stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביקור נשיא אוקראינה זלנסקי בארצות הברית (2022)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ביקור דיפלומטי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מיקום:  וושינגטון די. סי. 
 משתתפים:  וולודימיר זלנסקי, ננסי פלוסי, ג'ו ביידן 
 תקופה:  21 בדצמבר 2022 – 22 בדצמבר 2022 (יומיים) 
 
הנשיא ג'ו ביידן מדבר על חג החנוכה במהלך נאומו
ביקור נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי בארצות הברית נערך ב-21 בדצמבר 2022. האירוע זכה להתייחסות רבה בתקשורת הבינלאומית, מכיוון שזו הייתה הנסיעה הממלכתית הראשונה של נשיא אוקראינה זלנסקי מאז הפלישה הרוסית לאוקראינה, ומכיוון שאירוע זה הוא חלק מחיזוק יחסי הביטחון ביחסי אוקראינה–ארצות הברית מאז פרוץ המלחמה ב-24 בפברואר 2022. במהלך הביקור נפגש זלסקי עם נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן והתארח בקונגרס האמריקאי בוושינגטון, ונחתמה העברת מערכת MIM-104 פטריוט להגנת אוקראינה בעקבות מתקפות הטילים והמל"טים הרוסיות באוקראינה.
רקע

ב-24 בפברואר 2022 פלשה רוסיה לאוקראינה באירוע שהחל את מלחמת רוסיה-אוקראינה. בתחילת המלחמה סירב הנשיא זלנסקי להצעת ארצות הברית להתפנות למקלט, וטען ש"אני זקוק לנשק, לא לטרמפ". במהלך שנת המלחמה הראשונה, העבירה ארצות הברית נשק ותחמושת בשווי כולל של מעל 50 מיליארד דולר, דבר שהציב אותה בראש רשימת המדינות התומכות באוקראינה. בכל שנת המלחמה הראשונה (2022) זלנסקי לא יצא מתחומי אוקראינה. זהו ביקורו השני של זלנסקי בבית הלבן. בביקורו הראשון ב-2019 נפגש עם הנשיא דונלד טראמפ, שבין השאר, אמר לו כי "הוא מקווה שהוא והנשיא פוטין יסתדרו ויפתרו את הבעיות ביניהם".
הביקור

ב-20 בדצמבר 2022 ערך הנשיא זלנסקי ביקור אצל מגיני העיר באחמוט, וקיבל מהם דגל אוקראינה החתום על ידי הלוחמים. בשעות הלילה המאוחרות של אותו היום פרסמה ננסי פלוסי, יושבת ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, הודעה לנבחרי הציבור האמריקאי שעליהם להתייצב למחרת ל"אירוע דמוקרטי מכונן". לאחר מכן פורסם כי הנשיא זלנסקי בדרכו לארצות הברית במטוס של הצבא האמריקאי. במהלך הביקור ערך זלנסקי מספר פגישות עם ראשי הממשל האמריקאי, בראשם נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן. בהצהרה משותפת שנשאו שני הנשיאים הודה זלנסקי לעם האמריקאי על התמיכה במאמץ המלחמתי של ארצו, וביידן הבטיח להעביר לאוקראינה מערכות הגנה אווירית מתקדמות מסוג פטריוט.
לאחר הפגישה עם הנשיא ביידן, נשא זלנסקי נאום בקונגרס האמריקאי. בנאומו הפציר בחברי הקונגרס להמשיך את הסיוע שמעניקים האמריקאים לאוקראינה. זלנסקי טען ש"אוקראינה חיה ובועטת", וציטט את ראש ממשלת בריטניה בזמן מלחמת העולם השנייה, סר וינסטון צ'רצ'יל, באומרו כי "אוקראינה לעולם לא תיכנע". לאחר נאומו, העניק זלנסקי את הדגל שקיבל ממגיני באחמוט לפלוסי ולסגנית נשיא ארצות הברית, קמלה האריס, שהעניקה לו בתמורה דגל ארצות הברית, ש"נישא הבוקר על בניין הקפיטול".
גלריה

ביקור נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי בארצות הברית
זלנסקי ופלוסי עם דגל אוקראינה החתום, משרדה של פלוסי
הנשיאים ביידן וזלנסקי בחדר הסגלגל
זלנסקי נואם בקונגרס
ננסי פלוסי מקבלת את דגל אוקראינה החתום על ידי מגיני באחמוט מידי הנשיא זלנסקי
זלנסקי מקבל את דגל ארצות הברית מידי סגנית נשיא ארצות הברית ויושבת ראש בית הנבחרים
הערות שוליים

↑  "הוא בקייב עד הסוף": יועצו של זלנסקי חושף את המסרים שקיבל ממנו, באתר מעריב אונליין, 27 בפברואר 2022
↑  ציוץ בטוויטר של סרטון מהפגישה
בכירי הממשלים האמריקאי והאוקראיני במהלך הפגישה
הגן הבוטני באילת

