stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הוויה (פילוסופיה)
ההוויה המהותית > הוויה ותורת המהות

ויליאם ג'יימס תיאר את הפער בהבנת ההוויה: "איך מגיע העולם להיות כאן בכלל במקום הקיום הלא המהותי (nonentity) שאפשר לדמיין במקומו? ...מאין להוויה אין גשר הגיוני". ניסיון לגשר על הפער הזה נעשה לראשונה בהיסטוריה על ידי הפילוסופים הקדם-סוקרטיים במהלך תהליך התפתחות הסיווג של כל הישויות. אריסטו, שכתב אחרי הפילוסופים הקדם-סוקרטיים, מחיל את המונח קטגוריה (אולי לא במקור) על עשרה סיווגים ברמה הגבוהה ביותר. הם כוללים קטגוריה אחת של חומר (ousiae) הקיימת באופן עצמאי (אדם, עץ) ותשע קטגוריות של מאפינים, שיכולות להתקיים רק במשהו אחר (זמן, מקום, צורה). במטאפיזיקה של אריסטו כל דבר ניתן לאנליזה לשני מרכיבים אלו, אשר חיבורם יחד נותן לנו את הדבר עצמו. הצורה איננה המראה החיצוני של הדבר אלא היא מושג מופשט, המאפיין הכללי של הדבר, המגדיר את מהותו ואת הפונקציונליות שלו, בעוד החומר הוא המאפיין הפרטי שלו, המבדיל אותו מדברים אחרים בחלל ובזמן. כשמדובר בהוויה, המערכת לא מצליחה להגיע להגדרה מהסיבה הפשוטה שלא ניתן למצוא שום הבדל. הפתרון הטריוויאלי, שהוויה מתווספת לכלום, הוא טאוטולוגי: הוויה היא הוויה. אין מתווך פשוט יותר בין הוויה לאין הוויה שמסביר ומסווג את ההוויה.
ההוויה הטרנסצנדנטלית

הפילוסוף הנוצרי מסוף תקופת פילוסופיית ימי הביניים, תומאס אקווינס, גם עסק בנושא. כמה מהצעותיו של אקווינס גונו על ידי אטיין טמפר, הבישוף של פריז (בשנים 1270 עד 1277), אך מסירותו לשימוש בפילוסופיה להבהרת סוגיות תאולוגיות הייתה כה חזקה, שהוא הוכרז לבסוף כאחד ממורי הכנסייה בשנת 1568. ומי שמאמצים את הפילוסופיה שלו נקראים תומיסטים.
ההוויה הטרנסצנדנטלית > ניבוי תומיסטי של הוויה

אקווינס טען כי הוויה היא מהות, ומתרחק מהסיווג האריסטוטלי: "הוויה איננה סוג, מכיוון שאינה ניתנת לניבוי באופן חד-משמעי אלא רק באופן אנלוגי". אם החומר הוא הקטגוריה הגבוהה ביותר ואין חומר, ישות, אז יש לראות את האחדות הנתפסת בכל הישויות מכוח הקיים שלהם בצורה אחרת. אקווינס בחר באנלוגיה: כל היצורים דומים או דומים זה לזה בקיים. השוואה זו היא הבסיס לאנלוגיית ההוויה שלו. האנלוגיה יכולה להתבטא בצורות רבות ושונות, אך המפתח לה הוא ההבחנה האמיתית בין קיום למהות. קיום הוא העיקרון המעניק מציאות למהות שאינה זהה בשום צורה לקיום. חומר יכול להיות אמיתי או לא. מה שהופך חומר אינדיבידואלי - אדם, עץ, כוכב לכת - לממשי הוא מעשה מובהק, "להיות", המפעיל את אחדותו. לכן אנלוגיה של פרופורציות אפשרית: "המהות קשורה לקיום כמו שהעוצמה קשורה למעשה".
הוויה ברנסאנס ובעת החדשה המוקדמת

אף על פי שהתומיזם היה חידוש בתקופת ימי הביניים המאוחרת, הוא היה לדּוֹגְמָה בתקופת הרנסאנס. משנת 1277 עד 1567 בערך, הוא שלט בנוף הפילוסופי. הפילוסופים הרציונליסטים, שהביאו דגש חדש על התבונה ככלי לאינטלקט, הובילו את המסורות הקלאסיות והביניימיות לבדיקה מחודשת, תוך שהם מפעילים מושג חדש של ספק. בין "הספקנים החדשים" היו האמפריסטים, תומכי השיטה המדעית, ששמו דגש על ניסויים ותלות בהוכחות שנאספו מניסיון חושי.
עם תחילת עידן הנאורות הפילוסוף והמדען הצרפתי ברנאר דה פונטנל (1657-1757), שם את מושג ההוויה באור חדש באומרו Je souffre d'être ("אני סובל מלהיות").
הוויה ברנסאנס ובעת החדשה המוקדמת > ספקות אמפיריסטים

