stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מספן המודיעין
התפתחות חילות הים הערביים 1973–1991 > רכש אמל"ח ימי מתקדם

עוד לפני המלחמה החלו המצרים להצטייד במערכות אלקטרוניקה ול"א מתוצרת מערבית וסובייטית, שאותן התקינו על כלי השיט הסובייטיים שברשותם. הצלחת אמצעי הלחימה האלקטרונית שפיתח חיל הים הישראלי כדי להתמודד עם טיל ה"סטיקס", הביאה לאחר שוך הקרבות להעצמת המגמה הזו. חיל הים המצרי החל לרכוש ספינות קרב, טילי ים-ים, טילי חוף-ים ובהמשך טילי אוויר-ים, אמצעי ל"א (לוחמה אלקטרונית) ומסוקים ימיים במערב אירופה (בצרפת, בבריטניה, בספרד ובאיטליה) ובסין.
חיל הים הסורי, לעומת זאת, המשיך להתבסס על הארסנל הסובייטי ובתחילת שנות ה-80 מימש עסקת רכש חדשה בברית המועצות וקלט לשורותיו שתי צוללות, מסוקים ימיים וטילי חוף-ים מסוגים שונים, שהגדילו באופן משמעותי את קשתות ההגנה מול החוף הסורי.
זאת ועוד, במקביל לחיזוק חילות הים של מצרים וסוריה, שהשתתפו במלחמת יום הכיפורים, החלה גם בניית חילות ים במדינות ערביות נוספות, ובהן לוב, אלג'יריה, סעודיה ומדינות המפרץ ועיראק. חילות ים אלה הצטיידו בכלי שיט ובאמצעי לחימה ימיים מתקדמים במערב אירופה ובארצות הברית וחלקן רכשו ספינות קרב ואמל"ח גם בברית המועצות (לוב ואלג'יריה).
מגוון הרכש ממקורות שונים הציב אתגר למודיעין הימי, שכן יש שוני מהותי בין הטיפול המודיעיני באמל"ח סובייטי (שבו גם למדינות המערב יש עניין) לבין הטיפול המודיעיני באמל"ח שמייצרות מדינות ידידות. יתר על כן, המודיעין הימי צריך היה להתמודד כעת עם מחקר מודיעין טכני של איומים רבים מאוד בתחום העל-מימי והתת-מימי, כדי שאפשר יהיה לספק לצרכנים השונים בחיל הים הן את הנתונים הטכניים לפתח אמצעי נגד והן את הנתונים על תורת הלחימה החדשה שהתגבשה בציים הערביים.
הצורך בהכרת מערכות האמל"ח המערביות ובכלל זה טילים נגד ספינות. הביאו לכך שהמודיעין הימי חקר הן את קורותיה של מלחמת פוקלנד והן את הפעילות הימית במפרץ הפרסי בזמן מלחמת איראן–עיראק, שכן נעשה שם שימוש התקפי בטילים ימיים מתוצרת מערבית.
התפתחות חילות הים הערביים 1973–1991 > השפעות השלום המצרי-ישראלי

הסכמי ההפרדה, שנחתמו בעקבות מלחמת יום הכיפורים, ובהמשך הסכם השלום בין ישראל למצרים, הביאו למספר תפניות בתחום המודיעיני הימי:
נסיגה הדרגתית של כוחות צה"ל (ובכלל זה חיל הים ויחידות המודיעין) מחצי האי סיני.
יציאתו של חיל הים המצרי ממעגל ציי העימות. בעקבות זאת האיום המרכזי בים התיכון היה מצדן של סוריה ולוב.
פתיחת תעלת סואץ לשיט, ומעבר ספינות לוחמה ותובלה בין הזירות. לימים תהיה לכך משמעות בצבירת הכוחות לפני פרוץ מלחמת המפרץ הראשונה.
בעקבות הסכם השלום התקיימו ביקורים הדדיים של הצי המצרי בחיפה. ושל חיל הים הישראלי באלכסנדריה. מבחינת אנשי המודיעין הימי הייתה זו סגירת מעגל מרגשת, ודוברי הערבית שבהם אף זכו לשמש כקציני קישור על הספינות המצריות בעת ביקורם.
תרומת המודיעין הימי בחיפושי הדקר

המודיעין הימי עסק בזמנים שונים בנושא חיפושי הדקר. בשני היבטים
א. בדיקת מידע שהגיע ממקורות שונים ובדרך כלל לא אמין.
ב. מעורבות ענף הידרוגרפיה המהווה חלק ממספן המודיעין.
מייד לאחר הטביעה נבדקו השערות למעורבות סובייטית או מצרית ולא נמצא קשר. ממשלת מצרים שלאחר שאלה על ידי צד שלישי הודיעה באופן רשמי כי לכוחותיה אין קשר להיעלמות הדקר. דו"ח אראל שנשלח לראש המטה הכללי ומציג את אזור הטביעה משני צדי הנתיב בין כרתים לחיפה היה מקובל על מד"ן. תאוריות קשר למיניהן שהועלו נבדקו ונשללו.
