stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כלכלת ארצות הברית
עוצמה

הכלכלה האמריקאית היא הגדולה בעולם במונחי תוצר מקומי גולמי. רבים ניבאו באמצע שנות ה-90 של המאה העשרים שכלכלת יפן או כלכלת האיחוד האירופאי עתידות לעלות על זו של ארצות הברית אבל נבואות אלה התבדו. הכלכלה האמריקאית היא עדיין גדולה בהרבה מזו היפנית והאירופית גם יחד. הדולר האמריקאי היה ונשאר המטבע האוניברסלי. עוד בסוף המאה ה-19 הייתה ארצות הברית המדינה העשירה בעולם, ומאז ועד היום היא מייצרת כחמישית מהתפוקה העולמית. ארצות הברית היא היצרנית המובילה בעולם של מזון ותעשייה, ומרכז ההון והשירותים הפיננסיים בתבל. בנוסף, פיתוח התשתיות, רמת המיסוי הנמוכה והכלכלה חופשית הופכים את כלכלת ארצות הברית לאחת מהכלכלות התחרותיות ביותר בעולם.
עוצמתה הכלכלית של ארצות הברית מבוססת בין היתר על כושר הצריכה המקומית של המוצרים והשירותים המיוצרים בתחומה. כלומר, בניגוד למדינות אחרות כדוגמת סין או גרמניה אשר עוצמתן הכלכלית מבוססת על יצוא של סחורות ובכך חשופות למחזורי השפל של הכלכלה הגלובלית, הרי שהצריכה המקומית בארצות הברית מאפשרת לה להיחלץ ביתר קלות ממחזורי השפל הללו בהיותה תחליף בר קיימא לשוקי היצוא בעיתות משבר.
עוצמה > מקור השגשוג

מקור העצמה הכלכלית של ארצות הברית הוא שילוב של מערכת פוליטית יציבה; כוח אדם מיומן; כמות עצומה של משאבים; שיעור תעסוקה גבוה; שעות עבודה רבות ואוניברסיטאות המושכות אליהן את מיטב הסטודנטים בעולם. כל אלה מפיקים תפוקה גבוהה ביותר ומציבים את המדינה בחזית הקידמה הטכנולוגית, במיוחד בטכנולוגיות מתקדמות כגון ענף הביוטכנולוגיה וטכנולוגיית מידע ותקשורת. עד היום ארצות הברית היא המובילה בתחומי החדשנות המחקר והפיתוח. רוב חתני פרס נובל לפיזיקה, לכימיה ולרפואה בשנים האחרונות היו אמריקאים או חוקרים שעבדו בארצות הברית.
עוצמה > אוצרות הטבע התעשייה והחקלאות

התעשייה היא מגוונת כיאות למדינה עם התעשייה הגדולה בעולם וענפיה המרכזיים הם: רכב, תעופה, חלל, בידור, תיירות (ארצות הברית היא היעד השלישי המועדף בעולם על תיירים. כ-45 מיליון תיירים מגיעים מדי שנה), היי-טק (בארצות הברית מצויים יותר ממחצית מהמחשבים האישיים ושרתי האינטרנט בעולם), נפט (לארצות הברית עתודות של עוד כ-25 מיליארדי חביות נפט), פלדה, טלקומוניקציה, כימיקלים, אלקטרוניקה, מזון, מיכרות ומוצרי צריכה.
החקלאות בארצות הברית גם היא מגוונת והגידולים העיקריים הם: דגנים, תירס, פירות, כותנה, טבק, בשר, חלב, עץ ודגה.
לארצות הברית אוצרות טבע רבים ובטריטוריה הענקית של המדינה אפשר למצוא כמעט את כל אוצרות הטבע הקיימים החל מזהב ועד לאורניום. העיקריים בהם הם: פחם, נחושת, עופרת, מוליבדן, פוספטים, אורניום, בוקסיט, זהב, ברזל, כספית, ניקל, כסף, טונגסטן, אבץ, אשלג, נפט, גז טבעי ועץ.
חולשה

החולשות היחידות של כלכלת ארצות הברית הן הצריכה הגבוהה והתלות בייבוא וארצות הברית היא אכן הלווה והיבואנית הגדולה ביותר בעולם של סחורות ושירותים.
חולשה > צמיחה איטית ובעיות

