stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרב יודילוביץ'
ביוגרפיה

מרב יודילוביץ' נולדה בנווה אביבים וגדלה שם. דוד יודילוביץ', סבו של אביה, היה איש תנועת ביל"ו, מורה וסופר, שהקים את גן הילדים העברי הראשון. סבה של אמה היה הרב יוסף צימבר, שבימים שטרם עלייתו לארץ ישראל סייע בפדיון יהודים על מנת להביאם לארץ הקודש.
את לימודיה התיכוניים עשתה בבית הספר "אליאנס" כשבאותה השכבה בה למדה היו גם השחקן תומר שרון, השחקנית ירדן בר-כוכבא, המפיק אילון רצ'קובסקי והבמאי אמיר מן. יודילוביץ' למדה שנתיים במכינה של ניסן נתיב, את המכינה ניהלה בזמנו רחל שור ובה לימד, בין היתר, גם השחקן שולי רנד. בצבא שירתה זמן קצר ביחידת המתנדבים "שר-אל" ובדובר צה"ל.
במקביל לשירותה הצבאי החלה לעבוד במועדון הים התיכון (קלאב מד) באכזיב. במסגרת זו עברה גם הכשרה ככוריאוגרפית בפומפאדור שבצרפת. בהמשך עבדה בשלל כפרים של מועדון הים התיכון בישראל, בצרפת, בספרד, בשווייץ, בברזיל ובמקסיקו.
עם חזרתה לישראל למדה בבית הספר לעיתונאות "כותרת", ובמקביל עבדה כדיילת בחברת "ארקיע" וכתבה לעיתוני נוער, בהם "ראש אחד".
עם סיום לימודיה התקבלה לעבודה ככתבת בדסק החדשות של עיתון "מעריב", שם עבדה כששה חודשים. משם עברה לעבוד כתחקירנית בתוכנית הטלוויזיה "דוקומדיה" שהגיש וערך העיתונאי מתי גולן, ובתוכנית הבוקר "קפה טלעד" שהגיש מיכה פרידמן וערכה עירית גל.
בימי טרום הקמתו של ynet, אתר האינטרנט של היומון "ידיעות אחרונות", גויסה לצוות המקימים על ידי העיתונאי והעורך אילן יצחייק, עליו היא אומרת: "הוא לימד אותי כל מה שקשור בערכי המקצוע".
מרב יודילוביץ' שימשה כמבקרת התרבות הבכירה של ynet ובין הנושאים בהם עסקה: תיאטרון, מחול, ספרות, קולנוע, מוזיקה והפוליטיקה של התרבות. במשך סמסטר לימדה קורס על עיתונות אינטרנט ב"כותרת", בית הספר לעיתונות באוניברסיטת תל אביב.
בין הכתבות הבולטות שכתבה לאורך השנים היו: חשיפת מכתבי האמנים שסירבו להופיע באריאל.
הכתבה זכתה לסיקור בינלאומי בעיתונים מובילים בהם "וושינגטון פוסט" ו"לה מונד", והובילה בעקיפין לחקיקת חוק החרם, סדרת כתבות על סרטו מעורר המחלוקת של מוחמד בכרי, "ג'נין ג'נין", שחלקן מופיעות בבג"ץ בכרי, כתבת תחקיר על מנהלי מוסדות תרבות שבעקבותיה הוקמה מחדש ועדת ניצני שהובילה לתיקון בקריטריונים שקבע הגבלת שכר בכירים [דרושה הבהרה], סדרת כתבות יומיות מתוך מקלטים בצפון הארץ במהלך מלחמת לבנון ומתוך מקלטים ביישובי עוטף עזה במהלך המלחמה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה פרסמה ריאיון בלעדי עם הבלשן האמריקני ואיש השמאל, נועם חומסקי, שממעט להתראיין לתקשורת הישראלית.
מרב יודילוביץ' עוסקת בכתיבתה בין היתר גם בתרבות הפלסטינית ובסכסוך הישראלי-פלסטיני. בין כתבותיה הבולטות בנושא זה, היו גם: סדרה של כתבות על תיאטרון החופש שהקים מחדש ג'וליאנו מר חמיס בג'נין בהן ריאיון בג'נין עם החוקרת ג'ודית באטלר, ריאיון ברמאללה עם התאורטיקן סלבוי ז'יז'ק ביום שבו פרצה מלחמת לבנון השנייה והתיעוד האחרון והיחיד שהופיע בכלי התקשורת הישראליים של המשורר הלאומי הפלסטיני, מחמוד דרוויש בביקורו האחרון בעיר חיפה. בשנת 1999 יצא לאור בהוצאת הספרים ביתן ספר השירים, "צומת אתמול מחר", פרי עטה.
ב-2016, אחרי 17 שנות עבודה ב-ynet, עזבה יודילוביץ' את האתר.
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', "נסרב להופיע בהיכל התרבות באריאל", באתר ynet, 27 באוגוסט 2010
↑  מרב יודילוביץ', אמנים נגד חוק החרם: "זו התאבדות", באתר ynet, 8 במרץ 2011
↑  מרב יודילוביץ', "אם הבכירים יחרגו - המוסדות ייקנסו", באתר ynet, 3 בפברואר 2004
↑  מרב יודילוביץ', פותחת לבבות, באתר ynet, 28 ביולי 2006
↑  מרב יודילוביץ', אפוקליפסה קרבה, באתר ynet, 3 באוגוסט 2006
↑  מרב יודילוביץ', ג'ודית באטלר נגד מדינת ישראל, באתר ynet, 10 בפברואר 2010
↑  מרב יודילוביץ', רמאללה, בחזרה לאזורי הטראומה, באתר ynet, 13 ביולי 2006
↑   נתי טוקר, הסוד נחשף: הרשימות השחורות של "ידיעות אחרונות", באתר TheMarker‏, 7 בספטמבר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011103069505171  ISNI: 0000 0000 4546 7035  LCCN: nr00036556  VIAF: 12148976   WorldCat (עם VIAF): 12148976
סהר פינטו

