stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארמייה קריובה
ארמייה קריובה והיהודים > במהלך המרד הפולני

במהלך המרד הפולני שהחל ב-1 באוגוסט 1944 לחמו לצד הארמייה גם לוחמים יהודים, שניצלו מהמרד בגטו שנה קודם לכן, שהסתתרו "בצד הארי". יצחק (אנטק) צוקרמן, מפקד אי"ל, הוציא ב-3 באוגוסט 1944, יומיים לאחר פרוץ המרד, כרוז ובו קרא לכל לוחמי הארגון שנותרו בחיים, כמה מאות אנשים, להצטרף אל שורות המתקוממים. אנשי הארגון היהודי הלוחם פעלו במרד הפולני כפלוגה במסגרת ארמייה לודובה.
ביומו הראשון של המרד, פרצה יחידה מיוחדת של ארמייה קריובה למחנה הריכוז הקטן גנשובקה, שחררה את אסיריו היהודים, ואלו התנדבו להשתתף במרד לצד חבריהם הפולנים-קתולים.
סופה של הארמייה

עם התקדמות אנשי הצבא האדום לשטחה של פולין, ולאחר כישלון מרד ורשה, נראה תפקודו של הארמייה קריובה כשנוי במחלוקת. מטרתו העיקרית בזמן המלחמה, הכנת התקוממות כוללת, אשר תתפוס את השלטון במדינה ותביא להשתלטות הממשלה הפולנית הגולה על השטחים שישוחררו, לא נראתה ריאלית. ההתקוממות ההירואית בורשה באוגוסט 1944 הביאה לאובדנו של רוב כוחה של המחתרת, ולשביו של מפקדה. הגנרל ליאופולד אוקוליצקי, מחליפו של בור קומורובסקי, עמד למעשה במצב בלתי אפשרי.
בינואר 1945 הודיעו אנשי הארמייה על פירוקו של צבאם, כביכול מרצונם. אוקוליצקי הקים ארגון חשאי שנקרא NIE (אנ'), תחילת המילה הפולנית לעצמאות, Niepodległość. התנועה החלה פועלת בשטחי הכיבוש הרוסיים כמעט בגלוי. באפריל 1945 נקראו אוקוליצקי ומפקדי תנועתו ל"התייעצויות" עם קצינים סובייטים. המדובר היה במלכודת, ואוקוליצקי ואנשיו נעצרו והובלו למוסקבה. ב־18 ביוני נפתח משפטם. אוקוליצקי הודה כי הקים תנועת מחתרת, והתעלם מצווי הצבא האדום להעביר לידי הרוסים את כל הנשק והציוד האלחוטי. כן הואשם ברצח חיילים וקצינים סובייטיים, דבר אותו הכחיש. אוקוליצקי נדון לעשר שנות מאסר, ואנשיו נדונו לתקופות שבין חמש לשמונה שנים. שלושה מהם זוכו. אלו מהם שזכו לשוב לפולין נדונו לאחר מכן לתקופות מאסר ארוכות על ידי הממשלה הפולנית הקומוניסטית. גורלו של אוקוליצקי עצמו אינו ברור, ונראה כי מת בכלא הסובייטי בשנת 1946.
לקריאה נוספת

אלכסנדר ורט, רוסיה במלחמה 1941 – 1945, הוצאת מערכות, 1968.
חייקה גרוסמן – "קווים ללקח המדיני והקרבי של מלחמת היהודים בגטאות ובמחתרת האנטינאצית" מתוך צבא ומלחמה בישראל ובעמים הוצאת ספרית פועלים, 1955.
לוסי דווידוביץ' – "המלחמה נגד היהודים", זמורה ביתן, מודן הוצאה לאור, 1982.
האנציקלופדיה של השואה, יד ושם וספרית פועלים 1990.
יצחק צוקרמן ומשה בסוק, ספר מלחמות הגיטאות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1956.
אלן קלארק, מבצע ברברוסה, הוצאת מערכות, 1972.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  פרופ' דן מכמן, פרופ' חוי דרייפוס, ד"ר דוד זילברקלנג, תגובת ההיסטוריונים של יד ושם להצהרה המשותפת של ממשלות פולין וישראל בנוגע לתיקון מיום 26 בינואר 2018 לחוק "המכון לזיכרון לאומי" של פולין, אתר יד ושם
↑  "הכיבוש הזר (פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939 ופלישת הצבא האדום למזרח פולין ב-17 בספטמבר 1939 מכוח הסעיפים הסודיים בהסכם ריבנטרופ-מולוטוב) היה מזעזע דיו (בעיקר לפולנים, אובדן הרפובליקה הפולנית השנייה) אבל מיד אחר כך המיעוטים הלאומיים - האוקראינים וביתר שאת היהודים שעד אז דוכאו בידי הרשויות הפולניות, יצאו וידם על העליונה משהסובייטים השתמשו בהם לאכיפת שלטונם". מתוך ספרו של עמר ברטוב, "אנטומיה של רצח עם חייה ומותה של עיירה ושמה בוצ'אץ'", עמוד 128
↑  ארמייה קריובה, יד ושם, בית הספר המרכזי להוראת השואה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266514005171  PLWABN: 9810601077205606  GND: 4028040-8  ISNI: 0000 0001 2218 6668  LCCN: n80149707  NKC: kn20010711359  NLA: 36532743  SUDOC: 029166446  VIAF: 131293871   WorldCat (עם VIAF): 131293871 
סמל הארמייה
קבלת פנים לקשריות במחנה וויקוס (פול') בקרבת סטרחוביצה, ספטמבר 1943
חברי הארמייה במהלך מרד ורשה
צעדה של חברי ארמייה קריובה בפולין, 11 במרץ 2008
אתר הנצחת השואה במילאנו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אנדרטת זיכרון לשואה, מוזיאון להנצחת זכר השואה 
 על שם:  שואת יהודי מילאנו
 כתובת:  Piazza Edmond J. Safra 1 
 מיקום:  מילאנו 
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2013
 תאריך פתיחה רשמי:  2013 
 
