stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שורי השמש

אנשי אודיסאוס צדים את שורי השמש, ציור מאת פלגרינו טיבאלדי, מוזיאון פלאצו פוגי, בולוניה
במיתולוגיה היוונית, שורי השמש או הבקר של הליוס, הם עדרי הבקר של אל השמש הליוס, אשר רעו באי תרינקיה (Thrinacia), שסבורים כי הוא האי סיציליה.
לפי המיתוס, להליוס, אל השמש, היו שבעה עדרי בקר ושבעה עדרי כבשים, בכל עדר 50 ראשים. על פי האודיסיאה, נשמרו העדרים בידי בנותיו של הליוס, למפטיה ופאתוסה.
אודיסאוס הוזהר מראש על ידי הנביא טֵיירֶסִיאַס, ועל ידי קירקה, שלא לבקר באי, אך מלחיו, בראשות אוּרילוֹכוֹס, דרשו ממנו לעגון שם ואיימו במרידה. אודיסאוס הסכים בתנאי שיימנעו מגעת בשווריו וכבשיו של אל השמש. הם נאלצו להישאר במשך חודש באי בשל הרוחות העזות שנשבו בים. לאחר שאזלה צידתם, ובהיעדרו של אודיסאוס, שהתבודד כדי לשאת תפילה לאלים, שחטו המלחים מספר בני בקר מעדרו של הליוס, וצלו את בשרם. למפטיה הודיעה לאביה על האירוע, והוא איים על האלים כי יחשיך את אור השמש. זאוס הבטיח לו כי יתנקם באודיסאוס ואנשיו.
משחזר אודיסאוס למקום, היה זעמו גדול מנשוא, אך את הנעשה לא היה ניתן להשיב. לאחר מספר ימים הפליגו הוא וצוותו לדרכם. זאוס עמד בדיבורו. הוא שילח את ברקיו וניפץ את ספינתם לרסיסים. הספינה טבעה ועימה כל המלחים, למעט אודיסאוס שניצל והמשיך במסעו.
בספרו של ג'יימס ג'ויס, יוליסס, נקרא הפרק ה-14, המתרחש בבית חולים ליולדות, בשם זה.
ראו גם

בעיית הבקר של ארכימדס
אלפרד נקש

אלפרד נקש, לאחר זכייה ב-3 תארים (100 חופשי, 200 חופשי ו-200 חזה) באליפות צרפת בשחייה, טולוז, ספטמבר 1941
אלפרד ארטם נקש (בצרפתית: Alfred Artem Nakache;‏ 18 בנובמבר 1915 – 4 באוגוסט 1983) היה שחיין ושחקן כדורמים יהודי-צרפתי וניצול שואה. אלוף עולם ושיאן עולם שהתמחה בסגנון חזה, הנחשב כיום כסגנון פרפר.
ביוגרפיה

אלפרד נקש נולד בקונסטנטין שבאלג'יריה שהייתה קולוניה צרפתית, בשנת 1915. כיהודי זכה לאזרחות צרפתית ועם התבגרותו והצטיינותו בתחום השחייה ומשחק הכדורמים עבר לצרפת. נקש היה יהודי גאה, ובשנת 1935 אף השתתף בתחרויות השחייה של המכביה השנייה שנערכו בארץ ישראל בבריכת השחייה בת גלים בחיפה וזכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:03.2 דקות, אחרי ד"ר פבל שטיינר (1:02.6 דקות) ולפני איליה שרייבמן מפולין (1:04.2 דקות).
בשנים 1936–1941, וכן מאז 1946 השתתף נקש בתחרויות שחייה רבות בצרפת וזכה באליפות המדינה ובתחרויות מטעמה.
ביוגרפיה > אולימפיאדת ברלין 1936

באולימפיאדת ברלין (1936), הגיע נקש עם נבחרת צרפת למקום הרביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 9:18.2 דקות אחרי יפן (8:51.5 דקות) ארצות הברית (9:03.0 דקות) והונגריה (9:12.3 דקות) ולפני גרמניה (9:19.0 דקות).
ביוגרפיה > מדליית כסף באליפות אירופה

באליפות אירופה בשחייה שהתקיימה בלונדון, ב-1938, זכה נקש במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר בתוצאה של 9:22.6 דקות, אחרי גרמניה הנאצית (9:17.6 דקות) ולפני בריטניה (9:24.6 דקות).
ביוגרפיה > שיאן עולם