סהר פינטו (נולד ב-23 במאי 1979, כ"ו באייר ה'תשל"ט) הוא ראש מועצת גדרה.
ביוגרפיה

פינטו גדל בקריית גת, והקים בעיר מעוז (סניף) של תנועת הנוער בית"ר.
פינטו הוא בוגר שנת שירות ושירות צבאי במסגרת גרעין נח"ל של תנועת הנוער בית"ר. בצעירותו היה מנהל מחוז דרום וירושלים בבית"ר ויושב ראש תא הסטודנטים "לביא" באוניברסיטה העברית.
שימש במספר תפקידים פוליטיים, ביניהם יועץ לשר רוני בר-און, מנהל סיעת קדימה בכנסת, והיועץ המשפטי של מפלגת כולנו בכנסת העשרים והוועדה לשוויון בנטל. פינטו כיהן כסגן יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית בראשות השופט חנן מלצר.
פינטו כיהן כחבר נשיאות ועד הפועל של הקונגרס הציוני העולמי והיה חבר ההנהלה של הקונגרס היהודי העולמי.
פינטו התמודד לראשונה בבחירות 2018, בהן הפסיד ליואל גמליאל בהתמודדות על ראשות המועצה. סיעת הגדרתים בראשה עומד פינטו זכתה בחמישה מנדטים במועצה והייתה לסיעה הגדולה במועצה, ופינטו כיהן כיו"ר האופוזיציה במועצה.
בין מערכות הבחירות עבד כיועץ המשפטי ומנהל השירות המשפטי בעיריית רמת גן.
פינטו הכריז על מועמדותו לראשות מועצת גדרה ב-2 באוגוסט 2023 מטעם סיעת הגדרתים. בבחירות, שנדחו מאוקטובר 2023 לפברואר 2024 עקב מלחמת חרבות ברזל, ניצח פינטו את ראש המועצה המכהן יואל גמליאל כשהוא מקבל כ-47.2% מהקולות לעומת כ-34.6% לגמליאל. טליה לנקרי, המועמדת השלישית קיבלה כ-18.2% מהקולות. סיעת הגדרתים בראשה עומד פינטו הגדילה את כוחה וקיבלה 6 מנדטים במועצה. ב-19 במרץ 2024 נכנס פינטו לתפקיד ראש המועצה באופן רשמי.
חיים אישיים

נשוי לתהילה ואבא לשלושה
בעל תואר ראשון ושני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, עם התמחות במשפט מסחרי, ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן. הוא הוסמך לעריכת דין בשנת 2007. את משרדו הקים במגדל ב.ס.ר 3 בבני ברק, ועסק גם בדיני תאגידים.
הערות שוליים

↑  גדרה היום, סהר פינטו – גדרה מושבה מתקדמת!, באתר גדרה היום, ‏8 בפברואר 2018
↑  אודות סהר פינטו, באתר גדרתים - בראשות סהר פינטו
↑  עו"ד סהר פינטו מודיע על התמודדות לראשות המועצה, באתר gederanet.co.il
↑  מהפך בגדרה: ראש המועצה יואל גמליאל הודח, סהר פינטו יחליפו, באתר ynet, 28 בפברואר 2024
↑  ראש חדש, באתר גדרה היום
פוליטיקה של קוריאה הצפונית

קוריאה הצפונית או בשמה המלא הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה נחשבת על ידי העולם המערבי למדינה הדיקטטורית ביותר בעולם וכמו כן לאחת מארבע המדינות המושחתות בעולם (על פי מדד תפיסת השחיתות). נכון לשנת 2016, צפון קוריאה מוגדרת כאחרונה במדד הדמוקרטיה הבין לאומי, עם ציון 1.08.
צורת שלטון

