stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חנה זמר
יחסה לנושא זיכרון השואה

בתפקידה כעורכת התייחסה חנה זמר לנושא תודעת השואה בישראל. בספטמבר 1978 כתבה מאמר ביקורת בעקבות שידור המיני-סדרה "שואה: סיפורה של משפחת וייס" בטלוויזיה הישראלית. על אף שהסדרה אינה חפה מבעיות, הרושם הכללי היה חיובי:
במאמרה זה התייחסה גם לזיכרון השואה בארץ באותם ימים, אך זאת מבלי להזכיר את סיפורה האישי:
בספרה "אלוהים כבר לא גר שם יותר" (1995) נשאה עִמה את מטען יהדותה. בשל הרקע שלה היא חיפשה את החיים היהודיים בכל מקום שאליו הזדמנה, אך פעמים רבות לא מצאה אלא זכר קלוש לקהילות מפוארות. היא ביקרה בבתי כנסת שלא היו בהם מתפללים, סיירה בגטאות שתושביהם חוסלו ובמוזיאונים שנעשו לאנדרטאות, התהלכה בבתי קברות מיותמים ונברה בארכיונים. כך נחשפו לעיניה תמונות שונות של היסטוריה יהודית ממקום למקום, אך עם מכנה משותף – במערב ובמזרח, בעת העתיקה ובימי הביניים ובעידן הנאור, לכאורה: תולדות היהודים היו תולדות של אפליה והשפלה, גזירות ופורענות ומאבק לשמירת האיחוד.
תוך כדי עבודתה ביקרה בארצות רבות, שוחחה עם מדינאים, השתתפה בוועידות והרצתה באוניברסיטאות, ובכל מקום תרה אחרי הנקודה היהודית. לדבריה, אם לא נשאף להכיר את ההיסטוריה שלנו במקומות התרחשותה, על הפרקים האפלים וההרואיים, על רגעי הייאוש והחסד שלה, אם לא נבקש אותה באתרים ששם שרידיה, אם לא נדע להתייחס אליה במורכבות הראויה של חמלה וגאווה, איש לא יעשה זאת. חובתנו, טענה בספרה, לדבוק בזיכרון ההיסטורי שלנו ולדאוג שלא יישמט מהתודעה.
זמר מעולם לא התמסרה לזיכרון השואה, אבל כתבה ופעלה רבות לטיפוח תדמית מאוזנת ומציאותית של גרמניה בציבור הישראלי וביקשה לחזק את הקשר בין גרמניה לישראל לשם חיזוקה של מדינת ישראל. לגישתה, "אילו יכולנו לשאול אותם [את קורבנות השואה], הם היו מייעצים לנו לעשות זאת. אני מאמינה כי ה'כן' שלהם היה נחרץ יותר וצלול יותר והחלטי יותר מה'כן' שאנו מסוגלים לומר אותו. אני מרגישה שהם אינם שלמים עם התפקיד של הקורבן האומלל שישראל ייעדה להם בזכרוננו, מפני שהאמת היא כי סבלם ושואתם תרמו לתקומת ישראל לא פחות משתרמו לה מאה שנות ציונות ומלחמת השחרור".
בתחילת שנת 2003 נערך בבית שגריר גרמניה בהרצליה טקס שבו הוענק לזמר אות הערכה גרמני גבוה על עידוד הקשרים עם בני נוער גרמניים.
הכרה והנצחה

ב-3 בינואר 2013 התקיים בבית העיתונאים בתל אביב כנס במלאת עשור לפטירתה של חנה זמר. בין האורחים שבאו לחלוק כבוד לזכרה היו חברי כנסת, עיתונאים ועורכים, בני משפחה וחברים. העיתונאי והפובליציסט נחום ברנע, שהחל את דרכו העיתונאית ככתב "דבר", סיפר עליה:
בשנת 2008 נחנך על שמה רחוב בשכונת בבלי בתל אביב.
בשנת 2023 קבעה עיריית תל אביב לוחית זיכרון בכניסה לביתה ברחוב אורי לסר 6.
הכרה והנצחה > פרסים

1970 – פרס הרצל לעיתונאות, מטעם התאחדות עולי הונגריה בישראל.
1972 – פרס סוקולוב, על מכלול מפעלה העיתונאי.
1978 – פרס טד לוריא.
1978 – פרס נורדאו לעיתונאות, מטעם התאחדות עולי הונגריה בישראל.
ספריה

חצי תה, חצי קפה; ציורים ועטיפה: אריק קרמן, דני קרמן, רמת גן: מסדה, 1969.
אלוהים כבר לא גר שם יותר; איורים: דני קרמן, תל אביב: דביר, 1995.
חנה זמר (עורכת), צ'אושסקו של רומניה, תל אביב: מלוא, תשל"ו. (חנה זמר, 'מבט אישי'; היינץ זיגרט, 'מנהיג וארצו', תרגם ח' איזק)
ממאמריה