לרציונליזם ולאמפיריציזם היו הגדרות רבות, שעניינם בעיקר אסכולות ספציפיות לפילוסופיה או קבוצות של פילוסופים במדינות מסוימות, כמו גרמניה. באופן כללי הרציונליזם היא האסכולה השולטת בעידן הנאורות הרב-לאומי, הבין-תרבותי, שהחל במאה ה-17. על ידי מדענים ממדינות שונות, שבעידן הנאורות היו רציונליסטים. אמפיריקן מוקדם, תומאס הובס, פרסם בשנת 1651 את ספרו "לויתן", מסה פוליטית שנכתבה במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, ובו מניפסט מוקדם של רציונליזם.
על פי הובס הנימוק הוא התהליך הנכון להסקת מסקנות מההגדרות. בהמשך הוא מגדיר שגיאה כסתירה פנימית להגדרה או מסקנות שאינן עוקבות אחר ההגדרות שעליהן הן אמורות להתבסס. מדע, לעומת זאת, הוא תוצאה של "הנמקה נכונה", המבוססת על "חוש טבעי ודמיון", סוג של רגישות לטבע, כ"שהטבע עצמו לא יכול להגיע אליה".
לאחר שהניח את היסודות לתפיסתו בקפידה, הובס פותח במתקפה אפיסטמולוגית על המטאפיזיקה. הפילוסופים המוקדמים הגיעו לתורת החומר והצורה מתוך התחשבות בפרדוקסים טבעיים מסוימים, שנחתמו תחת הכותרת הכללית של בעיית האחדות. לדוגמה, נראה שגוף הוא דבר אחד ובכל זאת הוא מחולק לחלקים רבים. מה זה, אחד או רבים? אריסטו הגיע להבחנה בין חומר וצורה, רכיבים מטאפיזיים שהחדירה שלהם מייצרת את הפרדוקס. האחדות כולה נובעת מהצורה המהותית ומההתפלגות לחלקים. הטמעת החלקים המעניקים להם יחידות ייחודיות באמת הן הצורות המקריות. אחדות ההוויה כולה מופעלת על ידי עקרון אחר באמת, הקיום.
הוויה במודרנה ובפוסטמודרנה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אקזיסטנציאליסטים כמו היידגר וסארטר כתבו רבות על מושג ההוויה. היידגר, בעבודתו העיקרית "הוויה וזמן", תהה כיצד ניתן לשאול באופן משמעותי את שאלת משמעות ההוויה, מכיוון שהיא גם הגדולה ביותר, שכן היא כוללת כל מה שיש, והכי פחות משמעותית, שכן לא ניתן לומר עליה שום דבר מסוים. הוא מבחין בין אופנים שונים של ההוויה: מצב פרטיבי (אנ') נמצא בהישג יד, ואילו ישויות במובן מלא יותר מתוארות כמוכנות ליד. מי ששואל את שאלת ההוויה מתואר כ-Dasein ("היות שם/ היות בנמצא") או היות-בעולם (In-der-Welt-sein). במחשבתו המאוחרת יותר, החל בספרו "מקורה של יצירת האמנות", היידגר מבקר את ההבחנה בין הוויה לבין ישויות, ומאחד אותם בתפיסה הכמו-פרה-אונטולוגית של ההוויה. ההוויה נחשפתף ב"מארה" (Ereignis). ניכוס, כהתרחשות המקורית של הוויה.
סארטר הושפע מהיידגר בספרות "הישות והאין" (Being and Nothingness). עם זאת, ניטען כי הבין את היידגר המוקדם באופן שגוי (כך טען גם היידגר עצמו בחיבורו איגרת על ה"הומניזם", המגיב לנאומו המפורסם של סארטר, "האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם"). סארטר משתמש במצבי הוויה בניסיון לבסס את מושג החופש שלו באופן אונטולוגי על ידי הבחנה בין הוויה -על עצמה (דברים), ולהיות-לעצמה (אדם).[דרוש מקור]
הוויה מובנת גם כ"מצב הוויה "של האדם, ומכאן שמשמעותה המשותפת היא בהקשר של חוויה אנושית (אישית), עם היבטים הכוללים ביטויים וביטויים שמקורם ב"ישות" מולדת, או באופי אישי.[דרוש מקור] היידגר טבע את המונח "Dasein" עבור תכונה זו של ההוויה ביצירתו המשפיעה "הוויה וזמן", בו טען שהוויה או דסיין קושרת את תחושת גופו של האדם לתפיסת העולם שלו. היידגר, בין היתר, התייחס לשפה מולדת כבסיס ההוויה, הנותן אות לכל היבטי ההוויה.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  דוד גורביץ', דן ערב, היות שם, באנציקלופדיה של הרעיונות
↑  הציטוט באנגלית: "How comes the world to be here at all instead of the nonentity which might be imagined in its place? ... from nothing to being there is no logical bridge."
מתוך James, William (1916). Some problems of philosophy: a beginning of an introduction to philosophy. New York: Longmans, Green and Co. pp. 38, 40.
↑  Aristotle. "Book VII Section 1 (paragraph 1028b)". Metaphysics.
↑  Wallace, William A. "Thomism and Its Opponents". Dictionary of the Middle Ages. Ed. Joseph R. Strayer. Vol. 12. New York: Scribner, 1982. 38–45. Print.
↑  Wippel, John F. (2000). The metaphysical thought of Thomas Aquinas: from finite being to uncreated being. Monographs of the Society for Mediaeval and Renaissance Philosophy, No. 1. The Catholic University of America Press. p. 75.
↑  Stanhope, Philip Dormer (1779). Miscellaneous Works of the late Philip Dormer Stanhope, Earl of Chesterfield. Vol. 4 (2 ed.). London: Edward and Charles Dilly. p. 194. נבדק ב-29 באוגוסט 2019. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph136772
הלן אדמונדסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בפברואר 1964 (בת 60) ליברפול, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מנצ'סטר 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 פרסים והוקרה:  הפרס לספרות ע"ש וינדהאם-קמפבל (2015)  עמית החברה המלכותית לספרות 
 