בשנת 1941, באליפות העולם בשחייה שהתקיימה במרסיי, קבע נקש במשחה ל-200 מטר חזה שיא עולם חדש של 2:36.8 דקות תוך שהוא גובר על אלוף העולם הגרמני יואכים באלקֵה. שיא זה החזיק מעמד 5 שנים ונשבר על ידי ג'ו ורדור מארצות הברית (2:35.6 דקות). בנוסף הוא זכה במקום השני עם נבחרת צרפת במשחה שליחים. העיתונות הצרפתית התקוממה נגד זכייתו, ובאחד העיתונים אף נכתב: "לאלפרד נקש אין את הזכות להחזיק בתארים אירופאיים, מאחר שהוא יהודי".
באליפות צרפת שנערכה בליון ב-4 בספטמבר 1942 זכה בשתי מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי ובמשח ל-200 מטר חזה (עם ידיים פרפר).
תקופת השואה > השחיין היהודי ש"ניצח" את הנאצים

עם כיבוש צרפת על ידי גרמניה והקמת ממשלת וישי, נאסר על נקש להשתתף באירועי ספורט מטעם צרפת. חלק ניכר מהספורטאים הצרפתים מחו על השעייתו, ומספר שחיינים צרפתים אף החרימו את תחרויות השחייה הלאומיות, ללא הועיל. חבריו הציעו לו להימלט עם משפחתו לספרד. בעת שניסה לחצות את הגבול ב-1942 בתו הפעוטה אֶנני, החלה לבכות ועל מנת לא לסכן את שאר חברי הקבוצה הבורחים, החליט לחזור לטולוז. בדצמבר 1942 נעצר נקש עם אשתו ובתו בת השנתיים. הם הועברו למחנה דראנסי, משם נשלחו בינואר 1944 לאושוויץ. אשתו ובתו נשלחו לתאי הגזים שם נרצחו. נקש שזוהה על ידי קצין האס אס שעשה את הסלקציה נשלח לעבוד במפעל הנשק קרופ באושוויץ 3. מאחר שהיה שחיין מפורסם הוא הפך ל"חיית שעשוע" של הסגל הנאצי במחנה. לעיתים קרובות, היה נלקח למאגר המים, שם אולץ לצלול בקור העז ולהוציא חפצים שונים שהושלכו לקרקעית מאגר המים, לשם ה"בידור". נקש התעלם מההשפלה וראה בכך הזדמנות לשמור על כושר גופני ועל שפיותו. הוא הציע לאחד האסירים היהודים, נח קליגר, לימים עיתונאי ספורט ישראלי מפורסם, להתחרות נגדו במאגר המים בכל יום א' בניגוד להוראות. שאר האסירים עמדו במעגל מסביב והסתירו אותם בגופם מעיני השומרים במחנה. נקש היה בין הבודדים ששרדו את האימה ונותרו בחיים.
לאחר השואה

בשנת 1946, כשנה לאחר שחרורו ממחנה ההשמדה, התחרה נקש באליפות עולם בשחייה שנערכה בטולוז וקבע במשחה שליחים 3x100 מטר מעורב (גב, חזה וחופשי), ביחד עם חבריו, שיא עולם חדש של 3:19.9 דקות. חודש מאוחר יותר, קבוצת השליחים שיפרה את השיא בשנית בתחרות שנערכה במרסיי, והעמידה אותו על תוצאה של 3:12.3 דקות.
לאחר השואה > אולימפיאדת לונדון 1948

נקש התחרה באולימפיאדת לונדון (1948), 12 שנים לאחר האולימפיאדה בברלין בה השתתף. הוא סיים במקום 16 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:59.1 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:50.7 דקות.
בסיום קריירת השחייה נישא נקש בשנית ועבר להתגורר במושבה הצרפתית ראוניון שבאוקיינוס ההודי מזרחית למדגסקר שם ייסד מועדון שחייה. ב-4 באוגוסט 1983, בהיותו בן 67, נפטר במהלך שחייה יומית שלו בנמל סרבר, מדום לב.
תארים והישגים > תארים

6 פעמים אלוף צרפת במשחה ל-100 מטר חופשי (בריכה אולימפית) 1935, 1936, 1937, 1938, 1941, 1942(צר')
4 פעמים אלוף צרפת במשחה ל-200 מטר חופשי (בריכה אולימפית) 1937, 1938, 1941, 1942(צר')
פעם אחת אלוף צרפת במשחה ל-400 מטר חופשי (בריכה אולימפית) 1942(צר')
4 פעמים אלוף צרפת במשחה ל-200 מטר חזה (בריכה אולימפית) 1938, 1941, 1942, 1946(צר')
תארים והישגים > שיאים

שיא עולם במשחה ל-200 מטר חזה (1941)
שיא עולם במשחה שליחים 3x100 מטר מעורב (1946)
שיא אירופה במשחה ל-100 מטר חזה (22 ביוני 1941, 14 בפברואר 1942)
שיא אירופה במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (1936)
הנצחה

בשנת 1993 הונצח בהיכל התהילה של הספורט היהודי שהוקם בישראל.
ב-11 באפריל 2009 נחנך מרכז ספורט בפריז על שמו של אלפרד נקש, במעמד ראש העירייה ברטראן דלנואה. המרכז כולל בריכות שחייה, אולמות ספורט, סאונה ומכון כושר.
ראו גם

