stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלמה דוד פוזנר
לקריאה נוספת

'פאזנר הרב ר' שלמה דוד', בתוך: בן ציון אייזנשטאט, דורות האחרונים א, ניו יורק תרע"ה, עמ' 269–274
הרב שלמה דוד פוזנר (בז'שקובסקי), 'אוטוביוגרפיה', בתוך: 'ולוצלבק והסביבה', תל אביב תשכ"ז, עמ' 541–544
'הרב ר' שלמה דוד פוזנר זצ"ל', שערי ציון [טו, י-יב], תמוז-אלול תרצ"ה, עמ' לה
הערות שוליים

↑  קבלת פנים נהדרה, דואר היום, 1 ביולי 1927; זאת תורת הבית – ישיבת חיי עולם, ירושלים תרפ"ט, עמ' 51–52; אפריון תרפ"ז, עמ' 326
↑  תלגרמות וברכות שנתקבלו לועידה, העברי, 25 במאי 1917
↑  לוח היובל של עזרת תורה, ניו יורק תרצ"ו
↑  הרב שלמה דוד פאזנער, ונצדק קדש, המצפה, 15 ביולי 1910
↑  הרב שלמה דוד פאזנער, ונצדק קודש, המצפה, 1 במאי 1912; שלמה דוד פאזנער, עם מרדכי, המצפה, 1 באפריל 1912; הרב ר' שלמה דוד פאזנער, לא רגיל ומגיל אך ריב"ל, המצפה, 1 ביולי 1912
↑  אשד הנהר, ניו יורק תרצ"ב, עמ' 193–200
↑  שו"ת בית אב רביעאי, יו"ד, סי' לא, כרך א, ניו יורק תשע"ו, עמ' קסז; בית אב חמישאי, דעת אברהם – יו"ד סי' רמט, כרך ב, ניו יורק תשע"ו, עמ' לז
↑  מועד כל חי, ניו יורק תשנ"ד, עמ' מב-מד
↑  אשד הנהר, עמ' 7
לושטיצה

לושטיצה (לעיתים נכתב לוסטיצה; בצ'כית: Loštice; בגרמנית: Loschitz) היא עיירה במחוז אולומואוץ שבמזרח צ'כיה. העיירה נמצאת בתחום חבל הארץ ההיסטורי מוראביה (ביידיש: מעהרן), שהיה חלק מן הקיסרות ההבסבורגית ובהמשך באימפריה האוסטרו-הונגרית. לושטיצה הייתה חלק מצ'כוסלובקיה כשקמה בשנת 1918 בשל קריסת האימפריה במלחמת העולם הראשונה. לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי ובעקבותיו פיצול צ'כוסלובקיה לשתי מדינות עצמאיות ב-1 בינואר 1993 נשארה לושטיצה בתחום צ'כיה.
מספר התושבים על פי סקר שנערך בשנת 2021 הוא כ-3,000.
תולדות העיירה

לושטיצה נוסדה ככפר במחצית השנייה של המאה ה-13 באתר של יישוב סלאבי קדום. האזכור הראשון בכתב של הכפר היה בשנת 1267, כאשר הבישוף של אולומואוץ ברונו משאונבורג קנה את יבול הקציר של פטר מלוסטיק. במאה ה-14 לושטיצה כבר מצוינת כעיירה כאשר נזכר שנערכו בה שווקים וחגיגות שנתיות באופן קבוע.
במהלך המאה ה-17 נפגעה העיירה כמה פעמים משרפות ושיטפונות.
בשנת 1834 היו בלושטיצה 1,907 תושבים ו-284 בתים, מתוכם 414 תושבים הנמנים עם הקהילה היהודית שהתגוררו ב-22 בתים.
בשנת 1848 כללה העיירה כ-540 דונם שדות, 41 דונם גנים וכרי דשא, 60 דונם שדות מרעה וכ-224 דונם יערות. בין בעלי המלאכה שנמנו היו סנדלרים, קדרים ותופרי ווילונות. כמו כן היו בעיירה שתי מזקקות – האחת בבעלות נוצרית והאחרת בבעלות יהודית – שני מפעלים, בית בד, בית חרושת לנייר ושישה פונדקים, עוד היו בעיירה שני ברי יין בבעלות יהודית, 14 חנויות – רובן בבעלות יהודית – וכן דוכן עיתונים בבעלות יהודית.
במלחמת העולם השנייה הייתה העיירה - כמו מרבית שטחי צ'כוסלובקיה - תחת פרוטקטורט של גרמניה הנאצית.
לושטיצה מפורסמת בייצור גבינת "אולומואוצקי טברוז'ק" שהיא גבינה ארומטית המיוצרת באופן מסורתי באזור והיא בעלת מעמד גאוגרפי מוגן על פי תקנות האיחוד האירופי. הגבינה מיוצרת במקום מאז שנת 1876 ובעיירה הוקם מוזיאון המוקדש לה.
יהודי העיירה

