stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הופליט
מעמד חברתי

בתקופה הארכאית החל מהפך שלם בלוחמה יוונית. שכבה חברתית חדשה, שהתבססה על איכרים מבוססים ופועלים אמידים, הצטרפה לצבא. לוחמים אלה שירתו כהופליטים. לוחמים אלה לא השתייכו למעמד האריסטוקרטיה, אך היו עשירים דיים כדי לרכוש מערכת נשק. אמנם מערכת כלי הנשק של ההופליטים מתוארכת לאמצע המאה ה-8 לפנה"ס, אך נראה שבתקופה זו מספרם לא היה גבוה במיוחד ונדרש זמן רב עד שחיילים אלה תפסו את הבכורה בצבאות היווניים.
יש מחלוקת בקרב החוקרים לגבי מועד הופעת ההופליטים וכתוצאה מכך גם על מידת השפעתם על הפוליטיקה הפנים יוונית. אחדים דוגמת סנודגראס תומכים בתהליך הדרגתי ואילו אחרים דוגמת קרטלדג' טוענים להפיכה חדה ומהירה שהגיעה בבת אחת. אחרים דוגמת מוריס דוחים את עצם קיומו של השינוי מהותי בטקטיקת הלחימה ודרך כך את עצם יצירת מעמד רחב וגדול של לוחמים שדרשו שינוי.
באמצע המאה ה-20 החוקרים חשבו שמדובר בשכבה צרה יחסית של איכרים עשירים, מה שלא מסביר את הענקת הזכויות הפוליטיות לשכבות רחבות של פשוטי העם. מחקר נוסף העלה שמחיר הציוד של ההופליט לא היה גבוה במיוחד ועמד ככל הנראה על שכר של שלושה חודשים ושכר חודש אחד היה מספיק לקנייתו של ציוד בסיסי. נראה שהצמיחה הכלכלית הייתה רבה וכנראה ששכבות רחבות בציבור היו יכולות להרשות לעצמן לממן ציוד כזה וייתכן שעד מחצית מאזרחי הפוליס היו מסוגלים לשרת כהופליטים.
התפתחות

הופליטים הופיעו לראשונה במאה השמינית לפנה"ס ביוון העתיקה. מקור השם נגזר מהמילה היוונית הופלון - מערך כלי הנשק ההתקפיים. הם קיבלו את התנופה הגדולה ביותר ביוון התיכונה והדרומית, המשופעת בעמקים צרים ורמות טרשיות, קרקע שלא מתאימה ללוחמת פרשים. השירות בחיל זה נחשב למעשה מכובד ביותר והשתמטות משירות לא הייתה מקובלת. ההופליטים היו בדרך כלל לוחמים לא סדירים. רוב השנה עסקו בפעילות אזרחית, אך בעתות מלחמה ארזו את ציודם שהיה שמור בדרך כלל בביתם ולא במחסן מרכזי והתייצבו לשירות.
מבחינה קרבית, נדרשו מההופליט משמעת וכושר גופני מעולה כדי שלוחם חלש לא יביא לקריסת המערך כולו. היות שהתוצר החקלאי המקומי היה מצרך חשוב, היעד הישיר של הביזה בידי הצבאות היווניים, היו שדות אויביהם המובסים. לפיכך, העונות שבהן נערכו הקרבות היו עונות הקציר והאסיף.
המערכות היו בדרך כלל קצרות ולרוב הוכרעו בקרב אחד, בשל שתי סיבות עיקריות:
החיילים הם אנשים בעלי אדמה שזקוקה לעיבוד ולכן אינם מסוגלים להיעדר לתקופה ארוכה.
הכנות לקרב נעשו בידי החייל האינדיבידואלי ונבצר מההופליט לסחוב עמו מזון רב היות שציודו הכביד עליו מאוד.
ההופליטים הטובים ביותר בתקופה הארכאית (בסביבות 800 לפנה"ס - 500 לפנה"ס) ותקופה הקלאסית (בסביבות 500 לפנה"ס - 323 לפנה"ס) באו מספרטה. ההופליטים הספרטנים התאפיינו במדים אחידים, דבר שלא היה נפוץ בעת העתיקה. על מגנם צוירה אות למבדה גדולה המסמלת את ארצם (לאקדמון בלשונם), ולגופם עטו גלימה בצבע אדום עז. ההופליטים הספרטנים סודרו בדרך כלל בעומק של שמונה שורות, בעוד שהופליטים מפולייס (רבים של פוליס) סודרו בדרך כלל בעומק של 12 שורות.
ההופליטים הוכיחו את עליונתם על פני החי"ר הקל והבינוני במלחמת פרס–יוון (ראשית המאה ה-5 לפנה"ס) שבמהלכה הביסו צבאותיהם את הפרסים בקרב פלטאיה וגרמו להם אבדות איומות בקרב תרמופילאי. אחרי קרב קונקסה (אמצע המאה ה-5 לפנה"ס), שסימן את שיאו של מרד אחיו של מלך פרס, כורש הצעיר, קיבלו הפרסים החלטה אסטרטגית לשכור שכירי חרב הופליטים מיוון, וכמאה שנה לאחר מכן, בזמן פלישתו של אלכסנדר הגדול, היו בפרס כ-50,000 הופליטים.
עם הזמן, הפכו ההופליטים לחיל הדומיננטי בצבאות יוון, ודחקו את רגלי החיילים הקלים, והקרבות הוכרעו למעשה בעזרתם. לוחמת ההופליטים הגיעה לשיאה תחת מנהיגותו של סטרטגוס יליד תבאי, אפמינונדס. הוא היה הראשון שחילק את ההופליטים שלו באופן לא-שווה וחיזק את אחד האגפים על חשבון המערך הכללי. היו אמנם ניסיונות מוצלחים לחזק את האגפים על חשבון המרכז, כמו למשל בקרב מרתון, אך היו אלו פתרונות מקומיים, שלא התפתחו לכדי טקטיקה כוללת כמו אצל אפמינונדס.
אחרי מותו של אפמינונדס בקרב מנטיניאה ה-2 (362 לפנה"ס) ירד קרנה של תבאי, אך ההופליטים המשיכו לשלוט בטקטיקה עד הרפורמות של פיליפוס השני, אשר שינה את חימושם של ההופליטים ויצר את הפלנגיט. לפי רוב העדויות, הפלנגיטים צוידו במגנו של הפלטסט הנקרא פלטה, והחליפו את הדורי הקצרה יחסית בסריסה שהגיעה לאורך של עד 6 מטרים. למרות החניתות האימתניות, הפלנקס המקדונית הייתה ניידת מאוד, הודות לתרגול הרב ושילובו של חי"ר קל כתמיכה ללוחמים הכבדים. הפלנגיטים נפוצו בכל העולם ההלניסטי, למעט בארץ האם היוונית, שם הם נזנחו לטובת הפלטסטים, ורק ספרטה שמרה על ההופליטים שלה עד כיבושה על ידי רומא באמצע המאה ה-2 לפנה"ס.
החימוש

