stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרקוס ויצטום
המפעלים > בית החרושת לכובעים בגולווי

המפעל הראשון שנפתח היה Les Modes Modernes. זה היה שמו המקורי של בית החרושת בפריז בבעלותו של הנרי אורבך. ויצטום שכנע את אורבך להעביר את בית החרושת לאירלנד. החברה לפיתוח תעשייתי של גולוויי הצליחה להביא לכך שהמפעל יפתח בעיר. אורבך שלח את גיסו סרג' פיליפזון לגולווי לבדוק היתכנות, וזה אישר את המקום.
בית החרושת הוקם עם הון יסודי של 60 אלף לירות אנגליות. שני שלישים מהסכום הושקע על ידי קבוצת אורבך והיתר על ידי יזמים מקומיים. בין המשקיעים היה גם אדמונד קלסנס, איש עסקים וסנטור לשעבר מבלגיה, שהכיר את ויצטום מהימים שגר בבלגיה. סנאטור מקאלין, שהיה גם איש עסקים בולט, סיפק את חומרי הבניין. ויצטום, מקאלין ואורבך היו בין חברי ההנהלה של בית החרושת. סרג' פיליפזון נבחר לנהל את המפעל במשך 5 שנים ולאחר מכן הניהול יעבור לתושב מקומי.
בית החרושת נפתח ב-18 ביולי 1938 בנוכחותו של שון למס. מיכאל בראון, הבישוף של גולווי, קידם את פעילות המפעל כאשר אמר בנאום הברכה שלו שעדיף שנשים שבאות לכנסייה תלבשנה כובעים מתוצרת מקומית.
זה היה העסק הראשון שהוקם בגולווי לאחר זמן רב. עיתון הטיימס האירי דווח על תחילת העבודות ב-28 ביולי 1937.
המפעלים > בית החרושת לכובעים בקסלבר

בית החרושת לכובעים Western Hats נפתח באוגוסט 1940. בית החרושת נפתח בשיתוף עם חברת יצור כובעים Hugo Reiniger & Co מחומוטוב שבצ'כוסלובקיה. בשנת 1939 מרקוס ויצטום (וחבריו למשלחת שכללה גם את הסנטור מקאלין וסרג' פיליפזון) שכנע את הבעלים להעביר את בית החרושת לאירלנד. פרנץ שמולקה נשלח לנהל את המפעל, ויהודים רבים הגיעו בעקבותיו, ולכן קיבל אזור המגורים הקרוב למפעל את הכינוי "ירושלים הקטנה". בין המקדמים את המפעל בקסלבר היה הסנטור הבלגי קלסנס, שבמאי 1939 התכבד בהנחת אבן הפינה.
המפעל תוכנן להיות אחד הגדולים במדינה ונרשם באירלנד כחברה ציבורית בשווי 100 אלף לירות אנגליות. דירקטוריון החברה כלל את ויצטום, מקאלין ושמולקה. הבניין תוכנן על ידי אדריכל בלגי והיה אחד מהמודרניים ביותר באותה תקופה. המבנה היה בנוי בלוקים מבטון, ובנייתו ארכה ששה חודשים. ארובה בת 100 מטר עשויה לבנים אדומות התנשאה מעל למבנה והייתה חלק מהנוף של קסלבר עד שהוסרה בשנות התשעים. צופר שנקבע בראשה צפר לפועלים שלוש פעמים ביום ושימש תזכורת גם לכל התושבים בעיר.
הייצור במפעל כלל שימוש בחומרים טבעיים שנלקחו מהסביבה: כבול, מים וקיטור. חלונות רחבים החדירו אור ואפשרו חסכון בחשמל. בית החרושת היה הראשון באירלנד שעבד בשיטות אלה.
שנה לפני הקמת בית החרושת נשלחו שלושים נשים ושבעה גברים לבלגיה ללמוד את המקצוע. הם הספיקו לחזור שבוע לפני כניסת הגרמנים לבלגיה. גם המכונות האחרונות הגיעו שבוע לפני הפלישה. עד מהרה, החנויות בקסלבר מכרו כובעים מתוצרת מקומית, מחומרים איכותיים ובמחירים סבירים. בית החרושת היה המעסיק הגדול ביותר בסביבה באותם ימים וייצר מקומות עבודה למאות אנשים. הייתה לו אף נבחרת כדורגל שהתחרתה בליגה המקומית.
המפעלים > בית חרושת לסרטים בלונגפורד

