stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריקרדו סקאמרצ'ו
ביוגרפיה

ריקרדו סקאמרצ'ו נולד למשפחה של ציירים. הוא למד משחק ברומא ובשנת 2000 השתתף לראשונה בסדרת טלוויזיה. בשנת 2004 ריקרדו סקאמרצ'ושיחק בתפקיד ראשי בסרט "Three Steps Over Heaven" וזכה לפופולריות רבה במיוחד אצל האיטלקים הצעירים שראו בו סמל מין.
בשנת 2005 הוא שיחק בסרטו של פאוסטו פרווידינו ושיחק בדרמת הפשע "רומן קרימינלי" בבימויו של מיקלה פלאסידו.
בהמשך הצטלם סקאמרצ'ו לסרטים וסדרות טלוויזיה נוספות. מספר פעמים הוא היה מועמד לפרסים על משחקו. בשנת 2004 וב-2018 הוא היה מועמד לפרס לקולנוע איטלקי לשחקן משנה.
בשנת 2008 שיחק לצד ויטוריה פוצ'יני בדרמת המתח "Colpo d'occhio" של הבמאי סרג'ו רוביני.
בשנת 2014 שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "פאזוליני" (אנ') שביים וכתב הקולנוען האמריקאי אייבל פררה (אנ'); הסרט עוסק בחייו של הקולנוען והמשורר האיטלקי פייר פאולו פאזוליני.
בשנת 2015 גילם את דופלגנגר במיני-סדרת הדרמה הבריטית "המרגל מלונדון" שיצר טום רוב סמית לרשת BBC.
בשנת 2017 שיחק לצד קיאנו ריבס בסרט הפעולה האמריקאי "ג'ון וויק 2" בתפקיד של סנטינו ד'אנטוניו, ראש ארגון פשע שמאלץ את וויק לבצע התנקשות. באותה השנה, ביצע סקאמרצ'ו הופעת אורח בסדרה הקומית של נטפליקס "מומחה לכלום" שיצר עזיז אנסרי.
בשנת 2018 הוא כיכב במותחן האיטלקי "העד הבלתי נראה", אשר מבוסס על הסרט הספרדי משנת 2016 - "אורח בלתי נראה". שיחק גם בהמשך השנה את דמותו של פדריקו בסרט המתח האמריקאי "הבית" בכיכובו של אהרון פול, שיחק גם בתור הרוזן פוסקו במיני-סדרה הבריטית "האישה בלבן" של ה-BBC, עיבוד לרומן באותו שם מאת וילקי קולינס.
בשנת 2019, שב לגלם את דמותו של סנטינו ד'אנטוניו בסרט "ג'ון וויק 3". באותה שנה כיכב בתפקיד הראשי בסרט הדרמה הצרפתי-איטלקי "חסר רחמים".
בשנת 2020 שיחק לצדה של מיה מאסטרו בסרט האימה האיטלקי "הקשר" של הזרמת המדיה נטפליקס. שיחק גם בסרט הקומדיה "משחקי גברים"; גם הוא של נטפליקס.
בשנת 2021 שיחק בסדרת הטלוויזיה הארגנטינאית "מרדונה: חלום מבורך" מבית פריים וידאו; אודות הכדורגלן הארגנטינאי דייגו מראדונה. סקאמרצ'ו גילם את דמותו של איש המאפיה האיטלקי לואיג'י ג'וליאנו שהיה ידוע בחברתו בחיי לילה עם הכדורגלן. באותה שנה שיחק בסרט הדרמה הרומנטי "הפרדיסו האחרון" של הבמאי רוקו ריצ'רדולי, וכיכב גם בסרט הדרמה "שלוש קומות" בבימויו של נני מורטי המבוסס על הרומן באותו שם מאת הסופר הישראלי אשכול נבו. באותה שנה שיחק בתפקיד קטן בסרט הדרמה "חינוך טוב" בתור רפאלו; הסרט מבוסס על רומן באותו שם מאת הסופר אדוארדו אלבינטי.
בשנת 2023 השתתף בסרט של קנת בראנה "רדופים בוונציה" המבוסס על עלילת הספר "תעלומת הרצח במסיבה" מאת אגאתה כריסטי ומשמש כהמשך לסרטים "רצח באוריינט אקספרס" (2017) ו"מוות על הנילוס" (2022).
בשנת 2024 כיכב במותחן האירוטי "Muori de lei" בתור לוקה.
בנוסף לסרטים, הוא משחק על במות התיאטרון, משתתף בוידאו-קליפים ואף הקים חברת הפקה.
חיים אישיים

בנובמבר 2021 החל לצאת עם השחקנית בנדטה פורקרולי, אשר צעירה ממנו ב-19 שנים.
מנחם מנדל אלתר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1877 
 פטירה:  1943 (בגיל 66 בערך) טרבלינקה, גנרלגוברנמן 
 תקופת הפעילות:  ?–1943 
 אב:  יהודה אריה ליב אלתר 
 