חנה זמר, רקפות ובורות-יקוש - חרף התקוות למציאות חדשה עלול מבצע ליטני להירשם בהיסטוריה כעוד פעולת תגמול, דבר, 31 במרץ 1978
חנה זמר, טקטיקה ואסטרטגיה, דבר, 29 בדצמבר 1967
חנה זמר, ושינגטון בין הודו לפקיסטן, דבר, 14 ביולי 1961
לקריאה נוספת

צביה כהן, '"מה מריץ אותי? – המחויבות!" (ריאיון עם חנה זמר)', נעמת: הירחון לאשה ולמשפחה, אוגוסט–ספטמבר 1983, 7–14.
Ouzi Elyada, Hanna Zemer, Dictionnaire Universel de Creatrices, (Sous la direction de Antoinette Fouque), Paris, Editions des Femmes, 2013
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  תחזית שבועית | על בית אבא, דבר, טורים 3–4, 26 בינואר 1979
1 2  דני רובינשטיין, חנה זמר, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית)
1 2  תמר אבידר, "מקום בצמרת" לעתונאיות, מעריב, 9 בדצמבר 1965
↑  חנה זמר, 'חיים שורר ז"ל', ספר השנה של העיתונאים תשכ"ח (1968), עמ' 329–330, מובא אצל:מרדכי נאור, ‏"דבר" (1925–1996) – עשרה "אבות מייסדים", קשר 20, סתיו 1996, 21–32
↑  ח. זמר מוצעת כעורכת "דבר", מעריב, 16 במרץ 1970
↑  חנה זמר - עורכת "דבר", מעריב, 1 ביוני 1970; חנה זמר - עורכת "דבר" במקום יהודה גוטהלף שפורש, דבר, 1 ביוני 1970.
↑  מרדכי נאור, ‏"דבר" (1925–1996) – עשרה "אבות מייסדים", קשר 20, סתיו 1996, 21–32. (נדפס שוב בספרו רבותי, העיתונות: פרקים בקורות התקשורת הכתובה בארץ, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ה 2004, "התקשורת בעשור השני למדינה", עמ' 243).
1 2  גילי איזיקוביץ, הגברת הראשונה של הפרינט, באתר הארץ, 1 בינואר 2013
↑  דב יודקובסקי, הגברת הראשונה, באתר העין השביעית, 1 במאי 2003
↑  זמר חנה, חצי תה חצי קפה, 1969, עמ' 230
1 2  עינת לחובר כותבת על חנה זמר (1924-2003), באתר "ספירניסטיות": הפורום הפמיניסטי של מכללת ספיר, 7 במאי 2012
↑  חנה זמר בריאיון לשבועון לאשה, 1974[דרושה הבהרה]
↑  הבעיה של הנשים היא... שאין להן נשים, דבר, 1 במרץ 1972
1 2  חנה זמר, משפחת וייס כמשפחת ג'ורדאש, דבר, 15 בספטמבר 1978
↑  חנה זמר, גושפנקה סופית לתהליך הנורמליזאציה, דבר, טור 2, 26 באוגוסט 1983
↑  "פרס הרצל" לספרות לא. קישון; הפרס לעתונאות – לחנה זמר, דבר, 24 באפריל 1970
↑  פרסי סוקולוב – לחנה זמר, יעקב רבי וברוך נאדל, דבר, 23 בפברואר 1972
↑  בטקס הענקת פרס לוריא: חנה זמר: העתונאי חייב לקורא את פרי עבודתו, דבר, 16 ביוני 1978
↑  פרס העתונות ע"ש נורדאו לחנה זמר, דבר, 21 בדצמבר 1978
↑  שמואל שי, חצי תה חצי קפה, דבר, טורים 2–5, 10 באוקטובר 1969; מאיר בראלי, פיליטונים נקיים, דבר, 27 בפברואר 1970.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299876005171  ISNI: 0000 0000 6683 9723  LCCN: no96043729  VIAF: 69791732   WorldCat (עם VIAF): 69791732
חיה גילאור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בפברואר 1924 מוקצ'בו, אוקראינה 
 פטירה:  15 בינואר 2018 (בגיל 93) המעפיל, ישראל 
 שם לידה:  חיה פרידמן 
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1946
 מקום מגורים:  המעפיל 
 שפות היצירה:  עברית 
 בן זוג:  ישראל גילאור
 מספר צאצאים:  4
 
חיה גילאור (4 בפברואר 1924 – 15 בינואר 2018) הייתה סופרת ילדים ישראלית.
קורות חיים

