stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה – 2001
רקע > אירועי אוקטובר

אירועי אוקטובר היו סדרה גדולה של מהומות שפרצו במגזר הערבי בעקבות פריצתה של האינתיפאדה השנייה. אירועים אלו הוצגו בתחילתם[דרושה הבהרה] כתגובה לעלייתו של אריאל שרון להר הבית, ולכך הצטרפו עד מהרה טענות על קיפוח חמור של ערביי ישראל. במהלך מהומות אלו נהרגו 12 ישראלים ערבים, ישראלי יהודי אחד ופלסטיני אחד. רוב הערבים נהרגו בוודאות כתוצאה מפעילות משטרתית, דבר שהביא למעשה להיעלמותה של תמיכת ערביי ישראל בברק. הערבים עברו ממצב שבו הם מקווים כי ברק ישפר את מצבם למצב בו הם מיואשים ממנו ונייטרלים ביחס לבחירה בינו לבין שרון. מנהיגי הציבור הערבי קראו במהלך מערכת הבחירות להצבעת מחאה בפתק לבן ובציבור הערבי אף נשמעו קולות בודדים שקראו לתמיכה בשרון במטרה להעניש את ברק. כמו כן, סירבו חברי הכנסת הערבים להמשיך לתמוך בממשלה, החלטה שהאיצה את נפילתה הסופית.
האירועים החמורים בהם נחסמו צירי תנועה ראשיים, הותקפו כלי רכב רבים, יישובים ומוסדות שלטון, הוטל מצור חלקי או מלא על מספר יישובים, נשרפו חנויות רבות ונפגעו שוטרים ויהודים לא מעטים, הביאו לנסיגה בתמיכה בממשלה גם בקרב המגזר היהודי. היהודים ראו בהתמשכות המצב דוגמה מובהקת לאי יכולתה של הממשלה להשתלט על המצב בתוך המדינה וקראו ברובם הגדול לנקיטת צעדים חמורים יותר מאלו שננקטו (מיעוט ניכר אף תמך בהפעלת הצבא נגד המתפרעים). המחשה לאי האמון במדיניותה של הממשלה ניתנה החל מ-7 באוקטובר כאשר התפשטו המהומות גם לציבור היהודי - ערבים בודדים וחנויות בבעלות ערבית הותקפו וכן היה קרב של ממש על גבול נצרת ונצרת עילית.
ניסיונה של הממשלה לפייס את המגזר הערבי על ידי הקמת ועדת אור בראשית נובמבר לא סייע לה כלל. הציבור הערבי לא ראה בהקמת הוועדה הישג משמעותי, במיוחד לנוכח ההערכות כי הוועדה תגיש את מסקנותיה בעוד זמן רב (בפועל הוגשו המסקנות רק במרץ 2003, שנתיים וחצי לאחר האירועים). לעומת זאת, רבים בציבור היהודי ראו בהקמת הוועדה כניעה של הממשלה ללחץ הערבים, דבר שהפחית עוד יותר את התמיכה בה.
רקע > החוק לפיזור הכנסת

בעקבות כישלון השיחות על ממשלת אחדות שנערכו עד ראשית נובמבר 2000, התקבלו בקריאה טרומית מספר הצעות חוק פרטיות לפיזור הכנסת ב-28 בנובמבר 2000. ההצעות התקבלו לאחר שאהוד ברק הכריז כי אם חברי הכנסת מעוניינים בבחירות הרי הוא לא יתנגד להן. הצעות חוק אלו הועברו, כמקובל, לוועדת חוקה, חוק ומשפט מתוך מטרה להביא אותן לקריאה ראשונה במועד מאוחר יותר.
ב-9 בדצמבר הכריז ברק כי הוא מתכוון להתפטר מראשות הממשלה. ההתפטרות הוגשה למחרת לנשיא, והיא הובילה לבחירות מיוחדות - לראשות הממשלה בלבד ולא לכנסת. אף על פי שזה לא היה הנימוק הרשמי של ברק, מטרת ההתפטרות הייתה כנראה לחסום את דרכו של בנימין נתניהו, שהיה המועמד המוביל לתפקיד ראש הליכוד ולא יכול היה להתמודד בבחירות מיוחדות לראשות הממשלה בלבד (החוק חייב את המועמד להיות חבר כנסת ואילו נתניהו, שהתפטר מהכנסת מיד לאחר הפסדו בבחירות 1999, לא יכול היה להיות מועמד).
בנימין נתניהו הכריז על מועמדותו ב-10 בדצמבר, אולם התנה זאת בבחירות גם לכנסת ולא רק לראשות הממשלה. לחץ כבד הופעל על סיעת ש"ס, שעם 17 מנדטיה הייתה לשון המאזניים לפיזור הכנסת, שתצביע בעד פיזור הכנסת אך היא התנגדה. ב-18 בדצמבר חוקקה הכנסת חוק מיוחד שכונה "חוק נתניהו", שביטל את המגבלה על מועמדות אזרח שאיננו חבר כנסת, כך שנתניהו יוכל להתמודד. באותו יום דחתה הכנסת את הצעות החוק לפיזורה, שהחזירה ועדת חוקה, חוק ומשפט בקריאה שנייה ושלישית. בעקבות ההחלטה על אי פיזור הכנסת הודיע נתניהו כי הוא מסיר את מועמדותו, מה שהביא לביטול הבחירות המקדימות שתוכננו בליכוד ב-19 בדצמבר (בחירות שהיוו הבטחה של שרון כאשר נבחר לראשות הליכוד).
רקע > ניסיון התמודדות של פרס

