stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספר איוב
טעמי המקרא בספר

איוב הוא אחד מספרי אמ"ת (איוב-משלי-תהילים), ולפיכך טעמיו שונים מטעמי המקרא שברוב ספרי התנ"ך. הטעם המפסיק החשוב ביותר בכל התנ"ך הוא סוף-פסוק, וכך גם באיוב. הטעם המפסיק השני בחשיבותו בספרי התנ"ך הוא האתנח/אתנחתא, אלא שבספר איוב, כמו בתהילים ובמשלי, הטעם "עולה ויורד" גדול בכוח פיסוקו מאתנח/אתנחתא. כמו כן, באיוב יש חמישה סוגים של רביע, לעומת רוב ספרי התנ"ך בהם יש סוג אחד של רביע והוא נחשב כמפסיק משנה. חמשת סוגי הרביע בספרי אמ"ת: רביע סתם, רביע מוגרש, רביע גדול, רביע קטן ורביע מוגרש בלי גרש.
מעטים החזנים והאנשים הבקיאים בטעמי ובניגוני ספר איוב, ומעטות עוד יותר העדות ששימרו את המנגינה המקורית של הספר. אחת העדות ששימרה את הניגון היא יהדות בבל (עיראק), שנוהגת לקרוא את שני הפרקים הראשונים במנגינה של ספרי הכתובים, ואילו מפרק ג', פסוק ב' והלאה, כאשר מתחילות הקינות, קוראים במנגינה המיוחדת לספר איוב. מפרק מ"ב, פסוק ז' (סיום הקינות) חוזרים למנגינה של הכתובים.
יש נוהגים לקרוא את ספר איוב בבתי-הכנסיות בתשעה באב, לאחר התפילה.
פרשנות > איוב בפרשנות המסורתית

בספרות חז"ל מועלות כמה וכמה דעות באשר לזמן שבו חי איוב: זמנו של אברהם[דרוש מקור], זמנו של משה, תקופת המרגלים, תקופת השופטים או תקופת מלכות אחשוורוש. מועלה אפשרות נוספת, לפיה "איוב לא היה ולא נברא, אלא משל היה" – מפאת ריבוי הדעות על זמנו של איוב, מן הראוי להניח שלא התקיים במציאות אלא היה משל בלבד.
כמו כן, ישנה מחלוקת תנאים האם איוב היה יהודי.
בתלמוד הבבלי, מסופר שרבי יוחנן, שהיה מלומד בייסורים וכנראה עסק רבות בספר איוב, היה אומר לאחר הלימוד בו: ”סוף אדם למות וסוף בהמה לשחיטה והכל למיתה הם עומדים. אשרי מי שגדל בתורה ועמלו בתורה ועושה נחת רוח ליוצרו וגדל בשם טוב ונפטר בשם טוב מן העולם...”.
ספר איוב אינו נותן תשובה ברורה וחד משמעית לשאלת סבל הצדיק. ייסורי איוב נובעים לכאורה מהתערבות בין אלוהים לשטן על יכולתו לעמוד בניסיון, אך הסבר זה בדרך כלל לא התקבל כעיקרי.
לדעת הרמב"ן ספר איוב מרמז לרעיון גלגול הנשמות שהוא הפתרון האמיתי לבעיית השכר והעונש. לעומתו, נאמר כי רעיון העולם הבא אינו מוזכר בשום מקום בספר בצורה מפורשת, ואיוב אף דוחה את הרעיון שיש תקווה לאדם לאחר מותו (למשל: ”אָזְלוּ-מַיִם, מִנִּי-יָם; וְנָהָר, יֶחֱרַב וְיָבֵשׁ. וְאִישׁ שָׁכַב – וְלֹא-יָקוּם” (י"ד, י"א–י"ב))
לפי פרשנות אחרת אין ספר איוב מתיימר להציע הסבר תאולוגי לבעיית "צדיק ורע לו", אלא להצביע על גדולת האל בטבע, כפי שהיא משתקפת בתיאורים שבסוף הספר, ולהוכיח באמצעותה שכל ניסיון להסבר פילוסופי-תאולוגי, לא יצלח (כפי שלא התקבלו דבריהם של רעי איוב) ובכל מקרה על האדם לחוש תחושת שפלות וענווה מול רוממותו של האלוהים. המענה לייסורים אינו הסברים וטענות למיניהם, אלא החוויה שבחשיפה לגדולת האלוהים. דבר זה מתבטא בדברי איוב לאחר שאלוהים נגלה אליו "מן הסערה": ”לְשֵׁמַע אֹזֶן שְׁמַעְתִּיךָ וְעַתָּה עֵינִי רָאָתְךָ. עַל כֵּן אֶמְאַס וְנִחַמְתִּי עַל עָפָר וָאֵפֶר” (מ"ב, ה'–ו').
דעת הרמב"ם במורה נבוכים ש"פרשת איוב היא פרשה מופלאה, עניינים שבכבשונו של עולם", ושעוץ הוא מלשון עצה קרי, עצה שהספר רוצה לתת לך. לדעת הרמב"ם כל רעי איוב מסמלים את ההשקפות השונות בדבר שכר ועונש:
השקפת איוב (לפני שחזר בו): ה' הזניח את מין האדם, ואין השגחה כלל. כן דעת אריסטו.
השקפת אליפז: אם הקב"ה מעניש, בוודאי איוב עשה עבירות. השקפה זו קרובה לדעת התורה.
השקפת בלדד: אפילו אם איוב לא עשה עבירות, רצון ה' בייסורים להוסיף לו שכר. זוהי גם דעת רב סעדיה גאון והמועתזילה.
השקפת צופר: ה' עושה כל אשר חפץ ואין לחפש במעשיו צדק כלל – כדעת האשעריה.
על פי סיום הספר שבו ה' "משיב את שבות איוב" ראו חז"ל ובעקבותיהם מספר פרשנים בעיקר על פי הקבלה, שאיוב מהווה משל לעם ישראל הסובל, וכך – סוף טוב לעם, יש לו משמעות לדורות החווים את הטוב, בעוד שלאדם בודד אין "להשיב" את הבנים שמתו, ואלו החדשים אינם מהווים "תחליף" או "תמורה". לפי פרופסור שלום רוזנברג בספרו הטוב והרע בהגות היהודית, היו משום כך פרשנים מחז"ל ועד שלמה מולכו אשר ראו בשלושת רעי איוב את הדתות והאמונות הצרים על עם ישראל (בימי הביניים: הנצרות האסלאם והאלילות שחלקם טענו: חטאתם ולכן אתם סובלים ואחרים שטענו שהעולם הוא אקראי ללא סדר של טוב ורע), ובתשובת הקב"ה ראו את המסר שלמרות הייסורים והרוע אסור "להפקיר את ההיסטוריה" ויש לעשות ככל אשר לאל ידינו לטובת הטוב.
פרשנות > איוב בפרשנות הביקורתית