לאחר מציאת מצוף הסימון בחוף רפיח בשנת 1970 נכנס מדור הידרוגרפיה, המהווה חלק ממחלקת המודיעין, לתמונה. לאחר חקירות ביולוגיות של העשבים והתולעים שנדבקו למצוף הוסקה מסקנה על המצאות המצוף במהלך השנה בעומק שבין 100 ל-150 מטר. על סמך מידע חלקי של משטר הזמנים פותחה תאוריה שהדקר נמצאת בחוף המצרי בין פורט סעיד לאלכסנדריה. התאוריה לא נסתרה על אף חוסר ההגיון המבצעי שצוללת לא חמושה תכנס למימי מדינת אויב במצב של מלחמת ההתשה. קבלת התאוריה כהנחה אפשרית הטילה רבב של התנהגות פלילית במפקד הצוללת.
לאחר הסכם השלום בין ישראל למצרים פורסמו בעיתונות המצרית דברי התפארות של מפקדים מצריים כי הם הטביעו את הצוללת דקר. את מרבית הדיווחים היה ניתן לְהָזֵם על פניהם. בהחלטה פיקודית, שלא על דעת מחלקת המודיעין, יזם חיל הים חיפושים בקרבת נמל אלכסנדריה שלא העלו דבר. המצרים מצידם הגיעו למסקנה שהחיפושים הם מסווה לפעילות ביון ישראלית. או כי לישראלים יש מידע על כך שהדקר אכן נמצאת בקרבת החוף המצרי.
כאשר מפקד חיל הים אברהם בן-שושן מינה את תא"ל הדר קמחי לרכז את נושא חיפושי הדקר. הועברה האחריות לבירור השמועות השונות ממספן המודיעין לוועדת הדקר. מדור הידרוגרפיה של המספן היה חבר בוועדת הדקר. עם הזמן הופיע מחקר של אוניברסיטה אמריקאית, שהתבסס על ניסויים שנעשו על ידי חיל הים והמכון לחקר הימים והאגמים. המחקר הפריך את תיאורית הזרם המזרחי ושמט את הבסיס לתאוריה שהמצוף שהה בחופי מצריים. החיפושים עברו לנתיב התקדמות הדקר.
הטרור הימי בין מלחמת יום כיפור למלחמת לבנון הראשונה

מאמצע שנות ה-70 חלה התפתחות משמעותית בתחום הטרור הימי, כאשר ארגוני הטרור (ובעיקר ארגון פת"ח) התחילו להשתמש בספינות סוחר "תמימות" כפלטפורמה ממנה שוגרו חוליות לביצוע פיגועים (אוניית אם). הספינות יצאו מלבנון, נעו על נתיבי הסוחר בין לבנון ופורט סעיד, ובהיותן מול חופי הארץ הורידו לים סירות גומי שעליהן אמצעי לחימה ומחבלים, שהפליגו אל החוף הישראלי כדי לבצע פיגועים בריכוזי אוכלוסייה צפופים במרכז הארץ. שניים מהפיגועים הקשים שבוצעו בדרך זו הם הפיגוע במלון סבוי (מארס 1975) ופיגוע כביש החוף (מארס 1978). בים סוף, לעומת זאת, סוכל ניסיון פלסטיני לבצע פיגוע תופת באילת באמצעות אוניית הסוחר "אגיוס דמטריוס", שהועמסה בכמויות גדולות של חומר נפץ ושעל סיפונה הוצבו עשרות משגרי רקטות (ספטמבר 1978). הספינה אותרה והושמדה בדרכה לאילת. במקביל נמשכו גם ניסיונות החדירה בהישט ישיר מדרום לבנון. אחד הפיגועים המפורסמים שבוצעו שם היה הפיגוע בנהריה (אפריל 1979), שבו נספו בני משפחת הרן. למרבית הפיגועים האלה לא היה מידע מודיעיני מקדים.
השימוש באוניות סוחר לביצוע פיגועי ראווה לאורך חופי המדינה, הביא את ארגוני הטרור לנצל את הספנות האזרחית להעברת אמל"ח ומטענים אחרים לנמלי לבנון. על מנת לסכל פעילות זו פעל חיל הים, ובסדרת פעולות של שייטת 13, הוטבעו בנמלי צור וצידון שבדרום לבנון אוניות שכאלה. מבצעים אלה שיבשו את פעילות הנמלים והרתיעו בעלי אוניות מלשלוח אותן לנמלים אלה, מה שיצר בפועל סגר ימי על דרום לבנון.
