stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פוסט-נאוליברליזם
הערות שוליים

1 2  Ruckert, Arne; Macdonald, Laura; Proulx, Kristina R. (2017). "Post-neoliberalism in Latin America: a conceptual review". Third World Quarterly. 38 (7): 1583–1602. doi:10.1080/01436597.2016.1259558.
↑  Öniş, Ziya; Şenses, Fikret (בנובמבר 2003). "Rethinking the Emerging Post-Washington Consensus: A Critical Appraisal" (PDF). ERC Working Papers in Economics. Ankara: Middle Eastern Technical University. נבדק ב-27 באוגוסט 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Melber, Henning; Brand, Ulrich; Nicola, Selkler. Postneoliberalism – A Beginning Debate. Dag Hammarskjöld Foundation. ISBN 978-9185214525.
↑  Encarnación, Omar G. (9 במאי 2018). "The Rise and Fall of the Latin American Left". The Nation. נבדק ב-12 בנובמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Merino, Roger (2011). What is ‘Post’ in Post-Neoliberal Economic Policy? Extractive Industry Dependence and Indigenous Land Rights in Bolivia and Ecuador
↑  Iain, McLean; Allistair, McMillan (2009). The Concise Oxford Dictionary of Politics$ The Concise Oxford Dictionary of Politics (3 ed.). Oxford University Press. ISBN 9780199207800.
↑  Arne, Ruckert; Macdonald, Laura (2009). Post-Neoliberalism in the Americas: An Introduction. Palgrave Macmillan. doi:10.1057/9780230232822. ISBN 978-1-349-30021-1.
1 2  Ruckert, Arne; Macdonald, Laura; Proulx, Kristina R. (2017). "Post-neoliberalism in Latin America: a conceptual review". Third World Quarterly. 38 (7): 1583–1602. doi:10.1080/01436597.2016.1259558. The main objective of this article is to perform a critical conceptual review of post-neoliberalism to find consensus and discord in the existing literature...Although our search was not limited to literature on any specific region, the overwhelming amount of research we encountered was focused on Latin America, with little material identified through the search on post-neoliberalism in Africa or Asia.
↑  "palgrave.com"Wylde, Christopher: Latin America After Neoliberalism
↑  "Nationalization". Venezuelanalysis.com.
↑  "http://muse.jhu.edu">Kaltwasser, Cristóbal: Toward Post-Neoliberalism in Latin America
↑  Merino, Roger (4 באוקטובר 2011). "What is 'Post' in Post-Neoliberal Economic Policy? Extractive Industry Dependence and Indigenous Land Rights in Bolivia and Ecuador" – via papers.ssrn.com. {{cite web}}:  (עזרה)
אבו מוראלס, הנשיא לשעבר של בוליביה, אשר מקושר בדרך כלל עם הפוסט-נאוליברליזם.
פיאט מובי

| --- | --- |

Fiat Mobi
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פיאט
 שנות ייצור:  2016 ועד היום
 הרכבה:  ברזיל ברזיל
 מודל קודם:  Fiat Mille
 סיווג:  רכב עירוני
 פלטפורמה:  Fiat Mini platform (אנ')
 אורך:  3,566 מ"מ
 רוחב:  1,633 מ"מ
 גובה:  1,490 מ"מ
 משקל:  907 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,305 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור, 990 סמ"ק, המפיק 72 כ"ס ב-6,210 סל"ד (מנוע מסוג "Fully Integrated Robotised Engine" (אנ')  3 צילינדרים, 990 סמ"ק, המפיק 73 כ"ס ב-6,250 סל"ד (מנוע מסוג "Firefly")
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות מסוג "Selespeed" (אנ')
 מהירות מרבית:  161 קמ"ש (מנוע מסוג "Fully Integrated Robotised Engine" (אנ')  154 קמ"ש (מנוע מסוג "Firefly")
פיאט מובי (באיטלקית: Fiat Mobi) היא מכונית עירונית, המוגדרת כמכונית סופרמיני, האצ'בק, מתוצרת קונצרן הרכב האיטלקי פיאט המיוצרת בברזיל משנת 2016 ועד היום.
בין השנים 2016–2017 יוצרו 108,426 יחידות.
נתונים

פרויקט ייצור "פיאט מובי" היה  קרוי: "Project 341" או "X1H"
5 דלתות הצ'בק
דגם ה"פיאט מובי" מיוצא למקסיקו ולארגנטינה
בשנת 2017 יוצאו לארנטינה 16,910 יחידות
בשנת 2017 יוצאו למקסיקו 5,265 יחידות
מנוע בנזין
תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 13.4 שניות (מנוע מסוג "Firefly")
תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 12.8 שניות (מנוע מסוג "Fully Integrated Robotised Engine" (אנ')
הערות שוליים

