stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כמה אהבה: האוסף (אלבום של מאיר בנאי)
הפקה

האוסף הורכב משני דיסקים - הראשון "כמה אהבה: האוסף", שכלל 18 ממיטב להיטיו של בנאי, ובהם "בשם האהבה", שיר חדש שנכתב והוקלט במיוחד עבור האוסף. האוסף כולל גם בפעם הראשונה על גבי אלבום את גרסאות הסינגל המקוריות של "את שומעת", "תפילת הדייג", "שירו של שפשף" ו"חלומות אחרים". השיר "בשם האהבה" נכתב על ידי מאיר בנאי והופק מוזיקלית על ידי אסף אמדורסקי ומשה לוי.
הדיסק השני, "האלבום האקוסטי", כלל 10 שירים בביצועים אקוסטיים שהוקלטו במיוחד עבור האוסף. האלבום "האלבום האקוסטי" כלל שמונה שירים אותם הקליט בנאי בליווי משה לוי על הפסנתר ואקורדיון ועוד שניים אותם הקליט בנאי בשיתוף פעולה ראשון עם אחיו, אביתר בנאי - ביצוע של מאיר לשירו של אביתר "יש לי סיכוי" וביצוע משותף של שניהם לשירו של מאיר "אצלך בעולם". בין השירים שהוקלטו במיוחד לאלבום האקוסטי היו גם "הגשם הראשון" שהיה השיר הראשון אותו כתב בנאי ומעולם לא הוקלט, והשיר "רכה כמו משי" אותו כתב בנאי לאריק סיני ומעולם לא הקליט אותו בעצמו.
את האוסף ערך דרור נחום וניהול הפרויקט היה של חיים שמש. האוסף הגיע במהרה למעמד אלבום זהב ובהמשך למעמד אלבום פלטינה.
בביקורות שפורסמו עם צאת האוסף נכתב בין היתר:
הארץ, גידי אביבי – "אחרי 20 שנות פעילות ושבעה וחצי תקליטים, מוציא מאיר בנאי תקליט אוסף משלו. אחרי כל השנים הללו הוא ראוי לאוסף, והאוסף ראוי לו. "
מעריב, יוסי חרסונסקי – "בנאי אקוסטי זה כמו אי בודד יפהפה באוקיינוס של מוזיקת פופ חשמלית… הרבה עוצמה ואווירה יש בשירה העירומה הזו, בשקט הזה, כששומעים את הנשימות של הזמר…"
עיתון תל אביב, אבי אפרתי – …"מדובר בקסם אמיתי. אל המנוחה, מחפש את הכיוון, אצלך בעולם ועוד כמה, מבוצעים שם ומצליחים לרגש בגדול. ככה בנאי כתב אותם, ככה הוא ביצע אותם בבית. אקוסטית. כל המקוריות, כל המובחנות, כל הייחוד נמצאים בהם…"
זמן ת"א, שי להב – "יש כרגע מיני פסטיבל מאיר בנאי באוויר, וזה פחות או יותר הדבר במשמח היחיד שאפשר לשמוע ברדיו…"
רשימת השירים באלבום > דיסק 1 - כמה אהבה האוסף

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | בשם האהבה  | 4:08 |
| 2. | אל תלכי מכאן  | 4:06 |
| 3. | אביתר  | 3:48 |
| 4. | כשהיום עולה  | 3:58 |
| 5. | שירו של שפשף (יחד)  | 3:48 |
| 6. | כמה אהבה  | 5:32 |
| 7. | וביניהם  | 3:37 |
| 8. | מנגינת הנדודים  | 3:46 |
| 9. | חלומות אחרים  | 4:46 |
| 10. | הלילה של אתי  | 6:52 |
| 11. | תפילת הדייג  | 2:52 |
| 12. | תגידי אש תגידי מים  | 4:33 |
| 13. | גשם  | 4:59 |
| 14. | את שומעת  | 3:48 |
| 15. | השמש עוזבת  | 5:13 |
| 16. | אהבה קצרה  | 3:46 |
| 17. | דומינו  | 4:56 |
| 18. | שער הרחמים  | 3:46 |
רשימת השירים באלבום > דיסק 2 - האלבום האקוסטי

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | אל המנוחה  | 2:57 |
| 2. | רכה כמו משי  | 3:10 |
| 3. | מחפש את הכיוון  | 4:12 |
| 4. | לבד  | 4:42 |
| 5. | כמו ציפור מעל הים  | 3:12 |
| 6. | אליה  | 4:29 |
| 7. | ברחוב הזה  | 4:08 |
| 8. | הגשם הראשון  | 2:34 |
| 9. | יש לי סיכוי  | 2:07 |
| 10. | אצלך בעולם  | 4:23 |
רשימת המשתתפים באלבום

