stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סארפי

ערך זה עוסק בכפר באג'ריה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

חוף הים בסארפי וברקע סארפי הטורקית
 מדינה:  גאורגיה גאורגיה
 מחוז:  אג'ריה אג'ריה
 נפה:  נפת חלבצ'אורי
 חבל ארץ:  אג'ריה אג'ריה
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  826 (2014)
 קואורדינטות:  41°31′17″N 41°33′07″E﻿ / ﻿41.521388888889°N 41.551944444444°E﻿ / 41.521388888889; 41.551944444444 
 אזור זמן:  UTC +4
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גאורגיה מוגדלת) טביליסי כותאיסי בתומי רוסתווי זוגדידי גורי פותי סוחומי חאשורי רוסיה אזרבייג'ן ארמניה טורקיה הים השחור סארפי(למפת גאורגיה רגילה) טביליסי כותאיסי בתומי רוסתווי זוגדידי גורי פותי סוחומי חאשורי רוסיה אזרבייג'ן ארמניה טורקיה הים השחור סארפי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
סארפּי (בגאורגית: სარფი) הוא כפר קטן על שפת הים השחור, בגבול שבין טורקיה לגאורגיה.
כיום הוא שייך לאוטונומיה של אג'ריה. הוא היה בעבר חלק מפרובינציית לאזיסטן של האימפריה העות'מאנית. זהו מעבר הגבול היבשתי המרכזי שבין שתי המדינות, וצינור עיקרי של תנועת המסחר. במיוחד עבור חברות טורקיות שעושות עסקים בבתומי. סארפי ממוקם כ־12 ק"מ דרומית לעיר בתומי ו־20 ק"מ צפונית לעיר הטורקית הופה.
הערות שוליים

↑  מפקד אוכלוסין שנת 2014
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בגאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ניטור וידאו EEG

ניטור וידאו EEG מהווה כלי מהימן לבחון מיקום מדויק מאוד של מקור התקפים אפילפטיים ושל סוג ההתקפים.
מטרות הבדיקה הן:
לגלות את המיקום המדויק של התחלת ההתקפים במוח.
להבדיל בין התקפים אפילפטיים להתקפים לא אפילפטיים.
בירור האם יש לחולה אפילפסיה מוקדית עמידה לתרופות אנטי אפילפטיות ושניתן לטפל בה באמצעות ניתוח שבו מסירים את המוקד האפילפטי.
מהלך הבדיקה

החולה מגיע אל בית החולים, ומחברים לראשו עשרות אלקטרודות של EEG, כמו כן הוא שוכב במיטה שמולה נמצאת מצלמת וידאו. הוא מצולם ומתועד 24 שעות ביממה, בנוסף לזה החולה מפסיק לקחת את הכדורים שאמורים למנוע התקפים וזאת כדי לזרז את ההתקפים. לאחר כמה שעות עד כמה ימים מתרחש התקף. לאחר ההתקפים הרופאים בודקים מה נרשם בדיוק בניטור ה- EEG ובמקביל בודקים בווידאו מה בדיוק קרה בזמן ההתקף, השילוב של שני הדברים האלה מביא אותם לאבחון מדויק יותר של גורמי המחלה.
הבדיקה נמשכת בין יממה לשבועיים על פי הצרכים ומצב החולה.
נרג'יס נג'אר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1971 (בת 53 בערך) טנג'יר, מרוקו 
 מדינה:  מרוקו 
 
נרג'יס נג'אר (בערבית: نرجس نجّار; בצרפתית: Narjiss Nejjar; נולדה בשנת 1971) היא במאית ותסריטאית קולנוע וסופרת מרוקאית. הסרט שלה Les Yeux Secs (עיניים יבשות מבכי) הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-2003.
ביוגרפיה

נג'אר נולדה בטנג'יר, ולמדה קולנוע במכון לקולנוע ואמנות ויזואלית (ESRA) בפריז.
ב-1994, היא ביימה את הסרט התיעודי הראשון שלה, L’exigence de la Dignite. היא יצרה ועבדה על מספר סרטים עלילתיים ותיעודיים, ביניהם סרט תיעודי על אמנות אסלאמית, וגרסה בערבית לרחוב סומסום. סרטה המוכר ביותר הוא הסרט עלילתי Les Yeux Secs אשר התחיל בתור סרט תיעודי על נשות העיירה טיזי, אך הנשים סירבו להצטלם. הסרט מספר על כפר שבו הנשים רואות את הגברים רק פעם בשנה, כשאלו באים לביקור. הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-2003, וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של רבאט.
היא גם המחברת של הספר Cahier d'empreintes, אשר יצא לאור בשנת 1999.
נג'אר היא בתו של הסופר נופיסה סבאי, אשר גם שימש כמפיק בסרטה Les Yeux Secs.
פילמוגרפיה נבחרת

L’exigence de la Dignite ‏(1994)
Khaddouj, Memoire de Targha ‏(1996)
Les Salines ‏(1998)
Le septième ciel ‏(2001)
Le miroir du fou ‏(2002)
Les Yeux Secs ‏(2003)
Wake Up Morocco ‏(2006)
Terminus des anges ‏(2010)
L'amante du rif ‏(2011)
הערות שוליים

