stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פפירוס רינד
תוכן הפפירוס > שברים מצריים

כדי להבין את תוכן הפפירוס יש לומר כמה מילים על הסימונים המתמטיים של המצרים הקדמונים. היות ששיטת הכתיבה המתמטית במצרים העתיקה לא הייתה מפותחת כפי שהיא היום, והרעיון של מונה ומכנה לא היה מוכר, יכולתם של המצרים לכתוב שברים הייתה מוגבלת למדי. השברים הוגבלו לשברים יסודיים, כלומר שברים עם 1 במונה, ויוצגו באמצעות שילובו של הסימן למילה "חלק" עם מה שכיום היה המכנה. בנוסף לכך היו קיימים סימנים מיוחדים לשברים ה"שימושיים"  {\tfrac {1}{2}},  {\tfrac {2}{3}} ו- {\tfrac {3}{4}}. מגבלות טכניות אלו של ייצוג שברים היקשו על המצרים לחשב שברים פשוטים נוספים, ועיקר התוכן של פפירוס רינד עוסק בפתרון בעיה זו.
תוכן הפפירוס > ההקדמה

בנוסף לכל הפרטים שצוינו לעיל, בהם מזכיר אחמס את הפפירוס המקורי (שמעולם לא נמצא) ואת המלכים השונים תחתם בוצעה העבודה, משתף אותנו אחמס בשאיפותיו לגבי מטרות כתב היד, ובין היתר הוא מציין שלקורא יתאפשר "אומדן מדויק של חקירות הדברים והבנה של הכל - תעלומות ... וסודות".
תוכן הפפירוס > טבלת ה-2/n

אף על פי שהיכולת לכתוב שברים עם 2 במונה לא הייתה בנמצא, אין משמעות הדבר שלא היה בהם צורך, ובחלקו הראשון של פפירוס רינד מובאת רשימה מלאה של כל השברים מהצורה  {\tfrac {2}{n}} עם  n אי-זוגי מ- 3 (אף על פי שכאמור היה לשבר זה סימן ייחודי) ועד  101. חוקרי מתמטיקה מצרית הראו כי בכיתוב מודרני ניתן לבטא בפשטות את מרבית הזהויות בטבלה, אולם לא ניתן להתעלם מהאלגנטיות שבהצגת זהויות כגון  {\tfrac {2}{17}}={\tfrac {1}{12}}+{\tfrac {1}{51}}+{\tfrac {1}{68}} ו- {\tfrac {2}{79}}={\tfrac {1}{60}}+{\tfrac {1}{237}}+{\tfrac {1}{316}}+{\tfrac {1}{790}} ללא שימוש בסימונים מתמטיים מודרניים.
לאחר שטבלת ה-2/n הציגה כיצד שברים רבים עם 2 במונה ניתנים להצגה כשברי יחידה, מביא אחמס טבלה נוספת, בה הוא מדגים כיצד ניתן להשתמש בשברים הפשוטים (שברי יחידה ושני השברים בעלי הסימון הייחודי) כדי ליצור שברים שבייצוג מודרני היו עם 10 במכנה. כך למשל מובאת בטבלה הזהות  {\tfrac {7}{10}}={\tfrac {2}{3}}+{\tfrac {1}{30}}.
תוכן הפפירוס > השאלות > ספר I

בשאלות 1-6 על הקורא לחלק מספר משתנה של ככרות לחם בין 10 אנשים.
בשאלות 7-20 על הקורא להכפיל את הביטויים  1+{\tfrac {1}{2}}+{\tfrac {1}{4}} ו- 1+{\tfrac {1}{3}}+{\tfrac {2}{3}} בביטויים שונים.
בשאלות 21-23 על הקורא למצוא מספר חסר להשלמת תרגיל חיבור, או בייצוג מודרני יותר - לבצע פעולת חיסור.
בשאלות 24-34 על הקורא לפתור תרגיל שבייצוג מודרני ייקראו משוואות ליניאריות. כך, למשל, שאלה 32 תתרגם למשוואה  x+{\tfrac {x}{3}}+{\tfrac {x}{4}}=2.
בשאלות 35-38 על הקורא לבצע חלוקות שונות של נפחים שונים (לפי יחידת המידה הקאט).
בשאלות 39-40 שוב מתבקש הקורא לחלק ככרות לחם בין מספר אנשים, אך באופן שונה.
תוכן הפפירוס > השאלות > ספר II

בשאלות 41-46 על הקורא למצוא את נפחם של אסמים בעלי בסיס מלבני ומעגלי. משאלות אלו ניתן להסיק כי למצרים הייתה הערכה של  \pi \approx {\tfrac {256}{81}}.
בשאלה 47 על הקורא להמיר יחידות של תוך שימוש בשיטת ספירה ייחודית - עינו של רע.
בשאלות 48-55 על הקורא לחשב מגוון שטחים, ובהם (בשאלה 48) את שטחו של עיגול.
בשאלות 56-60 על הקורא לחשב כמה אלמנטים הקשורים בשיפועים של פירמידות.
תוכן הפפירוס > השאלות > ספר III