החל מהפסדו בבחירות 1996 ומבחירתו של ברק לראשות העבודה בעקבותיהם, הלך פרס ונדחק. אף שלכאורה כראש ממשלה לשעבר אמור היה להיות שני בדרגה במפלגתו, הרי שברק ניסה לדחוק אותו לעמדה שולית ככל האפשר והכשיל את מועמדותו לנשיאות מפלגת העבודה, תפקיד ייצוגי שהוצע לתת לפרס כדי לפייסו, ובסופו של דבר מעולם לא אויש. תהליך זה הגיע לשיאו עם הקמת ממשלת ברק. פרס נדחק למשרד לפיתוח אזורי, משרד שהומצא במיוחד בשבילו, לא היה ברור מה תפקידו ומעולם לא הוקם למעשה. באמצע 2000 ספג פרס השפלה נוספת כשבפעם הראשונה בתולדות המדינה נבחר מועמד מטעם האופוזיציה, משה קצב, לתפקיד נשיא המדינה לאחר שניצח את פרס בהצבעה חשאית ובניגוד לכל ציפיות הפרשנים.
בתחילת דצמבר נראה היה כי מועמדות ברק היא מתכון להפסד בטוח של ראשות הממשלה. ב-10 בדצמבר התפטר ברק, כדי להבטיח בחירות מיוחדות לראשות הממשלה בהקדם. עוד באותו ערב החליט מרכז העבודה על בחירת ברק כמועמד מפלגת העבודה לראשות הממשלה, וזאת כדי לסכל את רצון אנשי פרס שניסו להריצו כמתמודד מול ברק בבחירות הפנימיות.
מאחר שפרס לא הצליח להתמודד בעבודה הוא ביקש ממרצ שתציג את מועמדותו (כל סיעה בעלת 10 ח"כים או יותר יכלה להציג מועמד מטעמה שאיננו חייב להיות חבר בה), אולם מרצ, ביוזמת יוסי שריד, דחתה את בקשתו ב-21 בדצמבר. ניסיון נוסף שעשה באותו יום לגייס את תמיכת ש"ס נכשל.
למרות כישלונו של פרס בהצגת מועמדותו, הרי המועמדות הווירטואלית שלו המשיכה להזיק לברק. בתקשורת הוצגו שוב ושוב דרישות להחליף את ברק בפרס, תוך הסתמכות על הסקרים שהצביעו על אחוזי הצבעה גבוהים בהרבה עבורו במגזר הערבי. ברק נאלץ לשוב ולהתחייב שלא יפרוש, הבטחה שקיים בסופו של דבר.
יום הבחירות

ביום הבחירות העניק פרס ריאיון ל-CNN ובו אמר כי אם ברק יובס, יהיה עליו להסיק מסקנות. בתשובה לשאלה אם היה צריך להיות מועמד העבודה לראשות הממשלה אמר: "כן, לא בגללי. אני חושב שמנהיגים צריכים להקשיב לעמם, אחרי הכל, בחירות הן קול העם".
עקב אחוז הצבעה נמוך בקרב העולים, עסקו במטות של מפלגות העבודה והליכוד בהמרצת העולים והבאתם לקלפיות. אביגדור ליברמן ונתן שרנסקי התגייסו לטובת שרון וקראו לתומכיהם להצביע לו. אף על פי שמפלגת העבודה השקיעה מאמצים רבים בניסיון להשיג את תמיכת המגזר הערבי, עד לשעות הערב נרשמו אחוזי הצבעה נמוכים מאוד בקלפיות ביישובים הערביים. במספר קלפיות לא הופיע אף לא מצביע אחד, ובאחרות הגיעו בודדים בלבד. בקלפיות השונות נרשמו אחוזי הצבעה בודדים ועוד פחות מכך קולות כשרים, כלומר לא "פתקים לבנים".
יום הבחירות היה סוער ובמהלכו אירעו מאות מקרי אלימות, בהם תקיפת פעילים, אירועים אלימים כתוצאה מחלוקת חומר תעמולה ופתקי הצבעה סמוך לקלפיות, הפרעה למהלך הבחירות, תקיפת שוטרים ופגיעה ברכוש.
יום הבחירות > תוצאות הבחירות

