stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כתובת IP
כתובות IP מיוחדות > IPv6

| טווח כתובות | שימוש | RFC | כמות כתובות כוללת |
| --- | --- | --- | --- |
| ::/128 | כתובת לא מצוינת | RFC 4291 | 1 |
| ::1/128 | מעגל חזור (Loopback) | RFC 4291 | 1 |
| ::ffff:0:0/96 | כתובות IPv4 ממופות | RFC 4291 | 4,294,967,296 |
| 64:ff9b::/96 | כתובות IPv4 מתורגמות | RFC 6052 | 4,294,967,296 |
| 64:ff9b:1::/48 | כתובות IPv4 מתורגמות | RFC 8215 | 1,208,925,819,614,629,174,706,176 |
| 100::/64 | כתובות "חור שחור" | RFC 6666 | 18,446,744,073,709,551,616 |
| 2001::/23 | שמור לפרוקולי IETF | RFC 2928 | 40,564,819,207,303,340,847,894,502,572,032 |
| 2001::/32 | Teredo | RFC 4380,RFC 8190 | 79,228,162,514,264,337,593,543,950,336 |
| 2001:1::1/128 | PCP Anycast | RFC 7723 | 1 |
| 2001:1::2/128 | מעקף NAT על ידי ממסרים | RFC 8155 | 1 |
| 2001:2::/48 | מבחני ביצועים | RFC 5180 | 1,208,925,819,614,629,174,706,176 |
| 2001:3::/32 | AMT | RFC 7450 | 79,228,162,514,264,337,593,543,950,336 |
| 2001:4:112::/48 | AS112-v6 | RFC 7535 | 1,208,925,819,614,629,174,706,176 |
| 2001:20::/28 | Orchid-v2 | RFC 7343 | 1,267,650,600,228,229,401,496,703,205,376 |
| 2002::/16 | תרגום כתובות IPv6 ל-IPv4 | RFC 3056 | 5,192,296,858,534,827,628,530,496,329,220,096 |
| 2620:4f:8000::/48 | AS112 | RFC 7534 | 1,208,925,819,614,629,174,706,176 |
| fc00::/7 | כתובות פרטיות מנותבות | RFC 8190,RFC 4193 | 2,658,455,991,569,831,745,807,614,120,560,689,152 |
| fe80::/10 | כתובות פרטיות בלתי-מנותבות | RFC 4291 | 332,306,998,946,228,968,225,951,765,070,086,144 |
ראו גם

IP
תקשורת מחשבים - מונחים
קובץ hosts
Netsh – פקודה לשינוי כתובת IP
הערות שוליים

↑  מען IP במילון טכנולוגיית המידע: רישות (תשס"ד), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  Vixens Disturbing Vineyards, Boston, USA: Academic Studies Press, 2019-12-31, עמ' 635–642, ISBN 978-1-61811-044-2
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1054935769  NKC: ph497306
אריה אליאס

| --- | --- |

אריה אליאס, מתוך הסרט "הכוכבים של שלומי" (2003)
 לידה:  1 באפריל 1921 עיראק (1921–1959) בגדאד, עיראק 
 פטירה:  7 במאי 2015 (בגיל 94) ישראל רמת גן, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא 
 תאריך עלייה:  1947
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1941–2013 (כ־72 שנים)
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר לשנת 2003  פרס אופיר על מפעל חיים
 פרופיל ב-IMDb
 
אריה אליאס (יושב, משמאל) עם חברים בצעירותו
אריה (אלבר) אליאס (1 באפריל 1921 – 7 במאי 2015) היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ישראלי.
זוכה שני פרסי אופיר: האחד על תפקיד ראשי בסרט והשני על מפעל חיים.
ביוגרפיה