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 תאריך הקמה:  1998 
 נתונים ומידות
 שטח:  30 דונם
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  אילת 
 קואורדינטות:  29°34′27″N 34°57′49″E﻿ / ﻿29.574158280979°N 34.963574842389°E﻿ / 29.574158280979; 34.963574842389
 www.botanicgarden.co.il
  (למפת דרום הנגב מוגדלת) הגן הבוטני באילת(למפת דרום הנגב רגילה) הגן הבוטני באילת(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הגן הבוטני באילת(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הגן הבוטני באילת
 
הגן הבוטני באילת הוא גן בוטני אורגני אקולוגי המורכב מיער גשם, גן בוטני ומשתלה. שטח הגן הוא כ-30 דונמים והוא הוקם על ידי יורם נדל, איל ארנן ורצון כהן.
היסטוריה

הגן הוקם ב-1998 על גבעה ששימשה מוצב של צה"ל המשקיף על גבול ירדן. הגן הוקם כחלק ממתחם החווה האורגנית במטרה להיות הראשונה בישראל לגידול צמחי נוי.
בשנת 2010 הוכר המקום כגן בוטני מיוחד. ייחודו באופן פעילותו המבוסס על פי התפיסה האורגנית כך שמערכת הניהול הסביבתית מבוצעות ללא חומרים כימיים או חומרי הדברה.
המקום מיועד לקהילה ומכיל פינות ישיבה, מצפורים וטרסות עם פרחים ונחל העובר ביניהם. ברחבי הגן ממוקמות שלוש נקודות תצפית המשקיפות על מפרץ אילת, ים סוף והרי אדום.
מתחמים

הגן מחולק למספר אזורים שונים:
יער הגשם הבנוי בסגנון אקזוטי לגידולים טרופיים בהם מושקים הצמחים מידי מספר דקות.
משתלת הגן ובה גידולים אורגניים, צמחים הגדלים באזור מדברי לקניה בתור מזכרת.
במתחם נמצא בית קפה למבקרי הגן.
הערות שוליים

↑   גילי מלניצקי, "לכאן מגיע כל מי שרוצה לברוח רחוק מישראל, אבל להישאר בתוכה", באתר TheMarker‏, 27 במאי 2017
ישראל הס

| --- | --- |

הרב ישראל הס
 לידה:  26 באפריל 1935 כ"ג בניסן ה'תרצ"ה קריית מוצקין, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  27 בספטמבר 1997 (בגיל 62) כ"ה באלול ה'תשנ"ז 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 27 בספטמבר 1997 
 השתייכות:  ציונות דתית
 מעסיק:  אוניברסיטת בר-אילן 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבת בני עקיבא רעננה; סגן ראש עיריית רעננה; רב הקמפוס באוניברסיטת בר-אילן
 
הרב ישראל הס (כ"ג בניסן ה'תרצ"ה, 26 באפריל 1935 – כ"ה באלול ה'תשנ"ז, 27 בספטמבר 1997) היה רב הקמפוס באוניברסיטת בר-אילן, ר"מ במכון מאיר, מייסד וראש ישיבת בני עקיבא רעננה ומחברם של ספרים תורניים רבים. בין 1965 ל-1969 כיהן כסגן ראש עיריית רעננה.
ביוגרפיה

