stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המלך דידידי
מאפיינים

המלך דידידי הוא ציפור עגולה וכחולה דמוית פינגווין המתלבשת במעיל אדום, מלכותי, עם חוטי פרווה לבנים והסמל האישי שלו, גרסה מסוגננת של ידו המכהה בסימן V, מובלט על גבו. הוא גם לובש כפפות צהובות, כובע גרב אדום דמוי כתר עם פרווה לבנה של פונפון, אבנט בצבע אדום וצהוב בצורת זיגזג וגופייה ללא שרוולים בצבע באף. פטיש העץ הענק של דידידי הוא נשק החתימה שלו, המתואר במשחקים מסוימים כבתכונות מיוחדות המובנות בתוכו, כמו מנוע סילון רב עוצמה, מסבי דיוק, ובמשחק Kirby: Triple Deluxe תותח לייזר נטען המשמש לירי לעבר מטרות מרחוק. על ראש פטישו מוטבע סימן צהוב בצורת כוכב על רקע אדום.
כמו קירבי, גם המלך דידידי יכול לשאוף חפצים ולירוק אותם בעוצמה אדירה, והוא יכול לשאוף אוויר בכמויות אדירות בבת אחת כדי לעוף. אולם בניגוד לקירבי, הוא אינו מסוגל לתפוס יכולות מאויבים שנשאבו. אנטגוניזם ותפקידו של המלך דידידי משתנים בין משחקים, החל מאנוכיות לתחרות ידידותית לעבודת צוות. עם זאת, ב-Kirby: Right Back at Ya! דידידי עושה ניסיונות מרובים להטיל אימה על תושבי עירו. לדוגמה, בפרק הראשון הוא קונה מפלצת דיונון שהורגת רבים מהכבשים של ראש העיר לן בלוסטגאס, אך מכחיש זאת.
הופעות > הופעות נוספות

המלך דידידי הציג מספר הופעות מחוץ לסדרת משחקי הווידאו קירבי. הוא מופיע בכל עיבוד של קירבי מנגה; הראשון נכתב על ידי יושיקו סאקומה, ופורסם על ידי שוגקוקן במקור בשנת 1992,  והאחרון הוא מאנגה יוקי קוואקאמי מ -2012 מאת שוגקוקן, Hoshi no Kirby: Pack to Daibaku Show .  דידידי היא דמות ראשית ב-Kirby: Right Back at Ya!, בה הוא שליט ארץ החלומות שמנסה להביס את קירבי בכל מחיר, בדרך כלל על ידי הזמנת מפלצות מ-Nightmare Enterprises (NME).  דידידי הוצג גם בסדרת משחקי הווידאו Super Smash Bros. בזמן שתוכנן במקור להכללה במשחק הראשון של הסדרה ובמשחק ההמשך שלה, הוא לא הופיע כדמות ניתנת למשחק עד ל- Super Smash Bros. BrawlSuper Smash Bros. Brawl (2008). הוא חזר כדמות הניתנת למשחק ב- <i></i>Super Smash Bros. BrawlSuper Smash Bros. for Nintendo 3DS and Wii U  ושוב ב- Super Smash Bros. Ultimate.  בניגוד לרוב הלוחמים במשקל כבד בסדרה, הקפיצות המרחפות שלו נותנות לו מרחק אנכי גדול באוויר.
ביקורת

מאז הופעתו הראשונה בארץ החלומות של קירבי, זכה המלך דידידי לקבלת פנים חיובית באופן כללי. GamesRadar כללו את דידידי ברשימת "'9 'אנשים רעים' במשחקי וידאו שהם לא ממש רעים בכלל", וציינו כי ב-Kirby: Nightmare in Dream Land,"הוא למעשה רק ביצע את הפשע כי הוא ידע שסיוט הצית את המזרקה ורצה למנוע ממנו להסתנן לחלומותיהם של אזרחי המדינה באמצעות כוח המוט." אף על פי שדידידי "היה היסטורית האויב העיקרי של כדור הצמר הוורוד",  הקומפלקס הצהיר כי הפופולריות שלו עלתה בסופו של דבר על ידי מטה נייט.
ב -2007, IGN העלתה השערה נכונה כי דידידי יכול להופיע בסדרת המשחקים .Super Smash Bros, מכיוון ש"הוא הנבל הקלאסי החוזר ונשנה בסדרה קירבי", ויוצרו, מסאהירו סאקוראי, הוא גם מנהל המשחק.  UGO Networks העירו כי הוא "מגניב" מכיוון שהוא "פינגווין מרושע עם כפפות."  הם גם רשמו את המאבק נגד דידידי בKirby's Dream Land כקרב הבוס השביעי הקשה ביותר במשחקי וידאו ב"טופ 50" שלהם. המלך דידידי צוטט על ידי יאהו! קולות כאחת מחמש הדמויות המובילות ב-Super Smash Bros. Brawl.
הסולל