הספר נראה בעיקרו כיצירת אדם אחד, אך יש הטוענים כי סיפור המסגרת והחלקים השיריים של איוב נתחברו בידי מחברים שונים[דרוש מקור], כאשר השירה היא עתיקה יותר המתייחסת למסורת ספרות החוכמה של המזרח הקדום ואילו סיפור המסגרת נוסף מאוחר יותר כדי להעניק הקשר לשירה ולחתום במבט אחר על שאלת צדקת האל מזו שהשירה מספקת. הפרשנות הביקורתית שמה את ליבה לכך שיש מילים רבות בספר איוב שמשמעותן אינה ברורה, ושאין להן מקבילות במקרא. פתרון רדיקלי לקושי זה מציע כי הספר תורגם משפה שמית אחרת (רעיון שהועלה כבר על ידי ר' אברהם אבן עזרא), ובמקומות רבים נעשה התרגום ברשלנות. שפת המקור משוערת בדרך כלל כארמית. למשל הביטוי הקשה ”אַךְ לֹא בְעִי יִשְׁלַח יָד” (ל', כ"ד) פירושו "אכלא בעי (יבקש אוכל בארמית), ישלח יד". עם זאת, לפחות החל מהמאה הראשונה לספירה, ספר איוב נכלל גם בתרגומים לארמית, ואלו מנותחים תדיר כתרגום מילולי של הגרסה העברית, ללא עדויות לקיומו של טקסט מקור. משכך, הארמיזמים השיריים בספר איוב עשויים להעיד על קשר לחיבורי חוכמה מן המזרח הקדום, וכן על קדמותה, אך לא בהכרח על מקור ארמי מלא.
האסתטיקה הפואטית מציעה גם פתרון אחר לחוסר הבהירות והעקביות שבתשובות הרעים ובמענה איוב. לדעת כמה חוקרים, מקורה בכך שהטקסט המקורי הורכב מחדש לפי עקרונות של דמיון צורני יותר מאשר רציפות שבתוכן.
חוקרי מקרא רבים, דוגמת דייוויד נואל פרידמן ואד גרינשטיין עסקו בניסיון פילולוגי לשחזר את המשמעות המקורית של המילים היחידאיות והסתומות תוך פנייה למקבילות מלשונות שמיות עתיקות אחרות. אחרים עסקו בעיצוב הספרותי של הסיפור, למשל יאירה אמית המפרשת את סיפור המסגרת בראי סיפור עקידת יצחק. הרבדים השונים של הספר מאפשרים חרך הצצה להתפתחות ולשינויים של מסורת "ספרות החוכמה" בקרב עם ישראל בעת העתיקה. סוגיות אמוניות אלה נלוות לשאלת השכר והעונש בספרות הדויטרונימיסטית ובמהפיכה האמונית שחלה בעקבות גלות בבל, כפי שמשתקף בספר יחזקאל, פרק י"ח, וממשיכות להתפתח מאוחר יותר, כפי שניתן לראות גם מהחיבור החיצוני צוואת איוב.
מחקרים משווים הצביעו על דמיון פנומנולוגי לסיפור דומה במיתולוגיה ההודית.[דרושה הבהרה]
פרשנות > איוב בפרשנות הביקורתית > השפעות זורואסטריות