החל מהמאה ה-15 ידוע על נוכחות יהודית בלושטיצה. באמצע המאה ה-16 חיו בעיירה שבע משפחות יהודיות ובשנת 1544 נוסד בית הקברות היהודי אם כי המצבות העתיקות ביותר שנשמרו הן מן המאה ה-17. בשנת 1571 נבנה בעיירה בית כנסת.
במהלך מלחמת שלושים השנים עזבו יהודים רבים את לושטיצה וב-1656 רק עשרה מתוך 21 בתי היהודים היו מאוכלסים. בשנים שלאחר מכן הגיעו לעיירה פליטים יהודים מאוקראינה ומאוסטריה והקהילה גדלה במהירות. בשנת 1727 כבר התגוררו במקום 80 משפחות יהודיות, שמנו 328 נפשות. באותה השנה הועברו היהודים לגטו, שכלל את רחוב נובוסאדי (לימים רחוב זטראצנה) וחלק משני רחובות סמוכים. גם בית הכנסת נכלל בתחום הגטו היהודי. בתחילה היו בגטו 17 בתים ובמרוצת השנים עלה מספרם ל-25. הגטו נחשב לרשות מוניציפלית נפרדת והיה לה בית עירייה יהודי. מסוף המאה ה-18 הותר רק ל-71 משפחות יהודיות לשבת בלושטיצה.
בית ספר יהודי נפתח בבית הקהילה בשנת 1782 ובתחילה היו כל המורים בו קתולים. בין השנים 1791–1794 לימד בבית הספר המורה היהודי יעקב רוזנבלום ובשנים 1804 עד 1839 לימד שם עמנואל גולדשמיד. אחריהם לימדו במקום מורים יהודים נוספים.
בשנת 1791 ישבו בלושטיצה 414 יהודים (210 גברים ו-204 נשים). בשרפה שפרצה באותה שנה עלו באש חמישה מתוך 22 הבתים שבגטו. בית הכנסת העתיק שהיה בנוי עץ נשרף גם הוא ובמקומו נבנה בית כנסת חדש.
בשנת 1848 ניתנו ליהודי אוסטריה-הונגריה זכויות אזרח והגטו בוטל ושטחו היה לחלק בלתי נפרד מלושטיצה. במועד זה נמנו בעיירה 483 יהודים, שהיוו 17 אחוזים מן האוכלוסייה. בעקבות ביטול ההגבלות על ההתיישבות עברו יהודים רבים לערים הגדולות וקהילת לושטיצה קטנה עד 1880 ל-193 נפשות, מהם התגוררו רק 87 בעיירה עצמה והשאר בעיירות סמוכות. בשנת 1900 מנתה הקהילה רק 115 יהודים. בשנת 1928 פרצה שריפה בעיר שכילתה את רוב בתי הרובע היהודי.
לקהילת לושטיצה השתייכו גם יהודי קהילות קטנות בסביבה: קהילת מוהלניצה (בצ'כית: Mohelnice, בגרמנית Müglitz) השוכנת 3 ק"מ מצפון-מערב ללושטיצה, שבה היו לקהילה היהודית בית תפילה וחלקה מיוחדת בבית הקברות הכללי. וכן קהילת ליטובל (בצ'כית LITOVEL, בגרמנית LITTAU), הרחוקה 11 ק"מ מדרום-מזרח ללושטיצה, שם נחנך במאה ה-19 בית תפילה. שפת יהודי האזור הייתה גרמנית. בין המוסדות שהתקיימו בקהילה היו "חברה קדישא", שהחלה לפעול ב-1820, אגודת נשים וארגון למען העניים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 מנתה קהילת לושציטה רבתי כ-200 יהודים, שמתוכם ישבו בעיירה עצמה 55 איש שהיוו 20 אחוזים מכלל התושבים. עד שנת 1938 נותרו באזור רק שמונה משפחות יהודיות. בזמן מלחמת העולם השנייה שולחו יהודי לושטיצה לגטו טרזין. לזכרם הוצבו במדרכות העיירה אבני נגף שעליהן חרותים שמות של כמה מתושבי העיירה(אנ') שנספו בשואה.
אנשים ונשים בקהילה

שמות רבנים שכיהנו בלושטיצה ידועים לנו מראשית המאה ה-18. הרב גרשון בן אברהם רייק (REIK) נזכר בשנת 1708. בהמשך שימש הרב אהרון נוידא כרב הקהילה. עם מותו בשנת 1831 נקרא בנו הרב אברהם נוידא (אנ') להמשיך את אביו. מינוי זה נעשה בניגוד לרצונו של הרב הראשי של מורביה נחום טרייביטש, שנחשב לשמרן בהשקפותיו, וגרם למחלוקת והתדיינויות שנמשכו שש שנים עד שלבסוף אושר המינוי על דעת הכול. הרב האחרון, ד"ר עזריאל גינציג (אנ') – בעל "הרבי ישראל בעל שם טוב" ו"אנשי הפלאים בעם ביהודי", שימש בתפקיד מ-1899 עד 1918. לאחריו קיבל את התפקיד הרב פרופסור ברטהולד אופנהיים(אנ') שהיה הרב של אולומואוץ ונעתר לבקשת קהילת לושטיצה לשמש גם כרבם.
הרבנית פאני נוידא (אנ'), אשת רב הקהילה אברהם נוידא, התפרסמה בכל העולם היהודי בספרה "שעות התייחדות" (Stunden der Andacht), שהיה ספר התפילות הראשון שנכתב על ידי אישה יהודייה עבור נשים. הספר נכתב בגרמנית ויצא לאור בפראג בשנת 1855. עד שנת 1920 הוא הודפס ביותר מ-20 מהדורות. בשנת 1866 פורסמה באנגלית גרסה מקוצרת של הספר (Hours of Devotion) אשר למעלה מ-30 מהדורות שלו יצאו לאור. "שעות התייחדות" יצא במהדורה עברית בשנת 2014. פאני נוידא פרסמה גם ספרים נוספים ובהם סיפורים העוסקים בחייהם של יהודי בוהמיה ומורביה.
ראו גם

