stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוטו דה פה
רקע > מסע הצלב האלביגנזי

במאות ה-12 וה-13 התפשטה במערב אירופה, בעיקר בדרום צרפת וצפון איטליה של היום, כת דתית שאוהדיה נודעו כ"קתרים". בצרפת הם כונו "אלביגנזים" על שם אחד ממרכזיהם, העיר אלבי. טיבה של אמונתם אינו ברור כל צרכו והידע על אודותיו מסתמך בעיקר על רשומות הכנסייה. לפי הידוע, הם אחזו בתאולוגיה דואליסטית שבידלה בין בורא מיטיב שהיה מזוהה עם הרוח ובין בורא רע שהיה קשור בעולם החומר. ב-1179 התכנסה ברומא ועידת לטראנו השלישית; האפיפיור אלכסנדר השלישי ו-302 הבישופים הנוכחים הכריזו נידוי גמור על הקתרים ועל כל המשתף פעולה עמם. ב-1198, כשנבחר האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, החליט לחסל את המינות הקתרית ופעל לשם כך בדרכים רבות ומגוונות, פעילות זו זכתה לשם הקוד "עסקי השלום והאמונה" (negotium pacis et fidei). המטיף הנודע של התקופה, דומיניקוס הקדוש, שהציע לאפיפיור להקים מסדר של אחים מטיפים, שיהיו משכילים יותר ובקיאים יותר, כדי שיוכלו להתמודד עם הקתרים. ההצעה הזאת הובילה בסופו של דבר, כעבור שנים, להקמת מסדר המטיפים, הידוע בשם המסדר הדומיניקני, שבהמשך היה המסדר שהפעיל את האינקוויזיציה הספרדית.
למשנת 1209 עד לשנת 1229 התחולל מסע צלב עקוב מדם כנגד הקתרים ותושבי חבל לנגדוק. להשלמת הדיכוי של המינות הקתרית הוקמה בנובמבר 1229, בטולוז, אינקוויזיציה. האפיפיור גרגוריוס התשיעי נתן לאינקוויזיציה סמכויות רחבות ביותר והיא התחילה ב-1233 מסע חסר רחמים נגד אחרוני הקתרים, שבמהלכו הקתרים שנחשפו הועלו על המוקד ואפילו הוצאו גופות מקברן, כדי לשרוף אותן על המוקד. כוהני דת קתרים לא התכחשו לדתם והלכו אל מותם כשנתפסו, לעומתם המאמינים מהשורה (קרדנטס), שהתכחשו לאמונתם, חייהם ניתנו להם, אך נענשו בין היתר בכך שהורחקו, לפחות לזמן מה מהקתולים ועל החלק החיצוני של בגדיהם אולצו לתפור צלב צהוב. 1243 צרו הצלבנים על מצודת מונסגור בהרי הפירנאים. במחוז טולוז, לאחר מצור ארוך נפלה המצודה ו-205 קתרים הובלו אל "שדה הנשרפים" ונשרפו כולם חיים על המוקד. האינקוויזיטור הידוע, ברנרדו גי הדומיניקני, היה ראש האינקוויזיציה בטולוז החל מ-1307 ובמשך 15 שנה דן כ-900 כופרים, על פי הרישומים, אחרון הפרפקטה הקתרי הועלה על המוקד ב-1321.
רקע > האינקויזיציה הספרדית

