וזף קונרד בעיבוד רדיופוני. בשנת 1980 הופיע בתפקיד סמייק במחזה "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי", עיבוד תיאטרלי בן שמונה שעות של רומן "באותו שם", עבור הלהקה השייקספירית המלכותית בהצגות בלונדון ובניו יורק.
בתיאטרון שיחק בין השאר במחזות "Riddley Walker", "אדיפוס", "מקבת'", "Your Home In The West" ו"פר גינט" בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג במנצ'סטר, בולינגברוק במחזה "ריצ'רד השני" ואורגון במחזה "טרטיף" בתיאטרון הלאומי בלונדון. ב-1989 שיחק בתפקיד ג'ק במחזה "When the Whales Came" לצדם של פול סקופילד והלן מירן. ב-2010 השתתף בתוכנית הטלוויזיה "Have I Got News for You".
ב-2013 שיחק בדמות לן הרפר, בלש לונדוני בגמלאות, בדרמת המתח של ה-BBC "שרידים".
במרץ 2016 שיחק בתפקיד הראשי במחזה "דון קישוט" בתיאטרון סוואן בסטרטפורד עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
קריירה > חיים אישיים

ב-1995 התחתן תרלפול עם השחקנית הבוסנית בראנה באז'יק (אנ'). השניים הכירו כשהופיעו יחד במחזה "הרוזן ממונטה כריסטו" בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג' במנצ'סטר. לבני הזוג יש שני ילדים.
ב-15 ביולי 2013 הוענק לתרלפול תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת מנצ'סטר מטרופוליטן.
תרלפול הוא אוהד של מנצ'סטר סיטי מאז ילדותו.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1992 | משחקים פטריוטים | Patriot Games | המפקח היילנד |  |
| 2003 | אדון ומפקד: הצד הרחוק של העולם | Master and Commander: The Far Side of the World | קיליק |  |
| 2006 | נתיחת החייזר | Alien Autopsy | ג'פרי |  |
| 2007 | שוטרים לוהטים | Hot Fuzz | מרטין בלואר |  |
| 2009 | נער משום מקום | Nowhere Boy | ג'ורג' סמית' |  |
| 2014 |  | Black Sea | פיטרס |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2001 | הפתרון הסופי | Conspiracy | פרידריך וילהלם קריצינגר |  |
| 2004–2013 | לגדול בלי בושה | Shameless | פרנק גלאגר |  |
| 2006 | עקרת בית, 49 | Housewife, 49 | ויליאם לאסט |  |
| 2013 | שרידים | What Remains | מפקח בילוש לן הרפר |  |
| 2014 |  | Tommy Cooper: Not Like That, Like This | טומי קופר | סרט טלוויזיה |
| 2015 |  | The Ark | נוח |  |
| 2015 |  | Code of a Killer | הבלש דייוויד בייקר |  |
| 2015–2016 |  | Midwinter of the Spirit | הכומר יו אוון |  |
| 2016 | רחוב ריפר | Ripper Street | אייבל קרוקר |  |
| 2018 | טרויה: נפילתה של עיר | Troy: Fall of a City | פריאם | סדרת טלוויזיה; 7 פרקים |
| 2019 | בינג | Bing | פלופ | דיבוב; סדרת טלוויזיה; (5 פרקים, עונה 2) |
| 2021 |  | Wolfe | הווארד | פרק: "#1.3" |
| 2022–2023 |  | Dodger | סר צ'ארלס רואן | 10 פרקים |
| 2023 | מצחיקה אחת | Funny Woman | ג'ורג' פארקר | תפקיד ראשי; 6 פרקים |
| 2024 | ההרפתקאות המומצאות לחלוטין של דיק טרפין (אנ') | The Completely Made-Up Adventures of Dick Turpin | טום קינג (אנ') | פרק: "A Legend Is Born (Sort Of)" |
| 2024 |  | Passenger | ג'ים בראקנל | תפקיד ראשי; 6 פרקים |
תפקידים בתיאטרון

