stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קסם של מפלצת
הערות שוליים

↑  McNary, Dave (18 במאי 2018). "DreamWorks-Pearl Studio Animated Movie 'Everest' Retitled 'Abominable' (EXCLUSIVE)". Variety. נבדק ב-19 במאי 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2019137459  NKC: unn20201092543  VIAF: 19156917205754792668   WorldCat (עם VIAF): 19156917205754792668
אירייז'ר

ערך זה עוסק בלהקה. אם התכוונתם לסרט, ראו .
| --- | --- |

 מקום הקמה:  אנגליה 
 מוקד פעילות:  אנגליה
 תקופת הפעילות:  מ-1985
 סוגה:  סינת'-פופ • דאנס-פופ • Hi-NRG • דיסקו
 חברת תקליטים:  Mute Records
 פרסים והוקרה:  פרסי המוזיקה הבריטית (1989) 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 וינס קלארק   אנדי בל (אנ')
 
אירייז'ר (באנגלית: Erasure; בתרגום לעברית: מחיקה) הוא צמד סינת'-פופ שנוסד בשנת 1985 בעיר בסילדון, אנגליה, על ידי וינס קלארק ואנדי בל (אנ'). היא אחת הלהקות המצליחות ביותר שצמחו מהגל החדש והנאו-רומנטי של שנות השמונים והיא קיימת ופעילה עד היום הזה. היא נחשבת לאחת הלהקות המצליחות ביותר ועד היום מכרה כ-26 מיליון אלבומים בכל העולם.
דיסקוגרפיה > אלבומי סטודיו

1986 - Wonderland
1987 - The Circus
1988 - The Innocents
1989 - ! Wild
1991 - Chorus
1994 - I Say I Say I Say
1995 - Erasure
1997 - Cowboy
2000 - Loveboat
2003 - Other People's Songs
2005 - Nightbird
2006 - Union Street
2007 - Light At The End Of The World
2011 - Tomorrow's World
2013 - Snow Globe
2014 - The Violet Flame
2017 - World Be Gone
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

1987 - The Two-Ring Circus
1992 - Pop ! The First 20 Hits
2003 - Hits ! The Very Best Of Erasure
2005 - The Erasure Show
2006 - Acoustic Live
2007 - Live At The Royal Albert Hall
2009 - Total Pop ! The First 40 Hits
2011 - Tomorrow's World Tour (Live At The Roundhouse
2015 - Always - The Very Best Of Erasure
דיסקוגרפיה > EP

1988 - Crackers International
1991 - ?Am I Right
1992 - Abba-Esque
1994 - I Love Saturday
1997 - Rain
2001 - Moon & the Sky
2006 - Boy
2009 - Pop! Remixed
VHS

1987 - Live At The Seaside
1988 - The Innocents Live
1990 - Wild! Live
1992 - Pop! The First 20 Hits - The Videos
1993 - The Tank, The Swan & The Balloon
1998 - The Tiny Tour
DVD

2003 - Sanctuary - The eis Christmas Concert 2002
2003 - Hits! The Videos
2004 - The Tank, The Swan & The Balloon
2005 - Great Hits Live - Live At Greatwoods
2005 - The Erasure Show - Live in Cologne
2007 - On The Road To Nashville
2008 - Live At The Royal Albert Hall
דוריס בורס

דוריס בורס (בגרמנית: Doris Bures, נולדה ב-3 באוגוסט 1962) היא פוליטיקאית סוציאל-דמוקרטית אוסטרית, המשמשת כיושבת ראש השנייה של המועצה הלאומית של אוסטריה, הבית התחתון של הפרלמנט האוסטרי. קודם לכן כיהנה כיושבת ראש הפרלמנט, וכן הייתה זמנית יחד עם קרלהיינץ קופף ונורברט הופר חברה בקולגיום משולש שמילא את מקום נשיא אוסטריה בין 8 ביולי 2016 - 26 בינואר 2017 כשנכנס לתפקיד הנשיא אלכסנדר ואן דר בלן, בעקבות בחירתו בבחירות נשיאותיות חוזרות.
ביוגרפיה

