stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לב שסטוב
פילוסופיה > ייאוש מול מאבק

אולם הייאוש אינו סוף פסוק בהגותו של שסטוב, הייאוש אינו המילה האחרונה הוא "המילה הלפני אחרונה" (Penultimate words). המילה האחרונה אינה ניתנת לביטוי בשפה אנושית, ולא ניתן להציגה על יד תאוריה כלשהי. אמת, הפילוסופיה של שסטוב מתחילה בייאוש ואף החשיבה שלו היא חשיבה נואשת, אלא שההגות שלו מנסה להצביע על משהו מעבר לייאוש ואף מעבר לפילוסופיה.
שסטוב מכנה מצב תודעה זה בשם 'אמונה'. לא אמונה שטחית מצד אחד, ואף לא ודאות מן הצד השני. לדעתו יש למצוא דרך אחרת של חשיבה שמתעוררת בעיצומו של הספק ובחוסר הביטחון העמוק ביותר. דרך זו נעשית על ידי ההבנה החוויה העמוקה כי "הכול אפשרי" (דוסטויבסקי), ההבנה כי ההפך מההכרח הוא לא הגורל או המקרה, אלא האפשרות שקיים חופש ללא גבולות, ללא קירות או גבולות שהוא מתת-אל. שסטוב טוען שיש להמשיך להיאבק ולהילחם נגד הגורל וההכרח, גם כאשר התוצאה המיוחלת והרצויה אינה מובטחת. המילים האחרונות של ספרו האחרון, אתונה וירושלים, הן: "פילוסופיה היא לא 'מחשבה על', היא מאבק, והמאבק הזה אין לו סוף".
השפעה

שסטוב היה נערץ מאוד ומכובד על ידי הוגים וסופרים ברוסיה ובמערב אירופה: ניקולאי ברדיאייב וסרגיי בולגאקוב ברוסיה, ז'ול דה גוטייה, ז'ורז' בטאיי ואלבר קאמי בצרפת, דייוויד הרברט לורנס, ישעיה ברלין וג'ון מידלטון מורי באנגליה.
כיום, שסטוב ידוע פחות בעולם דובר האנגלית. זאת, משום שעבודותיו לא היו זמינות בקלות, ובנוסף הנושאים הספציפיים שהוא דן בהם לא היו 'אופנתיים' ואף 'זרים'. בכתביו מורגשת אווירה קודרת, אך עם זאת מחלחלת בהם לא מעט אווירה אקסטטית-נלהבת. העמדה המעין-ניהיליסטית שלו יחד עם השקפתו הדתית הן שילוב מטריד ולא מתאים, לכל הפחות במבט הראשון.
עם זאת, הוא השפיע על סופרים כגון אלבר קאמי שכתב עליו בספרו המיתוס של סיזיפוס, בנימין פונדויאנו, ובעיקר אמיל צ'וראן, שכותב על שסטוב :
שסטוב מופיע גם בעבודתו של ז'יל דלז, בעיקר בספרו על ניטשה ובספרו הבדל וחזרה. מעבר לכך, לצד הפילוסופיה של דוסטויבסקי, רבים מצאו נחמה במלחמתו של שסטוב נגד הרציונליזם הקונסיסטנטי העקבי והמובן מאליו.
על פי המחקר של מייקל ריצ'רדסון על ז'ורז' בטאיי, לשסטוב הייתה השפעה מוקדמת על בטאיי והוא זה שחשף בפניו את הגותו של ניטשה. לטענתו, העמדות הקיצוניות של שסטוב על תאולוגיה והעניין שלו בהתנהגות אנושית קיצונית, כנראה נתנה את אותותיה בהגותו של בטאיי.
לקריאה נוספת

דרכו של ל. שסטוב מהתבוללות לחכמת ישראל, מאמר מאת י. שור, בתוך: "העבר, לדברי ימי היהודים והיהדות ברוסיה", ספר י"ז, אייר תש"ל, תל אביב. עמ' 229 ואילך. בתוך המאמר גם זכרונות מביקורו של שסטוב בתל אביב שנת 1936.
חיפושי-האלוהים של לב שסטוב, מאמר מאת הלל צייטלין, בתוך: "על גבול שני עולמות", כתבי הלל צייטלין, הוצאת יבנה, תל אביב, עמודים 69–102.
"אלילים מודחים ומקדשים נטושים": בחינה מחודשת לזיקה שבין הלל צייטלין ללב שסטוב, מאמר מאת לי ברטוב, בתוך: דעת 85 (2018) עמ' 229–268.
יעקב כוכב-לב, בין דעת ואמונה - הפילוסופיה של ל. שסטוב, עבודת גמר (מ.א.), האוניברסיטה העברית בירושלים, 2005.
לי ברטוב, מקדשו של האדם המיואש - הפילוסופיה של לב שסטוב והתרבות העברית, מוסד ביאליק, 2023.
הערות שוליים