נולד וגדל בבגדאד שבעיראק. על ילדותו סיפר:
"אלה היו ימים יפים מאוד, הייתי מאוד מאושר, היה טוב ליהודים לחיות שם. בגיל 12 באתי להורים ואמרתי להם שאני רוצה להיות שחקן והם שאלו למה אני מדבר שטויות. אחר כך הם ראו שאני מופיע בדברים עם כבוד והתחילו לתת לי גב. עזבתי את בגדאד כשהתחילו שם הבעיות, בניתי לי חיים אחרים ואמרתי לעצמי תודה לאל שעזבתי".
אליאס היה היהודי הראשון שהתקבל לפקולטה לדרמה באקדמיה לאמנויות יפות בבגדאד שבעיראק בשנת 1941. בזמן לימודיו התגורר עם שלושה ציירים והושפע מיצירתם. אליאס סיים את לימודיו באקדמיה בהצטיינות.
בעקבות הפרעות ביהודים והיחס המפלה מצד השלטונות החליטה המשפחה, בשנת 1947, לעלות לארץ ישראל.
אחותו של אליאס הייתה פעילה במחתרת הציונית בעיראק והצליחה לשחד נהג משאית שיבריח את אריה לארץ ישראל. הוא בילה חמישה ימים ולילות בתא המטען של המשאית, שהובילה תמרים מבגדאד, ולבסוף הגיע לנמל חיפה.
מיד לאחר עלייתו, שירת בפלמ"ח ובהמשך בצה"ל במלחמת העצמאות. אליאס נדחה מן הצ'יזבטרון בגלל מבטאו הכבד והצטרף ל"יחידת ש.מ. 2" – יחידת האזנה של המודיעין, שקדמה להקמת יחידה 8200. ביחידה הכיר את אשתו לעתיד, יהודית, ילידת הארץ, שהוריה הגיעו לארץ בעלייה השנייה ממזרח אירופה.
בשנת 1949 הומלץ אליאס, ביחד עם עוד שישה חיילים מיחידתו, לקבלת צל"ש על ידי חיים הרצוג, ראש מחלקת המודיעין בצה"ל באותה עת, אך הצל"ש לא ניתן בעקבות טענתו של דוד בן-גוריון כי המצב בו הייתה שרויה מדינת ישראל היה רגיש מדי.
בסוף שנות החמישים שהה כשלוש שנים בפריז, שם למד קולנוע, עבד בתעשיית הסרטים בצרפת והשתלם באמנות התיאטרון אצל ז'אן-לואי בארו, מרסל מרסו, ז'אן וילאר ורנה סימון.
ביוגרפיה > בתיאטרון

לאחר שהשתחרר החל אליאס לשחק בתיאטרון, אך ללא הצלחה רבה – לטענתו, מבטאו המזרחי היה לו למכשול בעת מבחני הקבלה לתיאטראות הממוסדים: "הבימה", "הקאמרי" ו"האוהל" – בהם שלטו, באותה עת, המבטאים המזרח-אירופאיים.
יוצאת דופן הייתה השתתפותו, ב-1953, במחזה "תעלולי נאסר א-דין", שהועלה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של יוסף מילוא. אליאס גילם את המואזין (בעל תפקיד המספר בהצגה), אולם כשהמחזה ירד מהבמות, חזר שוב לשולי הבמה לתפקידים משניים ביותר.
על פי מאגר אנשי במה בישראל, אליאס שיחק בתיאטראות ובהפקות הבמה האלה:
| --- | --- |
שיחק בתיאטראות: 
הקאמרי, העירוני חיפה, גיורא גודיק, יובל, קבוצת התיאטרון נווה צדק ובהפקות פרטיות.
שיחק בהצגות: 
נאסר-א-דין, צחות בדיחותא דקידושין, קזבלן, זורבה היווני, השדרה, ג'מבור וחמורו סמבור, מי שעולה עולה, המזל, הקמע ועין הרע, גירושים מאוחרים (על תפקידו בהצגה זו זכה בפרס כינור דוד לשחקן הטוב ביותר, 1983), ארץ רחוקה – הצגה ליחיד על פי יצחק בן-נר מי שעולה עולה, שירי החומש (אברהם אבינו נגד שרה אמנו לצד שושנה דמארי, שלמה ארצי ועדנה לב), נעלים אדומות, הזמן הצהוב, כרטיס לכיוון אחד, תיקון חצות, המזל הקמע ועין הרע, ועוד.
בגלל חוסר הצלחתו להשתלב בתיאטראות הממוסדים באותן שנים, פנה לבימוי במגזר הערבי ועבד עם חובבים בעיילבון, כפר קאסם, כפר יסיף ונצרת. כמו כן, ביים ושיחק בתסכיתי רדיו בערבית בקול ישראל.
פרסים והוקרה

1983 – פרס כינור דוד: שחקן התיאטרון הטוב ביותר
1990 – הדלקת משואה ביום העצמאות
1992 – אות "יקיר העיר גבעתיים"
2002 – פרס אופיר על מפעל חיים
2003 – פרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר
2013 – פרס אמ"י על מפעל חיים
ספרו