גילאור נולדה במוקצ'בו, צ'כוסלובקיה (כיום בתחומי אוקראינה) כחיה פרידמן. היא למדה בגימנסיה ריאלית והייתה פעילה בתנועת השומר הצעיר ולמדה עברית.
במלחמת העולם השנייה נשלחה למחנה ההשמדה אושוויץ. לאחר שחרורה, יצאה מטעם תנועת השומר הצעיר לבודפשט בהונגריה להכשרה ולצורך הוראת עברית. לאחר מכן שבה לפראג ומשם עלתה ארצה ב-1946.
עלייתה לארץ של גילאור הייתה בלתי לגאלית והיא נעצרה בידי הבריטים ונכלאה במחנה המעצר בעתלית. לאחר שחרורה השתקעה בקיבוץ המעפיל. היא נישאה לישראל גילאור שהיה ממייסדי הקיבוץ, ולהם נולדו 4 ילדים.
גילאור עסקה בהוראה במשך עשרים וארבע שנים ועבדה במפעל "תגה" - שותפות מוגבלת בבעלות הקיבוץ, העוסקת בייצור ובשיווק גרביים והלבשה תחתונה.
היא נפטרה בשנת 2018 ונטמנה בבית העלמין בקיבוץ המעפיל.
יצירותיה

כתביה של גילאור יצאו לאור, וכמו כן התפרסמו ברדיו, ובעיתוני ילדים ונוער.
ספריה:
קוביות קוביות : שירים (תל אביב : ספרית פועלים, תשמ״ד 1983) - איורים – עידית שולמן
אומי והסערה הנוראה (קריית גת : דני ספרים, 1994) - איורים – שרה בת-אור
נוצות לבנות (קריית גת : דני ספרים, 1996) - איורים – יפעת נחשון
סופו של משחק (תל אביב : מורשת, תשנ״ו 1996) - איורים – כריסטינה קדמון
חגיגה בגשם (קריית גת : דני ספרים, 1998) - איורים – נורית צרפתי
הגנב (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד, 1999) - איורים – כריסטינה קדמון
הצלקת (קריית גת : דני ספרים, 1999) - איורים – נורית צרפתי
הטיול המיוחד של ירון ורינת (קרית-גת : דני ספרים, 2000) - איורים – ורדה לבני
פלא נשיקות ועוד : סיפורים קצרצרים מאד (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד, 2001) - איורים – אודי ליכטשיין
הדבר היפה ביותר : על אהבות נעורים (קרית-גת : דני ספרים, 2003) - איורים – אור קוברינסקי
חגיגה ביער (קריית גת : דני ספרים, 2004) - איורים – מיכל פרומר
דסקית של חייל : סיפורים מהחיים (קריית גת : דני ספרים, תשס״ה 2005)
לקריאה נוספת

חובב, לאה. בצחוק ובדמע : עיון ביצירותיה של חיה גילאור. מעגלי קריאה, חוב' 29 (תשס״ג 2002), עמ' 56–65.
הערות שוליים

↑  חיה גילאור (1924–2018), באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה
↑  חיה גילאור ז"ל – אבלים: המשפחה וקיבוץ המעפיל.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296100605171  ISNI: 0000 0001 1977 6958  LCCN: n97042491  VIAF: 8318593   WorldCat (עם VIAF): 8318593
יצחק פרנקל פרנל

ערך זה עוסק באמן ישראלי. אם התכוונתם למתרגם וחוקר יהודי, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1899 אודסה, האימפריה הרוסית (אוקראינה)
 פטירה:  1981  (בגיל 82 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  צפת 
 תאריך עלייה:  19 בדצמבר 1919, באונייה רוסלאן
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות  אקדמיה גראנד שומיאר 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם, קוביזם, פוטוריזם, אבסטרקט, ריאליזם
 השפיע על:  משה קסטל, מרדכי לבנון, ציונה תג'ר, מרדכי לבנון, שמשון הולצמן, רולי שפר, אביגדור סטימצקי, יוסף קוסונוגי, אריה ארוך, יחזקאל שטרייכמן
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף 1934, 1938, 1939, 1940, 1948 Grand Prix de Paques (nude) 1972, Grand Prix de Noel (expressionism) 1972, Grand Prix de Deauville 1973, Grand prix International de Peinture de la Côte d’Azur en France Finale 1973
 צאצאים:  אליעזר פרנקל
 מספר צאצאים:  8
 https://www.frenkelfrenel.org/
 
