stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הניצוץ
תקציר העלילה

ג'ק טורנס (בתרגום לעברית משנת 1977 אוית השם "תורנס" ועל גב הכריכה – "טוראנס") הוא סופר חם מזג, המנסה לבנות מחדש את חייו ואת חיי משפחתו, לאחר שאיבד את משרתו כמורה בבית ספר מכין יוקרתי בניו אינגלנד בגלל בעיית השתייה שלו ומזגו האלים. בנוסף לאיבוד משרתו מתברר שג'ק שבר בטעות את ידו של בנו דני בזמן שהיה בהתקף. הוא מחליט להתנזר מאלכוהול ומקבל על עצמו עבודה בתחזוקת מלון גדול ובודד בקולורדו, הנסגר למשך החורף. תורנס מקווה, שהמשרה תיתן לו הזדמנות לבסס מחדש את מעמדו כאדם אחראי, להשלים כתיבת מחזה מבטיח ולשקם את הקריירה שלו ואת מערכת היחסים עם בני משפחתו. הוא עובר למלון "המצפה" (Overlook - שם דו-משמעי, היכול להתפרש גם כ"העלמת-עין" או "פיקוח מגבוה") עם אשתו וונדי ובנו הצעיר דני.
לדני יש יכולות טלפתיות מסוימות ורגישות לכוחות על טבעיים, והוא "הקורן" שבשם הספר באנגלית. השף במקום חש ביכולותיו המיוחדות של דני ומסביר לו עליהן, כך נוצר בין השניים קשר מיוחד. המלון פועל כיצור תבוני, השואב את כוח החיים שלו מאנשים, המחוננים בכוחות על טבעיים. תחושה מבשרת רעות מתרה בדני, כי המלון מסוכן למשפחתו. הוא מתחיל לראות רוחות וחזיונות מפחידים מעברו של המלון, אך כובש אותם בלבו מתוך אמונה, שאין בהם סכנה ממשית בהווה. למרות שדני קרוב להוריו הוא איננו מספר על חזיונותיו, כדי לא לפגוע בעבודתו של אביו, החיונית לעתיד משפחתו. וונדי מרגישה שעליה לעזוב את ג'ק במלון ושישלים את עבודתו לבד.
דני חש שהדבר יעציב את אביו ושהוא ישמח יותר אם יישארו אתו. כשהמלון אינו מצליח להשתלט על דני, הוא משתלט תחת זאת על ג'ק, מציב מכשולים לפני עבודתו ויוצר בו זעם ותסכול. ג'ק חש קלאוסטרופוביה במלון המבודד ותסכול בגלל עבודתו. התנהגותו נעשית מסוכנת ומאיימת יותר ויותר ככל שהמלון משעבד אותו לצרכיו, עד להשתלטותו המוחלטת של המלון עליו. יום אחד ג'ק רב עם וונדי, אשתו, ועוזב את חדרם. הוא מגיע לבר של המלון ומגלה שאת המקום מאכלס ברמן בשם לויד. המלון מנסה לשכנע את ג'ק, דרך לויד, שעליו להרוג את אשתו ובנו. ג'ק הופך לחיה ומנסה לפגוע במשפחתו, אולם הם רואים את הטוב שיש בו וסוגרים אותו בחדר כדי שלא יעשה מעשה שיתחרט עליו.
המלון דוחק בג'ק להרוג את וונדי ולהביא אליו את דני. בין ג'ק וונדי מתנהל מאבק וונדי מצליחה לברוח ופוצעת בדרך את ג'ק בידו. דני המפוחד מתקשר לשף של המלון, שבזמן החורף עובד בפלורידה. השף מגיע למלון ומותקף על ידי ג'ק. בזמן שג'ק רודף אחרי דני הוא מצליח להשתלט על עצמו ואומר לדני לברוח ממנו ושהוא אוהב אותו. המלון משכנע את ג'ק להשחית את פניו כדי שדני לא יזהה את אותו. דני מזהיר את ג'ק שדודי המים במרתף עומדים להתפוצץ, ג'ק יורד למטה לבדוק אותם בזמן שמשפחתו והשף בורחים מהמקום. ג'ק מגיע מאוחר מדי ונהרג בזמן ההתפוצצות, שהורסת את המלון כולו.
נראה שהמלון איננו מאוכלס ברוחות רפאים מן העבר, אלא מופעל בכוחן המשותף של ישויות נטולות מוסר וחורשות רע של דייריו הקודמים. לא טירוף הוא המניע דמויות עבר אלה אלא מזימות וקנוניות מרושעות, הבאות לביטוי במקרים רבים בתשוקות מיניות מעוותות. סיפורי עלילה מסוג זה זרועים בספר לכל אורכו, לכאורה בהשפעת המלון עצמו.
עם כל כוחו של המלון להשפיע על בני אדם, יכולתו עודנה פסיכולוגית ורוחנית בלבד, ואין ביכולתו לפעול אלא באמצעות מחשבותיהם ודמיונותיהם של השוהים האמתיים בין כתליו. שאיפתו היא אפוא להשתלט על אדם בעל כוחות על טבעיים (דני, במקרה זה) ולהשתמש בו כדי להוציא לפועל את הרוע הטמון בו, כישות פיזית ולא עוד פסיכולוגית בלבד.
הספר