הופליט היה צריך לרכוש לעצמו חנית (דורי - δόρυ), חרב קצרה, קסדה, שריון גוף, מוקיים, מגן יד, ומגן גדול עגול.
החימוש > שריון

להגנתו חבש ההופליט קסדה כבדה לראשו. ביוון העתיקה היו מקובלים שני סוגים עיקריים של קסדות. לשתי הקסדות היו וריאנטים מקומיים, שלא היו שונים באופן מהותי מהדגמים העיקריים.
הדגם הראשון הוא הקורינתי. קסדה זו סוגרת את הראש מכל צדדיו ללא חרכים לאוזניים, לכן היא מקשה על השמיעה וכאן טמונה נקודת התורפה שלה. בנוסף לכך, הקסדה מגנה על הלחיים, חלק מהלסת התחתונה, המצח והסנטר. הקסדה מורכבת מיציקת ברונזה אחת, והיא עוטרה עם שיער בהמות צבוע. עם הזמן החלו להוסיף חרך לאוזניים לקסדה זו.
הקסדה השנייה היא קסדת "פילוס" עם מגנים ללחיים או בלעדיהם. קסדה זו הייתה קלה יותר ואיפשרה שדה ראייה רב יותר ואף שמרה על אוזני החייל פתוחות לשמוע פקודות. על אף יתרון שדה הראייה ויכולת טובה יותר לשמוע, הקסדה הקורינתית הייתה נפוצה יותר מקסדת "פילוס" שכן ההגנה שהיא נתנה הייתה טובה יותר. הפקודות שניתנו במערך הפלנקס היו מעטות ולכן אפשר היה להזניח את יכולת ההקשבה לטובת ההגנה. הפקודות החשובות ניתנו בעזרת חצוצרות ואפשר היה לשמוע אותן בקלות גם עם קסדה מהסוג הקורינתי.
היו גם סוגים אחרים שהיו שילוב של שני הסוגים הראשונים.
בנוסף לקסדה, החייל הגן על עצמו במגן עץ עם ציפוי ברונזה גדול הנקרא "אספיס". המגן היה עגול בצורתו וקוטרו הגיע לגודל אימתני של מטר אחד לערך. המגן שקל בין 6 ל-8 קילוגרם. הוא כוסה בעור משני צדיו כאשר על החלק החיצוני הופיע ציור כלשהו, בדרך כלל של בעל חיים או נושא כלשהו מהמיתולוגיה. פולייס מסוימים קבעו סימן זהה על מגיני כל החיילים, כך הספרטנים ציירו את האות למדא (האות הראשונה במילה "לאקדמונים"). על מנת לבדל את עצמם מיתרת היוונים, האתונאים ציירו את הינשוף ואילו התבאים את הספינקס.
פרט למיגון זה הופליט חבש שריון גוף עשוי ברונזה. השריון היה קשיח והקשה על התנועה. הוא היה חזק מאוד ועמד בהצלחה בפגיעתם של מרבית כלי הנשק של התקופה. השריון עבר התפתחות משריון "פעמון", שנקרא כך בשל צורתו, הדומה לפעמון - השריון התרחב כלפי מטה על מנת להקל על תנועת הגפיים, לשריון "שרירי" שנקרא כך כי דימה את מבנה הגוף הגברי המושלם עם שרירים בולטים וחטובים. הסוג השני היה יקר יותר, אך נוח יותר. הופליטים דלי-אמצעים הסתפקו בשריון עשוי פשתן מחוזק שיכול היה להגן בהצלחה לא מבוטלת נגד פגיעות חצים, אך לא עמד כמובן נגד פגיעת חניתות וחרבות.
בנוסף לכך הגן ההופליט על רגליו ועל ידו הימנית, אשר לא הייתה מוגנת במגן, עם לוחיות ברונזה. הציוד הסטנדרטי שקל כ-30 קילוגרם.
החימוש > כלי הנשק