דבש תמרים, אוטוביוגרפיה, בעריכת שלומי חסקי, הוצאת אות למופת, 2005
הנצחתו

על שמו רחובות בנתיבות וברמלה. האולם המרכזי של תיאטרון גבעתיים נקרא על שמו.
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', פרס מפעל חיים לשחקן אריה אליאס, באתר ynet, 9 בספטמבר 2002
↑  יובל אזולאי, לא קיבלו צל"ש כי המצב היה "רגיש", באתר הארץ, 3 בספטמבר 2008
↑  שאול שיר-רן, קולנוע - ענת הגדולה, כל העיר, 3 בדצמבר 1982
↑  כאסח - במאי: חיים גיל, תסריט: אהרון בכר, חדשות, 29 ביוני 1984
↑  אריות בירושלים | דרמה, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 13 באוקטובר 1981
↑  יעל ישראל, קולנוע - דלות החומר - "אש צולבת" (ישראל, 1989), במאי: גדעון גנני, תסריט: בני ברבש, כל העיר, 19 באפריל 1989
 עדנה פיינרו, על אש קנטה - "אש צולבת" (גורדון, תל אביב), "העולם הזה", גיליון 2694 מ-18 באפריל 1989, עמוד 41
↑  אורי קליין, מסע התבגרות בנתיב ידוע מראש, באתר הארץ, 11 באפריל 2003
↑  מרב יודילוביץ', פרס אמ"י על מפעל חיים לשחקן אריה אליאס, באתר ynet, 7 במאי 2013
↑   יום העצמאות | 1990, באתר כאן ארכיון, 29 באפריל 1990
↑  טקס מרגש לקריאת אולם תיאטרון גבעתיים המחודש ע"ש השחקן והיוצר תושב גבעתיים אריה אליאס ז"ל, מקומונט גבעתיים, 6 בינואר 2019
| פרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–2010 | משה איבגי (1990) • אריה מוסקונה (1991) • שולי רנד (1992) • שאול מזרחי (1993) • שמיל בן ארי (1994) • משה איבגי (1995) • עמוס לביא (1996) • אסי דיין (1997) • יורם חטב (1998) • ניר לוי (1999) • אקי אבני (2000) • ליאור אשכנזי (2001) • זאב רווח (2002) • אריה אליאס (2003) • שולי רנד (2004) • אורי גבריאל (2005) • אסי דיין (2006) • ששון גבאי (2007) • מיכאל מושונוב (2008) • סשה אגרונוב (2009) • אדיר מילר (2010) |  |
| 2011 ואילך | שלמה בראבא (2011) • רועי אסף (2012) • מכרם ח'ורי (2013) • זאב רווח (2014) • רועי אסף (2015) • מוריס כהן (2016) • ליאור אשכנזי (2017) • נוה צור (2018) • ערן נעים (2019) • שי אביבי (2020) • אלכס בכרי (2021) • ששון גבאי (2022) • רועי ניק (2023) • שאדי מרעי (2024) |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2001 – משה מזרחי | זוכה פרס אופיר על מפעל חיים לשנת 2002 – אריה אליאס | הבא: 2003 – מוסקו אלקלעי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007498603605171  BnF: cb14605675h (data)  ISNI: 0000 0000 5521 6889  LCCN: no2007118701  MusicBrainz: 6b95fb6d-479f-42ec-9570-efbeb135d4cd  SUDOC: 243747829  VIAF: 64257164   WorldCat (עם VIAF): 64257164 
שלט רחוב אריה אליאס ברמלה
ויליאם ג'יימס סידיס

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1898 מנהטן, ארצות הברית 
 פטירה:  17 ביולי 1944 (בגיל 46) בוסטון, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  מתמטיקה, שפה מתוכננת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד (1914)  בית הספר למשפטים בהרווארד 
 מוסדות:  אוניברסיטת רייס 
 www.sidis.net
 
ויליאם ג'יימס סידיס (באנגלית: William James Sidis;‏ 1 באפריל 1898 – 17 ביולי 1944) היה ילד פלא יהודי-אמריקאי שזכה לפרסום רב בתחילת המאה ה-20 בשל התפתחותו השכלית המוקדמת והמהירה, ומנת המשכל יוצאת הדופן שלו, שנטען שהיא מהגבוהות שנמדדו אי פעם. סידיס למד לקרוא בטרם מלאו לו שנתיים, בגיל 4 הספיק לכתוב שתי עבודות מחקר, בגיל 8 למד 8 שפות והמציא שפה נוספת, ובגיל 11 התקבל לאוניברסיטת הרווארד. עם זאת, בהמשך חייו התקשה מאוד מבחינה חברתית, ביקש להתרחק מאור הזרקורים ונטש את הקריירה האקדמית.
קיימת השערה כי סידיס היווה השראה לדמותו של מאט דיימון בסרט "סיפורו של ויל האנטינג".
קורות חיים והשכלה > הוריו וילדותו

