stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרי סרולוביץ'
ביוגרפיה

שרי סרולוביץ' נולדה וגדלה בירושלים. משנת 1993 היא יוצרת בסטודיו עצמאי ב"חוצות היוצר" בירושלים. יצירותיה של סרולוביץ' בוחנות מחדש את העיצוב המסורתי של פריטי יודאיקה, תוך התייחסות למסורת העיצוב המודרניסטית והמינימליסטית. יצירותיה משלבות עבודת יד מסורתית יחד עם טכנולוגיה מודרנית. בשנת 2013 השתתפה בתערוכה "הידור נשים: תשמישי קדושה מאת מעצבות עכשוויות", במוזיאון ישראל, ירושלים (לצד גליה רוזנפלד ואיריס טוטנאור).
לכבוד שנת ה-75 למדינת ישראל, עיצובה של שרי סרולוביץ' נבחר לשמש כעיטור נשיא מדינת ישראל. העיטור שנבחר מעוצב בצורת דסקית קמורה בצבע זהב, ובשני צדיה מנוסרות אותיות הא'-ב' העברי בכתב רש"י באופן שמאפשר מעבר של אור מבעד לחיתוכי האותיות. האור הוא אלמנט שעובר כחוט השני בייצוגי התרבות האנושית, היהודית והישראלית. בגב העיטור חרוט סמל המנורה.
השכלה

1989-1985 תואר ראשון, המחלקה לצורפות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1991-1989 תואר שני, צורפות, הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון, אנגליה
הוראה

1994-1992 המחלקה לצורפות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1996-1993 המחלקה לצורפות, האקדמיה לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה, חיפה
1999-1998 המחלקה לצורפות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2013 חברת חבר הנאמנים, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
פרסים

1987 פרס הצטיינות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1987 פרס לוקמן לעיצוב יישומי, בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים
1988 פרס ע"ש איתן רון, בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים
1989 פרס רומי שפירא ליודאיקה, בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים
1989 פרס מייזלר לעיצוב מצטיין
1989 פרס הצטיינות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1989 מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת
1990 פרס, קרן אליכס דה רוטשילד, ירושלים
1990 מלגת לימודים, המועצה הבריטית
2009 פרס, קרן אליכס דה רוטשילד, ירושלים
תווכה מוכוונת מסרים

תווכה מוכוונת מסרים (באנגלית: Message-oriented middleware) היא תווכה המקשרת בין תוכניות מחשב באמצעות העברת מסרים. התוכניות עשויות להיות בתוך אותו יישום מחשב או ביישומי מחשב שונים. יישומי המחשב עשויים להתבצע במחשבים שונים בסביבות טכנולוגיות הטרוגניות. הקישור בין יישומי המחשב נעשה באמצעות העברת מסרים.
אופני עבודה

השימוש בתווכה מוכוונת מסרים בא להתגבר על חסרונות של Remote Procedure Call באמצעות ביטול הצימוד ההדוק בין שני היישומים המעורבים. 
אופן העבודה השכיח ביותר הוא עבודה א-סינכרונית באמצעות תורים, כלומר: יישום מחשב אחד כותב מסר לתוך תור, המנוהל על ידי תווכה מוכוונת מסרים ויישום אחר קורא את המסר בזמן כלשהו מאוחר יותר.
אופני עבודה הנתמכים על ידי תווכה מוכוונת מסרים:
Request-Reply - שליחת מסר וקבלת תשובה ללא שימוש בתור
Store and Forward - שליחת מסר לתור ומשם לתוכנית המקבלת באופן סינכרוני
משלוח הודעה חד-כיוונית
אופן עבודה נוסף הוא Publish–subscribe. באופן עבודה זה נשלח מסר למספר יישומים, שנרשמו מראש כמנויים.
באופן היסטורי לא היה תקן לנושא וכל גוף פיתח ממשק תכנות יישומים לעצמו. Advanced Message Queuing Protocol קיבל הכרה מ-ISO‏. "HLA" קיבל הכרה מ-IEEE. פרוטוקול נוסף שנמצא בשימוש הוא Streaming Text Oriented Messaging Protocol.
ראו גם

תווכה
העברת מסרים
WebSphere MQ
Enterprise Service Bus
הערות שוליים

↑  Yefim V. Natis, David W. McCoy, Bill Gassman, Jim Sinur, Jess Thompson, Massimo Pezzini, L.
Frank Kenney, Ted Friedman, Mark R. Gilbert, Gene Phifer, Roy W. Schulte, Benoit J. Lheureux, Who's Who in Middleware, 1Q04, March 2004, Gartner,P.17
שרי נחמיאס-כרמל

| --- | --- |

שרי נחמיאס-כרמל
 לידה:  23 באוקטובר 1975 (בת 48) גבעת זאב
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1994
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקדת בט"ר ניצנים  מפקדת מערך מגל
שרי נחמיאס-כרמל (נולדה ב-23 באוקטובר 1975) היא מנכ"לית קרן האגודה למען החייל, אל"ם במיל' בצה"ל, לשעבר מפקדת מערך מגל. במהלך שירותה ביצעה מגוון תפקידים פיקודיים ביניהם: פיקוד על בסיס הטירונים ניצנים ובית הספר לפיקוד של מערך מגל ואף כיהנה כראש תחום מערך היח"ש בזרוע היבשה. שרי היא קצינת מילואים פעילה, מייסדת תוכנית "בראשית" לליווי והעצמת קצינות מצטיינות.
ביוגרפיה

