stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדוכסות הגדולה של טוסקנה

הדוכסות הגדולה של טוסקנה (באיטלקית: Granducato di Toscana; בלטינית: Magnus Ducatus Etruriae; בגרמנית: Großherzogtum Toskana) הייתה ישות מדינית שהתקיימה בין 1569 ל-1859 כחלק מהאימפריה הרומית הקדושה. במסגרת הסכם קמפו פורמיו (1797) הועברה הדוכסות הגדולה לאימפריה האוסטרית. ב-1859 התאחדה עם ממלכת סרדיניה לקראת איחוד איטליה. שליטי הדוכסות הגדולה היו מבית מדיצ'י עד הכחדת השושלת ב-1737, אז המשיך את השושלת פרנץ שטפן מלורן וצאצאיו;  עם הפסקה קצרה בין 1801–1807 אז נמסרה הדוכסות הגדולה על ידי נפוליאון בונפרטה לשליטת בית בורבון-פארמה (כ"ממלכת אטרוריה"). בירת הדוכסות הגדולה הייתה פירנצה.
היווסדות הדוכסות הגדולה

טוסקנה או בשמה ההיסטורי טוּסְקיה (Tuscia) הוקמה בימי דיוקלֶטיאנוס קיסר מחוז במרכז-איטליה, אשר נוצר מאיחודם של מחוזות אוּמבְּריה ואֶטרוּריה, נשלטה מפירנצה על ידי שושלת בית מדיצ'י.
בתקופת הלומברדים קמה בה דוכסות ומרכזה בעיר לוּקה, ואחרי כיבושה בידי קרל הגדול ב-774 – רוזנוּת, שהפכה במאה ה-9 לרוזנוּת-ספָר. ב-1052 נרצח אחרון רוזני-הספר הזכרים, ואלמנתו ששלטה תחתיו הורישה את טוסקנה לבתה מַטילדה מקַנוסה. מטילדה, שמתה ללא יורשים (1115), העבירה את נחלותיה לכנסייה, אלא שהקיסרים נאבקו עם האפיפיורים, וכתוצאה מכך הצליחו ה"קומונות", שהמסחר והמלאכה התפתחו בהן, לזכות בעצמאות. הקומונות הראשונות היו לוּקה, סייֶנה ופירֶנצֶה, והחשובה שבהן הייתה פּיזה, מהמעצמות הימיות החשובות בים התיכון עד למפלתה ב-1284. לאחר ירידתה של פיזה עלתה פירֶנצֶה, שהצליחה במרוצת המאה ה-14 להשתלט על רוב ערי טוסקנה. במאות ה14–16 פרחו בערי טוסקנה הציור והפיסול, האדריכלות, השירה והספרות; טוסקנה הפכה למרכז האמנות האיטלקית ותרבות ההומאניזם.
ב-1532 היו בני בית מדיצ'י לדוכסי פירנצה בחסד הספרדים. קוזימו הראשון דה מדיצ'י הרחיב את גבולות שלטונו, רכש את האי אלבה (1548), כבש את סיינה (1555) והפך את טוסקנה לכוח החשוב והחזק ביותר באזור. בד בבד קשר ברית אמיצה עם מדינת האפיפיור בראשות פיוס החמישי. אף שקוזימו עצמו הפסיק לשלוט בפועל ב-1565 והעביר את תפקידו לבנו פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, המשיך שלטונם להיות יציב וחזק. בשנת 1569 העניק האפיפיור לקוזימו את התואר דוכס גדול באמצעות בולה אפיפיורית, צעד שהפך את טוסקנה לדוכסות גדולה. זאת למורת רוחם של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ופליפה השני, מלך ספרד שלא הסכימו להכיר במעמד החדש והבכיר של טוסקנה וקטרינה דה מדיצ'י, העוצרת של צרפת ובת משפחת מדיצ'י בעצמה. עמדתם השתנתה כתוצאה מבחירת טוסקנה להשתתף לצידם בקרב לפנטו (7 באוקטובר 1571) בקואליציה של "הליגה הקדושה" הנוצרית שכללה גם את הכוחות המאוחדים של הרפובליקה של ונציה, ספרד ומדינת האפיפיור, נגד האימפריה העות'מאנית. בשנת 1576 העניק קיסר האימפריה הרומית הקדושה דיפלומה קיסרית שאשררה את מעמדה של טוסקנה כדוכסות גדולה. עם מותו של קוזימו, הותיר מאחוריו מעצמה איתנה בקנה מידה מקומי.
שלטון בני מדיצ'י

לאורך שלטון בני מדיצ'י בטוסקנה, הזהות בין בני מדיצ'י לבין הדוכסות הגדולה הייתה גדולה, ולא הייתה למעשה הפרדה בין הקופה הציבורית לבין הקופה המשפחתית של המשפחה השלטת. רק בני המשפחה יכלו למשל לנצל משאבי טבע.
שלטון בני מדיצ'י > פרנצ'סקו ופרדיננדו

