stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השיבה לי
הערות שוליים

↑  לאהוב אותך באתר סטריאו ומונו
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 13 ביוני 1977. פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 20 ביוני 1977. פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 15 באוגוסט 1977. פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 3 באוקטובר 1977. פזמונט
| אילנה אביטל |
| --- | --- |
אלבומי אולפן: לאהוב אותך • שלום חבר • זינוק • רגעים • בלי בושה • כיוונים נעלמים • ילד המחר • אותך... פעם שנייה • תוצרת צרפת • נוגעת באושר • הסיפור האמיתי
אלבומי אוסף: אוסף הזהב • סיכוי לאהבה
אלבומי רמיקס: Hey
סינגלים: "אותך" • "אמור" • "השיבה לי" • "שובי לים" • "פגישה ראשונה" • "לילה במדבר" • "מלכת הכיתה" • "‏כל שנה בסוף הקיץ" • "עוד ועוד" • "ירושלם" • "אבא אמא וארץ ישראל" • "רגעים" • "בזכות ימים כאלה" • "אור בקצה המנהרה" • "בוא אל החגיגה" • "די לי די" • "בלי בושה" • "אתה המלך" • "סוף הצד" • "ילד המחר" • "טוב שבאתם" • "יום חדש" • "עוד תראה אותי" • "ספק" • "תגיד שכן"
הריגת איימן א-זוואהירי

הריגת איימן א-זוואהירי על ידי ארצות הברית התרחשה ב-31 ביולי 2022. איימן א-זוואהירי היה מראשי ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי המצרי, ולאחר הריגתו של אוסאמה בן לאדן, ב-2 במאי 2011, הוכרז כמנהיג ארגון הטרור הסוני אל-קאעדה. לאחר פיגועי 11 בספטמבר, בהם לקח חלק, התחבא א-זוואהירי, אך לבסוף אותר על ידי סוכנות הביון האמריקאית, ה-CIA, מספר חודשים לפני שנהרג. לאחר שקיבל אישור מנשיא ארצות הברית ג'ו ביידן ליזום את התקיפה, ירה ה-CIA שני טילי AGM-114R9X הלפייר לעבר מרפסת ביתו של א-זוואהיריי והרג אותו.
רקע

איימן א-זוואהיריי היה סגנו של אוסאמה בן לאדן ולאחר הריגתו מונה למנהיג אל-קעאדה. הוא היה מתכננם של פיגועי טרור רבים, ביניהם פיגועי 11 בספטמבר, בהם התפוצצו מגדלי התאומים. לאחר פיגועי 11 בספטמבר, פרסם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש רשימה של הטרוריסטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI, וא-זוואהירי הוצב במקום השני ברשימה, לאחר בן לאדן. למרות ניסיונות רבים לחסלו, הצליח א-זוואהירי להימלט ולהינצל מכולם.
בסוף 2001, בן לאדן וא-זוואהירי חמקו מהכוחות האמריקאים במהלך פלישתם לאפגניסטן. בן לאדן נהרג בפשיטה אמריקנית באבוטאבאד שבפקיסטן, ב-2 במאי 2011. לאחריה הפך א-זוואהירי למנהיג אל-קאעדה.
לאחר כמעט 20 שנות מלחמה, ממשלת ארצות הברית ניהלה משא ומתן על הסכם נסיגה עם הטליבאן, שהתקבל על ידי ג'ו ביידן, לפיו הסכים הטליבאן לא לספק מקלט בטוח לאנשים המעורבים באל-קאעדה וארגוני טרור אחרים. ארצות הברית הסכימה לבצע פעולות צבאיות באפגניסטן רק בהסכמת ממשלת הטליבאן. כאשר הכוחות האמריקאים החלו לסגת, הטליבאן כבש מחדש את אפגניסטן ב-2021.
הכנות