עד תחילת המאה ה-12 התקיים ברוב חצי האי האיברי שלטון מוסלמי. שלטון זה היה בדרך כלל סובלני כלפי המיעוט היהודי הגדול בספרד. בתקופה זו היה בחצי האי האיברי הריכוז הגדול ביותר של יהודים ביבשת אירופה. היהודים השתלבו בכל רובדי החברה הספרדית הנוצרית. תקופה זו כונתה "תור הזהב של יהדות ספרד".
השינוי ביחס ליהודים התחולל במקביל להשלמת הרקונקיסטה, הכיבוש-מחדש הנוצרי של ספרד מידי המוסלמים. התהליך נמשך מאות שנים, בד בבד עם עלייתן של תנועות קנאיות יותר בקרב המוסלמים. במהלך המאה ה-14 והמאה ה-15 חזרה ספרד כולה לשלטון נוצרי חוץ מממלכת גרנדה. ב-1391 הביא המצב החדש לגל של פרעות - גזירות קנ"א - בקהילות שונות ברחבי ספרד. כמחצית מיהודי ספרד המירו את דתם, ואז החלה התופעה של קהילות מומרים, או אנוסים, במספרים גדולים, שיצרו יחידה חברתית מובחנת של "נוצרים חדשים", שעוררה חשש מתמיד אצל הכנסייה, וכן את קנאת "הנוצרים המקוריים", ה"אמיתים".
בין 1411–1412 עבר בערי קסטיליה נזיר דומיניקני, ויסנט פרר, שהטיף להמרת דתם של היהודים. בשנת 1415 בשל התקפות חוזרות ומתמשכות על יהודים, כ-50,000 נוספים המירו את דתם. ב-31 במרץ 1492 פורסם צו אלהמברה שנחתם בידי פרדיננד השני מלך אראגון ואשתו, המלכה איזבלה הראשונה מקסטיליה, (ג' בניסן הרנ"ב), ופורסם ב-29 באפריל. הצו אסר בחוק ישיבת יהודים בקסטיליה ואראגון, כשהוצבה בפניהם הברירה להתנצר או להיות מגורשים מספרד. לאחר התנצרות המונית זו היו בספרד מאות אלפי "נוצרים חדשים" או "מראנוס", אשר נוספו לצאצאי יהודים שהתנצרו עוד במאה הקודמת אחרי גזירות קנ"א. אותם "נוצרים חדשים" לא נטמעו בחברה הספרדית הכללית, שהוסיפה לנהוג בהם בחשד. רבים מהמומרים הוסיפו לקיים את יהדותם בסתר. במקביל לגירוש היהודים פעלו השלטונות גם לדחיקת המוסלמים מספרד. לאחר סדרה של גירושי מוסלמים מאזור גרנדה הוציאה ממלכת קסטיליה בשנת 1502 צו מלכותי המורה למוסלמים בממלכות להתנצר או לעזוב, ובעקבותיו בחרו רבים מהמוסלמים להתנצר לפחות למראית עין.
עם סיום הרקונקיסטה, גירוש היהודים מספרד וגירוש המוסלמים ממנה, ובהמשך, לאחר הטבלת יהודי פורטוגל לנצרות בכפייה, היו ספרד ופורטוגל בראשית המאה ה-16, נוצריות לחלוטין דה יורה. עם זאת, צאצאי יהודים ומוסלמים שהמירו את דתם לנצרות, בין אם בכנות מלאה או אם בכוח החרב לא התקבלו באופן מלא בחברה הנוצרית. מלבד סיבות חברתיות וכלכליות, נטען כלפי המומרים וצאצאיהם כי הם אינם נוצרים נאמנים וכי הם ממשיכים לקיים את דתם הקודמת בסתר (בהקשר היהודי ומנקודת המבט היהודית: אנוסים). אולם, החלוקה בין "נוצרים חדשים" ו"נוצרים ישנים" לא נסובה סביב שאלת האדיקות הדתית, אלא סביב מוצא. לאור זאת נחקקו טוהר הדם (בספרדית: Limpieza de sangre, "לִימְפְּיֵסָה דֶה סַנְגְרֶה"; בפורטוגזית: Limpeza de sangue) במטרה להדק את הפיקוח על האנוסים.
ב-1 בנובמבר 1478, פרדיננד השני מאראגון ואיזבלה הראשונה מקסטיליה קיבלו אישור מהאפיפיור סיקסטוס הרביעי למנות אינקוויזיטורים בכל השטחים שתחת שלטונם. לאחר שקיבלו אישור מהאפיפיור לערוך אינקוויזיציות, החלו המלכים לפתח את המערכת הבירוקרטית שהייתה הבסיס לאינקוויזיציה הספרדית שהייתה להלכה זרוע של הכנסייה הקתולית אך למעשה קיבלה את הסמכות וההוראות מהכתר הספרדי. הקורבנות היו לרוב יהודים אנוסים שהואשמו בכך שהמשיכו לקיים בסתר את מצוות היהדות, אך גם מוסלמים מומרים, לאחר מכן הורחבה הפעילות גם כנגד אנשים שהואשמו בכישוף, ביגמיסטים, נואפים והומוסקסואלים ובהמשך קלוויניסטים ולותרנים.
היסטוריה

