stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יואב הייט

| --- | --- |

יואב הייט בהצגה "עין לטושה", "פסטיבל תיאטרון קצר", "צוותא", 2008
 לידה:  22 בספטמבר 1966 (בן 58) נצרת עילית, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  סטודיו למשחק ניסן נתיב 
 מספר צאצאים:  3
 פרופיל ב-IMDb
 
יואב הייט (נולד ב-22 בספטמבר 1966) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה

הוריו היו חניכי חברת הנוער באושה. יואב הייט נולד וגדל בנוף הגליל (נצרת עילית דאז), בנעוריו היה חבר בלהקת הנוער של נצרת עילית. בצבא שירת בלהקת חילות השדה, יחד עם אלי יצפאן. הוא בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב 1993. בכיתתו למדו בין השאר יסמין קדר, דלית קהן, ענת פדרשניידר, ניר ארז, גיל צרנוביץ ודנה שרייר.
שבועיים לאחר שסיים את לימודיו התחיל לשחק בהצגה "הימלאיה" בפסטיבל עכו. הוא שיחק שש עונות בתיאטרון חיפה. משנת 2008 ועד היום (יולי 2012) משחק הייט בתיאטרון אנסמבל הרצליה.
ב-2012 הייט שיחק ב"מסיבת יום הולדת" של הרולד פינטר בתיאטרון "עת" של עודד קוטלר.
ב-2011 זכה בפרס על שם גילי בן אוזיליו, בשנה הראשונה לחלוקת הפרס.
חיים אישיים

נשוי לחן (במקור פרינץ), להם שלושה ילדים והם מתגוררים בקיבוץ גבעת חיים איחוד.
פילמוגרפיה

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה .  הסיבה היא: ארוך מדי.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | במאי |
| --- | --- | --- | --- |
| 2021 | מישהו יאהב מישהו | דרור | הדס בן ארויה |
| 2017 | הבן-דוד | יובל | צחי גראד |
| 2013 | רימון הזהב | אפרים | דן תורג'מן |
| 2013 | מחכים לסורקין | טושק | יונתן פז |
| 2008 | הכל מתחיל בים | אביה של אדליה | איתן גרין |
| 2007 | תהילים | אהרון | רפאל נג'ארי |
| 2005 | איזה מקום נפלא | יואב אלוני | איל חלפון |
| 2004 | המסע הארוך |  | ערן קולירין |
| 1995 | שחקנים | יואב פלדי | רוני ניניו |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024 | האמת | טוני גודמן | כאן 11 | דפנה לוין |
| 2019 | הנערים | אמיתי דיקשטיין | HBO | חגי לוי, יוסף סידר, תאופיק אבו ואיל |
| 2018 | אוטונומיות | שוטר | HOT | יהונתן אינדורסקי |
| 2017 | כיפת ברזל | מר אנילביץ' | ערוץ 12, קשת | אלון זינגמן |
| 2015 | הצורף | לאון כץ | HOT | דרור סבו |
| 2013 | שטיסל | גוטליב | Yes Oh | אלון זינגמן |
| 2012 | פולישוק | אברמסון | ערוץ 2, קשת | שמואל הספרי |
| 2010 | חצויה | מיכאל רוזן | HOT | ציון רובין |
| 2009 | דאוס | יואב הייזנר | yes ערוץ הילדים | גידי דר ומרקו כרמל |
| 2008 | אבידות ומציאות |  | ערוץ 2 | שבי גביזון |
| 2008 | משמורת | רזיאל | ערוץ 2 | עירית לינור |
| 2008 | מתי נתנשק | דב | ערוץ 10 | אלון בנארי ושי קפון |
| 2007 | אולי הפעם | גדי | yes | עופר ויצמן |
| 2005 | הלב של עמליה | גדי | HOT | מיכל חגי |
| 2005 | חיי כלב | מנחם | ערוץ הילדים | ליאורה קמינצקי |
| 2005 | לתפוס את השמים |  | ערוץ 2 | רוני ניניו |
| 2005 | טלנובלה בע"מ | איתן | HOT | שי קפון |
| 1996 | הפוך | יוסי לנסקי | ערוץ 2 | שמואל חיימוביץ' ואריק רוטשטיין |
| 1994 | סטרייט ולעניין | שליח | ערוץ 1 | ערן ריקליס |
פילמוגרפיה > תיאטרון > תיאטרון באר שבע

| הצגת בכורה/שנת ההפקה | הצגה | תפקיד | מחזאי | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 29 בדצמבר 2012 | איפגניה | הזקן | אוריפידס | גדי רול |
פילמוגרפיה > תיאטרון > תיאטרון אנסמבל הרצליה

