stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פנצ'ו
תולדותיה

האונייה, גוררת במשקל 279 טון, נבנתה במספנה בריטית בסביבות 1895. ונרכשה על ידי הצה"ר, לאחר שיצאה משימוש והייתה ישנה ורעועה. שמה הקודם היה "סטפנו".
פנצ'ו יצאה ב־18 במאי 1940 מנמל ברטיסלאבה שבסלובקיה לעבר ארץ ישראל. הספינה נשאה 500 בני אדם במנעד גילים רחב, מהם כ-300 אנשי בית"ר, כ-100 פליטים יהודים אמידים שמימנו למעשה את הנסיעה, ועוד כ-100 שנאספו בדרך. הנוסעים הצטיידו בדרכונים של פאראגוואי. בארבעת החודשים הראשונים שטה הספינה על הדנובה, מניפה רוב הזמן דגל בולגרי. 
בנתיב השיט שלה בנהר הדנובה, הטלטלה האונייה מחוף אל חוף בין רומניה, בולגריה ויוגוסלביה, ושלושתן הרחיקו אותה מתחומן ואף סירבו לרכישת מזון אצלן לטובת הנוסעים. כך נותרה האונייה ללא מזון ודלק, שסופקו להם בחלקם על ידי קהילות יהודיות מבולגריה ויוגוסלביה, וארגון הג'וינט.
ב־21 בספטמבר 1940 הפליגה האונייה אל הים השחור במטרה להגיע לארץ ישראל דרך הים התיכון. 
בדרכה, חנתה באי סאמוס, אך כיוון שלא הייתה אפשרות להשיג שם דלק הוחלט להפליג לפיראוס. במהלך ההפלגה נוצר מחסור במי שתייה, ונאלצו לשאוב מדוד הקיטור של האונייה חצי מכמות מי השתייה, ולהחליפם במי ים, וכתוצאה מכך הדוד התפוצץ.
ב־9 באוקטובר הם נסחפו עם הרוח עד שהתרסקו אל הסלעים שליד האי כמילי שבים האגאי. נוסעי האונייה ניצלו, ושרדו במשך כעשרה ימים על האי הבודד, בו מצאו נקיק מי גשם. הם הדליקו מדורות וכתבו על סדינים את הסימון SOS במטרה לאותת על מצוקתם. 
ביום השלישי לשהותם באי הם שלחו בסירת הצלה חמישה נערים (אחד מהם היה אימי שדאור ליכטנפלד) לנסות להזעיק עזרה. הנערים לא הצליחו במשימתם, סירתם נטרפה בים, ולבסוף ניצלו, ואושפזו בבית חולים באלכסנדריה.
לאחר ימים אחדים טס מעל שמי האי מטוס איטלקי שגילה את הספינה, ובעקבות כך נשלחו שתי אוניות איטלקיות מהאי רודוס כדי לחלצם. 
בתחילה הועברו למחנה אוהלים בקסרקטין צבאי ברודוס. כעבור שנתיים הועברו למחנה המעצר פרמונטי די טרזיה בדרום איטליה.
הגם שיהדותם הייתה ידועה לשלטונות האיטלקים, הם ניצלו מגורלם של אלה מיהודי איטליה ורודוס, שנשלחו למחנות ההשמדה במזרח אירופה.
באוקטובר 1943 נכבש המחנה על ידי כוחות בעלות הברית, וחיילי הבריגדה היהודית פגשו את העצורים. משה שרת שביקר במקום באפריל 1944 הסדיר עם שלטונות המנדט את עלייתם לארץ ישראל. לאחר ארבע שנים מתחילת מסעם, קיבלו הנוסעים אישורי עלייה (סרטיפיקטים) ועלו לארץ ישראל המנדטורית.
שנים עשר מהנוסעים נפטרו בעת השהייה ברודוס: עשרה נפטרו ממחלות שונות, ושניים טבעו בניסיון לברוח לארץ ישראל. הם נטמנו בבית הקברות היהודי ברודוס.
ייצוגיה בתרבות

אחד מעולי הספינה, צעיר יהודי מגרמניה, בן צבי קלישר, כתב עם עלותו לארץ ישראל ספר ובו תיאור מסע האונייה המבוסס על יומנו האישי. הספר ראה אור בשנת 1945 בשם "בדרך לארץ ישראל". הספר פותח בתיאור הייסורים והסבל שעבר המחבר במחנה ריכוז נאצי, שחרורו מן המחנה בעקבות שתדלנות משפחתו, הצטרפותו למסע "פנצ'ו" ותיאור התלאות שעברה בדרכה. הספר כולל צילומים רבים שצילם המחבר במצלמתו על סיפון האונייה ובאי כמילי.
ספר נוסף, "הביתה! ארבע שנים בדרך לציון", נכתב בידי יהושע הלוי, מארגן השיירה ומפקד האונייה "פנצ'ו", שליווה את הנוסעים מתחילת המסע ועד לסיום המסע בארץ ישראל ב-1944.
ב-15 ביולי 2008 הוסר הלוט מעל אנדרטה וקיר זיכרון למעפילי "פנצ'ו" בנתניה. הטקס נערך במעמד שגריר איטליה בישראל. האנדרטה עשויה מגוש שיש בצורת ספינה הנוטה על צידה כשהיא מתנגשת בסלע. על קיר הזיכרון חרותים שמותיהם של המעפילים.
ביולי 2020 יצא ספרה של תמי שם טוב "אני לא עוזב", רומן היסטורי בדיוני שמספר על איצ'ו, ילד בבית היתומים של יאנוש קורצ'אק ועל מסעו לארץ ישראל. האונייה בה הוא עולה ארצה (וגם נתקע על אי בודד, כמו הסיפור המקורי) היא הפנצ'ו.
לקריאה נוספת