האינקוויזיציה החדשה החלה את פעילותה בערי הבירה של המחוזות של ממלכת אראגון, ובכמה מערי דרום ומרכז קסטיליה, מספר שנים לפני ההחלטה הסופית לגרש את היהודים. בשתים עשרה השנים הופעלו אמצעים אכזריים כנגד מומרים-אנוסים ויהודים כאחד. סבלו רבים ברחו מחוץ לגבולות ספרד בלי בהכרח
מתכוון בכך לערוק מהאמונה הקתולית. פליטים מציגים הבטחות-
בעיקר בין הנידונים בשנים הראשונות. הנתונים, מצביעים בבירור על מי שהיה על הכוונת של האינקוויזיציה: 99.3 אחוז מהנאשמים שהובאו בפני בית הדין של האינקוויזיציה בברצלונה בין השנים 1488 ו-1505, ו-91.6 אחוז מהנאשמים שהובאו בפני בית המשפט של האינקוויזיציה בוולנסיה בין השנים 1484 ו-1530, היו אנוסים ומומרים ממוצא יהודי. מספרים אלו הם חד משמעים בקביעה כי הסיבה להקמת האינקוויזיציה והעיסוק העיקרי שלה בעשורים הראשונים לפעילותה היה סוג אחד של מה שהכנסייה הקתולית ראתה כסטייה דתית: הקיום הסודי של טקסים יהודיים או חיים לצד סממנים יהודיים. מה שהתחזה להיות דאגה לקיום מצוות הדת הקתולית היה למעשה רדיפה אנטישמית.
מחקרים אחרים מצביעים על הרצון לסלק אנוסים ומומרים מהחיים הציבוריים בספרד רבתי כסיבה הראשונית להקמת האינקוויזיציה, פעילותה האגרסיבית לסילוק היהודים והאנוסים מספרד ומהחיים בה וכסיבה העיקרית לביצוע טקסי האוטו דה פה. על פי ניתוח זה הדת לא הייתה הכוח המניע אלא מניע כספי גרידא - הכתר הספרדי באמצעות האינקוויזיציה התעשר מההכנסות שהופקו מהחרמת נכסים וגם מתשלומי כופר שאנוסים שילמו על מנת שלא לעמוד מול בית הדין של האינקוויזיציה כאשר האוטו דה פה הייתה הדרך להרתיע ולהפחיד את האנוסים לכלל צייתנות ונכונות לשלם במזמן על מנת להסיר את הסכנה ולו מרומזת מעל ראשיהם.
היסטוריה > אוטו דה פה בעולם החדש

הגילוי והכיבוש של "העולם החדש" דהיינו יבשת אמריקה סיפקו בתחילה מקום מקלט עבור נרדפי האינקוויזיציה, עם זאת הרווחה הייתה זמנית בלבד אך על פי שהאינקוויזיציה לא הוקמה רשמית במקסיקו עד 1571, הקורבן הראשון של הוצאה להורג של אדם מצאצאי האנוסים בעולם החדש היה הרנן אלונסו שנשרף בשנת 1528. כל כך משמעותית הייתה הנוכחות של אנוסים או "קונברסוס" (ספרדית: Conversos) בעולם החדש שהאינקוויזיטור דווח לממונים עליו:
"אני מעיד לכבודכם... שבעיר לימה וכל הממלכה יש הרבה מאוד בהרבה מאוד קונברסוס ובנים ונכדים של מי שהוכרזו על יד האינקוויזיציה כמי שחטאו" בשנת 1574 נערך האוטו דה פה הראשון, ובין 1574 ל-1593 נערכו 9 טקסים נוספים האוטו דה פה שנערך ב-8 בדצמבר 1596 כלל 60 חוזרים בתשובה. האוטו דה פה של 25 במרץ 1602, כלל יותר מ-100 נאשמים. בשנת 1608. בשנת 1646 הופיעו 71 נאשמים רובם בעוון היותם מי שמסתירים את יהדותם. שני טקסים נוספים נערכו ב-1648 וב-1649. בתי דין של אינקוויזיציה הוקמו בלימה ובקרטחנה. אחד מהקורבנות הראשונים בלימה בסביבות שנת 1581 היה רופא חואן אלווארז הוא יחד עם אשתו, ילדיו ואביו, הוצא להורג באשמה של היותם יהודים. אוטו דה פה נערך בלימה ב-23 בינואר 1639 עם 63 נאשמים בהיותם יהודים ו 11 הוצאו להורג בגין אשמה זן. בסך הכל, נערכו 129 טקסי אוטו דה פה במושבות הספרדיות בעולם חדש ובהם הופיעו אלפי תיקים שנשפטו על פשעים שונים. שני בתי הדין בוטלו בשנת 1820.
דירקטוריום אינקוויסיטורום