יהדות צ'כיה
שואת יהודי בוהמיה ומוראביה
לקריאה נוספת

מפגש תרבויות – סיפורם של יהודי צ'כוסלובקיה, בית התפוצות – משרד הביטחון – ההוצאה לאור, עורכת: נטליה ברגר.
לא רק קפקא והגולם, הוצאת חרגול, רות בונדי.
הערות שוליים

↑  תוצאות מפקד אוכלוסין לשנת 2021
↑  אתר העיר הרשמי
↑  אתר מוזיאון גבינת טברוצקי
↑  https://www.kan.org.il/podcast/item.aspx?pid=25741 פודקאסט שהוקדש לפאני נוידא באתר כאן
↑  שעות התייחדות בגרסת המקור בגרמנית
↑  שעות התייחדות בעברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7616171-7  NKC: ge129890  VIAF: 237044307   WorldCat (עם VIAF): 237044307 
גבינות טברוצקי במוזיאון
מצבות בבית העלמין בלושטיצה

בית הכנסת בלושטיצה
אבן נגף לזכרו של לאופולד פוקס
אבן נגף לזכרה של שרלוטה קנופלמכרובה
שלט זיכרון לפאני נוידא בבית הכנסת בלושטיצה
שפה זרה

ערך זה עוסק בשפה שאינה מדוברת בפי מרבית תושבי מקום מסוים. אם התכוונתם לאלבום של איה כורם, ראו .
הספר "אוצר הלמוד העברי", מאת יהודה גור ושמואל לייב גורדון, יצא לאור בוורשה, הוצאת תושיה, 1904. נועד להוראת העברית כשפה זרה לילדים יהודים.
שפה זרה, במקום מסוים, היא שפה שאינה מדוברת בפי מרבית תושבי מקום זה. עברית, למשל, אינה שפה זרה בישראל, אך היא שפה זרה בכל מדינה אחרת בעולם. מבחינתו של אדם מסוים, שפה זרה היא שפה שאינה שגורה היטב בפיו, ובהתאם לכך, מבחינתו של תייר, העברית תהיה שפה זרה גם בזמן שהוא מבקר בישראל. ערבית היא שפה זרה מבחינתם של מרבית תושבי ישראל, אך היא איננה שפה זרה מבחינתם של ערביי ישראל (עבורם היא שפת אם).
מרבית בתי הספר בעולם מלמדים את תלמידיהם שפה זרה אחת לפחות[דרוש מקור]. באירלנד נלמדות אנגלית ואירית בבתי הספר, ואף אחת מהן אינה נחשבת לשפה זרה.
ראו גם

שפת אם
לועזית
רב-לשוניות
מחסום שפה
יעל דואני

| --- | --- |

יעל דואני, דוד שאדי והכלבה פיונה בסרט "ג'נטל דוג", 2012
 לידה:  22 במרץ 1982 (בת 42) ראשון לציון
 מדינה:  ישראל 
 מספר צאצאים:  3 
 פרופיל ב-IMDb
 
יעל דואני (נולדה ב-22 במרץ 1982) היא רקדנית, מנחה ושחקנית טלוויזיה ומחזות זמר ישראלית.
ביוגרפיה

דואני נולדה בראשון לציון ולמדה בתיכון עמית עמל בעיר. היא אחותה הגדולה של רוני דואני.
את ראשית דרכה הבימתית עשתה בלהקת הנוער של ראשון לציון וכרקדנית בקבוצת המעודדות של מכבי תל אביב. בשנת 2002 השתתפה בטלנובלה "לחיי האהבה" בערוץ 3 ב-HOT. בשנים 2002 ו-2003 השתתפה בפסטיגל עם השירים "אם אני נסיכה" ו"לקפוץ". בשנת 2005 גילמה את ג'יין במחזמר "טרזן וג'יין", לאחר שהצוות המקורי הוחלף ובו יעל בר זוהר ויהודה לוי.
בין השנים 2003–2005 הנחתה ברצועת הנוער "זאפ לראשון" של ערוץ 1.
דואני השתתפה בתוכניות ילדים בערוץ הופ! בין היתר הקייטנה של הופ! לחג הפסח לצד ישי גולן והקייטנה של הופ! - מא' עד ת' לצד אסף אשתר והבובות של ערוץ הופ!, דואני הופיעה במחזות הזמר "מי שחלם" - המבוסס על קורות חייו של יצחק רבין, ו"הלהקה" - המבוסס על הסרט בשם זה בתפקיד אורלי אותו גילמה במקור חלי גולדנברג, כמו גם בסדרת הטלוויזיה "23FM" של חינוכית 23.
ב-2012 הופיעה בסרטו הקצר של דוד שאדי "ג'נטל דוג". כמו כן לוהקה לתפקיד אורח בסדרה "החבר'ה הטובים". השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "השועלים".
במשחקי הכדורסל שנערכו בעונת 2012/13 של ליגת העל הנחתה דואני את קטעי הקישור עבור ערוץ הספורט והופיעה כתזונאית בתוכניתה של שירה פליקס "המקצוענים 10".
בשנת 2014 החל שידור העונה הרביעית של תוכנית המציאות "המירוץ למיליון", בה דואני נטלה חלק יחד עם אחותה רוני. הזוג הודח מהתוכנית בהדחה השישית.
למדה באוניברסיטה העברית בתחום מדעי התזונה.
חיים אישיים