שלטונו של פרנצ'סקו (שמת בן 46 ב-1587 וכיהן בפועל כראש המדינה מ-1565 ובאופן רשמי ממות אביו קוזימו ב-1574), היה המשך ישיר של ימי אביו, כאשר המדינה נשלטת בפועל על ידי הפקידות הבכירה שמינה אביו והייתה כנועה לרצון בית הבסבורג. את פרנצ'סקו ירש אחיו, פרדיננדו, שהיה פעיל בפיתוח המדינה, בין היתר הורה על ייבוש ביצות, נטיעת עצי תות לאורך הדרכים עבור תעשיית המשי, סלילת דרכים ופיתוח הנמל בליבורנו. הוא גילה יחס סובלני ליהודים ואף הוציא צו המזמין סוחרים יהודים להתיישב בליבורנו ובפיזה. פרדיננדו כרת בריתות עם מדינות שכנות על ידי נישואיו לכריסטינה מלורן, בתו של דוכס לורן והשיא את אחותו, מארי דה מדיצ'י לאנרי הרביעי, מלך צרפת. את בנו, קוזימו השני, השיא למריה מגדלנה, ארכידוכסית אוסטריה מבית הבסבורג, ששלט גם בספרד, אשר הציבה איום מתמיד של חופי טוסקנה מכיוון הים הטירני. ב-1605 הביא פרדיננדו לבחירת בן משפחתו, אלסנדרו דה מדיצ'י לאפיפיור לאו האחד-עשר, שאמנם נפטר כעבור חודש, אך ממשיכו פאולוס החמישי היה תומך בית מדיצ'י. הקשר האמיץ למדינת האפיפיור הביא לחקיקה דתית מחמירה בטוסקנה ולמתן מעמד בכיר לאנשי הכמורה (קלריקליזם). ב-1608 תמך פרדיננדו במשלחת לחופי גיאנה הצרפתית של ימינו, בשם "משלחת ת'ורנטון," שאף ניסתה להקים באזור מושבה טוסקנית, אך מותו הפתאומי עצר את הניסיון. עם מותו, בפברואר 1609 הותיר מדינה עשירה ויציבה, אך נסיונותיו בשדה הדיפלומטיה הבין לאומית היו בעוכרי הדוכסות וגררו אותה אל שורה של סכסוכים ומאבקים.
שלטון בני מדיצ'י > קוזימו השני ופרדיננדו השני

קוזימו השני, בנו של פרדיננדו ויורשו, הותיר, כמו דודו פרנצ'סקו, את השליטה לשריו. הנתין הבכיר בחצרו של קוזימו השני היה המדען גלילאו גליליי, שהדוכס הגדול פרס עליו את חסותו. בנו, פרדיננדו השני היה אך בן 11 במות אביו ב-1621 ובתחילת שלטונו שימשו אמו מריה מגדלנה, ארכידוכסית אוסטריה וסבתו, קריסטינה מלוריין כעוצרות. השתיים, וקריסטינה במיוחד, הסתמכו על ייעוצם של אנשי דת (בניגוד לזהירותו הרבה של קוזימו הראשון מעירוב בין דת וענייני מדינה). ב-1634 השיאו השתיים את פרדיננדו השני לויטוריה דלה רוברה. פרדיננדו שלט 49 שנים. הוא היה מוקסם ממדע והתקין בארמון פיטי שלל מתקנים מדעיים וטכנולוגיים (בהם טלסקופים, ברומטרים, תרמומטרים והיגרומטרים). ב-1657 ייסד אחיו הצעיר, לאופולדו, את האקדמיה המדעית של הדוכסות הגדולה ("אקדמיית הניסויים", Accademia del Cimento) שעל חבריה נמנו בין היתר פרדיננדו עצמו, ג'ובאני אלפונסו בורלי, פרנצ'סקו רדי, ניקולאוס סטנו, ויצ'נסו ויויאני ואחרים.
בין 1641 ל-1644 הייתה הדוכסות מעורבת בסכסוכים המקומיים סביב העיר קסטרו שבלאציו בין אודוארדו פארנזה, דוכס פארמה והקואליציה שגיבש לבין מדינת האפיפיור בראשותו של אורבנוס השמיני. בקרב שהתקיים ב-1643 ספגה הדוכסות הגדולה מפלה מצד כוחות האפיפיור. הסכסוך הסתיים בלי הכרעה, אך תוך מחיר דמים כבד והרס מוחלט של קסטרו. לקראת תום שלטונו של פרדיננדו היה אוצר הדוכסות ריק והיא לוותה מהאימפריה הרומית הקדושה והייתה לבעלת חוב מולה.
שלטון בני מדיצ'י > קוזימו השלישי וסופו של בית מדיצ'י