נולד בקריית מוצקין, לדוד וצילה הס, שעלו מגרמניה שנים מועטות לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. בבחרותו, למד במדרשיית נועם, ישיבת הדרום ובישיבת מרכז הרב. בתשי"ז (1957), בעודו צעיר לימים עסק רבות בלימוד תורת חסידות חב"ד ועמד בקשר הדוק עם זקני חסידי חב"ד בירושלים, דבר שבא לידי ביטוי בספריו ובהרצאותיו. שנתיים לאחר נישואיו (בתשי"ט–1959), ביוזמתו של הרב משה צבי נריה, ייסד את ישיבת בני עקיבא ברעננה ועמד בראשה במשך 15 שנה. בבחירות ב-1965 התמודד בראשות סיעת "חזית דתית מאוחדת", ונבחר כסגן ראש עיריית רעננה.
הוסמך לרבנות בידי הרב שלום נתן רענן בשנת ה'תשכ"א.
בשנת תשל"ג (1973) מונה הרב הס לתפקיד רב הקמפוס באוניברסיטת בר-אילן, משרה אותה נשא משך שמונה שנים. בתפקיד זה, נתן הדרכה רוחנית לסטודנטים, שיעורים, שיחות אישיות, ניהל את בית הכנסת, ערך חופות, דאג לכשרות המזון באוניברסיטה, פסק הלכה לסטודנטים, לימד במדרשה לבנות, הוציא את העיתון "אמונות" להחדרת האמונה בסגנון מתאים לסטודנטים, טיפל בבעיות הלכתיות שהתעוררו בפקולטות, נתן פסקי הלכה, וייעץ גם לחברי הסגל האקדמי. הוא עבר עם משפחתו להתגורר ב"שיכון המרצים" שבאוניברסיטה.
בתקופה זו נתן הרצאות באוניברסיטאות אחרות, במכון מאיר, בבתי ספר תיכוניים רבים בסביבה, ומוסדות אחרים. כמו כן ערך עימותים פומביים עם רבנים רפורמים רבים ועם חברי כנסת מהשמאל. נטען כי אמר שהפלסטינים של היום הם צאצאי עמלק ומשום כך יש חיוב להשמדתם הדברים עוררו ביקורת חריפה מצד אישי שמאל.
בתשמ"ג (1983) עבר הרב הס עם משפחתו לירושלים. הרב הס החל ללמד במכללת "אורות" לבנות ביישוב אלקנה והיה לאחד המרצים הבכירים במכללה. במקביל, המשיך הרב הס לתת הרצאות בכל רחבי הארץ. במשך תקופה ארוכה הוא היה בקשר הדוק עם הקהילה באילת, תמך בהם בהרצאות ובשיחות אישיות, ועודדם להתקדם בדרך התורה. בשנתיים האחרונות לחייו חלה בשחמת הכבד. נפטר בכ"ה באלול תשנ"ז, בגיל 62.
ספריו

אמונות – שני כרכים, אסופת מאמרים בנושאי מחשבת ישראל
דרך אמונה – על ספר הכוזרי
דרך העבודה – על עבודת ה'
אמונה לדור התהיה – פרקי השקפה לדור השואה והתקומה.
בפקודה אלוקית – סקירה מפורטת של יחס חכמי ישראל לטעמי המצוות
יום יום חג  – על חגי ישראל ומועדיו
אל סף הפנימיות (נקרא גם: מבוא לקבלה) – הקדמות והסבר מושגים בקבלה
משפחתו

בגיל 22 נישא לרבנית אסתר הס, בתו של המקובל הרב מרדכי עטיה (נפטרה ממחלת הקורונה בכ"ג בתשרי ה'תשפ"ב).
בנו הוא הרב יאיר הס, רב בישיבת קדומים, ומחבר ספרים.
חתניו הם הרב ירון איתן – רב חוקר במכון הלכה ברורה ורב בישיבה קטנה מורשה, והרב רפאל עטיאס – ר"מ בישיבת בני צבי.
אחותו שרה נישאה למרדכי (מוטק'ה) קורן, יו"ר מכללת אפרתה לשעבר. בנם הוא ד"ר דוד קורן.
הערות שוליים

↑  יחיאל לימור, טדי קולק נבחר כראש עיריית ירושלים, מעריב, 1 בדצמבר 1965
↑  במאמרו של אבשלום אליצור, "זכר העמלק וטעם החזיר: האנטומיה של השנאה המטפיזית". בתוך: ח' בן-נון, א' אליצור ועמיתים (עורכים), בכור היצירה: יובל ליצירתו של שלמה גיורא שוהם (עמ' 140–141) הוד השרון: מכללת שערי משפט. הוא מביא דברים שיוחסו לו, וע"פ הנטען פורסמו ב"בת קול" - ביטאון הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן, 1986. אליצור מציין שהוא לא ראה את המאמר בעצמו, כיוון שלא הצליח להשיג את הגיליון
↑  שולמית אלוני, אימת ההתבוללות, באתר ynet, 12 ביוני 2002
↑  יהונתן גוטליב, הרבנית אסתר הס הלכה לעולמה, באתר ערוץ 7, 29 בספטמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310825005171  GND: 1137164743  ISNI: 0000 0000 2559 0976  LCCN: n85014476  VIAF: 70348585   WorldCat (עם VIAF): 70348585
רעיא מהימנא

רעיא מהימנא (תרגום מארמית: הרועה הנאמן) הוא חיבור המהווה חטיבה בספר הזוהר. על-פי המסורת נכתב חיבור זה על ידי רבי שמעון בר יוחאי. במחקר מייחסים את החיבור הזה, כמו גם את ספר הזוהר, למקובל אנונימי אשר חי ופעל בשלהי המאה השלוש-עשרה ובראשית המאה הארבע-עשרה בקסטיליה שבספרד.
מאפייני החיבור