הלוגו של גליונות 5-1, צויר בעט ודיו
איור עטיפת המהדורה המדעית המהודרת של כתב העת הסולל, כולל את לוגו גיליון 6
הסּוֹלֵל, כלי מבטא לפועלי העבודות הציבוריות, היה כתב עת של פועלים וחלוצים בתקופת העלייה השלישית, פועלי העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל, אשר ראה אור במהלך שנת תרפ"א, 1920–1921.
עריכה, תכנים, משתתפים

"הסולל" נערך על ידי הסופר יוסף חיים ברנר כאשר ישב במחנה מגדל של גדוד העבודה, ולימד את חברי הגדוד שיעורים בתחומי מדעי הרוח; יחד עמו, וגם לאחר הרצחו במאורעות תרפ"א 1921, ערך את "הסולל" שמואל גולדזייגר-סבוראי, אז חבר גדוד העבודה ולאחר מכן חבר קיבוץ תל יוסף. 
רוב הגליונות עסקו בחיי החלוצים והפועלים, ובמיוחד בענייני העבודות שהועסקו בהן. רבים מפועלי העבודות הציבוריות הועסקו בסלילת כבישים; אחרים בחקלאות ובבניין צריפים ובתי אבן. רובם היו גברים ומיעוטם נשים, צעירים בשנות העשרים לחייהם, עולים חדשים ממזרח אירופה, וחלק ניכר מהם היו בוגרי תנוער נוער והכשרה: "השומר הצעיר" ו"החלוץ". הגליונות כללו גם מבעים ספרותיים והצעות לתרגום מונחים מתחומי העבודות שעסקו בהם.
בכתב העת השתתפו רבים מאנשי העלייה השנייה ועולי העלייה השלישית החדשים בארץ, אשר היו פועלים או מנהיגים במפלגות הפועלים: "אחדות העבודה" ו"הפועל הצעיר", אנשי השומר הצעיר וחברי גדוד העבודה, רובם ככולם אנשי תנועת העבודה, בהם: ברל כצנלסון, דב הוז, אליהו גולומב, דוד רמז, יהודה אלמוג, יהודה ארז, משה סורקין, אהרן ציזלינג, צבי לופט, מרדכי שנהבי, נתן חרובי, מאיר יערי, יצחק לנדוברג-שדה, מנחם אלקינד, שלמה לבקוביץ-לביא, צבי נדב, יצחק בן-צבי, מניה שוחט וישראל שוחט.
ברנר קבע את אופיו העברי הרהוט של "הסולל" ותרם למילונֵי המונחים שתורגמו משפות זרות לעברית והוספו אל גליונות "הסולל"; הוא השפיע על האופי והסגנון הספרותי, אך החף ממליציות יתר, של הרשימות, הפרוטוקלים וההצעות, שהובאו בכתב העת.
גליונות, הפקה, מהדורה מדעית

הסולל כלל שישה גליונות; אל כולם צורף בראשם הכיתוב: "יוצא לאור על ידי ועדות-התרבות של מחנות הכבישים טבחה-צמח".
גיליון מס' 1 ראה אור בט"ו בטבת תרפ"א (26 בדצמבר 1920).
גיליון מס' 2 ראה אור בכ' בשבט תרפ"א (29 בינואר 1921).
גיליון מס' 3 ראה אור באדר ב' תרפ"א.
גיליון מס' 4, ראה אור בז' בניסן תרפ"א.
גיליון מס' 5, ראה אור בניסן-אייר תרפ"א.
גיליון מס' 6, ראה אור בב' בתמוז תרפ"א, 8 באוגוסט 1921 (התאריך הלועזי צוין בו).
חמשת חוברות נכתבו בעט ודיו ושוכפלו בהקטוגרף; ובשל כך צבען של האותיות היה כחול-סגול. רק החוברת השלישית הוקלדה במכונת כתיבה, שכן הייתה מעין פרסום לפעילות "המשרד לעבודות ציבוריות ולבנין" של ההסתדרות הכללית, שהוקם בדצמבר 1920.
גליונות הסולל ראו אור בעריכתו המדעית של חיים גולן, בהוצאת יד טבנקין הנמצאת באפעל, בשנת 1991.
ראו גם

כביש טבריה-צמח
התנועה הירוקה באיראן

מפגינה “ירוקה” מחזיקה שלט בכיתוב "הם הרגו את אחי כי הוא שאל: איפה הקול שלי?".
התנועה הירוקה באיראן (בפרסית: جنبش سبز ایران) הוא שמה של התנועה שקמה לאחר הבחירות לנשיאות איראן בשנת 2009, על מנת להפיל את שלטונו של מחמוד אחמדינז'אד. הצבע הירוק היה צבעו של הקמפיין של מיר-חוסיין מוסאווי, אך לאחר הבחירות הצבע הפך לצבע המאחד את אחדותם ותקוותיהם של אלו שבקשו את ביטול תוצאות הבחירות.
מיר-חוסיין מוסאווי, מוחמד ח'אתמי ומהדי כרובי היו המנהיגים של התנועה.
ההתרחשויות בעוצמה שקרתה כתוצאה מהתנועה הירוקה היו חסרות תקדים בהיקפן, לפחות מאז המהפכה האיראנית ב-1979.
איפה הקול שלי?