זאת ועוד, באותן שנים החל קורם עור וגידים הרעיון של הקמת "חיל הים הפלסטיני". במסגרת זו, הקים אש"ף חברת ספנות בשם "דטרקו", רכש אוניות סוחר, והכשיר עשרות מועמדים כקציני צי וקציני צי סוחר במספר רב של אקדמיות ימיות, צבאיות ואזרחיות, במדינות ערב ומדינות העולם השלישי. במקביל הצטיידו המחבלים באמצעי תובלה תת-ימיים, וכן בשתי ספינות תותחים שהתקבלו במתנה מלוב, ונמסרו לאנשי פת"ח בנמל לטקיה באוגוסט 1981.
גל הפיגועים, ניצול תשתית הספנות על ידי המחבלים והתמסדות המרכיב הימי של אש"ף, חייבו שינוי תפיסתי בחיל הים בכלל (מערך סיורים ימיים ואוויריים, פריסת תצפיות וניידות מכ"ם) ובמודיעין הימי בפרט. ואכן, לאחר תקופת התארגנות, נבנה מערך איסופי והוקמה תשתית מחקרית, במסגרת של מדור עצמאי. במדור זה הוטמעו מיומנויות ייחודיות, בין השאר בסיוע אנשי צי סוחר מיומנים שגויסו למילואים ופיתחו את תורת המחקר המודיעיני בתחום ייחודי זה.
הטרור הימי בין מלחמת יום כיפור למלחמת לבנון הראשונה > חסימת אנית תופת בדרכה לאילת

אירוע חשוב לציון בתקופה הזאת היווה חסימת דרכה של אונייה עמוסה בחמרי נפץ לחוף אילת בתקופת החגים בה החוף מלא נופשים. אף כי למודיעין הימי לא היה מידע עדכני על תנועות האניה וכוונות הפיגוע, המידע הכללי על היותה בבעלות המחבלים, החל את תהליך הזיהוי, שמנע פיגוע רצחני בראש השנה התשל"ט באילת. המודיעין הימי הפיץ למערך הגילוי וליחידות החיל רשימת אניות בשירות המחבלים. אחת מהן הייתה אגיוס דמטריוס בדגל קפריסאי. ב-30 ספטמבר 1978 במהלך השבת שלפני ראש השנה זוהתה האניה על ידי תצפיות החוף בעת המעבר במצרי טיראן. האניה העלתה את חשד אנשי מערך הגילוי בזירת ים סוף, היות שנשארה לעמוד ולא התקדמה צפונה.
הנחתת אח"י אשדוד (פ-61) בפיקודו של אבי רוטמן שהייתה בסיור במפרץ אילת נשלחה לבדוק אותה. האניה לא ענתה לקריאות והחשד הפך לאויב ודאי, עצרה רק לאחר יריות לתוך הגשר. הסטי"ל אח"י רשף בפיקוד הרצל שחף הופנה גם הוא לאזור. צוות ההשתלטות נחרד לגלות באניה 10 מחבלים. והתברר שכוונתם הייתה להפעיל מטען חומר נפץ גדול בהשהיה ולהפנות את האניה בהגה אוטומטי לכיוון חוף אילת.
המחבלים הורדו מאניה והיא נעזבה מאוחר יותר הורה מפקד חיל הים להשמידה וירי פגזי תותח מאח"י רשף גרמו להתפוצצות המטען והאניה טבעה.
הפיכת המודיעין הימי ממחלקה למספן

התשתית האיסופית והמיומנות המחקרית שנבנו מסוף שנות ה-70 הביאו לשיפור יכולת ההתרעה ואפשרו ייזום מבצעים נגד תשתיות המחבלים לאורך חופי לבנון לסיכול פיגועים. המבצעים, שבוצעו בעיקר על ידי לוחמי שייטת 13, חייבו ליווי מודיעיני פרטני ותכיפותם הגדולה הביאה בסופו של דבר להקמתו של ענף מל"ם (מודיעין למבצעים), שליווה מודיעינית את נוהלי הקרב, ואפשר לגורמי המחקר הימי להתמקד במחקר המודיעין – הבסיסי והשוטף.