רבי מנחם מנדל אלתר (י"ד בתשרי תרל"ח, ספטמבר 1877 – כ"ט באב תש"ב, אוגוסט 1942) היה בנו הצעיר של השפת אמת ואחיו של האמרי אמת מגור.
היה מראשי יהדות פולין של בין המלחמות ומעסקניה הבולטים. כיהן כיושב ראש אגודת הרבנים בפולין, וכחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל. נחשב אחד ממייסדי העיתונות החרדית בפולין.
בתקופת השואה היה ממנהיגי הציבור החרדי בגטו ורשה. נספה יחד עם בני משפחתו במחנה ההשמדה טרבלינקה.
ביוגרפיה > לפני השואה

אלתר נולד ב-1877 לרבי יהודה אריה ליב, ה"שפת אמת". גדל והתחנך בחצר אביו בעיירה גור. לאחר נישואיו לבתו של רבי אברהם ישכר רבינוביץ מרדומסק ייסד בגור ישיבה בשם "דרכי נועם" ועמד בראשה. ישיבה זו התאפיינה בהדגשת ערך השקידה בלימוד על פני הקניית אופי חסידי לתלמידיה. חידוש נוסף שהנהיג רבי מנחם מנדל היה הזמנת רבנים גדולים בתורה מרחבי פולין כדי למסור שיעורים לתלמידיו. הישיבה התקיימה עד מלחמת העולם הראשונה, אז נאלץ רבי מנחם מנדל לעבור לוויטבסק ברוסיה. בתקופה זו הוציא לאור שני יומונים: עיתון "הקול" שנועד להילחם בעיתונו של נחום סוקולוב "הצפירה", ועיתון ביידיש בשם "דאסָ ווארשאווער טָאגבלאט", שנועד להילחם בעיתונים הכלליים ביידיש. אף על פי שהעיתונים הללו לא החזיקו זמן רב הם סללו את הדרך לעיתונות החרדית שהתפתחה בפולין בעקבותיהם.
ב-1921 הוכתר כרבה של פאביניץ (Pabianice), וב-1934 לרבה של קאליש שבאזור לודז', תפקיד בו כיהן עד פרוץ המלחמה. בהיותו בפאביניץ הותקף ונפצע קל מסיבות אנטישמיות.
באותה שנה נבחר גם לתפקיד יושב ראש הוועד הפועל של "אגודת הרבנים בפולין". רבי מנחם מנדל שימש גם כחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, השתתף בכל כינוסיה של התנועה, ועמד בקשר עם רבנים ועסקנים בנוגע לשאלות ציבוריות. ביקר בארץ ישראל. ב-1938 ניהל מסע מסועף במאבק נגד גזירת השחיטה. בשנה זו הותקף שוב מסיבה אנטישמית, בעת נסיעה ברכבת.
ביוגרפיה > בתקופת השואה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נתבקש על ידי השלטונות הפולנים לקרוא לבני קהילתו לחפור שוחות הגנה מפני הגרמנים. לאחר הכיבוש הנאצי חיפשו אותו הגרמנים והכריזו פרס של 20,000 מרק על ראשו. זמן מה הסתתר בלודז', לאחר מכן עבר לוורשה עם בני משפחתו, שם ניהל את פעילותו הציבורית במחתרת.
פעילותו בגטו עסקה בתחומים שונים. בביתו בגטו התקיימו מניינים ושיעורי תורה. הוא קרא ללימוד תורה על אף התנאים הקשים, ואף הפיץ איגרת שהגיעה לכמה גטאות בנושא זה. באיגרת סיפר כי זה מספר שנים לא ראה את אביו ה"שפת אמת", ועתה הוא נגלה אליו ואמר לו "עת צרה היא ליעקב, ממשמשים ובאים ימי חשכות ליהודים, לא יהיה במה לחזק את היהודים, מלבד בלימוד התורה". רבי מנחם מנדל הוסיף שהתייעץ עם אחיו רבי משה בצלאל אלתר ושניהם החליטו להתחיל בעצמם ללמד שיעורי תורה בציבור, וכמוהם צריכים לעשות כל החסידים.
הוא שימש כנשיא ה"הפטרונאט ללומדי תורה", גוף שייסד רבי משולם קמינר כדי לתמוך בלימוד התורה בגטו. במכתב לג'וינט מ-1942 נאמר כי הארגון תומך בכ-3,000 חברים ובהם 1,000 ילדים "המנהיגים הרוחניים של עם ישראל בעתיד". כותבי המכתב מציינים את פעילותו של רבי מנחם מנדל "אשר נקבע בתור נשיא של הפטרונאט, בו הוא מאמץ את כל מרצו וכוחותיו לטובת המוסד", ומבקשים להגדיל את סכום ההקצבה עקב המצוקה הקשה ששוררת בגטו. הארגון המשיך לפעול גם לאחר תקופת השילוחים, וכאשר נשלח רבי מנחם מנדל עצמו לטרבלינקה עמד בראשו אחיינו, רבי מאיר אלתר.
הוא סירב ללכת לעבוד בבית החרושת של "שולץ", מקום בו עבדו רבנים ואדמו"רים רבים, משום שדרשו ממנו להסיר את זקנו. בביוגרפיה קצרה שנמצאה בארכיון רינגבלום נאמר עליו כי "היה ידוע בכל העולם כחכם גדול וצדיק, בעל אופי חזק ותקיף בדעתו". ביוני 1941 נספתה אשתו, וב-7 באוגוסט 1942 נלקח עם משפחתו לטרבלינקה ושם נספו. יש כמה עדויות על דרכו האחרונה בהן מתבלטת אישיותו המיוחדת.
רוב כתביו ובהם חידושי תורתו ותשובות שהשיב אבדו בזמן השואה, מלבד הגהותיו על המשניות שיצאו לאור בספר "שאר ציון" ירושלים תשט"ו. בנו הרב חיים אלעזר אלתר עלה לארץ ישראל שנים רבות לפני מלחמת העולם השנייה והיה מנהל ישיבת שפת אמת בירושלים.
משפחתו