↑  "Narjiss NEJJAR". Festival De Cannes.
1 2  Armes, Roy (2008). Dictionary of African Filmmakers. Bloomington, IN: Indiana University Press. p. 223. ISBN 9780253000422.
1 2  "Narjiss Nejjar". Websil Sarl. 19 באוקטובר 2005. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Pallister, Janis L.; Hottell, Ruth A. (2011). Noteworthy Francophone Women Directors: A Sequel. Madison, NJ; Lanham, Md.: Fairleigh Dickinson University Press ; Rowman & Littlefield. pp. 100–101. ISBN 9781611474435.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 9346 3313  NTA: 303329661  VIAF: 287744678   WorldCat (עם VIAF): 287744678
סאמאן קודוס

סייד סאמאן קודוס (בפרסית: سید سامان قدّوس, בשוודית: Saman Ghoddos; נולד ב-6 בספטמבר 1993) הוא כדורגלן איראני-שוודי, המשחק בעמדת הקיצוני בקבוצת כלבה ובנבחרת איראן.
קריירת מועדונים

קודוס נולד בשוודיה, להורים שהיגרו למאלמה מהעיר אהוואז שבאיראן. קודוס התחיל את הקריירה שלו בלימהאמן בונקפלו וטרלבורג מהליגה השלישית בשוודיה. לפני עונת 2014, חתם בסיריאנסקה מהליגה השוודית השנייה, בה שיחק בשנתיים.
בעונת 2016, חתם באסטרסונד מליגת העל השוודית. בעונת הבכורה שלו במועדון כבש 10 שערים, דבר שעורר עניין מצידם של הרטה ברלין ואייאקס. בעונת 2017, זכה עם אסטרסונד בגביע השוודי, בו קודוס תרם 7 שערים. קודוס אף היה שותף לעלייה ההיסטורית של המועדון לשלב הבתים של הליגה האירופית עונה לאחר מכן. בסיום העונה, נבחר לשחקן ההתקפה של העונה בשוודיה.
ב-23 באוגוסט 2018, קודוס חתם באמיין מליגת העל הצרפתית תמורת כ-3.8 מיליון אירו. סכום זה, העמיד את קודוס במקום השלישי ברשימת הכדורגלנים היקרים בתולדות הליגה השוודית אחרי אלכסנדר איסאק וזלאטן איברהימוביץ'. יומיים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–4 נגד ריימס. במשחק זה, אף כבש בדקה ה-58 של המשחק, והפך לכדורגלן האיראני הראשון שכובש בליגה הצרפתית הראשונה.
ב-29 באוגוסט 2019, פיפ"א השעתה את קודוס מפעילות ובנוסף הטילה עליו כנס בגובה של 4 מיליון אירו, בגין חתימתו בווסקה טרם הצטרפותו לאמיין.
ב-21 בספטמבר 2020 הושאל קודוס לברנטפורד מהצ'מפיונשיפ. ב-14 בינואר השלים את מעברו לברנטפורד באופן קבוע.
ב-29 בספטמבר 2024 חתם בכלבה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
קריירה בינלאומית

קודוס היה זכאי לייצג גם את שוודיה מולדתו, ואת איראן בזכות שורשיו. בדצמבר 2016 קודוס זומן לסגל נבחרת שוודיה לקראת משחקי ידידות נגד חוף השנהב וסלובקיה. ב-8 בינואר 2017, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת וארבעה ימים לאחר מכן כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת.
מאחר שדקות המשחק שרשם בנבחרת שוודיה היו במשחקי ידידות, קודוס היה יכול לייצג נבחרת אחרת אותה הוא זכאי לייצג. ביוני 2017 קיבל פנייה מההתאחדות לכדורגל באיראן, לייצג את הנבחרת המקומית. ב-26 באוגוסט 2017 הודיע קודוס בחשבון האינסטגרם כי בכוונתו לייצג את איראן, לאחר שלא קיבל זימון לסגל נבחרת שוודיה. למרות זאת, ב-27 בספטמבר קיבל זימון מנבחרת שוודיה לקראת המשחקים נגד לוקסמבורג והולנד, אך קודוס בחר לסרב לזימון על מנת לייצג את איראן. ב-5 באוקטובר 2017, קודוס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איראן בניצחון 0–2 נגד תבנית:בנחרת. ב-9 בנובמבר, הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת משחק נגד פנמה. קודוס נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018 וגביע אסיה בכדורגל 2019.
נכלל בסגל נבחרת איראן לטורניר מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת איראן לטורניר גביע אסיה 2023.
תארים

הגביע השוודי: 2016/2017
שחקן ההתקפה של השנה: 2017
כדורגלן החודש בליגה השוודית: יולי 2018
סוציולוגיה ישראלית

| --- | --- |

 תדירות:  2 שנה 
 מו"ל:  אוניברסיטת תל אביב 
 תאריכי הופעה:  1998–הווה (כ־26 שנים) 
 שפה:  שפות מרובות, עברית 
 מדינה:  ישראל 
 ISSN:  1565-1495
 אתר רשמי
 