בן צבי קלישר, "בדרך לארץ ישראל", תל אביב: הוצאת עם עובד, 1945
יהושע הלוי, הביתה ...! (4 שנים בדרך לציון), (תרגום: רפאל סוירדלוב), הוצאת ועד עולי פנצ'ו בישראל, אייר תש"י (1950)
הערות שוליים

↑  עליית "אף על פי" של האצ"ל
↑  יהושע הלוי, הביתה...!, עמ' 60.
↑  על ביקור זה באתר יד ושם
מראה העיר איסטנבול כפי שצולמה מסיפון "פנצ'ו", ספטמבר 1940
מצבה לזכר מעפילי "פנצ'ו" בבית הקברות היהודי ברודוס
אנדרטה וקיר זיכרון למעפילי "פנצ'ו" בנתניה
פרדריק קליי

| --- | --- |

 לידה:  3 באוגוסט 1838 פריז, צרפת 
 פטירה:  24 בנובמבר 1889 (בגיל 51) בקינגהאמשייר, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 
פרדריק אימס קליי (באנגלית: Frederic Emes Clay; ‏3 באוגוסט 1838 – 24 בנובמבר 1889), היה מלחין אנגלי אשר כתב בעיקר מוזיקה בימתית. קליי היה חבר טוב של המלחין הידוע יותר, סר ארתור סאליבן. לאחר עבודה משותפת עם המחזאי ויליאם שוונק גילברט, הפגיש קליי בין השניים, שהפכו ברבות הימים לצמד יוצרים מפורסמים.
ביוגרפיה

קליי נולד בפריז להורים אנגליים. אביו היה חבר בפרלמנט הבריטי. אמו ואביו היו שניהם בעלי רקע מוזיקלי, כאשר סבתו מצד אמו הייתה זמרת אופרה. קליי התחנך בביתו ולמד נגינה על כינור ועל פסנתר. מאוחר יותר המשיך ללמוד קומפוזיציה אצל וילהלם ברנרד מוליק, וב-1863 עבר ללייפציג להמשך לימודיו אצל מוריץ האופטמן, אשר היה בין השאר גם מורם של סאליבן ושל המנצח הנס פון בילו. קליי החל בקריירת ההלחנה שלו עוד כשהיה עובד ציבור. לאחר מות אביו ב-1873 וקבלת הירושה, החל לעסוק בהלחנה באופן בלעדי. פרט לכמה שירים, המנונים ומוזיקה כלית, כתב קליי בעיקר מוזיקה בימתית. בין השאר שיתף פעולה עם גילברט, וכתב יחד איתו כמה מיצירותיו המצליחות, ביניהן "לפני עידנים", ו"הנסיכה טוטו".
לאחר שהות קצרה באמריקה, שב קליי ללונדון ב-1881. הוא סיים לחבר את שתי יצירותיו האחרונות, "הדוכסית העליזה" ו"הטבעת המוזהבת" בשנת 1883. אחרי ביצוע של האחרונה, סבל קליי משבץ מוחי, אשר גדע את קריירת ההלחנה שלו. הוא נמצא ללא חיים באמבטיה (ככל הנראה התאבד) בדירתה של אחותו, והוא בן 51. הוא נקבר בבית הקברות ברומפטון.
פולמוס אתרוגי קורפו

פולמוס אתרוגי קורפו הייתה פרשה שהתעוררה במחצית הראשונה של המאה ה-19 והסעירה את יהדות אירופה במחצית השנייה של המאה.
בבסיס הפולמוס עמדה שאלה הלכתית בדבר כשרותם של אתרוגי האי היווני קורפו, ושל אתרוגים מן המקומות הסמוכים לפארגה (en'), אייה (en') ופרבזה (en'), שנסובה סביב בירור עובדתי: האם היו אתרוגים אלו שנקראו בשם הכללי "אתרוגי קורפו", אתרוגים מורכבים אם לאו. אך במהלכו הועלו גם שיקולים מטא-הלכתיים כמו שבירת הקרטל של פרדסני קורפו ויבואני האתרוגים; עידוד פרדסני המושבות בארץ ישראל על ידי איסור אתרוגי קורפו והעדפת האתרוגים המיובאים מארץ ישראל לאירופה; והטלת סנקציות על הפרדסנים היווניים בשל הפרעות שנערכו ביהודי קורפו בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19.
המחלוקת ההלכתית חילקה את רבני אירופה לשלושה מחנות עיקריים: המתירים, האוסרים זמנית בשל מכלול השיקולים, והאוסרים לחלוטין. נכתבו קונטרסי פולמוס על ידי רבנים ידועי שם, ונשלחו שאלות ותשובות בנושא זה בין גדולי הפוסקים באירופה. העיתונות העברית והיהודית באירופה ובארץ ישראל ליוו את הפולמוס בזמן אמת, ועורכי העיתונים טרחו לבקר זה את זה על אופן סיקור הפרשה. מטבע הנושאים עליהם נסב הפולמוס, הוא עורר סביבו עניין רב, וגלש לעיתים לפסים אישיים.
רקע > רקע היסטורי