שרי נולדה ברמת גן, גדלה והתחנכה בגבעת זאב ובירושלים. מתגוררת במודיעין-מכבים-רעות ואם לשניים. שרי בעלת תואר ראשון (B.A) במדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן, אותו סיימה בהצטיינות בשנת 2004 ובעלת תואר שני (M.A) בניהול משא ומתן ויישוב סכסוכים מאוניברסיטת בר-אילן, אותו סיימה בהצטיינות בשנת 2015. שרי מחזיקה בתעודת מגשרת מטעם אוניברסיטת בר-אילן ובתעודת הוראה מטעם מכללת בית ברל.
שירות צבאי (1994–2020)

שרי החלה את שירותה הצבאי במפקדת כיתת טירונים, ביצעה במרוצת השנים 4 תפקידים כמפקדת פלוגה לרבות פיקוד על קורסי מפקדים וקצינים. ב-1998 הקימה את פלוגת מפעילות ההאמר הקרבי בצאלים. לאחר מגוון תפקידי שטח ומטה בזרוע היבשה, ב-2010 מונתה למפקדת בסיס הטירונים ניצנים בדרגת סא"ל, וב-2015 למפקדת בית הספר לפיקוד (ביסל"פ) של מגל. בשנת 2016 הועלתה לדרגת אלוף-משנה ומונתה למפקדת מערך מגל - מערך המהווה את הסמכות הראשית להכשרת הטירונים הבסיסית בצה"ל. כחלק מתפקידה, פיקדה שרי על מערך הטירונות הכלל צה"לית הכולל 3 בסיסים וכ-40 פלוגות בפריסה ארצית, לרבות בית ספר למפקדים המעסיק כ-5,000 קצינים, חיילים ואנשי קבע במגוון רחב של מקצועות.
לאחר שירותה הצבאי

בשנת 2020 הצטרפה שרי לאגודה למען החייל ומונתה לתפקיד סמנכ"לית הקרן. בינואר 2023 מונתה שרי לתפקיד מנכ"לית קרן האגודה למען החייל ולאחר שנבחרה על ידי ועדה בראשות יו"ר האגודה למען החייל, האלוף (במיל') יורם יאיר, ובכך החליפה את אל"ם (במיל') שרון הרמון. שרי חברה בדירקטוריון "בית חם" לחיילים בודדים.
הערות שוליים

↑  מפקדת מגל, אלוף משנה שרי כרמל מברכת את מגייסי קורס מ"כים מרץ 19. בהצלחה לכולם 💪, בעמוד הפייסבוק של מערך מגל, 22 במאי 2017
תחנת דלובוי צנטר

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  31 בינואר 2014 12 בדצמבר 2020 (פתיחה מחדש)
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°44′57″N 37°32′22″E﻿ / ﻿55.7491°N 37.5395°E﻿ / 55.7491; 37.5395
 תחנות סמוכות:  תחנת פארק פובדי 
 מידע על התחנה
 רציפים:  2 
 קווים העוברים בתחנה:  קו סולנצבסקאיה 
 קוד התחנה:  ДЦ 
  (למפת מוסקבה מוגדלת) תחנת דלובוי צנטר(למפת מוסקבה רגילה) תחנת דלובוי צנטר
 
תחנת דלובוי צנטר (ברוסית: Деловой центр) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו סולנצבסקאיה.
התחנה קשורה במעבר עם תחנת "ויסטובצ'נאיה" של קו פיליובסקאיה, ותחנת "דלובוי צנטר" של קו הטבעת הגדול.
תחנת דלובוי צנטר נפתחה ב-31 בינואר 2014, והיא ממוקמת במוסקבה סיטי שברובע פרסננסקי.
התחנה נסגרה ב-24 בפברואר 2018 עקב עבודות בנייה במטרו, ונפתחה מחדש ב-12 בדצמבר 2020.
גלריה

רציף
גלריה להולכי רגל בקומה השנייה
לובי משולב עם תחנת דלובוי צנטר של קו פיליובסקאיה
הערות שוליים