נשואה לעומר קליין, אחיו של השחקן יפתח קליין. לזוג שלושה בנים. מתגוררת בתל אביב.
ביאנקה רך

ביאנקה רך (בגרמנית: Bianca Rech, נולדה ב-25 בינואר 1981 בבאד נוינהאר-אהרוויילר (אנ') שבגרמניה, היא מאמנת כדורגל וכדורגלנית עבר גרמנייה ששיחקה בעמדת הבלמת. נכון ליולי 2024 משמשת כמנהלת קבוצת הנשים של באיירן מינכן.
קריירת מועדונים > קבוצות נוער

ב-1986, החלה רך לשחק במועדון העירוני באד נוינהאר (אנ') ביחד עם קבוצת הנערים.
מגיל 8 ועד גיל 13, שיחקה רך במועדון וסטום/לנדורף, וב-1994 חזרה למועדון מולדתה.
קריירת מועדונים > קבוצות בוגרים

באד רוינהאר
ב-1997 קודמה רך לקבוצת הבוגרים של באד רוינהאר, ובמדיה ערכה את הופעת הבכורה של בבונדסליגה, בניצחון 5:1 על קלינגה זקאך (גר') ב-17 באוגוסט. את שערה הראשון כבשה ב-5 באוקטובר, בניצחון 2:1 על נידרקירכן (גר').
פרנקפורט
לקראת עונת 2000/2001 עברה הבלמת לפרנקפורט. במדי הקבוצה זכתה בדאבל המקומי 3 עונות ברציפות, וכן זכתה בליגת האלופות בעונה הראשונה של המפעל. בתום עונת 2003/2004 שבה רך לבאד רוינהאר.
סונאנה
לקראת עונת 2004/2005 שבה רך לבאד רוינהאר, כשבתומה עברה למועדון השוודי סונאנה מליגת העל השוודית.
באיירן מינכן
בתום תקופה קצרה בשוודיה, הצטרפה הבלמת למועדון באיירן מינכן מהבונדסליגה. את הופעת הבכורה שלה במועדון ערכה ב-26 בפברואר 2006, בניצחון 2:0 על פרייבורג.
באד רוינהאר
לאחר ארבע עונות במדי באיירן, שבה הבלמת בפעם האחרונה למועדון נעוריה, באד רוינהאר. רך נפרדה מהמועדון לאחר עונה אחת, במהלך חגיגות הפינגסטן, ב-28 במאי 2012.
פ.צ. קלן
ביולי 2012 הצטרפה הבלמת למועדון פ.צ. קלן, במדיה שיחקה מול קבוצת הנעורים שלה, בניצחון 3:0. בסוף עונת 2021/13 פרשה רך ממשחק פעיל.
קריירת נבחרות

עם התחלתה של רך לשחק בבונדסליגה בשנת 1997, החלה הבלמת לשחק גם במדי הנבחרות הגרמניות. היא שיחקה במדי נבחרת גרמניה עד גיל 16 במסגרת הגביע הנורדי (גר') שנערך ב-שוודיה, בו הנבחרת הפסידה למארחת במשחק על המקום השלישי. באוגוסט 1999 שיחקה הבלמת במדי נבחרת גרמניה עד גיל 18 באליפות אירופה לנערות (אנ'), בו נבחרתה הפסידה בגמר. שנה לאחר מכן שיחקה רך באליפות אירופה עד גיל 18 (גר') וזכתה בטורניר עם נבחרתה. ביולי 2002 השתתפה רך בגביע הנורדי שהתקיים בפינלנד יחד עם נבחרת גרמניה עד גיל 21, בו הפסידה גרמניה בגמר 3:1 לנבחרת ארה״ב.
ב-14 בספטמבר 2002 ערכה רך את הופעת הבכורה שלה במדי גרמניה, בניצחון 3:1 נגד נורווגיה. סדרת פציעות גרמו לקריירה של רך להתפתח לאט מהצפוי, כשמספר חודשים קודם למונדיאל 2003 קרעה את הרצועה הצולבת. לאחר שהחלימה חזרה הבלמת לשורות הנבחרת, אך פציעה חוזרת ברצועה מנעה אותה מלהשתתף באופן קבוע. את משחקה האחרון במדים הלאומיים שיחקה ב-2 באוגוסט 2007, בניצחון 5:0 על צ׳כיה.
חיים אישיים