יצחק (אלכסנדר) פרֶנקל (פְרֵנֵל) (10 באוגוסט 1899, אודסה – 1981, תל אביב) היה צייר, פסל ומעצב תפאורה ישראלי ובין-לאומי. חתן פרס דיזנגוף לציור (1938, 1947–1948). יצחק פרנקל נחשב לאב האמנות המודרנית בישראל ואחד מחשובי האמנים היהודים של אסכולת פריז. ידוע בתור מי שהביא לארץ ישראל את השפעת אסכולת פריז, ולימד ציירים רבים שהפכו לימים גם הם למובילים בארץ בתחום האמנות.
פפעל וישב בפריז, פורטוגל, דרום אפריקה, אודסה וישראל (ביחוד בצפת ובתל אביב).
תחילת דרכו, אודסה 1899–1919

יצחק פרנקל נולד באודסה שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), השישי משבעת ילדיהם של יוסף-צבי ויוכבד בת רפאל כשר, נצר לרבי לוי יצחק מברדיצ'ב. כילד הועידו לו הוריו עתיד של מהנדס או לבלר, אך אהבתו לציור הכריעה. הוא למד בישיבה אצל הרב בודילקיס, שם הכיר את הצייר חיים גליקסברג. למד ב"חדר מתוקן" שנוהל על ידי הסופר מנדלי מוכר ספרים.
כילד התגורר במתחם שבה שכן בית הדפוס של ביאליק ורבניצקי, בעלי הוצאת "מוריה". ב-1916 התקבל לבית הספר לציור באודסה (שם למד עד 1918). ב-1919 למד אצל אלכסנדרה אקסטר, מורה קונסטרוקטיביסטית, קוביסטית ועתידנית וציירת רבת השפעה באקדמיה לאמנויות יפות באודסה, אחד מבתי הספר המובילים לאמנות ברוסיה הצארית. עם פרוץ המהפכה הרוסית, פרנקל וצעירים אחרים הועסקו בהכנת עיטורים וכרזות עבור אנשי המהפכה המקומיים תחת הנחייתה של אלקסנדרה אקסטר. בתקופה זו גם ניסה להתקיים מביצוע עבודות גרפיות ומכירת איורים.
בתקופה זו נאמר שנאחז בדרכי הציור של סזאן. ב-1919 עלה לארץ ישראל באונייה רוסלאן עם אחיו הגדול משה.
תחילת שנות ה-20 בין פריז לארץ ישראל > עלייה לארץ

בילדותו למד ב"חדר מתוקן". בין השנים 1916–1918 למד ציור בבית ספר בעיר הולדתו. בשנת 1919 עלה לארץ ישראל באונייה "רוסלאן". באונייה זו חזרו לארץ שליחי היישוב החדש אשר נתקעו בגליציה בזמן מלחמת העולם הראשונה, מהם שמע לראשונה הצייר הצעיר על צפת. סיפוריהם על צפת ונופיה הלהיבו את הצייר, עד סוף חייו היוותה צפת מוקד ומוזה לאמונותו.
תחילת שנות ה-20 בין פריז לארץ ישראל > התומר

עם הגיעו לארץ ישראל פתח סטודיו לציור בנגריה של גימנסיה הרצליה בתל אביב, ציונה תג'ר הייתה אחת מתלמידיו. לקראת חגיגות הפורים תר"פ התכוננו לפתוח תערוכת תמונות, אך בשל מאורעות תל חי, נדחה. בנוסף, היה שותף להקמת קואופרטיב "התומר" יחד עם קונסטנטינובסקי, הפסל הלפרין ומרים חד גדיא (אשתו הראשונה של רפאל אבולעפיה). הקואופרטיב ביקש לקדם אמנות מודרניסטית בארץ-ישראל. האמנים הצעירים התקיימו ממכירת כדים מעוטרים אשר מכרו בשוק ביפו ואף מעבודות צביעה. האמנים שכרו בית מלאכה קטן בת"א בסמטת הבד (ברחוב הרצל/אילת). באפריל של 1920, יצחק פרנקל והזוג קונסטן הוזמנו להציג בתערוכת האמנות הראשונה בתל אביב שאורגנה על ידי יעקב פרמן שעלה גם הוא באונייה רוסלאן. הצעירים התקשו מאוד להתקיים כאמנים בעיירה הקטנה ובסוף 1920 עזבו את הארץ.
ב-1920 נסע לפריז וחי שם בין השנים 1920–1925.
תחילת שנות ה-20 בין פריז לארץ ישראל > פריז – אסכולת פריז