↑  תאריך הלידה המופיע כאן הוא לפי הלוח הגרגוריאני, הנהוג כיום בכל העולם והיה נהוג באותה עת במערב אירופה. לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג ברוסיה בתקופת הולדתו של שסטוב, הוא נולד ב-31 בינואר 1866.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268031505171  PLWABN: 9810542621805606  BIBSYS: 90413150  BNE: XX1438726  BnF: cb11896582j (data)  CANTIC: a20079400  CiNii: DA00867788  GND: 118796739  ICCU: MILV151658  ISNI: 0000 0001 2128 0185  LCCN: n50024902  LNB: 000046791  NDL: 00456393  NKC: jn19990209845  NLA: 61543952  NLG: 157099  NLK: KAC2018M1428  NSK: 000001984  NTA: 069108439  RERO: 02-A000195818  SELIBR: 105802  SNAC: w6rv4r4p  SUDOC: 02678551X  Trove: 1711842  VcBA: 495/314200  VIAF: 36916319   WorldCat (עם VIAF): 36916319
כנסיית מנזה כריסטי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה 
 מיקום:  נצרת 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1861
 תאריך פתיחה רשמי:  1861 
 קואורדינטות:  32°42′16″N 35°17′43″E﻿ / ﻿32.70434722°N 35.29521111°E﻿ / 32.70434722; 35.29521111
  (למפת הכרמל מוגדלת) כנסיית מנזה כריסטי(למפת הכרמל רגילה) כנסיית מנזה כריסטי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כנסיית מנזה כריסטי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כנסיית מנזה כריסטי
 
שולחן האבן
כנסיית מנזה כריסטי (לטינית Mensa Christi - "שולחן המשיח"; ערבית كنيسة البلاطة - בלאטת אל מסיח ("אבן המשיח"), או אל-בלאטה - "האבן") היא כנסייה קתולית-פרנציסקנית לא פעילה בנצרת.
היסטוריה

המקום היה לאתר עלייה לרגל החל במאה ה-17, בשל סלע אשר זוהה כשולחן עליו סעדו ישו והשליחים, כאשר התגלה אליהם לאחר קומו מן המתים. הסלע עשוי אבן גיר והוא שופץ פעמים רבות בשל מנהגם של צליינים לשבור ממנו חתיכות ולקחתן כמזכרת. בסוף המאה ה-18 הוקמה במקום קפלה, אך היא נהרסה עם השנים, וב–1861 הוקם מבנה הכנסייה הנוכחי, והחלו לערוך בו מיסות באופן סדיר. לקראת שנת 2000 שופצו הפרסקאות וכיפת המבנה.
בסמוך לכנסייה נבע בעבר "מעיין השליחים" (או "מעין ישו"), ובערבית "עין אל ג'דידה", היינו, "המעיין החדש", בשל כך שזרימתו התחדשה מידי חורף, אך הוא יבש בשנת 1921. מי המעיין זרמו אל סביל אשר שימש את העוברים ושבים ברחוב, כיום רחוב 6116. המעיין העניק לכנסייה גם את השם הערבי העממי: "כניסייה אל נבעה".
המבנה

הכנסייה קטנה למדי והיא בנויה מחלל בודד בצורת ריבוע, שבצידו האחד קורן ממנו אפסיס ומעליו חצי כיפה. כיפת הכנסייה צבועה מבחוץ בצבע אדום ומעליה צלב. היא נחה על תוף מתומן שנישא בתורו על ידי ארבע קשתות. במתומן ארבעה חלונות, דרכם חודר רוב האור אל חלל המבנה. בחזית המבנה קבועה דלת עץ חומה, ומעליה חקוקים באבן סמלי המסדר הפרנציסקני והקוסטודיה של ארץ הקודש. מעל לסמלים אלה קבוע חלון בצורת קואדריפויל ומעליו קרניז וגמלון אבן פשוט. בפנים הכנסייה כמעט ואין ריהוט, ובצידה הרחוק מהכניסה מונח סלע גיר גדול ולא מסותת, הנחשב לשולחן הסעודה. מאחוריו מזבח קטן משיש צבעוני, הצמוד לקיר שמאחוריו, ומעליו ציור של סעודת ישו והשליחים. על קירות הכנסייה לוחות שיש אדמדם, והיא מעוטרת בסגנון איטלקי בציורי קיר וביצירות סטוקו בגוונים בהירים, המתארים מוטיבים מעולם הצומח.
המסורת בדבר סעודת ישו והשליחים מיוחסת גם לכנסיית הבכורה של פטרוס בעין שבע שלחופי הכנרת, ושולחן האבן שם מכונה "שולחן האדון" (Tabula/Mensa Domini) או "שולחן המשיח" (Tabula/Mensa Christi).
ייצוג טרנסג'נדרים במדיה