בספר איוב מופיעה דמותו של השטן וישנן טענות כי דמות זו נכנסה לסיפור בהשפעת הדת הפרסית-זורואסטרית. טענה זו מתבססת על אחדים מחוקרי ביקורת המקרא, לפיהם ספר איוב שייך לספרי תקופת בית שני, וככזה נכתב לאחר שיבת ציון. בהיותם בגלות בבל, נחשפו הגולים היהודים להשפעות תאולוגיות שונות, ביניהן הזורואסטריות, דת המדינה של האימפריה הפרסית שהורתה על השיבה.
בקצרה, האמונה הזורואסטרית מחלקת את ההשפעה בעולם בין כוחות הטוב והרע, ולחלופין סדר וכאוס או אמת ושקר (בהתאמה).ניתן לזהות דמיון בין רעיון זה לבין הופעתו של השטן בספר איוב והדיאלוג אותו שהוא מקיים עם האל. עם זאת, הדמיון מבליט את השוני וניתן לראות כיצד מתמודדת היהדות המונותאיסטית עם התאולוגיה הזרתוסטרית, שכן בספר איוב השטן כפוף לאל ומשרת אותו, בניגוד לגישה הזורואסטרית (וביתר דיוק, לקריאות נפוצות שלה).
'איוב' בספרות המזרח הקדום

בני דמותו של איוב המקראי מופיעים בספרות המזרח הקדום כדוברים במזמורים מהסוגה הספרותית 'הצדיק הסובל', שתחילתם כבר בתקופה השומרית. הדובר טוען במזמורים כי היה נאמן לאל ולחוקיו אך האל העניש אותו ללא כל סיבה או הצדקה. במזמור התפילה השומרי 'תחינה לאל יהיה אשר יהיה' טוען המתפלל כי האלים הטילו עליו עונש כבד והוא אינו מבין מדוע: "לא אדע העוונות אשר עשיתי, לא אדע החטאים אשר חטאתי, לא אדע התועבה אשר אכלתי, לא אדע הקדשים אשר רמסתי". הוא מבקש את עזרת חבריו אך היא לא מגיעה: "אבקש – איש לא יאחז בידי, אבכה – איש לא יעמוד לימיני, אשא קינה – אין שומע לי.. חשכו עיני". המתפלל מבקש מהאל כי יניח לו היות שבני האדם אינם מבינים דבר: "בני אנוש סכלים, לא ידעו מאומה. בני אדם, כל הנקרא בשם – מה יידעו? אם הרעו, אם היטיבו – לא ידעו מאומה". הוא מבקש מהאל שיסלח לו על חטאיו, גם אם אינו יודע במה חטא: "שא -נא לעוונותי ואגידה תהילתך, ישקוט נא לבך למעני, כלב אמי יולדתי".
איוב בדת הדרוזית

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא פסקה לא ברורה וחסרת מקורות.
בדת הדרוזים ישנו חג, הנקרא "יום איוב" ובמרכז בחליפות עות'מאן נמצא הר, הנקרא הר איוב. על פי המסורת העות'מאנית-אבאדית איוב היה איש עשיר בן עות'מאן, אשר לפתע תקפה אותו מחלה לא מוסברת וחשוכת מרפא שגרמה לטפילים לצאת מעורו. בני עירו ביקשו ממנו להתרחק על מנת שלא ידביק אותם במחלה והוא עלה לבדו על ההר שמאוחר יותר נקרא על שמו והעביר את ימיו ולילותיו בתפילות לאל שירפא אותו מיסוריו, כאשר אשתו מעלה לו מדי ערב אוכל. לאחר תקופה ארוכה נענה האל לתפילותיו של איוב ורפא אותו. כשהגיעה אשתו, לא זיהתה את הגבר הצעיר והבריא שבא אליה במקום בעלה הזקן והחולה. איוב ספר לה את אשר קרה לו והם חזרו יחד אל העיר.
לקריאה נוספת

