stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רחוב חרשצ'אטיק

| --- | --- |

מראה כללי
 מידע כללי
 אורך:  1.2 ק"מ ק"מ
 מיקום
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 עיר:  קייב
 קואורדינטות:  50°26′50″N 30°31′19″E﻿ / ﻿50.447222222222°N 30.521944444444°E﻿ / 50.447222222222; 30.521944444444
 he
 
המבנים המפוצצים ובהם בניין הדומה, 1941
גלויה של הרחוב משנות השמונים
חנות הכלבו צום בלילה
רחוב חרשצ'אטיק (באוקראינית: Хрещатик) הוא רחובה הראשי של קייב, בירת אוקראינה. הרחוב, שאורכו 1.2 ק"מ, משתרע מכיכר אירופה (שם הוא גובל בפארק חרשצ'אטיק), דרך כיכר העצמאות (מאידאן נזאלז'נוסטי) דרומה לשוק בסרבסקי. ברחוב מצויים מבני שלטון מרכזיים, בכללם מועצת העיר ("קייב ראדה" - Київрада), מקום מושבו של ראש עיריית קייב, הדואר המרכזי, משרדי ממשלה, חנות הכלבו הענקית "צום" (ЦУМ), חנויות מותגים יוקרתיות ומרכז הכנסים "בית אוקראינה". הרחוב נהרס כליל במלחמת העולם השנייה ונבנה מחדש כשדרה מרכזית בשנות ה-50 בסגנון סטלוניסטי קלאסי. הרחוב, שרחבו כ-100 מטרים, עם שמונה נתיבים ומדרכות רחבות משני צדדיו, נסגר לתנועת כלי רכב בימי ראשון והופך למדרחוב. ביום העצמאות של אוקראינה (24 באוגוסט) נערך ברחוב מצעד צבאי, חגיגות נוספות מתקיימות במקום ביום הניצחון (9 במאי) וב"יום קייב" (יום א' האחרון של מאי). זהו גם הרחוב המרכזי בו נערכות הפגנות ועצרות-עם.
שם הרחוב

שם הרחוב נגזר ככל הנראה מן המילה הסלאבית "חרסט" שהוראתה צלב, כיוון שהוא סלול בעמק הנחצה על ידי מספר ערוצים קטנים. בעמק זרם נחל חרשצ'אטיק, יובל של הנהר ליביד, הנשפך לדנייפר והוא זורם תחת מפלס הרחוב כנחל תת-קרקעי.
היסטוריה

מאז הקמת העיר ובמשך תקופת רוס של קייב והאימפריה הרוסית היה העמק אזור בלתי מיושב, ששימש כחיץ בין האזורים המיושבים. רק במאה ה-19 מולאו הערוצים הצולבים והעמק המרכזי על מנת לשמש לבנייה ולתנועה. בעת המהפכה התעשייתית הפך חרשצ'אטיק לשדרה המרכזית של העיר. בד בבד עם הפיכת קייב למרכז המסחרי והתעשייתי של דרום-מערב האימפריה, הפך רחוב חרשצ'אטיק למרכזה המסחרי של העיר. ב-1878 נחנך ברחוב בניין הדומה של קייב (בית הנבחרים האזורי; הבניין פוצץ ב-1941). ב-1894 החל לפעול ברחוב קו החשמלית הראשון באימפריה הרוסית.
מיד לאחר מהפכת אוקטובר 1917 ובמהלך מלחמת האזרחים ברוסיה והמלחמה הפולנית-סובייטית, נפגעו קשה המבנים ברחוב. ב-9 במאי 1920 נכבשה קייב על ידי צבא פולין בראשותו של אדוורד רידז-שמיגלי, שחגג את הכנעת העיר במצעד ניצחון לאורך רחוב חרשצ'אטיק. בין השנים 1923 ו-1937 בוצעו ברחוב עבודות שיקום והוא נקרא על שמו של ואצלב וורובסקי, דיפלומט בולשביקי שנרצח בשווייץ. בשנת 1939 נחנך במרכז הרחוב בית הכלבו "צום" (ראשי תיבות של Центральный универсальный магазин - "חנות כלבו מרכזית").
בעת נסיגת הצבא האדום מן העיר לאחר קרב קייב (ספטמבר 1941), מולכדו מבני המידות ברחוב באמצעות מוקשים וחומר נפץ שחוברו למרעומי-רדיו. לאחר כיבוש העיר התמקמו ראשי הממשל הגרמני במבנים ברחוב. ב-24 בספטמבר 1941 נשלחו אותות רדיו מרחוק שפוצצו את מטות הצבא הגרמני והרסו כליל מבנים רבים ברחוב, בהם בניין הדומה של קייב. ב-26 בספטמבר החליטו הגרמנים לחסל את כל יהודי קייב כתגמול על פעולות החבלה, ופקודה זו בוצעה בבאבי יאר. במהלך הכיבוש הגרמני נקרא הרחוב Eichhornstrasse על שם הרמן פון אייכהורן, פילדמרשל ממלחמת העולם הראשונה והמושל הצבאי של אוקראינה ב-1918 (שנרצח בעיר באותה שנה על ידי הסובייטים).
בשנת 1946 הוצב במבוא הדרומי לרחוב, מול שוק בסרבסקי, פסל לנין הגדול בקייב. הפסל הוסר על ידי מפגינים ב-8 בדצמבר 2013.
שלטונות ברית המועצות שיקמו את הרחוב במהלך שנות החמישים והשישים. הרחוב פונה מהריסות, הורחב, והוקמו בו מבנים סטליניסטיים קלאסיים כגון מלון מוסקבה (כיום מלון אוקראינה) בצידו הצפוני (מאידאן נזאלז'נוסטי), הדואר המרכזי, בניין מועצת העיר ("קייב ראדה") ועוד. ברחוב נערכו מצעדים צבאיים במועדים המרכזיים של ברית המועצות: אחד במאי, יום הניצחון (9 במאי) ויום מהפכת אוקטובר. ב-1960 נפתח הקו הראשון של הרכבת התחתית של קייב ("האדום") ובמרכזו תחנה ברחוב, ב-1967 נפתח הקו השני ("הכחול"), כאשר הוא מצטלב עם הראשון במאידאן בצפון הרחוב.
ב-24 ביולי 1990 הונף לראשונה דגל אוקראינה מעל בניין מועצת העיר.
במהלך שנות התשעים, לאחר התפרקות ברית המועצות, עבר הרחוב שיפוץ כולל. בניינים נוקו, אלמנטים סובייטיים הוסרו, הותקנה תאורה מודרנית ולוחות מודעות מוארים והחנויות הפכו לחנויות מותגים. ב-2001 הוקמו מתחת לרחוב מרכזי קניות תת-קרקעיים. ב-2004 היה הרחוב אתר מרכזי באירועי המהפכה הכתומה ובו הוקמו אוהלי ראשי המאבק, שנתמכו על ידי מועצת העיר. בשיאה של המהפכה הגיעו אליו יותר ממיליון מפגינים. וב-2013 היה אתר מרכזי בהפגנות יברומאידאן.
אתרים מרכזיים