יהודי מרכז ומזרח אירופה, בהן לא גדלים עצי הדר, ייבאו מאז ומעולם את אתרוגיהם מארצות הים התיכון, ולאורך מאות שנים המקור המרכזי היה איטליה. החל מן המאה ה-18, כאשר אמצעי המסחר וההובלה השתפרו, התרחבו מקורות ההספקה, וייובאו אתרוגים גם מספרד, צפון אפריקה ועוד. החל מאמצע המאה ה-19 ייובאו אתרוגים גם מארץ ישראל.
האתרוגים שהגיעו מהאזורים הדרומיים והחמים יותר סביב הים התיכון נחשבו יפים ומהודרים יותר מן הצפוניים ודחקו את הקודמים משימוש. אתרוגי קורפו הובאו לקהילות אירופה החל מסוף המאה ה-18, וכבשו את השוק כיוון שהיו מהודרים וזולים יחסית. ברחבי האימפריה העות'מאנית ככל הנראה שוווקו אתרוגי קורפו עוד קודם לכן.
הפולמוס על כשרותם של אתרוגים מורכבים התעורר רק במאה ה-16, כנראה כיוון שההליך לא היה בשימוש. בתקופת חז"ל ככל הנראה לא היו בארץ עצי הדר אחרים מלבד האתרוג, והרכבת הדרים התפתחה לראשונה בדרום איטליה רק החל מן המאה ה-12 או מאוחר יותר. מתשובותיהם של הרמ"א ורבי משה אלשיך, ניתן ללמוד שבאירופה היה נהוג להשתמש באתרוגים מורכבים, לעומת ארץ ישראל בה הפוסקים "היו מרחיקים האיסור עד מאוד".
אף על פי שהפוסקים הספרדים העדיפו דווקא את אתרוגי קורפו ופסלו את אתרוגי איטליה, במהלך המאה ה-18 נמנעו האשכנזים מלהשתמש באתרוגע קורפו מחשש שהם מורכבים. רק בעשור האחרון של המאה החלו אתרוגי קורפו לחדור גם לשוק האשכנזי, כנראה בגלל המראה המהודר שלהם. השוני בינם לבין האתרוגים המוכרים עורר את שאלת הכשרות שלהם באופן מיידי.
רקע > רקע הלכתי

שני נושאים הלכתיים עיקריים עמדו ברקע פולמוס אתרוגי קורפו:
אתרוג מורכב
מחלוקת הלכתית התעוררה במחצית השנייה של המאה ה-16, בשאלה אם אתרוג שגדל על עץ מורכב כשר לקיום המצווה, ובמשתמע - האם ניתן לברך על נטילתו, בהיעדר אתרוג אחר, את ברכת המצווה, או שיש בכך משום ברכה לבטלה. בהיעדר דיון בשאלה זו בספרות ההלכה המוקדמת, נחלקו פוסקי ההלכה בארץ ישראל ובאירופה בתקופה זו בעיקר כשרותו של האתרוג המורכב. גם לאחר שהוכרע בידי רוב הפוסקים שאין לצאת ידי חובה באתרוגים מורכבים, נותרה מחלוקת בדבר אופי האיסור והאם הוא איסור דרבנן או מן התורה. לשאלה האחרונה השלכה ברורה במקרי ספק, שכן לפי כללי הפסיקה המקובלים "ספק דרבנן לקולא" ואילו "ספק דאורייתא לחומרא".
שאלה זו התעוררה מחדש בעת פולמוס אתרוגי קורפו, בשל העובדה שהערעור העיקרי על כשרותם היה נעוץ באפשרות שהם אתרוגים מורכבים. הדיון נסוב סביב השאלה המציאותית - האם אתרוגי קורפו מורכבים? וסביב השאלה ההלכתית - מה דינם של אתרוגים מורכבים וספק-מורכבים.
פיטם
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
כרונולוגיה של הפולמוס > ערעורים ראשונים