יעקב יגר, ביאורים לספר איוב. מסות ועיונים במקרא, הוצאת ש. זק ושות', בשיתוף עם החברה לחקר המקרא בישראל, ירושלים, תשמ"ד (1984); (הובא לדפוס על ידי בנו ד"ר משה יגר).
עמוס חכם, דעת מקרא – ספר איוב, מבוא ופירוש, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים תש"ל (1970).
משה אהרן שאצקס, "השקפה ע"ד ספר איוב", בתוך האסיף, שנה שנייה, ורשה תרמ"ו (1886).
רחל מרגליות, איוב – כמו שהוא, הוצאת ראובן מס, ירושלים תשמ"ח (1988)
ישעיהו ליבוביץ, חמישה ספרי אמונה, (שער ב': איוב) הוצאת כתר, 1995.
חננאל מאק, אלא משל היה – איוב בעיני חז"ל, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2004.
לאה מזור (עורכת), איוב במקרא בהגות באמנות, הוצאת מאגנס, ירושלים תשנ"ה
נ.ה. טור־סיני, איוב, תשל"ב
נפתלי הרץ טור-סיני (1886-1973) פשוטו של מקרא: איוב, ירושלים: קריית ספר.
יאירה אמית, גלוי ונסתר במקרא, פולמוסים גלויים, עקיפים ובעיקר סמויים, תל אביב: ידיעות ספרים, 2003. עמ' 241–250.
אהרן הראל-פיש, שירת מקרא : עדות ופואטיקה, מאנגלית: סמדר מילוא, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"ג, הפרק "איוב: הטרגדיה אין בה די", עמ' 49-33.
ברוך קורצווייל, במאבק על ערכי היהדות, הוצאת שוקן, 1969, הפרק "על יסודות טראגיים בספר איוב", עמ' 26–38.
הרב יעקב מדן, איוב: בין חושך לאור, ידיעות ספרים, 2019.
הרב יוסף מיכאל יוסקוביץ, "איוב וזמנו", ירחון האוצר גיליון ט"ז (עמוד שפ"ב) ניתן לקריאה ב גוגל בוקס.
The Book of Job / John Gray; edited by David J.A. Clines. Sheffield : Sheffield Phoenix, 2010
סגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית

| --- | --- |

 איוש נוכחי:  רוברט סלאסס (בפועל)
 תאריך כניסה לתפקיד:  28 בינואר 2025
 דרכי מינוי:  ממונה בידי נשיא ארצות הברית בכפוף לאישור הסנאט האמריקאי
 תחום שיפוט:  מחלקת ההגנה של ארצות הברית
 כפוף:  מזכיר ההגנה של ארצות הברית
 מעון:  הפנטגון
 מושב המשרה:  וירג'יניה מחוז ארלינגטון, וירג'יניה
 משך כהונה קצוב:  ללא הגבלת כהונה
 ייסוד המשרה:  1949
 איוש ראשון:  סטיבן ארלי
 אתר רשמי
 
סגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית (באנגלית: United States Deputy Secretary of Defense) הוא התפקיד השני בבכירותו וחשיבותו במחלקת ההגנה של ארצות הברית. סגן המזכיר הוא יד ימינו האזרחי של מזכיר ההגנה, והוא ממונה בידי נשיא ארצות הברית בכפוף לאישור הסנאט האמריקאי. על פי חוק, סגן המזכיר מוגדר כקצין הניהול הראשי של מחלקת ההגנה ועליו להיות אזרח לפחות שבע שנים משחרורו משירות צבאי פעיל.
היסטוריה

סעיפים 81–36 במשפט הציבורי של ארצות הברית מיום 2 באפריל 1949, קבעו במקור את תפקיד סגן מזכיר ההגנה כ"תת-מזכיר ההגנה", אם כי סעיפים 81-82 מיום 10 באוגוסט 1949 – שנודעו כתיקוני 1949 לחוק הביטחון הלאומי משנת 1947 – שינו את התואר של התפקיד ל"סגן מזכיר ההגנה", בו נעשה שימוש מאז. סטיבן ארלי, מקורבו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, היה לנושא המשרה הראשון כאשר הושבע לתפקיד ב-2 במאי 1949.
משפט הציבור 92-596, ב-27 באוקטובר 1972 עוגן בחוק תפקיד מקביל לסגן מזכיר ההגנה, כאשר שני הסגנים ממלאים כל אחד את תפקידו שלו לפי החלטת מזכיר ההגנה. תפקיד מקביל זה אוייש רק בדצמבר 1975 בידי רוברט אלסוורת', ששירת תחת הנשיא ג'רלד פורד. ב-21 באוקטובר 1977 בוטל מצב זה ונוצרו שני תפקידים בדרג תת-מזכיר במקום 2 תפקידים בדרג סגן מזכיר.
תפקידים