| הצגת בכורה/שנת ההפקה | הצגה | תפקיד | מחזאי | במאי | מידע נוסף |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2012 | פימה |  | עיבוד של נולה צ'לטון ואסף אופק לספרו של עמוס עוז "המצב השלישי" | נולה צ'לטון |  |
| 23 בינואר 2012 | אברם | דוד | דוד לוין | עודד קוטלר |  |
| 2011 | איש ואישה אחת (קופרודוקציה עם תיאטרון חיפה) |  | פרויקט תיאטרוני המבוסס על סיפורי עם בעיבוד: שמעון בוזגלו, טאהר נג'יב, יוספה אבן-שושן וח'ליפה נאטור | אופירה הניג | ההצגה הועלתה בפסטיבלים בינלאומיים בצריך, בזל וליכטנשטיין |
| 30 במרץ 2011 | דצמבר | חורחה | גיירמו קלדרון | בן לוין |  |
| מרץ 2010 | המתאבד | קלבושקין | ניקולאי ארדמן | אורי פסטר |  |
| 2010 | שלוש אחיות | אנדרי | אנטון צ'כוב | אופירה הניג |  |
| 2009 | איפיגניה באאוליס | השליח | אוריפידס | יוסי יזרעאלי | השתתפה בפסטיבל הבינלאומי ה-13 למחזאות יוונית עתיקה בקפריסין |
| 2008 | עירם של האנשים הקטנים |  | עיבוד של אייל דורון ואופירה הניג על-פי סיפורים קצרים מאת שלום עליכם | אופירה הניג | גרסה מחודשת עם שחקני אנסמבל הרצליה להצגה שהועלתה בעבר בתיאטרון החאן, 2006. ההצגה הועלתה בתיאטרון העירוני היידלברג, גרמניה ובמרכז האמנויות ברביקן, לונדון |
| 2008 | ירמה |  | פדריקו גארסיה לורקה | אופירה הניג | ההצגה הועלתה בפסטיבל בינלאומי בבודפשט, נוצרה בשיתוף השחקנית גילי בן אוזיליו |
| 12 בספטמבר 2003 | ים, יבשה, ים (קופרודוקציה עם צוותא) |  | אייל דורון | אייל דורון |  |
פילמוגרפיה > תיאטרון > תיאטרון בית ליסין

| שנה | הצגה | תפקיד | מחזאי | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2006 | קפה ערבה | נדב, מזכיר הקיבוץ | גורן אגמון | רוני פינקוביץ' |
פילמוגרפיה > תיאטרון > הקאמרי

| הצגת בכורה | הצגה | תפקיד | מחזאי | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 בדצמבר 2004 | מילאנו | יואל בן אפרים | שמואל הספרי | שמואל הספרי |
פילמוגרפיה > תיאטרון > תיאטרון הבימה

| הצגת בכורה | הצגה | תיאטרון | מחזאי | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 8 ביולי 1996 | מריוס | מרסל פניול | מיקי גורביץ' | מריוס |
| 1989 | פיטר פן (קופרודוקציה עם חיפה וטורנר הפקות) | על פי ספרו של ג'יימס ברי | אורי פסטר | תילתול |
תיאטרון חיפה
רוח ים, עיבוד של אופירה הניג וח'ליפה נאטור לספר "יחסי הסודיים עם קרלה ברוני" מאת עלאא חליחל, בבימויה של אופירה הניג, מאי 2014
בריאת העולם ועסקים אחרים, מאת ארתור מילר, בימוי: וולטר טילמן, 1993.
לילה בקניון מאת אורלי קסטל־בלום
בית הקפה של ירח אוגוסט, מאת אפרים סידון, על פי המחזה "בית התה של ירח אוגוסט" מאת ג'ון פטריק, בימוי: רוני ניניו
בני ערובה מאת עמנואל רובלס
המליונרית מנאפולי, מאת אדוארדו דה פיליפו, בבימויו של אהרון אלמוג, 1995
הברבור
פילמוגרפיה > תיאטרון > פסטיבל עכו

| שנה | הצגה | מחזאי | במאי |
| --- | --- | --- | --- |
| 1993 | הימלאיה | יונתן שם-אור | יקי מחרז |
פילמוגרפיה > תיאטרון > תיאטרונטו

הקרקס של מקס
פילמוגרפיה > קלטות ילדים

| שנה | שם הקלטת | תפקיד | במאי |
| --- | --- | --- | --- |
| 1994 | והילד הזה הוא אני | הדוד איתן | יצחק שאולי |
הערות שוליים

↑  ציפי שוחט, השחקנים עירית פשטן ויואב הייט הם הזוכים בפרס חדש על שם גילי בן אוזיליו, באתר הארץ, 19 בינואר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1061961680  ISNI: 0000 0005 0960 1547  LCCN: n2020066810  VIAF: 60160728515010380003   WorldCat (עם VIAF): 60160728515010380003
חאבייר מסצ'ראנו

חאבייר אלחנדרו מסצ'ראנו (בספרדית: Javier Alejandro Mascherano; נולד ב-8 ביוני 1984, בסן לורנצו שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי, כיום משמש כמאמנה של אינטר מיאמי מליגת ה-MLS. מסצ'רנו מכונה "חפסיטו" (Jefecito) - "הבוס הקטן", ומכונה גם מאסצ'ה. מסצ'ראנו הוא משיאני ההופעות של נבחרת ארגנטינה בכל הזמנים.
קריירה