העיסוק הפומבי הראשון בשאלת כשרותם של האתרוגים הבאים מקורפו נעשה בשנת ה'תק"ע על ידי הרב דניאל מהורדנה שערער בספרו "חמודי דניאל" על כשרותם של אתרוגי קורפו, מסקנתו - ששימשה מאוחר יותר את פוסלי האתרוגים - הייתה שאין לאתרוגים אלו חזקת בלתי-מורכבים ולכן אי אפשר לברך עליהם ברכה בשם ומלכות, הוא שאל נוסח של ברכה המובא בתלמוד במקרי ספק, וקבע כי יש לברך על אתרוגים אלו: ”בריך רחמנא אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על נטילת לולב”, במקום ”ברוך אתה ה'...”.
פוסקי הלכה אחרים דנו בסוגיה לפניו אך דבריהם נדפסו רק עשרות שנים אחר כך: כך למשל רבי משה רוטנבורג שמעיד גם על כך שרבי מרדכי בנט מניקלשבורג התיר אותם, אך שניהם מעדיפים בכל זאת אתרוגים אחרים. בתשובה משנת תקס"ג (1803), שנותרה בכתב יד עד 1876, פוסל רבי מאיר פוזנר את האתרוגים ומעיד שכבר נהגו לפסול אותם בעיר פיורדא.
בשנת ה'תקע"ח (1818) ביטל הרב אפרים זלמן מרגליות את החששות הללו, והעלה בספרו "בית אפרים" שהספקות בדבר מוצאם של אתרוגי קורפו, אינם מספיקים הלכתית כדי לקבוע שאין לברך עליהם, ואפשר להמשיך ליטול אותם ללא חשש כפי שנהגו זה מכבר. הוא גם מעלה את הטיעון שכיום מדובר באתרוגים שגדלו מייחורים של העצים המורכבים ולא בעצים המורכבים עצמם ולכן אין בכך בעיה.
לעומת בעל "בית אפרים", בכמה תשובות משנות ה-20 וה-30 של המאה פסק החת"ם סופר נגד השימוש באתרוגי קורפו וקבע כי יש להעדיף עליהם את האתרוגים מאיטליה שיש עליהם מסורת שהם כשרים ובלתי מורכבים. עמדה דומה הביע רבי שלמה קלוגר.
כרונולוגיה של הפולמוס > פולמוס תר"ו

בשנת ה'תר"ו (1846) התחדש הפולמוס בעוצמה הרבה יותר גדולה מבעבר ורבנים רבים נדרשו לחוות דעתם, לאחר שנודע כי חלק מהאתרוגים מגיעים מפרבזה (בכתבי הפולמוס: ראפיזה) ואייה הסמוכים, ולא מקורפו ופראגה הידועים מכבר.
הרב אלכסנדר זיסקינד מינץ מברודי הפיץ תחילה פסק הלכה מאת רבי שלמה קלוגר, רבה של העיר ברודי ומגדולי פוסקי דורו. שאוסר את אתרוגי פרבזה ואייה "הבאים ממקומות חדשים זה שלוש שנים", וטוען שאין להם חזקת כשרות כמו אלו של פארגה המוכרים. בהמשך השנה אסף לקונטרס בשם "פרי עץ הדר", התכתבויות בנושא. עיקר החוברת היא פסקיו של ר"ש קלוגר, לצד פוסקים נוספים שמביעים עמדה דומה, בראשם הרב צבי הירש חיות מז'ולקווה, שסיפר גם שכתב באריכות ובתקיפות לרבה של טריאסטה. מצורפת גם הודעה מטעם האדמו"ר רבי ישראל פרידמן מרוז'ין שהפיץ כי אין לברך על אתרוגים אלו, וכן מכתב שמערער על הטענות עם תשובה ארוכה של מינץ.
מתוך החוברת עולה שלמינץ היה אינטרס כלכלי בתחום, ובתום החוברת מופיעה הודעה מסכמת של האיסור מטעם ר"ש קלוגר:
לכך דא תהא למיקם ולהיות לכל יראי ה' דאין להכשיר עאתרוג רק אם נודע שהמה מפארגא ממש או הבאים מיענוב [גנואה] הנקראים יעניבר או הנקראים קארסיקאנער ולא יותר. וידעו דבשנה זו רובן ככולן הפארגר המה ביד הרב החריף מוה' זיסקינד מינץ נ"י.
בהמשך הצטרף לאוסרים גם רבי מאיר אייזנשטטר, מגדולי פוסקי הונגריה, שממשיך את גישתו המחמירה של רבו החת"ם סופר ומעדיף את אתרוגי גנואה בלבד.
מנגד עמד רבה של קורפו, הרב יהודה ביבאס שטען בנחרצות שלא זו בלבד שאתרוגי פרבזה ואייה אינם מורכבים, אלא אף אינם חדשים. לדבריו, מה שנודע בעבר כ"אתרוגי פארגה, כלל כמובן מאליו גם את הפרדסים מהמקומות הסמוכים. בתשובה שכתב בנושא הוא תומך את היתרו בעדויות ראיה, לצד הסתמכות על היתרו של הרב מרגליות ועל סימנים המבחינים בין אתרוג מורכב וכשר (האוסרים דחו לחלוטין את ההסתמכות על סימנים). לפסיקתו הצטרפו הרבנים של יאנינה וסלוניקי ביוון.
הרב ביבאס האשים את מינץ שהתנגדותו נובעת רק מאינטרס כלכלי, ובעבר שיווק בעצמו אתרוגים מפרבזה ואייה. מינץ מצידו טען שהרב ביבאס ובית דינו משתפים פעולה עם ניסיונות זיוף האתרוגים.
דרך הפקוא"ם באמסטרדם שעמדו בקשר עם רבני האימפריה העות'מאנית, נשלחו טענותיו של מינץ לרבי חיים פלאג'י, שהסתמך על עדותו של הרב ביבאס והתיר את אתרוגי קורפו. באופן כללי הוא טען שצריך ראיה ממשית כדי להוציא אתרוגים מחזקת כשרות, ולא להפך. בעקבותיו צעדו רוב ככל הרבנים הספרדים, אך גם רבנים אשכנזים כמו בית הדין של ניקלשבורג, בהנהגת רבי שלמה קוועטש, שהתירו תוך כדי רמיזה שהמניע לאיסור הוא האינטרס הכלכלי.
במחנה האוסרים, חלו תמורות לכאן ולכאן. הרב קלוגר חזר בו לחומרה: בעוד שבקונטרס של הרב מינץ, הוא החריג את אתרוגי פארגה והכשיר אותם לנטילה בברכה, הרי במהדורה הראשונה של ספר התשובות שלו "טוב טעם ודעת" (ה'תרי"ב, 1852) התפרסמה תשובתו האוסרת גם את אתרוגי פארגה ושאר סביבת קורפו: ”כי זה שנתיים בדקתי מהם ומצאתי גם בהם סימן מורכבים...”. מאידך, הרב חיות חזר בו לקולא: במכתב לרב חיים פלאג'י, כתב שלאחר פרסום עדותו של הרב ביבאס, אין מקום לפלפולים, וכשרות האתרוגים ברורה, בתנאי שיהיה להם הכשר של משגיח בטריאסטה, מרכז השיווק לאירופה, שיוודא שמדובר באתרוגי קורפו וסביבתה ושלא הוחלפו באתרוגים אחרים.
בסיכומו של הפולמוס גברה ידם של המתירים, ושליטת האתרוגים מקורפו בשוק רק גברה עוד יותר בשנים הבאות. ייתכן שסייעה לכך העובדה שיצא ערעור גם על אתרוגי קורסיקה, הזולים והנפוצים יותר עד אז, בידי הרב יעקב אטלינגר, מגדולי רבני גרמניה, שחשד גם בהם שהם מורכבים.
כרונולוגיה של הפולמוס > פולמוס תרל"ה-תרל"ח

