stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קליפורניה (BB-44)

| --- | --- |
USS קליפורניה בלב ים, באמצע שנות ה-30
USS קליפורניה בלב ים, באמצע שנות ה-30
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת טנסי
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Mare Island Naval Shipyard 
 הוזמנה:  28 בדצמבר 1915
 תחילת הבנייה:  25 באוקטובר 1916
 הושקה:  20 בנובמבר 1919
 תקופת הפעילות:  10 באוגוסט 1921 – 14 בפברואר 1947 (25 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-1 במרץ 1959
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 32,818 טון, מקסימלי: 33,723 טון
 אורך:  190 מטר
 רוחב:  29.69 מטר
 שוקע:  9.19 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  1,083 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  15,000 ק"מ
 הנעה:  טורבינות קיטור בהספק 28,600 כוחות סוס (21.3 מגה-וואט)
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת השריון: 8–13.5 אינץ' (203–343 מ"מ)   ברבטות: 13 אינץ' (330 מ"מ)   צריחי התותחים: 18 אינץ' (457 מ"מ)   מגדל הניווט: 16 אינץ' (406 מ"מ)   שריון הסיפון: 3.5 אינץ' (89 מ"מ)
 חימוש:  12 תותחים בקוטר 14 אינץ' (356 מ"מ)   14 תותחים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ)   4 תותחים בקוטר 3 אינץ' (76 מ"מ)   2 צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה קליפורניה (BB-44) הייתה השנייה מבין שתי אוניות המערכה מסדרת טנסי שנבנתה עבור הצי של ארצות הברית בין הנחת השדרית שלה באוקטובר 1916 לבין כניסתה לשירות באוגוסט 1921. סדרת טנסי הייתה חלק מאוניות המערכה הסטנדרטיות של שתים עשרה אוניות מערכה שנבנו בשנות ה-10 וה-20 של המאה ה-20, והן היו פיתוחים של סדרת ניו מקסיקו הקודמת. הן היו חמושות בסוללה של 12 תותחי 14 אינץ' (356 מילימטרים) בארבעה צריחים בעלי שלושה תותחים. קליפורניה שירתה כאוניית הדגל של צי הקרב בצי האוקיינוס השקט במשך הקריירה שלה בזמן שלום. היא בילתה את שנות ה-20 וה-30 בהשתתפות בתרגילי אימון ציים שגרתיים, כולל בעיות הצי השנתיות, והפלגות ברחבי אמריקה ומחוצה לה, כגון ביקור ברצון טוב באוסטרליה ובניו זילנד ב-1925.
קליפורניה עגנה בפרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941 כשהיפנים תקפו את הנמל, מה שהכניס את ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. האונייה נפגעה באורח בינוני מצמד טורפדות ומפצצה, אך שריפה השביתה את מערכת החשמל של האונייה, ומנעה את השימוש במשאבות לשמירה על האוניה. קליפורניה התמלאה באיטיות במים במהלך שלושת הימים הבאים ולבסוף שקעה. הצוות שלה ספג אבדות כבדות בתקיפה וארבעה אנשי צוות קיבלו את עיטור מדליית הכבוד על מעשיהם במהלך התקיפה. היא נמשתה באפריל 1942, תוקנה ונבנתה מחדש, וחזרה לשירות בינואר 1944.
האונייה תמכה לאחר מכן בפעולות האמפיביות שנערכו במהלך המלחמה בזירת האוקיינוס השקט, כולל המערכה על איי מריאנה ופלאו (אם כי היא נפגעה בהתנגשות עם טנסי וכך החמיצה את קרב פלליו) והמערכה בפיליפינים, במהלכה השתתפה במערכה. קרב מצר סוריגאו. היא נפגעה מקמיקזה במהלך הפלישה למפרץ לינגאיין בינואר 1945, אך לאחר שעברה תיקונים, היא הצטרפה מחדש לצי שתמך בחיילים שנלחמו באוקינאווה במהלך קרב אוקינאווה. הצוות שלה השתתף בכיבוש יפן לאחר תום המלחמה, ולאחר שחזרה לארצות הברית דרך האוקיינוס ההודי והאטלנטי, הושבתה בפילדלפיה ב-1946. היא נשארה במילואים של הצי עד 1959, אז נמכרה לגרוטאות.
תכנון

