stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיילן

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 בורסה:  נאסד"ק (1976–2020–MYL)  הבורסה לניירות ערך בתל אביב (נובמבר 2015–פברואר 2018–MYL) 
 מייסדים:  מילאן פוסקר, דון פאנוז
 תקופת הפעילות:  1961 – נובמבר 2020 (כ־59 שנים) 
 חברת אם:  Viatris 
 חברות בנות:  מיילן (אוסטרליה)  מיילן (דרום אפריקה)  מיילן (גרמניה)  מיילן (שוודיה)  מיילן (שווייץ)  Meda AB  מיילן (הודו)  מיילן (הממלכה המאוחדת)  Alphapharm 
 מיקום המטה:  קאנונסברג 
 משרד ראשי:  קנונסבורג, פנסילבניה
 ענפי תעשייה:  תעשיית התרופות, תעשיית הבריאות 
 מוצרים עיקריים:  תרופות
 הכנסות:  30.5 מיליארד ש"ח (2017)
 רווח תפעולי:  3.58 מיליארד ש"ח (2017)
 רווח:  1.59 מיליארד ש"ח (2017)
 יו"ר:  רוברט קורי
 מנכ"ל:  הת'ר ברש
 עובדים:  כ-35,000 (31.12.2015)
  
 www.mylan.com
 
מיילן (Mylan N.V) היא חברה רב-לאומית לייצור תרופות הרשומה בהולנד ומשרדיה הראשיים נמצאים בהרטפורדשייר שבממלכה המאוחדת. בחברה הועסקו ב-2013 כ-22,000 עובדים והיא מכרה בכ-145 מדינות ברחבי העולם. עד 2007 הייתה מיילן חברה אמריקנית שפעלה בשוק המקומי בלבד, אך לאחר שרכשה את חטיבת התרופות הגנריות של חברת מרק הגרמנית ואת מעבדות מטריקס ההודית היא הפכה לחברת התרופות הגנריות השנייה בגודלה בעולם, אחרי טבע.
מיילן מייצרת למעלה מ-1,000 מוצרים שונים. מפעליה נמצאים באמריקה הצפונית, באירופה, בהודו, בסין, ביפן ובמדינות נוספות, ומאפשרים כושר ייצור של כ-58 מיליארד גלולות בשנה. מיילן היא גם אחד הספקים הגדולים בעולם של חומרים פעילים (API) לייצור תרופות.
ניירות הערך של החברה נסחרו בבורסת נאסד"ק. באוקטובר 2015 נרשמו ניירות הערך של החברה למסחר גם בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
היסטוריה

מיילן נוסדה ב-1961 בווירג'יניה המערבית על ידי מילאן פוסקר ודון פאנוז. היא החלה כחברת הפצה לתרופות, וב-1966 קיבלה לראשונה אישור לייצר תרופה אנטיביוטית מסוג פניצילין. ב-1973 החברה הונפקה והחלה להיסחר מעבר לדלפק וב-1976 הועברה למסחר בנאסד"ק. החל מ-1986 נסחרה גם בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
ב-1976 עברה החברה לפרבר של פיטסבורג שבפנסילבניה, ושם ממוקמים משרדיה האמריקניים עד היום.
היסטוריה > רכישת חברות

מיילן רכשה את חברת Bertek ב-1993 ואת מעבדות UDL ב-1996. רכישת השליטה במטריקס ההודית (ינואר 2007, ב-765 מיליון דולר) ורכישת החטיבה הגנרית ממרק הגרמנית (מאי 2007, ב-6.7 מיליארד דולר) הקנו לחברה מעמד גלובלי ופעילות ייצור בלמעלה מעשר מדינות ברחבי העולם.
בספטמבר 2010 רכשה את ביוניש ב-544 מיליון דולר וב-2011 חתמה על הסכם עם פייזר האמריקנית, חברת התרופות הגדולה בעולם, לייצר עבורה את הגרסה הגנרית של תרופת Advair של חברת גלקסו סמית' קליין.
בדצמבר 2013 רכשה את אגילה ב-1.43 מיליארד דולר.
ב-2014 רכשה מיילן את חטיבת המוצרים הגנריים של אבוט מחוץ לארצות הברית תמורת 6.3 מיליארד דולר. בנובמבר 2015 רכשה ב-750 מיליון דולר מספר מוצרים מתחום בריאות האישה מחברת Famy Care ההודית, המתמחה בייצור גלולות למניעת הריון.
באפריל 2015 פרסמה מיילן הצעת רכש עוינת לחברת התרופות "פריגו", הרשומה באירלנד, אך הצעתה נדחתה. באותה עת חברת "טבע" פרסמה הצעת רכש עוינת למיילן, בסכום של 40 מיליארד דולר, אף הצעה זו נדחתה. טבע לא ויתרה וניסתה לפעול בצורה ישירה מול בעלי המניות על מנת להשיג רוב, אך בעלי המניות ביצעו מהלך מקדים של מסירת המניות לידי נאמן, וכך טבע לא יכלה לפעול פרטנית כאשר רוב המניות מרוכזות בידי נאמן אחד העומד בסירובו, ולא הצליחה להשיג רוב.
במאי 2016 רכשה מיילן את חטיבת התרופות הגנריות של רנסאנס במיליארד דולר.
הערות שוליים