בשל מערך הלחימה הסטנדרטי של ההופליטים במבנה צפוף של פלנקס, כלי הנשק האופייני לחייל זה היא חנית הדקירה. חניתו של ההופליט היווני נקראת "דורי" ואורכה הגיע לכדי 2 עד 3 מטרים. החנית הייתה עשויה מעץ קשה עם חוד מברונזה יצוקה. למאזן הייתה לה גולת ברונזה בתחתיתה. המאזן איפשר גם להשעין את החנית על הקרקע בלי לחשוש מחדירת רטיבות לתוך העץ.
בנוסף הייתה להופליט חרב קצרה למדי בשם "קסיפוס" אשר אורכה לא עלה על 60 ס"מ. ההופליט השתמש בחרבו רק אם החנית נשברה. החנית הייתה הנשק הראשי שכן במערך צפוף כל כך אין מספיק מקום להנפת חרב יעילה.
טקטיקה > הערכות ומבנה קרבי

חימושם של ההופליטים הכתיב את האופן שבו הם יתפרסו בשדה הקרב. המגן העגול הגדול היה כבד מדי להדיפת מהלומות האויב והיה קשה לתמרן איתו כדי להימנע מפגיעת חצים. יתרה מכך, חלקו השמאלי של המגן הגדול לא כיסה את גופו של החייל והיה "מבוזבז". מצד שני, חלקו הימני של החייל היה חשוף לפגיעה. כתוצאה מכך, מערך צפוף של חומת מגנים כשחלקו השמאלי של המגן מסוכך על החייל שעומד מימין התבקש בנסיבות האלה.
חומת מגנים זו נקראת פלנקס. עומקה של פלנקס טיפוסית מהתקופה הקלאסית היה 8–12 שורות. יחד עם זאת, היו גם פולייס שנערכו בפלנקס עמוקה יותר. התבנים, למשל, הקימו מערך עמוק יותר של 25 שורות ובמחצית השנייה של המאה הרביעית לפנה"ס הגדוד הקדוש נערך בעומק של 50 שורות. צורת הלחימה הזאת הייתה מקובלת בעולם העתיק ואפשרה את ניצול המיגון הכבד של חיל הרגלים בלי אימונים מיוחדים דוגמת אלה שזכו להם הלגיונרים ברומא.
המערך הצפוף לא אפשר ניידות וגמישות גדולים. דאגתו העיקרית של המפקד הייתה נתונה לשמירת השורות כדי למנוע פרצות בחומת המגנים. ברגע שהשתבשו השורות היו ההופליטים טרף קל לחיילים קלי-חימוש ולפרשים.
היות שהחייל החזיק את המגן ביד שמאל, ההופליטים נטו לנוע ימינה לאורך הקרב, על מנת להכניס את פלג גופם הימני החשוף מתחת למגן של החייל השכן. לכן האגף הימני נחשב למובחר, ושם הוצבו החיילים האמיצים ביותר. השורות הראשונה, השנייה והאחרונה נשמרו לעשירים והמכובדים שבלוחמים והשורות הפנימיות נשמרו לנחותים שבלוחמים. למרות שהפלנקס נראתה כגוף מגושם, היא הייתה בעלת יכולת ניידות רבה בשטח פתוח והסתערותה בדרך כלל הייתה מצליחה לשבור התנגדות של חיילים קלים יותר.
הטקטיקה הייתה פשוטה למדי: שני הגושים התקרבו אחד לשני, האיצו את ההליכה לריצה קלה לקראת ההתנגשות והתנפלו אחד על השני. בשל מבנה הפלנקס רק השורות הראשונות היו יכולות להשתמש בחניתותיהן כדי לפגוע באויב. השורות האחרות שימשו כעתודה להחלפת החיילים מהשורה הראשונה שנפלו בקרב. תפקיד אחר היה דחיפת השורות הראשונות קדימה כדי שאלה ימוטטו את המערך היריב.
טקטיקה > לוחמת מצור