בבחירות המיוחדות לראשות הממשלה, אשר התקיימו ב-6 בפברואר 2001, נמנו 2,805,938 מצביעים מתוך 4,504,769 בעלי זכות הצבעה, דהיינו אחוז הצבעה של כ-62.29%.
תוצאות הבחירות היו:
| מועמד> שם | מועמד> מפלגה | מועמד> מפלגה | קולות> מס' | קולות> אחוז | קולות> אחוז |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אריאל שרון | הליכוד |  | 1,698,077 | 62.4% |  |
| אהוד ברק | העבודה |  | 1,023,944 | 37.6% |  |
| קולות פסולים | קולות פסולים | קולות פסולים | 83,917 | 83,917 | 83,917 |
| סה"כ | סה"כ | סה"כ | 2,722,021 | 100% | 100% |
| בעלי זכות הצבעה | בעלי זכות הצבעה | בעלי זכות הצבעה | 4,504,769 | 60.42% | 60.42% |
רשימת המועמדים המלאה: עיתון רשמי מס' 4948 (אורכב 12.06.2018 בארכיון Wayback Machine)
תוצאות הבחירות: עיתון רשמי מס' 4960 (אורכב 12.06.2018 בארכיון Wayback Machine)
הבחירות התאפיינו באחוז הצבעה נמוך יותר מאשר בבחירות רגילות לכנסת (למעשה הנמוך ביותר מעולם בבחירות ארציות בישראל) ובמיוחד בהחרמת בחירות כמעט מוחלטת בציבור הערבי.
לאחר הבחירות

לאחר הבחירות הקים אריאל שרון את ממשלת ישראל העשרים ותשע.
למרות הבטחותיו לפני הבחירות כי לא ינהל משא ומתן על ממשלת אחדות, הרי מיד לאחר הבחירות ניסה ברק להיכנס לממשלת האחדות שהוקמה כשר הביטחון. לחץ ציבורי ובעיקר לחץ בתוך מפלגת העבודה אילץ אותו להתפטר מתפקידו כיו"ר מפלגת העבודה ומהכנסת. מכיוון שהליכוד קיבל רק 19 מנדטים בבחירות לכנסת החמש עשרה, הוקמה ממשלת אחדות לאומית רחבה, שכללה את: ישראל אחת (ששינתה את שמה להעבודה-מימד לאחר פרישת גשר), ש"ס, ישראל בעלייה, איחוד לאומי-ישראל ביתנו (שהייתה סיעה שנוצרה ממיזוג האיחוד הלאומי וישראל ביתנו, ללא פורשי חרות - התנועה הלאומית), יהדות התורה, ושלושה מפורשי מפלגת המרכז: רוני מילוא (שהקים את סיעת לב, והצטרף לליכוד במהלך הקדנציה), דן מרידור (שהצטרף לליכוד עם סיום הקדנציה) ודליה רבין-פילוסוף (שהקימה את סיעת הדרך החדשה, והתמזגה עם העבודה-מימד). בשל העובדה כי הממשלה הייתה רחבה, ומנתה 29 חברים, היה צורך להכניס שולחן קטן נוסף במרכז שולחן הממשלה הישן באולם מליאת הכנסת, כדי שיהיו מקומות ישיבה לכל השרים.
ככלל, למרות המהפך, הבחירות לא הביאו לשינויים מהותיים במדיניות הממשלה, כאשר השינוי המהותי היחידי בנושא המדיני-ביטחוני היה הפסקת המגעים המדיניים הפומביים (עם זאת, לשליחותו של עמרי שרון ניתן פומבי במהרה). האינתיפאדה השנייה המשיכה כאשר המצב הלך והחמיר בה עד ל"מרץ השחור" בשנת 2002 ומבצע חומת מגן בעקבותיו. המשק, שהצליח להתאושש לתקופה קצרה ב-1999–2000, שב והתדרדר לאחד המשברים החמורים ביותר בתולדותיו ושיאו היה צמיחה שלילית ב-2002–2003.
התפטרותו של ברק מראשות מפלגת העבודה הכניסה אותה לסחרור פוליטי פנימי: במהלך השנתיים שבין בחירות אלו לבחירות הבאות נערכו שתי התמודדויות על ראשות המפלגה. כתוצאה מכך מעמדה של המפלגה, שהיה רעוע עוד בימי ברק (בעיקר בשל סכסוכיו עם מנגנון המפלגה), התדרדר משמעותית ובתקשורת אף נשמעו קולות רבים המספידים את המפלגה.
ברק פרש אמנם מהחיים הפוליטיים, אך חזר אליהם ונבחר שנית לראשות המפלגה ב-2007 והתמנה לשר הביטחון בממשלת אולמרט. הוא הוביל את המפלגה בבחירות לכנסת ה-18. ברק נכנס לממשלת נתניהו השנייה והתמנה שנית לשר הביטחון. במהלך כהונת הכנסת פרש עם 4 חברי סיעת העבודה והם הקימו את מפלגת העצמאות, אך לא התמודד בבחירות לכנסת ה-19.
לקריאה נוספת

רביב דרוקר, חרקירי, אהוד ברק במבחן התוצאה, הוצאת משכל
אשר אריאן ומיכל שמיר, הבחירות בישראל - 2001, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2002
עמרם אלבז

| --- | --- |
 לידה:  26 באוקטובר 1798 צפרו, מרוקו 
 פטירה:  25 בדצמבר 1856 (בגיל 58) 
 תקופת הפעילות:  1814 – 25 בדצמבר 1856 (כ־42 שנים) 
 אב:  יהודה אלבז 
 צאצאים:  אבא אלבז 
 