שתי אוניות המערכה מסדרת טנסי אושרו ב-3 במרץ 1915, והן היו ברוב המובנים חזרות על אוניות המערכה מסדרת ניו מקסיקו, ההבדלים העיקריים היו גשרים מוגדלים, גובה רב יותר עבור צריחי הסוללה הראשיים והעברת הסוללה המשנית לסיפון העליון.
טנסי הייתה באורך כולל של 624 רגל (190 מטרים), רוחב של 97 רגל 5 אינץ' (29.69 מטרים) ושוקע של 30 רגל 2 אינץ' (9.19 מטרים). הדחק האונייה היה 32,300 טונות ארוכות (32,818 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 33,190 טונות ארוכות (33,723 טונות) במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי תיבת הילוכים טורבו-חשמלית בעלת ארבעה צילינדרים של ג'נרל אלקטריק ושמונה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט בדירוג של 26,800 כוחות סוס (20,000 קילוואט), והעניקו לה מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). לאונייה היה טווח שיוט של 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). הצוות שלה מנה 57 קצינים ו-1,026 מלחים. בעת בנייתה, הותקנו לה שני תרני סריג עם צמרות נקודתיות עבור סוללת התותחים הראשית.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ)/50 קליבר בארבעה צריחים של שלושה תותחים על קו האמצע, ממוקמים בשני זוגות ירי-על מקדימה ומאחורי המבנה. שלא כמו אוניות מערכה אמריקאיות קודמות עם צריחים משולשים, צריחים אלו אפשרו לכל קנה להתרומם באופן עצמאי. מאחר שטנסי הושלמה לאחר קרב יוטלנד, שהוכיח את ערכה של אש ארוכת טווח מאוד, שונו צריחי הסוללה העיקריים שלה בעודם בבנייה כדי לאפשר הגבהה ל-30 מעלות. הסוללה המשנית כללה 14 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/51 קליבר המורכבים בקזמטים בודדים המקובצים במבנה העילי באמצע האונייה. בתחילה, האונייה הייתה אמורה להיות מצוידת ב-22 תותחים, אך חוויות בים הצפוני במהלך מלחמת העולם הראשונה הוכיחו כי התותחים הנוספים, שהיו ממוקמים בגוף האונייה, היו בלתי שמישים בשום מצב מלבד בים רגוע. כתוצאה מכך צופו הקזמטים כדי למנוע הצפה. הסוללה המשנית הוגדלה עם ארבעה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)/50 קליבר. בנוסף, טנסי הרכיבה גם שני צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף, אחד בכל צד רוחב.
חגורת השריון הראשית של טנסי הייתה בעובי 8–13.5 אינץ' (203–343 מילימטרים), בעוד הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי עד 3.5 אינץ' (89 מילימטרים). בצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 18 אינץ' (457 מילימטרים) על ברבטות בעובי 13 אינץ' (330 מילימטרים). למגדל הניווט שלה היו דפנות בעובי 16 אינץ' (406 מילימטרים).
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > חילוץ, תיקון והחזרה לשירות

במהלך החודשים הבאים, נמשכו מאמצי החילוץ כשהעובדים תיקנו את גוף האונייה ושאבו את המים, ולבסוף הציפו מחדש את האונייה ב-25 במרץ 1942. ב-5 באפריל, האונייה ספגה פיצוץ מקרי בשעה 13:15, ככל הנראה כתוצאה מתערובת של אדי מזוט וגז מימן גופרי. הפיצוץ עקר את התיקון ששימש לכיסוי החור הקדמי בגוף האונייה וגרם נזק לדלתות אטומות למים, מה שגרם להצפות חמורות. במהלך הימים הבאים, צוות החילוץ נאלץ לתקן מחדש את גוף האונייה ולשאוב אותו שוב. ב-9 באפריל, קליפורניה הצליחה להיכנס למבדוק היבש מס' 2 בפרל הארבור; לאחר השלמת תיקונים ראשוניים, היא הוצפה מחדש ב-9 ביוני ונשארה בנמל מספר חודשים.
ב-10 באוקטובר, קליפורניה עזבה את פרל הארבור ופגשה את המשחתת גאנסבורט בים; שני כלי השיט המשיכו לפוג'ט סאונד, שם קליפורניה עברה תיקונים קבועים ומודרניזציה גדולה. עבודה זו נמשכה בין 20 באוקטובר 1942 ל-31 בינואר 1944. כל התותחים של האונייה, מלבד הסוללה הראשית, הוסרו והמבנה העילי שלה נהרס לחלוטין כהכנה לשחזור. גוף האונייה שלה הורחב כדי לשפר את תוכנית ההגנה התת-מימית ולהגביר את היציבות. מערכות בקרת אש חדשות, שהוסטו מסיירות קלות שהוסבו לנושאות מטוסים קלות, הותקנו ומכ"ם ה-CXAM שלה הוסר והותקן באואהו. הסוללה המשנית המעורבת של תותחי 5 אינץ' 51 קליבר ו-25 קליבר הוחלפה בסוללה אחידה של 16 תותחי 5 אינץ'/38 קליבר בשמונה צריחים תאומים. אלה נשלטו על ידי ארבעה מנהלי בקרת אש Mk 37. סוללת הנ"מ הקלה עודנה שוב, ומורכבת כעת מ-10 צריחים מרובעים של תותחי בופורס בקוטר 40 מ"מ (1.6 אינץ') ו-43 תותחי אורליקון בקוטר 20 מ"מ (0.79 אינץ').
ההגנה האופקית חוזקה במידה ניכרת כדי לשפר את התנגדותה להתקפה אווירית; 3 אינץ' של פלדה לטיפול מיוחד (STS) נוספו לסיפון מעל מחסני התחמושת ו-2 אינץ' (51 מילימטרים) של STS נוספה במקום אחר. מגדל הניווט הישן, המשוריין בכבדות, הוסר ובמקומו הוקם מגדל קטן יותר כדי להפחית את ההפרעה לשדות האש של תותחי הנ"מ. המגדל החדש הוסר מאחת הסיירות מסדרת ברוקלין שנבנתה מחדש לאחרונה. התורן הקדמי הוחלף בתורן מגדל ששיכן את הגשר ומנהל הסוללה הראשי, והארובה השנייה שלה הוסרה, כאשר הדוודים הללו נפלטו לתוך ארובה קדמית מוגדלת. השינויים הכפילו את צוות האונייה, ל-114 קצינים ו-2,129 מלחים. גם דוודי האונייה שופצו, מה שאפשר לה לשמור על מהירות של 20.5 קשרים למרות העלייה בהדחק.
ב-31 בינואר 1944, קליפורניה, תחת פיקודו של קפטן הנרי פוינטר ברנט, עזבה את פוג'ט סאונד והחל בסדרה של ניסויים ימיים ואחריהם שיוט טלטלה ליד סן פדרו. האונייה הועסקה אז במגוון אימונים כדי להכין את הצוות, שרבים מהם היו טריים מאימונים ראשוניים, לפעולות לחימה באוקיינוס השקט. בעודה בסן פרנסיסקו, האונייה עברה שיפוץ מכונות נוסף באפריל, וב-5 במאי האונייה יצאה כדי להצטרף לצי שהתאסף במרכז האוקיינוס השקט למערכה באיי מריאנה. היא המשיכה תחילה לאיי הוואי, שם השתתפה באימון הפגזות חוף ליד קאהולאווה. היא עזבה את האזור ב-31 במאי, לכיוון המעגן ברואה-נאמור באיי מרשל. קליפורניה הגיעה לשם ב-8 ביוני, שם הצטרפה לקבוצת משימה (TG) 52.17, קבוצת תמיכה באש 1, בפיקודו של אדמירל משנה ג'סי ב' אולדנדורף.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > המערכה בפיליפינים