כריסטין יורגנסן, האישה הטרנסג'נדרית הראשונה שהתפרסמה בתקשורת ובמדיה בארצות הברית, 1954.
כבר מראשיתה של המדיה הפופולרית בעולם המערבי במאה ה-20, ניתן לראות ייצוג רבים של דמויות על הקשת הטרנסית. האופן בו דמויות טרנסג'נדריות מוצגות במדיה השתנה יחד עם התפתחות הקולנוע והטלוויזיה והושפע מן השינויים החברתיים שעברה הקהילה הטרנסג'נדרית כקבוצת שוליים; שינויים בזכויות להט"ב, שינוי יחס הממסד הרפואי כלפי טרנסג'נדרים, ושינוי יחס החברה כלפי הקהילה הטרנסג'נדרית. במילים אחרות, ייצוג טרנסג'נדרים בתקשורת ההמונים משקפים עמדות חברתיות הנוגעות לזהות טרנסג’נדרית, ואלו התפתחו והשתנו ביחד עם התפיסה הציבורית כלפי האוכלוסייה הטרנסג'נדרית. אף על פי שייצוג הטרנסג'נדרים בתקשורת משקף לרוב רק חלק זעיר מן הקהילה הטרנסג'נדרית, הוא משדר פרשנות אחידה ורעיונות מכלילים אודות הקהילה, ולכך השפעה ישירה על חייהם של טרנסג'נדרים במציאות. מחקרים מצאו כי צפייה בתכנים המציגים דמויות טרנסג'נדריות וסיפורים עליהם משפרת את יחס הצופים כלפי טרנסג'נדרים ואת עמדתם כלפיהם כקבוצת שוליים. ב-2014 ארצות הברית הגיעה ל-"נקודת מפנה" כשטרנסג'נדרית הופיעה על שער המגזין טיים, אירוע שסימן את המצב בו הנראות התקשורתית של אנשים טרנסג’נדרים במדיה הגיעה לרמה גבוהה יותר מכפי שראו בעבר. מאז, ייצוג הטרנסג’נדרים בטלוויזיה נותר גבוה יחסית וניתן למצוא מגוון רחב ועשיר יותר של ייצוג מן הקהילה.
היסטוריה של הייצוג הטרנסג'נדרי > המאה ה-21

כתום זה השחור החדש היא סדרת טלוויזיה אמריקאית ששודרה לראשונה ביולי 2013. במרכז הסדרה עומדת דמותה של פייפר צ'פמן, אישה נורמטיבית בשנות ה-30 לחייה, אשר נשלחת לכלא נשים בעקבות פשע שביצעה עשר שנים קודם לכן. העלילה עוקבת אחר סיפורה של צ'פמן וכך גם אודות האסירות הנוספות בבית הכלא. האסירות המוצגות מוצבות על קשת רחבה ומגוונת של גזעים, סוגי נשיות, נטיות מיניות והופעות חיצוניות. הסדרה היא הפלטפורמה הראשונה בתרבות המיינסטרים האמריקאית אשר מציגה באופן נרחב דמות טרנסג'דריות, אחרי שנים שהזיהוי הטרנסג'נדרי לא קיבל ביטוי מורכב בתקשורת ובבידור. סופיה בורסט, אותה משחקת השחקנית לברן קוקס, היא טרנסג'נדרית אפרו-אמריקאית אשר נכלאה בבית הכלא לאחר שביצעה הונאה שמטרתה לממן לעצמה ניתוח לשינוי מין. סופיה משאירה בבית את בנה ואם בנה אשר לה הייתה נשואה בעברה. האתגרים של סופיה כאישה טרנסג'נדרית, וכאחת השוהה בכלא נשים סגור, הם רבים ומוצגים בסדרה באופן נרחב. הקושי של שאר הנשים בכלא לקבל אותה, והעובדה כי אינה מקבלת בתכיפות לה היא זקוקה את ההורמונים אותם היא נוטלת, מציגים את דמותה באור מורכב ומגוון. סופיה משמשת כספרית של בית הכלא, תפקיד אשר נותן "תוקף" לנשיותה והופך אותה לדמות מרכזית אשר נמצאת בממשק עם נשים רבות בכלא.
בשנת 2015 יצא הסרט "הנערה הדנית". סרט זה הוא עיבוד קולנעי לרומן האמריקאי מאת המחבר דייוויד אברסהוף שיצא לאור בשנת 2000. השחקן האנגלי אדי רדמיין מגלם את דמותה של לילי אלבה, הנחשבת לאחת הטרנסג'נדריות הראשונות שעברו ניתוח להתאמה מגדרית. על אף שרדמיין קיבל תשבחות, "הנערה הדנית" קיבל ביקורות שליליות על כך שלוהק שחקן סיסג'נדר לשחק דמות של טרנסג'נדרית. השחקניות הטרנסיות רבקה רוט וג'ייק גראף הופיעו שתיהן בנערה הדנית, שתיהן כדמויות סיסג'נדריות.
השפעות הייצוג