 קואורדינטות:  45°29′17″N 9°12′30″E﻿ / ﻿45.488175°N 9.208225°E﻿ / 45.488175; 9.208225
 www.memorialeshoah.it
  (למפת מילאנו מוגדלת) אתר הנצחת השואה במילאנו(למפת מילאנו רגילה) אתר הנצחת השואה במילאנו
 
קרון רכבת משא ברציף 21 באתר ההנצחה, לזכר יהודי מילאנו שנשלחו להשמדה מתחנת הרכבת של מילאנו
אתר הנצחת השואה במילאנו (באיטלקית: Memoriale della Shoah di Milano) הוא יד זיכרון ל-816 יהודי מילאנו והסביבה שנשלחו מרציף 21 (Binario 21) בתחנת הרכבת המרכזית של מילאנו, מילאנו צ'נטראלה, למחנות ריכוז והשמדה, מדצמבר 1943 ועד לינואר 1945.
אתר ההנצחה נפתח לציבור בשנת 2013 על ידי הקהילה היהודית של מילאנו. הוא נבנה באזור 9 ומשתרע על שטח של 7060 מ"ר, וממוקם במפלס הרחוב, מתחת לרציפי הרכבת הפעילים, מול בניין הדואר המלכותי לשעבר.
מטרת אתר ההנצחה הוא ליצור מקום המשלב זיכרון ומקיים דיאלוג ומפגש בין דתות, קבוצות ותרבויות.
יהודי מילאנו בתקופת השואה > רקע על הקהילה היהודית במילאנו לפני השואה

בשנת 1928 מנתה הקהילה היהודית במילאנו כ-4,500 איש. בשנות השלושים גדלה הקהילה עד ל-8,000 איש בעקבות הגעתם של יהודים גרמנים רבים, שנמלטו לאיטליה מרדיפות הנאצים.
מספר יהודי איטליה בשנות ה-30 היה בין 40 ל-50 אלף, כאלפית מכלל האוכלוסייה. במפקד האוכלוסין של 1938, לפני פרסום החוקים האנטי-יהודיים, החליט המשטר לבצע מפקד אוכלוסין מיוחד של היהודים באיטליה. על פי המפקד התגוררו באיטליה 58,412 יהודים איטלקים ויהודים זרים. המספר כלל כ-36,000 יהודים בעלי אזרחות איטלקית, ו-9,415 יהודים חסרי אזרחות שהגיעו לאיטליה מראשית המאה ה-20 ומצאו בה מקום נוח להתחיל חיים חדשים. נכללו בו גם יהודים שהמירו את דתם וגם וילדים שנולדו בנישואי תערובת. עם השנים קיבלו חלק מהיהודים הזרים אזרחות איטלקית והשתלבו לגמרי בחיי המדינה. הפרופיל הדמוגרפי של יהדות איטליה באותן שנים היה של ציבור שנמנה עם הבורגנות הבינונית והגבוהה. רמת השכלתם הייתה גבוהה מהממוצע הלאומי. היהודים התרכזו בעיקר במספר קהילות גדולות, ביניהן מילאנו.
ב-1936, בעקבות ההתקרבות בין מוסוליני לבין היטלר החל השלטון הפשיסטי באיטליה להגביר את הצעדים האנטישמים במדינה. מוסוליני בחר להחדיר אנטישמיות לחברה האיטלקית מסיבות פוליטיות בלבד, ולא מצורך אידאולוגי של המשטר הפאשיסטי. האנטישמיות שימשה את מוסוליני להגברת ההסכמה והאחידות בחברה האיטלקית.
ב-1938, בעקבות פרסום חוקי הגזע באיטליה הגיע למילאנו גל חדש של מהגרים יהודים, הפעם מקהילות יהודיות קטנות ברחבי איטליה, שחיפשו מקלט בקהילה יהודית בעלת מוסדות וחברים בעלי כוח והשפעה. הם קיוו שבכוחה של הקהילה במילאנו להגן עליהם בתקופה הקשה שנחתה על יהודי איטליה.
יהודי מילאנו בתקופת השואה > שואת יהודי מילאנו