את שלטונו של פרדיננדו השני ירש ב-1670 בנו קוזימו השלישי. הוא ירש מצב כלכלי חמור ובמהלך שלטונו חלה התדרדרות נוספת וחזה במעמד הדוכסות הגדולה. קוזימו השלישי היה שמרן ופוריטן קתולי, הוא אסר על חגיגות בעלות ניחוח פאגאני, הוציא להורג מי שנחשד כהומוסקסואל, החמיר את המיסוי, העמיק את החינוך הדתי והוציא צווים נגד היהודים. עד שנת 1705 הצטמצמה אוכלוסיית פירנצה במחצית ואוכלוסיית טוסקנה כולה בכ-40%, מן הצי המפואר לשעבר נותרו שרידים בלבד והמדינה הגיעה לפשיטת רגל למעשה. החובות לאימפריה הרומית הקדושה שיעבדו אל טוסקנה למעשה לכתר והיא אולצה לממן מקופתה הריקה תחמושת לקרב וינה. בעת מלחמת הירושה הספרדית לא השתתפה טוסקנה, כיוון שלא יכלה להרשות לעצמה לא כלכלית ולא צבאית.
קוזימו השלישי נשא לאשה את נכדתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, מרגריט לואיז ד'אורליאן. מנישואים ללא אהבה אלה נולדו שלושה צאצאים, הבכור, פרדיננדו, שהיה מוזיקאי ופטרון של האמנויות, אך גם אלכוהוליסט וחולה עגבת ומת ב-1713; ג'אן גסטונה דה מדיצ'י, שירש את אביו ב-1723 ואנה מריה לואיזה דה מדיצ'י, הנצר האחרון לבית מדיצ'י, שנישאה ליוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ, שנפטר ב-1716 ללא יורשים. בשל חוסר שביעות רצונו של קוזימו מג'אן גסטונה, שהפך ליורש הפוטנציאלי לאחר מותו של פרדיננדו, ניסה למנות את אנה מריה לואיזה ליורשת, מעשה שמשמעותו הייתה הכפפת הדוכסות הגדולה לנסיכות הבוחר מפפאלץ, אולם חזר בו ימי ספורים לפני מותו והוריש את הדוכסות הגדולה לג'אן גסטונה, על מנת להותירה עצמאית. ג'אן גסטונה ביטל את חוקי אביו הפוריטניים אך פרט לכך כמעט שלא נראה בציבור, גם הוא היה אלכוהוליסט וכאשר הופיע במעמדות רשמיים הייתה התנהגותו מוזרה. עקב כך, עלתה ה"שאלה הטוסקנית" על סדר יומה של ועידת המעצמות שכינס הנסיך אויגן מסבויה בווינה ב-16 במרץ 1731. בוועידה הוסכם שנסיך ספרד, קרלוס, שהיה בן 15, יירש את ג'אן גסטונה בבוא העת; עד אז הוכרז שדורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג (אחותו של יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ) תכהן כעוצרת. כל זאת בלי להתייעץ כלל עם ג'אן גסטונה. ב-1735 היה קרלוס למלך נאפולי ואת כתר טוסקנה ירש פרנץ שטפן (פרנצ'סקו סטפנו, שאמו הייתה נינתה של מארי דה מדיצ'י, בתו של קוזימו הראשון). עם מותו של ג'אן גסטונה ב-9 ביולי 1737 באה לקיצה תקופת שלטון בית מדיצ'י בטוסקנה.
שלטון בית הבסבורג > פרנץ שטפן ולאופולד

פרנץ שטפן, שהיה ב-1745 לקיסר האימפריה הרומית הקדושה שהה בפירנצה זמן קצר בלבד, עם רעייתו מריה תרזה, עד שעבר לווינה. לאחר מותו ב-1765 עברה הדוכסות הגדולה של טוסקנה לידי בנו, לאופולד. שלטונו של לאופולד התאפיין בהחזרת תפארתה של הדוכסות הגדולה לימי הזוהר שלה, תוך פיתוחה וייצוב כלכלתה. עריכת מודרניזציה במדיניות המיסוי, החדרת חיסון לאבעבועות שחורות וטיפול בעבריינות נוער על ידי מוסדות שיקומיים ולא על ידי ענישה גופנית. ב-1774 חקק לראשונה בעולם חוקים לאשפוז חולים במחלת נפש במוסדות רפואיים ובתנאים אנושיים. ב-1786 ביטל רשמית את עונש המוות (אף שהוצאות פומביות להורג הופסקו 20 שנים קודם לכן). עם מות אחיו הבכור, יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1790, נבחר לאופולד לקיסר והעביר את השלטון בטוסקנה לבנו, פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, לאופולד עצמו מת שנתיים מאוחר יותר.
שלטון בית הבסבורג > בעת המהפכה הצרפתית