הוא התחיל את דרכו לשם דרך מצרים יחד עם זוג האמנים יוסף ויהודית קונסטנט. הם הציגו תערוכה בקהיר ואלכסנדריה, ומשם המשיך פרנקל לבדו לפריז. שם למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (École des Beaux Arts, הבוז-אר) ובנוסף באקדמיה גראנד שומיאר (אנ') בה נפגש באמנים יהודים כגון חיים סוטין ומישל קיקואין ועוד אשר הפכו יחדיו לאסכולת אקול דה פארי (École de Paris). הוא למד בסטודיו של הפסל אנטואן בורדל ואצל הצייר אנרי מאטיס.
פרנקל אמור היה לקבל ממשפחת שושנה פרסיץ (מייסדי הוצאת הספרים 'מסדה') מלגת לימודים .אך גילה פרנקל כי היא נועדה רק ללימודים אצל פסל נחום אהרונסון. למרות זאת נרשם לאקדמיית גראנד שומיאר. חי תחילה בעוני רב, הוא גורש מחדרו ואף חי לתקופה ארוכה מתחת לגשרים וברחובות. פרנקל בתקופה זו נתפס על ידי המשטרה ולמזלו נשלח לקצין חובב אמנות, שבמקום לגרשו מצרפת מסר אותו לחסותו של סוחר יהודי. לאחר מכן סודר לפרנקל עבודת משמרת לילה בתחנת הרכבת, כל עוד יכול היה להמשיך בלימודיו בשעות היום. הוא חי כך בדוחק רב עד שקיבל מלגת לימודים בזכות מר וורמסר, אחד מעוזריו של הברון דה-רוטשילד.
ב-1923 הצטרף למועדון הציוני בפריז, שם פגש את אשתו הראשונה, יהודית.
בתקופה זו הציג מעבודותיו בסלון העצמאים ב-1924 ובסלון הסתיו. עבודותיו זכו לתשבחות והערכות בעיתונאות הצרפתית מפיהם של מבקרים בעלי שם כגון מוריס רינאל, פרנציס קרגו ולדמר ז"ורז ואחרים. עבודותיו שאבו מסגנונות הציור האוונגרדיים של התקופה, בעיקר הקוביזם והאמנות המופשטת, כדוגמת הציור חיבור ללא עצמים, אשר הציג ב-1926 לאחר שובו לארץ.. ציור חשוב אחר מתקופה זו הוא הציור עקידת יצחק שצויר בשנת 1924, מן הראשונים המתארים נושא זה באמנות הישראלית. הציור עוצב בהשראת מסורת ציורי העקידה ובהשפעת הפולקלור הצפתי, עליו נמנים אמנים כגון משה בן יצחק מזרחי.
מהפכה באמנות הארץ ישראלית > הסטודיו של פרנקל בתל אביב

לאחר שובו פתח פרנקל ב-1925 את "הסטודיה לציור שליד ועדת התרבות של הסתדרות העובדים", שפעל בתל אביב עד לשנת 1929. על התלמידים בסטודיו נמנו מרדכי לבנון, דוד הנדלר, אריה נבון, ג'ניה ברגר, שמשון הולצמן, סימה סלונים, יוסף קוסונוגי ואחרים. שם לראשונה יכלו תלמידיו לראשונה בארץ לראות רפרודוקציות של האמנים הבולטים מתוך הזרמים השונים באותה עת בצרפת. יש האומרים כי בסטודיו של פרנקל לראשונה בארץ הייתה הדרכה יסודית אשר אפשרה להם להכיר את יסודות הציור המודרני. תלמידי בצלאל כגון משה קסטל, אביגדור סטימצקי, פיין, ארוך, הפסל בן צבי ועוד היו יורדים לתל אביב לסטודיו של פרנקל ובכך ספגו גם הם את ההשפעה הצרפתית.
בצריף הסטודיו של תיאטרון "האהל" נפתחה ב-14 בינואר 1926 תערוכה ראשונה של "אמנים מודרניים", התשובה התל אביבית לתערוכת "מגדל דוד" הירושלמית (אשר הושפעה מאסכולת "בצלאל". גם בחלק מתערוכות מגדל דוד, פרנקל הציג את יצירותיו. בין המציגים בתערוכת "אמנים מודרניים" היו פרנקל ותלמידיו, (שם הציג את "חיבור ללא עצמים" ואת "כינור"). ציוריו נחשבים לציורים המופשטים הראשונים אשר נראו בארץ עוררו סערה רבה בתקופה.
בתקופה זו היה בין מקימי קבוצות האמנים, "אגד" ו"מסד".
מהפכה באמנות הארץ ישראלית > השפעתו – אסכולת פריז בארץ ישראל