הדירקטוריום אינקוויסיטורום (לטינית: Directorium Inquisitorum) הוא ספר הדרכה, ספר נהלים ופרוצדורות המכסים את היקף עבודתה של האינקוויזיציה ולאחר פרסומו במחצית השנייה של המאה ה-14 הפך ל"אורים ותומים" לאינקוויזיציות הספרדית, הפורטוגזית ושאר בתי הדין של הכנסייה הקתולית. הספר הוא פרי עבודתו המתמשכת של הנזיר הדומיניקני ניקולס אימריך (Nicholas Eymerich), שנכתבה בלטינית ומורכבת מכ-800 עמודים, שאותם חיבר כבר ב-1376. אימריך כתב חיבור מוקדם יותר על כישוף, אולי כבר ב-1359, שאותו עבד מחדש בהרחבה. לתוך הדירקטוריום אינקווסיטורום. בחיבור הספר השתמש אימריך בטקסטים ממשפטים שערכה הכנסייה כנגד נאשמים בכישוף, וטקסטים שנכתבו בעקבות מסע הצלב האלביגנזי מערכה שיזמה הכנסייה הקתולית בין 1209 ל-1229 כדי לשרש את המינות הקתרית.
הנזיר הדומיניקני ניקולס אימריץ' מונה לאינקוויזיטור הכללי של אראגון בשנת 1357 ולאחר מכן בשנת 1362. הוא מצא לעיתים קרובות שחקירותיו חסומות על ידי בית המשפט האזרחי או מוסדות הכנסייה על רקע ההתנגשות בין פעילות האינקוויזיציה ובעיקר העינויים וההוצאות להורג שלכאורה עמדו בסתירה לדוגמה של הכנסייה.
בעת אחת מהגלויות שלו בעת ששהה בחצר האפיפיור של האפיפיור גרגוריוס ה-11 באביניון. שם הוא כתב את ה-Directorium Inquisitorum. ספר זה נערך מחדש עם תוספות משמעותיות על ידי הקנוניסט הספרדי פרנסיס פניה בשנת 1578. הספר תבסס על כתבים קודמים של אינקוויזיטורים ועסק בנושאים בהם עסקה האינקוויזיציה הכנסייתית: הגדרות של סוגים שונים של כפירה, דיון בשאלות של סמכות שיפוט והליך משפט תקין ודיני העונשין הספר שימש כמדריך לאינקוויזיטורים, ונתן עצות מעשיות כיצד לנהל בירורים. אימריך תיאר גם אמצעים להוצאת וידוי שכללו מניפולציה פסיכולוגית פרימיטיבית וכן עינויים מוחלטים. בנוגע לעינויים, אמר אימריך, "Quaestiones sunt fallaces et inefficaces" כלומר, "עינויים הם מטעים ולא יעילים". עם זאת, אימריך היה האינקוויזיטור הראשון שעקף את האיסור של הכנסייה על עינויים של נושא פעמיים. הוא פירש את ההנחיה באופן ליברלי מאוד, והתיר מקרה נפרד של עינויים עבור אישום נפרד של כפירה.
הדירקטוריום אינקוויסיטורום הפך לספר ההליכים ששימש את האינקוויזיציה הספרדית עד למאה השבע-עשרה. הוא יצא במהדורות רבות, כולל הרצה בברצלונה ב-1503 ואחת ברומא ב-1578.
ראו גם

מדורת ההבלים
שריפת ספרים
לקריאה נוספת

חיים שנהב פרשת לופז: עלייתו ונפילתו של רופא המלכה היהודי. הוצאת כתר 2003
עליזה מיוחס ג׳יניאו (עורכת) יהודים אנוסים ו׳נוצרים חדשים׳ בספרד ספריית ״אוניברסיטה משודרת״ משרד הביטחון, 1999
יום טוב עסיס יהדות פורטוגל במוקד: מחקרים על יהודים ויהודים-בסתר. מגנס - היסטוריה של עם ישראל הוצאת ספרים עʺש יʺל מגנס, האוניברסיטה העברית, 2009
ברוך מגד בין נצרות ליהדות: דרכם ביהדות של אנוסי ספרד החדשה במאה הט״ז כרמל, 2009
אורה ליאור בין יהודים לנוצרים: יהודים ונוצרים במערב אירופה עד ראשית העת החדשה, כרך 5. הוצאת האוניברסיטה הפתוחה 1993
אהרון מירסקי (עורך) גלות אחר גולה: מחקרים בתולדות עם ישראל מוגשים לפרופסור חיים ביינארט למלאות לו שבעים שנה. מכון בן־צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, יד יצחק בן־צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים, 1988
Lea, Henry Charles, 1825-1909: A History of the Inquisition of Spain (original edition, 4 volumes; Macmillan, 1906-1907) כל הספרים ניתנים להורדה וקריאה. למרות גילו המופלג של המחקר הוא עדיין נחשב לבסיס למחקר המודרני ומצוטט בהרחבה גם במחקרים שיצאו במאה ה 21.
Joseph Pérez The Spanish Inquisition: A History translated by Janet Lloyd Yale University Press, 2005
John Wiley & Sons, 2008 Helen Rawlings The Spanish Inquisition Historical Association Studies
Joseph Pérez The Spanish Inquisition: A History translated by Janet Lloyd Profile Books Limited, 2006
Henry Kamen The Spanish Inquisition: A Historical Revision Yale University Press, 1998
(1990) Monter, William. Frontiers of Heresy. The Spanish Inquisition from the Basque Land to Sicily. Cambridge University Press
שרה קרטר

| --- | --- |

שרה קרטר, 2013
 לידה:  30 באוקטובר 1980 (בת 44) טורונטו, קנדה 
 מדינה:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-2000
 עיסוק:  מוזיקאית, שחקנית
 מקום לימודים:  האוניברסיטה המטרופולינית של טורונטו
 בן זוג:  קווין בארת
 מספר צאצאים:  1
 פרופיל ב-IMDb
 
שרה קרטר (באנגלית: Sarah Carter; נולדה ב-30 באוקטובר 1980) היא  שחקנית ומוזיקאית קנדית המוכרת בעיקר בשל תפקידה כמרגרט מיי בדרמת המדע הבדיוני הפוסט אפוקליפטית "השמיים נופלים" (2011–2015) של ערוץ TNT.
ביוגרפיה