מצפון-מזרח לדרום-מערב:
פארק חרשצ'אטיק ובו קשת ידידות העמים שהוקמה ב-1982 לציון הידידות בין רוסיה לאוקראינה
בית התזמורת הפילהרמונית של אוקראינה
מרכז הכנסים "בית אוקראינה" (הוקם ב-1982 כמוזיאון העמים על שם לנין)
כיכר אירופה
כיכר מאידאן נזאלז'נוסטי: מלון אוקראינה, מרכז הקניות גלובוס, "השער הפולני", נקודת האפס למדידת מרחקים באוקראינה, מזרקות מוארות
משרד החקלאות
בניין מועצת העיר ("קייב ראדה" - Київрада)
בית הכלבו צום
שוק בסרבסקי
הערות שוליים

↑  The Hunt for Ukraine’s Toppled Lenin Statues, ‏24 במאי 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530385905171  GND: 4630375-3  LCCN: sh98003537  NKC: ge316931
רקצה

| --- | --- |

 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  צפון הונגריה
 מחוז:  בורשוד-אבאוי-זמפלן בורשוד-אבאוי-זמפלן
 נפה:  נפת אדלן
 שטח:  19 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  805 (1 בינואר 2024)
 קואורדינטות:  48°27′42″N 20°53′04″E﻿ / ﻿48.461580555556°N 20.88455°E﻿ / 48.461580555556; 20.88455 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.rakaca.hu
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.רקצה(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.רקצה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רקצה (בהונגרית: Rakaca) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
ברקצה חיו מעט יהודים.
| שנה | כמות יהודים | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 23 |  |
| 1880 | 61 | 684 |
| 1910 | 50 |  |
| 1920 | 40 |  |
| 1930 | 28 |  |
| 1941 | 22 | 964 |
שיעול פרינתוס

ילד חולה בשעלת בעת התקף שיעול. המחלה הוצעה, יחד עם דיפתריה, שפעת ומחלות חסר תזונתיות, כאחד הגורמים האפשריים לשיעול פרינתוס
שיעול פֶּרִינְתּוּס (Cough of Perinthus) הוא תיאור של התפרצות תחלואתית שהתרחשה בחורף בסביבות שנת 400 לפנה"ס בעיר הנמל היוונית פרינתוס שלחופי ים מרמרה. התחלואה ותסמיניה תוארו בצורה נרחבת בכרך השישי של סדרת הספרים "מגפות" (Epidemics) שפורסמו בקורפוס ההיפוקרטי, אולם זיהויה המדויק אינו ודאי.
תיאור התחלואה