התפתחות שיא העולם במשחה ל-200 מטר חזה
הערות שוליים

1 2  באותה תקופה, שחו את סגנון החזה בשתי צורות: חזה קלאסי - ידיים ורגליים בסגנון חזה, המוכר כיום. חזה משופר - שזה למעשה סגנון פרפר בידיים (מחוץ למים) ורגליים חזה, וכך שחה גם אלפרד נקש. בשנת 1952 הפך סגנון הפרפר לסגנון נפרד מסגנון החזה, אך הופרד לחלוטין מסגנון החזה רק במשחקים האולימפיים במלבורן (1956).
↑  התחרויות הימיות במכביה השניה בחיפה, דואר היום, 11 באפריל 1935
↑   אליפות צרפת בשחייה, ליון 1942 (בצרפתית)
↑  יובל מלחי, קטעים בהיסטוריה: פרק 128: אלפרד נקש – השחיין שניצח את הנאצים, 1 במרץ 2015
↑  Ouverture du complexe sportif Alfred Nakache, באתר mairie20.paris.fr
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300797405171  BnF: cb16139613z (data)  GND: 1068823348  ISNI: 0000 0000 8458 5616  LCCN: n2009066070  NKC: xx0311346  SUDOC: 138888515  VIAF: 101399218   WorldCat (עם VIAF): 101399218 
בריכת השחייה של אושוויץ שבה כנראה אולץ לצלול
היסטוריה של שיטות המדידה

השוואה בין יחידות מידה
שיטות מדידה עמדו בבסיס המסחר והמדע לאורך כל ההיסטוריה האנושית. בלא שיטות מדידה לא ייתכן מסחר אנושי, ייצור או חקלאות, וגידול מזון אינו אפשרי. התפתחות שיטת מדידה היווה אחד הצדדים במעבר החברה האנושית מחברה מלקטת-צדה לחברה המלקטת את מזונה.
שיטות מדידה קדומות

שיטות המדידה הקדומות ביותר הידועות לנו כיום מקורן באלף הרביעי לפנה"ס, במצרים, מסופוטמיה ובעמק האינדוס. באזורים אלה יצרו התרבויות הראשונות מערכת של שיטות מדידה לצורכי מסחר, בניה ואמנות. שיטות אלה הגיעו לדיוק רב במדידת אורך, מסה וזמן.
 
בעמק האינדוס התגלה סרגל שנהב שעליו יחידות מידה שאורכן כ-1.704 מילימטרים, כלי המעיד על יכולת גבוהה במדידת אורך ועל יכולת טכנית רבה ביצירת כלי מדידה. כמו כן, תרבות זו פיתחה מערכת מידות עשרונית, ושיטת מדידת המשקל שלהם הייתה ביחידות של 0.05, 0.1, 0.2, 0.5, 1, 2, 5, 10, 20, 50, 100, 200 ו-500, כאשר כל יחידת משקל (אונקיה) הייתה מקבילה ל-28 גרם של ימינו.
בבבל ומצרים העתיקה וכן באזור ארץ ישראל, נעשה שימוש בשיטות מדידה המבוססות על גוף האדם - אמה, רגל, זרת. באזורים אלה פותחה שיטת מדידת זמן המבוססת על גרמי השמיים (הירח והשמש), נפח נמדד על ידי זרעים שונים כגון הקרט המבוסס על פרי החרוב - שיטה הנמצאת בשימוש גם כיום.
קיומה של שיטת מדידה יעילה נדרש לצורך קיום מנהל תקין (גביית מסים) ומערכת משפט (מניעת סכסוכים בין סוחרים), ומערכות השלטון השונות קבעו החל מהעת העתיקה ועד העת המודרנית את הסטנדרטים של המידות והמשקלות.
בספר ויקרא נאמר:
מֹאזְנֵי צֶדֶק אַבְנֵי־צֶדֶק אֵיפַת צֶדֶק וְהִין צֶדֶק יִהְיֶה לָכֶם, אֲנִי ה' אֱלֹהֵיכֶם אֲשֶׁר־הוֹצֵאתִי אֶתְכֶם מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם
ומספר ישעיה ניתן ללמוד על אמצעי מדידה שונים שהיו בשימוש באמצעות הפסוק:
מִי־מָדַד בְּשָׁעֳלוֹ מַיִם, וְשָׁמַיִם בַּזֶּרֶת תִּכֵּן, וְכָל בַּשָּׁלִשׁ עֲפַר הָאָרֶץ, וְשָׁקַל בַּפֶּלֶס הָרִים, וּגְבָעוֹת בְּמֹאזְנָיִם.
סטנדרטים אלה מהעת העתיקה התגלו בחפירות ארכאולוגיות רבות.
היסטוריה של יחידות מדידה > יחידות אורך