במחצית השנייה של שנות ה-70, ולאחר עבודת מטה ממושכת ומסודרת שקיים מי שהיה אז רמחמ"ן, אל"ם אלי לוי, מול ראש אמ"ן, האלוף שלמה גזית, ומול מפקד חיל הים באותה עת, האלוף מיכאל ברקאי (יומי), הורחבה מסגרת המודיעין הימי ובשנת 1977 הוא נהפך למספן מודיעין ים. אל"ם אלי לוי, שהיה עד אז ראש מחלקת מודיעין ים נהיה ראש מספן מודיעין ים הראשון. בעת שהגיש את המלצותיו לארגון המספן לא דרש להעמיד בראשו קצין בדרגת תא"ל וזאת כדי לא להראות כמי שדורש דרגה לעצמו. לאחר שנה שבמהלכה פיקד אל"ם לוי על ראשי המחלקות אל"ם משה (מרצ'ל) ברנע, בתפקיד ראש 'מחלקת מחקר', ואל"ם פנחס נוסבאום, בתפקיד ראש 'מחלקת מודיעין למבצעים' הראשון, והמבנה החדש הוכיח את עצמו, שונה התקן ואלי לוי נעשה תת-אלוף,
השינוי במבנה המחלקה והגדלתה השתלב במדיניותו של הרמטכ"ל מוטה גור להרחיב את מסגרות בצה"ל ולחזקן, כחלק מלקחי מלחמת יום הכיפורים. השינוי נבע גם מהאתגרים החדשים שהועמדו בפני המודיעין הימי לאחר מלחמת יום הכיפורים, ובכלל זה התחמשות מאסיבית של ציי העימות וציי הפריפריה ובמיוחד הצטיידותם באמל"ח ימי מערבי מתקדם. סיבה נוספת הייתה התגברות הטרור הימי מאמצע שנות ה-70, ובמיוחד ביצוע פיגועי ראווה בישראל שמבצעיהם הגיעו ליעדם בדרך הים, תוך שימוש באמצעים ובסייענים מתחום הספנות האזרחית, מה שחייב הקצאת כוח אדם שיתמחה בחקר האיום החדש.
מאז ועד היום נשמר בדרך כלל המבנה המספני שתואר לעיל, אך במהלך השנים נעשו בו שינויים פנימיים בהתאם למשימות המשתנות של המספן ולשינויים שחלו בזירה, למשל הוספה או הרחבה של מסגרות לטיפול בטרור הימי או הופעת האיום הימי האיראני וכן בשל שינויים טכנולוגיים משמעותיים בזירה הימית.
מלחמת לבנון הראשונה וספיחיה > תקופת הלחימה

במלחמת לבנון הראשונה (מבצע "שלום הגליל) לא הייתה לחימה ימית כלשהי, ותרומתו של המודיעין הימי הייתה בעיקר בשלב ההכנות למבצע הנחיתה, שבוצעה לבסוף סמוך לשפך הנהר אל-אוואלי, צפונית לצידון. בסדרת מבצעים מקדימה של שייטת 13 נאסף מידע על חופים פוטנציאלים להנחתת הכוחות. המידע שנאסף נבדק ונותח, ועל פי הממצאים נבחר בסופו של דבר מקום הנחיתה.
במהלך המבצע נערך חיל הים, ובכלל זה גם המודיעין הימי, לאפשרות של התדרדרות הלחימה גם אל מול הצי הסורי, אך בסופו של דבר לא נוצר מגע כלשהו בין חילות הים.
מלחמת לבנון הראשונה וספיחיה > תקופת הלחימה > פינוי המחבלים מלבנון לפזורה

לאחר מלחמת שלום הגליל (מלחמת לבנון הראשונה), פונו ארגוני המחבלים מלבנון (אוגוסט 1982) והם התבססו בכמה מדינות ערביות בים התיכון (בעיקר תוניס, אך גם בסוריה) ובים האדום (בסודאן ובתימן).
זמן קצר לאחר העזיבה המתוקשרת מנמל בירות על סיפון אוניות נוסעים, החלה חזרתם של מחבלים (ובהם ערפאת) ואמל"ח ללבנון, והפעם מתוך כוונה להתבסס בטריפולי ובמרחב צפון לבנון. המודיעין הימי עקב אחרי תנועות אלה, ויזם מבצעים של חיל הים לסיכולן (לדוגמה, האונייה "חנאן", בבעלות פת"ח, שהפליגה מטוניס לנמל טריפולי ועליה מחבלים ואמצעי לחימה, נתפסה על ידי חיל הים באוגוסט 1983). בסופו של דבר השהיה של גורמי פתח בצפון לבנון הייתה קצרת מועד, מאחר שבחודש יוני 1983 פרץ מרד בשורות המחבלים והתפתח עימות צבאי בין תומכי ערפאת למתנגדיו, שנתמכו על ידי הסורים (שבהזדמנות זאת החרימו את ספינות התותחים שהתקבלו מלוב והיו ערוכות בנמל לטקיה).
בדצמבר 1983 התפנו סופית ערפאת ואנשיו מלבנון. במהלך הפינוי יזם המודיעין הימי השתלטות על אחת מהאוניות שהובילה כוחות מלבנון לתימן. על האונייה, ששמה "אנודה", נתפס נשק רב ובכלל זה שני טנקים ומשאיות הנושאות מטולי רקטות. כמו כן נתפסו פעילים שהיו מעורבים בפיגועים.
למרות התפנותם השנייה של המחבלים מלבנון לפזורה הערבית, אותרה חזרתם בטפטוף של עשרות מחבלים מהפזורה דרך קפריסין ללבנון. בין השנים 1984 ו-1991 יורטו באגן המזרחי של הים התיכון כעשרים ספינות, שחלקן היו בבעלות זרה והובילו מחבלים ללבנון וחלקן היו בבעלות המחבלים.