בשנים האחרונות הכלכלה האמריקנית מראה סימנים של צמיחה איטית. כיום כלכלת ארצות הברית עומדת בפני בעיות ארוכות טווח הכוללות: גרעון סחר ענק, גירעון ענק בחשבונות העובר ושב, שיעורי החיסכון הנמוכים ביותר משנות ה-30 של המאה ה-20, סך איגרות החוב של משרד האוצר האמריקני עומד כיום על 9 טריליון דולרים אמריקנים, סך החוב של התאגידים האמריקנים עומד כיום על סך 9 טריליון דולרים אמריקנים, צבירת חובות המשכנתה עומדים כיום על סך 11 טריליון דולרים אמריקנים, החובות הרפואיים האפשריים עומדים כיום על סך 30 טריליון דולרים אמריקנים, קיים כיום פער של 12 טריליון דולרים אמריקנים בביטוח הלאומי האמריקני (בעיקר בשל הדור המזדקן הגדול ביותר בארצות הברית, דור הבייבי בומרס, אשר החל כבר לצאת לפנסיה ולמשוך את כספי הביטוח הלאומי שלהם), וכדומה.
ייבוא וייצוא

הייבוא בארצות הברית עומד על כ-1.22 טריליון דולר. מה שהופך את ארצות הברית ליבואנית הגדולה בעולם. הייצוא עומד על כ-780 מיליארד דולר וארצות הברית היא היצואנית השנייה בגודלה בעולם (אחרי סין). השותפים העיקריים שלה במסחר הם: קנדה, סין, מקסיקו, יפן והאיחוד האירופי. המטבע האמריקני הוא הדולר האמריקני.
בדצמבר 2018 הודיעה ארצות הברית כי הגיעו לקיצן 75 שנות תלות בנפט מיובא, וכי היא מפסיקה לייבא נפט ומתמקדת בייצוא. זאת הודות לגאות אדירה בתפוקת הנפט באלפי בארות פעילות בכל ארצות הברית. בפועל, בתי זיקוק בארצות הברית צורכים למעלה מ-17 מיליון חביות נפט ודלק מדי יום ולכן הייבוא נמשך, אם כי בכירים בשוק האנרגיה בארצות הברית כבר מגדירים את ארצות הברית "שחקנית מרכזית בשוק ייצוא הנפט".
הכנסה בארצות הברית

על פי הלמ"ס האמריקאי, ההכנסה החציונית ברוטו למשק בית (לשנה) ב-2005 הייתה 46,326 דולר, כאשר ההבדלים בין המדינות השונות בארצות הברית הם מהותיים, למשל, בעוד ההכנסה לשנה בניו ג'רזי הייתה 60,246 דולרים, במיסיסיפי גובהה 34,396 דולרים. ההכנסה החציונית לשכיר הייתה 25,036 דולרים בשנה, ההכנסה החציונית למשק בית הייתה כ-40 אלף דולרים.
הכנסה בארצות הברית > פער כלכלי

פערי ההכנסות מבחינת מוצא אתני מראים על הבדלי שכר משמעותיים בין השכירים ממוצא אפרו-אמריקאי והיספאני (לרוב מקסיקנים) על פני עמיתיהם ממוצא לבן (אירופאי) ואסייתי (לרוב מהמזרח הרחוק). מבחינת ההכנסה החציונית למשק בית האוכלוסייה האסייתית מובילה עם 57,518 דולרים, לאחר מכן האוכלוסייה הלבנה עם 48,977 דולרים ולאחר מכן האוכלוסייה האפרו-אמריקאית עם 30,134 דולרים.
פערי ההכנסות בארצות הברית הם מהגבוהים בעולם, בשנת 2006 העשירון העליון הרוויח פי 16 יותר מהעשירון התחתון. בעוד שהחמישון התחתון הרוויח עד 18,500 דולר לשנה, החמישון העליון הרוויח יותר מ-92,000 דולר לשנה למשק בית.
השווי הכולל החציוני (Median net wealth) בשנת 2004 היה 93,100 דולרים למשק בית. הרבעון העליון היה בעל נכסים בשווי של 422,400 דולרים למשק בית (לא כולל שווי בית המגורים העיקרי).
ראו גם

מחלקת האוצר של ארצות הברית
מחלקת האנרגיה של ארצות הברית
מחלקת החקלאות של ארצות הברית
מחלקת המסחר של ארצות הברית
מחלקת העבודה של ארצות הברית
מטבעת ארצות הברית
מלחמת הסחר בין ארצות הברית לסין
לקריאה נוספת

אורן נהרי, אטלס אנציקלופדי של העולם, הוצאת מפה, 2005
הארי זלצמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 באוקטובר 1915 קנדה קוויבק, קנדה
 פטירה:  28 בספטמבר 1994 (בגיל 78) צרפת פריז, צרפת
 מדינה:  ארצות הברית, קנדה 
 השכלה:  Aiglon College 
 תקופת הפעילות:  1956–1994 (כ־38 שנים)
 מקצוע:  מפיק
 מעסיק:  המשרד לשירותים אסטרטגיים 
 מספר צאצאים:  4 
 
הרשל "הארי" זלצמן (באנגלית: Herschel "Harry" Saltzman;‏ 27 באוקטובר 1915 – 28 בספטמבר 1994) היה מפיק תיאטרון וקולנוע יהודי-קנדי. הוא זכור בעיקר בזכות הפקתו המשותפת עם אלברט ברוקולי של תשעת הסרטים הראשונים בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
קורות חיים