רך לקחה חלק במשחקים הצבאיים (אנ') שנערכו בהיידראבאד שבהודו באוקטובר 2007. בטורניר הגיעה הנבחרת עד לגמר בו הפסידה לקוריאה הצפונית, כשרך כובשת 3 שערים.
ביאנקה למדה כלכלה ספורטיבית והיא מומחית בקשרי ספורט, ועובדת כאשת שיווק בסוכנות שמנהלת את אצטדיון האליאנץ ארנה במינכן. כמו כן, שירתה באופן זמני כחיילת ביחידת הספורט של הבונדסוור.
מ-2012 עד 2015 עבדה רך במחלקת הנוער של המועדון ויקטוריה קלן. מפברואר עד דצמבר 2015 שימשה כמאמנת הראשית במועדון פ.צ. קלן. בספטמבר 2016 שבה רך לבאיירן, ובתחילה שימשה בתפקידי ניהול בקבוצה. מיולי 2019 ועד למרץ 2023 שימשה רך כמנהלת של קבוצת הנשים של באיירן. באפריל 2023 מונתה רך לראש מחלקת כדורגל הנשים בבאיירן מינכן.
ב-29 ביולי 2022 מונתה רך לסגנית נשיאת ארגון המועדונים האירופיים בכדורגל הנשים. רך היא פעילה אקטיביסטית למען התמקצעות כדורגל הנשים ברחבי העולם.
רך משמשת כחברת הנהלה בארגון ה-MIP של אופ"א, ארגון שמטרתו לסייע לכדורגלנים וכדורגלניות לאחר הפרישה. רך נמנית עם המחזור הראשון של בוגרי הארגון.
תארים > מועדונים

ליגת האלופות: 2002
בונדסליגה (3): 2001, 2002, 2003
הגביע הגרמני: 2001, 2002, 2003
גביע האלן(גר'): 2002
הגביע הגרמני לנשים עד גיל 35: 2018
תארים > נבחרת

הגביע הנורדי: 1997
יורו לנערות עד 18: 2000
גביע אלגארבה: 2006
טורניר הספורט הצבאי העולמי: 2003, 2008 (זהב) 2008 (כסף)
הערות שוליים

↑  "ביאנקה רך מונתה למנהלת באיירן", באתר באיירן מינכן, ‏1 ביולי 2024
↑  דו״ח מחזור המשחקים, באתר weltfussball.de
↑  דו״ח מחזור המשחקים, באתר weltfussball.de
↑  סיכום עונת 2001/02 בליגת האלופות לנשים, באתר ליגת האלופות
↑  רשימת שחקניות סונאנה, באתר worldfootball.net
↑  דו״ח המשחק, באתר ההתאחדות הגרמנית
↑  רך חוזרת לרוינהאר, באתר womensoccer.de
↑  דו״ח המשחק, באתר ההתאחדות הגרמנית
↑  דו״ח המשחק, באתר ההתאחדות הגרמנית
↑  דו״ח המשחק, באתר ההתאחדות הגרמנית
↑  דו״ח המשחק, באתר ההתאחדות הגרמנית
↑  פרופיל הלינקדאין של רך, באתר לינקדאין
↑  חילופי תפקידים בבאיירן, באתר באיירן
↑  ביאנקה רך מונתה לסגנית נשיאת ארגון המועדונים, באתר באיירן
↑  רך קוראת להתמקצעות, באתר sportschau.de
↑  רך: צריך חזון, באתר sport1.de
↑  ראיון עם חברת ההנהלה ביאנקה רך, באתר ה-MIP
↑  רך השתתפה בהגרלת ליגת האלופות לנשים, באתר ה-MIP
↑  גביע ההאתחדות הגרמנית עד גיל 35, באתר ak-kurier.de
רך במדי באיירן מינכן, במסגרת הגביע הגרמני ב-24 במרץ 2008
נמל התעופה רמון

ערך זה עוסק בנמל תעופה בין-לאומי ליד אילת. אם התכוונתם לבסיס חיל־האוויר רמון (כנף 25) שליד מצפה רמון, ראו .
מטוס דקוטה היסטורי של חברת ארקיע בנמל התעופה רמון
תרשים הנמל
נמל התעופה הבין-לאומי רמון – אילת הוא נמל תעופה בין-לאומי בישראל על שם אילן ואסף רמון, הממוקם בערבה הדרומית, צפונית לבאר אורה. הנמל הוא השני בגודלו בישראל (אחרי נמל התעופה בן-גוריון) והוא משמש כנמל התעופה העיקרי בישראל לנחיתות חירום. הנמל החליף את נמל התעופה הישן של אילת וכן גם את נמל התעופה עובדה ששימש כנמל תעופה בין-לאומי. נמל התעופה נפתח ב-21 בינואר 2019.
הפרויקט