איפה הקול שלי? (פרסית: رای من کجاست؟) היה המוטו ששימש את אנשי התנועה בהפגנות. הממשלה האיראנית, שנשלטה בידי מחמוד אחמדינז'אד פרסמה תוצאות שלפיהן אחמדינז'אד לקח שני שלישים מהקולות, אך תומכי מוסאווי וכרובי, מועמדי האופוזיציה המתונה האשימו את הממשלה בזיוף הקולות. המפגינים נגד אחמדינז'אד צעקו באנגלית "Where is my vote?” בכמויות שלא נראו מאז  המהפכה האיראנית, במאמץ להשיג תשומת לב בינלאומית.
על אף שהממשלה האיראנית אסרה כל התאגדות של תומכי האופוזיציה בטהראן וברחבי איראן כולה, האטה את תעבורת האינטרנט, וצינזרה כלי תקשורת של האופוזיציה. אלפי איראנים צעקו את הססמא הזו תוך הפרת חוקי הרפובליקה והתעמתות עם עוצמתו של השלטון האיראני. מנהיגים ואנשי תקשורת מרחבי העולם, במיוחד מארצות הברית, טענו כי יכול להיות שהזעם מאחורי הססמא הזו יכול אפילו להצית מהפכה חדשה.
ראו גם

הבחירות באיראן ותנועת המחאה (2009)
הדרך הירוקה לתקווה
הסולם (כתב עת)

| --- | --- |

שער גיליון אוקטובר 1957
 סוג:  ירחון
 סוגה:  מדיה הקשורה ל-LGBTI+ 
 מו"ל:  בנותיה של ביליטיס 
 תאריכי הופעה:  1956 – ספטמבר 1972 (כ־16 שנים) 
 שפה:  אנגלית 
 מדינה:  ארצות הברית
 ISSN:  0023-7108
 
הלדר (באנגלית: The Ladder) היה כתב העת הלסבי הראשון בתפוצה לאומית בארצות הברית. הוא יצא כל חודש בין השנים 1956 ל-1970, ופעם בחודשיים בשנים 1971 ו-1972. המגזין היה אמצעי התקשורת העיקרי של ארגון בנותיה של ביליטיס, הארגון הלסבי הראשון בארצות הברית. הוא נתמך על ידי חברת ONE בע"מ ואגודת מאטאשין. השם של המגזין נגזר מתמונת השער הראשונה שלו, שהיה איור של דמויות הולכות לכיוון סולם שמטפס עד השמיים.
מדיניות ומטרות כתב העת

מדיניות כתב העת הייתה בעיקרה שמרנית. רוב התוכן שפורסם בו היה מבוסס על מידע, ספרות אקדמית ונתונים מתחומים שונים כגון משפטים, פסיכיאטריה, חקר המיניות ועוד. ארגון "בנותיה של ביליטיס" אליו השתייך הכריז על שתי מטרות מרכזיות - 'חינוך החריגה' ו'חינוך הציבור'.
'חינוך החריגה' עסק במטרה לאפשר לקוראת, אישה מהקהילה הלסבית, להבין טוב יותר את תחושותיה, להסתגל ולהתאים את עצמה לחיים בחברה שלעיתים עוינת כלפיה. בהתאם למטרה זו, התוכן עסק בעצות, דעות והדרכות על היכולת להסתדר באופן עצמאי כאישה לסבית בתחומים חברתיים, אזרחיים וכלכליים.
המטרה השנייה, 'חינוך הציבור', נועדה לייצר בציבור הרחב הכרה ולגיטימציה לקהילה ההומוסקסואלית והלסבית באמצעות תוכן חינוכי המסביר אודותיהם.
גם מדיניות ההפצה של העיתון תרמה למטרה זו. ארגון "בנותיה של ביליטיס" הפיץ עותקים של כתב העת ללא דרישה קודמת לכך, למוסדות חינוך שונים ולבעלי מקצוע כגון פסיכולוגים, עורכי-דין וספרנים, שאת כתובותיהם מצאו באמצעות ספר הטלפונים.
מדיניות ומטרות כתב העת > אסטרטגיות ליצירת לגיטימציה לנשים לסביות