הפזורה הפלסטינית והטרור הימי

למרות העזיבה המסיבית של המחבלים את לבנון, ומתוך רצון להראות שהמעבר לפזורה לא סתם את הגולל על "שאיפת המאבק המזוין נגד ישראל", ניתנה הנחיה לבצע פיגועים מלבנון בין היתר בטווח הימי. הניסיונות הראשונים, שנערכו ביולי וספטמבר 1984 כשבסיס המוצא היה בלבנון, היו חפוזים והובילו אותם גורמים ללא ניסיון ימי, דבר שהביא לכישלון הפעולות. המודיעין הימי התריע מבעוד מועד על הכוונה לבצע את הפיגועים הללו, ואף זיהה שהמדובר בניסיונות בוסר, שאינם אופייניים לאבו ג'יהאד, ראש הזרוע הצבאית של פת"ח, שבעברו הוביל פיגועי ראווה מורכבים בפן הימי.
ואכן החל במחצית השנייה של 1984, זיהתה המערכת המודיעינית התארגנות בהובלתו של אבו ג'יהאד, להוציא אל הפועל פיגוע ראווה בדרך הים באמצעות אוניית-אם שתצא מצפון אפריקה מתוך אמונה שבשל המרחק מישראל יעלה בידם לשמור על חשאיות המבצע. ככל שהתקדמו ההכנות לפעולה, בתחילת 1985, הצביע המודיעין הימי על ההתארגנות ההולכת ונשלמת באלג'יריה לרבות הערכה לפיה נמל המוצא לפיגוע יהיה נמל ענאבה שבמזרח אלג'יריה. אחת הספינות עליה הצביע המודיעין כמועמדת לשימוש, הייתה האונייה "מונלייט" בבעלות חברת הספנות "דטרקו" של אש"ף ואשר כמה חודשים קודם לכן הייתה מעורבת בניסיון נפל לעבור עם מטען אמל"ח בתעלת סואץ דרומה.
בסופו של דבר העדיפו המחבלים להשתמש באונייה אחרת בשם "אטאבירוס", שהפליגה מנמל ענאבה ב-14 באפריל 1985 כשעליה 21 מחבלים ו-7 אנשי צוות מהכוח הימי, מתוך כוונה לבצע פיגוע ראווה לקראת יום העצמאות ה-37 (1985). חיל הים, שנערך לאור התרעה של המודיעין הימי הטביע אותה ממערב לחופי המדינה דקות ספורות לפני שהחלה לפרוק את סירות הגומי שנועדו להוביל את חוליות הפיגוע לחופינו. האונייה הנוספת ששמה עלה כאמור בהקשר להתארגנות זו (ה"מונלייט"), ועלה חשש שהיא תשמש כספינת אם, הוטבעה בנמל ענאבה (מבצע דרך נץ) ימים ספורים לפני הטבעת "האטאבירוס".
על פיצוח סוגיה מודיעינית זו ובניית תמונת המודיעין המקדימה, העניק ראמ"ן למודיעין הימי ולשניים מקציניו את פרס החשיבה היוצרת על שמו של אל"ם עוזי יאירי. זו הייתה סגירת מעגל מרגשת: בדיוק עשור שנים לאחר נפילתו של יאירי בפיגוע במלון "סבוי", סוכל, בהצלחה מרובה, פיגוע ראווה ימי במאפיינים דומים.
תפיסת ספינת המחבלים אנג'ל - בליל 4 באוגוסט 1988 הצליח המודיעין הימי לממש לכידת ספינת מחבלים בים האדריאטי. הספינה "אנג'ל" שנרכשה ביוון על ידי ארגון הפת"ח בשנת 1983 הייתה לספינה הגדולה והמודרנית ביותר שברשות הארגון. ביולי 1988 נשלחה הספינה לסדרת שיפוצים מקיפה בנמל דוברובניק שביוגוסלביה. המודיעין שעקב אחריה נודע כי היאכטה אנג'ל סיימה את השיפוץ והיא מפליגה מיוגוסלביה ללוב, שנשאה עליה קבוצת קציני פת"ח. היא יורטה כ-25 מיל מדרום למפרץ טרנטו באיטליה על ידי ארבע ספינות סער – אח"י יפו (סער 4), אח"י קשת (סער 4.5), אח"י מולדת (סער 4), ואח"י גאולה (סער 4.5 חוחית), בפיקוד המש"ט אל"ם יוסי לוי (קצין). ארבעה קצינים מהכוח הימי של הפתח נעצרו והיאכטה הושטה לחיפה.