↑  https://vnukovo-gazeta.ru/solncevskaja-linija-metro-popolnilas-novoj-stanciej-delovoj-centr
| מרכז העסקים המוסקבאי הבינלאומי "מוסקבה סיטי" |
| --- | --- | --- |
| בניינים | מגדל 2000 • מגדל האבולוציה • מתחם עסקים "אימפריה" • הליבה המרכזית • ערי הבירה • מגדל על הגדה • IQ-קוורטאל • אירואסיה • פדרציה • מגדל מרקורי • Neva Towers • OKO •  Moscow Towers • המגדל הצפוני |  |
| תחבורה | גשר בגרטיון • דלובוי צנטר (קו פיליובסקאיה) • מוסקבה-סיטי • דלובוי צנטר (קו סולנצבסקאיה) • דלובוי צנטר (קו רובליובו-ארכנגלסקויה, סגורה זמנית) • טבעת התחבורה השלישית |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שארל רישה

| --- | --- |

 לידה:  26 באוגוסט 1850 פריז, צרפת 
 פטירה:  4 בדצמבר 1935 (בגיל 85) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Charles Robert Richet 
 ענף מדעי:  רפואה, פיזיולוגיה 
 מקום לימודים:  סורבון 
 מנחה לדוקטורט:  שארל-פיליפ רובין 
 מוסדות:  קולז' דה פראנס 
 תלמידי דוקטורט:  ויקטור פאשון, יוזפה יוטייקו 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1913)  פרס השירה של האקדמיה הצרפתית (1915) 
 צאצאים:  שארל רישה 
 
שארל רובר רישֶה (בצרפתית: Charles Robert Richet,‏ 25 באוגוסט 1850 - 4 בדצמבר 1935) היה רופא ופיזיולוג צרפתי שהיה חלוץ בתחומי מחקר מגוונים כמו הנוירוכימיה, העיכול, כיווצי השרירים, ויסות החום אצל בעלי החיים ההומיאותרמיים והנשימה. בשנת 1913 הוא זכה בפרס נובל לרפואה ולפיזיולוגיה על תגלית האנפילקסיס. רישה כיהן כפרופסור לפיזיולוגיה בפקולטה לרפואה בפריז בשנים 1887–1925.
ברוח התקופה הפך רישה לחסיד האאוגניקה ובשנים 1920–1926 היה יושב ראש החברה הצרפתית לאאוגניקה. בנוסף הקדיש שנים מחייו לעיסוק בתופעות הפאראפסיכולוגיה ובספיריטואליזם כשהאמין שיש להן בסיס פיזיולוגי לא ידוע. היה אקלקטי ופרפקציוניסט בעיסוקיו ותחביביו.
ביוגרפיה > שנותיו המוקדמות

שארל רובר רישה נולד בפריז בשנת 1850, בנם של האנטומיסט והכירורג אלפרד רישה (1891-1816), פרופסור לכירורגיה קלינית בפקולטה לרפואה בפריז, ושל אז'ני רנואר (Renouard).
סבו מצד האם היה המשפטן והפוליטיקאי שארל רנואר (1878-1794), יועץ בבית המשפט העליון של צרפת, שעורר בנכדו את האהבה לספרות, לפילוסופיה ולסוציולוגיה, והרדיפה אחרי החופש, השלום והצדק. סבא רבא שלו היה מהנדס הבניין פייר-סימון ז'יראר (1836-1765). דרך האחרון היה רישה בן דוד של השר ז'וזף קאיו (1944-1863).
רישה למד בתיכון "בונפרט" בפריז, בו התלבט האם להמשיך במסלול מדעי או ספרותי.
בעת לימודי הרפואה בפריז עבד רישה כסטאז'ר בבית החולים סלפטרייר. עבד כ-interne במחלקה כירורגית בראשות ל. לה-פור (Le Fort) ובאותו זמן הוקסם על ידי הפסיכולוגיה וחקר את תופעות הסהרוריות.
בשנת 1869 הוא סיים את לימודי הרפואה עם התואר MD.
תופעות פסיכולוגיות מסוגים שונים -סהרוריות, אנסתזיה עם פיצול אישיות, השראת הזיות מלאכותיות, אותן ראה במחלקה הכירורגית הביאו אותו לוותר על הקריירה כירורגית ולהתמחות בפיזיולוגיה. לצורך התמחותו, בשנים 1873–1875 תוך כדי סטאז' במחלקת נשים למד רישה היפנוזה וערך ניסויים היפנוטיים. ז'אן-מרטן שארקו התחיל בשנת 1878 במחקריו המפורסמים על ההיפנוזה, בין היתר, גם בהשפעת רישה. בשנים 1876–1882 עבד רישה במעבדה של אטיין ז'ול מארה בקולז' דה פראנס על מנת ללמוד את השיטות הגרפיות שמארה השתמש בהן לשם קליטת התנועות. כמו כן השתלם רישה במעבדה הכימית של מרסלן ברטלו ובמעבדה הפיזיולוגית של אלפרד וולפיאן בפקולטה לרפואה. בנוסף עבד גם אצל קלוד ברנאר ואצל וורץ.
השתלם גם בבדיקות היסטולוגיות אצל שארל רובן וערך מחקרים על מערכת העיכול של הדגים בתחנה לביולוגיה הימית שבניהולו של פול בר (Paul Bert). ב-1876 עבד לצד המנתח אלפרד ורניי (Verneuil).
רישה סיים את עבודת הדוקטור שלו למדעים בתחום הפיזיולוגיה בשנת 1878.נושא העבודה היה "מחקרים ניסויים בקליניקה בנוגע לכושר התחושה" (Études expérimentales en clinique sur la sensibilité),
התמנה מיד ל-professeur aggrégé לפיזיולוגיה לצידו של וולפיאן. משנת 1883 לימד בעצמו קורס לפיזיולוגיה במסגרת הפקולטה לרפואה.
החל משנת 1887 ועד 1925 כיהן כראש הקתדרה לפיזיולוגיה בפקולטה לרפואה.
ביוגרפיה > פעילותו האקדמית והמדעית

