stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Shh (שיר של תיאו אוון)
הערות שוליים

↑  Rossini, Federico (2025-03-11). "Eurovision 2025: Cipro presenta "Shh" di Theo Evan" (באיטלקית). נבדק ב-2025-03-12.
↑  Kountoumadi, Eleni (2024-07-10). "Cyprus: Many potential representatives | RIK has started its search for Eurovision 2025!". EurovisionFun. נבדק ב-2024-09-14.
↑  Conte, Davide (2024-07-10). "🇨🇾 Cyprus: Search for Eurovision 2025 Entry Underway". Eurovoix (באנגלית בריטית). נבדק ב-2024-09-14.
↑  Charalambopoulos, Sotiris (2024-08-20). "Eurovision 2025: «Κλείδωσε» ο εκπρόσωπος της Κύπρου στον διαγωνισμό τραγουδιού" [Eurovision 2025: the representative of Cyprus in the song contest is "locked"]. iEidiseis. נבדק ב-2024-09-14.
↑  "Theo Evan will represent Cyprus at Eurovision 2025". Eurovision.tv. EBU. 2024-09-02. נבדק ב-2024-09-14.
↑  "🇨🇾 Cyprus: Theo Evan Releases "Shh"". Eurovoix. 2025-03-11.
↑  "Rules–Eurovision Song Contest". Eurovision.tv. EBU. ארכיון מ-8 באפריל 2020. נבדק ב-10 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "How to watch the Semi-Final Draw for the Eurovision Song Contest 2025". Eurovision.tv (באנגלית). EBU. 2025-01-27. נבדק ב-2025-01-27.
↑  Farren, Neil (2025-01-28). "Eurovision 2025: Semi-Final Allocation Draw Held in Basel". Eurovoix (באנגלית בריטית). נבדק ב-2025-01-28.
מקס ברוד

| --- | --- |

מקס ברוד 1965
 לידה:  27 במאי 1884 פראג, ממלכת בוהמיה, כתר אוסטריה, חלק מאוסטרו-הונגריה 
 פטירה:  20 בדצמבר 1968 (בגיל 84) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל, ציסלייטניה (ארצות אוסטריה) 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 אירועים משמעותיים:  שריפת הספרים בגרמניה הנאצית (1933) 
 מקום לימודים:  הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת קארל בפראג, בית הספר למשפטים של האוניברסיטה הגרמנית בפראג 
 שפות היצירה:  צ'כית, גרמנית 
 זרם ספרותי:  אקספרסיוניזם (ספרות) 
 תקופת הפעילות:  מ-1906 
 בן או בת זוג:  Elsa Brod 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1948)  מדליית ויליבארד-פירקהיימר (1964)  Honorary Award of the Heinrich Heine Society (1965) 
 חתימה:   
 
לוחית זיכרון על ביתו של מקס ברוד ברח' הירדן 16 בתל אביב
מקס ברוד (ימין) עם במאי הבימה: ברוך צ'מרינסקי (מרכז) וצבי פרידלנד (שמאל), 2 באפריל 1942
שלט ארד המנציח את מקס ברוד בפראג
מקס ברוד עם פאול בן-חיים ואשתו הלה
מקס בְּרוֹד (נכתב גם: מכס ברוד; בגרמנית: Max Brod;‏ 27 במאי 1884 – 20 בדצמבר 1968) היה סופר, פובליציסט ומלחין ישראלי יליד בוהמיה (חלק מצ'כיה), אז חלק מאוסטרו-הונגריה, בעל תואר דוקטור למשפטים מטעם אוניברסיטת קארל בפראג, שיצר בשפה הגרמנית. היה ידידו הקרוב של פרנץ קפקא, ופרסם את כתביו של קפקא לאחר מותו. בשלושת העשורים האחרונים לחייו חי בישראל.
קורות חייו > שנים ראשונות

מקס ברוד נולד בפראג, ממלכת בוהמיה (צ'כיה) שהייתה אז נחלת כתר אוסטריה במסגרת אוסטרו-הונגריה (כיום בירת צ'כיה העצמאית) בשנת 1884, וגדל כיהודי דובר-גרמנית. בילדותו לקה בנכות קשה כתוצאה מעקמת בגבו. כתוצאה מכך הוכרח להסתובב בילדותו כלוא בכלוב ברזל ורק בגלל עקשנותה של אימו הצליח להשתקם ולהישאר בחיים. ברוד למד משפטים באוניברסיטת קארל בפראג. בשנת 1902 פגש את הסופר פרנץ קפקא, וקשר עמו קשרי ידידות. ברוד עבד כפקיד ממשלה זוטר, והיה למבקר תיאטרון. היה פעיל בתנועה הציונית מאז שנת 1912. זמן קצר לפני סיפוח צ'כוסלובקיה, במרץ 1939 הצליח להימלט מאימת הנאצים, עם פליקס ולטש ומשפחתו ברכבת האחרונה, ועלה לארץ ישראל.
קורות חייו > פועלו בארץ ישראל