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנים שלאחר מכן התעורר הפולמוס בצורה נקודתית מעת לעת, כך למשל נזקק בשנת ה'תר"ל, 1870, הרב יצחק רפאל אשכנזי לשאלת הרב חיים אלעזר וקס, שבשנים הבאות יהיה דמות מפתח בפולמוס אתרוגי קורפו, וכתב לו באריכות על כך שאתרוגי האזור כשרים בלי פקפוק ושהמסורת אודות גידולם בלי שום הרכבה נשמרת באדיקות מזה דורות וישנם הבדלים מהותיים בצורת עצי האתרוג מעצי הרכבה.
בשנת ה'תרל"ה התעורר פולמוס אתרוגי קורפו בעוצמה רבה, כשהפעם היה הטריגר להתעוררותו כלכלי וחברתי בעיקרו. גם מוקד ההתרחשויות החליף מקום, בעוד שבגלי הפולמוס הקודמים עמדו פוסקי יהדות גליציה והאימפריה העות'מאנית בעין הסערה, כשלצידם רבנים מהונגריה והארצות הגרמניות, סבב זה של הפולמוס התנהל כמעט כולו בין רבני ליטא. לדעת יוסף שלמון היו הסיבות לכך: חזרתה של יהדות ליטא לעמדה מרכזית בעולם הפסיקה, עמדה שאבדה לה מימי הגאון מווילנה, ושכעת הביאה את השאלה הבוערת שעל הפרק לפתחם של פוסקי ליטא, ואל מרכזיה התורניים: וילנה וקובנה; והעובדה שהאלטרנטיבה שהוצעה לאתרוגי קורפו היו אתרוגי ארץ ישראל, ורובו של היישוב היהודי האשכנזי בארץ ישראל בנקודת הזמן הזו היה מורכב מיוצאי ליטא.
אות הפתיחה לסבב המחודש של פולמוס אתרוגי קורפו ניתן בעקבות העלאת מחירים חדה שביצעו סוחרי האתרוגים היוונים בקרטל מאורגן לקראת חג הסוכות של שנת תרל"ה, במאמר מערכת של יחיאל ברי"ל, עורך "הלבנון", בגיליון ערב חג הסוכות תרל"ה של העיתון: ברי"ל תיאר במאמרו את מנהגם של יהודי רוסיה ופולין להוציא הון רב לרכישת אתרוגיהם וסקר בקצרה את ההיסטוריה של הוצאות מופרזות לרכישת אתרוגים, למן רבן גמליאל הזקן ששילם אלף זוז בעד אתרוג בהיותו בספינה ועד הגביר יעקב טודסקו שבעת המצור על פריז ב-1870 הכריז שישלם אלף פרנק למי שיסתכן ויצא מן העיר להשיג לו אתרוג. מחירים מופרזים אלו נגזרו מעתות מצוקה והיצע אפסי, בעת מצור או על ספינה, אך הם שערורייתיים כאשר סוחרי האתרוגים היווניים מנסים להפוך אותם לנורמה. טענתו של ברי"ל הייתה חברתית בעיקרה - אין למנהיגים היהודים להכיל מצב שבו רק לעשירים המופלגים ישנה אפשרות לרכוש אתרוגים, והמון העם נאלץ להתדפק על דלתי העשירים כדי לזכות לברך על אתרוגיהם. הוא הראה כתקדים, את המאבק הנחוש של רבני המרכזים היהודיים בווילנה ובוורשה נגד קרטל הדגים לשבת, שנים ספורות קודם לכן. אז, אסרו הרבנים על רכישת דגים ואף על אכילתם עד לירידת המחירים ושברו את הקרטל, בכך איפשרו לעניים להמשיך ולהנות מדגים לשבת. אין כל סיבה איפוא לכך שהרבנים לא יטילו את כובד משקלם ההלכתי גם בתחום האתרוגים, תחום שעיקרו בצורכי שמים. בהמשך המאמר הוא בוחן גם את הצד ההלכתי של כשרות אתרוגי קורפו, לדבריו אין לאתרוגים אלו יתרון כשרותי על פני אתרוגים אחרים, ואדרבה - כשרותם מפוקפקת מאוד. לכן, הוא חוזר וטוען, אין הצדקה להפקעת השערים, וחובה על הרבנים לקרוא לחרם צרכנים שיהיה מגובה גם בטיעונים ההלכתיים אודות כשרות האתרוגים ויאסור את השימוש באתרוגי קורפו עד להוזלת מחירם והשוואת השער לשערי פירות הדר אחרים.
כרונולוגיה של הפולמוס > הפולמוס בשנות ה-80 של המאה ה-19