בשאלה 61 על הקורא לכפול שברים, ובפרט ניתנת שיטה לחישוב המכפלה  {\tfrac {2}{3}}\cdot {\tfrac {1}{n}}, במה שייראה בכתיב מודרני כך:  {\tfrac {2}{3n}}={\tfrac {1}{2n}}+{\tfrac {1}{6n}}.
בשאלות 62-78 שוב מתבקש הקורא לפתור כמה בעיות בעלות אופי אלגברי.
בשאלות 79-84 על הקורא לפתור כמה בעיות מתקדמות יותר של סכימת שברים וטורים הנדסיים, חלקם תוך שימוש בשיטת הכיתוב של העין של רע.
ראו גם

היסטוריה של האריתמטיקה
העין של רע
שאלה 80 בפפירוס רינד
תגובת החברה הדתית לרצח יצחק רבין

תגובת החברה הדתית לרצח יצחק רבין לרוב כללה ההסתייגות ברורה ממעשה הרצח, למרות התנגדות המגזרית לממשלתו, ועל אף שהרוצח יגאל עמיר היה חלק מציבור זה.
היחס לרבין בציבור הדתי ימני טרם הרצח

רובו הגדול של הציבור הדתי לאומי נמנה עם הימין הפוליטי בישראל. המחאה בציבור זה כנגד ממשלת רבין ומדיניותה הייתה נרחבת. רובה של המחאה היה חוקי, אולם היו גם קבוצות שקראו לסירוב פקודה ולמרי אזרחי. בנוסף, היו גורמים קיצוניים שקראו לשימוש בכוח. הממשלה ספגה ביקורת מצד גורמים דתיים לאומיים וחרדיים בטענה שהיא אנטי-דתית. המחאה התייחסה גם לרבין עצמו, ובין השאר הועלו טענות על חלקו בירי על אלטלנה. בהפגנות הימין היו גם קריאות הסתה כמו "רבין בוגד" ו"רבין רוצח". כרזות המציגות את רבין עטוי כאפייה ומחבק את ערפאת נתלו ברחבי הארץ והונפו בהפגנות ימין. ערב יום הכיפורים 1995 התאספו מחוץ לבית ראש הממשלה קומץ אנשים דתיים, בהם יוסי דיין ואביגדור אסקין, וביצעו טקס "פולסא דנורא" בו ייחלו למותו. לדברי אסקין נערך יום קודם לכן טקס נוסף בנוכחות כעשרים רבנים בצפת.
התגובה המידית לרצח בציונות הדתית

בחוגי שוליים נשמעו קריאות שמחה עם הישמע דבר הרצח, אולם אצל רובו של הציבור הדתי אופיינו הימים הראשונים שאחרי הרצח בהלם. הלל ויס, שקרא להעמיד לדין את רבין על בגידה, אמר יומיים לאחר הרצח: "ההתבטאויות שלי נראות לי היום, לפחות בחלקן האלים, מיותרות ופסולות מאוד". אולם מאוחר יותר חזר בו והביע תמיכה בתאוריות הקשר על רצח רבין ואמר: "אין לי שום בעיה עם מה שכתבתי לפני רצח רבין, כל זמן שלא חוקרים את פרשת אבישי רביב ואת תרומת החטיבה היהודית בשב"כ – יימח שמה וזכרה – לרצח".
רבנים מתונים, שקולם היה חרישי קודם לרצח, השמיעו אותו ברמה. הרב יהודה עמיטל התמנה כשר בממשלתו החדשה של שמעון פרס. המתונים השתמשו במקרה הרצח כדי להסביר מדוע לשיטתם צריך לעשות שימוש זהיר ביותר בהלכה כאשר באים לעסוק בענייני מדינה. הרב אהרון ליכטנשטיין, ראש ישיבת הר עציון, נשא דרשה שבה סירב לקבל את ההתנערות מהאחריות לרוצח, והיא הודפסה בחוברות. "לפני עשרה ימים היינו מציינים אותו כסמל להצלחה... הלוואי שיכולנו לומר שמה שנעשה, נעשה כל כולו, לא בגין הדרך שבה עבר הבחור או בגלל החינוך שקיבל, אלא 'למרות' הכול. עלינו לשאול את עצמנו 'האומנם?!'". לעומתו פרופ' שלום רוזנברג, אף הוא מהזרם המתון, טען כי יגאל עמיר הוא עשב שוטה, שאינו מייצג את החינוך הדתי הלאומי, ודחה קבלת אחריות על מעשה הרצח. נערך כנס חשבון נפש ימים ספורים לאחר הרצח, פרי שיתוף פעולה נדיר בין המפד"ל ומימד. הרב יואל בן נון אמר כי ידוע לו על רבנים שפסקו דין רודף לרבין. הוא עורר בכך סערה גדולה ואף נרדף ונאלץ לעזוב את עפרה כעבור כ-8 שנים. דבריו שימשו כותבים מהשמאל שסברו שקשר של רבני ימין קיצוני הביא לרצח. במהלך משפטו יגאל עמיר חזר ואמר שהסיבה לרצח הייתה "דין רודף". כשנשאל מי נתן את הגושפנקא ענה "ידע עצמי ואנשי דת". רבני הימין הדגישו את חשיבות ההתרחקות מגורמים קיצוניים ואת חומרתה של עבירת "לא תרצח". הרב אברהם שפירא, ראש ישיבת מרכז הרב ורב ראשי לשעבר, אמר ביחס לעמיר כי "יניקתו היא רק ממעיינות חיצוניים ועכורים". רבני קריית ארבע יצאו בחריפות כנגד הבעת אהדה לרצח. הבסיס ההלכתי שמצא יגאל עמיר לפעולתו, "דין רודף", הוצג כלא רלוונטי. הובע גם חשש מהידרדרות למלחמת אחים בעקבות הרצח.
לפי אחד הסיפורים, הרב צבי טאו מישיבת הקו "הר המור" ובעל תפיסה ממלכתית,  יצא בליל הרצח לקונן מול קברי הרב קוק ובנו. שלילת הרצח מתוך עמדה זו הובעה גם בפרסומי הרב שלמה אבינר.
לאורך השנים לעיתים נשמעים בקרב אוהדי בית"ר ירושלים, המזוהה עם קהל דתי-מסורתי, שירי שמחה לאיד על רצח רבין, המפונות נגדו ונגד אשתו, והערצה לרוצח יגאל עמיר. הנהגת המועדון התנערה מהשירים.
התגובה לאחר זמן