בשנת 1887 התמנה פרופסור ראש הקתדרה לפיזיולוגיה בפקולטה לרפואה ובשנת 1898 נבחר לאקדמיה לרפואה.
רישה היה למשך 24 שנה עורך כתב העת המדעי "Revue Scientifique" והחל מ-1917 היה עורך שותף לז'ורנל לפיזיולוגיה ולפתולוגיה כללית (Journal de Physiologie et de Pathologie Générale).
על סמך מחקריו במעבדה לפיזיולוגיה הוא פרסם מחקרים בתחום הפיזיולוגיה, הכימיה, הפתולוגיה הניסויית, הפסיכולוגיה הנורמלית והפתולוגית ובתחומים אחרים.
ביוגרפיה > פעילותו האקדמית והמדעית > בתחום ויסות החום

רישה ביצע מחקרים בתחום מנגנון ויסות החום אצל בעלי חיים הומיאותרמיים. בשנים 1885–1895 חקר את המנגנונים - באמצעות נישום היתר (פוליפנאה) והצמרמורת - שדרכם בעלי החיים שנמנעת מהם ההזעה העורית, מתגוננים נגד התחממות-יתר.
ביוגרפיה > פעילותו האקדמית והמדעית > סרותרפיה וטיפולים אחרים

בניסוייו במישור הטיפולים הניסויים בנובמבר 1888 הראה רישה כי דם בעלי חיים שחוזנו נגד זיהום עשוי לגונן מפני אותו זיהום. תוך יישום עיקרון זה במקרה השחפת, ב-6 בדצמבר 1890 ביצע רישה את ההזרקה הטיפולית הראשונה של נסיוב דם (סרותרפיה) אצל אדם.
בשנת 1900 מצא שארל רישה כי תזונת חלב ובשר נא ("זומותרפיה") יכלה לרפא כלבים חולי שחפת.
בשנת 1901 מצא שאם הפחית את כמות המלח (נתרן כלוריד) במזון, חולי הכפיוןן יוכלו להוריד את המנות המועילות של אשלגן ברומיד מ-10 גרם ל-2 גרם בלבד.
ביוגרפיה > פעילותו האקדמית והמדעית > אנפילקסיס

גילויו את האנפילקסיס זיכתה אותו בפרס נובל בשנת 1913. אנפילקסיס היה המושג שהמציא רישה בשנת 1902 ככינוי לתגובה, לפעמים קטלנית, של הפרט, שעבר סנסיטיזציה על ידי הזרקה בשריר של קולואיד או חלבון או רעלן מסוים, להזרקה שנייה במנה קטנה של אותו חומר.
האנפילאקסיס בפרט והיווצרות נוגדנים בכלל תוארו על ידי רישה כ"זיכרון הומורלי של כל ההזרקות ושל כל הזיהומים הקודמים".
התגלית אירעה בעת קרוז מדעי לאיים האזורים, במימון הנסיך אלבר של מונקו, כשיחד עם פול פורטייה, הזריק רישה תמצית זרועות של שלפוחן מצוי לכלב. כתוצאה של זריקה ראשונה זו לא קרה כלום. לעומת זאת זריקה שנייה הייתה קטלנית. תוצאה זו נוצרה עקב סנסיטיזציה לאותו חומר בעקבות הזריקה הראשונה. האנפילקסיס היא חלק מתהליך חיסוני.
מאוחר יותר הוכיח גם קיומן של תופעות אנפילקסיס פאסיבי ואנפילקסיס in vitro. הסתבר לו כי הזריקה של חומר חלבוני משנה עמוקות ולתמיד את ההרכב הכימי של נוזלי הגוף.
מחקר זה עזר להבנת רגישויות-היתר האימונולוגיות ומחלות כמו קדחת השחת, אסתמה ותגובות אלרגיות אחרות לחמרים זרים והסביר תופעות של הרעלה ומוות פתאומי שקודם היו בלתי מובנות .
כבר בשנת 1913 נכתבו בסוגיית האנפילקסיס מעל 4,000 תזכירים. רוב מחקריו של רישה בתחום האנפילקסיס פורסמו בביטאון "Travaux du Laboratoire de la Faculté de Médicine de Paris (הוצאת Alcan בפריז, 6 כרכים בשנים 1890–1911).
ביוגרפיה > פעילותו האקדמית והמדעית > מחקרים אחרים