1 2 3  מיילן אן.וי: נתונים כספיים באתר מאי"ה.
↑  שי סלינס וניר צליק, טבע עושה היסטוריה: מציעה לרכוש את מיילן ב-40 מיליארד דולר, באתר כלכליסט, 21 באפריל 2015
↑  שי סלינס, טבע לא מתרגשת מסירוב מיילן: תגיש הצעת רכש ישירה לבעלי המניות, באתר כלכליסט, 27 באפריל 2015
↑  מיילן רוכשת את החטיבה הגנרית של רנסנס במיליארד דולר, באתר גלובס, 13 במאי 2016
מוגנס סקואו

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  24 בנובמבר 1918 קופנהגן, דנמרק 
 פטירה:  29 בספטמבר 2005 (בגיל 86) 
 ענף מדעי:  biological psychiatry 
 מקום קבורה:  Risskov Kirkegård 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קופנהגן 
 פרסים והוקרה:  פרס פאול מרטיני (1969)  Eric K. Fernströms Nordiska Pris (1979)  פרס לסקר-דיבייקי למחקר קליני (1987)  אבירות במסדר דנבורג (1980) 
 
מוגנס אבלין סקואו (בדנית: Mogens Abelin Schou, ‏ 24 בספטמבר 1918 - 29 בספטמבר 2005) היה פסיכיאטר דני שמחקריו על יעילות הטיפול בליתיום (1956, 1967) הובילו להפצת טיפול זה בהפרעה האפקטיבית הדו-קוטבית. סקואו הצטיין כאחד מחלוצי הרפואה מבוססת הראיות בתחום הפסיכיאטרי.
סקואו כיהן כפרופסור לפסיכיאטריה ביולוגית באוניברסיטת אורהוס וזכה בשנת 1987 בפרס לסקר-דבייקי למחקר רפואי קליני.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

מוגנס סקואו נולד בקופנהגן בשנת 1918 כבנו של הפסיכיאטר והנוירולוג הנס יאקוב סקואו (1952-1886), שכיהן כמנהל בית חולים פסיכיאטרי גדול. אמו, מרגרטה לבית ברודרסן, הייתה פסנתרנית קונצרטים.
הוא בחר ללמוד רפואה מתוך כוונה לחקור את מחלת מניה-דפרסיה, הקרויה בימינו הפרעה דו-קוטבית.
בשנת 1944 הוא סיים את התואר דוקטור ברפואה באוניברסיטת קופנהגן. סקואו התמחה בהמשך בפסיכיאטריה אצל הרמן קלקאר בקופנהגן, היינריך וולש בניו יורק ואצל החוקר הנורווגי רולף ייסינג ושוב בדנמרק, באוניברסיטת אורהוס, אצל אריק סטרמגרן.
אחרי התמחותו בפסיכיאטריה למד גם ביולוגיה ניסויית.
ביוגרפיה > פעילותו המדעית

החל משנת 1951 עבד סקואו בבית החולים הפסיכיאטרי בריסקוב, על יד אורהוס.
ב-1965 התמנה לפרופסור שלא מן המניין באוניברסיטת אורהוס והחל מ-1971 היה לפרופסור ראש הקתדרה לפסיכיאטריה ביולוגית באותה אוניברסיטה.
סקואו התמקד בעיקר בשימוש הטיפולי בליתיום אצל חולי הפרעות אפקטיביות.
ביוגרפיה > פעילותו המדעית > הטיפול בליתיום בחולים מאניים

עידן הפסיכופרמקולוגיה התחיל באופן ממשי בשנת 1949 עם מאמר מאת החוקר האוסטרלי ג'ון קייד שדיווח על פעילות אנטי-מאנית של הליתיום.
ב-1952, בהשראת מאמרו של קייד, עודד הפרופסור אריק סטרמגרן מהמכון למחקר פסיכיאטרי של אוניברסיטת אורהוס, את תלמידו, מוגנס סקואו, לערוך ניסויים אקראיים בנוגע לטיפול בליתיום.
סקואו, שהסתקרן מאוד מהנושא, ערך בשנת 1954 מחקר מבוקר ראשון עם סמיות כפולה בעזרת ליתיום ואינבו. זה היה המחקר הראשון מסוג זה בתחום הפסיכיאטריה שהפיק תוצאות חיוביות. סקואו המשיך במחקרים תוך שימוש בסמיות כפולה (1956) והוכיח את היעילות הטיפולית של הליתיום בהתקפים מאניים. מטופלים בשלב המאני של ההפרעה הדו-קוטבית שקיבלו תכשירי ליתיום קרבונט חזרו למצב נפשי נורמטיבי.
במאמרו ב-1954 כתב סקואו כי טיפולים אלה עשויים להחליף את הטיפולים שהיו מקובלים עד אז (על ידי ברביטורטים) - נזעי החשמל.
ביוגרפיה > פעילותו המדעית > הליתיום כטיפול אחזקתי-מונע בהפרעה הדו-קוטבית