כל עוד הייתה איטליה בגדר מדינה גרורה של גרמניה, נמנע היטלר מלדרוש את גירוש היהודים והשמדתם. חוקי הגזע לא היו פופולרים גם בקרב המפלגה הפשיסטית והניסיון ליצירת כנסים, אירועים ומחקרים בנושא חוקי הגזע נחלו כישלון גורף. מתוך 4 מיליון חברי הקהילה הפשיסטית באיטליה רק 864 נרשמו לכנסים והאירועים שתמכו בחוקי הגזע, ובמילאנו מתוך 10,000 חברי הקהילה הפשיסטית רק 65 נרשמו לאותם כנסים ואירועים אשר תמכו בחוקי הגזע.
מוסוליני סירב לגרש את אזרחיו היהודים, בין היתר על מנת להפגין את עצמאותו כלפי גרמניה, ולכן יהודי מילאנו לא נפגעו עד לנפילתה של איטליה הפאשיסטית. אחרי כן משפחות יהודיות רבות נאלצו לעזוב את בתיהם בין השנים 1941 ל-1943, ועברו להתגורר באזורים כפריים או בהרים, עד לשחרור צפון איטליה בסוף אפריל 1945.
כאמור, מצבם של יהודי מילאנו החמיר עם פלישת גרמניה לאיטליה, כניעתה של איטליה והקמת רפובליקת סאלו בספטמבר 1943. לאחר שהפכה איטליה למדינה כבושה, החליט היטלר שגורלם של יהודי איטליה צריך להיות כגורל אחיהם במדינות הכבושות - רדיפה, גירוש והשמדה. רפובליקת סאלו שיתפה פעולה באופן מלא עם מדיניות זו של הנאצים.
באוקטובר 1943 החלו הנאצים במבצעים של איסוף וגירוש יהודים מאיטליה. ב-1 בדצמבר 1943 החל מבצע לאיסוף וגירוש יהודי מילאנו, בשיתוף פעולה עם המשטרה האיטלקית, ובעזרת מלשינים של המשטר. רבים מתוך 2,000 היהודים שנותרו במילאנו באותה התקופה, הספיקו לברוח. כ-846 יהודים איטלקים נתפסו וגורשו, רובם, בעזרת מלשינים. כל מלשין זכה ב-1000 ל-9000 לירות לכל יהודי שנתפס
816 מיהודי מילאנו נשלחו להשמדה דרך תחנת הרכבת המרכזית של מילאנו, מילאנו צ'נטראלה. מתוכם הצליחו לשרוד 26 יהודים בלבד.
רציף 21 במילאנו צ'נטראלה בזמן השואה