ציורו בתערוכת בית הספר לבנים בפסח 1927 נחשב לכזה שהכריע את המאבק בין אסכולת המודרניזם המושפעת על ידי École de Paris ואסכולת בצלאל השמרנית, לטובת האמנות המודרנית.
פרנקל ארגן תערוכות לתלמידיו ולו אשר הוצגו ב-1926 ו-1927, בעקבות התערוכות ב-1928 הוצגו שתי תמונות נוף של פרנקל באלבום צבעוני של כתב העת "מסחר ותעשייה" ב-1928. השתתף גם ב-1929 בתערוכה הכללית הראשונה שאורגנה על ידי איגוד האמנים העבריים ביריד המזרח.
בהשראת פרנקל, רבים מתלמידיו נהרו לצרפת על מנת לחזק את יכולתם ולהעשיר את עצמם באמנויות המודרניות בפריז. עם שובם של אמנים אלו מחו"ל חלה התחזקות של אמנות המושפעת מפריז ובכך הוטמעו עוד יותר הסגנונות המודרניים בארץ על חשבון הסגנונות אשר הקדימו את חזרת פרנקל לארץ ישראל.
בתקופה זו החלה היכרותו הראשונה עם העיר הרוחנית, צפת. כבר בשנים אלה החל לצייר את העיר ואת נופיה המרשימים. הצייר עתיד יהיה להשתקע בה.
שנות ה-30 > פריז 1929–1934

בין השנים 1929–1934 נסע לתקופה שנייה בפריז, שם החל ליצור בסגנון ריאליסטי. בנוסף המשיך להשתתף בתערוכות וסלונים רבים. בתקופה זו גם עבד על ציורי פרסקו.
תקופה זו הייתה גם קשה כלכלית עבור פרנקל, בשל המשבר שפקד את אירופה ואירופה. בנוסף עליית האנטישמיות באירופה אולי הביאה למפנה בסגנונו הציורי. שינוי נטיותיו האמנותיות היה כנראה חלק מהתהליך אשר התהווה בקהילת האמנים במונטפארנס (רובע בפריז) אשר חזרו לנושאים מסורתיים ביותר באמנות כמו דיוקנאות, נוף, טבע דומם ועירום וחיפשו לשאוב השראה מהאמנים הגדולים של תקופות קודמות כמו רמברנדט, שארדאן, גויה, סזאן, ולאסקס ועוד. השינויים בסגנונו הציורי של פרנקל השפיעו רבות על תלמידיו וכך המשיכו להשפיע על האמנות הישראלית למשך עשורים לאחר מכן למרות שבאירופה עם דעיכת פריז כלבה של האמנות הבין הלאומית (בשל הכיבוש הגרמני בשנות ה-40) לא ניכרת השפעה זו.
שנות ה-30 > שיבה ארצה, התיאטרון, הבוהמה של תל אביב הקטנה

עם שובו לארץ ב-1934 ביקר בירושלים רבות והציג את יצירותיו שם פעמים רבות. הוא צייר בבדים גדולים את נופי ירושלים, את העיר העתיקה ואף את בית הכנסת של הרב יהודה החסיד (ציור זה נרכש על ידי מוזיאון פילדלפיה לאחר מכן).
בתקופה זו השתקע בתל אביב שם מונה לאחראי האמנותי בעדלאידע של העיר. הוא פעל ועבד בתיאטרונים: בתיאטרון "אהל": "מסעות בנימין השלישי", "היער", "יושה עגל", "אחים אשכנזי", "הקמצן", "דישראלי", "הילד איננו", "שומרי החומות" ובתיאטרון "הבימה": "אנוסים", "מירל'ה אפרת", "בנות הנפח", "האדם והשטן", "בערבות הנגב", "ראובני שר היהודים" – 1940–1949 ועוד.
פרנקל כמו חלק גדול מהבוהמה התל אביבית הרבה לשבת עם חבריו האמנים בבתי קפה כפי שעשה בפריז. במקום Le Dome ו-La Ruche, פרנקל ישב בשלג הלבנון, בקפה כסית ואף קפה אררט. בעצם בשל מצבם הכלכלי של האמנים ואנשי הרוח, הם הרבו לשבת בבתי קפה. כך פרנקל היווה דמות חשובה בפסיפס הבוהמי של תל אביב הקטנה, יחד עם נתן אלתרמן, אברהם שלונסקי, משה קסטל, לאה גולדברג ועוד דמויות מן התקופה.
פרנקל גם צייר רבים מן דמויות התקופה, בהם: י. ברטונוב, אברהם שלונסקי, חנה רובינא, י. קרני, משה הלוי, מסקין ועוד.
פרנקל החל גם לכתוב ולהביע את דעתו בנושאי אמנות בכתב העת "גזית", (כתב עת הנחשב לאוונגרדי מאוד בתקופתו).
ב-1939 הציג בתערוכה העולמית של ניו יורק ציור פנורמי, "הארץ ויובליה" (13.5x3.5 מ').
שנות ה-40, תיעוד היסטורי > צפת, גבעת ברנר ותל אביב

