stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תאוריית פער-ידע לקבלת החלטות
לקריאה נוספת

Yakov Ben-Haim, 2006, Info-Gap Decision Theory: Decisions Under Severe Uncertainty, 2nd edition, Academic Press.
Yakov Ben-Haim, 2010, Info-Gap Economics: An Operational Introduction, Palgrave-Macmillan.
Jim W. Hall, Robert J. Lempert, Klaus Keller, Andrew Hackbarth, Christophe Mijere, and David J. McInerney, 2012, Robust Climate Policies Under Uncertainty: A Comparison of Robust Decision Making and Info-Gap Methods, Risk Analysis, 32 (10): 1657-1672.
Xavier Irias, 2012, Robustness: Strategies for Utility Management in Conditions of Uncertainty, Source, vol.26, #2, pp.20-23. Online version.
Thomas Knoke, 2008, Mixed forests and finance - Methodological approaches, Ecological Economics, Volume 65, Issue 3, pp.590-601.
O'Malley, D. and Vesselinov, V.V., 2014, Groundwater remediation using the information gap decision theory, Water Resources Research, 50(1): 246-256.
Mark A. Burgman and Helen M. Regan, 2012, Information-gap decision theory fills a gap in ecological applications, Letter to the Editors, Ecological Applications, 24(1), pp. 227-228.
Yakov Ben-Haim, Craig D. Osteen and L. Joe Moffitt, 2013, Policy Dilemma of Innovation: An Info-Gap Approach, Ecological Economics, 85: 130-138.
Hiroyuki Yokomizo, Wataru Naito, Yoshinari Tanaka and Masashi Kamo, 2013, Setting the most robust effluent level under severe uncertainty: Application of information-gap decision theory to chemical management, Chemosphere, vol. 93, #10, pp.2224-2229.
R.A. Chisholm and B.A Wintle, 2012, Choosing ecosystem service investments that are robust to uncertainty across multiple parameters, Ecological Applications, 22(2): 697-704.
Sayyad Nojavan, Kazem Zare and Mohammad Azimi Ashpazi, 2015, A hybrid approach based on IGDT–MPSO method for optimal bidding strategy of price-taker generation station in day-ahead electricity market, Electric Power and Energy Systems, 69: 335-343.
Mathuria, P. and Bhakar, R., GenCo's Integrated Trading Decision Making to Manage Multimarket Uncertainties, IEEE Transactions on Power Systems, 26 August 2014.
Kazem Zare, Mohsen Parsa Moghaddam, and Mohammad Kazem Sheikh El Eslami, 2010, Electricity procurement for large consumers based on Information Gap Decision Theory, Energy Policy, vol. 38, pp.234-242.
הערות שוליים

↑  Professor Yakov Ben-Haim | Yitzhak Moda’i Chair in Technology and Economics, yakovbh.net.technion.ac.il
ואן גוך וודקה

| --- | --- |

 סוג:  וודקה
 אחוז אלכוהול:  40
 מפיץ:  יהונתן יבניאלי
 מוצא:  הולנד הולנד
 מועד הכנה ראשוני:  2000
 צבע:  מגוון צבעים
 טעם:  ניחוחות: אננס, וניל, לימון, מלון, מנגו, פטל, קוקוס, רימון, תפוז, תפוח
 גרסאות אחרות:  אספרסו, מוחיטו-מנטה, שוקולד
ואן גוך (בהולנדית: Van Gogh) הוא מותג וודקה, וודקה בטעמים וג'ין.
הוודקה הושקה בשנת 2000, מיוצרת במזקקת סחידאם שבדרום הולנד, אשר בבעלות לוקטור אינטרנשיונל L.L.C (אנ'), היא נמכרת בארצות הברית, אירופה, ישראל, המזרח הרחוק, אוסטרליה, ניו זילנד ומדינות רבות נוספות. הוודקה מיוצרת מחומרים טבעיים וללא שימוש בתמציות או חומרי צבע.
החברה מציעה מגוון רחב של וודקה בטעמים בנוסף לוודקה והג'ין הרגילים כגון אסאי, בננה, דובדבן, קוקוס, כאשר לכל טעם תהליך זיקוק ייחודי.
תהליך הזיקוק

המזקקה מייצרת את הוודקה כבר במשך 133 שנה בקבוצות קטנות תוך שימוש במגוון של דגנים, בשילוב המורכבים בעיקר מחיטה, תירס ושעורה. הוודקה מזוקקת פעמיים בזיקוק רציף, ובפעם השלישית בסיר מסורתי. בנוסף נעשה שימוש בנחושת בתהליך כדי להסיר את הקשיחות של המוצר.
לקריאה נוספת

גדי אבקסיס, שר המשקים: ספר תרבות הבר והשתייה, ברטנדר 2008. עמ' 55
ערך זה הוא קצרמרבנושא משקאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זונה כמוני