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנות ה-80 התחדש הפולמוס בשני מישורים: 1. העיתונות העברית והתנועה הציונית. 2. העולם החסידי בפולין.
כרונולוגיה של הפולמוס > אחרית דבר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בעקבות החרם, פרסם הרב מאדא, הרב מרדכי אליעזר ובר כרוז תחת הכותרת "מענה על הסערה", ובו כתב שלא זו בלבד שישנו קושי בהשגת אתרוגים כשרים בארץ ישראל ועניי ירושלים מתקשים לעמוד במחירם של האתרוגים, אלא שבעצם החרם טמונה איוולת, שכן פרנסתם של יהודי האי מבוססת על המסחר באתרוגים, וכאילו לא די להם בעלילות שכניהם היוונים, באים עתה יהודי אירופה וכורתים גם את הענף הכלכלי שלהם. המנשר התפרסם באירופה ועורר סערה, בעיקר כלפי הכותב. רוב ככל רבני אירופה הצטרפו לחרם על אתרוגי קורפו.
לקריאה נוספת

חיים יצחק חמיאל, "חלקו של ר' יוסף זכריה שטרן בפולמוס אתרוגי קורפו", בתוך: ספר רפאל, תש"ס, עמ' רמב-רנא.
יוסף שלמון, "פולמוס אתרוגי קורפו ורקעו ההיסטורי", AJS Review גיליון 25, ‏2000-2001, עמ' 1–25.
יוסף שלמון, "הפולמוס על אתרוגי קורפו ואתרוגי ארץ ישראל - 1875–1891", ציון, שנה סה, תש"ס, גיליון א, עמ' 75–106.
יצחק רפאל, "אתרוגי קורפו ואתרוגי ארץ-ישראל", שרגאי, ב, תשמ"ה, עמ' 84–90.
הערות שוליים

↑  אליעזר גולדשמיט, בעיית האתרוג המורכב וטיבם של האתרוגים המצויים בימינו,, תחומין ב, תשמ"א, עמ' 135-145
↑  משה רוטנבורג, שאלות תשובות מוהר"ם רוטנבארק האחרונים סימן יט, לעמברג, 1857
↑  אלכסנדר זיסקינד מינץ, פרי עץ הדר, לעמברג, 1846
↑  יוסף שלמון, פולמוס אתרוגי קורפו ורקעו ההיסטורי, AJS Review 25, 2000-2001, עמ' 18
↑  זו תשובתו ההלכתית היחידה של הרב ביבאס שבאה בדפוס, היא הודפסה בתחילה בליטוגרפיה בקונטרס מיוחד בן 15 דף, ואחר כך הודפסה בספר "לב חיים" של הרב חיים פלאג'י, ח"ב, סי' קכב - קכג.
↑  שו"ת ויען יצחק בתוך: קצת מכתבי מוהר"ר דוד אברהם חי ומוהר"ר יצחק רפאל אשכנזי, טארנא, סלובקיה, תרצ"ב, סי' כ', עמ' 101 ואילך, באתר היברובוקס.
↑  יחיאל ברי"ל, מלים אחדים אדות מסחר האתרוגים, הלבנון, 25 בספטמבר 1874.
↑  אליעזר רפאל מלאכי הרב אהרן שמחה בלומנטאל, בתוך: שערי שמחה: מאמרים ומחקרים תורניים וספרותיים, ניו יורק, תשכ"ז עמ' ג. וראו: קטלוג יודאייקה, טבת תשמ"ח, פריט 24.
↑  לזהותו ראו לעיל.
פוסום זנב-טבעת שלגל

| פוסום זנב-טבעת שלגל> מצב שימור |
| --- | --- |
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קוסקוס
משפחה:: פוסומי זנב טבעת
סוג:: פוסום זנב-טבעת דק
מין:: פוסום זנב-טבעת שלגל
שם מדעי
 Pseudochirulus schlegelii ‏Jentink, 1884
תחום תפוצה


