פארק קליין-גליניקה
היסטוריה

בשנת 1682 הזמין פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, המכונה "הנסיך הבוחר הגדול", את טירת הציד (גר') הראשונה, טירת הציד גלינקה, ליד הכפר הנטוש קליין-גלינקה שסבל קשות במלחמת שלושים השנים. בטירה היה גן עם ארבע בריכות קרפיונים. מדרום לטירה היה פארק חיות בר מגודר. מצפון גן עצים ושני כרמים. האזור היה מקושר לפוטסדאם כבר מ-1660 באמצעות גשר גליניקה הראשון שהיה בנוי בעץ. בשנת 1715, בזמן שלטונו של המלך פרידריך וילהלם הראשון, המכונה "המלך-החייל", הפכה הטירה לבית חולים צבאי עבור חיילים בהסגר. בשנת 1747 קנה מנהל בית החולים ד"ר מירו (Dr. Mirow) את גן העצים ואת הכרם החדש שהוזנחו מאז מותו של "המלך-החייל" והקים שם אחוזה שבה מלבד חקלאות פעלו כבשנים ללבנים וסיד. בשנת 1758 הפכה הטירה עצמה לבית חרושת לטפטים שהפך לבית יתומים בשנת 1827. החל משנת 1789 נבנה הכביש בין ברלין לפוטסדאם והפריד באופן ברור בין הטירה לשעבר ובין האחוזה החדשה. לאחוזת מירו היו בעלים שונים עד שהמפקד הפרוסי לוטננט גנרל קרל פון לינדנאו (Carl von Lindenau) קנה אותה בשנת 1796, והפך אותה לחוות נוי (אנ').
מפה של טירת הציד גלינקה הראשונה, הצפון מצד ימין (סמואל סוכודולץ, 1683)
גשר גליניקה השני מעץ וטירת הציד גלינקה הראשונה (יוהאן פרידריך נגל, 1788)
מבט מהכרם (מאוחר יותר האתר של "הספסל הרומאי") לאורך האחוזה לכיוון פוטסדאם (ברגר בעקבות לודטקה, 1796)
מפה של חוות הנוי של לינדנאו, הצפון מימין (י. ג. הלוויג, 1805)
מפת השטח המעוצב (Pleasure ground) בגליניקה (פ. י. לנה, 1816)
לאחר שקנצלר פרוסיה (אנ') קרל אוגוסט פון הרדנברג (אנ') רכש את האחוזה בשנת 1814, הוא הזמין את אדריכל הנוף הפרוסי פטר יוזף לנה לתכנן פארק בשנת 1816. החלק הראשון היה מגרש התענוגות (אנ') בהשראת גינון הנוף האנגלי. בשנת 1822 הביא אדריכל הנוף הנודע של גרמניה, הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו, את אדריכל הנוף האנגלי ג'ון אדיי רפטון (אנ') (בנו של אדריכל הנוף האנגלי הגדול האמפרי רפטון (אנ')) לגליניקה. לאחר שובו לאנגליה עיצב ג'ון רפטון את סלסלת הרדנברג (Hardenberg basket, צורה של ערוגת פרחים) בהשראה כביכול מסלסלת עץ המכילה ערוגת ורדים בגליניקה.
בנובמבר 1822 נפטר הקנצלר הרדנברג. בשנת 1824 האחוזה נמכרה לקרל, נסיך פרוסיה. מדוע הבן השלישי הרווק של המלך הפרוסי היה הבן הראשון שקיבל נחלה משלו היא תעלומה שלא נפתרה. בזמן שהאחוזה הוסבה לארמון גליניקה, שתוכנן על ידי קארל פרידריך שינקל, הנסיך קרל פיתח את הפארק יחד עם לנה ואדריכלי נוף אחרים בעשורים הבאים למצבו כיום. בתוך משפחת המלוכה הפרוסית הוא כונה "סר צ'ארלס גליניקה" בשל היותו אנגלופיל נלהב. עם זאת הוא מעולם לא נסע לאנגליה כיוון שהוא התנגד לפוליטיקה הבריטית כמו אחותו האנגלופילית שרלוטה, אשתו של הצאר ניקולאי הראשון. הנסיך קרל נסע כמה פעמים לסנקט פטרבורג לבקר את אחותו, שם הוקסם במיוחד מפארק פבלובסק (אנ'), שהיה מעוצב כגן נוף אנגלי קלאסי. פארק גליניקה היה ידוע היטב לאצולה האירופית מכיוון שכללי הטקס לביקורים מדיניים בבירת פרוסיה חייבו לבקר גם את הנסיך קרל בגליניקה. ב-14 באוגוסט 1858 ביקרו המלכה ויקטוריה ובעלה אלברט בארמון ובפארק גליניקה. מוקדם יותר באותה שנה נישאה בתם ויקטוריה לאחיינו של קרל, נסיך הכתר פרידריך וילהלם מפרוסיה.