טכנאי הקלטה - "האלבום האקוסטי": סיימון ויינשטוק באולפני המון
טכנאי הקלטה - "יש לי סיכוי" ו"אצלך בעולם" מתוך "האלבום האקוסטי": אביתר בנאי בבית של אביתר בנאי
טכנאי מיקס - "האלבום האקוסטי": יוסי פרץ באולפני "ביאליק ארבע"
עריכה דיגיטלית: יוסי פרץ באולפני "ביאליק ארבע"
עיצוב עטיפה: יהודה דרי
מפיק: חיים שמש
עורך ויועץ אמנותי: דרור נחום
הפקה בפועל: זהבית לגאלי
בלע בן בנימין

| --- | --- |
 אב:  בנימין 
 צאצאים:  נעמן, ארד 
 
בֶּלַע הוא דמות מקראית, בנו הבכור של בנימין ונכדם של יעקב ושל רחל. לבלע היו תשעה אחים: בכר, אשבל, גרא, נעמן, אחי, ראש, מֻפִּים, חֻפִּים וארד.
נמנה בדור יורדי מצרים בעת ירידת יעקב למצרים.
על פי ספר הישר, אימו הייתה מָחַלְיָא בת ארם אשתו הראשונה של בנימין.
שמו

השם בלע מופיע כבר במקרא קודם לכן כשם של מקום, בתור שמה הקודם של העיר צוער או מאוחר יותר בשם בלע בן בעור.
שמו > מדרש השם

על פי מדרש השם, בלע נקרא על שם יוסף, שנבלע בין האומות.
מדרש אחר מצטט את בנימין מספר ליוסף (לפני שנתוודע לאחיו) שבלע נקרא כך מפני שיוסף "נבלע ממני"
פירושים אלו מבוססים על המדרש לפיו נתן בנימין לכל בניו שמות הקשורים לאחיו האובד יוסף.
שמו > השם במחקר

התיבה בלע נמצאה בחרס מן המאה ה-14 לפנה"ס שנמצאה בתל חסי. מרטין נות גוזר את השם המקראי מן השם הערבי בלע' שמשמעותו "איש דברים".
צאצאיו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לבלע היו מספר בנים, שנים מהם נקראו על שם שני אחיו: ארד ונעמן.
...ויש לומר כמו שכתב הרמב"ן שנעמן וארד בניו של בנימין מתו בלא בנים ויבם בלע את נשותיהם וקרא שם בניו נעמן וארד על שם המתים, ונחשבו בין בני בנימין מצד היבום להקים שם המת, והם באמת בני בלע...
במפקד בני ישראל בערבות מואב קראו לשושלת של בלע בשם "משפחת הַבַּלְעִי". עם זאת לפי רש"י לארד ונעמן בניו של בלע היו משפחות גדולות מאד ונקראו באופן יחסית חריג במקרא כשושלות משפחות בפני עצמן, כך  שמשפחת הבלעי מתייחסת לשאר בני בניו של בלע ולא להם.
ישנם הבדלים בין רשימות בני בלע המוזכרים במקומות שונים במקרא, לכך ניתנו הסברים שונים.
לקריאה נוספת

דב קמחי, 'אנציקלופדיה לאישים בתנ"ך', י' צ'צ'יק, תשכ"ה, עמ' 164
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק מ"ו, פסוק כ"א
↑  ספר הישר, ספר בראשית, וישב כ״א, טקסט דיגיטלי באתר ספריא
↑  רש"י, ספר בראשית, פרק מ"ג, פסוק ל'
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף ל"ו, עמוד ב'
↑  בראשית רבה צד ח, באתר ויקיטקסט
↑  אנציקלופדיה מקראית: אוצר הידיעות של המקרא ותקופתו, ב - זתר, עמ' 133, מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"ד - 1954.
↑  ספר במדבר, פרק כ"ו, פסוק מ'
↑  ספר במדבר, פרק כ"ו, פסוק ל"ח
↑  מפני שלמעט כמה מקרים חריגים, שמות משפחות צאצאי השבטים במקרא התפלגו על בסיס שמות אנשי משפחת יעקב יורדי מצרים שהם דור נכדיו של יעקב ולא ניניו.
↑  רש"י על במדבר כו כד.
↑  לפי האבן עזרא והרמב"ן, ארד ונעמן הם בני בלע בן בנימין ולא של בנימין והם מוזכרים במשפחות בני בנימין בחומש הפקדים.וינברג, אברהם יהושע העשל בן יששכר ליב, אֶרֶץ בִּנְיָמִן, אוצר ערכי התורה באהלי יששכר 7, ישראל, תשלג, עמ' 17, באתר אוצר החכמה
בכר בן בנימין