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
השפעות הייצוג > השפעות חיוביות של הייצוג

השינוי שחל בייצוג של טרנסג'נדרים במדיה בעשור האחרון בא לידי ביטוי בכמות הולכת וגדלה של ייצוג בטלוויזיה, בקולנוע ובמדיות החברתיות, והביא עמו השפעות חיוביות רבות. הגיוון הרב הוביל לתפיסה חברתית מורכבת יותר של נשים וגברים טרנסג'נדרים בקרב הקהלים שנחשפו לתוכן, ניפוץ סטריאוטיפים שליליים רווחים וגיבוש תחושת הזדהות וקרבה בעקבות חשיפה לאתגרים שעימם מתמודדת הקהילה הטרנסג'נדרית. יתרה מכך, הייצוג המגוון מהווה דוגמה עבור ילדים ונוער טרנסג'נדרים המחפשים במדיה דמויות שחוות באופן דומה את אי-ההלימה בין המין שסומן בלידה לבין המגדר כדי להזדהות עימן.
מחקר שפורסם בשנת 2021, סקר את השפעותיה של הסדרה "כתום זה השחור החדש", ששודרה בין 2013–2019, וטען כי הסדרה הביאה לקדמת הבמה ייצוגים טרנסג'נדרים מורכבים יותר, מגוונים יותר מבחינת אופי הדמויות ואופן קבלתן בחברה. מחקר נוסף, שחקר את ההשפעות של העיסוק סביב תהליך ההתאמה המגדרית של קייטלין ג'נר, מצא כי למדיום הטלוויזיוני יש כוח עצום בעיצוב דעת הקהל וכי טמון בו פוטנציאל גדול להשפעה על חוקים ומדיניות הנוגעים לקהילה הטרנסית. ייצוג אלו ונוספים לקחו חלק ביצירת תפיסות חברתיות חיובית בנוגע לטרנסג'נדריות בקרב הציבור, שלרוב אינו חשוף לקהילה הטרנסג'נדרית בדרך אחרת, ומדגישים את החשיבות בחשיפה לנרטיבים מגוונים באמצעות המדיה.
השפעות הייצוג > ביקורת

ייצוג טרנסג'נדרי במדיה זכה לביקורת רבה בנוגע להיבטים רבים. מרבית הביקורת עסקה בכך שלמרות שהייצוג הפך רב ומגוון יותר עם השנים, הוא ממשיך לשמר תפיסות מתוך הנרטיב הישן. גם בסדרה "כתום זה השחור החדש", שהתכוונה לייצר נרטיב חדש[דרושה הבהרה] עבור טרנסג'נדרים, הדמויות הטרנסג'נדריות ממוסגרות בתוך הקשרים של פשע, אלימות וקורבנות, באופן שמקבע תפיסות שמקורן בנרטיב הישן של ייצוג טרנסג'נדרי במדיה. יתר על כן, נוצרה ביקורת רבה על לכך שהייצוג הופך מגוון יותר בתחומים מסוימים בלבד, אותם קל יותר לתווך לציבור הרחב באמצעות תקשורת פופולרית. למשל, ייצוג של טרנסג'נדרים לא בינאריים עדיין לא מקובל בתקשורת ואינו מוכר בחברה, בדומה לייצוג של טרנסג'נדרים בעלי גיוון גילאי, סוציו-אקונומי, אתני, גזעי, דתי ועוד. לפי ביקורת זו, הייצוג נותר חד-ממדי וסטריאוטיפי למרות שחל בו שינוי לטובה, ולכן הוא מגביל את תפיסת העולם של טרנסג'נדרים צעירים ומסליל אותם לכיווני התפתחות מוגבלים.
טענות נוספות הועלו כנגד נרטיב אשר הפך פופולרי במדיה ונקרא "החיים משתפרים" (Getting Better), שמתאר באופן אוטופי את החיים של טרנסג'נדרים לאחר סיום התהליך להתאמה מגדרית. הביקורת שהועלתה מצאה כי נרטיב מוחלט שכזה יוצר תחושות קשות אצל טרנסג'נדרים שמרגישים שמשהו בהם אינו תקין במידה ולאחר סיום התהליך חייהם אינם משתפרים באופן משמעותי. טרנסג'נדריות שממשיכות לסבול מהקשיים שחוו בתקופות שקדמו לתהליך או חוות קשיים חדשים חשות בדיסוננס. כמו כן, נקבע במחקר אחר כי הדימויים השליליים המופיעים דרך קבע במדיה בהקשר של טרנסג'נדריות משפיעים על הבריאות הנפשית של טרנסג'נדרים, והוכח כי יש קשר בין חשיפה תכופה לסטריאוטיפים בתקשורת ובין הופעת תסמינים קליניים של דיכאון.
ביקורת נוספת הנשמעת נגד הייצוג הטרנסג'נדרי במדיה מתארת כי גם נרטיבים מגוונים לא תמיד מצליחים לשפר את מעמד הקהילה הטרנסג'נדרית ולהשפיע לטובה על מדיניות ציבורית הנוגעת אליה. דוגמה מפורסמת הממחישה את הטענה היא ההתבטאויות של קייטלין ג'נר, ספורטאית אולימפית לשעבר, אקטיביסטית טרנסג'נדרית למען הקהילה הטרנסג'נדרית, שמתמודדת על תפקיד מושלת קליפורניה מטעם המפלגה הרפובליקנית. ג'נר התבטאה בתקשורת נגד השתתפות נשים טרנסג'נדריות במקצים ספורטיביים המיועדים לנשים וספגה ביקורת רבה מצד הקהילה הטרנסג'נדרית אליה היא משתייכת בעצמה.
ייצוג טרנסג'נדרים במדיה בישראל