פוסום זנב-טבעת שלגל (שם מדעי: Pseudochirulus schlegeli; קרוי גם פוסום זנב-טבעת ארפקי) הוא מין פוסום קטן בסוג פוסום זנב-טבעת דק שאנדמי לקצה המערבי של האי גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1884 על ידי הזואולוג ההולנדי פרידריקוס אנה ז'נטינק (Fredericus Anna Jentink), וקרוי על שמו של הזואולוג הרמן שלגל (Hermann Schlegel).
מידע כללי

גופו של פוסום שלגל קומפקטי וקליל, ראשו עגלגל וקצר ומחודד בקצהו. עיניו גדולות וכתומות ומותאמות לראיית לילה, ואוזניו עגלגלות וקטנות. אפו דמוי פקק וסביבו זיפים ארוכים. זנבו השעיר של הפוסום באורך זהה לגופו, ולקצהו החשוף יכולת לפיתה בענפים. הרגליים דקיקות, ובכפות כריות דביקות וטפרים ארוכים וחדים המשמשים לטיפוס. אורך ראשו וגופו של פוסום שלגל: 23-21 סנטימטרים, אורך זנבו: 25-21 סנטימטרים ומשקלו 244–305 גרם.
פרוותו של הפוסום עבה וצמרירית. צבעה הכללי נע בין חום-אפרפר או קרמל בהיר לקפה עמוק עד מהגוני, והיא הופכת לכתמתמה-צהבהבה באזור המותניים; הגחון, החזה והמפשעה בצבע אפרפר חיוור או לבן-קרמי. הזנב בצבע שחרחר להוציא את קצהו החשוף, ולעיתים קרובות יש פס שחרחר דהוי לאורך הגב. הראש בצבע חום-אפרורי או אדמוני והפנים שחרחרות. האוזניים בצבע חום-אדמוני בצידן החיצוני וורוד כהה בצידן הפנימי, ולהן כתם כהה ובהיר בצדדים; החוטם והשפתיים בצבע ורוד כהה וסביב העיניים טבעות לבנבנות.
פוסום שלגל אנדמי לרכס ארפק בחצי האי ראש-ציפור הנמצא במחוז פפואה המערבית שבשליטת אינדונזיה. הפוסום חי ביערות גשם ממוזגים ויערות טחב ננסיים ברום 1,900-750 מטר מעל פני הים. אין כל מידע על האקולוגיה והביולוגיה שלו, אך סביר להניח שהן דומות במובנים רבים לקרוביו. מין פוסום נוסף שאנדמי לאזור זה הוא פוסום זנב-טבעת נזירי ששייך לסוג אחר.
מצב

פוסום שלגל מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), היות שטווח התפוצה הכולל שלו קטן מ-20,000 קילומטרים רבועים, הוא מצוי בלא יותר מ-5 מקומות, וחווה ירידה מתמשכת במספריו עקב בירוא יערות, הפרעה אנושית וציד למזון על ידי הילידים המקומיים. הפוסום מצוי בפארק לאומי אחד. IUCN ממליץ לבצע מחקרים נוספים כדי לקבל מידע מדויק יותר אודות התפוצה והאקולוגיה של המין.
הערות שוליים

↑  פוסום זנב-טבעת שלגל באתר הרשימה האדומה של IUCN
פרדי גרין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 במרץ 1911 צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, ארצות הברית
 פטירה:  1 במרץ 1987 (בגיל 75) לאס וגאס, נבדה, ארצות הברית
 שם לידה:  פרדריק ויליאם גרין
 מקום קבורה:  Pinelawn Memorial Park 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 עיסוק:  מוזיקאי, גיטריסט
 סוגה:  ג'אז, סווינג
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה
 שיתופי פעולה בולטים:  קאונט בייסי
 פרופיל ב-IMDb
 
פרדריק ויליאם גרין (באנגלית: Freddie Green; ‏ 31 במרץ 1911 - 1 במרץ 1987) היה גיטריסט ג'אז אמריקאי אשר ניגן בגיטרת קצב בתזמורת קאונט בייסי במשך קרוב ל-50 שנה.
ילדות והשכלה

גרין נולד בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית ב-31 במרץ 1911.  הוא נחשף למוזיקה מגיל צעיר, ולמד לנגן בבנג'ו לפני שבחר בגיטרה בתחילת גיל העשרה.  חבר של אביו, ששמו סם ווקר, לימד את פרדי הצעיר לקרוא מוזיקה ועודד אותו להתמיד בנגינה בגיטרה.  ווקר כפי הנראה העניק לפרדי את ההזדמנות להופעתו הראשונה, נגינה עם להקה מקומית שאותה ווקר ניהל.  חבר אחר בלהקה היה ויליאם "קט" אנדרסון, שלימים הפך לחצוצרן בעל מוניטין שניגן לצד מוזיקאי ג'אז בולטים כגון דיוק אלינגטון.
קריירה

