stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צרפתים
היסטוריה > גאליה הקלטית והרומאית

בתקופה הפרה-רומאית אזור גאליה, שהוא השטח במערב אירופה בו נמצאות כיום צרפת, בלגיה, שווייץ, מערב גרמניה וצפון איטליה היה מיושב על ידי עמים קלטים שונים שנקראו כולם על ידי הרומאים בשם "גאלים". בשנים 58–51 לפנה"ס נכבש האזור על ידי צבאותיו של יוליוס קיסר והפך לחלק מהקיסרות הרומית. במשך חמש המאות הבאות התערבבו שתי התרבויות ויצרו את מה שנקרא כיום התרבות הגאלו-רומאית. השפה הגאלית הוחלפה על ידי לטינית וולגרית שמאוחר יותר תתפתח לשפה הצרפתית. כיום ניתן למצוא רמז לתרבות הקלטית בצרפת באזור ברטאן שבמערב צרפת, אולם לא מדובר בשאריות של התרבות הגאלית מלפני הכיבוש הרומי אלא לעדות להגירה של קלטים מהאיים הבריטים במהלך המאה ה-5 לספירה.
היסטוריה > הממלכה הפרנקית

לאחר דעיכתה של הקיסרות הרומית במערב אירופה החלו לפלוש לאזור גאליה הפרנקים, שבטים גרמאניים שחצו את נהר הריין מאזור גרמניה והולנד של היום בין המאה ה-3 למאה ה-7. שיירים לשפה העתיקה בה דיברו הפרנקים ניתן למצוא כיום בשפה הפלמית צרפתית בצפון צרפת ובשפה הפרנקית בה מדברים במחוז לורן במזרח צרפת. שבט גרמאני נוסף שפלש לגאליה באותה תקופה היו האלמאנים, שהתיישבו במזרח צרפת של היום והותירו את חותמם בשפה האלזסית המדוברת כיום במחוז אלזס, שפה שהתפתחה מתוך אלמאנית.
בתחילת המאה ה-6 הפרנקים, תחת הנהגתו של המלך המרובינגי כלוביס הראשון ובניו, ביססו את שליטתם על מרבית שטחה של צרפת המודרנית. במאות ה-9 וה-10 פלשו לצפון-מערב צרפת הנורמנים, שבטים ויקינגים שהגיעו מאזור דנמרק ונורווגיה של היום, שהעניקו את שמם למחוז נורמנדי. הנורמנים התערבבו עם האוכלוסייה המקומית והמירו את דתם לנצרות, ובמאה ה-11 חצו את התעלה האנגלית כדי לכבוש את אנגליה בראשותו של ויליאם הכובש.
היסטוריה > העולם החדש

ב-900 השנים שלאחר הפלישה הנורמנית אוכלוסייתה של צרפת נותרה יציבה יחסית. בניגוד למדינות אירופאיות אחרות כגון אנגליה או ספרד צרפת לא חוותה גלי הגירה מאסיביים לעולם החדש, מלבד ההוגונוטים שברחו בהמוניהם במהלך מלחמות הדת. מהגרים צרפתים הקימו במהלך המאה ה-17 מושבות מסחר ברחבי העולם, כשהחשובות והגדולות בהם היו אקדיה (מזרח קנדה של היום) ולואיזיאנה, ובנוסף מושבות קטנות באפריקה, ובאיים הקאריביים. בשנת 1608 הוקמה העיר קוויבק כבירת צרפת החדשה, אולם למרות גודלה העצום של הטריטוריה הצרפתית בצפון אמריקה שהשתרעה ממפרץ הדסון בצפון ועד למפרץ מקסיקו בדרום, עד שנת 1763 התיישבו בה 65,000 מתיישבים בלבד. 30,000 מתיישבים צרפתים נוספים התיישבו במאה ה-18 באיים הקאריביים, ובעיקר בסן-דומינגה (האיטי של היום).
היסטוריה > הרפובליקה הצרפתית