שיעול פרינתוס החל לקראת נקודת היפוך החורף, בדצמבר שנת 400 לפנה"ס בפרינתוס (כיום Marmara Ereğlisi, כ-15 ק"מ מזרחית לטקירדא שבטורקיה) והוא פשט בקרב כל שכבות הגיל והאוכלוסייה בעיר. תסמיני התחלואה הראשונים כללו שיעול ממושך ודלקת ריאות, אולם לאחר כ-40 יום החלו מרבית החולים להפגין כאב גרון, דלקת גרון, איבוד קול, עיוורון לילה, נימול ושיתוק החך והגפיים התחתונות. בהמשך מתואר כי כל חולה שהציג בנוסף למוזכרים לעיל גם תסמיני חום המלווים בצמרמורות ובקשיי נשימה, נכלל בקבוצת סיכון מוגברת למות מן המחלה בהשוואה לאלה שפיתחו דלקת גרון בלבד, אשר רבים מהם הצליחו להחלים בכוחות עצמם.
המחלה אמנם איימה על כל תושבי העיר, ברם היא התבטאה ברמות חומרה שונות בקרב האוכלוסייה. כך למשל מסופר כי ילדים סבלו מתסמיני עיוורון לילה קשים יותר בהשוואה למבוגרים, השפחות היו בסיכון גבוה יותר לפתח דלקות גרון וריאות בהשוואה לנשים חופשיות, ומספר הגברים שנדבקו היה גבוה בצורה משמעותית מזה של הנשים והילדים (ככל הנראה בגלל העובדה שגברים שהו בממוצע פרקי זמן ממושכים יותר מחוץ לבית בהשוואה לנשים ולילדים).
זיהויים אפשריים למקור התחלואה

במשך תקופה ארוכה ניסו חוקרים לאתר את הגורם האחראי לכל התסמינים שתוארו בספר. אמיל ליטרה (Émile Littré), המתרגם והעורך של כתבי היפוקרטס במאה ה-19, התייחס אל המונח Epidemos ‏(ἐπίδῆμος), המופיע בקורפוס ההיפוקרטי בהתאם לגישה שהייתה מקובלת בתקופתו, דהיינו גורם בודד הוא זה שאחראי לפרוץ המגפה ולקשת תסמינים רחבה שבאה לידי ביטוי במהלך התחלואה. בתרגומו הציע לייחס את התחלואה למחלת הדיפתריה שבאה לידי ביטוי בשיעול, בקשיי נשימה קשים ובשיתוק שרירי פנים, צוואר, ופה. תרגומו של אמיל ליטרה השפיע רבות על הדרך בא בחרו החוקרים לראות את התחלואה בפרינתוס ובמהלך השנים הועלו גורמים נוספים לתחלואה, ביניהם שעלת, שפעת, שיתוק ילדים, דלקת המוח, קדחת דנגי ורבים אחרים. עם זאת, החוקרים התקשו למצוא מחלה אחת בודדת הגורמת לכל התסמינים שתוארו בקורפוס ההיפוקרטי. לפיכך כיום נוטים החוקרים להתייחס אל המונח Epidemos כפי שהיה מקובל בתקופתו של היפוקרטס, דהיינו כאל אסופת מחלות ותסמיניהן במקום מסוים ובתקופה מסוימת. התייחסות זאת מאפשרת לראות את שיעול פרינתוס לא כמחלה בודדת אלא בתור אסופת מחלות וכיום מקובל לייחס את התחלואה ל-3 מחלות עונתיות שכיחות: דיפתריה, שפעת (או ומחלות דמויות שפעת) ושעלת בשילוב עם מחלות חסר תזונתיות, דוגמת מחסור בוויטמין A שגורם לעיתים תכופות לפגיעה בראייה.
הערות שוליים

↑  Pappas G, Kiriaze IJ, Falagas ME. (2008). Insights into infectious disease in the era of Hippocrates. International Journal of Infectious Diseases. Jul;12(4):347-50. PMID 18178502.
1 2  Martin PM, Martin-Granel E. (2006). 2,500-year evolution of the term epidemic. Emerging Infectious Diseases. Jun;12(6):976-80. PMID 16707055.
1 2 3  George Childs Kohn. Encyclopedia of Plague and Pestilence: From Ancient Times to the Present (3rd ed.). Facts on File, 2007, pp.79-80.
רקפת רמיגולסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 בדצמבר 1971 (בת 52) 
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  התעמלות אמנותית, התעמלות 
 
רקפת רמיגולסקי (נולדה ב-8 בדצמבר 1971) היא מתעמלת אמנותית ישראלית לשעבר.
קריירת התעמלות אמנותית