| --- | --- |
 אב:  בנימין 
 צאצאים:  Abijah 
 
בֶּכֶר הוא דמות מקראית, בנו השני של בנימין ונכדם של יעקב ושל רחל. לבכר היו תשעה אחים: בלע, אשבל, גרא, נעמן, אחי, ראש, מפים, חפים וארד. בכר לא מופיע ברשימת משפחות שבט בנימין במפקד בני ישראל בערבות מואב. לפי רש"י היה זה משום שמשפחתו בטלה:
"לזרח" - הוא צוחר ל' צוהר אבל משפחת אוהד בטלה וכן חמש משבט בנימין שהרי בעשרה בנים ירד למצרים וכאן לא מנה אלא חמשה וכן אצבון לגד הרי שבע משפחות ומצאתי בגמ' ירושלמית שכשמת אהרן נסתלקו ענני כבוד ובאו הכנענים להלחם בישראל ונתנו לב לחזור למצרים וחזרו לאחוריהם ח' מסעות מהר ההר למוסרה שנא' (דברים י) ובני ישראל נסעו מבארות בני יעקן מוסרה שם מת אהרן והלא בהר ההר מת וממוסרה עד הר ההר שמונה מסעות יש למפרע אלא שחזרו לאחוריהם ורדפו בני לוי אחריהם להחזירם והרגו מהם שבע משפחות ומבני לוי נפלו ארבע משפחות
על פי המדרש, בכר נקרא על שם יוסף, שהיה בכור לאימו.
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק מ"ו, פסוק כ"א
↑  רש"י, ספר בראשית, פרק מ"ג, פסוק ל'
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף ל"ו, עמוד ב'
הפצצת בניין MOVE (1985)

הפצצת בניין MOVE ב-13 במאי 1985 הייתה תקיפה אווירית שבוצעה על ידי משטרת פילדלפיה במהלך עימות מזוין עם חברי תנועת MOVE, ארגון למען זכויות השחורים בארצות הברית.
משטרת פילדלפיה הטילה שתי פצצות ממסוק על גג בניין מגורים שבו שהו חברי התנועה בפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית. ההפצצה גרמה לשרפה שבה נהרסו 61 בניינים. בתקיפה נהרגו 11 בני אדם, חמישה מהם ילדים, ו-250 בני אדם נותרו ללא קורת גג.
חקירה בבית משפט פדרלי מצאה כי המשטרה השתמשה בכוח מופרז והפרה את תקנות החיפוש והתפיסה שנקבעו בחוקת ארצות הברית.
רקע

תנועת MOVE הייתה תנועה שפעלה משנת 1972 למען זכויות השחורים בארצות הברית, ודגלה במאבק מהפכני בנוסח הפנתרים השחורים בשילוב אנרכו-פרימיטיביזם וזכויות בעלי חיים. חלק מחברי התנועה עברו בשנת 1981 לבניין בשכונה במערב פילדלפיה, והסתכסכו עם השכנים, ששלחו במשך שנים תלונות לעירייה על זבל בשכונה ועל עימותים סביב נושאים פוליטיים.
בשנת 1985 הוציאה משטרת פילדלפיה צווי מעצר נגד ארבעה מחברי התנועה בגין הפרת מאסר על תנאי, בזיון בית המשפט, החזקת נשק בלתי חוקית ואיומים בטרור. המשטרה וראש העיר, וילסון גוד, הגדירו את התנועה כארגון טרור.
יממה לפני המתקפה פינתה המשטרה את תושבי האזור מהשכונה, ונאמר להם שיוכלו לחזור לבתיהם לאחר 24 שעות.
המתקפה

ביום שני 13 במאי 1985 בשעה 5:35 בבוקר הגיע לבניין התנועה כוח של כ-500 שוטרים במטרה לפנות את הבניין ולעצור את הפעילים המבוקשים. הם ניתקו את אספקת המים והחשמל של הבניין, במטרה לאלץ את חברי התנועה לצאת. הם קראו לחברי התנועה לצאת מהבניין בתוך 15 דקות, אך הם לא יצאו. בבניין שהו באותה עת שבעה מבוגרים ושישה ילדים.
החל עימות מזוין בין הפעילים לשוטרים, עם ירי דו-כיווני שנמשך כשעה וחצי. השוטרים השליכו גם בלוני גז מדמיע לעבר הבניין. קצין משטרה אחד נפצע קל. בשעה 14:00 הורה מפקד המשטרה להפציץ את המתחם.
מסוק משטרתי הטיל על הבניין שתי פצצות במשקל של כ-2 ק"ג כל אחת, שהורכבו בחלקן מחומר נפץ דמוי-דינמיט ובחלקן מחומר נפץ C-4 (שסופק על ידי ה-FBI). הפצצות הציתו את מכל הדלק של גנרטור חשמלי שהוצב בגג הבניין, והוא החל לבעור. חילופי ירי בין הצדדים נמשכו כל אותה עת. מכבי אש הגיעו כעבור 30 דקות, אך קיבלו פקודה להימנע מטיפול באירוע, ובינתיים האש התפשטה לבניינים הסמוכים במורד הרחוב.
אישה בת 30 וילדה בת 13 הצליחו להימלט מהבניין הבוער תוך שהן סובלות מכוויות חמורות. האישה, רמונה אפריקה, נעצרה והועמדה לדין על הפרעה לשוטר בשעת מילוי תפקידו, ונגזרו עליה 7 שנות מאסר. לאחר שחרורה תבעה את משטרת פילדלפיה, וקיבלה 500,000 דולר פיצויים.
בשריפה נהרגו 11 האנשים ששהו בבית: שישה מבוגרים וחמישה ילדים. השריפה כילתה 61 בתים בשכונה, ו-250 איש נותרו ללא קורת גג.
לאחר התקרית