בהאצלת סמכויות, לסגן מזכיר ההגנה יש את מלוא הכוח והסמכות לפעול בשם מזכיר ההגנה ולהפעיל את מרותו בכל עניין וסוגיה בהם המזכיר מוסמך לפעול על פי חוק או צו נשיאותי. אי לכך, סגן המזכיר הוא הראשון בסדר הירושה של מזכיר ההגנה.
תפקידו הטיפוסי של סגן מזכיר ההגנה הוא לפקח על העסקים השוטפים במחלקת ההגנה כארגון ולהוביל את תהליכי הניהול הפנימיים של תקציב מחלקת ההגנה הנאמד בדרך כלל בכ-500 מיליארד דולר אמריקני. דהיינו, סגן מזכיר ההגנה הוא קצין התפעול הראשי במחלקת ההגנה (Chief operating officer). זאת בעוד מזכיר ההגנה, כמנהל כללי, מתמקד בנושאים הביטחון הלאומי של האג'נדה הנשיאותית בממשלו, שימועים בקונגרס של ארצות הברית, השתתפות בדיוני המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית וייעוץ פוליטי ישיר לנשיא ארצות הברית בענייני הגנה וביטחון.
לפני 1 בפברואר 2018 שימש סגן מזכיר ההגנה גם כקצין הניהול הראשי בפנטגון, ואליו דיווח סגן קצין הניהול הראשי, אך תחומי אחריות אלה פוצלו לתפקיד ראשי חדש בתוך מחלקת ההגנה.
הערות שוליים

↑  קוד ארצות הברית, פרק 10, סעיף 132, באתר בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קורנל (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000000-QINU`"'
↑  Report to Congress Restructuring the Department of Defense Acquisition, Technology and Logistics Organization and Chief Management Officer Organization, מסמך מאת מחלקת ההגנה של ארצות הברית בעניין רה-אורגניזציה של המחלקה (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000000-QINU`"'
איאן המילטון

| --- | --- |

סר איאן המילטון
 לידה:  16 בינואר 1853 קורפו, ארצות הברית של האיים היוניים 
 פטירה:  12 באוקטובר 1947 (בגיל 94) לונדון, אנגליה, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מקום קבורה:  Kilmadock 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  קולג' ולינגטון  המכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט 
 בן או בת זוג:  Jean Miller Muir (22 בפברואר 1887–ערך בלתי־ידוע) 
 השתייכות:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  1873–1915 (כ־42 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד חיל המשלוח הים-תיכוני (למערכת גליפולי)
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הבורים  מלחמת רוסיה–יפן  מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
  GCB   GCMG   DSO
 תפקידים אזרחיים
 רקטור אוניברסיטת אדינבורו
 
גנרל סר איאן סטנדיש מונטית' המילטון (באנגלית: Ian Standish Monteith Hamilton; ‏16 בינואר 1853 – 12 באוקטובר 1947) היה קצין בכיר בצבא הבריטי, המוכר בעיקר בשל שירותו כמפקד חיל המשלוח הבריטי במהלך מערכת גליפולי. בעל עיטורי הכבוד TD‏, DSO‏, GCMG‏, GCB.
אופיו ושנות חייו הראשונות

דיבר אנגלית, גרמנית, צרפתית והינדית, נחשב כאדם מקסים, בעל הליכות אציליות ואדיב. הוא נראה חלש, אך היה מלא אנרגיה. היה מועמד פעמיים לקבלת עיטור צלב ויקטוריה, אבל בפעם הראשונה נחשב צעיר מדי, ובשנייה בכיר מדי. נפצע בפרק כף היד במלחמת הבורים הראשונה (1881) בקרב על מג'ובה, וידו השמאלית הפכה אחר כך לכמעט חסרת שימוש. רגלו השמאלית הייתה קצרה מהימנית כתוצאה מפציעה חמורה בעת נפילה מסוס.
לאנשים שונים היו דעות שונות מאוד לגביו. ראש הממשלה אסקווית' העיר שהיו לו "יותר מדי נוצות במוח", ואילו צ'ארלס בין, כתב צבאי שכיסה את מהלך מערכת גליפולי, חשב שהיה לו "מח רחב יריעה שלצבא בכללותו היה חסר". התנגד לגיוס חובה ונחשב כפחות אכזרי מאשר גנרלים מוצלחים אחרים. המילטון כתב ספר שירה ורומאן שנחשב בזמנו כגובל בגסות. יצירותיו כוללות את "מלחמות העתיד", "איקרוס", "טיול על יונק" (סוג של סירה מזרחית), "בלאדה על האדג'י" ו"מחברתו של קצין מטה". במבוא לספרו "יומן גליפולי" העיר: ”שום דבר אינו ודאי במלחמה מלבד שאחד הצדדים לא ינצח”.
אביו של המילטון, קולונל כריסטיאן מונטית' המילטון, פיקד בעברו על גדוד 92 הסקוטי. אימו קורינה הייתה בתו של הויקונט השלישי מגורט. אמו מתה במהלך לידת אחיו וורקר. המילטון למד בבית ספר במחוז סארי ואחר כך בברקשייר. אביו שלח אותו לשהות אצל הגנרל וון דמימרס, בן הנובר, שלחם בעברו נגד פרוסיה. המילטון נישא ב-1887 לג'אן מיר, ביתו של איש עסקים מגלאזגו.
קריירה צבאית