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בזמן השואה, שימש רציף 21 בתחנת הרכבת מילאנו צ'נטראלה למשלוח יהודים ומתנגדי משטר איטלקים למחנות ריכוז ומחנות השמדה.
רציף 21 היה בנוי מתחת לקומת הרחוב ולא שימש להובלת נוסעים אלא לרכבות דואר, והכניסה אליו הייתה מצידה של התחנה. דבר זה הועיל לנאצים משום שכך יכלו להעמיס את היהודים על קרונות רכבת משא מבלי שהאוכלוסייה המקומית תבחין בכך. קרונות הרכבת הועלו אחר כך בעזרת מעלית מיוחדת לקומת הרחוב של התחנה, לאחר שהם היו סגורים וחתומים, כך שלא ניתן היה להבחין בתכולתם.
בתקופת פעילותו של הרציף בשירות הנאצים, נשלחו ממנו כ-816 יהודים בכ-14 טרנספורטים, מתוכם הצליחו לשרוד 26 יהודים בלבד. המחנות אליהם נשלחו היהודים היו: אושוויץ-בירקנאו, מאוטהאוזן, ברגן-בלזן, רוונסבריק, ופלוסנבירג. חלק מהמשלוחים היו ישירים לגרמניה ופולין, וחלק עצרו קודם במחנות הריכוז פוסולי ובולצאנו, שבאיטליה.
ב-6 בדצמבר 1943 יצא מרציף 21 הטרנספורט הראשון לאושוויץ. ב-15 בינואר 1945, לאחר שלא ניתן היה עוד לנסוע לכיוון אושוויץ, יצא הטרנספורט האחרון אל מחנה הריכוז בולצאנו.
הרשימה המלאה של המשלוחים שיצאו מרציף 21:
6 בדצמבר 1943 ← אל אושוויץ
30 בינואר 1944 ← אל אושוויץ
11 בפברואר 1944 ← אל מחנה ריכוז פוסולי← הגעה לאושוויץ ב-22 בפברואר
30 במרץ 1944 ← אל מחנה ריכוז פוסולי← הגעה לאושוויץ ב-5 באפריל
19 באפריל 1944 ←אל מחנה ההשמדה ברגן בלזן
27 באפריל 1944 ←אל מחנה ריכוז פוסולי← הגעה לאושוויץ ב-16 במאי
14 במאי 1944←אל מחנה ריכוז פוסולי← הגעה לאושוויץ ב-16 במאי
9 ביוני 1944 ←אל מחנה ריכוז פוסולי← הגעה לאושוויץ ב-26 ביוני
2 באוגוסט 1944← אל ורונה← הגעה לאושוויץ ב-2 באוגוסט
19 באוגוסט 1944 ←אל בולצאנו←הגעה אל אושוויץ ב-24 באוקטובר
7 בספטמבר 1944← אל בולצאנו← הגעה אל אושוויץ ב-24 באוקטובר
17 באוקטובר 1944← אל בולצאנו← הגעה אל אושוויץ ב-24 באוקטובר
יום וחודש לא ידועים← אל בולצאנו← הגעה אל רוונסבריק ופלוסנבירג
15 בינואר 1945 ← אל בולצאנו
סיפורה של ליליאנה סגרא

ליליאנה סגרא נולדה ב-10 בספטמבר 1930 במילאנו, וחיה עם אביה אלברטו סגרא. היא הייתה בת 8 כאשר נכנסו לפועל חוקי הגזע, וכמו כל הילדים היהודים, לא יכלה ללמוד יותר בבית ספר ציבורי.
כאשר רצו הנאצים לשלוח את סבה להשמדה, הצליח אביה לקבל היתר להשאירו בבית אבות באיטליה. אך מאוחר יותר, הסבא נשלח לאושוויץ ונרצח בתאי הגזים. בדצמבר 1943, אביה של ליליאנה ניסה לברוח יחד איתה ועם שני בני דודים לשווייץ, אך הם נתפסו על ידי משמר הגבול השווייצרי ונשלחו חזרה לביתם. זמן קצר לאחר מכן, הם נשלחו לכלא סן ויטורה במילאנו (אנ'), שם נכלאו למשך 40 יום.
ב-30 בינואר 1944 נשלחו ליליאנה ואביה אלברטו מרציף 21 בטרנספורט לאושוויץ. אביה נשלח להשמדה, וליליאנה שהייתה בת 13, הצליחה לשרוד עד לסיום המלחמה. היא שוחררה לבסוף ב-1 במאי 1945, והייתה אחת מבין 25 השורדים מ-776 הילדים בני 14 ומטה שנשלחו מאיטליה לאושוויץ.
שנים לאחר שחרורה היא כתבה ספר על מה שעבר עליה באושוויץ ועל חייה לאחר המלחמה. היא הוזמנה לשאת דברים במעמד פתיחת אתר ההנצחה ברציף 21 בינואר 2013. בזמן שעמדה על הרציף, סיפרה את סיפור הישרדותה בשואה.
הקמת אתר ההנצחה ברציף 21

הרעיון להקים אתר הנצחה ברציף 21 החל להתגבש ב-2002 על ידי יהודים איטלקים שורדי שואה והקהילה היהודית באיטליה. תחנת הרכבת נבחרה להיות אתר ההנצחה לזכר השואה במילאנו, בשל היותה המקום היחידי שלא ניזוק בהפצצות בעלות הברית, ונשמר בשלמותו גם לאחר המלחמה.
בשנת 2004 גויסו האדריכלים גידו מורפורגו ואוג'ניו ג'נטילי טדסקי להכין תוכנית אדריכלית לאתר.
ב-26 בינואר 2010 התקיים טקס הנחת אבן הפינה לאתר. בדצמבר הושלמו שיקום הרציף ובניית משרדים. הוקמה ספרייה באופן חלקי, אך העבודות נעצרו עקב מחסור בתקציב. הושק קמפיין לגיוס תרומות כדי להמשיך את הבנייה. הקמפיין נחל הצלחה, וב-2012 הבנייה חודשה.
אתר ההנצחה נפתח באופן רשמי ב-27 בינואר 2013 בטקס חגיגי. הטקס נערך על ידי פרוצ'ו דה בורטולי ורוברטו יאראק, הנשיא וסגן הנשיא של עמותת אתר ההנצחה של השואה במילאנו, ובהשתתפות ניצולי שואה איטלקים, ראש ממשלת איטליה מריו מונטי, הארכיבישוף של מילאנו אנג'לו סקולה (אנ'), הרבנים אלפונסו ארביב וג'וזפה לאראס, ראש עיריית מילאנו ג'וליאנו פיסאפיה, תורמים וחברי הקהילה היהודית.
נאום הסיום של הטקס נישא על ידי ליליאנה סגרא.
מבנה אתר ההנצחה