באליפות העולם שנערכה בוורנה, בולגריה, בשנת 1987 היא סיימה במקום 71 בקרב רב אישי בתוצאה של 35.550 נק', ראשונה מבין הישראליות.
באולימפיאדת סיאול (1988) היא השתתפה בגיל 16 והייתה הספורטאית הצעירה ביותר שנשלחה מטעם ישראל לאולימפיאדת זו. היא סיימה במקום 37 בקרב רב אישי בתוצאה של 36.45 נק' (מקום 38 בחישוק - 8.85 נק', מקום 28 בחבל - 9.35 נק', מקום 36 בקלאבים - 9.00 נק' ומקום-34 בסרט - 9.25 נק') והתאמנה  בהדרכת אילנית לזר.
הערות שוליים

1 2 3  Rakefet Remigolsky Bio, Stats, and Results | Olympics at Sports-Reference.com, web.archive.org, ‏2020-04-18
↑  Gymnastics Women's Rhythmic General Preliminaries -- 1, Maria Alevizou,..., UPI (באנגלית)
↑  Israel at the 1988 Seoul Summer Games | Olympics at Sports-Reference.com, web.archive.org, ‏2020-04-17
↑  The Philadelphia Inquirer from Philadelphia, Pennsylvania on September 30, 1988 · Page 40, Newspapers.com (באנגלית)
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת סיאול (1988)  |
| --- | --- | --- |
|  איגרוף | יהודה בן חיים • יעקב שמואל • אהרון יעקובי |  |
|  היאבקות | דב גרוברמן • אבן ברנשטיין |  |
|  התעמלות מכשירים | רויטל שרון |  |
|  התעמלות אמנותית | שולמית גולדשטיין • רקפת רמיגולסקי |  |
|  טניס | עמוס מנסדורף • שחר פרקיס • גלעד בלום • אילנה ברגר |  |
|  קליעה | אדוארד פפירוב • יצחק יונסי |  |
|  שחייה | אייל שטיגמן |  |
|  שיט | רן טורטן • דן טורטן • אלדד אמיר • יואל סלע |  |
תאופנוס היווני

| --- | --- |

 לידה:  1340? קונסטנטינופול, האימפריה הביזנטית 
 פטירה:  1410? (בגיל 70 בערך) 
 תחום יצירה:  ציור, icon painting 
 יצירות ידועות:  Our Lady of the Don, Theotokos of Tolga 
 
תאופנוס היווני (ברוסית: Феофан Грек; סביבות 1340–1410) מגדולי הציירים של איקונינות בנסיכות מוסקבה של המאה ה-15, מורה של אנדרי רובליוב.
ביוגרפיה

הוא נולד בבירת האימפריה הביזנטית קונסטנטינופול ומכאן מקור השם "היווני". העבודות שלו שלפני הגעתו לרוסיה לא השתמרו. בשנת 1370 הוא הגיע לנובגורוד ובשנת 1378 החל לעבוד על עיטור כנסיית ספאס על רחוב אילין. רוב העבודה נשמרה עד היום. הציורים וסגנונו השפיעו רבות על הציירים האחרים בנובגורוד והשפעתו מורגשת בעיטורים של הכנסיות שנבנו באותה תקופה וגם בעיטור הספרים שבוצע במהלך המאה ה-14.
על המשך פעילותו לא ידוע הרבה. ככל הנראה הוא עבד בניז'ני נובגורוד ועבד גם בערים נוספות. לקראת סוף המאה ה-14 הוא הגיע למוסקבה. בשנת 1392 הוא השלים עיטור ספרי דת של אחד מאצילי מוסקבה.
לא ברור היקף הפעילות שלו במוסקבה אך לפי העדויות הוא עבד על עיטור של קתדרלת המלאך מיכאל ושל קתדרלת הבשורה ביחד עם אנדרי רובליוב. בעבודות אלו הוא בפעם ראשונה ברוסיה צייר אנשים כולל הגוף המלא.
ציור בתקרת הכנסייה בנובגורוד
שלום קאטו-קמברזי