סוציולוגיה ישראלית הוא כתב עת ישראלי היוצא אחת לחצי שנה בשפה העברית. כתב העת נוסד בשנת 1998 על ידי החוג לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב והוא מוקדש כולו למאמרים בנושאי סוציולוגיה.
מטרת כתב העת היא לשמש במה למחקרים המנהלים שיח עם עבודות מתקדמות בסוציולוגיה העולמית, מתוך התייחסות למתרחש בישראל והפניית המבט אל חומרים מקומיים.
בכתב העת ניתן למצוא מאמרים מדעיים, מתוך גישה פתוחה למגוון מתודולוגיות ותאוריות שונות. כתב העת כולל גם מסות ודיונים העוסקים בנושאים העומדים על סדר היום הסוציולוגי, וכן תגובות על מאמרים שהופיעו בחוברות קודמות.
כתב העת כולל מדור ספרים, המציג מגוון חיבורים ביקורתיים על ספרים שזה עתה ראו אור והם עשויים לתרום להבנת המצב החברתי בישראל.
כתב העת נתמך על ידי המכון למחקר חברתי והמכון לחקר החברה והכלכלה על שם דוד הורוביץ והאגודה הסוציולוגית הישראלית.
מפא"י
היסטוריה > הרקע להקמת מפא"י

בשנת 1929 פעלו ביישוב מספר מפלגות ציוניות סוציאליסטיות. המרכזיות מביניהן היו:
אחדות העבודה (שנוצרה על ידי איחוד של פועלי ציון עם קבוצת "הבלתי מפלגתיים");
הפועל הצעיר;
השומר הצעיר;
וכן מפלגה שמאלית קטנה, פועלי ציון שמאל.
המנהיגות של כל המפלגות הייתה מורכבת בעיקר מאנשי העלייה השנייה, מלבד מנהיגי השומר הצעיר, מאיר יערי ויעקב חזן, שהיו מראשוני העלייה השלישית. המפלגות הללו היוו את הזרם המרכזי בהנהגת היישוב, והקימו את ארגוניה המרכזיים, ביניהם גם ההסתדרות. מפלגות אלו ופעיליהן עסקו ושלטו ברוב הפעולות המרכזיות בארץ – התיישבות, קליטת העלייה ומגעים עם שלטונות המנדט הבריטי, בציפייה לקיום ההבטחה להקמת מדינה יהודית הטמונה ב"הצהרת בלפור". אנשי "אחדות העבודה" ובראשם ברל כצנלסון, האידאולוג המפלגתי, ודוד בן-גוריון איש המעשה, ראו עצמם מחויבים לבניית חברה צודקת וסוציאליסטית, אך עם זאת ציונית. אנשי "הפועל הצעיר", ובראשם א. ד. גורדון (עד למותו בשנת 1922), ראו עצמם מחויבים לערכים המיוחדים של מנהיגם, מחויבות לעבודה יצרנית כערך בפני עצמו, ללא שימת דגש על מלחמת המעמדות או המאבק המפלגתי.
שנת 1929 הביאה עמה את המשבר החמור של פרעות תרפ"ט, אשר היו לשבר ממשי בחיי היישוב בארץ ודרשו את ליכוד הכוחות אל מול האיום החיצוני. העוינות הערבית שהופגנה ותגובתו של שלטון המנדט הבריטי היוו איום של ממש על המשך קיומו של היישוב, איום אל מולו יש להתלכד.
הרכבו האנושי של היישוב השתנה מאוד מאז ימי העלייה השנייה. אנשי העלייה השלישית היו אף הם ברובם מאותו זרם אידאולוגי בעל אופי פועלי-סוציאליסטי, אשר הרכיב גם את אנשי העלייה השנייה, אולם אנשי העלייה הרביעית שהגיעו ארצה בתקופה המדוברת היו כבר שייכים לקבוצה סוציולוגית אחרת. היו אלו בחלקם סוחרים זעירים, ובורגנים, שנמלטו מגזירותיו האנטישמיות של ולדיסלב גרבסקי בפולין. בתנועת העבודה התחזק החשש מהתגברותה של התנועה הרוויזיוניסטית, בראשות זאב ז'בוטינסקי, בהסתדרות הציונית. נראה היה גם כי חלק מאנשי העלייה הרביעית סברו כי ניתן לפתח את הארץ מבחינה כלכלית אף מבלי להזדקק לאנשי תנועת הפועלים ולמוסדותיהם.
מזה זמן מה היו אנשי תנועות הפועלים פועלים במשותף כנגד טענות אלו, והפיצול ביניהן נראה מלאכותי. בין המפלגות השונות היו הבדלים במינון שניתן ל'מעמדיות' (האידאולוגיה הסוציאליסטית) אל מול ה'לאומיות' (האידאולוגיה הציונית), אך כאשר נתגלתה מטרה משותפת נראו המחלוקות אזוטריות וגבר המשותף על השונה. ב-5 בינואר 1930, בתל אביב נוסדה המפלגה החדשה. היה זה איחוד מרשים של האושיות המרכזיות בתנועה הציונית, בין מקימיה ניתן למנות את דוד בן-גוריון איש "אחדות העבודה" ואנשי הפועל הצעיר חיים ארלוזורוב ויוסף אהרונוביץ'. האיחוד לא היה מלא שכן תנועת השומר הצעיר והפלג השמאלי פועלי ציון שמאל נותרו מחוץ לאיחוד. לימים יהיו אנשים אלו, בצירוף אלמנטים שמאליים ממפא"י עצמה, בין מקימי "מפ"ם".
היסטוריה > שנים ראשונות – 1930 עד 1944