קרטר נולדה בטורונטו, אונטריו וגדלה בויניפג, מניטובה. בצעירותה היא למדה בבלט המלכותי של ויניפג (אנ'). קרטר הייתה גם חברה בקבוצת דיבייט שהייתה לאחד משלושת הקבוצות הציבוריות המובילים בעולם. היא התחרתה במדינות שונות כולל אוסטריה, אנגליה וארגנטינה.
לאחר שסיימה את התיכון, עברה קרטר לנשאטל, שווייץ, שם למדה אמנויות יפות במשך שנה אחת. לאחר מכן היא למדה בחוג לתיאטרון באוניברסיטה המטרופולינית של טורונטו. מאוחר יותר, קרטר לקחה חופש ממשחק, בילתה בהודו ובקובה, שם עבדה בבית יתומים.
ב-19 ביוני 2011, קרטר ועוד שלושים וארבעה אנשים טיפסו על הר שסטה כדי לגייס כסף עבור ארגון "Breast Cancer Fund" המסייע לחולים בסרטן השד, שעבורה היא פועלת.
בשנת 2014 קרטר נישאה לקווין בארת'. יש להם בת שנולדה ב-2017.
קריירה > מוזיקה

בדצמבר 2009 הוציאה קרטר אלבום סולו בשם "Before Three".
ב-2010 נוסדה להקת "SanguinDrake" שקרטר חברה בה כזמרת. ב-12 במאי 2012 הוציאה הלהקה אלבום בשם "Pretty Tricks".
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2001 | אדון המשאלות 3: מעבר לשערי הגיהנום (אנ') | מליסה בל |  |
| 2002 | K-9: P.I. | בייבי |  |
| 2003 | יעד סופי 2 | שיינה גורדון |  |
| 2004 | חוף מבטחים (אנ') | שאנל |  |
| 2005 | Berkeley | אליס |  |
| 2006 | חי או מת (אנ') | הלנה דאגלס |  |
| 2006 | מלכת הקולג' (אנ') | קריסטן האס |  |
| 2007 | Skinwalkers | קתרין |  |
| 2007 | Killing Zelda Sparks | זלדה ספארקס |  |
| 2008 | Freakdog | קים |  |
| 2009 | Misconceptions | לוסי דקסטר |  |
| 2012 | לא תשכח | דיאנה |  |
| 2012 | Tripping Tommy | מגי |  |
| 2014 | Guardian | פקיטה |  |
| 2016 | The Guru and The Gypsy | מגי טרנר |  |
| 2019 | Business Ethics | ורוניקה |  |
| 2020 | Pearl | הלן |  |
| 2022 | In Her Name | אמא | גם במאית, תסריטאית ומפיקה בפועל |
| TBA | A Pity | הבת | גם מפיקה |
| TBA | Nosferatu | הלן |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2000 | Cold Squad | ליבי לוגאן | פרק: "Root Cause" |
| 2001 | The Immortal | אלי | פרק: "The Good Squire" |
| 2001 | Mindstorm | רייאנה ארמיטייג' | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2001 | Trapped | קלייר ת'ורנסן | סרט טלוויזיה של USA |
| 2001 | Wolf Lake | בריאנה | פרק: "The Changing" |
| 2001 | מלאך שחור | קטרינה | פרק: "Boo" |
| 2000–2001 | Los Luchadores | מריה ולנטיין | תפקיד ראשי; 16 פרקים |
| 2002 | סטודנט חופשי | אייבי | פרק: "The Perfect Date" |
| 2002 | The Sausage Factory | ולרי | פרק: "Hang Ups" |
| 2003 | Black Sash | אלי בנט | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
| 2003 | אזור הדמדומים (אנ') | אמבר | פרק: "Sunrise" |
| 2003 | A Date with Darkness: The Trial and Capture of Andrew Luster | שרה | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2004–2005 | סמולוויל | אליסיה בייקר | 3 פרקים |
| 2005 | בוסטון ליגל | טרייסי גרין | פרק: "It Girls and Beyond" |
| 2005 | הפמליה | קאסי | פרק: "The Sundance Kids" |
| 2005 | מספ7ים | נאדין הודג'ס | 3 פרקים |
| 2006–2008 | שארק (אנ') | מדליין פו | תפקיד ראשי (2 עונות); 38 פרקים |
| 2008 | Confessions of a Go-Go Girl | אנג'לה לוקאס | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2008 | כסף, דארלינג (אנ') | וורן דארסי | 2 פרקים |
| 2009 | CSI: ניו יורק | היילין בקאל | 3 פרקים |
| 2009 | הגומל (אנ') | ליז | פרק: "Standing Eight" |
| 2010 | צווארון לבן | פירס | פרק: "Home Invasion" |
| 2011 | Salem Falls | אדי פיבודי | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2011–2015 | השמיים נופלים | מרגרט "מגי" מיי | תפקיד ראשי (5 עונות); 50 פרקים |
| 2013 | The Toyman Killer | קייט קוביץ' | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2014 | One Starry Christmas | הולי ג'נסן | סרט טלוויזיה של הולמרק |
| 2014 | Buried Secrets | שרה וינטרס | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2015–2016 | חוצה את הקווים | הרפר דיקינס | תפקיד ראשי (עונה 3); 20 פרקים |
| 2015–2017 | הוואי חמש-אפס | לין דאוני | 4 פרקים |
| 2018 | חוק וסדר: מדור מיוחד | ליילה פינץ' | פרק: "Accredo" |
| 2019 | הפלאש | ציקדה / גרייס גיבונס (אנ') | 6 פרקים |
| 2025 | The Family Business: New Orleans | שריף קליי | סדרה עתידית של BET+ |
רישאר דמבו