הנמל ממוקם 18 קילומטרים צפונית לאילת, סמוך לפארק תמנע על שטח של כ־ 5000 דונם, ומשמש כנמל תעופה בין-לאומי נוסף של מדינת ישראל לטיסות פנים ולטיסות בין-לאומיות וכן שדה חירום חלופי במקום שדה התעופה עובדה. מסלולי ההמראה והנחיתה נסללו באורך של 3,600 מטר ורוחב של 60 מטר, ומאפשרים למטוסי סילון גדולים מסוג בואינג 777, איירבוס A380 ואיירבוס A350 להמריא מהנמל לטיסות פנים-ארציות וליעדים באירופה, ארצות הברית, מרכז אסיה, והמזרח הרחוק.
מטרתו של הנמל היא לספק חלופה לנמל התעופה אילת אשר אינו מסוגל לקלוט מטוסי סילון גדולים, ולנמל עובדה שאינו ערוך לטפל בנוסעים רבים. הנמל כולל מגדל פיקוח בגובה 47 מטר, בהתאם לסטנדרטים מתקדמים, אזורי תפעול, טרמינל נוסעים מרווח הכולל חנויות דיוטי פרי (מהן ייהנו גם הטסים בטיסות פנים בשל הפטור ממע"מ לאילת) בשטח של כ־34 אלף מטר רבוע, שייתן תחילה מענה לכ־1.8 מיליון נוסעים בשנה ויותר ברמת שירות גבוהה (ועד 4 מיליון נוסעים, אם יורחב), מערך כבישים חדש ומגרשי חניה. תחילה תוכננו בשדה שבע עמדות חנייה למטוסים רחבי גוף ובינוניים, תשע רחבות חנייה למטוסי טורבו־פרופ. אך לאור ההחלטה להשתמש בו גם כנמל תעופה לעיתות חירום, הוכשרו בו כ־60 עמדות חנייה למטוסים בגדלים שונים, שאמור לאפשר לכל צי המטוסים של חברות התעופה בישראל לחנות בו זמנית בשדה אם נתב"ג ייסגר.
עלות בניית השדה נאמדת ב־1.7 מיליארד שקל והיא מומנה בחלקים שווים על ידי רשות שדות התעופה, על בסיס מכירת הקרקע עליה שוכן נמל התעופה באילת וכן ממקורות חיצוניים.
הפרויקט > פעילות

מספר חברות תעופה מפעילות קווי תעופה סדירים החל מרגע פתיחת נמל התעופה. תחילה השדה יועד להיפתח בפברואר 2019 רק לטיסות הפנים לאילת. השדה נפתח בפועל ב-19 במרץ 2019 לטיסות פנים ובהדרגה נפתח גם לפעילות בין-לאומית לקראת עונת התיירות של חג הפסח שחל בחודש אפריל 2019.
יעדים ונתוני תנועה > נתוני תנועה

נכון לנובמבר 2019, עברו 1,386,479 נוסעים בנמל התעופה רמון, כ-10% פחות מכמות הנוסעים שעברו בנמל התעופה עובדה ובנמל התעופה אילת במצטבר בשנת 2018. כמות הנוסעים בטיסות פנימיות הייתה 1,095,578 לעומת 1,294,910 נוסעים ב-2018, ירידה של כ-15 אחוז. אולם, בטיסות בין-לאומיות עברו בנמל 290,901 נוסעים לעומת 250,438 נוסעים ב-2018, עליה של כ-16 אחוז.
תנועת הנוסעים בטיסות פנימיות נותרת יציבה למשך כל השנה בטווח של בין 95 ל-134 אלף נוסעים לחודש. בטיסות הבין-לאומיות כמעט כל הפעילות היא בין נובמבר לאפריל.
חמשת היעדים הבין-לאומיים עם תנועת הנוסעים הכי גבוהה ביותר בשנת 2019 היו מוסקבה (27,868 נוסעים), בודפשט (25,380 נוסעים), ורשה (18,046 נוסעים), וינה (11,528 נוסעים) וקרקוב (11,292 נוסעים).
סגירת שדה דב לפעילות בקיץ 2019, בנוסף לכך שרמון ממוקם כ-20 קילומטרים מאילת בניגוד לנמל התעופה הישן, גרם לכך שכמות הנוסעים והטיסות לאילת ירדה מאוד. הפסקת הפעלת הקו מאילת לחיפה ב-2020 גרמה לכך שמאז הטיסות הן לנתב"ג בלבד. כך הקו מאילת לנתב"ג הסיע 857 אלף נוסעים בתקופה שבין אוקטובר 2022 לספטמבר 2023. זאת לעומת כ-1.4 מיליון נוסעים שעברו בנמל התעופה הישן של אילת מדי שנה (ירידה של 39%). גם כאשר מדובר בטיסות בינלאומיות בעונת החורף של 2022/23 נחתו ברמון 16 טיסות בינלאומיות שבועיות בלבד, זאת לעומת 48 טיסות שבועיות שהיו בנמל התעופה בעונת החורף של 2019/20. לכן יש הטוענים שהנמל הוא פיל לבן.
יעדים ונתוני תנועה > יעדים

| חברת תעופה | יעדים |
| --- | --- |
ארקיע: תל אביב - בן-גוריון
אייר חיפה: חיפה
ישראייר: תל אביב - בן-גוריון, אתונה
דרכי גישה

הגישה לכלי רכב מאילת אל נמל התעופה מתאפשרת באמצעות כביש 90 (כביש הערבה), בנסיעה שאורכת כרבע שעה.
אבטחה