על פי חוקת קוריאה הצפונית, המדינה מוגדרת כ"דמוקרטיה עממית", כלומר- דמוקרטיה שהשלטון בה נמצא בידי נציגי העם. אולם לאמיתו של דבר הכוח השלטוני מרוכז בידי אליטה מצומצמת בראשה עמד עד מותו של הנשיא קים איל-סונג ומאז בראשה עומד "המנהיג העליון". בקוריאה הצפונית זכויות אדם אינן מכובדות על פי רוב, ועל פי הערכה מערבית, עשרות עד מאות אלפים כלואים במחנות עבודה. השלטון עושה שימוש בכלי התקשורת כחלק מעיקרון פולחן האישיות של מנהיגו - האדרת הישגי המדינה והעם והאדרת דמויותיהם של המנהיגים המנוחים ממשפחת קים, קים ג'ונג איל ואביו קים איל-סונג.
במדינה קיימים מספר גופים שלטוניים ובראשם הוועדה לענייני המדינה (עד 2016 ועדת ההגנה הלאומית), אספת העם העליונה, ממשלת קוריאה הצפונית ומפלגת הפועלים של קוריאה. לצבא השפעה לא מבוטלת על ההחלטות שמתקבלות.
בחירות בקוריאה הצפונית

הבחירות הכלל-ארציות לאספת העם העליונה, הרשות המחוקקת של קוריאה הצפונית, מתקיימות מדי חמש שנים. כמו כן, מדי ארבע שנים נערכות בחירות מקומיות לוועדות העממיות ברחבי קוריאה הצפונית. מאחר שבפועל, בקוריאה הצפונית קיים משטר חד מפלגתי, כלל המועמדים המשתתפים בבחירות הארציות נדרשים להיות חברים במפלגת הפועלים של קוריאה, מפלגת השלטון, או באחת ממפלגות הלווין שלה. על פי דיווחים מטעם המשטר הצפון-קוריאני, שיעור ההצבעה בבחירות עומד על קרוב ל-100%.
התפתחויות פוליטיות

מאז 9 בספטמבר 1948, תאריך ההקמה הרשמי של הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה, רסן השלטון בידי מפלגת הפועלים של קוריאה. למזכיר הכללי של המפלגה נבחר קים איל-סונג, אשר שימש בנוסף לכך כראש הממשלה. לאחר מלחמת קוריאה ערך קים איל-סונג טיהורים במתנגדי השלטון. מסוף שנות ה-50 (וביתר שאת משנות ה-80) קים איל-סונג פיתח פולחן אישיות שהתעלה פולחן האישיות של יוסיף סטלין ומאו דזה-דונג, כגון: סרטים המופקים אודותיו, פסליו המעטרים את ערי קוריאה הצפונית, ספרים שנכתבו עליו נלמדים במוסדות החינוך. כמו כן כיכרות, רחובות ומבנים ציבוריים נקראים על שמו. באמצע שנות השבעים נוצר גוף חדש וזהו מרכז המפלגה. מרכז המפלגה הורכב למעשה מבנו, קים ג'ונג איל. בוועידה העשירית של מפלגת הפועלים הקוריאנית באוקטובר 1980 התברר כי הוא יהיה היורש של אביו. ובשנות ה-80 קים ג'ונג איל הצטרף לניהול המדינה.
בשנת 1992 על פי תיקון החוקה, הוקם גוף בשם ועדת ההגנה הלאומית ובראשו עמד מאז קים ג'ונג איל. לאחר מות אביו ב-1994, עבר השלטון לידיו והוא עמד בראש המדינה על כל מדיניות הדיכוי ופולחן האישיות בו החל אביו. באמצע שנות ה-90 חוותה המדינה משבר חקלאי חמור ורעב המוני וציפו שהמשטר יקרוס, דבר זה לא קרה והשלטון פועל כסדרו היום.
לאחר מות קים ג'ונג איל ב-2011 עבר השלטון לידי בנו הצעיר (בשנות השלושים לחייו) קים ג'ונג און.
קדימות הצבא

סונגון (בקוריאנית קדימות הצבא) היא אידאולוגיה אותה הגה קים ג'ונג איל, והיא חלק מהמדיניות הנוכחית של השלטון. לפי אידאולוגיה זו, כדי להגן על המדינה מפני אויבים פנימיים וחיצוניים, על המדינה להשקיע משאבים רבים בפיתוח כוחה הצבאי. וזה הגורם לכך שעל אף המשבר הכלכלי החמור שפקד את קוריאה הצפונית בשנות ה-90 והרעב ההמוני שגרם למות רבים, לא צומצם תקציב הצבא.
ראו גם

הבה נעצב את שערנו בהתאם לאורח החיים הסוציאליסטי
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של צפון קוריאה
ממשלת קוריאה הצפונית
מערכת המשפט בקוריאה הצפונית
דוד קסלר

| --- | --- |

 לידה:  1860 קישינב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  14 במאי 1920 (בגיל 60 בערך) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
דוד קסלר
דוד קסלר (ביידיש: דוד קעסלער; 1860 - 14 במאי 1920) היה שחקן בולט בתקופה הגדולה הראשונה של תיאטרון יידיש. היה שחקן דרמטי בניו יורק. הוא היה השחקן המוביל הראשון שוויתר על מוזיקת רקע בהצגות בהן שיחק.
ילדות ונעורים