הבולטים מבין מחקריו האחרים הם:
1878 - Suc Gastrique chez l'Homme et chez les Animaux (מיץ הקיבה אצל האדם ואצל בעלי חיים)
1881 - Leçons sur les Muscles et les Nerfs (שיעורים על השרירים והעצבים)
בתחום חקר השרירים והעצבים פרסם רישה בשנת 1879 שני מאמרים על הפיזיולוגיה של השרירים והעצבים אצל סרטנים. תוך כדי ניסוייו על התחושה והשרירים במעבדתו של אטיין מארה הוא גילה כי שרירי הרגליים של הסרטנים מגיבים רק לגרויים חוזרים ונשנים בקצב מסוים ושאם ממשיכים בגרוי היקפם של כיווצי השרירים גדל, תופעה שהוא כינה addition latente (באנגלית latent summation חיבור לטנטי, או יותר מדויק- חיבור של השפעות לטנטיות).
אחרי שהתנסה בהיפנוזה וחקר במחלקות בתי החולים תופעות כמו סהרוריות, הזיות מושרות, אנסתזיה עם פיצול אישיות וכו', בשנת 1884 חיבר רישה Essai de Psychologie Générale - (מסה לפסיכולוגיה כללית). ב-1885 הקים עם שארקו, פייר ז'אנה ותאודול ריבו את החברה הצרפתית לפסיכולוגיה פיזיולוגית. ב-1889 היה למזכיר הכללי של הקונגרס הראשון לפסיכולוגיה הפיזיולוגית, לצידו של שארקו שהיה יושב ראש.
עם מוריס אנריו (Hanriot) גילה את כלורלוז, תכשיר נוגד כאבים שהיה בשימוש ברפואה הווטרינרית.
ב-1914 נבחר כחבר באקדמיה הצרפתית למדעים.
רישה היה גם בונה חופשי וחבר בלשכת "קוסמוס" של הבונים החופשים בפריז.
ביוגרפיה > בזמנו הפנוי

פרט לפעילותו המדעית התעניין רישה בפוליטיקה ובספיריטואליזם, בפסיכולוגיה, בפילוסופיה וסוציולוגיה, מימי לימודי הרפואה כתב מחזות, משלים ושירים בסגנון עתיק.
ביוגרפיה > בזמנו הפנוי > למען דרייפוס

בפרשת דרייפוס ראה רישה דוגמה לעוות משפטי. הוא תמך בעמדתו של הסופר אמיל זולה שניהל מאבק למען זיכויו של אלפרד דרייפוס.
ביוגרפיה > בזמנו הפנוי > אאוגניקה ותורת הגזעים

כמו רופאים וביולוגים רבים בתקופתו האמין רישה ב"היגיינה של הגזע" ונמנה עם חסידי האאוגניקה. לפי אידאולוגיה זו תמך בעיקור ובאיסור הנישואים אצל בעלי פיגור שכלי ועידוד ילודה אצל אנשים מחוננים. כפי שציין הפסיכולוג גוסטב יהודה (Jahoda) האמין רישה גם באי שוויון הגזעים, למשל ב"נחיתות" השחורים,
השקפות מסוג זה באו לידי ביטוי בספרו "La Sélection Humaine ("ברירת המין האנושי") משנת 1919
ביוגרפיה > בזמנו הפנוי > פציפיזם

בימי מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870 הקדים רישה את צו הגיוס כדי להילחם למען הגנת ארצו. בהמשך ביטא רעיונות פציפיסטים. הוא ראה בפציפיזם סוג של אאוגניקה, אמצעי לשמירת הפוטנציאל העצום הטמון בבני אדם והעלול להיהרס במלחמות.
בשנת 1902 עמד רישה בראש משלחת פציפיסטית צרפתית קבועה כשהמזכיר הכללית שלה היה לוסיין לה פואייה.
פריצת מלחמת העולם הראשונה ב-1914 קוממה אותו.
כתב מספר מסות נגד המלחמה ולמען השלום, אחד מהם נקרא Coupables "האשמים" (1916).
"המלחמה שפרצה ב-1 באוגוסט 1914, כתב רישה בשנת 1916, כבר הביאה 5 מיליון הרוגים, 12 מיליון פצועים, שהפכו ברובם לנכים. כ-17 מיליון בני אדם שהיו האליטה של הנוער האירופי, היפים ביותר, האמיצים ביותר. שני מיליון אזרחים, נשים, טף, זקנים, נספו ממחסור ורעב... למשך שנתיים אף תושב באירופה לא העז לחייך... זהו יבול הפשע העצום הזה. קיימים אשמים?"
הציע במקום השימוש במלחמות שבני הפלוגתא יפנו לבית דין לבוררות בינלאומי. סבר שאחד הפתרונות הוא חקיקה משותפת אירופית. בסיכום לספרו שצוטט קודם, בעמוד 265 כתב:
די לשפיכת הדם, די לדמעות, די למכאוב...על כל מדינה ריבונית להיכנע בפני ריבונות עליונה, היא זו של המשפט"
.
בעיצומה של המלחמה, בגיל 66 ערך סיור באיטליה, וברומניה, מדינות "אחיות לטיניות", וברוסיה, שבה היו לו תלמידים רבים, כדי לעודד את המאמצים לוותר על מנהג המלחמה. בשובו לצרפת ביקר ביחידות צבאיות וחקר את תופעת ההלם הנפשי אחרי הפגזות.
בבית החולים הצבאי בלה קוט סנט אנדרה במחוז איזר יישם את שיטת הזומותרפיה (שימוש באכילת בשר נא) אצל חיילים שלקו בשחפת.
ביוגרפיה > בזמנו הפנוי > אחד מחלוצי התעופה