לאחר שבוע או שבועיים, בשל חלוף הזמן או כראקציה להאשמות הקשות משמאל, השתנתה התגובה הדומיננטית לרצח. בקרב הציבור הדתי רווחה תחושה של רדיפה, בין היתר בשל חקירת רבנים. דתיים חשו מאוימים והיו מקרים של הטחת עלבונות ואף אלימות פיזית כלפיהם. במקביל להסתייגות מהרצח, נשמעו גם טענות כלפי גורמים שמחוץ למחנה הדתי. נשמעה הטענה שרבין, בהתעלמותו מהמתנחלים ובדחיקתם לפינה, היה אחראי במידה רבה לאווירה הציבורית הקשה נגדו. כן החלה לעלות גם בציבור הדתי טענת הקונספירציות בנוגע לזהות הרוצח.
הרצח הוביל להתפתחויות נוספות. בעקבות תחושת הפילוג העזה בין חילונים לדתיים, הקימו רבנים בזרם המתון בציבור הדתי-לאומי, את עמותת "צהר"', המבקשת לגשר על הפערים אלה, ולעצב את דמותה היהודית של מדינת ישראל מתוך הידברות וחיפוש אחר מרכיבי זהות משותפים.
התגובה החרדית לרצח

בציבור החרדי התחולל מעבר מהיר יותר מהלם לתגובת נגד. בימים הראשונים שאחרי הרצח היה זעזוע עמוק, שבוטא על ידי המודיע, יומון אגודת ישראל, בדרך חריגה. רבין זכה להצמדת 'ז"ל' לשמו, דבר שאינו מקובל בו כאשר מדובר באישים חילוניים. יתד נאמן, ביטאון הליטאים, נתן לאירוע כותרת ראשית גדולה ביותר: "תדהמה וזעזוע! זו התחושה הראשונית לאחר פרסום הידיעה הרשמית על הרצח המזוויע של ראש הממשלה יצחק רבין", הכריז העיתון. אחר כך הופיעה ב"יתד נאמן" נימת התנצלות שלא היה בכותרת הגדולה משום השתתפות ב"אבל הלאומי" (המירכאות במקור)[דרוש מקור].
לקריאה נוספת

יואב שורק, רגע של צמרמורת: הציונות הדתית לנוכח רצח רבין, בתוך: הציונות הדתית: עידן התמורות, הוצאת מוסד ביאליק, עמ' 475–532.
אביעזר רביצקי, "נחפשה דרכינו ונחקרה" - החברה הישראלית והציונות הדתית נוכח רצח רבין, בתוך: נרי הורוביץ (עורך), דת ולאומיות בישראל ובמזרח התיכון, הוצאת עם עובד, 2002, עמ' 254–277.
הערות שוליים