בארץ התגורר ברוד עד מותו בתל אביב והיה ליועץ דרמטי בתיאטרון "הבימה". עיבודו למחזה של ספרו של ירוסלב האשק "החייל האמיץ שווייק", בתרגומו של אביגדור המאירי ובכיכובו של מאיר מרגלית, הועלה על ידי תיאטרון "האהל" בשנת 1936, והיה לאחת ההצלחות הגדולות של תיאטרון זה. הוא הוצג כאלף חמש מאות פעמים במשך עשרות שנים.
יצירתו הספרותית

הרומנים ההיסטוריים הנודעים של ברוד "ראובני שר היהודים", "דרכו של טיכו ברהה אל האלוהים" ו"גליליי הכבול", המהווים יחדיו טרילוגיה היסטורית גדולה, שאותה כינה ברוד "המאבק על האמת", הופיעו בתרגום עברי.
בשנת 1948 זכה ברוד בפרס ביאליק לספרות יפה, בגין הערכים הגלומים בספרו "גליליי הכבול", החלק האחרון של הטרילוגיה שלו, שפורסם אותה שנה בתרגומו של דב שטוק; הייתה זו הפעם הראשונה שהפרס הוענק לסופר שאינו כותב בעברית. בטקס קבלת הפרס סיכם ברוד את זהותו במילות השונמית: "בתוך עמי אנכי יושבת". בשנת 1954 זכה בפרס אנגל לשם כבוד.
הידידות עם קפקא

מקס ברוד ופרנץ קפקא היו ידידים קרובים במשך 22 שנים, עד מותו של קפקא בשנת 1924. קפקא, שהיה חולה שחפת וצפה את מותו, לא הותיר צוואה, אולם במגירת שולחן הכתיבה שלו מצא ברוד שני פתקים בכתב ידו של קפקא, שנכתבו בתקופות שונות. בפתקים הורה קפקא לברוד לאסוף את כתביו ולשרפם. ברוד, שהתמנה למנהל עיזבונו של קפקא, היה מודע לגדולתו של קפקא, ולכן נטל לעצמו את החירות והוציא לאור את כתבי קפקא לאחר מותו. הוא נימק את החלטתו בכך שכבר בעת שהביע קפקא בפניו בעל-פה את משאלתו האמורה הודיע לו ברוד כי אין בכוונתו לקיימה, וכן העובדה שקפקא עצמו פרסם מספר יצירות לאחר אותה הוראה שנתן בעל-פה לברוד, ומכך הסיק ברוד שקפקא לא התכוון כי יצירותיו יושמדו. בין היצירות היו שלושת הרומנים הגדולים "המשפט", "הטירה" ו"הנעדר" שזכו לתהילת עולם. כן פרסם ברוד את יומניו של קפקא וכתב ביוגרפיה אודותיו.
מקס ברוד נפטר בתל אביב בשנת 1968. הוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. חרף עשרות שנותיו בישראל, המשיך לכתוב את כל יצירותיו, רשימותיו, ספריו ומכתביו - בלשון הגרמנית.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
פועלו המוזיקלי

ברוד החל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל שש אצל המלחין אדולף שרייבר. בגיל 16 החל להלחין. בין יצירותיו המוקדמות היו 19 שירים וכן יצירות מאת שיקספיר, גתה, שילר וכן מוזיקה למזמורי תהילים. כן כתב מוזיקה לכמה ממחזותיו.
עם עלייתו ארצה בשנת 1939, החל להלחין בסגנון שכינה "ים תיכוני", המבוסס על שימוש במקורות הקיימים ליצירת מוזיקה אמנותית ישראלית. בספרו על המוזיקה הישראלית, טבע מונח זה יחד עם אלכסנדר אוריה בוסקוביץ'. מושג חשוב זה הוא הנפוץ והמוכר ביותר לתיאור הסגנון המוזיקלי-אמנותי בישראל בשנות ה-40' וה-50' של המאה הקודמת.
ברוד כתב מחקרים על מוזיקה ישראלית מאז התפתחותה המוקדמת דרך המוזיקה של מנדלסון ומאהלר, שכותרתו Die Musik Isreals (1951), יחד עם חלק שני מאוחר יותר Werden und Entwicklung der Musik בישראל (צמיחה ופיתוח של מוזיקה בישראל).
היה גם הביוגרף הראשון של לאוש יאנאצ'ק. שימש יועץ דרמה בתל אביב והיה מבקר מוזיקה, פעילות שהתחילה בפראג והמשיכה בישראל. מחקרו על גוסטב מאהלר, שכותרתו Beispiel einer Deutsch-Jüdischen Symbiose (דוגמה לסימביוזה גרמנית-יהודית) (1961), זכה לכבוד רב.
בישראל פנתה יצירתו המוזיקלית לשילוב של ירושות אמנותיות אירופאיות ומזרח תיכוניות. גם הוא, בדומה למלחינים ישראלים אחרים, תמך בשימוש במקורות הקיימים ליצירת מוזיקה קלאסית ישראלית. מאמצים אלה ניתן לשמוע ביצירות הפסנתר "סוויטת הים התיכון", אופ. 28, "המתים שלנו", אופ. 29, "היישוב" (סוויטת העם בארצם), אופ. 34, "שני ריקודים כפריים ישראליים" לפסנתר ותזמורת, אופ. 30 ועוד. "הרקוויאם העברי" לבריטון, פסנתר ותזמורת, אופ. 20, שנכתב לזכר אשתו של ברוד ושני השירים "מוות" ו "גן עדן" (1951, מתוזמרים בשנת 1952) נחשבים לקול האישי ביותר של ברוד.
מגלה גאונים