דוריס בורס נולדה בווינה ולמדה בבית ספר מקצועי. בשנת 1980 הייתה מזכירה של ארגון הנוער הסוציאליסטי, ובמסגרת התפקיד מצאה תעסוקה לצעירים מובטלים.
בשנת 1987 הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, ונבחרה לפרלמנט המחוזי של מחוז מגוריה בווינה. בשנים 1995 עד 2000 הייתה יו"ר ועד שוכרי הדירות של אוסטריה. מ-2000 עד 2008 הייתה מזכירת המפלגה.
בשנת 2007 שימשה כשרה בממשלתו של אלפרד גוזנבאואר, תחילה כשרה בלי תיק ולאחר מכן כשרה לענייני נשים ותקשורת. משנת 2008 עד 2014 הייתה שרת התחבורה, החדשנות והטכנולוגיה בשתי ממשלות בראשותו של ורנר פיימן.
ב-2 בספטמבר 2014 נבחרה ליושבת ראש הפרלמנט האוסטרי, לאחר מותה של ברברה פראמר (אנ'), שכיהנה בתפקיד משנת 2006.
ב-8 ביולי 2016, לאחר סיום הקדנציה השנייה של היינץ פישר כנשיא אוסטריה, הוחלט לחלוק את התפקיד  בין הנציגים של שלוש המפלגות הגדולות במסגרת קולגיום זמני שכלל את דוריס בורס, קרלהיינץ קופף ונורברט הופר.
בפברואר 2016 היה אמור להיערך בפרלמנט האוסטרי אירוע הוקרה לנשים ששרדו את מלחמת העולם השנייה, בהן הדי אפשטיין (אנ'), יהודייה אוסטרית אנטי ציונית הפעילה בתנועת הסולידריות הבינלאומית. האירוע התבטל ברגע האחרון. אפשטיין נפטרה במאי 2016.
ב-26 בספטמבר 2016 ביקרה בורס ביקור רשמי במשכן הכנסת ונפגשה עם יושב ראש הכנסת, יולי אדלשטיין, ועם אגודת הידידות הבין פרלמנטרית ישראל-אוסטריה בראשות חבר הכנסת עמיר פרץ.
ב-30 בספטמבר 2016 הייתה בין המשתתפים בהלוויית שמעון פרס.
משנת 1984 דוריס בורס הייתה במערכת יחסים זוגית עם איש העסקים וולפגנג יאנסקי ליארט, ולשניים בת. הם נפרדו בתחילת שנת 2008.
הערות שוליים

↑  Austrian parliament nixes event honoring pro-Hamas, anti-Israel Jew who fled Nazis, באתר הג'רוזלם פוסט, ‏21 בפברואר 2016 (באנגלית).
↑  יו"ר הכנסת: נשמח לסייע לאוסטריה בתחום ההגירה; יו"ר פרלמנט אוסטריה: נקים צוות משותף, באתר הכנסת, ‏26 בספטמבר 2016.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1019059419  ISNI: 0000 0003 6695 1477  VIAF: 311574319   WorldCat (עם VIAF): 311574319
יוסוף אסוגבה

יוסוף אמודה אסוגבה (בצרפתית: Youssouf Amouda Assogba; נולד ב-21 באוגוסט 2001 בפאראקו שבבנין) הוא כדורגלן בניני המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת בורדו מהליגה הצרפתית השלישית ובנבחרת בנין.
קריירת מועדונים

אסוגבה גדל בפאראקו שבבנין, וגדל במחלקות הנוער של APEC ושל קראקה המקומיות.
ב-21 בנובמבר 2019 חתם באמיין מהליגה הצרפתית השנייה.
ב-13 בספטמבר 2021 הושאל לבולון מהליגה הצרפתית השלישית.
קריירה בינלאומית

ב-6 בספטמבר 2019 ערך אסוגבה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בנין, בניצחון 2-1 על נבחרת חוף השנהב במשחק ידידות.
הערות שוליים

↑  Trois Questions Au Promoteur Du Centre De Formation Apec: «Youssouf Assogba A Été Formé À Apec», Dixit Nathanaël Likpeté באתר Matin Libre, ‏ 27 ביולי 2020 (בצרפתית)
↑  YOUSSOUF ASSOGBA LA DERNIÈRE TROUVAILLE DE L'AMIENS SC באתר הרשמי של אמיין, 21 בנובמבר 2019 (בצרפתית)
↑  YOUSSOUF ASSOGBA EST BOULONNAIS ! באתר הרשמי של בולון, 13 בספטמבר 2021 (בצרפתית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יוסוף אסוגבה".
מגפת הקורונה בקרואטיה

| --- | --- |
 תקופת המגפה:  פברואר 2020 – הווה (כ־4 שנים)
 במדינות או באזורים:  קרואטיה קרואטיה
 פתוגן:  נגיף ה-SARS-CoV-2
 מקור המגפה:  איטליה איטליה
 מקרי מוות:  18,230 ‏
 מקרי הדבקה:  1,273,508‏   • 383 מהם חולים פעילים     • 6 מתוכם במצב קשה
 הבריאו:  1,254,895 ‏
  
 
מגפת הקורונה, בה חלו רבים במחלת נגיף הקורונה בקרואטיה, התפשטה אל המדינה בסוף פברואר 2020.
סיוע בינלאומי

מדינות וארגונים בינלאומיים החליטו להעניק סיוע כלכלי ורפואי כדי לסייע לקרואטיה במאבקה כנגד התפרצות נגיף הקורונה:
ערב הסעודית ערב הסעודית - המופתי מזאגרב עזיז אפנדי חסאנוביץ', אישר כי מוחמד בן עבדול קארים עיסא (אנ'), המזכיר הכללי של הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, תרם 300 אלף דולר כדי לעזור למדינה להילחם במגפה.
איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות - איחוד האמירויות הערביות תרמה 11.5 טונות של ציוד הגנה אישי.
האומות המאוחדות האומות המאוחדות - קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים תרמה 4.4 טונות של ציוד הגנה אישי.
המורה לאנגלית