הפזורה הפלסטינית והטרור הימי > סיכול מתקפת סירות נשק בחג שבועות

בשנת 1990 התמודד המודיעין הימי עם אחת הפרשיות המורכבות והמסובכות שידע אי פעם. מדובר בסיכול פיגוע שנועד להתבצע באמצעות אונית-אם, ועליה שש סירות מהירות החמושות במטל"רים, מקלעים טילי כתף נ"מ, ו-17 מחבלים אשר תוכנן לפגוע בתל אביב. הניסיון נעשה על ידי ארגון החזית לשחרור פלסטין של אבו עבאס ובסיוע צמוד של הקומנדו הימי הלובי. המודיעין הימי איתר את כוונת ומתווה הפיגוע, את שלבי ההכנות הממושכות וכן את מועד יציאת הכוח מלוב. הטמעת המודיעין בקרב הכוחות הלוחמים הייתה במיטבה וחיילי צה"ל ידעו למה לצפות. עם זאת, לא עלה בידי המודיעין הימי להצביע מבעוד מועד על זהות אונית האם ועל כך שהיא יצאה לדרכה מאזור בנגאזי ולא מהאזור שבו התארגנה החוליה בסמוך לטריפולי. 
המודיעין הימי פרסם שתי התרעות קונקרטיות בליל חג השבועות. האחת, מידית, פורסמה כיממה לפני גילוי סירת המחבלים הראשונה, והשנייה - התרעת בזק שפורסמה בליל חג השבועות, כ-6 שעות לפני גילוי סירת המחבלים הראשונה. הרמטכ"ל, ראש אמ"ן וקציני מודיעין בכירים נוספים שיבחו את עבודת המחקר שנעשתה במודיעין חיל הים.
מחשש הסיורים הימיים הורידה אניית האם את הסירות במרחק רב מהחוף הישראלי. לסירות אזל הדלק והמחבלים היו מותשים. סירת הפיקוד נעצרה ללא דלק והתגלתה על ידי תחנת מכ"ם חוף במרחק 16 מייל מקיבוץ געש כשהיא ללא תנועה. לעברה הוזנק דבור 901 בפיקוד שי שמש אשר הגיע אליה כעבור 45 דקות וצוותה נכנע ללא קרב. שאר שלוש הסירות פנו לכיוון דרום-מזרח, וכאשר אזל הדלק לשתיים מהן, עצרו כל השלוש למנוחה ועגנו במשך מספר שעות במרחק 25 מיל מאשדוד. אף ספינת ח"י לא גילתה אף לא סירת מחבלים אחת משלוש הסירות, בשום שלב של הפיגוע - אף על פי שהשלוש עגנו בגזרת הסיור של סטי"ל ח"י. עם אור הבוקר העבירו המחבלים את יתרת הדלק והתרכזו לסירה אחת שנעה לרצועת עזה. מכ"ם אשדוד, אשר רוב הפעילות הייתה בגזרתו, לא גילה את הסירה שהגיעה עד לטווח 4.5 מיל מאשדוד, והיא נתגלתה על ידי תחנת מכ"ם ארז. בסיוע מטוס קל נרדפה הסירה בירי על ידי דבור 909, בפיקוד רוני שדה. הדבור לא הצליח להשיג אותה ופתח באש בטווח רחוק ואף כיוון אליה מסוקי תקיפה. הסירה הבורחת לא נפגעה מהירי. היא הגיעה לחוף שטח אש 608. ואנשיה ברחו לתוך החולות, נרדפים על ידי מסוקי קרב. חלקם נכנעו ונתפשו שם על ידי כוח יבשתי.
השאיפה של חיל הים לעצור את המחבלים לפני שיגיעו לחופי המדינה לא מומשה. את המידע שהמחבלים מצטיידים בספינות מהירות הביא המודיעין הימי שנים קודם לכן. הצטיידות בספינות בט"ש מהירות קיבלה עדיפות רק כאשר קיבל האלוף אברהם בן שושן את הפיקוד על החיל. לאחר האירוע הזמין מפקד חיל הים מיכה רם שש ספינות דבורה נוספות.
מאז סיכול הניסיון חלה הפסקה ארוכה בניסיונות ארגוני המחבלים לביצוע פיגועים באמצעות אוניות אם. המודיעין הימי ומערך הגילוי החופי של חיל הים דרוכים וערניים כדי למנוע פיגוע כזה. כוחות חיל הים הישראלי ממשיכים בפעילות הביטחון השוטף. עם הזמן שודרגו כל ספינות הבט"ש של חיל הים לספינות מהירות.
מלחמת המפרץ הראשונה

מבחינתו של חיל הים הישראלי, לא היו למלחמה זו היבטים משמעותיים הראויים לציון, הגם שהוא נערך, בהתאם להערכות המודיעין, לאפשרות שהעיראקים ינסו לפגוע בנמלי ישראל ובכלי שיט של חיל הים באמצעות כלי טיס החמושים בטילי אוויר-ים ייעודיים (כגון "אקסוסט", C-601 ועוד). לעיראקים היה ניסיון מבצעי בתחום זה, שכן חיל האוויר העיראקי פגע בפריגטה האמריקאית "סטארק" באמצעות טילי אוויר-ים מסוג "אקסוסט" בשעה שהיא פעלה בצפון המפרץ הפרסי בשנת 1987 (בזמן מלחמת איראן–עיראק).