בלאקי, "The Sons of Light" מאת דייוויד רודקין (אנ') עם הלהקה השייקספירית המלכותית בתיאטרון "The Other Place" בסטרטפורד-אפון-אייבון (1977)
ג'ייק, "A&R" מאת פיט אטקין (אנ') עם הלהקה השייקספירית המלכותית בתיאטרון ורהאוס, לונדון (1978)
פיץ, "Savage Amusement" מאת פיטר פלאנרי (אנ') עם הלהקה השייקספירית המלכותית בתיאטרון ורהאוס, לונדון (1978)
מייק, "Shout Across The River" מאת סטיבן פוליאקוף עם הלהקה השייקספירית המלכותית בתיאטרון ורהאוס בלונדון (1978)
מרקוס אנטוניוס, "יוליוס קיסר" בתיאטרון רויאל שייקספיר בסטרטפורד-אפון-אייבון (1979)
סלנדר, "נשות וינדזור העליזות" בתיאטרון רויאל שייקספיר בסטרטפורד-אפון-אייבון (1979)
ויקטור, "המתאבד" מאת ניקולאי ארדמן עם הלהקה השייקספירית המלכותית בתיאטרון The Other Place בסטרטפורד-אפון-אייבון (1979)
סמייק, "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי" עיבוד מאת דייוויד אדגר (אנ') עם הלהקה השייקספירית המלכותית בתיאטרון אלדוויץ' (אנ') בלונדון ואחר כך בתיאטרון פלימות' (אנ') בניו יורק (1980)
בולינגברוק, "ריצ'רד השני" בתיאטרון הלאומי בלונדון (1985)
רידלי ווקר, "רידלי ווקר" מאת ראסל הובן (אנ') בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג' במנצ'סטר (1986)
"המלט" עם אוקספורד פלייהאוס בפסטיבל אדינבורו (1986)
אדיפוס, "אדיפוס" מאת סופוקלס בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג במנצ'סטר (1987)
"The Traveller" מאת ז'אן קלוד ואן איטלי בתיאטרון היימרקט בלסטר ואחר כך בתיאטרון אלמיידה (1987)
מקבת' במחזה "מקבת'" בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג במנצ'סטר (1988)
"Bussy D'Ambois" מאת ג'ורג' צ'פמן בתיאטרון אולד ויק (1988)
איאן, "Over a Barrel" מאת סטיבן ביל בתיאטרון פאלאס בווטפורד (1989)
גרגור וורלא, "ברווז הפרא" מאת הנריק איבסן בתיאטרון פיניקס (אנ') בלונדון (1990)
מיקי, "Your Home in the West" מאת רוד וודן בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג' במנצ'סטר (1991)
הרוזן, "הרוזן ממונטה כריסטו" בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג' במנצ'סטר (1994)
לוובורג, "הדה גאבלר" מאת הנריק איבסן בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר (1996)
נורמן נסטור, "Odysseus Thump" מאת ריצ'רד הופ בתיאטרון וסט יורקשייר פלייהאוס בלידס (1997)
גארי אסנדיין, "Present Laughter" מאת נואל קאוורד בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג' מנצ'סטר (1998)
"פר גינט" מאת הנריק איבסן בתיאטרון רויאל אקסצ'יינג' במנצ'סטר (1999)
אורגון, "טרטיף" מאת מולייר בתיאטרון הלאומי לונדון (2002)
רוברט "Blue/Orange" מאת ג'ו פנהול (אנ') בתיאטרון הדוכסית בלונדון (2001)
"סקליג" מאת דייוויד אלמונד בתיאטרון יאנג ויק בלונדון (2003)
מייקל, "Someone Who'll Watch Over Me" מאת פרנק מקגינס (אנ') בתיאטרון אמבסדור בלונדון (2005)
דון קישוט, "דון קישוט" בעיבודו של ג'יימס פנטון מהרומן מאת מיגל דה סרוואנטס בתיאטרון סוואן בסטרטפורד-אפון-אייבון (2016)
הערות שוליים