ערך זה עוסק בספר ישראלי משנת 2013. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יפתח רייכר-עתיר
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  מותחן ריגול
 הוצאה
 הוצאה:  כתר ספרים
 תאריך הוצאה:  2013
 מספר עמודים:  249
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003610448
"המורה לאנגלית" הוא מותחן ריגול מאת יפתח רייכר-עתיר שיצא לאור בשנת 2013 בהוצאת כתר ספרים ומספר את סיפורה של לוחמת "המוסד" בארץ אויב, כפי שהוא מסופר על ידי המפעיל שלה, תוך התמקדות ברגשות שלו ושלה תוך כדי המבצעים שבהם השתתפו. בשנת 2019 ביים יובל אדלר סרט קולנוע המבוסס על הספר, על ידי חברת ההפקה ״ספירו״ והמפיק בפועל כפיר יונסוף וייס. הסרט היה מועמד בפסטיבל ברלין וקטף שבחים בביקורות סרטים.
תמצית העלילה

שני פרקיו הראשונים של הספר מציגים את הרקע להתרחשותו: רחל נפרדת בלונדון מבית אביה, עם פטירתו. כעבור יומיים היא מטלפנת לאהוד, גמלאי של "המוסד" שהיה המפעיל שלה בעת שירותה ב"מוסד", ואומרת לו: "אבא שלי מת, הוא מת בפעם השנייה". אובדן הקשר עם רחל לאחר שיחה זו מביא להקמת צוות של "המוסד" לאיתורה, מחשש שהיעלמותה תגרום לדליפת סודות חשובים שידעה.
תשעת הפרקים הבאים שהם לבו של הספר, נעים כ-15 שנים לאחור, ומתארים את קורותיה של רחל, בשם הבדוי רייצ'ל ברוקס, כלוחמת מטעם "המוסד" בארץ אויב, העוסקת שם בריגול ובחבלה, בכיסוי של מורה לאנגלית. קורותיה מסופרות על ידי אהוד, המתמקד ברגשות שלו ושלה תוך כדי המבצעים שבהם השתתפו, והוא מספר זאת לג'ו פלד, מפקד היחידה של "המוסד" באמצע שנות ה-60, וכעת גמלאי אף הוא. בין היתר מתאר אהוד מבצעים שבהם סייעה רחל במבצע התנקשות בחיי מנהיג מחבלים, ומבצע חבלה נוסף עליו קיבלה צל"ש מראש הממשלה.
מטרתה של השיחה הממושכת בין אהוד לג'ו היא לגלות מניע להיעלמותה של רחל ויעד שאליו יצאה, על מנת לאפשר את החזרתה לישראל לשם מניעת דליפת הסודות שאתה. ארבעת הפרקים האחרונים של הספר חוזרים להווה, ומתארים את רחל ואת הפעילות לאיתורה.
הרקע של מחבר הספר

מחבר הספר, תא"ל (מיל') יפתח רייכר-עתיר שירת בצה"ל כסגן מפקד סיירת מטכ"ל וכמפקד מערך המבצעים המיוחדים באמ"ן בשנים 1984 עד 1990. במסגרות אלה רכש ניסיון רב בתכנון ובביצוע של מבצעי מודיעין בארצות אויב.
גד שמרון העיר על כך:
בישראל קדם לרייכר-עתיר בדרך זו איש "המוסד" מישקה בן דוד, שחיבר מותחנים אחדים, ובמידה מסוימת גד שמרון עצמו (בכתיבת ספרי עיון ורומנים).
כדי שלא להותיר ספק בלב הקוראים, מתחיל הספר "המורה לאנגלית" בדף שכותרתו "מכתב לקוראים", ובו הוא מצהיר "שעלילת הספר והדמויות הנזכרות בו הן כולן פרי דמיונו של המחבר", אך מוסיף שטיוטת הספר הוגשה לאישורם של גופי מודיעין למיניהם, והספר אושר לפרסום "אחרי חודשים רבים וחילוקי דעות קשים". בגופים המאשרים הייתה גם ועדת השרים למתן היתר לפרסומים.
פרשנות > לוחמי "המוסד"

רייצ'ל ברוקס ואנשי "המוסד" הפועלים אתה מכונים בספר זה "לוחמים" (ולא בכינוי הנפוץ יותר, "סוכנים"). גד שמרון הסביר את משמעותה של טרמינולוגיה זו:
לוחמי "המוסד" בספר זה הם מאוד אנושיים, בעלי אהבות, פחדים ורגשות נוספים. "רייכר־עתיר יצר סוכני מוסד שדומים יותר לאנשי סמיילי של לה קארה מאשר לג'יימס בונד", תיאר זאת אהרון לפידות. רונן ברגמן ציטט אדם הבקיא בענייני מודיעין, שטען כי הספר מציף את "ההתבוננות העמוקה והמושכלת ביותר שנכתבה אי פעם בפומבי על אודות הפעלת הלוחמים של המוסד בארצות היעד".
פרשנות > תקופת התרחשותה של העלילה