חלקים גדולים של החיבור עוסקים בדרשנות קבלית על מצוות התורה. החיבור מציג תפיסה של טעמי המצוות על דרך הסימבוליקה הקבלית התיאוסופית. בתוך כך שזורים בחיבור רעיונות נוספים.
ל"רעיא מהימנא" זיקות מובהקות לחיבור תיקוני הזוהר, והדעה הרווחת במחקר היא כי אותו המקובל חיבר את שני החיבורים. במחקר אף מקובל להתייחס אל שני החיבורים הללו יחד, כאל "השכבה המאוחרת של ספר הזוהר".
החיבור רעיא מהימנא מופיע בדפוסים במקטעים, המשובצים במקומות שונים בספר הזוהר. מקטעי הרעיא מהימנא מופיעים לאורך ספר הזוהר שלא לפי סדרם המקורי, אלא לפי שיקולי עריכה שהנחו את המדפיסים. בכתבי-יד מצוי החיבור רעיא מהימנא בצורתו השלמה והמסודרת.
תיארוך זמן התחברות החיבור

כאמור, המחקר תיארך את זמן התחברות "השכבה המאוחרת של ספר הזוהר", שכאמור עליה נמנה החיבור רעיא מהימנא על פי המחקר, לשלהי המאה השלוש-עשרה או ראשית המאה הארבע-עשרה. תיארוך מדויק יותר של זמן התחברותו של החיבור רעיא מהימנא הציעה חוקרת הקבלה רונית מרוז המתארכת את זמן כתיבתו של חיבור זה לתקופה שבין השנים 1312-3 לבין השנים 1324-5. רבי יעקב עמדין בספרו מטפחת ספרים טען כי מחבר חיבור זה כתב גם את תיקוני הזוהר. פרופסור אפרים גוטליב זיהה חיבורים נוספים בעברית שמחברם היה המקובל האנונימי שכתב את 'תיקוני זהר' ואת 'רעיא מהימנא'
הערות שוליים

↑  רונית מרוז, ר' יוסף אנג'לט וכתביו ה'זוהריים', חידושי זוהר (תעודה, כא – כב), תל אביב תשס"ז
↑  רבי יעקב עמדין, מטפחת ספרים, חלק ראשון, פרק שישי, אות א.
↑  הכתבים העבריים של בעל תקוני זהר ורעיא מהימנא, באתר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
| ספר הזוהר |
| --- | --- | --- |
| חלקי הספר | רעיא מהימנא • תיקוני הזוהר • זוהר חדש • אדרא • אדרא רבא • אדרא זוטא • ספרא דצניעותא |  |
| דמויות | רבי שמעון בר יוחאי • רבי אלעזר ברבי שמעון • רב המנונא סבא • רבי חזקיה • הינוקא מכפר סכנין |  |
| חיבור ספר הזוהר | רבי משה די לאון‎ • מטפחת ספרים • רבי יצחק דמן עכו |  |
| פירושים | כתם פז • הסולם • מתוק מדבש |  |
| שונות | כגוונא • בריך שמיה • פתיחת אליהו הנביא • פרישי מדברא • עולימתא שפירתא |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007287480405171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות תורנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עדה פגיס

| --- | --- |

פגיס, 2015
 לידה:  3 בספטמבר 1932 קאליש, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  20 באפריל 2024 (בגיל 91) ירושלים, ישראל 
 שם לידה:  Ada Rockman 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית, פולנית
 
בני הזוג פגיס, שנות ה-60
עדה פָּגיס (3 בספטמבר 1932 – 20 באפריל 2024) הייתה סופרת ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה

עדה פגיס (במקור רוקמן), נולדה בקאליש שבפולין לעזריאל ורבקה רוקמן. ילדותה עברה עליה בקאליש, שבאותן השנים חוותה התפרצות רחבת היקף של אנטישמיות, עוד בטרם המלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברחה עם אמה ואחותה מזרחה לברית המועצות. בעקבות סירובם לוותר על אזרחותם הפולנית הוגלו לסיביר. בזכות שליטתה של האם ברוסית (אשר למדה בגימנסיה רוסית) היא זכתה לנהל את משרד מפעל העץ שם. למרות זאת, סבלה המשפחה מרעב. במהלך הגלות בסיביר נפטרה אמה של פגיס מטיפוס.
לאחר סיום המלחמה הורשו אלפי יהודים פולנים שהוגלו לסיביר, לשוב לפולין (במסגרת ה"רפטריאציה"). היא ואחותה הבכורה, שתי נערות צעירות, עברו לבדן דרך מדינות ברית המועצות עד שחזרו לוורשה.
בוורשה הופתעו פגיס ואחותה למצוא את אביהן, עזריאל, אשר חשבו שנרצח על ידי הנאצים בפולין. עקב ניתוק הקשר ממשפחתו, נישא עזריאל בשנית. שתי האחיות עלו לישראל במסגרת עליית הנוער.
עם הגעתה ארצה בגיל 13, ב-1945, המשיכה את לימודי התיכון בגימנסיה העברית "הרצליה".
בהמשך למדה ספרות והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך לימודיה פגשה את המשורר דן פגיס, שגם הוא היה אז סטודנט והשניים נישאו. לזוג נולדו בן ובת תאומים.
פגיס עבדה במשך מספר שנים ביד ושם והייתה מורה לספרות והיסטוריה בבתי ספר תיכונים בירושלים.
כתיבתה מתמקדת בתקופת השואה בסגנון ספרותי המשוחרר מחוויות אוטוביוגרפיות ספציפיות: ”לא תמיד אני כותבת מתוך הניסיון האישי שלי, אלא מתוך תחושה של קרבה לאירועים האלה. השואה עדיין ממלאת אותי, אין לי שום רצון לכתוב על משהו אחר”.
ספרה לב פתאומי הוכנס לרשימת יצירות החובה בלימודי הספרות בהיקף 2 יח"ל בכלל בתי הספר התיכוניים בישראל.
פגיס התגוררה בשכונת רמת דניה בירושלים. היא התאלמנה ב-1986.
עדה פגיס נפטרה ב-20 באפריל 2024, בגיל 91, והובאה לקבורה בבית העלמין מנוחה נכונה בכפר סבא.
ספריה