ייצוג טרנסג'נדרים במדיה בישראל הופך עם השנים למגוון יותר ויותר. הוא כולל בתוכו את בל אגם, שחקנית ואקטיביסטית למען הקהילה הטרנסית, סתיו סטרשקו, דוגמנית ושחקנית בינלאומית, אפרת טילמה, יקירת העיר תל אביב, המתנדבת הטרנסג'נדרית הראשונה מחוץ לארון במשטרת ישראל ואקטיביסטית עבור הקהילה הטרנסית, תאלין אבו חנא, כוכבת ריאליטי, המשתתפת הטרנסית הראשונה בתחרות מלכת היופי וזוכת פרס "מיס טרנס ישראל" ועוד רבים ורבות נוספות.
ייצוג טרנסג'נדרים במדיה בישראל > גילה גולדשטיין

גילה גולדשטיין הייתה מהמייסדות הראשונות של הקהילה הגאה בישראל, שחקנית, זמרת ואמנית ישראלית. היא שיחקה בסדרה "חסמבה דור 3", בסרט "ילדים טובים", ובסרט "זה גילה, זה אני", שהציג את סיפור חייה. גולדשטיין אף זכתה בפרס יקירת הקהילה הגאה על סיועה לנשים טרנסג'נדריות ועל שמה נקרא "פרויקט גילה להעצמה טרנסית", הארגון החברתי לסיוע לקהילה הטרנסית בישראל. במצעד הגאווה בתל אביב בשנת 2015 זכתה להיות אורחת הכבוד ולעמוד בראש המצעד. במהלך חייה התקשורת תיארה אותה כ"אייקון של הקהילה הלהט"בית הישראלית" וכ"טרנסית הראשונה של תל אביב".
ייצוג טרנסג'נדרים במדיה בישראל > דנה אינטרנשיונל

דנה אינטרנשיונל היא זמרת ישראלית זוכת תחרות האירוויזיון לשנת 1998, שחקנית, אקטיביסטית למען הקהילה הגאה ואישה טרנסג'נדרית. עם פרסומה, אינטרנשיונל הפכה לייצוג חתרני לקהילה הטרנסג'נדרית הישראלית ושברה מוסכמות וסטריאוטיפים רבים. התפיסות החברתיות בנוגע לטרנסג'נדריות בחברה הישראלית בעת פריצתה סבבו סביב פשע, אלימות, קורבנות וזנות. אינטרנשיונל המצליחה, הפמיניסטית, המזרחית, זו שנשיותה תוארה בגאווה בכל כלי התקשורת הישראליים ועדיין המשיכה לכנות את עצמה "קוקסינלית", הציונית שייצגה בפטריוטיות רבה את מדינתה מול כל מדינות אירופה באירוויזיון, הפכה על פיה כל מוסכמה חברתית שהייתה קיימת. "הייתה אמנם סטיגמה לגבי קוקסינלים, שזה דבר איום ונורא, וולגרי ואגרסיבי, אבל אני ידעתי מהתחלה שאני הולכת להילחם ולשבור מוסכמות" – דנה אינטרנשיונל אצל בירנברג 1996. הנרטיב החדש בנוגע לטרנסג'נדריות, שאינטרנשיונל הפכה לייצוג המרכזי שלו החל מסוף שנות התשעים, חצה את גבולות מדינת ישראל והפך בינלאומי בעקבותיה ובעקבות זכייתה באירוויזיון.
ייצוג טרנסג'נדרים במדיה בישראל > ספיר ברמן

ספיר גאיה ברמן היא שופטת כדורגל ישראלית, שופטת ראשית בליגת העל והשופטת הטרנסג'נדרית הראשונה בישראל. היציאה התקשורתית מהארון של ברמן בשנת 2021 הפכה לסמל לשינוי עבור טרנסג'נדרים בתחומי הספורט ובתחומים נוספים. עולם הכדורגל, בפרט, ממוסגר כתחום גברי באופן כמעט בלעדי והנרטיב השולט בתחומי הספורט השונים הוא מקובע מגדרית. את כל אלה הפכה ברמן, כשהצהירה לעולם על התהליך להתאמה מגדרית שהיא עוברת והמשיכה לדבר עליו ולהנכיח אותו לציבור בכל הזדמנות אפשרית, בין אם בפרסומת שלקחה בה חלק, בראיונות לחדשות וברשתות החברתיות, תוך כדי שברמן ממשיכה בעבודתה כשופטת בליגת העל הישראלית.
ייצוג טרנסג'נדרים במדיה בישראל > רומי אברג'יל