לאחר המהפכה הצרפתית וכינונה של הרפובליקה הצרפתית הזהויות, השפות והתרבויות של המחוזות הצרפתיים השונים החלו להיטמע בתוך זהות צרפתית לאומית יחידה וההבדלים בין תושבי המחוזות השונים נמחקו בהדרגה. מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870 חיזקה מאוד את הפטריוטיות הצרפתית, במיוחד לאחר אובדן מחוז אלזס-לורן לגרמניה. כ-11% מתושבי המחוז שהוטמע בתוך האימפריה הגרמנית היו דוברי צרפתית כשפת אם ויתר תושבי צרפת ראו בהם כ"אסירים" בגרמניה. אולם הממשל הגרמני היה סובלני לשימוש בשפה הצרפתית והיא נותרה כשפת הלימוד הרשמית באזורים בהם היה רוב דובר צרפתית.
ב-24 באוקטובר 1870 פורסם צו כרמיה על ידי שר המשפטים הצרפתי דאז אדולף כרמיה, שהעניק אזרחות צרפתית אוטומטית לכל יהודי אלג'יריה. במהלך פרשת דרייפוס בסוף המאה ה-19 גברה האנטישמיות בצרפת ואנשי רוח צרפתים כגון שארל מוראס הקימו את תנועת אקסיון פראנסז האנטישמית שראתה בצרפת מלוכה קתולית והתנגדה להגדרה הרפובליקנית לפיה כל תושבי צרפת הם צרפתים ללא קשר במוצאם או דתם.
היסטוריה > העת המודרנית

גלי הגירה רציפים במאה ה-19 וה-20 נטמעו בקצב מהיר בתרבות הצרפתית. הדמוגרפיה הצרפתית החלה להשתנות באמצע המאה ה-19 עם המהפכה התעשייתית. הקצב המהיר של הצמיחה התעשייתית בצרפת משכה אליה מיליוני מהגרים במהלך המאה הבאה, בעיקר מפולין, בלגיה, פורטוגל וספרד. בין השנים 1915 ל-1950 היגרו לצרפת מהגרים רבים מצ'כוסלובקיה, הונגריה, רוסיה, סקנדינביה ויוגוסלביה.
בשנות החמישים החל גל הגירה גדול של יהודים לצרפת מהקולוניות הצרפתיות באלג'יריה, מרוקו ותוניסיה. כ-235,000 יהודים צפון אפריקאים היגרו לצרפת בין השנים 1956 ל-1967 בתקופת מלחמת העצמאות של אלג'יריה ולאחר מתן העצמאות לקולוניות. בנוסף ליהודים צרפתים רבים היגרו מאלג'יריה לצרפת בתקופת המלחמה, כ-900,000 מהגרים בשנת 1962 בלבד. כמו כן צרפתים רבים היגרו לצרפת במהלך שנות ה-60 וה-70 מהקולוניות לשעבר בדרום-מזרח אסיה, בעיקר מווייטנאם וקמבודיה.
בשנות ה-60 הגיע גל הגירה גדול של מהגרי עבודה לצרפת על ידי יזמים צרפתיים שחיפשו כח עבודה זול, בעיקר ממדינות המגרב. בשנת 1976 אישר ראש ממשלח צרפת דאז ז'אק שיראק חוק איחוד משפחות בצרפת ובכך ביסס את מעמדם של המהגרים ומשפחותיהם בצרפת. אמנם ההגירה לצרפת כיום קטנה יחסית למדינות אחרות באירופה, אולם הכמות הרבה של מהגרים ממדינות ערב ומאפריקה שהגיעו למדינה בחמישים השנה האחרונות העלתה מתחים רבים בנושאי גזע, דת ותרבות במדינה שנחשבה במשך מאות שנים כהומוגנית ביותר.
מוצא אתני

התפיסה המסורתית של ההיסטוריה הצרפתית מתחילה עם השבטים הגאלים העתיקים, ואכן הזהות הלאומית הצרפתית רואה בדרך כלל בגאלים כאבותיהם של הצרפתים. ורקינגטוריקס, המנהיג הגאלי שניסה לאחד את כל השבטים הגאלים באזור נגד הכיבוש הרומי והובס לבסוף על ידי יוליוס קיסר, נחשב על ידי הצרפתים כמנהיגם הלאומי הראשון. גם בקומיקס המפורסם אסטריקס הדמויות הראשיות הם גאלים פטריוטים הנלחמים נגד הרומאים, וכיום המונח "גאלים" (Gaulois) בצרפתית הוא מונח המבדיל בין צרפתים שנולדו בצרפת לבין מהגרים הגרים בה.
אולם התפיסה של הגאלים כאבותיהם של הצרפתים לא הייתה קיימת תמיד אלא התפתחה עם הזמן. לפני המהפכה הצרפתית רק האיכרים והמעמד התחתון הזדהו עם הגאלים בעוד שהאצולה ראתה בפרנקים את אבותיהם. רק במאה ה-19 אינטלקטואלים השתמשו בזהות הלאומית הגאלית ככח מאחד בין כל העם הצרפתי.
מאז הקמתה של הרפובליקה הצרפתית השלישית בשנת 1871 המדינה נמנעה מלחלק רשמית את העם לקטגוריות אתניות. בניגוד למפקד האוכלוסין של ארצות הברית המפקד הצרפתי אינו דורש מהאזרחים הצרפתים לענות על שאלות בנוגע למוצאם האתני או לדתם. תפיסת הזהות הצרפתית הרפובליקאית, המקובעת בחוקה הצרפתית, קובעת כי "צרפתי" הוא לאום, ולא מוצא אתני.
שפות > בצרפת