לאחר נפילת קאבול, בירת אפגניסטן, לידי הטליבאן ב-2021, עברה משפחתו של א-זוואהירי לבית בטוח. על פי גורמים אמריקאיים, נודע להם על כך ב-2022. הם החלו לעקוב אחר משפחתו כחצי שנה לפני ההתנקשות, ובסופו של דבר נודע להם שגם א-זוואהירי עצמו עבר לשם מפקיסטן. על פי ארצות הברית, הוא מעולם לא עזב את הבית הבטוח לאחר שהגיע לשם, והרגליו היומיומיים נבדקו על ידי קהילת המודיעין האמריקאית במשך חודשים, כדי שיוכלו לאשר שזה אכן הוא.
ג'ונתן פיינר, סגן היועץ לביטחון לאומי של ביידן, ואליזבת שרווד-רנדל (אנ'), יועצת לביטחון פנים, היו הראשונים שעודכנו על מיקומו של א-זוואהירי, בתחילת אפריל 2022. מאוחר יותר הודיעו על כך למספר אנשי ממשל. במהלך מאי ויוני, אנשי ממשל וסוכנים אמריקאים אימתו את המידע והכינו אפשרויות שונות עבור ביידן על מנת לבצע את ההתנקשות.
לאחר שנודע שא-זוואהירי נוהג לשבת במרפסת ביתו, בנו גורמים אמריקאים דגם מוקטן של הבניין בו התגורר, כדי להתכונן להתנקשות, ולהימנע מפגיעה בשאר דיירי הבניין. הדגם הוצג לביידן ב-1 ביולי. מספר אנשי ביטחון, ביניהם ויליאם ברנס, ראש ה-CIA, אווריל היינס, ראש המודיעין הלאומי וכריסטין אביזייד, מנהלת המרכז הלאומי ללוחמה בטרור, שוחחו על ההתנקשות עם ביידן במהלך היום. ב-25 ביולי הוא קיבל תדרוך אחרון, וכל הגורמים המעורבים בהחלטה על ביצוע הההתנקשות נתנו את אישורם פה אחד.
מהלך ההתנקשות

ב-31 ביולי 2022, בשעה 6:18 בבוקר, על פי השעון המקומי באפגניסטן, בעוד אל-זוואהירי עומד בחוץ במרפסת ביתו, ירה כלי טיס בלתי מאויש שהופעל על ידי ארצות הברית שני טילי AGM-114R9X הלפייר לעבר א-זוואהירי והרג אותו. ישנן הערכות האומרות שהטילים היו טעונים בסכינים כדי למזער נזקים וכדי לא לפגוע בשאר דיירי הבניין. על פי עיתון הטיימס, א-זוואהירי נפגע משני הטילים. הניו יורק טיימס דיווח כי הבית שנפגע היה בבעלותו של עוזר בכיר של סיראג'ודין חקאני, מנהיגה של ארגון הטרור חקאני וסגן מנהיג הטליבאן.
תושבים מקאבול דיווחו כי שמעו פיצוץ בבוקרו של 31 ביולי.
הידיעה על האירוע התפרסמה יומיים לאחר ביצוע הההתנקשות, לאחר שהמודיעין אישר כי א-זוואהירי מת. ביידן אישר כי אישר את הפעולה שבוע קודם לכן וכי קהילת המודיעין האמריקאית עקבה אחר א-זוואהירי בתחילת 2022, כשעבר לקאבול.
תגובות > בארצות הברית

נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בנאום בטלוויזיה הצהיר כי "הצדק נעשה, מנהיג הטרור כבר אינו איתנו" ושכוחות אמריקאים ימצאו ויחסלו כל מי שיהווה איום על ארצות הברית, תוך ציון מעורבותו של א-זוואהירי בפיגועים ב-11 בספטמבר כהצדקה.
רבים מחברי המפלגה הדמוקרטית שיבחו את פעולותיו של ביידן, כולל יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי ומנהיג הרוב בסנאט צ'אק שומר. מספר סנאטורים המשתייכים למפלגה הרפובליקנית שיבחו גם הם את ביידן, אם כי מנהיג סיעת המיעוט הרפובליקנית, מיץ' מקונל, דחק בממשל ביידן להגביר את הפעולות נגד הטליבאן.
תגובות > מחוץ לארצות הברית

הטליבאן גינה את המבצע ואמרו כי הההתנקשות בוצעה בבית מגורים באזור שרפור בקאבול. דובר הטליבאן אמר: "פעולות כאלה הן חזרה על האירועים הכושלים של 20 השנים האחרונות והן נוגדות את האינטרסים של ארצות הברית, אפגניסטן והאזור".
מדינות רבות שיבחו את ההתנקשות, בעיקר מדינות החברות בנאט"ו, אך גם מדינות נוספות, ביניהן אוסטרליה, ערב הסעודית וישראל.
הפרופסור הגרמני למשפט בין-לאומי פומבי, כריסטוף סאפרלינג, טען שההתנקשות מהווה הפרה של החוק הבינלאומי.
ראו גם