לאחר שהפארק נקרא באופן רשמי פארק הנסיך קרל מפרוסיה (Park des Prinzen Carl von Preußen) מאז שנת 1824, שונה לשמו לפארק הנסיך פרידריך לאופולד מפרוסיה (Park des Prinzen Friedrich Leopold von Preußen) בשנת 1885. בנו של קרל, פרידריך קרל ירש אותו בתפקיד, אבל מת שנתיים בלבד לאחר מות אביו. הנכד פרידריך לאופולד ירש את הארמון ואת פארק גליניקה. למרות ההוראה בצוואתו של קרל כי היורשים ישקיעו מדי שנה 30,000 גולדמרק בפארק הזניח פרידריך לאופולד את הפארק. כאשר גרמניה הפכה לרפובליקה בשנת 1919 נותרו ארמון ופארק גליניקה חלק מרכושו של הנסיך. הארמון והפארק סבלו מהזנחה נוספת כאשר פרידריך לאופולד עבר ללוגאנו בשווייץ ולקח עמו כמה יצירות אמנות כדי לשלם את חובותיו. בשנת 1924 קנתה המדינה הפרוסית את החלק של פארק בטכרברג (Böttcherberg). תוכנית פיתוח משנת 1928 לאזור זה לא בוצעה. כוונתו של פרידריך לאופולד למכור את שטחי ההרחבה של הפארק משנת 1841 נחסמה על ידי המדינה הפרוסית, וכתוצאה מכך תבע הנסיך את המדינה בבית המשפט, תביעה שהסתיימה עם מותו של הנסיך בשנת 1931.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 קנתה עיריית ברלין את מרבית הפארק בשנים 1934 ו-1935. יוליוס ליפרט (אנ'), רייכסקומיסר (אנ') של ברלין (בפועל ראש העיר) לחץ על האפוטרופוס החוקי של היורש (קטין) למכור את חלקו והשתמש בנכסים שהוחרמו של מנהל הבנק ואספן האמנות הגרמני ממוצא יהודי הרברט מ. גוטמן (גר') על מנת לשלם. משפחת הנסיך שמרה על אזור משולש בדרום-מערב הפארק, כולל הארמון ומגרש התענוגות. הפארק נפתח לציבור בשם "פולקספארק גליניקה" (Volkspark Glienicke, "פארק העם גליניקה") המעיד על כוונתו הפופוליסטית של ליפרט. הפתיחה הרשמית הייתה ביום הולדתו של אדולף היטלר. בשנים שלאחר מכן נפגע הפארק, למשל מהשינויים בכביש ברלין-פוטסדאם שהפך לחלק מרייכסשטראסה (אנ') מספר 1. לאחר שהתמנה רשמית לראש עיריית ברלין בשנת 1937, תכנן יוליוס ליפרט לקבל את גליניקה כמעונו הרשמי ולרכוש את החלק הנותר שלא היה בבעלות העיר. בשנת 1940 פוטר ליפרט ממשרתו לאחר שהתווכח עם היטלר לגבי הארגון מחדש של ברלין, והארמון הפך לאחר מכן לבית חולים צבאי.
לאחר מלחמת העולם השנייה עלו רעיונות להפוך את הפארק למתחם ספורט ענק בברלין המערבית קרוב לגבול לשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה ונדחו. בשנת 1952 הפך הפארק לשמורת טבע. ארמון גליניקה וכמה מבנים אחרים על ידי קארל פרידריך שינקל ותלמידיו שוקמו מאז שנות ה-50, אבל רק ב-1969 החליט ממשל העיר ברלין המערבית שהפארק עצמו הוא יצירת אמנות. מאז 1978 מחלקה מיוחדת לשימור ושיקום גנים היסטוריים התמקדה בטירגארטן ובפארק גליניקה. בשנת 1981, "שנת שינקל", העניקה העירייה מימון ציבורי נוסף, ובשנת 1982 כל המכלול של הארמון והפארק נרשם כמונומנט היסטורי וגן היסטורי בהתאמה. חומת ברלין לאורך כביש ברלין-פוטסדאם מצד אחד גרמה להריסתם של כמה בקתות בסגנון שווייצרי בחלקו של פארק בטכרברג מדרום לכביש, אך מאידך הביאה לבנייה מחדש של הכביש לממדיו המקוריים.
לאחר איחוד גרמניה נרשמו הארמונות והפארקים של פוטסדאם וברלין כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1 בינואר 1991. מאז שנת 1992 הפארק הוא חלק מאזור ההגנה המיוחד של האיחוד האירופי לציפורי בר "יער דיפלר המערבי" (Westlicher Düppeler Forst). בשנת 2000, הקרן לארמונות ולגנים הפרוסים בברלין-ברנדנבורג, שהוקמה בשנת 1995, השתלטה לצמיתות על מגרש התענוגות והגנים הסמוכים לארמון. שאר הפארק נשאר כחלק מרובע שטגליץ-צלנדורף.