המפעל האחרון שמרקוס ויצטום הצליח להעביר לאירלנד היה בית חרושת לסרטים Hirsch Ribbons Ltd בבעלותו של אמיל הירש, איש עסקים יהודי אמיד מווינה. הירש, שהיה מודע לסכנה לחיי משפחתו באוסטריה לאחר סיפוחה לגרמניה, נענה להצעה להעביר את עסקיו לאירלנד. הירש שילם שוחד כבד למפלגה הנאצית ולפקידי ה"אס אס" והצליח להעביר את בית החרושת בשלמותו (כולל 21 נולים וגלגלי סרטים) באוניה לאירלנד. בכך היה היהודי היחיד שהצליח להוציא בית חרושת שלם מאוסטריה לאחר סיפוחה לגרמניה.
בתחילה הוצע להירש להעביר את בית החרושת לגולוויי. אולם הירש גילה שמזג האוויר בגולוויי לח מדי עבור סרטים. אנשי עסקים בלונגפורד שמעו על היוזמה והזמינו את ויצטום ומקאלין לבדוק את תנאי המקום. התנאים התגלו כמתאימים, התעבורה ללונגפורד וממנה התאפשרה בכבישים, ברכבות ובתעלה. היה לה נהר כמקור מים והרבה כוח עבודה מקומי.
קסרקטיני צבא ריקים, הוסבו לשמש כבית חרושת. הם הוחכרו לוויצטום ולמקאלין, למשך 30 שנה, בחתימתו של שר האוצר האירי. בית החרושת הגיע ללונגפורד במאי 1939 ונרשם כחברה ביולי 1939. ויצטום, מקאלין והירש נכללו במועצת המנהלים. אמיל הירש ובנו רוברט ניהלו את בית החרושת.
בית החרושת לסרטים היה המפעל התעשייתי הראשון שהוקם בלונגפורד והייתה לו השפעה כלכלית וחברתית על העיר למשך ארבעה עשורים.
משפחה בישראל

אחינו של מרקוס ויצטום, אלן ויצטום, נולד אחרי השואה ועלה לישראל בגיל 17 כחייל בודד. הוא שינה את שמו לאילן בן נתן והקים בארץ משפחה.
ביאורים

↑  אשתו ובתו של פיליפזון היו אמורות להצטרף אליו ולעבור לאירלנד. הן התמהמהו בפריס כדי לטפל באמה של אשתו, נעצרו ונשלחו לאושוויץ. אשתו של פיליפזון נספתה. בתו ניצלה והתאחדה עם אביה לאחר המלחמה.
↑  המשורר האירי פול דורקאן כתב פואמה "The Hat Factory" שביסודה השואה של העם היהודי (בחלק מילדותו, גר בעיר Turlough, הקרובה לקסלבר).
↑  הסופר ג'ורג' קלייר מחבר הספר "הואלס האחרון בווינה" ואימו היו בין הניצולים באירלנד ואף חלק חדר עם רוברט הירש כשהגיע. אביו, שהיה בנקאי בברלין, קיבל גם הוא אשרת כניסה כ"מומחה" אבל הוא השתהה, נעצר ונספה.
הערות שוליים

↑  Marcus (Mordechai) Witztum, geni_family_tree, ‏2023-06-03
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Deborah Katz, Little-Known Holocaust History: Marcus Witztum: ‘The Irish Schindler’, ‏2019-07-25 (באנגלית אמריקאית)
1 2 3  אטילה שומפלבי, אלכסנדרה לוקש ומשי אייד, השינדלר של אירלנד: הציל יהודים ולא זכה להכרה, באתר ynet, 1 במאי 2019
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17  Yael Reshef (2019-03-25), השינדלר האירי- מרקוס ויצטום, נבדק ב-2024-09-26
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  John Eddie McEllin was driving force behind Western Hats factory, Connaught Telegraph, ‏2020-05-17 (באנגלית אמריקאית)
1 2  Tom Kenny Galway Advertiser, Thu, Jul 20, 2023, The Hat Factory, Galway Advertiser
↑  Castlebar’s hat factory 80 years on, Connaught Telegraph, ‏2021-05-01 (באנגלית אמריקאית)
נערה יהודיה בשנחאי