שלום קאטו-קמברזי
שלום קָאטוֹ-קמְבְּרֵזִי (Cateau-Cambrésis) נחתם בין אנרי השני, מלך צרפת לבין אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה (2 באפריל 1559) ובין אנרי השני לבין פליפה השני, מלך ספרד (3 באפריל 1559) בקאטו-קמברזי שבצפון צרפת, כעשרים קילומטר דרומית מזרחית לעיר קמברה, וסיים את המלחמה האנגלו-צרפתית (1557–1559).
בהתאם לתנאי שלום זה, צרפת השיבה את פיימונטה ואת סבויה לאמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה, ואת האי קורסיקה אל הרפובליקה של ג'נובה, אך המשיכה להחזיק בסולוצו, בקאלה, בבישופות מץ, בבישופות טול ובבישופות ורדן.
ספרד קיבלה את פראנש-קונטה, אך חשוב יותר, היא קיבלה שליטה כמעט בלעדית במילאנו, בנאפולי, בסיציליה ובסרדיניה. כמו כן זכתה בהשפעה רבה על שליטי הרפובליקה של ג'נובה, על שליטי טוסקנה ועל אלה של מדינות קטנות יותר בצפון איטליה. רק סאבויה והרפובליקה של ונציה שמרו על עצמאותן באיטליה. השלטון הספרדי באיטליה נמשך עד תחילת המאה השמונה עשרה.
אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה, נשא לאישה את מרגריט מצרפת, דוכסית ברי, שהייתה אחותו של אנרי השני, ופליפה השני, מלך ספרד נשא לאישה את אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת, בתו של אנרי השני.
אנרי השני, מלך צרפת מת ב-10 ביולי 1559, לאחר שנפצע באופן אנוש בתחרות אבירים שנערכה בפריז לרגל שלום קאטו-קמברזי, שבמרוצתה חדרה לעינו של המלך חרבו של גבריאל מונטגומרי, מפקד חיל המשמר הסקוטי של אנרי השני, ופגעה במוחו.
שיעול

| --- | --- |

 טיפול:  dihydrocodeine  hydromorphone  קודאין  caramiphen  pentoxyverine  guaifenesin  בנזונטאט  הידרוקודון  קוקאין  דקסטרומורפן 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  1048560 
 MeSH:  D003371
 סיווגים
 ICD-11:  MD12 
 
צליל של שיעול
שיעול הוא מנגנון רפלקס פיזיולוגי, המסייע לפנות מדרכי האוויר הגדולות בריאות הפרשות, חלקיקים, וגופים זרים אחרים. רפלקס השיעול כולל שלושה שלבים: (1) שאיפת אוויר, (2) נשיפה כנגד גלוטיס סגור, (3) שחרור האוויר בלחץ גבוה על ידי פתיחה פתאומית של הגלוטיס.
גורמים לשיעול

השיעול מהווה סימפטום (תסמין) של מחלות רבות. למרות זאת, לעיתים קרובות משתעלים אנשים גם כשאינם חולים, זאת כדי לסלק, כאמור, גופים זרים מהריאות. לעיתים זה קורה בשעת האכילה, כשמזון חודר אל קנה הנשימה במקום אל הוושט. לעיתים נגרם השיעול מגירוי של הסרעפת; גירוי זה יכול להיגרם על ידי חומרים חיצוניים, כגון עשן, הימצאותם של נגיפים וחיידקים במערכת הנשימה, או על ידי גורם פנימי כלשהו, כשהשיעול נועד לדחות החוצה את הגורמים המזיקים.
מחקרים מצאו כי מהירות האוויר הנפלט מהריאות בזמן שיעול נעה בין 20 ל-60 קמ"ש. ויכולה להגיע עד כ-100 קמ"ש.
במהלך השיעול ניתזות טיפונות אשר יכולות להכיל חיידקים אצל אנשים חולים, לפיכך נהוג לכסות את הפה במהלך השיעול, עד סוף המאה שעברה היה נהוג לכסות את הפה באמצעות כף היד, אולם בעקבות התובנה שהחידקים נשארים על כף היד זמן מה, ולאחר מכן בעזרת היד אנו נוגעים בדברים רבים וכך מעבירים מחלות, בתחילת המאה העשרים ואחת החלו לכסות את הפה בעזרת גומץ המרפק. שיטה משלימה בה משתמשים בנוסף לכיסוי הפה, היות שכיסוי הפה לא עוצר את כל הטיפונות והחיידקים, הוא שינוי כיוון השיעול, שיעול כלפי מטה, גורם לחיידקים להגיע לכיוון הרצפה אזור בו סיכויי ההדבקה נמוכים יותר.
מחלות רבות גורמות לשיעול. זיהומים חיידקיים או נגיפיים גורמים במקרים רבים נזק לשעריות המכסות את הדפנות הפנימיות של הריאות. תפקידן העיקרי של השעריות הוא לפזר ולסלק את הריר אותו מפרישים תאי הריאה. בריר נלכדים באופן שגרתי מיקרואורגניזמים וחלקיקים אחרים (כגון אבק ועשן). כשהשעריות ניזוקות ופעולתן נפגמת, מצטבר ריר מזוהם בריאות; דבר זה מקשה על הנשימה וגורם לרפלקס השיעול. בין המחלות הגורמות לשיעול אופייני ניתן למנות את דלקת הריאות ואת הסיסטיק פיברוזיס.
גורם נוסף לשיעול הוא הצטברות ריר (ליחה) בקנה הנשימה או בריאות.
בלשון היום-יום מתייחסים לעיתים לשעלת כאל שיעול חמור או כרוני, ללא קשר למחלה הגורמת לו; למעשה שעלת הוא שמה של מחלה ספציפית הנגרמת על ידי חיידק.
דרכי טיפול