בשנות ה-1960 המוקדמות סקואו, ובמקביל ג'.פ. הרטיגן ופול כריסטיאן באסטרופ (2002-1918) באוניברסיטת קופנהגן, הגיעו באמצעות תצפיות ספורדיות כי לליתיום ישנה גם פעילות מונעת (פרופילקטית -של מניעה שניונית).
סקואו שם לב שכשהמטופלים בהפרעה דו־קוטבית נוטלים ליתיום קרבונט, הם חווים פחות התלקחויות של המחלה ובעוצמה פחותה יותר.
באסטרופ הוכיח זאת לראשונה במחקר שפורסם ב-1964.
באסטרופ וסקואו ערכו אחר כך ביחד בבית החולים גלוסטרופ מחקר בלתי סמוי למשך 7 שנים שאישר את תצפיותיהם הקודמות.
התרופה הורידה בצורה משמעותית את מספר האשפוזים בגלל דיכאון. הם מצאו כי הממצאים היו כה משמעותיים שהסיקו את המסקנה כי "ליתיום הוא התרופה הראשונה שהוכחה כבעלת תכונה מונעת חד משמעית בטיפול אחת המחלות הפסיכוטיות העיקריות" (1967).
ב-1970, על יסוד המודל של ז'ול אנגסט משווייץ, ערכו סקואו ואנגסט בציריך ניסוי שאישר אפקט מונע במחלה הדו־קוטבית.
עם זאת ההשערת לגבי ההשפעה המונעת של הליתיום כפי שנוסחו על ידי סקואו ובאסטרופ נתקלו בהתנגדות חריפה מצד פסיכיאטרים בריטיים מבית החולים מודסלי. אוברי לואיס ומייקל שפהרד הגדירו אותן כ"הבלים מסוכנים". שפהרד יחד עם הארי בלקוול התייחסו אליהן כאל "מיתוס טיפולי" שלדעתם התבסס על "ליקויים מתודולוגיים רציניים" ועל "טענות-שוא". הועלו אף האשמות של "עבירות אתיות" ו"חוסר מדעיות". מאוחר יותר כשנתבקש להסביר את הגישה ששללה את הטיפול בליתיום הסביר שפהרד שהיא הייתה מוצדקת בכך שבבריטניה לא עשו הבדל בין סוגי דיכאון שונים והייתה סכנה שיטפלו בהם טיפול גורף בליתיום.
אחרי שלקחו בחשבון את ההיבטים האתיים, כתגובה להתקפות ערכו סקואו ובאסטרופ ניסוי חדש כפול-סמיות המבוסס על דגם של צפי בזמן והפסקת מתן טיפול ועל חלוקה אקראית של חולי מניה-דפרסיה (שהיו כבר מטופלים בליתיום) בין הקבוצות של מתן ליתיום ושל מתן אינבו. הניסוי, שאישר את השערתם, פורסם בכתב העת "לאנסט" בשנת 1970.
סקואו גילה שליתיום עשוי למנוע גם אפיזודות דיכאוניות של ההפרעה הדו-קוטבית ומאוחר יותר, הצביע על אפקט מונע של הליתיום אף במקרים של דיכאון שאינו מתקשר למאניה ("דיכאון חד-קוטבי"). הוא ראה שהטיפול בליתיום הפחית באופן דרמטי אצל אחיו הצעיר את תדירות ההתקפים הדיכאוניים.
סקואו היה מודע למגבלות הטיפול בליתיום וקיבל בברכה את כניסתם של תכשירים פרופילקטיים יעילים חלופיים - "מווסתי מצב רוח" - לשוק התרופות. ב-1995 אישר FDA את הטיפול במאניה על ידי החומצה הוולפרואית.
לפי ניסיונו הקליני והמחקרי סבר שהליתיום, תכשירים אנטי-אפילפטיים אחדים ותרופות אנטיפסיכוטיות אטיפיות הם יעילים אצל קבוצות חולים שונות.
אחרי פרישתו לגמלאות היה סקואו פרופסור אמריטוס בבית החולים הפסיכיאטרי בריסקוב המסונף לאוניברסיטת אורהוס.
סקואו הלך לעולמו בשנת 2005 אחרי מחלה קצרה.
היה נשוי החל משנת 1943 עם אגנטה הנרייט יסן, מורה ומנהלת בית ספר (ילידת 1917).
סקואו כתב מעל 500 פרסומים מדעיים, מאמרים ופרקי ספרים.
פרסים ואותות הוקרה