קליפורניה עזבה את Espiritu Santo ב-17 בספטמבר ועברה לאורך חופי גינאה החדשה, שם צפו אנשי הצוות בקרבות בין הכוחות היפניים והאוסטרליים במהלך המערכה בגינאה החדשה. האונייה הגיעה למנוס ב-22 בספטמבר, שם החלו ההכנות למבצע הבא. קליפורניה, שוב חלק מקבוצת ההפגזות של אולדנדורף, שכללה כעת את מרילנד, מיסיסיפי, פנסילבניה, טנסי ווירג'יניה המערבית, יצאה ב-12 באוקטובר לכיוון הפיליפינים. המערכה בפיליפינים החלה חמישה ימים לאחר מכן עם נחיתות ראשוניות של גדוד הריינג'רים השישי באיים דינאגט וסולואן. המתקפה האחרונה גרמה ליפנים להיות מודעים למתקפה הממשמשת ובאה על הפיליפינים, שהובילה להפעלת מבצע Sho-Gō 1, ההתנגדות המתוכננת לנחיתה של בעלות הברית. שולות מוקשים של בעלות הברית החלו אז לטהר נתיבים לתוך מפרץ לייטה כהכנה לנחיתות העיקריות בלייטה. ב-19 באוקטובר החלה הפגזת האי, והיא נמשכה למחרת כשהכוחות עלו לחוף. מטוס קרב זירו צלל לעבר האונייה מאוחר יותר באותו היום, אחד מהקמיקזות הראשונים, אך אש נ"מ כבדה הוציאה את המטוס ממסלולו והוא התרסק ללא פגיעה ליד החרטום הימני.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > המערכה בפיליפינים > קרב מפרץ לינגאיין