רוב הצרפתים דוברים את השפה הצרפתית כשפת אם והיא השפה הרשמית במדינה לפי חוקת צרפת. אולם במחוזות שונים בצרפת ניתן גם לשמוע שפות מקומיות, כגון אלזסית, אוקסיטנית, קורסיקאית, בסקית, ברטונית ועוד. כמו כן בשל כמות המהגרים הרבה שהגיעה למדינה מצפון אפריקה ישנם דוברי ערבית רבים בצרפת.


להלן רשימת השפות הנפוצות בצרפת לפי מספר הדוברים:
| שפה | מספר הדוברים בצרפת | מחוז עיקרי |
| --- | --- | --- |
| צרפתית | 53,500,000 | כל המדינה |
| אוקסיטנית | 1,940,000 | אוברן, גסקוניה, לנגדוק, לימוזן, פרובאנס |
| אלזסית | 1,500,000 | אלזס |
| ערבית | 940,000 | כל המדינה |
| פורטוגלית | 750,000 | כל המדינה |
| ברטונית | 225,000 | ברטאן |
| פיקארדית | 200,000 | פיקרדי, נור-פה דה קאלה |
שפות > מחוץ לצרפת

השפה הצרפתית מדוברת כיום על ידי למעלה מ-70 מיליון איש ברחבי העולם כשפת אם, במיוחד בקולוניות הצרפתיות לשעבר. אולם לא כל דוברי הצרפתית בעולם נחשבים ל"צרפתים", למשל דוברי צרפתית בשווייץ או בבלגיה. מספר גדול של צאצאי צרפתים ברחבי העולם דוברים צרפתית כשפת אם בנוסף לשפה נוספת, למשל קנדים רבים ממחוז קוויבק הדוברים צרפתית ואנגלית כשפות אם.
אוכלוסיות בעלות מוצא צרפתי > קנדה

כעשרה מיליון מתושבי קנדה כיום הם ממוצא צרפתי וכשבעה מיליון מתוכם דוברים צרפתית. מחוז קוויבק, שם יותר מ-95 אחוז מהאוכלוסייה הם דוברי צרפתית כשפת אם או כשפה שנייה או שלישית, משמש עד היום כמרכז התרבות הצרפתית ביבשת אמריקה. בעוד שלפי חוק השפות הרשמיות של קנדה השפות האנגלית והצרפתית הן בעלות מעמד שווה בכל מוסדות הממשלה הפדרלית, השפה הצרפתית היא השפה הרשמית היחידה בממשל של מחוז קוויבק. ישנן קהילות אחרות של קנדים צרפתים ברחבי קנדה בנוסף לקוויבק, למשל במחוז אונטריו, שם חיים כיום כ-1 מיליון תושבים ממוצא צרפתי מתוכם 400,000 דוברי צרפתית.
אוכלוסיות בעלות מוצא צרפתי > ארצות הברית

בארצות הברית חיים כיום בין 13 ל-16 מיליון אזרחים ממוצא צרפתי, כ-5% מהאוכלוסייה הכוללת, והם מרוכזים בעיקר במדינות לואיזיאנה, ניו אינגלנד ובחלקים של המערב התיכון. הקהילה הצרפתית בלואיזיאנה מורכבת מקריאולים, שהם צאצאי המתיישבים הצרפתים באזור זה של צרפת החדשה, ומקייג'ונים, שהם צאצאי מתיישבים מחבל אקדיה שגורשו משם על ידי הבריטים בשנת 1758. מרבית הקהילה הצרפתית בניו אינגלנד מורכבת מצאצאי מהגרים שהגיעו לאזור מקוויבק בין המחצית השנייה של המאה ה-19 לשנות השלושים של המאה ה-20. מהגרים אלו רצו להיות חלק מהמהפכה התעשייתית בניו אינגלנד שהביאה לגידול מאסיבי בענף הטקסטיל והעץ באזור. בשנת 1900 כשליש מעובדי תעשיית הטקסטיל בניו אינגלנד היו צרפתים-קנדים. הסופר ג'ק קרואק, למשל, וכן השחקן מאט לה בלנק, הם צאצאים של מהגרי עבודה שהגיעו מקוויבק לניו אינגלנד. כיום לכרבע מאוכלוסיית ניו המפשייר מוצא צרפתי.
הוגונוטים רבים שברחו מצרפת במהלך מלחמות הדת הגיעו לקולוניות האנגליות וההולנדיות ביבשת אמריקה במהלך המאה ה-17. אולם על אף מספרם הרב, שהיה כמעט שווה בגודלו לאוכלוסייה הצרפתית בקוויבק באותה התקופה, הם נטמעו בתוך האוכלוסיות המקומיות ואיבדו את זהותם הצרפתית. ניתן כיום למצוא עדויות מעטות לקהילה זו, למשל בעיר ניו רושל שבניו יורק שנקראה על שם העיר לה רושל בצרפת שהייתה מוקד הדת ההוגונוטית בצרפת החל משנת 1568 ושממנה ברחו רבים לעולם החדש.
אוכלוסיות בעלות מוצא צרפתי > ארגנטינה