ראש העיר גוד מינה ועדת חקירה לבדיקת התקרית. דו"ח הוועדה פורסם ב-6 במרץ 1986. הדו"ח גינה את פעולות העירייה והמשטרה, וקבע כי הטלת פצצה על בניין מגורים אינה מתקבלת על הדעת. לאחר פרסום הדו"ח גוד התנצל רשמית בפומבי. לא הוגשו כתבי אישום בפרשה.
בנובמבר 1994 תבעה רמונה אפריקה בתביעה אזרחית את עיריית פילדלפיה ומשטרת פילדלפיה. הדיונים התקיימו בבית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים של ארצות הברית. בית המשפט קבע כי למשטרת פילדלפיה ולשוטרים שמילאו את תפקידם יש חסינות, אך לעירייה אין חסינות, ולא הייתה לה סמכות להורות על הפצצת הבניין. חבר המושבעים קבע שהעירייה השתמשה בכוח מופרז והפרה את תקנות החיפוש והתפיסה שנקבעו בתיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית. כן נקבע שהעירייה תשלם פיצויים בגובה 1.5 מיליון דולר לניצולה רמונה אפריקה ולקרובי משפחה של שני בני אדם נוספים שנהרגו, בשל הכאב, הסבל והנזק הפיזי שנגרמו בשרפה.
תושבים נוספים בשכונה תבעו בשנת 2005 את העירייה על הרס בתיהם, ונפסקו להם פיצויים בגובה 12.83 מיליון דולר.
בנובמבר 2020 קיבלה מועצת עיריית פילדלפיה החלטה להתנצל רשמית על הפצצת בנייני התנועה. נקבע גם יום זיכרון שנתי לצורך "התבוננות, חשיבה ומחויבות מחודשת" ביום השנה להפצצה, ב-13 במאי בכל שנה.
הערות שוליים

↑  Frank Trippett, ‏"It Looks Just Like a War Zone", טיים, ‏24 ביוני 2001 (באנגלית)
↑  Ramona Africa Given Jail Term For Siege Role, philly-archives, ‏15 באפריל 1986 (באנגלית)
↑  Philadelphia Police Bombed Black Activist Ramona Africa's Home In 1985 — Then Threw Her In Jail, All That's Interesting, ‏23 בנובמבר 2020 (באנגלית)
↑  משטרת פילדלפיה הייתה שם, חדשות, 15 במאי 1985
↑  11 Philadelphia City Council members issue apology on 35th anniversary of MOVE bombing, 6abc Philadelphia, ‏14 במאי 2020 (באנגלית)
ארד בן בנימין

| --- | --- |
 אב:  בנימין 
 
אַרְדְּ הוא דמות מקראית, בנו העשירי והאחרון של בנימין ונכדם של יעקב ושל רחל. לבכר היו תשעה אחים: בלע, בכר, אשבל, גרא, נעמן, אחי, ראש, מפים וחפים. ארד לא מופיע ברשימת משפחות שבט בנימין במפקד בני ישראל בערבות מואב. לפי רש"י היה זה משום שמשפחתו בטלה:
"לזרח" - הוא צוחר ל' צוהר אבל משפחת אוהד בטלה וכן חמש משבט בנימין שהרי בעשרה בנים ירד למצרים וכאן לא מנה אלא חמשה וכן אצבון לגד הרי שבע משפחות ומצאתי בגמ' ירושלמית שכשמת אהרן נסתלקו ענני כבוד ובאו הכנענים להלחם בישראל ונתנו לב לחזור למצרים וחזרו לאחוריהם ח' מסעות מהר ההר למוסרה שנא' (דברים י) ובני ישראל נסעו מבארות בני יעקן מוסרה שם מת אהרן והלא בהר ההר מת וממוסרה עד הר ההר שמונה מסעות יש למפרע אלא שחזרו לאחוריהם ורדפו בני לוי אחריהם להחזירם והרגו מהם שבע משפחות ומבני לוי נפלו ארבע משפחות
על פי המדרש, ארד נקרא על שם יוסף, שירד לבין אומות העולם, או לפי גרסה אחרת על שם שפניו דומים לוורד
בנו של אחיו בלע נקרא על שמו – ארד.
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק מ"ו, פסוק כ"א
↑  רש"י, ספר בראשית, פרק מ"ג, פסוק ל'
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף ל"ו, עמוד ב'
↑  ספר במדבר, פרק כ"ו, פסוק מ'
אורי אילן

| --- | --- |

 לידה:  17 בפברואר 1935 י"ד באדר א' תרצ"ה קיבוץ גן שמואל, פלשתינה (א"י)
 התאבד:  13 בינואר 1955 (בגיל 19) י"ט בטבת תשט"ו דמשק
 מקום קבורה:  גן שמואל 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  יולי 1953 – 13 בינואר 1955 (כשנה)
 דרגה:   סמל
 תפקידים בשירות
 לוחם בחטיבת גולני
 פעולות ומבצעים
 מבצע צרצר
 