סידיס נולד לפסיכולוג בוריס סידיס ולשרה (לבית מנדלבאום), מהגרים יהודים-אוקראינים. הוריו נפגשו לראשונה בארצות הברית לאחר שב-1887 היגר אביו לארצות הברית עקב רדיפה פוליטית, ומשפחת אמו ברחה מהפוגרומים ב-1889. בוריס לימד פסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד, שימש כפסיכיאטר וכפסיכולוג, וכתב ספרים רבים. הוא לימד את שרה שלא זכתה לחינוך רשמי, וכך היא התקבלה לבית ספר לרפואה וסיימה אותו בהצלחה. לאחר שנולד ויליאם, ויתרה אמו על קריירה ברפואה למען גידולו. ויליאם נקרא על שם סנדקו, עמיתו וחברו של אביו, הפסיכולוג והפילוסוף ויליאם ג'יימס.
הוריו של סידיס האמינו בהנחלת חינוך מוקדם לבנם, המבוסס על אהבת הידע והלמידה. במקורות אחרים נטען שאביו תכנן "תוכנית עבודה" ליישם כמה מהתאוריות שלו על בנו, במטרה להפוך את הבן לגאון, מתוך תאוריה שאפשר לפתח את המוח כמו את כל השרירים על ידי אימון בלתי פוסק והגדלת הכמות מיום ליום. האב תלה מול עיניו אותיות, ואין-ספור פעמים ישב ושינן בפניו במשך רוב שעות היממה. כשהיה בן שישה חודשים ידע לזהות את כל האותיות ואת צליליהן. בהמשך קרא אביו באוזניו ספרי גאוגרפיה, גאומטריה, פיזיקה, יוונית ולטינית.
סידיס למד לקרוא בטרם מלאו לו שנתיים, ובגיל 4 הספיק לכתוב שתי עבודות מחקר, אחת באנגלית ואחת בצרפתית. בעודו בן 5 כתב עבודת מחקר מקיפה על אנטומיה. האב בוריס הגיש את העבודה לחבריו באוניברסיטת הרווארד והם קבעו כי אין בה רבב. באותה שנה התקין מיוזמתו לוח מיוחד שלפיו אפשר לחשב מתי חל כל יום מימי השבוע בעשרת אלפי השנים האחרונות. בגיל 8 לימד עצמו שמונה שפות (לטינית, יוונית, רוסית, גרמנית, עברית, טורקית וארמנית). בנוסף, המציא שפה וקרא לה שפת הוונדרגוד. כשהיה בן 10, כתב ספר ללימוד גאומטריה בשפה היוונית.
קורות חיים והשכלה > לימודים

בגיל 8 ניסה סידיס להתקבל לאוניברסיטת הרווארד, אך נדחה בשל גילו הצעיר. בגיל 11 התקבל לאוניברסיטה כחלק מתוכנית לרישום מוקדם של סטודנטים מוכשרים. בגיל 14 סידיס נתן הרצאה על גופים ארבעה ממדיים לקהל של מתמטיקאים וזו עברה בהצלחה. לאחר ההרצאה צוטט פרופסור דניאל קומסטוק מ-MIT כאומר שסידיס עתיד להיות המתמטיקאי המוביל של המאה ה-20. את התואר הראשון קיבל בשנת 1914, שנה לאחר שהשלים את חובותיו, בגלל שבהרווארד סירבו לתת תואר לתלמיד כה צעיר.
אברהם סטרלינג העריך את מנת המשכל (ציון IQ) של סידיס ביותר מ-250. סידיס היה הצעיר והמבטיח בקבוצה של ילדי פלא שלמדו בהרווארד בשנת 1909, קבוצה שכללה, בין השאר, את נורברט ויינר, אבי הקיברנטיקה, את ריצ'רד באקמינסטר פולר ואת המלחין רוג'ר סשנס.
לאחר שקיבל איומים מסטודנטים באוניברסיטת הרווארד, העבירו אותו הוריו בשנת 1915, לאוניברסיטת רייס ביוסטון. לאחר השלמת הדוקטורט שם הוא קיבל משרה של עוזר הוראה במחלקה למתמטיקה. לאחר שנה עזב את המשרה, משום שלא הצליח בהוראה וזכה ליחס מזלזל מצד תלמידיו שהיו בוגרים ממנו. הוא חזר לבוסטון ונרשם לבית הספר למשפטים של הרווארד בספטמבר 1916, אך פרש ב-1919, אף על פי שהיו לו ציונים טובים.
קורות חיים והשכלה > בעיותיו הנפשיות

סידיס מיעט לשחק עם בני גילו, וכתוצאה מכך גדל  ללא כישורים חברתיים. כשהיה בן 8 החלו אצלו תופעות של היסטריה וצחוק עצבני וחזק, במיוחד כאשר פתר בעיות קשות. ב-1912, כשמלאו לו 14 העביר הרצאה על הממד הרביעי. כשסיים את הרצאתו, הקהל מחא כפיים בהתלהבות רבה. במקום להודות למעריציו, החל לצחוק צחוק פרוע מכיוון שלא ידע כיצד להגיב על מחיאות הכפיים.[דרוש מקור]
קורות חיים והשכלה > בבגרותו ומותו