ניתוח גיליונות כתב העת מצא שלוש אסטרטגיות באמצעותן ניסו הכותבים "לחנך את הציבור" ולייצר לגיטימציה לנשים לסביות.
הראשונה, נורמליזציה של הנשים הלסביות - בעיקר באמצעות מאמרים של מומחים לפסיכולוגיה ופסיכותרפיה שהשוו בין נשים לסביות לנשים הטרוסקסואליות, וטענו כי הן זהות לגמרי מלבד הבחירה של מושא אהבתן.
האסטרטגיה השנייה הייתה השגת מעמד גבוה בחברה. עיקר הדרך הייתה תיאור נשים לסביות באופן דומה לגברים. בכתב העת תוארו הנשים הלסביות כנשים עצמאיות ועובדות - נשות עסקים, רופאות, צלמות, מורות ועוד. הן תוארו כבעלות חינוך גבוה, עוסקות במקצועות ממעמד גבוה, ומרוויחות שכר מעל הממוצע. תיאורים אלו, בשנים הראשונות בהן הופץ העיתון, אפיינו בעיקר גברים והיו פחות נפוצים בקרב נשים הטרוסקסואליות.
האסטרטגיה השלישית הייתה יצירת אמפתיה - הצגת הנשים הלסביות כאזרחיות אידיאליות. כתב העת עשה זאת באמצעות מאמרי הדרכה שפנו לאישה הלסבית, וייעצו לה לשים בסדר העדיפויות קודם כל את העובדה שהיא אזרחית, אינדיבידואלית ואינה חלק מקבוצה עם דעה מסוימת. הם טענו כי עליה לפעול תחילה לטובת המדינה ורק לאחר מכן לייחס חשיבות לנטייה המינית שלה.
הערות שוליים

↑  Marianne Cutler, Educating the “Variant,” Educating the Public: Gender and the Rhetoric of Legitimation in The Ladder Magazine for Lesbians, Qualitative Sociology 26, 2003-06-01, עמ' 233–255 doi: 10.1023/A:1022919129613
הנס פון שפונק

| --- | --- |
הנס פון שפונק
הנס פון שפונק
 לידה:  12 בפברואר 1888 דיסלדורף, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 הוצאה להורג:  23 ביולי 1944 (בגיל 56) גרמרסהיים, גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1898–1944 (כ־46 שנים)
 דרגה:   גנרל לויטננט
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-22   מפקד הקורפוס ה-42
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה המערכה על הולנד  קרב קרץ'
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
הנס פון שפונק (בגרמנית: Hans von Sponeck;‏ 12 בפברואר 1888 – 23 ביולי 1944) היה גנרל לויטננט בוורמאכט. שפונק נאסר לאחר שנתן פקודת נסיגה בניגוד להוראות ולאחר קשר ה-20 ביולי הוצא להורג, אף שלא היה מעורב כלל בקשר.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון שפונק נולד בדיסלדורף ב-12 בפברואר 1888. ב-1898 הצטרף כצוער צעיר לפנימייה צבאית בקרלסרוהה. בשנת 1905 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט המשמר ה-5, שם הוסמך כקצין בשנת 1908. ב-1910 התחתן, ומנישואים אלו נולדו לו שני בנים. במלחמת העולם הראשונה שירת פון שפונק כקצין בחזית ונפצע שלוש פעמים. בשנת 1916 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט (המקבילה לדרגת לוטננט קולונל) ועוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה המשיך פון שפונק לשרת ברייכסווהר, תחילה במטה הכללי ואחר כך כמפקד רגימנט. בתפקידו זה הועלה לדרגת אוברסט (המקבילה לדרגת קולונל). ב-1937 עבר ללופטוואפה ושקד על הקמת יחידות צנחנים. במהלך פרשת בלומברג-פריטש, ב-1938, הציע שפונק - על פי עדות קצינים באותה תקופה - להוביל גייסות במאמץ לתמוך במפקד כוחות היבשה של הוורמאכט, הOKH, גנרל ורנר פון פריטש, אך תוכניות כזו לא יצאה אל הפועל. במהלך משפטו של פון פריטש הוזמן שפונק לשמש כעד אופי, אך במהלך הדיונים הושתק בגסות על ידי נשיא בית הדין, הרמן גרינג. ייתכן שאז כבר סומן כאנטי נאצי.
למרות ההתנגשות לכאורה עם ראשי המפלגה הנאצית הועלה שפונק בשנת 1938 לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד הדיוויזיה ה-22, שהייתה דיוויזיה מוטסת. ואיתה נלחם ב-1940 בכיבוש הולנד. באותה שנה היה עד אופי במשפטו של ורנר פון פריטש הוא החל לדבר על "הכוחות מעל המדינה" אך הושתק במהרה על ידי ועדת החקירה בראשות הרמן גרינג.
ביוגרפיה > הקרב על הולנד

ב-1 בפברואר 1940 הועלה שפונק לדרגת גנרל-לויטננט. המתקפה המוטסת על ארצות השפלה החלה ב-10 במאי 1940 כשהדיוויזיה המוטסת ה-7 בפיקודו של גנרל קורט שטודנט תקפה באזור רוטרדם ואילו פון שפונק תקף עם הדיוויזיה המוטסת ה-22 באזור האג ומטרתו, בין השאר, לשבות את וילהלמינה, מלכת הולנד ולכפות עליה כניעה. אולם הצבא ההולנדי באזור זה, שקיבל התראה, יצא למתקפת-נגד עזה, שבה 1000 חיילים גרמניים שהושטו לבריטניה כשבויי מלחמה, וכיתר את הדיוויזיה ה-22. פון שפונק נפצע קשה בקרב וכמעט נפל בשבי, אך ניצל הודות להפצצה אווירית כבדה על העיר רוטרדם ב-14 במאי שהובילה לכניעת ההולנדים. שפונק הצליח לפרוץ את הכיתור ולהתחבר עם כוחות השריון הגרמניים, ועם שובו לגרמניה התקבל כגיבור וכונה באמצעי התקשורת "הגיבור של הולנד". ב-14 במאי 1940 העניק לו היטלר אישית את צלב האבירים של צלב הברזל וב-18 במאי 1940 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
ביוגרפיה > קרב קרץ'