מסצ'ראנו החל את הקריירה שלו בריבר פלייט. בשונה משחקנים אחרים, מסצ'ראנו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה אחרי שהספיק להופיע במדי הנבחרת הלאומית הארגנטינאית. יכולתו הגבוהה של השחקן במהלך גביע העולם בכדורגל עד גיל 17 גרמה למאמן נבחרת ארגנטינה דאז, מרסלו בייאלסה, לזמן אותו לנבחרת ומסצ'ראנו ערך את הופעת הבכורה במדים הלאומיים ב-16 ביולי 2003 במשחק הידידות מול נבחרת אורוגוואי, כמעט חודש לפני שהוא ערך את הופעת הבכורה במדי ריבר פלייט (3 באוגוסט 2003).
מסצ'רנו שיחק בריבר פלייט שלוש שנים והיה אחד השחקנים החשובים שלה ואחד הקשרים האחוריים הטובים באמריקה הדרומית. הוא חוזר על ידי קבוצות צמרת מאירופה אך לבסוף, בקיץ 2005, הוא נרכש על ידי קורינתיאנס הברזילאית תמורת סכום של 15 מיליון דולר והצטרף לבן ארצו קרלוס טבס שנרכש מוקדם יותר.
מסצ'רנו שיחק בקבוצה הברזילאית כשנה בהצלחה חלקית, מסצ'רנו וטבס נקלעו לסכסוך עם ראשי המועדון ונמכרו לווסטהאם האנגלית בקיץ 2006 בעסקה מפוקפקת. אחרי חצי שנה קשה באנגליה במהלכה לא קיבל הזדמנויות להוכיח את עצמו, הסכימה וסטהאם להשאילו לליברפול אחרי שפיפ"א אישרה את העברתו, אף על פי שחוקי פיפ"א אוסרים על שחקן לשחק ביותר משתי קבוצות במהלך שנה אחת.
היכולת הגבוהה שהציג במדי ליברפול העלתה תמיהה כיצד שחקן ברמתו לא קיבל הזדמנויות לשחק בווסטהאם. משחק השיא של מסצ'ראנו במדי ליברפול היה בגמר ליגת האלופות אז שיתק את כוכבה של מילאן, הברזילאי קאקה. מסצ'ראנו הפך לשחקן חשוב במערך של רפא בניטז. ב-29 בפברואר 2008 חתם מסצ'ראנו על חוזה לארבע שנים בקבוצה וזאת לאחר חודשים בהם נפוצו שמועות בדבר מעברו של מסצ'ראנו לקבוצה אחרת. עם חתימתו, הסכימה ליברפול לשלם סכום הקרוב ל-18 מיליון לירות שטרלינג. ב-15 במרץ 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו בפרמייר ליג במשחק מול רדינג.
לאחר מונדיאל 2010, ואחרי שליברפול הודחה מליגת האלופות, הביע מסצ'ראנו את רצונו לעזוב. לאחר ששתי קבוצות הביעו רצון לקנותו, ברצלונה ואינטר מילאנו, החליט מסצ'ראנו לחתום בברצלונה, תמורת 18 מיליון יורו.
מסצ'ראנו היה הרכש השלישי של ברצלונה באותו קיץ, אחרי דוד וייה (שהגיע מולנסיה) ואחרי אדריאנו (שהגיע מסביליה).
בעונת 2010/2011 זכה מסצ'ראנו עם ברצלונה בליגת האלופות כאשר הוא בורג מרכזי בהגנה.
בעונת 2014/2015 זכה בטרבל עם ברצלונה והמאמן החדש לואיס אנריקה.
בתחילת עונת 2015/2016 קיבל מסצ'ראנו את סרט הקפטן הרביעי, דבר שלא נהוג בברצלונה בעקבות כך שמסצ'ראנו לא שחקן בית שגדל במועדון.
ב-26 באפריל 2017 כבש מסצ'ראנו את שער הבכורה שלו במדי ברצלונה, לאחר שכבש בבעיטת עונשין בניצחון 1–7 על אוסאסונה.
ב-23 בינואר 2018 הודיעה ברצלונה שמסצ'ראנו יעזוב את הקבוצה, לאחר 7 וחצי שנים במועדון. ב-26 בינואר 2018 חתם מסצ'ראנו בחביי צ'יינה פורצ'ן מהליגה הסינית.
בדצמבר 2019 חתם מסצ'ראנו באסטודיאנטס לה פלאטה מליגת העל הארגנטינאית.
ב-16 בנובמבר 2020 הודיע מסצ'ראנו על פרישה מכדורגל.
ב-26 בנובמבר 2024 מונה מסצ'ראנו למאמנה של אינטר מיאמי מליגת ה-MLS.
נבחרת לאומית