↑  Jury, Louise (6 בינואר 2007). "David Threlfall: Frank, in more than one sense". The Independent. UK. נבדק ב-7 ביוני 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Pryor, Cathy, David Threlfall: Being Frank and Shameless, Independent.co.uk, 7 January 2007
↑  BALDI SERIES 4, BBC.co.uk
↑  David Threlfall interview: The actor takes a forensic approach in Code of a Killer as he leaves Shameless's Frank Gallagher behind, The Independent, 28 March 20150
↑  Honorary Graduates 2013 Manchester Metropolitan University
↑  Celebrity fans: David Threlfall, FourFourTwo.com
↑  David Threlfall, Anna Maxwell-Martin for ITV's Midwinter of the Spirit
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007460043505171  BnF: cb16516085q (data)  GND: 106213317X  ISNI: 0000 0001 2031 0071  LCCN: nr2003004642  MusicBrainz: d6f9a5a8-3aec-43c2-b1d0-db149f1bdfb4  SUDOC: 161877370  VIAF: 266962317   WorldCat (עם VIAF): 266962317
היילה סלאסי, קיסר אתיופיה

היילה סלאסי הראשון (באמהרית: ቀዳማዊ ኃይለ ሥላሴ, בתעתיק מדויק: קֶדַמַוִי הַ'יְלֶה שְׂלַסֵה; ‏האזנהקובץ:Haile Selassie.ogg‏Ⓘ‏; 23 ביולי 1892 – 27 באוגוסט 1975) היה קיסר אתיופיה האחרון.
נולד בשם תפרי מקונן, היה יורש העצר של אתיופיה בשנים 1916–1930 וקיסר אתיופיה בשנים 1930–1936, 1941–1974. סלאסי השתייך לענף השוואני של השושלת הסולומונית שמתחילה במאה ה-13, ומשם לפי המסורת דרך השושלת האקסומית אל מנליק הראשון הוא בנם של שלמה המלך ומלכת שבא. היילה סלאסי היה אישיות מכוננת באתיופיה בפרט ובאפריקה בכלל.
תנועת הראסטאפרי, שנוסדה בג'מייקה בשנות ה-30 ומונה כיום כ-600,000 מאמינים, רואה את היילה סלאסי כדמות משיחית, ואף כהתגלמותו של אלוהים, שתוביל את העמים האפריקאים והפזורה האפריקאית לתקופה של שלום, צדק ושגשוג. שם התנועה מורכב משמו הפרטי ותואר אצולה: ראס טפרי מקונן.
שמו

נולד בשם ליג' תפרי מקונן (אמהרית:ልጅ፡ ተፈሪ፡ መኮንን). ליג' הוא תואר לילד אציל. תפרי הוא שמו הפרטי. מקונן הוא שמו הפרטי של אביו.
יותר מאוחר קיבל את תואר האצולה ראס, המקביל לתואר האירופי דוכס. מילולית פירוש המילה "רָאְס" הוא ראש.
ב-1928 הועלה על ידי הקיסרית זאודיטו לתואר נגוס (מלך), ועם הכתרתו לקיסר בשנת 1930 נטל את השם היילה סלאסי הראשון (קדמווי), שפירושו "כוח השילוש".
תוארו המלא לאחר הכתרתו היה:"הוד מלכותו היילה סלאסי הראשון, ניצח האריה משבט יהודה, בחיר האלוהים ומלך המלכים של אתיופיה" (געז: ግርማዊ፡ ቀዳማዊ፡ አፄ፡ ኃይለ፡ ሥላሴ፡ ሞዓ፡ አንበሳ፡ ዘእምነገደ፡ ይሁዳ፡ ንጉሠ፡ ነገሥት፡ ዘኢትዮጵያ፡ ሰዩመ፡ እግዚአብሔር. בתעתיק לעברית:"גְרְמַווִי, קֶדַמַווי אָצְיֶה הָיילֵה סְלָאסְיֶה מוֹעָ אָנְבֵּסָה זֶאְם-נֵגֵדֶה יהודָה נְגוּסה נגסת זֵה-אִיתְיוֹפּיָה,סְיוּמֶה אְגְזִיאָבְחר").
המוטו משקף את אמונת החבשים שרק צאצאי מנליק (הוא בנם המשותף של שלמה המלך ומלכת שבא) רשאים למלוך באתיופיה.
באתיופיה הוא מוכר גם בשמות ג'אן-הוי, טלאקו מרי, אבא טקל, ובתנועת הראסטפרי ג'ה, ג'ה ראסטפרי, HIM, גור אריה יהודה.
חייו > משפחתו ונעוריו