ב-1941 עבר לשנה לקיבוץ ברנר עם אשתו השנייה מרים אינספלד ובנו אליעזר פרנקל.
עם השנים העביר את עיקר פעילותו בארץ לצפת. ב-1942 ארגן את התערוכה הראשונה של ציורים בצפת, (דמי הכניסה היו גרוש אחד בלבד). פרנקל היה ממייסדי קריית האמנים של צפת, למרות שלא ראה את עצמו כחלק מקהילת אמני הקריה ועל כך יצר ניכור בינו לשאר האמנים. הרבה לצייר ציורי נוף בפסטל בתקופה זו.
בין פרנקל ואגודת הציירים התפתח סכסוך, בשל סירובם להציג את עבודותיו בפסטל, על כן עזב במחאה את האיגוד ב-1943.
ב-1944 ניתנה לו קומה שלמה במוזיאון תל אביב להצגת עבודותיו. אך הניכור בין פרנקל לשאר הציירים התרחב ולבסוף קבוצת ציירים שכנעו את ד"ר חיים גמזו, מבקר האמנות של עיתון הארץ לכתוב ביקורת נוקבת על פרנקל. ארס הנכתב היה כה קשה שהומצא המונח "לגמז" בעקבותיו. לאחר פרסום הכתבה, פרנקל נתן מכת אגרוף לגמזו, לאחר שהעניין הובא לבית המשפט שילם פרנקל קנס סמלי של לירה אחת לגמזו.
שנות ה-40, תיעוד היסטורי > תיעוד הכנסת הראשונה, פגישת מטכ"ל הראשונה

ב-1948 הוזמן פרנקל לתעד אירועים היסטוריים של מלחמת השחרור והקמת מדינת ישראל. הוא הוזמן לתעד את ישיבת המטכ"ל הראשונה בראשות דוד בן-גוריון. לאחר מלחמת השחרור הוזמן להכין תמונת ענק של הכנסת הראשונה.
הוא גם צייר דיוקנאות של 120 חברי הכנסת הראשונה ואת ישיבת הכנסת הראשונה (בהם של אורי צבי גרינברג שנשמרה). פרנקל גם צייר דיוקנים של ראש הממשלה ושר הביטחון הראשון, דוד בן-גוריון, ואף הכין פורטרטים של ראשי הצבא.
ב-1948 היה בין האמנים שייצגו את ישראל בביאנלה של ונציה. שם זכה לתשבחות והערכה בעיתונאות הבין-לאומית.
שנות ה-50 והלאה, לידה מחדש "פרנל"

ב-1948 ו-1950 נבחר להציג את מדינת ישראל בביאנלה של ונציה..
בתחילת שנות ה-50 שאף פרנקל לפתוח אקדימה לציור ובחר בצפת כמשכן בית הספר. פרנקל אשר היה ה"דיקן" לימד בביתו. הצייר האמין כי באותה העת לא היה בית ספר לאמנות רציני מספיק אשר עמד בסטנדרט האירופאי. הוא שאף לסייע לעבד וליצור אמנות ישראלית. לאחר מספר שנים הופסקה פעילות בית הספר.
שנות ה-50 והלאה, לידה מחדש "פרנל" > הכרה בין-לאומית וניכור מקומי

ב-1954 יצא שוב לתקופה של 6 שנים בצרפת ושב לארץ ב-1960, בזמן זה קנה דירה והתגורר ברחוב מופטאר שבפריז ולמד את אמנות הוויטראז' ועבודה עם זכוכית. בתקופה הזו בצרפת התחיל לחתום את שמו כ"פרנל", דבר אשר הוביל לשמועות על התנצרותו, שמועה שגויה לחלוטין אך כזאת שהובילה לפגיעה בתדמיתו בישראל הצעירה.
ב-1979 הוצגה תערוכת יחיד של עבודותיו ב-"Orangerie" המפורסם בפריז לכבוד יום הולדתו ה-80. תערוכה זו נחנכה על ידי אלאן פויר (Alain Poher) נשיא הסנאט הצרפתי.
חייו

בשנת 1922 נישא ליהודית, והיה אב לאליהו ונחום. משנת 1927 חי עם מרים אניספלד, וממנה היה אב לבן נוסף: אליעזר (נולד ב-1929). הוא נשא את מרים בשנת 1954, לאחר שיהודית הסכימה להתגרש ממנו. בראשית שנת 1959 נפטרה אשתו מרים. לאחר מותה נישא בשלישית לאינגה שנפטרה בגיל 32, וכשהיה בן 69 נישא ברביעית, לאילנה (שהייתה אז בת 23). אילנה סייע לו לגדל את ילדיו מאשתו השלישית אינגה, בנוסף נולדו להם עוד שתי בנות.
ב-1948 ו-1950 נבחר להציג את מדינת ישראל בביאנלה של ונציה..
בנו אליעזר פרנקל היה אדריכל, צייר ומחנך.
בשנת 1973 נפתח בקריית האמנים צפת מוזיאון פרנקל פרנל, המציג את יצירותיו.
ב-1979 הוצגה תערוכת יחיד של עבודותיו ב-"Orangerie" המפורסם בפריז לכבוד יום הולדתו ה-80. תערוכה זו נחנכה על ידי אלאן פויר (Alain Poher) נשיא הסנאט הצרפתי.
יצחק פרנקל פרנל נפטר ב-1981 בתל אביב ונקבר בצפת.
אלמנתו אילנה ניהלה עד מותה בשנת 2008 את המוזיאון. המוזיאון פועל גם כיום.
פרסים