↑  שי פוגלמן, 15 שנה אחרי שערך טקס פולסא דנורא ליצחק רבין, אביגדור אסקין מאחד את הימין הקיצוני בעולם, באתר הארץ, 28 באוקטובר 2010
↑    יהודה נוריאל, ואלוהים צוחק, באתר "ידיעות אחרונות", 31 באוקטובר 2017
↑  אבי גרפינקל, גאולה, הו גאולה, באתר הארץ, 26 בינואר 2004
↑  תפ"ח (ת"א) 498/95 מדינת ישראל נגד יגאל עמיר, עמ' 8)
↑  יואב שורק, ההתחרדות של הרב טאו תגרום לשבר דתי-לאומי?, באתר nrg‏, 21 בפברואר 2015
↑  נרי וייס, עיתונאי הסתנן והוכה ע"י אוהדי בית"ר, באתר ערוץ 7, 25 בנובמבר 2014
↑  תומר גנור ועדי סרדס, בית"ר נענשה על קריאת 'מוחמד מת': משחק ללא קהל, באתר ynet, 26 בדצמבר 2007
↑  טדי פסברג‏, לא באש, לא במים, וכבר מזמן לא בית"ר ירושלים, באתר וואלה, 28 ביוני 2008
↑  אריק בנדר, זעם על העונש לבית"ר: זכר רבין עדיין הפקר, באתר nrg‏, 8 בנובמבר 2007
↑  צפו: תיעוד מזעזע של אוהדי בית"ר ירושלים בסכנין, באתר ONE‏, 6 במאי 2013
↑  משה שיינמן, דוד בן שימול, אוהדים שרו "יגאל עמיר", בית"ר עשויה לעמוד לדין, באתר ynet, 27 באוקטובר 2015
↑  יואב שורק, 'רגע של צמרמורת: הציונות הדתית לנוכח רצח רבין', בתוך: הציונות הדתית: עידן התמורות, עמ' 495
גאורגי זנגילקוב

גאורגי פטרוב זֶנְגילֶקוֹב (בבולגרית: Георги Петров Зенгилеков;‏ 1912, סלוניקי, האימפריה העות'מאנית – ?) היה דיפלומט בולגרי אשר בין השנים 1954–1957 כיהן כמיופה הכח בצירות של בולגריה בישראל.
ביוגרפיה

גאורגי זנגילקוב נולד בסלוניקי ולאחר מלחמת הבלקן השנייה עברה משפחתו לבולגריה. הוא רכש השכלה תיכונית והצטרף לחוגי הנוער של המפלגה הקומוניסטית. במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר תחילת מבצע ברברוסה, החלו הקומוניסטים בבולגריה בפעילות צבאית נגד הממשל הבולגרי, בשל חברותה במדינות הציר, וזנגילקוב הצטרף לכוחות הפרטיזנים. לאחר המלחמה הצטרף לשירות הדיפלומטי הבולגרי במקביל לחברותו במנגנון המפלגה הקומוניסטית. בין השנים 1952–1954 כיהן כמנהל מח' המינהל והתיאום של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית, שתפקידה היה לפקח על פעולות משמר הגבול וכוחות המיליציה העממית (בול').
בין השנים 1954–1957 כיהן כמיופה הכח בצירות של בולגריה בישראל. בהמשך, בין 1958–1961 כיהן כשגריר בולגריה בממלכה המאוחדת.
ב-1 ביוני 1961 הודח מתפקידו על ידי הפוליטביורו הבולגרי ונקרא לשוב לבולגריה. בהמשך, נחקרו זנגילקוב וצוות השגרירות על ידי הוועדה לביטחון המדינה והוא סולק משירות החוץ ומכל תפקיד ציבורי.
הערות שוליים

↑  הגיע ציר בולגריה, הַבֹּקֶר, 23 ביולי 1954.
↑  ציר בולגריה יגיש ביום ב' כתב ההאמנה, קול העם, 12 באוגוסט 1954.
↑  Radoslav Deyanov, ‏Български дипломатически представители, סידורי 284, באתר academia.edu (בבולגרית).
↑  פרוטוקול ישיבת הפוליטביורו מ-31 ביולי 1958 בדבר מינויו לשגריר בממלכה המאוחדת, באתר politburo.archives.bg (בבולגרית).
↑  פרוטוקול ישיבת הפוליטביורו מ-1 ביוני 1961, באתר politburo.archives.bg (בבולגרית).
↑  פרוטוקול ישיבת הפוליטביורו מ-21 בספטמבר 1961, באתר politburo.archives.bg (בבולגרית).
גאורגי קוסטוב

גאורגי בוגדאנוב קוסטוב (בבולגרית: Георги Богданов Костов;‏ 21 באוקטובר 1915, וארנה, ממלכת בולגריה – 1995, וארנה, בולגריה) היה דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי אשר בין השנים 1952–1954 כיהן כמיופה הכח הראשון בצירות של בולגריה בישראל.
ביוגרפיה