אתר ההנצחה משתרע על פני שטח של כ-7000 מ"ר על פני שתי קומות, קומת קרקע ומרתף. במהלך הבנייה, שימרו את המבנה המקורי של הרציף.
המבנה מחולק לשני מתחמים עיקריים: אזור ההנצחה, שנועד להנציח את קורותיה של יהדות מילאנו בשואה ולהביא תיעוד היסטורי של הטרנספורטים שנשלחו מהתחנה; אזור "המעבדה של הזיכרון", מערכת של חללים משולבים המוקדש ללימוד, מחקר ותיעוד, ומאפשר מפגש ודיאלוג בין-תרבותי.
מסלול הביקור ברציף מתחיל בחלל המציג עדויות של ניצולים, תמונות וחפצים, המביאים סיפורים אישיים של יהודים ממילאנו. בהמשך נכנסים המבקרים לצינור המדמה מסלול לא ידוע, ובסופו מגיעים לרציף המסילה. ברציף מוקרנים על הקיר שמותיהם של היהודים שנשלחו אל מותם.
מטרת מקימי אתר ההנצחה היא להשתמש במרחב התחנה לא רק כאתר זיכרון לאסון היהודי, אלא כאתר לימודי, כך שכל מי שמבקר באתר יוכל להתרשם רגשית וללמוד על ההיסטוריה של השואה.
מבנה אתר ההנצחה > הקרון

ברציף יש קרון רכבת משא מקורי, שבו נשלחו מתנגדי המשטר האיטלקים והיהודים. הקרון עשוי מעץ ויש בו רק 2 חלונות בצידי הקרון. אורך הקרון הוא כ-9 מטרים ורוחבו כ-3 מטרים. על כל קרון הועמסו בין 60–80 איש, בצפיפות נוראית .
המסע בקרון ארך בין 3 ל-7 ימים, ללא אוכל ומים. דלי היה בפינה כשירותים. רבים לא שרדו את המסע בקרון. לאחר המסע, נמנעו הגרמנים מלעלות לקרון לנקות אותו, מחשש למחלות, ולכן שלחו את היהודים לעשות זאת.
מבנה אתר ההנצחה > קיר השמות

קיר השמות המוצג מעל פסי הרכבת ברציף, בסיום מסלול הסיור באתר, נועד להמחיש למבקרים את גודל האסון.
הקיר מציג במסך וידאו 816 שמות של יהודים שנשלחו להשמדה. שמות הנספים מופיעים בצבע לבן ושמות הניצולים מופיעים בצבע אדום, כשבכל רגע שם אחר מופיע מוגדל על המסך.
מבנה אתר ההנצחה > הספרייה

הספרייה באתר יכולה להכיל עד 45,000 כרכים. קירות הספרייה עשויים זכוכית, ובנויים כך בשביל להבטיח בידוד קול הולם והכרחי, בשל רעש הרכבות בתחנת הרכבת הפעילה מעל האתר. הספרייה מיועדת בעיקר לצעירים וכל הספרים בה קשורים לתיעוד השואה. ליד הספרייה נבנה אודיטוריום לכנסים והרצאות.
ראו גם

יהדות מילאנו
שואת יהודי איטליה
מחנה הריכוז בולצאנו
מילאנו צ'נטראלה
ליליאנה סגרא
הערות שוליים