צבאות המורכבים מהופליטים לא הצטיינו בלוחמת מצור. כמה גורמים היו אחראים לבעיה זו. במרבית המקרים, אפילו ביצור קל היה יכול לעמוד בפני הסתערות ההופליטים. כתוצאה מכך, במרבית המקרים העדיפו הצרים את הרעבת חיל המצב ולא הסתערות ישירה על המעוז המבוצר. בנוסף לעבודת הביצור המצוינת שעשו הארכיטקטים היוונים, גם ההופליטים עצמם לא התאימו ללחימה מהסוג הזה.
על מנת לפרוץ למעוז מבוצר היה על ההופליט לצלוח את החומה. היו לו שלוש אפשרויות לעשות כן: לעלות עליה בסולם, לחפור מנהרה תחתיה או להפילה. המיגון הכבד שנשא התאים בעיקר לקרבות פנים מול פנים והיה למעשה חסר תועלת בטיפוס על סולם, לכן רק במקרים נדירים ביותר ניסו ההופליטים את מזלם בטיפוס על החומה. בנוסף לכך, ההופליטים היו מאומנים להילחם במבנה צפוף בחברת הופליטים אחרים ולא בקרבות יחידים על שטח צר ורעוע כמו חומה.
גם חפירת מנהרות לא הייתה מקובלת עליהם. הקרקע ביוון היא סלעית ברובה וקשה מאוד לחפירה. בנוסף לכך, המגינים היו יכולים לגלות את התעלה ולצאת להתקפת נגד חזקה נגד החופרים. כתוצאה מכך, גם השימוש באופציה הזאת היה נדיר ביותר.
האופציה האחרונה הייתה הפלת החומה. הפלת חומות אבן בעזרת קליעים לא הייתה אפשרית בתקופה הקלאסית בשל העדר מכונות מצור מתאימות ולכן המקום היחיד שניתן היה להפיל בעזרת איל ניגוח היה השער. המהנדסים היוונים הכירו בעובדה זו ולכן השערים היו מבוצרים במגדלים רבים ובביצורים נוספים שהקשו מאוד את מלאכת הפריצה על הצרים.
יתרה מכך, גם אילו הצליחו לפרוץ את החומות היו הצרים נכנסים למבוך רחובות מתפתלים וצרים ולא היה להם סיכוי ליצור את הפלנקס שהייתה המבנה היחיד שיכול היה להביא לידי ביטוי את מלוא עוצמתו של ההופליט.
ראו גם

לוחמה יוונית בעת העתיקה
הצבא הספרטני
לקריאה נוספת

מקורות עתיקים רבים סוקרים את ההופליטים, ביניהם קסנופון והרודוטוס. גם המחקר המודרני הקדיש משקל רב לנושא. ספרים אחדים על הנושא:
J. K. Anderson, Military theory and practice in the age of Xenophon, University of California Press, 1970.
Terry Buckly, Aspects of Greek History 750 - 323 BC, Routledge, 2010 [1996].
Victor Davis Hanson (ed.), Hoplites, the classical greek battle experiebce, Routledge, 1991.
J. E. Lendon, Soldiers and Ghosts, Yale University Press, 2005.
Ian Morris, Burial and Society: The Rise of the Greek City-State, Cambridge University Press, 1987.
זאב רובינזון, ‏ההשלכות הפוליטיות והחברתיות של המעבר ללוחמת הופליטים ביוון ובמוקדון, מערכות 231, יולי 1973
הערות שוליים

1 2  A. M. Snodgrass, The Hoplite Reform and History, The Journal of Hellenic Studies, Vol. 85 (1965), p 110
↑  Thomas R Martin pp. 60 - 64
↑  ראו דיון והפניה למקורות Terry Buckly p. 43
↑  Ian Morris p. 200
↑  תקציר מספרו של מרטין באתר פרסאוס
↑  Peter Krenntz, in The Cambridge companion to Archaic Greece p. 71
↑  Ian Morris p. 197
↑  Hoplites, עמ' 181.
| יוון העתיקה |
| --- | --- | --- |
| תקופת המעבר | איונים • דורים • הפלישה הדורית • התקופה הגאומטרית | הפרתנון |
| התקופה הארכאית | פוליס • הקולוניזציה היוונית • טיראניה • הומרוס • הסיודוס | הפרתנון |
| התקופה הקלאסית | מלחמת פרס–יוון • אתונה העתיקה • ספרטה • תבאי • התיאטרון ביוון העתיקה | הפרתנון |
| התקופה ההלניסטית | התרבות ההלניסטית • הממלכה הסלאוקית • מוקדון • מצרים • יוון • פונטוס • פרגמון • אפירוס | הפרתנון |
| היסטוריה צבאית | פלנקס • הופליט • הצבא הספרטני • הצבא המוקדוני | הפרתנון |
| נושאי רוחב | אדריכלות • אמנות • דת • החברה • כלכלה • מטבח • תיאטרון • מיתולוגיה • מתמטיקה • פילוסופיה • ספורט • ספרות | הפרתנון |
פורטל יוון העתיקה
שריון "פעמון" עשוי ארד מהמאה ה-6 לפנה"ס
איור שמדגים קבוצת לוחמים מלפנים
הר הסוכר