הלן אדמונדסון (באנגלית: Helen Edmundson; נולדה ב-19 בפברואר 1964) היא מחזאית, שחקנית ובמאית בריטית. היא ידועה במיוחד בשל עיבודיה לקלאסיקות ספרותיות שונות.
ביוגרפיה

הלן אדמונדסון נולדה בליברפול ולמדה דרמה באוניברסיטת מנצ'סטר. המחזה הראשון שכתבה, "לעוף" (Flying), הופק בסטודיו התיאטרון המלכותי הלאומי בשנת 1990. מאז אותה עת, עבודותיה לתיאטרון כוללות את: "הטיהור", הוצג לראשונה בתיאטרון בוש (מחזה העוסק באהבה בלתי אפשרית באירלנד של קרומוול בין פרוטסטנט לקתולית.), "האם תרזה מתה" (Mother Teresa is Dead), תיאטרון רויאל קורט ב-2002 וארבעה עיבודים ללהקת התיאטרון Shared Experience: "אנה קארנינה" מאת לב טולסטוי, "הטחנה על הנהר פלוס" מאת ג'ורג' אליוט, כל אחד מהם היה בסיבוב הופעות לאומי ובינלאומי, "מלחמה ושלום" מאת טולסטוי, שהופק בתיאטרון המלכותי הלאומי ב-1996, ו Gone to Earth מאת מארי ווב שהציג בתיאטרון ליריק האמרסמית. עיבדה גם את הרומן "המעבר להודו" מאת אדוארד מורגן פורסטר.
עיבודה לספר הילדים זוכה הפרסים של ג'אמילה גאווין "קוראם בוי" הוצג לראשונה בתיאטרון המלכותי הלאומי בנובמבר 2005 והועלה מחדש באותו תיאטרון כעבור שנה. עבודתה האחרונה עבור תיאטרון Shared Experience, "אורסטס – דם ואור" (Orestes - Blood and Light), הייתה בסיבוב הופעות בבריטניה בסתיו 2006 והציגה בתיאטרון טריסייקל עד לדצמבר 2006. המחזה שלה "קרחת היער" הציג בתיאטרון ה"בוש" בלונדון וזכה בפרס ג'ון וויטינג.
עיבודה ל"מלחמה ושלום" היה מועמד לפרס המחזה הטוב ביותר ב"וסט אנד" מטעם איגוד הכותבים הבריטי לשנת 1996."הטיהור" The Clearing)) זכה בפרס ג'ון וית'ינג למחזה החדש הטוב ביותר, כמו גם בפרס מטעם המגזין Time Out. היא גם זכתה ב TMA Awards (פרסי התיאטרון של בריטניה) ובפרס מטעם המגזין Time Out עבור "הטחנה על הנהר פלוס", "אנה קארנינה" ואחר-כך בפרס Time Out עבור "קוראם בוי".
אדמונדסון כתבה שני סרטים קצרים לטלוויזיה "יום אחד (One Day) עבור BBC Two ו"סטלה" (Stella) עבור ערוץ 4. עיבודה ל"המסע אל החוץ" מאת וירג'יניה וולף שודר ברדיו BBC Radio 4 ב-2006. היא גם לקחה חלק בפרויקט "שישים ושש" (Sixty Six) בתיאטרון בוש בשנת 2011, שם כתבה יצירה המבוססת על פרק מתרגום המלך ג'יימס. ב-2007 התחיל התיאטרון המלכותי הלאומי לעבוד על המחזמר "הסנוניות והאמזונות" (Swallows and Amazons), עיבוד של אדמונדסון ושל ניל הנון לספר בשם זה מאת ארתור רנסום. הצגת הבכורה התקיימה ב-1 בדצמבר 2010 ב Bristol Old Vic והציגה בתיאטרון וודויל בוסט אנד החל מ-15 בדצמבר 2011 ואחר-כך יצאה לסיבוב הופעות ברחבי בריטניה בין ינואר למאי 2012.