היילה סלאסי נולד למשפחת אצולה מעורבת מאורומו אמהרית וגוראגית ב-23 ביולי 1892 באג'ראסה גורו שבמחוז הררג.
אביו ראס מקונן, היה שליט חבל הררג, והגנרל הראשי של מנליק השני במלחמת אתיופיה-איטליה הראשונה. הוא השתייך לענף השוואני של השושלת הסולומונית, היה נכדו של המלך סהלה סלאסי ששלט במחוז שאווה בשנים 1813–1847, ובן דודו של הקיסר ששלט באותה העת באתיופיה, הקיסר מנליק השני (ששלט בשנים 1889–1913).
אימו וויזרו ישימבט עלי אבאג'יפאר הייתה אורומוית במוצאה, ובתו של שליט וואלו שהיה הדג'אזמאץ' עלי אבאג'יפאר.
ראס מקונן סלאסי קיבל חינוך בסיסי בצרפתית על ידי רופא ממרטיניק, ולאחר מכן נשלח לבית-ספר עם המון העם, שם קיבל חינוך בגעז, אמהרית ובלימודי קודש.
ב-1 בנובמבר 1905, הכתיר אותו אביו בתואר דג'אזמאץ', והעניק לו אזור קטן שהיילה הצעיר נחשב לשליטו. אביו נפטר לאחר שנה, ב-1906, והמלך מנליק לא היה מעוניין למנות את סלאסי הצעיר לשליט חבל הררג עקב ניסיונו המועט.
חייו > שליט מחוז הרר

סלאסי עבר לאחר פטירת אביו לחצר הקיסר מנליק, שם היה לבן לוויה לנכדו של הקיסר, ייאסו החמישי. היילה ידע להלך בין הטיפות כאשר החמיר מצבו של הקיסר מנליק, ולהראות תמיכה הן בקיסרית טאיטו (אשת הקיסר מנליק) שניסתה להשתלט על השלטון בפועל, והן במצדדים בליג' ייאסו, הנכד. באופן זה קיבל תמיכה ומונה לשליט הררג ב-12 במרץ 1910.
עם כניסתו לתפקיד, החליט סלאסי להפחית את המיסים הגבוהים שהוטלו על ידי מחליפיו של אביו בהרר, ולמתן את השלטון הצבאי. בשנת 1911 התחתן היילה סלאסי עם ווזירו מנן (אחייניתו של ליג' ייאסו, נכדו של הקיסר).
חייו > שליט מחוז הרר > הסכסוך עם ליג' ייאסו