נולד וגדל בקישינב מולדובה שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית. הוא ברח אחרי התעללות של המלמד שלו מן החדר והתחיל למכור סדקית ברחובות קישינב תוך כדי שירה. בגיל ההתבגרות התחיל לעבוד בחנות בגדים, עבודה שלא מצאה חן בעיניו. קסלר נהג ללכת לשמוע דרשנים שונים. אותו לא עניין מה הם אומרים אלא הצורה בה הם מעבירים את המסר שלהם. הוא ראה בדרשנים סוג של שחקנים. ההצגה הראשונה אותה ראה הייתה "שולמית" מאת אברהם גולדפדן בכיכובו של אבא שיינגולד. מאותה הצגה נהג ללכת הרבה לתיאטרון וגם אל מאחורי הקלעים. אחרי שלהקתו של שיינגולד נסעה הוא אסף חבורה של נערים ונערות והתחיל לשחק אתם באורוות הפונדק של אביו במחזות אותם הוא אלתר כשהוא משתמש בקטעים של מה שראה בהופעות של שיינגולד. 
אביו התרגז על השיגעון שלו ואיים להוציא אותו מהבית.
ב- 1881 כתב עבורו סטודנט לרפואה בשם גלר, שזיהה בו ניצוצות של כישרון מחזה בשם מעכטשע דער שדכן (מֶחטשֶה השדכן) אותו הוא העלה עם בני החבורה שלו באולם שמחות. בעקבות הביקורת הטובה בעיתונות המקומית הזמינו אותו להופיע עם המחזה בעיר אחרת. הוא התפטר מהחנות בה עבד והחליט, בעקבות כך, להפוך לשחקן מקצועי .
התחלת הקריירה כשחקן

הוא ניסה להתקבל ללהקתו של ישראל רוזנברג. יעקב אדלר מספר שהוא ראה בחור צעיר בן 18 בערך בעל כתפיים וצוואר של שור ופנים זועפות. הוא הציג בפניו את הקטע מתוך המחזה ה"מצליח" שלו. קהל השחקנים פרץ בצחוק גדול על המשחק. היות שהיה לו קול טוב הסכים רוזנברג לקבל אותו כניצב אבל בסופו של דבר הלהקה עזבה את קישינב בלעדיו.
ב- 1882 הוא התקבל ללהקתו של יידל גולדפדן (אחיו של אברהם גולדפדן). בתחילה הוא היה סטטיסט אבל התקדם אחרי זמן מה והתפקיד הראשון שלו היה מאקס במחזה שני קוני-למל. עם הלהקה הוא נדד ברוסיה ורומניה. כאשר הוריו שמעו שהפך לשחקן הם ישבו עליו שבעה
ב- 14 בספטמבר 1883 אסרו השלטונות הרוסיים על תיאטרון יידיש בכל רחבי האימפריה. כתוצאה מכך ארגנו זיגמונד מוגולסקו ומשה פינקל במהירות שחקנים ללהקה, ביניהם קסלר, ונסעו לרומניה. בשלוש השנים בהן שהתה הלהקה ברומניה הם סבלו ממחסור ואפילו מרעב. השהות ברומניה והחיפוש המתמיד אחר כל חומר אותו יוכלו להציג גרם לקסלר, שהיה בראשית דרכו האמנותית, נזק. "הוא חש מנותק מהכל, בלי קרקע יציבה מתחת לרגליו, בלי מורה אלא ריצה חסרת משמעות בעולם".
בתחילת דרכו האמנותית הוא שיחק עם הרבה פתוס ותיאטרליות מוגזמת, אבל למרות זאת הכירו ביכולת הטמונה בו
אמריקה

אחרי נדודים רבים וחוסר יכולת להרוויח החליטה הלהקה, כמו אחרות, להגר לאמריקה. מוגולסקו ופינקל היגרו ראשונים וביולי 1886 הביאו לארצות הברית את כל הלהקה. ההופעות הראשונות שלהם היו באופרטות כחול הזקן ופריקולה (La Périchole) מאת ז'אק אופנבך. הקהל הגיע כדי לראות את מוגולסקו שהיה מפורסם כבר, אבל התרשם מאוד מקסלר השחקן הלא ידוע עדיין.
ב- 1887 הגיע לניו יורק גולדפדן. מנהלי בית האופרה הרומני (ביתו של תיאטרון יידיש באותו זמן) רצו שהוא ינהל אותו אבל השחקנים החשובים ביותר בתיאטרון הזה כמו מוגולסקו, קסלר ופיינמן מתנגדים לגולדפדן. הם עוזבים את התיאטרון וגולדפדן נאלץ לגייס שחקנים חדשים ללהקה.
קסלר שאף לשחק תפקידי אופי אבל בשנים הראשונות בארצות הברית נאלץ לשחק במחזות שונד אותם תיעב. הוא עשה כל מאמץ למצוא מחזות שיש להם ערך אמנותי. לואיס היימן ששיחק איתו שנים רבות מספר: "כאשר קסלר היה חותם חוזה עם תיאטרון בו הוא יוכל לשחק בחזות טובים יותר, אותם אהב, הוא היה מגיע בריצה עליז ומתנשק אתנו מרוב שמחה על שיוכל לשחק תפקידים אנושיים".
לא רק לקסלר נמאס ממחזות השונד אלא גם לשחקנים הטובים האחרים באותה תקופה. כל שחקן בחר לו את המחזאים הטובים שאת המחזות שלהם הוא העדיף לשחק. קסלר בחר את הרמן זודרמן. השאיפה לשחק במחזות טובים הייתה כה חזקה עד שהשחקנים היו מוכנים לשחק בפני אולמות ריקים למחצה ובלבד שהתפקידים שלהם יהיו בעלי ערך
קסלר שמע על  סטניסלבסקי והתלהב מאוד מהשיטה שלו. בעקבות סטניסלבסקי הוא החליט לשחק יותר בצורה טבעית ולהדגיש ופחות בתיאטרליות
אחד המחזות בהם שיחק קסלר ב- 1892 היה מולדת מאת הרמן זודרמאן. על משחקו במחזה הזה כתב בועז יונג: "קסלר היה בתפקיד זה (של האב במחזה) כל כך גדול עד שניתן להשוות אותו עם כל שחקן בכל שפה בעולם. ראיתי את השחקן הרוסי הגדול בראוויץ' בתפקיד הזה וקסלר היה באותה דרגה כמוהו אם לא יותר.
תיאטרון משלו