עם הקמתה הייתה מפא"י למפלגה החזקה ביותר הן ביישוב היהודי בארץ ישראל והן בתפוצות. ערב האיחוד, ב־1927 קיבלו אנשי תנועות השמאל בנפרד 22% מן הקולות בבחירות לקונגרס הציוני, אולם כבר בבחירות של שנת 1933 קיבלה המפלגה המאוחדת 44%, מהם 71% מקולות המצביעים. המפלגה השתלטה על עמדות ביצוע בסוכנות היהודית, והייתה לכוח מוביל.
הכלי העיקרי באמצעותו שלטה מפא"י בשנים אלו ביישוב היה ההסתדרות. ארגון עובדים זה, שנוסד בשנת 1920 החל להקים לעצמו מוסדות כלכליים ושלטוניים, והיה למעין 'מדינה בתוך מדינה' בשלטון המנדט הבריטי. "חברת העובדים" הייתה המסגרת הארגונית הכללית, אשר ייסדה בנק (בנק הפועלים), חברת ביטוח (הסנה), חברה לעבודות חקלאיות (יכין), ומוסדות קואופרטיבים – (דן ואגד, מרכז הקואופרציה ורבים אחרים). להסתדרות אף היה עיתון משלה (דבר) אותו ערך איש מפא"י ברל כצנלסון, תיאטרון (האהל, אותו הקים איש הבימה משה הלוי), תנועת נוער (הנוער העובד והלומד) ואף ארגון ספורט – הפועל. כל אלו נוסדו בעשור הראשון לקיומה של ההסתדרות.
בבחירות לוועידה הרביעית של ההסתדרות בשנת 1933 היה לאנשי מפא"י רוב של 82% שהבטיח את שליטתם המוחלטת בארגון.
אל מול בנייה מאסיבית זו של כוח, עמדו אנשי הימין מפוצלים ומפולגים. תנועתו של זאב ז'בוטינסקי קראה לשבור את ההסתדרות (במאמרו המפורסם של ז'בוטינסקי "יא, ברעכען!" (יידיש: "כן, לשבור!") בשנת 1932 שורטטו קווי השבר האידאולוגיים שבין תנועת הפועלים ובין מתנגדיה מן הימין. בשנת 1933 החריף המשבר עם רציחתו של ארלוזורוב, אשר בה הואשמו (ורבים האומרים כי הייתה זו האשמת שווא) חברי בית"ר, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט. ב-1935 פרשו אנשיו של ז'בוטינסקי מן הקונגרס הציוני, ושליטתה של מפא"י בגוף זה הפכה למוחלטת.
בשנים אלו המשיכה ההסתדרות במפעלי הבנייה הגדולים. הוקמה חברת סולל בונה, הוקם המשביר (מרכז לאספקה סיטונאית, ורשת צרכניות), והוקמו או הורחבו מאוד מוסדות כקופת החולים הכללית ומשען.
בד בבד חישלה מפא"י את כוחה הצבאי. אנשיה עמדו בראש תנועת ההגנה, ואף הסדירו את הגיוס אל הבריגדה היהודית לפי מכסות. הפלמ"ח, אשר פעיליו העיקריים היו מבני המשקים, נשלט על ידי אנשי מפ"ם, עובדה שהיוותה מקור להתנגשויות בין ראשיה לבן-גוריון עת הקמת צה"ל.
דוד בן-גוריון, אשר עמד בראש ההסתדרות עד לשנת 1935, נבחר בשנת 1935 ליו"ר הנהלת הסוכנות היהודית. בכך היה למנהיגו של היישוב ומוביל דרכו המדינית והצבאית, תוך שהוא דוחק את רגליו של חיים ויצמן כמנהיגה של התנועה הציונית. אמרתו של דוד בן-גוריון בשנים אלו "נילחם בספר הלבן כאילו אין מלחמה באירופה ונלחם בגרמנים כאילו אין ספר לבן" כמו גם "תוכנית בילטמור" שהגו ויצמן ובן-גוריון בשנת 1942, הצעות אשר זכו לביקורת הן מימין והן משמאל, הן מקרב תומכי שלמות הארץ, והן מקרב תומכי המדינה הדו לאומית, הן דוגמאות לפרגמיטזם המדיני של מפא"י בשנים אלו.
היסטוריה > סיעה ב'