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  חרוט סוכר 
 גובה:  395 מ' 
 מדינה:  ברזיל ברזיל
 מיקום:  ריו דה ז'ניירו
 קואורדינטות:  22°56′58″S 43°09′24″W﻿ / ﻿22.949444444444°S 43.156666666667°W﻿ / -22.949444444444; -43.156666666667
  (למפת ריו דה ז'ניירו מוגדלת) הר הסוכר(למפת ריו דה ז'ניירו רגילה) הר הסוכר
 
הרכבל להר הסוכר
הר הסוכר (בפורטוגזית: Pão de Açúcar), או חרוט הסוכר, הוא הר השוכן בעיר ריו דה ז'ניירו בברזיל. נופם של חופי ריו הנשקף מפסגת הר הסוכר הפך אותה (יחד עם פסגת הקורקובדו) לאחת משתי הפסגות המפורסמות בעיר. מבחינה גאולוגית הר הסוכר הוא הר בדד עשוי גרניט, והוא מתנשא לגובה של 396 מטר מעל פני הים.
הר הסוכר נקרא כך מכיוון שהוא מזכיר חרוט סוכר מזוקק, בדומה לאלו שיוצרו בבתי החרושת לסוכר בברזיל בתקופה הקולוניאלית. הסבר אחר לשמו של ההר הוא הקרבה שלו למילים Pau-nh-acuqua ("גבעה גבוהה") בשפת הטופי-גוארני.
ניתן לעלות לפסגת ההר ברכבל הר הסוכר (בפורטוגזית: bondinho – בּוֹנְגִ'ינְיוּ) בעל חלונות זכוכית שקופים. הרכבל יוצא מרובע אורקה (Urca) ועושה את הדרך בת 1,400 המטרים לפסגת הר הסוכר עם עצירה אחת בפסגת הר אורקה (Morro da Urca).
ההר נחשב אטרקציה למטפסים, ובתחתיתו ממוקם אחד מאתרי הטיפוס העירוניים הגדולים בעולם, עם יותר מ-270 מסלולי טיפוס שונים.
תצפית על חוף בוטאפוגו
הנרי אדוארד טרסקה

| --- | --- |

 לידה:  12 באוקטובר 1814 דנקרק, צרפת 
 פטירה:  21 ביוני 1885 (בגיל 70) פריז, צרפת 
 ענף מדעי:  הנדסת מכונות 
 מקום קבורה:  בית הקברות של מונמארטר 
 מקום לימודים:  אקול פוליטקניק (1833)  École des Ponts ParisTech (1835) 
 מוסדות:  הקונסרבטואר הלאומי לאומנויות ולמלאכות 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד (13 באוגוסט 1865)  72 השמות החרוטים על מגדל אייפל 
 
הנרי אדוארד טרסקה (בצרפתית: Henri Edouard Tresca;‏ 12 באוקטובר 1814 – 21 ביוני 1885) היה מהנדס מכונות צרפתי ופרופסור ב-Conservatoire National des Arts et Métiers בפריז.
טרסקה הוא מייסד תורת הפלסטיות (דפורמציה בלתי הפיכה), שאותה חקר בסדרת ניסויים מבריקים שהחלו ב-1864.
קריטריון טרסקה

קריטריון טרסקה הוא אחד משני קריטריוני הכשל הנפוצים ביותר כיום לחומרים משיכים. הקריטריון מתבסס על הקביעה כי כשל נגרם כתוצאה ממאמצי גזירה: כשל מתרחש כאשר מאמץ הגזירה הראשי הגבוה ביותר, בערכו המוחלט, מגיע לערך קריטי:  \ \sigma _{T}>\sigma _{y}, כאשר מגדירים:  \ \sigma _{T}=max(|\sigma _{1}-\sigma _{2}|,|\sigma _{2}-\sigma _{3}|,|\sigma _{3}-\sigma _{1}|).
מעטפת הכשל לקריטריון וון מיסס ולקריטריון טרסקה (2D)
העורף במלחמת לבנון השנייה

בית במעלות-תרשיחא שנפגע מקטיושה
מתקפת הקטיושות גרמה לשריפות יער באזורים נרחבים בגליל. בתמונה יער שנפגע באזור הגליל העליון, צולם בסוף אוגוסט 2006
מלחמת לבנון השנייה התנהלה בקיץ 2006 בין ישראל לארגון חזבאללה. במלחמה זו סבל העורף רבות כתוצאה מהפצצות של שני הצדדים. חזבאללה שיגר רקטות רבות במכוון לעבר יישובים ישראליים בצפון, ואילו ישראל הפציצה בצורה נרחבת את עמדות חזבאללה בלבנון, ועקב כך נגרמו פגיעות רבות באזרחים לבנונים.
העורף בישראל > ערביי ישראל והמלחמה