| --- | --- |

 לידה:  24 במאי 1948 פריז, צרפת 
 פטירה:  11 בנובמבר 2004 (בגיל 56) פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 פרסים והוקרה:  פרס לואי דלוק (1984)  פרס סזאר לסרט הטוב ביותר (1985) 
 
רישאר דמבו (בצרפתית: Richard Dembo;‏ 24 במאי 1948, פריז – 11 בנובמבר 2004, שם) היה תסריטאי, במאי קולנוע ותיאטרון וסופר יהודי-צרפתי. התפרסם במיוחד בסרטיו "מהלכים מסוכנים" (La Diagonale du fou) ו"אינסטינקט המלאך" (L’Instinct de l’ange).
ביוגרפיה

דמבו נולד בפריז למשפחה יהודית ממוצא מזרח אירופי.
בשנת 1964 סיים את בחינות הבגרות במגמה פילוסופית והחל את לימודיו ב"מכון הגבוה לקולנוע" (IDHEC).
שימש כעוזר של הבמאי ז'אן שמידט בשלשה סרטים קצרים, ואחר כך שימש כמתמחה בתחנת השידור של "חברת הרדיו והטלוויזיה הצרפתית". הוא המשיך להתמחות בקולנוע כעוזר של הבמאי אנדרה טשינה בהכנות לסרט "פאולינה עוזבת" (Paulina s'en va,‏ 1969) ושל הבמאי פייר פרוור בסרט "בעל ומרעיו" (1970). ב־1984 יצר את סרטו הראשון, "מהלכים מסוכנים", ב-1993 את סרטו "אינסטינקט המלאך" וב-2003 את הסרט "הקרפיון באמבט".
רישאר דמבו נפטר באופן פתאומי ב-2004 בעת הפקת הסרט "הבית של נינה", ונקבר בישראל. את הסרט "הבית של נינה" (2005) השלימה איזבל לנביק בתמיכת ג'סיקה, אלמנתו של דמבו.
סרטיו

נושא סרטו הראשון, "מהלכים מסוכנים" (1984), הוא תחרות שחמט בין-לאומית בימי המלחמה הקרה, שבה מתעמת רב-אמן סובייטי יהודי ליטאי, בלתי מנוצח מזה שתים עשרה שנה (מישל פיקולי), עם מתחרה צעיר יותר, דיסידנט יהודי גולה במערב אירופה (אלכסנדר ארבאט).
סרט זה, שהוא בעל פן אוטוביוגרפי מודגש, זכה בפרס לואי דלוק של האקדמיה הלאומית הצרפתית לקולנוע, בסזאר לסרט הטוב ביותר ובפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר. הסרט אמור היה להיות החלק המוקדש למוח האנושי מן הטרילוגיה בנושא בשם "האדם ללא אלוהים" (L'homme sans Dieu); אל סרט זה היו אמורים להצטרף סרטים על היופי ועל העוצמה. דמבו תכנן טרילוגיה נוספת על נושא "האדם אל מול אלוהים" (L'homme vers Dieu). בסרט השתתפה גם השחקנית ליב אולמן. הקרנת הבכורה שלו נערכה בתיאטרון ירושלים ביוזמת מפיק הסרט ארתור כהן.
בפועל הצליח ליצור סרט שני – "אינסטינקט המלאך" – רק כעבור עשור, בשנת 1993. סרט זה, שעלילתו נסבה על חיי חלוצי התעופה בשנות מלחמת העולם הראשונה, נחשב מעין סרט משל הדן בבדידותו של הגאון ומימושו העצמי תוך חיים סגפניים ואל מול עוינות עמיתיו. בסרט זה כיכבו הלן ונסאן, ז'אן-לואי טרנטיניאן, פרנסואה קלוזה ולאמבר וילסון.
דמבו הספיק ליצור שני סרטים נוספים – "הקרפיון באמבט" (La Carpe dans la baignoire), בכיכובם של ז'אן קלוד דריפוס, פטריק בראודה וצילה צ'לטון, ו"הבית של נינה" (la Maison de Nina), עם אנייס ז'אווי, שארל ברלינג וגספאר אוליאל, ובו תיאור של חיי ילדים יהודים ניצולי השואה שהתקבלו בבתי יתומים בצרפת אחרי השחרור. הסרט קיבל השראה מסיפור חייה של ניני כהן, שניהלה באותה תקופה בית ילדים, ומספרה של קטי חזן "יתומי השואה – בתי התקווה".
דמבו לימד תסריטאות וסינופסיס במכון הבין-לאומי למולטימדיה של אריק אקסלסון.
הוא ביים גם מופעי אופרה בבית האופרה של ליל ובהם "סיפורי הופמן" מאת אופנבך ו"מאדאם באטרפליי" מאת פוצ'יני.
תסריטיו