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  Wang Genfa 
 תסריט:  וו לין
 מוזיקה:  שי ג'יאנג
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין סין
 חברת הפקה:  הסטודיו לסרטי אנימציה של שאנגחאי קבוצת תאגיד הסרטים בשאנגחאי
 הקרנת בכורה:  הרפובליקה העממית של סין מאי 2010 ישראל יולי 2010
 משך הקרנה:  80 דקות
 שפת הסרט:  סינית מנדרינית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מלחמה 
 מקום התרחשות:  שאנגחאי 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
נערה יהודיה בשנחאי (בסינית: 犹太女孩在上海) הוא סרט אנימציה סיני לכל המשפחה שיצא בשנת 2010. הסרט נכתב על ידי וו לין ומבוסס על רומן גרפי שלו באותו שם. הסרט בבימויו של וונג גנפה וז'אנג ז'נאוי.
העלילה מתרחשת בעיקר באזור הגטו של שאנגחאי, בשאנגחאי הכבושה תחת היפנים במהלך מלחמת העולם השנייה. הסרט מספר את סיפורם של שלושה ילדים. רינה ואחיה הצעיר מישאלי הם פליטים יהודים שנמלטו מאירופה, אך נמצאים שם ללא הוריהם. ז'ו א-גן הוא ילד סיני יתום שפוגש רינה ומסייע לה ולאחיה לשרוד. הילדים קושרים חברות אמיצה וחווים הרפתקאות כשהם מנסים להדוף את הצבא היפני הכובש את העיר, ואת בעלי בריתם הנאצים. ברקע מתרחשת מלחמת סין–יפן השנייה, בעוד הילדים עומדים בפני חוסר ודאות בנוגע לגורל ההורים של רינה ומישאלי באירופה.
"נערה יהודיה בשנחאי" התקבל בחיוב בסין ובכל העולם, והיווה את סרט האנימציה הסיני הראשון המתייחס לשואה, ותואר כ"סרט יהודי ראשון מתוצרת סינית". הסרט היה מועמד לפרסים בסין ובישראל, ונחשב כצעד חשוב לקראת שיפור של יחסי ישראל–סין ויחסים בין-תרבותיים בין סינים ליהודים.
רקע היסטורי

במהלך מלחמת העולם השנייה, כ-20,000 פליטים יהודים שנמלטו מהכיבוש הגרמני באירופה קיבלו מהאימפריה היפנית שטח קטן של כ-2.5 קמ"ר במחוז הונגקו של שאנגחאי, שהפך לגטו שאנגחאי, אחד המחוזות העניים ביותר אזורים צפופים של העיר. קודם בואם הייתה קהילה יהודית קטנה בשאנגחאי, בת קרוב לאלפיים נפש קהורכבה משתי קהילות נפרדות של יהודים בגדאדים ויהודים רוסים, האחרונים בעיקר לאחר הסופות בנגב.
היהודים האשכנזים החדשים שהיגרו לשאנגחאי הגיעו החל מ-1933, תחילה יהודים מגרמניה בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון. למרות ההבדלים התרבותיים בהם נתקלו, וכן הגבלות שהטילו היפנים תחת לחץ נאצי, יהודי שאנגחאי שרד את המלחמה ללא פגע, היות שהיפנים סירבו להסגיר אותם לגרמנים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, יהודים רבים שחיפשו מקלט בשאנגחאי, חזרו לאירופה או עברו לגור במדינות עם אוכלוסייה יהודית גדולה בהרבה, כגון ארצות הברית וארץ ישראל. מרבית היהודים שבחרו להישאר בשאנגחאי, עזבו זמן קצר לאחר מכן בעקבות חידוש מלחמת האזרחים הסינית, ועד שנות ה-50 המאוחרות נשארו מעט מאוד יהודים בשאנגחאי. עם זאת, כתוצאה מצמיחה בכלכלה הסינית גדלה האוכלוסייה היהודית של העיר לכ-1,500 בשנת 2010, זאת בהשוואה לאוכלוסייה יהודית של פחות מ-100 כ-20 שנים קודם לכן.
הפקה

וו, לשעבר מורה להיסטוריה, אמר שהחל להתעניין בהיסטוריה של יהודי שאנגחאי בשנת 2005, כאשר עיתונים ומגזינים רבים בשאנגחאי פרסמו סיפורים של פליטים יהודים לציון 60 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה. הוא ראה הקבלות בין סבלם של היהודים מהגרמנים לזה של הסינים מהיפנים, ומאבקם של היהודים והסינים נגד הפשיזם, והחליט לספר את ההיסטוריה הזו, שלרבים, יהודים וסינים כאחד, ידוע עליה מעט מאוד. וו חי בעבר בלוס אנג'לס, והוא ביסס את דמותו של מישאלי על ג'רי משה, חבר יהודי אמריקאי שהיה במקור מברסלאו (כיום ורוצלב, פולין) מי, שבדומה לדמויות של רינה ומישאלי, הוצע לו מקלט בשנחאי. משה וחברים יהודים נוספים עזרו לוו ללמוד על מנהגי יהודים דתיים. וו הצהיר כי הסיבה העיקרית שלו לעשות את הסרט הייתה לתת לילדים לדעת על מה שקרה באמת, וכדי לקדם את הסיפור ואת ההיסטוריה, כך שאנשים בכל רחבי העולם יוכלו ללמוד ממנו.
הסיפור במקור נועד למבוגרים, אבל וו החליט לכוון את הסרט לילדים מתוך תקווה שהסרט יוכל להשפיע על דור העתיד. גלן טימרמנס, מארגן פסטיבל הסרטים היהודי של מקאו, אמר שהוא מאמין שקבוצת הגיל של קהל היעד של הסרט נעה בין שמונה לארבע עשרה שנים, אף על פי שהסרט פונה לקהל רחב יותר. אחת הדמויות בסרט, קוף מדבר, היא אחד המאפיינים המכוונים יותר לילדים בסרט.
וו יצר את "נערה יהודיה בשנחאי" בתחילה כרומן גרפי, שפורסם בשנת 2008 על ידי דפוס אוניברסיטת מזרח סין. הרומן הגרפי תואר כ"הצלחה גדולה" על ידי וו, ומכר 4,000 עותקים בששת החודשים הראשונים מאז הוצאתו, אבל היות שהוא פורסם רק באנגלית, השוק הסיני שלו היה מוגבל באופן טבעי. וו אמר כי נשקלת גרסה עברית של הרומן הגרפי.
בשנת 2009, וו החל לעבוד על עיבוד לסרט כדי להביא את עבודתו לקהל רחב יותר בסין. הסרט, שהופק באמצעות סרט צילום של 35 מ"מ, בוים בסינית מנדרינית, בניגוד לרומן הגרפי, והוא פותח על ידי קבוצת תאגיד הסרטים בשאנגחאי ועל ידי הסטודיו לסרטי אנימציה של שאנגחאי. מוזיקת הרקע הולחנה על ידי שי ג'יאנג.
הוצאה לאור