מסצ'ראנו היה מהשחקנים הבולטים בנבחרות הצעירות של ארגנטינה, הוא סיים עם הנבחרת עד גיל 17 והנבחרת עד גיל 20 במקום הרביעי באליפויות העולם (2001, 2003 בהתאמה). בנוסף, הוא השתתף במוקדמות לאולימפיאדה עם הנבחרת עד גיל 23 בה זכתה ארגנטינה.
כאמור, מסצ'ראנו ערך את הופעת הבכורה במדי הנבחרת עוד לפני ששיחק דקה אחת בקבוצה הבוגרת של ריבר פלייט. תחת הדרכתו של המאמן בייאלסה, הפך מסצ'רנו לאחד השחקנים החשובים של ארגנטינה. הוא היה בסגל ארגנטינה לקופה אמריקה, בסגל לגביע הקונפדרציות שנערך בגרמניה ב-2005 ובהרכב הנבחרת במהלך מונדיאל 2006 שנערך בגרמניה. הוא כבש את שעריו הראשונים במדים הלאומיים במהלך הקופה אמריקה 2007, שער הבכורה מול פרגוואי שהעניק ניצחון 0:1 ואת המקום הראשון ושער נוסף בניצחון 0:4 מול פרו.
מסצ'ראנו נבחר על ידי מאמן הנבחרת האולימפית של ארגנטינה, סרחיו בטיסטה, כאחד משלושת השחקנים המותרים מעל גיל 23 לסגל הנבחרת האולימפית של ארגנטינה אשר זכתה במדליית הזהב באולימפיאדת בייג'ינג (2008). בכך הפך מסצ'ראנו לספורטאי הארגנטינאי הראשון שזוכה בשתי מדליות זהב אולימפיות.
ב-30 ביוני 2018 פרש מנבחרת ארגנטינה בתום משחק ההפסד מול נבחרת צרפת בשמינית גמר מונדיאל 2018.
תארים

ריבר פלייט
אליפות ארגנטינה - 2 (קלאוסורה 2003, קלאוסורה 2004)
קורינתיאנס
אליפות ברזיל - 1 (2005)
ברצלונה
אליפות ספרד (5): 2010/2011, 2012/2013, 2014/2015, 2015/2016, 2017/2018
ליגת האלופות (2): 2010/2011, 2014/2015
גביע המלך הספרדי (4): 2011/2012, 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017
הסופר קאפ הספרדי (3): 2011, 2013, 2016
הסופר קאפ האירופי (2): 2011, 2015
אליפות העולם לקבוצות (2): 2011, 2015
נבחרת ארגנטינה
מדליית הזהב - 2 אולימפיאדת אתונה (2004), אולימפיאדת בייג'ינג (2008)
הערות שוליים

↑  "אחרי שבע שנים וחצי: מסצ'ראנו ייפרד מברצלונה", באתר ynet, 23 בינואר 2018
↑  חאבייר מסצ'ראנו חוזר לארגנטינה אחרי 15 שנים, באתר ynet, 23 בנובמבר 2019
↑  מערכת ספורט היום, חאבייר מסצ'ארנו הודיע על פרישה מכדורגל, באתר ישראל היום, ‏16 בנובמבר 2020
↑  מיקי שגיא, מראדונה אחרי הגמר: "היה שווה לבוא לבייג'ינג", באתר ynet, 23 באוגוסט 2008
↑  מסצ'ראנו הודיע על פרישה מהנבחרת. בארגנטינה תוהים: גם מסי יעזוב?, באתר וואלה, 30 ביוני 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNC: 000860407  BNE: XX5538897  CANTIC: a12272772  ISNI: 0000 0004 5673 322X  LCCN: n2016048501  VIAF: 403144783004212487347   WorldCat (עם VIAF): 403144783004212487347
גז'גוז' לאטו

ג'זגוז' לאטו (משמאל) במשחק מול ארגנטינה (3:2 לפולין) במונדיאל 1974
גז'גוז' בולסלאב לאטו (בפולנית: Grzegorz Bolesław Lato;‏ נולד ב-8 באפריל 1950 במאלבורק, פולין) הוא כדורגלן עבר פולני ששיחק בעמדת החלוץ. לאטו זכה בתואר מלך השערים של מונדיאל 1974 (הכדורגלן הפולני היחיד עד כה שהגיע להישג זה). לאטו היה שחקן פעיל בתור הזהב של הכדורגל הפולני, שבמהלכו זכתה נבחרת הכדורגל הפולנית במדליית זהב באולימפיאדת מינכן ב-1972, ובמקום השלישי במונדיאל 1974 ומונדיאל 1982.
לאטו כיהן כסנטור מטעם ברית השמאל הדמוקרטית בין 2001 ל-2005. כיום הוא נשיא התאחדות הכדורגל הפולנית.
ביוגרפיה > קריירת מועדונים

לאטו שיחק לאורך רוב קריירת המועדונים שלו בסטאל מיאלץ', והוביל אותה לזכייה באליפות ליגת העל הפולנית ב-1973 ו-1976, ולהופעה ברבע גמר גביע אופ"א בעונת 1975/1976. לאטו זכה בתואר מלך השערים של הליגה ב-1973 (13 שערים) וב-1975 (19 שערים). לאטו שיחק במדי מיאלץ' ב-272 משחקים בליגה הפולנית, בהם הבקיע 111 שערי ליגה. באותה תקופה היה איסור על עזיבת שחקנים למדינות אחרות עד הגעתם לגיל 30, החלטה שמנעה מלאטו להפגין את כישרונו ברחבי אירופה. לאטו דחה את הצעתו של פלה לשחק עבור ניו יורק קוסמוס, וב-1980 הוא החל לשחק עבור המועדון הבלגי לוקרן. בעונת 1982/1983 שיחק עבור אטלנטה מליגת העל המקסיקנית, והבקיע עבורה 15 שערים. באמצע שנות ה-80 שיחק עבור קבוצת החובבים פולוניה המילטון מהמילטון שבאונטריו, קנדה.
ביוגרפיה > נבחרת פולין