↑  פיאט מובי indianautosblog.com/2015/11/fiat-x1h
↑  "פיאט מובי" it.motor1.com/news/219430/fiat-mobi-la-city-car-brasiliana
↑  פיאט מובי - שנת 2019 icarros.com.br/fiat/mobi
↑  "פיאט מובי" g1.globo.com/carros/noticia/2016/04/fiat-mobi-e-lancado-no-brasil
↑  "פיאט מובי" hoyhombre.com.ar/autos/fiat-mobi-desde-231-700-equipamiento-y-versiones
פטר סיירטו

פטר סיירטו (בהונגרית: Szijjártó Péter) הוא פוליטיקאי הונגרי המכהן כשר החוץ של הונגריה מ-2014.
לפי מדד ההשפעה של אתר החדשות ההונגרי Napi.hu, היה סיירטו אחד מ-10 האנשים המשפיעים ביותר בהונגריה בשנת 2020.
ביוגרפיה

פטר נולד בעיר קומארום שבצפון הונגריה. בשנת 1998 הצטרף למפלגת פידס והיה לחבר מועצת העיר גיור מטעמה, בשנת 2002 התמודד על מושבה של העיר בפרלמנט ההונגרי והיה לחבר הפרלמנט הצעיר ביותר. לאחר ניצחון המפלגה בבחירות 2010, מינה אותו ראש הממשלה ויקטור אורבן לדוברו האישי, תפקיד שבו שימש עד שנת 2012.
בשנת 2014 מונה על ידי אורבן לשר החוץ ההונגרי.
ב-2015 תקף סיירטו את תוכנית המכסות של קנצלרית גרמניה מרקל וטען כי היא תעודד מהגרי עבודה והברחות גבול בלתי חוקיות.סיירטו התנגד לסימון מוצרים המיוצרים ביהודה ושומרון וטען כי הסימון פוגע בסיכויים למשא ומתן בין ישראל לפלסטינים.
בשנת 2019 חנך את נציגות הסחר ההונגרית בירושלים ובכך הייתה הונגריה למדינה האירופית הראשונה שלה נציגות דיפלומטית בירושלים.
בביקורו בישראל ביולי 2020, נפגש סיירטו עם מקבילו הישראלי גבי אשכנזי, לאחר פגישתם אמר כי הונגריה וישראל הן המדינות המותקפות ביותר בעולם. סיירטו היה שר החוץ האירופי היחיד שנכח בחתימת הסכמי אברהם.
סיירטו נשוי לסילביה ולהם שני ילדים.
הערות שוליים

↑  הונגריה: "נגרש מהגרים, לא עומדים בנטל", באתר ‏מאקו‏, 1 בספטמבר 2015
↑  שלמה צזנה, שר החוץ ההונגרי לנתניהו: "מתנגדים לסימון מוצרים", באתר ישראל היום, 17 בנובמבר 2015
↑  נעה לנדאו, שר החוץ ההונגרי: השגרירות שלנו בתל אביב ואין כוונה לשנות זאת, באתר הארץ, 20 במרץ 2019
↑  סוכנויות הידיעות, ‏שר החוץ ההונגרי שוחח עם אשכנזי: "נמשיך לעמוד לצד ישראל", באתר מעריב אונליין, 21 במאי 2020
↑  רויטרס, ‏שר החוץ ההונגרי ינכח בטקס בבית הלבן, באתר מעריב אונליין, 14 בספטמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810629095405606  GND: 1265888256  VIAF: 2338147967350384200006   WorldCat (עם VIAF): 2338147967350384200006 
ערך זה הוא קצרמרבנושא הונגרים ובנושא פוליטיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עורב (כלי נשק ימי)

איור של מתקן ה"עורב"
עורב (בלטינית: corvus, ביוונית: κοράκι) היה מתקן תקיפה ימי רומי. הוא הורכב ממעין גשר, אשר לכד את ספינת היריב כאשר זו הייתה קרובה, ואיפשר לחיל הרגלים הרומי לעלות ולהשתלט על הספינה.
תיאור ה"עורב"

פוליביוס מיטיב לתאר את מתקן ה"עורב" בספרי ההיסטוריה וכותב כך:
כיוון שאוניותיהם היו רעועות במבנן ואיטיות, העמידו עליהן מכונות-עזר לקרב. אשר נקראה אחר-כך "עורב" ואשר הייתה בנויה כך: בחרטום-האוניה עמד עמוד עגול, שגובהו כשבעה מטר וקוטר בסיסו- כעשרים ושניים סנטימטרים. על ראשו הייתה גלגלת, ומסביב לו הושמה גמלה עשויה קרשים שתי וערב שחוברו במסמרים, רוחבה היה כ-1.10 מטר ואורכה- כ-10.5 מטר. היה בה חור מאורך שבו נקבע העמוד, מרוחק כ-3.5 מטר מהקצה הפנימי של הגמלה. בשני צדי הגמלה הארוכים היה מעקה בגובה של ברך אדם. בקצה הגמלה החיצוני נקבע מכשיר ברזל הדומה לעלי מחודד שבראשו טבעת, הכלי היה דומה למכשיר לכתישת דגן. לטבעת זו נקשר חבל, אשר באמצעותו בזמן הסתערות האנייה הרימו את ה"עורב" בעזרת הגלגלת שעל העמוד והורידו אותו על סיפון אוניית האויב בחרטומה, או סובבו אותו נגד התקפות מהצדדים.
השימוש ב"עורב"