בדרך כלל מתמקד הטיפול בגורם הבסיסי לשיעול, ולא בסימפטום עצמו.
כסימפטום, דרכי הטיפול הנפוצות ביותר הן: אינהלציה או שימוש בתרופות, כאנטיהיצטמניק. על פי האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים, הממצאים התומכים ביעילות סירופ נגד שיעול נמוכים, ולכן בדרך כלל טיפול זה אינו הטיפול המומלץ.
ראו גם

שעלת
שיעול פרינתוס
הערות שוליים

↑  Chung KF, Pavord ID (באפריל  2008). "Prevalence, pathogenesis, and causes of chronic cough". Lancet. 371 (9621): 1364–74. doi:10.1016/S0140-6736(08)60595-4. PMID 18424325. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  השפעת מסיכות על זרימת אוויר בעת שיעול, Inouye, Matsudaira, Sugihara
↑  שדה הזרימה בשיעול אנושי, Hertzberg, Jean
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567966005171  BnF: cb119349060 (data)  GND: 4134923-4  LCCN: sh85033394  NDL: 00575767  NKC: ph135794
שירה חדד

| --- | --- |

חדד ב-2021
 לידה:  19 בספטמבר 1972 (בת 52) מעגן מיכאל, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  עורכת ספרותית  תסריטאית  יוצרת טלוויזיה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת קולומביה 
 שפות היצירה:  עברית, אנגלית 
 
חדד עם עמוס עוז ב-2018, שנת חייו האחרונה
שירה חדד (נולדה ב-19 בספטמבר 1972) היא עורכת ספרותית, תסריטאית ויוצרת טלוויזיה ישראלית. שימשה כעורכת ספרות המקור של הוצאת "כתר".
ביוגרפיה

שירה חדד נולדה בשנת 1972 בקיבוץ מעגן מיכאל כ"שירה ניצן". אביה, רן ניצן, הוא איש עסקים שהתמחה בלוגיסטיקה ואמה מרים (לבית צרפתי) היא מעצבת פנים. בגיל שלוש עברה שירה עם הוריה להתגורר בניו יורק, במסגרת שליחות בת ארבע שנים אליה יצאה משפחתה.
את שנות התיכון עשתה בבית הספר הריאלי בחיפה ובשירותה הצבאי, שימשה חוקרת מצ"ח.
לאחר תום שירותה הצבאי, למדה במכון הטכנולוגי חולון והשלימה תואר ראשון בעיצוב תעשייתי. אחר כך, סיימה לימודים לתואר ראשון בספרות באוניברסיטת תל אביב. בהמשך, סיימה תואר שני באוניברסיטת קולומביה והמשיכה שם לדוקטורט בספרות, אותו סיימה בהצטיינות בשנת 2012. עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית פרופסור דן מירון, עסקה ביצירתו של ש"י עגנון והציעה מהלך פרשני תאורטי חדש לקריאה ביצירתו של עגנון דרך מתן שמות ומעשה הסימון. ספר המבוסס על עבודת התזה שלה באוניברסיטת קולומביה ומציע קריאה סמיוטית ביצירה "תמול שלשום", פורסם בהוצאת מוסד ביאליק ב-2011.
חדד כתבה במוסף "7 ימים" של ידיעות אחרונות. אחר כך, שימשה, במשך שבע שנים, כעורכת ספרות המקור של הוצאת "כתר". חדד ערכה, בין היתר, את ספריהם של עמוס עוז, צרויה שלו, דרור משעני, יעל נאמן, ירון לונדון, איילת גונדר-גושן ויאיר לפיד.
בשנת 2017 שודרה ברשת CBS הסדרה "חוכמת ההמונים" (אנ'), המבוססת על תסריט שכתבה חדד עם דרור משעני.
בשנת 2018 פורסם, בהוצאת "כתר", הספר "ממה עשוי התפוח", המבוסס על שיחות שבועיות בינה לבין הסופר עמוס עוז בשנות חייו האחרונות. הספר זכה לביקורות מחמיאות וזכויות התרגום שלו נמכרו לשפות רבות.
ב-2019 הופקה על ידי "קשת אינטרנשיונל" ואולפני "טלמונדו גלובל" סדרת הדרמה בת 64 הפרקים "Preso No. 1". הסדרה מבוססת על רעיון שלה ושל דרור משעני, שגם שימשו כמפיקים בפועל. הסדרה שודרה ברשת טלמונדו הלטינית, לאחר מכן, נמכרה לנטפליקס והייתה מועמדת בשנת 2020 לפרס אמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר בשפה זרה בפריים טיים.
בשנת 2022 הופקה על ידי חברת ההפקות קומא סטודיוס (אלעד קופרמן ושירה מרגלית) עבור "שידורי קשת" סדרה בשם "גוף שלישי (סדרת טלוויזיה)" ועלתה לאוויר בפברואר 2023, בת 8 פרקים, שיצרה חדד יחד עם דרור משעני ושי קפון. הסדרה עוסקת בבני זוג הפונים להליך פונדקאות ומשתתפים בה רותם סלע, יהודה לוי, ליאור רז וגל מלכה. הסדרה בוימה על ידי שי קפון.
בעשור השלישי של המאה ה-21, חדד היא עורכת ספרים ותסריטים עצמאית. היא חברה בהנהלת העמותה לשימור בית עגנון.
שירה חדד נשואה ליזם והמעצב עמיר חדד ואמא לבן. מתגוררת בתל אביב.
הערות שוליים