בזיווג ראשון נישא לבתו של רבי אברהם יששכר בער רבינוביץ, האדמו"ר השני מרדומסק. בזיווג שני נישא לבתו של הרב משה פריוויס.
ילדיו היו מזיווג ראשון:
הרב אברהם ישכר בנימין אליהו הרב בפאבניץ לאחר שאביו עבר לקאליש. מחבר ספר מאיר עיני הגולה (שני חלקים). חתנו של דודו רבי משה בצלאל אלטר.
הרב חיים אלעזר, התגורר בירושלים. חתנו של הרב העניך וידיסלבסקי. מנהל ישיבת שפת אמת
הרב יצחק מאיר.
הרב מרדכי.
פיגא אשת בנו של בן דודה, רבי בנימין אליעזר יוסטמן.
יוכבד איטא אשת הרב לייב בן הרב יצחק מאיר אלטר (בן רבי משה בצלאל אלתר וחתן אחיו האמרי אמת).
רבקה ביילא אשת הרב חיים אליעזר הלוי הורביץ אב"ד בלחטוב.
לקריאה נוספת

הנהגה רבנית בתקופת השואה - חסידות גור, ממנהיג למנהיגות חזון ודרך עד לאחר השואה, הוצאת מכון שם עולם, תשס"ד 2004
הערות שוליים

↑  הכה בו רעם, דבר, 6 באוגוסט 1934
↑  קיצור טלגרמות, דבר, 22 ביולי 1938
↑  ראו גורלם של עסקנים יהודים מפולין - רבנים ואדמו"רים, דבר, 5 בדצמבר 1939
↑  הרבנית מקאליש, ז"ל, הצופה, 8 בינואר 1942
↑  מעשי גבורה בטרבלינקה, "ההתנגדות היהודית בשואה". 
 אסתר פרבשטין, בסתר רעם, הוצאת מוסד הרב קוק, עמ' 417. אברהם פוקס, השואה במקורות רבניים, ירושלים תשנ"ה, עמ' 345
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007399647705171  VIAF: 4129153239464229450008   WorldCat (עם VIAF): 4129153239464229450008
מרדכי הורוויץ

ערך זה עוסק ברב והיסטוריון. אם התכוונתם לעורך דין ומשורר, ראו .
מרדכי (מרקוס) הלוי הורוויץ (י"ד באדר ה'תר"ד, 5 במרץ 1844 – ט"ז באדר ב' ה'תר"ע, 27 במרץ 1910) היה רב ואב"ד בפרנקפורט דמיין ובקהילות נוספות בגרמניה. עסק גם בהיסטוריה יהודית.
בהיותו רבם של האורתודוקסים שנותרו חברים בקהילה הכללית בפרנקפורט, והתנגדו לפרישה מהקהילה, הפך למייצג מובהק של זרם "האורתודוקסיה הקהילתית" (Gemeindeorthodoxie) בגרמניה, שהתנגדו באופן עקרוני לניתוק ארגוני בין האורתודקוסים לרפורמים, ודגלו בשיתוף פעולה בין החלקים השונים ביהדות גרמניה כעיקרון.
ביוגרפיה