1968 - פרס אנה-מוניקה (גרמניה)
1969 - פרס פאול מרטיני (גרמניה)
1987 -פרס אלברט לסקר-מייקל דבייקי למחקר רפואי קליני (ארצות הברית)
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת מינכן ושל אוניברסיטת קארל בפראג (1993)
יולי 2000 -יחד עם אלק קופן- הפרס לחלוצי הפסיכופרקמקולוגיה בכנס בבריסל של CINP
(הקולגיום הבינלאומי לנוירופסיכופרמקולוגיה)
אחרים

R.Rosenberg - Mogens Schou (1918-2005):lithium treatment, Ugeskr Laeger. 2007 Aug 27;169(35):2898 -
Baastrup PC. The use of lithium in manic-depressive psychosis. Compr Psychiatry. 1964;5:396-408
הערות שוליים

↑  P.Oswald 2013 עמ' 16
↑  P.Grof
↑  2000 D.Healy
↑  Fountoulakis ע' 23
1 2 3  אתר הפרס לסקר
1 2 3  E.Shorter
↑  Francis & Taylor online 2007
↑  דוקטורים לשם כבוד של אוניברסיטת קארל
↑  D.Healy 2000
↑  David Healy, Pioneers in Psychopharmacology II, International Journal of Neuropsychopharmacology 3, 2000-12-01, עמ' 351–354 doi: 10.1017/S1461145700002157
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007363906505171  PLWABN: 9810676534205606  BnF: cb11924119x (data)  CiNii: DA04542865  GND: 10933289X  ISNI: 0000 0001 0857 4066  LCCN: n80145020  NDL: 00455748  NKC: ola2003197989  NTA: 069999570  SUDOC: 027128113  VIAF: 51695705   WorldCat (עם VIAF): 51695705
מטבח עילית

דוגמה של מנה באיכות 3 כוכבי מישלן המדגימה את סטנדרטי ההצגה הגבוהים, התחכום הקולינרי המעודן והמשוכלל של מטבח עילית הצרפתי.
לובסטר כחול צלוי עם כוסברה ורוטב עגבניות מוקצף
מטבח עילית (בצרפתית: Haute cuisine, מילולית: "בישול גבוה") או מטבח מפואר הוא סגנון בישול המאופיין בהכנה קפדנית, הצגה משוכללת ושימוש בחומרי גלם איכותיים. בדרך כלל מוכנים על ידי שפים גורמה מיומנים במיוחד, מנות מהמטבח העילית ידועות באיכותן הגבוהה ומוצעות לרוב במחירי פרימיום.
היסטוריה מוקדמת

מטבח עילית מייצג את הבישול והאכילה של אוכל שהוכן בקפידה מחומרי גלם רגילים ופרמיום, שבושל על ידי שפים מיוחדים, והמנות הוזמנו על ידי בעלי היכולת הכלכלית הגבוהה. ה"מטבח עילית" עבר אבולוציה ארוכה דרך המלוכה והבורגנות והיכולת שלהן לבדוק ולסקור וגם להרשות לעצמם מנות שהוכנו בטעמים אקזוטיים ומגוונים. מנות שנראות לפעמים כמו פלאים ארכיטקטוניים. המטבח עילית הבדיל את עצמו מהמטבח הצרפתי הרגיל על ידי מה שבושל והוגש בו, באמצעות השגת מרכיבי פרימיום, כגון פירות מחוץ לעונה, ועל ידי שימוש במרכיבים שלא נמצאים בדרך כלל בצרפת.
צוות מטבח מיומן היה חיוני להולדתו של המטבח עילית בצרפת, וכזה אורגן בתחילת המאה ה-20 על ידי אוגוסט אסקופייה ל"בריגדת מטבח". המצגות הראוותניות והטכניקות המורכבות שהגיעו מהמטבחים בסגנון הזה דרשו מרכיבים, זמן, ציוד, ולכן כסף. מסיבה זו, המטבח עילית המוקדם היה נגיש רק לקבוצה קטנה מאוד של אנשים עשירים ובעלי כוח כלכלי ופוליטי. לא רק שפים מקצועיים היו אחראים לבניית ולעיצוב המטבח עילית, אלא גם תפקידם במטבח, מה שהבדיל אותו מהמטבח הצרפתי הרגיל.
המטבח עילית הושפע היסטורית מהמטבח הצרפתי עם הכנות והצגות מנות משוכללות באמצעות הגשת מנות קטנות ומרובות שהוכנו על ידי צוות מטבח היררכי, במסעדות ובמלונות המפוארים של אירופה. המטבח היה עשיר מאוד ושופע, עם רטבים דקדנטיים עשויים מחמאה, שמנת וקמח, שמהטטים את הבסיס להרבה רטבים צרפתיים טיפוסיים שעדיין נמצאים בשימוש היום. השף והסופר מהמאה ה-17 פרנסואה פייר לה וארן (1615–1678) סימן שינוי מבישול, כפי שהיה ידוע בימי הביניים, למנות קלות יותר ולמצגות צנועות יותר. לאחר מכן, מארי-אנטואן קארם (1784–1833) פרסם גם כן עבודות על בישול, והוא פישט ועיבד מטבח מוקדם, אך מורכב אף יותר. המטבח הצרפתי העילית של המאה התשע-עשרה קיים אינטראקציה גם עם התפתחות האוכל המשובח בבריטניה.
בניגוד לאמונה הרווחת, קטרינה דה מדיצ'י לא הביאה אוכל איטלקי לחצר המלוכה הצרפתית, כדי ליצור מטבח עילית.
מטבח קלאסי