גאורגי קוסטוב נולד בווארנה. הוריו היו פליטי מלחמות הבלקן מתראקיה המערבית. מ-1934 נמנה עם חברי המפלגה הקומוניסטית של בולגריה וכיהן כמזכיר ליגת הנוער העובד בווארנה (אנ'). במהלך מלחמת העולם השנייה בין השנים 1941–1943 היה אסיר פוליטי ונכלא במחנה הריכוז גונדה וודה.
ב-1944, לאחר הפיכת חזית המולדת בבולגריה ועליית שלטון פרו-קומונסטי מונה קוסטוב למפקד המשטרה בווארנה, ובהמשך למנהל אזורי מטעם משרד הפנים הבולגרי. ב-29 בנובמבר 1948 הכירה ממשלת בולגריה בראשותו של גאורגי דימיטרוב במדינת ישראל, וב-4 בדצמבר כוננו יחסים דיפלומטיים בין המדינות. ב-1952 נפתחה צירות בולגרית בתל אביב, קוסטוב מונה למיופה הכח הראשון של בולגריה בישראל וכיהן בתפקידו עד 1954. לאחר הפיצוץ בבית שגרירות ברית המועצות בפברואר 1953, ניתקה ברית המועצות את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל. היחסים חודשו מספר חודשים מאוחר יותר לאחר מות סטלין. בתקופה זו כיהן קוסטוב גם כממונה על ענייני ברית המועצות בישראל. הוא כיהן כשגריר לא תושב של בולגריה בטורקיה בין השנים 1952–1956. בין השנים 1956–1957 כיהן כראש עיריית וארנה.
בין השנים 1958–1959 כיהן כקונסול דיפלומטי בשגרירות בולגריה במוסקבה, בין השנים 1958–1961 כיהן כשגריר בולגריה בקוריאה הצפונית, בין השנים 1963–1969 כיהן כשגריר בולגריה ברומניה, בין השנים 1971–1973 כיהן כשגריר בולגריה בפולין, ובין השנים 1975–1976 כיהן כשגריר בולגריה במקסיקו. בין השנים 1966–1976 כיהן גם כחבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של בולגריה.
גאורגי קוסטוב הלך לעולמו ב-1995 בווארנה.
הערות שוליים

1 2  גאורגי קוסטוב ביוגרפיה, באתר archive.org (בבולגרית)
↑  הגיע ציר ברית המועצות, הארץ, 1 בדצמבר 1953.
1 2 3  גאורגי קוסטוב, באתר varna.bg (בבולגרית)
↑  Radoslav Deyanov, ‏Български дипломатически представители, סידורי 63, באתר academia.edu (בבולגרית).
גאורגי פירינסקי

גאורגי גאורגייב פירינסקי (בבולגרית: Георги Георгиев Пирински;‏ נולד ב-10 בספטמבר 1948, ניו יורק, ארצות הברית) הוא פוליטיקאי, וכלכלן בולגרי יהודי, אשר בין 1995–1996 כיהן כשר החוץ של בולגריה בממשלתו של ז'אן וידנוב. כמו כן כיהן פעמיים כסגן ראש ממשלה בממשלותיהם של גאורגי אטנסוב ואנדריי לוקאנוב.
קורות חייו

גאורגי פירינסקי נולד בניו יורק למשפחת גולים בולגרית, אשר גורשה מבולגריה ב-1953 בתקופת שלטונו של וולקו צ'רבנקוב. אימו הייתה יהודייה. פירינסקי רכש השכלה אקדמית בכלכלה באוניברסיטה לכלכלה לאומית ועולמית בסופיה. הוא הועסק במשרד המסחר של בולגריה והתקדם לתפקיד סגן השר לענייני סחר חוץ. פירינסקי היה מקורב לאנדריי לוקאנוב ורכש השפעה בחוגי המפלגה הקומוניסטית של בולגריה, ובהמשך המפלגה הסוציאליסטית. הוא כיהן כסגן ראש ממשלה בממשלותיהם של גאורגי אטאנסוב ואנדריי לוקאנוב. בהמשך, כיהן כשר החוץ של בולגריה בממשלו של ז'אן ודינוב. בין 2005 ל-2009 היה יושב ראש האספה הלאומית של בולגריה. ב-2014 נבחר לפרלמנט האירופי. פירינסקי נשוי לקלבדיה אילייבה קשבה (בבולגרית: Клавдия Илиева Кашева) ולזוג שני ילדים.
הערות שוליים

1 2  מנהיגי בולגריה, באתר zarate.eu (באנגלית).
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: איוואן סטאנצ'וב | שר החוץ של בולגריה  25 בינואר 1995 – 14 בנובמבר 1996 | הבא: אירינה בוקובה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810691704705606  GND: 1157184715  ISNI: 0000 0000 5561 0085  NKC: jn19992000877  VIAF: 25912270   WorldCat (עם VIAF): 25912270
אנדריי לוקאנוב

אנדריי קרלוב לוּקָאנוֹב (בבולגרית: Андрей Карлов Луканов;‏ 26 בספטמבר 1938, מוסקבה, ברית המועצות – 2 באוקטובר 1996, סופיה, בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן ב-1990 כראש ממשלתה האחרון של הרפובליקה העממית הבולגרית, מטעם המפלגה הקומוניסטית.
ראשית חייו