הבכורה העולמית של "נערה יהודיה בשנחאי" הייתה בשנחאי במאי 2010. הסרט החל להופיע ברחבי סין החל מ-28 במאי. חודש אחרי הפצת הסרט, הוא כבר היה מוצג ב-200 בתי קולנוע בסין. הסרט הוצג לראשונה בסין לפני כ-700 תלמידים, אשר, על פי וו, "צחקו ובכו מספר פעמים". הוא תיאר את ההשפעה הרגשית של הסרט, כ"נדירה מאוד לסרט אנימציה".
לאחר מכן נערכה הקרנת בכורה במקאו ב-14 בנובמבר 2010 במרכז התרבות של אוניברסיטת מקאו, כחלק מפסטיבל הסרטים הידוי הראשון במקאו. הבכורה בהונג קונג התקיימה שבוע לאחר מכן, ב-21-בנובמבר, בבית הקהילה היהודית כחלק מפסטיבל הסרטים היהודי ה-11 בהונג קונג.
הבכורה הישראלית התקיימה ביולי 2010, כשהסרט הוצג כחלק פסטיבל הקולנוע ה-27 ירושלים ב-13 וב-14 ביולי. הסרט התקבל בחיוב על ידי הקהל הישראלי.
הבכורה בבריטניה התקיימה בנובמבר 2010, כשהסרט הוקרן בתיאטרון התלת אופן בקילברן, לונדון. הסרט הוקרן לראשונה ב-20 בנובמבר, כחלק מפסטיבל הסרטים היהודי ה-14 בבריטניה. התפרסם שכתוביות הסרט באנגלית הכילו מספר תרגומים שגויים וטעויות, וכללו שימוש אנכרוניסטי במילה "קשוח".
הוצאה לאור > ביקורות

הביקורות על "נערה יהודיה בשנחאי" היו באופן כלל חיוביות. הסרט היה מועמד לפרס החוויה היהודית בטקס פסטיבל הקולנוע ירושלים, מה שהפך אותו לסרט הסיני הראשון שהיה מועמד לקבל את הפרס. בפסטיבל הסיני לאנימציה ולאמנות הדיגיטלית הבינלאומי בצַ'אנְגּג'וֹאוּ, ג'יאנגסו, סין, הסרט קיבל את פרס הזהב לסרט הסיני המצויר הטוב ביותר.
האנימציה של הסרט זכתה לשבחים רבים, ותוארה כ"מצוירת יפהפה" עם "אנימציה מסורתית עוצרת נשימה" ו-כ"עשויה באמנות עם תמונות של אנימציה מסורתית".
הטיפול הרגיש בנושא השואה גם הוא זכה לשבחים: "הפרספקטיבה החדשה של הדמויות הראשיות מראה כי התקופה והאירועים משוחררים מתיאורים קלישאתיים על השואה, והצופה יכול להסיק את מסקנותיו הוא."
חלק מהביקורת הופנתה כלפי הביסוס היסטורי של הסרט. אחת הסצנות של הסרט, המציגה את שנת 1936, מתארת את רינה ומישאלי, בתוך מה שנראה כמו האלפים באירופה, נמלטים מהפצצות מטוסי הנאצים, אף על פי שהתאריך שנבחר הוא קודם הלוחמה האווירית של מלחמת העולם השנייה. וו עצמו אמר כי הסרט הוא "נכון ולא נכון" כי הוא הרכב של ספרות ושל היסטוריה; "הדמויות הראשיות מבוססות כולן על אנשים אמיתיים... אני לא יכול להבטיח שהסרט 100% מדויק, אבל אני חושב שזה מתאים לרקע הכללי של התקופה."
בגדי היהודים היו לא מדויקים באופן בולט, במיוחד בחלק המתאר את אירופה, בה האם היהודיה האורתודוקסית לובשת מכנסיים וטי-שירט. הסרט גם ממזער את התפקיד של היפנים בהצלת רוב היהודים הללו, כשהמפורסם ביותר הוא סגן-הקונסול היפני צ'יהונה סוגיהארה, שעזר להצלתם של
6,000 יהודים ליטאים בווילנה, שרבים מהם שרדו את המלחמה בשנחאי.
הוצאה לאור > יחסים בין תרבותיים