מבצע חנית נפטון
מבצע קיילה מולר
הריגת קאסם סולימאני
הערות שוליים

1 2 3 4  ארה"ב חיסלה באפגניסטן את מנהיג אל-קאעידה איימן א-זוואהירי, באתר כלכליסט, 2 באוגוסט 2022
1 2 3 4 5  חיסול א-זוואהירי דקה אחר דקה: כך פעלו סוכני ה-CIA, באתר וואלה, 2 באוגוסט 2022
↑  Al Qaeda leader Ayman al-Zawahiri killed in drone strike, Biden says, www.cbsnews.com (באנגלית)
1 2 3 4 5 6  נפגע במרפסת, מטילים עם "פצצות נינג'ה": כך חוסל א-זוואהירי, באתר ynet, 2 באוגוסט 2022
↑  Baker, Peter; Cooper, Helene; Barnes, Julian E.; Schmitt, Eric (2022-08-01). "U.S. Drone Strike in Kabul Kills Top Qaeda Leader, Ayman al-Zawahri". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-08-03.
1 2 3  Reuters (2022-08-02). "Reaction to killing of al Qaeda leader Zawahiri". Reuters (באנגלית). נבדק ב-2022-08-03.
↑  tagesschau.de, Al-Kaida-Chef getötet: Was sagt das Völkerrecht dazu?, tagesschau.de (בגרמנית)
הפרלמנט של קטלוניה

| --- | --- |

 מדינה:  קטלוניה קטלוניה
 סוג:  בית מחוקקים חד-ביתי
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  1932–הווה (כ־92 שנים) 
 רשות קודמת:  בתי המשפט הקטלוניים 
 הרכב
 מספר מושבים:  135
 
 מנהיגים
 יושב ראש:  רוג'ר טורנט
 משכן
  
 ארמון הפרלמנט של קטלוניה 
 אתר אינטרנט
 https://www.parlament.cat
 
הפרלמנט של קטלוניה (בקטלאנית: Parlament de Catalunya) הוא בית מחוקקים חד-ביתי של קטלוניה, בו חברים 135 חברים, שנבחרים מדי ארבע שנים, או בבחירות שהוקדמו. הם נבחרים על ידי בעלי זכות בחירה אוניברסלית מארבעה מחוזות. בניין הפרלמנט שוכן בפארק המצודה בברצלונה.
מושב הנבחרים
דו-קרב

איור מימי הביניים המתאר קרב אלופים בין ז'אן הרביעי דוכס ברטאן לבין לואי הראשון רוזן אנז'ו על השליטה בחבל ברטאן.
דו־קרב אקדחים. ציור מאת איליה רפין משנת 1899 לספר יבגני אונייגין מאת אלכסנדר פושקין.
דו־קרב או דוקרב הוא עימות, לרוב מזוין, בין שני אנשים, שנועד להשיג הכרעה בנושא שבמחלוקת. בהשאלה, מתייחס המונח לסכסוך בין כוחות מנוגדים או תחרות עזה בין יריבים. הגדרה כללית זו נכונה למספר סוגי דו־קרב שלמרות ההתאמה לקוי המתאר הכללים הם שונים מהותית במטרה שלמענה נערך הדו־קרב.
לאורך ההיסטוריה שימש דו־קרב כאמצעי להכרעת סכסוכים וחילוקי דעות. קרב אלופים, שהוא צורה מסוימת של דו־קרב דוגמת הקרב בין דוד וגוליית, שימש להכרעת סכסוך גדול בין שני צבאות. דו־קרב במסגרת משפט האל שימש להכרעות בסכסוכים משפטיים.
בדרך כלל המונח מתייחס לקרב פנים אל פנים המאורגן מראש ומתנהל בהסכמה, ועל פי כללים שנקבעו בין שני מתמודדים, תוך שימוש בנשק קר או בנשק חם ולעיתים באמנויות לחימה ללא נשק. דו־קרב מסוג זה נערך במטרה להוכיח נחישות ונכונות להקריב חיים על הגנת הכבוד, ומסתיים כאשר אחד הצדדים הגיע לידי סיפוק או כאשר לכל היותר אחד מהצדדים נהרג. בצורה זו הדו־קרב נערך בין שני לוחמים גברים, בדרך כלל מהמעמדות הגבוהים, ושימש להכרעת סכסוכים אישיים, משפטיים ופוליטיים. שורשיו נעוצים בקוד האבירות של מעמד האבירים בימי הביניים והיה חלק מהמערכת החברתית ובעיקר הצבאית, עד לתחילת המאה ה-20, אף על פי שמסוף המאה ה-17 הוצא הדו־קרב אל מחוץ לחוק.
במקביל התקיים הדו־קרב כענף ספורט ובידור ששורשיו בלחימת גלדיאטורים ברומא והטורנירים של אבירים באירופה של ימי הביניים, עיסוק זה שינה את פניו בעת המודרנית אך שימר את רוח הדו־קרב בענפי ספורט שונים ובראש וראשונה הסיף.
מקומו המרכזי של הדו־קרב בתרבות האנושית לאורך התקופות ובאופן חוצה תרבויות השאיר את חותמו על האמנות כתיאור אולטימטיבי של מאבק וכמטאפורה לעימות התמידי בין ניגודים שהעיקרי שבהם הוא בין הטוב לרוע. סוגת המערבון שמציבה את הדו־קרב במרכזה, על רקע המערב הפרוע בארצות הברית מהווה דוגמה מודרנית בולטת, אך שורשיה נעוצים ביצירות ספרות ומיתוסים קדומים.
סוגי דו־קרב