התסריט "עלי הדקל של מר שיץ" (Les Palmes de M.Schutz)‏, 1997 – לפי מחזה של ז'אן פייר פנוויק על חייהם של מרי ופייר קירי.
התסריט "אינסטיקט המלאך".
ספריו

דיווה דיווינה (רומן), 2001.
כוח התקווה (Le pouvoir de l'illusion)
הגן בנשקף מהשמיים (Le jardin vu du ciel) – רומן שגיבורו הוא הצייר הישועי האיטלקי קסטיליונה, שחי בחצרו של קיסר סין במאה ה-17.
הערות שוליים

1 2  מאיר שניצר, עלבון  - "צעדים מסוכנים"; תסריט ובימוי: ריצ׳ארד דמבו, חדשות, 3 בדצמבר 1986
↑  מאיר שניצר, בכורה עולמית בירושלים, חדשות, 5 בדצמבר 1984
↑  אור בר שלום, עכבר העיר, מאנה פרנק עד "באפילה": מספרים על השואה דרך ילדים, באתר הארץ, 18 באפריל 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007347703305171  BnF: cb122941017 (data)  GND: 141391960  ISNI: 0000 0000 7832 2326  LCCN: no95006619  SNAC: w6cn9ntt  SUDOC: 031790798  VIAF: 29598054   WorldCat (עם VIAF): 29598054
ניקולאי השני, קיסר רוסיה

ניקולאי השני (שמו המלא: ניקולאי אלכסנדרוביץ' רומנוב (ברוסית: Никола́й Алекса́ндрович Рома́нов). תוארו הרשמי היה: ניקולאי השני, הקיסר והשליט של כל הנסיכויות הרוסיות; 18 במאי 1868 – 17 ביולי 1918) היה הקיסר האחרון של האימפריה הרוסית, שירש את אביו אלכסנדר השלישי ב-1894. בתקופת שלטונו נקלעה האימפריה למשבר פוליטי חריף, שהועצם על ידי האבדות הכבדות שספגה רוסיה בחזית מלחמת העולם הראשונה (1914–1918). ניקולאי לא הצליח לנווט את האימפריה ברגעיה הקשים, ובסופו של דבר הסתיים שלטונו במהפכת פברואר בשנת 1917, שהביאה לסיום השלטון בן שלוש-מאות השנים של שושלת רומנוב ברוסיה. גם הממשלה הזמנית, שקמה בעקבות המהפכה, כשלה במשימה, והבולשביקים עלו לשלטון במהפכת אוקטובר באותה שנה. הבולשביקים רצחו את ניקולאי יחד עם בני משפחתו ב-1918.
בארצו, נמתחה ביקורת על ממשלתו שדיכאה יריבים פוליטיים ומה שנתפס כאשמתו או אי-פעולה במהלך אסון חודינקה, הפוגרומים האנטי-יהודיים, יום ראשון העקוב מדם (1905), והדיכוי האלים של מהפכת 1905 ברוסיה.
ביוגרפיה > נעוריו

ניקולאי היה בנו של הצאר אלכסנדר השלישי והצארינה מריה פיודורובנה (נולדה כדאגמאר, נסיכת דנמרק). אביו הקשוח סבר שניקולאי רכרוכי מדי וכלל לא הכין אותו לכתר. ניקולאי התאהב בנסיכה הגרמנייה אלכסנדרה מהסן, נכדתה של המלכה ויקטוריה, אך אביו התנגד לשידוך עם הנסיכה, שבנוסף להיותה מהאימפריה הגרמנית היריבה לרוסיה, השתייכה למשפחה שהייתה נגועה במחלת ההמופיליה (אחיה, פרידריך, חלה במחלה ומת מדימום בגיל שנתיים), וקיווה במקום זאת שיינשא לנסיכה מבית אורליאן, על מנת לחזק את הברית החדשה של האימפריה הרוסית עם הרפובליקה הצרפתית. רק כאשר היה על ערש דווי וירא מפני חוסר המשכיות לשושלתו, הסכים אלכסנדר לנישואיו של ניקולאי לנסיכה הגרמנייה.
כיורש העצר, הרבה ניקולאי בנסיעות. ב-1891, בהיותו בנסיעה חשובה למזרח הרחוק, ירה בו אזרח יפני בלתי שפוי והוא כמעט נהרג. הוא ניצל הודות לפעולה מהירה של בן דודו גאורגיוס (שחבט בתוקף עם מוט חזרן) ונותרה רק צלקת במצחו. ניקולאי הוחזר לסנקט פטרבורג כשהוא נוצר בלבו שנאה עמוקה לקיסרות יפן.
ביוגרפיה > ההכתרה-הקיסר האחרון