ב- 1891 נפרדו קסלר ופיינמן ממוגולסקו והקימו תיאטרון משלהם שהתמקם בבנין תיאטרון תאליה (טאליא טעאטער) בלואר איסט סייד. היה זה התיאטרון היהודי הגדול ביותר בעיר והוא הכיל 3,000 מקומות ישיבה. 
התוצאה מפירוד זה הייתה תחרות קשה מאוד בין שני התיאטראות שגרמה לנזק לשניהם. המסקנה הייתה שהם צריכים לאחד כוחות. יעקב אדלר עזב את התיאטרון הקטן שלו והצטרף לקסלר וטומשבסקי. אבל היריבות והקנאה בין השחקנים לא פסקה גם כשהיו יחד. קסלר היה מוכן לראות באדלר יריב ראוי לו אבל לא היה מוכן לראות בטומשבסקי (שאהב לשחק תיאטרון שונד) שחקן טוב. בסופו של דבר הם נפרדו ושנים רבות לא שיחקו יחד.
תקופה חדשה

תקופה חדשה בחייו המקצועיים של קסלר התחילה עם ההצגה של יעקב גורדין שלמהקה שאַרלאַטאַן ב- 1896. עד אז נאלץ לשחק בתפקידים אותם לא אהב במחזות אותם לא העריך. 
בהתחלה התחלקו בתפקיד קסלר ואדלר. כשאחד שיחק את שלמהקה שיחק השני את המאהב מישה. אבל תוך זמן קצר התברר שקסלר מתאים לתפקיד הראשי יותר. אושרוביץ' כותב על קסלר בתפקיד הזה: "בתפקיד של שלמהקה שארלאטאן הראה קסלר את הפלא שבלקיחת מחזה לא מוצלח ולהציב אותו על בסיס איתן ברפרטואר של התיאטרון ביידיש ... הוא הצליח בתפקיד הזה ליצור אדם אפילו בזמן שהוא מדוכא הוא מתבונן באירוניה על אחרים; אדם שצוחק בזמן שהוא מר נפש, אדם שבוכה רק בזמן שאף אחר לא רואה".
ב-29 באוגוסט 1898 הייתה הצגת הבכורה של המחזה "מירל'ה אפרת" מאת גורדין (מחזה אותו מעלים עד היום גם ביידיש וגם בעברית) כשקני ליפצין משחקת בתפקיד מירל'ה וקסלר בתפקיד יוסלה.
ב- 1899 הוא משחק במחזות של זיגמונד פיינמן. באותה שנה הוא גם מעלה את המחזה די שחיטה מאת יעקב גורדין.
בעונה של 1900-1899 הוא מעלה את המחזה של גורדין סאפו כשהוא בתפקיד אפולו וברטה קאליש בתפקיד סאפו. 
ב- 21 בספטמבר 1900 – הצגת הבכורה גאָט, מענטש און טײוול (אלהים, אדם ושטן) מאת יעקב גורדין. הוא משחק את הרשלה דוברובנר ולצדו ברטה קאליש. בתפקיד זה הוא משחק אדם דתי מאוד וקדוש. דמות זאת הייתה שונה לגמרי מהדמויות אותן היה רגיל לשחק, אבל הוא נכנס לתפקיד במלואו, עד כדי כך שכאשר פנו אליו בצורה לא יפה לפני ההצגה הוא התרגז ואמר: איך אני יכול לשחק עכשיו דמות של קדוש אחרי שטמאו אותי. הוא הסביר למעריציו שתהו על הבחירה שלו בתפקיד שעבורו זה סוג חדש של משחק, סוג חדש של פרוזה. חייבים לטהר את הבמה מהשונד שהשתלט עליה.
בינואר 1902 העלה קסלר יחד עם ברטה קאליש וקלרה יונג את המחזה סונטת קרייצר מאת יעקב גורדין – עיבוד לנובלה באותו שם מאת טולסטוי.
ב-31 באוגוסט 1907 הוא הופיע בפעם הראשונה באנגלית במחזה The spell אבל הוא היה כישלון מוחלט. מייד אחרי כן חזר לתיאטרון יידיש והצטרף לליפצין בתיאטרון של קאליש ובאותו זמן המשיך גם בתיאטרון תאליה. ב-13 באוקטובר 1907 הופיע לראשונה במחזה גאָט און נקמה (אלהים ונקמה) מאת שלום אש בתפקיד יענקל שַפְּשוביץ. הוא מאוד כיבד את שלום אש ואמר שמחזה כמו זה לא נכתב לעיתים קרובות.
מסע הופעות באירופה