 חתימה:  
 
רבי עמרם אלבז (26 באוקטובר 1798, ט"ז בחשוון ה'תקנ"ט – 25 בדצמבר 1856, כ"ט בכסלו תרי"ז) היה דיין ומחבר ספרים, רב העיר צפרו.
ביוגרפיה

נולד לרבקה ולרבי יהודה, נקרא על שם רבי עמרם בן דיוואן למד אצל אביו ואצל רבי יעקב ישראל עולייל שהיה תלמידו של סביו רבי שאול ישועה אביטבול, נסמך לדיינות בגיל 18. לימד בישיבה של אביו, בין תלמידיו במקום היה אחיינו רבי רפאל משה אלבז. הנהיג את קהילת צפרו יחד עם ידידו רבי עמור אביטבול.
הרב אלבז חתום על עשרות פסקי דין, הפסקים נאספו לאחר פטירתו לספר בשם "חיי עמרם". בנוסף לכתיבתו ההלכתית כתב גם פיוטים רבים. יחד עם אביו החל סוגה פייטנית של שירי סיום מסכת.
נפטר ביום חמישי כ"ח בכסלו תרי"ז. נספד על ידי רבני פאס, מקנאס ועוד.
היה נשוי למסעודה. ממנה נולדו לו שני בנים מיכאל וקותיאל, האחרון הותיר אחריו שו"ת בכתב יד. לאחר פטירתה נישא לרחמא ריינה וממנה מפורסם בנו רבי אבא אלבז רב העיר צפרו אחריו.
חיבוריו

שו"ת חיי עמרם, ירושלים תשס"ט, באתר אוצר החכמה
בנין נעורים, חיבור על התורה, נכתב בהיותו בן 15, נדפס יחד עם חיבורו של אביו שבות יהודה, ירושלים תש"ם.
קול זמרה וקל בכי, פיוטים בסגנון הקצידה בנושאי גלות וגאולה, ארץ ישראל ומלחמת היצר.
לקריאה נוספת

שלום אלדר (עורך), קול זמרה, קול בכי / שירתם של הרבנים למשפחת אלבאז – רבי יהודה ובנו רבי עמרם אלבאז, מכון יד יקותיאל, ירושלים תשפ"ב.
הרב יקותיאל מיכאל אלבז והרב מאיר אלבז, מבוא לשו"ת חיי עמרם, ירושלים תשס"ט, באתר אוצר החכמה
יוסף שיטרית, שירה ופיוט ביהדות מרוקו, ירושלים תשנ"ט, עמ' 97-102
הערות שוליים

↑  סביב לידתו ומותו בהקשר של רבי עמרם בן דיוואן ישנם מספר סיפורים, ראו במבוא לספר חיי עמרם הערה 19 ובספר מלכי רבנן בערכו
↑  אחיו המשורר רבי שמואל אלבז כתב שיר לרגל לידתו נדפס במבוא לספר חיי עמרם הערה 20
↑  האחרון אף כתב פיוט לכבוד ידידו, ראו במבוא לספר חיי עמרם הערה 22, הספד של הרב אלבז על הרב אביטבול נדפס שם בהערה 23
↑  מאיר נזרי, פיוטי הדרן לסיום לימוד מסכת: סוגה חדשה יחסית בשירת הקודש העברית, איגוד: מבחר מאמרים במדעי היהדות, כרך ג' לשונות, ספרויות, אמנויות, תשס"ה, עמ' 106
↑  בת מרדכי בן אהרון אחיו של רבי יהודה אלבז
↑  בת אברהם בן רבי שאול ישועה אביטבול
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302440505171  ISNI: 0000 0000 6696 2334  LCCN: no00009797  VIAF: 36455997   WorldCat (עם VIAF): 36455997
יהודה ותמר (הוראס ורנה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  הוראס ורנה 
 תאריך יצירה:  1840 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  97.5 ס״מ 
 גובה:  129 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  P346 (אוסף וולאס) 
 מיקום:  אוסף וולאס
 
יהודה ותמר (בצרפתית: Judah and Tamar) הוא ציור שמן מאת הצייר הצרפתי הוראס ורנה משנת 1840. ונמצא ברשות מוזיאון  אוסף וולאס. הציור הוצג בסלון של פריז בשנת 1843. היצירה מבוססת על הסיפור המקראי מספר בראשית (ל"ח, 13–19), המתאר כיצד תמר, כלתו האלמנה של יהודה, התחפשה לזונה כדי להבטיח את מקומה במשפחתו. יהודה, שלא זיהה אותה, העניק לה כעירבון את טבעתו, צמידיו ומטהו. כתוצאה מהמפגש נולדו לה תאומים פרץ וזרח, ופרץ, הוא אביו הקדמון של דוד המלך.
תיאור היצירה