ב-20 בנובמבר היא עזבה למנוס לתיקונים שנמשכו בין 25 בנובמבר ל-15 בדצמבר. לאחר מכן היא המשיכה לכבישי קוסול בפלאו, שם נשארה עד 1 בינואר 1945, אז יצאה לדרך לחזור למפרץ לייטה. לאחר הצטרפותה מחדש לקבוצת ההפצצות, הצי הפליג למערב לוזון כדי לבצע את המתקפה הגדולה הבאה במפרץ לינגאיין בצד המערבי של האי. כלי טיס יפניים תקפו את הצי תוך כדי הפלגה, אם כי קליפורניה לא נפגעה בהתקפות. הצי הגיע למפרץ ב-5 בינואר ונכנס אליו למחרת בבוקר. מוקדם באותו בוקר שיגרה קליפורניה את המטוסים הימיים שלה כדי לאתר את נפילות הפגזים שלה לפני שפתחה באש על האי סנטיאגו בצד המערבי של המפרץ כדי לשתק כל ארטילריה יפנית שעלולה לאיים על כוחות בעלות הברית ברגע שייכנסו למפרץ לינגאיין. שולות המוקשים של הצי טיהרו נתיבים אל תוך המפרץ, וקליפורניה חיפתה עליהן. עם אולדנדורף על הסיפון, היא הובילה את קבוצת ההפגזות אל המפרץ כדי להתחיל בהפגזה כדי להתכונן לפלישה למפרץ לינגאיין.
זמן קצר לאחר השעה 17:15 באותו יום, זוג קמיקזות של מטוסי זירו התקרב אל האונייה; התותחנים של קליפורניה ירו באחד מהם, אך השני פגע בה בצד השמאלי לצד התורן המרכזי. בנזין ממכלי הדלק של המטוס הצית שריפה ופגז 5 אינץ' מאונייה אחרת פגע בטעות באחד מתותחי ה-5 אינץ' של קליפורניה, התפוצץ בתוך הצריח והצית אש נוספת. שתי השריפות דוכאו תוך שתים עשרה דקות, אך הקמיקזה גרמה אבדות משמעותיות: 44 אנשי צוות נהרגו ועוד 155 נפצעו. תיקונים זמניים בוצעו בזמן שהאונייה נשארה בעמדה, והמשיכה להפגיז עמדות יפניות. כוחות של הארמייה השישית עלו לחוף ב-9 בינואר, ובין 10 ל-18 בינואר, קליפורניה עזבה את המפרץ כדי לפטרל בים סין הדרומי כדי להישמר מפני התקפה אפשרית של הצי היפני. לאחר מכן היא חזרה למפרץ לינגאיין אך עזבה ב-22 בינואר לאוליטי, והגיעה לשם ב-28 בינואר.
קליפורניה עזבה את אוליטי והמשיכה לפרל הארבור, שם שהתה בין 6 ל-8 בפברואר, ולאחר מכן עזבה לפוג'ט סאונד לתיקונים ושינויים קבועים. ב-24 באפריל, קליפורניה יצאה לדרך לסדרה קצרה של ניסויים לפני שפנתה דרומה ללונג ביץ' ב-29 באפריל. עבודות נוספות נעשו שם בין 2 ל-10 במאי, ובמהלכן היא עברה גם שיוט ניסויים. ב-10 במאי, היא עזבה את קליפורניה כדי לחזור לצי, ואז התכוננה להתקפה על אוקינאווה. במהלך דרכה, היא עצרה בפרל הארבור בין 16 ל-29 במאי ובאוליטי בין 9 ל-12 ביוני, ולאחר מכן פנתה צפונה לאיי ריוקיו.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > פעולות אחרונות