המילטון למד במכללה הצבאית המלכותית, בסנדהרסט בשנת 1870, השנה הראשונה בה הכניסה לצבא כקצין התאפשרה לאחר בחינה ולא על ידי רכישת המשרה. בשנת 1871 הוא גויס לגדוד סאפוק, אבל לאחר זמן קצר הועבר לגדוד ה-2 גורדון הסקוטי שהוצב בהודו, והשתתף במלחמה באפגניסטן. המילטון השתתף בקרב מג'ובה במלחמת הבורים הראשונה בו נפצע ונלקח בשבי. כשחזר לאנגליה לצורך הבראה התייחסו אליו כגיבור והוא הוצג בפני המלכה ויקטוריה. בשנת 1882 קיבל דרגת קפטן ולקח חלק במשלחת הנילוס של 1884–1885, שם קודם לברווט (קידום ללא תוספת שכר) מייג'ור. בבורמה 1886–1887 קודם לברווט לוטננט קולונל. במהלך שרותו בבנגל 1890–1893 קודם לקולונל (1891) יחד עם קבלת אות השירות המצוין. ב-1893–1895 שרת במשלחת צ'יטרל כמזכירו הצבאי של סר ג'ורג' סיוארט וייט, המפקד העליון של הכוחות בהודו. ב-1895–1898 מונה לסגן קצין האפסנאות הראשי בהודו. ב-1897–1898 פיקד על חטיבה במערכת טירה בה נפגעה ידו השמאלית מפגז.
קריירה צבאית > מלחמת הבורים השנייה

במלחמת הבורים השנייה צורף המילטון לכח השדה הנטאלי כקצין שלישות ראשי, פיקד על חיל הרגלים בקרב אלנדסלאגט והשתתף בקרב על גבעת ווגון בליידיסמית'. הוא קודם למייג'ור גנרל וקיבל את עיטור אביר מסדר האמבט (KCB) לפני חזרתו לאנגליה בראשית 1901. בזמן הפלגה ב-1897 פגש לראשונה את וינסטון צ'רצ'יל, בזמנו כתב צבאי, שדיווח על הקרבות של המילטון מבלומפונטיין לפרטוריה בספרו "הצעדה של יאן המילטון" (לונדון, 1900, הודפס מחדש כחלקו השני של ספרו "מלחמת הבורים"). המילטון עבר 400 מיילים מבלומפונטיין לפרטוריה תוך ניהול עשרה קרבות גדולים ו-14 קרבות קטנים יותר נגד כוחות הבורים (כולל קרב רויוואל) עבורם היה אחר כך מועמד פעמיים לעיטור צלב ויקטוריה (מועמדות שנחשבה בזמנו כלא מתאימה בשל דרגתו).
במאי 1901 המילטון מונה למזכיר צבאי במשרד המלחמה הבריטי, אך בנובמבר שלאחר מכן התבקש לחזור לדרום אפריקה כראש מטהו של המפקד הראשי שם, לורד קיצ'נר. הוא הגיע לדרום אפריקה בסוף נובמבר 1901, וקיבל דרגה מקומית של לוטננט גנרל. באפריל 1902 פיקד על החילות שפעלו באזור מערב טרנסוואל. ביוני 1902 לאחר תום פעולות האיבה חזר באונייה לבריטניה ביחד עם לורד קיצ'נר. הם זכו לקבלת פנים נלהבת בלונדון עם אלפי אנשים שהצטופפו לאורך הרחובות כדי לצפות בתהלוכה.
באיגרת מה 23 ביוני 1902, לורד קיצ'נר כתב את הדברים הבאים על מעשיו בדרום אפריקה:
בספטמבר 1902, המילטון ליווה את לורד רוברטס, המפקד העליון של הצבא ואת סנט ג'ון ברודיק, שר המלחמה, בעת ביקורם בגרמניה כאורחי הקיסר וילהלם כדי לצפות בתמרוני צבא גרמניה. הוא חזר לתפקידו במשרד המלחמה, ומ 1903 עד 1904 שרת כקצין אפסנאות ראשי.
קריירה צבאית > שירות ביפן