אדמונדסן כתבה את המחזה המקורי "הכפירה שבאהבה" (The Heresy of Love), שהועלתה בידי הלהקה השייקספירית המלכותית בסטרטפורד אפון אייבון בשנת 2012. המחזה עוסק בחייה ויצירתה של חואנה אינס דה לה קרוז (Juana Inés de la Cruz), נזירה ומשוררת אוטודידקטית במלכות המשנה של ספרד החדשה, במחצית השנייה של המאה ה-17.
יצירתה האחרונה היא "מרי שלי" (Mary Shelley), שהועלתה בידי תיאטרון West Yorkshire Playhouse. העבודה עוסקת ביחסים הרעועים בין מרי שלי, מחברת "פרנקנשטיין", לבין אביה הפילוסוף ויליאם גודווין ובוחנת שאלות של פונדמנטליזם וחופש.
אדמונדסון הקימה את קבוצת התיאטרון הפמיניסטי The Red Stocking Theatre.
בשנת 2021 הייתה תסריטאית במיני-סדרה "דלגליש" של ערוץ 5.
בשנת 2024 יצרה וכתבה את הסדרה "בלגרביה: הפרק הבא" (אנ') עבור רשת הטלוויזיה MGM+.
תרגומי יצירותיה לעברית

הטיהור, עברית – אברהם עוז, רמת-גן: בית צבי בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה, 2004.
הטחנה על שפת הנהר, מאת ג'ורג' אליוט (עיבוד למחזה); תרגום: דפנה אילת. רמת גן: בית צבי - בית הספר לאמנויות הבמה, 1999
מחזותיה שהועלו על הבמה המקצועית בישראל

| הצגה | תיאטרון | במאי | הצגת בכורה |
| --- | --- | --- | --- |
| מאדלן (מחזה מקורי, תורגם לעברית בשם "הטיהור") | תיאטרון חיפה | סיני פתר | 2003 |
| אנה קארנינה על פי הרומן מאת לב טולסטוי | קופרודוקציה בין תיאטרון הבימה לתיאטרון באר שבע | אילן רונן | 18 בנובמבר 2007 |
הערות שוליים

↑  הארץ, מחזות, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300749705171  PLWABN: 9810691583305606  BIBSYS: 2012805  BNE: XX5812953  BnF: cb165015710 (data)  GND: 1027777414  ISNI: 0000 0001 0987 6234  LCCN: no95032039  NKC: pna2013752959  NLG: 71269  NTA: 169200191  RERO: 02-A027580731  SNAC: w66x0cmm  SUDOC: 067197078  VIAF: 73437667   WorldCat (עם VIAF): 73437667
הקורפוס ההררי ה-21 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  25 באוגוסט 1943 – 8 במאי 1945 (שנה)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 דרגת המפקד:   גנרל
 מפקדים
 