"נערה יהודייה בשנחאי" קבל שבחים על ידי פרשנים על היותו צעד חיובי בשיפור היחסים הסיני–יהודיים והסיניים–ישראלים בזמן בו יש התעניינות גוברת בסין על חיי היהודים.
וו אמר כי רק על ידי זיכרון העבר ניתן לבנות ידידות עבור העתיד.
ספר המשך

בריאיון עם Asian Jewish Life, וו חשף שהוא תכנן לכתוב ספר המשך ל"נערה יהודיה בשנחאי", והצהיר על כוונותיו שעבודת האנימציה השנייה תספר את הסיפור, שאינו ידוע עדיין, על אבא של רינה ומישאלי.
הערות שוליים

1 2 3  "The Story and Movie". A Jewish Girl in Shanghai Official Website. אורכב מ-המקור ב-2011-07-13. נבדק ב-27 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  "The Jewish-Chinese connection on screen at the Hong Kong Jewish Film Festival 2010". CNN. 11 בנובמבר 2010. אורכב מ-המקור ב-2010-11-25. נבדק ב-23 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Toby Tabachnick (18 בנובמבר 2010). "12-year-old girl makes Jewish history in Shanghai". The Jewish Chronicle. נבדק ב-30 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Erica Lyons (Summer 2010). "Animating Jewish-Chinese Relations: A Story of Lasting Friendship". Asian Jewish Life. Asian Jewish Life Ltd. נבדק ב-27 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Interview with Wu Lin - Writer of 'A Jewish Girl in Shanghai'". Israel-Asia Center. YouTube. 25 באוגוסט 2010. נבדק ב-27 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Luciana Leitão (8 בנובמבר 2010). "Glenn Timmermans, Organiser of Macau Jewish Film Festival: 'This year we'll have the Holocaust theme'". Macau Daily Times. נבדק ב-27 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Films & Synopses". Hong Kong Jewish Film Festival. נבדק ב-27 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "What's on". Expo Arts. China Daily. 21 במאי 2010. נבדק ב-27 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Schedule". Hong Kong Jewish Film Festival. נבדק ב-27 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "A Jewish Girl in Shanghai". Jerusalem Film Festival. נבדק ב-27 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Jonathan Walton. "A Jewish Girl in Shanghai". UK Jewish Film Festival. אורכב מ-המקור ב-2010-10-21. נבדק ב-27 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Becky Sear. "The 14th UK Jewish Film Festival". UK Jewish Film Festival. נבדק ב-9 בדצמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Jewish Experience". Jerusalem Film Festival. נבדק ב-27 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "About the Film". A Jewish Girl in Shanghai Official Website. אורכב מ-המקור ב-13 ביולי 2011. נבדק ב-27 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012427245605171 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "נערה יהודיה בשנחאי".
ילדה יהודייה אמיתית בשנחאי עם חבריה הסיניים, מהאוסף של מוזיאון הפליטים היהודים בשאנגחאי
גטו שנחאי ב-1943
תיאטרון התלת-אופן בקילברן, לונדון, אתר הבכורה של הסרט בבריטניה.
קהילת יהודי מזצ'אט