רומי אברג'יל היא דוגמנית זוכת פרס "תגלית השנה" בתחרות מלכת היופי של הדרום לשנת 2016, כוכבת רשת, פעילה חברתית לזכויות הקהילה הגאה ואישה טרנסג'נדרית. בשנת 2017 השתתפה אברג'יל בתוכנית הטלוויזיה "הבנים והבנות", כמתמודדת מקבוצת הבנות, המשודרת בערוץ הילדים. בעקבות השתתפותה בתוכנית הפכה למודל לחיקוי עבור ילדים ונוער בכל הנוגע לקבלה עצמית, מגדר ומיניות בריאה ואף מהווה דוגמה בשיעורים בבתי ספר העוסקים בזהות מגדרית. בשנת 2021 לקחה חלק בקמפיין הלבשה תחתונה של מותג ההלבשה הישראלי "FIX" ביחד עם עוד 5 דוגמניות טרנסג'נדריות. אברג'יל מתראיינת ומדברת בגלוי על הרצון שלה להוות דוגמה לטרנסג'נדרים צעירים, מתארת את הבריונות שספגה במהלך התהליך ועל האמונה שלה ש"בזכות אנשים כמוני, טרנסג'נדרים הם כבר לא טאבו".
יחסי סן מרינו – עומאן

| יחסי סן מרינו – עומאן |
| --- | --- |
סן מרינו: עומאן


סן מרינו: עומאן
שטח (בקילומטר רבוע)
61: 309,500
אוכלוסייה
33,579: 5,334,472
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,855: 108,192
תמ"ג לנפש (בדולרים)
55,254: 20,282
משטר
רפובליקה: מונרכיה

יחסי סן מרינו-עומאן הם מערכת היחסים המורכבת שבין הממשלה והעם של סולטנות עומאן לבין הממשלה והעם של הרפובליקה המרוממת של סן מרינו. שתי המדינות לא כוננו אף פעם יחסים דיפלומטיים ואין קשר דיפלומטי מעשי בין השתיים. עם זאת, לא מתקיימת עוינות בין השתיים ויש יחסים כלכליים בין המדינות ושיתוף פעולה במגוון תחומים.
לאסלו ארשי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בינואר 1955 (בן 69) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 ענף מדעי:  היסטוריוגרפיה, פדגוגיה, היסטוריה 
 מקום לימודים:  Berzsenyi Daniel College (1991) 
 www.eorsilaszlo.hu
 
לאסלו ארשי (בהונגרית: Eörsi László; בודפשט, 25 בינואר 1955) הוא היסטוריון יהודי-הונגרי, שתחום המחקר העיקרי שלו הוא המרד ההונגרי שמכונה בהונגרי מהפכת 1956.
ביוגרפיה

אביו אישטוואן ארשי, היה סופר, מהפכן במרד ההונגרי ב-1956, אמו הייתה מורה בבית ספר תיכון ורה פארטוש, ואחיו היה העיתונאי והעורך יאנוש ארשי. בן דודו, מתיאש ארשי, היה חבר באספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט) מטעם מפלגת הדמוקרטים-החופשיים במשך 20 שנה מ-1990 עד 2010 (SZDSZ).
לאסלו ארשי סיים את בית הספר התיכון המקצועי לחקלאות בסקשפהרוואר. עד לחילופי השלטון עסק בעיקר בעבודות פיזיות, בעיקר בענף הבנייה. בין 1986 לבין 1991 היה מורה ומחנך בבית האומנה המיוחד ברחוב בוקרטה (Bokréta). מאמרו הראשון פורסם בכתב העת "חיים וספרות" (Élet és Irodalom) ב-4 בנובמבר 1988, על המטח הירי בכיכר קושוט. הוא השלים את לימודיו בקולג' בשנת 1991 ב"מכללה להכשרת מורים סומבטהיי". (שלוחה של אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בסיום לימודיו שם, החל לעבוד ב-1991 במכון החדש שהוקם באותם הימים בשם "מכון 1956". בנוסף להכנת מחקריו, הוא היה הלקטור והמגיהה בתקליטור משנת 2006 על המשפטים משנת 1956 נגד המורדים (מהפכנים) מתוך "ארכיון הבירה בודפשט"; הרעיון לסרט העלילתי Kolorádó Kid שהוצג ב-2010 הגיע ממנו. הוא היה המומחה ההיסטורי של הסרט, כמו גם כמה סרטים תיעודיים נוספים מ-1956.
ב-27 בדצמבר 2011 העבירה ממשלת ויקטור אורבן השנייה החלטה לפירוק הקרן הציבורית של "מכון 1956" ללא "יורש". החל מ-1 בינואר 2012, המכון פעל כאחת מהמחלקות של הספרייה הלאומית על שם סצ'ני, וחלק מצוותיו, כולל לאסלו ארשי, הפכו לעובדי הספרייה. בקיץ 2019 מוזג המכון לתוך מכון המחקר ההיסטורי VERITAS ופורק סופית; חוקריו התפזרו, ולאסלו ארשי פרש. כיום הוא חוקר ב"קרן מכון 1956" ובמרכז יאנוש ווסלי לסוציולוגיה של לימודי כנסיות ודת.
תחום המחקר העיקרי שלו הוא תולדות אירועי מהפכת 1956 בבודפשט. בנוסף לשני תריסר הכרכים העצמאיים שלו, הוא פרסם מאות מאמרים ומחקרים בעיתונים ובכתבי עת.
ספריו > מחקריו העיקריים