במהלך שנות השלושים הפכה מפא"י למובילת מוסדות היישוב וההסתדרות, בד בבד צמחה בתוכה אופוזיציה פנימית. האופוזיציה הפנימית צמחה ראשית בסניף תל אביב ולאחר מכן כללה גם את חיפה ואת קיבוצי הקיבוץ המאוחד. האופוזיציה הפנימית, שהחוקרת אניטה שפירא רואה בה בעיקר את התמודדותו של דור העלייה השלישית מול המנהיגות המסורתית של העלייה השנייה, כונתה "סיעה ב'".
סיעה ב' התארגנה בשנת 1937 על רקע האבטלה שנגרמה בעקבות המרד הערבי הגדול בצורת תביעה ממנהיגי ההסתדרות לדאוג לפועל העברי לתעסוקה (בניגוד לעיסוק המוגבר של ההסתדרות בנושאים לאומיים בהשראתו של בן-גוריון) ותוך טענות למיגור השחיתות שפשטה במוסדות ההסתדרות. את ההתארגנות הנהיגו ראשי מועצת הפועלים של תל אביב ובניהם ישראל אידלסון (בר יהודה) ויצחק בן אהרן, ישראל גלילי ואהרן ציזלינג. ההתארגנות התאפיינה בתביעה לדמוקרטיזציה, לעמידה לצד הפועל העירוני מטעם ההסתדרות וחברה ל"גוש" הקיבוץ המאוחד בהנהגת יצחק טבנקין ברוב העמדות, כולל בעמדה ה"אקטיביסטית" הניצית נגד השלטון הבריטי ונגד חלוקת הארץ. היא התנגדה לניסיונות הפיוס בין בן-גוריון לז'בוטינסקי, להסכמתו של בן-גוריון לתוכנית החלוקה של ועדת פיל ולניסיונות של ברל כצנלסון ואחרים לאחד את התנועות הקיבוציות (הקיבוץ המאוחד וחבר הקבוצות והקיבוצים).
בשנות הארבעים הפכו אנשי סיעה ב' למקורבים יותר לחוגי השמאל כפועלי ציון שמאל והשומר הצעיר ותבעו גילוי אהדה רשמי של מפא"י לברית המועצות. הסיעה הפגינה התנגדות גם למאמצו של בן-גוריון להגיע למדינה יהודית בתוכנית בילטמור. בוועידת המפלגה בכפר ויתקין (1942) הצליחו בן-גוריון וחברי הנהגה אחרים להעביר החלטה לחיסול הסיעות וה"גושים" הפנימיים במפא"י וב-1944 פרשו אנשי סיעה ב' (ששלטו בקיבוץ המאוחד) ממפא"י והקימו את התנועה לאחדות העבודה, אליה הצטרפה מפלגת פועלי ציון שמאל במסגרת המשותפת התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון.
היסטוריה > הפילוג – 1944

לאחר הקמת מפא"י נותרו מחוץ למסגרת המפלגתית החדשה אנשי השומר הצעיר ופועלי ציון שמאל. מפלגות אלו לא עמדו מחוץ למחנה ולא פרשו מן ההסתדרות, כמפלגות הרוויזיוניסטיות, אלא המשיכו ליטול חלק במוסדות היישוב המאורגנים, ובתנועות ההגנה הממוסדות. עם זאת הן ראו עצמן כממשיכות את מלחמת המעמדות באמצעות "בניין הארץ" ו"חלוציות", תוך שהן משלבות את תורתו של בר בורוכוב עם יסודות מרקסיסטים לניניסטים. חילוקי הדעות נגעו לעצם שאלות היסוד שעמדו אז במבחן – אנשי השומר הצעיר תמכו במדינה דו לאומית כפתרון לבעיות השעה. אנשי מפא"י הסתייגו מכך. אנשי השומר הצעיר ראו עצמם כבעלי זיקה שאינה ניתנת לניתוק לברית המועצות ולעומד בראשה סטלין, דבר שהיה רחוק ממחשבתם של מנהיגי מפא"י כדוד בן-גוריון. אנשי השומר הצעיר פעלו במספר ארגונים, בין היתר במסגרת מפלגה עירונית שנקראה "הליגה הסוציאליסטית" אשר קמה בשנת 1936, אם כי עיקר כוחם היה במסגרת הקיבוץ הארצי.
בבחירות לוועידת ההסתדרות שנערכו בשנת 1941 זכו אנשי מפא"י בכ-70% מן הקולות, בעוד שאנשי השומר הצעיר, פועלי ציון שמאל, ו"הליגה הסוציאליסטית" זכו בכ-25% מן הקולות.
במפא"י עצמה קמו ועלו קולות שמאליים, של אנשי תנועת "אחדות העבודה" אשר שמרו על מסגרתם הארגונית, "הקיבוץ המאוחד". מתחים אידאולוגיים בין אנשי האינטרנציונליזם הפועלי, בראשות יצחק טבנקין, לבין דוד בן-גוריון, אשר החל לחשוב במונחים "ממלכתיים", אשר היה בהם כדי להחליש את סדר היום של הפועלים ושל אנשי הקיבוצים, לקראת הקמת המדינה ועיגון מוסדותיה, כמו גם יריבויות אישיות בין אנשי העלייה השנייה ואנשי העלייה השלישית הביאו בשנת 1944 לפרישת "סיעה ב'" בראשותו של טבנקין ממפא"י. הפורשים התאחדו עם "פועלי ציון שמאל" ולאחר זמן גם עם אנשי "השומר הצעיר" ליצירת מפ"ם.
היסטוריה > הקמת המדינה > קווי מדיניות ואידאולוגיות לקראת הקמת המדינה