המהגרים הצרפתים לארגנטינה היוו במהלך השנים את קבוצת המהגרים השלישית בגודלה במדינה, אחרי מהגרים ספרדים ואיטלקים, מרבית המהגרים מצרפת הגיעו לארגנטינה בין השנים 1871 ל-1890, כאשר לפחות מחציתם הגיעו מדרום-מערב צרפת ובמיוחד מאזור הבסקים[דרוש מקור]. כ-17 אחוז מאוכלוסיית ארגנטינה כיום היא ממוצא צרפתי, בהם הסופר חוליו קורטאסר והשחקנית לינדה קריסטל.
אוכלוסיות בעלות מוצא צרפתי > בריטניה

במהלך ההיסטוריה היו מספר גלי הגירה מצרפת לאיים הבריטיים, כאשר הראשון והעיקרי ביניהם היה במהלך הפלישה הנורמנית שלאחריה מרבית משפחות האצולה הבריטיות היו ממוצא נורמני. במהלך מלחמות הדת בצרפת הוגונוטים וקלוויניסטים רבים ברחו מצרפת והתיישבו באנגליה, ובעיקר באזור לונדון. כיום מוערך כי כשלושה מיליון מאזרחי בריטניה הם ממוצא צרפתי, בהם הזמרת דיידו, הזמר סיימון לה-בון, השחקן אדי איזרד, השחקנית אמה ווטסון וראש עיריית לונדון בעבר בוריס ג'ונסון.
אוכלוסיות בעלות מוצא צרפתי > מקסיקו

אחרי ספרדים, צרפתים מהווים את הקבוצה האתנית האירופאית השנייה בגודלה במקסיקו. בין השנים 1814 ו-1955 היגרו תושבים רבים מהעיירה ברסלונט שבמחוז אלפ-דה-אוט-פרובאנס למקסיקו והקימו תעשיית טקסטיל שסחרה בין צרפת למקסיקו. בתחילת המאה ה-20 התגוררו כ-5,000 משפחות צרפתיות מברסלונט במקסיקו. במהלך שנות השישים של המאה ה-19, אז מקסימיליאן הראשון שלט בקיסרות מקסיקו בתמיכתו של נפוליאון השלישי היגרו למקסיקו חיילים, סוחרים ומשפחות רבות מצרפת. אפילו רעייתו של מקסימיליאן, שרלוט, הייתה ממוצא צרפתי – נכדתו של לואי פיליפ, מלך צרפת.
אוכלוסיות בעלות מוצא צרפתי > צ'ילה

בין השנים 1840 ל-1940 כ-25,000 צרפתים היגרו לצ'ילה, כ-80 אחוזים מהם מדרום-מערב צרפת ובמיוחד מאזור הבסקים. רבים מהם היגרו לאזור העמק המרכזי של צ'ילה, בו גדלים מרבית הכרמים בצ'ילה. כיום כ-500,000 מתושבי צ'ילה הם ממוצא צרפתי, בהם נשיאת צ'ילה מיצ'ל בצ'לט והרודן אוגוסטו פינושה.
אוכלוסיות בעלות מוצא צרפתי > ברזיל

בין השנים 1865 ל-1950 כ-100,000 צרפתים היגרו לברזיל. כיום מוערך כי בין חצי מיליון למיליון אזרחים בברזיל הם ממוצא צרפתי. משפחת האצולה הברזילאית ששלטה באימפריה הברזילאית במאה ה-19 הייתה ממוצא צרפתי – ענף של בית אורליאן.
הערות שוליים