מ 1904 עד 1905, המילטון שרת כנספח צבאי של צבא הודו הבריטית בשרות צבא יפן במנצ'וריה במהלך מלחמת רוסיה–יפן. הוא היה הראשון להגיע ליפן בין שאר הנספחים הצבאיים מהמערב. הוא פרסם את "מחברתו של קצין מטה במלחמת רוסיה–יפן" בה תיאר את חוויותיו ואת התובנות אליהם הגיע במהלך הקרבות. עימות צבאי זה בין צבא אירופי מוכר וצבא אסיאתי ידוע פחות היה הפעם הראשונה בה נעשה שימוש במקלעים ובארטילריה להגנת חפירות. זאת גם הייתה המלחמה הראשונה במאה ה-20 שבה טכנולוגיה לקחה תפקיד מרכזי, עובדה שהפכה למכרעת בשינוי שחל על אופי הלוחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה. המילטון כתב שחילות הפרשים אינם רלוונטיים בקרבות מעין אלה, אף על פי שצבא בריטניה המשיך להשתמש בחיל פרשים במהלך המלחמה. המילטון היה גם לתומך של טקטיקות לא מסורתיות כמו התקפות לילה ושימוש צבאי בכלי טיס.
המילטון המשיך לשרת כגנרל מפקד בפקוד הדרום הבריטי בין 1905 ו-1909 וכן כקצין שלישות ראשי של הצבא בשנים 1909–1910.
קריירה צבאית > מערכת גליפולי

במרץ 1915 הרברט קיצ'נר מינה את המילטון על פיקוד חיל המשלוח הים-תיכוני שנשלח להשיג את השליטה על מיצרי הדרדנלים מידי טורקיה ולתפוס את קונסנטינופול. המילטון בן ה-62 היה באותו זמן מפקד חילות היבשה באנגליה. גם כשהיה קצין בכיר, מוערך ומנוסה יותר מהשאר בקרבות, הוא נחשב ללא שגרתי, אינטלקטואלי מדי ומיודד מדי עם פוליטיקאים כדי שיקבל תפקיד פיקודי בחזית המערבית. להמילטון לא נתנה הזדמנות להשתתף בתכנון המערכה שהוטל עליו להוביל. המודיעין היה לקוי והעריך את כוחות האויב כקטנים הרבה יותר ואת נכונותם להילחם כחלשה יותר משהיו במציאות. שליטי צבא יוון הודיעו לקיצ'נר שהוא יזדקק ל-150,000 איש כדי לכבוש את גליפולי אך הוא העריך שיספיק כח של 70,000 איש בשביל להתגבר על המגינים במהרה.
התוכנית להשתלט על הדרדנלים ולפתוח חזית מלחמה חדשה נידונה בצורות שונות כבר ב-1914. בנובמבר של אותה שנה אוניות בריטיות הפגיזו את המעוזים החיצוניים של חצי האי וגרמו לפיצוץ מחסני התחמושת במבצר סדולבאהר. בדצמבר צוללת בריטית חדרה למיצרים והטביעה ספינת שריון טורקית בצ'נקלה. שני אירועים אלה העלו את התקוות הבריטיות לניצחון קל אך גרמו גם לטורקים לחזק את הביצורים ולהניח מוקשים בתעלות כדי למנוע מספינות בריטיות להתקרב. ב-3 בינואר 1915 ג'ון פישר, הלורד הימי הראשון, הציג תוכנית למועצת המלחמה שהתבססה על התקפה ימית ויבשתית משולבת עם 75,000 לוחמים, אך בתנאי שהמבצע יתחיל מיידית. ב-21 בינואר כתב פישר באופן פרטי לאדמירל ג'ליקו שלא יוכל לאשר את המבצע עם פחות מ-200,000 לוחמים. צ'רצ'יל, הלורד הראשון של האדמירליות באותם ימים (משרה שונה ממשרת הלורד הימי הראשון פישר), העריך בספטמבר 1914 שהמבצע יזדקק ל-50,000 איש.
החל מ-19 בפברואר, אוניות בעלות הברית ניסו להשתלט על המיצרים בעזרת כח ימי בלבד. לשם כך היה צורך קודם כל לפנות את המוקשים כדי לאפשר לספינות להתקרב למעוזים הטורקים ולהפגיזם. את המוקשים היה קשה לפנות בשל העדר שולות מוקשים מתאימות ובשל הפגזה בלתי פוסקת מהמעוזים הטורקים. התוכנית במקור הייתה להשתמש רק בספינות מדרגה נמוכה שנחשבו כברות-החלפה. ב-18 במרץ ספינות בריטיות וצרפתיות פתחו בניסיון התקפה רציני יותר שהסתיים בטביעתן של שלוש אוניות ובהשבתתן של שלוש נוספות כתוצאה מעלייה על מוקשים. בנוסף, לא חל שנוי בכוחות המגינים, מלבד הרחבת מלאי התחמושת שלהם. צ'רצ'יל הורה לאדמירל ג'ון דה רובק להמשיך במבצע, אך דה רובק (שהחליף לא מכבר את מפקד הצי - האדמירל קרדן שחלה) לא ראה כל טעם בפגיעה נוספת באוניות הצי ונסוג. בשלב זה נפלה ההחלטה שדרושה גם פלישה יבשתית. סביר להניח שאם ההפגזה הימית הייתה נמשכת אזי תותחי המעוזים המגנים היו מפסיקים בסופו של דבר להפגיז בשל מחסור בתחמושת. שולות המוקשים היו יכולות אז לפעול ביתר יעילות והיו מאפשרות לספינות הבריטיות לנוע ליעדיהן.
המילטון קיבל את האחריות על ארגון מבצע הנחיתה על חצי האי. לא היו ברשותו כלי נחיתה מתאימים, חייליו לא זכו לאימונים הדרושים למשימה, והאספקה לצבא נארזה בצורה שהקשתה על הגישה אליה בעת הנחיתה. המילטון האמין שהצי ימשיך לתמוך בנחיתה עם הפגזות, אך הצי שהעריך את האבדות הצפויות לאוניותיו ושהתנגד לרעיון שאפשר לסבול באופן טקטי אובדן אוניות סירב לצאת למתקפה נוספת. לטורקים היו בינתיים חודשיים להתכונן לפלישה מימי ראשית המתקפה הימית והם נצלו אותם ביעילות לחיזוק ההגנות היבשתיות. מערכת גליפולי כך נעצרה והמילטון נקרא לשוב ללונדון ב-16 באוקטובר 1915, ובכך למעשה הסתיימה הקריירה הצבאית שלו.
אחריתו

