stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדלתות (סרט)
הערות שוליים

↑  1991 :: Moscow International Film Festival, web.archive.org, ‏2014-04-03
↑  The Doors (1991) (באנגלית), נבדק ב-2021-03-30
↑  The Doors, נבדק ב-2021-03-30
↑  Cannes Classics 2019
| הדלתות |
| --- | --- | --- |
ג'ים מוריסון • ריי מנזרק • רובי קריגר • ג'ון דנסמור
| אלבומי אולפן | The Doors‏ (1967) • Strange Days‏ (1967) • Waiting For The Sun‏ (1968) • The Soft Parade‏ (1969) • Morrison Hotel‏ (1970) • L.A. Woman‏ (1971) • Other Voices‏ (1971) • Full Circle‏ (1972) • An American Prayer‏ (1978) |  |
| אלבומי הופעה | Absolutely Live‏ (1970) • Alive, She Cried‏ (1983) • Live at the Hollywood Bowl‏ (1987) • In Concert‏ (1991) |  |
| אלבומי אוסף | 13‏ (1970) • Weird Scenes Inside the Gold Mine‏ (1972) • The Best of the Doors‏ (1973) • Greatest Hits‏ (1980) • The Doors Classics‏ (1985) • The Best of The Doors‏ (1985) • Essential Rarities‏ (1999) • The Best of The Doors‏ (2000) • The Very Best of The Doors‏ (2001) • Legacy: The Absolute Best‏ (2003) • The Very Best of The Doors‏ (2007) • The Future Starts Here: The Essential Doors Hits‏ (2008) • The Platinum Collection‏ (2008) • The Singles‏ (2017) |  |
| אלבומי פסקול | The Doors‏ (1991) • When You're Strange: Music from the Motion Picture‏ (2010) |  |
| סינגלים | "Break on Through (To The Other Side)" / "End of the Night"‏ • "Light My Fire" / "The Crystal Ship"‏ • "People Are Strange"‏ • "Love Me Two Times" / "Moonlight Drive"‏ • "The Unknown Soldier" / "Waiting For The Sun"‏ • "Hello, I Love You" / "Love Street"‏ • "Touch Me"‏ • "Wishful Sinful"‏ • "Tell All the People"‏ • "Runnin' Blue"‏ • "You Make Me Real" / "Roadhouse Blues"‏ • "Love Her Madly" / "Riders on the Storm"‏ • "The Mosquito" / "Treetrunk"‏ • "Gloria" / "Moonlight Drive"‏ |  |
| ערכים נוספים | ערכים נוספים |  |
|  | הדלתות • פמלה קורסון • פול רוטשילד |  |
דיסקוגרפיה של הדלתות • שירי הדלתות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 192946508   WorldCat (עם VIAF): 192946508
בלדה לחייל

| --- | --- |

 בימוי:  Grigori Chukhrai 
 תסריט:  Valentin Ezhov, Grigori Chukhrai 
 שחקנים ראשיים:  Vladimir Ivashov ניקולאי קריוצ'קוב Yevgeni Urbansky ז'אנה פרוחורנקו Antonina Maksimova 
 מוזיקה:  Mikhail Ziv 
 צילום:  Vladimir Nikolayev, Era Savelyeva 
 מדינה:  ברית המועצות 
 חברת הפקה:  מוספילם 
 חברה מפיצה:  גוסקינו, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1959 
 משך הקרנה:  88 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט רומנטי, סרט מלחמה, מלודרמה 
 מקום התרחשות:  ברית המועצות 
 דף הסרט ב־IMDb
 
בלדה על חייל (ברוסית: Баллада о солдате, בתעתיק: Ballada o soldate) הוא סרט דרמה סובייטי משנת 1959, בבימויו של גריגורי צ'וחריי. הסרט מתרחש בתקופת מלחמת העולם השנייה ועוקב אחר מסעו של טוראי אליושה סקבורצוב, חייל צעיר בן 19, אשר בעקבות מעשה גבורה בחזית, מקבל חופשה קצרה כדי לבקר את אמו בכפר הולדתו. במהלך מסעו הביתה, אליושה פוגש אנשים שונים, חווה חוויות מגוונות ומתמודד עם אתגרים הממחישים את השפעת המלחמה על חיי האזרחים והחיילים כאחד.
הסרט הופק במוספילם וזכה במספר פרסים, כולל פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
הסרט יצא לאקרנים ב-1 בדצמבר 1959 בברית המועצות ומכר 30.1 מיליון כרטיסים בהקרנות.
עלילה