סמוך לזמן זה הוריו של גרין נפטרו, והוא עבר לניו יורק לגור עם דודתו ולהמשיך בלימודיו.  המעבר פתח עבורו עולם מוזיקלי חדש.  עוד כשהיה בן עשרה, הוא התחיל לנגן תמורת תשלום במועדונים בעיר, והחל לצבור מוניטין.  באחת מהופעותיו אלה הבחין בו מגלה הכישרונות ג'ון האמונד, אשר זיהה את הפוטנציאל שטמון בגרין והציג אותו בפני קאונט בייסי.
ב-1937, בייסי וחברי ההרכב שלו ביקרו באחת מהופעותיו של גרין.  בייסי אהב את ששמע, הציע לגרין להצטרף להרכב שלו, וגרין נענה בחיוב להצעה.  למעט הפוגה קצרה אחת, גרין נשאר כציר חשוב בתזמורתו של בייסי למשך חמישים השנים הבאות.
"אף פעם לא צריך לשמוע את הגיטרה בעצמה.  היא צריכה להיות חלק מהתופים כך שתישמע כאילו שהמתופף מנגן אקורדים – כאילו תוף הסנר הוא בלה מז'ור או ההיי-הט ברה מינור."
לאורך הקריירה שלו, גרין ניגן גיטרת קצב, כשהוא מלווה מוזיקאים אחרים, ורק לעיתים נדירות ניגן קטעי סולו.  "חוש התזמון המשובח שלו .. ותחושת ההרמוניה השופעת ... עזרו לו לבסס את תפקיד גיטרת הקצב כחלק חשוב של כל חטיבת קצב".  גרין החליף בנגינתו אקורדים בתכיפות, לעיתים קרובות בכל פעמה במקום בכל תיבה.  באיצבוע האקורדים הוא לעיתים קרובות כיסה ארבעה מיתרים באצבעות ידו השמאלית, כאשר הוא לוחץ רק בחלק מהאצבעות על המיתרים כך שיפיקו צליל, ואצבעותיו האחרות מעמעמות את צלילי יתר המיתרים.
גרין חיבר את הלהיט Corner Pocket של הארי ג'יימס.
גרין נפטר מהתקף לב בלאס וגאס, נבדה, בגיל 75.
עיטור המופת (משטרת ישראל)

| --- | --- |

 
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 סוג:  אות גבורה
 המעניק:  המפכ"ל
 למען:  ”מעשה שנעשה באומץ לב והוא ראוי לשמש מופת”
 זכאות:  שוטרי משטרת ישראל
 סטטוס:  עיטור פעיל
 נוסד:  1972
 הענקות
 הוענק לראשונה:  1975
 היררכיה
 עיטור גבוה יותר:  עיטור האומץ
 עיטור מקביל:  עיטור המופת, עיטור מופת (שב"ס)
עיטור המופת של משטרת ישראל הוא העיטור השלישי בחשיבותו מבין העיטורים הניתנים לשוטרי משטרת ישראל. העיטור מוענק על ידי המפכ"ל (לשוטרים) והוא ניתן על ”מעשה שנעשה באומץ לב והוא ראוי לשמש מופת”.
היסטוריה

בשנת 1972 חוקק חוק העיטורים במשטרת ישראל ובשירות בתי הסוהר, תשל"ב–1972 ובמסגרתו יוסד עיטור המופת בארגונים אלו. העיטור הוענק לראשונה בשנת 1975 לכמה עשרות שוטרים ואנשי משמר הגבול. בשירות בתי הסוהר הוענק העיטור לראשונה בשנת 2005. בין מקבלי עיטור המופת של השב"ס נמנים 37 הסוהרים שנספו באסון הכרמל.
כמה מקבלי עיטור המופת ידועים הם: ניצב יעקב גנות, מדחת יוסף ורנ"ג פסקל אברהמי מהימ"מ. למספר שוטרים הוענק יותר מעיטור מופת אחד.
בפברואר 2019 הוענק האות (בגרסתו האזרחית) לשני אברכים תושבי ברוקלין על שהצילו את רס"ם נעמאן פארס ממחבל שהתנפל עליו בעיר העתיקה בירושלים.
עיצוב העיטור וענידתו

את העיטור עיצב נתן קרפ. מדליית העיטור היא עיגול בקוטר כ-4 סנטימטרים עליו יש צורה של מנורת שבעה קנים. במרכזה של המנורה ענף עץ זית ובתחתיתה כוכב עליו סמל המשטרה. העיטור מחובר לסרט כחול ברוחב 4 סנטימטרים ובו שני פסים לבנים דקים. העיטור עשוי כסף ומשקלו כ-25 גרם.
את העיטור מנפיקה החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות.
אות העיטור הוא כחול ובו שני פסים לבנים דקים. כאשר אדם זכאי ליותר מעיטור מופת אחד הוא עונד תג בצורת הפארה על אות העיטור ודין תג זה כעיטור נוסף. על אף נוהל זה, מרבית השוטרים שקיבלו יותר מעיטור מופת אחד עונדים יותר מאות עיטור אחד. אות העיטור על הצד השמאלי של החזה והעיטור עצמו, כאשר הוא נענד, הוא נענד בצד ימין.