אורי אילן (י"ד באדר א' תרצ"ה, 17 בפברואר 1935 – י"ט בטבת תשט"ו, 13 בינואר 1955) היה לוחם צה"ל שנפל בשבי הסורי במבצע צרצר והתאבד בשבי הסורי. בפתק שהותיר בנעליו והתגלה בבדיקת גופתו, הוא כתב ”לא בגדתי, התאבדתי”, כדי שלא להסגיר סוד צבאי. הרמטכ"ל משה דיין ציטט מהפתק את שתי המילים הראשונות "לא בגדתי", שהפכו לסמל של הקרבה אישית למען ביטחון המדינה.
תולדות חייו

אורי אילן נולד בקיבוץ גן שמואל לשלמה אילן ולפייגה אילנית, בתו של הרב שרגא פייבל הינדס ונכדתו של הרב שמעון שקופ, ולימים חברת הכנסת הראשונה מטעם סיעת מפ"ם.
תולדות חייו > נפילתו בשבי והתאבדותו

ביולי 1953 התגייס אילן לחטיבת גולני ושירת בסיירת גולני. ב-8 בדצמבר 1954 נשלח לפעולה (מבצע "צרצר") של החזרת מתקן ציתות לקו טלפון בשטח סוריה, סמוך לתל פאחר, לא הרחק מקיבוץ דן. אילן, ביחד עם סגן מאיר מוזס, מפקד סיירת גולני, הצטרפו לחוליה ובה שלושה צנחנים – סמל מאיר יעקבי (מפקד החוליה), רב"ט יעקב (ג'קי) לינד וטר"ש גד קסטלניץ. הפעולה הסתבכה והחמישה התגלו ונפלו בשבי. השבויים הובלו למעצר בקוניטרה, ומשם הועברו לבית הסוהר אל-מאזה שבדמשק, שם הוחזק כל אחד מהם בנפרד.
לאחר שנפלה החוליה בשבי, אישר שר הביטחון פנחס לבון לרמטכ"ל משה דיין לחטוף מטוס צבאי אם יחצה את הגבול או יתקרב אליו, לצורכי מיקוח. דיין הורה לחיל האוויר, בניגוד לדעת לבון, לחטוף מטוס אזרחי. ב-12 בדצמבר אילצו מטוסי חיל האוויר מטוס אזרחי סורי, שהיה בדרכו למצרים וחדר למרחב האווירי הישראלי, לנחות בנמל התעופה בן-גוריון בתואנת שווא. על סיפון המטוס היו עשרה נוסעים ואנשי צוות. ראש הממשלה ושר החוץ משה שרת דחה את ההצעה להשתמש בנוסעים כבקלפי מיקוח להחלפה בשבויים. "אנחנו לא פיראטים, אנחנו נוהגים כבני אדם", אמר. פייגה אילנית, אמו של אורי, כיבדה את החלטתו של שרת ולא יצאה נגדה. בינואר 1955 כתב שרת ביומנו על הפעולה בסוריה:
"התברר כי כל ארגונו של מבצע זה לקה בחוסר אחריות מבהיל. נשלחו אנשים צעירים... לא תודרכו כלל למקרה של כישלון, והתוצאה הייתה שבחקירה ראשונה התמוטטו וסיפרו את כל האמת".
על פי דן מרגלית, ארגונים בינלאומיים הציעו לפייגה אילנית, אימו של אילן, לפעול לשחרורו, בשל היותה של האם חברת מפ"ם. היא הסכימה, ובלבד שהשחרור יהיה "לא לבד. אורי ישוחרר עם כולם".
הדעות חלוקות באשר לימיו האחרונים של אילן. לפי הגרסה המקובלת, בעודו בשבי, נתון ללחץ פיזי ופסיכולוגי קשה ביותר, לאילן סופר שחבריו נהרגו על ידי הסורים ואם לא יגלה את הסוד יהרגו גם אותו. עקב כך חשש אורי כי בלחץ העינויים יגלה את סודות המבצע לסורים ובכך יפגע בביטחון המדינה. עקב זאת התאבד בתאו, בי"ט בטבת תשט"ו (13 בינואר 1955).. משנבדקה גופתו של אורי נמצא פתק קשור לרגלו: "כבר הרגו את כולם, אני מחכה לדין, איני יודע כלום על היתר, קברו אותי ליד גבי, הולכים להרגני, נקם". בבגדיו נמצאו עוד תשעה פתקים נוספים, שנכתבו באמצעות ניקוב חורים בצורת אותיות על הנייר (הנייר נלקח מהספר "נקמת האבות" של יצחק שמי). במפורסם שבפתקים אלה נכתב:
לא בגדתי