הביטוי העברי דו־קרב מתאר את כל סוגי הקרבות שבהם נפגשים שני מתמודדים לצורך הכרעה. ניתן לחלק באופן גס עימותי דו־קרב למספר סוגים להם מאפיינים ברורים וייחודיים:
קרב בודד או קרב יחיד (אנגלית: Single combat): דו־קרב שנערך בדרך כלל במסגרת צבאית של קרב בין שתי יחידות צבאיות, בדרך כלל בין שני לוחמים אך לעיתים גם בין שתי קבוצות לוחמים בגודל זהה. הדו־קרב נערך במקום מוסכם מראש, בדרך כלל בשטח הפקר, ומשמש כ"הקדמה" לעימות הראשי. גרסה נוספת של קרב בודד נערכה במהלך הקרב עצמו על ידי קצינים ואצילים שרצו להאדיר את שמם בשדה הקרב, ולזכות בשריונו וברכושו של המפסיד. הלוחמים הללו יצאו משורות המבנה הקרבי לערוך קרבות בודדים עם יריבים נבחרים (וראויים) במהלך הקרב.
קרב אלופים (אנגלית: Champion warfare): מקרה מיוחד של קרב בודד, בדרך כלל נערך במסגרת צבאית וכחלק מקרב בין יחידות צבאיות. קרבות אלו ידועים בעיקר מתוך שירה אפית, מיתולוגיה והיסטוריה עתיקה. במקרים אלו הדו־קרב נערך ללא כללים מלבד ההסכמה על ההשלכות שיהיו לתוצאותיו, שבדרך כלל קבעו את המנצח בעימות כולו.
קרבות מבוימים המפורסמים שבקרבות אלו הם קרבות גלדיאטורים שכללו קרבות בין הלוחמים לבין עצמם או מול חיות טרף. לעיתים קרובות הסתיימו קרבות אלה במות הגלדיאטור. קרבות של גלדיאטורים התקיימו בערים רבות של הרפובליקה הרומית והאימפריה הרומית, לרוב במבנים שנבנו במיוחד לכך. המשחקים הגיעו לשיאם בין המאה ה-1 לפנה"ס ועד המאה ה-2 לספירה, והם דעכו לבסוף במהלך המאה החמישית המוקדמת, לאחר אימוץ הנצרות כדת המדינה, אם כי אירועי "ציד חיות" (venationes) נמשכו אל תוך המאה ה-6.
משפט על ידי דו־קרב (אנגלית: Trial by combat או judicial duel): דו־קרב כחלק מהליך משפטי במסגרת משפט האל. שימש בעיקר בקודקס המשפטי העתיק של השבטים הגרמאניים כאבן בוחן במקרה של חילוקי דעות בין שני צדדים בלי ראיות המאפשרות הכרעה, המנצח בקרב היה נחשב לצד שהצדק והאמת לצדו.
דו־קרב (אנגלית: duel, מלטינית: duellum; בתרגום לעברית: קרב בין שניים): עימות מוסדר מראש בין שני מתמודדים חמושים בכלי נשק מאותו סוג, על שאלת כבוד. קרבות אלו היו כפופים למערכת חוקים וכללים נוקשים שקבעו את מהלך האירוע מתחילתו ועד סופו. לעיתים גם נקרא דו־קרב של כבוד (אנגלית: Duel of honor).
סיוף סטודנטיאלי (גרמנית: Akademisches Fechten או Mensur) מקרה מיוחד של דו־קרב שהיה נפוץ ועדיין מקובל בקרב חברים באגודת סטודנטים (Studentenverbindungen) בגרמניה, באוסטריה ובשווייץ. קרב מסורתי זה נערך תחת רגולציה מחמירה בין שני גברים החמושים בחרב. בתחילה היה דו־קרב זה גורם למוות או לפציעות חמורות אך עם הגברת הפיקוח והאכיפה הפך למעין ספורט במטרה לאמן סייפים, ומתוך אמונה כי דו־קרב הוא כלי לפיתוח כישורים אישיים.
טורניר (אנגלית tournament, tourney, צרפתית tournoi) קרב מוסדר כחלק מאירוע ציבורי לצורכי שעשוע או ספורט. ימי הביניים שבמהלכו בוים קרב או דו־קרב. הקרבות נערכו בדרך כלל עם נשק מיוחד לא-קטלני. משתתפי הטורניר היו אבירים ובני לווייתם. בעת החדשה, הספורט האולימפי סיוף הוא דו־קרב מסוגנן ומוגבל שבו מנסים שני מתחרים לפגוע זה בזה באמצעות נשק בתנועת דקירה או הצלפה.
דו־קרב בעת העתיקה > שורשים מיתיים ולוחמה הרואית