↑  נתוני האוכלוסייה בתוך ומחוץ לצרפת נכונים ל-31/12/2011 ולקוחים מתוך נתוני הבנק העולמי ומשרד החוץ הצרפתי.
1 2  לפי אתר EUROSTAT.
↑  שפות צרפת באתר אתנולוג
↑  השפה הצרפתית באתר אתנולוג
↑  חוק השפות הרשמיות בקנדה
↑  צרפתים קנדים בניו המפשייר(הקישור אינו פעיל, 18.05.2018)
↑    Murray Wardrop, ‏Britons can trace French ancestry after millions of records go online, The Telegraph, 12 April 2010
↑  Expatriation, Studyrama Pro, ‏2016-01-25 (בצרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550648205171  BnF: cb133183184 (data)  GND: 4018199-6  LCCN: sh85051757  NDL: 00563748  NKC: ph117572 
מפת גאליה במאה הראשונה לספירה עם השבטים השונים שחיו באזור.
צרפת החדשה (בכחול) באמצע המאה ה-18.
במחוז קוויבק ניתן לראות עדיין השפעות צרפתיות רבות, כמו הפלר דה ליס בדגל המחוז.
כחול הוא הצבע החם ביותר

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD
 מבוסס על:  Blue Is the Warmest Color 
 בימוי:  עבדלטיף קשיש 
 הופק בידי:  עבדלטיף קשיש, ברהים צ'ואווה, וינסט מרוול 
 תסריט:  עבד-אללטיף קשיש
 עריכה:  Ghalya Lacroix 
 שחקנים ראשיים:  לאה סדו אדל אקסרכופולוס 
 מוזיקה:  Jean-Paul Hurier 
 צילום:  Sofian El Fani 
 מדינה:  צרפת, בלגיה, ספרד 
 חברת הפקה:  Canal+, RTBF, Vértigo Films, France 2, יוריאימג'ס, Wild Bunch 
 חברה מפיצה:  ורטיגו מדיה, Lucky Red Distribuzione, וודו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 באוקטובר 2013
 משך הקרנה:  179 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט להט"בי, סיפור התבגרות, סרט רומנטי, סרט ארוטי 
 מקום התרחשות:  ליל 
 תקופת התרחשות:  העשור השני של המאה ה-21 
 תקציב:  4,000,000 אירו
 הכנסות:  19,412,787 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   bluewarm
 פרסים:  פרס דקל הזהב  פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי  לשחקן צעיר (אדל אקסרכופולוס)  פרס איגוד המבקרים האמריקני לסרט בשפה זרה  פרס סזאר לשחקנית המבטיחה ביותר (אדל אקסרכופולוס)  פרס אינדפנדנט ספיריט לסרט הזר (עבדלטיף קשיש)  פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לסרט הזר הטוב ביותר  פרס פיפרסקי  פרס הקולנוע הבריטי העצמאי לסרט הזר העצמאי הטוב ביותר  פרס לואי דלוק  Dorian Award for LGBTQ Film of the Year 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
כחול הוא הצבע החם ביותר (בצרפתית: La Vie d'Adèle : Chapitres 1 et 2 – "החיים של אדל – פרקים 1 ו-2"), הידוע גם כאדל: פרקים 1 & 2, הוא סרט דרמה רומנטית צרפתי משנת 2013 שבוים על ידי עבד-אללטיף קשיש, בכיכובן של אדל אקסרכופולוס (אנ') ולאה סדו.
בשנת 2013 זכה הסרט פה אחד בפסטיבל קאן בפרס דקל הזהב לסרט הטוב ביותר.
הסרט מבוסס על רומן גרפי צרפתי משנת 2010 בעל אותו השם, שיצא לאור בצפון אמריקה בשנת 2013. הסרט זכה לשבחי ביקורת והיה מועמד לפרס גלובוס זהב לסרט הזר הטוב ביותר ופרס BAFTA לסרט הטוב ביותר בשפה זרה. ב-2014 זכה בפרס לומייר לסרט הטוב ביותר.
עלילה