הקורפוס ההררי ה-21 (בגרמנית: XXI. Gebirgs-Armeekorps) היה קורפוס הררי של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-25 באוגוסט 1943 בקרואטיה, בשם "הקורפוס ההררי ה-21", והועמד תחת פיקוד פאול באדר.
הקורפוס פעל ברחבי המדינה העצמאית של קרואטיה נגד הפרטיזנים בפיקודו של טיטו, כחלק ארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F. ב-1 בנובמבר 1943 מונה גוסטב פהן למפקד הקורפוס, וב-20 ביולי 1944 החליפו ארנסט פון לייזר. ב-29 באפריל 1945 מונה הרטוויג פון לודוויגר למפקד הקורפוס, ופיקד על הקורפוס עד סוף המלחמה.
מפקדים

פאול באדר (25 באוגוסט 1943 - 10 באוקטובר 1943)
גוסטב פהן (10 באוקטובר 1944 - 20 ביולי 1944)
ארנסט פון לייזר (20 ביולי 1944 - 11 באוקטובר 1944)
אלברכט באייר (11 באוקטובר 1944 - 25 באוקטובר 1944)
ארנסט פון לייזר (25 באוקטובר 1944 - 29 באפריל 1945)
הרטוויג פון לודוויגר (29 באפריל 1945 - 8 במאי 1945)
סדר הכוחות > 26 בדצמבר 1943

ב-26 בדצמבר 1943 כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-297
דיוויזיית היגר ה-100
סדר הכוחות > 16 בספטמבר 1944

ב-16 בספטמבר 1944 כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ההררית של האס אס ה-21
הדיוויזיה ה-181
הדיוויזיה ה-297
סדר הכוחות > 1 במרץ 1945

ב-1 במרץ 1945 כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ההררית של האס אס ה-7
הדיוויזיה ה-369
הדיוויזיה ה-181
חטיבת הביצורים ה-969
חטיבת הביצורים ה-964
חטיבת הביצורים ה-966
חטיבת הביצורים ה-1017
הפארק הלאומי טלמפאז'ה

הפארק הלאומי טלמפאז'ה (בספרדית: Parque Nacional Talampaya) משתרע על פני 2,150 קמ"ר בפרובינציית לה ריוחה שבמערב ארגנטינה. הוא הוכרז כפארק לאומי ב־1975 כדי להגן על האתרים הפליאונטולוגיים והארכאולוגיים המצויים בשטחו. בשנת 2000 הוכרז הפארק, יחד עם איסצ'יגואלסטו הסמוך, כאתר מורשת עולמית. מקור שם הפארק בשפת הקקאן, ופירושו "הנהר היבש של המיש" (המיש הוא מין עץ הנפוץ במדבר).
הפארק נחשב לאחד האתרים הגאולוגיים החשובים בעולם, שכן הוא מספק עדויות לתהליכים שהתרחשו במהלך 250 מיליון השנים האחרונות. עיקר הסלעים בשטח הפארק הם סלעים אדמדמים מסוג אבני חול. תהליכי שחיקה ובליה יצרו בסלעים צורות שונות ומשונות, שזכו גם לכינויים שונים כגון אל טבלרו דה אחדרס ("לוח השחמט"), לה קתדרל ("הקתדרלה") ואל פראילה ("הנזיר"). הפארק ידוע גם בשל המאובנים הרבים שנמצאו בשטחו. המאובן הקדום ביותר מתוארך ללפני 250 מיליון שנים. כן נמצאו מאובני צבים בני 210 מיליון שנים, מאובני דינוזאורים ומאובני זוחלים קדומים המשויכים לסינאפסידה.
האזור בו שוכן טלמפאז'ה הוא מדברי וצחיח, וכמות המשקעים השנתית נמוכה, בין 150 ל־170 מ"מ בשנה. משרע הטמפרטורות קיצוני: בימי הקיץ הן עשויות להגיע ל־50°C ובלילות החורף לרדת ל־9°C-. הצמחייה האופיינית לאזור מעטה, ומבוססת בעיקר על שיחים נטולי עלווה וקקטוסים. בערוצי הנחלים נמצאים גם צמחים ירוקים יותר. עם בעלי החיים הנפוצים בפארק נמנים שועלים ארגנטינאים אפורים וקריאמאים שחורי רגל. בעלי חיים נוספים בפארק כוללים עופות דורסים כקונדור האנדים, עקב שחור חזה ובז נודד, וכן ויסקאצ'ות, גואנקואים, ארמדיליים (לרבות ארמדילי חולד) וננדואים.
פטרוגליפים
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על נוכחות אנושית באזור בין השנים 120 ו־1180. לפי ההערכות, מזג האוויר באותה תקופה היה נוח יותר, ואפשר מגורי בני אדם. ברחבי הפארק נמצאו ציורי סלע הכוללים צורות גאומטריות וכן בעלי חיים כננדואים וחתוליים. אחד האתרים הידועים מכונה "לוס פיסארונס" ("לוח המודעות"), ובו פטרוגליף באורך 15 מ'. בנוסף לציורים נמצאו בשטחי הפארק שרידי בתים וכלי חרס ואבן.
הליט