זלצמן גדל בניו ברנזוויק. בגיל 15 ברח מביתו וזמן קצר לאחר מכן הצטרף לקרקס. ב-1932 עבר לפריז כדי ללמוד מדעי המדינה וכלכלה. בתקופתו שהותו בפריז פגש את הבמאי רנה קלייר, ושימש כעוזרו בסרט שהיה מועמד לפרס אוסקר "השלהבת של ניו אורלינס (אנ')".
זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה הצטרף לחיל האוויר המלכותי הקנדי בוונקובר. עם זאת, הוא שוחרר מסיבות רפואיות ב-1943 והצטרף לאגף הלוחמה הפסיכולוגית האנגלו-אמריקאית עקב רצונו לחזור לאירופה.
ב-1959 הפיק את סרטו הראשון, "הבט אחורה בזעם". ב-1961 יצר קשר עם איאן פלמינג ורכש את זכויות היוצרים על ספרי הריגול המצליחים על הסוכן ג'יימס בונד - פרט ל"קזינו רויאל". פלמינג קיבל 100,000 דולר ו-2.5% מההכנסות. זלצמן חבר לאלברט ברוקולי להפקת סדרת הסרטים.
במקביל לסרטי ג'יימס בונד הפיק שלושה סרטים עלילתיים על סוכן חשאי בריטי אחר, הארי פאלמר, בגילומו של מייקל קיין.
הוא מת ב-28 בספטמבר 1994 כתוצאה מהתקף לב.
הערות שוליים

↑  Pearl Sheffy, The Man who got the Bond Going, Calgary Herald, ‏29 בינואר 1966
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007324815105171  PLWABN: 9810651369605606  BNE: XX1277060  GND: 1062241703  ISNI: 0000 0000 8370 8039  LCCN: no91011216  NKC: xx0184257  NLA: 35079751  NTA: 071350144  SNAC: w6np3pm3  SUDOC: 167462768  Trove: 820452  VIAF: 34019628   WorldCat (עם VIAF): 34019628
רבקה רביץ

| --- | --- |

רביץ באירוע בבית הנשיא ב-2018
 לידה:  1976 (בת 49 בערך) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה הפתוחה 
 בן או בת זוג:  יצחק רביץ 
 
רבקה רביץ (נולדה ב-7 באפריל 1976) היא אשת ציבור שכיהנה כראש הסגל של נשיא המדינה לשעבר, ראובן ריבלין, עמו עבדה משנת 1999. זכתה לתהודה תקשורתית בהיותה אשה חרדית ואם למשפחה מרובת ילדים בעמדה ציבורית בכירה. כיום מכהנת כראש המטה של ראש עיריית בית שמש שמואל גרינברג.
ביוגרפיה

רבקה נולדה בישראל בשנת 1976 להורים שעלו מארצות הברית. היא השנייה מבין 10 אחים ואחיות. למדה במערכת החינוך בית יעקב וסיימה את לימודיה עם תעודת הוראה בהתמחות באנגלית.
לאחר כמה שנות עבודה עם ראובן ריבלין בכנסת, למדה מנהל עסקים ומדעי המחשב באוניברסיטה הפתוחה, לאחר מכן השלימה תואר שני במנהל עסקים. נכון לשנת 2017, היא עובדת על דוקטורט במדיניות ציבורית באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה > קריירה

אחרי נישואיה בגיל 18, החלה רביץ לעבוד במשרה חלקית כמורה בשכר נמוך. כאשר חמיה, הרב אברהם רביץ, יושב ראש ועדת הכספים של הכנסת חיפש עוזרת, היא הגישה מועמדות לתפקיד והתקבלה. כעבור שלוש שנים היא נאלצה לעזוב את העבודה עמו, בשל חוק חדש שאסר על פקידי ממשלה העסקת בני משפחה. החלה לעבוד כעוזרת הפרלמנטרית של חבר הכנסת ראובן ריבלין, שהיה גם הוא חבר ועדת הכספים. בהמשך הפכה לראש הלשכה וניהלה רבים מהקמפיינים שלו, לרבות קמפיינים לבחירתו כיושב ראש הכנסת ב-2003 וב-2009, ולבחירתו לנשיא מדינת ישראל בשנת 2014, אז הפכה לראש הסגל שלו.
בשנת 2021, בסמוך למועד סיום תפקידו של ריבלין כנשיא, הצטרפה רביץ אל ריבלין לפגישת עבודה אחרונה עם נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, ובמהלכה כרע ביידן ברך בפניה כאות כבוד לאחר ששמע שהיא אם לשנים עשר ילדים.
בשנת 2022 מונתה רבקה רביץ לתפקיד ראש מדור תרבות חרדית במשרד התרבות והספורט.[דרוש מקור].
בינואר 2023 הוציאה את הספר האוטביוגרפי "אם וארץ", בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
במרץ 2024 שמואל גרינברג ראש עיריית בית שמש מינה אותה לראש המטה שלו.
ביוגרפיה > חיים אישיים