בית מדרשו של רבי שרגא צבי טענענבוים הנטע שורק מטשאטה
מזצ'אט (בהונגרית: Mezőcsát) היא עיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. באמצע המאה ה-18 התיישבו בעיירה יהודים. הקהילה היהודית נוצרה בתחילת המאה ה-19. רוב יהודי מזצ'אט היו סוחרים ותעשיינים זעירים, אחדים מהם היו בעלי מקצועות חופשיים ופקידים, היו גם כמה בעלי אחוזות. מצבם הכלכלי היה בדרך כלל טוב ורובם התגוררו בבתים משלהם. בעיירה הייתה קהילה יהודית אורתודוקסית והיה לה בית ספר יסודי יהודי. נוסף על כך היו בעיירה חברה קדישא וספרייה שכללה למעלה מאלף ספרים. בית הכנסת הראשון שהוקם עלה באש וב-1880 נבנה מחדש. מוסדות יהודיים נוספים שהיו בעיירה: מקווה, תלמוד תורה, ישיבה שמנתה כ-60 בחורים, אגודת נשים, ארגון "ביקור חולים", גמילות חסדים, חברת סנדקאות. בשירות הקהילה היו רב, שני שוחטים, שני מורים, מלמד, מזכיר ובלן.
הפעילות הציונית במזצ'אט התנהלה במסגרת "תנועת המזרחי" (תנועה פוליטית ציונית דתית).
היהודים המקומיים נהגו ללכת לישיבות בעיירות זרקליצ'ה וחוסט.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעו למזצ'אט כנופיות הטרור הלבן (פעולות אלימות נגד קומוניסטים) והטילו פחד על יהודי העיירה. במשך תקופה סבלו היהודים ממעשי שוד וביזה, ואף פגיעות בגוף. עם זאת היחס של התושבים ליהודים המקומיים היה בדרך כלל תקין. לאחר מכן העדיפו רוב היהודים לעזוב את הכפר. בשנת 1938, כשנותרו במקום מספר משפחות יהודיות ספורות, חדלה קהילת מזצ'אט מלהיות עצמאית.
נכון לינואר 1941 נמנו במזצ'אט 521 יהודים ושיעורם מכלל אוכלוסייתה היה כשמונה אחוזים.
אנשים ידועים מהקהילה היהודית במזצ'אט

רבי שרגא צבי טננבוים מגדולי הפוסקים בהונגריה בעל נטע שורק (1825-1897) – ייסד את הישיבה במזצ'אט.
חותנו רבי יהודה אלטמן (1923-1858) – מחבר "מי יהודה" (פסקי דין הלכתיים), "זרע יהודה" (הערות תלמוד), "ים של יהודה" (דרשות על התורה, יצא לאור על ידי בנו שנספה בשואה).
יוז'ף קיש (1921-1843) – נולד במזצ'אט ונחשב לאחד מחשובי המשוררים בהונגריה.
אהרן פריד - היה רב העיר במהלך המאה ה-19
פנקס הקהילות הונגריה, יוסף שוויצר, עמוד 345–346
מאזו'-צ'אט (מעזא-טשאטה), בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 206–207. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944)
בזמן השואה

בספטמבר 1939 הכריזה הונגריה הפרו-גרמנית על גיוס כללי של יהודים ל"פלוגות עבודה", עבודות של ביצורים ושירותים לצבא ההונגרי. בקיץ 1941 נשלחו יהודי מזצ'אט לחזית אוקראינה, שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים, הם הועסקו בפינוי מוקשים ורובם נהרגו.
ב-19 במרץ 1944 פלש הצבא הגרמני להונגריה וכבש אותה.
במאי 1944 הוקם במזצ'אט גטו שאליו נצטוו לעקור יהודי העיירה וכפרים סמוכים ובתיהם של אותם יהודים שנלקחו לגטו הועברו לידי נוצרים. במהלך השהות בגטו ז'נדרמנים הונגרים עינו את תושבי הגטו בניסיון לגלות היכן הסתירו את חפצי הערך שלהם כדי לקחת אותם מידיהם.
למרות המשטר הקפדני והעוין שהיה בגטו, יהודים מעטים הצליחו לברוח מן הגטו ואף להגיע לבודפשט. לאחר זמן מועט בגטו, הוסעו היהודים ברכבות לעיירה גורומבוי שליד מישקולץ, וכעבור כמה ימים הועברו למחנה ההשמדה אושוויץ. בדרכם למחנה ההשמדה, נהרגו שלושה מהם עקב התנאים המחפירים.
בסך הכול מספר בני העיירה שנהרגו באושוויץ ובמחנות העבודה נאמד בכ-410 נפשות, מהם כ-125 נערים עד גיל 15.
לאחר השואה

לאחר תום המלחמה, שבו למזצ'אט כ-80 מתושביה היהודים, בנו את הקהילה מחדש ואף הקימו במקום גלעד לזכרם של הנספים.
ב-1956 נערך בעיירה מרד שבעקבותיו ברחו ממנה יהודים רבים אשר חלקם עלו ארצה וחלקם היגרו למקומות אחרים. בבדיקה ב-1960 עדין התגוררו בעיירה תשע משפחות יהודיות.
נכון לשנת 2019, אין יהודים בעיירה.
ציבולווקה