כשקיבל את תעודת ההצטיינות מאוניברסיטת הרווארד, האשים בפני העיתונאים את אביו שהרס את חייו.[דרוש מקור] הוא החליט לקיים מעתה "חיים של אדם פשוט". ויליאם נעלם מביתו למשך זמן רב. הוריו ניסו למצוא אותו אך ללא הצלחה. לבסוף נודע להם שהוא מלמד במכון רייס ביוסטון. הקריירה הזו הסתיימה תוך זמן קצר בשל קשיי תקשורת  עם המורים או עם התלמידים.
ב-1919 נעצר סידיס בעת שהשתתף בצעדה נגד גיוס החובה שנערכה באחד במאי. הוא הואשם על היותו סרבן מצפוני תחת חוק ההמרדה שנחקק ב-1918, ונידון ל-18 חודשי מאסר. הוריו השתמשו בהשפעתם ובמעמדם ומנעו את כניסתו לכלא, אך החזיקו אותו בבית הקיץ שלהם בקליפורניה למשך שנה. סידיס שינה מאוחר יותר את דעותיו הפוליטיות ונטש את הסוציאליזם.
ב-1922 ברח שוב מהבית ובעזרת חבר של אביו נמצא בחוף המזרחי של ארצות הברית. הוא היה נחוש בדעתו לשמור על פרטיותו ולנהל חיים אנונימיים. הוא עבד כפקיד זוטר בכלבו תמורת משכורת מעטה של 25 דולר לשבוע. הוא השקיע זמן רב באיסוף של כרטיסי רכבת חשמלית, פרסם ירחונים, ולימד קבוצות קטנות של חברים את גרסתו להיסטוריה האמריקנית. הוא נהג לשתות אלכוהול. חבר של אביו הכניס מעט סדר לחייו, והוא הוזמן להרצות בנושא "האם יש חיים על מאדים". עיתונאים רבים נהרו להרצאה, משום שזכרו אותו כגאון. כאשר החלה ההרצאה, הופתע הקהל כאשר סידיס דיבר על בעיות התעבורה בדרכים במקום על הנושא המדובר. הוא אמר דברים לא הגיוניים בליווי קולות מוזרים וצחוק רם. בסוף הערב אמר לעיתונאים: "אבי רצה שאהיה גאון והפך אותי לכישלון" וברח מהמקום. לאחר מות אביו, שהשאיר לבנו ירושה גדולה, התקשו עורכי דינו למצוא את סידיס שנעלם, וגם לאחר שמצאו אותו לא נגע בפרוטה מירושת אביו.
בשנת 1944, בגיל 46, סידיס נפטר מדימום תוך-גולגולתי בבוסטון. באותה שנה פורסמה מודעה בעיתון על מותו מדלקת ריאות במוסד צדקה בברוקלין, אך אין אימות לטענה זו.
הערות שוליים

↑  Vendergood בוויקיפדיה באנגלית.
↑  Education of Children, שיקגו סנטינל, 23 ביוני 1911
↑  Wiliam J. Sidis, בני ברית מסנג'ר, 3 ביולי 1914
↑  A Professor at Harvard at 20, שיקגו סנטינל, 22 באוקטובר 1915
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275368405171  GND: 119162768  ISNI: 0000 0000 3520 3589  LCCN: n85213744  NTA: 072783303  SNAC: w6x08rr6  VIAF: 22945139   WorldCat (עם VIAF): 22945139
ג'ון הברל

| --- | --- |

 לידה:  1856 ניו הייבן, ארצות הברית 
 פטירה:  3 בפברואר 1933 (בגיל 77 בערך) ניו הייבן, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1871–1933 (כ־62 שנים) 
 יצירות ידועות:  U.S.A. 
 
ג'ון הברל (באנגלית: John Haberle‏; 1856 – 1933) היה צייר אמריקאי בסגנון הטרומפ-לויל (אילוזיה). טבע הדומם שלו של חפצים רגילים נצבע בצורה כזו שאפשר לטעות בזיהוי החפצים עצמם. הוא נחשב לאחת משלוש הדמויות המרכזיות - יחד עם ויליאם הארנט וג'ון פטו - שציירו בצורת זו טבע דומם בארצות הברית ברבע האחרון של המאה ה -19.
ביוגרפיה

הברל נולד בשנת 1856 בניו הייבן, קונטיקט, והיה בנם של מהגרים שוואביים. בגיל 14 עזב את בית הספר ונכנס לחניכות אצל חרט. הוא עבד גם שנים רבות כמאייר והכין תערוכות של מוזיאון פיבודי לידיעת הטבע באוניברסיטת ייל, ועבד בפיקוחו של הפליאונטולוג עתניאל צ'ארלס מארש. הברל החל ללמוד שיעורים באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק בשנת 1884, שם נתקל לראשונה בציור טרומפ-לויל.
קריירה

סגנונו של הברל מאופיין בעיבוד מוקפד של אובייקטים דו־ממדיים. הוא הדגיש במיוחד את תיאורי חפצי נייר, כולל שטרות כסף. הציור "מגירה של רווק" (1890–1894) אופיינית לגישתו: ניירות שונים, כולל שטרות, בולי דואר, תמונות, קלפי משחק, כרטיסים וגזרי עיתון, מוצגים על גבי משטח מישורי במהותו. חפצים אחרים - משקפי ראייה, מסרק, צינור, גפרורים וכן הלאה - הם רדודים מספיק בנפחם כדי לא לקלקל את האשליה.
כמו ויליאם הארנט, הוא הוזהר על ידי השירות החשאי להפסיק לצייר כסף מנייר, אך הוא המשיך בכך לאורך כל שנות יצירתו כמו הציור "שינויי הזמן" (1888) . הוא צייר נושאים אחרים כמו "ציפחה" (כ־1895), "סלסלת בוטנים קלויים טריים" (1887), "צינור החימר" (1889) ועוד.
במהלך הקריירה שלו הציג הברל עבודות במוסדות אמנות כמו האקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק והאקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה בפילדלפיה. בשל הפופולריות של סגנונו והנושאים שצייר, עבודתו הוצגה גם במקומות שאינם מקובלים להצגת אמנות, כמו חנויות ספרים, סלונים, חנויות משקאות ובתי מלון.
בשנת 1893, בעיות עיניים שלו גרמו להברל להתרחק מעבודות מפורטות, אף שהוא המשיך לצייר. בין עבודותיו המאוחרות יותר ציורים של פרחים בסגנון משוחרר יותר, ובשנת 1909 הוא צייר את הציור האחרון שלו בסגנונו המיוחד - "הלילה הגדול", באוסף המוזיאון לאמנות אמריקאית בקונטיקט.
הברל נפטר בשנת 1933 בניו הייבן, קליפורניה.
הערות שוליים