בעקבות ניסוייו של מארה על מעוף הצפורים, התחיל רישה להתעניין בתעופה. בסביבות 1895 כידיד של משפחת ברגה, שניהלה מפעל עצמאי לאלקטרוטכניקה בעיר דואה, התחיל רישה לעורר את עניין בני המשפחה, האחים ז'אק ולואי ברגה, בבניית אווירונים. הם אכן פיתחו מאוחר יותר כלי טיס נשלט עם המראה אנכית ומונע במנוע בנזין חזק (45–50 כוח סוס) מסוג "אנטואנט" V8, שהיווה פריצת דרך באותו זמן. בשנת 1907 הצליחו לבנות אוטוג'ירו שהיה אחד המטוסים הניסויים הראשונים שהצליחו להתרומם מעל האדמה בכוחות עצמם. האווירון הניסויי שתוכנן ונבנה על ידי האחים לואי וז'אק ברגה (Breguet) בשיתוף פעולה עם רישה נודע כ "ז'ירופלן ע"ש ברגה-רישה" (Breguet-Richet Gyroplane) ונוסה במגרשים הסמוכים למפעל של משפחת ברגה. ב-24 באוגוסט או אולי ב-19 בספטמבר, לפי מחברים שונים, הוא התעלה לראשונה לגובה של 50 סנטימטר. הז'ירולפן הצליח לאחר מכן להתרומם לגובה של 1.52 מטר ב-29 בספטמבר 1907. לואי ברגה ורישה הציגו אותו בפני האקדמיה למדעים וב-1908 הקימו ביחד חברה לבניית כלי טיס. הז'ירופנים ברגה-רישה נחשבים בין מבשרי המסוקים.
ביוגרפיה > חייו הפרטיים

שארל רישה היה נשוי משנת 1877 לאמלי אוברי. לזוג נולדו חמישה בנים - ז'ורז', ז'אק, שארל, אלבר ואלפרד - ושתי בנות - לואיז, אחרי הנישואים לואיז לנה (Lesné) ואדל, אחרי נישואיה אדל לה בר (le Ber).
שארל רישה הבן היה לימים, בדומה לאביו, פרופסור בפקולטה לרפואה בפריז וכך גם בנו - גבריאל רישה.
בימי הכיבוש הנאצי בצרפת נשלח שארל רישה הבן למחנה הריכוז בוכנוואלד. גבריאל רישה (2014-1916) היה נפרולוג וחבר באקדמיה הצרפתית לרפואה.
רישה אהב לשחק שחמט, ברידג', Boules ואף המציא גרסה חדשה של משחק הקלפים "ויסט" שהוא קרא לה "גובפיש".
שארל רישה הלך לעולמו ב-4 בדצמבר 1935 בפריז.
ספרים

1895-1912 - ערך לקסיקון לפיזיולוגיה (Dictionnaire de Physiologie)ב-9 כרכים.
1933 Souvenirs d'un Physiologiste (זכרונותיו של פיזיולוג)
פרסים ואותות הוקרה

1898 - חבר באקדמיה לרפואה בצרפת
1913 - פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה
1914 - חבר באקדמיה הצרפתית למדעים
1926 - הצלב של אות לגיון הכבוד של צרפת
ציטוטים

הסקרנות היא החובה הראשונה של כל מדען
(מתוך "זיכרונות של פיזיולוג")
לקריאה נוספת

K.Munson Helicopters and Other Motorcrafts Since 1907 1968
1969 C.Gablehouse Helicopters and Autogiros,
1984 -G.Apostolo The Illustrated Encyclopedia of Helicopters ,
K.Wiese et al.Frontiers in Crustacean Neurobiology, Springer Basel AG 1990, ,
תחנת האוטובוסים שערי דרום במוסקבה

| --- | --- |

 תקופת הפעילות:  6 באפריל 2015 – הווה (9 שנים)
 מיקום:  מוסקבה
 שירות אוטובוסים:  לכל דרום רוסיה וליעדים במזרח אירופה
 קואורדינטות:  55°37′18″N 37°47′11″E﻿ / ﻿55.6217°N 37.7863°E﻿ / 55.6217; 37.7863
 http://busterminal.ru
  (למפת מוסקבה מוגדלת) תחנת "שערי דרום"(למפת מוסקבה רגילה) תחנת "שערי דרום"
 
