גאומורפולוגיה קרחונית
תנועת הקרח

הקרח אינו נשאר במקום התהוותו לזמן בלתי מוגבל. כתוצאה מהלחץ הנוצר תחת משקלו הוא מתחיל לנוע בכיוון ההתנגדות הקטנה ביותר, לרוב במורד המדרון עליו הוא מונח. גם כיום רחוקים מלהבין על בוריים את תהליכי התנועה והזרימה של הקרח. ביסודם של כל התהליכים הקשורים בתנועות אלו מונחת העובדה שהקרח הקרוב לנקודת ההפשרה הוא חומר פלסטי בעל תכונות מיוחדות.
תכונותיו העיקריות המאפשרות את זרימתו הן:
המבנה - הקרח מורכב מגבישים הדומים, מעצם הרבדתם והסתדרותם השכבתית, ללוחות זעירים המונחים זה על גבי זה וזה ליד זה. בסיסי הגבישים מהווים בדרך כלל משטחים פחות או יותר ישרים ותחת לחץ, עשוי הגביש האחד לנוע מעל השני, אם כי מרחק זעיר ביותר. תופעה זו אינה משנה כמעט את מבנה הגביש או את צורתו. תנועה זו, החוזרת ונשנית פעמים רבות לאין ספור, מכונה 'העברה' (translation). בעת היווצרות הקרח (גם שלא ממי-ים), מופרשות כמויות מלח זעירות שנכחו במים כמומסים. אלה עוטפים את הגבישים אך נותרים במצב נוזל, בגלל נקודת קפאונם הנמוכה מזו של המים. ציפוי זה מקטין את החיכוך בין הגבישים ומאיץ את תהליך ההעברה.
הפשרה וקפיאה מחדש (freeze-thaw) היא תהליך תמידי המתרחש בנקודות המגע בין הגבישים. לאחר הפשרה -קופאים המים מחדש, כנספחים לגבישים גדולים ויציבים יותר. גם השינוי ביחס הנפחי (קרח -מים) די בו כדי ליצור רכיב של תנועת הזרימה.
סיבוב - כאשר הלחץ רב (תחת עובי הקרח ועקב שיפוע של המדרון), עשויים גבישי הקרח לקבל תנועת סיבוב (rotation) המכוונת אותם למקום בו הלחץ קטן יותר. עם הסיבוב חל גם שינוי זעיר במיקומו של הגביש, מאחר שגורם המשיכה הגרוויטטיבית משפיע אף הוא על התנועה. בעת תהליכי ההחלפה ותהליכי ההפשרה וקפיאה מחדש פועל גם הסיבוב.
שלושת התהליכים הללו מסייעים לזרימת הקרח.
לצד תנועות בין-גושיות אלה, קיימות גם תנועות גדולות, כמו גלישות והחלקות של גושי הקרח, המורכבים מחלקים רבים, המצטרפים לנפחים גדולים. תנועות אלה חלות מדי פעם, כשביניהם הפסקות בלתי שוות. הם נוצרים בעיקר עקב סידוק הקרח. בכל גוש קרח רב נפח, מצויים סדקי אורך ורוחב גדולים ועמוקים, לעברם מחליקים אותם גושי קרח.
גורם נוסף המקל במידה רבה על זרימת הקרח, הוא החומר המצטבר בבסיס גוש הקרח רב הנפח, לרבות קרחונים, או בקרקעית המסולעת שתחתם. -מתאסף כאן חומר בלית רב בדרך כלל בעל אופי חרסיתי. חומר זה רווי מים ומשמש לפיכך כחומר סיכה מצוין והודות לו גולשים חלקי הקרחון, או הקרחון כולו, בעיקר במקומות בהם השיפוע תלול יותר. לכן, תנועות הקרח הן בעיקר תולדה של לחץ התלוי בעובי מכסת הקרח. אם הלחץ גדול למדי, תנועת הקרח עשויה להיות בכיוון ההפוך לשיפוע הטופוגרפי, כלומר במעלה מדרון. כך למשל, קיימים באנטארקטיקה רכסים אחדים שכוסו על ידי זרמי קרח שטיפסו עליהם.
שיפוע שדה הקרח נוטה בדרך כלל מהמקום בעל העובי הרב ביותר בגוש הקרח, לכיוון למקום בו עוביו הוא הקטן ביותר, ואינו תלוי דווקא בטופוגרפיה.
זרימת הקרח אטית ביותר ומסתכמת בסנטימטרים ספורים ליום או (במקרים קיצוניים) במטרים בודדים. היא ניכרת בשינויים במצבם של עצמים כגון סלעים על פני הקרחון. מהירות ההתקדמות תלויה בגורמים שונים, שהחשובים בהם הם השיפוע, משטר הטמפרטורות, עובי הקרח וקצב אספקת השלג ההופך לקרח.
בדומה לזרימת מים, בקרחונים הזרימה המהירה ביותר היא במרכז והיא קטנה בקרבה לשוליו. כשקיים עיקול במסלול תנועת הקרחון, תהיה הזרימה מהירה יותר בצד של הקשת הקעורה, בדומה למצוי במנהרות. על פני שיפועים תלולים תהיה הזרימה מהירה יותר. אם השיפוע תלול במידה יתרה, עשוי הקרח להישבר לגושים רבים ולהוות מפל קרח, ובמקרים מסוימים, גילשון. בדומה לזרימתו של נהר, מותנית גם זרימת הקרח במסתו. ככל שתגדל מסתו כך תגדל מהירותו, ולהפך. המהירות הקטנה ביותר תהיה שמקום בו הקרחון מתחיל להתהוות (אם השיפוע לא תלול באופן מיוחד) -ובסמוך לקצה הקרחון.