ברוד נחשב כבעל השפעה רבה בחוגי התרבות בצ'כיה ובארצות הדוברות גרמנית. הוא תרם תרומה מכרעת לפרסום "החייל האמיץ שווייק" מאת ירוסלב האשק בארצות אלה, כאשר השווה את המחבר לסרוונטס ורבלה בעיתונות הגרמנית.
בתחום המוזיקלי, תרגם ברוד את האופרה "ינופה" מאת לאוש יאנאצ'ק לגרמנית ושכנע את הוצאת אוניברסל היוקרתית להוציא לאור את האופרה וזו זכתה להצלחה גדולה. כן תרם להצלחתה של האופרה "שוונדה" מאת יארומיר ויינברגר, גם כאן באמצעות הוצאת אוניברסל.
עיזבונו

מקס ברוד הוריש את עיזבונו הספרותי למזכירתו, אסתר אליזה הופה. בצוואתו, הוא הפריד בין הזכויות החומריות (כגון תמלוגים), לבין המסמכים עצמם, והורה כי כתבי-היד, המכתבים, וכל המסמכים והתעודות שבעזבונו ימסרו לספריית האוניברסיטה העברית בירושלים, או לספריה העירונית בתל אביב, או לארכיון ציבורי אחר בארץ או בחו"ל. העזבון כלל חומרים הקשורים לקפקא, כולל כתב היד המקורי של "המשפט". גב' הופה לא מילאה אחר הצוואה, ומכרה את כתב היד של קפקא ומסמכים נוספים בחו"ל.
לאחר מותה של גב' הופה בשנת 2007, נודע באופן מקרי למאיר הלר, עורך הדין של הספרייה הלאומית כי בנותיה של הופה מבקשות לאשר את צוואתה, שבה קבעה כי עזבונו הספרותי של ברוד יעבור לבנותיה, בניגוד לצוואת מקס ברוד, וכי בית המשפט עומד לדון בכך. לדיון התפרץ עורך הדין ודרש לעצור את אישור הצוואה של גב' הופה ותבע את ההוצאה לפועל של הסדר יורש אחר יורש, בהתאם לצוואת מקס ברוד שלפיו הספרייה הלאומית הנה יורשת העזבון.
באוקטובר 2012, קיבל בית המשפט את התביעה, קבע כי הספרייה הלאומית היא יורשת עזבונו הספרותי של מקס ברוד. כמו כן דחה בית המשפט את טענת בנותיה של גב' הופה, לפיהן מקס ברוד בחייו נתן במתנה את כתבי קפקא לגב' הופה, וקבע כי גם כתבי קפקא שהיו בבעלות ברוד הם חלק מעזבונו.
בית המשפט הורה למנהל עזבון ברוד לרשום את העזבון הספרותי כהקדש, וכי בהתאם לצוואת המנוח, מנהל העזבון ימנה את הספרייה הלאומית כנאמן ההקדש וכי העזבון הספרותי של מקס ברוד כולל כתבי קפקא שהיו בבעלותו, יעבור לידיה.
ערעור על פסק הדין נדחה על ידי בית המשפט העליון.
ספריו בתרגום עברי

ראובני שר היהודים, רומן, תרגם מגרמנית יצחק למדן, ספרית שטיבל, הוצאת ספרים, תרפ"ט, 1925 .,
הנערה הצ'כית, סיפור, תרגם גרשון חנוך, מסדה, תל אביב, תש'ה 1945.
הנחבא אל הכלים, רומאן, תרגם נחמיה רבן, עם עובד, תל אביב, תשי'ד 1954.
פרנץ קפקא - ביוגרפיה, הוצאת עם עובד, 1972.
דרכו של טיכו ברהי אל האלוהים, הוצאת שטיבל, 1936.
גליליי הכבול, הוצאת עם עובד, 1948.
ראובני שר היהודים; תורגם מגרמנית בידי ח' איזק; תל אביב: עם עובד, 1969. המחזה, בתרגומו של מנחם זלמן וולפובסקי, הוצג בהבימה, בשנת 1940.
אחות קטנה, רומן, תרגם מכתב-יד מאיר גנים (גרטנר), דביר, 1955.
בטרם מבול, רומן מימי הנעורים, מסה על המחבר פ' ולטש, תרגם מכתבי-יד דב שטוק (סדן), העיטורים - ל’ שורין, עם עובד, 1947.
הרפתקה ביפן, רומן, תרגם מגרמנית אביגדור המאירי, מוסד ביאליק, 1943.
אל החוף, ל"ב ציורים / מאת אריה אלואיל, עם דברי-לואי מאת מכס ברוד, ופרקי ספרות ערוכים בידי א. רוזנצויג, יבנה, תל אביב, תש'ד 1944.
הרפתקה של נפוליאון, סיפור, עברית - דב שטוק (דב סדן), הוצאת גזית, תל אביב, ת'ש 1940.
חיי מריבה, תרגם מגרמנית י’ סלעי, עריכה לשונית - שמשון מלצר, דברי מבוא - חיים יחיל, ירושלים תשכ'ז 1967.
חנה רובינא, רישומים - אבא פניכל, הקדמה - מכס ברוד, מסדה, רמת גן, 1967.
ספרי קפקא שערך בעברית