לאחר פרישתו, המילטון היה דמות מובילה כנציג סקוטלנד בארגון יוצאי החילות של הלגיון הבריטי המלכותי. המילטון גם היה חבר מייסד וסגן נשיא האיגוד האנגלו-גרמני ב-1928 שעסק בקידום רגשות פרו-גרמנים בבריטניה. המילטון נשאר באיגוד גם לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון ותיאר את עצמו כ"מעריץ של אדולף (היטלר) הגדול". הוא ביטל את מיין קאמפף כמשובת נעורים. למרות זאת, לדעת יאן קרשו, היה המילטון "מעמודי התווך של הממסד הבריטי ולא נאצי למרות דעותיו המוצהרות בזכות היטלר ושלטונו".
המילטון צולם ב-1934 בגיל 81 בסרט מלחמה דוקומנטרי בשם האיש שנשכח. ב-1947 המילטון מת בגיל 94 בביתו בשכונת גני הייד פארק שבלונדון.
מורשת

מכינת המילטון בליידיסמית' שבדרום-אפריקה קרויה על שמו של המילטון.
הערות שוליים

↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000001-QINU`"'"About Us". Hamilton Preparatory School.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274807705171  PLWABN: 9810605553805606  BNE: XX1780157  BnF: cb14978805k (data)  CiNii: DA03290155  GND: 12252120X  ICCU: CUBV081976  ISNI: 0000 0000 8199 9186  LCCN: n80086468  NDL: 001096030  NLA: 36554539  NLG: 236123  NTA: 124163408  RERO: 02-A023065975  SNAC: w6k09qc4  SUDOC: 18935173X  TePapa: 55910  Trove: 1289427  VIAF: 13192815   WorldCat (עם VIAF): 13192815 
ג 'אן מילר המילטון (לבית מיר) (צ'ארלס וולינגטון פורס)
ז'אן, אשתו של קולונל איאן המילטון, ג'ון סינגר סרג'נט, 1896
נספחים צבאיים וכתבים צבאיים מערביים עם הכוחות היפנים לאחר קרב נהר שאה (1904). המילטון חמישי מימין.
גנרל יאן המילטון (מביט קדימה) עם הגנרל היפני קורוקי טממוטו לאחר ניצחון היפנים בקרב נהר שאה (1904)
הגנרל המילטון בפוזה רשמית (1910)
קולונל יאן המילטון, ג'ון סינגר סרג'נט, 1898
ז'יגמונד ראקוצי

ז'יגמונד ראקוצי (בהונגרית: Rákóczi Zsigmond;‏ 1544 פלשהואדאס, מחוז אבאוי – 5 בדצמבר 1608, פלשוואדאדס) היה אציל הונגרי שכיהן כנסיך טרנסילבניה בשנים 1607–1608.