↑  , Hadad Shira, "A Thousand Names They Called Him": Naming and Proper Names in the Work of S.Y. Agnon - DOCTORAL THESES, ‏באתר אוניברסיטת קולומביה, 2012 (באנגלית)
↑  מי שעושה סימן, באתר הספרייה הלאומית
1 2  שירה חדד - עורכת המקור בכתר, באתר וואלה, 13 בדצמבר 2007
↑  גילי איזיקוביץ, שירה חדד, עורכת ספרות המקור בהוצאת כתר, פורשת, באתר הארץ, 9 במרץ 2015
↑  יותם שווימר, חדשות הספרות: בול למשוררת מאיה אנג'לו, באתר ynet, 12 במרץ 2015
↑  איתי שטרן, רשת סי־בי־אס תפיק סדרת מתח על פי רעיון של דרור משעני ושירה חדד, באתר הארץ, 15 במאי 2017
↑  תלמה אדמון, ‏יחסי מין, פמיניזם ופחד מוות: עמוס עוז חוזר אל הימים בהם כולם שנאו אותו, באתר מעריב אונליין, 5 באוקטובר 2018
1 2  טיפולי פוריות ופונדקאות: התפקיד החדש והמפתיע של רותם סלע, באתר מגזין את, 22 במרץ 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308049205171  PLWABN: 9811300420005606  BnF: cb16578894m (data)  GND: 1159299420  ISNI: 0000 0000 4737 8263  LCCN: no2008184382  NKC: mzk20211113133  NSK: 000758132  ORCID: 0000-0001-5347-4072  RERO: 02-A027898417  SUDOC: 243990278  VIAF: 68761115   WorldCat (עם VIAF): 68761115
שיער (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  המחזמר "שיער" מאת ג'יימס רדו ג'רום ראגני
 בימוי:  מילוש פורמן 
 הופק בידי:  מייקל באטלר, לסטר פרסקי 
 תסריט:  מייקל וולר 
 עריכה:  אלאן היים סטנלי וורנאו
 שחקנים ראשיים:  ג'ון סבאג' טריט ויליאמס בוורלי ד'אנג'לו דוני דאקוס אנני גולדן דורסי וויט שריל בארנס
 מוזיקה:  גלט מקדרמוט 
 צילום:  מירוסלב אונדריצ'ק 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  יונייטד ארטיסטס 
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 14 במרץ 1979
 משך הקרנה:  119 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מוזיקלי, דרמה קומית, סרט דרמה 
 תקציב:  $11,000,000
 הכנסות:  $15,284,643
 הכנסות באתר מוג'ו:   hair
 דף הסרט ב־IMDb
 
שיער (באנגלית: Hair) הוא סרט דרמה מוזיקלי אמריקאי משנת 1979 בבימויו של מילוש פורמן ובכיכובם של ג'ון סבאג' כקלוד הופר בוקובסקי, טריט ויליאמס כג'ורג' ברגר, בוורלי ד'אנג'לו כשילה פרנקלין, דוני דאקוס, אנני גולדן, דורסי וויט ושריל בארנס. הסרט הוא עיבוד קולנועי של המחזמר האנטי מלחמתי משנת 1968 "שיער". הסרט היה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב.
עלילת הסרט מתארת את סיפורו של צעיר, המגויס למלחמת וייטנאם, אשר בדרכו לגיוס מתידד עם קבוצת היפים ארוכי-שיער. ההיפים מציגים בפניו את אורח-חייהם, הכולל שימוש בסמים כגון מריחואנה ו-LSD, מערכות יחסים וחיי מין לא שגרתיים וההשתמטות משירות צבאי.
תיאור העלילה