יומנים, מאת פרנץ קאפקא, בעריכת מאכס ברוד, שוקן, 1979.
הטירה, פראנץ קאפקא, מומחז על ידי מאכס ברוד, תרגם א"ד שפיר, שוקן, 1955.
פראנץ קאפקא, ביוגרפיה, תורגם מגרמנית בידי עדנה קורנפלד, עם עובד, 1972.
מחזות שכתב, עיבד ותרגם

הטירה, על פי קפקא, עיבוד מכס ברוד. עברית אברהם הוס, במאי יוסי יזרעאלי, הוצג בהבימה, פברואר 1976.
החייל האמיץ שוויק, עיבוד מכס ברוד, תרגום אביגדור המאירי.
הגדה של פסח, אורטוריה, מוזיקה פאול דסאו, הליברית מאת מכס ברוד.
ראובני שר היהודים, גרמנית, המחזה, בתרגומו של מ"ז וולפובסקי, הוצג בהבימה, בשנת 1940.
שאול מלך ישראל, מחזה תוגה בחמש מערכות, מאת מכס ברוד וש' שלום, ירושלים, תש"ד 1944.
לקריאה נוספת

נורית פגי, משינוי אידאי לשינוי פואטי, אתיקה פוליטיקה ופואטיקה ביצירות הפרוזה של מקס ברוד. זהו ספר המחקר העברי הראשון העוסק ביצירתו של מקס ברוד. 2013.
פליקס ולטש, 'דרכו של מאקס ברוד', מאסף דברי ספרות ג (תשכ"ב), 214–224.
יוסף סלעי, מאכס ברוד: עיונים במשנתו, תל אביב: עם עובד, (תשל"ב 1972.
מרגריטה פזי, 'דרכו של מקס ברוד אל האמת', הארץ (22 בדצמבר 1978), 23.
אלעזר בניועץ, 'מאכס ברוד: רשימות ביו-ביבליוגרפיות', האומה יא (תשל"ד 1974), 96–102.
אב"א אחימאיר, 'מכס ברוד: ציוני מדיני', בתוך: עין הקורא: כתבים נבחרים, כרך ו, עמ' 66–63.
צ. כרמל, 'משנתו הציונית וההומאניסטית של מאכס ברוד', הדאר נ (תשל"א 1971), 103.
מקס ברוד, 'מכתבים לש. שלום ולמ. גורלי', תצליל ה (תש"ל 1970), 100–104.
מקס ברוד, 'שלושה מכתבים לש. שלום', מאזנים כח (תשכ"ט 1969), 101–100. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
יצחק רובין, האיש שלא שרף את קפקא, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019.
בנימין באלינט, המשפט האחרון של קפקא, פרשת ירושה ספרותית, הוצאת מאגנס, 2024.
Hugo Gold (Hrsg.), Max Brod: ein Gedenkbuch, 1884-1968, Tel-Aviv: Olamenu, 1969.
הערות שוליים