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  יעל שחר  שרון יעיש
 הופק בידי:  חגי ארד  אלעד פלג דרומהפקות
 תסריט:  יעל שחר  שרון יעיש
 עריכה:  שרון יעיש
 מוזיקה:  חיים פרנק אילפמן
 צילום:  יעל שחר
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  ישראל 26 במאי 2019 - דוקאביב ישראל 24 ביולי 2019 - Yes דוקו
 משך הקרנה:  60 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט תיעודי
 דף הסרט ב־IMDb
זונה כמוני (באנגלית: A whore like me) הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2019 שבוים ונכתב על ידי  יעל שחר ושרון יעיש, שגם ערכו את התחקיר. הסרט הוקרן בבכורה ארצית בפסטיבל דוקאביב, ובבכורה טלוויזיונית בערוץ yes דוקו.
עלילה

צ'ילה עזרא נחטפה בגיל 22 מפאב בהונגריה ונמכרה לסוחרי נשים בישראל. עשרים שנה לאחר מכן, היא מתנדבת במרפאת לוינסקי וחוגגת עשר שנות ניקיון מסמים. כשמשרד הפנים מסרב להאמין שהיא שורדת זנות ולתת לה תעודת זהות, היא מחליטה להיאבק. רגע לפני גירושה חזרה להונגריה, יוצאת צ'ילה למסע לאיתור חוטפיה, ומציאת עדות לטראומה שחוותה, כדי להוכיח למדינת ישראל את האמת.
פרסים ומועמדויות

| שנה | ארגון | קטגוריה | פרס | תוצאה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2019 | דוקאביב | תחרות ישראלית | הסרט הטוב ביותר | מועמדות |  |
| 2019 | טקס פרסי אופיר לשנת 2019 | תיעודי קצר | הסרט הטוב ביותר | זכייה |  |
| 2020 | פרס הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי | תיעודי קצר | הסרט הטוב ביותר | זכייה |  |
תגובות

ב-2 ביוני 2019 כתבה זהבה גלאון פוסט בפייסבוק הפונה לשר הפנים אריה דרעי ומפציר בו להכיר בצ'ילה כקורבן לסחר בנשים ולבטל את גירושה מהארץ.
ב-24 ביולי 2019 נפתח קמפיין מימון המונים לצורך מימון ההוצאות המשפטיות של צ'ילה בדרך לקבלת תעודת זהות ישראלית.
בחודש דצמבר 2020, לאחר מאבק משפטי בעקבות החלטת משרד הפנים, ביטל בית הדין לעררים בירושלים את החלטת משרד הפנים להגביל את תוקף שהייתה של צ'ילה בארץ לשנה, והעניק לה מעמד קבוע, תוך שהוא מכיר בסבלה, בעוול שנעשה לה, ובתרומתה הרבה לחברה הישראלית - בסיוע לנשים הלכודות במעגל הזנות. בית הדין עמד גם על התרומה שבהעלאת המודעות לתופעה של סחר בנשים למטרות זנות בישראל, שנגרמה על ידי הפצת הסרט המספר את סיפורה של צ'ילה.
הפקה

הסרט הופק על ידי חגי ארד, אלעד פלג וחברת דרומהפקות; הוא יצא בתמיכת Yes דוקו, הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה ומועצת הפיס לתרבות ולאמנות.
הערות שוליים

↑  זונה כמוני, באתר דוקאביב, ‏2019
↑  שגיא בן נון, אבנר שביט‏, "ימים נוראים" על רצח רבין הוא הזוכה באופיר - והנציג הישראלי לאוסקר, באתר וואלה, 22 בספטמבר 2019
↑  זהבה גלאון, אני רק שאלה, באתר פייסבוק, ‏2 ביוני 2019
↑  המסע של צ'ילה לחיים חדשים בישראל, באתר drove, ‏24 ביולי 2019
↑  ורד לי, בית הדין העניק מעמד קבע לצ'ילה עזרא, מסמלי המאבק בסחר בנשים, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2020
| פרס אופיר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| העשור השני של המאה העשרים ואחת | כופר נפש (2014) • מרוששות (2015) • מוות בבאר שבע (2016) • מקווה שאני בפריים (2017) • הארץ מעבר להרים (2018) • זונה כמוני (2019) |  |
| העשור השלישי של המאה העשרים ואחת | גשם בעיניים (2020) • לילות קיץ (2021) • בת האמן (2022) • הרף התחתון ביותר (2023) |  |
היפרבוראה