במאה השלישית לפנה"ס, רומא לא הייתה מעצמה ימית, וכמעט ולא היה לה ניסיון בלוחמה הימית. לפני המלחמה הפונית הראשונה בשמת 264 לפנה"ס, לרפובליקה הרומית לא הייתה מערכה צבאית מחוץ לחצי האי האפניני (באיטלקית: Penisola italiana). כוחו של צבא הרפובליקה הרומית היה בלוחמה יבשתית, ונכסיו העיקריים היו המשמעת והאומץ של החיילים הרומאים.
עם כניסתה של הרפובליקה הרומית למלחמה הפונית הראשונה כנגד קרתגו נוצר צורך בצי גדול ומודרני, אשר יצליח לעמוד כנגד הצי הקרתגי ויכולת התמרון שלו. את מלאכת הבנייה הרומאים נתנו לבעלות בריתם וזאת בגלל חוסר הניסיון של הרומאים בבניית ספינות מלחמה. החידוש שהרומאים הכניסו לספינות המלחמה שלהם במטרה לנצח את הצי הקרתגי הוא ה"העורב".
השימוש בו החל לראשונה כשהרומאים היו במלחמה עם קרתגו במלחמה הפונית הראשונה, ולא היה להם צי ימי משוכלל וחדשני דיו כדי להתמודד עם ספינות הצי הקרתגי החזקות והמהירות. הרעיון המרכזי מאחורי המתקן היה ההבנה שהצי הקרתגי מהיר ובעל יכולת תמרון טובה הרבה יותר וניסיון רב יותר מאשר הצי הרומי הרעוע והאיטי, אבל לרומא היה יתרון, יתרונה של רומא היה חיל הרגלים שלה. לכן על ידי השימוש ב"עורב", הצי הרומי יכול היה לנטרל את יכולת הניווט של הספינות הקרתגניות ובכך לאפשר לחיל הרגלים הרומאי לעלות ולהשתלט על ספינות האויב. בזכות ה"עורב" הרומאים ניצחו במספר קרבות כמו מילאי, טינדאריס ואקנומוס.
השימוש ב"עורב" > חסרונות ה"עורב"

למרות כל יתרונותיו, ל"עורב" היה חיסרון משמעותי: לא היה ניתן להשתמש בו בים סוער מאחר שצריך ששתי הספינות יהיו יציבות יחסית אחרת הגשר היה מתנתק או אפילו קורס. לכן, כאשר הופעל העורב בתנאים קשים, הוא הפך לחסר תועלת כנשק טקטי. בנוסף, משקל נוסף על חרטום הספינה עלול גם לסכן את יכולות הניווט של הספינה; חסרונות אלו גרמו לרומא לאבד כמעט שני ציים שלמים במהלך סערות בשנת 255 ו-249 לפני הספירה. הפסדים אלו עשויים להיות תשובה לשאלה מדוע רומא נטשה את עיצוב ה"עורב" והפסיקה להכליל אותו בעיצוב הספינה לאורך השנים. אולם ניתוח שונה מעלה כי המשקל המוסף לא איים על יציבות הספינה. ג'.ו. בונבאקר, לשעבר פרופסור לאדריכלות ימית באוניברסיטת דלפט לטכנולוגיה (באנגלית: Delft University of Technology) העריך כי משקל ה"עורב" לא עלה על יותר מטון אחד וכי זהו משקל שהדו-חתריות הרומאיות יותר מיכולות להתמודד איתו כשהגשר הורם.
השימוש ב"עורב" > סיום השימוש ב"עורב"

לא משנה מהן הסיבות, נראה שרומא הפסיקה את השימוש ב"עורב" בסוף המלחמה הפונית הראשונה. כשצוותי הספינות הרומאיות נעשו יותר ויותר מנוסים, טקטיקות הלחימה הימיות של רומא גם כן השתפרו; ובהתאם לכך שכיחות השימוש ב"עורב" פחתה. ה"עורב" אינו מוזכר במקורות של התקופה לאחר קרב אקנומוס, וכנראה קרב אייגוסה שסיים את המלחמה בשנת 241 לפנה"ס נוצח בלעדיו. עד שנת 36 לפנה"ס בקרב נאולוכוס הצי הרומי השתמש בסוג אחר של מכשיר כדי להקל על התקפות הכוללות העלאת חיילים לספינות אויב, מערכת צלצל וכננת המכונה הרפקס (ביוונית: ἅρπαξ).
לקריאה נוספת

פוליביוס, היסטוריה, כרך ראשון - ספרים א-ו. תרגם וכתב מבואות בנימין שימרון. ירושלים, מוסד ביאליק, תשנ"א (1991)
I.E.S Edwards, C.J. Gadd and N.G.L Hammond (editors). Cambridge Ancient History. vol 7: The Rise of Rome to 220 BC. Cambridge, Cambridge University Press, 2005 (3rd edition).
Wallinga, Herman Tammo (1956). The boarding-bridge of the Romans. Groningen and Djakarta, J.B. Wolters.
Goldsworthy, Adrian (2004). The Fall of Carthage. London, Cassel Publications. ISBN 0-304-36642-0.
Gonick, Larry (1994). The Cartoon History of the Universe II. Doubleday. ISBN 0-385-26520-4.
Workman-Davies, Bradley (2006). Corvus - A review of the design and use of the Roman boarding bridge etc.. Self-published book by Lulu.com. ISBN 978-1-84728-882-0.
הערות שוליים

↑  פוליביוס, ספר ראשון, 22. המתרגם המיר את המידות למטרים.
↑  Cambridge Ancient History, pp. 550.
פוסט-דמוקרטיה

פוסט-דמוקרטיה הוא מצב המתייחס למדינות דמוקרטיות, שמאבדות חלק מיסודותיהן ומתפתחות לכיוון משטר פחות ליברלי ואף אוטוקרטי.
הגדרה

המונח זכה לראשונה לתשומת לב רחבה בתחילת המאה ה-21, על ידי חוקר מדע המדינה קולין קראוץ', בספרון 'מתמודדים עם פוסט-דמוקרטיה', שיצא לאור בשנת 2000. קראוץ' ציין שישנן מדינות המקיימות מערכות דמוקרטיות (נערכות בחירות, ממשלות נופלות ומתחלפות, יש חופש ביטוי), אך יישומן מוגבל בהדרגה. במערכות אלו מקבלת אליטה קטנה את ההחלטות ומשתפת פעולה עם בעלי אינטרסים במוסדות הדמוקרטיים, ועוקפת את האינטרס הציבורי. שבנוסף יש שחיקה דמוקרטית במדינות רבות, ביכולת לקיים בחירות חופשיות תוך שמירה על חופש הביטוי, חופש הדת, זכויות האדם וזכויות מיעוטים (לדוגמה ב"דמוקרטיות" של רוסיה וטורקיה).
הכלכלן הצרפתי סרג' לטוש הגדיר ב-2011 את הפוסט-דמוקרטיה כ"דמוקרטיה כוזבת, קריקטורה המופעלת על ידי התקשורת והשדולות השונות, כפי שאנו מכירים כיום".
המונח עשוי גם לציין תפיסה כללית של מערכת פוסט-דמוקרטית, שעשויה לכלול מערכות אחרות של קבלת החלטות וממשל, מאשר אלו הקיימות בדמוקרטיות העכשוויות או ההיסטוריות.
גורמים

בשנת 2004 פרסם קראוץ' ספר מקיף יותר על הנושא בו הוא מנה את הגורמים הבאים להתפתחותה של פוסט-דמוקרטיה:
אין יעדים משותפים: לאנשים בחברה הפוסט-תעשייתית קשה יותר ויותר, במיוחד עבור המעמד הנמוך, להזדהות כקבוצה ולכן נוטים פחות לתמוך ולהזדהות עם המפלגות הפוליטיות המייצגות אותם. למשל עובדים, חקלאים או יזמים כבר לא מרגישים נמשכים לתנועה פוליטית אחת ומשמעות הדבר היא שאין מטרה משותפת עבורם כקבוצה להתאחד סביבה.
גלובליזציה: השפעת הגלובליזציה גרמה שלמדינות כמעט בלתי אפשרי לפתח מדיניות כלכלית באופן עצמאי ובלתי תלוי. לכן, הסכמי סחר גדולים ואיגודים על-לאומיים (למשל, האיחוד האירופי) משמשים לקביעת מדיניות, אך מצד שני קשה מאוד לשלוט ברמה זו של פוליטיקה באמצעות מכשירים דמוקרטיים. בנוסף, הגלובליזציה מקנה לתאגידים טרנס-לאומיים מינוף פוליטי רב יותר בהתחשב ביכולתם להימנע מהרגולציה המדינתית ויכולתן להשפיע ישירות על כלכלת המדינה (לדוגמה להקים מפעל גדול או להציע או לחסום שירות במדינה מסוימת).
רידוד השיח הפוליטי: השיח של הפוליטיקאים הפסיק להתמקד במהות אלא בדיון שטחי וחסר עומק, דמגוגי ופופולסטי. קמפיינים פוליטיים נראים יותר כמו מסע פרסום ונושאים "רגישים" נותרים ללא דיון.
מעורבות המגזר הפרטי בחיים הציבוריים: נוצרים אינטרסים משותפים גדולים בין פוליטיקאים לעסקים. באמצעות חברות לובינג, תאגידים רב לאומיים מסוגלים להביא לחקיקה בצורה יעילה יותר מתושבי המדינה. תאגידים וממשלות נמצאים בקשר הדוק מכיוון שמדינות זקוקות לתאגידים מכיוון שהן מעסיקות גדולות. אך מכיוון שחלק ניכר מהייצור נמצא במיקור חוץ, ותאגידים כמעט ולא מתקשים לעבור למדינות אחרות, דיני העבודה הופכים להיות לא ידידותיים לעובדים ונטל המס עובר ברובו מחברות לאנשים פרטיים.
הפרטה: הרעיון הנאו-ליברלי של הפרטת שירותים ציבוריים. מקשה לשלוט במוסדות מופרטים באמצעים דמוקרטיים ולמוסדות אלו אין נאמנות לקהילות אנושיות. קראוץ' משתמש במונח "חברות פנטום" כדי לתאר את הגמישות והאופי החמקמק של חברות המתכופפות לשוק. הוא מסיק שלחברות פרטיות יש תמריץ להרוויח יותר מאשר לדאוג לרווחת הציבור.
השלכות

קראוץ' מציין שורה של השלכות כתוצאה מתהליכים פוסט-דמוקרטיים:
אחוז ההצבעה בבחירות פוחת, או שאזרחים המצביעים אינם מצפים להרבה שינוי או שיפור.
פוליטיקאים יכולים להתעלם מתוצאה לא רצויה של משאל עם או משאל דעה.
עלייתן של מפלגות הדוגלות בשנאת זרים ומפלגות פופוליסטיות אחרות המנצלות את אי שביעות הרצון הרווחת בציבור.
ממשלות זרות יכולות להשפיע על הפוליטיקה הפנימית של מדינה ריבונית.
האינטרס הפרטי של הפוליטיקאים משפיע יותר ויותר על המדיניות הציבורית.
ראו גם

דמוקרטיה חלולה
פוליטיקה של פוסט-אמת
שחיקה דמוקרטית
פופוליזם
דמגוגיה
מיזולוגיה
פייק ניוז
הערות שוליים

1 2  Crouch, Colin (2000-12-18). "Coping with Post-Democracy" (PDF). The Fabian Society.
↑  Waldner, David; Lust, Ellen (2018-05-11). "Unwelcome Change: Coming to Terms with Democratic Backsliding". Annual Review of Political Science (באנגלית). 21 (1): 93–113. doi:10.1146/annurev-polisci-050517-114628. ISSN 1094-2939.
↑  Latouche, Serge (2011). Vers une société d'abondance frugale. Mille Et Une Nuits. p. 95.
↑  Crouch, Colin (2004). Post-democracy. Polity. ISBN 978-0-745-63315-2.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1031250328
עמנואל פינטו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 בנובמבר 1962 (בן 61) קריית אתא, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 
עמנואל פינטו (נולד ב-17 בנובמבר 1962) הוא סופר, מתרגם ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה

פינטו נולד בכפר אתא ולמד משחק בבית הספר "ניסן נתיב" בתל אביב. במהלך שנות השמונים והתשעים הוא התחיל להיות פעיל בזירת התרבות בתל אביב. הסרטים בהם השתתף פינטו הביאו את סיפוריהם של אנשי השוליים בחברה הישראלית, וזכו לשבחים רבים, וזאת על אף שלא הצליחו מבחינה מסחרית.
בשנת 2000 פרסם את הספר "דניאל" בהוצאת שוקן. לספר שזכה לשבחים רבים, שלושה חלקים: שני סיפורים וחלום. בשלושתם איש ושמו דניאל – פרסומאי, מרצה לתיאטרון או פליט על אי בודד. בכל המקרים הוא איש ריק, סטרילי, שעברוֹ נמחק מרצון או מאונס ורק מחשבותיו ותחושותיו הן לו בנים. את עתידו רוקם דניאל דרך חייהם של אחרים: אוטיסט וסייח, ילד ללא מוח או יריבו של בן־האלוהים.
פינטו, שבאותן שנים חי בצרפת, זכה על "דניאל" בפרס הביכורים מטעם שר המדע והתרבות.
בנובמבר 2009 פרסם פינטו את ספרו השני "טיניטוס", הפעם בהוצאת הקיבוץ המאוחד. במרכזו, מנסה הגיבור, לפענח את קורותיו במלחמת לבנון הראשונה. אל תוך קרעי זיכרונותיו של הגיבור נשזרות גם חוויותיו של המחזאי הצרפתי ז'אן ז'נה, ששהה בבירות בזמן הטבח בסברה ושתילה, וכתב עליו בהרחבה.
הערות שוליים

↑  מתוך עמוד הפייסבוק של עמנואל פינטו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301707005171  BnF: cb16181537s (data)  GND: 1021190055  ISNI: 0000 0000 7691 4002  LCCN: nr2001019645  RERO: 02-A008930527  SUDOC: 193526581  VIAF: 31923716   WorldCat (עם VIAF): 31923716
ערן שיינזינגר

ערן שיינזינגר (נולד ב-3 בדצמבר 1976) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער בליגת העל ובנבחרת ישראל.
קריירה

שיינזינגר החל את הקריירה בקבוצת הפועל כפר סבא. הוא שיחק במחלקת הנוער של הקבוצה, ובגיל 18, בעונת 1994/5, עלה לקבוצה הבוגרת. באותן שנים, סבלה הקבוצה מחוסר יציבות בעמדת השוער, כאשר מדי עונה מוחלף השוער, דבר אשר פגע ביציבות ההגנה. בעונה הקודמת (1993/4), הקבוצה, תחת הדרכתו של המאמן אברהם מרצ’ינסקי, סבלה מהגנה רעועה, ספגה 64 שערים, וירדה לליגה הארצית (אז הליגה השנייה). בעקבות הירידה, פוטר מרצ’ינסקי, ואת מקומו תפס המאמן הצעיר וכוכב העבר אלי יאני. יאני החליט להמר על השוער הצעיר, וכבר בעונתו הראשונה בבוגרים החליט לתת לו את המפתחות להרכב הראשון. כבר בעונתו הראשונה, סייע שייזינגר לקבוצה לעלות בחזרה לליגה הלאומית (אז הליגה העליונה), תוך שהוא סופג 32 שערים בלבד.
בתום ארבע עונות בקבוצה (שלוש מתוכן בליגה הראשונה), החליט שיינזינגר לעבור למכבי נתניה, שבנתה קבוצה שאפתנית בליגה השנייה, מתוך מטרה לעלות בחזרה לליגה הראשונה. בעונתו הראשונה בנתניה סייע שינזינגר לקבוצה להעפיל לליגה הראשונה תוך שהוא סופג 20 שערים בלבד. יכולתו הטובה של שיינזינגר לא נעלמה מעיניו של מאמן הנבחרת דאז, שלמה שרף, והוא החליט לזמן את שייזינגר לשער הנבחרת. הישג נדיר יחסית לשחקן המשחק בליגת המשנה. בסך הכול רשם שיינזינגר שלושה משחקים בשער הנבחרת.
לאחר עונה נוספת בליגה הראשונה בנתניה, עבר שיינזינגר לצפרירים חולון, ועונה אחר כך חזר להפועל כפר סבא. שיבה זו סימנה את תחילת דעיכת הקריירה של שיינזינגר, כאשר אחרי שתי עונות במועדון, החל מסע נדודים בליגות הנמוכות. תחילה במקסים לוד, לאחר מכן עירוני טבריה, מ.כ. כרמיאל/צפת, ולבסוף, בגיל 36, פרש שיינזגר ממשחק פעיל במועדון ספורט בועיינה אחמד.
פיגועי ההתאבדות במסגדי צנעא (2015)

| --- | --- |

 תאריך:  20 במרץ 2015 
 מקום:  צנעא 
 קואורדינטות:  15°20′32″N 44°10′43″E﻿ / ﻿15.3422°N 44.1785°E﻿ / 15.3422; 44.1785
 סוג:  פיגוע 
 הרוגים:  142
 פצועים:  351 
 מבצע:  המדינה האסלאמית המדינה האסלאמית
  (למפת צנעא מוגדלת) פיגועי ההתאבדות במסגדי צנעא(למפת צנעא רגילה) פיגועי ההתאבדות במסגדי צנעא he
 
פיגועי ההתאבדות במסגדי צנעא הייתה סדרת פיגועי התאבדות מתואמים בשני מסגדים בצנעא בירת תימן, שהתרחשה ביום שישי 20 במרץ 2015, בשעות הצהריים. היה זה הפיגוע הקטלני ביותר בתולדותיה של תימן, 142 נהרגו ו-351 נפצעו. ארגון הטרור המדינה האסלאמית לקח אחריות על המתקפה.
המתקפה

על רקע המתיחות ששררה בתימן בתקופת ביצוע המתקפה בין מוסלמים שיעים לסונים, בעקבות אי-היציבות השלטונית המתמשכת, והשתלטות החות'ים הזיידים על צנעא בירת תימן, ביצעו אסלאמיסטים סונים קיצונים מתקפת טרור שכללה שימוש ב-4 מחבלים מתאבדים כנגד מתפללים זיידים. עם סיום תפילות צהרי יום השישי, פוצץ עצמו מחבל מתאבד במסגד אל-באדר שבדרום צנעא, מחבל נוסף המתין בשערי המסגד ופוצץ את עצמו בתוך קהל הנמלטים מהתופת שבתוך המסגד. במקביל פוצצו עצמם שני מחבלים מתאבדים במסגד אל-חשחוש בעיר.
היה זה פיגוע הטרור החמור ביותר בהיסטוריה התימנית, זאת לאחר שבינואר 2015 נהרגו 40 שוטרים מתחילים בפיצוץ מכונית תופת, באקדמיה לשוטרים בצנעא.
עמוד גמיש

דוגמה לשימוש בעמוד גמיש
עמוד גמיש המכונה גם "עמוד נחום תקום" הוא עמוד העשוי לרוב מחומר פלסטי פוליאוריתן.
עמודים גמישים מיוצרים במגוון רחב של גדלים וביכולת עמידות שונה בפני דריסת רכבים, לרבות משאיות ואוטובוסים. דריסת העמוד הגמיש אינה גורמת נזק לרכב הדורס או לעמוד עצמו. העמוד לרוב מיוצר בצבע כתום ועל גבי העמוד מחזירי אור הגורמים לו לבלוט גם בתנאי חשיכה.
תפקידו של העמוד הגמיש הוא לצורכי סימון, תיחום ויצירת הפרדה ולרוב נעשה בו שימוש לסימון שבילי הולכי רגל, הפרדת נתיבים בכביש, תיחום אזורי חניה ועוד.
החומר והאופן בו בנוי העמוד הגמיש מאפשרים עמידות לא רק בפני דריסה, אלא גם עמידות בתנאי מזג אוויר רבים, לרבות שמש חזקה או גשם.
על גבי העמוד הגמיש ניתן להתקין מוצרים נלווים רבים כגון שרשרת פלסטיק, שילוט מודולרי או נצנצים סולאריים.
פורד מודל TT

| --- | --- |

Ford Model TT
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פורד
 שנות ייצור:  1917–1927
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל קודם:  אין
 בסיס גלגלים:  3,200 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 2,900 סמ"ק, המפיק 20 כ"ס
 הילוכים:  תמסורת ידנית -2 מהירויות (תמסורת מסוג "planetary gear")
 מהירות מרבית:  35 קמ"ש
פורד מודל TT (באנגלית: Ford Model TT) הוא כלי רכב בתצורות משאית קלה ואוטובוס אשר יוצר על ידי חברת המכוניות פורד, בארצות הברית, בין השנים 1917–1927.
דגם "פורד מודל TT" התבסס על דגם פורד מודל T.
מחירו של דגם "פורד מודל TT", (משאית פתוחה) בשנת 1923 עמד על 360 דולר.
תצורות

משאית
מכלית
אוטובוס
כבאית
מכירות

1917 - 3 יחידות
1918 - 41,105 יחידות
1919 - 70,816 יחידות
1920 - 53,787 יחידות
1921 - 64,796 יחידות
1922 - 154,039 יחידות
1923 - 246,817 יחידות
1924 - 259,118 יחידות
1925 - 306,434 יחידות
1926 - 213,914 יחידות
1927 - 74,335 יחידות
תמונות

פורד מודל TT
פורד מודל TT - אוטובוס
פורד מודל TT, שנת 1925 - אוטובוס דואר
פורד מודל TT
פורד מודל TT, שנת 1924
פורד מודל TT, שנת 1919 - מכלית (משאית)
פורד מודל TT, שנת 1927
פורד מודל TT - משאית
מנוע פורד מודל TT, שנת 1922
פורד מודל TT, שנת 1922 - מבט לתא הנהג
פורד מודל TT, שנת 1922 - מבט לתא הנהג
פורד מודל TT, שנת 1924
פורד מודל TT, שנת 1925
פורד מודל TT - כבאית
ראו גם

פורד
פורד מודל T
פורד סדרת R
לקריאה נוספת

פורד מודל TT (אורכב 17.04.2016 בארכיון Wayback Machine) (txtransportationmuseum.org/collection-1924-ford-model-t)
הערות שוליים

↑  פורד מודל TT, שנת 1923  oldcarbrochures
↑  פורד מודל TT  auto.howstuffworks.com/1903-1919-ford-trucks
↑  פורד מודל TT  auto.cz/ford-model-tt
פבאו מיליאבאץ

פבאו מיליאבאץ (בקרואטית: Pavao Miljavac‏; 3 באפריל 1953 - 6 בדצמבר 2022) היה גנרל ופוליטיקאי קרואטי אשר כיהן כראש המטה הכללי הקרואטי בין השנים 1996–1998, כשר ההגנה בין השנים 1998–2000, וכחבר הסאבור בין השנים 2000–2003.
ביוגרפיה

מיליאבאץ שרת בצבא קרואטיה, וב-11 בנובמבר 1996 מונה לראש המטה הכללי הקרואטי בידי פרניו טוג'מן. הוא כיהן בתפקיד עד 14 באוקטובר 1998, אז מונה לשר ההגנה בממשלתו של זלטקו מטשה. הוא כיהן בתפקיד עד התפרקות ממשלתו של מטשה בסוף שנת 1999. בינואר 2000, הוא התמודד בבחירות לסאבור (הפרלמנט הקרואטי) מטעם מפלגת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי, ונבחר לסאבור. במהלך הקדנציה שלו הוא עזב את מפלגת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי, ויחד עם חברים נוספים הקים את מפלגת האיחוד הדמוקרטי. בהמשך, הוא עזב את האיחוד הדמוקרטי וחזר לאיחוד הדמוקרטי הקרואטי. בבחירות שנערו ב-2003 הוא לא נבחר מחדש לסאבור.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה, מיליאבאץ הקים מפעל עץ בנוביגראד נה דוברי. הוא נפטר בזגרב ב-6 בדצמבר 2022.
עמנואל פהו

| --- | --- |

 לידה:  27 בינואר 1970 (בן 54) ז'נבה, שווייץ
 מוקד פעילות:  שווייץ 
 תקופת הפעילות:  מ-1985 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז 
 סוגה:  מוזיקה קאמרית
 כלי נגינה:  חליל צד 
 חברת תקליטים:  EMI קלאסיקס, Naïve Records, EMI רקורדס, דויטשה גרמופון, Alpha Classics, Warner Classics, Erato Records, Decca Classics 
 שיתופי פעולה בולטים:  הפילהרמונית של ברלין
 פרסים והוקרה:  תחרות המוזיקה הבינלאומית של ז'נבה (1992)  פרס אקו-קלאסיק: נגן השנה (2003)  פרס אקו-קלאסיק: נגן השנה (2001)  אביר מסדר האמנויות והספרות (2009)  פרס אקו-קלאסיק: נגן השנה (2005)  פרס אקו-קלאסיק: נגן השנה (2014)  פרס אקו-קלאסיק: נגן השנה (2009)  Record academy awards (2012) 
 emmanuelpahud.net
 פרופיל ב-IMDb
 
עמנואל פהו (בצרפתית: Emmanuel Pahud; נולד ב-27 בינואר 1970) הוא חלילן סולן שווייצרי בעל שם עולמי.
החלילן עמנואל פהו מתארח בפסטיבל אופוס 2016
קורות חייו

פהו נולד בז'נבה שבשווייץ, למשפחה שלא עסקה במוזיקה, והעביר את ילדותו באיטליה. הוא החל את לימודי החליל שלו בגיל ארבע. הוא למד אצל חלילנים ידועי-שם, בהם קרלו ברונל ואורל ניקולה, וקיבל את הכשרתו המוזיקלית המקצועית בקונסרבטואר של פריז. את הקריירה התזמורתית המשמעותית והסולנית שלו החל בשנת 1992, אז התקבל למשרת החלילן הסולן באחת מן התזמורת הידועות בעולם – הפילהרמונית של ברלין (אף כי באופן רשמי הוא המשנה לסולן). הוא מרבה להופיע עם תזמורות ולנגן בקונצרטים קאמריים ברחבי העולם. כמו כן, לפהו חוזה בלעדי עם חברת התקליטים EMI (כיום Warner), והוא החלילן המוקלט ביותר בשנים האחרונות (הוציא כ-30 אלבומים, נכון ל-2009).
עמנואל פהו מפגין יכולת מרשימה בהתמחותו בכל סגנון וז'אנר, בין שבמוזיקת בארוק או ג'אז ובין שבמוזיקה קלאסית, רומנטית או מוזיקה בת זמננו – הן מוזיקה קונצ'רטנטית והן מוזיקה קאמרית. הוא מנגן על כמה דגמים של חליל מודרני – חליל מצופה כסף של ימאהה, חליל מורמצו, ובעיקר חליל של חברת ברנן-קופר.
לפהו שני בנים מנישואים קודמים, גרגואר, ואחיו הצעיר טריסטן.
קורות חייו > הופעותיו

עמנואל פהו החל בקריירה בת 50 קונצרטים בשנה, אך מספר זה עלה לכ-160 קונצרטים מאמצע שנות ה-90. הוא הופיע כסולן בין היתר עם הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, תזמורת רדיו באווריה, תזמורת הרדיו של צרפת ותזמורות רבות נוספות. הוא מופיע גם עם נגנים ידועי-שם בקונצרטים של מוזיקה קאמרית ברחבי העולם.
בשנים האחרונות, עמנואל פהו הוא אורח כמעט קבוע בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים, והוא מנגן בו במסגרת אנסמבלים וכן ביצירות סולניות לחליל. בהיותו אורח כבוד של הפסטיבל, הוא גם מעביר כיתות אמן לחלילנים במרכז למוזיקה בירושלים במשכנות שאננים.