מפא"י בראשות בן-גוריון, הכינה עצמה לקראת הקמת המדינה מזה כעשור. מתוכנית בילטמור (1942), דרך ההחלטה על המאבק כנגד המנדט הבריטי ב־1945 והקמת תנועת המרי העברי, עד ההסכמה לתוכנית החלוקה, והכנת העם והצבא לקראת מלחמת העצמאות פעלה מפא"י כמפלגת שלטון, כאשר לה מטרה ברורה, אשר היא חותרת אליה.
כל הכרעה מהכרעות אלו הייתה כרוכה במאבק פנימי קשה. המאבק כנגד הבריטים ספג ביקורת קשה מחיים ויצמן בעל האוריינטציה הבריטית. ההסכמה לחלוקת הארץ נתקלה בהתנגדות התומכים בשלמות הארץ, התומכים במדינה דו לאומית, ואלו השוללים הקמת המדינה.
בן-גוריון הוביל מדיניות פרגמטית, השואפת להקים מדינה עצמאית, ולו על שטח כלשהו מאדמת ארץ ישראל, ולבסס את תמיכתן של המעצמות במדינה זו. כך, למשל, ניהל משא ומתן חשאי, באמצעות גולדה מאיר עם עבדאללה מלך ירדן, וזאת מתוך ראייתה של ירדן, שהייתה באותו הזמן תחת השפעה בריטית חזקה וצבאה הונהג בידי הקצין הבריטי גלאב פאשה, כבת ברית אפשרית עתידית. חוגים אחרים, כאנשי מפ"ם היו בעלי נטייה לטובת ברית המועצות וראו בירדן יציר "האימפריאליזם המערבי", ובחלקם אף חפצו מתוך ראייה אקטיביסטית לכבוש את כל ארץ ישראל שממערב לנהר הירדן.
אך הבעיה העיקרית בפניה עמד בן-גוריון לקראת הקמת המדינה, ובפניה עמדה מפא"י, היא המעבר מ"יישוב" למדינה. היישוב הסתמך על מסגרות שהיו בסופו של דבר וולנטריות, והתבססו על תמיכה אידאולוגית של הפרט. ויתרה מכך – האתוס השליט היה זה של התנגדות לשלטון. במשך שנים עסק היישוב, על כל פלגיו, בהתנגדות לשלטון. בהתיישבות, עליה, והקמת כוח מגן, כנגד רצון הממשלה הרשמית, היא ממשלת המנדט הבריטי. המעבר ממצב זה, למצב בו המוסדות הרשמיים של המדינה העצמאית החדשה כופים את דעתם, ומחייבים את תושבי המדינה, לא היה מעבר קל. צבאות פרטיים כגון האצ"ל, הלח"י וההגנה, מערכות חינוך נפרדות, מסגרות כלכליות וחברתיות נפרדות, ואורח מחשבה שמקומו לא יכירנו במדינה ריבונית, היו הבעיה שהיה צריך להתמודד עמה. בן-גוריון טבע את המונח "ממלכתיות" לתיאור התהליך בו עוברים המוסדות הפרטיים והוולונטריים, שהוקמו מתוך ראייה מגזרית צרה, למסגרות רחבות, המנוהלות בידי הממשלה, מתוך ראיית צורכי המדינה ככלל. במאבק זה הייתה מפא"י הכלי העיקרי באמצעותו השתמש בן-גוריון לשליטה פוליטית במוסדות המדינה הנבחרים.
הגישה נתנה למעשה ביטוי אידאולוגי להעברת מרכזי השליטה במדינה מהחברה לממשלה ולביסוס ריבונותה של המדינה. שורשיה של הגישה נעוצים בתפיסה שדגלה במעבר "ממעמד לעם" והדגישה את תפקידיה הלאומיים של מפא"י על חשבון תפקידיה התנועתיים. פירוק הפלמ"ח, ביטול זרם העובדים בחינוך והלאמת לשכות העבודה נתנו ביטוי למעבר מתנועתיות לממלכתיות.
היסטוריה > הקמת המדינה > ההחלטה על הקמת המדינה