יחידת האורך הקדומה ביותר הידועה כיום הייתה האמה, אשר נעשה בה שימוש הן במצרים העתיקה, הן בעמק האינדוס והן במסופוטמיה, כבר באלף השלישי לפנה"ס.
במהלך השנים נעשה שימוש באמות שונות, אולם המקובלת ביותר הייתה האמה שאורכה מהמרפק ועד קצה האצבע האמצעית. יחידה זו חולקה לזרת (המרחק בין שתי האצבעות הקיצוניות, או מחצית האמה), רוחב כף היד (שישית האמה) ורוחב אצבע (1/24 מהאמה). יחידת מידה נוספת הייתה הרגל (יחידת מידה) - אורך כף הרגל, והיארד שהתפתח מאוחר יותר מאורכן של שלוש רגלים. במידת ה"רגל" נעשה שימוש במצרים העתיקה, ובהשפעתה גם באימפריה הרומית. הרגל הרומית (שאורכה היה כ-296 מ"מ) התחלקה ל-12 יחידות אונקיה (unciae) שאורך כל אחת 24.7 מ"מ, ול-16 אצבעות (שאורך כל אחת 18.5 מ"מ) אונקיות אלה התפתחו לימים ליחידת האינץ'. הרומאים המציאו יחידה נוספת של "1000 צעדים" (mille passus - מיל פאסוס) כאשר כל צעד (למעשה צעד כפול) היה חמש רגלים רומיות (בערך 1,480 מ"מ) ובסה"כ 1,480 מטרים.
בתקופת שלטונה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה היא הורתה על שינוי אורכו של המייל שהתפתח ממידה זו ל-1,609 מטרים.
מקורו של היארד אינו ברור, וישנה סברה שמדובר במידה שנקבעה על ידי הנרי הראשון, מלך אנגליה - ובמרחק שבין קצה אפו לקצה אצבעו האמצעית, אולם ייתכן בהחלטה שנועדה להביא אחידות במידה קדומה יותר.
היסטוריה של יחידות מדידה > יחידות מסה

מדידת המסה הקדומה נעשתה באמצעות זרעוני חיטה או שעורה, כאשר ביחידות אלה נעשה שימוש גם למדידת מסה של מתכות יקרות (כסף וזהב). במסופוטמיה הקדומה ומצרים העתיקה נעשה שימוש ביחידות של כיכר, שהייתה שקולה ל-60 מינה וזו הייתה שקולה ל-60 שקלים. באימפריה הרומית נעשה שימוש ביחידת הליברה שהייתה קטנה במעט מהמינה. הליברה נחלקה לאונקיות והקרט (משקל זרע החרוב - כ-0.2 גרם) שימש למדידת מתכות יקרות.
היסטוריה של יחידות מדידה > יחידות זמן

חלוקת יחידות הזמן ל-60 דקות ו-60 שניות מקורה במסופוטמיה והיא מתבססת על ההחלטה לחלק מעגל ל-360 מעלות. שיטה זו אף המשיכה וחילקה את השנה ל-360 ימים, אולם לוח שנה המבוסס על שנת השמש או שנת הירח הפך נפוץ ומקובל בעת העתיקה, ושיטות אלה נמצאות בשימוש גם כיום (ראו לוח שנה). בעמק האינדוס ובהודו התפתחה שיטה דתית למדידת זמן המבוססת על האמונה ההינדית (ראו מושג הזמן בתרבות הודו).
ראו גם

יחידות מידה לא תקניות
השיטה המטרית
SI
מעבר לשיטה המטרית
כלי למדידת מסה בדראכמות ובאונקיות, ראשית המאה ה-19, גרמניה
אנדה מצנדורף

אנדה שרה מצנדורף (בפולנית: Anda Metzendorf), הייתה אתלטית יהודייה-פולנייה. סגנית אלופת המכביה הראשונה (1932).
ביוגרפיה

מצנדורף התאמנה בקבוצת מכבי קרקוב, לצידן של ברברה אקרלנד, הלנה גוטליב, יבגניה גלזנר ומרילה פרייוולד.
במכביה הראשונה שנערכה באפריל 1932 זכתה מצנדורף במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.30 מטר, אחרי סיד קוף מארצות הברית (1.35 מטר) ולפני מרילה פרייוולד. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 3.88 מטר. חודשיים לאחר מכן, באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בלודז' ביוני אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם הלנה גוטליב, יבגניה גלזנר ומרילה פרייוולד בתוצאה של 54.0 שניות ומדליות ארד, בריצת שליחות 4x200 מטר ביחד עם הלנה גוטליב, יבגניה גלזנר ומרילה פרייוולד בתוצאה של 1:57.6 דקות.
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בחוז'וב בשנת 1933 זכתה מצנדורף במדליית כסף, בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם הלנה גוטליב, יבגניה גלזנר ומרילה פרייוולד בתוצאה של 54.1 שניות.
מצנדורף השתתפה במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935.
הערות שוליים