1 2  על אתר ההנצחה
↑  ליליאנה פיצ'וטו פארג'ון, המדיניות האנטי-יהודית של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית 1943–1945, יד ושם יז-יח, 1987, עמ' 1
↑  ליליאנה פיצ'וטו, טבלאות סטטיסטיות על השואה באיטליה : מנגנון הגירושים - מבט מקרוב, יד ושם לג, עמ' 243–278
↑  Michele Sarfatti, The Jews in Mussolini's italy, University of Wisconsin Press, עמ' 183-189
↑  דניאל קארפי, איטליה הפאשיסטית והיהודים בשנת 1922 - 1945, בשביל הזיכרון 19, 1997, עמ' 4–12
↑  suzan zuccotti, italiand and the holocaust, Peter Halban, London, עמ' 50
↑  suzan zuccotti, the italians and the holocaust, Peter Halban, London, עמ' 156
↑  לני יחיל, השואה - גורל יהודי אירופה 1932–1945, יד ושם, עמ' 561
↑  Renzo De Felice, The Jews in Fascist Italy: A History, Enigma Books New York, 2001, עמ' 461
↑  סרט זיכרון מהאתר
↑  מבנה האתר
↑  professor renzo de felice, the jews in fascist italy - a history, enigma books new york, עמ' 457
↑  Renzo de Felice, The jews in Fascist Italy: A History, Enigma Books New York, עמ' 478
↑  About us, האתר הרשמי של אתר ההנצחה של השואה במילאנו
↑  הנתונים מופיעים בעלון הניתן למבקרים באתר ההנצחה
↑  עדות של ליליאנה על תקופתה באושוויץ ועל ספרה
↑  על הספר (באיטלקית)
↑  http://www.memorialeshoah.it/italiano/progettoarchitettonico.html (הקישור אינו פעיל, 31 במאי 2018)
↑  האתר הרשמי של אתר ההנצחה של השואה במילאנו
↑  סרטון הסבר על אתר ההנצחה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011555248005171  LCCN: sh2018001819 
תחנת מילאנו צ'נטראלה
הכיתוב שעל הרצפה ברציף מציין את התאריך והיעד של הטרנספורט
הכיתוב שעל הרצפה ברציף מציין את התאריך והיעד של הטרנספורט
כיתוב אתר המספר את סיפורי השורדים
"המסלול הלא ידוע": המעבר בן האולם המרכזי לרציף 21 באתר הנצחת השואה במילאנו
הקרון ששימש להעברת היהודים מהרציף אל מחנות הריכוז וההשמדה
קיר הזיכרון באתר ההנצחה
הדיוויזיה ה-223 (ורמאכט)

| --- | --- |
סמל הדיוויזיה
סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  26 באוגוסט 1939 – 26 בנובמבר 1943 (4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
הדיוויזיה ה-223 (בגרמנית: 223. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-26 באוגוסט 1939, והועמדה תחת פיקוד פאול-וילי קרנר. במהלך פלישת גרמניה הנאצית לפולין שהתה הדיוויזיה בחזית המערבית בעתודת הארמייה הראשונה, ובמהלך המערכה על צרפת היא לחמה כחלק מהקורפוס ה-1 במסגרת הארמייה הרביעית. לאחר מכן נותרה הדיוויזיה כחיל כיבוש בצרפת, ובנובמבר 1941 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה ה-18 כחלק מהקורפוס ה-28, ובשנים שלאחר מכן היא לחמה באזור לנינגרד. בספטמבר 1943 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-3 כחלק מהארמייה השמינית, ובנובמבר היא ספגה אבדות כבדות במהלך קרב קייב ושרידיה אוחדו עם הדיוויזיה ה-168.
מפקדים

פאול-וילי קרנר (26 באוגוסט 1939 – 6 במאי 1941)
רודולף ליטרס (6 במאי 1941 – 20 באוקטובר 1942)
כריסטיאן אוזינגר (20 באוקטובר 1942 – 26 בנובמבר 1943)
הדיוויזיה ה-244 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  8 בספטמבר 1943 – 26 באוגוסט 1944 (354 ימים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
 
דיוויזיית הרגלים ה-244 הייתה דיוויזיה של הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-8 בספטמבר 1943 באנטוורפן, בלגיה, ולאחר מכן נשלחה לצרפת. ב-1944 הייתה הדיוויזיה בדרום צרפת, ונלחמה נגד בעלות הברית המערביות במבצע דרגון עד ל-28 באוגוסט, אז נכנעה במרסיי.
מפקדים

גנרל לויטננט מרטין גילברט (1 בספטמבר 1943–14 באפריל 1944)
גנרל לויטננט הנס שפר (14 באפריל 1944–28 באוגוסט 1944)
הדיוויזיה ה-217 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  17 באוגוסט 1939 – יולי 1944 (כ־4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
 