לב פתאומי (1995) - פרקי ביוגרפיה על דן פגיס, הוצאת עם עובד
אגדת המבצר הקטן (1998) - קובץ סיפורים, הוצאת עם עובד
כריך גלותי (2003) - קובץ סיפורים, הוצאת הקיבוץ המאוחד
ימי אפלה, רגעי חסד (2008) - על חיי ישראל גוטמן, יד ושם בשיתוף הוצאת הקיבוץ המאוחד
האפשרות השלישית (2015) - קובץ סיפורים קצרים, הוצאת כתר
תרגומיה

תרגמה ספרים אחדים, בעיקר מפולנית לעברית:
זמר האילות מאת רות מרי אנדרהיל (תורגם מאנגלית)
פרידה ממריה מאת תדיאוש בורובסקי
מוכרי הסיגריות מכיכר שלושת הצלבים מאת יוסף ז'מיאן
העלייה לשמים וסיפורים אחרים מאת אדולף רודניצקי
המעבר בים סוף מאת זופיה רומאנוביצ'ובה
הערות שוליים

↑  פגיס עדה, באתר עם עובד
↑  שירה קדרי-עובדיה, ראיון עם עדה פגיס, בעיתון מקור ראשון, 17 באפריל 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299931905171  PLWABN: 9810580661705606  BnF: cb14596444m (data)  CiNii: DA18880618  GND: 1088766110  ISNI: 0000 0000 8121 1416  LCCN: nr96003234  NLA: 35887178  NTA: 251863425  VIAF: 42089817   WorldCat (עם VIAF): 42089817
אמא יקרה לי

| --- | --- |
 שיר
 יצא לאור:  1904 
 שפה:  עברית 
 כתיבה:  משה דפנא 
 לחן:  נחום נרדי 
 
"אמא יקרה לי" הוא שיר בעברית, אשר נכתב על ידי המשורר משה דפנא והולחן על ידי נחום נרדי. השיר מוכר כאחד היצירות המזוהות בתרבות הישראלית, ובמיוחד קשור לחגיגות יום המשפחה. הוא עוסק באהבה בין אם לבנה, אך מאחוריו נחבאת סיפור אישי של געגוע ופרידה בין דפנא לאמו, אשר נותרה באוקראינה כשהוא עלה לישראל.
רקע השיר

משה דפנא, דמות מרכזית בתנועה הציונית ובמערכת החינוך בישראל המוקדמת, נולד באוקראינה ועלה לארץ ישראל בתחילת המאה ה-20. השיר "אמא יקרה לי" נכתב בשנת 1904, זמן קצר לאחר שדפנא עזב את אמו. והולחן שנים לאחר מכן על ידי נחום נרדי. השיר מבטא געגועים ואהבה עמוקה לאמו, אך לא ידוע היה לציבור הרחב על הקשר האישי והעמוק שהוביל לכתיבתו.
שנים לאחר מכן נחשף כי הוריו של דפנא, ביילה ושלמה בלובשטיין, עלו לישראל בשנת 1925 וקבורים בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. המידע החדש גרם לחיבור מחודש בין דורות המשפחה והציבור לסיפור האישי שמאחורי השיר.
השפעה ופופולריות

"אמא יקרה לי" נחשב לשיר קלאסי בתרבות הישראלית, המושר במגוון הזדמנויות ואירועים, ובעיקר קשור אל יום המשפחה. הלחן והמילים הפשוטות מבטאים את האהבה העמוקה שבין הורה לילדו, תוך שהם מעבירים מסר של קירבה וחמימות.
הערות שוליים