בשל קרבת נמל התעופה לגבול ישראל–ירדן, הוחלט להקים "חומה" של יותר מארבעה קילומטר בינו לגבול שתסתיר את הפעילות בו למשקיפים מעבר לגבול. בנוסף אושרה הקמת גדר המתוכננת בגבול ישראל ירדן בדומה לגדר החכמה שהוקמה בגבול ישראל מצרים שתגן על אילת, שדה התעופה והיישובים הקרובים להם. הגדר המתוכננת בגבול עם ירדן תהיה בשלב ראשון באורך של כ־34 קילומטר ובגובה של כ־6 מטרים שמתחילה ממפרץ אילת ותגיע עד לאזור חולות סמר מצפון לשדה התעופה. בנוסף המתחם כולו יוקף גדרות ביטחון באורך של כ־14 קילומטר. כמו כן הוקמה מצידו של השדה הפונה לגבול ירדן רשת פלדה המיועדת להגנה מחדירת טילים שגובהה 26 מטרים ואורכה 4.5 ק"מ, ואילו הגדר הנמוכה יותר חופתה גם בלוחות פלדה להגנה מפצצות מרגמה, בנוסף לאמצעי בטיחות נוספים. כמו כן הוקמו 3 תרני תקשורת בגובה 64 מטרים שיכללו מערך מכ"מים ומצלמות הסורקות את הגבול. בין העבודות להקמת גדרות הביטחון נכללו פינוי מוקשים מרצועת שטח שאורכה כ־17.5 ק"מ, והתקנת מעברי מים בתחתית הגדרות כדי למנוע הצפה בשיטפונות בעונת החורף. עלות הקמת גדרות הביטחון לאבטחת נמל התעופה הגיעה ל־288 מיליון שקלים.
בבניין הטרמינל עצמו הוחלט להימנע מההפרדה המקובלת לרוב בין הנוסעים בטיסות הפנים לנוסעים בטיסות הבין-לאומיות והם חולקים חללי המתנה משותפים, בין השאר גם בשל העובדה שאף הטסים בטיסות הפנים זכאים לפטור ממכס כמו באילת וכן בשל החמרת בידוק הנוסעים וחפציהם גם בטיסות הפנים.
בתרבות

נמל התעופה מופיע בשמו בסרט המלחמה האמריקאי "ג'ארהד: חוק השבות" (Jarhead: Law Of Return) שיצא לאקרנים בשנת 2019.
ארנון גוטפלד

| --- | --- |

 לידה:  1 בדצמבר 1939 (בן 85) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 
פרופ' ארנון גוטפלד מימין יחד עם מנכ"ל המכללה האקדמית עמק יזרעאל, יורם רז, רקטור המכללה פרופ' עליזה שנהר, שגריר ארצות הברית בישראל, דן שפירו ונשיאת המכללה פרופ' אריאלה לבנשטיין. מאי 2013
ארנון גוטפלד (נולד ב-1 בדצמבר 1939) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

גוטפלד הוא בוגר התיכון ע"ש ג'ורג' וושינגטון במנהטן, ניו יורק. את לימודיו האוניברסיטאיים החל באוניברסיטת מונטנה, שם קיבל תואר ראשון בשנת 1965 ותואר שני בשנת 1967. את לימודיו לתואר דוקטור בפילוסופיה השלים ב-1971 באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. מאז 1972, לימד גוטפלד באוניברסיטת תל אביב. לאחר פרישתו לגמלאות כיהן כראש החוג למדעי המדינה במכללה האקדמית עמק יזרעאל. במו כן היה פרופסור אורח באוניברסית פלורידה, גיינסויל, באוניברסיטת מניטובה, ויניניפג, קנדה ובאוניברסיטה הבינלאומית בוונציה.
מומחיותו של גוטפלד היא ההיסטוריה של ארצות הברית, ובעיקר המשפט האמריקני. הוא פרסם מספר ספרי-בסיס (textbooks) בנושא ההיסטוריה האמריקנית בשפה העברית דוגמת: "החוויה האמריקנית", "ממושבות למלחמת אזרחים", "ממלחמת אזרחים למלחמה הקרה", "הדרך למהפכה ולעצמאות האמריקאית", "תחילתה של אומה". כמו כן כתב ספרים רבים בנושא ההיסטוריה החוקתית האמריקנית, ובעיקר בנושא התיקון הראשון לחוקה ופרשנותו במהלך השנים. כמו כן פרסם ספר ומאמרים רבים בנושא יחסי ישראל-ארצות הברית.
ספריו