תחנת האוטובוסים "שערי דרום" במוסקבה (ברוסית: Московский автобусный вокзал Южные ворота) היא תחנת אוטובוסים מרכזית הממוקמת במרחק 19 ק"מ מכביש הטבעת של מוסקבה, סמוך למתחם מרכז מסחרי באותו שם בדרום העיר מוסקבה. התחנה משרתת בעיקר קווי אוטובוס בינלאומיים, נחשבת לתחנת האוטובוסים הגדולה ביותר במוסקבה (1,700 מ"ר), וממוקמת במתחם המרכז המסחרי "שערי דרום". נמצאת בבעלות חברת התחבורה "מוסגורטרנס" (ברוסית: Мосгортранс) ומופעלת על ידה.
התחנה משרתת קווי אוטובוס לדרום רוסיה ומדי יום יוצאים ממנה 200 קווי אוטובוס ומדי יום עוברים בה כ-4,000 נוסעים וכ-1.5 מיליון איש בשנה. מבנה התחנה המודרני נחנך באפריל 2015 לאחר בניה שנמשכה מיוני 2013 ועד נובמבר 2014 מכספי משקיעים פרטיים. המבנה כולל חניה לאוטובוסים, 10 מסופי הורדה והעלאת נוסעים, 4 עמדות בידוק, אולם המתנה המיועד ל-160 איש, 7 עמדות הכרטיסים ובמתחם גם בתי קפה והתחנה נגישה לנכים.
התחנה נחנכה ב-6 באפריל 2015, והיא נמצאת בקילומטר ה-19 של כביש הטבעת של מוסקבה, סמוך למרכז מסחרי באותו שם ושוכן ברובע בראטייבו בדרום מוסקבה. התחנה משרתת קווי אוטובוסים לבלאקלובו, וולגוגרד, וולגודנסק, וולז'סקי, גלנדג'יק, ליפצק, רוסטוב על הדון, סורוקי, קישינב שבמולדובה, מינסק שבבלארוס, סראטוב, סברודונצק, אליסטה, סטברופול, יאלטה שבחצי האי קרים, חרקוב שבאוקראינה ודונצק שבמחוז הבדלני דונצק.
בשנים 2017–2020, התחנה שימשה זמנית כתחנת האוטובוסים המרכזית של העיר עקב סגירת תחנת האוטובוסים המרכזית של מוסקבה לצורך שיפוצים.
גלריה

אולם ההמתנה
מסופי התחנה
עמדות הבידוק בתחנה
עמדות הכרטיסים
מבנה התחנה
ראו גם

תחנת האוטובוסים שערי צפון במוסקבה
תזמורת פאדלו

| --- | --- |

 תאריך ייסוד:  1861 
 מייסד:  ז'יל פאדלופ 
 מדינה:  צרפת 
 https://www.concertspasdeloup.fr/
 
תזמורת פָּאדֶלוּ (בצרפתית:  Pasdeloup Orchestra או Orchestre des Concerts Pasdeloup) היא תזמורת סימפונית צרפתית.
היסטוריה

תזמורת פָּאדֶלוּ שז'ול פאדלו ייסד ב-1861 בשם "קונצרטים עממיים", היא תזמורת סימפונית, התזמורת הוותיקה ביותר שעודנה קיימת בפריז. הופעותיה נועדו לקהל, שלא נהג לפקוד את הקונצרטים בשעות הערב, ובהם הציגה התזמורת קונצרטים מוזלים בימי ראשון, בזירה הענקית של "קרקס החורף" בפריז. תוכנית קונצרט הפתיחה, ב-27 באוקטובר 1861, עם תזמורת שמנתה 80 נגנים, כללה את היצירות הבאות:
האוברטורה ל"אוברון" מאת ובר
הסימפוניה הפסטורלית מאת בטהובן
הקונצ'רטו לכינור מאת מנדלסון עם ז'אן אלאר
"המנון הקיסר" מאת היידן
החזרות התקיימו בימי שלישי וחמישי בקונסרבטואר של פריז ובשבתות ב"קרקס החורף" (הנגנים קיבלו 15 פרנק לקונצרט עם חזרות). המנצח הראשון היה לאנסיין, מתזמורת האופרה של פריז. הקונצרטים הראשונים כללו מוזיקה מאת ברליוז ווגנר.
המיזם נחל הצלחה רבתי ו"הקונצרטים העממיים" היו למוסד של ממש, בעל תפקיד ראשון במעלה ביצירת קהל חדש, בכך שהציג לפני המאזינים את הרפרטואר האוסטרו-גרמני ובהשפעה שהייתה לו על יצירת מוזיקה סימפונית צרפתית.
פאדלו התמיד בפעילותו עד 1884 וניסה לשווא להתחיל מחדש ב-1886 ביצירת פסטיבל, שהוקדש לסזאר פרנק (ונחל הצלחה).
פעילות התזמורת התחדשה ב-1919, בהנהגת סרז' זנדברג ובשם "תזמורת פאדלו".
מנצחים ראשיים