↑  מתוצאות ההתחרויות, דואר היום, 1 באפריל 1932
↑  המנצחים במכביה הראשונה והישגיהם, דואר היום, 2 באפריל 1935
↑  אברהם ריבלין, המכביה העבריה הראשונה - עם סיום המכביה, דואר היום, 3 באפריל 1932
↑  כל המנצחים באליפות פולין באתלטיקה 1932 מוויקיפדיה (בפולנית)
↑  כל המנצחים באליפות פולין באתלטיקה 1933 מוויקיפדיה (בפולנית)
נסים קורקידי

| --- | --- |

 לידה:  1872 
 פטירה:  30 באוקטובר 1937 (בגיל 65 בערך) 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 תקופת הפעילות:  ? – 30 באוקטובר 1937 
 צאצאים:  נחום קורקידי 
 
נייר פירמה מבית העסק של ניסים קורקידי (תל אביב, תר"ץ בערך)
נסים גרשון קורקידי (ברגאמה, האימפריה העות'מאנית, 1872 - תל אביב, 30 באוקטובר 1937) סוחר, חזן ואיש ציבור ממייסדי תל אביב. נודע בכישורי הגישור שלו וכונה "חכם", על אף שהיה רב מוסמך, סירב לעסוק ברבנות כמקצוע.
תולדות חייו

אביו של נסים, הרב אברהם קורקידי, היה רב הקהילה בעיר ברגאמה, הסמוכה לאיזמיר, מחבר הספר "וייקח אברהם". בשנת 1881 עלתה המשפחה והשתקעה בירושלים, נסים למד בתלמוד תורה "דורש ציון" ולאחר מכן בישיבת תפארת ירושלים.
בשנת 1889 נישא לרחל לוי היפואית, בתו של הסוחר נחום ריזו לוי, והזוג עבר להתגורר ביפו כיוון שקורקידי סבר ששם המתיחות בין אשכנזים וספרדים פחותה מאשר בירושלים. ביפו פעל קורקידי לאיחוד ועדי שתי העדות והצליח להשפיע על ועד הקהילה הספרדי שיצטרף לוועד האשכנזי ליצירת ועד משותף ליהודי העיר. היה זה ועד דמוקרטי ששפתו עברית (עובדות עליהן העיר הסופר ש. בן ציון: "מופתים הם אשר לא נראו עוד בארץ אלא ביפו בלבד"). קורקידי היה גם חבר בוועד בית החולים שער ציון, בית החולים היהודי הראשון ביפו, חבר לשכת המסחר וחבר הנהלת חברה קדישא בעיר, כן היה חבר מועצת העיר יפו בין השנים 1910–1913.
לזוג נולדו שלושה בנים ובת בביתם ברחוב ד"ר שטיין בנווה צדק: פורטונה (1890–1973), אברהם (1894–1954), נחום (1899–1978) ויעקב (נולד בשנת 1905 ונפטר בהיותו פעוט).
בשנת 1909 היו נסים ורחל קורקידי חברים באגודת אחוזת בית ונמנו על 66 משפחות המייסדים של תל אביב. בהגרלת המגרשים לאחוזת בית הגרילו את המגרש בשדרות רוטשילד 8.
בין היתר נודע קורקידי בגישתו לגבי העסקת פועלים ערבים. לדידו, בניגוד לדעת פועלי העלייה השנייה, אין להתעקש על עבודה עברית אלא יש לשתף גם את השכן הערבי בשפע העבודה שהביא המפעל הציוני לארץ ישראל.
בעת מלחמת העולם הראשונה פעל קורקידי לרכישת חיטה מסוחרים ואיכרים ערבים והזין את יושבי תל אביב. הוא היה חבר "ועד ההגירה" שהסדיר במידת מה את העזרה לגולי תל אביב, משום שהיה אזרח האימפריה העות'מאנית ולא נתין זר, כמו רוב יהודי העיר.
בסוף המלחמה, קורקידי אולץ לעזוב את מקומו ביפו ולעבור לטבריה עם משפחתו, ושם הם התגוררו זמן-מה אצל משפחת הרב אבולעפיה, אשר היה אחד הרבנים החשובים בטבריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה המשיך בפעילות ציבורית. היה מבין מייסדי בנק קופת עם ושכונת "בית וגן" (לימים בת ים).
קורקידי היה במשך שנים רבות חזן בכמה בתי כנסת שכבר לא קיימים וכמו כן בבית הכנסת אוהל מועד, ועמד משנת 1927 בראש בית הספר לחזונת "פרחי כהונה", שהוקם על ידי הראשון לציון הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל ועל ידי כך היה בין התורמים להשלטת נוסח התפילה והלחן ה"ספרדי-ירושלמי" בקרב בתי הכנסת של עדות המזרח.
נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
לקריאה נוספת