| --- | --- |

 תכונות המינרל
 הרכב כימי:  NaCl
 מערך קריסטלוגרפי:  איזומטרי
 צורת הגביש:  קובייתי בעיקר בשכבות משקע עבות, אך גם גרגרי, סיבי וקומפקטי
 צבע:  לבן או שקוף, אך גם כחול, סגול, ורוד, צהוב, ואפור
 ברק:  זגוגי
 שקיפות:  שקוף עד שקוף למחצה
 פצילות:  מושלמת בשלושה כיוונים היוצרת קוביות.
 שבירה:  דמוית קונכייה
 קשיות:  2 - 2.5 בסולם מוס
 משקל סגולי:  2.1
 שרטוט:  לבן
 מינרלים נלווים:  סלעי מלח בנויים מ-95% עד 99% הליט בתוספת אנהידריט, גבס, קוורץ, פיריט ודולומיט
הַלִיט (מיוונית "הלוס" – מלח ו"ליתוס" – אבן) הוא צורת המינרל של מלח הבישול (נוסחתו NaCl) והוא שייך למשפחת ההלואידים. גבישי ההליט הם קובייתיים, צבעם לבן עד חסר צבע, אך הם עשויים להיות גם בגווני תכלת, כחול וורוד. המינרל שוקע יחד עם מינרלים אוואפוריטיים אחרים, הלואידים, סולפטים ובוראטים.
להליט ולסילביט (KCl) מבנה גבישי דומה (נתרן מחליף אשלגן בסריג הקובייתי), אולם בגלל הגודל השונה של האטומים התמיסה מוצקה בין השניים מוגבלת. התכונות הדומות מקשות על הזיהוי ביניהם. מבחן טעם יעיד שטעמו של הסילביט מר יותר מההליט. מבחן יעיל נוסף הוא חריטה  של הדוגמה בעזרת סכין - ההליט יפיק אבקה והסילביט לא.
הליט מתגבש בשכבות נרחבות של סלעי התאדות כתוצאה מהתייבשות של ימות או אגמים סגורים. שכבות המלח עשויות להיות בעובי של עד 350 מטר ועשויות להימצא מתחת לשטחים נרחבים. בארצות הברית וקנדה משתרעות שכבות מלח נרחבות תת-קרקעיות החל באגן הרי האפלצ'ים של מערב מדינת ניו יורק, דרך חלקים מאונטריו ותחת רוב אגן מישיגן. הערים קליבלנד ודטרויט בנויות מעל שכבת מלח עבה אותה כורים לשימוש בהפשרת קרח מכבישים. מרבצים נוספים מצויים באוהיו, קנזס, ניו מקסיקו, נובה סקוטיה וססקצ'ואן.
פקקי מלח הם דיאפירים (מחדרים) אנכיים או גושים דמויי צינורות של מלח שנוצרו כאשר לחצים ליתוסטאטיים וטקטוניים גרמו למלח "לזרום" כלפי מעלה ממרבצי המלח שמתחת לסלעים. עליית פקקי המלח גורמת להתקמרות השכבות שמעליהן ולהתבקעותן. פקק המלח מכיל אנהידריט, גבס וגופרית טבעית, בנוסף להליט וסילביט. פקקי המלח נפוצים לאורך חופי מפרץ מקסיקו במדינות טקסס ולואיזיאנה. פקק מלח יוצר לעיתים מלכודת מבנה שבו ניתן למצוא נפט. מקומות נוספים בהם ניתן למצוא פקקי מלח הם גרמניה, ספרד, הולנד, רומניה ואיראן. גם הר סדום שבדרום ים המלח הוא פקק מלח. "קרחוני" מלח קיימים באיראן הצחיחה שבה מלח שפרץ מעל לפני השטח בגובה רב "זורם" במורד. במקרים הללו מתגלה בהליט תכונת פלסטיות המתגברת ככל שהלחץ המופעל עליו גדול יותר.
הליט סיבי סגול נדיר הממלא עורקים בסלע, מצוי ליד מילוז שבצרפת ובמקומות מעטים נוספים. גבישי הליט המכונים "גבישי חגבים" נראים כ"שלדים" של הקוביות הטיפוסיות, כשהצלעות קיימות אבל במרכז הפאות יש שקעים. בסביבה מתגבשת במהירות צלעות הקוביות צומחות מהר יותר ממרכז הפאות. גבישי הליט נוצרים במהירות באגמים בהם יש התאדות מהירה ולכן נוצרת שכבה של גבישי הליט סביב חפצים מודרניים. "פרחי הליט" הם זקיפים נדירים של סיבי הליט מתפתלים המצויים בכמה מערות יבשות במישור נלארבור באוסטרליה. זקיפי הליט וקרומי הליט קיימים גם במכרה הנחושת הטבעי "קווינסי" שבהנקוק, מישיגן.
שימושי ההליט