הסרט נפתח במעשה גבורה של טוראי אליושה סקבורצוב, חייל צעיר בחזית המזרחית, אשר משמיד שני טנקים גרמניים. כפרס על גבורתו, הוא מקבל חופשה קצרה כדי לבקר את אמו בכפר הולדתו. במהלך מסעו, אליושה נתקל במצבים ואנשים שונים: הוא מסכים להעביר חפיסות סבון לאשתו של חייל עמית, פוגש חייל פצוע החושש לשוב לביתו, ומכיר את שורה, נערה צעירה הנוסעת לפגוש את קרוביה. בין אליושה לשורה מתפתח קשר מיוחד, והם חווים יחד את קשיי המסע. לאחר התמודדויות רבות, אליושה מגיע לכפרו, אך בשל העיכובים הרבים, הוא זוכה לפגוש את אמו למספר דקות בלבד לפני שהוא נאלץ לשוב לחזית. הסרט מסתיים בידיעה שאליושה לא ישוב עוד לביתו.
צוות השחקנים

ולדימיר איבשוב – אליושה סקבורצוב, טוראי בן 19, גיבור הסרט.
ז'אנה פרוחורנקו – שורה, נערה צעירה שפוגשת את אליושה במהלך מסעו.
אנטונינה מקסימובה – אמו של אליושה, הממתינה לשובו.
יבגני אורבנסקי – ואסיה, חייל פצוע החושש לשוב לביתו.
ביקורות

הסרט "בלדה על חייל" זכה לשבחים רבים על הצגת סיפור אנושי נוגע ללב על רקע מלחמת העולם השנייה. באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל ציון גבוה של 93% הן מהמבקרים והן מהקהל הרחב.
הסרט מציג את השפעת המלחמה על חיי הפרט, תוך התמקדות בקשרים האנושיים והרגשות המתעוררים במצבי קיצון. הבמאי גריגורי צ'וחריי הצליח ליצור סרט המשלב בין סיפור אישי למסר אוניברסלי על אהבה, הקרבה ותקווה. הסרט זכה בפרס באפט"א לסרט הטוב ביותר מכל מקור והיה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, מה שמעיד על ההערכה הרבה לה זכה הן בקרב המבקרים והן בקרב הקהל הרחב.
הערות שוליים

↑  Zemlianukhin, Sergei; Miroslava Segida (1996). Domashniaia sinemateka 1918-1996 (Домашняя Синематека 1918-1996) (ברוסית). Moscow: Duble-D. p. 420. ISBN 5-900902-05-6.
↑  Ballad of a Soldier | Rotten Tomatoes, www.rottentomatoes.com (באנגלית)
↑  Ballada o soldate, Family Wiki
שיר גוטליב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 באפריל 1974 (בת 50) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  שחקנית
 פרופיל ב-IMDb
 
שיר גוטליב (נולדה ב-9 באפריל 1974) היא שחקנית וזמרת בעברה ומורה ישראלית.
ביוגרפיה

גוטליב התפרסמה לראשונה כאשר הופיעה בתוכנית הטלוויזיה "תופסים ראש" בערוץ הראשון במסגרת לימודיה בבית הספר בית הספר לאמנויות תל אביב.
כמו חלק מחבריה לתוכנית (בהם טל מוסרי, דנה דבורין, עידו מוסרי, נועה כהן ואסף קמיל), גוטליב הצטרפה ללהקת הנוער "צעירי תל אביב" בה הייתה חברה בין השנים 1990–1993. במסגרת הלהקה השתתפה בסדרה "לא כולל שירות" ששודרה אף היא בערוץ הראשון, והיא הייתה אחת הכוכבות הבולטות בה.
את לימודי התיכון עשתה גוטליב במגמת תיאטרון בתיכון עירוני א' בתל אביב.
את שירותה הצבאי עשתה כפקידה בקריה, בין השנים 1993–1995.
במהלך שנות התשעים הנחתה גוטליב את התוכנית "זאפ לראשון" בערוץ הראשון. באותן שנים ביצעה את שירי-הפתיחה לסדרות הטלוויזיה לילדים "חנוכה אצל סבתא בבי", "הרפתקאות פינוקיו", "צעירי בברלי הילס", "עוגי דוגי", "אגדות האחים גרים", "רוני וליטל", "דביבוני היער הירוק" ו"ספיידרמן: סדרת האנימציה".
בשנת 1998 שיחקה בסדרה "קפה פריז".
בשנת 1999 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "עשרים פלוס".
למשך תקופה מסוימת, הנחתה את הגרלת הלוטו, ששודרה בערוץ 1.
בשנות האלפיים, גוטליב היא מורה-מחנכת בכיתות א'-ב' בבית הספר היסודי "גבריאלי-הכרמל" בתל אביב.
גוטליב גרושה ואם לשלוש בנות.
מתגוררת בתל אביב.
בית החולים הדסה עין כרם

| --- | --- |

מראה כללי של בית החולים מהסטף, מאחוריו: הר אורה
 מאפייני הארגון
 סוג:  מרכז רפואי אוניברסיטאי LEVEL 1 TRAUMA CENTER
 אוניברסיטה:  האוניברסיטה העברית
 בעלים:  ההסתדרות המדיצינית הדסה
 מנכ"ל:  פרופ' יורם וייס
 היסטוריה
 תאריך ייסוד:  1960
 שירותים
 מספר מחלקות:  30
 מיטות:  1,189
 http://www.hadassah.org.il
 גאוגרפיה
 כתובת:  רחוב קלמן יעקב מן, ירושלים
 מיקום:  עין כרם, ירושלים
 קואורדינטות:  31°45′54″N 35°08′58″E﻿ / ﻿31.765°N 35.14944444°E﻿ / 31.765; 35.14944444
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית החולים הדסה עין כרם(למפת ירושלים רגילה) בית החולים הדסה עין כרם(למפת הרי ירושלים רגילה) בית החולים הדסה עין כרם(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית החולים הדסה עין כרם he
 
