ספרות מצרים העתיקה
תפקידים ספרותיים: חברתיים, דתיים וחינוכיים

לאורך ההיסטוריה של מצרים העתיקה, יכולת הקריאה והכתיבה היו הדרישות העיקריות לכהונה בתפקידים ציבוריים, אף על פי כן, פקידי ממשל נעזרו בעבודתם היומיומית על ידי קבוצה חברתית מובחרת ויודעת קרוא וכתוב המכונה לבלרים. כפי שמעיד פפירוס אנאסטאזי א מתקופת ראמסייד, ניתן היה לצפות מלבלרים אפילו, לפי וילסון, "... לארגן חפירה של אגם ובניית רמפת לבנים, לקבוע את מספר האנשים הדרושים להובלת אובליסק ולארגן אספקה למשימה צבאית". מלבד תעסוקה ממשלתית, הוצעו שירותי לבלרים לניסוח מכתבים, מסמכי מכירה ומסמכים משפטיים היו מבוקשים לעיתים קרובות על ידי אנשים אנאלפביתים. עדיין קשה לקבוע את השכיחות ואת אחוז האוריינות בחברה המצרית. אנשים יודעי קרוא וכתוב נחשבים ל-1-15% מהאוכלוסייה בהתבסס על ראיות מוגבלות מאוד. האחוז השתנה לפי תקופה ואזור. היתר היו חקלאים אנאלפביתים, רועים, בעלי מלאכה ופועלים אחרים, וכן סוחרים שנזקקו לעזרתם של מזכירים לבלרים. מעמדו המיוחס של הלבלר על פני עובדי כפיים שאינם יודעים קרוא וכתוב היה נושא לטקסט הדרכה פופולרי מתקופת ראמסייד, "הסאטירה אודות בעלי המלאכה", שבו לעג למקצועות נמוכים ובלתי רצויים, למשל, קדר, דייג, מכבס וחייל, והיללו את מקצוע הלבלר. יחס משפיל דומה כלפי אנאלפביתים מתבטא ב"הוראת חתי" (Teaching of Khety) מתקופת הממלכה התיכונה, ששימשה לחיזוק מעמדם הרם של הלבלרים בתוך ההיררכיה החברתית.
מעמד הלבלרים היה הקבוצה החברתית שאחראית לתחזוקה, העברת וקדושה של קלאסיקות ספרותיות וכתיבת יצירות חדשות. יצירות קלאסיות, כמו סיפורו של שאנהת והוראותיו של אמנמחת, הועתקו על ידי תלמידי בית הספר כתרגילים פדגוגיים בכתיבה ובמטרה להנחיל את הערכים האתיים והמוסריים הנדרשים שייחדו את המעמד החברתי של הלבלר. כתבי חוכמה מסוגת "הוראות" מייצגים את רוב הכתבים הפדגוגיים שנכתבו על אוסטרקונים במהלך תקופת הממלכה התיכונה; סיפורים עלילתיים, כגון שאנהת והשליט נפר כא רע והגנרל סאסנט (אנ'), הועתקו רק לעיתים נדירות לתרגילים בבית הספר עד לתקופת ממלכה החדשה. ויליאם קלי סימפסון (אנ') מתאר סיפורים נרטיביים כמו שאנהת ומלח הספינה הטרופה כ"...הוראות או תורות במסווה של נרטיבים", שכן הגיבורים הראשיים של סיפורים אלה גילמו את המעלות המקובלות של היום, כמו אהבת הבית או הסתמכות עצמית.
ישנם מקרים ידועים שבהם מצרים שאינם לבלרים ידעו קרוא וכתוב והייתה להם גישה לספרות קלאסית. מננה, שרטט שעבד בדיר אל מדינה בתקופת השושלת העשרים של מצרים, ציטט קטעים מסיפורי תקופת הממלכה התיכונה - האיכר צח הלשון וסיפורו של מלח הספינה הטרופה - במכתב הדרכה בו נוזף בבנו הסורר. בן זמנו של מננה, חורי, הלבלר המחבר של המכתב הסאטירי בפפירוס אנאסטאזי א, הזהיר את הנמען שלו על כך שהוא ציטט את הוראתו של הארדג'דף באופן בלתי הולם של אדם שאינו לבלר, משכיל למחצה. הנס-ורנר פישר-אלפרט (אנ') מסביר עוד על עלבון החובבן הנתפס בספרות האורתודוקסית:
מה שעשוי להתגלות מהתקפתו של חורי על האופן שבו כמה לבלרים מתקופת ראמסייד חשו מחויבים להפגין היכרות רבה או פחותה עם ספרות עתיקה, הוא התפיסה שהיצירות הנכבדות הללו נועדו להיות ידועות במלואן ולא לשמש לרעה כאמירות פופולריות שהגיחו במכוון מהעבר. הקלאסיקות של התקופה היו אמורות להיזכר במלואן ולהיות מובנות ביסודיות לפני שיצוטטו אותן.
ישנן עדויות מוגבלות אך מוצקות בספרות ובאמנות המצרית לתרגול של קריאה בעל פה של טקסטים לקהל. מילת הביצוע בעל פה "לדקלם" (šdj) הייתה קשורה בדרך כלל לביוגרפיות, מכתבים ולחשים. השירה (ḥsj) נועדה לשירי הלל, שירי אהבה, קינות קבורה ולחשים מסוימים. שיחות כמו נבואת נפרטי מציעים כי חיבורים נועדו לקריאה בעל פה בקרב מפגשי עילית. באלף ה-1 לפנה"ס מחזור הסיפורים הקצרים (אנ') הדמוטי שבמרכזו מעשיו של פטיזה (אנ'), הסיפורים מתחילים בביטוי "הקול אשר לפני פרעה", המעיד על כך שהועבר בעל פה וקהל היה מעורב בקריאתו. קהל בדיוני של פקידי ממשל בכירים וחברי חצר המלוכה מוזכר בחלק מהכתבים, אך ייתכן שהיה מעורב קהל רחב יותר שאינו יודע קרוא וכתוב. לדוגמה, אסטלת הלוויה של סנוסרת הראשון (ראשית 1971–1926 לפנה"ס) מזכירה במפורש אנשים שהתאספו והקשיבו ללבלר ה"מדקלם" את כתובות האסטלה בקול רם.
הספרות שירתה גם מטרות דתיות. החל מכתבי הפירמידות מתקופת הממלכה הקדומה, יצירות ספרות קבורה שנכתבו על קירות הקברים, ואחר כך על ארונות קבורה, ופפירוסים שהונחו בתוך קברים, נועדו להגן ולטפח נשמות בחיים שלאחר המוות. זה כלל שימוש בכישופים קסומים, לחשים ופזמונים ליריים. עותקים של כתבים ספרותיים שאינם קבורתיים ונמצאו בקברים לא מלכותיים מעידים על כך שהמתים יכולים לבדר את עצמם בחיים שלאחר המוות על ידי קריאת כתבי "הוראות" וסיפורי מעשיות אלה.
למרות שיצירת הספרות הייתה בעיקרה עיסוק גברי, החוקרים מניחים שמספר יצירות נכתבו על ידי נשים. לדוגמה, נמצאו מספר אזכורים לנשים כותבות ואף שרדו מכתבים פרטיים שנשלחו ונקלטו על ידי נשים. עם זאת, אדוארד פרנק וונטה (אנ') טוען כי אפילו בהתייחסויות מפורשות לנשים הקוראות מכתבים, ייתכן שנשים העסיקו אחרים כדי לכתוב מסמכים.