ארצות הברית והסכסוך הישראלי-ערבי. עם ברנארד רייך. תל אביב, מערכות, תשל"ז 1977.
Montana's Agony: Years of War and Hysteria 1917-1921. Gainseville, FL, University Press of Florida
ממושבות למלחמת אזרחים: היסטוריה אמריקנית עד 1861. תל אביב, משרד הביטחון, האוניברסיטה המשודרת, תשמ"ו 1986.
החוויה האמריקנית: פרקים בהיסטוריה של ארצות הברית ובתרבותה. בעריכת ארנון גוטפלד. תל אביב, בית הספר להיסטוריה ע"ש ארן, אוניברסיטת תל אביב, זמורה-ביתן, תשמ"ו 1986.
הדרך למהפכה ולעצמאות האמריקנית: ההתפתחות של הרעיון החוקתי 1776-1763. בעריכת ארנון גוטפלד. תל אביב, הדר, בשיתוף עם בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, 1987.
ארצות הברית ממלחמת האזרחים למלחמה הקרה. תל אביב, משרד הביטחון, האוניברסיטה המשודרת, 1989.
תחילתה של אומה: יישום הרעיון החוקתי בארצות הברית, 1800-1776. בעריכת ארנון גוטפלד. תל אביב, פפירוס, תשמ"ט 1989.
הדמוקרטיה האמריקנית: הממשי, המדומה והכוזב. עורך ארנון גוטפלד. תל אביב, זמורה-ביתן יחד עם מערכת זמנים, אוניברסיטת תל אביב, תשס"ב 2002.
American Exeptionalism: The Effects of Plenty on the American Experience. Brighton, UK and Portland, OR, Sussex Academic Press, 2002.
Against Government Despotism: Judge Bourguin of Montana. Brighton, UK, and Portland, OR, Sussex Academic Press, 2006.
שערים לחוויה האמריקנית. תל אביב, רמות - אוניברסיטת תל אביב, תשס"ו 2006.
השמדת עם ב"ארץ החופש" - האינדיאנים של צפון אמריקה 1890-1776, במסגרת הקורס "ג'נוסייד", יחידה מס' 3, האוניברסיטה הפתוחה, 2006.
גביע דייוויס 1984

| --- | --- |

 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  24 בפברואר 1984 – 18 בדצמבר 1984 (299 ימים) 
 מספר תחרות:  73 
 מספר מתמודדים:  62
 מדינה מארחת:  גטנבורג, שוודיה (משחק הגמר)
 אצטדיון:  סקנדינביום
 זוכה:  שוודיה (2)
 
 → 1983 1985 ← 
 
גביע דייוויס 1984 הייתה התחרות ה-73 במניין מאז ייסוד התחרות.
לתחרות נרשמו 62 נבחרות. התחרות נערכה בחסות חברת אלקטרוניקה יפנית NEC.
מחזיקת הגביע נקבעה במשחקי הבית העליון בו נכללו 16 נבחרות. יתר הקבוצות שובצו בבתים אזוריים (2 בתי אירופה, בית אמריקה ובית המזרח). מנצחי הבתים האזוריים קיבלו זכות לעלות לבית העליון במקום 4 נבחרות החלשות של הבית העליון.
מחזיקת הגביע נבחרת אוסטרליה הפסידה בחצי הגמר של הבית העליון לנבחרת ארצות הברית. המשחק על התואר התקיים בין נבחרת ארצות הברית לבין נבחרת שוודיה בגטבורג. הוא הסתיים עם התוצאה 1:4 לטובת שוודיה.
משחקי הבית העליון > משחק הגמר

| שוודיה   שוודיה   4 | שוודיה   שוודיה   4 | סקנדינביום, גטנבורג, שוודיה   18-16 בדצמבר 1984  חימר | סקנדינביום, גטנבורג, שוודיה   18-16 בדצמבר 1984  חימר | ארצות הברית   ארצות הברית   1 | ארצות הברית   ארצות הברית   1 | ארצות הברית   ארצות הברית   1 | ארצות הברית   ארצות הברית   1 | ארצות הברית   ארצות הברית   1 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| . | . | . | . | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| 1 | שוודיה | מאטס וילאנדר |  | 6 | 6 | 6 |  |  |
| 1 | ארצות הברית | ג'ימי קונורס |  | 1 | 3 | 3 |  |  |
| 2 | שוודיה | הנריק סונדסטרום |  | 13 | 6 | 6 |  |  |
| 2 | ארצות הברית | ג'ון מקנרו |  | 11 | 4 | 3 |  |  |
| 3 | שוודיה | סטפן אדברג/אנדרס יאריד |  | 7 | 5 | 6 | 7 |  |
| 3 | ארצות הברית | פיטר פלמינג/ג'ון מקנרו |  | 5 | 7 | 2 | 5 |  |
| 4 | שוודיה | מאטס וילאנדר |  | 3 | 7 | 3 |  |  |
| 4 | ארצות הברית | ג'ון מקנרו |  | 6 | 5 | 6 |  |  |
| 5 | שוודיה | הנריק סונדסטרום |  | 3 | 8 | 6 |  |  |
| 5 | ארצות הברית | ג'ימי אריאס |  | 6 | 6 | 3 |  |  |
הבית העליון פלייאוף

28-30 בספטמבר
| Venue | הקבוצה הביתית | Score | הקבוצה האורחת |
| --- | --- | --- | --- |
| אורהוס, דנמרק, חימר | דנמרק | 3-2 | הודו |
| גואיאקיל, אקוודור, חימר | אקוודור | 1-4 | ניו זילנד |
| אוקספורד, בריטניה, חימר | בריטניה | 4-1 | יוגוסלביה |
| מערב ברלין, מערב גרמניה, | מערב גרמניה | 0-5 | רומניה |
הבית העליון פלייאוף > העברות לקראת שנת 1985

בעקבות המשחקים בין 8 נבחרות שהפסידו בשלב המוקדמות של הבית העליון אקוודור, הודו, גרמניה המערבית ויוגוסלביה נותרו בבית העליון. דנמרק, בריטניה, ניו זילנד ורומניה ירדו לבתים אזוריים.
בעקבות משחקי הבתים האזוריים צ'ילה, יפן, ברית המועצות וספרד עלו לבית העליון.