אדל (אדל אקסרכופולוס) היא תלמידת תיכון מופנמת. יום אחד, בעת חציית הכביש היא מבחינה בבחורה בעלת שיער כחול ומתאהבת בה מיד. היא מנהלת מערכת יחסים עם בחור מבית ספרה, שכלפיו אין לה רגשות ובסוף מחליטה להיפרד ממנו. לאחר שאדל חולמת חלום ארוטי על הבחורה בה נתקלה ברחוב, ולאחר שאדל מתנשקת עם אחת הבנות מבית ספרה, היא מתחילה להיות מוטרדת לגבי זהותה המינית. אדל יוצאת עם ידיד הומוסקסואל לבר של הומואים. לאחר זמן מה, אדל עוברת אל בר של לסביות, שם היא מבחינה בבחורה עם השיער הכחול, ששמה אמה (לאה סדו), סטודנטית לאמנות שסיימה את לימודיה. אמה ניגשת אליה ומציגה אותה בפני חברותיה כבת דודתה. לאחר מכן, השתיים הופכות לחברות ומתחילות לבלות יותר זמן אחת עם השנייה. החברות של אדל חושדות שהיא לסבית ומתעמתות איתה. אדל ואמה מבלות במוזיאונים ובפיקניקים בפארק. מאוחר יותר הן מקיימות יחסי מין ונהפכות לבנות זוג.
בשנים הבאות מתגוררות אדל ואמה יחדיו, אדל מסיימת את בית הספר ומצטרפת לצוות הוראה בבית ספר יסודי מקומי, ואילו אמה ממשיכה את קריירת הציור שלה. אדל לא מרגישה בנוח בקרב חבריה האינטלקטואלים של אמה. אמה מעודדת את אדל לקדם את כישורי הכתיבה שלה, אך אדל אומרת לה שהיא מרגישה נוח ומאושרת שהיא איתה ושאין לה רצון להיות משהו אחר מאשר האדם שהיא הייתה כשהן נפגשו לראשונה.
מורכבויות רגשיות באות לידי ביטוי במערכת היחסים שלהן כאשר אדל מתחילה להרגיש בדידות ובלבול, ומתחילה לשכב עם בחור מהעבודה. כשאמה מגלה זאת היא מתעמתת איתה ומחליטה לסלק אותה בכוח מדירתן, ואדל נשארת שבורת לב ולבדה. הזמן עובר, ולמרות שאדל מוצאת סיפוק בעבודתה כגננת, עצב גדול מתחיל להציף אותה. השתיים נפגשות במסעדה. אדל מספרת לאמה שהיא עדיין רוצה אותה ומאוהבת בה. נראה כי עדיין יש ביניהן משיכה חזקה. הן מתנשקות אך אמה עוצרת את זה ומסבירה שיש לה בת זוג, ליזה, והן מגדלות יחד בת. אמה אמנם סולחת לאדל על בגידתה אך לא אוהבת אותה יותר. אמה מוסיפה שמערכת היחסים שלהן הייתה מיוחדת ושתמיד תהיה לה פינה חמה בלב לאדל. עם עזיבתה של אמה אדל מתמלאת ייאוש.
הסרט מסתיים כשאדל הולכת לתערוכת האמנות של אמה. על הקיר תלוי הציור שאמה ציירה את אדל בעירום. אמה לא מקדישה תשומת לב שלה לאדל, וזאת עוזבת בשקט, לאחר שיחה קצרה עם בחור שפגשה בעבר. הבחור מנסה ללכת אחריה אבל הולך בכיוון הלא נכון, ואדל נראית הולכת משם לעתיד מעורפל.
פטרה דומיטרסקו

| --- | --- |

 לידה:  18 בפברואר 1882 דוברידור, ממלכת רומניה רומניה 
 פטירה:  15 בינואר 1950 (בגיל 67) בוקרשט, הרפובליקה העממית הרומנית רומניה (1948-1952) 
 מדינה:  רומניה 
 השתייכות:   הצבא הרומני
 תקופת הפעילות:  1901–1945 (כ־44 שנים)
 דרגה:  קולונל-גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הארמייה הראשונה   מפקד הארמייה השלישית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה קרב סטלינגרד
 עיטורים
  צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
פטרה דומיטרסקו (ברומנית: petre dumitresku‏; 18 בפברואר 1882 – 15 בינואר 1950) היה גנרל רומני במהלך מלחמת העולם השנייה שהוביל את הארמייה הרומנית השלישית במערכה נגד הצבא האדום בחזית המזרחית.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

דומיטרסקו נולד ב-18 בפברואר 1882 בדוברידור, דולז'. הוא החל את דרכו הצבאית בשנת 1901 בבית הספר הצבאי להנדסה וארטילריה, וסיים את לימודיו בשנת 1903 בדרגת סגן משנה. דומיטרסקו הועלה לדרגת סגן בשנת 1906 וחמש שנים לאחר מכן הועלה לדרגת קפטן. באותה שנה, הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית בבוקרשט, וסיים את לימודיו בשנת 1913.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה דומיטרסקו היה מיור, ולאחר המלחמה, הוא העפיל מעלה בסולם הדרגות, בשנת 1920 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, בשנת 1930 הוא הועלה לדרגת בריגדיר, ובשנת 1937 הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל. משנת 1937 עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא שימש כנספח צבאי בפריז ובבריסל. לאחר חזרתו לרומניה, הוא מונה למפקד הארמייה הראשונה.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה > הצלחות ראשוניות