'הניצוץ' נמנה עם מחלקה בז'אנר האימה, העושה שימוש יעיל ברעיון של בניין בעל רצון מודע (או נשמה, כביכול), רעיון שבחן אדגר אלן פו בסיפור "נפילת בית אשר". הוא עוסק בשאלת ההתמכרות לאלכוהול והיחסים בין הורים לילדים, כשהוריהם של ג'ק ווונדי תופסים מקום מרכזי במחשבותיהם לאורך העלילה.
הניצוץ תורגם ל-28 שפות, ביניהן עברית.
הספר תורגם לעברית על ידי דן גיא, ויצא לאור בישראל בשנת 1977.
הסרט

הסרט 'הניצוץ' בוים על ידי סטנלי קובריק ומככבים בו ג'ק ניקולסון כג'ק, שלי דובאל כוונדי, ודני לויד כדני. קינג לא אהב את הסרט ואמר, שלקובריק אין הבנה בז'אנר. הסרט מוחק אלמנטים רבים בספר של קינג, במיוחד את הבעיות במשפחת תורנס. קינג גינה את קובריק כבמאי, שאינו מתעניין בבני-אדם ובעיותיהם.
יש אומרים, שאחת מהסיבות לכך שהסרט לא מצא חן בעיניו של קינג הייתה שקובריק היה מעיר אותו באמצע הלילה בשאלות על ספרו. לדברי קינג, קובריק התקשר אליו פעם בשעה 3 לפנות בוקר, על מנת לשאול אותו אם הוא מאמין באלוהים.
מחזה תיאטרון

ב-21 במרץ 2022 נמסר שהספר יעובד למחזה תיאטרון באותו שם שיוצג בוסט אנד בלונדון. יביים הבמאי הבלגי איפו פאן הופן (אנ'), ואת דמותו של ג'ק טורנס יגלם בן סטילר. החזרות יתחילו בחודש ינואר 2023.
טריוויה

עלילת הספר תוכננה תחילה להתנהל בפארק שעשועים. אך לאחר חופשה שבילה עם אשתו טביתה ב"מלון סטנלי" שבאסטס פארק, קולורדו, כאשר הצוות התכונן לפנות את המקום לתקופת החורף, שינה קינג את מקום ההתרחשות בספר. במיני סדרה של ABC השתמשו במלון סטנלי לצילומים. קינג גם אמר שהוא ביסס את ג'ק תורנס על עצמו.
המקור לשם הספר הוא שירו של ג'ון לנון "Instant Karma!" בשורה "We all shine on". קינג רצה לקרוא לספר "The Shine" אבל שינה את זה לאחר שנודע לו, כי השחורים באמריקה רואים בכך כינוי גזעני ומשפיל.
הערות שוליים

↑  Hilburn, Trey III (March 21, 2022). Ben Stiller Set to Play Jack Torrance in Stephen King’s ‘The Shining’. iHorror, retrieved March 23, 2022
↑  Evans, Greg (March 21, 2022) Ben Stiller In Talks To Star In Ivo Van Hove Stage Adaptation Of Stephen King’s ‘The Shining’. Deadkine Hollywood, retrieved March 23, 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007369948105171  PLWABN: 9810667350705606  BnF: cb169868794 (data)  GND: 4475807-8  LCCN: no2016154517  MusicBrainz work: 8ec5337b-e980-4c50-b280-320b6af0344e  SUDOC: 060646691  VIAF: 208824373   WorldCat (עם VIAF): 208824373
היסטוריה של הרפובליקה הדומיניקנית: בין קבלת העצמאות לשלטון טרוחיו

כיבוש הרפובליקה הדומיניקנית על ידי האיטי מתואר בהיסטוריוגרפיה הלאומית ובתרבות העממית הדומיניקנית כתקופה של שלטון חיצוני אכזרי, במהלכו נוצרה תנועה לשחרור לאומי, שהביאה לקבלת עצמאות. לאחר קבלת העצמאות בשנת 1844, לא הצליחו אנשי הרפובליקה הדומיניקנית ליצור שיטת ממשל יציבה, או כלכלה יציבה. הרפובליקה נעה בין שני קטבים. מחד - שלטונם של רודנים צבאיים, אם לתקופות ארוכות, ואם למספר שבועות, שהוחלפו לרוב במרידה חמושה. מאידך, ניסיונות הסתפחות למעצמות זרות, אם באירופה ואם ארצות הברית. תקופה קצרה של שלטון ספרדי הסתיימה במפח נפש לדומיניקנים ולספרדים בשנת 1863. אחריה גברה השפעתה של ארצות הברית. החוב החיצוני העצום שצברה הרפובליקה, שאוצרותיה החקלאיים הטבעיים, כקנה סוכר וטבק, בוזבזו על ידי שליטים מושחתים ותאבי בצע, הביא להתערבות הולכת וגוברת של ארצות הברית, שחששה מהתערבות מעצמות אירופיות זרות בשטח השפעה אמריקני על פי דוקטרינת מונרו. לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד, כאשר היה ביכולתה של ארצות הברית לממש את הדוקטרינה, ולהתערב בנעשה אצל שכניה, התגברה המעורבות האמריקנית בפוליטיקה ובכלכלה הדומיניקנית, והפכה ב-1916 לכיבוש צבאי, שנמשך עד לשנת 1924.
המאבק לעצמאות

שטחו המזרחי של האי היספניולה, המיושב במתיישבים שתרבותם ספרדית, היה נתון בחציה הראשון של המאה ה-19 לכיבוש על ידי הרפובליקה שקמה בחציו המערבי של האי, בעלת התרבות הצרפתית והאפריקנית, האיטי, שנשלטה על ידי הגנרל ז'אן-פייר בואייה. ב-1838 ייסדו שלושה תושבי מזרח האי, בנים למשפחות ממוצא אירופי, אגודת סתרים בשם "לה טריניטריה". חואן-פאבלו דוארטה, ראמון מטיאס מייה ופרנסיסקו דל רוסריו סנצ'ס התכוונו לחבור לתנועות האיטיות המתנגדות לשלטונו של בואייה, ולהכריז על עצמאות מזרח האי. ב-1843 נרצח בואייה והוחלף בידי שארל ריבייר-אראר. אראר כלא או גירש את החברים המובילים בטריניטריה. במקביל לאנשי הטריניטריה פעל בּוּאֶנָאוֶונְטוּרָה בָּאֵס, סוחר עשיר במהוגני ממחוז אזואה, וציר לבית המחוקקים של האיטי, על מנת לתאם עם הצרפתים את הפיכתה של סנטו דומינגו לפרוטקטורט. באס יהיה נשיאה של הרפובליקה הדומיניקנית מספר פעמים, וינסה שוב ושוב לספח את ארצו למדינות שונות בעולם. אנשי הטריניטריה, שהמגעים התגלו להם, ושאפו להקדים את באס, הכריזו ב-27 בפברואר 1844 על עצמאות מהאיטי. אל הטריניטריה חבר פדרו סנטנה, חוואי עשיר מאל סייבו שלרשותו עמד צבא פרטי של צמיתים.
משהגיעה הידיעה על הכרזת עצמאותה של הרפובליקה הדומיניקנית לאוזניו של הנשיא אראר, הוא הגיב באופן מיידי. צבאו של אראר, שכלל 25,000 חיילים, החל לצעוד לכיוון סנטו דומינגו ב-10 במרץ 1844, אך הובס בתוך ימים ספורים בידי צבאה של הרפובליקה החדשה, וגורש משטחה. אראר שב למציאות כאוטית בהאיטי, כאשר במהלך ניסיונו לכבוש את הרפובליקה הדומיניקנית נאסף צבא מורדים באזורי הספר שבדרום האיטי. המורדים, הידועים כ"פיקטס" (piquets) על שם הכידונים הארוכים שנשאו עמם, כינו עצמם "L’Armée Souffrante", צבא הדרום. בעוד אראר נאבק עם המורדים מדרום, קם צבא מורדים חדש בצפון, שאיגד את מתנגדי אראר מתוך ממשלתו עצמה. אראר המובס יצא לגלות בג'מייקה. השנתיים הבאות בתולדות האיטי היו רצופות בהפיכות צבאיות ומרידות, והמדינה לא הצליחה לגייס כוחות מספיקים לכבוש מחדש את מזרח האי, וכך התאפשר לרפובליקה הדומיניקנית לבסס את עצמאותה.
הסיפוח לספרד ומלחמת השבת העצמאות

סנטנה ירש מדינה פושטת רגל על סף ההתמוטטות. לאחר שנכשל בניסיונותיו לספח את המדינה לארצות הברית או לספרד, יצר סנטנה מגעים דרך מושל קובה עם איזבלה השנייה, מלכת ספרד, על מנת לשוב ולהפוך את המדינה למושבה ספרדית. מלחמת האזרחים האמריקנית מנעה מארצות הברית ליישם את דוקטרינת מונרו, לפיה לא תינתן דריסת רגל למעצמות אירופה במדינות העולם החדש. בה בשעה, ראש הממשלה הספרדי באותה העת, דון לאופולדו או'דונל, תמך בהתרחבות קולוניאלית, וניהל מערכה להשתלטות על מרוקו. במרץ 1861 הודיע סנטנה על השבתה של הרפובליקה הדומיניקנית למעמד של מושבה ספרדית, וזאת מבלי להיוועץ בבני עמו. סנטנה סבר כי האיחוד עם ספרד יביא לתמיכה כלכלית שתאפשר למדינה פריחה, כמו גם לאוצרו הפרטי. נקודת הראות הספרדית הייתה שונה לחלוטין. מבחינתם של הספרדים הם שבו והשתלטו על מושבה סוררת שהייתה בעבר בשליטתם, ותושביה אירופאים בלתי מתורבתים, מסטיסוס (בני תערובת), מולאטים פראיים, ושחורים נחותים. הספרדים חשבו להשתמש בסנטנה ככלי להשתלטותם על המדינה, ואז להיפטר ממנו. כאשר נחתו הספרדים על אדמת הרפובליקה הדומיניקנית, לא התקבלו על ידי האוכלוסייה בסבר פנים יפות. השליטים החדשים, מצידם, התנהגו אל האוכלוסייה בקשיחות. סנטנה התפטר מתפקידו כמושל המדינה מטעם הספרדים ב-1862. ב-1864 מת סנטנה, בנסיבות המצביעות על התאבדותו.
ב-16 באוגוסט 1863 פרצה מלחמה להשבת העצמאות. המלחמה החלה בעיר סנטיאגו דה לוס קביירוס, בה הקימו המורדים ממשלה זמנית. חיילים ספרדים הצליחו לכבוש את העיר, אך המורדים נמלטו להרים שבגבול האיטי. נשיא האיטי פאבר ז'פראר סיפק למורדים נשק והגנה, ואף שלח כוחות של המשמר הנשיאותי שיילחמו לצידם. המגבלות על הסחר, האפליה של אוכלוסיית המסטיסים והמולאטים, שהיוותה רוב באוכלוסייה, השמועות כי בכוונת ספרד להשיב את העבדות, ומסע תעמולה כנגד זוגיות ללא נישואין שניהלו הספרדים, מנהג שהיה מקובל ופופולרי, סייעו למרידה. לאחר מספר חודשי לחימה היה שלטונם של הספרדים מוגבל לערים הגדולות. הספרדים לא הצליחו לדכא את המרידה וספגו אבדות כבדות, חלקן למחלת הקדחת הצהובה.
על אף שהספרדים הסיקו כי המשך שלטונם באי הוא בזבוז של כוח אדם ומשאבים, לא נהנו המורדים ממסגרת פוליטית מאורגנת שתאפשר להם להשתלט על האי. הנשיא הראשון של הממשלה הזמנית, חוסה אנטוניו סלסדו הודח על ידי הגנרל גספאר פולאנקו בספטמבר 1864. פולאנקו עצמו הודח שלושה חודשים לאחר מכן על ידי הגנרל אנטוניו פימנטל. בפברואר 1865 כינסו המורדים אספה לאומית, וחוקקו חוקה חדשה, אך הממשלה לא הצליחה להטיל את סמכותה על שטח המדינה. מנהיגים מקומיים, הקרויים קאודיוס (caudillos) היו בעלי השליטה בפועל, ונהנו מעצמאות מלאה. כאשר תמה מלחמת האזרחים האמריקנית, ב-1865, הודיעה המלכה איזבלה השנייה על ביטול הסיפוח והשבת עצמאות הרפובליקה, וביולי 1865 עזב החייל הספרדי האחרון את אדמת האי.
הרפובליקה השנייה

כאשר עזבו הספרדים את אדמת האי, הייתה הרפובליקה הדומיניקנית במצב של הרס מוחלט. רוב הערים היו לעיי חורבות, והשליטה בשטח הרפובליקה התחלקה בין מספר תריסרי קאודיוס מקומיים. ב-14 השנים שבין הנסיגה הספרדית לשנת 1879 היו עשרים וארבעה שינויים בממשלת האי, ולפחות חמישים התקוממויות צבאיות. מהתוהו ובוהו ששרר התגבשו שתי מפלגות. המפלגה האדומה (Partido Rojo) שייצגה את חוואי הבקר בעלי הלטיפונדיות בדרום, מייצאי המהגוני, ואת הפועלים העירוניים ובעלי המלאכה מסנטו דומינגו, ואשר בראשה עמד בואנאוונטורה באס, שהמשיך במאמציו לספח את הרפובליקה למעצמה זרה כלשהי. המפלגה הכחולה (Partido Azul) ייצגה את מגדלי הטבק והסוחרים מעמק הסיבאו ופוארטו פלאטה, והייתה לאומנית וליברלית במצעה. הצבא היה מועט במספרו לעומת אין ספור המיליציות הפרטיות שהחזיקו הקאודיוס, שמינו את עצמם למושלי מחוזות, וגייסו לשורות המיליציות הפרטיות שלהם חוואים עניים ועובדים שכירי יום חסרי אדמה. כאשר מיליציות אלו לא עסקו בהפיכות כנגד הממשל המרכזי, התרכזו החיילים בשוד ובביזה.
מספר חודשים לאחר עזיבת הספרדים, באוקטובר 1865 התגבש בבירה סנטו דומינגו שלטון בראשותו של בואנאוונטורה באס. ממשלו של באס לא היה יציב, והופל בתוך מספר שבועות. ב-1867 עלה באס שוב לשלטון לאחר הפיכה של ה"אדומים". ב-1869 חתם באס על הסכם עם נשיא ארצות הברית יוליסס ס. גרנט, בו מכר את הרפובליקה הדומיניקנית לארצות הברית תמורת מאה וחמישים מיליון דולר. ויליאם הנרי סיוארד, מזכיר המדינה של ארצות הברית קיווה כי יוכל להשתמש בנמל המים העמוקים בסמנה כבסיס לצי ארצות הברית. ב-1871 דחה הסנאט של ארצות הברית את ההצעה.
במהלך השנים הבאות היה השלטון ברפובליקה בלתי יציב. שליטים זמניים באו והלכו, לעיתים הודחו במרידה צבאית, ושבו מספר חודשים או שבועות לאחר מכן על כידוני תומכיהם. ב-1879 עלה לשלטון הגנרל גרגוריו לופרון, ששלט ברפובליקה מעיירת מוצאו סן פליפה דה פוארטו פלאטה. שגשוג ביבולי הטבק, והסכמי סחר טובים עם גרמניה הביאו לאי רווחה כלכלית מסוימת. לופרון הביא לחקיקת חוקה חדשה שקבעה מגבלה בת שנתיים לכהונת הנשיא, וביטלה את המערכת הפורמלית למחצה של שוחד לפקידי ציבור. לופרון יזם את הצבת מסילת הרכבת הראשונה ברפובליקה, שחיברה את העיר קונספסיון דה לה וגה עם נמל סנאצ'ס במפרץ סמנה.
המרידה הקובנית בהנהגת מנואל דה סספדס, המכונה "מלחמת עשר השנים", הביאה להגירה של מגדלי קנה הסוכר הקובנים אל שטח הרפובליקה הדומיניקנית. מגדלי הסוכר הקובנים, שאיבדו את אדמותיהם ועבדיהם במרידה, התיישבו בדרום מזרח מישור החוף, ובסיוע ממשלתו של לופרון, בנו את טחנות הסוכר המכניות הראשונות על אדמת הרפובליקה. שגשוגה של תעשייה זו הביא לרפובליקה זרם של מהגרים גרמנים, איטלקים, פוארטו-ריקנים ובני ארצות הברית, שיצרו גרעין של בורגנות סוכר, ויצרו קשרי נישואין עם האליטות הוותיקות של האי. המחסור הכלל עולמי בסוכר לו הביאה המרידה בקובה איפשר לרפובליקה הדומיניקנית להפוך ליצואנית הסוכר המובילה בעולם. עיירות הדייגים הקטנות סן פדרו דה מקוריס ולה רומנה, הפכו לנמלים עמוסים, ויותר מ-300 קילומטרים של מסילות ברזל פרטיות נבנו על מנת לשרת את צורכי התעשיות החדשות, עד לשנת 1897. ב-1884 הביאה ירידה זמנית במחירים להקפאת המשכורות, והמחסור בעובדים שנוצר כתוצאה מכך הביא להגירה של כוח עבודה זול מאיי ליווארד - איי הבתולה, סנט קיטס ונוויס אנגווילה אנטיגואה וברבודה. עובדים אלו, שהיו שחורים דוברי אנגלית כונו על ידי הדומיניקנים בשם הגנאי "קוקולו", וזכו ליחס גזעני ומתנשא, אך רובם נותרו כתושבי קבע באי.
הרפובליקה השנייה > שלטונו של ליליס

עם עליית אצולת הסוכר החדש, עלה שליט חדש, יוליסס ארו, הידוע בכינוי "ליליס", אשר הביא לרפובליקה יציבות חסרת תקדים, באמצעות שלטונו הסמכותני והחזק שנמשך לאורך שני עשורים. בנו של אב מהאיטי ואם מהאי סיינט תומאס, שבאיי הבתולה האמריקאים, היה ליליס שונה בצבע עורו השחור משאר מנהיגי הרפובליקה עד אז (פרט לגרגוריו לופרון). ליליס החל את הקריירה בשירותו של לופרון, ולאחר מכן הפך לנציגו בסנטו דומינגו. הוא שימש כנשיא בין השנים 1882–1883, 1887 ו- 1889–1899. בין תקופות כהונתו שירתו נשיאי בובה, שאך סייעו לו לייצב את שלטונו. ארו הרכיב את ממשלותיו מ"אדומים" ומ"כחולים" כאחד, יצר רשת של מרגלים ששלטה במדינה והצליחה למחוץ כל התארגנות אופוזיציונית. ובשילוב של השאה וטרור הצליח לקעקע את יסודות השיטה המפלגתית ששררה עד אז ברפובליקה. בה בעת הצליחה ממשלתו בקידום פרויקטים חשובים וביצירת תשתיות בסיסיות שחסרו באי. הצבא עבר תהליך של מודרניזציה, החשמל הגיע לבתי סנטו דומינגו, שירותי הטלפון והטלגרף החלו את פעולתם באי, גשר הוצב מעל לנהר אוזאמה, והושלמה בניית מסילת הרכבת בין סנטיאגו דה לוס קביירוס וסן פליפה דה פוארטו פלאטה, שמומנה על ידי הון שהגיע מהולנד.
ליליס לווה ממון רב מאירופה ומארצות הברית על מנת לבצע את הפרויקטים. מדיניותו הכלכלית דאגה להעשרתו האישית, אך גם לקיום המערכת הכלכלית המקובלת של שוחד, ותשלומים לאנשי הצבא ולאצולת הסוכר. בשני העשורים האחרונים של המאה ה-19 ירד מחיר הסוכר בירידה חדה. כאשר הנושה העיקרי של ליליס, חברת ווסטנדורפ, שמושבה באמסטרדם, פשטה את הרגל ב-1893, לא היסס ליליס למשכן את רווחי הסוכר העתידיים לחברה מניו יורק בשם "החברה לפיתוח סן דומינגו". (San Domingo Improvement Co. (SDIC)), שרכשה את חברת ווסטנדורפ, השתלטה על חוזי מסילת הברזל שהיו שייכים להולנדים, ועל חובה של הרפובליקה לחברה, וזאת בתמורה לשתי הלוואות שניתנו לרפובליקה, האחת בגובה של 1.2 מיליון דולר והשנייה בגובה של שני מיליון דולר.
כאשר החוב החיצוני הכבד הקשה על התשלומים שהניעו את המנגנון הפוליטי של ליליס, החל ליליס ללוות בסתר מה-SDIC, ממגדלי הסוכר ומסוחרים מקומיים. ב-1897 הייתה הממשלה הדומיניקנית נתונה, למעשה, בפשיטת רגל. ליליס הדפיס חמישה מיליוני פסות, והרס למעשה את מעמד הסוחרים הדומיניקני. התנהגות זו הביאה לבסוף לרציחתו. ב-1899 הביא קשר של יצרני הטבק מעמק הסיבאו לרציחתו של ליליס. עם מותו היה החוב הלאומי בגודל של 34 מיליוני דולרים, פי חמישה עשר מהתקציב השנתי של הרפובליקה כולה.
הערות שוליים

↑  Pedro Santana Familia 1844
↑  http://lcweb2.loc.gov/cgi-bin/query/r?frd/cstdy:@field(DOCID+do0017)
↑  Frank Moyna-Pons, Dominican Republic: A National History Pg. 222 (Hispaniola Books: New Rochelle, N.Y., 1995)
↑  Ian Bell,The Dominican Republic Pg. 59 (Westview Pres: Boulder, Co., 1981)
↑
Dennis Hidalgo, Charles Sumner and the Annexation of the Dominican Republic, Itinerario (Volume XXI, 2/1997): 51. (Published by the Centre for the History of European Expansion of Leiden University, The Netherlands)
↑  Emilio Betances, State and Society in the Dominican Republic Pg. 32 (Westview Press: Boulder, San Francisco, Oxford, 1995)
↑  Teresita Martínez-Vergne, Nation & Citizen in the Dominican Republic, Pg. 135
↑  Ian Bell, The Dominican Republic Pg. 86 (Westview Press: Boulder, Co., 1981)
↑  Emilio Betances, State and Society in the Dominican Republic Pg. 50 (Westview Press: Boulder, San Francisco, Oxford, 1995)
↑  Howard Wirada, Dominican Republic: A Nation in Transition Pg. 30 (Pall Mall Press: London, 1966)
↑  Emilio Betances, State and Society in the Dominican Republic Pg. 53 (Westview Press: Boulder, San Francisco, Oxford, 1995)
↑  Bruce Calder, The Impact of Intervention in the Dominican Reublic, 1916-1924 Pg. 24 (University of Texas Press: Austin, Texas, 1984)
↑  Frank Moya-Pons, Dominican Republic: A National History Pg. 306
↑  Bruce Calder, The Impact of Intervention In The Dominican Republic, 1916-1924 
(University of Texas Press: Austin, TX 1984) Pg. 8
↑  Bruce Calder, The Impact of Intervention, Pg. 93
חואן פבלו דוארטה, המכונה "אבי המולדת" בידי תושבי הרפובליקה הדומיניקנית, אחד משלושת הפטריוטים שהביאו לעצמאותה של הרפובליקה
פדרו סנטנה
איזבלה השנייה, מלכת ספרד
קריקטורה בת התקופה, המתארת את רוזוולט שולט במרחב הים הקאריבי כשהוא נושא עמו מקל גדול, שכן מדיניותו התבטאה באימרה "דבר ברכות, ושא עמך מקל גדול"
הקורפוס החמישי (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל מפקדת קורפוס בצבא הקיסרי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  פרוסיה פרוסיה הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 שיוך:   הצבא הפרוסי  צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  קורפוס
 בסיס האם:  פוזן
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  18 במרץ 1815 – 20 בספטמבר 1919 (104 שנים)
 מלחמות:  מלחמת אוסטריה–פרוסיה מלחמת צרפת–פרוסיה מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 מפקד נוכחי:  אוגוסט פון תומן 
 
הקורפוס החמישי (בגרמנית: V. Armee-Korps) היה קורפוס בצבא הפרוסי ומאוחר יותר בצבא הקיסרות הגרמנית. הקורפוס לחם במלחמת אוסטריה–פרוסיה, מלחמת צרפת–פרוסיה ומלחמת העולם הראשונה ופורק ב-1919.
היסטוריה > מלחמת אוסטריה–פרוסיה

הקורפוס הוקם ב-18 במרץ 1815 וכמפקדו מונה אוגוסט פון טאומן. ב-1866 לחם הקורפוס במלחמת אוסטריה–פרוסיה כחלק מהארמייה השנייה בפיקוד פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה. מפקדו באותה עת היה קרל פרידריך פון שטיינמץ. ב-27 ביוני הביס הקורפוס כוח אוסטרי גדול ממנו בקרב נאחוד. למחרת הוא זכה בניצחון נוסף בקרב סקאליץ ויום לאחר מכן בניצחון נוסף. הקורפוס השתתף בהצלחה גם בקרב קניגרץ.
היסטוריה > מלחמת צרפת–פרוסיה

בין השנים 1870–1871 השתתף הקורפוס במלחמת צרפת–פרוסיה כחלק מהארמייה השלישית בפיקוד פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה. מפקדו במהלך המלחמה היה הוגו פון קירכנבאך. הקורפוס לחם בקרב וייסמבורג, קרב וורת, קרב סדאן והמצור על פריז. עם סיום המלחמה אוחד הצבא הפרוסי עם צבאותיהן של שאר מדינות גרמניה ליצירת צבא הקיסרות הגרמנית, אולם הקורפוס החמישי שמר על זהותו הפרוסית. בסיסו היה בפוזן.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה הקורפוס תחת פיקוד הרמן פון שטרנץ. הוא נערך בחזית המערבית במסגרת הארמייה החמישית של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה. הקורפוס נטל חלק בקרב הארדנים. ב-18 בספטמבר 1914 מונה פון שטרנץ למפקד פלגת הארמייה C - שטרנץ (שכלל גם את הקורפוס החמישי). אדולף פון אובן מונה למפקד הקורפוס במקומו, עד מאי 1915 עת חזר שטרנץ לפקד עליו בנוסף לתפקידו כמפקד פלגת הארמייה. ב-1916 השתתף הקורפוס בקרב ורדן. שטרנץ פרש מהצבא בפברואר 1917, ואדוארד פון בלו נקרא להחליפו. הקורפוס המשיך להילחם בקרבות החזית המערבית ובין היתר בקרב סן-מייל. הוא פורק עם סיום המלחמה לאחר יותר מ-100 שנות שירות.
המסעדה של אליס

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  השיר "המסעדה של אליס"
 בימוי:  ארתור פן
 הופק בידי:  הילארד אלקינס, גוזף מנדיוק
 תסריט:  ונאבל הרנדון, ארתור פן
 עריכה:  דידי אלן
 שחקנים ראשיים:  ארלו גאת'רי פאט קווין ריצ'רד ברודריק
 מוזיקה:  ארלו גאתרי, הרולד שרמן
 צילום:  מייקל נביה
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  19 באוגוסט 1969
 משך הקרנה:  111 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט קומדיה, סרט ביוגרפי 
 הכנסות:  6,100,000 ‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
המסעדה של אליס (באנגלית: Alice's Restaurant ) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1969 בבימויו של ארתור פן, עם ארלו גאת'רי, פאט דיוק וריצ'רד ברודריק בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על השיר "המסעדה של אליס" (אנ') מאת ארלו גאת'רי שמתאר באופן קומי את חייו עם צעירים היפים הדוגלים באהבה חופשית ועישון סמים ואת התנגדותו לשרת בצבא במלחמת וייטנאם.
ארתור פן היה מועמד לפרס אוסקר לבימוי הטוב ביותר.
ארלו גאת'רי היה מועמד לפרס באפט"א למוזיקה הטובה ביותר בסרט.
ונאבל הרנדון וארתור פן היו מועמדים לפרס גילדת הכותבים של אמריקה לתסריט דרמה.
תקציר העלילה

ארלו גאת'רי (ארלו גאת'רי בתפקיד עצמו) מתייצב בלשכת גיוס ומנסה להתחמק מהגיוס בטענה שבמשפחתו יש חולים במחלת הנטינגטון. טענתו נדחית ועד לקבלת צו גיוס הוא נוסע לבית ספר למוזיקה במונטנה משם הוא נזרק בגלל התנהגות פרועה וכן נזרק ממסעדה מפני שהמקומיים לא סובלים את ההיפי הזה עם השיער הארוך.
הוא מחליט לחזור לחבריו בחוף המזרחי ובינתיים הוא מבקר את אביו הזמר וודי גאת'רי (ג'וזף בולי) המאושפז בגלל מחלת הנטינגטון ואינו מדבר. כדי לעודד אותו מגיע פיט סיגר ושר שיר עם כשהוא מלווה עצמו בבנג'ו ואחר כך מצטרף אליו ארלו בשיר נוסף.
ארלו מגיע לחבריו ריי ברוק (ריצ'רד ברודרק) ואשתו אליס שרכשו כנסייה נטושה והקימו שם מושבת היפים. הוא מוצא שם את חברו רוג'ר (גאוף אואטלו) ואת שלי (מייקל מקלנתן) שחזר זה עתה מטיפול גמילה. לפרנסתם פותחים ריי ואליס מסעדה קטנה בעיירה סטוקברידג' במסצ'וסטס (אנ').
לאחר מסיבה גדולה בחג ההודיה מתבקש ארלו לפנות את ערימת האשפה הגדולה. הוא ורוג'ר מעמיסים את האשפה על רכב הפולקסוואגן כדי לזרקה במטמנה העירונית שהייתה סגורה באותו יום. הם זורקים אותה במקום אחר ואזרחים מדווחים על כך לשוטר היחיד בעיירה - ויליאם אובנהיין "אובי" (ויליאם אובנהיין בתפקיד עצמו). "אובי" מצא באשפה מכתב ממוען לארלו וזה אינו מכחיש שהוא זרק את האשפה.
"אובי" עושה מזה עניין גדול - הוא אוזק את ארלו ורוג'ר, ומכניס אותם למעצר משם הם משוחררים בערבות של אליס עד למשפט. "אובי" מזעיק שוטרים נוספים לחקירה, מצלם 27 צילומים בצבע כדי להציג אותם לשופט אבל מתברר שהשופט (ג'יימס הנון) עיוור...
הם משתחררים עם קנס של 25 דולר לכל אחד. כעת נקרא ארלו לבדיקות בלשכת גיוס ומנסה בכל כוחו להשתחרר מגיוס לצבא שהורג אזרחים בווייטנאם. הוא "עובד" על הפסיכיאטר ללא הצלחה עד שמגלים שיש לו "עבר פלילי" וכי ישב במעצר. הוא משוחרר מהגיוס ופרטיו נשלחים לוושינגטון די. סי. ל-COINTELPRO המטפל בגורמים חתרניים...
רוג'ר חוזר לסמים ונהרג בתאונת אופנוע. כדי להרים את המורל מארגנים ריי ואליס "חתונה היפית" בכנסייה. כולם שותים, מעשנים ורוקדים. לבסוף מגלה ריי שבתוכניתו למכור את הכנסייה ובכסף לקנות חלקה בורמונט ולהקים שם מושבה של היפים. כולם עוזבים בחוסר רצון את הכנסייה ורק אליס נשארת ומתבוננת בעוזבים כשברקע נשמע השיר "המסעדה של אליס" בקולו של ארלו.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ארלו גאת'רי | בתפקיד עצמו |  |
| פאט קווין | אליס ברוק |  |
| ג'יימס ברודריק | ריי ברוק |  |
| מייקל מקלנתן | שלי |  |
| גאוף אאוטלו | רוג'ר |  |
| ויליאם אובניאן | בתפקיד עצמו | שוטר |
| טינה צ'ן | מרי צ'ן | חברה של ארלו |
| פיט סיגר | בתפקיד עצמו | זמר |
| ג'וזף בולי | וודי גאת'רי |  |
| סלביה דייוויס | מרג'ורי גאת'רי | אמו של ארלו |
| ג'יימס הנון | בתפקיד עצמו | שופט עיוור |
הקורפוס ההררי ה-36 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  18 בנובמבר 1941 – 8 במאי 1945 (3 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
 
הקורפוס ההררי ה-36 (בגרמנית: XXXVI. Gebirgs-Armeekorps) היה קורפוס הררי של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.