קליפורניה עגנה מול אוקינאווה ב-15 ביוני, עד אז נלחמו הכוחות האמריקאים על האי במשך יותר מחודשיים. היפנים פתחו במסע קמיקזה גדול במהלך המבצעים באוקינאווה וסביבתה, והתקפות אלו נמשכו בזמן שקליפורניה הייתה בעמדה. ב-17 וב-18 ביוני, היא והסיירות הכבדות ניו אורלינס וטסקלוסה הפגיזו עמדות יפניות על רכסי יאסו-דייק ויוזה-דייק לתמיכה בדיוויזיית הרגלים ה-96. ערפל כבד הפריע למאמצים של המטוסים הימיים של האונייה לאתר עמדות יפניות סמויות, אך קליפורניה ערכה בכל זאת הפגזה כבדה על האזור במהלך היומיים. לאחר מכן היא סיירה מחוץ לאי עד 14 ביולי כדי למנוע מכל כוחות ימיים יפניים לתקוף את צי הפלישה. בין 15 ל-22 ביולי היא עגנה ב-Kerama Rettō, ומילאה דלק ומחסנים, ולאחר מכן הצטרפה לכוח משימה 95, שנשלח לים סין המזרחי כדי לפנות מוקשים. ב-8 באוגוסט היא נותקה מ-TF 95 לצורך תחזוקה במפרץ סן פדרו בפיליפינים, העבודה נמשכה בין 11 ל-15 באוגוסט.
כשהייתה שם, הצוות של קליפורניה קיבל הודעה על הכניעה היפנית. לאחר שהעבודה הושלמה, היא יצאה צפונה למפרץ נאקאגוסוקו, אוקינאווה, שם נשארה מ-23 באוגוסט עד 20 בספטמבר, ממתינה לפקודות נוספות. לאחר מכן היא עזבה, בדרך לוואקאיאמה, לשם הגיעה ב-23 בספטמבר כדי לתמוך בחיילי הארמייה השישית כשהחלו בכיבוש יפן. בשבוע שלאחר מכן, היא המשיכה צפונה יותר ליוקוסוקה, לשם הגיעה ב-3 באוקטובר ועגנה ליד אוניית המערכה נגאטו. לאחר מכן, קליפורניה הצטרפה לקבוצת משימה 50.5, יחד עם טנסי וכמה אוניות נוספות לחזרה לארצות הברית. הם עזבו את יפן ב-15 באוקטובר, לכיוון מספנת הצי של פילדלפיה. הם הפליגו דרומה לסינגפור, ועצרו שם ב-23 באוקטובר, שם פגשו ספינות מלחמה בריטיות, צרפתיות ואיטלקיות. לאחר מכן המשיכה קבוצת המשימה דרך מצר מלאקה אל האוקיינוס ההודי, ועצרה בקולומבו בין 30 באוקטובר ל-3 בנובמבר. שם, היא העלתה קבוצת חיילים דרום אפריקאים בדרך הביתה.
האוניות עצרו לאחר מכן בקייפטאון, דרום אפריקה בין 15 ל-18 בנובמבר, שם הורדו החיילים הדרום אפריקאים. לאחר מכן, קליפורניה ושאר כלי השיט נכנסו לאוקיינוס האטלנטי, ועצרו בסנט הלנה ובאי אסנסיון בדרך ליעדם. הם הגיעו לפילדלפיה ב-7 בדצמבר, שם 754 קצינים וחיילים נשלחו למרכזי שחרור. עוד 40 קצינים ו-1,345 חיילים שוחררו במהלך החודשים הבאים כשהצוות הכין את האונייה להשבתה. היא שובצה באופן רשמי במילואים, עדיין בתפקיד, ב-7 באוגוסט 1946. האונייה הוצאה משירות ב-14 בפברואר 1947 ונשארה במילואים של הצי במשך עשור נוסף לפני שנמחקה מרשימות הצי ב-1 במרץ 1959. לאחר מכן היא נמכרה לתאגיד בניית ספינות של בית לחם ב-10 ביולי ונגרטה. פעמון ברונזה יצוק במשקל 350 ליברות (160 קילוגרם) נשמר והוצג בסקרמנטו בפארק הקפיטול של מדינת קליפורניה.
קליפורניה מפליגה במהירות גבוהה, 1921
קליפורניה יורה מטח דופן
מבט על ירכתי קליפורניה
קליפורניה טבעה במים רדודים בפרל הארבור לאחר התקיפה.
אחד מהתותחים של קליפורניה מורם מהאונייה כדי להקל עליה לפני שנמשתה, בערך פברואר 1942
קליפורניה לאחר בנייה מחדש
קליפורניה מול גואם ביולי 1944
מפה המציגה את תנועות הצי האמריקאי והיפני במהלך קרב מצר סוריגאו
לב שבור

גרפיטי בכיכר החטופים במהלך מלחמת חרבות ברזל עם הכיתוב "הותר לפרסום - נשבר הלב"
לב שבור (באנגלית: Broken heart; ידוע גם בנרדפות: דְּאָבוֹן לֵב, כְּאֵב לֵב ושברון לב) הוא מושג המתאר שילוב של תחושות המתרחשות במוח כגון אכזבה, כישלון וגעגוע עזים ומורגש על פי רוב בפרדות חד צדדיות רומנטיות, פרידה מאדם קרוב או במהלך דחייה חברתית. ומתאר תחושה של אהבה אבודה וגעגוע.
סיבות הישרדותיות

קשרים חברתיים קרובים חשובים לצרכים הישרדותיים כמו: רבייה, הצורך להיות נאהב והצורך למשפחה (על פי תאוריית הצרכים). לכן לב שבור מורגש עקב אינסטינקט הישרדותי, ושמטרתו לעודד אדם לשמור מערכות היחסים הקרובות אליו, על ידי תחושות לא נעימות כאשר יחסים אלה אובדים. ובכך לשמור על היתרונות הקשר.
סיבות הישרדותיות > השלכות של שברון לב

שברון לב מוביל במקרים רבים לחרדה, הוא גורם לחץ עיקרי ונמצא כגורם לאירועים של דיכאון קליני רבים, דיכאון מסוג זה מוביל למצב רוח ירוד, ומשפיע מאוד על התפקוד החברתי של הסובלים ממנו. תחושות אלה, עלולות להביא לקרדיומיופתיה (תסמונת הלב השבור) המתוארת בדרך כלל ככאב פיזי באזור החזה, הלב או הבטן, הנובע מהלחץ הרגשי שנגרם. במקרים קיצוניים לב שבור אף יכול לגרום להפרעת דחק פוסט טראומטית העלולה להחריף את המצב ולגרום לתגובות לחץ מוגברות ודחיה עצמית.
סיבות הישרדותיות > ההתמודדות האדם עם שברון לב