בתחילת מבצע ברברוסה היה פון שפונק בשלבי החלמה מפציעתו. עם תחילת המבצע, ב-22 ביוני 1941 לפנות בוקר, פיקד שפונק על דיוויזיית החי"ר ה-22, שהייתה חלק מהארמייה ה-11, בגזרתה של קבוצת ארמיות דרום שתקפה לכיוון חצי האי קרים. יומיים לפני תחילת המתקפה, ב-20 ביוני, הורה מטהו של שפונק ליחידות הדיוויזיה שיש לזהות שבויי מלחמה יהודיים בין שבויי המלחמה של הצבא האדום, ושיש לבודד את השבויים היהודיים משאר השבויים. עם תחילת המתקפה החלה הדיוויזיה של שפונק את תנועתה מהגבול הרומני לתוך בסרביה, ומשם לדרום אוקראינה. כהכנה לפלישה לחצי האי קרים, ניתנה לדיוויזיה של שפונק הוראה לתקוף מזרחה וצפונה, לאורך חופי ים אזוב אל הערים הניצ'סק, מליטופול וברדיאנסק.
ב-7 באוקטובר 1941 הורה שפונק לכוחותיו לשתף פעולה עם משטרת הביטחון של האס אס ועם האס דה, שירות הביטחון של האס אס (Sicherheitsdienst). שיתוף הפעולה התבטא באיסוף וזיהוי אזרחים יהודיים בזירה שבה פעלה הדיוויזיה, והעברתם לידי האס אס. יחידות איינזצגרופן D של האס דה ביצעו הוצאות להורג המוניות שתועדו בסביבות הניצ'סק ומליטופול, זמן קצר לאחר שנכבשו על ידי דיוויזיה 22 באוקטובר 1941. במיטופול לבדה נטבחו 2,000 גברים, נשים וילדים יהודיים. אחד מקציניו של שפונק, קולונל (מאוחר יותר גנרל) דיטריך פון קולטיץ, שנשבה על ידי הבריטים, הוקלט בסתר כשהוא מודה שלקח חלק פעיל בהרג יהודים במהלך הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
שפונק סבל מכאבי סיאטיקה ומבעיות מעיים, ולפיכך יצא לחופשת מחלה ב-14 באוקטובר 1941. עם שובו, ב-3 בדצמבר, מונה על ידי גנרל אריך פון מנשטיין, מפקד הארמייה ה-11, כמפקד הקורפוס ה-42 ששלט על חלקו המזרחי של חצי האי קרץ'. בעיר פאודוסיה, שהייתה תחת פיקודו של שפונק, תועדו מעשי רצח המוני של יהודים על ידי איינזצגרופן D:‏ 1,052 יהודים נרצחו ב-10 בדצמבר, או סביב תאריך זה, בעיר. ב-10 בדצמבר הורה שפונק שכעיקרון יש להתייחס לכל היהודים שיימצאו בתחום פיקודו כ"פרטיזנים". יש לסמנם במגן דוד ולהעסיקם ככוח עבודה. הוא הורה גם שיש להוציא להורג באופן מייד את כל חיילי הצבא האדום שייתפסו, כולל חיילים במדים. שונק אישר גם פעולות נגד אוכלוסייה אזרחית כתגמול על פעילות אנטי-גרמנית או מעשי חבלה.
מנשטיין היה עסוק במתקפה על סבסטופול והוציא לשם כך כוחות מהקורפוס ה-42 עד שנשארו לפקודת פון שפונק רק הדיוויזיה ה-46 ושתי בריגדות רומניות. ב-26 בדצמבר הנחיתו הרוסים כוח גדול בשלושה מקומות בחצי האי קרץ'. שפונק הצליח להדוף את הרוסים בשני אתרי נחיתה אך ב-29 בדצמבר הנחיתו הרוסים 42,000 חיילים בפאודוסיה, בעורפו של שפונק, במטרה לחבור למגיני סבסטופול ולהסיר את המצור.
עם תחילת מתקפת החורף של ז'וקוב, בדצמבר, ומתקפות נוספות של הרוסים, בקשו מפקדים גרמנים רשות לסגת. בתגובה הוציא היטלר ב-26 בדצמבר את "פקודת העמידה במקום" ובה אסר על כל נסיגה. "החיילים יילחמו עד האחרון שבהם וייצרו כיסי התנגדות עד שהלופטוואפה יצניח להם אספקה וכוחות נוספים יפרצו את הכיתור. העובר על פקודה זו יהיה צפוי לעונש מוות".
פון שפונק לא הצליח ליצור קשר עם מפקדו, פון מנשטיין, שהיה עסוק במתקפה על סבסטופול. הוא חש שחלון ההזדמנויות שלו הולך ונסגר והוא ו-10,000 חייליו ייפלו בשבי וגורלם ייחרץ. הוא החליט על נסיגת הדיוויזיה ה-46. הם השאירו אחריהם את הציוד הכבד, כולל תותחים, ונסוגו ברגל בקור של C°‏ 30-. כעבור 46 שעות, ב-1 בינואר 1942, חברו שפונק ויחידותיו לשאר הכוחות ויצרו קו הגנה שהדף שתי התקפות סובייטיות.
ביוגרפיה > משפט ומאסר