הדיוויזיה ה-217 (בגרמנית: 217. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט, שלחמה במלחמת העולם השנייה. מאוחר יותר היא הפכה לקבוצת החטיבה ה-217.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה בתחילה ב-17 באוגוסט 1939 כחלק מגל הגיוס השלישי, כדיוויזיית אימונים במחוז הצבאי הראשון (פרוסיה המזרחית) באלנשטיין. הדיוויזיה שודרגה לדיוויזיה מלאה ביום ההתגייסות הגרמנית, ב-26 באוגוסט 1939. בתחילה היא כללה את הרגימנטים 311, 346 ו-389, וכן רגימנט הארטילריה 217.
בתחילת הפלישה לפולין שהחלה ב-1 בספטמבר 1939, הדיוויזיה ה-217 הייתה בעתודת הארמייה השלישית בפיקודו של גאורג פון קיכלר תחת קבוצת ארמיות צפון בפיקודו של פדור פון בוק. הדיוויזיה לא לחמה בקרבות כבדים במערכה בפולין. לאחר סיום המערכה הועברה הדיוויזיה לקורפוס ה-35 בגבול עם החלק של פולין הכבוש בידי ברית המועצות
במהלך המערכה על צרפת 1940, הדיוויזיה הייתה חלק מעתודת ה-OKH, אך שוב לא ראתה פעולה משמעותית. ביוני 1940 הועברה הדיוויזיה לקורפוס ה-1 תחת הארמייה הרביעית. ביולי הועברה הדיוויזיה לקורפוס ה-26 תחת הארמייה ה-18, שם היא נשארה עד אפריל 1941. לאחר שהות קצרה בקורפוס ה-2 במאי 1941, היא הועברה לקורפוס ה-26, שם נשארה עד תחילת אוגוסט.
הדיוויזיה הועברה מזרחה לבסיסה במזרח פרוסיה ביולי 1940. לאחר מכן, היא השתתפה בפלישה הגרמנית לברית המועצות במסגרת הקורפוס ה-26 תחת קבוצת ארמיות צפון. היא הייתה מעורבת בעיקר בתפקידי הגנה על החוף הבלטי. באותה תקופה, היא לחמה תחת הארמייה ה-18, לפעמים תחת הקורפוס ה-26 או תחת הקורפוס ה-42. בהמשך, היא השתתפה במצור על ראש הגשר אורניאנבאום של הצבא האדום מאוקטובר 1941 עד אפריל 1942. לאחר מכן היא הצטרפה למצור על לנינגרד במאי 1942 ונלחמה שם עד פברואר 1943. ממרץ 1943 ואילך החזיקה הדיוויזיה את הקו ליד וולכוב עד יולי 1943. בסתיו 1943 ספגה הדיוויזיה אבדות קשות באזור קייב.
בשל האבדות הקשות שונתה הדיוויזיה לקבוצת החטיבה ה-217 של גזרת הקורפוס ב-2 בנובמבר 1943. קבוצת הדיוויזיה הושמדה בברודי ביולי 1944 במהלך מבצע לבוב-סנדומייז'.
מפקדים

ריכרד בלצר (26 באוגוסט 1939–15 באפריל 1942)
פרידריך באייר (15 באפריל 1942–27 בספטמבר 1942)
אוטו לאש (27 בספטמבר 1942–אוקטובר 1943)
ולטר פופה (אוקטובר 1943–יולי 1944)
לותר פרייטל, מפקד רגימנט הארטילריה 217 ממרץ 1941 עד ינואר 1943, לימים מפקד דיוויזיית המילואים ה-156 והדיוויזיה ה-290.
הדיוויזיה ה-263 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  26 באוגוסט 1939 – 9 במאי 1945 (5 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
 
הדיוויזיה ה-263 (בגרמנית: 263. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

דיוויזיית הרגלים ה-263 הוקמה ב-26 באוגוסט 1939 עם אנשי מילואים במחוז הצבאי ה-12 באידר אוברשטיין כחלק מגל הגיוס ה-4.
הדיוויזיה השתתפה במערכה על צרפת בחזית המערבית במאי 1940, והתקדמה מהאייפל דרך בלגיה עם הארמייה הרביעית. לאחר מכן היא נלחמה בצרפת ביוני 1940 תחילה תחת הארמייה השישית ואחר כך תחת הארמייה השביעית איתה התקדמה לכיוון בורדו, שם נשארה עד אפריל 1941, לפני שהועברה לפולין.
ביוני 1941 היא השתתפה במבצע ברברוסה כחלק מהארמייה הרביעית תחת קבוצת ארמיות מרכז והתקדמה עד שערי מוסקבה.
במהלך 1942, היא נלחמה בקרבות הגנה באזורי יוכנוב, ספא-דמנסק ו-וליז' עד אוגוסט 1943, אז הועברה הדיוויזיה לקבוצת ארמיות צפון בגזרה סביב נוול תחת הארמייה ה-16. הדיוויזיה ספגה אבדות חמורות בקרב נוול בסתיו 1943.
הדיוויזיה נסוגה מלנינגרד וברחבי המדינות הבלטיות ולבסוף נותקה בכיס קורלנד, תוך התנגדות להתקפות של הצבא האדום. היא נשארה שם למשך שארית המלחמה ונכנעה לסובייטים ב-9 במאי 1945.
מפקדים

פרנץ קארל (אוגוסט 1939 - אוקטובר 1940)
ארנסט הקל (אוקטובר 1940 - מרץ 1942)
הנס טראוט (יוני 1942 - אפריל 1943)
ורנר ריכטר (אפריל 1943 - מאי 1944)
רודולף זיקניוס (מאי 1944 - ספטמבר 1944)
אלפרד המן (ספטמבר 1944 - מאי 1945)
הדיוויזיה ה-240 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  16 באפריל 1942 – 15 ביוני 1942 (61 ימים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  יוזף להמן
 