הרקטות של חזבאללה פגעו גם ביישובים ערביים ודרוזיים בגליל ובחיפה וגרמו להרוגים ופצועים רבים בקרב ערביי ישראל. 19 מתוך 44 האזרחים שנהרגו על ידי הרקטות היו ערבים. אחת הסיבות לכך הייתה שבכפרים ערביים רבים לא הותקנו מקלטים ואזעקות. נוסף על כך, התושבים הערבים כמעט ולא התפנו מהכפרים והערים. באחד מנאומי נסראללה הוא קרא לערביי חיפה לעזוב אותה. בתגובה, אמר עיסאם מח'ול, חבר כנסת לשעבר מחד"ש, תושב חיפה, "אין לי מה לעשות מחוץ לחיפה" וקרא לאזרחים לא לעזוב את העיר.
בחברה הערבית נשמעו קולות מעטים המגנים את מעשי חזבאללה. רוב הציבור הערבי התנגד למלחמה ותלה אותה לא רק בחזבאללה, אלא גם במדיניות ישראל. 
חברי הכנסת הערבים סירבו לגנות את חזבאללה לבדו ובחרו לגנות את המלחמה, כשהם תולים את האשמה בהנהגת ישראל וחזבאללה כאחד. בניגוד לחלק ניכר בציבור היהודי, הם הזדהו בעיקר עם הפגיעות בלבנון. אחת הסיבות לכך היא שהטלוויזיה הישראלית מיעטה להציג את הפגיעות בלבנון והדגישה את הפגיעות בישראל, בעוד רשתות הטלוויזיה הערביות הדגישו את הפגיעה בחפים מפשע בלבנון. על כל פנים, המלחמה הגבירה את המתח בין יהודים לערבים.
העורף בלבנון

פעילות צה"ל גרמה לנטישה המונית של דרום לבנון ולנזק כלכלי לתשתיות אזרחיות שנאמד בלמעלה מ־2 מיליארד דולר. אף על פי כן, בדרום לבנון נותרו כ-120 אלף תושבים, בדרך כלל משכבות סוציו-אקונומיות נמוכות, שהעדיפו להישאר.
מאות לבנונים נהרגו, בהם רבים אזרחים, באלפי הפצצות חיל האוויר, ואלפים נפצעו. לדברי פואד סניורה נהרגו בלבנון 1,100 הרוגים בסך הכל, כלומר 450-300 אזרחים נוסף להרוגי חזבאללה. לטענת ישראל, הסיבה לכך הייתה כי חזבאללה מיקם רבות מתשתיותיו בלב אוכלוסייה אזרחית והשתמש באזרחים כמגן אנושי. לטענת לבנון, רבים מההרוגים היו קורבנות שווא. בין השאר ציינו כי הושמדו בהפצצות מפעלים על עובדיהם, משאיות חקלאיות ואף אמבולנסים. כמו כן נהרגו בהפצצות 35 חיילים של צבא לבנון.
צה"ל פיזר כרוזים ובהם קרא לתושבי דרום לבנון לעזוב את בתיהם וכל אזור שישראל ראתה כנגוע בטרור, כתוצאה מכך נדדו מיליון פליטים צפונה. עם זאת, בשל הפגיעה הקשה בתשתיות הדרכים, כמו גם ההפגזות על כלי רכב שנעו בדרכים בדרום לבנון, רבים מן התושבים לא הצליחו לנוע צפונה ונאלצו להישאר בכפרים המופגזים בדרום לבנון, עובדה שהגדילה אף יותר את מספר האזרחים ההרוגים בלבנון שאינם קשורים ללחימה. ב-18 ביולי החל פינויים של אלפי אזרחים זרים ששהו בלבנון, רובם פונו לקפריסין.
דרום ביירות, שבו מתאכלסים כחצי מיליון איש, רובם שיעים, וכן מפקדות ובתיהם של מפקדי חזבאללה, נכתש בהפצצה כבדה מהאוויר. כ-145 בתים רבי קומות הופלו, בכ-500 פצצות כבדות. גם הכפרים בדרום לבנון, ובפרט מרון א-ראס ובינת ג'ביל, נפגעו קשה במהלך הלחימה ובתים רבים נהרסו, חלקם על תושביהם. אחד האירועים המרכזיים במלחמה היה הפגיעה בבניין בכפר קאנא הלבנוני, שגרמה להרוגים רבים ולהפסקת אש בת 48 שעות.
בהפצצות חיל האוויר הושמדו לפחות 80 גשרים , ניזוקו קשות צירי תנועה רבים ושדה התעופה הבינלאומי בביירות (על שם חרירי) נפגע כמה פעמים. כמו כן נהרסו בתים ושכונות שלמות ונפגעה קשות התשתית הלבנונית. בעקבות הפצצת בתי זיקוק ששכנו ליד הים, נוצר נזק אקולוגי קשה לחופי לבנון וסוריה, שעלות ניקויו הוערכה בכ-100 מיליון דולר. חיל הים הטיל סגר על חופי לבנון, בשל הסגר אוניות נמנעו להגיע, מחיר הביטוח הימי הוכפל, פעילות הדייג הופסקה כמעט כליל, ונצפתה פגיעה קשה בכלכלת לבנון.
הנזק לכלכלת לבנון מוערך במיליארדי דולרים. חלק גדול מהפגיעה הייתה בתשתיות שלא קשורות לחזבאללה, כמו הכניסות הצפוניות לביירות. בשל כך הכעס על ישראל גבר בלבנון, גם בקרב כוחות שנחשבים במערב למתונים. כפי שהישראלים ראו בסמיר קונטאר תירוץ של חזבאללה לבצע מתקפות, סקר של הדיילי סטאר מראה ש85% מתושבי לבנון לא האמינו לגרסת ישראל, שהמלחמה התחילה כדי לשחרר את שני החטופים והניחו כי מדובר בתכנון תוקפני מראש. בשל כך פחת מאוד רצון הלבנונים לחתום הסכם שלום עם ישראל, ל-20 אחוז בקרב הגברים ו-30 אחוז בקרב הנשים.
העורף בלבנון > הרוגים לאחר הלחימה