בקיץ 1913 יצא קסלר למסע הופעות באירופה. את המסע הוא התחיל בלודז'. הוא הופיע במחזות "די מאָדע" ו"שלמהקה שארלאטאן". אנשים שנפגשו איתו שם מתארים אדם סגור מאוד שקשה לחדור את השריון שעטה עליו ושחקן שיש לו ניצוצות של משחק טוב בתפקיד אחד וחלש מאוד בתפקיד אחר. ד"ר א. מוקדוני סבור שהסיבה לכך היא שקסלר אינו מרגיש בבית באירופה. ביקורת חריפה הרבה יותר כתב נח פרילוצקי: "החיסרון הוא שהפעילות המשחקית של קסלר איננה עשירה: יש לו כוח פיזי נדיר, פנים מביעות למדי ואימפולסיביות מסוימת. האמריקאי מתרגז בקלות על פי דרישה, מיידית, בוכה בקלות, צוחק בקלות, מתרגז בקלות, בקיצור לא יותר ממבנה שבלוני, רק אמצעים טכניים. חסרה, לצערנו, האישיות האמנותית המביעה. חסר הדבר שעושה אדם לאמן אמיתי של הבמה ...". לעומת זאת מספר בועז יונג, שהיה גם הוא בפולין באותו זמן, שאמנם קסלר נכשל בוורשה אבל הייתה לו הצלחה גדולה מאוד בלודז': "היהודים בלודז' הודו לו גם עבור אלה שבוורשה והשחקנים שהיו אז בלודז' האלילו אותו".
שנותיו האחרונות

הרגע המאושר בחייו של קסלר היה כשבנו עבורו את תיאטרון דוד קסלר (דוד קעסלערס טעאטער) בשדרה השנייה בניו יורק. את הבניין השלימו ב- 1913 כשחזר מהמסע באירופה. את פתיחת העונה הוא שיחק בתיאטרון אחר משום שהבניין עוד לא הושלם. את פתיחת התיאטרון הוא חנך ברפרטואר של יעקב גורדין. הוא תכנן שבתיאטרון שלו יציגו רק מחזות טובים ולאלה תהיה השפעה מוסרית גם על התיאטראות האחרים ויביאו אותם להעלות, לעיתים תכופות יותר מחזות טובים במקום שונד. אבל גם בתיאטרון שלו הוא נאלץ להעלות מחזות שונד בשל הנסיבות הכלכליות. בנוסף לכך היו מחלוקות כספיות בינו לבין מנהל התיאטרון מאקס ווילנר שהגיעו עד בית המשפט. המחלוקת הגיעה עד כדי כך שלא אפשרו לו לשחק בתיאטרון הנקרא על שמו. המשפט התקיים בפברואר 1916. הוא יצא למסע הופעות בקנדה וכשחזר הופיע ב-14 באפריל 1916 בתיאטרון של בסי טומשבסקי. ב-11 באוקטובר 1916 הופיע בתיאטרון שלו בתפקיד רוברט סטריקלנד במחזה של ריצנשטיין. אברהם קאהאן כתב על הופעתו ביקורת חיובית מאוד.
ב- 1918 שוב מתערערים היחסים בתיאטרון שלו, המתוחים בלאו הכי, עוד יותר ובאפריל באותה שנה מנתק קסלר את הקשר השותף שלו לשעבר. ב-3 במאי 1918 מורידים את שמו של קסלר מהתיאטרון שלו והוא נקרא עכשיו "תיאטרון השדרה השנייה" (סעקאנד עוועניו טעאטער).
בלית ברירה עבר לשחק בנעשאנאל טעאטער (National theater) של בוריס טומשבסקי ובפיפלס טעאטער של בסי טומשבסקי. מבחינה אמנותית הוא היה מאוד לא שבע רצון משום שהוא ראה בסוג המחזות שטומשבסקי העלה כנחותים ולא מתאימים לו. כל מחזה היה עבורו סבל. 
ב- 6 במאי 1920 הוא עבר לשחק בתיאטרון ליריק בברוקלין שם הוא קיבל חוזה לעשר הצגות. מצבו הנפשי היה קשה למדי עד כדי כך שהוא דיבר על מותו ואף קנה לעצמו חלקת קבר.
ב- 13 במאי 1920 בזמן חזרה על המחזה סונטת קרייצר מאת גורדין התמוטט קסלר על הבמה, הובהל לבית החולים אבל חזר בערב להצגה. אבל במערכה הרביעית הוא התמוטט שוב ומת על שולחן הניתוחים.
הלוויה שלו הייתה, על פי העיתונים אחת הגדולות ביותר שהייתה בניו יורק – כחצי מיליון בני אדם.
לקריאה נוספת