בשנים הבאות המשיך כלפי חוץ בנאמנות לליג' ייאסו, שהפך לשליט אתיופיה בפועל עוד ב-1910. זה האחרון ניסה לקרב את האוכלוסייה המוסלמית ולהשוות בינה לאוכלוסייה הנוצרית עקב הרקע המוסלמי שלו – אביו היה אימאם מוסלמי מבני האורומו בשם מוחמד עלי. לאחר התנצרותו של מוחמד עלי הוא קיבל את השם והתואר ראס מיכאל ונשא לאישה את ביתו של מנליק (מנישואים אלה נולד ייאסו). ייאסו החל למנות אנשי שלטון מבין המיעוטים האתניים המוסלמיים, והחל להתערב בענייני השלטון בהרר תוך קידום האוכלוסייה המוסלמית לצורך השוואת מעמדה. בשנת 1916 הודיע ייאסו על העברת סלאסי מהרר למחוז קאפה, ומאז היה סלאסי מעורב במאמצים להדחת ייאסו.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נפוצו שמועות כי ייאסו מכין צבא מוסלמי, בשיתוף פעולה עם הסולטאן העות'מאני, כדי לתקוף את מדינות ההסכמה ובכך לפגוע בנייטרליות האתיופית.
חייו > שליט אתיופיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש להרחיב על הנאמר.
בשנת 1916 סלאסי היה מעורב בהפיכה שהדיחה את הקיסר ייאסו ושהושיבה את בתו של מנליק, זאודיתו, על כס המלוכה. סלאסי עצמו הוכתר לעוצר ויורש כס המלכות. בפועל, היה סלאסי שליטה למעשה של אתיופיה, ונטל לעצמו את התואר "ראס טפרי".
כיורש העצר פעל היילה סלאסי לפיתוח מנגנון פקידות באתיופיה, לצירוף אתיופיה לחבר הלאומים ב-1923, לביטול העבדות הפנימית, לגיוס יועצים בין-לאומיים, לבניית תשתיות ולחיוב משקיעים זרים בצירוף שותפים מקומיים.
ב-1928 קיבל מהקיסרית זאודיטו את התואר נגוס (מלך) ההכתרה הזו של טפרי הייתה שנויה במחלוקת משום שלמעשה לא שלט בממלכה כלשהי בתוך האימפריה האתיופית אלא היה נמצא בבירה לצד הקיסרית, דבר שלא אירע עד אז בהיסטוריה האתיופית, מתנגדיו, כגון הדג'אזמץ' באלצ'ה סאפו וראס גוגסה וואלה בעלה של הקיסרית, ראו בזה עלבון לקיסרית. ראס גוגסה וואלה אף ניהל מרד כנגד טפרי וצעד עם צבאו מגונדר לאדיס אבבה אך הובס בקרב אנצ'יאם ב-31 במרץ 1930. לאחר מות הקיסרית ב-1 באפריל 1930, בנובמבר אותה שנה הוכתר היילה סלאסי בטקס רב רושם בקתדרלת גאורגיוס הקדוש באדיס אבבה, בנוכחות נציגים בכירים של כמעט כל המדינות העצמאיות.
בשנים 1931–1935 המשיך בתנופת המודרניזציה שתכליתה בניית מנגנון שליטה ריכוזי מודרני. הוא יזם חוקה לאימפריה האתיופית, שהייתה מבוססת על חוקת מייג'י של הקיסר היפני מוצוהיטו. החוקה הכתובה הראשונה נכנסה לתוקף ב-1931, והחליפה להלכה את הכברה נגסט כמקור הלגיטימציה של הקיסר, החל בהקמת צבא מודרני, פעל לבנית תשתיות לאומיות, ופתיחת הכלכלה, פתיחת בתי ספר. בשנים אלה החלה פריחה כלכלית באתיופיה.
עם זאת, רבים ממושלי המחוזות נשארו אדונים לעצמם. בתיגראי שבה שלטו שני נכדיו של יוהנס, ראס סיום מנגשה מאדווה וראס גוגסה אראיה ממקלה, המשיכו ביריבות הפעילה ביניהם. כך היה גם בגוג'ם שבה נהג השליט המקומי ראס היילו תקלה היימנות כאילו היה מלך לכל דבר. אך ב-1936 נכבשה אתיופיה על ידי צבאו של מוסוליני, והייתה בשליטה איטלקית עד שנת 1941.
סלאסי עצמו נמלט עם הכיבוש וביום 27 באפריל 1936 הגיע לירושלים דרך נמל חיפה. בתחילת ביקורו שהה במלון המלך דוד בעיר ולאחר מכן השתכן ב"וילה לאה" ברחביה אותה שכר מנסיב אבקריוס ביי. בפנקס תושבי רחביה שפורסם ביולי 1936 נכתב תחת האות ח': "השם: חיילה-סלסיה. הכתובת: רחוב בן מימון 6. מקצוע או עבודה: מלך חבש". ב-23 במאי עזב היילה סלאסי את ארץ ישראל לז'נבה, שווייץ בה נאם בפני חבר הלאומים, וגינה את השימוש בנשק כימי שעושה איטליה הפשיסטית נגד בני עמו. לאחר כשלושה חודשים בירושלים עבר לאנגליה. בשנים בהן שהה בגלות ארגן והפעיל כח גרילה אתיופי מקומי.
בדצמבר 1940 הודיעה ממשלת בריטניה כי היא מבטלת את ההכרה בכיבוש אתיופיה ומכירה בסלאסי כקיסר אתיופיה. ביוני 1940 הוכר פורמלית על ידי בעלות הברית כבעל בריתן, ונשלח לעמוד בראש כוחות צבאיים לקראת חזרתו לאתיופיה. ב-5 במאי 1941 נכנס כמנצח לאדיס אבבה, וחזר לתפקידו כקיסר.
במהלך שנות ה-50 שימש היילה סילסי כשחקן מפתח בדיפלומטיה הבין לאומית. הוא היה מיישב סכסוכים והיה סמל חשוב של המדינות הבלתי מזדהות.
בשנת 1960 התארגנה הפיכה פרו-סובייטית כנגדו בעת ששהה בברזיל, אך סלאסי הוזהר בידי המודיעין הישראלי ושב בזמן לארצו לסכל את ההפיכה.
חייו > מותו וקבורתו