בחודש הראשון לאחר יציאת צה"ל נהרגו 13 אזרחים לבנונים ובסך הכול לא פחות מ-22 הרוגים לבנונים ופצועים רבים מנתזים של פצצות מצרר שישראל שיגרה בימי המלחמה. בעקבות זאת, ביקש מזכ"ל האו"ם דאז, קופי אנאן, מישראל להעביר ללבנון את מפת נפילות פצצות המצרר. בנוסף לאירועים אלה נהרגו 11 מחבלי חזבאללה בתקריות אש עם צה"ל. גם בישראל נותרו נפלי תחמושת רבים (בעיקר של קטיושות) ומשטרת ישראל בשיתוף צה"ל פעלה במבצע לאיתור וסילוק נפלי תחמושות אלו כדי למנוע נפגעים.
ראו גם

מצב מיוחד בעורף
מבצע תינוק
הערות שוליים

↑  יריב פלג, ‏מלחמת לבנון השנייה: שלב אחר שלב, באתר ‏מאקו‏, 12 בספטמבר 2013
↑  מתוכם 4 קשישים שנפטרו מדום לב עקב אזעקה וילדה קטנה שנחנקה בתוך רכב נעול
↑  כתבי ynet, נזקי הרקטות: שיקום היערות יארך 60 שנה, באתר ynet, 9 באוגוסט 2006
↑  תני גולדשטיין, עסקים בצפון יקבלו פיצוי רחב על נזקי המלחמה, באתר ynet, 27 ביולי 2006
↑  עידו אפרתי ואטילה שומפלבי, סוכם הפיצוי לענפי החקלאות והתיירות בצפון, באתר ynet, 31 ביולי 2006
↑  סקר שערך עיתון הארץ ב-10 באוגוסט גילה ש-73 אחוז מתושבי הארץ סבורים שהממשלה כשלה בטיפול בתושבי הצפון, לעומת 19 אחוז שהעריכו את טיפול הממשלה
↑  עלות המתקפה על הצפון - כחצי מיליארד שקל ביום, אתר דן אנד ברדסטריט
↑  "מהבחינה האזרחית נאמדת ב-10 מיליארדי שקלים, ועלותה מבחינה צבאית מוערכת בלפחות 12 מיליארד" - סבר פלוצקר, כמה עולה להרוג חיזבאללונר?, אתר ynet, תג המחיר של פינוי רמת-הגולן צפוי להעמיד בצל את ההתנתקות ואולי אפילו את פינוי סיני, אתר גלובס
↑  Arab-Jewish tensions rise in Israel, אל-גז'ירה, ה-9 באוגוסט 2006
↑  יצחק בן ישראל, מלחמת הטילים הראשונה עמ' 7
↑  סוכנויות הידיעות, אנאן: על ישראל למסור לאו"ם מפות של תקיפות המצרר, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2006
עלון של פיקוד העורף על המלחמה, בו היא עוד מכונה "מצב ביטחוני מיוחד"
בניין בצור שנפגע כתוצאה מתקיפה של צה"ל
בניין בבעלבכ שהופצץ על ידי חיל האוויר
בעקבות הפצצת תחנת הכוח ג'ייה, נשפכו לים התיכון עשרות אלפי טונות של נפט וכיסו רצועה של כ-170 ק"מ. בתמונה תצלום לוויין של נאס"א.
הצרה עם מלאכים