לעקסיקאן פון יידישן טעאטער, באנד 4. ניו יארק, 1963.
מ. אשעראוויטש, דוד קעסלער און מוני ווייזענפריינד: צוויי דורות יידיש טעאטער. ניו יארק, 1930.
ב. גארין, די געשיכטע פון אידישען טהעאטער: צוויי טויזענט יאהר טהעאטער ביי אידען. ניו יארק, 1923.
בעסי טאמאשעווסקי, מיין לעבענס געשיכטע: דיא ליידען און פריידען פון א אידישער סטאר אקטריסע. ניו יארק, 1916.
נח פרילוצקי, יידיש טעאטער: 1905-1912. ביאליסטאק, 1921.
Jacob Adler, A life on the stage. New York, 2001.
הערות שוליים

↑  דוד קעסלער און מוני ווייזענפריינד: צוויי דורות יידיש טעאטער
↑  Jacob Adler, p. 124
↑  אושרוביץ, עמ' 55
↑  Jacob Adler, p. 125
↑  אושרוביץ, עמ' 60
↑  לעקסיקאן, באנד 4, עמ' 2692
↑  אושרוביץ', עמ' 71
↑  אושרוביץ, עמ' 70
↑  לעקסיקאן, עמ' 2693
↑  לעקסיקאן, עמ' 2695
↑  לעקסיקאן, עמ' 2696
↑  לעקסיקאן, עמ' 2701
↑  אושרוביץ', עמ' 80
↑  אושרוביץ', עמ' 96
↑  לעקסיקאן, עמ' 2697
↑  גורין, באנד 2, עמ' 132
↑  לעקסיקאן, עמ' 2704
↑  לעקסיקאן, עמ' 2705
↑  אושרוביץ', עמ' 123-120
↑  לעקסיקאן, עמ' 2715
↑  לעקסיקאן, עמ' 2716
↑  לעקסיקאן, עמ' 2722
↑  לעקסיקאן, עמ' 2723
↑  לעקסיקאן, עמ' 2731
↑  נח פרילוצקי, יידיש טעאטער באנד 2, עמ' 50
↑  בועז יונג, מיין לעבן אין טעאטער, עמ' 233
↑  אושרוביץ, עמ' 126
↑  אושרוביץ, עמ' 127
↑  לעקסיקאן, עמ' 2740
↑  לעקסיקאן, עמ' 2741
↑  אושרוביץ, עמ' 131
↑  אושרוביץ, עמ' 137
↑  East Side mourns at Kessler burial
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311440905171  BnF: cb133211063 (data)  ISNI: 0000 0000 5484 2263  LCCN: nr99023567  SELIBR: 239795  SNAC: w6km13pw  VIAF: 49149535   WorldCat (עם VIAF): 49149535 
מימין לשמאל: יעקב אדלר, זיגמונד פיינמן, זיגמונד מוגולסקו, רודולף מרקס, קרסטושינסקי, דוד קסלר
קסלר בתפקיד הרשלה דוברובנר במחזה אלהים, אדם ושטן
דוד קסלר. איור של יעקב אפשטיין משנת 1902
שמשון רפאל וייס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 במרץ 1910 אמדן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  6 בפברואר 1990 (בגיל 79) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 6 בפברואר 1990 
 
הרב שמשון רפאל וייס (כ"ט באדר ב' ה'תר"ע, אפריל 1910 – י"א בשבט ה'תש"ן, 6 בפברואר 1990) היה רב אורתודוקסי גרמני-אמריקאי, ופרופסור למחשבת ישראל בטורו קולג'.
ביוגרפיה > באירופה

שמשון רפאל וייס נולד בעיר אֶמְדֶן שבגרמניה ב-1910, למשפחה שהשתייכה לזרם הנאו-אותודוקסי ביהדות גרמניה. ייתכן שנקרא על שם הרב שמשון רפאל הירש (רש"ר הירש), ממייסדי זרם זה. ב-1929, בגיל 19, נסע למיר שבבלארוס, ולמד בישיבת מיר משך כשנתיים. תקופה זו זיכתה אותו בסמיכה לרבנות, וכן בקשר קרוב עם המשגיח המפורסם שכיהן אז בישיבה – הרב ירוחם ליבוביץ. בחזרתו לגרמניה למד באוניברסיטאות ברלין וברסלאו, וכן באוניברסיטת ציריך (שווייץ). קיבל את תואר דוקטור 'בכבוד רב ביותר' מאוניברסיטת טרטו (אסטוניה), ולאחר מכן עמד בראש המחלקה העברית בסמינר למורים יהודיים בווירצבורג. ב-1936 נישא ללאה (הלנה) קרליבך, נכדת הרב שלמה קרליבך מליבק. בשנותיו בגרמניה הניע כמה בחורים כישרוניים שפגש לנסוע למיר וללמוד בישיבת מיר, כפי שעשה הוא עצמו.
ביוגרפיה > בארצות הברית