עם התקרב יומו האחרון של המנדט הבריטי הייתה מפא"י המפלגה הגדולה במוסדות הלאומיים. ב"מועצת העם" אשר קדמה לכנסת הייתה מפא"י המפלגה הגדולה ביותר, וב"מינהלת העם" שקדמה לממשלה היו לה ארבעה חברים מתוך שלושה עשר, כאשר חבר נוסף שייך למפלגת לוויין ספרדית עדתית. נאמן להרגלו, לא צירף בן-גוריון איש מאנשי התנועה הרוויזיוניסטית (תנועת החרות לעתיד) ומן המפלגה הקומוניסטית אל מינהלת העם (עם זאת שותפו שתי אלה במועצת העם).
לקראת ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, החלו פקפוקים בתוך מפא"י עצמה, ובמנהלת העם בדבר התועלת שתהיה בצעד זה, ובדבר האפשרות לדחותו. הפלישה בה איימו צבאות ערב, כמו גם סדקים שנתגלו בעמדת ארצות הברית ובתמיכתה במדינה החדשה, הביאו חברים מרכזיים במפא"י כמשה שרת ויוסף שפרינצק, אליעזר קפלן, פנחס לבון ודוד רמז, להתנגד להכרזת עצמאות מיידית. ב־11 במאי 1948 התכנס מרכז מפא"י, והחליט על תמיכה בהכרזה מיידית, ברוח עמדתו של בן-גוריון. בהצבעה שהתקיימה במנהלת העם ב־12 במאי הצביעו שניים מאנשי מפא"י (אליעזר קפלן ודוד רמז) נגד ההכרזה, בעוד ששני הנציגים האחרים (דוד בן-גוריון ומשה שרת) הצביעו בעדה. ההצבעה הוכרעה בעד הכרזת המדינה ברוב של שישה מול ארבעה.
היסטוריה > הממשלה הראשונה

הבחירות לאספה המכוננת נערכו ב־25 בינואר 1949. מערכת הבחירות התרכזה במיוחד בניגוד שבין מפ"ם, בעלת האוריינטציה הפרו-סובייטית, ה"חלוצית" והמהפכנית, ובין מפא"י, הממוסדת והממלכתית. בחירות אלו באו על רקע פירוקו של הפלמ"ח, ההכרעות בדבר המשך הלחימה, ועצם דמותה של המדינה בכל מובן אפשרי. מצעה של מפא"י בבחירות אלו עסק בחתימה על הסכמי שביתת נשק במלחמה, העלאת עולים ויישובם באופן שיעזור לביטחון המדינה, מעורבות ממשלתית למען מניעת משבר כלכלי, קשירת קשרים דיפלומטיים עם מדינות שוחרות שלום, פיתוח ירושלים, יצירת "משטר ממלכתי" במדינה, חקיקת חוק חינוך חובה, הלאמת מפעלים גדולים והגנה על פועלים, מתן שוויון לנשים, דאגה לחיילים וחינוך חלוצי.
במערכת בחירות זו זכתה מפא"י בהישג של 46 צירים, בעוד שמפ"ם הסתפקה ב־19 צירים. "חרות" קיבלה אז 14 צירים, וה"חזית הדתית המאוחדת" 16 צירים. הציונים הכלליים והפרוגרסיבים קיבלו יחדיו 12 צירים.
הכרעה חשובה שלקח בן-גוריון בימים אלו הייתה ההכרעה בדבר הקואליציה הראשונה. נאמן לשיטתו, הותיר בן-גוריון את אנשי מפ"ם מחוץ לממשלה והקים קואליציה שהסתמכה על תמיכת הדתיים והליברלים. "החלוציות" המפ"מית, נדחקה הצידה לטובת "הממלכתיות" של מפא"י.
המשימות המוטלות על ממשלה זו היו גדולות וקשות. את המלחמה היה צורך לסיים, ותוך שמירה על ההשגים. היה צורך בקליטת מאות אלפי עולים, פליטי השואה, ויוצאי ארצות ערב, ולבסס את מוסדותיה השלטוניים של המדינה החדשה.
ממשלה זו התקיימה עד התפטרותו של דוד בן-גוריון, בחודש פברואר 1951 על רקע משבר החינוך האחיד. ברקע המשבר ניסיונו של בן-גוריון להקים שיטת חינוך אחידה לעולים. כאן ניכרת התפיסה ה"ממלכתית" כאשר לצידה תפיסה מפלגתית ברורה. היה ברור כי מפא"י שהיא בעלת השליטה במוסדות הקולטים, מכינה לעצמה עתודה אנושית של מצביעים לדור הבא.
במאי 1951 פרץ במלוא עוזו משבר נוסף, הוא הפילוג בקיבוץ המאוחד. הקרע עם אנשי מפ"ם הביא לגירושם של אנשי מפא"י מקיבוץ נען עד מהרה פשטה בתנועה הקיבוצית כשלהבת רוח הפילוג, ושלושים קיבוצים הודיעו על פרישתם מהקיבוץ המאוחד.
היסטוריה > שנות המדינה הראשונות