הרב אברהם קורקידי, וייקח אברהם, מכון ירושלים, ירושלים, תשמ"ד, "תולדות המחבר", חלק ב' - הבן, נסים
הערות שוליים

↑  ראו אודותיו: חכם אברהם קורקידי, באתר "החכם היומי"
↑  מובא אצל רות קרק, הקהילה היהודית ביפו בסוף תקופת השלטון העות'מאני, קתדרה 16 תש"ם, עמוד 21
↑  נחום גוטמן, עיר קטנה ואנשים בה מעט
↑  עזרא ברנע, התגבשות נוסח התפילה במסורת החזנות הספרדית-ירושלמית עד הגיעה למעמדה כיום, שנה בשנה תשס"ב
רקמת עצם ספוגית

| --- | --- |

 שיוך:  עצם 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (86) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  substantia trabecularis 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A02.0.00.004 
 TA2 (2019):  380 
 FMA:  24019 
 קוד MeSH:  A10.165.265.414 
 מזהה MeSH:  D000071556 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0222660 
 
חתך היסטולוגי של רקמת עצם ספוגית (בורוד) המוקפת בחללים המלאים בתאי שומן, אוויר ותאי דם.
רקמת עצם ספוגית (TA: Substantia spongiosa; Substantia trabecularis, באנגלית: Spongy bone; Trabecular bone), או רקמת עצם טרבקולרית, היא אחד משני מרכיבים גרמיים הבונים את העצם כאיבר; המרכיב השני הוא רקמת עצם צפופה, הנקראת גם רקמת עצם קורטיקאלית ואשר בונה את המעטפת החיצונית הנראית לעין.
רקמת העצם הספוגית דחוסה הרבה פחות מרקמת עצם צפופה והיא מלאה בחללים המכילים את מח העצם, שומן, כלי דם ואוויר. בעצמות ארוכות כמו עצם הירך ועצם הזרוע רקמת העצם הספוגית מצויה בעיקר בקצות העצם, בסמוך למפרק, בעוד שבעצמות קצרות כמו החוליות או עצמות האצבע רקמת העצם הספוגית ממלאת את מרבית החלל הפנימי. בעצמות שטוחות כמו האגן או עצמות הגולגולת רקמת העצם הספוגית מהווה את ספוג הביניים (diploe), שכבת ביניים דקה מאוד בין שתי דפנות העצם.
מבנה

המרכיבים הגרמיים של רקמת העצם הספוגית זהים לאלו של רקמת העצם הצפופה, כאשר היחס בין המרכיבים העיקריים: המים, המינרל הידרוקסיאפטיט והקולגן, זהה, אך ההבדל בתכונות המכניות נובע מההבדל המשמעותי בכמות החללים – פחות מ-5% חללים ברקמה הצפופה מול 50-90% חללים ברקמה הספוגית.
רקמת העצם הספוגית נראית כעין שבכה גרמית תלת-ממדית של מוטות ולוחות (Rods and plates) הקרויים קוֹרִיות (Trabeculae) וביניהם חללים. מקובל להגדיר רקמת עצם ספוגית כרקמת עצם שבה אחוז החללים הוא בין 50 ל-90 אחוזים. הקוריות מחוברות זו לזו או למשטח הפנימי של מעטפת העצם (המורכבת מעצם צפופה). היחס בין הקוריות בצורת מוטות לקוריות בצורת לוחות משתנה כתלות בסוג העצם, בתפקידה, בכמות הפעילות הגופנית, בגיל ובגורמים נוספים; ירידה חדה של כמות הלוחות, או למעשה, הפיכתם למוטות בגלל פירוק עצם, יכולה להעיד על מצב של דלדול עצם (אוסטאופורוזיס).
אף על פי שהעצם הספוגית מהווה רק 20% מסך הרקמה הגרמית בגוף (שאר 80% הם רקמת עצם צפופה), שטח הפנים שלה גדול הרבה יותר בהשוואה לרקמת העצם הצפופה, וזאת בגלל כמות החללים הגדולה. בנוסף, למרות הגדרות ברורות לרקמת העצם הספוגית והצפופה, במציאות המעבר ביניהן הוא הדרגתי; כתוצאה מכך לא ניתן למעשה להגדיר לרוב במדויק את הנקודה בה רקמת עצם אחת מתחלפת בשנייה.
תפקיד

לרקמת העצם הספוגית יש במרבית המקרים תפקיד מכני. הרקמה הגרמית (עצמות השלד) היא הרקמה הכבדה בגוף ונדרשת אנרגיה רבה להניע אותה, לכן יש יתרון להפחית בכמות הרקמה הגרמית ככל שניתן – כל עוד שהפגיעה בחוזק וקשיות השלד היא מינימלית. רקמת העצם הספוגית עומדת במשימה זו. היא מספקת חוזק וקשיות לעצם וכל זאת במשקל ובמחיר אנרגטי נמוך יותר מרקמת העצם הצפופה.
בגלל כמות החללים הרבה ברקמת העצם הספוגית, אשר יוצרת שטח פנים גדול, רקמה זו יעילה גם כמאגר סידן הזמין לשחרור מהיר במקרה הצורך. ישנן תאוריות שבבעלי חיים גדולים כדוגמת הסוס יש לרקמת העצם הספוגית גם תפקיד בתמיכה בשומן ובמח העצם בגלל הכמות והמשקל הרב של הרקמה.
מאפיינים ייחודיים בבעלי חיים שונים

