נוער טרנסג'נדרי
התמשכות השונוּת המגדרית

אם דיספוריה מגדרית מתמשכת לאורך ההתבגרות המינית, סביר להניח כי היא קבועה. בקרב ילדים עם דיספוריה מגדרית, התקופה שבין גיל 10 ל־13 נחשבת קריטית בהתייחס לזהות המגדרית ארוכת־הטווח של האדם. בין המשתנים הקשורים לדיספוריה מגדרית המופיעה במהלך גיל ההתבגרות נמנים עוצמת הדיספוריה, היקף ההתנהגות הבין־מגדרית, וקיומה של הזדהות מילולית עם המגדר הרצוי/הנחווה של הילד (כלומר הצהרה שלו כי הוא נמצא במגדר אחר, ולא רק מעוניין להיות במגדר אחר). מחקרים פרוספקטיביים, המתוכננים ומתקיימים עוד טרם תחילת המצב הנחקר, הראו כי דיספוריה מגדרית בילדוּת נקשרת יותר לנטייה מינית הומוסקסואליות בבגרות מאשר לזהות טרנסג'נדרית בבגרות, במיוחד בקרב בנים. מחקרים אלה קבעו כי מרבית הילדים שאובחנו עם דיספוריה מגדרית לבסוף לא רצו להיות במין האחר עם הגעתם לגיל ההתבגרות, וכאשר הגיעו לבגרות בחרו להזדהות כהומוסקסואלים, לסביות או ביסקסואלים, עם או בלי התערבות טיפולית. המחקרים צוטטו לחיזוק הטענה שיש צורך בזהירות רבה יותר ובהמתנה לשם מעבר חברתי או רפואי של נוער טרנסג'נדרי.
עם זאת, אותם מחקרים פרוספקטיביים זכו לביקורת ותוארו כלא־רלוונטיים, משום שהסתמכו על מקרים של חרטה – הפסקת החיים הטרנסג'נדריים (באנגלית desistance; מילולית "הסתיימות", "חדילה"), אשר בהם הילד פשוט הפגין נון־קונפורמיות מגדרית ולא דיספוריה, ועקבו אחר אבחנות פסיכולוגיות במקום אחר הזהות המגדרית או הרצון לבצע מעבר מגדרי, מה שהוביל לניפוח של סטטיסטיקת ההפסקה של ההליך. מרבית המחקר העוסק בחרטה נשען על ארבעה מחקרים שפורסמו מאז 2008, שהנבדקים בהם אומנם עמדו בקריטריונים לאבחון "הפרעת זהות מגדרית", כפי שהוגדרה ב־DSM-III וב־DSM-IV, אך רבים מהם לא עמדו בקריטריונים המעודכנים לדיספוריה מגדרית כפי שהם מופיעים ב־DSM-5, שיצא לאור בשנת 2013, ואשר בניגוד לגרסאות הקודמות דרש במפורש קיומה של הזדהות עם מגדר אחר מזה ששויך לאדם בלידתו. באחד המחקרים הללו, 40% מהנבדקים שסווגו כ"מתחרטים" לא עמדו אף בקריטריונים שהוגדרו ב־DSM-IV. כל ארבעת המחקרים סיפקו ראיות לכך שהצהרה על זהות טרנסג'נדרית בילדות ניבאה זהות טרנסג'נדרית בגיל ההתבגרות ובבגרות, ושכך גם עוצמת הדיספוריה המגדרית בילדות ניבאה את עוצמתה בהמשך החיים. במחקרים שפורסמו בשנות ה־60 עד שנות ה־80 לא נעשה כל שימוש במונח "desistance", אלא הייתה בהם התמקדות ב"התנהגות מגדרית חריגה" – נשיות בילדות שנצפתה אצל אנשים שנולדו כזכרים – ובכך שלרוב היא ניבאה הומוסקסואליות מאשר "טרנסקסואליות" בבגרות. כמו כן, נמתחה ביקורת על חלק מהמחקרים שפורסמו לאחר שנת 2000 ועל כלל המחקרים שקדמו לה, בשל ציטוט מחקרים שבמסגרתם נעשה שימוש בטיפולי המרה בדרך זו או אחרת: מניעת מעבר מגדרי חברתי, ניסיון מפורש למנוע או להרתיע את הילד מלהזדהות כטרנסג'נדר בבגרותו או בגיל ההתבגרות, או שימוש פעיל בטכניקות פסאודו־מדעיות שנועדו לשנות התנהגות מגדרית "סוטה". בנוסף, המונח desistance ספג ביקורת בפני עצמו, על כך שהוא מהווה פתולוגיזציה (התייחסות לדבר כלא־נורמלי או לא בריא מבחינה פסיכולוגית) לטרנסג'נדריות, בשל שורשיו בתחום המחקר הפלילי וכן בהקשר להפרעת התנגדות, שבהם חידלון (desistance) של המצב נחשב לתוצאה חיוביות.
בשנת 2022 פורסמה סקירה שיטתית של מחקרים הקשורים לחרטה על התאמה מגדרית. בסקירה נמצא כי המונח desistance (מילולית "הסתיימות", "חדילה") היה מוגדר בהם באופן לקוי: חלק מהמחקרים לא נתנו לו הגדרה או הגדירו אותו כחדילה של הזהות הטרנסג'נדרית או חדילה של הדיספוריה מגדרית. כמו כן, נמצא כי באף הגדרה שנבחנה לא הייתה התייחסות כלשהי לזהויות נזילות־מגדרית או א־בינאריות, וכי מרבית המאמרים שפורסמו היו מאמרי מערכת. במסקנות הסקירה צוין כי הרעיון של desistance מבוסס על מחקר מוטה משנות ה־60 עד ה־80 ועל מחקר באיכות ירודה משנות ה־2000, וכי היה בעבר "מחסור במחקר איכותי ומוּנָע־מהשערות, אשר קיים כיום" בנושא, ונטען כי על המונח desistance "להיעקר מהשיח הקליני והמחקרי, על מנת להתמקד במקום זאת בתמיכה בנוער [טרנסג'נדרי ומגוּון־מגדרית] מאשר לנסות לחזות את הזהות המגדרית שלהם בעתיד". על פי סקירה שפורסמה בשנת 2022 בהתחשב במחקרים עדכניים יותר, רוב הילדים לפני גיל ההתבגרות שביצעו מעבר מגדרי נשארים בזהותם המגדרית הנוכחית, על פי מעקבים שבוצעו לאורך 5 עד 7 שנים.