↑  קורין אלבז-אלוש, שיר געגועים: הסיפור מאחורי "אמא יקרה לי", באתר ynet, 20 בפברואר 2023
המוסד הפסיכיאטרי ארקהם

| --- | --- |

 על שם:  ארקהם 
 מאפייני הארגון
 סוג:  בית חולים פסיכיאטרי לפושעים בלתי שפויים
 גאוגרפיה
 מיקום:  גות'אם סיטי
 
המוסד הפסיכיאטרי ארקהם (אנגלית: Arkham Asylum), הידוע גם בשמו המלא, "המוסד לפושעים בלתי שפויים על שם אליזבת׳ ארקהם" (אנגלית: The Elizabeth Arkham Asylum for the Criminally Insane), הוא בית חולים פסיכיאטרי בדיוני הממוקם בעיר גות'אם סיטי שביקום הקומיקס של DC, בדרך כלל בסיפוריו של גיבור-העל באטמן. השם "ארקהם" מבוסס על שם העיר הבדיונית ארקהם, פרי עטו של הסופר האמריקאי ה.פ. לאבקרפט.
היסטוריה

בתוך היקום הבדיוני של DC קומיקס, המקום הוקם ונוהל על ידי אמדאוס ארקהם בשנת 1921, על חלקת אדמה הממוקמת בצפון גות'אם סיטי, חלק אדמה שהועברה אליו בירושה מאמו. אמדאוס עצמו החל לאבד את שפיותו זמן קצר לאחר הרצח  של אשתו וילדו על ידי מטורף בשם מרטין "הכלב המשוגע" הוקינס. אמדאוס הפך בסופו של דבר למאושפז בארקהם עד מותו, ולאחר מכן הועברה השליטה על בית החולים לאחיינו, ג'רמיה.
ג'רמיה נקט בגישה נוקשה כלפי מטופליו. הוא שינה לחלוטין את בית החולים, הרס את האדריכלות הישנה, והחליף אותה במסדרונות מחוברים שעוצבו כמו מבוכים.
בתקרית שהתרחשה בשלביה המוקדמים של ההנהלה החדשה, אחד מאנשי הצוות של ארקהם מצא את החדר הסודי שהיה שייך לאליזבת ארקהאם, אמו של אמדאוס, שבו החביא אמדאוס את יומנו. לאחר קריאת היומן והכרה בטירוף התורשתי של משפחת ארקהם, איש הצוות השתגע ושחרר את המאושפזים, בתקווה לפתות את באטמן להרוג אותו ולשים קץ לארקהם.
כשעל המקום השתלטו אנשים כמו הג'וקר ודו-פרצוף, באטמן נאלץ להיכנס לשם לבד, ולהתעמת עם האויבים שלו עד שיחזור הסדר למקום..
הצוות

בין אנשי הצוות הרבים שהיו בארקהם, ניתן למצוא את הדמויות שלהלן:
ד"ר אמדאוס ארקהם, מייסד בית החולים, קרא למקום על שם אימו, אליזבת ארקהם.
ד"ר ג'רמיה ארקהם, אחיינו של אמדאוס. ניהל את המקום, עד שבעצמו איבד את שפיותו.
קווינסי שארפ, שסבל מהפרעת זהות דיסוציאטיבית, ומצד אחד הקדיש את חייו לרפא את גות'אם סיטי, ומצד שני היה רוצח סדרתי.
ד"ר הוגו סטריינג'.
ד"ר אנט קרלי, פסיכיאטר שהיה ידוע בכך שערך על מטופלים ניסויים עם LSD בניסיון לגרום בלהם לפתוח את העין השלישית שלהם.
ד"ר ג'ונתן קריין, פסיכולוג שביצע ניסויים מעוררי פחד במטופליו.
מטופלים

דמויות רבות מיקום הקומיקס של DC היו מטופלים בארקהם, ביניהן ניתן למצוא את הדמויות שלהלן:
איש החידות
דדשוט
דו-פרצוף
הארלי קווין
הג'וקר
הדחליל
הכובען המטורף
המסיכה השחורה
הפיתום
ויקטור זאס
זטאנה
מיסטר פריז
פויזן אייבי
פיירפליי
פני חימר
קילר קרוק
ראס-אל-גול
הערות שוליים

↑  Arkham Asylum, Batman Wiki (באנגלית)
↑  Batman unauthorized: vigilantes, jokers, and heroes in Gotham City, Dallas, Tex: BenBella Books, 2008, Smart pop series, ISBN 978-1-933771-30-4
↑  Christopher Fain, DC: Everything You Didn't Know About Arkham Asylum's History, CBR, ‏2020-11-11 (באנגלית)
↑  Arkham Asylum, DC Database (באנגלית)
↑  Arkham Asylum, Elseworlds Wiki (באנגלית)
↑  Quincy Sharp, Arkham Wiki (באנגלית)
↑  Arkham Asylum, The Dark Knight Universe Wiki (באנגלית)
נגרות