בשנת 1792 במהלך המהפכה הצרפתית, הכיר פרדיננד באופן רשמי ברפובליקה הצרפתית הראשונה, ובכך היה לבית המלוכה הראשון שהכיר בה. משהחלו מלחמות המהפכה הצרפתית, שוכנע פרדיננד על ידי שליטי בריטניה ורוסיה להצטרף לקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, ואכן, פרדיננד כרת עימם ברית, אך נתן רק תמיכה פסיבית ועשה זאת ללא שום התלהבות. כעבור שנה משראה פרדיננד את הניצחונות המהדהדים של הצרפתים, פרש מהקואליציה, וב-1 במרץ 1795 הכריז על נייטרליותה של טוסקנה במלחמה. במסגרת הסכם קמפו פורמיו (1797) הועברה הדוכסות הגדולה לאימפריה האוסטרית. בשנת 1799 הוקמה רפובליקה בפירנצה, בעידוד הצרפתים ופרדיננד ברח לווינה. בשנת 1801 נחתם חוזה ארנחואס בספרד, ובו צורפו שטחי הדוכסות הגדולה של טוסקנה ודוכסות פארמה ליצירת ממלכת אטרוריה, ולאחר מכן אושר החוזה בחוזה לינוויל. ממלכת אטרוריה התקיימה בשטחי טוסקנה בין 1801 ל-1807 בשליטת בני אצולה הקשורים לכתר הספרדי. הממלכה בוטלה בדצמבר 1807 וצורפה לקיסרות הצרפתית הראשונה. בראשות ממשלת טוסקנה הציב נפוליאון את אחותו אליזה בונפרטה.
יהודים בדוכסות טוסקנה

מאמצע המאה ה-12 נמצאו על ידי בנימין מטודלה כמה עשרות משפחות יהודיות בפיזה ובלוקה. ב-1229 נזכרים יהודים בסיינה, ומתחילת המאה ה-14 ואילך נוסדו בנקים יהודיים בערים רבות בטוסקנה. ב-1437 החלה הבנקאות היהודית בפירנצה ומסביבה התגבשה במהרה קהילה.
עם ייסוד הדוכסות הגדולה של טוסקנה הורע מצב היהודים. ב-1567 הונהג בה אות הקלון, וב-1570 גורשו היהודים מטוסקנה כולה, פרט לסיינה ולפירנצה - שבהן נכלאו בגטאות.
ב-1492 גורשו היהודים לראשונה מהרפובליקה של לוקה וסופית ב-1572. אולם ב-1593 נפתחו שערי פיזה וליוורנו בפני צאצאי אנוסי ספרד ופורטוגל, ובליוורנו זכו היהודים - כסוחרים וכבנקאים - בתנאים נוחים ביותר, עד שבמאה ה-18 הפכה הקהילה היהודית לאחת הקהילות הפורחות באיטליה כולה. שליטי טוסקנה שמבית הבסבורג-לורן הרחיבו את זכויות היהודים בעיר זו, וב-1779 אף העניקו להם את הזכות להיבחר למועצת העיר. באותה עת נמנו כ-6,000 יהודים בחמש ערי המושב היהודי בטוסקנה - פירנצה, פיזה, ליוורנו, סיינה ופיטיליאנו.
ב-1798 זכו יהודי טוסקנה בשוויון מלא מידי שלטונות הכיבוש הצרפתיים, ובכך החל תהליך התערותם בחיי החברה והכלכלה של טוסקנה. לאחר הרסטורציה לא השתנה מצבם בהרבה; בימי הדוכס הגדול לאופולד השני נמשכה המדיניות הליברלית, ולא נסגרו בפני היהודים השירות הצבאי, פקידות ציבורית ועריכת דין. יהודי טוסקנה אף הירבו להשתתף בתנועות המדיניות והרוחניות של יתר האוכלוסין, ומספרם בשורות תנועת התחיה האיטלקית ובין חסידי מאציני היה רב.
תחום השלטון והמבנה המנהלי