נשואה ליצחק רביץ, ראש מועצת קריית יערים ולהם 12 ילדים. התגוררו בביתר עילית שם היה בעלה סגן ראש העיר, עד לספטמבר 2018, שבו עברו לקריית יערים.
הערות שוליים

↑  President's Chief of Staff and Mother of Eleven: Meet Rivka Ravitz | Everyday Jewish Living | OU Life, OU Life, ‏3 באפריל 2015
↑  Frankfurter, Rechy (5 באפריל 2017). "At the Side of the President: A conversation with Chief of Staff Rivka Ravitz". Ami Living: 134–149. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  ירון דרוקמן, מבית"ר ירושלים לבית הנשיא: מי אתה רובי ריבלין?, באתר ynet, 10 ביוני 2014
↑  איציק אוחנה, ‏מדוע כרע הנשיא ביידן ברך לפני רבקה רביץ, באתר כיכר השבת, 2 ביולי 2021; אסתי פלד, מנהלת לשכת נשיא המדינה: נשיא ארה"ב התרגש לשמוע שאני אימא ל-12, באתר רדיו קול חי, ‏3 ביוני 2021
↑  הספר באתר עברית
↑  מרב סבר, המינוי הראשון של ראש העיר בית שמש: רבקה רביץ מונתה לתפקיד ראש הלשכה, באתר ישראל היום, 18 במרץ 2024
ליבר אליאנסיס

| --- | --- |

הספר של איליי - ליבר אליאנסיס
 מידע כללי
 מאת:  לא ידוע
 שפת המקור:  לטינית של ימי הביניים
 סוגה:  היסטוריה, כרונולוגיה
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  המאה ה-12
 תאריך הופעה ראשונה:  מנזר איליי
 מהדורות נוספות
 כתבי יד:  כתב יד
 מקורות לכתיבת הספר:  מקורות אנגליים עתיקים, מסורות אנגליות בע"פ מימי ביניים, כרונולוגים אנגליים
הליבר אליאנסיס, באנגלית Liber Eliensis ובשמות אחרים: "הספר של איליי" או "הספר של אלי", הוא ספר היסטורי וכרונולוגי מאנגליה של המאה ה-12, הכתוב בלטינית, בכתב-יד וערוך בשלושה ספרים.
הספר מספק תיעוד היסטורי חשוב של האזור והתקופה אותה מתעד, ובמיוחד את המנזר והבישופות האנגלית של איליי.
תוכן