מפת העולם לפי כתבי הרודוטוס. מימין למעלה מופיעות ארצות האיסדונים והארימספים, ואחר כך יותר צפונית-מזרחית ארץ ההיפרבוראים
היפרבוראה (ביוונית: Υπερβορεία) הייתה ארץ אגדית המוזכרת במסורות של יוון העתיקה ואחר כך גם של רומא העתיקה. משמעות שמה לפי המסורת היא "מעבר לרוח הצפונית" - מעבר לבוריאס - ὑπέρ Βορέᾱ
מצד שני קיימת מילה צפון-יוונית - "בוריס" (βόρις) שמשמעותה "הר" ולפי מובן זה "היפרבוראה" יכולה להתפרש כ"מעבר להר".
יש מלומדים הרואים בשם  היפרבוראה - נגזרת מ - ὑπερφέρω - להעביר.
תושבי ארץ זו נקראו "היפרבוראים" (ביוונית: Ὑπερϐόρεοι).
(בתרגום מילולי: ״אנשים החיים מעבר לרוח הצפון״). מוצגים באגדות יוון כמתענגים על קיום אוטופי.
היפרבוראה מוזכרת לראשונה במאה ה-8 לפנה"ס במחזור "האפיגונים" ובשירת הסיודוס.
אלקאיוס הזכיר את הברבורים הקדושים שהסיעו את האל אפולון, אחרי שנולד, מן האי דלוס אל ארץ ההיפרבוראים, ומשם כעבור שנה לדלפי. פרט לאפולון ביקרו בהיפרבוראה גם תסאוס ופרסאוס.
הועלו השערות רבות על מיקומה האפשרי של ארץ זו, אם כי נראה שניסיונות כאלו נועדו לכישלון מפני שהיפרבוראה ייצגה בעיני היוונים הקדומים מעין גן עדן רחוק בלתי מוגדר בבירור, מושבם של המאושרים.
הרודוטוס ופליניוס הזקן סיפרו שההיפרבוראים חיו עד גיל 1,000 באושר מוחלט.
בסביבות 470 לפנה"ס, כפי שהצביעה עדותו של הרודוטוס וכן מטבע קדום שנמצא, במטאפונטו שבאיטליה קם פולחן של האל "אפולון ההיפרבוראי".
סיפור ארץ היפרבוראה משך עניין מאוחר יותר אצל מלומדים רבים, לרבות בתקופה המודרנית. יוהאן מתיאס גסנר היה הראשון חקר את הנושא בשנת 1759.
בסביבות 1890 התעניין היסטוריון הדתות ארווין רודה בקשר בין ההיפרבוראים למרפאים האגדיים אבאריס ואריסטאס.
קרל מוילי שחקר את הקשרים בין היוונים לסקיתים ראה במרפאים אלה, כולל באבאריס המכונה גם "הסקיתי", נציגים של זרם שמניסטי קדום.
הלנה בלבצקי דיברה בספרה "תורת הסוד", או "הדוקטרינה הסודית", על יבשת היפרבוראה ועל תושביה.
היפרבוראה בגאוגרפיה העתיקה > הרודוטוס

ב"היסטוריות" שלו, בספר ד' מציין הרודוטוס (בסביבות 450 לפנה"ס) כי המשורר אריסטיאס (המאה ה-7 לפנה"ס) בשירו "ארימאספאיה" (Ἀριμάσπεια) שלא שרד, סיפר שמעבר לארץ האיסידונים בה הוא ביקר, שכנה ארץ הארימאספים, שהיו בעלי עין אחת בלבד, ומעבר לארץ זו השתרעה ארץ הגריפונים שומרי הזהב, ומאחוריה נמצאה ארץ ההיפרבוראים, וכל העמים המוזכרים נמצאים במלחמה תמידית זה בזה, פרט להיפרבוראים. לבסוף מציין הרודוטוס שהייתה קיימת טענה שגם הנביא אבאריס היה כביכול בן היפרבוראה. אולם לטענה זו מתייחס הרודוטוס בספקנות ואף לעג מסוים.
עם זאת דיווח הרודוטוס על דבר משלוח הבתולות ההירפבוראיות לדלוס ועל היעלמותן ועל המעוף באוויר של אבאריס בעזרת חץ הזהב שקיבל מאפולון.
ספקולציות מבוססות על הסיפור מיקמו את ארץ האיסידונים אי-שם בערבות קזחסטן של ימינו ואת היפרבוראה עצמה איפשהו בצפון-מזרח אסיה.
מקור אחר מצוטט על ידי הרודוטוס היה אחד מכתבי הסיודוס שאבד גם כן, וכן ספר אבוד של הומרוס - "אפיגונים" ("אם אכן זה היה ספרו", מעיר הרודוטוס).
גם פינדארוס, סימונידס איש כאוס והלאניקוס איש לסבוס, בני תקופתו של הרודוטוס במאה ה-5 לפנה"ס תיארו או התייחסו כל אחד, בקיצור, להירפבוראים.
היפרבוראה בגאוגרפיה העתיקה > סטראבון