לאטו שיחק 104 פעמים במדי פולין בין 1971 ל-1984; הוא כבש 45 שערים, וניצב במקום השני ברשימת המבקיעים הלאומיים לאחר ולודצימרס לובנסקי. לאטו השתתף בשלושה מונדיאלים: במונדיאל 1974 הוא הבקיע שבעה שערים וזכה בתואר מלך השערים. במשחק קשה בשלב הבתים גברה פולין על ארגנטינה בתוצאה 3 - 2, כאשר לאטו מבקיע שני שערים. לאחר מכן הביסה פולין את האיטי בתוצאה 7 - 0 (השנייה מבחינת מספר שערים לאחר שיוגוסלביה הביסה את זאיר בתוצאה 9 - 0), כאשר לאטו מבקיע פעם נוספת שני שערים. בסיבוב השני הוביל לאטו את נבחרתו לניצחונות על שוודיה ויוגוסלביה, שבשניהם הוא הבקיע את שער הניצחון. פולין הפסידה לגרמניה במשחק האחרון של השלב השני, והעפילה למשחק על המקום השלישי שבו גברה על ברזיל בתוצאה 1 - 0. פולין לא הצליחה להעפיל מעבר לשלב הבתים השני במונדיאל 1978 שנערך בארגנטינה, ולאטו כבש בטורניר זה רק שני שערים. במונדיאל 1982 הצליחה פולין לזכות פעם נוספת במקום השלישי, ולאטו הבקיע את שערו האחרון במשחק נגד פרו.
הופעתו הראשונה של לאטו במשחקים האולימפיים הייתה באולימפיאדת מינכן שנערך בגרמניה ב-1972. לאטו לא הצליח לכבוש ולו שער אחד במסגרת טורניר הכדורגל האולימפי, שבו זכתה פולין. פולין זכתה במקום השני באולימפיאדת מונטריאול שנערכה בקנדה ב-1976. לאטו כבש את אחד מהשערים בניצחונה של פולין על צפון קוריאה בתוצאה 5 - 0, ואת השער היחיד בהפסד של פולין לגרמניה המזרחית.
הופעתו האחרונה של לאטו במדים הלאומיים הייתה נגד בלגיה באפריל 1984. הוא סיים את הקריירה הבינלאומית שלו עם 45 שערים - שיא שטרם נשבר - ויחס של 0.43 שערים למשחק.
תארים > מועדונים

סטאל מיאלץ'
ליגת העל הפולנית: מקום ראשון (1973, 1976)
ליגת העל הפולנית: מקום שני (1975)
ליגת העל הפולנית: מקום שלישי (1974, 1979)
הגביע הפולני: מקום שני (1976)
גביע אופ"א: רבע הגמר (1975/1976)
אטלנטה
זכייה בגביע האלופות של CONCACAF ב-1983
תארים אישיים
מלך השערים של ליגת העל הפולנית (1973, 1975)
שחקן השנה מטעם המגזין פילקה נוצנה (1977)
שחקן השנה מטעם המגזין ספורט (1974, 1977)
תארים > בינלאומיים

הישגים קבוצתיים עם פולין
מדליית הזהב במשחקים האולימפיים (1972)
מדליית הכסף במשחקים האולימפיים (1976)
מקום שלישי במונדיאל (1974, 1982)
הישגים אישיים
מלך השערים במונדיאל (1974)
הנסיכויות הרוסיות

| --- | --- |

 ממשל
 משטר:  מונרכיה אבסולוטית
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירואסיה (אירופה ואסיה)
 היסטוריה
 הקמה:  פירוק רוס של קייב
 תאריך:  1130
 פירוק:   
 תאריך:  1547
 ישות קודמת:  רוס של קייב
 ישות יורשת:  רוסיה הצארית
 שליטים בולטים:  רשימת שליטים
 
הנסיכויות הרוסיות בשנת 1237.
הנסיכויות הרוסיות (במאות ה-12 וה-13) היו ישויות מדיניות של רוסיה ההיסטורית שהתקיימו בשטחי רוסיה, אוקראינה, בלארוס, חלק מפולין, רומניה, לטביה ואסטוניה של ימינו. 
 בראשן עמדו נסיכים מן השושלות של רוריק וגדימינוביץ'. הנסיכויות התגבשו לאחר קריסת רוס של קייב. תקופת קיומם של הנסיכויות הרוסיות מכונה לעיתים בשם רוס המופרדת. במסגרת התיאוריה המרקסיסטית, היא תוארה כפיצול פיאודלי.
הנסיכויות > רפובליקת נובגורוד