הדוכסות הגדולה של טוסקנה חפפה במידה רבה את תחום מחוז טוסקנה של איטליה המודרנית. הדוכסות הגדולה התחלקה לשתי יחידות מנהליות, ששורשיהן עוד בטרם הקמתה. ה-stato vecchio ("המדינה הישנה"), שחפפה את שטחי דוכסות פירנצה, שהייתה פייף של האימפריה הרומית הקדושה וה-stato nuovo ("המדינה הישנה") שחפפה את שטחי הרפובליקה של סיינה והייתה עד 1555 בשליטת ספרד.
הדוכסות הורחבה על ידי רכישה והתמזגות של מובלעות לתוכה. כך למשל, ב-1604 נרכשה פיטיליאנו שבנפת גרוסטו מידי משפחת אורסיני, וב-1633 נרכש סנטה פיורה (Contea di Santa Fiora) בדרום טוסקנה מבית ספורצה.
בין השנים 1555 ל-1797 "כירסמו" בשטחה הרציף של טוסקנה מדינת הפרסידים (Stato dei Presidi) בדרום (אזור בשליטה ספרדית באזור מונטה ארג'נטריו) ונסיכות פיומבינו (Signoria di Piombino) נפוליאון צירף שטחים אלה ל"ממלכת אטרוריה", ולאחר תבוסתו הם סופחו לדוכסות הגדולה של טוסקנה. בנוסף, שכנה בצפון הרפובליקה של לוקה ויורשתה, דוכסות לוקה, שמוזגה לדוכסות הגדולה ב-1847, עם מות שליטתה מארי לואיז, דוכסית פארמה.
רשימת הדוכסים הגדולים > בית מדיצ'י

| דיוקן | שם | מ | עד | הערה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | קוזימו הראשון דה מדיצ'י | 1569 | 1574 |  |
|  | פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י | 1574 | 1587 | בנו של קוזימו הראשון |
|  | פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י | 1587 | 1609 | בנו של קוזימו הראשון |
|  | קוזימו השני דה מדיצ'י | 1609 | 1621 | בנו של פרדיננדו |
|  | פרדיננדו השני דה מדיצ'י | 1621 | 1670 | בנו של קוזימו השני |
|  | קוזימו השלישי דה מדיצ'י | 1670 | 1723 | בנו של פרדיננדו השני |
|  | ג'אן גסטונה דה מדיצ'י | 1723 | 1737 | בנו של קוזימו השלישי, אחרון שליטי טוסקנה מבית מדיצ'י |
רשימת הדוכסים הגדולים > בית הבסבורג-לורן

| דיוקן | שם | מ | עד | הערה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | פרנץ שטפן | 1737 | 1765 | אמו הייתה נינתה של מארי דה מדיצ'י, בתו של קוזימו הראשון; מאוחר יותר נבחר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה |
|  | לאופולד | 1765 | 1790 | בנו השני של פרנץ שטפן; מאוחר יותר נבחר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה |
|  | פרדיננד השלישי | 1790 | 1801 | בנו השני של לאופולד |
רשימת הדוכסים הגדולים > בית בורבון

| דיוקן | שם | מ | עד | הערה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | לואי (לודביקו) הראשון | 1801 | 1803 | נכדו של פרנץ שטפן |
|  | קרלו השני | 1803 | 1807 | בנו שלו לואי הראשון |
רשימת הדוכסים הגדולים > בית הבסבורג-לורן (שהוחזרו)

| דיוקן | שם | מ | עד | הערה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | פרדיננד השלישי | 1814 | 1824 | הוחזר על ידי קונגרס וינה |
|  | לאופולד השני | 1824 | 1859 | בנו של פרדיננד השלישי |
|  | פרדיננד הרביעי | 1859 | 1860 | בנו של לאופולד השני |
לקריאה נוספת

Eric Cochrane, Florence in the Forgotten Centuries, 1527-1800: A History of Florence and the Florentines in the Age of the Grand Dukes, 1976 ISBN 978-0226111506
Harvey Miller (Ed.), The Grand Ducal Medici and the Levant, 2016, ISBN 978-1-909400-36-8 - על היחסים בין הדוכסות הגדולה והאימפריה העות'מאנית תוכן העניינים
הערות שוליים

↑  הבולה האפיפיורית ליצירת הדוכסות הגדולה
↑  Medici, Ferdinando I De, [Document Inviting Jewish Merchants to Settle in Livorno and Pisa, in Italian. Manuscript on Vellum.]
↑  לפי הערך עליו במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים
↑  מפות התפתחות שטח השליטה של טוסקנה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552747205171  GND: 4119667-3  ISNI: 0000 0001 1504 192X  LCCN: n82008466  VIAF: 152258844   WorldCat (עם VIAF): 152258844 
דגל וסמל הדוכסות הגדולה בשנים 1562–1737, מורכב מסמל בית מדיצ'י
פרדיננדו השני וויטוריה דלה רוברה
קוזימו השלישי מאת ג'ובאני בטיסטה פוג'יני במוזיאון המטרופוליטן לאמנות
דגל ממלכת אטרוריה (1801-1807)
הדגל בשנות ה-40 של המאה ה-19
לאופולד השני
אלפרד הסנר

| --- | --- |

 לידה:  11 בנובמבר 1930 צ'רנוביץ, רומניה (כיום חלק מאוקראינה) 
 פטירה:  27 במרץ 2024 (בגיל 93) ישראל 
 ענף מדעי:  כימיה, כימיה אורגנית
 מקום מגורים:  רחובות, ישראל
 עיסוק:  פרופסור לכימיה אורגנית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה לטכנולוגיה, אוניברסיטת נברסקה – לינקולן, אוניברסיטת הרווארד
 מנחה לדוקטורט:  נורמן קרומוול
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן, מכון ויצמן למדע, אוניברסיטת קולורדו, אוניברסיטת בינגהמטון
 תלמידי דוקטורט:  בלהה פישר 
 תרומות עיקריות
 פיתוח של תגובות בכימיה אורגנית, סינתזה אורגנית, כימיה של תרכובות הטרו-ציקליות, ציקלואדיציות, סינתזה אסימטרית
 