מקובל לחלק את הספר לשלושה ספרים.
פרט לחלק ההיסטורי, כולל החלק הראשון גם הקדמה ומבוא. הוא דן בייסוד המנזר של איליי ובמייסד אתלת'רית', ואילו שבאו לאחריו עד לפלישה הדנית במאה ה-9. תיאור של הרס המנזר על ידי הדנים, ושלטונו של המלך אדגר, מלך אנגליה ( בשנים 959–975, חותם את הספר הראשון.
הספר השני מתחיל בשיקומו של המנזר בתקופת שלטונו של המלך אדגר, תחת הנהגתו של אב המנזר אתלוולד. רישמות פעליהם של אבות המנזר אחריו, עד לאחרון, ריצ'רד, וכן מסמכים אחרים
הספר השלישי והאחרון, כולל מידע על הפיכת המנזר לבישופות וקתדרלה, ועל הבישופים הראשונים ומסתיים עם תיאור מות הקדושים של תומאס בקט וכן מסמכים שונים המיוחסים לבישופים
הספר מתייחס גם לחורבן שנגרם בתקופת האנרכיה שנגרמה בתקופת שלטונו של המלך סטיבן. הכותב מציין כי בצורת שפגעה בקציר יחד עם מעשי שוד וביזה גרמו לרעב המוני. הספר מתאר מרחב גאוגרפי של כ-32 עד 48 קילומטרים מהמנזר שמלא בגוויות לא קבורות, ושמחיר בושל של זרעי חיטה עלה ל-200 פנס. התיאור הארוך של המחלוקת בין הבישוף נייג'ל למלך סטיבן, הובילו לדיון על הקרב בלינקולן ונושאים נוספים שאינם קשורים ישירות למנזר איליי. הליבר חושף תיאור מפורט של תפקידו של נייג'ל לאורך זמן, אף על פי שבכלליות, ניכרת העדפה של הכותב למלך סטיבן מאשר לבישוף שלו. עלייתו של הנרי השני לכס באנגליה, נחשב כאירוע חיובי, והליבר מהלל את המלך החדש
חלק חשוב מכתב היד, הוקדש למעשי ניסים והאדרת הפטרונית של המנזר, אתלת'רית' הקדושה. התחלת כתב היד מתייחס לחייה של הפטרונית, שדומים לקורות חייהם של קדושים אחרים שנכתבו על ידי גוסקלין (Goscelin) במאה ה-11. ידוע כי גוסקלין ביקר במנזר איליי. כתב היד גרם כנראה לעלייה של מספר הצליינים המבקרים במנזר, כמו גם איפשרו לנזירים להסביר את ההיסטוריה של תרומות מוקדמות יותר למנזר. מתנות רבות לכנסייה מתוארים בכתב היד, כגון פרוכת למזבח, שנתרמה על ידי המלכה אמה (מתה בשנת 1052) אשת שני המלכים אתלרד השני מלך אנגליה (מת בשנת 1016) והמלך קנוט (מת בשנת 1035) יחד עם היסטוריה קצרה על הנסיבות שהביאו למתן המתנה. סיפורי הניסים, מספרות לעיתים קרובות כי מי שרצה בריפוי או מילוי משאלות הדומות למה שנכתב בכתב היד, צריך היה להגיע למנזר, ולהרים תרומה. ההיסטוריונית ג'ניפר פקסטון, מעלה טיעון כי הרצון להגדלת כמות הצליינים למנזר, הייתה הסיבה העיקרית של מגיהי כתב היד.
דאגה נוספת שהייתה למנזר היא רכישת אדמות למנזר. כתב היד מתייחס לשלוש רשימות מוקדמות של אינוונטר, שפרטו את רכוש המנזר ותיעדו כל מתנה למנזר, כאשר התורם ולעיתים פרטים על חייו נכתבים גם הם. רישום זה עזר במקרה והמנזר היה צריך להגן על זכויות או רכוש כנגד קונפליקטים חיצוניים או פנימיים. הליבר שומש בידי הנזירים על מנת להוכיח כי הרכוש של המנזר הוא של הנזירים ולא של הבישופים, לאחר הפיכתה לבישופות. הספר גם מתאר את חלוקת הרכוש בין הנזירים והבישוף החדש. על פי הספר, חלוקה זו נוצרה בימי משרתו של הבישוף הראשון, הארווי לה ברטון, ותואר כמספק בקושי לצורכי הנזירים. לאחר מכן הספר מתאר מסמכים המגנים את החלוקה של הרכוש בין הנזירים לבישופות. הספר גם מתאר את הוויכוחים הרבים בין המנזר לבישופות לינקולן, עד הפיכת המנזר לבישופות בעצמה בשנת 1109.
נושא שלישי שתואר בליבר, היה, הדגש על קבורתם של אישים חשובים באדמת המנזר על מנת ליצור עניין אצל אחרים להיקבר שם גם הם ובכך ליצור זרם של תרומות מאלה שרצו לשריין את זכותם להיקבר באדמת המנזר. כך מודגשים הבישופים של אלמהאם, אתלסטאן ואלפוויין וכן וולפסטאן השני, הארכיבישוף של יורק.
השפעה

הליבר היה ידוע לכותב העיתים בן המאה ה-13, מת'יו פאריס, שעשה בו שימוש יחד עם ה-Chronicon Abbatiae Rameseiensis של מנזר רמזי, בעבודותיו ההיסטוריות בעצמו. היסטוריון נוסף בן אותו הזמן, רוג'ר מוונדובר (אנ'), הכיר את הליבר. חלק מהמידע המצוי בליבר, חשוב להיסטוריונים, שכן הוא מציין לדוגמה כי היה זה אתלוולד, שתרגם את תקנון בנדיקטוס לאנגלית עתיקה מלטינית. הליבר הוא ספר ההיסטוריה הארוך ביותר, המתאר את ההיסטוריה המקומית במאה ה-12. וכולל תיאור של המכתבה המלכותית, (royal chancery) ובכך מתעד משרה זו כהעתיקה ביותר הידועה בממלכה האנגלו-סקסית. הליבר מתאר כיצד המלך אדגר (מת בשנת 975) העניק למנזר את משרת הקנסלור (ראש המכתבה) אולם מהימנות פסקה זו אינו ברור. ועצם הימצאות משרה שכזו בממלכה האנגלו-סקסית, לפני הכיבוש הנורמני של אנגליה, הוא נושא למחלוקת בין ההיסטוריונים.
ההיסטוריונית דורותי וויטלוק, אומרת כי הליבר הוא עבודה ייחודית בין ההיסטוריות המנזריות שלאחר הכיבוש הנורמני ומשמש כמסמכים משפטיים לכל דבר בחיזוק מבוסס של טענות המנזר על זכויותיו ונכסיו, על מנת לעשות כן, הליבר ריכז יחד מקורות עתיקים שמנעו שליטה כנסייתית במנזר, טרם הפיכתו לבישופות. ייתכן וחלק מהמסמכים זוייפו או שונו כך שישרתו את צורכי המנזר. בשל תוכנו המגמתי של הספר, היסטוריונים מתייחסים לליבר בזהירות רבה. עם זאת, הליבר משמש כמקור היסטורי חשוב לתקופה אותה הוא מכסה כמו גם להיסטוריה הפנימית של המנזר והבישופות. ההיסטוריונית אנטוניה גראנסדן, מתארת את הליבר כחשוב לטובת ההיסטוריה הכללית, אולם מכיל חוסר אחדות וחזרתיות רבה ומבלבלת.
כתבי היד המקוריים