בעופות, בגלל החשיבות במשקל נמוך ככל האפשר לצורך תעופה, הדופן של העצם דקה ביותר ורקמת העצם הספוגית מפותחת ונרחבת יותר מאשר ביונקים. בנוסף, רקמת העצם הספוגית היא זאת שאחראית לספק את כמויות הסידן הגדולות הדרושות ליצור קליפת הביצה, וניתן לראות שינויים גדולים במבנה הרקמה במהלך מחזורי ההטלה, עד כדי בנייה ופירוק של אזורים נרחבים ברקמה תוך מספר ימים.
ביונקים ימיים כדוגמת תחש נהרות העצמות מלאות ואין בהן חללים או רקמה ספוגית. בעלי חיים אלו חיים במים ולכן העלות האנרגטית להנעת השלד פחותה. בנוסף, מכיוון שבעלי חיים אלו צריכים לצלול, האוויר והשומן בעצמות לא היה מסייע להם אלא פוגע ביעילותם לשהות מתחת למים.
בלווייתנים החוליות של עמוד השדרה מורכבות אך ורק מרקמת עצם ספוגית ללא כל מעטה חיצוני של רקמת עצם צפופה.
הפגיעה ברקמת העצם הספוגית במחלת דלדול עצם

פועל יוצא לשטח הפנים הגדול הוא שתהליכי פירוק והרכבה מתרחשים ברקמת העצם הספוגית באופן מהיר הרבה יותר מאשר ברקמת העצם הצפופה. כתוצאה מכך, רקמת העצם הספוגית היא זאת שנפגעת ראשונה בתהליכי דלדול עצם. הפגיעה מתאפיינת בהרס קוריות ובפגיעה ביכולת המכנית של הרקמה לעמוד בעומסים, דבר המוביל לעלייה בסיכון לשברים. במהלך המחלה הפגיעה ברקמת העצם הספוגית מתאפיינת בהפיכת לוחות עצם למוטות, תהליך המתרחש בייחוד בכיוון המקביל לציר העמיסה העיקרי של העצם. במקביל יש גם ספיגה של מוטות בניצב לציר העמיסה העיקרי של העצם.
לקריאה נוספת

Bones. John D. Currey (2002) pp. 21-25, 159-160. ISBN 0-691-12804-9
עצמות שברים והתאחות. ד"ר מאיר ברק. גלילאו 83 עמ' 20 (2005)
תגובת העצם על העומס. ד"ר מאיר ברק. גלילאו 108 עמ' 22 (2007)
ביומכניקה ועצמות: החי הדומם ומה שביניהם. ד"ר מאיר ברק. גלילאו 129 עמ' 36 (2009)
הערות שוליים

↑  עצמות, שברים והתאחות
↑  The contribution of trabecular bone to... [Spine (Phila Pa 1976). 2010] - PubMed - NCBI
↑  ביומכניקה ועצמות: החי הדומם ומה שביניהם. ד"ר מאיר ברק. גלילאו 129 עמ' 36 (2009)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TA98: A02.0.00.004 
איור של רקמת עצם צפופה וספוגית.
יוסף ישובי

אין תמונה חופשית
יוסף יָשוּבִי (14 בדצמבר 1887 – 6 בדצמבר 1980) היה מורה ומחנך ישראלי ופעיל ציוני.
קורות חיים