התאבדתי
בדברים שנשא הרמטכ"ל, משה דיין, בהלווייתו של אילן, בחר שלא להקריא את המילה בשורה הנוספת, וכך נשאר בתודעת הציבור המסר "לא בגדתי".
לפי גרסה אחרת, לטענת מקורות סוריים, אילן נפל קורבן לתרגיל חקירה וגילה את הסוד שחשש לגלות בהיסח הדעת. לפי הפרסומים הסוריים, ישראל החזיקה באותם ימים מכשיר ציתות לתקשורת הסורית ששידר לישראל ואף איפשר להעביר מסרי כזב. אילן חשף כי הכוח נועד להחליף את המכשיר שנפגע כתוצאה מהלחות שספג בשל היותו קבור באדמה. לטענת אותו מקור ישראל אף שלחה אנשים שנתפסו "בטעות" ואף סחטו את אילן בכלא באלימות והפעילו עליו לחץ גדול שלא לספר דבר על מכשיר הציתות. עם זאת, אין חולק כי אילן שלח יד בנפשו. לטענת המקור הסורי, היה זה על ידי קריעת בד ותליית גופו על סורגי התא. בסופו של אותו יום, הוחזרה גופתו לישראל.
ב-29 במרץ 1956, לאחר 15 חודשי שבי, הוחזרו לישראל ארבעת חברי החוליה שנותרו בחיים, בתמורה ל-41 שבויים סוריים, ש-35 מהם נשבו בפשיטות (בעיקר מבצע כנרת) שנערכו על מנת לאסוף שבויים לשם ביצוע החילופים.
הנצחה ומורשת

פעולתו של אילן, שהעדיף את המוות על גילוי הסודות הצבאיים, יצרה אתוס צה"לי, והועלתה על נס על ידי רבים. החל בכך הרמטכ"ל משה דיין, שספד לאורי בהלווייתו, ואמר את המילים הבאות:
"החייל בן הי"ט, אורי אילן, נשא על גופו הצעיר ובכוח רצונו הנחוש את משימת הביטחון של עמו, עד אשר הגיע לגבול יכולתו ואז גבר רצונו על גופו. אורי בא עד קצה דרכו. על גווייתו הקרה, החוזרת למולדת, הייתה צמודה פתקה ובה זעקתו האחרונה: לא בגדתי! דגל הצבא מורכן לפניך – החייל העברי, אורי אילן.
המשורר נתן אלתרמן כתב על האירוע את השיר "אורי אילן" בטורו "הטור השביעי", שנה לאחר התאבדותו של אורי אילן:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  "מן הגבול הצפוני, מן הגשר, הובא. שב מוטל – על – גבו ורוגע כדין. מי הבא? זה אחד נערי הצבא. זהו אורי אילן. זה אחד הילדים. |  זהו אורי אילן שנלחם באין – עד סחוף – אימים – וערמה ונפתל ונופל. לא היה אולי קרב מר מזה ובודד בקרבות מצורך, ישראל. |  מן הגבול הצפוני על כפיים הובא, מן הקרב שערך לבדו קבל – אל. בין עזי לוחמים ויודעי אהבה לו את שמו תזכרי, ישראל." |
באחדים מהפתקים שכתב אילן נמצאה קריאה לנקמה. הפתקים נוקבו בדפים מן הספר "נקמת האבות" מאת יצחק שמי שיצא לאור בהוצאת "מצפה" בשנת 1927 (לא ידוע בוודאות כיצד הגיע הספר לתאו של אילן, אך כנראה הועבר אליו דרך הקהילה היהודית בדמשק). ב-14 בינואר 2005 פורסם בעיתון הארץ מאמר מאת משה רום וזאב ח' ארליך אודות הספר ומסריו של אורי אילן. כותבי המאמר מוצאים הקבלה בין קריאות הנקם שבפתקים לבין קטעים מסוימים בעמודים מהספר שבהם אורי אילן ניקב את מסריו, ומעלים את ההשערה שקטעים אלו חיזקו את אילן בהחלטתו. עם זאת, אין לדעת אם אילן אכן קרא את הספר; עלילת הספר מדברת בגנות מסורת הנקמה, לא בשבחיה.
בשנת 2005, במלאת חמישים שנה למותו של אורי אילן, נחנך ארכיון על שמו באוניברסיטת בר-אילן. החומר הארכיוני הושאל לאוניברסיטה על ידי בני משפחתו של אילן. העיר קריית שמונה, שבסמוך אליה נתפסה החוליה, כיבדה את זכרו וקראה רחוב על שמו של אורי אילן. בשנת 1955 כתב הרמטכ"ל משה דיין לבני משפחת אילן: "את הפיתקאות המקוריות נשמור בארכיב הצבא". מאז נשמרו הפתקים בגנזך אמ"ן.
מורה הדרך גיל ברנר יזם את הקמת "שביל אורי אילן - לא בגדנו" המתעד את מסלול ההליכה של אורי אילן וחבריו. השביל נחנך בחורף 2016 ולאורכו מוצבות אנדרטאות מעשה ידיו של האמן הפסל יובל לופן מקיבוץ גינוסר.
ראו גם

אבי לניר
לקריאה נוספת

דן מרגלית, צנחנים בכלא הסורי. הוצאת מוקד 1968
משה אלעד, סָעַרְתְּ עָלַי, ארצי: אירועים שהסעירו את ישראל, הוצאת צמרת, תל אביב, תשפ"א 2021, עמודים 15–36
הערות שוליים

↑  קרע עם דיין, באתר לזכר פנחס לבון
↑  "ישראל היום", 3 באוגוסט 2012
↑  ניסים משעל, ישראל 70 – להיות ישראלי, עמוד 54, ידיעות אחרונות
↑  ההספד של משה דיין לזכרו של אורי אילן בבלוג של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון
↑  ניר דבורי, ‏התרגיל שהוביל להתאבדות בשבי הסורי: הסיפור שלא סופר על מותו של אורי אילן, השבוי שהפך סמל גבורה ישראלי, באתר ‏מאקו‏, 13 בינואר 2022
↑  דוד שליו, הוחזרה גווית אורי אילן שנמצא תלוי בכלא דמשק, דבר, 14 בינואר 1955
↑  הם חזרו מדמשק, דבר, 6 באפריל 1956
↑  ניסים משעל, ישראל 70 – להיות ישראלי, עמוד 59, ידיעות אחרונות
↑  נתן אלתרמן, הטור השביעי; אורי אילן, דבר, 6 בינואר 1956
↑  משה רום וזאב ח' ארליך, אורי אילן - מסר נוסף בפתקים, באתר הארץ, 12 בינואר 2005
יוסף צרניק, אלוהי אברהם - אל נקמות?, באתר הארץ, 1 בפברואר 2005 – תגובה למאמרם של רום וארליך
 דוד שליט, על מה ולמה הנקם, באתר הארץ, 18 בינואר 2005 – תגובה למאמרם של רום וארליך.
↑  באוניברסיטת בר-אילן נחנך היום (ד') ארכיון משפחתי לזכרו של אורי אילן ז"ל. הארכיון כולל, בין היתר, יומנים ופנקסים של אורי אילן, כתבות עיתונים ועבודות שנכתבו עליו מאז מותו., באתר ערוץ 7, 29 בדצמבר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309864405171  VIAF: 297635776   WorldCat (עם VIAF): 297635776 
אורי אילן כנער בשלג בגן שמואל, 1950
14 בינואר 1955, הוריו של אורי אילן ניצבים ליד קברו הטרי בעוד הרב הצבאי הראשי, שלמה גורן, מצדיע
קבר אורי אילן בגן שמואל
השביל בעקבות אורי אילן
פיגוע האוטובוס במצרים (1990)

| חלק מהסכסוך הישראלי-ערבי |
| --- | --- |

 תאריך:  4 בפברואר 1990
 מקום:  מצרים בדרך מאיסמעליה, כ-65 ק"מ צפונית לקהיר
 מטרה:  מטיילים ישראלים
 סוג:  פיגוע ירי
 נשק:  רובי סער ורימונים
 הרוגים:  9 אזרחים ישראלים
 פצועים:  17
 מבצע:  הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והארגון "הארגון להגנה על בתי הכלא המצרים"
 מניע:  לאומני
פיגוע האוטובוס במצרים הוא פיגוע טרור שבוצע ב-4 בפברואר 1990 בדרך מאסמאעיליה, כ-65 ק"מ צפונית לקהיר. במסגרתו הותקף אוטובוס תיירים ובו 31 ישראלים. שני ארגונים נטלו אחריות לפיגוע: ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני וארגון בשם "הארגון להגנה על בתי הכלא המצרים", שטען כי השתתף בפיגוע על מנת למחות על עינוי אסירים בבתי הכלא המצריים. בפיגוע נרצחו תשעה אזרחים ישראלים ו-17 נוספים נפצעו ממקלעים אוטומטים ורימוני יד. זו הייתה ההתקפה הקשה ביותר על ישראלים במצרים מאז חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1979.
לטענת השר אריאל שרון ארגון אש"ף עמד מאחורי הפיגוע.
מאוחר יותר הודיע הממשל המצרי שהפיגוע מומן על ידי גורמים בחו"ל והוצא לפועל על ידי מפגעים שאינם מצרים.
הפיגוע