הציור מציג את המפגש בין יהודה לתמר ברגע טעון מבחינה דרמטית וארוטית. תמר, בעלת שיער בהיר, יושבת כשפניה מכוסות בצעיף, אך שדה וירכה חשופים לעיני הצופים ולעיניו של יהודה, המתואר כבעל עור כהה. לצידם ניצב גמל, עד למתרחש, המשמש גם כסמל למרחב המזרח תיכוני. לבושם של הדמויות מחזק את הזיקה ל"מזרח", בהתאם לתפיסה שרווחה בתקופתו של ורנה.
הקשר היסטורי ופרשנות

ורנה שילב בציורו את גישתו שלפיה ניתן לתאר סצנות מקראיות בהשראת חיי הערבים בני זמנו, מתוך האמונה כי אורחות חייהם נותרו ללא שינוי במשך אלפי שנים. גישה זו שיקפה את האוריינטליזם של המאה ה-19, אשר הציג את המזרח כמרחב מסתורי ואקזוטי, ולעיתים גם כזירה של שחרור מיני עבור החברה האירופית המהוגנת. אלמנטים אלו ניכרים גם בציורו "כותונת יוסף", אשר משקף תפיסה דומה. גישתו של ורנה זכתה הן לשבחים והן לביקורת בתקופתו.
הערות שוליים

↑  מדרש אמנות | יהודה ותמר - מדרש אמנות, באתר talivisualmidrash.org.il, ‏2023-02-26
↑  Wallace Collection Online - Judah and Tamar, wallacelive.wallacecollection.org
כלל ברגמן

כלל ברגמן מודגם על פינגוויניים.
שלוש חיות קרח שהן הגדולות במשפחתם או בתת-משפחתם: דוב קוטב, כבש המושק וטיגריס סיבירי.
בביוגאוגרפיה, כלל ברגמן הוא כלל הקושר בין המשקל של בעלי חיים ממינים או תת-מינים שונים המשתייכים לאותו סוג לבין אזור האקלים בו הם גרים. פרטים המצויים באזורים קרים יהיו לרוב כבדים יותר מפרטים אחרים מאותו הסוג המצויים באזורי אקלים חמים. כלל זה קרוי על שמו של החוקר קרל ברגמן.
הכלל חל בעיקר על בעלי דם חם, כלומר, עופות ויונקים, אבל ישנם מחקרים הטוענים שהכלל עובד גם על בעלי דם קר מסוימים.
ברגמן הסתמך על העובדה שככל שגוף גדול יותר, היחס בין שטח פני הגוף לנפח שלו קטן יותר. חום הגוף משתחרר לסביבה דרך שטח הפנים של הגוף. בעל חיים קטן, ששטח פני גופו גדול מאוד ביחס לנפחו, מפסיד חום מפני שטח הגוף במהירות רבה יותר בהשוואה לבעל חיים גדול יותר. אצל בעל החיים הגדול, הפסד החום לסביבה אטי יותר שכן שטח פני הגוף קטן יחסית לנפחו. מטעם זה, בעלי חיים קטנים מתקשים או לא מסוגלים לשרוד באקלים קר מאוד. זה ההסבר לכך שבאזורי הקוטב נמצאים בעיקר עופות גדולים ויונקים גדולים (אם כי יש גם ארנבות המתקיימות בחוג הקוטב הצפוני; את הישרדותן אפשר להסביר במנגנונים אחרים, שאינם קשורים לגודל הגוף).
יונק שחי באקלים קר, מבזבז יותר אנרגיה על שמירת חום גופו הקבוע, מאשר אילו היה נמצא באזור חמים יותר, שכן מפל הטמפרטורות בין גופו לבין הסביבה גבוה יותר.
ככל שבעל החיים גדול יותר, כך קל לו יותר לשמור על טמפרטורה קבועה של הגוף. חום הגוף נוצר בתהליך נשימת התא, ושיעורו תלוי בכמות התאים החיים, או במסת הרקמות החיות של גוף החיה, וכן גם במנגנונים פיזיולוגיים של הפצת החום באופן אחיד בגוף, על ידי מערכת כלי הדם ומערכת העצבים האוטונומית. לעומת זאת, קצב איבוד החום לסביבה, תלוי כאמור בשטח פני הגוף של החיה, וכן גם במפל הטמפרטורה בין פנים הגוף לסביבה ובאיכות הבידוד שעל פני העור, כגון פרווה או נוצות ושומן.
הנפח של גוף כדורי נמצא ביחס ישר לחזקה השלישית של רדיוס הכדור, ואילו שטח הפנים שלו נמצא ביחס ישר לחזקה השנייה של הרדיוס. כך לדוגמה, כדור שהרדיוס שלו גדל פי 2, יגדיל את נפחו פי 8, ואילו שטח הפנים שלו יגדל רק פי 4. היחס בין שטח הפנים לנפח של הגוף, עבור גוף בעל פיזור מסה הומוגני, קטן ככל שהגוף גדל. לכן, ככל שהגוף גדול יותר, קל לו יותר לשמור על טמפרטורה קבועה. מסיבה זו לדוגמה, חדפים אוכלים בכל יום מזון במשקל פי 1.5 ממשקל גופם, בעוד פילים, שזקוקים אמנם למזון בכמות גדולה בהרבה, ניזונים מכמות מזון המהווה אחוזים מעטים ממשקל גופם.
הואיל והגירת פרטים בשל תנאי אקלים קשים, כדי למצוא סביבה נוחה יותר להתקיים בה, לא תמיד מתבצעת - מסיבות אקולוגיות רבות כגון תחרות, מחסור במחסה ובמזון, הרי שלתהליך הברירה הטבעית יש חשיבות רבה בהשפעתו על שינוי תכונות הפרטים באוכלוסייה, גם אם היא נותרת קבועה; למשל, אם לא מתקיימת הגירה אליה וממנה, נבררים הפרטים הגדולים יותר של כל מין או תת-מין, וזאת משום התאמתם היתרה, כי ככל שיהיו גדולים יותר כך ישקיעו פחות אנרגיה חיונית בשמירת חום גופם הקבוע. אם כך, תהליך הברירה הטבעית מניע את היווצרותם של בעלי חיים גדולים יותר במקומות קרים; דוגמה לכך: זאבי הגולן גדולים מזאבי הערבה, וזאבי אלסקה גדולים משניהם גם יחד.
ראו גם