לוקאנוב נולד במוסקבה למשפחת גולים בולגרית, שנאלצה להגר מממלכת בולגריה על רקע פעילותה הפוליטית במפלגה הקומוניסטית הבולגרית. אמו הייתה ממוצא יהודי. ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה בחסות הצבא האדום ובעקבותיה נטלה חזית המולדת הבולגרית את השלטון. פעילות המפלגה הקומוניסטית הותרה והגולים ובכלל זה משפחתו של לוקאנוב שבו לבולגריה. אביו, קארלו לוקאנוב, כיהן כשר החוץ של בולגריה בין 1956 ל-1961 וב-1963 הצטרף אנדריי למפלגה הקומוניסטית, הוצב לתפקיד בשירות החוץ הבולגרי והחל בקריירה פוליטית.
הקריירה הפוליטית

לוקאנוב היה חבר במשלחת הבולגרית לאו"ם ולקומקון וב-1987 מונה לשר לסחר חוץ של בולגריה. ב-1989 התפטר מתפקידו ונטל חלק במהלכים שהובילו להדחתו של טודור ז'יבקוב מהנהגת המפלגה והמדינה. לוקאנוב הצטרף לאגף הרפורמיסטי במפלגה הקומוניסטית וב-3 בפברואר 1990 התמנה לראש ממשלת בולגריה. בתקופתו שינתה המפלגה הקומוניסטית את שמה למפלגה הסוציאליסטית הבולגרית ובאפריל אף זכתה בבחירות הכלליות שנערכו במדינה.
ב-3 במאי 1990 חידשה ממשלתו של לוקאנוב את היחסים הדיפלומטיים בין בולגריה למדינת ישראל לאחר 23 שנות ניתוק.
לוקאנוב כיהן בתפקידו עד ראשית דצמבר ובתקופה זו סבלה בולגריה ממשבר כלכלי חריף ומאי שקט פוליטי וחברתי על רקע המצב הכלכלי ודרישת הציבור הבולגרי לרפורמה פוליטית. לוקאנוב התפטר ובהמשך נחלה מפלגתו תבוסה בבחירות הכלליות שנערכו במדינה.
אחריתו

לוקאנוב המשיך בפעילותו במפלגה הסוציאליסטית גם בעת שהייתה באופוזיציה תוך שהוא מוביל קו רפורמיסטי מובהק ומתעמת עם חלק מחברי המפלגה בני "הדור הישן". ב-1992 נעצר והואשם במעילה בכספי ציבור, אך שוחרר מחוסר אשמה. ב-2 באוקטובר 1996 נורה לוקאנוב בראשו ובחזהו בידי מתנקש בודד בעת שיצא מביתו ומת במקום. מספר חשודים נעצרו, הועמדו לדין וזוכו. רוצחו לא נתפס והמניע לרצח נותר עלום. ברחבי בולגריה נפוצו תאוריות קשר רבות בדבר נסיבות מותו ואחת מהן אף גורסת שלוקאנוב עדיין בחיים ומותו בוים.
יובל זמיר

| --- | --- |
יובל זמיר
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  15 ביולי 1963 גבעתיים, ישראל 
 פטירה:  21 בדצמבר 2011 (בגיל 48) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1974–2011 (כ־37 שנים)
 עיסוק:  דיבוב, משחק
 מקום לימודים:  תלמה ילין  סטודיו למשחק ניסן נתיב 
 מספר צאצאים:  3 
 פרופיל ב-IMDb
 
יובל זמיר (15 ביולי 1963 – 21 בדצמבר 2011) היה שחקן תיאטרון וקולנוע, מדבב, במאי וזמר אופרה ישראלי.
ביוגרפיה

זמיר נולד בגבעתיים למשפחה קשת יום - אביו היה פועל במפעל לנעליים ואמו עקרת בית. כבר בגיל 11 השתתף בהצגות לילדים ב"תיאטרון מארץ עוץ". למד בבית הספר התיכון תלמה ילין ועם תום לימודיו התגייס לצה"ל ושירת כסולן במקהלת צה"ל.
כשהשתחרר מצה"ל למד פיתוח קול אצל המורות נתניה דברת ועדי עציון-זק. ב-1987 החל ללמוד באקדמיה למוזיקה בכיתת האופרה ומשחק בבית הספר למשחק בניסן נתיב.
ביוגרפיה > קריירה

השתתף בהצגות בבית ליסין, בהבימה, בהקאמרי ובאופרה הישראלית. ההצגות שבהן השתתף: "חלום ליל קיץ", "החלילן מהמלין", "השקיעה", "המלך ליר", "סוויני טוד", "הדיבוק", "פולארד", "הנפש הטובה מסצ'ואן", "גן הדובדבנים" ועוד.
זמיר הופיע גם באוף ברודוויי בהצגות: "Night Sky" ו-"Nothing As It Should Be".
זמיר ביים את ההצגות: "המסע לפוליפוניה", "פונדק הרוחות", "חתונת הדמים", "פרח לב הזהב" ועוד.
בשנת 1987 קיבל זמיר את פרס "אדיס דה פיליפ לאופרה" ובשנת 1989 קיבל, בגיל 26, את "פרס רובינא", ונחשב לכוכב עולה בתיאטרון הישראלי.
זמיר השתתף בסרטי הקולנוע: "נועה בת 17", "נשיקה במצ"ח", "ברוריה", "אהבה אסורה", "מסוכנת" ועוד
דיבב משנות ה-90 עד שנת 2006 ב: "אגדות ברווזים הסרט: אוצר המנורה האבודה", "פינוקיו", "חתולים בצמרת", "כיפה אדומה: הסיפור האמיתי", "סינדרלה", "עליסה בארץ הפלאות", "נסיך מצרים", "באג לייף", "שאלתיאל קוואק", "פוקהונטס", "היפה והחיה 2: חורף קסום", "החרב הקסומה - המסע לקמלוט" ועוד.
בתחום הזמר, השתתף בערב שירים של יוני רכטר  - "העיקר זה הרומנטיקה".
ביוגרפיה > עבירות מין בקטינים והמשך הקריירה