קיימים 2 כתבי יד, מקוריים שנשמרו בשלמותם. האחד ב-טריניטי קולג' (קיימברידג'), MS O.2.1, מוכר גם בשם, כתב-יד E ומתוארך לסוף המאה ה-12 והשני בידי קתדרלת איליי, ידוע גם ככת-יד F, ונותר בידי הקתדרלה מראשית כתיבתו במאה ה-13. כאשר הוא היחיד שנותר מהספרייה המקורית של המנזר בימי הביניים. פרט לשני כתבי היד המלאים, קיימים גם חלקים מכתב היד. כתב היד המצוי בידי הספרייה הבריטית, כתב יד קוטון טיטוס אי. איי, ידוע ככתב יד G, מכיל חלק מהספר השני ומתוארך לסוף המאה ה-12 או תחילת המאה ה-13. כתב יד נוסף, קוטון דומיטיאן, הידוע גם ככתב יד B, מתואר לסוף המאה ה-13 ותחילת המאה ה-14, וכולל חלקים מהספר הראשון ואותם חלקים מהספר השני כבכתב יד G. יחד עם מספר חלקים נוספים. כתב יד קוטוני נוסף, הווספסיאני, הידוע גם בשם כתב יד A, מכיל חלקים מהספר השלישי ומתואר לשנים 1257-1286 היחס בין כל כתבי היד הוא מורכב, ועד כה, לא ניתן לקשר כיצד מספר כתבי היד קשורים זה לזה. בלייק, בהוצאה שלו של הליבר, מציע שהספר הראשון היה בעבר יצירה עצמאית, אשר השפיע על כתב יד B, הספר השני והשלישי נכתבו, בהשראתו, כהמשך ושולב בהם הספר הראשון, כך נוצר כתב יד E או גרסה מוקדמת שלו. הספר השני, עבר אז הגהה נוספת, ושולב על חלקים מכתב יד G, הספר הראשון וכתב יד E, ליצירת כתב יד F.
כתבי יד קרובים כוללים את כתב היד מהספרייה הבודליאנית, באוקספורד, הידוע ככתב יד O, המבוסס על הליבר, אך מאורגן כרשימת פעילותם של אבות המנזר השונים והבישופים ומתוארך למאה ה-14. כתבי יד אחרים הקשורים גם הם לליבר,[דרושה הבהרה]
ה-Chronicon Abbatum et Episcoporum Eliensium ו-Libellus of Æthelwold
פרסומי כתבי היד

"הספר של איליי", הליבר אליאנסיס, נערך והוצא לאור בשנת 1962, על ידי החברה ההיסטורית המלכותית, בעריכתו של בלייק. ההוצאה כללה את הטקסט הלטיני לצד קטעי טקסט באנגלית עתיקה, אך ללא תרגום. ג'אנט פיירוותר, הפיקה ב-2005, גרסה אנגלית של הספר, תרגום ללטינית, על ידי המו"ל בויידל פרס.
מהדורות קודמות כללו פרסום חלקים קטנים מהספר בשנת, 1688 1701,1691 ו-1848.
קריאה נוספת