הספר אינו נוקב במפורש בתאריכי ההתרחשויות שבו, אך ניתן לזהותם לפי פרטים המופיעים בו. רחל נולדה ב-10 באפריל 1965, בגיל 19 עלתה לבדה לישראל, ובגיל 26 הצטרפה ל"מוסד". פעילותה בארץ האויב נמשכה קרוב לארבע שנים, כלומר התרחשה בחצי הראשון של שנות ה-90. 15 שנים לאחר סיום פעילותה בהנחייתו של אהוד, בהיותה בת 45 (כלומר בשנת 2010), נעלמה.
פרשנות > חשאיות

אף שזהו ספר בדיוני, הוא אפוף חשאיות, המזכירה ידיעה בעיתון בנושא שחל עליו איסור פרסום. לא נמסר בו שמה של היחידה שבה שירתו אהוד ורחל (היא קרויה "היחידה"), המדינה העיקרית (כנראה סוריה) שבה פעלה רחל קרויה "ארץ האויב", ומקום אחר שבו פעלה מכונה "היעד". אורית הראל מתחה ביקורת על מאפיין זה של הספר: "סיפורי המבצעים עצמם מובאים באופן מעומעם שרק הופך הכול לתאורטי ותלוש, הרבה פחות מסעיר, מעורר פחד או מתח. ... כל המידע שאמור להסעיר ולהפעים, מובא כקטעי דו"ח מצונזרים וזה, כשמדובר במותחן בדיוני, פשוט לא מספק."
הערות שוליים

↑  יפתח רייכר-עתיר, "המורה לאנגלית", כתר ספרים, 2013, עמוד 92.
↑  גל פרל פינקל, "פתאום מותר לשקר, ואפשר להתחזות, והכול באישור המדינה", הבלוג על הכוונת, ‏  5 בינואר  2014.
1 2   גד שמרון, הגיבורות האלמוניות של ישראל, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2013
↑  "המורה לאנגלית": סיפור בדיוני עם שמץ של אמת, באתר גלי צה"ל, 2 בינואר 2014
1 2  אהרון לפידות, קוראים // בלדה לסוכנת שתולה, באתר ישראל היום, 17 בדצמבר 2013
↑  רונן ברגמן, סופר צללים, ידיעות אחרונות מוסף "שבעה ימים", ‏ 20.12.2013, עמודים 38-46, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  המורה לאנגלית, עמ' 212
↑  המורה לאנגלית, עמ' 38
↑  המורה לאנגלית, עמ' 26
↑  המורה לאנגלית, עמ' 78
↑  המורה לאנגלית, עמ' 12
↑  המורה לאנגלית, עמ' 243
↑  אורית הראל, אהבה בין הצללים, באתר מוטק'ה, 12 בדצמבר 2013
מישא אשרוב

| --- | --- |

מישא אשרוב בתפקיד ג'וש בסרט "קזבלן" תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  28 במרץ 1924 ברית המועצות (1923–1955) ברית המועצות
 פטירה:  19 באוקטובר 2003 (בגיל 79) תל אביב, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1945–2003 (כ־58 שנים)
 צאצאים:  איילה אשרוב
 פרסים והוקרה:  פרס התיאטרון הישראלי 
 פרופיל ב-IMDb
 
מישא אשרוב עם דליה פרידלנד מתוך סצנה במחזה "מי מפחד מורג´יניה וולף", 1965
שלמה בר-שביט משמאל ומישא אשרוב מימין בהצגה "הבט אחורה בזעם", 1959
מישא אשרוב (מימין), הרמן ווק ואהרן מסקין, לאחר הצגת הבכורה של המחזה "המרד על הקיין" בתיאטרון הבימה, 1955
לוחית זיכרון על ביתו של מישה אשרוב ברח' אלקחי 13 בתל אביב
מישא אשרוב (28 במרץ 1924 – 19 באוקטובר 2003) היה שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי. מגדולי שחקני תיאטרון "הבימה" וחבר בהנהלתו.
ביוגרפיה