אלפרד הסנר (11 בנובמבר 1930 – 27 במרץ 2024) היה כימאי ישראלי שעסק בתחום הכימיה האורגנית. אלפרד הסנר קבע מושג אוניברסלי בכימיה אורגנית ששמו רגיוסלקטיביות. תגובות שיכולות להתרחש במקומות שונים במולקולה מתרחשות במקום מסוים בהעדפה. זאת רגיו-סינתזה. שימש כפרופסור באוניברסיטת בר-אילן וכנשיא החברה הישראלית לכימיה.
ביוגרפיה

אלפרד הסנר נולד בצ'רנוביץ שברומניה (כיום חלק מאוקראינה), שם למד בבית הספר עד כיתה ג', עת פרצה מלחמת העולם השנייה. הסנר שרד את השואה כילד, יחד עם אמו. לאחר המלחמה היגר לאוסטריה, שם נרשם ללימודי תואר ראשון בכימיה באוניברסיטת וינה לטכנולוגיה (1949–1951). ובהמשך, עבר לארצות הברית, ללימודי הדוקטורט באוניברסיטת נברסקה - לינקולן, תחת הנחייתו של פרופ' נורמן קרומוול.
את לימודי הבתר דוקטורט ביצע באוניברסיטת הרווארד (1956–1957), בהנחייתו של פרופ' לואיס פייזר. הסנר הצטרף לאוניברסיטת קולורדו בבולדר (1957) והפך (בשנת 1966) לפרופסור מן המניין בגיל 36. בשנת 1975 עבר לאוניברסיטת בינגהמטון, ובשנת 1983 הצטרף לאוניברסיטת בר-אילן, שם שימש כחבר סגל במחלקה לכימיה כ-40 שנה.
כיהן כנשיא החברה הישראלית לכימיה (1991-1994).
נפטר ב-27 במרץ 2024.
מחקר מדעי

עבודתו המדעית של הסנר התפרסה על פני שישה עשורים. הסנר הדריך למעלה מ־50 סטודנטים לתארים מתקדמים ולמעלה מ־60 פוסט-דוקטורטים, הוא פרסם יותר מ-300 מאמרי מחקר אקדמיים, ו-13 ספרים ומונוגרפיות.
משפחתו

הסנר היה נשוי לסיד, ממנה נולדו לו חמישה ילדים: 3 ילדים הלכו לעולמם בנסיבות טרגיות. סוזי נפטרה מלוקמיה (סרטן הדם) בגיל 7, דאגלס נהרג בתאונת דרכים בגיל חודשיים, אריקה נדרסה למוות בגיל 16 על ידי נהג שיכור. בתו לילי היא גנטיקאית ובנו לורנס הוא כימאי.
הוקרה ופרסים

2016 חבר כבוד של החברה הישראלית לכימיה
פרס פון הומבולט
פרס פולברייט בכיר
פרס קרן ליידי דייוויספרס
פרס האגודה היפנית לקידום המדע
פרס המועצה הלאומית למחקר בארצות הברית
פרס קילם
פרס ICS למצוינות
עמית החברה המלכותית לכימיה
בעיית המסה החסרה