דיוויזיית הרגלים ה-240 (בגרמנית: 240. Infanterie-Division z.b.V.) הייתה דיוויזיה למשימות מיוחדות של צבא היבשה הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה. בעוד שלפי שמה היא הייתה יחידה דיוויזיונית, זו הייתה למעשה יחידה ברמת הקורפוס. היא הייתה פעילה רק מאפריל עד יוני 1942.
היסטוריה

הדיוויזיה ה-240 הוקמה בבילפלד ב-16 באפריל 1942 לצורך פריסה בהולנד הכבושה. המפקד היחיד של הדיוויזיה היה יוזף להמן. לאורך תקופת פעילותה הקצרה, דיוויזיית הרגלים ה-240 פיקחה על דיוויזיית הרגלים ה-82, דיוויזיית הרגלים ה-167 ודיוויזיית הרגלים ה-719. ב-15 ביוני 1942, דיוויזיית הרגלים ה-240, שכבר הייתה למעשה מפקדת קורפוס, שודרגה רשמית וסומנה מחדש כקורפוס ה-88.
בלה יערי-חזן

| --- | --- |

בלה חזן, 1962
 לידה:  22 בדצמבר 1922 רוז'ישצ'ה, אוקראינה 
 פטירה:  18 בינואר 2004 (בגיל 81) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  אות המציל היהודי (מאי 2019) 
 
בלה חזן-יערי (22 בדצמבר 1922, רוז'ישצ'ה, פולין – 18 בינואר 2004, ירושלים, ישראל) הייתה בזמן השואה קשרית בתנועת ה"חלוץ-דרור" וחברת הארגון היהודי הלוחם בשטחי הכיבוש הגרמני בפולין ובליטא, ולאחר נפילתה בידי הנאצים, אסירה וחברת מחתרת במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. חזן שרדה ועלתה לארץ-ישראל, אך רוב בני משפחתה נספו בשואה. לאחר מותה בשנת 2018 הוענק לה אות המציל היהודי.
ילדות ונעורים

בלה חזן נולדה בדצמבר 1922 בעיירה רוז'ישצ'ה שבחבל ווהלין למשפחה אדוקה אך ציונית בת שמונה ילדים. אביה, דוד, היה חזן בבית הכנסת של העיירה. הוא נפטר כשחזן הייתה בת שש והותיר את נטל פרנסת המשפחה לאמה אסתר, שהייתה בעלת מכולת קטנה. האם שלחה את ילדיה לבית ספר של רשת החינוך "תרבות", בה הם למדו עברית. לאחר סיום בית הספר היסודי נשלחה חזן לבית הספר המקצועי אורט בעיר קובל, שם כלכלה את עצמה במתן שיעורים פרטיים בעברית.
חברה בתנועת "החלוץ-דרור"

חזן הייתה חברה פעילה בתנועת הנוער הציונית "החלוץ-דרור" והשתתפה בסמינרים ובמחנות הקיץ שלה. בקיץ 1939 היא נשלחה על-ידי התנועה לקורס הגנה שהתקיים בז'ילונקה, ליד ורשה. עם סיום הקורס נשלחה חזן לשמש כמדריכת הגנה בקיבוץ הכשרה של התנועה בבנדין, שם היא שהתה ב-1 בספטמבר 1939, כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה.
בסוף אוקטובר 1940 נכללה חזן בקבוצה של עשרה חלוצים, שיצאה מבנדין למסע מפרך (כ־2,000 קילומטרים), במטרה להגיע לעיר וילנה בליטא החופשית. את הגבול הגרמני/סובייטי חצתה הקבוצה ליד פשמישל על הנהר סאן. במהלך המסע ביקרה חזן בעיירת הולדתה רוז'ישצ'ה וביקרה את משפחתה. הייתה זו הפעם האחרונה שהיא ראתה את אמה וחמישה משבעת אחיה. הם נרצחו ביולי 1941 על ידי פורעים אוקראינים לאחר שהעיירה נכבשה כמה שבועות קודם לכן על-ידי הגרמנים ב"מבצע ברברוסה" (אחותה הבכורה של חזן, חיה, עלתה לארץ בשנת 1933 ואחיה אורצייה הצטרף לצבא האדום ושרד את המלחמה). ב-31 בדצמבר 1940 חצתה קבוצת החלוצים את הגבול הסובייטי/ליטאי והגיעה לווילנה. הם שוכנו בקיבוץ "שחריה" של ה"חלוץ-דרור", שם מצאו מסתור מאות מחברי התנועה שנמלטו מאזורי הכיבוש הגרמני.