ב-28 באוגוסט 1975 דיווחה התקשורת הממלכתית באתיופיה שהיילה סלאסי נפטר ב-27 באוגוסט כתוצאה מ"כשל נשימתי" בעקבות סיבוכים מניתוח ערמונית. רופאו, אסראט וולדייס ציין שלא היו לסלאסי סיבוכים רפואיים ודחה את הגרסה הממשלתית למותו. ב-1994, שלוש שנים לאחר שהחונטה הצבאית האתיופית הודחה, גילה בית המשפט האתיופי שכמה קציני צבא לשעבר חנקו למוות את הקיסר במיטתו. החשודים הואשמו ברצח עם וברצח בבית המשפט והוצגו במשפט מסמכים המעידים כי ההוראה להתנקש בחייו של סלאסי ניתנה מהחונטה הצבאית האתיופית משום שכונן "משטר פיאודלי". צו ההתנקשות שהוציאה החונטה הצבאית האתיופית הופץ באינטרנט. הצו אומת כמסמך אותנטי על ידי מספר רב של חברים לשעבר בחונטה הצבאית האתיופית.
המשטר המהפכני הסוציאליסטי, בראשות מנגיסטו היילה מריאם הופל ב-1991 על ידי החזית הדמוקרטית המהפכנית האתיופית, קואליציה של כוחות מורדים. לפי פרסומים שונים, במהלך הפיכה זו הוצאו עצמותיו של סלאסי מתחת לשירותים בארמונו של השליט מנגיסטו. במשך כמעט עשור לאחר מכן, בעוד שבתי המשפט האתיופיים ניסו לברר את נסיבות מותו של סלאסי, הארון שלו היה מונח בכנסיית בהאטה, ליד מקום קבורתו של דודו מנליק השני. ב-5 בנובמבר 2000 נקבר היילה סלאסי בטקס ממלכתי.
אף כי דמויות ראסטפארי בולטות כמו ריטה מארלי ואחרים השתתפו בהלוויה הגדולה, רוב הראסטפרי דחה את האירוע וסירב לקבל את עצמותיו של היילה סלאסי. יש עדיין ויכוח בתוך תנועת הראסטאפרי, בין אם היילה סלאסי אכן מת ב-1975.
חייו > משפחתו

סלאסי היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה נולדה להיילה סלאסי בת יחידה, רומן וורק, שבעלה היה מפקד החזית האתיופית מול צבא איטליה בתקופת מלחמת העולם השנייה. רומן וורק נלקחה בשבי האיטלקי, ונפטרה שם. היילה סלאסי התגרש מאשתו הראשונה, ונישא לאשתו השנייה, מנן אספאו.
לסלאסי נולדו ממנן אספאו שישה ילדים נוספים, אשר ארבעה מהם נפטרו בנסיבות טראגיות בגיל צעיר. בנו, יורש העצר אספא ווסן, יצא בהכרזה ברדיו אתיופיה בשנת 1960, בזמן ניסיון ההפיכה הראשונה נגד אביו, לפיה הוא תומך בהפיכה. עם שובו של היילה סלאסי לאתיופיה, הוא טען כי הוא אולץ בכוח על ידי המורדים לצאת בהכרזה זו. היילה סלאסי הודיע ברבים כי הוא סולח לבנו, אולם בפועל עזב בנו את אתיופיה לגלות, והתגורר בשווייץ, באנגליה ובארצות הברית עד פטירתו.
חשיבותו בקרב הראסטפארי