ב-23 בינואר 1942 הובא פון שפונק למשפט בפני בין דין צבאי בראשותו של הרמן גרינג. הוא הואשם באי ציות לפקודת "אי הנסיגה" של היטלר, בכך שנסוג על דעת עצמו. לא הועילו הסבריו של שפונק כי נסוג כדי להציל את חייליו. כששאל אותו גרינג אם היה חוזר על כך, השיב לו בחיוב ובזה חרץ את גורלו והורשע באי ציות לקצין בכיר. הוא נידון למוות, אך בהמלצתו של פון מנשטיין הומתק גזר הדין למאסר של שבע שנים, שאמור היה להוות דוגמה ואזהרה לכל מי שיעז לשלא לציית לפקודת אי הנסיגה.
שפונק נכלא בטירה בעיירה גרמרסהיים, דרגתו וכל עיטוריו נלקחו ממנו ונאסר עליו ללבוש מדי צבא. עם זאת, תנאי מאסרו היו נוחים והוא הורשה מדי פעם להיפגש עם אשתו ובנו.
ביוגרפיה > הוצאה להורג

פון שפונק שמע לראשונה ברדיו על ניסיון ההתנקשות בהיטלר ב-20 ביולי 1944. יוזף בירקל, הגאולייטר של מחוז ווסטמארק (Gau Westmark) שבתחומו הייתה גרמרסהיים, לחץ על היינריך הימלר להוציא להורג את שפונק כתגמול על מזימת ההתנקשות, למרות שלשפונק לא היה כל קשר עם תנועת ההתנגדות בצבא גרמניה. ב-21 ביולי הגיעו שני סוכני גסטפו לקחת את שפונק, אך מפקד הכלא סירב להסגירו אלא אם תישלח הוראה מהימלר. פון שפונק כתב ביומנו כי "צרות גדולות עומדות להגיע". ב-23 ביולי, בשעה 03.00, הגיע מברק חתום על ידי הימלר ובו נכתב: "על גנרל לויטננט הנס גרף פון שפונק להיות מוצא להורג בשעה 07.00. יש להודיע לי מייד עם ביצוע הפקודה".
כשנודע לפון שפונק על הפקודה הוא כתב מכתב לאשתו ובו כתב כי מעולם לא פעל נגד הפיהרר והמדינה. לאחר זאת הובל למול כיתת יורים וביקש לא לכסות את עיניו בעת ההוצאה להורג. מילותיו האחרונות לכיתת החיילים היו: "במשך ארבעים שנה שירתתי את מולדתי האהובה בכל לבי כחייל וכקצין. כיום כשחיי נגמרים אני מקווה לגרמניה טובה יותר". שפונק נקבר בגרמרסהיים, ללא הספדים במהלך הלווייתו.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה הועברו שרידיו של שפונק לבית קברות צבאי בדאהן, בדרום מערב גרמניה, ושמו טוהר מכל אשמה. בסיס של לופטוואפה נקרא על שמו וכן רחוב בעיר גרמרסהיים. ב-23 ביולי 1999 במלאת 55 שנים להוצאתו להורג נערכה לזכרו עצרת זיכרון ממלכתית. בנו, הנס כריסטוף פון שפונק, שהיה בן שש כשאביו הוצא להורג, נשא הספד לזכרו.
ב-2014 פרסם ההיסטוריון אריק גרימר-סולם מאמר בכתב העת האקדמי Militärgeschichtliche Zeitschrift (גר'), שבו חקר את תפקידו של שפונק בביצוע "מספר רב של פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות בדרום אוקראינה ובחצי האי קרים ב-1941". בעקבות המאמר התעוררה מחאה ציבורית, ובהתאם להחלטות ממשלת גרמניה והבונדסטאג שינה הלופטוואפה את שם הבסיס ושמו של שפונק הושמט.
צנחנים גרמניים מן הדיוויזיה ה-22, בפיקודו של שפונק, נוחתים סמוך להאג. 10 במאי 1940
לוחית זיכרון על ביתו של הנס פון שפונק בעיר ברמן. השלט הוסר ב-2015 עם חשיפת חלקו של שפונק בביצוע פשעי מלחמה.
הסוללה הארצישראלית הראשונה לתותחנות נגד-מטוסית