↑  Frankenstein, Alfred (1970). The Reality of Appearance. Greenwich: New York Graphic Society
↑  John Haberle (1856-1933) - Spanierman Gallery LLC, web.archive.org, ‏2013-09-27
↑  The Slate, collections.mfa.org (באנגלית)
↑  William Harnett and Trompe l'Oeil, web.archive.org, ‏2012-10-03
↑  "John Haberle", web.archive.org, ‏2016-03-04
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447154305171  GND: 124109799  ISNI: 0000 0000 6684 0169  LCCN: n85155781  NTA: 328280275  RKD: 35046  SNAC: w6vt3hwv  SUDOC: 150715722  ULAN: 500003053  VIAF: 69852603   WorldCat (עם VIAF): 69852603
אסי ישראלוף

| --- | --- |

 לידה:  9 באפריל 1980 (בן 44) כ"ג בניסן ה'תש"ם רמלה, ישראל 
 סוגה מועדפת:  קומדיה 
 מדינה:  ישראל 
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
אסף (אסי) ישראלוף (נולד ב-9 באפריל 1980) הוא קומיקאי, שחקן, מנחה טלוויזיה ומוזיקאי ישראלי. חבר בהרכב הקומי "שלישיית מה קשור", לצד שלום מיכאלשווילי וציון ברוך.
ביוגרפיה

ישראלוף נולד וגדל בשכונת גיורא ברמלה למשפחה ממוצא עיראקי ופרסי. הוא עלה בפעם הראשונה על הבמה בגיל 5 במועדון למעוטי יכולת שניהל דוד שלו. בגיל 16, לימד את עצמו לנגן בגיטרה. ושירת בצה"ל בלהקת ההווי "להקת הבקו"ם".
בשנת 2006 השתתף עם שלישיית מה קשור במסגרת התוכנית "היכל התרבות". בתוכנית זו חיקה את הזמר שלמה ארצי בדואטים פיקטיביים עם יהורם גאון וצביקה פיק (שניהם בגילומו של אדיר מילר). ארצי עצמו טען בתחילה כי הדמות דומה לו מידי, אך לבסוף הזמין והופיע עם ישראלוף יחד בהיכל התרבות. ב-2006 השתתף ישראלוף בתוכנית הטלוויזיה "הישראלים" לצד שאר חברי השלישייה.
ב-2007 הנחה עם השלישייה בהוט 3 את התוכנית שנשאה את שמם בה גילם את דמותו של הרב החרמן "הרב קריספי" (המכנה עצמו: "קריספי סאן") ואת חבר הכנסת "חזי שאבו". בנוסף, גילם ישראלוף את מאלף החיות "מוטי אברמוב", את סוכן האמנים "צמח פאנן" ודמויות נוספות.
בשנת 2009 ישראלוף שיחק בתפקיד אורח כעורך דין בסדרה "הבורר" ובעונה השלישית של "האלופה". בשנת 2010 לוהק לשחק בסדרה "הצרות שלי עם נשים".
בשנת 2011 שיחק בסדרה "עם סגולה" שבה השתתף לצד שאר חברי שלישיית מה קשור, וכן גילם דמויות שונות בתוכנית "בובה של לילה" בערוץ הספורט. הופיע גם כאחת הדמויות, יעקב בוזגלו, כאורח בארץ נהדרת. דמויות אלו זכו לפרסום רב.
בשנת 2012 הוציא אלבום סולו ראשון, בשם "מסע עם פסנתר". את האלבום הפיק פיטר רוט. הסינגל הראשון מתוכו יצא בסוף שנת 2011 ונקרא "מתי כבר נדבר".
בשנים 2014–2015 הגיש ישראלוף יחד עם חבריו לשלישיית "מה קשור?" תוכנית יומית ברדיו ללא הפסקה.
ב-2015 החל לשחק בסדרת הסאטירה "אנחנו במפה". באותה שנה הקים עם הבסיסט והמפיק המוזיקלי דני שניידרמן את ההרכב המוזיקלי "דניאלוף". את הסינגלים הפיק שניידרמן ואת חלקם הלחין.
במאי 2016, יצא השיר "זמני בעולם", אותו ביצע ישראלוף והלחין לצד נועם עקרבי, למילותיה של הדס כהן. השיר יצא כחלק מפרויקט "שיר וזיכרון" של רשת ג', ונכתב לזכרו של עמית בוסידן.
בשנת 2018 הנחה את התוכנית "גוט טאלנט ישראל" ברשת 13, ביחד עם עפר שכטר. החל ממאי 2018 הנחה עם שכטר ולירון ויצמן את "האח הגדול" לאחר מעבר התוכנית לרשת 13. לאחר ההודעה על פרישתו של עפר שכטר לקראת עונת ה-VIP השלישית פרש גם ישראלוף מהנחיית התוכנית.
ב-2019 שיחק בסדרה האינטרנטית "המסע המופלא של איציק והייזנברג" של שרוטונים.
ב־2020 שיחק בסדרה "מחנה אבא". באותה שנה שיחק בעונה הרביעית של הסדרה "ילדי בית העץ", בתפקיד צ'יקו גונזלס.
בשנת 2021 יצא סרטם המשותף של ישראלוף וחבריו להרכב "מה קשור": "לשחרר את שולי", המבוסס על מערכונים מתוכניתם "עם סגולה". הסרט זכה להצלחה קופתית רבה ושבר שיא כאשר רק בשלושת הימים הראשונים לאחר יציאתו לאקרנים, מכר הסרט כ-100,000 כרטיסים. הסרט זכה להצלחה יוצאת דופן והסרט הישראלי הרביעי הנצפה ביותר בכל הזמנים.
ב-2022 שיחק בסדרה "זיגי".
ב-17 ביולי 2023 הוציא את המיני אלבום "אני והקלישאות שלי".
בשנת 2025 יצאה הסדרה "תחריר" בה הוא משחק את שגריר ישראל במצרים.
חיים אישיים