אוגוסט אסקופייה הוא דמות מרכזית במודרניזציה של מטבח העילית והוא החל משנת 1900 בערך, מה שנודע כ"מטבח קלאסי" (cuisin classique). אלה היו הפשטות ושכלולים של עבודתם המוקדמת של קארם, ז'ול גופה ואורבן דובואה. הסגנון הזה של מטבח ובישול היה נהוג במסעדות ובמלונות המפוארים של אירופה ובמקומות אחרים במשך רוב המאה ה-20. ההתפתחויות העיקריות היו החלפת "שירות בסגנון צרפתי" (Service à la française) (שהיה הגשת כל המנות בו-זמנית), ב"שרות בסגנון רוסי" (service à la russe) (שהיה הגשת הארוחה במנות) ופיתוח מערכת בישול, המבוססת על "המדריך הקולינרי" (Le Guide Culinaire) של אסקופייה, אשר קבע את הכנת הרטבים והמנות. בתקופתו הוא נחשב לפסגת המטבח עילית והיה סגנון נבדל מהמטבח הבורגני (המטבח של תושבי הערים האמידים), מהמטבח של מעמד הפועלים של ביסטרו ומטבחי הבתים, וממטבחי המחוזות הצרפתיים.
נובל קוויזין

שנות ה-60 התאפיינו בהופעתו של הנובל קוויזין (המטבח החדש), כאשר שפים מרדו ב"אורתודוקסיה" ובמורכבות של אסקופייה. אף על פי שהמונח "נובל קוויזין" היה בשימוש גם לפני כן, ניתן לייחס את השימוש המודרני לסופרים אנדרה גאיו, אנרי גול וכריסטיאן מילו, שהשתמשו במטבח עילית כדי לתאר את הבישול של פול בוקיז, אלן שאפל, ז'אן ו. פייר טרואסגרו, מישל גראר, רוז'ה ורז'ה ורמון אוליבר, שרבים מהם היו פעם תלמידי פרנאן פואן.
באופן כללי, הנובל קוויזין שם דגש על טעמים טבעיים, ולכן משתמשים בחומרי הגלם הטריים ביותר האפשריים, ההכנה מפושטת, רטבים כבדים פחות נפוצים, כמו גם מרינדות חזקות לבשר פחות בשימוש, וזמני הבישול מצטמצמים לרוב. הנובל קוויזין היה תנועה לעבר קונספטואליזם ומינימליזם והיווה שילוב ישיר לסגנונות בישול קדומים יותר של מטבח העילית, שהיו הרבה יותר אקסטרווגנטיים (בזבזניים, מופרזים). בעוד שהתפריטים הפכו קצרים יותר ויותר, במנות השתמשו בהתאמות יצירתיות יותר והסתמכו על השראה ממנות אזוריות.
אולם תוך 20 שנה, שפים החלו לחזור לסגנון המוקדם יותר של המטבח עילית, על אף שרבות מהטכניקות החדשות נשארו בשימוש.
לקריאה נוספת

Cooking, Cuisine and Class, A Study in Comparative Sociology, Jack Goody, University of Cambridge, June 1982, ISBN 978-0-521-28696-1
Food and love: a cultural history of East and West By Jack Goody, Verso (April 1999), ISBN 978-1-859-84829-6
Tasting food, tasting freedom: excursions into eating, culture, and the past by Sidney Wilfred Mintz Beacon Press (1997) - ISBN 0-8070-4629-9
Viandier attributed to Guillaume Tirel dit Taillevent, medieval manuscript
Haute Cuisine: How the French Invented the Culinary Profession By Amy B. Trubek, University of Pennsylvania Press (December 2000), ISBN 978-0-8122-1776-6
Food culture in France By Julia Abramson, Greenwood Press (November 2006), ISBN 978-0-313-32797-1
Patrick Rambourg, Histoire de la cuisine et de la gastronomie françaises, Paris, Ed. Perrin (coll. tempus n° 359), 2010, 381 pages. ISBN 978-2-262-03318-7
הערות שוליים