ב-25 במרץ 1941 הוא מונה למפקד הארמייה השלישית, וב-5 ביולי 1941 תקפו כוחותיו של דומיטרסקו את הכוחות הסובייטים בצפון בוקובינה וכבשו את צ'רנוביץ, שנכבשה על ידי הצבא האדום ב-28 ביוני 1940. לאחר מכן הוא חצה את נהר הפרוט וכבש את צפון בסרביה. לאחר מכן חיפה דומיטרסקו על האגף הימני של הארמייה ה-11, בזמן שהתקדם לעבר הדנייסטר. בשלב זה הארמייה הגרמנית ה-11 החליפה עמדות עם האיטלקים לקראת המשך ההתקדמות לעבר נהר הבוג הדרומי, ובספטמבר אותה שנה דומיטרסקו הדף ניסיון סובייטי לחצות את הדנייסטר במזרח, מאחורי הארמייה הגרמנית ה-11.
אחרי שהיטלר שכנע את יון אנטונסקו להמשיך את המלחמה מעבר גבולותיה של רומניה משנת 1940, דומיטרסקו הוביל את הארמייה השלישית לחצי האי קרים, ונטל חלק בקרב על ים אזוב. עד ה-10 באוקטובר כוחות הארמייה השלישית צעדו למרחק 1,700 ק"מ מרומניה, נלחמו ב-4 קרבות גדולים וב-42 היתקלויות קטנות.
עד לזמן הזה, הארמייה השלישית גרמה לרוסים אבדות כבדות, מעל 20,000 הרוגים ו-40,000 פצועים, ובנוסף היא לכדה 15,565 שבויי מלחמה, 149 טנקים, 128 כלי ארטילריה, יותר מ-700 מקלעים, בעוד היא ספגה 10,541 נפגעים (2,555 הרוגים, 6,201 פצועים ו-1,785 נעדרים).
עבור פעולותיו במערכה הזו, הוענק לדומיטרסקו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, והיה לרומני השני שקיבל את העיטור אחרי יון אנטונסקו. מאוחר יותר הוא קיבל גם תוספת עלי אלון לעיטור, ובאוקטובר הוא גם קיבל את עיטור מסדר מיכאי האמיץ, מדרגה שלישית.
ב-18 ביולי 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל, ובכך הפך לסגנו של אנטונסקו. זמן קצר לאחר הקידום שלו, דומיטרסקו התקדם לעבר חצי האי טאמאן, בין ים אזוב ואת הים השחור, לצורך הקמת גשר חיוני בין כוחות מדינות הציר באירופה, לבין אלה השוהים עמוק בתוך תחומי ברית המועצות.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה > נסיגה

בשל העובדה כי הכוחות הגרמנים בסטלינגרד היו זקוקים לעזרה, העביר הפיקוד הגרמני העליון רבים מחייליו של דומיטרסקו לסייע לכוחות הלוחמים בעיר, ובעקבות כך נותרו לארמייה השלישית פחות חיילים להגן בקווים הקדמיים. ב-19 בנובמבר 1942 עם שחר פתחה החזית הדרום-מערבית, בפיקודו של ניקולאי ואטוטין, במתקפה על עמדות הארמייה הרומנית השלישית על נהר הדון, כ-160 ק"מ מצפון-מערב לסטלינגרד. הארמייה הרומנית השלישית לא היוותה יריב של ממש לכוחות התוקפים; היא הייתה פרוסה בדלילות על פני חזית ארוכה, ומעט תותחי הנ"ט שעמדו לרשותה היו ברובם מדגמים מיושנים, שלא היו מסוגלים להבקיע את השריון של טנקי ה-T-34 הסובייטיים. חלק מהיחידות הרומניות גילו התנגדות עזה ובלמו את המתקפה הסובייטית במספר גזרות, אולם לאחר שקורפוסי הטנקים הוטלו למערכה, הובקעה החזית הרומנית והכוחות הניידים הסובייטיים החלו בהתקדמות מהירה בכיוון דרום-מזרח, במטרה לכתר את הכוחות הגרמניים בעורפם. עד מהרה נהדפו כוחותיו של דומיטרסקו, והסובייטים כיתרו את כוחות הארמייה הגרמנית השישית בסטלינגרד. במשך תקופה קצרה לחמה הארמייה השלישית ליד הנהר צ'יר, אולם הכוחות הסובייטים הדפה אותה בחזרה, ובדצמבר 1942 התקבלה החלטה אסטרטגית לסגת מערבה.
בין ה-26 במרץ ל-24 באוגוסט 1944, פיקד דומיטרסקו גם על הארמייה הגרמנית השישית, בנוסף על הארמייה הרומנית השלישית, ושתי הארמיות היוו את "קבוצת הארמיות דומיטרסקו". יחד, הם הצליחו לעצור את הסובייטים במהלך מבצע יאשי-קישינב הראשון, אולם ספגו מפלה במבצע יאשי-קישינב השני.
לאחר מבצע יאשי-קישינב השני, התוכנית של דומיטרסקו הייתה להגיע לבוקרשט, ולהימנע מכל היתקלויות עם הצבא האדום לאורך הדרך. עם זאת, כוחות הצבא האדום ארבו לכוחותיו של דומיטרסקו, וכאשר הגיעו שרידי הארמייה השלישית לבוקרשט, שבו הסובייטים יותר מ-130,000 חיילים רומנים. לאחר מעברה של רומניה למחנה בעלות הברית, לחמו כוחותיו של דומיטרסקו נגד כוחות גרמניה הנאצית, ושבו יותר מ-6,000 חיילים גרמנים.
ביוגרפיה > אחרי המלחמה