↑  אסף צבי, ‏בודד ונשכח בתל אביב: ספר חדש מתחקה אחר מקס ברוד, האיש שהביא לעולם את כתבי קפקא, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 11 באוקטובר 2019
↑  פרסי עירית ת"א יחולקו מחר, מעריב, 25 באפריל 1955.
↑  מכס ברוד ז"ל הובא למנוחות, הצופה, 24 בדצמבר 1968
↑  ארכיון מקס ברוד, בספרייה הלאומית
1 2 3  Max Brod Biography, Songs, & Albums, AllMusic (באנגלית)
↑  מקס ברוד | המרכז לחקר המוזיקה היהודית, באתר jewish-music.huji.ac.il
↑  רות בונדי וחיים איזק, אחרית הדבר - נספח סיום לתרגום העברי של "החייל האמיץ שוויק" ירוסלאב האשק "החייל האמיץ שוויק" ירוסלאב האשק, זמורה ביתן, 1988, עמ' 668
↑  הנס הנסהיימר, ביבר בפה דיאז, רמת גן: מסדה בע"מ, 1960, עמ' 109 - 119
↑  ענת פרי, ש. שלום על צוואת ברוד וסודה של אסתר הופה, 23 באפריל 2012
↑  ענת פרי, מכירת "המשפט" של פרנץ קפקא
↑  Kafka's Last Trial: The Case of a Literary
↑  עופר אדרת, המדינה תובעת בבית משפט את העיזבון של פרנץ קפקא, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2009
↑  ת"ע 105050/08 הופה ואח' נ' האפוטרופוס הכללי, 12 באוקטובר 2012, באתר "נבו"
↑  בע"מ 6251/15 אווה דורית הופה ואחרות נ' עו"ד שמוליק קסוטו ואחרים
↑  גנזים, 94-93, אדר א' תשל"ח, כרך ז', שנה 13, עמוד 215
↑  ראו ביקורת: ה. כ., "ראובני – שר היהודים", הפועל הצעיר, 4 בדצמבר 1925.
↑  ראו ביקורות: י. שה-לבן, "בטרם מבול" - רומן מאת מכס ברוד, דבר, 4 ביולי 1947; אריה ליפשיץ, מכס ברוד וספרו "בטרם מבול", דבר, 5 בדצמבר 1947.
↑   מייקי דגן, "האיש שלא שרף את קפקא": סגנונו של מקס ברוד משתלט על הספר שדן בו, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2019
↑   שני פוקר, "המשפט האחרון של קפקא": מוכיח שאפשר לקרוא ספרי מחקר מההתחלה עד הסוף, באתר הארץ, 9 באפריל 2024
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אורי צבי גרינברג | פרס ביאליק  1948 | הבא: דוד שמעוני |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259029505171  PLWABN: 9810551136105606  BIBSYS: 90079339  BNE: XX866549  BnF: cb11894115t (data)  CANTIC: a11453564  CiNii: DA00351606  GND: 118515624  ICCU: CFIV006571  ISNI: 0000 0000 8343 818X  LCCN: n50041424  LNB: 000027027  MusicBrainz: 000235de-c6bf-401d-8b55-9807835cb3f2  NDL: 00434436  NKC: jk01013137  NLA: 35022296  NLG: 308499  NLK: KAC201809552  NSK: 000040736  NTA: 068441606  RERO: 02-A003045612  SELIBR: 294292  SNAC: w6v1258b  SUDOC: 026754118  Trove: 796362  VcBA: 495/141493  VIAF: 56606649   WorldCat (עם VIAF): 56606649
ברברי (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  Zach Cregger 
 תסריט:  Zach Cregger 
 עריכה:  Joe Murphy 
 שחקנים ראשיים:  ג'ורג'ינה קמפבל ריצ'רד ברייק Kurt Braunohler ג'סטין לונג ביל סקושגורד Zach Cregger 
 מוזיקה:  אנה דרוביץ' 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 בספטמבר 2022 
 משך הקרנה:  102 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט אימה, סרט מתח 
 מקום התרחשות:  Brightmoor 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
ברברי (באנגלית: Barbarian) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2022, שנכתב ובוים על ידי זאק קרגר, בבכורתו כבמאי קולנוע. בסרט מככבים ג'ורג'ינה קמפבל, ביל סקושגורד וג'סטין לונג. הסרט עוקב אחר טס, אישה צעירה המגיעה לדטרויט לראיון עבודה, ושוכרת בית דרך שירות Airbnb. עם הגעתה, היא מגלה שהבית הוזמן כפול, וגבר זר כבר שוהה בו. על אף החששות, היא מחליטה להישאר ללילה, אך מגלה במהרה שיש דברים מסוכנים יותר מאשר אורח לא צפוי. הסרט הופק בתקציב של 4.5 מיליון דולר, והכניס כ-45.4 מיליון דולר ברחבי העולם.
עלילה

טס מרשל מגיעה לדטרויט לראיון עבודה, ושוכרת בית דרך Airbnb. בהגיעה בלילה גשום, היא מגלה שהבית כבר מאוכלס על ידי קית', שטוען שגם הוא שכר את הבית. לאחר התלבטות, טס מחליטה להישאר ללילה, בעוד קית' ישן על הספה. במהלך שהותה, טס מגלה מעבר סודי במרתף הבית, המוביל לחדרים נסתרים ומפחידים. היא מגלה במהרה שהיא וקית' אינם לבד בבית, ושסכנות בלתי צפויות אורבות להם.
צוות השחקנים

ג'ורג'ינה קמפבל – טס מרשל, אישה צעירה המגיעה לדטרויט לראיון עבודה.
ביל סקושגורד – קית', גבר המתגורר בבית המושכר.
ג'סטין לונג – איי.ג'יי., שחקן הוליוודי ובעל הבית.
ריצ'רד ברייק – פרנק, דייר לשעבר בבית.
מתיו פטריק דייוויס – "האמא", דמות מסתורית במרתף.
ביקורות