תיבול (מלח בישול).
אמצעי להפשרת שלג וקרח מכבישים.
כגושים על מנת שבקר ילחך אותם (אמצעי לספק לבקר מלח החיוני לבריאותם).
למטרות רפואיות.
גלריה

הליט (במרכז) ומינרלי מלח אחרים
גביש הליט מגרמניה
מכרה הליט בעיירה Cardona (ספרד)
תקריב על סלע מלח בהר סדום
הפארק הלאומי טייראדנטרו

קברים בטייראדנטרו
הפארק הלאומי הארכאולוגי טייראדנטרו (ספרדית Parque nacional arqueológico de Tierradentro; טייראדנטרו בספרדית - "בתוך האדמה") הוא פארק ואתר ארכאולוגי במזרח מחוז קאוקה שבדרום-מערב קולומביה, הידוע באתרי ההיפוגאום הפרה-קולומביאניים המפוזרים בו. שטחו הכולל של הפארק הוא 19 דונם, ובשנת 1995 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית.
התרבות שהקימה את אתרי ההיפוגאום התקיימה באזור בין המאה ה-6 למאה ה-10, ולפי הממצאים הארכאולוגיים, נהגה בה היררכיה חברתית ופוליטית שבראשה ניצבו ראשי שבטים בעלי מעמד דתי. הקבורה נעשתה בשני שלבים - תחילה נקברו הגופות בקברים פשוטים, ולאחר מכן הועברו העצמות אל ההיפוגאום, לעיתים לאחר שריפת הגופה או אגב עירוב השרידים באדמה.
להיפוגאום האופייני בפארק כניסה הפונה לכיוון מערב, מדרגות לולייניות, בצורת זיג-זג או רגילות, ואולם מרכזי בעומק של חמישה עד שמונה מטר מתחת לפני האדמה. רוחבו של ההיפוגאום נע בין 2.5 ל-3 מטר באתרים הקטנים, ועד 10 עד 12 מטר בגדולים. סביב לאולם המרכזי מספר אולמות קבורה שבכל אחד מהם שמורה גופה אחת. על הקירות עיטורים גאומטריים וציורי בני אדם ובעלי חיים בצבעי אדום ושחור על רקע לבן. בשל מעשי שוד שאירעו במקום לפי תחילת השימור באזור, נותרו באתרים פסלים, שרידי כלי חרס ובדים מעטים בלבד.
ממצא נוסף באזור הוא פסלים שנמצאו באתרים ארכאולוגיים בסביבה, אך לא באתרי ההיפוגאום, ואשר נחצבו מאבנים געשיות. אלה מייצגים דמויות אדם עומדות והם ניצבים לגובה של מטר עד 2.5 מטר. הפסלים מצטיינים בראשים גדולים באופן לא פרופורציונלי למידות הגוף, וידיהם שלובות על חזם.
פסל באתר
הקבינט של לוון

| --- | --- |
 
 הקבינט של לוון (ממשלת שוודיה ה-53) מחוץ לארמון המלוכה בעת הצגתו ב-3 באוקטובר 2014
 מידע כללי
 3 באוקטובר 2014 – 19 בינואר 2019 (4 שנים) 
 תחום שיפוט:  שוודיה 
 ראש ממשלה:  סטפן לוון 
 סיעות הקבינט:  סטפן לוון Alice Bah Kuhnke Ylva Johansson Kristina Persson Morgan Johansson Alice Bah Kuhnke Sven-Erik Bucht Alice Bah Kuhnke Anna Johansson Tomas Eneroth פיטר אריקסון Heléne Fritzon Morgan Johansson Helene Hellmark Knutsson Helene Hellmark Knutsson Anna Ekström Anders Ygeman Aida Hadzialic Gabriel Wikström Aida Hadzialic אן לינדה אן לינדה Anna Ekström פיטר אריקסון Per Bolund Annika Strandhäll Åsa Regnér Lena Hallengren מגדלנה אנדשון Annika Strandhäll איזבלה לובין פיטר הולטקוויסט Morgan Johansson מרגוט ולסטרם Per Bolund Per Bolund גוסטב פרידולין Mikael Damberg Mehmet Kaplan Mehmet Kaplan Ardalan Shekarabi איברהים ביילן אוסה רומסון Karolina Skog Helene Hellmark Knutsson Matilda Ernkrans 
 הקבינט הקודם:  הקבינט של ריינפלט 
 הקבינט הבא:  הקבינט של אנדשון
 