כלל אלן - כלל הקושר בין גודל גפיים או איברי גוף בולטים של בעלי חיים כלשהם לבין חום הסביבה הממוצע.
כלל גלוגר
ענקיות מעמקים
טוב למות בעד ארצנו

המשפט "טוב למות בעד ארצנו" חקוק על אנדרטת האריה השואג לזכר מגיני תל חי (2009)
"טוב למות בעד ארצנו" היא אמרת כנף וסיסמה בתרבות הישראלית, המבוססת על דבריו האחרונים של יוסף טרומפלדור, לפי עדויות רבות של מגינים, שלחמו לצידו, בקרב תל חי. טרומפלדור היה אחד מאנשי המופת והמנהיגים הציוניים בראשית המאה ה-20, ובעקבות מותו בקרב תל חי זכתה הסיסמה לתהודה רבה.
דבריו של יוסף טרומפלדור

טרומפלדור היה לוחם יהודי, חלוץ ומנהיג ציוני סוציאליסטי בולט בתפוצות וביישוב היהודי בארץ בזמנו.
טרומפלדור נפצע אנושות בקרב תל חי (י"א באדר תר"ף, 1 במרץ 1920), שבו הוביל את ההגנה היהודית כנגד קבוצת בדואים בראשות כאמיל אפנדי. באותו ערב הגיעה קבוצה מכפר גלעדי כדי לטפל בפצועים, ובה הרופא ד"ר גרשון גרי ואברהם הרצפלד. טרומפלדור פונה לכפר גלעדי ומת מפצעיו בדרך.
שולמית לסקוב מתארת את גבורתו, קור רוחו ותפקודו בקרב תל חי, לאחר פציעתו הקשה: "במשך כל אותו יום שכב טרומפלדור על הרצפה מבלי להטריד איש, כאילו אמר לסלק מתודעת האנשים את העובדה שהוא פצוע קשה וזקוק לטיפול...לא הביעו פניו כאב או צער. מדי פעם היה שואל לנעשה, מבקש לעודד את החברים, מוסר להם את משאלתו שיעמדו בכבוד במערכה".
עדויות רבות, שהתפרסמו מיד לאחר קרב תל חי, מאמתות את אמרתו של טרומפלדור, בעת הקרב. במכתב של הרצפלד עוד באותו לילה, לחבריו במרכז החקלאי, הוא מספר שכאשר הגיע לתל חי הוא שאל את טרומפלדור כיצד הוא מרגיש, והוא ענה "בלי שום אנחה כל שהיא": "לא נורא, כדאי למות בשביל ארץ-ישראל". גם בעדותו של ד"ר גרי, כפי שנדפסה אחד עשר יום לאחר אירועי תל חי בכתב העת "קונטרס", מספר הרופא כי לאחר שבדק את פצעיו של טרומפלדור שאלו כיצד הוא מרגיש וטרומפלדור ענה: "אין דבר, כדאי למות בעד הארץ". באותו גיליון נדפס גם הספדו של ישעיהו דרז'נר, ממגיני תל חי, שבו כתב: "דבריו האחרונים, בתשובה על השאלה מה שלומו היו: טוב למות בעד המולדת". פנחס שניאורסון שהחליף את טרומפלדור בפיקוד על תל חי אישר גם הוא את נכונות האמרה במאמר שפרסם ב"קונטרס" פחות מחודש לאחר הקרב. פצוע נוסף שנכח ליד טרומפלדור באותה עת סיפר ש"כשהרופא גרי שאל לשלומנו אמר 'טוב למות בעד ארצנו'".
ב-8 במרץ 1920, הובאה האמרה "טוב למות בעד ארצנו" בעיתון הארץ, ברשימה לא חתומה שעסקה באירועי תל חי, וכן בהספד מאת ז'בוטינסקי, שהדגיש את המילים שקדמו לאמרה - "אין דבר" - כמייצגות את רוחו של טרומפלדור:
"אלה היו דבריו האחרונים של יוסף תרומפלדור בראותו את צער חבריו בפני הקרבן הגדול הזה: "אין דבר – טוב למות בעד ארצנו". כל מי שהכיר אותו יוכל לשער את בת-הצחוק השקטה, שריחפה על שפתיו באמרו את הדברים האלה. הוא לא היה נתון למילים גבוהות; הרצינות היסודית, העמוקה, שהייתה בנפשו, הורגלה להתבטא במעשים, לא בנוסחאות; וכשהיה מוכרח לפעמים לגלותה באמרי-פיו, היה כמתבייש, וכיסה על דבריו בצעיף של בת-צחוק ובמלת-הקדמה של צנועים: "אין דבר"".
יוסף חיים ברנר במאמרו "תל חי" שהתפרסם בכתב העת "האדמה" שבעריכתו, בחודש אדר תר"ף, עשרה ימים לאחר הקרב, תיאר את טרומפלדור כ"סמל הגבורה הטהורה" ושאל:
היאמר מעתה כל חלש בנו: גיבור אני! – ויהיה לגיבור?
... השמענו שם כולנו את הד הקריאה החרישית-הרוממה של הגיבור כרוּת-הזרוע:
– "טוב למות בעד ארצנו" – ?
טוב! אשרי מי שמת בהכרה זו – ותל-חי למראשותיו.
הסיסמה בתודעה הציבורית