דומיטרסקו הועמד למשפט על פשעי מלחמה על ידי הממשלה הקומוניסטית החדשה, אך בסופו של דבר זוכה בגלל חוסר ראיות, וב-15 בינואר 1950 מת באופן טבעי בביתו בבוקרשט.
מרק ודרש

| --- | --- |

 לידה:  13 בספטמבר 1870 אוז'הורוד, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  12 באוגוסט 1961 (בגיל 90) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Weinberger Majer 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1948)  פרס קושוט (1960) 
 
מזרקת השלום של מרק ודרש קבוצת פסלים בבודפשט ( הוקמה לאחר מותו בשנת 1962)
מקבוצת פיסול מזרקת שלום (קטע) אישה עם כינור
מקבוצת פיסול מזרקת השלום (חלק) גבר עם ספר
מרק וֶדְרֶש (במקור: מאייר (מאיר) ויינברגר, בהונגרית: Vedres Márk; אוז'הורוד, 13 בספטמבר 1870 – בודפשט, 12 באוגוסט 1961) היה פסל יהודי-הונגרי. סגנונו הוא מטמורפוזה של קוביזם וניאו קלאסיציזם. זכה בפרס קושוט פעמיים (פרס המקביל בהונגריה לפרס ישראל).
ביוגרפיה

מרק ודרש נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל ויינברגר ורוזה גוטמן. הוא היה תלמידו של שימון הולושי במינכן ושל אוגוסט רודן בפריז. הוא חי ועבד בבודפשט משנת 1915. בתקופת היצירה המוקדמת שלו יצר פסלי ברונזה קטנים בעלי מבנה קלאסי שהדגישו את הצורות האופייניות של גוף האדם וכן עסק בפיסול תבליטים שכיבדו את כללי השטיחות. הוא היה חבר בקבוצת השמונה והציג את עבודותין יחד איתם. משנת 1915 עד 1934 חי ועבד בפירנצה, שם הצטרף לחוג הפסל הגרמני אדולף פון הילדברנד (1847-1921). לפסל זה, שהיה פופולרי בכל רחבי אירופה, הייתה השפעה רבה על מרק ודרש. ודרש עבד לעיתים קרובות על נושאים זהים או דומים. משנת 1934 התיישב לצמיתות בבודפשט.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, הוא פתר את בעיות מבנה הגוף, את חוקי האיזון והתנועה ואת המרחביות בפסליו ובתבליטיו שעוצבו בעיקר משיש. הוא היה אמן פורה והופיע בעוד ועוד תערוכות בהונגריה (בבודפשט) ומחוצה לה (פריז, ברלין, וינה, ונציה, לונדון, קלן, אמסטרדם). פסליו עשו את דרכם גם לסן פרנסיסקו וזכו בפרסים ובהצטיינות בכל מקום. פסליו הקטנים, שהיו אולי ללא יוצא מן הכלל בעירום, הפכו לקישוטים פופולריים בדירות הבורגנות האמידה.
בין פסליו הציבוריים מוכרות עבודותיו הפיגורטיביות והמונומנטליות, ששמן הכללי "באר השלום", אך יש לו גם פסלים ציבוריים בפירנצה ובשווייץ.
אשתו הייתה מטילד פולאצ'ק, אותה נשא לאישה ב-18 במרץ 1902 ברובע 5 של בודפשט.
הנצחה ומורשת

לאחר מותו ארגנה הגלריה הלאומית של ההונגריה תערוכת זיכרון ליצירותיו בשנת 1962. מרבית יצירותיו נשמרות בגלריה הלאומית ההונגרית, שהן בעיקר יציקות גבס, אך יש לו גם יצירות באוסף דיאק בסקשפהרוואר ובאזורים אחרים באירופה וגם בארצות הברית.