הקבינט של לוון (בשוודית: Löfven Cabinet) הוא כינויה הכולל של ממשלות שוודיה ה-53, ה-54 וה-55 במניין (ממשלות מיעוט), בראשותו של חבר הפרלמנט השוודי סטפן לוון. הממשלה ה-53 הושבעה ב-3 באוקטובר 2014, וזכתה לאמון הריקסדאג, שנבחר בבחירות שנערכו ב-14 בספטמבר 2014, בהן זכתה רשימת מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה ב-113 מושבים (31%). בהרכבים משתנים, ממשלה זו והשתיים שבאו לאחריה (ה-54 וה-55) כיהנו בין השנים 2014-2021.
בממשלה כיהנו, כולל ראש הממשלה, 24 שרים, שהתחלקו שווה 12 גברים ו-12 נשים. שתי הסיעות שהרכיבו את הקואליציה הן: מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה והירוקים, שלהן יחדיו רק 138 מושבים מתוך 349 (39%). לפיכך, הקבינט של לוון נחשב לאחת הממשלות החלשות ביותר בהיסטוריה של שוודיה. עם זאת, מאחר שהעקרונות הדמוקרטים מהווים חלק מרכזי בתרבות שלטון החוק של שוודיה בגלגוליה השונים מאז שנות ה-90 של המאה ה-19, ניצחון מפלגתו של לוון יד ביד עם מפלתה של מפלגת השלטון של ראש הממשלה המכהן בבחירות 2014, הקנו לקבינט החדש את זכות קיומו והוא זכה לאמון הריקסדאג ומלך שוודיה.
תוצאות הבחירות לריקסדאג 2014

| מושבים | מספר קולות | שם המפלגה | סימן | מושב | יו"ר הרשימה | השוואה לפרלמנט היוצא | אחוז מכלל הקולות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 113 | 1,932,711 | הסוציאל-דמוקרטים | SAP | קואליציה | סטפן לוון | +1 |  31.01  |
| 84 | 1,453,517 | המפלגה השמרנית | M | אופוזיציה | פרדריק ריינפלט | -23 |  23.33  |
| 49 | 801,178 | השוודים הדמוקרטים | SD | אופוזיציה | אימי אוקנסון | +29 |  12.86  |
| 25 | 429,275 | הירוקים | MP | קואליציה | גוסטב פרידולין אוסה רומסון | ±0 |  6.89  |
| 22 | 380,937 | מפלגת המרכז | C | אופוזיציה | אנני לאף | -1 |  6.11  |
| 21 | 356,331 | מפלגת השמאל | V | תומכי הקואליציה | יונס ח'ודט | +2 |  5.72  |
| 19 | 337,773 | המפלגה העממית הליברלית | FP | אופוזיציה | יאן ביירקלונד | -5 |  5.42  |
| 16 | 284,806 | הנוצרים הדמוקרטים | KD | אופוזיציה | אבה בוש תור | -3 |  4.57  |
סיעות הקואליציה

| סיעה | מספר מנדטים | מספר השרים | משרדי השרים | תחילת חברות בממשלה | סיום חברות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| הסוציאל-דמוקרטים | 113 | 16 | משרד ראש הממשלה, משרד המשפטים, משרד החוץ, משרד ההגנה, משרד הבריאות והרווחה, משרד האוצר, משרד החינוך והמחקר, המשרד לאיכות הסביבה והאנרגיה, משרד התעשייה, משרד התעסוקה | 3 באוקטובר 2014 | 30 בנובמבר 2021 |
| הירוקים | 25 | 6 | משרד ראש הממשלה, משרד החוץ, משרד האוצר, משרד החינוך והמחקר, המשרד לאיכות הסביבה והאנרגיה, משרד התעשייה, משרד התרבות | 3 באוקטובר 2014 | 30 בנובמבר 2021 |
138 חברי פרלמנט (מ-3 באוקטובר 2014)
עוד 21 חברי מפלגת השמאל תומכים מבחוץ (מ-3 באוקטובר 2014)
הרכב הממשלה

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.