נולד בטיסלדאן, בורשוד-אבאוי-זמפלן, לאביו הרב יוסף חיים שו"ב באפאגי, אחי הרב שרגא פייבל רבם של פאקש ופאפא ומצאצאי השל"ה, ולמד בישיבות באויהעל אצל הרב ירמיה לעוו, בוורבוי אצל הרב חיים צבי מנהיימר, ובאייזנשטאדט אצל הרב עזריאל הילדסהיימר. למד לבחינות בגרות בגימנסיה בפרשבורג. כאשר עבר הרב הילדסהיימר לברלין עבר עמו תלמידו הרב הורוויץ, והתמנה שם למורה בבית הספר של הקהילה. בשנים 1868–1871 למד פילוסופיה ומזרחנות באוניברסיטאות וינה, בודפשט, ברלין, וטיבינגן, שם קיבל את תואר הדוקטורט שלו. בדצמבר 1871 מונה לכהן כרב בלאונבורג שבפומרניה; ביום ד' לפרשת קרח, שנת ה'תרל"ב נשא את אגוסטינא בתו של הרב יעקב אטלינגר רבה של אלטונה מחבר ספרי ערוך לנר. בשנת 1874, כיהן כרב שלגנייזנו.
ביוגרפיה > רבנות פרנקפורט

ב-1878, בעקבות הפרדת הקהילה בפרנקפורט, והקמתה של עדת ישורון בידי תומכי הפרישה, הוזמן הרב הורוויץ לכהן כרבם של האורתודוקסים מתנגדי הפרישה, שנותרו במסגרת הקהילה הכללית. הרב הורוויץ התנה את בואו בכך שתינתן לו הסמכות על כל מוסדות הקהילה (מלבד בית הכנסת של הליברלים) ולא רק על האורתודוקסים, ובכך שמעמדו יושווה לזה של הרבנים הליברלים שכיהנו לצדו. אף שדרישותיו נענו, רבים מרבני גרמניה לא ראו בעין יפה את הסכמתו לכהן בקהילה הכללית, וחששו שהיא תפגע בקהילה הפורשת שבראשה עמד רש"ר הירש, בהם גם רבו הרב הילדסהיימר. עם זאת, המשיך הרב הילדסהיימר לשמור על קשר עמו, ובדיעבד השלים עם כהונת תלמידו בקהילה הכללית (למורת רוחם של הרב הירש ותומכיו).
רבני הקהילה הפורשת, רש"ר הירש וחתנו רבי שלמה זלמן ברויאר החרימו את הרב הורוויץ בשל כהונתו בקהילה הכללית, שלדעתם הייתה מוסד פסול של כפירה. הם כינו את ישיבתו בקהילה יחד עם הרפורמים "מזוזה על בית עבודה זרה", וראו בה מתן גושפנקה לרפורמים, ומשכך החטאת הרבים. למרות בקשות מצד הרב הורוויץ, הם סירבו להפגש עמו. אף על פי כן, רבים מבני הקהילה הפורשת לא קיבלו עמדה זו ושמרו על יחסי כבוד והערכה לרב הורוויץ, וכאשר נפטר הרב הורוויץ, כתב עליו יעקב רוזנהיים הספד, והצהיר "תלמיד חכם שמת – הכל קרוביו".
בשנת ה'תרנ"ז (1896), הוחלט להרחיב את "איגוד הרבנים הכללי בגרמניה" (Allgemeiner Rabbiner-Verband in Deutschland), שעד אז כלל רבנים ליברלים בלבד, כדי שיכלול גם את רבני האורתודוקסיה הגרמנית, וכך יוכל להוות חזית מאוחדת נגד האנטישמיות המתגברת. בין הרבנים האורתודוקסים שהצטרפו לארגון היו הרב הורוויץ, וכן רבו הרב הילדסהיימר. הרב הורוויץ, יחד עם רבי אביעזרי זליג אוירבך מהלברשטט מונה כנציג האורתודוקסים בוועד המנהל של הארגון. במקביל, הקימו הרבנים האורתודוקסים שהצטרפו לארגון הכללי גם ארגון נפרד בשם "התאחדות הרבנים נאמני התורה והמסורת בגרמניה" (Vereinigung traditionell-gesetzestreuer Rabbiner). ארגון זה כלל גם רבנים שסירבו להצטרף בעצמם לארגון הכללי, אך מאידך לא פסלו שיתוף פעולה עם הרבנים שהצטרפו אליו. הרב הורוויץ מונה לחבר ועד ההלכה של הארגון (לצד הרב אוירבך, יו"ר, והרבנים דוד צבי הופמן, זאב פיילכנפלד ואברהם ביברפלד). כחלק מהוועד המנהל של איגוד הרבנים הכללי בגרמניה חתם על כרוז כנגד הציונות, שחותמיו נודעו לימים בשם "רבני המחאה".
מונה לכהן כנשיא בית היתומים היהודי הגרמני בירושלים.
נפטר בפרנקפורט בשנת 1910, ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק בפרנקפורט.
משפחתו