בנובמבר 1999 הורשע בביצוע מעשי סדום ומעשים מגונים במספר תלמידים כשניהל ולימד בחוג לתיאטרון של תיכון עירוני ה', ונידון ל-4 שנות מאסר. לאחר שנידון למאסר, הפסיק לדבב את דמותו של פו הדב, והתפקיד הועבר לסער בדישי.
בשנת 2003, לאחר שישב 3 שנים בכלא צלמון, שוחרר לתקופת שיקום, במהלכה התגרש ויצא מהארון. בתום תקופת השיקום חזר ללמד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב, ובמקביל החל לביים בתיאטרון הסימטה והקים את המרכז לאופרת פרינג' ביפו. בין השאר ביים המחזות "כלאדם", "השמשים"  מאת חנוך לוין "מטודלה" מאת יוני להב, גרסה עברית חדשה של "סלומה", מאת אוסקר ויילד ואת "בארץ לובנגולו מלך זולו" מופע שהוא שילוב של אופרה ופרינג' לילדים.
לאחר תקופה חזר לשחק בתיאטרון הקאמרי. הוא שיחק ב"כנר על הגג" והחל לשחק במחזמר "קברט" עד למותו ב-21 בדצמבר 2011. נפטר בגיל 48 לאחר התמודדות עם מחלת הסוכרת..
חיים אישיים

זמיר היה נשוי בין השנים 1992 עד 2003 לכרמל נאמן, בתו של אמיתי נאמן ואחותו של עדי נאמן. לזוג נולדו תאומים ובת.
הערות שוליים

↑  רחלח זנדבנק, תיאטרון - המיטה המעופפת  - 'חלום ליל קיץ', כותרת ראשית, 26 באוגוסט 1987
↑  שוש אביגל, כשסוויני פגש את מוצרט, חדשות, 28 ביולי 1991
↑  שרון קנטור, זו כבר אופרה אחרת. בעברית, חדשות, 28 באפריל 1992
↑  תמי לוביץ, קנת בראנה עוד לא זכה בפרס רובינא, חדשות, 6 ביוני 1990
↑  עתי"ם, ‏4 שנות מאסר ליובל זמיר שביצע עבירות מין בתלמידיו, באתר גלובס, 9 בנובמבר 1999
↑  נתי אורנן, ניסן נתיב- הדור הבא, באתר הארץ, 24 ביולי 2008
↑  מיכל בעדני, עכבר העיר, האדם החובב, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2006
↑  ציפי שוחט, "השמשים" של תיאטרון הסמטה תועלה בבולגריה ומקדוניה, באתר הארץ, 14 במאי 2007
↑  איתן בר-יוסף, עכבר העיר ת"א, צל כבד, הפקה זוהרת, באתר הארץ, 18 במאי 2008
↑  טל פרי, ‏הגם אתה, הורדוס?, באתר גלובס, 10 בספטמבר 2009
↑  אייל מלובן, עכבר העיר תל אביב, "בארץ לובנגולו מלך זולו": שילוב של אופרה ופרינג' לילדים, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2010
↑  מיכאל הנדלזלץ, דווקא בימים הקשים שלנו, לכו לקברט, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2011
↑  עידו בלאס, השחקן והבמאי יובל זמיר מת בגיל 47, באתר הארץ, 21 בדצמבר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303806805171  GND: 1062069706  ISNI: 0000 0004 0302 6281  MusicBrainz: 05495cdc-0142-4c1e-be35-3413921c9f23  VIAF: 299393244   WorldCat (עם VIAF): 299393244
Le Lisp

| --- | --- |
 פרדיגמות:  מרובת פרדיגמות: תכנות פונקציונלי, תכנות פרוצדורלי, תכנות רפלקטיבי, מטא תכנות.
 תאריך השקה:  1981
 מתכנן:  Jérôme Chailloux Emmanuel St. James Matthieu Devin Jean-Marie Hullot
 מפתח:  המכון הצרפתי למדע ולאוטומטציה (INRIA)
 גרסה אחרונה:  15.26.13‏ (8 בינואר 2020)
 הושפעה על ידי:  Lisp
 השפיעה על:  ISLISP ,OpenLisp
 רישיון:  עד לשנת 2020 לא הייתה שפת תכנות חופשית משנת 2020, תוכנה ברישיון  2 clause BSD license
 http://www.eligis.com/lelisp
 