בשנותיה הראשונות של המדינה הייתה מפא"י מפלגת השלטון העיקרית, והציר המרכזי לקבלת ההחלטות. מימין למפא"י עמדו אנשי הציונים הכלליים (ימין כלכלי, אשר שותפו לעיתים בשלטון) ותנועת החרות (ימין מדיני, אשר בן-גוריון דחק את רגליהם מכל מוסדות השלטון, בסיסמה "בלי חרות ומק"י"). משמאלה – אנשי מפ"ם.
בשנים אלו צעדה המדינה קדימה, נבנתה והתבססה. התקבלו הכרעות גורליות ומרחיקות לכת כגון הסכם השילומים, המדיניות הכלכלית החדשה, ומפעלי ענק כגון קליטת העלייה ההמונית, ובניית כוחו של צה"ל תוך מאבק מתמיד בתופעת ה"מסתננים" שגבתה קורבנות רבים. במישור הבינלאומי נעשו ניסיונות להתקרב אל המערב, ולהקים בריתות עם בריטניה וצרפת. בכל אלו הייתה מפא"י ומוסדותיה הגוף המוביל, והמקום בו נתקבלו ההכרעות.
הכרעות אלו, ומעשים אלו, דרשו מפלגת שלטון חזקה שיהיה בכוחה לכפות את רצונה ולהוביל את המדינה בכיוון הרצוי לה. לאישיותו הדומיננטית של בן-גוריון חלק ניכר בכיוון זה. עם זאת היה לכך צד שלילי שהתבטא בהעדפת אנשי מפא"י במוסדות השלטון, ובהשלטת המנגנון המפלגתי על מוסדות שלא היו מפלגתיים באופיים. שיטת ה"פתקים", נוסח "הנ"ל מאנ"ש" (הנ"ל מאנשי שלומנו), הביאה למנגנון של העדפה מפלגתית, וחסימת כל מי שלא נשא את "הפנקס האדום" משירות המדינה. נשמעו גם טענות כלפי שירות הביטחון הכללי בראשות איסר הראל ששימש אף למעקב אחרי מתנגדים פוליטיים של מפא"י כאנשי מפ"ם, ועורכי העיתון הרדיקלי העולם הזה. ההסבר של המערכת למעקב זה היה כי הוא נעשה מטעמי ביטחון. מפ"ם, למשל, הייתה מפלגה פרו-קומוניסטית ומנהיגה יעקב חזן אף הכריז על ברית המועצות כעל "מולדת שנייה". לעומת זאת, יצחק שמיר, מראשי הלח"י לשעבר, התקבל לשורות המוסד על ידי אותו איסר הראל.
במערכות הבחירות לכנסת השנייה נישאה בפי מפלגת הציונים הכלליים הסיסמה "מספיק ודי בשלטון מפא"י". הוגי הסיסמה היו צריכים להמתין עשרים ותשע שנים מיום ייסודה של המדינה עד שיוחלף השלטון. מפא"י ניגשה לבחירות עם מצע שקרא לשיפור יחסי החוץ, קליטת עלייה, פיתוח כלכלי, ביטחון חברתי, יצירת משטר דמוקרטי מתוקן, פתרון בעיות דיור, תמיכה חסרת פשרות במדיניות הקיצוב ובמלחמה בשוק השחור, חינוך ממלכתי, חקיקת חוקי יסוד, ומלחמה בכפייה הדתית והאנטי-דתית.
אחת השאלות החשובות ביותר היא כיצד הצליחה מפא"י לשמור על כוחה שנים רבות כל כך בעוד שההרכב הדמוגרפי במדינת ישראל השתנה לחלוטין בעקבות גלי העלייה (מ-1930 עת הקמת המפלגה ועד ל-1968 עת פירוקה הוכפלה אוכלוסיית הארץ פי ארבעה לערך ובמושביה במוסדות היישוב לא נרשם שינוי מאוד דרסטי). התשובה נעוצה על פי דעתם של חוקרי מדע המדינה רבים במספר סיבות:
הקמת המדינה הייתה אירוע דרמטי בחיי עם ישראל, שלא היה כמותו דורות רבים. ההערצה לאישיותו של דוד בן-גוריון, שנחשב בעיני רבים "מקים המדינה", הרקיעה שחקים והביאה להצבעה מאסיבית למפא"י בכל חוגי הציבור ובמיוחד בקרב העולים.
מפא"י התמקדה בציונות מעשית דהיינו בעשייה אקטיבית של בנייה שהתאימה יותר להלך הרוח בארץ ולדעות הציבור.
על אף שמפא"י הייתה מפלגה סוציאליסטית היא העדיפה פעמים רבות לזנוח את הסוציאליזם ולהתמקד בצורכי העם והמדינה, בסיסמה "ממעמד לעם" שנטבעה על ידי בן-גוריון.
אנשי מפא"י שלטו במנגנוני קליטת העלייה, במפעלים, בהסתדרות ולמעשה ברוב המוסדות הפרלמנטריים והחוץ פרלמנטריים ועל כן הייתה להם יכולת רבה יותר לגייס מצביעים כמו גם ליצירת מצב לחץ הגורר הצבעה כזו.
מסע התעמולה האפקטיבי שנוהל והביא לדה-לגיטימציה של תנועת החרות והעומד בראשה מנחם בגין. בן-גוריון נמנע שנים רבות מלקרוא לו בשמו, והתייחס אליו כ"האיש היושב ליד חבר הכנסת יוחנן באדר".