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  רומן של ג'יין טראהי
 בימוי:  אידה לופינו
 הופק בידי:  ויליאם פריי
 תסריט:  בלנש הנליס 
 עריכה:  רוברט ג'ונס
 שחקנים ראשיים:  היילי מילס רוזלינד ראסל 
 מוזיקה:  ג'רי גולדסמית' 
 צילום:  ליונל לינדון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  30 במרץ 1966
 משך הקרנה:  112 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סיפור התבגרות 
 תקציב:  2,100,000 דולר
 הכנסות:  4,100,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
הצרה עם מלאכים (באנגלית: The Trouble with Angels) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1966 בבימויה של אידה לופינו, עם רוזלינד ראסל, היילי מילס וג'ון הרדינג (אנ') בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר: "Life with Mother Superior" של ג'יין טראהי משנת 1962 המתאר את חוויותיה בפנימיה קתולית.
זה סרטה הראשון של היילי מילס לאחר סיום החוזה שלה עם וולט דיסני.
ב-1968 הופק סרט המשך בשם "Where Angels Go, Trouble Follows" כשסטלה סטיבנס מחליפה את היילי מילס.
תקציר העלילה

"אקדמית סנט פרנסיס" הוא בית ספר קתולי עם פנימייה בפנסילבניה, המנוהל על ידי נזירות (אחיות) שבראשן הנזירה הראשית הנקראת "Mother Superior" (רוזלינד ראסל).
בין התלמידות החדשות נמצאות מרי קלנסי (היילי מילס) ורייצ'ל דברי (ג'ון הרדינג).
מרי היא יתומה הגדלה אצל דודה שרוצה שתקבל חינוך ערכי כי היא אינה ממושמעת. היא מתחברת מיד לריצ'ל שנגררת אחריה וביחד הן מבצעות תעלולים שונים ובכל פעם נתפסות על ידי הנזירה הראשית ונענשות בשטיפת כל הכלים של מטבח הפנימייה.
המצב מגיע לשיא כאשר הן מעשנות באחד החדרים, העשן יוצא החוצה ונזירה מצלצלת בפעמון, מוכרז מצב חרום ומוזעקים כבאים שמגלים את מרי ורייצ'ל מעשנות. הנזירה הראשית מזמינה את הדוד של מרי ואביה של רייצ'ל ומודיעה כי אין לה ברירה אלא לגרש את שניהן.
במחשבה שנייה היא חומלת עליהן וכאן מתחילה התקרבות בינה למרי. היא מספרת לה על חייה כתופרת צמרת בפריז עד שהחליטה להפוך לנזירה ולהקדיש את חייה לחינוך ועזרה. מרי מתרשמת מאישיותה ומסירותה של הנזירה הראשית.
בסיום הלימודים, לאחר שלוש שנים כשכל התלמידות חוזרות לביתן, מודיעה הנזירה הראשית כי מרי החליטה להישאר במקום ולהתחיל תהליך הכשרה לנזירות. ריצ'ל מקבלת זאת בתדהמה ובכעס אבל כעבור זמן קצר הן משלימות ומתחבקות.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| היילי מילס | מרי קלנסי |  |
| רוזלינד ראסל | נזירה ראשית |  |
| ג'ון הרדינג | רייצ'ל דברי |  |
| ג'יפסי רוז לי | גב' פיפס | מורה לריקוד |
| מארג' רדמונד | האחות ליגורי | מורה למתמטיקה |
| מרי ויקס | האחות | מורה להתעמלות |
| פורשיה נלסון | האחות אליזבת | מורה לאמנות |
הקפת כף בוז'דור

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  סהרה המערבית
 קואורדינטות:  26°8′N 14°30′W﻿ / ﻿26.133°N 14.500°W﻿ / 26.133; -14.500
 סוג:  חצי אי
 נתונים מדיניים
 מדינה:  סהרה המערבית
 אוכלוסייה:  42,651 (2014)
 עיר ראשית:  בוז'דור
 מגלה:  ז'יל איאנש (הראשון שהקיף אותו)
 תאריך גילוי:  1434
  (למפת סהרה המערבית מוגדלת) לעיון סמארה בוז'דור דאחלה ביר גנדוז מרוקו א. מאוריטניה האוקיינוס האטלנטי  האיים הקנרייםכף בוז'דור(למפת סהרה המערבית רגילה) לעיון סמארה בוז'דור דאחלה ביר גנדוז מרוקו א. מאוריטניה האוקיינוס האטלנטי  האיים הקנרייםכף בוז'דור
 
כף בוז'דור הוא חצי אי בצפונה של סהרה המערבית לחופי האוקיינוס האטלנטי. עד למאה ה-15 היה כף זה ידוע לאירופאים כנקודה בלתי אפשרית להקפה לכיוון דרום. ב-1434 היה ז'יל איאנש לאדם הראשון אשר הקיף את כף בוז'דור.