הסיסמה "טוב למות בעד ארצנו" הפכה לאמירה מרכזית בסיפור קרב תל חי בפרט, ובתודעת ההקרבה למען היישוב ולמען מדינת ישראל לאחר מכן. דמותו של טרומפלדור הפכה לנערצת ביישוב היהודי בארץ ישראל ובעם היהודי על רוב זרמיו, וכך גם השימוש בדבריו האחרונים. ב-1934 נחקקה האמרה על פסל האריה השואג שהוצב בבית הקברות בתל חי לזכר שמונת ההרוגים בקרב.
בנאום שנשא דוד בן-גוריון בעצרת נוער על קברם של טרומפלדור וחבריו באדר תש"ג (1943) על רקע הידיעות הראשונות על מותם של לוחמי מרד גטו ורשה, התייחס לנכונות למוות המובעת במילותיו של טרומפלדור:
"לא למות באנו הנה. לא טוב למות. טוב לחיות. צמאון החיים, אהבה לחיים הביאה לכאן את הצעיר הגִדם מפטרבורג. אהבת חיים גדולה הביאה אותו לארץ הזאת. ואם הוא אמר - והוא אמר את זה ברגע שאדם מביע את האמת העמוקה ביותר, כי הוא אמר את זאת לפני מותו - ״טוב למות בעד ארצנו״, הוא אמר זאת מתוך אהבת החיים. מפני שכדאי לחיות. אבל החיים שאהב היו חיים של בני-חורין. חיים של יהודי גאה שלא יעשו בו מה שעושים עם רבבות יהודים עכשיו בתופת הנאצית. אפשר לחיות חיים שכדאי לחיות, רק אם יודעים למות, למות בגבורה... לא נהיה ראויים לחיים אלה וחיינו לא יהיו חיים, אם כל צעיר וצעירה בתוכנו לא ידעו גם הם, כשיש הצורך, למות. ואנו נקראים להתכונן ולא למות - לחיות אבל גם להילחם".
גם הרב החרדי-ציוני, הרב ישכר שלמה טייכטל, כותב בספרו אם הבנים שמחה בשבח הציונות, וכראיה לכך הוא מביא את דברי טרומפלדור:
"כידוע דכמה וכמה מתו עבור הארץ, כמו ששמענו בזמן הפרעות של הערבים, וכמה מן בני ישראל שעמדו לנגדם ומתו על ידיהם אמרו קודם יציאת נשמתם בזה הלשון: אין דבר, טוב למות בעד ארצנו".
הסיסמה בתודעה הציבורית > בספרות ובאמנות

המימרה 'טוב למות בעד ארצנו' הוזכרה בכמה מ"שירי תל חי" שנכתבו במהלך השנים ותיארו את תל חי, את הקרב ואת דמותו של יוסף טרומפלדור. בין השאר הוזכרה בשירים "ביום י"א באדר" של אנדה עמיר-פינקרפלד, "אבא בא מהגליל" של פניה ברגשטיין ו"יוסף הגלילי" של שרה לוי-תנאי.
גם בהמנון הלח"י "חיילים אלמונים" שכתב מייסדו אברהם שטרן נרמזה המימרה: "לא גויסנו בשוט כהמון עבדים, / כדי לשפוך בנכר את דמנו./ רצוננו: להיות לעולם בני חורין, / חלומנו: למות בעד ארצנו".
בשלושים שנותיה הראשונות של המדינה צוין יום י"א באדר באופן בולט במערכת החינוך הישראלית.
בעשורים מאוחרים יותר, היו אשר התייחסו לביטוי גם באופן מפקפק, סאטירי או מלגלג. דוגמה אחת לכך היא הסרט "בלוז לחופש הגדול" (1987), המתאר את קורות הקיץ האחרון לפני גיוסם של נערים בתקופת מלחמת ההתשה. אחד השירים המושמעים במהלך החזרות להצגת הסיום של בית-ספרם הוא "טוב למות". ב-1992 הצטלם הזמר אביב גפן, כשעל חזהו הכתובת "טוב למות בעד עצמנו" בצבע אדום נוזל, במסגרת קריאתו להימנע מגיוס לצה"ל. אזכור מאוחר יותר הוא בשיר "גבי ודבי" של להקת ההיפ הופ הישראלית "הדג נחש", בו מצוטט טרומפלדור כאומר "טוב למוחטה על ארצנו", כהד לטענה כי דבריו האחרונים היו קללה ברוסית. בשירו של זאב טנא נעשה שימוש באמרה באופן המתריס כנגד הנוסח המקורי: "טוב לחיות בעד ארצנו".
הדיון הציבורי על אמיתות האמירה