מודל קובלר-רוס מדבר על חמישה שלבים בהם אדם מתמודד עם אובדן (שלרוב גורם לשברון לב):
תחילה האדם מכחיש את האובדן/פרידה משוכנע שמדובר בטעות או שהדבר לא השפיע עליו.
בהמשך מתמודד עם זעם על המצב הקיים שלב זה קשה בעיקר בגלל תגובות כעס חוזרות של הסביבה.
האדם מתמקח על האבל השלב יכול להתבטא באמירות כגון "אני אעשה הכול, רק תן לי עוד כמה שנים לחיות".
דיכאון, האדם מרגיש חסר אונים וחלש שלב זה מתאפיין בתחושת אובדן חזקה.
לבסוף - קבלה, בשלב זה יש ויתור על המאבק נגד הגורל והפסקה של משא ומתן וחשבונות עם העבר ועם הסביבה. בשלב זה האדם מסוגל לבטא מגוון של רגשות משלבים הקודמים, להשלים עם סופיות החיים ולהיפרד מהקרובים שאיבד או שעומד לאבד.
על פי אליזבת קובלר-רוס, תהליך זה קורה לכל אדם החווה אובדן או פרידה ואנשים המקבלים תמיכה מהסביבה נוטים להיות אלה המחלימים לאחר השלבים, תהליך זה קורה באופן שונה בכל אדם וקשה יותר ככל שההשקעה בזוגיות הייתה גדולה יותר.
שברון לב בתרבות

בסיפורים וסרטים רבים מופיע המושג שברון לב, לרוב לאחר פרידה או אובדן. במקרים רבים דמויות מתות לאחר שסבלו מאובדן.
גם בהתייחסות מקראית הביטוי מופיע:
חֶרְפָּ֤ה שָׁ֥בְרָ֥ה לִבִּ֗י וָֽאָ֫נ֥וּשָׁה; וָֽאֲקַוֶּ֣ה לָנ֣וּד וָאַ֑יִן וְ֝לַמְנַֽחֲמִ֗ים וְלֹ֣א מָצָֽאתִי
המחזאי ויליאם שייקספיר מציג במחזה "אנטוני וקלאופטרה" את הדמות אנוברבוס אשר מת מלב שבור לאחר שבגד בחבר, גם במחזה רומאו ויוליה הציג ויליאם שייקספיר את הדמות ליידי מונטגיו מתה מלב שבור לאחר גירוש בנה.
ראו גם

ריקנות
תאוריית הצרכים
בדידות
אהבה נכזבת
פסל בתל אביב של לב שבור
השפעות של שברון לב
קטע מהמחזה רומיאו ויוליה
אם אתה מגיע לריו... אתה מת

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  פיליפ קלייר
 תסריט:  פיליפ קלייר זאב רווח
 שחקנים ראשיים:  אלדו מאצ'יונה רוברטה קלוסה זאב רווח
 מדינה:  צרפת ברזיל
 הקרנת בכורה:  1987 
 משך הקרנה:  100 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אם אתה מגיע לריו... אתה מת (בצרפתית: Si tu vas à Rio... tu meurs) הוא סרט קומדיה צרפתי-ברזילאי משנת 1987 שבוים על ידי הבמאי היהודי-צרפתי פיליפ קלייר. בסרט כיכבו אלדו מאצ'יונה, רוברטה קלוסה, וזאב רווח.
זהו סרט ההמשך לסרט "Plus beau que moi, tu meurs"(צר') אשר הסתיים במקום ממנו הסרט הזה מתחיל, כאשר אלדו נתקע על האי הבודד.
תקציר העלילה

עלילת הסרט מתמקדת באלדו, אשר תקוע על אי בודד במשך מספר שנים. הכל משתנה כאשר ביום אחד מגיעים אל האי קבוצת פושעים במסגרת ציד כרישים שהם עורכים והם מגלים להפתעתם את אלדו. בהמשך הפושעים לוכדים כריש ומגלים שהוא מלא בחבילות קוקאין, אשר להערכתם ננטשו על ידי מבריחי סמים. על מנת לוודא שהפושעים יחלצו אותו מהאי אלדו משכנע את הפושעים שהוא מכיר אנשים בריו דה ז'ניירו שיהיו מסוגלים לסייע במכירת הסמים. בעקבות כך הפושעים מסייעים להביא את אלדו לריו דה ז'ניירו.
בינתיים, אחיו התאום של אלדו, מרקו, אשר היה כומר במנזר, נשלח על ידי הכנסייה לעבוד בשכונת מצוקה בריו דה ז'ניירו. השנים אינם מודעים לכך ששניהם נמצאים בקרבת מקום זה לזה, והדבר מוביל לאי הבנות קומיות רבות, בלבול וכאוס.
צוות השחקנים הראשי

אלדו מאצ'יונה בתפקיד אלדו / מרקו
רוברטה קלוסה בתפקיד ג'וליה
זאב רווח בתפקיד הבישוף
הערות שוליים

↑  אמיר בוגן, בישוף מטורלל על ספידים: זאב רווח שלא הכרתם, בצרפתית, באתר ynet, 15 באוגוסט 2020
זוויאדיסטים