הסרט "ברברי" זכה לשבחים רבים. באתר Rotten Tomatoes, הוא קיבל ציון של 92% המבוסס על 210 ביקורות, עם הקונצנזוס: "חכם, אפל ומפחיד, 'ברברי' מציע חוויית אימה בלתי צפויה ומותחת." בישראל, הסרט זכה לביקורות חיוביות. באתר "מאקו" נכתב: "הסרט חותר תחת קונבנציות של הז'אנר, משחק איתן ומשתמש בהן כראות עיניו בצורות שונות שמשרתות את העלילה. זה הופך את 'ברברי' לחוויית צפייה שהיא לא רק סופר כיפית, אלא גם מפתיעה." באתר "סריטה" צוין: "אני מרשה לעצמי להכריז הכרזה גדולה למדי – 'ברברי' הוא סרט האימה הטוב ביותר של 2022." באתר "הארץ" נכתב: "הסרט חותר תחת קונבנציות של הז'אנר, משחק איתן ומשתמש בהן כראות עיניו בצורות שונות שמשרתות את העלילה."
הערות שוליים

↑  מעיין גוטנמכר, ‏"ברברי" הוא אחד מסרטי האימה הכי מדוברים עכשיו, ובצדק, באתר ‏מאקו‏, 3 בנובמבר 2022
↑  "ברברי" (Barbarian), סקירת דיסני+, באתר סריטה, ‏2022-10-28 (באנגלית)
↑   אורון שמיר, "ברברי", סרט האימה המדובר של השנה, הגיע במפתיע לישראל, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2022
5 בספטמבר

5 בספטמבר הוא היום ה-248 בשנה בלוח הגריגוריאני (249 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 117 ימים.
אירועים היסטוריים ביום זה

1774 – הקונגרס היבשתי הראשון של ארצות הברית מתכנס בפילדלפיה שבפנסילבניה
1793 – בצרפת, האספה הלאומית מצביעה על צעדי טרור כדי לכפות את עקרונות המהפכה הצרפתית. בכך התחיל "שלטון הטרור", שנמשך כחצי שנה ובמהלכו נהרגו בין 35 ל-40 אלף בני אדם
1836 – סם יוסטון נבחר כנשיא הראשון של רפובליקת טקסס
1905 – מלחמת רוסיה–יפן מסתיימת: בתיווכו של תאודור רוזוולט, נשיא ארצות הברית, נחתם בניו המפשייר חוזה בין האימפריה היפנית המנצחת והאימפריה הרוסית המובסת. בהסכם זה העבירה רוסיה את האי סחלין ואת זכויות הרכבות והנמלים במנצ'וריה לידי יפן
1939 – מלחמת העולם השנייה: ארצות הברית מכריזה על נייטרליות במלחמה זו
1940 – מיכאי הראשון, מלך רומניה הומלך תחת אביו, קרול השני, מלך רומניה
1944 – מתחיל טבח לודוש, בו נרצחו 15 יהודים ו-2 רומנים
1970 – ג'ימי הנדריקס מופיע בפעם האחרונה לפני מותו, בפסטיבל האוויר הפתוח, השלום והאהבה באי פרמאן על יד גרמניה
1972 – החל אירוע טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן: מחבלים מארגון ספטמבר השחור הורגים שני ספורטאים ישראלים באולימפיאדת מינכן, ונוטלים תשעה נוספים כבני ערובה. תשעת בני הערובה נהרגו למחרת
1975 – בסקרמנטו שבקליפורניה מתבצע ניסיון התנקשות הראשון בחייו של נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד על ידי לינט פרום. סוכן של השירות החשאי מסכל את ההתנקשות
1977 – תוכנית וויאג'ר: החללית וויאג'ר 1 משוגרת לאחר עיכוב קל
1997 – אסון השייטת בו נהרגו 12 לוחמי הקומנדו הימי בלבנון
2000 – טובאלו מצטרפת לאומות המאוחדות
2002 – בקאבול שבאפגניסטן מתפוצצת מכונית תופת. 30 אנשים נהרגים, במה שכנראה היה התנקשות כושלת בנשיא האפגני חאמיד כרזאי
2002 – נפתחת התערוכה "The Country" של סיגלית לנדאו
2009 – אוניית נוסעים טבעה באגם אוחריד, וגרמה למותם של 15 בני אדם
נולדו