קלוד הופר בוקובסקי (ג'ון סאבאג'), צעיר נאיבי, עוזב את בית הוריו שבחווה שבאוקלהומה, ויוצא לדרכו לניו יורק על מנת להתגייס לצבא ארצות הברית ולשרת במלחמת וייטנאם. בסנטרל פארק הוא פוגש בשילה פרנקלין (בוורלי ד'אנג'לו), נערה צעירה בת-עשירים מהחברה הגבוהה, ומתאהב בה במבט ראשון. קלוד מתיידד עם חבורה של היפים, בהנהגתו של ג'ורג' ברגר (טריט ויליאמס), אשר מציגים בפניו את סגנון החיים הפסיכדלי ונטול הדאגות שלהם. ברגר מנסה לעודד את קלוד להשתמט מהגיוס, וכן מנסה לעזור לקלוד להשיג את שילה, היפה מכל.
החבורה פורצת אל אחוזת משפחתה של שילה, בזמן חגיגות יום הולדתה, אך הם נשלחים לכלא. ברגר יוצא ומגייס כסף על מנת לשחרר את כולם בערבות, והחבורה יוצאת היישר לפסטיבל שנערך בסנטרל פארק. ברגר וחבריו מנסים לשדך בין קלוד לשילה כדי לעודד אותו להשתמט, או אף לחתן את קלוד על מנת שחובת הגיוס תתבטל. הם מצליחים להביא את השניים לסיטואציה רומנטית, אולם מתיחה שלהם באמצע המפגש הרומנטי גורמת לבריחתה של שילה. קלוד המאוכזב מחליט להתגייס למרות הכול.
בסופו של דבר, קלוד מגויס ונשלח למחנה אימונים בנבדה. ברגר וחבורתו, ביחד עם שילה, נוסעים לבקר אותו. בעוד יתר החבורה מחכה לקלוד בחורשה סמוכה, ברגר מתחזה לקצין בצבא ונכנס לבסיס בו נמצא קלוד, על מנת להבריח אותו החוצה. כאשר קלוד מהסס לעזוב, השניים מחליפים ביניהם בגדים, כך שקלוד (לבוש כקצין) נוסע לפגוש את החבורה, בעוד ברגר (לבוש במדיו של קלוד) נשאר מאחור. בעוד קלוד נפגש עם שילה ויתר חבריו, יחידתו נשלחת לווייטנאם, וכך נשלח איתם ברגר במקומו של קלוד, ומוצא שם את מותו, ב-6 באפריל 1968.
בסוף הסרט נראים מאות מפגינים היפים הקוראים לשלום, מול הבית הלבן.
תיאור העלילה > הבדלים לעומת הגרסה המקורית

במחזמר, קלוד הוא חבר של ההיפים, אשר חולק איתם דירה בניו יורק. קלוד חי אורח חיים בוהמי, נהנה מאהבה חופשית ומתמרד כנגד הוריו והגיוס, אך בסופו של דבר הוא מתגייס לצבא ונשלח לווייטנאם. בסרט, לעומת זאת, קלוד מוצג כמגויס תמים מאוקלהומה, שזה עתה רק הגיע לראשונה לניו יורק, על מנת להצטרף לצבא. בניו יורק הוא מתרועע עם קבוצת היפים, בעודו ממתין להישלח למחנה אימונים. ההיפים מציגים בפניו את סגנון החיים הפסיכדלי שלהם, ואף נוסעים לנבדה, על מנת לבקר אותו במחנה האימונים.
במחזמר, שילה היא חברה בקבוצת ההיפים, מנהיגה פמיניסטית דעתנית, המאוהבת גם בברגר וגם בקלוד. בסרט, שילה היא נערה צעירה בחברה הגבוהה, מושא אהבתו של קלוד.
במחזמר, ג'יני מאוהבת בקלוד. בסרט, היא איננה מאוהבת באף אחד, אך מקיימת יחסי מין במקביל עם ווף ועם האד.
במחזמר, ווף הוא הומוסקסואל נשי ומודחק. בסרט, ווף הוא סטרייט, אבי תינוקה של ג'יני ולבסוף - בן-זוגה.
בסרט, ברגר מנסה לעודד את קלוד להשתמט מהגיוס.
במחזמר, קלוד נשלח לווייטנאם, שם הוא נהרג. בסרט, טעות מובילה לכך שברגר נשלח לווייטנאם במקומו של קלוד, וברגר הוא זה שנהרג שם.
המחזמר מתמקד בתנועות המחאה האמריקאיות נגד מלחמת וייטנאם ובמערכות היחסים הרומנטיות שבין הדמויות הראשיות, בעוד שהסרט מתמקד בחייהם נטולי הדאגות של ההיפים.
מספר שירים אשר נכללו במחזמר המקורי הושמטו, מאחר שהאטו את הקצב של הסרט, למרות שהוקלטו והם נכללים בפסקול של הסרט. חלק מתוכם מושמעים בסרט כמוזיקת רקע בלבד (ללא שירה).
שירים רבים קוצרו (למשל: באמצעות השמטת בתים) ו/או זכו לעיבוד בקצב מהיר יותר. סדר השירים השתנה ושירים אחדים בסרט מבוצעים על ידי דמויות אחרות מאשר במקור, כתוצאה מההבדלים בעלילה.