סטראבון (63 לפנה"ס - 23 לספירה) שלל מכל וכל את קיומם של היפרבוראה, של ההרים הריפאנים ושל אזורים אגדיים אחרים. הוא סבר שהסיפורים עליהם, כדוגמת אלו שהפיץ פיתאס ממסליה (פיתיאס) (310-380 לפנה"ס), יסודם בחוסר ידע גאוגרפי לגבי הארצות שמעבר לארץ הסקיתים.
היפרבוראה בגאוגרפיה העתיקה > פומפוניוס מלה

לפי פומפוניוס מלה בספרו "דה חורוגרפיה" (במאה ה-1 לספירה) חיו ההיפבוראים רחוק מעבר לחופי הים הכספי, שבהם ישבו הקומארים, המסגטים, הקדוסים, ההורקנים וההיברים, מעבר לארצן של האמזונות ולהרים הריפאים. הם חיו חיים ארוכים כל כך שברגע מסוים כשהרגישו שבעים מכך נהגו בחגיגיות לשים קץ לחייהם מרצונם החופשי על ידי קפיצה מסלע גבוה לים. היום והלילה אצלם היו כל אחד נמשכים חצי שנה.
היפרבוראה בגאוגרפיה העתיקה > דיודורוס מסיציליה

המידע שנמסר על ידי דיודורוס מסיציליה (המאה הראשונה לפנה"ס) הוא שונה לעומת קודמיו והוא מתבסס על ספרו של הקטאיוס איש אבדרה "על ההיפרבוראים". לפי מידע זה ההיפרבוראים היו מתגוררים באי בצפון, שבו נולדה לטו, אמו של האל אפולו. לכן בהיפרבוראה, מכל האלים, היו עובדים במיוחד את האל אפולו. באי היה קיים אזור מקודש עם מקדש ענק עגול של אפולו. בקרבת המקדש השתרעה עיר מוקדשת לאפולו. רוב תושביה ניגנו בקיתרה באופן קבוע ושרו המנונים לכבוד אפולו.
בהמשך סיפר דיודורוס על מה שציין כבר הרודוטוס בנוגע לקשרים מיתיים בין היוונים להיפרבוראים. הוא ציין כי אבאריס מהיפרבוראה הגיע אל היוונים ושגם היוונים ערכו ביקורי גומלין בהיפרבוראה והביאו למארחיהם מנחות מלוות בכתובות ביוונית.
אגדות ומיתוסים > היפרבוראים בדלוס

מבין תריסר האלים האולימפיים ההיפרבוראים עבדו במיוחד את אפולו. היוונים סברו שהוא בילה בקרבם את ימי החורף.
לפי הרודוטוס, התקרובות שנשלחו מהיפרבוראה למקדש של אפולו בדלוס הגיעו לסקיתיה עטופים בתבן. הם הועברו מיד ליד משבט לשבט עד שהגיעו לדודונה ומשם באמצעות שליחים יוונים למקדש בדלוס. הם עשו כך, מספר הרודוטוס, מכיוון שהמשלוח הראשון הובא על ידי שתי בתולות - היפראוכי ולאודיקה, בליווי חמישה גברים, ואיש מהם לא חזר. קרה עוד מקרה דומה
קרה עם שתי בתולות נוספות - ארגה ואופיס, שהיו בעצמן מתנה לאלה אילאיתיה נועדו לעזור בהפריית הנשים היווניות. כנערות כיבדו מאוד בדלוס את פולחנן של ארגה ואופיס ושרו להן המנונים.
כדי לחסוך במקרים דומים החליטו ההיפרבוראים לשלוח את תקרובותיהן רק עד לגבול ומשם להובילן דרך שליחים מן העמים השכנים מארץ לארץ עד שיגיעו לדלוס.
אצל הרודוטוס מופיע משפט מוזר לפיו ארגה ואופיס הגיעו יחד עם האלים.
יש שפירשו משפט זה על ידי כך שבאותה תקופה הונהגו פולחנים של האלים - אפולו וארטמיס או לאטו (אמן של אופולו וארטמיס) ואילאיתיה. לפי פירוש אחר האלים ליוו את שתי הבתולות במסען לדלוס או אולי היו שליטים קדומים של ארצם.
אגדות ומיתוסים > אבאריס ההיפרבוראי

מרפא אגדי מהיפרבוראה, בשם אבאריס או "אבאריס המרפא" תואר לראשונה בכתבי הרודוטוס. אפלטון בספרו "כרמידס", 58c, ראה באבאריס רופא מן הצפון הרחוק, בעוד שסטראבון סיפר שאבאריס היה סקיתי בדומה לפילוסוף אנארסיס.
אגדות ומיתוסים > הופעתם הפיזית