.
כלי עבודה ידניים לנגרות
שיעור מלאכה בעיבוד עץ בבית הספר תחכמוני לבנים, תל אביב
נגרות היא מקצוע עיבוד עץ ומוצריו לכדי מוצרים לתועלת האדם: רהיטים, כלים, פיגומים, בתים וכדומה. העבודות נעשות בעזרת כלי עבודה כמו פטיש, מסור, אזמל ומקצועה. אדם העוסק בנגרות נקרא נגר.
נגרות בתקופת ימי הביניים ותקופת הרנסאנס הייתה מקצוע נבחר בעל חשיבות רבה שדרש כוח גופני וידיים חזקות ומפותחות לחיתוך העץ ולעיבודו. כיום מבוצעות רוב המלאכות בנגריה על ידי מכונות חשמליות, והעיסוק בנגרות מסורתית עבר להיות נחלת האמנים והחובבים.
תולדותיה

יחד עם האבן, העץ הוא בין חומרי הבנייה העתיקים ביותר.
אחד מחפצי העץ המוכרים הקדומים ביותר הוא חלק של קרש מלוטש מהאתר האשלי של גשר בנות יעקב שבישראל, מלפני יותר מ-780 אלף שנה. באירופה, בסין ובאפריקה הופיעו כלי העץ הראשונים לחיפוש מזון ולציד לפני 400 אלף שנה.
חלק מהשימוש הראשון בעץ למבנים על ידי בני אדם מתוארך לתקופת האבן לפני כחצי מיליון שנה, כאשר בזמביה שבאפריקה, הפלטפורמות או שבילי ההליכה הראשונים הורכבו מבולי עץ מחורצים ומחודדים.
היכולת לעצב עץ לכלי עבודה, למחסים ולכלי נשק השתפרה עם ההתקדמות הטכנולוגית בתקופת המעבר מתקופת האבן לתקופת הברונזה ועד לתקופת הברזל. כמה מהעדויות הארכאולוגיות מתקופת האבן המאוחרת לנגרות הן מעטפות של בארי מים. אלה כוללות מבנה מעצי אלון ולוז משנת 5256 לפני הספירה, שנמצא באוסטרוב שבצ'כיה, ואחת שנבנתה באמצעות עץ אלון מפוצל עם שגם ומגרעת ופינות מחורצות שנחפרה במזרח גרמניה, מלפני כ-7,000 שנה מהתקופה הנאוליתית המוקדמת.
הערות שוליים

↑  L. Barham, G. a. T. Duller, I. Candy, C. Scott, C. R. Cartwright, J. R. Peterson, C. Kabukcu, M. S. Chapot, F. Melia, V. Rots, N. George, N. Taipale, P. Gethin, P. Nkombwe, Evidence for the earliest structural use of wood at least 476,000 years ago, Nature 622, 2023-10, עמ' 107–111 doi: 10.1038/s41586-023-06557-9
↑  Zimmer, Carl (2023-09-20). "Ancient Logs Offer Earliest Example of Human Woodworking". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-03-16.
↑  Michal Rybníček, Petr Kočár, Bernhard Muigg, Jaroslav Peška, Radko Sedláček, Willy Tegel, Tomáš Kolář, World's oldest dendrochronologically dated archaeological wood construction, Journal of Archaeological Science 115, 2020-03-01, עמ' 105082 doi: 10.1016/j.jas.2020.105082
↑  Sergio Prostak, German Archaeologists Discover World’s Oldest Wooden Wells | Archaeology | Sci-News.com, Sci.News: Breaking Science News, ‏2012-12-24 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284884505171  BnF: cb11977434d (data)  LCCN: sh85020435  NKC: ph126613 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ברברה גסט

| --- | --- |

 לידה:  6 בספטמבר 1920 ווילמינגטון, צפון קרולינה, ארצות הברית
 פטירה:  15 בפברואר 2006 (בגיל 85) ברקלי, ארצות הברית 
 שם לידה:  Barbara Pinson 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  קרוליינה הצפונית, ניו יורק 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  שירה, פרוזה
 זרם ספרותי:  אסכולת ניו יורק
 פרסים והוקרה:  פרס הספרות פא"ן אוקלנד ע״ש ג'וזפין מילס (1996)  מדליית רוברט פרוסט (1999) 
 
ברברה גסט (באנגלית: Barbara Guest‏; 6 בספטמבר 1920 – 15 בפברואר 2006), הייתה משוררת וסופרת אמריקאית; חברה בדור הראשון של אסכולת השירה של ניו יורק. במהלך 60 שנות כתיבתה הוציאה למעלה מ-20 ספרי שירה. בשנת 1999, העניקה לה אגודת השירה של אמריקה (אנ') את מדליית פרוסט למפעל חיים.
גסט כתבה גם ביקורת אמנות, חיבורים ומחזות. קולאז'ים שיצרה הופיעו על כריכות של כמה מספרי השירה שלה. כמו כן כתבה ביוגרפיה ידועה על המשוררת הילדה דוליטל ב-1984.
חיים מוקדמים וחינוך