מאידך, באותה מלחמה שולב המודיעין הימי במעקב שקיימה קהילת המודיעין אחר ההכנות למלחמה (בין אוגוסט 1990 לינואר 1991). המודיעין הימי תרם את חלקו ובנה את תמונת ההצטברות של כלי השיט הצבאיים מציי הקואליציה ובראשם ארצות הברית במפרץ הפרסי, וכן עקב אחר תנועת אוניות התובלה (הצבאיות והאזרחיות) שהובילו את הגייסות שהשתתפו בלחימה הקרקעית.
העיסוק הנרחב בתובלות אמל"ח באותה מלחמה, העמיק את יכולותיו של המודיעין הימי בתחום מחקר הספנות וזאת לא רק בהקשר של ארגוני טרור ופיגועים, אלא גם בהקשר של תובלת אמל"ח וציוד אסטרטגי למדינות ערב השונות ולאיראן מרחבי העולם, ובמיוחד מדרום מזרח אסיה.
מלחמת המפרץ הראשונה > מבצעים נגד הטרור בין מלחמות לבנון > פעילות מבצעית בלבנון ומבצע "שירת הצפצפה"

הלחימה בלבנון, בעיקר מול ארגון חזבאללה, נמשכה גם אחרי סיום מלחמת לבנון, במה שהוגדר כרצועת הביטחון. כחלק מהלחימה בוצעו גם מבצעים של שייטת 13, שהגיעו ליעדם בדרך הים.
מבצע "שירת הצפצפה", שנערך בליל 4–5 ספטמבר 1997 בחוף לבנון, הסתבך, כשכוח של לוחמי השייטת נפגע באזור העיירה אנצרייה ותריסר לוחמים נהרגו. יש חילוקי דעות בין המשפחות והמערכת הצבאית באשר לסיבות האסון. כנגד תיאור לחימה בכח אויב יש הטוענים שהאסון נגרם עקב תקלה במטענים שנשאו הלוחמים. בארבע ועדות חקירה שבדקו את האירוע – שבשתיים מהן שולבו קציני מילואים בכירים ממערך המודיעין הימי, לא נמצאה עדות לפעילות של כוח אויב חמוש בשטח. למרות הנאמר לעיל, הניחה ועדת האלוף גבי אופיר שהיו בשטח גם מטעני אויב שהתפוצצו על הכוח. כתוצאה מההנחה של המצאות מטעני אויב בשטח ועל רקע אי מציאת העדות לכך שכוח אויב פעל בשטח בזמן האירוע, נותרה הדילמה האם היה זה מארב אקראי של חזבאללה או מארב מתוכנן מראש, שנפרש בשטח בעקבות מידע מוקדם שהגיע לידיהם.
ב-31 באוגוסט 2007 התפרסמה בעיתון "מעריב" הערכה לפיה דליפה מודיעינית משידורים גלויים של מזל"ט ישראלי לפני המבצע היא שאפשרה לחזבאללה להציב מארב מתוכנן. בתחילת אוג' 2010 פרסם מנהיג חזבאללה נסראללה סרטון, שלדבריו נקלט מערוץ לא מוצפן של מזל"ט ישראלי שסרק את השטח במשך כשבועיים לפני האירוע. לדברי נסראללה, התמונות שיורטו הן שחשפו בפניהם את נתיב הכוח ואפשרו להם להציב מארב ללוחמי הקומנדו הימי. דברי נסראללה, ששאף להדוף את השלילה הציבורית בלבנון על רצח ראש ממשלת לבנון, סעד אל-חרירי, ולהעמיד את חזבאללה כמנצח. מועלים כחיזוק לתיזה שגרסה כי הופעל מארב מתוכנן כלפי הכוח.
ראש מספן המודיעין שי ברוש שעקב בזמן אמת אחרי ההתרחשות, עברו כלוחם ומפקד שייטת 13 הכשירו להבין בדיוק את התנועות בשטח. כבר סמכא עיקרי לנושא, משוכנע ברוש לחלוטין, כי ”לחזבאללה לא היה קשר לאסון השייטת.” מסקנותיו הן שלא היה שום מארב ואף לא מוקש. ההרוגים והפצועים בכח נבעו מפיצוץ מטעני החבלה שנשאו איתם הלוחמים. ראש אמ"ן אלוף משה יעלון תמך במסקנותיו של ברוש.
למרות דברים אלה של שי ברוש קיבלו ועדות החקירה שהכח נתקל במוקשים רבי עוצמה. דרישת אב שכול לחקירה נוספת הועלתה לבג"ץ ונדחתה.