Le Lisp (גם Le_Lisp ו־Le-Lisp) היא שפת תכנות ממשפחת שפות Lisp, שפותחה בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20.
השפה פותחה במכון הצרפתי לחקר מדעי המחשב ואוטומטציה (INRIA) על מנת להיות מימוש של תחנת עבודה של תהליך ה־VLSI היוצר מעגל משולב של רכיבים רבים. המטרות העיקריות של השפה הן להיות גרסה מאוחרת של MacLisp (ניב מוקדם יותר של שפת התכנות Lisp) שתרוץ במערכות הפעלה רבות, תהיה קלה להרחבה ויעילה.
ג'רום צ'ילוקס (Jérôme Chailloux) הנהיג את צוות הפיתוח של Le Lisp (עמנואל סנט ג'יימס, מת'יו דווין וג'ן מארי-הולוט) בשנת 1980, והשפה שוחררה לראשונה בשנת 1981. היא שווקה על ידי מספר חברות ברחבי אירופה, כגון ILOG, Bull, the Sema Group ו־Eligis. נכון לשנת 2020, Le-Lisp הגיעה לסוף השימוש בה (באנגלית :End Of Life) וכיום היא מתוחזקת בעיקר על ידי Elgis בשביל לקוחות המשתמשים בהסבי השפה או בתוכנות המבוססות על השפה. מנהל Elgis, כריסטיאן ג'וליאן, היה אחד מהראשונים לבצע מימושים של השפה בשנות ה־80 : הוא פיתח את הגרסה הראשונה של Le-Lisp למערכת ההפעלה MS-DOS בשנת 1985, והמשיך לעבוד על Le-Lisp עד היום (נכון לשנת 2020).
עם זאת, ל־Elgis אין תוכניות להפסיק את התמיכה בשפה לפחות עד לשנת 2021.
היסבים פעילים

Le-Lisp 15.26.13 – ( ב־32 ביט בלבד) במערכת ההפעלה חלונות, כולל Windows 10.
Le-Lisp 15.26.13 ב– Linux בארכיטקטורות המעבד x86 ו x86-64 (ב־32 ביט בלבד)
Le-Lisp 15.26.13 – במערכת ההפעלה macOS Sierra (ב־32 ביט בלבד)
Le-Lisp 15.26.13 – במערכת ההפעלה Solaris (ממשפחת מערכות ההפעלה דמויות Unix שפותחה על ידי תאגיד התוכנה סאן מיקרוסיסטמס) בארכיטקטורות המעבד x86 ו־X86-64.
Le-Lisp 15.26.13 – במערכת ההפעלה FreeBSD 11 בארכיטקטורת המעבד x86.
לקריאה נוספת

Chailloux, Jérôme (1983). "(Le Lisp 80 version 12" (PDF. INRIA. Retrieved 16 March 2012.
J. Chailloux; M. Devin; J. M. Hullot (1984). "Le_Lisp, a portable and efficient Lisp system" (PDF). INRIA. Retrieved 16 March 2012.
Chailloux, Jérôme (November 2001). Le_Lisp de l'INRIA: Le Manuel de référence. Version 14. Rocquencourt France: INRIA. p. 190.
Steele, Jr., Guy L.; Gabriel, Richard P. (1 March 1993). "The evolution of Lisp". ACM SIGPLAN Notices. 28 (3): 231–270. doi:10.1145/155360.155373. ISSN 0362-1340. Retrieved 20 May 2018.
Méndez, Luis Argüelles (22 October 2015). A Practical Introduction to Fuzzy Logic using LISP. Springer. pp. 7–8. ISBN 978-3-319-23186-0.
פיל מק'גרו

| --- | --- |

פיל מק'גרו, 2013
 לידה:  1 בספטמבר 1950 (בן 74) ויניטה, ארצות הברית
 שם לידה:  Phillip Calvin McGraw
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום מגורים:  בוורלי הילס
 השכלה:  אוניברסיטת מידווסטרן אוניברסיטת צפון טקסס
 בת זוג:  דבי היגינס מק'קול (1970–1973) רובין ג'יימסון (1976 ואילך)
 צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד
 www.drphil.com
פיליפ קלווין מק'גרו (באנגלית: Phillip Calvin McGraw; נולד ב-1 בספטמבר 1950), ידוע גם בתור ד"ר פיל, הוא אישיות טלוויזיה וסופר אמריקני, ומגיש תוכנית הטלוויזיה האמריקנית הפופולרית "ד"ר פיל". מק'גרו הוא בעל תואר דוקטור בפסיכולוגיה קלינית, אך החליט ב-2006 להפסיק לחדש את רישיונו בתחום. מק'גרו זכה לראשונה בתחילה לפרסום רב בעקבות הופעותיו בתוכנית האירוח "אופרה וינפרי" בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20.