זוויאדיסטים (בגאורגית: ზვიადისტები, זוויאדיסטֶבּי) היה השם הלא רשמי שניתן לתומכי נשיא גאורגיה המודח, זוויאד גמסחורדיה, שהופל מהשלטון במהלך מלחמת האזרחים של גאורגיה בשנים 1992-1993.
גמסחורדיה שהיה הנשיא הראשון של גאורגיה סולק מהשלטון בהפיכת דמים שגרמה, בתקופה שנמשכה מה-20 בדצמבר 1991 ועד ה-6 בינואר 1992, לחורבן מרכז טביליסי. תומכי הנשיא, הזוויאדיסטים, ערכו הפגנות מסיביות כנגד הממשל הצבאי שקם בראשות אדוארד שוורדנדזה, שהתקיימו במספר מקומות בגאורגיה. בנוסף ארגנו הזוויאדיסטים קבוצות חמושות שעיכבו את השתלטות כוחות הממשלה על מחוז סמגרלו (במערב גאורגיה בשכנות לאבחזיה), שהיה מחוז הולדתו של גמסחורדיה.
ב-9 ביולי 1992, לקחו הזוויאדיסטים את סגן ראש ממשלת שוודנדזה, אלכסנדר קווסדזה בנפת צ'חורוצקו. בתחילת אוגוסט של אותה שנה השתלטו הזוויאדיסטים על מקטע של קו מסילת הברזל העובר בסמגרלו ובאבחזיה והמחבר את טביליסי לרוסיה בנוסף לכך הם לקחו בשבי מספר פקידים בכירים של הממשל הגאורגי בנפת גאלי (מחוז גאלי על פי האבחזים) שברובו גאורגי ובכללם שר הפנים הגאורגי, רומן גוונצדזה (რომან გვენცაძე), והידיעה על כך הגיעה לטביליסי. על המשך האירועים חלקות הדעות. הנהגת השלטון (יוסליאני, קיטובאני, שוורדנדזה וסיגואה) החליטה על פעולה צבאית לשחרור החטופים וכיבוש המסילה. מאוחר יותר טען שוורדנדזה כי השיג את הסכמת ראש הפרלמנט האבחזי, ולדיסלב ארדזינבה, לפעולה. ארדזינבה מצידו התכחש לדברים. כתוצאה מההחלטה נכנסו, בלילה של ה-13 באוגוסט 1992, כוחותו המשמר הלאומי הגאורגי של קיטובאני לרפובליקה הבדלנית שחררו את השבויים וגרשו את הזוויאדיסטים. אולם קיטובאני לא הסתפק בזה והתקדם לכיוון סוחומי, פעולה שהביאה בסופו של דבר למלחמת אבחזיה בה הפסידו הגאורגים.
במהלך 1992-1993 התקיימו התנגשויות בין תומכי גמסחורדיה ומתנגדיו, שהתפתחות בסופו של דבר למלחמת אזרחים עם חזרתו של גמסחורדיה, בספטמבר 1993, למערב גאורגיה. המורדים הזוויאדיסטים נוצחו וגמסחורדיה התאבד, כפי הנראה, בדצמבר 1993.
גופתו של גמסחורדיה נמצאה בכפר חיבולה בסמגרלו ומותו הוכרז על ידי הממשלה הגאורגית רק בינואר 1994. הוא נקבר בתחילה בגרוזני (צ'צ'ניה) ורק באפריל 2007 הועברה גופתו לפנתאון מתאצמינדה לצד גדולי האומה הגאורגית, על פי החלטתו של סאקשווילי.
לאחר מותו של גמסחורדיה, התפזרו הזוויאדיסטים בין המפלגות הפוליטיות והחברתיות השונות בגאורגיה. חלק קטן מהם המשיך להאבק בממשלתו של אדוארד שוורדנדזה. החלטתו של שוורדנדזה בשנים הראשונות שלאחר תום מלחמת האזרחים להסתמך על תמיכת הרוסים הביסה את הזוויאדיסטים אחת ולתמיד כאשר הרוסים הבטיחו לדכא את הזוואידיסטים שהגיעו לשטחה.
ראו גם

לותי כובליה
הערות שוליים

↑  אלכסנדר קווסדזה היה באותה תקופה גם ראש הוועידה הממלכתית הגאורגית לזכויות אדם, וסגן שר הפנים בתקופת גאורגיה הסובייטית ונחשד בשיתוף פעולה עם הק.ג.ב..
דרור אלימלך

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בדצמבר 1956 (בן 68) 
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים (2002) 
 
דרור אלימלך (נולד ב-16 בדצמבר 1956, ישראל) הוא פסיכיאטר, פסיכותרפיסט, משורר, מלחין ומבצע של מוזיקה קלאסית בת-זמננו.
אלימלך הוא תלמיד הלחנה של סרג'יו נטרא ופסנתר של ברט ברמן, רות הילמן ופנינה זלצמן. סגנון הלחנתו ניסויי עם השפעות אוונגרדיות. חבר באיגוד הקומפוזיטורים בישראל ובאקו"ם. יסד וארגן מספר סדרות למוזיקה עכשווית בישראל. מנגן בפסנתר, בחליליות, באקורדיון ובכלים אלקטרואקוסטיים.
בשנת 2002, זכה אלימלך בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים. שיריו התפרסמו ב-8 ספרים ובכתבי עת ספרותיים.
יצירתו > אלבומים