נולד לדוד ונעמה בסמרקנד שבאוזבקיסטן בשנת 1924, עלה לארץ ישראל בשנת 1933, את הדרך לארץ ישראל עשתה המשפחה בתחילה ברגל, בסיוע מבריחים כורדים הם חצו את הרי הקווקז אך נתפסו ושהו עשרה חודשים במשהד. משם יצאו במשאית לבגדד, דמשק ואחרי כחודש הגיעו ליפו. המשפחה התיישבה תחילה בשכונת הבוכרים בירושלים ומאוחר יותר עברה לפתח תקווה, שם עבד אביו בהובלת חומרי חציבה ממחצבות ראש העין.
בשנת 1945 התקבל למחזור הראשון של בית הספר הדרמטי שליד תיאטרון הבימה שבהנהלת מנחם גנסין, ולמד לצדם של שמוליק סגל, שרגא פרידמן, פנינה פרח, איתן פריבר, נחמה דוידית, שמוליק עומר ושושנה רביד. עם סיום לימודיו שיחק בתפקידים קטנים ב"המלט", ב"משפט דרייפוס", וב"מרד המתים".
בשנים 1946–1948 היה בפלמ"ח נמנה עם מייסדי קיבוץ יחיעם, שם גם הכיר את רעייתו הראשונה, אביבה.
בתקופת מלחמת העצמאות שירת כחבר בלהקה הצבאית הארצית, יחד עם כמה מצעירי הבימה. אחרי שסיים את שירותו הצבאי שיחק מדי פעם בתיאטרון הבימה ועבד במוסך של קואופרטיב "דן".
בשנים 1949–1954 הופיע בתיאטרון לי לה לו בערבים ובימים עבד בתעשייה הצבאית.
בשנת 1955 הצטרף שוב לתיאטרון הבימה. תפקידו הראשון היה בהצגה "המרד על הקיין". בשנת 1956 צורף לקולקטיב הבימה. בהבימה גילם למעלה מ-70 תפקידים, בין היתר בהצגות: "מראה מעל הגשר", "אדיפוס המלך", "אותלו", "אופרה בגרוש", "12 המושבעים", "הבט אחורה בזעם", "יוליוס קיסר" ו"מי מפחד מווירג'יניה וולף?". בשנת 1958 נבחר להנהלת התיאטרון וב-1989 פרש לגמלאות.
בסוף שנות ה-60 ביים את ההצגה "חדר לשניים", מעין גרסה ישראלית של עדה בן-נחום להצגה "שלושה בסירה אחת (מלבד הכלב)".
בשנים 1969–1972 העלה אשרוב יחד עם דליה פרידלנד את "פרח, הסכין והבושם", ערב מיצירותיו של המחזאי הספרדי פדריקו גארסיה לורקה. חלק מן החומר תורגם על ידי רפאל אליעז. ההפקה הועלתה בהצלחה גדולה ברחבי הארץ.
בשנות ה-60 ה-70 וה-80 הופיע גם במספר סרטים: "תיקון קטן", "רק לא בשבת", "קזבלן", "לא ביום ולא בלילה", "האם תל אביב בוערת?", "שלושה ימים וילד", ו"יסוריו של ד"ר וידר".
אשרוב הקים וניהל ביחד עם אשתו השלישית בלהה מס את תיאטרון הילדים והנוער ביממ"א בשנת 1976. על הקמת וניהול התיאטרון הוא זכה בפרס מטעם "אסיטז'", ארגון בינלאומי לתיאטרון.
בשנת 1992 לקה בשבץ מוחי ומאז התדרדרה בריאותו. בשנותיו האחרונות מיעט להופיע והיה מרותק לכיסא גלגלים. עם זאת, בשנת 2001 העלה הצגת יחיד, שהיא אוטוביוגרפיה המבוססת על חייו שכתב עם המחזאי דני הורוביץ, בשם "אורח בגן הדובדבנים". המחזה הוצג כהצגה אורחת בפסטיבל תיאטרונטו.
מישא אשרוב נפטר בבית החולים איכילוב בתל אביב והוא בן 79 במותו.
הוא נטמן בבית עלמין הדרום בחולון.
פרסים והוקרה

במהלך הקריירה שלו זכה בפרסים רבים, בהם:
פרס הבימה ע"ש מנחם גנסין על גילום תפקיד אדי קרבונה ב"מראה מעל הגשר" בבימויו של היי קיילוס, בשנת 1965
פרס כינור דוד על גילום תפקידו של פרופסור ג'ורג' ב"מי מפחד מווירג'יניה וולף", בשנת 1965
פרס הבימה ע"ש דוד טנה על התפקיד הראשי ב"אדיפוס המלך", בשנת 1977
יקיר העיר תל אביב-יפו (תשנ"ח-1999).
פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים מטעם האקדמיה הישראלית לתיאטרון, בשנת 2000 (יחד עם זהרירה חריפאי)
פרס מועדון מילוא
חיים אישיים

אשרוב היה נשוי שלוש פעמים. מאשתו הראשונה, אביבה, נולדו לו בן ובת.
מאשתו השנייה, השחקנית דליה פרידלנד, נולדה הבת אילה אשרוב, מוזיקאית, שחקנית וזמרת.
אשרוב חי גם במשך 14 שנים בזוגיות עם השחקנית אלישבע מיכאלי.
מרעייתו השלישית בלהה מס נולדה הבת חן אשרוב, שחקנית.
הנצחתו