ז'ול פָּאדֶלוּ (1887-1861)
רנה באטון (1933-1919)
אלברט וולף (1928-1925) ו-1934–1970)
דזירה-אמיל אינגלברכט (1932-1928)
ז'ראר דבו (1990-1970)
אנדרה קאפלה היה סגן מנצח ראשי מ-1922 עד 1925. מאז 1990, אין לתזמורת מנצח ראשי קבוע והיא מנוהלת בידי ועדה; מאז 2000 יושבת בראש הוועדה הכנרת מריאן ריבייר.
פטריס פונטנארוסה הוא היועץ האמנותי הנוכחי לתזמורת, ואילו ז'אן-כריסטוף קק מפקח על התנהלות קונצרטי אופנבאך. המנצח וולפגנג דרנר מנצח בקביעות על התזמורת מדי עונה מאז 1987.
בכורות

ז'ורז' ביזה: "סימפוניית רומא", 1869 (3 פרקים בלבד) - סוויטות "הנערה מארל", מס' 1 ו-2, 1872 - Patrie overture, 1874
קאמי סן-סאנס: 1872 Le Rouet d'Omphale
אדואר לאלו: "סימפוניה ספרדית", 1875 - "מלך איס", אוברטורה, 1876
אנרי דיפארק: "לאונור", 1877
לואי אובר: "האבנרה", 1919
מוריס ראוול: "אלבוראדה דל גרסיוזו", 1919 - קברו של קופרן, 1929
דריוס מיו: Les Choéphores, גרסה קונצרטית, 1927 - קונצ'רטו לפסנתר מס' 1, 1931
ז'ורז' מיגו: סימפוניה מס' 1, 1922 - "הג'ונגל", 1932
ריימונד לושר: סימפוניה מס' 1, 1935
אלבר רוסל: סימפוניה מס' 2, 1922; סימפוניה מס' 4, 1935
מרסל לנדובסקי: "מקצבי העולם", 1941; קונצ'רטו לפסנתר מס' 1, 1942; סימפוניה מס' 1, 1949; "רשימות הלילה", 1962
ז'אן מרטינו: סימפוניה מס' 2, 1945
אנרי טומאסי: "שיר לווייטנאם", 1969
אנרי סאקה: סימפוניה מס' 4, 1971
ז'אק שרפנטייה: סימפוניה מס' 5, 1977
תזמורת צ'ייקובסקי

תזמורת צ'ייקובסקי (ברוסית:Большой симфонический оркестр имени П. И. Чайковского) -  תזמורת סימפונית רוסית, שנוסדה בשנת 1930 במוסקבה. בשמה המקורי, התזמורת הסימפונית של רדיו מוסקבה, שימשה כתזמורת הרשמית של רשת הרדיו של ברית המועצות. לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1993, שינה משרד התרבות הרוסי את שם התזמורת לאות הכרה בתפקיד המרכזי שממלאת המוזיקה של צ'ייקובסקי ברפרטואר התזמורת. 
המנהל המוזיקלי הנוכחי של התזמורת הוא ולדימיר פֶדוֹסֵיֵיב, המחזיק בתפקיד זה מאז 1974.
מנהלים מוזיקליים

ולדימיר פדוסייב (1974 - )
גנאדי רוז'דסטוונסקי (1961-1974)
אלכסנדר גאוק (1953-1961)
ניקולאי גולובאנוב (1937-1953)
אלכסנדר אורלוב - (1930-1937)
רשימת הקלטות > התזמורת הסימפונית של רדיו מוסקבה

פיין: מוזיקה סימפונית של אירווינג פיין דלוס DE 3139
גוסטב מאהלר: הסימפוניה התשיעית ברה מז'ור  BIS BIS-CD-632 Orchestral
מחזור צ'ייקובסקי (מארז בן 6 תקליטורים)  (NTSC) Arthaus Musik 102119 Classical Concert
צ'ייקובסקי: הסימפוניה הראשונה / וריאציות רוקוקו (מחזור צ'ייקובסקי, אלבום 1) (NTSC) Arthaus Musik 102121 Classical Concert
צ'ייקובסקי: הסימפוניה השנייה / "יבגני אונייגין" (קטעים) (מחזור צ'ייקובסקי, אלבום 2)  (NTSC) Arthaus Musik 102123 Classical Concert
צ'ייקובסקי: הסימפוניה השלישית / אגם הברבורים (קטעים) (מחזור צ'ייקובסקי, אלבום 3) (NTSC) Arthaus Musik 102125 Classical Concert
צ'ייקובסקי: הסימפוניה הרביעית / הקונצ'רטו לכינור (מחזור צ'ייקובסקי, אלבום 4) (NTSC) Arthaus Musik 102127 Classical Concert
צ'ייקובסקי: הסימפוניה החמישית / הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 (מחזור צ'ייקובסקי, אלבום 5))  (NTSC) Arthaus Musik 102129 Classical Concert
צ'ייקובסקי: הסימפוניה השישית / הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 (מחזור צ'ייקובסקי, אלבום 6) (NTSC) Arthaus Musik 102131 Classical Concert