A „véres csütörtök”. Századvég, 1990/1 241-251 o.
A (II. kerületi) Nemzeti Forradalmi Bizottmány. 1956-os Intézet évkönyve, XI. Szerk. Rainer M. János, Standeisky Éva. 1956-os Intézet, 2003. 208-222 o.
Dokumentumfilmek ’56. Metropolis, 2004/2 40-49. o.
Halda Alíz (1928-2008) Az 1956-os Intézet honlapja, 2005.
1956 hordaléka. Beszélő, 2007/12. 66–70 o.
„Saints of the Streets” The Participants is 1956. (Vajda Zsuzsannával) In: Resistance, Rebellion and Revolution in Hungary and Central Europe: Commemorating 1956. Hungarian Cultural Centre London, UCL, 2008. 227–237. pp.
Az ’58-as DVD-ROM. http://revizoronline.com/article.php?id=971, 2008. XI. 10.
A budapesti egyetemek nemzetőrsége. In: Nagy Imre és kora V. kötet. (Nagy Imre Alapítvány – Gondolat Kiadó, 2009.) 243–272. o.
Cigányok az 1956-os forradalomban. In: Cigányság-identitás-kultúra-történelem. Szerk. Daróczi Ágnes. Magyar Művelődési Intézet és Képzőművészeti Lektorátus, 2011. 243–256. o.
Az „örök vamzer” (Harangi Zoltán) Beszélő, 2012/1–3. 51–57. o.
Eörsi István, 1956–57. Élet és Irodalom Online, Beszélő, 2013. XI. 18.
1956 képe az 1990 utáni jobboldali-konzervatív narratívakban. In: Búvópatakok – Széttekintés. Évkönyv XIX. Szerk. Rainer M. János. OSZK – 1956-os Intézet Alapítvány, 2013. 200-248 o.
A legfőbb pesti srácok. (Szegő Iván Miklóssal) In: Évkönyv XIX. Szerk. Rainer M. János. OSZK – 1956-os Intézet Alapítvány, 2015. 221-247 o.
Abszurdisztán, határon kívül-belül (Harangi Zoltán a Világ Igazai között). http://beszelo.c3.hu/onlinecikk/abszurdisztan-hataron-kivul-belul. 2016. II. 26.
Obersovszky Gyula. OSZK-honlap 2016. III. 2.
A Budavár 1956-os ostroma. Tűzvész az Országos Levéltárban. Levéltári Közlemények, 2016. 157-168 o.
Párhuzamos életrajzok. Dózsa László és Pruck Pál. In: Újratervezések. 1956-os Intézet évkönyve, XXIII. Szerk. Keller Márkus-Tabajdi Gábor. OSZK – 1956-os Intézet Alapítvány, 2018. 258-282 o.
„További eljárás nem szükséges” (A XIII. kerületi rendőrkapitány pere). Múltunk, 2019/4. 240-263 o.
A Sziklai-legenda (Budakeszi, 1956). Betekintő 2021/4. 9–31 pp.
ספריו > מעבודותיו הזמינות באינטרנט

זיכרון שמרני, ימני של 1956
המאבק של József Szilágyi
1956 ברובע 13
מהפכן על שורוקשאר
קורוויניסטים 1956
שאנשי כיכר סנה 1956
כיכר הרפובליקה 1956 - ספר
"רפובליקת בארוש"
סוהר מדמות לחיקוי - שיקול הדעת המשתנה של אימרה נאג'
כיכר הרפובליקה 1956 - מחקר
אילונה טוט
פטר מנספלד
לקריאה נוספת