1187 – לואי השמיני, מלך צרפת (נפטר ב-1226)
1319 – פדרו הרביעי, מלך אראגון (נפטר ב-1387)
1568 – תומאזו קמפנלה, פילוסוף, תאולוג, סופר ונזיר דומיניקני (נפטר ב-1639)
1638 – לואי הארבעה עשר, מלך צרפת (נפטר ב-1715)
1735 – יוהאן כריסטיאן באך, מלחין גרמני, בנו של יוהאן סבסטיאן באך (נפטר ב-1782)
1774 – קספר דויד פרידריך, צייר גרמני (נפטר ב-1840ׂ)
1847 – ג'סי ג'יימס, פורע-חוק מהמערב הפרוע של ארצות הברית (נרצח ב-1882)
1857 – קונסטנטין ציולקובסקי, מדען וממציא רוסי (נפטר ב-1935)
1890 – אביגדור המאירי, סופר ומשורר עברי (נפטר ב-1970)
1905 – ארתור קסטלר, סופר הונגרי (נפטר ב-1983)
1906 – שמעון אגרנט, הנשיא השלישי של בית המשפט העליון בישראל, ראש ועדת אגרנט אשר בחנה את מחדלי צה"ל במלחמת יום כיפור (נפטר ב-1992)
1912 – ג'ון קייג', מלחין אמריקאי (נפטר ב-1992)
1912 – פרנק תומאס, אנימטור, תסריטאי ופסנתרן אמריקאי (נפטר ב-2004)
1921 – ג'טה לוקה, שחקנית, בדרנית וזמרת ישראלית (נפטרה ב-2001)
1927 – דב פלג, מזכיר הקיבוץ הארצי בין השנים 1979–1984 (נפטר ב-2009)
1927 – פול וולקר, כלכלן אמריקני (נפטר ב-2019)
1927 – בניטו גארוצו, שחקן ברידג' איטלקי שנחשב לאחד מגדולי השחקנים בכל הזמנים
1929 – בוב ניוהארט, שחקן וקומיקאי אמריקאי (נפטר ב-2024)
1930 – יעל מדיני, סופרת ישראלית
1931 – משה מזרחי, יוצר ובמאי קולנוע ישראלי זוכה פרס אופיר (נפטר ב-2018)
1931 – אמנון רובינשטיין, משפטן, פובליציסט וסופר ישראלי (נפטר ב-2024)
1931 – טוביה שפירא, אלוף-משנה בצה"ל, ממקימי ומפקדי חטיבת הצנחנים
1931 – יאיר אהרוני, פרופסור לניהול ומומחה עולמי בתחום מדיניות עסקית (נפטר ב-2020)
1934 – מאיר ברנדסדורפר, רב, דיין, פוסק ומוהל; חבר הבד"ץ של העדה החרדית (נפטר ב-2009)
1936 – אלסי הייסטינגס, פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי (נפטר ב-2021)
1937 – יוסי פרוסט, זמר ישראלי ומהחשובים ביזמי ומנהלי התרבות והאמנות הישראלית (נפטר ב-2025)
1939 – קלודט קולווין, אחות ופעילת זכויות אזרח אפרו-אמריקאית
1939 – ג'ורג' לייזנבי, שחקן קולנוע ("ג'יימס בונד" חד-פעמי)
1940 – ראקל ולש, שחקנית קולנוע וסמל מין אמריקאית (נפטרה ב-2023)
1942 – ורנר הרצוג, במאי סרטים גרמני
1945 – אל סטיוארט, מוזיקאי בריטי
1946 – פרדי מרקיורי, מוזיקאי וזמר רוק בריטי, סולן להקת קווין (נפטר ב-1991)
1951 – פול ברייטנר, כדורגלן גרמני
1957 – יאיר נוה, סגן הרמטכ"ל
1961 – ראם עמינח, תת-אלוף, היועץ הכספי לרמטכ"ל
1962 – אורנה ברביבאי, ראש אכ"א והאלופה הראשונה בצה"ל
1964 – גידי דר, במאי, תסריטאי ומפיק ישראלי
1967 – מתיאס זאמר, כדורגלן גרמני ומאמן כדורגל
1968 – אביטל פסטרנק, שחקנית וזמרת ישראלית
1971 – קרן מרגלית, במאית ותסריטאית טלוויזיה ישראלית
1973 – רביב בן מנחם, מלחין, מעבד מוזיקלי וכותב ישראלי
1974 – רומינה ז'אן, שחקנית, תסריטאית, זמרת ורקדנית ארגנטינאית (נפטרה ב-2010)
1975 – מיה דרייפוס, במאית, תסריטאית ויוצרת ישראלית
1976 – אלון גור אריה, עורך תוכן, במאי, תסריטאי ומפיק טלוויזיה וקולנוע ישראלי
1976 – נמרוד אלדאה, תסריטאי, אושיית רשת, מבקר קולנוע ומשחקי וידאו ומתחן ישראלי
1978 – עדי גילת, שחקנית תיאטרון וטלוויזיה ישראלית
נפטרו