נובגורוד יצאה משליטת נסיכי קייב בשנת 1136. בניגוד למדינות רוסיות אחרות, אדמת נובגורוד הפכה לרפובליקה פיאודלית שראשה לא היה נסיך, אלא ראש עיר. שנבחרו על ידי מועצה, ואילו בשאר ארצות רוסיה מנהל הנסיכות מונה על ידי הנסיך. אנשי נובגורוד נכנסו לבריתות עם כמה נסיכויות רוסיות כדי להגן על עצמאותן מאחרות, ובראשית המאה ה-13 וכדי להילחם באויבים חיצוניים: ליטא והמסדרים הקתולים, שהתיישבו במדינות הבלטיות.
מאז 1333 הזמינה נובגורוד לראשונה נציג של דוכסות ליטא למלוך. בשנת 1449, על פי הסכם עם מוסקבה, ויתר המלך הפולני והדוכס הגדול של ליטא קז'ימייז' הרביעי על טענותיו לנובגורוד, בשנת 1456 סיכם וסילי השני הסכם שלום לא שוויוני עם נובגורוד, וב-1478 סיפח איוואן השלישי לחלוטין את נובגורוד לנסיכותו. בשנת 1494 נסגרה נציגות המסחר בהנזה של נובגורוד וזו הפגה בפועל חלק מהנסיכות המוסקבאית.
הנסיכויות > נסיכות ולדימיר-סוזדל, הנסיכות הגדולה של ולדימיר

זמן קצר לאחר שנסיך רוסטוב-סוזדל יורי דולגורוקי, כתוצאה משנים רבות של מאבק, התבסס בשלטון קייב, עזב בנו אנדריי בוגוליובסקי לצפון, ולקח איתו את האייקון של אם האלוהים מווישגורוד (1155). אנדריי העביר את בירת נסיכות רוסטוב-סוזדל לוולדימיר והפך לדוכס הגדול הראשון של ולדימיר. בשנת 1169 הוא ארגן את כיבוש קייב והציב את אחיו הצעיר כנציגו קייב ונשאר לשלוט בוולדימיר. לאחר מותו של אנדריי בוגוליובסקי, אחיו הצעיר וסבולוד הקן הגדול, שנתמך על ידי תושבי הערים החדשות בחלק הדרום-מערבי של הנסיכות כנגד הבויארים מונה לנסיך. בשנת 1211, זמן קצר לפני מותו, עלתה שאלת הירושה: בנו הבכור של וסבולוד קונסטנטין (נשוי לבתו של נסיך סמולנסק) דרש שיינתנו לו שתי הערים הבכירות, ולדימיר ורוסטוב, ואת סוזדל למסור ליורי. ואז כינס ווסבולוד קונגרס של נציגים משכבות חברתיות שונות בנושא הירושה על כס המלוכה, שאישר את החלטתו של וסבולוד לשלול מקונסטנטין את הזכות לשלוט לטובת יורי: יורי ישב בוולדימיר, וקונסטנטין ברוסטוב. זו הייתה הסיבה לפרוץ המלחמה ביניהם לאחר מותו של וסבולוד (1212–1216).
נסיכי ולדימיר היו אחראים לאספקת המזון לרפובליקת נובגורוד והם השתמשו ביכולותיהם הצבאיות כדי להגן על נובגורוד מפני פלישות ממערב ומשנת 1231 עד 1333 הם שלטו בנובגורוד.
בשנים 1237–1238 נסיכות ולדימיר נהרסה על ידי המונגולים. בשנת 1243 הוזמן נסיך ולדימיר יארוסלאב וסבולודוביץ' לבאטו והוכר בתור הנסיך הוותיק ביותר של רוסיה. בסוף שנת 1250 נערך מפקד והחל ניצול שיטתי של הנסיכות על ידי המונגולים. עם מות בנו, אלכסנדר נבסקי (1263), ולדימיר חדלה להיות מקום מגוריהם של הדוכסים הגדולים. במהלך המאה ה-13 הוקמו בשטחה נסיכויות עם שושלות משלהן: בלוזרסק, גאליצקו-דמיטרובסקה, גורודצק, קוסטרומה, מוסקבה, פרייאסלבסקו, רוסטוב, סטארודובסקו, סוזדל, טבר, אוגליץ', יוריבסקו, יארוסלאב, (עד 13 נסיכות) במאה ה-14 החלו נסיכי טבר, מוסקבה וניז'ני נובגורוד-סוזדל להיקרא "נסיכים גדולים". למעשה ולדימיר, כללה את העיר ולדימיר עם שטח עצום וקיבלה את הזכות לאסוף מס עבור אורדת הזהב מכל נסיכויות רוסיה בצפון-מזרח. מאז שנת 1331 ולדימיר נשלטה על ידי נסיכות מוסקבה. בשנת 1428 התרחש המיזוג הסופי של נסיכות ולדימיר עם מוסקבה.
הנסיכויות > נסיכות קייב