| --- | --- |

 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מחוז:  מחוז ויניצה ויניצה
 תאריך ייסוד:  1600 
 שטח:  6.244 קמ"ר
 גובה:  185 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,160
 קואורדינטות:  48°23′N 29°6′E﻿ / ﻿48.383°N 29.100°E﻿ / 48.383; 29.100
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםציבולווקה(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםציבולווקה(למפת מחוז ויניצה רגילה) ויניצה ז'מרינקה מוהיליב-פודילסקי חמילניק האיסין קוזיאטין טולצ'ין ז'יטומיר קייב צ'רקאסי קירו. אודסה מולדובה צ'רנו. חמלניצקיציבולווקה(למפת מחוז ויניצה מוגדלת) ויניצה ז'מרינקה מוהיליב-פודילסקי חמילניק האיסין קוזיאטין טולצ'ין ז'יטומיר קייב צ'רקאסי קירו. אודסה מולדובה צ'רנו. חמלניצקיציבולווקה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ציבולווקה (באוקראינית: Цибулівка, ציבוליבקה; בפולנית: Cybulówka, ציבולובקה; ברוסית: Цибулевка) הוא כפר במחוז ויניצה שבאוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היסטוריה

הכפר, השוכן על גדות נהר, נזכר מהמאה ה-18, ובשנת 1772 נבנתה בו כנסייה. הכפר מחולק לשני חלקים - המכונים "הישן" ו"החדש". לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל היישוב בתחום ברית המועצות.
ביולי 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים והרומנים, ואלו רצחו בו תוך מספר ימים את אלפי תושביו היהודים.
עם סיפוח אזור הכפר לאזור הכיבוש הרומני בטרנסניסטריה, הובאו ליישוב כ-2,470 יהודים שגורשו מבסרביה ומבוקובינה, ואלו רוכזו בגטו מוקף גדר תיל שהוקם ברפתות בו. בשל מגפת טיפוס הבהרות שפרצה בגטו, מתו בו תוך שלושה חודשים כ-2,000 מהיהודים שהובאו אליו, ואלו נקברו בשלושה קברי אחים.
עד ינואר 1942 נותרו בחיים בגטו כ-200 יהודים בלבד. אוכלוסייה זו נלקחה מדי יום לעבודות כפייה מפרכות, בתנאי רעב והתעללות. בהמשך הובאו לגטו כמה מאות מגורשים יהודים נוספים גם ממקומות אחרים שהמצב בהם היה גרוע אף יותר. האוכלוסייה המקומית, למרות האהדה והרחמים שרחשה למגורשים, נמנעה מלעזור להם מפחד הגרמנים שהוצבו במפקדה הגרמנית במקום.
לאחר שהחל להגיע לציבולווקה סיוע מוועדת העזרה היהודית בבוקרשט, ארגן הוועד היהודי שהוקם במקום בית תמחוי.
על-פי רשימות של ועדת העזרה היהודית (האוטונומית) בבוקרשט במרס 1943 היו בציבולווקה 490 מגורשים. לפי הנתונים של מיפקדת הז'נדרמריה בטרנסניסטריה, בספטמבר 1943 היו במקום 390 מגורשים, 373 מהם מבוקובינה ו-17 מבסרביה.
במרץ 1944 שוחרר הכפר בידי הצבא האדום.
לקריאה נוספת

אובידיו קראנגה, ציבולובקה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 790–792), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

↑  ציבולווקה (Tzibulevka) | האנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
הדפסה תלת-ממדית FDM

Prusa i3, מדפסת FDM
ייצור באמצעות התכת נימה' Fused filament fabrication (FFF), המכונה גם fused deposition modeling (עם ראשי התיבות המסחרי FDM), הוא תהליך הדפסה תלת-ממדית המשתמש בחוט רציף של חומר תרמופלסטי. החוט מוזן מסליל גדול דרך ראש הדפסה נייד מחומם, ומותך ליצירת קווי מתאר בהדפסת המתהווה. ראש ההדפסה מונע באופן ממוחשב כדי להגדיר את הצורה המודפסת. בדרך כלל, הראש נע בשני ממדים על פני מישור אופקי אחד, או שכבה, בכל פעם; לאחר מכן מגש הבנייה או ראש ההדפסה מונעים אנכית בתנועה מזערית כדי לעבור ליצירת שכבה חדשה. המונח "ייצור באמצעות חוט מותך" הוטבע על ידי חברי פרויקט RepRap כדי לתת ראשי תיבות (FFF) שיהיו משוחררים מבחינה משפטית לשימוש
הדפסת FDM היא כיום השיטה הפופולרית ביותר (על פי מספר מכונות) להדפסת תלת־מימד בשימוש תחביב. טכניקות אחרות כגון פוטופולימריזציה (SLA) וסינטר אבקה (SLS) עשויות להציע תוצאות טובות יותר, אך הן יקרות משמעותית.
איור של אקסטרודר בעל הנעה ישירה (Direct-Drive) וחלקיו.
ראש מדפסת תלת־מימד או מכבש מדפסת תלת־מימד (Extruder) הוא רכיב בציוד ההדפסה האחראי להמסה או התכה של חומרי גלם והפיכתם לפרופיל רציף. מגוון רחב של חומרי נימה ניתנים להתכה בראש ההדפסה, כולל תרמופלסטיים כגון אקרילוניטריל בוטאדיאן סטירן (ABS), חומצה פולילקטית (PLA), פוליאתילן טרפתלאט גליקול (PETG), פוליאתילן טרפתלט (PET), פוליסטירן בעל השפעה גבוהה (HIPS), פוליאוריטן תרמופלסטי (TPU) ופוליאמידים אליפטיים (ניילון).
היסטוריה

שיטת ההדפסה באמצעות התכת נימה, פותחה על ידי S. Scott Crump, מייסד שותף של Stratasys, בשנת 1988. עם פקיעת תוקף הפטנט על טכנולוגיה זו בשנת 2009. אנשים יכלו להשתמש בשיטת הדפסה זו מבלי לשלם ל-Stratasys עבור הזכויות, מה שהביא לפריחה של מגוון יישומי הדפסת תלת־ממד מסחריים, או DIY או מקודמות קוד פתוח (RepRap). הדבר הוביל לירידה דרמטית בסדרי הגודל של מחירי המדפסות מאז יצירת טכנולוגיה זו. נכון להיום Stratasys עדיין מחזיקה בסימן המסחר על המונח FDM.
תהליך ההדפסה

הדפסת תלת־מימד, המוגדרת גם כ'יצור באמצעות הוספה' מתאפיינת בייצור פריט באמצעות הטבעת חומר בשכבה אחר שכבה
קיימות מגוון רחב של טכנולוגיות שונות שיכולות לעשות זאת, כולל אקסטרוזיה של חומר, הזרקת חומר, או הזרקת תלכיד, והטבעה באנרגיה מכוונת. לתהליכים אלה יש סוגים שונים של אקסטרודרים והם מטביעים חומרים שונים כדי להשיג את המוצר הסופי.
מדפסת FFF שולחנית מתוצרת Stratasys
צ'רניהיב

צ'רניהיב (באוקראינית: Чернігів) או צ'רניגוב (ביידיש: טשערניגאָב, ברוסית: Чернигов) היא עיר בצפון אוקראינה, בירת מחוז צ'רניהיב. אוכלוסיית העיר מנתה בשנת 2024 294,522 תושבים.
לעיר יש חשיבות רבה בהיסטוריה של רוס של קייב והעמים הסלאביים. היא הייתה העיר האוקראינית השנייה בחשיבותה ברוס של קייב ומושל העיר דאנילו כתב על מסעותיו לארץ ישראל ועליית הרגל לירושלים.
היסטוריה

העיר הוזכרה לראשונה בשם צ'רניגוב (Черниговъ) בחוזה בין רוס לבין ביזנטיון משנת 907. ממצאים ארכאולוגיים, בהם גם פריטים שמשויכים למאה התשיעית, מראים שבאזור הייתה התיישבות כבר במאה התשיעית. באותו אזור נמצא גם הקבר השחור, תל קבורה מהמאה העשירית.
העיר הייתה השנייה בחשיבותה ברוס של קייב, אחרי קייב עצמה. שליטיה נלחמו לעיתים קרובות עם שליטי קייב, ולעיתים אף הצליחו להשתלט על העיר הגדולה. תקופת הזהר של צ'רניגוב העתיקה, שבשיאה חיו בה 25,000 תושבים, נמשכה עד שנת 1239, שבה העיר נחרבה על ידי המונגולים בהנהגת באטו חאן.
העיר נכנסה לאזור שליטתה של הדוכסות הגדולה של ליטא ב־1353. במשך תקופה ארוכה השליטה בעיר עברה בין נסיכות ולדימיר, נסיכות מוסקבה, טטרים של קרים, והאיחוד הפולני-ליטאי שבשנת 1623 העניק לה את זכויות מגדבורג. ב־1635 העיר הייתה לבירת מחוז צ'רניהוב (Czernihów) הפולני. בתקופת פרעות חמלניצקי העיר הייתה מרכז הקוזקים שבהנהגתו.
כחלק מהסכם אנדרוסובו אשר נחתם בשנת 1667 בין רוסיה הצארית לבין האיחוד הפולני-ליטאי, הריבונות בעיר עברה לרוסיה, אך הקוזאקים קיבלו שלטון עצמי. עם הזמן השלטון העצמי נשחק והאזור הפך למחוז רגיל של האימפריה הרוסית, שמושלו מונה על ידי השלטון המרכזי.
בשנת 1919 התבסס בעיר השלטון הסובייטי ומשנת 1932 היא הוגדרה כבירת מחוז צ'רניהיב של אוקראינה.