↑  "What is Haute Cuisine?". 6 בדצמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sidney W. Mintz (1996). "Cuisine: High, Low, and Not at All". Tasting Food, Tasting Freedom: Excursions into Eating, Culture, and the Past. Boston: Beacon Press. pp. 92–134. ISBN 978-0807046296.
↑  Amy B. Trubek (2000). Haute Cuisine: How the French Invented the Culinary Profession. Philadelphia: University of Pennsylvania Press. ISBN 978-0812217766.
↑  Allen S. Weiss (2001). "Tractatus Logico-Gastronomicus".  In Lawrence R. Schehr; Allen S. Weiss (eds.). French Food: On the Table, on the Page, and in French Culture. New York: Routledge. pp. 229–241. ISBN 978-0415936286.
↑  
Trubek, Amy B. (4 בדצמבר 2000). "The British". Haute Cuisine: How the French Invented the Culinary Profession (reprint ed.). Philadelphia: University of Pennsylvania Press (פורסם ב-2000). p. 46. ISBN 9780812217766. נבדק ב-9 באוגוסט 2021. The Reform Club's stellar culinary reputation reveals the profound interconnection between fine dining and French haute cuisine that consolidated in Britain during the 1800s. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Wheaton, Barbara. Savoring the Past: The French Kitchen and Table from 1300 to 1789. Simon and Schuster. pp. 43–51.
↑  André Gayot, "Of Stars and Tripes: The True Story of Nouvelle Cuisine"
1 2 3  Mennel, Stephan. All Manners of Food: eating and taste in England and France from the Middle Ages to the present. 2nd ed., (Chicago: University of Illinois Press, 1996), 163-164.
ז'אק לאמלואז (שף מדריך מישלן האדום בעל שלושה כוכבים) נובל קוויזין באיכות ורמה גבוהה של מצגת המנות.
מאכער

בתרבות הישראלית, מאכער (מיידיש; נהגה "מַאכֶר") הוא אדם בעל השפעה המציע את שירותיו כמתווך לשם השגת קיצורי דרך במערכת בירוקרטית סבוכה, לתיאום מפגשים עם אישים שדלתם אינה תמיד פתוחה לציבור, ולעיתים אף להשגת הטבות המנוגדות לחוק תמורת שוחד.
הגדרה

מילולית, "מאכער" הוא כינוי לאדם שמבצע. מקור המילה בגרמנית ופירושה בשפה זו אדם המביא דברים לכלל ביצוע, וכן אדם אשר נמצא בעמדת מנהיגות ומצטיין בעשייה החלטית ומיומנת.
ביידיש יש למילה מספר משמעויות: איש עשייה המביא דברים לכלל ביצוע, רמאי ואיש תחבולות, מנהל, מתווך ואיש קשרים. על זו הדרך, "מָאכֶערַיי" הוא כינוי לעשייה שכזו, או לפעילות נכלולית. בנוסף המילה עשויה לתאר מקצוע אם היא מוצמדת לחפץ כלשהו, כגון "זייגער מאכער" (שען) או פאנצ'ר מאכער (צמיגאי).
המונח נטמע בעברית תחילה בעיקר במשמעות חיובית או נייטרלית. כך, למשל, במילון אבן שושן מוגדר המאכער כ"ביצועיסט", וגם אדם המקדם דברים אצל פוליטיקאים ומוסדות ציבוריים. ברבות השנים, ככל הנראה עם התרבות הפרסומים על פעילות פלילית בקרב מאכערים, החל הכינוי להיות מוזכר פעמים רבות בהקשר שלילי של פעילות בתחום האפור ופעילות פלילית כגון רמאות ושוחד. ב"מילון הסלנג המקיף" (2005), של הסופר רוביק רוזנטל, כבר מתואר המאכער כ"מתווך, עוסק בפעילות עסקנית מפוקפקת". קיימים מונחים נוספים ולעיתים מכובדים יותר לתיאור פעילות תיווכית, כגון שדלן, לוביסט, עסקן, ואף "מוציא ומביא" שמקורו בפסוק על דוד המלך אשר מונה להוציא ולהביא את בני ישראל במלחמות. למונחים הללו מכנה משותף, כפי שמציין רוזנטל בתיאור המילה לוביסט: ”השם, כמו מקורו "לובי", מזכיר לנו שהלוביסטים, השתדלנים והמאכערים מתכנסים במסדרונות ובמבואות, אבל אינם מוזמנים לטרקלין.”
המילה חדרה גם לשפה האנגלית כבר בשנות ה-30 של המאה ה-20, במובן של איש ביצוע, וכן במשמעות אירונית שלילית של אדם שתלטן או חשוב בעיני עצמו.
רקע