הכתרת היילה סלאסי כקיסר אתיופיה ב-2 בנובמבר 1930 הייתה, עבור צאצאי העבדים בג'מייקה, הסימן למימוש החזון ל"גאולת אפריקה" של אבי תנועת הראסטפארי מרקוס גארבי. ההכתרה חיזקה את הקשר של צאצאי העבדים לאתיופיה ואפריקה, חיזקה הזהות, השורשים והגאווה של מי שהיו עבדים מושפלים ומשועבדים.
הכתרת סלאסי הפכה את המאמינים בראסטפארי מאוסף של קבוצות לתנועה עם עקרונות:
גינוי המשטר הקולוניאלי בג'מייקה
האמונה כי המפתח להתגבר על דיכוי השחורים הוא החזרה ליבשת אפריקה
דבקות בחוסר אלימות
אמונה באלוהות של היילה סלאסי
אירוע משמעותי נוסף בתולדות תנועת הראסטאפרי היה הגעתו של היילה סלאסי, באפריל 1966, לביקור בג'מייקה. הוא התקבל על ידי רבבות אנשי הראסטפארי ביניהם צעירה כבת 20. כאשר הקיסר נופף לקהל, היא דימתה לראות על כף ידו את מה שעבורה היה סימן לאלוהותו של הקיסר: צלקות המסמר שצלב את ישו. לצעירה קראו ריטה ואת החוויה חלקה עם בעלה בוב מארלי, מי שלימים העביר את המסר של גארבי בעזרת המוזיקה שלו ושהעניק לתורת הראסטפארי את הדחיפה הגדולה ואת ההכרה העולמית.
בביקור זה הקיסר גם פגש כמה ממנהיגי הראסטפארי. הוא נתן להם אדמות כדי שיוכלו להתיישב באתיופיה. עד היום, זוהי מושבת הראסטפארי החשובה ביותר – שאשאמנה מבחינת הראסטפארי, ישו הלבן הוא תרמית של מיסיונרים אירופאים כדי לשדוד מהעבדים השחורים את האמת. אמונתם היא שקיסר אתיופיה היילה סלאסי הראשון, צאצא למנליק (בנם המשותף של המלך שלמה ומלכת שבא), הוא המשיח האמיתי, השחור, התגלמות האל עלי אדמות.
לרסטפארים, סלאסי הוא דמות מיתית היכולה לאחד את השחורים בכל העולם. תקופת העבדות היא עונש של האל והאמונה בסלאסי היא הכפרה.
מותו של סלאסי, ב-1975, לא הביא לקריסת התנועה שהרי אל ומשיח הוא יותר מגוף חומרי ואינו יכול למות.
היילה סלאסי וישראל

סלאסי ראה עצמו כדור ה-225 למלך מנליק הראשון. המלך מנליק הראשון היה, על פי האמונה האתיופית, בנם של המלך שלמה ומלכת שבא.
בדומה לקיסרים שקדמו לו, היה לסלאסי קשר עמוק עם ירושלים. קיסרי אתיופיה שקדמו לו רכשו קרקעות רבות בירושלים, ואף סלאסי הלך בעקבותיהם. סלאסי רכש קרקע בלב ירושלים ביחד עם רעייתו השנייה, אשר בנוסף רכשה גם קרקע בסמוך לנהר הירדן, אותה היא תרמה לכנסייה האתיופית. סלאסי ביקר בירושלים מספר פעמים, ולאחר יציאתו לגלות ב-1936 התגורר בווילה לאה שבשכונת רחביה במשך כשלושה חודשים.
סלאסי שמר על מערכת יחסים קרובה עם מדינת ישראל במרבית תקופת שלטונו ואף קיים עמה בברית צבאית-פוליטית ("ברית הפריפריה") ואף נטען כי המודיעין הישראלי הזהירו בשנת 1960, בעת ביקורו בדרום אמריקה, מפני ניסיון הפיכה, ובכך אפשר לו לחזור במהירות לאתיופיה ולסכל את ההפיכה בעודה באיבה.
החל משנת 1960 סייעה מדינת ישראל לממשלת אתיופיה להקים את משטרת אתיופיה. לשם כך נשלח ב-1960 ניצב יהודה פראג לאתיופיה כראש משלחת של משטרת ישראל באתיופיה שנועדה לסייע לקיסר להקים משטרה בארצו. פראג שימש כיועץ ראשי למשטרת אתיופיה בשלבי הקמתה, ובמהלך שליחות זו שהסתיימה ב-1963 זכה לעיטור הזהב הגבוה של הקיסר היילה סלאסי, שהוענק לו על ידי הקיסר עצמו.
בשנת 1973, בעקבות מלחמת יום כיפור, ניתקה אתיופיה את יחסיה עם מדינת ישראל, וגירשה משלחת גדולה של יועצים ישראלים משטחה.
היילה סלאסי וישראל > דיונים סביב רכושו של סלאסי בישראל