מותו של מסטיסלאב הגדול (1132) לווה במאבק גלוי בין אחיו צעיר והבנים, שבזכותם נסיכות צ'רניגוב הצליחה לא רק לשחזר את העמדות אבדו בתקופה הקודמת, אך גם להצטרף למאבק עבור קייב. באמצע המאה ה-12, היו שתי מלחמות הפנימיות מרכזיות (בשנים 1146–1154 ובשנים 1158–1161), כתוצאה מהן קייב איבדה שליטה ישירה על נסיכות טורוב, פריאסלב וולדימיר-ווהלין.
ניסיון של מסטיסלאב איזיאסלאביץ' (1167–1169) לרכז את ממשלתו ביד אחת גרם לאי שביעות רצון אצל נסיכי האזור, שאפשרו לאנדריי בוגוליובסקי ליצור ברית, שכוחותיה הובסו בקייב בשנת 1169 ואילו אנדריי בוגוליובסקי ביסס את השפעתו בדרום והמשיך לכבוש את כס המלכות של ולדימיר.
בשנת 1201 הציג רומן מסטיסלאביץ', שליט נסיכות גליציה-וולין המאוחדת את זכויותיו על אדמת קייב. במהלך המאבק, רוריק רוסטיסלביץ' ובני בריתו, קייב הובסה בפעם השנייה. במקביל, עד מותו של וסבולוד הקן הגדול (1212), נמשכה השפעתם של נסיכי ולדימיר על ענייני דרום רוסיה.
קייב המשיכה להיות מרכז המאבק נגד למרות העצמאות בפועל, נסיכויות אחרת (גליציה, וולין, טורוב, סמולנסק, צ'רניגוב, סוורסקוי, פרייאסלב) שלחו כוחות לאימונים בקייב. בשנת 1223 צבאות אלה לחמו באויב משותף חדש - המונגולים. הקרב על נהר קלקה, לעומת זאת, היה כישלון גמור בשל אובדן בעל הברית, נסיך קייב מסטיסלאב, שיחד עם 10 אלף חייליו, מת.
בשנת 1240 קייב נכבשה על ידי המונגולים. בשנת 1243 העניק באטו את קייב ההרוסה לנסיך ולדימיר ירוסלב וסבולודובי'. לאחר מותו של ירוסלב עברה קייב לבנו - אלכסנדר נבסקי. זה היה האזכור האחרון של קייב בדברי הימים כמרכז המדינה הרוסית.
לאחר נפילת נוגאי (1300), שטחים עצומים בגדה השמאלית של הדנייפר, כולל פרייאסלאבל ופוסמיה, הפכו לחלק מקייב, שושלת פוטיבל (צאצאיו של סוויאטוסלב אולגוביץ) הקימה נסיכות משלהם.
בסביבות 1320 נסיכות קייב נשלטה על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא, ואף ששמרה על שלמותה, נציגי השושלת הליטאית שלטו שם מאז.
הנסיכויות > נסיכות גליציה-וולין

לאחר חלוקת רוס בשנת 1054, כל דרום-מערב רוס הייתה נתונה לשלטון צאצאיו של איזיאסלב ירוסלביץ'. בשנת 1086 הוציאו צאצאי ירוסלביץ' את פשמישל וטרבוב משלטון נסיכי וולין ובשנת 1140 איחדו את הארצות הללו לנסיכות גליציאנית אחת. ווהלין בתחילת המאה ה-12 נקלעה לשלטון צאצאיו של ולדימיר מונומך. נציגיה נאבקו באופן פעיל נגד הקומנים תוך הישענות של תמיכת קייב - נגד נסיכי סוזדל.
לאחר דיכוי השושלת הגליציאנית הראשונה, תפס רומן מסטיסלביץ' את כס המלוכה בגליציה ובכך איחד את שתי הנסיכויות בידיו. בשנת 1201 הוא הוזמן לשלטון על ידי הבויארים של קייב, אך השאיר את קרוב משפחתו הצעיר, יאנגוואר, למלוך בקייב, והפך את קייב למעוז נכסיו במזרח.
לאחר מותו של רומן מסטיסלביץ' בשנת 1205, התרחש מאבק ארוך על השלטון, הזוכה בו היה בנו הבכור ויורשו של רומן, דניל, שהחזיר את השליטה על כל נכסי אביו עד 1240 - השנה לתחילת השלב האחרון של המערכה המערבית של המונגולים - המערכה על קייב וגליציה-ווהלין, נסיכיוות מרכז אירופה. בשנות ה-1250 נלחם דניל נגד המונגולים, אך הוא עדיין נאלץ להודות בתלותו בהם. נסיכי גליציה-ווהלין השתתפו כבעלי ברית כפויים במסעות האורדה נגד ליטא, פולין והונגריה (אירועי שלטונו של דניל עובדו לסרט קולנוע אוקראיני בשם המלך דנילו).
גם נסיכי גליציה-ווהלין הרחיבו את השפעתם על נסיכות טורוב-פינסק. בשנת 1254, דניל רומנוביץ' גליצקי, שסמך על בעלות הברית המערביות בעימות עם האורדה, הסכים לקבל את התואר המלכותי מהאפיפיור והחל להיקרא "מלך רוסיה". תקופת שלטונו הייתה תקופת ההתעוררות הכלכלית והתרבותית הגדולה ביותר והתחזקותה הפוליטית של גליציה-ווהלין רוס.
תחת לב דנילוביץ', חלק מטרנסקרפטיה עם העיר מוקצ'בו ולובלין סופחו לנסיכות גליציה-ווהלין.
לאחר העברת מגוריו של המטרופוליטן של כל רוסיה מקייב לוולדימיר בשנת 1299, השיג יורי לבוביץ' גליצקי בשנת 1303 מהקיסר אנדרוניקוס השני פאלאולוג והפטריארך אתנאסיוס הראשון מקונסטנטינופול את הקמתה של הכנסייה הגליציאנית, שהייתה קיימת (עם הפרעות) עד סוף המאה ה-14. גליציה כללה את האליץ', חולמסק, פשמישל, לוצק, ולדימיר וטורוב.
בשנת 1340 פרץ מאבק מזוין בין ממלכת פולין לדוכסות הגדולה של ליטא להחזקת שטחה של נסיכות גליציה-ווהלין המוחלשת (שהתפרקה בשנת 1349). לבסוף, אדמות גליציה-ווהלין חולקו בין ליטא לפולין בשנת 1392.
הנסיכויות > נסיכות סמולנסק