מלחמת המפרץ הראשונה > מבצעים נגד הטרור בין מלחמות לבנון > תפיסת אוניית הנשק "קארין איי"

לאחר החתימה על הסכם אוסלו א' בשנת 1993 וכניסת גורמי הרשות הפלסטינית לגדה המערבית ולרצועת עזה, ניסו הפלסטינים להחדיר אמל"ח בדרך הים לרצועת עזה. בתחילה נעשו הניסיונות באמצעות כלי שיט קטנים יחסית דוגמת הספינות "חסן" ו"סנטוריני", שהובילו אמל"ח שנשלח מלבנון לרצועת עזה. האמל"ח ב"סנטוריני" - שנתפסה ב-5–7 מאי 2001 - הוסלק בחביות, שהכוונה הייתה להטילן מול חופי עזה שם דייגים היו אמורים לאסוף אותן. ניסיונות אלה סוכלו בעקבות מעקב מודיעיני מוצלח של מספן מודיעין.
הניסיון המשמעותי בהקשר זה התבצע בהובלה וביוזמה של גורמים בכירים ברשות הפלסטינית, שבראשה עמד יאסר ערפאת שידע על התוכנית ודחף למימושה. המדובר בתובלת האמל"ח על גבי האונייה קארין איי, שהמודיעין עקב במשך תקופה ארוכה אחרי ההתארגנות למימוש ההברחה, שהתבצעה במעורבות של איראן וחזבאללה. משהתגבשה תמונת המודיעין בדצמבר 2001, לרבות זהות האונייה ומסלול הפלגתה מנמל איראני, החלה פעילות מבצעית שנועדה לסכל את העברת האמל"ח. בסופו של דבר בחודש ינואר 2002 לכד חיל הים בים האדום את הספינה "קארין איי", במסגרת מבצע "תיבת נוח". על הספינה נתפסה כמות רבה יחסית של אמל"ח – יותר מחמישים טונות. על עבודת המודיעין שהובילה לתפיסת האונייה זכה המודיעין הימי לפרס ראש אמ"ן לחשיבה יוצרת על שם עוזי יאירי.
ההתעצמות הימית במדינות העימות מאז מלחמת המפרץ > הופעת איראן בפעילות ימית עוינת במרחב

בעקבות מלחמת איראן–עיראק, ובהמשך מלחמת המפרץ ומלחמת עיראק מתבלטת איראן כמעצמה ימית במפרץ הפרסי ובשנים האחרונות גם בים האדום. "זרועותיה" הימיות מגיעות גם לים התיכון באמצעות אספקת אמל"ח ימי מתקדם, פרי ייצור התעשייה הביטחונית האיראנית, לסוריה ולחזבאללה בלבנון ולארגוני הטרור ברצועת עזה. איראן פיתחה את העוצמה הימית שלה בשני מישורים:
חיל הים המסורתי, שהיה קיים עוד בימיו של השאה, עבר תנופת פיתוח הן ברכש ממקורות זרים (לדוגמה, צוללות "קילו" מתוצרת ברית המועצות וטילים ימיים מתוצרת סין) וכן מבנייה עצמית (כלי שיט שטח וצוללות ננס).
הזרוע הימית של משמרות המהפכה, שהצטיידה בכלי שיט קטנים ובאמל"ח בעל מאפיינים של לוחמת שטח ולוחמת קומנדו ימי.
במקביל התפתחה מאוד התעשייה הביטחונית האיראנית, שהתמחתה בין השאר בפיתוח ובייצור של מגוון טילים ימיים, שביחס לחלקם הם קיבלו רישיונות ייצור מסין (לדוגמה, הטילים נגד ספינות מסדרת C ובהם C-802, C-801, C-704, C-701 ועוד). בתוך זמן קצר החלו טילים אלה להגיע לזירה הקרובה ונכנסו לשימוש הן בחזבאללה בלבנון והן בחיל הים הסורי. ניסיונות שנעשו – אך לא צלחו – להעביר טילים נגד ספינות לרצועת עזה. בנוסף מעבירה איראן לאזור נשק תת-מימי כגון טורפדו ומוקשים ימיים.
איראן, שעד נפילת השאה הייתה ידידה לישראל, נהפכה מאז המהפכה האסלאמית שחולל רוחאללה ח'ומייני באיראן ליעד מודיעיני מבחינתו של המודיעין הימי, לא רק בגלל עוצמתה הימית במרחב המפרץ הפרסי ובאוקיינוס ההודי, אלא בעיקר משום מדיניות ייצוא המהפכה למדינות הקרובות, שבא לידי ביטוי הן באספקת אמל"ח ימי מתקדם (ובכלל זה טילים נגד כלי שיט, טורפדו ומוקשים ימיים) והן בסיוע בגיבושה של חשיבה מבצעית רלוונטית בתווך הימי.