היחס בין אנרגיה אפלה, חומר אפל, חומר הניתן לגילוי וחומר קורן ביקום
בעיית המסה החסרה היא אחת הבעיות הפתוחות המרכזיות באסטרופיזיקה המודרנית.
לפי חוק הכבידה של ניוטון מושפע מסלולו של עצם בחלל בעיקר מכח המשיכה של עצמים סמוכים לו. עוצמת כח המשיכה תלויה במרחקו ובמסתו של העצם המושך. כך למשל, תנועתן של גלקסיות בצביר תלויה במסתן של הגלקסיות האחרות בצביר.
בגלקסיות ספירליות נעים רוב הכוכבים במסלול מעגלי סביב מרכז הגלקסיה. אפשר לחשב את מהירותו של כוכב בשולי הגלקסיה מתוך מסתה המשוערת. ככל שהגלקסיה כבדה יותר, כך ינועו בה הכוכבים מהר יותר.
החומר המאיר בגלקסיה, שבו אפשר לצפות ישירות, הוא כוכבים, ענני גז ואבק בין כוכבי, שאת מסתם ניתן להעריך בשיטות אסטרונומיות מקובלות. עדויות שהחלו להצטבר בשנות ה-70 של המאה ה-20 מצביעות על כך שאם הערכת מסת הגלקסיה לפי עוצמת ההארה שלה נכונה, אזי מהירותם של ענני מימן בשולי גלקסיות ספירליות רבות, גבוהה בהרבה מהמהירות הצפויה להם על פי חוק הכבידה של ניוטון. אם מניחים שחוק הכבידה וחוקי התנועה של ניוטון בכל זאת תקפים, מתחייב מכך שעוצמת ההארה של החומר הגלקטי איננה מהווה מדד להערכת המסה הגלקטית.
אי התאמה בין הערכת מסה גלקטית לפי עוצמת ההארה לבין מהירויות של גלקסיות בצבירים זוהתה כבר ב-1933 בתצפיות שערך האסטרופיזיקאי השווייצרי פריץ צוויקי כשהשתמש לצורך חישוביו במשפט הוויראליות. על-פי ההערכות המקוריות של צוויקי, הגלקסיות שבהן צפה כבדות פי ארבע מאות מן המסה שנצפתה ישירות. מאז השתכללו הן אמצעי התצפית והמדידה והן המודלים של מבנה הכוכבים, וכיום (2018) ההערכה הרווחת היא שמסת החומר הרגיל מהווה רק כ-4.9% ממסת החומר ביקום, בעוד 95.1% היא מסת חומר אפל או אנרגיה אפלה.
תאוריות אחרות מערערות על התוקף האבסולוטי של חוקי ניוטון. על פי המפורסמת בהן, דינמיקה ניוטונית מתוקנת, הערכת המסה הגלקטית על פי עוצמת ההארה כמקובל היא נכונה, ומהירות הסיבוב החריגה של כוכבים בשולי גלקסיות ספירליות לא נובעת מנוכחותו של חומר אפל אלא מכך שהחוק השני של ניוטון איננו תקף עבור תאוצות הנמוכות מערך נתון (a0 ≈ 1.2 x 10−10 m s−2), וחומר הנמצא בתאוצות בעלות ערכים נמוכים כאלה מציית לחוק שונה. מכאן נובע שחוק הכבידה של ניוטון איננו תקף כאשר התאוצה הרדיאלית היא בעלת ערכים נמוכים כמו אלה המתקיימים בשולי הגלקסיות הספירליות בהן נצפית התופעה, וחוק אחר המתאים לתצפיות תופס את מקומו.
ניתוח פיזור המסה בגלקסיה אופיינית

חומר הנמצא במרחק r ממרכז הגלקסיה נע במהירות משיקית הקרובה ל-  \ v={\sqrt {\frac {GM(r)}{r}}}, כאשר  \ M(r) היא מסת החומר הגלקטי המרוכזת בתוך הרדיוס r. בגלקסיה שבה פיזור המסה הוא בעל סימטריה מעגלית צופים חוקי ניוטון שמהירות הסיבוב תלך ותתקרב לאפס כאשר r גדל. עקומת סיבוב כזאת מתוארת כקו A באיור משמאל.
עקומת המהירות האופיינית לתצפיות בפועל היא העקומה המסומנת B באיור, שעל פיה מהירות הסיבוב מתקרבת לקבוע  v_{1}. על מנת שהיא תתאים לחוקי ניוטון יש להניח שפיזור המסה בגלקסיה הוא  \ M(r)={\frac {v_{1}^{2}}{G}}r, כלומר, יש יותר מסה הרחק ממרכז הגלקסיה מאשר קרוב למרכז. מבנה היפותטי זה של פיזור החומר האפל בגלקסיה נקרא הילה.
לקריאה נוספת

צפריר קולת, הצד האפל של היקום, הוצאת מפה, תל אביב, 2004.
עקומות סיבוב של גלקסיות ספירליות. העקומה A היא דוגמה אופיינית לעקומה התאורטית שחוזים חוקי ניוטון. העקומה B היא דוגמה אופיינית לעקומה שנמדדת בפועל.
משהו רענן

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  פ. ג'. וודהאוס 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 הוצאה:  מת'ואן, אפלטון 
 תאריך הוצאה:  16 בספטמבר 1915 
 סדרה
 הספר הבא:  Leave It to Psmith 
 