לפי אגדה יוונית עתיקה שנשמרה אצל קלאודיוס איליאנוס, הבוראים, צאצאים של בוריאס, רוח הצפון, ושל נימפת השלג כיוני, הקימו בהיפרבוריאה ממלכה תאוקרטית ראשונה.
את האל אפולו שירתו ככהנים בניהם של בוראס (הרוח הצפונית) ושל כיוני (השלג), שלושה במספרם, אחים מלידה, וגובהם שש אמה.
דיודורוס מסיציליה מסר בנוסף את הציטוט הבא:
ומלכי העיר ההיפרבוראית הזאת ומשגיחי המתחם הקדוש נקראו בוראים, כי היו צאצאי בוריאס ומעמדם נמסר תמיד בירושה בתוך משפחתם.
הבוראים ששלטו בהיפרבוראה, תוארו כמלכים ענקים, שקומתם כעשרה רגל.
במקורות הקלאסיים אין תיאורים פיזיים אחרים להיפרבוראים. אולם איליוס הרודיאנוס (אנ'), מדקדק מן המאה השלישית, כתב שהארימספים האגדיים דמו במראם להיפרבוראים. סטפנוס מביזנטיון כתב אותו דבר גם הוא במאה השישית. המשורר קלימכוס תיאר את האימספים כבעלי שיער בלונדיני, אך היותם הארימספים היפרבוראים הוטל בספק.
אגדות ומיתוסים > הקלטים כהיפרבוראים

שישה מחברים יוונים קלאסיים זיהו את העם האגדי הזה שמאחורי הרוח הצפונית, עם הקלטים השכנים מצפון:אנטימכוס מקולופון, פרוטארכוס, הרקלידס פונטיקוס, הקטאיוס איש אבדרה, אפולוניוס מרודוס ופוסידוניוס מאפאמיאה. בעת התפתחות ההתיישבות והמסחר היווניים מיתוסים של עידן הזהב הועברו לזירה העכשווית. כך זיהו היוונים את הרי האלפים מצפון איטליה עם ההרים הריפאים מן העבר המיתי. ובנסיבות אלה ראו היוונים היפרבוראים בקלטים שחיו בהרי אלפים ומעבר להם. קשר חוזק על ידי פרסומם של הקלטים על ידי אהבתם לחגיגות ולזהב.

הקלטים עצמם האמינו בתרבויות המתקדמות הקיימות בצפון הרחוק. לפי "ספר הפלישות" האירי (Lebor Gabála Érenn), הוקמה תרבות כזאת שם על ידי מהגרים מאירלנד, שחזרו כעבור כמה מאות שנים מאוחר יותר כדי להתיישב מחדש באירלנד.
אגדות ומיתוסים > פירושים מודרניים

מכיוון שהרודוטוס מיקם את ההיפרבוראים מעבר למסגטים והאיסדונים, שהם עמים במרכז אסיה, נראה שההיפרבוראים חיו בסיביר. הראקלס חיפש את הצביה מקרינאה של ארטמיס בארץ היפרבוראה. מכיוון שהראם הוא מין הצבאים היחיד שבו הנקבה היא בעלת קרניים, שוער כי מדובר באזור ארקטי או תת-ארקטי.
לפי המיקום שקבע בולטון האיסדונים חיו על המדרונים הדרום מערביים של הרי אלטאי. לפי קרל רוק היפרבוראה נמצאה מעבר לשער הדזונגארי בכיוון צפון שינציאנג. הוא סבר שהם היו סינים.
אברם דוידסון סבר שהענבר הגיע לידי היוונים מאיפשהו בצפון הרחוק.
היוונים חשבו שהקור נגרם על ידי רוח הצפונית, הבוראית.
אם היית נוסע "מעבר לבוראה" היית מגיע לארץ חמה שטופת שמש.
סוגיית היפרבוראה משתקפת רבות בספרות הפארא-מדעית  או המיסטית.
לפי האמונה העממית היפרבוראה היא יבשת או אי שטבע באוקיינוס האטלנטי. לפעמים היא מזוהה עם אטלנטיס. אז מיקומה בהוא בחבל דוגרלנד שכוסה במים בסוף עידון הקרח האחרון.המגאליתים כמו סטונהנג' נחשבים למקדשים היפרבוראים.
הלנה בלבצקי, רנה גנון וג'וליוס אבולה טענו שכל האנושות מקורה בהיפרבוראה  אולם היא התנוונה ככל הנעה דרומה. בלבצקי ראה בהיפרבוראים מעין קיקלופים שעינם היחידה היא ביטוי לחזייה מיסטית. 
לפי ארתור פאוול ההיפרבוראים הם הגזע השנים עלי האדמות, בעלי צבע צהוב והמתרבים באמצעות נביטה
אגדות ומיתוסים > ההזדהות עם היפרבוראים או צאצאיהם