קרבות בין לוחמים בודדים מתועדים בספרות העולם העתיק בהקשרים שונים אך בדרך כלל במסגרת של מיתוסים וסיפורים של גיבורים אגדתיים שייתכן ומכילים מידה של אמת היסטורית, אך ברובם הם בעיקר תיאורים בעלי משקל ספרותי. הקרבות המתוארים בסיפורים אלו הם בדרך כלל מסוג קרב בודד וקרבות אלופים. במחקר מקיף והשוואתי שפורסם בשם "בין שני צבאות - מקומו של הדו־קרב בתרבות אפית" קובע החוקר ויקטור מוריס אודין (Victor Udwin) המתמחה בספרות השוואתית, כי תיאורים של קרבות בודדים וקרבות אלופים חוזרים במיתוסים של עמים רבים ולהם קווי דמיון משמעותיים, לדבריו "תרבות אפית" זאת התירה לכוחות לא שווים בעוצמתם להיפגש בשדה הקרב אך להגיע להכרעת העימות על ידי דו־קרב, זאת על אף שבמונחים מעשיים ובוודאי במונחים של אדם מודרני אין מקום לצד החזק לוותר על יתרונו ולבחור בדו־קרב.
לחימה בעת העתיקה ובזמנים המתוארים במיתוסים מתייחסת בעיקר ללחימה מוגבלת המונעת על ידי דחפים בסיסיים של מאבק על צרכים חומריים כמו מקורות מזון, מאבק על נשים או פשיטות לשם שוד. עם עלייתם לבמת ההיסטוריה של חברות אנושיות עם משאבים עודפים על צורכי היום-יום התאפשרה גם הקמת צבאות קבע, כפי שניתן לראות בתרבות של אור השומרית, מצרים העתיקה והצבאות היווניים. צבאות אלו היו מוגבלים בדרך כלל וניהלו עונות מלחמה במקביל לזמנים שקבעה העונה החקלאית. רוב החיילים היו חסרי אימון, אספקת החימוש לא הייתה סדירה, ורמתו הייתה בדרך כלל ירודה. על רקע זה ניתן לבסס את ההיגיון והיתרון הטקטי בניהול עימותים מוגבלים, דו־קרבות, כדי להכריע מערכה.
ההשקעה שנדרשה בקרבות אלופים הייתה נמוכה יחסית בראייה מערכתית, אך הצריכה קיום של לוחמי עילית בהם רוכזו רוב משאבי הצבא. בהתאם לתפיסה זו, האלופים הסיניים בתקופת המדינות הלוחמות (475 לפנה"ס - 221 לפנה"ס), לחמו בקרבות אלופים כקשתים על גבי סוסי מלחמה מאומנים ויקרי ערך, לוחמים יווניים בתקופה המכוסה על ידי סיפורי הומרוס לבשו חליפת שריון ברונזה יקרת ערך ולוחמים-אבירים ביפן הקדומה היו מוגנים על ידי שריון ומצוידים בקשתות ארוכות וחרבות. בניגוד ללוחמים מקצועיים אלו שאר הצבא היה מצויד בשריונות ובכלי נשק פשוטים יותר.
לוחם מאומן וחמוש היטב עם מערך תמיכה מוגבל אך אפקטיבי של מספר נושאי כלים נבחר ללחום מול לוחם מהצד השני של המתרס. קרבות מסוג זה יכלו להתקיים בין שני צדדים בעלי רקע תרבותי דומה, או לחלופין יכול היה צבא חזק לכפות את תנאי קרב האלופים. הסינים, היפנים, הפרסים, הבבלים והרומאים נהגו לערוך דו־קרבות בדרך כלל כאימון צבאי ולעיתים כדרך להכרעת סכסוכים.
היוונים המעיטו להשתמש בחרב, שהייתה נשק משני, אם כי לעיתים לקחו שיעורי סיף אצל הופלומאכוי (Hoplomachus) (אומני לוחמה) כלי הנשק העיקריים בשימוש הלוחם היווני החל מהתקופה הארכאית (ראשית המאה ה-9 לפנה"ס בקירוב) היו חניתות, וחרבות קצרות שימשו לקרבות פנים אל פנים לאחר שהחנית נשברה, החרב והדו־קרב היו האמצעי האחרון. היוונים ראו חשיבות עליונה בשמירה על המבנה והקדישו משאבים מועטים באימון לקרב פנים-אל-פנים, ודו־קרבות נערכו בעיקר בין אלופים או מפקדים בקרבות בודדים, למעט עימותים מסוג זה לא התנהלו דו־קרבות בין לוחמים בודדים.
היסטוריונים רומאים שתיעדו את מנהגי הלחימה של הקלטים מתארים מנהגים ששמו דגש על טקסיות יותר מאשר על טקטיקה. על פי תיאורים אלו היו הקלטים צועדים אל שדה הקרב ללא שריון, חלקם אפילו בעירום. הקלטים השקיעו אנרגיה רבה בשימוש בכלי נשיפה והצגת כוחם הפיזי מול פני האויב - לעיתים מתוך אמונה כי לטקסים אלו חשיבות זהה ללחימה של ממש בעוד ההכרעה הושגה, לעיתים, על ידי דו־קרב בין אלופים.
דו־קרב במערב אירופה ובמרכזה בימי הביניים