שמו של היילה סלאסי היה מעורב במספר דיונים משפטיים בנוגע לרכוש האתיופי וכן לרכושו הפרטי בירושלים.
הדיון הראשון התרחש לאחר הכיבוש האיטלקי במלחמת העולם השנייה. סלאסי פנה אז לערכאות בירושלים שהייתה נתונה תחת שלטון המנדט הבריטי, ותבע לקבל כמלך אתיופיה דה-יורה את הרכוש האתיופי בירושלים. ממשלת בריטניה הכירה, טרם מלחמת העולם השנייה, בכיבוש האיטלקי של אתיופיה, ודחתה פעם אחר פעם את בקשותיו של היילה סלאסי לקבל חזרה את רכוש המדינה. בנוגע לבניין הקונסוליה האתיופית בירושלים טענו באי כוחו כי הוא רכוש פרטי של "ראס טפארי", שהועבר לרשות הקיסרית זאודיתו וכי העברתו על שם ממשלת חבש נעשתה שלא כדין. לאחר שסלאסי כשל בכל הדיונים המשפטיים, נכנסה איטליה למצב לוחמה עם בריטניה, ממשלת בריטניה הסירה את הכרתה בכיבוש האיטלקי והחזירה לידי סלאסי את השליטה על הרכוש האתיופי בירושלים.
במרבית הדיונים הללו ייצג את סלאסי עו"ד ירושלמי בשם נתן מריין, בתשלום סמלי. היילה סלאסי זכר את הטובה שעשה איתו מריין, ועם שובו לשלטון באתיופיה לאחר מלחמת העולם השנייה, מינה אותו לתפקידים שונים באתיופיה. מריין היה היועץ המשפטי של ממשלת אתיופיה, ובשלב מאוחר יותר גם שופט בית המשפט העליון באתיופיה, וממחברי החוקה האתיופית.[דרוש מקור]
בשנת 1986 ניסה בנו של סלאסי, אספא ווסן, להכריז על עצמו כיורש יחיד לכל נכסי אביו בישראל. ניסיונו כשל עקב התערבות ממשלת אתיופיה.
בשנת 2002, פנו יורשי סלאסי לבית המשפט בירושלים, בבקשה להוצאת צו ירושה. בעקבות זאת הגישה ממשלת אתיופיה תביעה כנגד מנהל עזבונו של סלאסי, עו"ד צבי שמיר, ותבעה את הבעלות על הבית שרכש היילה סלאסי בישראל. ממשלת אתיופיה טענה כי כל רכושו של סלאסי נרכש בכספי אתיופיה, ולחלופין הולאם על ידי ממשלת אתיופיה לאחר ההפיכה. בפסק דין שניתן על ידי השופט יצחק ענבר בבית המשפט המחוזי בשנת 2006, נדחו טענות ממשלת אתיופיה, והרכוש נותר בבעלות נכדיו של סלאסי מילדיו השונים. פסק הדין עורר מתקפה רבתי של גופים אתיופיים כנגד צאצאיו של סלאסי, שמכרו את הרכוש לאדם שאינו אתיופי.
לקריאה נוספת

רישרד קפושינסקי, הקיסר (תרגום: יורם ברונובסקי) זמורה ביתן, 1989
דרור בורשטיין, כל זה היה רחוק רחוק מכאן, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2006
בני פירסט, הנה בא ה"ניגוס": ביקורו של קיסר אתיופיה המודח בירושלים ב-1936, בתוך עת־מול 220, דצמבר 2011 עמ' 6–9
חגי ארליך, ברית ושבר: אתיופיה וישראל בימי הילה-סלאסה, הוצאת מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, 2013
חגי ארליך, היילה־סלאסה - אריה יהודה, מלך המלכים, הוצאת מאגנס, 2019
ואסילי סרגייביץ' סמירנוב

| --- | --- |

 לידה:  12 באוגוסט 1858 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  17 בדצמבר 1890 (יוליאני) (בגיל 32) Golitsyno, האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה  האקדמיה הקיסרית לאמנויות 
 זרם באמנות:  אוריינטליזם 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב גדולה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות 
 
ואסילי סרגייביץ' סמירנוב (ברוסית: Василий Сергеевич Смирнов ‏; 12 באוגוסט 1858 – 17 בדצמבר 1890) היה צייר רוסי בסגנון אקדמי שהתמחה בסצנות מההיסטוריה העתיקה.