התופעה מלווה את מדינת ישראל מאז הקמתה וכונתה לא אחת "מכת מדינה". המאכערים שפעלו משנות קום המדינה ואילך פעלו בלב הממסד וההסתדרות ואף נהנו מיראת כבוד, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בערך "מאכער" ב"מילון עולמי לעברית מדוברת" של דן בן אמוץ ונתיבה בן-יהודה: "אדם פעיל, בעל השפעה, מנהל, ראש". בקולנוע הישראלי תואר המאכער בדמותו של סרג'יו קוסטנצה שהופיעה בסרט הקומדיה "גבעת חלפון אינה עונה".
המאכער הוא חסר סמכות או הכשרה פורמלית בתחום בו הוא פועל. לרוב מדובר בבכירים לשעבר, בעלי קשרים, המכירים מקרוב את המנגנון הבירוקרטי ונהנים מקשרים אישיים עם פקידים ונבחרי ציבור. פעילות התיווך מסתכמת לעיתים במסירת מידע מנהלי שאינו שקוף וגלוי דיו לאזרחים שנזקקים לו, אך היא עשויה גם להשתלב בתהליכים בהם הבירוקרטיה אטית, או לשם השגת תוצאות העולות על המקובל.
בשנת 2001 מצא דו"ח מבקר עיריית תל אביב כי בתחום אישורי הבנייה, אדם שמשתמש בשירותי מאכער מקבל את התוצאה עד שמונה ימים, וכל היתר ב-200 ימים, כאשר התשלום הממוצע לשירות הוא 1,000 דולר. מהנדס העיר של תל אביב בשנת 1999, ישראל גודוביץ', תיאר את פעולת המאכערים ברשויות המקומיות: "אם המאכערים מבקשים למשל לסגור מרפסת, הם ילכו לאחד הפקידים הזוטרים אבל כאלה שבכוחם להחליט ולחתום על ההיתר. זה מקצר את הזמן בהרבה. ברמה גבוהה יותר, בכל הנוגע לאישור תוכניות ושינויי ייעוד, המאכער כבר צריך חבר ועדת בניין עיר שיכול להצביע ולתמוך בבקשה".
על היקף התופעה ועל תפיסתה כמעין פעילות לגיטימית ניתן ללמוד מדברי אהוד אולמרט, אשר נבחר לראש עיריית ירושלים בשנת 1993, ולימים תיאר במהלך משפטו את עד המדינה שמואל דכנר כ"אחד מעשרות המאכערים ששוטטו בקומה שש בעירייה", קומת ראש העירייה. ברוח זו העיד במשפט גם איש העסקים דני דנקנר.
בשנת 2006 בדקה ועדה מטעם משרד מבקר המדינה את התופעה במשרדי הרישוי, במוסד לביטוח לאומי ובעיריות במרכז הארץ ובירושלים. הבדיקה מצאה כי מספר מצומצם מאוד של מאכערים מבצע חלק גדול מאוד מהפעילות ברשויות הללו: כ-65% מהפעולות במשרד הרישוי בחולון נעשו על ידי מיופי כוח שתפסו מקום בעמדה, ובכך מנעו מאנשים רגילים לקבל את השירות. הוועדה המליצה על פישוט תהליכים ביורוקרטיים, ועל מתן שירות ידידותי שיבטלו את הצורך במתווכים. ליקויים חמורים בשל פעילות מאכערים התגלו כבר בשנת 1979 במשרד הרישוי בחולון, שטיפל במחצית מכלי הרכב בישראל.
ביולי 2008 אישרה ממשלת ישראל השלושים ואחת המלצות צוות בינמשרדי שהוקם בעקבות דוח המבקר. בין היתר הומלץ על פרסום זמני התגובה המצופים לשירותים המבוקשים, צמצום הצורך במפגשי פנים אל פנים על ידי שימוש באמצעים טכנולוגיים, מתן פומבי להחלטות נותן השירות והקפדה על שמירת התור ועל רמת שירות. כמו כן הומלץ לקבוע תנאי סף למתווכים (מאכערים) וחובת דיווח של נותן השירות על היכרות מוקדמת עם המתווך. בנובמבר 2009, פירטו גופי הממשלה השונים את השינויים שביצעו לאור ההמלצות. משרד הפנים, האחראי בין היתר על הרשויות המקומיות, הודיע כי לא יישם את המלצות הצוות בטענה שיש צורך בהסדרת הנושא בחקיקה.
ביקורת והסדרה חוקית