שער ביטאון התותחנים, ובו סמל היחידה
איגרת שנה טובה של הסוללה, חתומה על ידי יגאל הורביץ
הסוללה הארצישראלית הראשונה לתותחנות נגד-מטוסית (באנגלית:  1st Palestinian Light Anti-Aircraft Battery) הייתה יחידת נ"מ בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, שהורכבה ממתנדבים יהודים מארץ ישראל, וביניהם קבוצה שהתארגנה בין בוגרי בית הספר מקוה ישראל.  הסוללה הייתה קשורה לבסיס חיל האוויר הבריטי בעקיר (היום בסיס תל-נוף).
היחידה נוסדה ב-18 באוקטובר 1940  והתקיימה עד דצמבר 1944. היחידה עשתה שימוש במקלעים נגד מטוסים מסוג ברדה שנלקחו שלל מהצבא האיטלקי בצפון אפריקה, ובתותחי בופורס.. בקיץ 1941, בעת המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה, השתתפה היחידה בהגנת חיפה בחלק מהפצצות חיל האוויר האיטלקי על חיפה. בסוף 1943, עם התרחקות החזית מארץ ישראל וניצחון הגרמנים במערכה על האיים הדודקאנסיים, הוצבה היחידה בקפריסין.
ב-1944, עם הקמת הבריגדה היהודית מוזגה היחידה יחד עם פלוגת תותחי החוף, ליצירת "הגדוד היהודי של תותחי השדה". הגדוד צויד בתותחי 25 ליטראות והתאמן במחנה האימונים של הארמייה השמינית הבריטית בפיוג'י באיטליה. לאחר מכן השתתף יחד עם יחידות אחרות של הבריגדה במערכה על נהר סניו.
מעלון היחידה עולה שהתקיים שם הווי הכולל, למשל, נשף שנתי, הייתה ספריה, ואורגנה קופה לעזרה הדדית.
עלון היחידה

בשנים 1942 - 1943 הוצא לאור עלון היחידה, ביטאון התותחנים. לשון הביטאון הייתה עברית, למעט קטעים מטעם או עבור הפיקוד הבריטי. העלון הודפס בדפוס השומר הצעיר במרחביה. בעלון הופיעו מאמרים בענייני אקטואליה וחיי היחידה, יצירות ספרותיות, קטעי הומור ועוד.
לקריאה נוספת

חיים שורר, "החייל תשע אחת שבע שתים", תל אביב: המשמרת הצעירה של מפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"ו.
עמיהוד ארבל, "תותחים על הסניו", 1948, הוצאת מערכות.
פסח בן-עמרם, "מכתב לתותחנים", בתוך: מערכי לב, הוצאת מ. ניומן, תשי"ז, עמ' 252 - 253.
הערות שוליים

↑  General Martin Farndale, Sir, Basil Perronet Hughes, History of the Royal Regiment of Artillery: The years of defeat : Europe and North Africa, 1939-1941, Royal Artillery Institution, 1996
↑  חג השנתיים לסוללה האי"ת הראשונה לתותחנות נגד-מטוסית, דבר, 27 באוקטובר 1942
↑  הארכיון הלאומי הבריטי, מסמך WO 169/329
↑  הארכיון הלאומי הבריטי, מסמך WO 169/16091/A
1 2 3 4  מתתיהו (כתב "דבר"), עשור לתותחנים עברים, דבר, 4 במרץ 1951
הפלוקנטוזאורוס

| הפלוקנטוזאורוס |
| --- | --- |
 
תקופה
יורה עליון, 155–152 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
אינפרא־סדרה:: זאורופודה
משפחה:: הפלוקנטוזאורוסיים
סוג:: הפלוקנטוזאורוס
מינים
 Haplocanthosaurus priscus  Haplocanthosaurus delfsi
שם מדעי
 Haplocanthosaurus ‏האטצ'ר, 1903

הפלוקנטוזאורוס (שם מדעי: Haplocanthosaurus; פירוש השם: "לטאה פשוטת קוצים") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד גדול שהשתייך למשפחה הפלוקנטוזאורוסיים לקבוצה דמויי-דיפלודוקיים, בה היו הדיפלודוקיים הגדולים וקרוביהם.
מאפיינים