אותם האירופים הצפוניים (הסקנדינבים) שהתוועדו לתרבות היוונית-רומית הקלאסית הים תיכונית זיהו את עצמם עם ההיפרבוראים, תוך התעלמות מהתיאור המסורתי של תיאור של הארץ שמ"עבר לצפון" כארץ שטופת שמש לנצח. הזדהות זאת התחזקה במיוחד בשוודיה של המאה ה-17, כש נציגיה המאוחרים של האידאולוגיה הגותיציסטית הכריזו כי חצי האי הסקנדינבי הוא גם אטלנטיס האבודה וארץ היפרבוראה גם יחד. הרי צפון חצי האי הסקנדינבי נחצה על ידי החוג הארקטי שמצפונה לו ישנם ימים "ללא שמש" במשך החורף ולילות לבנים במשך הקיץ.
לפעמים כל המערב אירופים גילו זיקה ל"היפרבוראים" וארצם. וושינגטון אירווינג שכתב על הארץ הדמיונית "אסטוריה" שבצפון-מערב האוקיינוס השקט כתב:
בעוד שהספרדים חמי המזג והמפוארים, הלהוטים אחרי הזהב, הרחיבו את תגליותיהם ומסעות הכיבוש שלהם אל אותן הארצות הטרופיות, הנוצצות והחרוכות על ידי השמש הלוהטת, הצרפתים הזריזים והפעלתנים  והבריטים הקרירים והמחושבים, פנו אל סחר הפרוות הפחות נוצץ, אך לא פחות רווחי, ברחבי האזורים ההיפרבוראים של קנדה, עד שהתקדמו מעבר לחוג הארקטי.
באותו הקשר, התארגנה בשנת 1824 קבוצת מלומדים צפון-אירופיים, שחקרו את העתיקות של רומא תחת השם "החבורה ההיפרבוראית-רומית" (בגרמנית - Hyperboreisch-römische Gesellschaft). מייסדיה היו תאודור פנופקה, אוטו מגנוס פון שטאקלברג, אוגוסט קסטנר ואדוארד גרהרד.
ניטשה בספרו "האנטיכריסט" (שנכתב ב-1888 ופורסם ב-1895) פנה אל קוראיו במילים:
הבה נביט זה בזה בעיניים. אנחנו היפרבוראים - אנחנו יודעים די טוב כמה רחוק הוא מקומנו.
הוא ציטט את פינדרוס והוסיף:
מעבר לצפון, מעבר לקרח, מעבר למוות - נמצאים חיינו, אושרנו.
לפעמים השימוש בכינוי "היפרבוראים" מצא מקום בימינו ברוח חצי מבודחת בהתייחסות לקבוצות בני אדם החיים באקלים הקר. למשל בשיטת הסיווג של ספריית הקונגרס של ארצות הברית תת-המחלקה PM כוללת "שפות היפרבוראיות", קטגוריית-על המתייחסת לכל השפות של העמים הארקטיים השייכות למשפחות שפות אחרות - למשל שפת האינואיטים.
אגדות ומיתוסים > ההיפרבוראים כ"אבות ההודו-אירופים"

ג'ון בנט, מלומד חסיד של גורדייף, טען במאמר שפרסם בשנת 1963 כי ארץ מכורתם של דוברי השפות ההודו-אירופיות הוא בצפון הרחוק, הלא היא היפרבוראה של המחברים הקלאסיים.
בנט הזכיר כי רעיון זה הוצע על ידי באל גנגדהאר טילאק בספרו "הבית הארקטי בוודות" (1903). כמו כן מוצאים השערה זו אצל האתנולוג האוסטרו-הונגרי קרל פנקה ("מוצא הארים", 1883).
אגדות ומיתוסים > היפרבוראה בדימויים הלאומנים הרדיקליים

רוברו שארו ראה בהיפרבוראים גזע של אסטרונאוטים עתיקים שבניו היו "ידועים כגדולים מאוד ולבנים מאוד בצבעם". הם בחרו "באזור הפחות חם על כדור הארץ מכיוון שתאם לאקלים שהכירו בכדור הלכת שממנו באו"

מיגל סראנו הושפע על ידי כתבי שארו על ההיפרבוראים.
 
ההוגה דעות המיסטי והתאורטיקן הגאופוליטי אלכסנדר דוגין גייס את האגדות העתיקות על העיר הטבועה אטלנטיס ועל התרבות המיתית של היפרבוראה להגנת חזונו על האימפריה הרוסית המשטרעת מולדיווסטוק ועד דבלין בקצה המערבי של אירופה. הוא מאמין שרוסיה הוא הגלגול המודרני של ההיפרבוראים העתיקים, שחייב להיות מנוגד ל"אטלנטים" של ימינו, ארצות הברית.
  