לאחר נפילת האימפריה הרומית הפכה החרב לכלי הנשק העיקרי, וייחסו לה כוחות מיתיים כמי שמכילה את מהות הלוחם הנושא אותה וכסמל לכוח ואצילות. החרב עמדה במרכז קוד הכבוד והאבירות של ימי הביניים, וככלי הנשק העיקרי בעת דו־קרב. קודים של כבוד הכתיבו את התנהגות האביר בעת דו־קרב שנערך בדרך כלל במסגרת טורניר. המשתתף נדרש להציג הוכחה למוצאו האציל ובעת המפגש הרימו האבירים את מגני הפנים בקסדה וחשפו את פניהם - מנהג שנשתמר ככל הנראה בצורת ההצדעה הצבאית ובתחרות הסיף המודרניות.
השימוש בחרבות כבדות ושריון שכיסה את כל הגוף חייב את המשתתפים לנהל את הקרבות בתנועות פשוטות ומכות בודדות. בתחילת הדו־קרב היה אחד המתמודדים מכה את יריבו על פי תור, אם הדו־קרב החל בקריאת תיגר הייתה הזכות למכה ראשונה שמורה לצד שקיבל את האתגר. תחילת הקרב הייתה בדרך כלל סדרת מכות ותנועות גישוש. כאשר אביר אחד תקף האביר השני ניסה להתחמק מהמכה או לספוג אותה במגנו. בשלב הבא התחלפו היוצרות והצד התוקף הפך למותקף. התפתחות הדו־קרב חייבה את המתמודדים לנסות תמרונים מורכבים יותר כגון שינוי כיוון של תנועת החרב כאשר היריב ביצע תנועת התחמקות, כך עלה ערכן של חרבות קלות יותר. מעבר לשריון לוחות בתקופת הרנסאנס הפך את המגן לבלתי נחוץ, והחרבות שימשו להדיפת התקפות היריב - תמרון שגרם נזק ללהב וחייב פיתוח חרבות מסגסוגות חזקות יותר, ופיתוח שיטת לחימה שבה נעשה שימוש בתמרוני דקירה במקום תמרוני חיתוך במטרה לחדור דרך נקודות תורפה בשריון היריב.
קרבות אלופים וקרבות בודדים היו חלק ממערכת הערכים ותורת הלחימה של אירופה הפיאודלית. הלחימה בין צבאות נשברה בדרך לכלל לסדרת קרבות בודדים בין פרשים, והקרבות נערכו בדרך כלל בקנה מידה קטן יחסית. עם זאת התאולוגיה הנוצרית ראתה את ניהול מערכת ההחלטות הצבאיות או כל מערכת אחרת על ידי דו־קרב כנוגדת את רוח הנצרות וכסוג של הימור. הגישה, כפי שהוכתבה על ידי הוגי דעות כמו תומאס אקווינס, שללה את המזל או כוחות על-טבעיים וקבעה כי השימוש בקרבות בודדים או משפט על ידי דו־קרב הם לא-נוצריים בעליל. לאחר מלחמת מאה השנים השתנתה התמונה, היקף הצבאות והיקף המערכות האזרחיות שהושפעו מהמלחמה הביאו להכרה כי גורלם של קרבות לא יכול להיות מוכרע על ידי דו־קרב.
דו־קרב במערב אירופה ובמרכזה בימי הביניים > פה ד'ארם

פה ד'ארם (צרפתית: Pas d'armes מילולית מעבר עם נשק) היה סוג של דו־קרב בתקופת ימי הביניים ובעיקר במהלך המאה ה-15. אביר או קבוצת אבירים היו תופסים עמדה השולטת על נתיב תחבורה, בדרך כלל גשר או שער של עיר, ודורשים שכל אביר החפץ לעבור צריך לעשות זאת תוך כדי או לאחר דו־קרב או לאבד מכבודו. אביר שסירב להילחם אולץ להשאיר במקום את דורבנותיו כאות להשפלתו. אם גבירה (אישה ממעמד האצולה) עברה בדרך ללא ליווי של אביר היא נדרשה להשאיר אחריה כפפה או צעיף כדי שבעתיד אביר העובר דרך המחסום ינסה ל"חלץ" את החפץ במהלך דו־קרב.
הפה ד'ארם היה ההתגלמות של דרך החיים על פי קוד האבירות, אלא שבתקופה האמורה היה מעמד האבירים בדעיכה, קוד האבירות שהכתיב את חיי האביר ודרך הלחימה ששמה דגש על הקרבה מחד וחיפוש תהילה וכבוד מאידך נתקלה במהלך מלחמת מאה השנים בדרכי לחימה מנוגדות מול פשוטי העם חמושים בקשתות שהשתמשו בשיטות לחימה "ללא כבוד" וקטלו בשורות האבירים-פרשים. הדיסוננס בין האתוס האבירי למציאות המשתנה הביא לעריכת הפה ד'ארם - מציאות מבוימת על פי תפיסת העולם של קוד האבירות, ואחד מאבות הדו־קרב המודרני.
דו־קרב במערב אירופה ובמרכזה בימי הביניים > הולמגנג

הולמגנג (שוודית: holmgång), הוא סוג של דו־קרב שהיה חלק מהמסורת הסקנדינבית בתחילת ימי הביניים, כדרך ליישוב סכסוכים בין שני גברים. קרבות אלו היו אחד המקורות להתפתחות תרבות הדו־קרב האירופאי של תקופת הרנסאנס והעת החדשה. מקורם של קרבות ההולמגנג נעוץ בסיפורי המיתולוגיה הנורדית ובעיקר סאגת אגיל סקאלאגרמיסון (שוודית: Egil Skallagrimssons) המתארת קרב הולמגנג בין הגיבור לאויבו.
כל אדם יכול היה לדרוש כי עניינו יוכרע בדו־קרב הולמגנג ובכל עניין - כבוד אישי, שאלת בעלות על רכוש ודרישה להחזר חוב או כפיצוי על נזק ולעיתים גם כחלק מנקמת דם. קרבות ההולמגנג נערכו בדרך כלל כשבוע לאחר ההזמנה לקרב, אם אחד הצדדים לא הגיע למקום הקרב נחשב הצד השני כמי שהצדק לצדו. קרבות הסתיימו בדרך כלל במוות או בנכות של אחד הצדדים. במקרה מסוג זה לא נחשב המנצח למי שביצע רצח ולא היה חשוף לנקמת דם, עונש או קנס בגין אובדן חיים או נכות (שוודית: Weregild).
במהלך ההיסטוריה השתנה הדו־קרב ולעיתים הסתיים הקרב עם פציעת אחד המתמודדים והמנצח קיבל פרס כספי אלא אם הסכסוך נסב על רכוש בסכום נקוב. כך נמנעו אובדן חיים מיותר ובריחה של מתמודדים חלשים משדה הקרב. קרנו של ההולמגנג ירדה עוד בימי הביניים כאשר לוחמים מקצועיים השתמשו בדו־קרב כדי להשיג בעלות על אדמה, נשים ורכוש ולהוכיח את נכונות תביעתם בדו־קרב על חשבונו של בעל הרכוש החוקי. על רקע זה הופסק המנהג באיסלנד בשנת 1006 ובנורווגיה בשנת 1014.
דו־קרב של כבוד