רחוב נקרא על שמו בשכונת כפר גנים בפתח תקווה במעמד אלמנתו וראש העיר, 2009
בנובמבר 2012 נחנכה כיכר על שמו בשכונת קריית האומנים ברמלה
לוחית זיכרון הונחה על ביתו בתל אביב, 2013.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  נתן דונביץ, הכרך שלי - מראה מעל הגשר, הארץ, 15 ביוני 1956
↑  "הבימה" תציג "מראה מעל הגשר", דבר, 10 באפריל 1956
חיים גמזו, 'מראה מעל הגשר' ־ ב'הבימה', הארץ, 20 באפריל 1956
↑  יקירי תל אביב-יפו, באתר עיריית תל אביב-יפו.
↑  דוד שליט, ‏הוא היה הקול, באתר גלובס, 11 באפריל 2001
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודמים: 1999 - שלמה בר-שביט, נולה צ'לטון | פרס התיאטרון הישראלי - פרס מפעל חיים 2000 - זהרירה חריפאי, מישא אשרוב | הבאים: 2001 - יעקב אלפרין, אברהם דשא (פשנל) |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007458205005171  GND: 1200370821  LCCN: no2017135056  VIAF: 17150868121022070239   WorldCat (עם VIAF): 17150868121022070239
אמיטאב באצ'אן

| --- | --- |

אמיטאב באצ'אן, 2009
 לידה:  11 באוקטובר 1942 (בן 82) הודו
 מדינה:  הודו 
 תקופת הפעילות:  מ-1969 
 מקום לימודים:  Kirori Mal College  Boys' High School & College  Sherwood College  Post Graduate Government College – 11, Chandigarh 
 בן או בת זוג:  Jaya Bachchan (3 ביוני 1979–?) 
 צאצאים:  אבישק באצ'אן, Shweta Bachchan Nanda 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פדמה בהושן (2001)  קצין בלגיון הכבוד (2007)  פדמה ויבהושן (2015)  פאדמה שרי באמנויות (1984)  הודי השנה של CNN-News18 (2011)  Filmfare Lifetime Achievement Award (1991)  פרס הקולנוע הלאומי ההודי לשחקן הטוב ביותר (1990)  פרס דאדאסאהב פאלקה (2019) 
 http://srbachchan.tumblr.com/
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
אמיטאב באצ'אן (בהינדי: अमिताभ बच्चन, באנגלית: Amitabh Bachchan; נולד ב-11 באוקטובר 1942) הוא שחקן קולנוע, מפיק קולנוע ומנחה טלוויזיה הודי וגם פוליטיקאי לשעבר. הוא נחשב לאחד השחקנים המשפיעים ביותר בתעשיית הקולנוע ההודי.
ביוגרפיה

החל לשחק בשנת 1969 ומאז התפרסם והפך לגדול שחקני הקולנוע ההודי (בוליווד) בעולם כולו.
אמיטב באצאן זכה בפרסים רבים במהלך הקריירה שלו, בהם השחקן הטוב ביותר, הסרט הטוב ביותר ועוד. אמיטב מחזיק בשיא מספר המועמדויות לפרס השחקן הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ההודי
אמיטב באצאן, בנוסף להיותו שחקן קולנוע, הוא גם זמר, מפיק סרטים ומגיש בתוכניות טלוויזיה מובילות. בנוסף שימש כחבר בבית הנבחרים של הפרלמנט ההודי בין השנים 1984 - 1987.
אמיטב באצאן נשוי לשחקנית ג'איה בהדורי. לזוג שני ילדים: הראשונה שוויטה נאנדה באצ'אן הנשואה לאיש העסקים ניקיל נאנדה, נכדו של השחקן ראג' קאפור. והשני אבישק באצ'אן, שגם הוא שחקן קולנוע והוא נשוי לשחקנית הקולנוע אישווריה ראי.
קריירה

שיחק בסרטים רבים מז'אנר סרטי הפעולה.
מסרטיו: "אמאר אקבאר אנטוני", "נקמה מאוחרת","שולאי", "נקמה וחוק", "שלושה אחים", "גזר דין", "ביחד", "לב חצוי" ו"מישהו שומר עלי" עם המה מליני וסלמן חאן בשנת 2003.
ב-2005 שיחק בסרט "שחור" שביים סנג`אי לילה בנסאלי יחד עם ראני מוקרג'י.
והופיע במגוון הפקות קולנוע כדוגמת "פסגת האימה", "לפעמים שמח לפעמים עצוב", "דב", "מעט סוכר", "קשר משפחתי", "שוד בעיניים עצומות", "המרוץ נגד הזמן", "לעולם אל תגיד שלום", "בבול", "בוטנה", "גורל", "סארקר", "סארקר ראג", "אהבות", "ויר זארה", "גום בארבר גום", "באנטי ובבלי", "מה שהלב אומר" (2005),  "נקמה" (2019) ועוד רבים אחרים.
בשנת 2022 כיכב בסרט המשפחה הקומי "שלום ולהתראות"; אודות אב המשפחה (באצ'אן) המתמודד עם ההתכנסות של בני המשפחה האחרים לאחר מות האם.
בשנת 2024 כיכב בתפקיד הראשי בסרט הפעולה האפי "קאלקי – אחרית הימים" לצידה של דיפיקה פדוקון.
שיחק לצד שחקנים מפורסמים בתעשיית הקולנוע ההודי, ביניהן מספר מהשחקניות הגדולות של הודו כמו המה מליני, רקהה ורבות אחרות.
בית החולים העירוני (ירושלים)

| --- | --- |
חזית רחוב יפו ובית השערחזית רחוב יפו ובית השער
 מידע כללי
 סוג:  בית חולים לשעבר 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1891
 תאריך פתיחה רשמי:  1891 
 