פרסים אשר בהם זכה פרנקל
מלגת לימודים ל-"בוז ארטס", פריז, צרפת, 1926–1929
פרס דיזנגוף לאמנות, עיריית תל אביב, 1935; 1938; 1939; 1940; 1934–1948 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב-יפו 1938 פרס דיזנגוף לציור ופיסול 1939 פרס דיזנגוף, לציור "יום חם, תל אביב" 1940 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב-יפו 1948 פרס דיזנגוף לציור ופיסול 1948 פרס דיזנגוף
פרס האמנות של עיריית תל אביב, 1940
פרס עבור ליטוגרפיה, בריסל, בלגיה, 1958
פרס לציור עירום, צרפת, 1972
הפרס הגדול, קאן, צרפת, 1973 1973 פרס בינלאומי, הריביירה הצרפתית 1973 פרס בינלאומי, דוביל, צרפת
תערוכות בין-לאומיות

1948: ארץ ישראל, אמנים פלסטינים, הביתן הישראלי, הביאנלה לאמנות, ונציה, איטליה, 1 במאי - 30 בספטמבר 1948
1950: התצוגה הישראלית, הביתן הישראלי, הביאנלה לאמנות, ונציה, איטליה, 8 ביוני - 15 באוקטובר 1950
1998: Cinquantenaire de l'Etat d'Israel, מרכז אמנויות, פריז, צרפת, 1 באפריל - 3 במאי 1998
1924: Salon des Indépendants, פריז
1924: Salon d'Automne, סלון הסתיו, פריז
1924: Salon de l'Art Sacré, פריז
1950-1964 גלריית רומן, פריז
1954 יוהנסבורג - דרבן - קייפטאון
1957: גלריית אוהאנה, לונדון
1959 גלריית מקס בולג, ציריך
1962: גלריה של דרפ ד'אור, קאן
1965 - גלריית קונטיננטל, ניו יורק
1967 - גלריה LIM, תל אביב 1969: גלריה סטנציאל, מינכן
1970: גלריית WESTART, ניו יורק
1972: הגלריה Artistique International, ניס
1973: גלריית אקווה וולה, קראקס
1973: גלריית IBAM, ריו דה ז'ניירו
1974: גלרי דה סיין 38, פריז
1974: גלרי קרסנטי, מונקו
1974: גלריה ALTULIDADES, סאו פאולו
1975: גלרי ונדום, פריז "הומאז' לשאגאל"
1975: גלריית ז'אן אפסטגי, דוביל
1975: מוזיאון לאמנות, לימה
1976: Artistes Français
1977: גלריית ישראל לינקה, אמסטרדם
1977: גלריה Galjoen, Hertogenbosch
1979: מוזיאון האורנז'רי, תערוכת יחיד, פריז, נחנך על ידי נשיא הסנאט הצרפתי
לקריאה נוספת

בנימין תמוז (עורך), יונה פישר, אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1963, 1966.
אמנון ברזל, Frenel, הוצאת מסדה, 1974 (באנגלית)
בנימין תמוז (עורך), דורית לויטה, גדעון עפרת, סיפורה של אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1980.
מארק שפס (אוצר), גילה בלס, יגאל צלמונה ואחרים, שנות העשרים באמנות ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1982.
דוד גלעדי, מסילות באמנות - 82 ציירים ישראלים, יהושע אורנשטיין, הוצאת יבנה, 1989.
מאירה פרי-להמן, טובל במים, טובל באור - מאה שנות צבעי-מים בישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1998.
בתיה דונר (אוצרת), גילה בלס ואחרים, מאוסף פרמן למוזיאון תל אביב, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2002.
גליה בר אור, אמנות ישראלית מאוסף גבי ועמי בראון, המשכן לאמנות עין חרוד, 2009.
אליק מישורי, מ"אפקים חדשים" ל"רוח אחרת" אמנות ישראלית 1988-1948, למדא הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2019.
ראו גם

אסכולת פריז
חיים סוטין
גלריית בית קסטל
צפת
קריית האמנים צפת
רולי שפר
מארק שאגאל
מישל קיקואין
ז'ול פסקין
משה קסטל
שמשון הולצמן
מרדכי לבנון
הסטודיה לציור שליד ועדת התרבות של הסתדרות העובדים
אליעזר פרנקל