דוגין הראה ב-1992 את אמונתו בייעוד "ההירפבוראים"  בספרו "התאוריה ההיפרבוראית"
היפרבוראה במדיה האמנותית > ספרות

"היפרבוראה" היא אחת מארבע סדרות ספרים של  סיפורים לא טבעיים  של קלארק אשטון סמית'. הוא תיאר את היפרבוראה כיבשת אבודה - גרינלנד פרהיסטורית -  מעידן הפליסטוקן המיושבת על ידי הדינוזאורים  האחרונים, קופים מקומיים דמויי יטי בעלי תבונה, הנקראים "וורמי" ובני אדם טרומיים שבאו מהדרום. מתיישבים אלה בונים  את בירתה הראשונה של היפרבוראה - קומוריום ומאוחר יותר עוברים לאוזולדרום. הסדרה שאלה רעיונות מהווארד לאבקרפט בתיאורי היצורים והאלילים בהיפרבוראה. בסדרה אחרת "פוסיידוניס" תיאר סמית' שארית מאטלנטיס הדומה במידה רבה להיפרבוראה. לשני המקומות תרבות מאגית המתאפיינת בביזאריות, אכזריות, מוות וזוועות שלאחר המוות.
1938 - אחרי מות המחבר רוברט אי. הווארד פורסמהבנה מסתו על "העידן ההיבוריאי" Hyborean Age המאוכלס במיתולוגיה מיוחדת. וצוינה בה גם היפרבוראה, הממלכה ההיבוראית הראשונה במיקום התואם את פינלנד, רוסיה והארצות הבלטיות של ימינו. היא התחילה כמבצר סלעים שנועדו להדוף מתקפות שבטיות.
1979, 1998 - סדרת הרומנים "היפרבוראה" מאת הסופר הרוסי יורי ניקיטין
2002-1995 - סדרת הרומנים Сокровища Валькирии (אוצרות ולקיריה) מאת הסופר הרוסי סרגיי אלכסייב
היפרבוראה במדיה האמנותית > פסטיבלים

1999 - בעיר פטרוזבודסק  מתקיים הכל שנה בחודש פברואר פסטיבל חורפי בינלאומי שך היפרבוראה
היפרבוראה במדיה האמנותית > קולנוע וטלוויזיה

גיבורי הסרט Sinbad and the Eye of the Tiger (סינבאד ועין הטיגריס) נוסעים אל היפרבוראה
2006 - האיגוד הגאוגרפי הרוסי הפיק סרט תעודי "Миражи Гипербореи" (תעתועי היפרבוראה)
2017, 2016 - שידורים "תיעודיים" בערוץ הרוסי РЕН ТВ בעריכת איגור פרוקופנקו ואולג שישקין, מפיצים את תאוריות על מוצאם ה"ארי" או "חוצני-ארי" של  ההיפרבוראים או "האלים הלבנים" כאבות העמים הסלאביים
2017 - רעיון הסלאבים כעם הוותיק ביותר על כדור הארץ  שמוצאו ב"הירפבוראים" מופץ בערוץ הרוסי  НТВ- באמצעות הסרט Север. Загадки древних цивилизаций? 
(צפון? חידות התרבויות הקדומות) (בסקוב)
היפרבוראה במדיה האמנותית > משחקי מחשב

2023 - משחק המחשב "Русы против Ящеров" (רוסים נגד יאשצ'רים)
לקריאה נוספת

Bridgman, Timothy P. Hyperboreans. Myth and history in Celtic-Hellenic contacts. London: Routledge. pp. 27–31.2005 ISBN 0-415-96978-6
הערות שוליים

↑  הרודוטוס ספר רביעי, 13-15
↑  הרודוטוס ספר רביעי, 36
↑  סטראבון, גאוגרפיקה, ספר 1, בתרגום לאנגלית משנת 1924 אונליין, 3,7
↑  פומפוניוס מלה - "דה חורוגרפיה" הספר הראשון 12
↑  פומפוניוס מלה - "דה חורוגרפיה", הספר השלישי, 31
↑  פומפוניוס מלה ספר שלישי,37
↑  פומפוניוס מלה -"דה חורוגרפיה" ספר שלישי, 36
↑  הרודוטוס ספר רביעי, 33-34
↑  הרודוטוס, היסטוריה, ד, 35
↑  סטראבון, גאוגרפיקה, 7,3,8
↑  Aelius Herodianus De Prosodia Catholica 1, 114
↑  Ethnica 118,16
↑  המנון ד לדלוס
↑  זיהוים של הארימספים עם ההיפרבוראים לא רלוונטי כל כך, מכיוון שבין העמים האירו-אסיאתיים שהוזכרו בכתבי יוון הקדומה הוזכרו עוד כאלה ששערם בלונדיני - למשל  הטוכרים או התראקים שהיו בלונדינים, בלי להיות היפרבוראים
↑  Bridgman 2005
↑  Robert Charroux The Mysterious Past, Futura, London 1974 עמ' 29
isbn=0-86007-044-1
↑  Nicholas Goodrick-Clarke - Black Sun: Aryan Cults, Esoteric Nazism, and the Politics of Identity NYU Press, New York 2003,isbn=0-8147-3155-4
↑  James Carli - Alexander Dugin:The Russian Mystic Behind America's Weird Far-Right https://www.huffpost.com/entry/aleksandr-dugin-the-russian-mystic-behind-americas_b_59a1fca2e4b0d0ef9f1c14acamericas_b_59a1fca2e4b0d0ef9f1c14ac
↑  Andreas Umland Alexander Dugin's tranformation from a lunatic fringe figure into a mainstream political publicist, 1980-1998 - A case study
 in the rise of late and post-Soviet Russian fascism,Journal of EurasianStudies ,Disciplinary and Regional Trends in Russian and Eurasian Studies: Retrospective Glances and New Step vol 1, issue 2 2010   עמ' 144–152
↑  Marlene Laruelle-The Iuzhinskii Circle: Far-Right Metaphysics in the Soviet Underground and Its Legacy,The Russian Review  vol.74 Nr.4, עמ' 563–580
↑  באתר "קולטורה" ברוסית
↑
מפת אירופה מאת אברהם אורטליוס, אמסטרדם,1572. למעלה משמאל, בין איסלנד לגרנלנד מופיע האוקיינוס ההיפרבוראי
חבל דוגרלנד
שולמית נדלר