משהו רענן (באנגלית: Something Fresh) הוא רומן של הסופר הבריטי פ. ג'. וודהאוס. הרומן פורסם במקביל בארצות הברית ובבריטניה בספטמבר 1915, אך תחת כותרים שונים: הגרסה האמריקאית נקראה "משהו חדש",בעוד הגרסה הבריטית נקראה "משהו רענן". למעט הבדלים מזעריים נוספים, זהו ההבדל העיקרי בין המהדורות. הרומן מציג את לורד אמסוורת' (אנ') מטירת בלנדינגס (אנ'), אשר הוא, ביתו ומשפחתו ישובו ויופיעו ברבים מהסיפורים והרומנים הקצרים המאוחרים של וודהאוס.
הסיפור הוא קריקטורה קומית של חיי האצולה האנגלים, וכן של אצולת העושר האמריקאית. המשרתים בבית הכפר האנגלי, הנתונים להיררכיה מאד נוקשה ומדוקדקת, משתתפים בארוחות ובאירועים חברתיים רבים ומגוונים, ומחקים בבלי דעת את בני האצולה אותם הם משרתים, ואגב כך הם מציגים את אדוניהם וגבירותיהם באור מגוחך ואבסורדי.
רקע

כנער צעיר באנגליה הוויקטוריאנית, וודהאוס נהג להצטרף לדודותיו לאירועים חברתיים בבתי אחוזה שונים, ואז היה נוהג לחמוק אל אגף המשרתים ולסעוד עמם. שם הוא התוודע להיררכיה הנוקשה ולכללי הנימוס הנוהגים אצל המשרתים בבתי אצולה. תובנות אלה שולבו במשהו רענן. כמו כן, לפני שוודהאוס כתב את הרומן, דודו וולטר מרדית' דין, ומאוחר יותר גם אחיו הבכור פיליפ פבריל, שימשו כמפקדים בכירים במשטרת הונג קונג, כמו ג'ורג' אמרסון ברומן.
היסטוריית פרסום

וודהאוס ערך את ספרו עבור הקורא האמריקאי והמיר עבורו את סכום הפרס הנקוב בלירות שטרלינג לערכים דולרים, בגרסתו הראשונה של הספר אשר פורסם כסדרה בהמשכים בעיתון The Saturday Evening Post (אנ'), בין ה-26 ביוני ל-14 באוגוסט 1915. השם "משהו חדש" החליף באמריקה את השם המקורי "משהו רענן" מכיוון שלביטוי "רענן" (Fresh) יש משמעות נרדפת ל"חוצפן" באמריקה. בעבור זאת קיבל וודהאוס שכר טרחה של 3,500 דולר, יותר מכל עבודה קודמת שלו. הסדרה בעיתון - The Saturday Evening Post כללה איורים של FR Gruger.
הספר מתואר, בהקדמה חדשה שנוספה ב-1969, כתחילתה של "סאגת טירת בלנדינגס". לתרחיש המתואר בספר התווספו אלמנטים חדשים רבים במהלך השנים, אך הייתה גם השמטה אחת בולטת. זו הייתה אחותו של לורד אמסוורת', ליידי אן וורבלינגטון, אשר מוזכרת במשהו רענן כאשה הנתונה לכאבי ראש תכופים ומסתגרת בחדרה, והיא לא הופיעה שוב ברומנים של בלנדינגס.
משהו רענן פורסם באוסף הרומנים של בלנדינגס משנת 1979 "חיים בבלנדינגס", יחד עם ברק קיץ ומזג אוויר כבד.
עיבודים

הסיפור עובד בשנת 2009 על ידי ארצ'י סקוטני כדרמת רדיו לסדרה Classic Serial בערוץ 4 של BBC. צוות השחקנים כלל את איאן אוגילבי כמספר (שזכה בתפקיד "וודהאוס"), יואן גרפוד בתפקיד אש מרסון, הלן מקורי בתפקיד ג'ואן ולנטיין, מרטין ג'רוויס בתפקיד לורד אמסוורת', הקטור אליזונדו בתפקיד ג'יי פרסטון פיטרס, אנדריאה בואן בתפקיד אלין פיטרס, וג'יימס פריין בתור ג'ורג' אמרסון.
מהדורה עברית

הספר יצא במהדורה עברית בשנת 2008, בהוצאת חרגול והוצאת עם עובד, בתרגומו של דן דאור.
הערות שוליים

1 2  McIlvaine, E., Sherby, L.S. and Heineman, J.H. (1990) P. G. Wodehouse: A comprehensive bibliography and checklist. New York: James H. Heineman, pp. 27–28. מסת"ב 0-87008125-X.
↑  French (1966), pp. 55–59.
↑  Phelps (1992), p. 43.
↑  Phelps (1992), p. 33.
↑  French (1966), p. 54.
↑  Phelps (1992), p. 230.
1 2  Easedale (2014)
↑  McIlvaine (1990), p. 155, D59.1–8.
↑  Wodehouse, P. G. (1969). "Preface [new since the 1969 edition]". Something Fresh. Something Fresh was the first of what I might call – in fact, I will call – the Blandings Castle Saga.
↑  McIlvaine (1990), p. 125, section B21.
↑  "Classic Serial: Something Fresh 1/2". BBC Genome. BBC. 2018. נבדק ב-22 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Classic Serial: Something Fresh 2/2". BBC Genome. BBC. 2018. נבדק ב-22 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)