ב-1938, בצל רדיפות היהודים ההולכות ומחמירות בגרמניה הנאצית, היגר הרב שמשון רפאל וייס לארצות הברית. בתחילה לימד בישיבת נר ישראל בבולטימור, וב-1941 עבר לדטרויט ולימד שם בישיבת 'בית יהודה' (אנ'). בדטרויט נולד בנו ישראל מאיר, לימים מייסד ישיבת נחלת הלויים וראש הישיבה. ב-1944 השתקע בניו יורק, והתמנה לרבה של קהילת 'אורח חיים'. הוא היה ממייסדי תורה ומסורה, ארגון חרדי אמריקאי שמטרתו הייתה הקמת מוסדות חינוך אורתודוקסיים לילדים יהודים ברחבי ארצות הברית. ב-1945 החל להיות מעורב בארגון ישראל הצעיר, ושנתיים לאחר מכן התמנה למנהל הארגון – תפקיד שהחזיק בו עד 1956. ב-1956 מונה לסגן נשיא ה-OU (איגוד הקהילות היהודיות אורתודוקסיות בארצות הברית).
הרב שמשון רפאל וייס היה ממקורביו של הרב אליעזר יהודה פינקל, ראש ישיבת מיר (שעברה בינתיים לירושלים, לאחר תקופת נדודים במזרח הרחוק בזמן מלחמת העולם השנייה). הקשר שלו לישיבת מיר התבטא גם בכך שהיה נשיא ישיבת מיר (כלומר, הוא סייע לישיבה בגיוס כספים). בנוסף, הוא היה מעורב ביותר בעבודתה של ועידת רבני אירופה בין השנים 1962–1972. במקביל לקריירה הרבנית שלו, שפרסמה את שמו כנואם וכמנהיג ביהדות החרדית בארצות הברית, החזיק בכמה תפקידים בטורו קולג', שרשמית לא פרש מהם אף לאחר עלייתו לארץ. בשנים 1969–1972 היה דיקן המחלקה ללימודי היהדות בקולג'. כשגדל בנו, ישראל מאיר, שלח אותו ללמוד בישיבת מיר בירושלים. ראש ישיבת מיר, הרב חיים שמואלביץ, השיא לישראל מאיר את בתו גיטל, והזוג השתקע בירושלים.
לרב שמשון רפאל וייס היה קשר הדוק עם כמה מהרבנים הבולטים בתקופתו, ובהם הרב שרגא פייבל מנדלוביץ' והרב אהרן קוטלר בארצות הברית (שהיו שותפיו להקמת 'תורה ומסורה'), וכן הרב יחיאל יעקב וינברג (מחבר הספר 'שרידי אש').
ביוגרפיה > בישראל

ב-1972 פרש הרב שמשון רפאל וייס מתפקידיו הרבניים בארצות הברית, ועלה לישראל. הוא התגורר בירושלים, ברחוב אבן האזל 13, סמוך למשפחת חתנו יונה דיסין, וחזר ללמוד בישיבת מיר. במהלך תקופת מגוריו בארץ נפטר מחותנו הרב חיים שמואלביץ (1979), והוא היה ממספידיו. בי"א שבט ה'תש"ן (1990) נפטר הרב שמשון רפאל וייס בירושלים, וביקש שלא יספידו אותו.
משפחתו

בנו - הרב ישראל מאיר וייס, חתנו של הרב חיים שמואלביץ וראש ישיבת 'נחלת הלויים' בחיפה ובעפולה.
חתנו - הרב יונה יוסף דיסין, תלמיד חכם ובוחן בתלמודי תורה קמניץ ועץ חיים (רמות) בירושלים.
הערות שוליים

1 2  וייס, שמשון רפאל, במאגר הנתונים הביוגרפיים של יהדות פרנקוניה התחתית, בשיתוף אוניברסיטת וירצבורג. (בגרמנית)
↑  אנציקלופדיה יודאיקה מהדורת 2000, ערך Weiss, Samson
↑  מאיר וונדר, עיניך רואות, עמ' 125, באתר אוצר החכמה, ‏תשס"ט; הרב שלמה קרליבך אב"ד ליבעק ומשפחתו, בבלוג 'תולדות ושורשים'.
↑  "Ner Israel College Appaels for Funds", The Detroit Jewish Chronicle and the Legal Chronicle, June 28, 1940, in the archives of University of Michigan.
↑  ארגון "ישראל הצעיר" בארצות הברית נחלץ לעזרה למען ישראל, שערים, 2 ביולי 1952.
↑  הוועדה המתמדת של ועידת רבני אירופה, 'שרידים', בטאון רבני אירופה, גיליון כה, עמ' לא, באתר אוצר החכמה, ‏כסלו תשע"ג
↑  בשו"ת 'שרידי אש' מופיעה תשובה ששלח הרב וינברג לרש"ר וייס בעניינו של הרב ישראל ברודי, כפי שמצוין ב'שרידים' כה, עמ' פב (https://tablet.otzar.org/#/b/194524/p/79/t/1655236245332/fs/0/start/0/end/0/c/1655237046019)
↑  י' סגל, השקדן - ג: הפוסק והמנהיג, עמ' 184, באתר אוצר החכמה
↑  ספר הזיכרון לר' חיים שמואלביץ, עמ' קמח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294132305171  GND: 1169046568  ISNI: 0000 0000 5147 512X  LCCN: nr91005637  VIAF: 41692583   WorldCat (עם VIAF): 41692583
אברהם אלטלף

אברהם אלטלף (15 בינואר 1900 – 12 במרץ 1987) היה ממקימי יהוד, חזן, פייטן וראש המועצה הנבחר הראשון של יהוד ופעיל למען מורשת יהדות טורקיה.