ניקולאי עלה לשלטון ב־1 בנובמבר 1894, וזמן קצר לאחר מכן נישא לנסיכה אליקס (ששינתה את שמה לאחר מכן ל"אלכסנדרה פיודרובנה"). היו להם חמישה ילדים: אולגה, טטיאנה, מריה, אנסטסיה, ואלכסיי. כמו כל הצארים בני משפחת רומנוב נחשב לשליט בחסד האל. בחגיגות הכתרתו במוסקבה ב-1896, נרמסו אנשים רבים למוות בעת שניסו לקבל מתנות מהצאר החדש. לניקולאי נודע על האסון מאוחר יותר באותו יום, והוא ביקש לבטל את כל החגיגות, אך שוכנע שלא לעשות זאת על ידי קרוביו ויועציו. רבים ראו את האסון כסימן רע. האירוסין שלו לנסיכה אליקס הקדימו אך במעט את מות אביו, והחתונה שלו הייתה זמן קצר לאחר הלוויה. ניקולאי, אדם חלש ורדוף אמונות תפלות, שראה בכל האסונות האלה אותות מבשרי רע, עמד בפני המשימה הקשה של שלטון באימפריה הרוסית בזמן של מהומה רבתי.
בנוסף למצב הבינלאומי המתוח, עמד ניקולאי בפני בעיות מבית. סבו, הצאר אלכסנדר השני, נרצח על ידי פצצה שהטמינו לו המהפכנים הסוציאליסטים, חרף העובדה שדווקא שליט זה היה בין המיטיבים ביותר עם השכבות החלשות. המהפכנים לא ניסו להשיג מעמד פוליטי בתוך שיטת הממשל הקיימת, אלא להרוס את השיטה לגמרי. כילד, שרדו ניקולאי ומשפחתו ניסיון התנקשות מפצצה שהוטמנה ברכבת שבה נסעו. ההפסד הרוסי במלחמת רוסיה–יפן חיזק את המתנגדים הפנימיים לשלטונו והיה בין הגורמים למהפכה של 1905, שבה שביתות מאורגנות והפיכות מקומיות הכריחו את ניקולאי להסכים לכינונו של פרלמנט – הדומה, במנשר אוקטובר. למרות הסכמתו, הפרלמנט הרוסי נהנה מזכויות מועטות והיה נתון לשליטתו המלאה של ניקולאי.
כאביו, מורהו הפוליטי, היה קונסטנטין פֹּובֶּדוֹנוֹסְטְסֵב (אנ'), פרופסור למשפט ואיש דת שעמד בראש הנהלת הכנסייה האורתודוקסית. פֹּובֶּדוֹנוֹסְטְסֵב, ריאקציונר, תומך נלהב באוטוקרטיה, אורתודוקסיה ולאומנות, ומתנגד חריף למה שכינה "אתאיזם מערבי", יעץ לו לנקוט עמדה פומבית נגד הרעיונות של ממשלה יציגה ושל אספה נבחרת.
ביוגרפיה > כמלך חוקתי-למחצה

היחסים של ניקולאי עם הדומה החדשה לא היו טובים. הדומה הראשונה, שהיה בה רוב למפלגת הקדטים, כמעט מייד נכנסה לעימות איתו. ניקולאי פיטר את ראש ממשלתו הליברלי יחסית, סרגיי ויטה, ופיזר את הדומה. לאחר שבדומא השנייה היו בעיות דומות, ראש הממשלה החדש פיוטר סטוליפין פיזר גם אותה, ושינה את חוקי הבחירות על מנת להיטיב עם מפלגות שמרניות יותר בבחירות עתידיות. לסטוליפין, פוליטיקאי משופשף, היו תוכניות שאפתניות לרפורמה. אלה כללו העמדת הלוואות למעמדות הנמוכים על מנת לאפשר להם לקנות קרקעות, כשמטרתו הייתה לחזק את הנאמנות של החקלאים לשלטון המרכזי. התוכניות שלו נבלמו על ידי שמרנים בחצר המלוכה. בזמן הירצחו של סטוליפין בידי אנרכיסט ב־1911, הוא והצאר כמעט ולא דיברו, והדעה הרווחת הייתה כי סופו הפוליטי קרוב.