ברברה גסט נולדה בשם ברברה אן פינסון בוילמינגטון (קרוליינה הצפונית), הבכורה מבין חמישה ילדים. אביה היה קצין מבחן והמשפחה הרבתה לנדוד ברחבי ארצות הברית בהתאם לעבודתו. בעקבות מותו המוקדם של אביה, עברה להתגורר בבתיהם של קרובי משפחה בפלורידה, ולאחר מכן, בגיל 11, בלוס אנג'לס. כילדה התאהבה בשירה בזכות היצירה "הנסיכה" של אלפרד טניסון. לאחר סיום לימודיה בתיכון בוורלי הילס ב-1939, למדה באוניברסיטת קליפורניה, תחילה בלוס אנג'לס (UCLA) ואחר כך בברקלי, שם סיימה תואר ראשון באנגלית ב-1943.
קריירה מוקדמת

לאחר שסיימה את לימודיה עברה לניו יורק, בהמלצתו של הסופר הנרי מילר, במטרה להתערות בסצנת האמנות המקומית. תוך זמן קצר פגשה את המשוררים פרנק אוהרה, ג'יימס סקיילר, ג'ון אשברי וקנת קוך. הקבוצה - הדור הראשון של משוררי אסכולת ניו יורק - התמרדה נגד השירה הווידויית והאסתטיקה הביקורתית החדשה שהיו נהוגות בשנות ה-50.
ספר שיריה הראשון ראה אור על ידי גלריית טיבור דה נאג'י בשנת 1960. באותה שנה, הופיעה באנתולוגיה המכוננת "המשוררים האמריקאים החדשים" שפרסם חברה לכיתה בברקלי, דונלד אלן. אלן כלל את גסט בקבוצת משוררי אסכולת ניו יורק, לצד אוהרה, סקיילר, אשברי וקוך.
במהלך שנות ה-50 כתבה גסט בנושאי אמנות עבור המגזינים ARTnews ו-Art and America.
שירה

כמו החברים האחרים באסכולת ניו יורק, שירתה של גסט הושפעה מאקספרסיוניזם מופשט, מציור פעולה של שנות ה-50 וה-60, ומשירה סוריאליסטית. גסט עצמה מתארת את התבגרותה בהשפעת הסוריאליזם: "באווירה יצירתית של טקסים קסומים, לא הייתה הפרדה מוגדרת בין האמנויות... אי אפשר היה להסתכל שוב על שירה כממלכה נעולה". הקריירה המוקדמת של גסט כמבקרת אמנות חידדה את המודעות המבנית שלה לשפה. שיריה ידועים באיכותם המופשטת, במסתורין שלהם ובשפתם החיה. היא ראתה את משימתה העיקרית כ"לעורר את הבלתי נראה, לחשוף אותו", והאמינה שנושא השיר "מוצא את עצמו" דרך הכתיבה ובזכות דמיונו של המשורר. כך מתקיימת בשירתה "הפרה של היחסים המקובלים של אובייקט וסובייקט, של מציאות ודמיון".
גסט מתארת את עצמה כמי שלמדה מהסוריאליסטים כיצד לגרום לשיר "לנוע" בדרכים שאינן נרטיב ליניארי: על ידי הכנסת אלמנט אסוציאטיבי לתוך השיר, העברת תחושה של הכוח ה'קסום' (או הלא מציאותי) שממנו נגזר השיר, וטשטוש גבולות בין האמנויות הפואטיות, המוזיקליות והחזותיות (אפילו הפלסטיות). במהלך השנים ולאורך כל הקריירה שלה, המשיכה שירתה החדשנית להרחיב את גבולות האמנות במורכבות, מקוריות ותעוזה.
ב-1999 קיבלה את מדליית רוברט פרוסט על מפעל חיים מאגודת השירה של אמריקה. בנוסף קיבלה את פרס לונגווד, פרס אונירסיטת סן פרנסיסקו לשירה, פרס לורנס ליפטון לספרות, ופרס הספר של אוניברסיטת קולומביה.
חיים אישיים

ב-1949 נישאה לסופר והמתרגם האנגלי סטיבן האדן-גסט, ולזוג נולדה בת. ב-1954 התגרשו. גסט נישאה בשנית לטרומבל היגינס, היסטוריון צבאי, ולזוג נולד בן. ב-1970 נפטר בעלה. גסט המשיכה לכתוב כמעט עד מותה ב-2006, בגיל 85.