ישובי נולד בשם הוגו רוזנטל (Hugo Rosenthal) ב-1887 בלאגה (Lage) שבווסטפאליה, גרמניה, כבן אמצעי בין תשעה ילדים במשפחה יהודית דלת אמצעים. הוא הוכשר להוראה בבית המדרש היהודי למורים במינסטר. למרות הסביבה המתבוללת, הוא הגיע לרעיון הציוני עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה שירת ארבע שנים בצבא הגרמני ונלחם בחזית, שם פגש יהודים שכמותם לא הכיר קודם לכן.
אחרי המלחמה נישא לפסנתרנית בטי (יהודית) לבית גולדשמידט, והיה פעיל בתנועה הציונית ובהקמת מרכז הכשרה בעיר וולפנביטל שבצפון גרמניה. ב-1925 עלה עם משפחתו לארץ ישראל ועבד כמורה בבית הספר הריאלי בחיפה. ב-1929 חזרה המשפחה לגרמניה, ורוזנטל היה מורה בבית ספר יהודי בברלין ופעיל בתנועה הציונית.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933, נענה לפנייתם של הרב לאו בק ואוטו הירש, שעמדו בראש הארגון המרכזי של יהודי גרמניה, והקים מוסד חינוכי לילדים יהודים, לנדשולהיים הרלינגן בכפר הֶרלִינגֵן שבדרום־גרמניה. במוסד חיו, מוגנים יחסית מפני המתרחש בערי גרמניה, עשרות ילדים יהודים, אשר נאסר עליהם ללמוד בבתי הספר הגרמניים. רוזנטל יישם במוסד גישה חינוכית מתקדמת בהשפעת הוגים כיוהאן היינריך פסטלוצי ומריה מונטסורי. הוא הפעיל את המוסד עד שנאלץ לסגור את שעריו בצו השלטון הנאצי.
באוגוסט 1939, שבועיים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, חזרו הוא ורעייתו לארץ ישראל והתאחדו עם ילדיהם, שעזבו את גרמניה כשנה קודם לכן. לציון השיבה לארץ עִברת את שמו ל"יוסף יָשוּבִי". מבט על התקופה הראשונה לאחר הגעתם ארצה, שבמהלכה שהתה המשפחה בכפר הנוער בן שמן, מצא ביטוי ספרותי כעבור שנים רבות בסיפורו של ס. יזהר "פסנתר בודד בלילה" (בקובץ "צדדיים").
מ-1940 עד 1956 ניהל יוסף ישובי את כפר ילדים ונוער אהבה שבכפר ביאליק. עם צאתו לגמלאות בפברואר 1957 הוענק לו בז'נבה אות הוקרה והצטיינות על פעילותו החינוכית מטעם The International Save the Children Union. במסגרת ציון 45 שנים ל"עליית הנוער" (1977) זכה בתואר "יקיר עליית הנוער".
בשנת 1943 נהרג בנו הבכור, גבריאל, בעת שירותו בצבא הבריטי. זמן לא רב אחר כך נודע לישובי ששלוש מאחיותיו ובני משפחה נוספים נרצחו בידי הנאצים.
במשך השנים חקר, כתב ופרסם מחקרים פסיכולוגיים וחינוכיים, סיפורי אגדות ודברי הגות. חלקם ראו אור בספרו "חינוך ומסורת" (1966) וחלקם שמורים בעזבונו שבארכיון "יד ושם" בירושלים. במהלך שנת 1947 כתב ישובי, בגרמנית, את זכרונותיו מימי ילדותו ובחרותו – השנים 1887–1914. אירועי אותה שנה, שבסופה התקבלה באו"ם החלטת החלוקה, מוצאים את ביטוים ושזורים בין דפי הזיכרונות. בשנת 2000 פורסמו הזיכרונות בספר, שיצא לאור בבית ההוצאה להיסטוריה אזורית במחוז הולדתו בגרמניה. הספר תורגם לעברית בידי בנו, אוריאל יָשוּבִי, בשנת 2003. מלבד היותו תיאור מרגש של ימי ילדותו ובחרותו של מחברו, מהווה הספר גם מקור חשוב לחקר יהדות גרמניה באותה עת.
יוסף ישובי נפטר ב-1980 בישראל, והובא למנוחות בבית העלמין צור שלום.
פרסומיו

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
חינוך ומסורת: ארבעים שנות חינוך / יוסף ישובי (הוגו רוזנטל); (הביא לדפוס: מיכאל ברלינגר), חיפה : המחלקה לחינוך ולתרבות של עיריית חיפה, תשכ"ו-1966.
זיכרונות / יוסף ישובי (הוגו רוזנטל); מגרמנית: אוריאל ישובי, מעגן מיכאל: א. ישובי, 2003.
Lebenserinnerungen / Hugo Rosenthal (Josef Jashuvi); herausgegeben von Micheline Prüter-Müller und Peter Wilhelm A. Schmidt, Bielefeld: Verlag für Regionalgeschichte, 2000. (בגרמנית)
Wirklichkeit der Seele: Anwendung und Fortschritte der neueren Psychologie / C. G. Jung (Author) mit Beitragen von Hugo Rosenthal, Emma Jung, W. M. Kranefeldt .
שמואל הוגו ברגמן; אריה לוי; יוסף ישובי; פנחס רוזנבליט; שמעון בר חמא, תפילה, התבוננות ודבקות כאמצעים בחיינו הדתיים; חנוך לערכי היהדות בבתי ספר ובמוסדות לנער,
הערות שוליים

↑  על אוריאל ישובי, באתר קיבוץ מעגן מיכאל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267205805171  GND: 122707338  ISNI: 0000 0000 6946 2650  LCCN: no2001081989  NKC: pna20221160190  NTA: 070938784  RERO: 02-A003760882  SUDOC: 065157850  VIAF: 97230267   WorldCat (עם VIAF): 97230267