 קואורדינטות:  31°47′09″N 35°12′49″E﻿ / ﻿31.78583333°N 35.21375°E﻿ / 31.78583333; 35.21375
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית החולים העירוני(למפת ירושלים רגילה) בית החולים העירוני(למפת הרי ירושלים רגילה) בית החולים העירוני(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית החולים העירוני
 
סמל האימפריה העות'מאנית מעל הכניסה לבניין
הדולפינים החקוקים על בית השער
צידו הפנימי של בית השער, עם המדרגות שהובילו למרפסת
חדר בבית החולים בראשית המאה ה-20
החצר האחורית ואחד האגפים
חומת המתחם (רחוב יהודית)
בית החולים העירוני (בערבית: المستشفى البلدي, בתעתיק: אל-מוסתשספא אל-בלדי; נקרא בפי תושבי ירושלים ה"בלדייה", "א-סאחייה" (הבריאות) או פשוט: "אל-מוסתשפא" (בית החולים)) היה בית חולים עירוני ממשלתי שפעל בירושלים בתקופה העות'מאנית בין 1891 ל-1917. מאז ימי המנדט ועד ימינו שוכנת במקום לשכת הבריאות המחוזית, ברחוב יפו 86. למתחם המבנה והחצר האחורית שלו קיימת תוכנית עתידית להסבתו למלון שישמר את המבנה אך יוסיף אגף חדרי אירוח בחצר האחורית שלו, המשמשת כיום כחניון.
המבנה > "בית החתן המת"

לפי עדויות רבות, בהן של ברטה ספפורד-וסטר (פריט Q93259569 בוויקינתונים) מן המושבה האמריקאית והרופאה הלנה כגן, המבנה הוקם על ידי משפחה ערבית נוצרית בסביבות 1881 עבור זוג שעמד להינשא, אך החתן נפטר ערב החתונה. ביום החתונה המיועד (הוא יום הלוויה) ערכה אם החתן מוכת היגון חתונה בין הכלה בבגדי כלולותיה, לחתן - שגופתו הולבשה בבגדי החתונה. ה"חתונה" המזעזעת נותרה חקוקה בלב רבים מאנשי ירושלים. הבית ננטש קרוב להשלמתו, ואיש לא הסכים להתיישב במקום ולשקמו.
כך עמד המבנה נטוש כעשר שנים, ואז הוקם במקום בית החולים העירוני ביוזמת ראש עיריית ירושלים חג' סלים אל-חוסייני, שרכש את הקרקע עם המבנה שעליה לצורך זה. בית החולים היה המוסד הציבורי הראשון והיחיד שהקימה הממשלה העות'מאנית לטובת תושבי ירושלים.
המבנה > תיאור המבנה

המבנה הוא בניין אבן מאסיבי בן שתי קומות ומרתף, עשוי בתבנית האות ח', כאשר חזיתו פונה לרחוב יפו. בין שני אגפיו נמצאת חצר פנימית צרה ומאחוריה חצר רחבה. במקור היו בחצר זו שני בורות מים, שנסתמו ברבות השנים. כן הוקמו בחצר מבנים שונים במהלך הזמן: חדר מתים, מגורי סגל, חדר לחולים במחלות מידבקות, מעבדת חיסונים, ועוד.
המבנה מוקף חומה ובה שער אבן מפואר להולכי רגל הבאים מרחוב יפו. משני צידי שער הכניסה חקוקים באבן יצורים דמויי דולפין - סמלים האופייניים לבנייה נוצרית ויכולים להעיד על כך שהשער ועיטוריו הם פריט מקורי מן המבנה שתוכנן לזוג הצעיר. מעל בית השער, המכיל גומחות עבור השומרים, הייתה מרפסת אליה הובילו שני גרמי מדרגות מעוגלים. מרפסת זו מונצחת בתצלומי מחלקת הצילום של המושבה האמריקאית ממסע וילהלם השני לארץ ישראל (נובמבר 1898), כאחד מאתרי הצפייה על תהלוכת הקיסר. כיום המרפסת אינה קיימת עוד, אך גרמי המדרגות נשמרו. בנוסף לשער האבן קיימים בחומה עוד שני שערים, ששימשו לכניסת עגלות.
בראש חזית הבניין, מעל השער הראשי, מותקנת טבלת שיש ובה חקוק סמל האימפריה העות'מאנית: הסמל מכיל את חתימת הסולטאן (הטורה, או הטוגרה) בתוך עיגול השמש ומתחתיו כתר ושני דגלים, אחד מכל צד. בצדו הימני של הסמל חקוקים רובים ותותח (סמלי הכוח), ובצד השמאלי - מאזני צדק (סמל המשפט). משני צידי הסמל, בתוך אליפסות, חקוקות שנת תחילת הבניה של בית החולים ושנת חנוכתו: 1306 ו-1308 ללוח ההיג'רי, 1888 ו-1890, בהתאמה.
בית החולים העירוני > תיאור כללי