פורטל 56 - ביוגרפיות
הכרך החדש של לאסלו ארשי
מטרופוליס - לאסלו ארשי
אתר האינטרנט של לאסלו ארשי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260845405171  BnF: cb12989859p (data)  GND: 103661840  ISNI: 0000 0000 5051 262X  LCCN: no93021487  NKC: jo2015861872  SUDOC: 057165866  VIAF: 7521093   WorldCat (עם VIAF): 7521093
כנסיית מריה הקדושה (ברלין)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה 
 על שם:  מרים, אם ישו 
 כתובת:  מִיטֶה 
 מיקום:  מיטה 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1380
 תאריך פתיחה רשמי:  1380 
 חומרי בנייה:  לבנה 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית לבנים 
 מידות
 גובה:  91 מ' 
 גובה מעל פני הים:  91 מ' 
 קואורדינטות:  52°31′14″N 13°24′24″E﻿ / ﻿52.520556°N 13.406667°E﻿ / 52.520556; 13.406667
 אתר רשמי
  (למפת ברלין מוגדלת) כנסיית מריה הקדושה(למפת ברלין רגילה) כנסיית מריה הקדושה
 
כנסיית מריה הקדושה (בגרמנית: Marienkirche ;St.-Marien-Kirche) היא כנסייה ברחוב קרל ליבקנכט (Karl-Liebknecht-Straße), לשעבר רחוב קייזר וילהלם (Kaiser-Wilhelm-Straße) במרכז ברלין, ליד אלכסנדרפלאץ. מועד ההקמה של הכנסייה המקורית אינו ידוע, אך הוא הוזכר כאתר שבו חיללו (Host desecration) לכאורה יהודים את שרידי ישו ב-1243. כתוצאה מהאשמות אלו הועלו מספר יהודים על המוקד במקום שנקרא לימים יודנברג (Judenberg). המקום מוזכר בכרוניקות גרמניות ב-1292. משערים שהקמת הכנסייה הייתה מוקדם יותר במאה ה-13.
הארכיטקטורה של הבניין היא ברובה שחזור מודרני מסוף המאה ה-19 ומהתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. הכנסייה הייתה במקור כנסייה קתולית, אך מאז הרפורמציה ב-1539 הייתה כנסייה פרוטסטנטית לותרנית. הקהילה הייתה חלק מהאיחוד הפרוסי של הכנסיות מ-1817 עד 1948, ארגון גג של כנסיות שמשלב בעיקר קהילות לותרניות, אך גם קלוויניסטיות ומעט כנסיות הווידוי הפרוטסטנטי המאוחד (Confessing Church).
סקירה

כנסיית מריה הקדושה היא הכנסייה של הבישוף של הכנסייה האוונגליסטית של ברלין-ברנדנבורג-שלזיה העליון לוסטיה. קתדרלת ברלין נמצאת בפיקוח משותף של כל הכנסיות החברות באיגוד הכנסיות האוונגליסטיות. עם זאת, הכנסייה אינה נקראת "קתדרלה" – שם שאינו שגור בפרוטסטנטיות הגרמנית אלא רק בשפה המדוברת של כנסיות קתדרלות שהיו כנסיות של בישופים קתולים לפני הרפורמציה.
יחד עם כנסיית ניקולס הקדוש, כנסיית מריה הקדושה היא הכנסייה העתיקה ביותר בברלין. החלקים העתיקים ביותר של הכנסייה עשויים מגרניט, אך ברובה היא בנויה מלבנים, מה שמקנה לה מראה אדום בוהק. סגנון זה הועתק בבניית בית העירייה האדום של ברלין, הניצב בסמוך. במהלך מלחמת העולם השנייה ניזוקה הכנסייה קשות מהפצצות בעלות הברית. לאחר המלחמה הייתה הכנסייה במזרח ברלין, ובשנות ה-50 היא שוחזרה על ידי השלטונות במזרח גרמניה.
לפני מלחמת העולם השנייה, כנסיית מריה הקדושה הייתה באמצע אזור צפוף אוכלוסין במחוז מיטה, והייתה בשימוש קבוע ככנסיית קהילה. לאחר המלחמה, אזור זה נוקה ממבנים הרוסים וכיום הכנסייה ניצבת במרחבים הפתוחים מסביב לאלכסנדרפלאץ, ומוצלת על ידי מגדל הטלוויזיה של ברלין.
מחוץ לכנסייה ניצב פסל של מרטין לותר. בכנסיית מריה הקדושה שוכן קברו המונומנטלי של אוטו כריסטוף פון שפאר, גנרל-פלדמרשל של ברנדנבורג-פרוסיה, שפיסל הפסל הפלמי ארטוס קווילינוס האב, אולי בסיועו של ברתולומאוס אגרס (Eggers). קרל הילדברנד פרייהר פון קנשטיין (אנ'), מייסד אגודת התנ"ך הוותיקה ביותר בעולם (Cansteinsche Bibelanstalt), נקבר בכנסייה ב-1719.
בשנת 1951 העבירו את מזרקת נפטון לקרבת הכנסייה.
אישים

כריסטוף אלברכט היה נגן עוגב במקהלה של הכנסייה בין השנים 1976–1992.