| --- | --- |
שולמית נדלר מציגה את תצלום מודל בית סוקולוב שתכננה, 2011
שולמית נדלר מציגה את תצלום מודל בית סוקולוב שתכננה, 2011
 לידה:  16 באוגוסט 1923 תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  27 באוגוסט 2016 (בגיל 93) תל אביב-יפו, ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין הישן בהרצליה 
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 תקופת הפעילות:  1946–2016 (כ־70 שנה)
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  הספרייה הלאומית
 פרסים והוקרה:  פרס רוקח
 
שולמית נדלר (16 באוגוסט 1923 – 27 באוגוסט 2016) הייתה אדריכלית ישראלית שותפה במשרד "נדלר, נדלר, ביקסון, גיל אדריכלים" - מהבולטים במשרדי האדריכלים בישראל במחצית השנייה של המאה העשרים.
ביוגרפיה

נדלר נולדה בארץ ישראל כשולמית קָניֶבסקי (קָנֵב), בתם של רחל ויצחק קנב, כלכלן, ממנהיגי הסתדרות העובדים הכללית וחבר הכנסת הראשונה מטעם מפא"י, יו"ר מרכז קופת חולים ומנהל המכון למחקר סוציאלי בהסתדרות. את הכשרתה כאדריכלית רכשה בטכניון בהנחייתו של האדריכל זאב רכטר, שם גם הכירה את מיכאל נדלר, בעלה לעתיד ומי שהפך לשותפה למשרד האדריכלים המצליח במשך חצי יובל שנים. בשנת 1945 סיימה את לימודיה (הייתה האישה השנייה שסיימה לימודי אדריכלות בטכניון) ויחד עם מיכאל פתחה משרד אדריכלים קטן ברחוב בר כוכבא במרכז תל אביב, וזאת לאחר שהיו שותפים בתכנונם של שישה קיבוצים בנגב. בעקבות זכייתם בתחרות לתכנון המדרשה החקלאית רופין הצליח המשרד הצעיר לקבוע את מעמדו בחזית העשייה הישראלית. ב-1970 זכתה בפרס רוקח יחד עם שותפיה למשרד.
השותפות התרחבה לראשונה בשנת 1958 כאשר הצטרף האדריכל שמואל ביקסון. בשנת 1970 הצטרף האדריכל משה גיל כשותף.
המשרד שבראשו עמדה נדלר תכנן כמה מהפרויקטים המרכזיים במדינת ישראל הצעירה, זכה בתחרויות תכנון ובפרסים על עבודות נבחרות.
בני הזוג נדלר בנו לעצמם בית בהרצליה פיתוח, אולם לא זכו לגור בו זמן רב, עקב פטירתו של מיכאל. לאחר פטירתו שבה להתגורר בדירתם בתל אביב.
משרדם של הזוג נדלר והשותפים שמואל ביקסון וגיל נסגר סופית ב-2010.
ב-2013 נערכה בגלריה בבית האדריכל התערוכה "עבודת צוות" הסוקרת את עבודות המשרד בין השנים 1946–2010. שנתיים לאחר מכן נפתחה התערוכה מחדש במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן.
נפטרה ב-27 באוגוסט 2016, ימים ספורים לפני יציאתו לאור של ספר מקיף המסכם את יצירתה לאורך 64 שנות עבודה, ספר אותו ערכו צבי אלחייני ומיכאל יעקובסון. נטמנה בבית העלמין הישן בהרצליה. היא הותירה אחריה בן, אריאל, ונכדים.