בית החולים נחנך באפריל 1891 (לפי דיווחי ההיסטוריונים עארף אל-עארף ואברהם משה לונץ ומודעה בעיתון הצבי) במטרה לשרת את כלל האוכלוסייה, ללא הבדל דת ובלא תשלום. רוב המתרפאים היו ערבים מוסלמים עניים מירושלים ומכפרי הסביבה, בעוד שחולים יהודים, נוצרים ומוסלמים אמידים פנו לבתי החולים שברחוב הנביאים, איש-איש לפי השתייכותו. מימון בית החולים הגיע ממיסי הדרך (ג'פר) שניגבו על ידי העירייה מהעגלות שעברו ברחוב יפו. הפעלת קו הרכבת יפו-ירושלים ב-1892 הביאה לירידה בהכנסות ולאחר שבוטל מס הדרך נותר בית החולים ללא אמצעי מימון, והתעורר חשש שייסגר.
בבית החולים היו בין 32 ל-40 מיטות אשפוז, בחלוקה שווה לגברים ולנשים. לפי דו"ח על המינהל, הכלכלה ומוסדות החינוך והבריאות בלבנט מ-1896, עבדו בו מנהל כללי רפואי, אקונום (מנהל אדמיניסטרטיבי), רופא במשרה מלאה, מנתח, רוקח, לבלר (פקיד), שלוש נזירות (אחיות רחמניות), שבעה אחים ועוד אחות אחת. אל בית החולים הועבר בית המרקחת העירוני המרכזי ששכן לפני כן ברחבת שער יפו. כמו כן פעלה בבית החולים קליניקה ("מרפאת חוץ") לשירות יומי ומחלקה לרפואה משפטית (נתיחה שלאחר המוות למטרות פורנזיות חקירה משטרתית).
בית החולים העירוני > רופאים בבית החולים > פוטיוס אפקלידס

מנהלו הראשון של בית החולים היה ד"ר פוטיוס אפקלידס (1864–1916; בשל הקושי לביטוי שמו, כונה על ידי תושבי ירושלים ד"ר פוטי), יווני יליד העיר בורסה שבטורקיה. הוא הגיע לירושלים לאחר שסיים לימודי רפואה באוניברסיטת איסטנבול והיה מקורב לבני כל העדות בעיר. בנוסף למשרתו כמנהל בית החולים העירוני והרופא הראשי בבית החולים, כיהן גם במשרת "רופא העירייה", וכנושא בתפקיד ממלכתי לבש גלימת שרד רקומה, עמה הופיע באירועים רשמיים, עוטה מדליות ציון לשבח על תפקודו. אף שלחם במגפות הרבות שפקדו את העיר, נפטר בעצמו מהתפרצות של מחלת טיפוס הבהרות. הוא נקבר בבית הקברות היווני-אורתודוקסי שבהר ציון.
בית החולים העירוני > רופאים בבית החולים > הלנה כגן

ד"ר כגן, לימים חלוצת רפואת הילדים בירושלים, התקבלה לעבודה בבית החולים עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. מהיותה אשה לא יכלה לקבל רישיון לעבוד ברפואה, והתקבלה תחילה כאחות וכמדריכה ראשית לאחיות, לאחר שהאחיות הנוצריות-צרפתיות (ממנזר סן ונסן דה פול) גורשו מן הארץ כנתינות ארץ אויב. בהמשך טיפלה בשבויי מלחמה ואסירים, ששוכנו בחצר בית החולים. לאחר פטירת הרופא הראשי קיבלה על עצמה את תפקידו של ד"ר פוטיוס אפקלידס, כממלאת מקומו. קבלת רופאה יהודיה לתפקיד מנהלת ה"בלדייה" הייתה מקרה נדיר באותה תקופה. ייתכן שבאותה תקופה שירת בבית החולים גם ד"ר מנחם שטיין.
כעבור כמה חודשים הגיע לנהל את בית החולים ד"ר מוניר ביי (ערבי נוצרי מלבנון, שהתאסלם). הוא גילה כי כגן תלתה סדין לבן לצד מיטתו של האסיר ישראל שוחט, מראשי ארגון השומר, שהיה מאושפז בביתן האסירים בתנאים קשים ביותר. מוניר ביי קבל בפני הנציב העליון הטורקי גמ'אל פאשא על היחס המועדף אותו העניקה כגן לאסיר והיא נאלצה להתפטר.