Blanton, Virginia (Spring 2004). "King Anna's Daughters: Genealogical Narrative and Cult Formation in the "Liber Eliensis"". Historical Reflections / Réflexions Historiques. 30 (1): 127–149. JSTOR 41299300.
Hill, Thomas D. (בינואר 1997). "The "Liber Eliensis" "Historical Selections" and the Old English "Battle of Maldon"". The Journal of English and Germanic Philology. 96 (1): 1–12. JSTOR 27711431. {{cite journal}}:  (עזרה)
Blake, E. O. (1962). "Introduction". in Blake E. O. (ed.). Liber Eliensis. Camden Third Series. London: Royal Historical Society.
עמ' xxiii–lx. OCLC 462668616.
Fairweather, Janet (2005). "Introduction". Liber Eliensis. Woodbridge, UK: Boydell Press.
עמ' xiii–xliv. ISBN 978-1-84383-015-3.
Gneuss, Helmut (1972). The Origin of Standard Old English and Æthelwold's school at Winchester.
in Clemoes, Peter. Anglo-Saxon England 1. Cambridge, UK: Cambridge University Press.
עמ' 63–93. OCLC 1716466. doi:10.1017/S0263675100000089.
Gransden, Antonia (1974). Historical Writing in England c. 550-c. 1307. Ithaca, NY: Cornell University Press.
ISBN 0-8014-0770-2.
Graves, Edgar B., ed. (1975). A Bibliography of English History to 1485. Oxford, UK: Oxford University Press.
ISBN 0-19-822391-9.
Owen, Dorothy (1973). The Library and Muniments of Ely Cathedral. Ely, UK: Dean and Chapter of Ely.
OCLC 1086117.
Paxton, Jennifer. Textual Communities in the English Fenlands: A Lay Audience for Monastic Chronicles, in Gillingham, John. Anglo-Norman Studies XXVI: Proceedings of the Battle Conference 2003. Woodbridge, UK: Boydell Press
עמ' 123–137. OCLC 56067226.
Rankin, Susan (2001). "Chancery, Royal". in Lapidge, Michael; Blair, John; Keynes, Simon et al.
The Blackwell Encyclopaedia of Anglo-Saxon England. Malden, MA: Blackwell Publishing.
עמ' 94–95. ISBN 978-0-631-22492-1.
Royal Historical Society (1983). Texts and Calendars II: An Analytical Guide to Serial Publications 1957–1982.
Royal Historical Society Guides and Handbooks No. 12. London: Royal Historical Society. ISBN 0-86193-100-9.
Stafford, Pauline (1989). Unification and Conquest: A Political and Social History of England in the Tenth and Eleventh Centuries. London: Edward Arnold. ISBN 0-7131-6532-4.
van Houts, Elisabeth (1999). "Hereward and Flanders". in Lapidge, Michael; Godden, Malcolm; Keynes, Simon
Anglo-Saxon England 28. Cambridge, UK: Cambridge University Press.
עמ' 201–223. ISBN 0-521-65203-0. doi:10.1017/S0263675100002325.
van Houts, Elizabeth (2002). "Historical Writing". in Harper-Bill, Christopher; van Houts, Elizabeth
A Companion to the Anglo-Norman World. Woodbridge, UK: Boydell Press.
עמ' 103–121. ISBN 978-1-84383-341-3.
Warren, W. L. (1987). The Governance of Norman and Angevin England 1086–1272
The Governance of England. London: Edward Arnold. ISBN 0-7131-6378-X.
הערות שוליים

↑  Fairweather, "Introduction "Liber Eliensis" p. xvii
↑  Historical Writing, Gransden p. 271
↑  "Introduction" Liber Eliensis, Blake pp. xlvi–xlix
1 2  Historical Writing, Gransden p. 272
↑  Historical Writing, Gransden p.269-270
↑  Introduction Liber Eliensis pp. xxviii–xxix, Blake pp. xxviii–xxix
↑  Historical Writing, Gransden p.274
↑  Unification and Conquest, Stafford p.16
↑  Introduction Liber Eliensis, Blake pp. xxx–xxxi
1 2  Introduction Liber Eliensis, Blake p. xxxviii
↑  "Introduction" Liber Eliensis, Blake p. xxxix
↑  "Hereward and Flanders" Anglo-Saxon England, van Houts 28 pp. 202–204
↑  Historical Writing, Gransden p. 275
↑  Liber Eliensis, Fairweather (ed.) pp. 9–11
↑  Liber Eliensis, Fairweather (ed.) pp. 85–95
↑  Liber Eliensis, Fairweather (ed.) pp. 286–296
↑  Historical Writing, Gransden pp. 280–281
↑  Historical Writing, Gransden p. 282
↑  Historical Writing, Gransden pp. 284–285
↑  "Textual Communities" Anglo-Norman Studies, Paxton XXVI p. 124
↑  "Textual Communities" Anglo-Norman Studies, Paxton XXVI p. 128
↑  Historical Writing, Gransden pp. 283–284
↑  Historical Writing, Gransden p. 286
↑  "Textual Communities" Anglo-Norman Studies, Paxton XXVI pp. 132–134
↑  Historical Writing, Gransden p. 374 and footnote 147
↑  "Origin of Standard Old English" Anglo-Saxon England, Gneuss 1 pp. 73–74 and footnote 3
↑  Historical Writing, Gransden p. 270
↑  Historical Writing, Gransden p. 276
↑  Blackwell Encyclopedia of Anglo-Saxon England, Rankin "Chancery, Royal"
1 2  Royal Historical Society Texts and Calendars II, Quoted in p. 90
↑  "Introduction" Liber Eliensis, Blake pp. xlix–l
↑  Governance, Warren pp. 46–47
↑  "Introduction" Liber Eliensis, Blake pp. liii–liv
1 2  "Introduction" Liber Eliensis, Blake pp. xxiii–xxiv
1 2  Library and Muniments of Ely Cathedral, Owen p. 4
↑  Staff "Liber Eliensis", Trinity Library Catalogue
↑  "Introduction" Liber Eliensis, Blake pp. xxv–xxvi
↑  "Introduction" Liber Eliensis, 1. Blake p. xlvi
↑  Royal Historical Society Texts and Calendars II, p. 90
1 2  Liber Eliensis, Fairweather (ed.)
1 2  Introduction" Liber Eliensis, Blake " p. xxvii
↑  Bibliography of English History, Graves p. 138
↑  Bibliography of English History, Graves p. 149
הדפס מתחילת המאה ה-19, בו נראית קתדרלת איליי, היכן שהליבר אליאנסיס נכתב.
ציור בכתב יד, מהמאה ה-13 המציג את אמה מנורמנדיה Emma of Normandy, אשר תרומתה למנזר איליי, מוזכר בליבר אליאנסיס
כתב יד מהמאה ה-13, המתאר את ההיסטוריון, מת'יו פריס, בן התקופה, על ערש דווי, השתמש בספר של איליי כמקור.
עלייה לרגל (בהאים)