ב-1872 נשא את אוגוסטה, בתו של רבי יעקב אטלינגר, רבה של אלטונה ומחבר "ערוך לנר". בשבת שבע הברכות דרש בבית הכנסת הגדול באלטונה.
מאשתו זו נולדו לו אחד עשר ילדים, ששנים מתוכם נפטרו בילדותם. בנו הבכור הרב ד"ר יעקב הורוויץ שימש רב בית הכנסת אונטרלינדאו בפרנקפורט וממנהיגי האורתודוקסיה הקהילתית בעיר. בשואה נתפס ועונה למוות על ידי הנאצים ונקבר במוידבורג סמוך לאמסטרדם. בן נוסף הוא המזרחן יוסף הורוביץ, ממייסדי האוניברסיטה העברית. העיתונאי דייוויד הורוביץ, וראש הישיבה הרב ברוך הורוויץ הם צאצאיו.
כתביו

מלבד דרשות רבות ומאמרים על מוצאם של יהודי הונגריה (ב-Izraelita Közlöny, ‏ 1869), פרסם את הכתבים הבאים:
Zur Geschichte der jüdischen Gemeinde in Eisenstadt [על ההיסטוריה של הקהילה היהודית באייזנשטאדט], 1869
Jose ben Jose [יוסי בן יוסי], Jüdische Presse,‏ 1873
Frankfurter Rabbinen [רבני פרנקפורט], 4 חלקים, פרנקפורט, 1882 – 1885. תורגם לעברית ויצא בהוצאת מוסד הרב קוק, תשל"ב.
Jüdische Ärzte in Frankfurt a. M. [רופאים יהודים בפרנקפורט דמיין], 1886
מטה לוי על הלכות גיטין, פרנקפורט, 1891
מטה לוי, שו"ת, פרנקפורט, 1933
Die Wohlthätigkeitspflege bei den Juden im alten Frankfurt [על מעשי הצדקה בקרב היהודים בפרנקפורט העתיקה], 1896
Zur Statistik der jüdischen Bevölkerung im alten Frankfurt [על הסטטיסטיקה של האוכלוסייה היהודית בפרנקפורט העתיקה], 1896
Die Frankfurter Rabbinerversammlung vom Jahre 1603 [אספת רבני פרנקפורט של שנת 1603], 1897
Die Inschriften des alten Friedhofes der israelitischen Gemeinde zu Frankfurt a. M. [תיאור המצבות בבית העלמין העתיק של הקהילה היהודית בפרנקפורט דמיין], 1901
לקריאה נוספת

הרב יוסף אונא, "הרב ד"ר מרדכי הלוי הורוויץ – חייו ופעלו", בתוך: רבני פרנקפורט, מוסד הרב קוק, ירושלים תשל"ב, עמ' 329–350
הנ"ל, 'דרכו של הרב ר' מרדכי הלוי הורוויץ בהוראה ויחסו לתלמידיו', בתוך: למען האחדות והיחוד, ירושלים תשל"ה, עמ' 308–312
יצחק היינמן, "ר' מרדכי הלוי הורביץ ותפיסת היהדות שלו", סיני יד (כסלו–אייר תש"ד), עמ' קסב–קעא
הערות שוליים

1 2  יעקב צור, "האורתודוקסיה היהודית בגרמניה ויחסה אל הציונות", בתוך: שמואל אלמוג, יהודה ריינהרץ ואניטה שפירא (עורכים), ציונות ודת, מרכז זלמן שזר, ירושלים תשנ"ד, עמ' 128–129.
↑  "שיר ידידות" ליום חתונתו, בתוך נוגה הירח, שנה ראשונה, חוברת ד-ה (1872), עמ' 95.
1 2  יעקב רוזנהיים, זכרונות, בני ברק תשל"ט, עמ' לא–לב, באתר אוצר החכמה.
↑  ביטוי ליחס זה ניתן לראות בדברי יצחק ברויאר, דרכי, ירושלים תשמ"ח, עמ' 9–16, באתר אוצר החכמה.
↑  מלך שפירא, המחלוקת על הרבנות בפרנקפורט: מבט מבפנים, מילין חביבין 3 (תשס"ז), עמ' כט.
↑  הרב הילדסהיימר, שכבר היה זקן, לא השתתף בארגון באופן פעיל, והרב ברויאר מפרנקפורט טען ששמו צורף לארגון מבלי רשותו.
↑  נתן רפאל אויערבך, שומרי משמרת הקודש, ירושלים תש"ע, חלק שני, עמ' 444–445, באתר אוצר החכמה.
↑  מרדכי הלוי הורוויץ, מטה לוי, באתר היברובוקס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262975105171  GND: 118707132  ISNI: 0000 0000 6676 4880  LCCN: n85074376  NKC: zmp2016923671  NTA: 159846390  Trove: 966110  VIAF: 35251062   WorldCat (עם VIAF): 35251062
הרעב הגדול של 1315–1317

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  רעב המוני 
 מיקום:  אירופה 
 קואורדינטות:  48°41′27″N 9°08′26″E﻿ / ﻿48.690959°N 9.14062°E﻿ / 48.690959; 9.14062
 תקופה:  1315–1317 (כשנתיים) 
 
 he
 
הרעב הגדול הוא כינוי שניתן לרעב המוני ששרר באירופה בימי הביניים, בין השנים 1315 – 1322 בגלל התקררות אקלים קיצונית. בשנת 1317 הטמפרטורות חזרו לטווח הרגיל, אך הרעב השפיע בצורה משמעותית לפחות עד שנת 1322. הוא פגע באזורים נרחבים בצפון אירופה, בהם גרמניה, חלקים בצפון סקנדינביה, צפון צרפת, איי בריטניה (למעט צפון סקוטלנד), הבלקן ומערב פולין, ונעצר בדרום היבשת בהרי האלפים והפירנאים.
רעב זה מהווה נקודת מפנה משמעותית בהיסטוריה של אירופה בימי הביניים, שכן הוא סימן את סיום תקופת שגשוג, והשפיע באופן ניכר על האוכלוסייה והיחס לכנסייה.
רקע היסטורי

בשנים שקדמו לרעב הגדול אירופה שגשגה. משנת 800 עד 1300 החקלאות באירופה פרחה, איכות החיים עלתה וניכרה עלייה משמעותית ויציבה בריבוי האוכלוסין. עם זאת, המאה ה-14 באירופה הייתה רוויה באסונות, הן מעשה ידי אדם והן מעשי הטבע. בין אסונות האדם ניתן למנות את מלחמת מאה השנים (1337-1453). אסונות הטבע עומדים בסימן הגל הראשון של "עידן הקרח הקטן" שעל פי ההערכות השפיע על אירועים רבים של תחילת המאה, כמו "הרעב הגדול" ואף על המגפה השחורה (1347-1351). הצטברות זו של אסונות גרמו לשינויים דרמטיים ברחבי אירופה. בשנים הללו מתו מיליוני בני אדם, ואנשים החלו לערער על המוסדות והאמונות ששררו באותה תקופה באירופה. אסונות אלו השפיעו לרעה על התפתחותה של אירופה בשנים שלאחר מכן. אמנם מניין המתים ברעב הגדול לא השתווה למיליונים שמתו באסונות האחרים, אך תרומתו ניכרת בהעצמת האסונות הבאים שפקדו את אירופה. הרעב שפקד את אירופה הוגדר כרעב המוני, מצב קיצון של מחסור רחב במזון לתקופה משמעותית וקצובה, שגורם לחולי ורעב בקרב ההמון. רעב מסוג זה היה תופעה חוזרת ונשנית במאה ה-14. לאחר "הרעב הגדול" ישנו רעב המוני גם בין השנים 1328-1329 והשנים 1338-1339.
התרחשות