הנסיכות נוצרה תחת נכדו של ולדימיר מונומך - רוסטיסלב מסטיסלביץ'. נסיכי סמולנסק נבדלו על ידי הרצון לכבוש שטחים מחוץ לנסיכותם. בין השנים 1181–1194, הוקמה נסיכות באזור קייב, כאשר העיר הייתה בבעלותו של סוויאטוסלב וסבולודוביץ' מצ'רניגוב, ושאר הנסיכות בבעלות רוריק רוסטיסלביץ'. לאחר מותו של סוויאטוסלב, רוריק כבש ולאחר מכן איבד את קייב מספר פעמים, וב-1203, כמו אנדריי בוגוליובסקי לפניו, בפעם השנייה בתולדות הסכסוכים האזרחיים הרס את בירת רוסיה.
שיא הכוח של סמולנסק היה שלטונו של מסטיסלב רומנוביץ', שבשנים 1214 עד 1223 כבש את קייב. בתקופה זו נובגורוד, פסקוב, פולוצק, ויטבסק והאליץ' היו בשליטת הרוסטיסלביץ'. בחסותו של מסטיסלב רומנוביץ' כנסיך קייב, התאגדו כל הנסיכויות נגד המונגולים, אך הובסו על נהר קלקה.
הפלישה המונגולית לנסיכויות הרוסיות השפיעה רק על פאתי המזרח של הנסיכות ולא השפיעה על סמולנסק עצמה. נסיכי סמולנסק הכירו בתלותם באורדת הזהב, בשנת 1275 נערך מפקד מונגולי בנסיכות. מעמדה של סמולנסק היה טוב יותר בהשוואה לארצות אחרות. כמעט ולא הוטל עליה פשיטות טטריות, האחוזות שקמו בתוכה לא הוקצו לנסיכים נפרדים ונותרו בשליטת הנסיך של סמולנסק. בשנות ה-90 של המאה ה-12, שטח הנסיכות התרחב בשל סיפוח נסיכות בריאנסק מצ'רניגוב, במקביל, נסיכי סמולנסק באמצעות נישואי שושלת התבססו בנסיכות יארוסלאב. במחצית הראשונה של המאה ה-14, תחת הנסיך איוואן אלכסנדרוביץ', נסיכי סמולנסק החלו להיקרא הנסיכים הגדולים. עם זאת, בשלב זה תפקדה הנסיכות כאזור חיץ בין ליטא לנסיכות מוסקבה, ששליטיה ביקשו להפוך את נסיכי סמולנסק לכפופים להם. בשנת 1395 נכבשה סמולנסק על ידי ויטאוטאס. בשנת 1401, הנסיך יורי סוויאטוסלאביץ' מסמולנסק, בתמיכת ריאזאן, שב לכס, אך בשנת 1404 שוב כבש ויטאוטאס את העיר ולבסוף שילב אותה בתוך ליטא.
הנסיכויות > נסיכות צ'רניגוב

צ'רניגוב התבססה בשנת 1097 תחת שלטון צאצאיו של סוויאטוסלב ירוסלביץ'.
בשנת 1223 השתתפו נסיכי צ'רניגוב במערכה הראשונה נגד המונגולים. באביב 1238, במהלך הפלישה המונגולית לנסיכויות הרוסיות, נהרסו האדמות הצפון-מזרחיות של הנסיכות, בסתיו 1239 - גם הארצות-מערביות. לאחר מותו של נסיך צ'רניגוב מיכאיל וסבולודוביץ' באורדה בשנת 1246, נחלקו ארצות הנסיכות בין בניו, והגדול שבהם, רומן, הפך לנסיך בריאנסק. בשנת 1263 הוא שחרר את צ'רניגוב מהליטאים וסיפח אותה לשליטתו. החל מרומן, נסיכי בריאנסק הוכתרו בדרך כלל כנסיכיה הגדולים של צ'רניגוב.
בראשית המאה ה-14 נסיכי סמולנסק התמקמו בבריאנסק, ככל הנראה באמצעות נישואי שושלת. המאבק למען בריאנסק נמשך מספר עשורים, עד שב-1357 הדוכס הגדול של ליטא אלגירדאס גדימינוביץ' הכריע את רומן מיכאילוביץ' בקרב. במחצית השנייה של המאה ה-14, במקביל אליו, שלטו גם בניו של אלגירדאס בארצות בריאנסק. לאחר הסכם אוסטרובסקי בוטלה האוטונומיה של נסיכות בריאנסק, רומן מיכאילוביץ' הפך למושל הליטאי בסמולנסק, שם נהרג בשנת 1401.