בתרבות המערבית - החברה האנושית שערכיה נוצקו בעיקר באירופה המערבית והשפעתה חזקה ביותר ביבשת זו וביבשת אמריקה, נוצר המונח הפורמלי של הדו־קרב ממקורות שעיקרם מערכת המשפט על ידי דו־קרב וההולמגנג הסקנדינבי. הדו־קרב הפורמלי או דו־קרב של כבוד זכה למעמד של מוסכמה חברתית, תחליף לעימותים ללא כללים או כאלו העלולים לצאת מכלל שליטה כגון נקמת דם. קרבות אלו שימשו ליישוב סכסוכים על רקע של פגיעה בכבוד בין גברים, בדרך כלל מהמעמד הגבוה. בימי הביניים המאוחרים, הרנסאנס ותחילת העת החדשה קרבות דו־קרב היו חלק ממהלך החיים החברתיים, המשתתפים לא גונו והמנצח לא עמד בפני הליך משפטי אלא זכה לכך שמעמדו החברתי השתפר.
כללי הדו־קרב הפורמלי התפרסמו בשם קוד דואלו (לטינית: code duello). קובץ כללים זה, שהראשון שבהם פורסם באיטליה בתקופת הרנסאנס, נועד לתת לדו־קרב מעמד פורמלי וחברתי ולהגביל את הנזק האישי והפיזי למשתתפים בדו־קרב כולל הבטחת טיפול רפואי לנפגעים, וכן לדאוג לנוכחות עדים שיפקחו על ההגינות במהלך הקרב ויוכלו לתת עדות בפני שלטונות החוק בעת חקירת נסיבות מוות. בשנת 1836 כתב האציל הצרפתי הרוזן שאטווילר (צרפתית: comte de Chateauvillard) ספר ובו כ-500 עמודים בשם "מסה על הדו־קרב" (צרפתית: Essai sur le duel), שהוא מחקר מקיף על הדו־קרב, ובו סיכם את כללי הדו־קרב המודרני לזמנו ובו נוסחה מדויקת ומדוקדקת של הקוד דואלו, קוד זה הפך לבסיס לקודים שפורסמו בארצות אירופה.
בשיא התופעה - תחילת העת החדשה - גבה הדו־קרב קרבנות כבדים. החוקר האמריקאי אריאל רות' קבע, במחקר שפורסם בכתב העת הנוצרי "Geoscience Research Institute", כי בתקופת שלטונו של אנרי הרביעי, מלך צרפת בין השנים 1589–1610 נהרגו למעלה מ-4,000 אנשים במהלך דו־קרב, רובם מבני המעמד העליון. במהלך שנות שלטונו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת, שעלה לשלטון לאחר מכן ומלך עד לשנת 1643, נהרגו 8,000 בני המעמד העליון. קציר הדמים בדו־קרבות שנערכו בדרום ארצות הברית נאמד באלפי הרוגים שמתו "בהגנה על מה שהאמינו שהוא כבודם".
ההתנגדות לדו־קרב לא הצליחה לעקור את המנהג, ועונשים חמורים ואפילו חוקים דרקוניים הצליחו לצמצם את התופעה רק במעט. בתי המשפט וחבר מושבעים התנגדו לחוסר ההבחנה בין מעשה רצח לבין דו־קרב שנערך בהסכמת הצדדים והעדיפו לזכות את הנאשם מאשר לדון אותו למוות. על פי תפיסה זו לא היה הדו־קרב מעשה ברברי, אלא טקס מורכב שמטרתו הייתה לשכך אלימות ולמנוע מעימות מלגלוש לקיצוניות.
הפילוסוף הגרמני פרידריך נִיטְשֶׁה קבעכי:
עבור רבים המטרה של הדו־קרב לא הייתה הרג היריב אלא היישרת מבט אל המוות ואל הגורל האישי. בטקסטים רבים מובע הרעיון כי אדם יכול להשיג סיפוק אישי עמוק מהידיעה שעבר את הניסיון ונותר לספר על כך. היו שפשוט ראו בו אמצעי לעשיית צדק, אף אם לא שכלתני ותואם את הקוד התרבותי המקובל. ההיסטוריונית הבריטית ססיל וודהאם סמית' (אנגלית: Cecil Woodham Smith) כתבה בספרה "הסיבה":