בשנת 2009 נישא לאפרת ארליך, ולהם בן ובת. ב-2020 השניים התגרשו.
ישראלוף מתגורר ברמת גן.
ידוע באהדתו לקבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים ואף התארח בשיר הזכייה בגביע המדינה בכדורגל 2022/2023 אצל עידן עמדי ביחד עם איציק קלה ושלום מיכאלשווילי.
הערות שוליים

↑  יניב זך, אני לא שלמה ארצי, באתר nrg‏, 9 בספטמבר 2005
↑  ניר וולף, ליגה משלהם: כתבנו הציץ מאחורי הקלעים של "בובה של לילה" - ונדהם, באתר ישראל היום, 23 בפברואר 2023
↑  דף התוכנית, באתר רדיו ללא הפסקה
↑  האזינו: צמד דניאלוף שר "אפרים", באתר וואלה, 23 בנובמבר 2015
↑  עמי פרידמן, אסי ישראלוף ואליעד שרים ולא שוכחים, באתר ynet, 2 במאי 2016
↑  אלי שגב, "לשחרר את שולי" מכר למעלה מ-100 אלף כרטיסים בבכורה, שיא של 11 שנים, אידיבי, 4 ביולי 2021
↑  ynet, "יותר ממיליון כרטיסים": מפיקי "לשחרר את שולי" מדווחים על הישג היסטורי, באתר ynet, 26 בספטמבר 2021
↑  אסי ישראלוף קוטף ג'וב חדש: זו הסדרה בה יככב בקרוב, באתר אייס, 19 בינואר 2024
↑  רועי אבן, ‏פרט קריטי אחד יכול להפוך את "תחריר" להצלחה, באתר ‏מאקו‏, 4 בפברואר 2025
↑  בר זגה, אסי ישראלוף ואשתו אפרת ארליך נפרדו, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 19 באוקטובר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500940605171  MusicBrainz: 92fd5eb1-d605-4cec-98cc-ef3b4587edf5  VIAF: 308279209   WorldCat (עם VIAF): 308279209
פאנור

פאנור בן פינווה דמות בדיונית חשובה בלגנדריום של הסופר הבריטי ג'ון רונלד רעואל טולקין. נולד באמן, כבנו הבכור של מלך הנולדור, אחת משלוש סיעות העלפים. פאנור נחשב לאחד מאדירי העלפים. שלושת הסילמרילים שיצר, אבני חן שאצרו בתוכן את אור שני העצים של ולינור, עיצבו את ההיסטורית העלפים.
פאנור חי ופעל באמן. מת בתחילת העידן הראשון של הארץ התיכונה בבלריאנד, אחרי שהוביל את מרד הנולדור הגדול בולאר. סיפור חייו פורסם לראשונה בשלמותו בסילמריליון על ידי כריסטופר טולקין, כארבע שנים אחרי מות אביו. כל הגרסאות (הרבות) שכתב המחבר במשך השנים, פורסמו על ידי בנו בסדרת ספרי ההיסטוריה של הארץ התיכונה (1983-1996). טולקין עצמו לא הספיק לפרסם את הסיפורים העוסקים בפאנור ובעידן הראשון, מלבד מתווה מתומצת ביותר בנספחים לשר הטבעות.
התפתחות דמותו