ההפלוקנטוזאורוס חי בסוף תור היורה שבעידן המזוזואיקון לפני 152–155 מיליון שנה ותואר בשנת 1903 בידי החוקר האמריקאי ג'ון בל האטצ'ר. התגלו מהדינוזאור שני מינים: H. priscus ו-H. delfsi אשר נמצא ב-1988. שני המינים נמצאו בתצורת מוריסון שבקולורדו בידי סטודנט צעיר בשם אדווין דלפס. באותו אזור נמצאו גם הברונטוזאורוס והאלוזאורוס הטורף.
ההפלוקנטוזאורוס היה דינוזאור שדמה לדיפלודוקוס אך היה קטן בהרבה מרוב הדיפלודוקיים שיכלו להגיע לאורך 20 מטר. הוא הגיע לאורך 14.5 מטר לכל היותר ולמשקל 12.8 טונות. הוא ידוע מחוליות רבות שהיו בצווארו ודמו לאלה של האפטוזאורוס אך היו בעלות מבנה נמוך יותר שאולי שימש תמיכה לשרירים. כמו כן הדינוזאורים היה בעל רכס קוצים לאורך גבו וצווארו. היה לו ראש קטן שאולי דמה לזה של הקמרזאורוס.
דינוזאור זה נחשב לסוג ביניים בין הדיפלודוקיים לקמרזאוריים והצטיוזאוריים בעלי הגוף הקל יותר והצוואר הקצר יותר אך המוגבה יותר. כיום הוא משויך למשפחה משלו.
איור של הפלוקנטוזאורוס
הפורום העירוני של מוסקבה

הפורום העירוני הבינלאומי של מוסקבה הוא פורום בינלאומי בנושאי גלובליזציה עירונית בעידן המודרני שהתקיים לראשונה במוסקבה בתאריכים 7–9 בדצמבר 2011 ומאז נערך כל שנה בהשתתפות של אנשי מקצוע ממדינות נוספות ברחבי העולם. המפגש עוסק בנושאים הקשורים לערים רוסיות ולמציאת פתרונות גלובליים של ערים רוסיות.
הקונגרס הנערך כל שנה משמש פלטפורמה של התקשורת העולמית לדיאלוג פתוח בין נציגי הממשלה הרוסית, מנהלי לשכות תכנון אדריכלי עירוניות, חברות פיתוח ובנייה, וכן מומחים זרים ורוסית המובילים על תכנון עירוני כדי לעסוק בשינויים של הערים הרוסיות ופתיחתה של רוסיה לעולם גלובלי.
הנס להר

הנס (יוהנס) להר (בגרמנית: Hannes Löhr, ‏ 5 ביולי 1942 – 29 בפברואר 2016) היה כדורגלן ומאמן גרמני. להר העביר כמעט את כל הקריירה שלו בפ.צ. קלן בעמדת החלוץ, ונחשב לאחד מגדולי שחקניה בכל הזמנים.
קריירת מועדונים

להר החל את קריירת הבוגרים שלו בספורטפרוינדה זארבריקן בשנת 1963, וכעבור שנה עבר לפ.צ. קלן, שם שיחק 14 עונות ברציפות, עד לפרישתו בשנת 1978. להר הבקיע 166 שערים ב-381 הופעותיו במועדון, וממוקם במקום העשירי בטבלת המבקיעים של כל הזמנים בליגת הבונדסליגה. בעונתו האחרונה כשחקן פעיל, זכה להר עם פ.צ. קלן באליפות הבונדסליגה היחידה שלו.
קריירה בינלאומית

ללהר 20 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בהן הבקיע חמישה שערים. להר ייצג את גרמניה המערבית במונדיאל 1970 וביורו 1972, בו היה חלק מהזכייה של הנבחרת בתואר, לאחר ניצחון 3-0 על נבחרת ברית המועצות במשחק הגמר, בו לא שיחק. לאחר טורניר זה, להר לא שיחק יותר בנבחרת.
קריירת אימון

להר עבד בפ.צ. קלן גם לאחר הפרישה, ואימן בה בין השנים 1983–1986. בשנת 1986 חתם כמאמן בנבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, אותה אימן 16 שנים ברציפות, תחילה כגרמניה המערבית ולאחר מכן כגרמניה, עד לפרישתו בשנת 2002. עם נבחרת זו זכה להר במדליית ארד בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת סיאול בשנת 1988.
ב-29 בפברואר 2016 נפטר להר.
תארים

עם פ.צ. קלן:
אליפות הבונדסליגה: 1977/78
הגביע הגרמני (3): 1967/68, 1976/77, 1977/78
עם נבחרת גרמניה המערבית:
אליפות אירופה בכדורגל: 1972
תארים אישיים:
מלך השערים של הבונדסליגה: 1968
מלך השערים של הגביע הגרמני (4): 1968, 1970, 1972, 1973
תארים כמאמן:
עם נבחרת גרמניה המערבית האולימפית:
אולימפיאדת סיאול (1988): מדליית ארד
התנועה הלאומית-דמוקרטית האמהרית

| --- | --- |
 מדינה:  אתיופיה 
 תקופת הפעילות:  1982–2019 (כ־37 שנים) 
 מטה:  בהר דר 
 
התנועה הלאומית-דמוקרטית האמהרית היא מפלגה באתיופיה והסיעה השנייה בגודלה במפלגת האיחדג לשעבר. מפלגה שזכתה ב-327 מושבים מתוך 527 מושבים בבחירות האחרונות לבית הנבחרים האתיופי שהתקיימו ב-15 במאי 2005. בבחירות לבית הנבחרים במחוז אמהרה מפלגה זו זכתה ב 188 מושבים מתוך 294..