• Land (1991)
Trans‏ (1994)
יצירתו > ספרים

אזורי מריבה (ירון גולן, 1990)
גיהנום ירוק (ירון גולן, 1992)
מלכי המדבר (ירון גולן, 1993)
הד (ירון גולן, 1994)
מוסיקת החללים הפנימיים (ירון גולן, 1996)
סירפדים ותרופות (ירון גולן, 1998)
צעדים שחורים באוויר (ירון גולן, 1999)
הספר השמיני – הרחבת המאבק (עמדה, 2012)
הערות שוליים

↑   אביגדור פלדמן, "יש בקהל רווקים מכפר סבא עם אשך אחד?", באתר הארץ, 7 במאי 2019
↑  http://www.yekum.org/2013/11/הפסיכיאטריה-הפואטית-של-דרור-אלימלך/
↑  http://elihirsh.com/?p=4617
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296754005171  ISNI: 0000 0000 6695 7658  LCCN: nr92004538  VIAF: 98440435   WorldCat (עם VIAF): 98440435 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תותח אוטומטי M-230

| --- | --- |

תותח M230 מותקן על מסוק אפאצ'י אמריקאי בתערוכת האוויר של ברלין ב-2018
 מידע כללי
 סוג:  תותח אוטומטי
 נגזרות:  M230LF
 תכנון:  יוז מסוקים
 מדינה מייצרת:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצרן:  יוז מסוקים ולאחר מכן נורת'רופ גראמן
 תקופת השימוש:  1983–הווה (כ־42 שנים)
 מלחמות:  מלחמת אפגניסטן  מלחמת המפרץ  מלחמת עיראק  מלחמת חרבות ברזל
 מדינות המשתמשות:  ארצות הברית ארצות הברית  ישראל ישראל  מצרים מצרים  יפן יפן  אסטוניה אסטוניה  הולנד הולנד  בריטניה בריטניה  קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית
 מידע טכני
 קליבר:  30x113 מ"מ
 תחמושת:  M788 (לצורכי אימון פגיעה במטרות) M789 (פגז נפץ דו-מטרתי M799 (פגז נפץ נשרף)
 פעולה:  מכנס פתוח
 אורך כולל:  2.18 מטר
 רוחב:  27.7 ס"מ
 משקל ריק:  59.5 ק"ג
 קצב אש:  625±25 יריות בדקה
 מהירות לוע:  2,898 קמ"ש (805 מטר לשנייה)
 טווח אפקטיבי:  1.5 ק"מ
 טווח מקסימלי:  4 ק"מ
תותח אוטומטי M230 הוא תותח אוטומטי חד קנה אשר יורה פגזים נפיצים בקליבר 30 מ"מ (30x113 מ"מ), ומשתמש במקור כוח חיצוני (בניגוד לשימוש ברתע או בגז הנוצרים מהירי) כדי לטעון פגז חדש. הוא תוכנן ויוצר במקור על ידי יוז מסוקים, בקולבר סיטי, קליפורניה והחל מ־2019 הוא מיוצר על ידי נורת'רופ גראמן. ה-M230 מותקן על מסוק הבואינג AH-64 אפאצ'י.
פיתוח

ב-1972 החלה יוז מסוקים בפיתוח תותח אוטומטי יחיד, שישתמש בפגזי 20 מ"מ כתחמושת. עד אפריל של שנה לאחר מכן הפיקה התכנית אב טיפוס ואפילו נורו פגזים ראשונים. שנתיים מאוחר יותר (1975), כבר נורו למעלה מ-250,000 פגזים מסוגים מתקדמים יותר בקליבר 30 מ"מ והספיקו להבנות שני תותחים מדגם B, ותותח אחד מדגם C, דגם משוכלל יותר, הנבנה עבור ה-YAH-64 אפאצ'י, המסוק שבסופו של דבר הפך ל-AH-64 אפאצ'י שאכן הגיע עם דגם ה־C כחלק מהחימוש הסטנדרטי שלו. ב-1976 עבר קנה התותח עיצוב מחדש עקב דרישה של מחלקת ההגנה של ארצות הברית שלפיה לתותח צריכה להיות את היכולת להשתמש בפגזים (30x113 מ"מ) שמשמשים את התותח ADEN (תותח 30 מ"מ בריטי) ואת משפחת התותחים DEFA (משפחה של תותחי 30 מ"מ צרפתיים), על מנת השגת התאמה עם המקובל בנאט"ו בשביל משימות אפאצ'י באירופה. התותח המחודש - ה־M230, נורה לראשונה במרץ 1978.