הרעב פגע באזורים נרחבים בצפון אירופה וביניהם גרמניה, חלקו הצפוני של סקנדינביה, צפון צרפת, איי בריטניה (מלבד צפון סקוטלנד), מדינות הבלקן וכן מערב פולין. היא נעצרה בדרום על ידי הרי האלפים והפירנאים. רעב זה מציין את אחת מנקודות המפנה בהיסטוריה של אירופה בימי הביניים. שכן, בתקופה זו פסקה תקופת השגשוג שררה באירופה במשך זמן מה, וגרמה לשינויים משמעותיים ביחס לכנסייה ולאוכלוסין.
"עידן הקרח הקטן" (מאה ה-14 עד המאה ה-19), שהחל בתקופה זו גרם להתקררות אקלים קיצונית באירופה, התקררות שהתבטאה בחורפים קפואים וקיציים רווי גשמים. אקלים זה פגע בתוצרת החקלאית בצורה משמעותית. היבול שגדל נהרס על ידי הגשם, השדות היו קשים לחרישה חדשה, והיבול שהצליח לגדול בתנאים הקשים היה מועט.
אביב של שנת 1315 היה גשום מאוד. הגשמים הרבים הקשו על חרישת השדות, וכן גרמו לזרעים שנזרעו להירקב. ב-1316, המזג האוויר הקשה לא הרפה, ואנשים היו כבר חלשים מחוסר תזונה ואיבדו את יכולתם לעבוד את האדמה הקרה. בקיץ של 1317 האקלים השתפר, אך ההתאוששות לא קרבה לבוא. הזרעים שבדרך כלל נשמרו לזריעה כבר נאכלו על ידי האנשים, היה מחסור בבהמות משא, שני עניינים אלו עיכבו זריעת שדות חדשים, והתוצרת חזרה להרגלה רק בשנת 1325. בשנת 1317, הרעב הכה כבר בכל שכבות האוכלוסייה, לורדים, מלכים ואיכרים הושפעו כאחד. עדות לחוסר של המלכים במסמכים שונים וכן בכרוניקל של סאנט אלבה, שם מדווח כי מלך אנגליה אדוארד השני, התקשה למצוא לחם לעצמו ופמלייתו.
בשנים הראשונות לרעב עלה יוקר המחיה בצורה דרסטית. מחיר החיטה, שעועית ואפונה עלה פי חמישה, ואף המלח (שהיה חשוב ביותר בתקופה זו מכיוון ששימש להמלחת ושימור הבשר), עלה ל-35 שילינגס.ישנן עדויות לכך שהערך התזונתי של הלחם שכן נוצר היה דליל ביותר, וכך גם אנשים שאכלו היו בתת-תזונה. המחסור הגדול הצריך את התאמתם של אנשי אירופה לתנאי החיים החדשים. חלק מהלורדים עברו מחקלאות ישירה להשכרה על מנת שיהיה להם הכנסה. לורדים אחרים קיצצו בכוח אדם, ואף משכנו את נכסיהם. האיכרים לרוב, משכנו את חפציהם ומכרו את אדמתם לכנסייה עבור כסף מזדמן. במהלך שנות הרעב, אנשים ניזונו בעיקר מליקוט צמחים, שורשים, אגוזים ואף קליפות עצים ביערות. וכשזה אזל אנשים פנו לבשר סוסים וכלבים, אשר נעשה מצרך יקר.
הרעב החמיר במהלך השנים כי תוצרת האדמה קטנה משנה לשנה. הסיבה לכך לא הייתה נעוצה רק באקלים הקשה, אלא גם מפני שהמחסור בתזונה החליש את אנשי אירופה פיזית ופגם ביעילות עבודתם. בנוסף לכך, חוסר המזון החליש גם את בעלי החיים במשק, שכתוצאה מכך התקשו לחרוש. כאשר האנשים לא מצאו תבואה הם נאלצו לשחוט את חיות המשק שלהם, דבר שהקשה על עבודת האדמה בשנים הבאות. המלחמות שאפפו את אירופה במאה ה-14, הגבירו את עוצמת ההרס והקטינו בצורה משמעותית את תפוקת היבול.
גידול האוכלוסין בתקופה שקדמה לרעב, השפיע גם הוא על המצוקה הקשה בזמן הרעב. שהרי היו יותר אנשים להאכיל, ובכך גם יותר אנשים במצוקה. הרעב גרם לשתי תופעות הפוכות באוכלוסייה. מחד גיסא, מבוגרים וזקנים רבים הרעיבו את עצמם עד מוות על מנת לאפשר לבני משפחתם הצעירים יותר לאכול ולשרוד, וכן בתקווה שהם יוכלו לעבד את האדמה. מאידך גיסא, היו לא מעט דיווחים של קניבליזם (דיווחים שאין דרך לאמתם), ונטישת ילדים. הסיפור של עמי ותמי הידוע בשם הנזל וגרטל, ממעשיות האחים גרים מתאר תופעה זו של נטישת ילדים ביערות.
השלכות

ל"רעב גדול" היו השלכות על האוכלוסין, על הכנסייה וכן על התרבות האלימה.
הכנסייה
בתקופת הרעב המון אנשים ויתרו על נכסיהם וקרקעותיהם לכנסייה, על מנת לקבל כסף מהיר ובשל כך נכסי הכנסייה גדלו מאוד בתקופה זו. עם זאת, היחס של האנשים השפוטים לאנשי הכנסייה השתנה. "הרעב הגדול" הביא משבר אמוני בקרב המאמינים הנוצריים משום שתפילותיהם לא נענו. הם החלו לערער תחת הסמכות והכוח של הכנסייה הקתולית רומנית ששלטה אז, ואיפשר [דרושה הבהרה] לתנועות נוצריות שונות שעד אז נחשבו כתות משום שהתנגדו לאפיפיור.
השלכות > אוכלוסייה

בתקופה שלפני "הרעב הגדול" (800 עד 1300) היה גידול מסיבי באוכלוסין, ריבוי זה נחלש עוד בתקופה שקדמה לרעב, אך יש רואים ב"רעב בגדול" את הסיום הסופי של צמיחה זו. יש המקשרים בין תקופת "הרעב הגדול" למחיר הדמים העצום שגבתה המגפה השחורה בהמשך המאה ה-14, שכן היא החלישה את אנשי אירופה מבחינה בריאותית. תוחלת החיים בתקופת הרעב הייתה פחות מ-30 בעוד שבתקופה שלאחר הרעב (1376) היא עלתה לגיל 35. בנוסף לכך, הרעב גרם למצב קיצון בו אנשים הרגישו צורך הישרדותי לגנוב. תרבות אלימה זו רק התעצמה בשנים לאחר הרעב .
הערות שוליים