שנים לאחר מכן, היו שהטילו ספק באמיתות אמירת המילים הללו על ידי טרומפלדור לפני מותו, ונוצרה אף גרסה אחרת לפיה כל שפלט טרומפלדור לפני מותו היה קללה ברוסית בעת שנאנק מכאבים. נטען כי האמירה היא המצאה מאוחרת של הממסד הפוליטי והחינוכי, והיא חסרת בסיס היסטורי. אחרים הביעו התנגדות למסר העולה מהמילים, בין אם נאמרו ובין אם לא.
בתגובה לטענות אלה, שלא התבססו על אף עדות או ראיה, העידו שוב חבריו של טרומפלדור לקרב, פנחס שניאורסון, זלמן בלחובסקי ונתן זהבי, כי גם הם שמעו את טרומפלדור אומר את הדברים בעברית. בנוסף, העיד מרדכי ברוורמן כי אף על פי שטרומפלדור שירת כקצין בצבא הרוסי: "הוא היה איש עדין, שלא הוציא מילה גסה מימיו". לדבריו, הוא הרבה לחזור על הביטוי "אין דבר" שהיה אחד הביטויים הראשונים שלמד בשפה העברית, וגרסתו של ד"ר גרי היא הנכונה.
ההיסטוריונית שולמית לסקוב טענה בביוגרפיה שכתבה על טרומפלדור, כי במרוצת השנים הלך וגדל השימוש של טרומפלדור במילים ומשפטים בעברית, ועל כן אין זה תמוה שדיבר עברית ברגעיו האחרונים. בנוסף, ציינה לסקוב כי ד"ר גרי לא ידע רוסית והשפה המשותפת היחידה שלו עם טרומפלדור הייתה עברית. לסקוב העירה, כי דברים ברוח דומה השמיע טרומפלדור גם בכמה הזדמנויות קודם לנפילתו, במכתביו לאחיו ולארוסתו:
המוות - נפשי איננה שואפת אליו; אך גם הוא, המוות, לא יעז לומר כי אני מפחד מפניו.
דע, שאשתדל ללכת לעולם הבא, ככל האפשר בשמחה, תוך הכרה שאני נופל למען הקמת ארץ ישראל עברית חופשית.
לדברי ההיסטוריונית יעל זרובבל, הערעור על האמירה אינו מתבסס על המחקר ההיסטורי שדווקא מאשש את הגרסה המקורית, בנוסח זה או אחר, אלא משקף הלכי רוח ומגמות חברתיות שהשתנו במשך השנים בחברה הישראלית. האמירה שהתקבלה ללא ערעור בתקופה שבה היא תאמה את האידאולוגיה והסנטימנטים הקיבוציים, נתפסה כלא אמינה בשנים שלאחר קום המדינה ובפרט לאחר מלחמת יום כיפור, ומאוחר יותר בעקבות מלחמת לבנון הראשונה והאינתיפאדה. המלחמות והפעילות הצבאית שהמשיכו לתבוע חיי אדם יצרו "משבר ערכים" בחברה הישראלית וגרמו לקושי ביכולת להזדהות עם קבלת המוות בסגנון של "טוב למות בעד ארצנו". דברים ברוח דומה כתב גם מאיר אביזוהר כבר ב-1961.
ההיסטוריון מרדכי נאור, שחקר רבות את מאורעות תל חי, הצביע על כך שדבריו האחרונים של טרומפלדור ראו אור לראשונה ב-8 במרץ בעיתונים הארץ בהספדו של זאב ז'בוטינסקי ובדואר היום, בגרסה המוכרת: "טוב למות בעד ארצנו".
המקור הלטיני של האמרה

לטענתו של פרופ' מרדכי גילולה, אמר טרומפלדור את הביטוי בלטינית, כאשר ציטט פסוק באודה השנייה בספר השלישי של האודות מאת המשורר הרומי הורטיוס. באודה נאמר: "כמה מתוק ומכובד למות עבור המולדת", או "מַה-טּוֹב וּמַה-נָּעִים לָאָדָם, כִּי יָמוּת בְּעַד הַמּוֹלֶדֶת!", לטינית: "dulce et decorum est pro patria mori". האמרה מתנוססת עד היום על רבות מהמצבות לזכר הנופלים במלחמת העולם הראשונה.