1165 – ניג'ו, הקיסר ה-78 של יפן (נולד ב-1143)
1235 – הנדריק הראשון, דוכס בראבנט (נולד ב-1165)
1548 – קתרין פאר, רעייתו השישית במספר של המלך הנרי השמיני (נולדה ב-1512)
1803 – פייר שודרלו דה לאקלו, סופר וגנרל צרפתי (נולד ב-1741)
1803 – פרנסואה דוויאן, מלחין צרפתי (נולד ב-1759)
1857 – אוגוסט קונט, סוציולוג ופילוסוף צרפתי (נולד ב-1798)
1877 – קרייזי הורס, מנהיג צבאי של שבט הסו (נולד ב-1849)
1897 – יוסף ריבלין, מראשי היישוב היהודי בירושלים (נולד ב-1836)
1906 – לודוויג בולצמן, פיזיקאי אוסטרי (נולד ב-1844)
1972 – משה ויינברג, מתאבק ישראלי ומאמן נבחרת ההיאבקות של ישראל (נולד ב-1939)
1972 – יוסף רומנו, אלוף ישראל במשקל קל ובינוני בהרמת משקולות וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (נולד ב-1940)
1982 – יצחק פרסקי, ממתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה (נולד ב-1898)
1992 – פריץ לייבר, סופר מדע בדיוני ופנטסיה (נולד ב-1910)
1994 – שמשון עמיצור, מתמטיקאי ישראלי, חתן פרס ישראל (נולד ב-1921)
1997 – גאורג שולטי, מנצח (נולד ב-1912)
1997 – האם תרזה, נזירה אלבנית-קתולית, כלת פרס נובל לשלום על פעילותה ההומניטרית (נולדה ב-1910)
2009 – משה וולמן, רופא ופתולוג (נולד ב-1914)
2009 – דני ז'ק, ראש עיריית קריית ביאליק (נולד ב-1934)
2012 – עמי דרך, מעצב ישראלי (נולד ב-1963)
2014 – עלי גרוס, מעצבת גרפית, ציירת ופסלת ישראלית (נולדה ב-1921)
2016 – שאר ישוב כהן, הרב האשכנזי של העיר חיפה (נולד ב-1927)
2017 – ניקולס בלומברגן, פיזיקאי הולנדי-אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה (נולד ב-1920)
2020 – דורית פלדמן, אמנית ישראלית רב-תחומית (נולדה ב-1956)
2021 – איוואן פצאיקין, חותר רומני (נולד ב-1949)
2023 – אלברט אזריאן, מתעמל סובייטי ממוצא ארמני (נולד ב-1929)
2023 – שבתי שביט, ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים השביעי (נולד ב-1939)
חגים ומועדים החלים ביום זה

4 בספטמבר – 6 בספטמבר
ספטמבר
לוח אירועים שנתי
לואי ה-14
פרדי מרקורי
קתרין פאר
האם תרזה
בוזוקי

| --- | --- |

 
 סיווג:  קורדופוניים
 קבוצה:  כלי מיתר, כלי פריטה
 
נגן מנגן על בוזוקי באתונה, יולי 2018
בוזוקי (ביוונית: Μπουζούκι) הוא כלי מיתר בעל ארבעה זוגות מיתרים המשמש במוזיקה היוונית, הים תיכונית והאירית.
הבוזוקי הוא פיתוח מאוחר של הבגלמה, כלי מיתר מונגולי שהובא אל אגן הים התיכון עם מסעות הכיבוש המונגולים בימי הביניים. במזרח התיכון שונה מבנה תיבת התהודה והוספו סריגים. השם בוזוקי שנבחר לכלי גזור מהמילה "בוזוק" שמשמעותה "צוואר" וזאת משום צווארו הארוך והצר של הבוזוקי. נגני בוזוקי הם מהמוזיקאים המוערכים ביותר ביוון ובקהילה היוונית בישראל, והם נמדדים בין השאר במהירות נגינתם.
בבוזוקי היווני המסורתי יש שלושה זוגות מיתרים. בשנת 1955 החלו לייצר בוזוקי שבו ארבעה זוגות מיתרים, האחראי לכך היה נגן הבוזוקי הידוע, מנוליס חיוטיס. שינוי זה הפך את הבוזוקי לכלי שניתן לנגן בו אקורדים כמו בגיטרה, ונגינת קטעים מלודיים בווירטואוזיות רבה. ביוון יש עדיין נגני בוזוקי רבים שמשמרים את הנגינה בבוזוקי שבו שלושה מיתרים ובכך שומרים את המסורת של מוזיקת הרמבטיקו. חלק מנגני המוזיקה הים-תיכונית מוסיפים לצוואר הבוזוקי סריג ביניים צף (לא מקובע לצוואר), בדומה לאופן שבו נעשה הדבר על גיטרה חשמלית. הסריג הצף מאפשר לנגן גם רבעי טונים, בדומה לעוד ולבגלמה הטורקית ובניגוד לסריגים הרגילים של הבוזוקי, שמאפשרים לנגן רק חצאי טונים.
בישראל נגינת הבוזוקי תפסה תאוצה עוד בשנות ה-70 המוקדמות. נגני בוזוקי ליוו זמרים מהז'אנר אשר השתמשו בלחנים יוונים עליהם כתבו מילים בעברית, דוגמת זוהר ארגוב שבין שיריו המוכרים היו אלינור ועינייך החומות.
בישראל מספר רב של נגני בוזוקי מקצועיים כחלק מפופולריות שצברה המוזיקה היוונית בישראל. בין נגני הבוזוקי המוכרים בישראל הוא יוסי אהרון, נגן בוזוקי וירטואוז שגם חיבר ספר לימוד נגינה בשם "קסם הבוזוקי" שיצא לאור בשנת 2009.
לוקה ג'קומטי מנגן על בוזוקי במהלך קונצרט באיטליה
ראו גם

גיטרה מזרחית
לקריאה נוספת

יוסי אהרון, קסם הבוזוקי (ספר לימוד נגינה בבוזוקי), 2009.