השימוש בקשרים ובמקורות השפעה כאמצעי תיווך מול רשויות שלטוניות מעורר לעיתים קרובות ביקורת ציבורית ומשפטית, אף ששימוש זה אינו מוגבל למאכערים, ובא לידי ביטוי בין היתר בפעילות שדלנים, יחצ"נים, אמצעי התקשורת (לדוגמה: התוכנית "יהיה בסדר" בגלי צה"ל) וכן עורכי דין ורואי חשבון ששירותיהם נשכרים בעיקר בשל קשריהם במסדרונות השלטון, ולא רק בשל מומחיותם. עם זאת, חוסר השקיפות שבה מתאפיינת לעיתים פעילותם של ה"מאכערים", לצד היקף פעילותם והימצאותם בקרב גופי שלטון רבים ומגוונים כל כך שאמורים לספק שירותים בסיסיים, מייחדות אותם משאר המתווכים וכן מעוררות חששות לפעילות פלילית.
כאשר מאכערים אינם פועלים בדרכים פסולות כגון הצעת שוחד לפקידים, הם עשויים לגרום לפקידים לקבל החלטות משיקולים לא מקצועיים כגון קשרים משפחתיים או חבריים. טענה נוספת נגד פעילותם היא כי הם דואגים ללקוחותיהם תמורת תשלום, וכך נוצרת עדיפות לבעלי ממון הנהנים מטיפול מועדף על ידי רשויות המדינה. עם זאת, עדיפות זו קיימת גם בתחומים בהם התקשורת של האזרח עם הבירוקרטיה נעשית באמצעות בעלי מקצוע שהוסמכו לכך, כגון יועץ מס או עורך דין. פעילות המאכערים נתקלת בהתנגדות גם מצד בעלי המקצוע הללו כשהיא חופפת לתחומי פעילותם, הרואים בכך פגיעה בפרנסתם והסגת גבול.
בארצות הברית מחייב החוק שקיפות אצל השדלנים הפועלים מול חברי הקונגרס והסנאט, והם מחויבים לפרסם את עצמם ולפרט את מי הם מייצגים. בישראל, התקבל בפברואר 2008 תיקון מספר 25 של חוק הכנסת המחייב שדלנים ליצור שקיפות בעבודתם. כך, לוביסט שפועל בכנסת מחויב לקבל היתר לעבודתו, לענוד תג זיהוי ולהירשם בפרוטוקולים של הדיונים בהם הוא נוכח. הפרת ההוראות הללו מובילה לסנקציה – שלילת היתר העבודה או אישור הכניסה לכנסת. עם זאת, השפעת התיקון על התופעה מוגבלת משום שהוא אינו חל על משרדי הממשלה והרשויות המקומיות, כך שהתחום נותר פרוץ וללא פיקוח. ארגון לובי 99 מקדם מאז 2016 הצעת חוק שיסדיר את הנושא.
בהיעדר חוק בעניין, פסקי דין שעוסקים בתופעה מדגישים מחד את ההיבטים השליליים שלה בכך שהיא פותחת פתח לעבירות אתיות ופליליות, ועלולה לגרום לשינוי תפיסת התפקיד הציבורי בהתאם לעקרון "המדינה כרכוש פרטי" שרווח במדינות מתפתחות, ומאידך קבעו שיש להימנע מהתמודדות עם התופעה באמצעות הגבלת פעילות ה"מאכערים", וזאת משום פגיעה בחופש העיסוק.
כבר בשנת 1949 נדרש בג"ץ לדון בנושא, ופסק לטובת העותר בז'רנו, מאכער שפעל במשרד הרישוי וביקש לבטל את האיסור לפעול במשרד שהטיל עליו שר המשטרה. בהתייחס לטענה כי פעילות מסוג זה משחיתה את הפקידות הציבורית, כתב השופט שניאור זלמן חשין: "אם אמנם קיימת שחיתות במנגנון הפקידותי, השכל מחייב כי הטיהור ייעשה במנגנון הזה עצמו, כי עבריינים, בין במנגנון גופא ובין מחוצה לו יועמדו לדין, ולמה יצא הקצף דווקא על שליחי הציבור".
בהכרעת הדין בפרשת הולילנד (2014), שהעלתה את התופעה לדיון ציבורי רחב, הבחין השופט דוד רוזן בין פעילות מותרת בתחום זה, שדלנים המציגים את עמדות הציבור שלטובתו הם פועלים, לבין פעילות אסורה שכוללת תשלום למאכער כדי להשיג מידע פנים מרשויות שלטון או להפעיל עובד ציבור באופן פסול, דבר המהווה מתן שוחד. השופט המליץ למחוקק להגדיר בחקיקה את גבולות המותר והאסור.
גורמים

הגורמים המרכזיים לתופעה הם הליכים ביורוקרטיים סבוכים, חוסר נגישות למידע ושירות לא ידידותי שמולידים את הצורך בתיווך עוקף בירוקרטיה. ניתן למצוא את שורשי התופעה גם בתרבות הישראלית, וביחס המורכב של החברה הישראלית הרב-תרבותית לרשויות השלטון, שהניב תופעות נפוצות דומות ובהן השימוש ב"פרוטקציה", עקיפת סמכויות וקיצור תהליכים. על פי פרופ' תאודור ויינשל, התרבות המנהלית הציבורית בישראל מורכבת מפסיפס של שלשה תת-תרבויות שמקורן בארצות המוצא של העולים לישראל במהלך השנים: תרבות הגטו, תרבות הבקשיש (מדינות צפון אפריקה והמזרח התיכון) ותרבות "הסוציאליזם הנאיבי" (רוסיה ומדינות מרכז אירופה). לצד זה קיים הרצון לא להיות "פראייר", המהווה מוטיב מרכזי בהוויה הישראלית-צברית, מה שמוביל גם לעקיפת חוקים והליכים בעיקר כאשר קיימת תחושה ש"כולם עושים את זה".
נסיבות היווצרות מאכערים מתוארות בפסק דין של בית המשפט העליון מ-1999 העוסק בלשכת מינהל האוכלוסין במזרח ירושלים: