stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הינה מאצורי
מנהגים

הינה מאצורי הוא אחד מחמשת הפסטיבלים העונתיים לפי לוח השנה הירחי-שמשי: היום הראשון של החודש הראשון, היום השלישי של החודש השלישי, וכך הלאה. לאחר אימוץ לוח השנה הגרגוריאני, תאריכים אלו נקבעו ל-1 בינואר, 3 במרץ, 5 במאי, 7 ביולי ו-9 בספטמבר. הפסטיבל היה ידוע באופן מסורתי כפסטיבל האפרסק, כיוון שבתקופה זו עצי האפרסק נהגו לפרוח. אף כי הדבר אינו נכון עוד מאז המעבר לתאריכים גרגוריאניים, השם נשמר ואפרסקים עדיין סמליים לפסטיבל.
ההיבט המרכזי של הינה מאצורי הוא תצוגת בובות ישובות, המייצגות חתונה מתקופת הייאן ומייצגות בדרך כלל את הקיסר והקיסרית של יפן. הבובות בדרך כלל ישובות על בד אדום, ויכולות להיות פשוטות כתמונות או בובות אוריגמי. תצוגות מתוחכמות יותר כוללות מעמד בובות רב-שכבתי של בובות המייצגות גברות החצר, נגנים ומשרתים נוספים, עם כל מיני אביזרים. הסט המלא של הבובות והאביזרים נקרא הינקזרי. ככל שהמשפחה יותר עשירה כך מספר השכבות והבובות שהיא יכולה להרשות לעצמה עולה.
משפחות דואגות שלבנות ולנשים יהיה סט של שתי הבובות המרכזיות לפני ההינה מאצורי הראשון שלהן. הבובות עצמן יקרות (1,500 דולר עד 2,500 דולר לסט חמש שכבות, תלוי באיכות) ועשויות לעבור בירושה מדורות קודמים. ההינקזרי נמצא באחסון רוב השנה, והבנות או הנשים ואימותיהן מתחילות להקים את התצוגה כמה ימים לפני 3 במרץ. באופן מסורתי הבובות אמורות להיות מוכנות ביום שלאחר ההינה מאצורי, האמונה הטפלה היא שהשארת הבובות זמן רב יותר תגרום לנישואים מאוחרים עבור הבת, אך משפחות מסוימות עשויות להשאיר אותן עד סוף מרץ.
בעבר הבובות היו משמשות כצעצועים, אך בזמנים מודרניים הן מיועדות לתצוגה בלבד. תצוגת הבובות בדרך כלל מופסקת כאשר הבנות והנשים מגיעות לגיל עשר.
גלריה

מבינה מהמאה ה-18 בובת קיסרית, מוצגת במוזיאון האתנוגרפיה דה ז'נבה
אובינה מהמאה ה-18, בובת קיסר, מוצגת במוזיאון האתנוגרפי דה ז'נב
תצוגת חנות בסיאטל, וושינגטון, הכוללת את כל 7 השכבות
בובת קיסר עם בובת קיסרית, מול מסך זהב. גם מעמדי המנורה האופציונליים נראים חלקית
הערות שוליים

↑  Nagata, Hisashi (14 במרץ 1989). 年中行事を「科学」する 暦のなかの文化と知恵. 日本経済新聞出版. pp. 72–73. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Shoaf, Judy. "Girls' Day Dolls". University of Florida. נבדק ב-1 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Itoh, Makiko (25 בפברואר 2011). "Delicious dishes that are fit for a princess". The Japan Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0447-5763. נבדק ב-1 במרץ 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  ""Hinamatsuri": Japan's Doll Festival". Nippon.com (באנגלית). Nippon Communications Foundation. 27 בפברואר 2015. נבדק ב-1 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Nakahara, Tetsuo (24 בפברואר 2016). "Girl power the Hina Matsuri way". Stripes Okinawa (באנגלית). Stars and Stripes. אורכב מ-המקור ב-25 בנובמבר 2018. נבדק ב-1 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sasaki, Mizue (1999). 日本事情入門: View of Today's Japan. Alc. p. 36. ISBN 4-87234-434-0.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00563210 
הקיסרית קוג'ון משתתפת בפסטיבל עם בנותיה, 1940 לערך
האנתולוגיה היוונית

האנתולוגיה היוונית, כפי שקיבץ אותה פלאנודס, בספריית המוזיאון הבריטי. זוהי מהדורת ון בוס שהושלמה על ידי ון לנפּ ב-1822, וכוללת איורים רבים.
האנתולוגיה היוונית או האנתולוגיה הפלטינית היא אוסף שירים, רובם בצורת מכתם, מהתקופות הקלאסית והביזנטית בספרות יוון העתיקה.
קטעי פפירוס ובהם קטעים מתוך אוספי שירה נמצאו במצרים, אבל האנתולוגיה המוקדמת ביותר ביוונית הורכבה על ידי מֶלֶאַגְרוֹס איש גדר (המאה הראשונה לספירה), ונקראה "אנתולוגיה" (Ανθολογία), כלומר "זר פרחים" (ביוונית "אנתוס" = פרח, "לוגיה" – אוסף, לקט). היא כללה שירים מאת העורך עצמו, וכן ארבעים ושישה משוררים נוספים, ביניהם ארכילוכוס, אלקאיוס, אנאקריאון וסימונידס. בהקדמה שכתב לאוסף מתאר מלאגרוס את לקט השירים כאילו היו עטרה או זר של פרחים שחוברו ליצירה אחת – המילה "אנתולוגיה" הפכה מאז שם נרדף לאסופה של יצירות ספרותיות.
האנתולוגיה של מלאגרוס הייתה פופולרית עד כדי כך שעם הזמן נוספו לה יותר ויותר שירים. מן המהדורות שהוציאו פיליפוס מתסלוניקי ואגאתיאס נותרו בידינו הקדמות המעידות על השירים שהוסיפו לאוסף. המהדורה הסופית המוכרת כיום היא זו שהכין קונסטנטינוס קפאלאס (Κεφαλᾶς) במאה העשירית לספירה, שהוסיף לה כמה אוספים אחרים: שירה הומוארוטית שליקט סטראטון איש סרדיס במאה השנייה לספירה, אוסף של מכתמים נוצריים שנמצאו בכנסיות, אוסף של מכתמים סאטיריים שליקט דיוגניאנוס, תיאורים מאת כריסטודורוס של הפסלים בגימנסיון הביזנטי במרחצאות זאוקסיפוס, ואוסף כתובות מתוך מקדש בקיזיקוס.
המלומד הביזנטי מקסימוס פלאנודס הכין גם הוא מהדורה של האנתולוגיה היוונית. אף על פי שהוסיף לה כמה שירים, הרי בעיקרו של דבר הסיר או "שיפץ" שירים שבעיניו היו ארוטיים יותר מדי. האנתולוגיה בגרסתו הייתה הגרסה היחידה המוכרת במערב אירופה (כתב היד שלו משנת 1301 שרד; המהדורה המודפסת הראשונה המבוססת עליו יצאה לאור ב-1494), עד שנת 1606. בשנה זו גילה הצרפתי קלאודיוס סלמאסיוס (בצרפתית קלוֹד סוֹמֶז, Saumaise) בספרייה בהיידלברג אוסף מלא יותר המבוסס על קפאלאס. בכל אופן, העותק שהכין סלמאסיוס לעצמו לא נתפרסם עד לשנת 1776, כאשר רישאר פרנסואה פיליפ ברונק כלל אותו ב-Analecta (אסופה) שלו. המהדורה המדעית הראשונה היא זו של Jacobs, שראתה אור בין 1794 ל-1803 בשלושה-עשר כרכים, ובמהדורה מתוקנת בשנים 17–1813.
לאנתולוגיה היוונית נודעה השפעה רבה על סופרים ומשוררים, ומחקרים רבים נכתבו עליה. בעיקר במאה ה-20, שבה החלו להופיע תרגומים חדשים של הגרסה הלא-מצונזרת, האנתולוגיה הפכה פופולרית יותר ומשוררים רבים כתבו בהשפעתה או תוך התייחסות אליה.
בתקופה הקלאסית

שירים שנכתבו להזדמנויות ספציפיות היו נפוצים ביוון כבר בימי קדם - לעיתים קרובות לא ככלי לביטוי אישי, אלא כזיכרון לאישיות דגולה שמתה או כדי להנציח אירועים חשובים. השירים הללו הופיעו לעיתים קרובות על מצבות זיכרון, אנדרטאות ופסלוני מנחה לאלים. שירים אלו כונו "אפיגרמה" (ברבים: אפיגרמטה; בעברית מכתם), כלומר: כתובת (מן הקידומת היוונית אפי-, "על", והפועל "גראפיין", לכתוב), וספציפית כתובת שנועדה להיחרט על מצבה או אנדרטה (אפיטף).
יצירה מסוג זה, בהכרח היא קצרה. דבר זה עלה בקנה אחד עם הנטייה היוונית לפשטות וקיצור בהבעת רגשות אישיים, והמכתמים אכן מתאפיינים בגישה של "מעט המחזיק את המרובה": מילים מעטות המצליחות לתאר רגש או קו מחשבה יחיד, לעיתים קרובות עם כמה רובדי משמעות. המכתמים התפתחו בהדרגה והפכו מכתובות מצבה לצורה שירית מוכרת, מגמה שהגיעה לשיאה בתור הזהב של אלכסנדריה. בסביבות שנת 60 לפנה"ס אסף מלאגרוס איש גדר מבחר של טובי המכתמים שחיברו קודמיו ובני זמנו והכין מהם חיבור יחיד. אוספים של כתובות-מצבה, או של שירים בנושא מסוים, כבר נערכו בעבר, על ידי פולמון מאיליון ואחרים, אבל מלאגרוס היה הראשון שיישם את הרעיון בקנה מידה נרחב. האסופה שהכין, לקט מפרי עטם של 46 משוררים, וכן מכתמים רבים מפרי עטו, נקראה "סטפנוס" (Στεφανος), כלומר "הזֵר" או "עטרת הראש": בשיר המהווה הקדמה הוא השווה כל משורר לפרח כזה או אחר. השירים היו מסודרים בסדר אלפביתי, על פי האות הראשונה של כל מכתם.
בתקופת הקיסר טיבריוס (על פי מקורות אחרים, טראיאנוס) הורחב האוסף של מלאגרוס על ידי בעל-מכתמים אחר, פיליפוס מסלוניקי - הראשון שהשתמש במילה "אנתולוגיה". האוסף שלו, שנכללו בו יצירות של שלושה עשר משוררים מאוחרים יותר ממלאגרוס, היה מסודר גם הוא בסדר אלפביתי, וכלל שיר מבוא, שלא השתווה באיכותו לשירי מלאגרוס.
זמן מה לאחר מכן, בימי אדריאנוס, כתב הסופיסט דיוגניאנוס איש הראקליאה (המאה השנייה לספירה) תוספת חדשה, וסטראטון איש סרדיס יצר אוסף משלו, אלגנטי אך לוקה בפגמים, Μουσα Παιδικη ("מוּסָה פָּאידִיקֶה", כלומר מוזת נעורים), מפרי עטו וממה שליקט ממשוררים קדומים.
לא ידועות לנו אסופות חדשות עד זמנו של יוסטיניאנוס, תקופה שבה כתיבת מכתמים, במיוחד בענייני אהבים, חזרה לתפוס מקום חשוב בזכות עבודתו של ההיסטוריון והמשורר אגתיאס איש מירינה (אנ'), איש החצר פאולוס סילנטאריוס ובני חוגם. יצירותיהם, שהפגינו חדשנות ויצירתיות, כמו גם מנייריזם, נאספו בידיו של אגתיאס לאנתולוגיה חדשה, שנקראה "החוג" או "המעגל" (Κυκλος, "קיקלוֹס"). היה זה האוסף הראשון שחולק לספרים וסודר על פי נושאי השירים.
ימי הביניים והרנסאנס

האוספים שתוארו לעיל, כמו גם אוספים אחרים שנערכו בימי הביניים, אבדו עם השנים; אנו מכירים אותם - או חלקים מתוכם - בזכות עבודתו של קונסטנטינוס קפאלאס (Κεφαλᾶς), שאיננו יודעים עליו דבר מלבד שמו, המופיע בכתב-היד היחיד שנותר מעבודתו. כפי הנראה, הוא חי בעת התחייה הזמנית בתחום הספרות שהתחוללה תחת שלטונו של קונסטנטינוס השביעי, בתחילת המאה העשירית. קפאלאס כינס לראשונה את כל האוספים הללו לקורפוס יחיד, מחולק לחמישה-עשר ספרים ומסודר לפי נושאים.
דומה כי קפאלאס לא כתב בעצמו, כי אם רק צירף קטעים נבחרים מאנתולוגיות קיימות, בתוספת קטעים מתוך לוקיליוס, פלאדאס וכותבי מכתמים נוספים, שיצירותיהם ראו אור בנפרד. סדר השירים מבוסס על עקרון מיון הקרוב מאוד לזה שנקט אגתיאס בזמנו. שיקולי הבחירה שלו אינם ידועים, אבל לרוב הקטעים הוא המקור היחיד, ובלעדיו כפי הנראה לא היו מגיעים אלינו.
כדי להבין עד כמה אנו חבים לו תודה, מספיק להשוות בין האנתולוגיה שלו לבין זו של העורך הבא, הנזיר מקסימוס פְּלָאנוּדֶס (Μάξιμος Πλανούδης, 1320), אשר לא רק עיוות את האנתולוגיה של קפאלאס לבלי הכר בגלל ההשמטות הרבות, אלא עוד כיער אותה בתוספות מפרי עטו. בכל זאת, יש להכיר לו תודה על כך ששימר את המכתמים על יצירות אמנות, אשר נשמטו כפי הנראה שלא בכוונה מן העותק היחיד של קפאלאס שהגיע לידינו.
האנתולוגיה בגרסתו של פלאנודס, בשבעה כרכים, הייתה הגרסה המוכרת היחידה של האנתולוגיה בתקופת הרנסאנס, שהקימה לתחייה את העניין בספרות הקלאסית. היא ראתה אור לראשונה בפירנצה ב-1494 בעריכת המלומד היווני יאנוס לאסקריס.
בעת החדשה

במשך מאות שנים הייתה המהדורה של לסקריס הגרסה הזמינה היחידה: "האנתולוגיה הפלטינית" (אנ'), העותק היחיד שנותר מן האנתולוגיה כפי שהתקין אותה קפאלאס, התגלתה בספרייה הפלטינית בהיידלברג רק ב-1606 על ידי סלמאסיוס, אך לא ראתה אור בדפוס עד 1776, השנה שבה נכללה באוסף האנתולוגיות שערך הצרפתי ברונק (Brunck).
הוצאה מדעית וביקורתית ראשונה יצאה לראשונה לאור בין השנים 1794 ו-1814 בעריכת פרידריך יאקובס, בשלושה-עשר כרכים, ולאחר מכן במהדורה נוחה יותר הכוללת שלושה כרכים בלבד. הוצאה מפורטת יותר היא זו של דיבנר (Dübner), בין 1864 ל-1872, הכוללת את האנתולוגיה הפלטינית, את המכתמים מן האנתולוגיה של פלאנודס שאינם כלולים באנתולוגיה הפלטינית, נספח ובו קטעים ממקורות אחרים וכן הערות רבות ממקורות שונים, תרגומים מילוליים ללטינית מאת מחברים שונים ותרגום שקול ללטינית מאת ההולנדי הוגו גרוטיוס. מהדורה מצוינת של האנתולוגיה בגרסת פלאנודס היא זו של ון בוס וון לנפ (1795 - 1822).
הערות שוליים

↑  כתב-היד עצמו נדד ממקום למקום עם השנים. ב-1623, לאחד שנבזז עם שאר אוצרות העיר בזמן מלחמת שלושים השנים, הוא נשלח עם שאר תכולת הספרייה הפלטינית לרומא, כמתנה ממקסימיליאן הראשון, נסיך-בוחר של בוואריה, אל האפיפיור גרגוריוס החמישה עשר, שחילק אותה לשני חלקים. משם היא נלקחה לפריז ב-1797. ב-1816 היא חזרה להיידלברג, אבל החלק השני, הקטן יותר, נותר בפריז ומוצג כיום בהיידלברג רק בעותק מצולם.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289011205171  PLWABN: 9810531317405606  BIBSYS: 90408580  BnF: cb12008290q (data)  GND: 4142624-1  LCCN: n81013534  NLG: 18253  SUDOC: 028199200  VcBA: 492/4404  VIAF: 178214503   WorldCat (עם VIAF): 178214503
ה'תש"י

ה'תש"י (5,710) ובקיצור תש"י – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-24 בספטמבר 1949, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 11 בספטמבר 1950.
המולד של תשרי חל ביום חמישי, 23 שעות ו-1047 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג זחא. איננה מעוברת, ואורכה 353 ימים.
זו שנה חמישית לשמיטה, ושנת 10 במחזור העיבור ה-301. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 26 (סימנה כולזז) במחזור השמש ה-204.
שנה זו היא שנת 1,881 לחורבן הבית, ושנת 2,261 לשטרות.
מדינת ישראל חגגה ביום העצמאות ה'תש"י 2 שנות עצמאות.
אירועים

י"ז בחשוון – יגאל ידין מתמנה לרמטכ"ל השני של צה"ל
כ"ה בחשוון – הובאו למונחות בלוויה המונית 323 חללי מלחמת העצמאות בירושלים
כ"ח חשוון – אסון ילדי אוסלו
ח' בכסלו – נוסד בית הגדי, מושב דתי לאומי בצפון הנגב
י"ג כסלו –תחילת מבצע עליית יהודי תימן מרבד הקסמים
י"ד בכסלו – דוד בן-גוריון מכריז על ירושלים כעל בירת מדינת ישראל
י"ח בכסלו – נוסד הנח"ל (נוער חלוצי לוחם)
כ"ב בכסלו – בעקבות החלטת האו"ם על בנאום ירושלים, קובעות כל סיעות הכנסת כי ירושלים היא בירת ישראל, ומצהירים על העברת הכנסת ושאר מוסדות המדינה אליה
כ"ב בכסלו – דוד בן-גוריון מטיל על ראובן שילוח להקים את המוסד
כ"ז בכסלו – הוקמה מעברת הרטוב (לימים בית שמש)
ו' בטבת – הכנסת מעתיקה את מקום מושבה לירושלים
כ"ב בשבט – נוסד היישוב ניר עציון לזכר כפר עציון
י"א באדר – מוקם מושב גמזו
י"ט באדר – ברית המועצות מכריזה שיש לה פצצת אטום
כ"ד באדר – הכנסת מעבירה את ישיבותיה לבית פרומין, שישמש אותה במשך 16 השנים הבאות
כ"ו באדר – נוסד המושב בית מאיר
כ"ח באדר – חוקרים מאוניברסיטת ברקלי בקליפורניה מכריזים על יצירת היסוד הכימי מספר 98, לו הם קוראים קליפורניום
ח' בניסן – עצמותיה של הצנחנית חנה סנש מובאות לקבורה בהר הרצל בירושלים
ב' באייר – מגיע המטוס הראשון של מבצע עזרא ונחמיה, מבצע ההטסה הגדול בתולדות מדינת ישראל, שבמהלכו עלו כ-120,000 יהודי עיראק, במשך תקופה של כשנה וחצי
כ' בסיוון – נוסד המושב זיתן על ידי עולים מטריפולי
כ"ח בסיוון – הכנסת מקבלת את החלטת הררי
כ' בתמוז – אושר בכנסת חוק השבות
נולדו

י' בתשרי – צביקה פיק, זמר ומלחין פופ ישראלי (נפטר בה'תשפ"ב)
כ"ג בתשרי – צבי הנדל, חבר הכנסת, סגן שר מטעם מפלגת תקומה
כ"ח בתשרי – בנימין נתניהו, ראש הממשלה התשיעי של ישראל
ה' בחשון – סנדרה שדה, שחקנית ישראלית
ה' בחשון – סופה לנדבר, פוליטיקאית ישראלית
כ"א בחשון – הרב שמעון גרשון רוזנברג המכונה הרב שג"ר, רב והוגה דעות בעל קשר לפוסט מודרניות (נפטר בה'תשס"ז)
ה' בכסלו – שלמה ארצי, זמר ישראלי
ה' בכסלו – רוני מילוא, ראש עיריית תל אביב וחבר כנסת במפלגת הליכוד.
ט' בכסלו – מתי כספי, זמר ופזמונאי ישראלי
ב' בטבת – דב גליקמן, בדרן ושחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי
ב' בטבת – אורי שבח, זמר, מלחין ומוזיקאי ישראלי
ח' בטבת – רחל אליאור, פרופסור למחשבת ישראל, ראש החוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית
ח' בשבט – דוד טל, פוליטיקאי ישראלי
י"ז בשבט – שם טוב לוי, זמר ומלחין
כ"ד בשבט – מקסים לוי, פוליטיקאי ישראלי (נפטר ה'תשס"ג)
כ"ד בשבט – הרב יוסף יצחק אופן, משפיע בישיבות חב"ד ועומד בראש מרכז חמ"ש.
כ"ה באדר – דודו גבע, אמן, מאייר וקריקטוריסט (נפטר ה'תשס"ה)
י"ג בניסן – יונה אליאן, שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית
י"ג בניסן – יצחק קלפטר, מוזיקאי, זמר, מלחין וגיטריסט ישראלי (נפטר בה'תשפ"ג)
כ"ג בניסן – חיים רמון, חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל
י"ד באייר – אריה אלדד, קצין רפואה ראשי לשעבר, פרופסור לרפואה וחבר כנסת מטעם סיעת האיחוד הלאומי (מפלגת מולדת)
י"ד באייר – חגי בן ארצי, איש חינוך ומרצה למחשבת ישראל, לתנ"ך ולתלמוד
י"ד באייר – סעדיה מרציאנו, מראשי הפנתרים השחורים וחבר הכנסת (נפטר ב-ה'תשס"ח)
ל' בסיון – אלון אולארצ'יק, זמר ישראלי
ט' בתמוז – משה יעלון, הרמטכ"ל ה-17 של צבא ההגנה לישראל
י' בתמוז – ניצה שאול, שחקנית ישראלית
י"ח בתמוז – ישראל אהרוני, שף ומסעדן ישראלי
י"ח בתמוז – אולסי פרי, כדורסלן אמריקאי-ישראלי
כ"א בתמוז – הרב יעקב מדן, ראש ישיבת הר עציון
כ"ב בתמוז – ריקי גל, זמרת ושחקנית ישראלית
כ"ו בתמוז – שלמה בראבא, שחקן ישראלי
כ"א באב – גידי גוב, זמר, שחקן ובדרן ישראלי
כ"ד באב – דוד אפל, איש עסקים, קבלן ופעיל ליכוד
כ"ט באלול – יגאל בשן, זמר ושחקן ישראלי
נפטרו

כ' בחשוון – הרב חיים חג'בי, מחכמי יהדות תימן, נשיא אב"ד במחוז כולאן שבתימן, רב ומקובל (נולד ב-ה'תרכ"ו)
כ"ה בחשוון – רבי מרדכי רוקח, הרב מבילגורייא אחיו של רבי אהרן רוקח האדמו"ר מבעלזא ואביו של רבי ישכר דב רוקח האדמו"ר מבעלזא הנוכחי (נולד ב-ה'תרס"א)
י"ח בטבת – הרב כלפון משה הכהן, מחכמי יהדות תוניס
י' בשבט – רבי יוסף יצחק שניאורסון, האדמו"ר השישי בשושלת אדמו"רי חב"ד (אדמו"ר הריי"צ) (נולד י"ב בתמוז ה'תר"ם)
כ"ח באדר – ההיסטוריון גדליה אלון, חוקר את תולדות ארץ ישראל וחתן פרס ישראל
ט"ז בניסן – קורט וייל, מלחין גרמני יהודי (נולד ב-ה'תר"ס)
י"ד בסיוון – לאון בלום, יהודי צרפתי, מנהיג המפלגה הסוציאליסטית וראש ממשלת צרפת (נולד ב-ה'תרל"ב)
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זחא, ובה 353 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
ט"ו באדר חל בשבת, ולכן שושן פורים נחוג שלושה ימים - בערים שהיו מוקפות חומה - מיום שישי י"ד באדר ועד יום ראשון ט"ז באדר - זהו פורים משולש.
י"ד בניסן, ערב פסח, חל בשבת, ולכן חלים דיני ערב פסח שחל בשבת.
בשנת ה'תש"י צוין בפעם הראשונה יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, כיוון ש-ד' באייר חל ביום שישי, הוקדמו טקסי הזיכרון ליום חמישי ג' באייר
ה' באייר חל בשבת, ולכן יום העצמאות נדחה ליום ראשון ו' באייר
היסטוריה של עם ישראל
היראגאנה

היראגאנה (ביפנית: 平仮名, מילולית: "קאנה חלקה") היא מערכת כתב הברות, אחת מארבע מערכות הנמצאות בשימוש ביפן (האחרות הן קאנג'י, קאטאקאנה ורומאג'י).
שימושיה של צורת ההיראגאנה

מילים יפניות שאין להן סימני קאנג'י משלהן. לדוגמה, הסיומת ~סאן (さん).
מילים יפניות אשר צורת הקאנג'י שלהן לא ידועה לכותב, לא צפוי שתזוהה על ידי הקורא, או שהיא רשמית מדי למטרות הטקסט.
לצורך הטיה של סימן קאנג'י (למשל: חיוב/שלילה, עבר/עתיד, נימוס/פשטות) כמו במילה טאבֶמאשִיטה (食べました). שימוש בהיראגאנה לצורך זה נקרא אוֹקוּרִיגאנה (送り仮名).
באותיות ההיראגאנה משתמשים גם כבשיטת ניקוד בדומה לעברית, כאשר הן מתווספות לסימני קאנג'י כדי לציין את הדרך הנכונה בה יש להגות את המלה שמציין הסימן. שימוש בהיראגאנה לצורך זה נקרא פוּרִיגַאנַה (振り仮名), ועוזר לילדים, שעדיין אינם בקיאים בקאנג'י, לקרוא טקסטים שונים.
כל סימן היראגאנה מציין הברה אחת, והוא יכול להיות תנועה ללא עיצור (למשל אָ あ), עיצור מלווה בתנועה (למשל קָא か), או, במקרה בודד, עיצור ללא תנועה (נְ ん).
כאשר רואים טקסט הכתוב בסימני קאנג'י אשר ביניהם שזורות אותיות היראגאנה, הדבר מעיד בהכרח כי מדובר בטקסט שכתוב ביפנית.
האותיות

כתב ההיראגאנה כולל 48 אותיות, אך ביפנית מודרנית משתמשים ב-46 בלבד (ゐ ווי ו - ゑ ווֶ יצאו מכלל שימוש). לכל אות בהיראגאנה יש אות מקבילה בקאטאקאנה.
אם במחשבכם מותקן גופן הכולל את הסימנים היפניים, תוכלו לראות בטבלה שלהלן את סימני ההיראגאנה ואת הקריאה שלהם בעברית. סימנים שכבר אינם בשימוש מופיעים באדום.
| あ אָ | い אִי | う אוּ | え אֶ | お אוֹ | や יָה | ゆ יוּ | よ יוֹ |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| か קָ | き קִי | く קוּ | け קֶ | こ קוֹ | きゃ קְיָה | きゅ קְיוּ | きょ קְיוֹ |
| さ סָ | し שִׁי | す סוּ | せ סֶ | そ סוֹ | しゃ שָׁ | しゅ שׁוּ | しょ שׁוֹ |
| た טָ | ち צִ'י | つ צוּ/טְסוּ | て טֶ | と טוֹ | ちゃ צָ'ה | ちゅ צ'וּ | ちょ צ'וֹ |
| な נָ | に נִי | ぬ נוּ | ね נֶ | の נוֹ | にゃ נְיָה | にゅ נְיוּ | にょ נְיוֹ |
| は הָ | ひ הִי | ふ פֿוּ | へ הֶ | ほ הוֹ | ひゃ הְיָה | ひゅ הְיוּ | ひょ הְיוֹ |
| ま מָ | み מִי | む מוּ | め מֶ | も מוֹ | みゃ מְיָה | みゅ מְיוּ | みょ מְיוֹ |
| ら רָ | り רִי | る רוּ | れ רֶ | ろ רוֹ | りゃ רְיָה | りゅ רְיוּ | りょ רְיוֹ |
| わ וָה | ゐ וִי |  | ゑ וֶ | を אוֹ/ווֹ |  |  |  |
|  |  |  |  | ん נְ |  |  |  |

| が גָּ | ぎ גִּי | ぐ גּוּ | げ גֶּ | ご גּוֹ | ぎゃ גְּיָה | ぎゅ גְּיוּ | ぎょ גְּיוֹ |
| ざ זָ | じ גִ'י, זִ'י | ず זוּ | ぜ זֶ | ぞ זוֹ | じゃ גָ'ה | じゅ ג'וּ | じょ ג'וֹ |
| だ דָּ | ぢ גִ'י | づ דְּזוּ | で דֶּ | ど דּוֹ |  |  |  |
| ば בָּ | び בִּי | ぶ בּוּ | べ בֶּ | ぼ בּוֹ | びゃ בְּיָה | びゅ בְּיוּ | びょ בְּיוֹ |
| ぱ פָּ | ぴ פִּי | ぷ פּוּ | ぺ פֶּ | ぽ פּוֹ | ぴゃ פְּיָה | ぴゅ פְּיוּ | ぴょ פְּיוֹ |
האות טסוּ קטנה, っ, מסמנת הכפלת עיצור בעיצור שאחריה, למשל צליל הקו"ף בשם האי היפני הצפוני הוֹקַּאידוֹ (ほっかいどう).
כאשר האות אוּ, う, מופיעה לאחר תנועת שורוק או חולם היא מסמנת הארכה של התנועה בהברה הקודמת, למשל ההברה דוֹ שהיא האחרונה במלה: 'הוקאידו'.
היסטוריה

מערכת ההיראגאנה התפתחה לראשונה במאה ה-5 מהמניוגאנה, אותיות סיניות שיובאו ליפן ואשר נעשה שימוש רק בצורת ההגייה שלהן (ולא במשמעותן המילולית). צורת המניוגאנה שימשה כצורה העיקרית לכתיבה ספרותית ביפן, וככל שגבר השימוש בה, החלו האותיות הסיניות לשנות צורה ולהפוך למפושטות יותר ונוחות יותר לכתיבה מהירה, מביאות לעולם לבסוף את צורת ההיראגאנה.
הלוח הבא מראה את גלגוליהן של מספר אותיות מצורתן הסינית המקורית (מניוגאנה) לצורתן בהיראגאנה של ימינו (עם תחנת ביניים אחת):
גם כאשר ההיראגאנה כבר הייתה צורת כתיבה מבוססת, היא לא התקבלה על ידי כלל הציבור הכותב ביפן, מאחר שרוב המלומדים באותה התקופה (סוף האלף הראשון) עדיין העדיפו להשתמש בסינית כבשפתם. אולם, בקרב הנשים, אשר מהן נמנעה כל אפשרות להשכלה גבוהה, תפסה ההיראגאנה מעמד של צורת כתב כמעט בלעדית לאור פשטותה (מכאן בא שמה השני של צורת הכתב: אוֹנאדֶה 女手. אוֹנה = אישה, דֶה = כתב). יצירות ספרותיות רבות אשר נכתבו באותה התקופה על ידי נשים, נכתבו רובן ככולן בהיראגאנה.
ככל שחלף הזמן, הפכה ההיראגאנה להיות צורת הכתב בה נכתבים מכתבים אישיים, בעוד קאטאקאנה וקאנג'י, שימשו לכל מטרה שדרשה צורת כתיבה רשמית ומסוגננת.
בעת המודרנית, עלתה קרנה של ההיראגאנה ביפן וכיום היא משמשת בשילוב עם קאנג'י כמעט לכל מטרות הכתיבה, בעוד הקאטאקאנה משמשת בעיקר למטרות "זולות" כגון מונחים מושאלים משפות אחרות שאין להם צורת כתיבה אחרת (למשל המילה אמריקה, アメリカ) או לתרגום פשוט של שפות אחרות.
בעבר, היו לכל הברה או צליל, צורות שונות ומגוונות של היראגאנה. בתחילת המאה ה-20, הוחלו חוקי פישוט על המערכת, חוקים שקבעו צורת כתיבה בודדת לכל צליל וצליל. צורותה הישנה של ההיראגאנה נקראת היום הֶנטאיגאנה (変体仮名, ללא כל קשר למשמעותה של המילה הנטאי בארצות המערב כיום).
הינו 600

| --- | --- |

Hino 600
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Hino 165  Hino 175  Hino 268  Hino 338  Hino 358
 יצרן:  הינו מוטורס
 שנות ייצור:  2004 ועד היום
 הרכבה:  יפן יפן
 חברת אם:  Hino Motors
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים  4.7 ליטר המפיק 175 כ"ס  7.7 ליטר המפיק 220 כ"ס
הינו 600 (ביפנית: 日野・600, באנגלית: Hino 600) היא סדרת משאיות בגודל בינוני (קבוצת דירוג 6), ומשאיות כבדות (קבוצת דירוג 7) מתוצרת יצרנית הרכב היפנית הינו מוטורס אשר מיוצרת משנת 2004 ועד היום. דגם חדש נבנה בשנת 2007 ויוצא לקנדה ולארצות הברית.
בסדרת "הינו 600" בין השנים 2004-2006 יוצרו גם משאיות קלות ובינוניות (קבוצות דירוג 4-5) ויצורם הופסק.
דגמים

"הינו 145" - משאית קלה, הייצור הופסק, קבוצת דירוג 4
"הינו 165" - משאית בינונית, הייצור הופסק, קבוצת דירוג 4
"הינו 185" - משאית בינונית, הייצור הופסק, קבוצת דירוג 5
"הינו 238" - משאית בינונית, קבוצת דירוג 6
"הינו 258" - משאית בינונית, קבוצת דירוג 6
"הינו 268" - משאית בינונית, קבוצת דירוג 6
"הינו 338" - משאית כבדה, קבוצת דירוג 7
"הינו 358" - משאית כבדה, קבוצת דירוג 7
תמונות

"הינו 600"  דגם "Hino 338"
"הינו 600"  דגם "Hino 338"
"הינו 600"
"הינו 600"  דגם "Hino 268" - מבט לתא הנהג
"הינו 600"  דגם "Hino 338"
"הינו 600"  דגם "Hino 258"
"הינו 600"
ראו גם

הינו מוטורס
הינו סדרת TH
לקריאה נוספת

"הינו 600" - תמונות
הערות שוליים

↑  מנועים 4.7 ליטר, 7.7 ליטר - הינו 600 dimsport.it/en/tuning-line/race/truck/hino/600-series
↑  הינו 600 לצפון אמריקה hino-global.com/news_release
↑  משאיות הינו hino.com/hino-trucks
↑  הינו 600 revolvy.com/main/index
הוקיים

| הוקיים |
| --- | --- |
 Crax fasciolata
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: הוקיים
שם מדעי
 Cracidae ‏רפינסק, 1815

Penelope montagnii
הוקיים, או עופות גואן (שם מדעי: Cracidae) היא משפחת עופות דמויי תרנגולים, שמשויכים לסדרת התרנגולאים, אף שיש חוקרים המשייכים אותם לסדרה עצמאית. עופות אלו חיים רק בעולם החדש - בעיקר באמריקות המרכזית והדרומית, אך גם בדרום מקסיקו וארצות הברית.
עופות טרופיים אלו חיים ביערות גשם באמריקה. הם נוטים לשהות בעיקר על הקרקע, בדומה לתרנגולים, ולרובם ציצת נוצות דמוית-כרבולת. על פי רוב, צבעם שחור למעט המקור. הגדול מבין ההוקיים, הוקו גדול, (Crax rubra) עשוי להגיע למשקל של 4 ק"ג.
מיון

משפחה הוקיים (Cracidae)
תת-משפחה Penelopinae
מין יחיד הוקו הררי (Penelopina nigra)
הוקו כהה (Chamaepetes) - בו 2 מינים.
פנלופה (Penelope) - בה 15 מינים.
מין יחיד הוקו מדולדל-חזה (Aburria aburri)
הוקו הצינור (Pipile) - בו 4 מינים.
צ'צ'לקה (Ortalis) - בו 12 מינים.
תת-משפחה Oreophasinae
מין יחיד - הוקו מקורנן (Oreophasis derbianus)
תת-משפחה Cracinae
מין יחיד - הוקו לילי (Nothocrax urumutum)
הוקו (Crax) - בו 7 מינים.
מיטו (Mitu) - בו 4 מינים.
הוקו הקסדה (Pauxi) - בו 3 מינים.
ראו גם

דגרתיליים
פניניתיים
האדמירליות

ערך זה עוסק במפקדת הצי המלכותי הבריטי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הדגל הימי הלאומי הלבן – דגל הצי המלכותי הבריטי
האדמירליות (באנגלית: The Admiralty) הייתה עד 1964 הגוף השלטוני האחראי לניהולו של הצי המלכותי בממלכת אנגליה ואחר כך בממלכה המאוחדת. בתחילה מילא את התפקיד אדם אחד, ומהמאה ה-18 ואילך, כמעט ברציפות, הייתה הפעלתו של הצי המלחמתי מסורה בידי הלורדים הממונים של האדמירליות (Lords Commissioners of the Admiralty), שהיוו את מנהלת האדמירליות (Board of Admiralty).
ב-1964, במסגרת רפורמה בה אוחדו שלושת המיניסטריונים הצבאיים למשרד אחד, הועברו תפקידי האדמירליות לידי מנהלת האדמירליות החדשה (Admiralty Board), ועדה של מועצת ההגנה התלת-זרועית, המהווה חלק ממשרד ההגנה. מנהלת האדמירליות החדשה מתכנסת פעמיים בשנה בלבד, והפיקוח על הניהול השוטף של הצי מסור בידי מנהלת הצי (Navy Board, אין לבלבל בינה לבין מנהלת הצי ההיסטורית המתוארת בהמשך). כיום מקובל לכנות את כל הגופים האחראים לניהולו של הצי המלכותי בשם האדמירליות.
במסגרת אותם שינויים מבניים הועבר תואר "הלורד אדמירל העליון של הממלכה המאוחדת", אך לא התפקיד, לידי הכתר הבריטי, וכיום נושא בו המלך צ'ארלס השלישי. גם התארים "תת אדמירל של הממלכה המאוחדת" ו"סגן אדמירל של הממלכה המאוחדת" קיימים כיום כתוארי כבוד בלבד.
תפקידי האדמירליות והמבנה הארגוני שלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.