הגרסה הראשונה לסיפורי הסילמריליון שכתב טולקין היא ספר הסיפורים האבודים, שנכתב בעשורים השני והשלישי למאה ה20 ופורסם ב'ההיסטוריה של הארץ התיכונה' על ידי הבן, כריסטופר טולקין. במשך עשרות השנים שבהן פיתח טולקין את המיתולוגיה שיצר, הוכנסו בה בהכרח שינויים ותוספות רבים, וסיפורו של פאנור אף הוא התגלגל והתפתח עד שנעשה לתיאור ההיבריס והנמסיס של האדיר בכל העלפים. אמנם כמה קווים כלליים לא השתנו, פאנור יוצר את הסילמרילים, מלקור גונב אותם, מנוסת הנולדור ופשעיהם. אבל בעלילה המקורית אין לסילמרילים חשיבות מיוחדת. מלקור חומד אותם 'יחד' עם אבני החן האחרות של הנולדור. כשתתפתח המיתולוגיה יהפכו הסילמרילים לחשובים עד כדי כך שייתנו להסילמריליון את שמו.
הקווים הכלליים של הסיפור אכן קיימים, מוקצנים פחות. פאנור אינו חשוב עד כדי כך, ולא הסילמרילים שלו. אולם במה שנוגע לגנאלוגיה, הסיפור המקורי שונה לחלוטין. בספר הסיפורים האבודים, פאנור אינו בנו של פינווה ונסיך הנולדור. אחיו פינגולפין ופינרפין עדיין לא קיימים, כמו גם שבעת בניו. כך, סיפור גלותו של פאנור קיים, אבל בהקשר שונה לגמרי מבהסילמרליון. הסכסוך בין האחים לא קיים, והולאר מצווים על כל הנולדור לעזוב את טיריון, רק משום חששם מפני תסיסת הנולדור, שמלקור הסית.
כבר במתווה למיתולוגיה שנכתב בשנות העשרים, ושפורסם בכרך הרביעי מסדרת ההיסטוריה של הארץ התיכונה, The Shaping of Middle-earth, מעודכן כמעט לחלוטין העץ הגנאלוגי של נסיכי הנולדור, ונעשה דומה לזה של הסילמריליון. סיפור פאנור, גם אם בקצרה, מופיע שם כמעט בלי הבדלים מהסיפור שפורסם בהסילמריליון.
לקריאה נוספת

פיאנור באתר האנציקלופדיה של ארדה
תאוריות משתנים חבויים

תאוריות משתנים חבויים או תאוריות משתנים נסתרים הוא ניסיון לישב תופעות קוונטיות אקראיות עם השקפת עולם דטרמיניסטית וקלאסית. איינשטיין ביטא את ביקורתו על האופי ההסתברותי של מכניקת הקוונטים באימרה: "אלוהים אינו משחק בקוביות". המונח "משתנים חבויים" ובמקור hidden variables, הופיע לראשונה במאמר של דייוויד בוהם ב-1952.
מכניקה קוונטית, אינה תורה דטרמיניסטית ואינה קלאסית. מכניקה קוונטית אינה מאפשרת ליחס מסלול במרחב לחלקיק נקודתי, ומניחה שפוקנצית הגל נותנת מידע מלא על מערכת קוונטית. תוצאת מדידה של חלקיק קווונטי היא, בדרך כלל, אקראית. בתיאוריות של משתנים חבויים, האקראיות בתופעות קוונטיות נובעת מהעדר מידע החבוי במשתנים נסתרים. בתיאוריות אלה, האקראיות בתופעות קוונטיות היא תוצאה של מידע חסר ולכן מתיישבת עם דטרמיניזם.
תיאוריה של משתנים חבויים הופיעה לראשונה במאמר של דייוויד בוהם ב-1952 והתבססה על מאמר של הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן משנת 1935 הידוע תחת ראשי התיבות EPR, בו נטען כי תחת הגדרה סבירה של המונח "מציאות פיזיקאלית" התיאור בעזרת פונקציית גל אינו תיאור מלא של המציאות.
בשנת 1964 הראה ג'ון בל (אנ') כי משתנים נסתרים המקיימים תנאי לוקאלית מצייתים לאי שוויונות מסוימים (אי שוויונות בל (אנ')). אי שוויונות אלו ומופרים במערכות קוונטיות שזורות. תוצאה זו אפשרה להכריע את שאלת קיומם של משתנים נסתרים לוקאלים על ידי מדידות במעבדה.
בשנת 2022 הוענק פרס נובל לפיזיקה לג'ון קלאוזר (אנ'), אלן אספה (אנ'), ואנטון זילינגר (אנ') על מדידות שזירות שהראו הפרה של אי שיויון בל ושללו קיום של משתנים חבויים לוקאלים.