1 2 3  The Effects of the Little Ice Age (c. 1300-1850), Clark Science Center Smith College
↑  Henry Lucas. "The Great European Famine of 1315, 1316, and 1317", Speculum Vol. 5, No. 4 (Oct., 1930), pp. 343.
1 2  Lynn H Nelson."The Great Famine and the Black Death 1315–1317, 1346–1351". Lectures in Medieval History. WWW Virtual Library. Retrieved November 2015
↑  Jan Oosthoek, עידן הקרח הקטן
↑  Lynn H Nelson."The Great Famine and the Black Death 1315–1317, 1346–1351". Lectures in Medieval History. WWW Virtual Library. Retrieved November 2015.
↑  William Chester Jordan.The Great Famine: Northern Europe in the Early Fourteenth Century (New Jersey: Princeton University Press, 1997) page 7
↑  William Chester Jordan.The Great Famine: Northern Europe in the Early Fourteenth Century, page 8.
↑  Lynn H Nelson."The Great Famine and the Black Death 1315–1317, 1346–1351". Lectures in Medieval History. WWW Virtual Library. Retrieved November 2015.
1 2  Lynn H Nelson."The Great Famine and the Black Death 1315–1317, 1346–1351". Lectures in Medieval History. Retrieved 7 November 2015.
↑  Kathleen Troup. "The great famine: northern Europe in the early fourteenth century" Economic History Review. Vol. 50 (Aug 1997), p583-584.
↑  Lynn H Nelson."The Great Famine and the Black Death 1315–1317, 1346–1351". Lectures in Medieval History. Retrieved November 2015.
↑  Lynn H Nelson."The Great Famine and the Black Death 1315–1317, 1346–1351". Lectures in Medieval History. Retrieved 7 November 2010.
↑  Kathryn Warner, Edward II: The unconventional king, (Glocestshire: Amber publishing, 2014) page 22.
↑  Annates Johannes de Trokelowe. "Famine of 1315", Rolls Series, No. 28 (London, 1866), pp. 92-95. Translated by Brian Tierney.
↑  Annates Johannes de Trokelowe, "Famine of 1315", Rolls Series, No. 28 (London, 1866), pp. 92-95. Translated by Brian Tierney.
↑  William Chester Jordan,The Great Famine: Northern Europe in the Early Fourteenth Century, page 154.
↑  Joseph Anthony Narciso Z. Tiangco. The Way of Psychology: Nothingness and Relatedness in the Intellectual History of Psychology (Philippines :central Books Inc: 2008).
↑  William Chester Jordan,The Great Famine: Northern Europe in the Early Fourteenth Century) page 8.
אורין האץ'

אורין האץ' (באנגלית: Orrin Hatch;‏ 22 במרץ 1934 – 23 באפריל 2022) היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת יוטה מ-1977 עד 2019. האץ' היה גם הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית מ-2015 עד תום כהונתו.
ביוגרפיה

אורין האץ' נולד בהומסטד (אנ'), פרבר של פיטסבורג שבפנסילבניה, בנם של ג'סי והלן. ב-1952 סיים את לימודיו בתיכון בולדין פארק שבפרברי פיטסבורג. ב-1959 סיים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת בריגהאם יאנג שביוטה, ב-1962 סיים תואר JD במשפטים מאוניברסיטת פיטסבורג וב-1963 הוסמך כעורך דין. עבד כעורך דין בפיטסבורג וב-1969 עבר ליוטה והמשיך לעסוק במשפטים.
ב-1976 זכה בבחירות לנציגות יוטה בסנאט לאחר שגבר על הסנאטור המכהן פרנק מוס מהמפלגה הדמוקרטית. מאז נבחר עוד שש פעמים לתקופות כהונה נוספות, בפעם האחרונה ב-2012 לתקופת כהונה שהסתיימה בינואר 2019.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000 התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, אך פרש לאחר שזכה לתמיכה מועטה באסיפות הבחירה באיווה ותמך במועמדותו של ג'ורג' ווקר בוש.
כיהן כיושב ראש ועדת העבודה של הסנאט בקונגרס ה-97 וה-99 (1981–1987), יושב ראש ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית בקונגרס ה-104, ה-106, ה-107 וה-108 (1995–2001 ו-2003–2005) ויושב ראש ועדת המימון בקונגרס ה-114 (מינואר 2015). הוא כיהן בנוסף כחבר בוועדת המשפטים, בוועדת הבריאות, חינוך, עבודה ופנסיה ובוועדה המשותפת של הקונגרס לענייני מיסוי.
מינואר 2015 ועד תום כהונתו בסנאט, היה הנשיא הזמני של הסנאט, כסנאטור הוותיק ביותר במפלגת הרוב הרפובליקנית, ולפיכך היה השלישי בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית, לאחר סגן הנשיא ולאחר יושב ראש בית הנבחרים. הוא היה הסנאטור השני מבחינת משך כהונתו אחרי הסנאטור מורמונט, פטריק לייהי מהמפלגה הדמוקרטית.
בינואר 2018 הודיע כי לא יתמודד בבחירות לתקופת כהונה נוספת. בנובמבר באותה שנה העניק לו הנשיא דונלד טראמפ את מדליית החירות הנשיאותית.
הוא כיהן בחבר הנאמנים של מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
נפטר ב-23 באפריל 2022. הותיר אחריו אישה, איליין, לה נישא בשנת 1957, ושישה ילדים. האץ' ואשתו היו חברים בכנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים.