כלכלת שוק חברתי
היווצרות המודל

כלכלות שוק חברתיות שואפות לשלב יוזמה חופשית ורווחה חברתית על בסיס של כלכלה תחרותית. כלכלת השוק החברתי מתנגדת גם למדיניות לסה פר וגם למערכות כלכליות סוציאליסטיות, והיא משלבת יזמות פרטית עם רגולציה והתערבות של המדינה כדי ליצור תחרות הוגנת, לסייע בשמירה על איזון בין שיעור צמיחה כלכלית גבוה, אינפלציה נמוכה, רמות אבטלה נמוכות, תנאי עבודה טובים, רווחה סוציאלית ומתן שירותים ציבוריים. המונח "חברתי" הודגש על ידי אדנאואר כדי למנוע עיסוק בנצרות סוציאליסטית.
למרות שהמודל של כלכלת השוק החברתי התפתח מהאורדו-ליברליזם (אנ') (הגרסה הגרמנית לכלכלה ליברלית הדורשת מהממשלה מעורבות אקטיבית בשווקים), תפיסה זו לא הייתה זהה לזו של אסכולת פרייבורג (המבוססת על תלמידי בית הספר למחשבה כלכלית של פרייבורג (אנ')), משום שהיא מוסיפה גם את הצורך לחתור לאיזון חברתי. בעוד אבי האורדו-ליברליזם, וולטר יוקן (אנ'), טען בעד כינון שוק תחרותי מתפקד במסגרת חוקתית, הרי שהכלכלן והפוליטיקאי הגרמני אלפרד מולר-ארמק (אנ') הגה את כלכלת השוק החברתי כרעיון של מדיניות רגולטורית, שמטרתה לשלב יזמות חופשית עם תוכנית חברתית שתישען על הביצועים הכלכליים של השוק. בהצבת המדיניות החברתית בשווה למדיניות הכלכלית, התפיסה של מולר-ארמק שמה יותר דגש על מטרות חברתיות-פוליטיות מאשר לפי התפיסה הכלכלית האורדו-ליברלית.
העיקרון הכפול הזה - של כלכלת שוק ושל יעדים חברתיים - מופיע גם בשם המודל שהגה מולר-ארמק. אף על פי שתוספת המילה "חברתי" משכה לעיתים קרובות ביקורת משני צדדי המפה הפוליטית. בשמאל הכלכלי טענו שמדובר רק בעלה תאנה דקורטיבי ולא במדיניות חברתית ממשית, ובימין הכלכלי טענו להפך, שהתוספת החברתית פותחת שער לממשלה להתערבות אנטי-ליברלית בשוק. בהסתמך על הגישה האנתרופו-סוציולוגית של וילהלם רפקה לגבי הומניזם כלכלי ומה שהוא כינה 'התערבות נוחה' בשוק, מילר-ארמק המשיך ל"הומניזם חברתי" המיועד להתגבר על ההבדלים הקיימים בחברה. כלכלת השוק החברתי כהרחבה של המחשבה הנאו-ליברלית לא הביאה איתה סדר כלכלי מוגדר ומדויק, אלא תפיסה הוליסטית המחפשת סדר חברתי הומניסטי שלם כסינתזה של מטרות סותרות לכאורה, כלומר חופש כלכלי וביטחון סוציאלי. ציווי סוציו-אקונומי כזה, המנוהל באופן פעיל על ידי מדינה חזקה - בניגוד למדינה האורדו-ליברלית המסתפקת במינימום ושומרת אך ורק על הסדר הכלכלי - מסומן לעיתים קרובות על ידי המונח המעורפל אך ההיסטורי Der Dritte Weg (הדרך השלישית).
למעשה, תפיסות שונות של הדרך השלישית הכינו את הקרקע לתפיסה כלכלית-חברתית. כבר בסוף המאה ה-19 עסקו ה-Kathedersozialisten ("קתדר סוציאליסטים") ברפורמות חברתיות וחיפשו מסלול ביניים בין אינדיבידואליזם אנרכי, תאגידים מסורתיים ומדינתנות. בתחילת המאה ה-20, הסוציולוג והכלכלן פרנץ אופנהיימר הניח את היסודות למה שנקרא ליברליזם חברתי (כלומר סוציאליזם שהושג באמצעות ליברליזם) כחתירה לסדר חברתי שבו האינטרס העצמי הכלכלי שומר על כוחו ומתקיימת תחרות חופשית. ידידו של אופנהיימר, לודוויג ארהארד, קידם את רעיונותיו, אף שהוא דחה את הביטוי 'הדרך השלישית', שנתפס אצלו כביטוי בעייתי של כלכלה מעורבת. ארהרד האמין שכלכלת השוק עצמה מספקת גם את האלמנט החברתי. הוא הצהיר כי "ככל שהכלכלה חופשית יותר, כך היא חברתית יותר", ונטה לגישה האורדו-ליברלית. עם זאת, ארהרד וגם מולר-ארמק ראו ברעיון של כלכלת השוק החברתי מודל של שווקים חופשיים, כשהמישור החברתי נתמך על ידי הציבור ומצביע בעיקר על מעורבות חברתית ולא מגיע במודל של כפייה.
רוב הדמויות שתרמו לפיתוח כלכלת השוק החברתי נמנו על האופוזיציה לנאציזם, מלבד ארהרד, אופנהיימר, מולר-ארמק, רפקה ויוקן שכבר הוזכרו כאן, תרמו לפיתוח הגישה גם אלכסנדר רוסטוב (אנ'), פרנץ בהם וקונסטנטין פון דיצה (אנ'). חלקם גם הצביעו על שורשי הרעיונות שלהם וטענו שהם תוצרים של אתיקה חברתית קתולית ופרוטסטנטית.