ביום ראשון, 4 בפברואר 1990, יצא טיול מודרך בן שמונה ימים, באוטובוס נהוג בידי נהג מצרי, מישראל למצרים. בתחנה הראשונה, ליד בנייני האומה בירושלים, עלו חברי הקבוצה הירושלמים, ואיתם מדריך הקבוצה והאחראי, אלי מירון מבת ים. קבוצה נוספת עלתה במבשרת ציון, והקבוצה האחרונה עלתה בתחנת הרכבת תל אביב מרכז.
בשעה 7:00 עזב האוטובוס את תל אביב כשהוא בדרכו למצרים. בצומת יד מרדכי עצרו הנוסעים להתרעננות במרכז המסחרי שבמקום. האוטובוס חצה את רצועת עזה, עבר את מעבר הגבול ברפיח והמשיך מערבה, דרך צפון סיני. אחר הצהרים חצו המטיילים את תעלת סואץ, עברו את איסמעיליה, והתקדמו דרומית מזרחית לכיוון קהיר.
כ-65 ק"מ צפונית לקהיר נחסם האוטובוס על ידי מכונית מסוג פיג'ו 500, ובה שני רעולי פנים, שפתחו באש מתת-מקלעים, והשליכו לעבר האוטובוס רימוני יד. שלושה אוטובוסים עם חיילים בריטים אשר היו מאחורי האוטובוס הישראלי היו עדים לפיגוע.
תשעה מנוסעי האוטובוס בהם המדריך, שקפץ מהרכב כדי לנסות לבדוק מה קורה, נהרגו במקום. רוב האחרים, 17 במספר, נפצעו. פצוע נוסף היה המלווה המצרי, ואילו הנהג המצרי ברח. אחד הישראלים, פנחס פרשט, לא איבד את עשתונותיו, שלף מצלמת וידאו והחל לצלם את המתרחש, עד שנפצע בידו. פרשט טען כי הנציח במצלמתו את המחבלים. מאוחר יותר אישר שר הפנים המצרי, עבד אל-חלים מוסרי, כי לסרט המצולם היה תפקיד חשוב בחקירת הפיגוע. לאחר מכן, התוקפים ברחו מהזירה.
הישראלית רינה קופר, אחות במקצועה, בעלה ד"ר מיכאל, פרופסור ברק, אשתו עדנה, ועוד מספר נוסעים שמצבם איפשר זאת, קמו והגישו עזרה ראשונה לפצועים. הם השתמשו בקרעי בגדיהם כדי לחבוש, ולבצע חסמי עורקים לפצועים.
אחרית דבר

בפיגוע נרצחו תשעה ישראלים, אחד מהם היה זאב שיפטן, ממייסדי המכון לגאולוגיה בירושלים,17 אנשים נפצעו. שמונה נרצחו באופן מיידי ואדם נוסף מת מפצעיו לאחר הפיגוע בבית החולים מאוחר יותר באותו לילה. הפצועים וההרוגים פונו תחילה לבית חולים באיסמעיליה ובהליופוליס, אך מאוחר יותר הועברו באמצעות מטוס צבאי ישראלי חזרה לישראל.
ממשלת מצרים הוכיחה יעילות, והכריזה על מצב כוננות ביטחוני כללי. בשיתוף עם חוקרים ישראלים החל מצוד על המחבלים, ובמהלכו נעצרו קרוב ל-100 חשודים. תוך יממה נתפס החשוד הראשון, פלסטיני יליד רפיח. על פי פרסומים בעיתון היומי הבריטי הגרדיאן, השב"כ הישראלי עקב אחר חבורה של אנשי הג'יהאד האסלאמי, ומבוקשים נוספים שברחו מרצועת עזה למצרים. גורמים ישראלים הזהירו את ממשלת מצרים מראש על נוכחות החוליה, אך המצרים לא הצליחו לאתר אותה טרם הפיגוע.
המצרים שחררו לתקשורת מידע בצמצום, נודע כי המכונית ששימשה את המפגעים נשכרה מחברת אוויס במלון הילטון בקהיר. צבעה המקורי של המכונית היה אפור, אך המחבלים הסבו אותו ללבן. צוות החקירה המצרי מסר כי החוליה, שכללה את המתכננים והמפגעים, הייתה בת 16 איש, שהתאמנו כולם בלוב.
שר התעשייה והמסחר, אריאל שרון, דיווח שמתכנני הפיגוע היו מגורשים, האחד מעסקת ג'יבריל, והשני בעקבות רצח אהרן גרוס בחברון.
קורבנות הפיגוע והנוסעים הוחזרו לישראל במטוס חיל האוויר הישראלי ב-5 בפברואר אחה"צ. החוזרים סיפרו על יחס טוב לו זכו במצרים.
ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר אמר בראיון טלוויזיוני בישראל כי "התקפה הזו מוכיחה ששנאת ישראל עדיין קיימת וחזקה באזור". משרד החוץ האמריקני כינה את הפיגוע "מעשה טרור נורא ואמר שזה ניסיון ברור של אויבי השלום להפסיק את המאמצים לפיוס ודיאלוג".
קרובי החוזרים התלוננו על יחס קשה שניתן להם בנמל התעופה בן-גוריון. חבר הכנסת יוסי שריד כתב מכתב זועם לשר המשטרה חיים בר-לב, בו טען כי במו עיניו ראה שוטרים רודפים אחרי בני משפחות הנפגעים, ואף מכים אותם נמרצות. חבר הכנסת מיכה גולדמן דרש להקים ועדת חקירה בנושא.
צומת יד מרדכי נבחר כאתר הנצחה לתשעת הישראלים שנהרגו בפיגוע, כיוון שבמקום הייתה תחנתם האחרונה בישראל בטרם עברו את הגבול למצרים. האתר ממוקם על גבעה בפינה הדרום מזרחית של הצומת.