מקדש הבאב והגנים בהאים בחיפה
מקדש בהאא אוללה באל-באהג'ה בעכו
האתרים הקדושים לדת הבהאית בחיפה ובגליל המערבי
העלייה לרגל בדת הבהאית מתבססת בהווה על ביקור המאמינים במקומות הבהאים הקדושים הכלולים במרכז הבהאי העולמי, והשוכנים בחיפה ובעכו. שני האתרים החשובים הם מקדש הבאב בחיפה ואל-באהג'ה בעכו.
מצוות העלייה לרגל –"מסע למקדש או מקום מקודש או מקום מיוחד ולא רגיל". בלוח שנכתב על ידי עבד אל-בהאא הוא כתב "מקומות קדושים הם ללא ספק מרכז ההשתפכות של מקומות אלוהיים, מפני שעם הכניסה למקומות המוארים המקושרים לקדושים מעונים ולנשמות הטהורות ועל ידי הקפדה על יראת כבוד, פיזית ורוחנית, הלב פועם באהבה רבה"
הציווי הדתי

מקור המצווה – לדת הבהאית השפעות שונות מדת האסלאם, הדת השלטת באזור שבו התפתחה הדת הבהאית. אחת מהמצוות שעברו לדת הבהאית מהאסלאם היא מצוות העלייה לרגל.
בהאא אללה, מייסד הדת הכריז בכתבי הקודש כי "חובה לעלות לרגל לאחד משני הבתים המקודשים, אך לאיזה בית, זאת החלטה של המאמין"שני הבתים המקודשים הם ביתו בבגדאד ובית הבאב בשיראז כמקומות עלייה לרגל, מצוות העלייה לרגל היא חובה לכל בהאי אשר יכול להרשות לעצמו את העלייה לרגל, אין צורך ללכת לשני המקומות אלא לבחור אחד מהם כאשר הבחירה נובעת בעיקר ממניעים כלכליים.
מאוחר יותר הכריז עבד אל-בהאא' על מקדש הבאב בחיפה ועל אל-באהג'ה בעכו כאתרי עלייה לרגל, אך להכרזה זו לא נלוו הוראות טקסיות. בהווה, ובשל התנאים הפוליטיים והצבאיים בעיראק ובאיראן, שאינם מאפשרים עלייה אליהן לרגל, מתייחס המושג בעיקר לביקור באתרים הקדושים בישראל. הביקור באתרים הקדושים בישראל לא נועד להחליף את הביקור בבתי בהאא אללה והבאב, מתוך תקווה שהאפשרות לבקר בשני האחרונים תתחדש בעתיד.
כיום העלייה לרגל היא רק לישראל, תהליך העלייה לרגל הוא תהליך מסודר, הבהאים נרשמים ומחכים לתורם, העליות לרגל נערכות בין החודשים אוקטובר ליולי, כל עלייה לרגל מסתכמת בתשעה ימים בהם מגיעים למקדשים של בהאא אללה ושל הבאב וסיור במקומות הקדושים לדת הבהאית ובנוסף לכך מפגש עם בית הצדק העולמי ומרכז הלימוד הבינלאומי.
הסיבה לכך שהעלייה לרגל כיום מתבצעת רק בישראל למרות שהמצווה היא לעלות לעיראק ואיראן היא בעקבות המצב הביטחוני אשר לא מאפשר עלייה לרגל בטוחה לארצות אלה כיום. בנוסף לכך שני האתרים אשר אליהם מצווים לעלות בארצות אלו נהרסו במהלך השנים.