קמפוס הדסה עין כרם. במרכז התמונה נראה בניין האשפוז הישן (העגול). משמאלו בנייני בית הספר לרפואה. מימינו בניין המיון (עם מנחת המסוקים על גגו), כשלפניו בניין מכון שרת. ברקע נראה מגדל דוידסון
בניין בית הספר לרפואה. בחזיתו משולבים אלמנטים טרומיים מבטון
בניין בית הספר לרפואה - המחקר הרפואי
שדרת בית החולים המובילה אל בית הכנסת בו קבועים חלונות שאגאל
בית החולים הדסה עין כרם הוא מרכז רפואי אוניברסיטאי בירושלים, המשמש כבית החולים המרכזי של העיר ושל סביבותיה. קריית בית החולים ממוקמת בדרום מערב ירושלים, בסמוך לשכונת עין כרם. בבית החולים, שהוא חלק מן המרכז הרפואי הדסה, 1,189 מיטות אשפוז והוא נחשב לאחד מבתי החולים המתקדמים ביותר בישראל.
בית החולים הדסה עין כרם וסביבתו בהרי ירושלים
מנהל בית החולים הוא פרופ' יניב שרר.
הקמת בית החולים

לאחר מלחמת העצמאות נחסמה הגישה ממערב ירושלים אל בית החולים הדסה בהר הצופים, ויחידות בית החולים נאלצו לפעול מאתרים שונים ומפוזרים במערב העיר. בנסיבות אלו עלתה הדרישה להקים משכן חדש לבית החולים של הדסה. ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון התנגד בתחילה לרעיון מחשש שהקמת בית חולים חדש תערער את צדקת הדרישה של ישראל לפתוח את הדרך אל בית החולים בהר הצופים ולהפעילו, אך נעתר בהמשך לדרישה.
לאחר בחינת מספר אתרים אפשריים ועיכוב שנבע מכוונה שלא מומשה להקים קמפוס משותף לבית החולים הדסה ולאוניברסיטה העברית נבחר ב-1951 האתר להקמת בית החולים. היה זה שטח של 1,200 דונמים של הקרן הקיימת, שהיה מרוחק אז משכונות העיר, ליד הכפר עין כרם. המצדדים בבחירת מקום זה ראו בו פוטנציאל לגידול ולהקמת "עיר רפואית" עם שיכונים למאות עובדים, בעוד המתנגדים בקשו להקים את בית החולים בתוך ירושלים. הממשלה בקשה להקים במקום גם את קריית האוניברסיטה, אך לבסוף ויתרה ואישרה לאוניברסיטה להקים את מוסדותיה בגבעת רם. ביוני 1952 הונח אבן פינה למרכז הרפואי.
תכנון הקריה הרפואית נמסר לאדריכל יוסף נויפלד ובנובמבר 1954 נחתם הסכם עם סולל בונה על בניית בית הספר לאחיות, כשלב ראשון לבניין הקריה. עוד בראשית 1953 החלה מע"ץ בהכנת השטח ובסלילת דרכי גישה. בסוף 1955 פורסם מכרז לבניית בית הספר לרפואה.
בשנת 1956 החלה בניית בית החולים (בהיקף מצומצם מזה שתכנן נויפלד) והיא נסתיימה ארבע שנים לאחר מכן. בניית בית החולים נעשתה על ידי חברת סולל בונה והקבלנים יוסף והלל פפרמן. הבנייה הייתה קשה ומסובכת לאור היקפו הגדול של הפרויקט, מורכבותו והמחסור בכוח אדם מקצועי ובחומרי בנייה בישראל באותן שנים.
ביוני 1958 נחנך בית הספר לאחיות ובית החולים נפתח ביוני 1961. בעת פתיחתו עמדו בו על תילם בניין בית החולים כולל אגף האשפוז המרכזי, בניין מחלקת היולדות, בניין בית הספר לסיעוד ובניין בית הספר לרפואה. מבנים אלו נבנו במתכונת שהייתה אופנתית בשנות ה-50 - "מבני מסגרת", כלומר שלד בטון עם קירות מילוי מאבנים אדומות ולבנות ואלמנטים טרומיים מסוגננים יצוקים מבטון. סגנון בנייה זה נשמר בבניינים בודדים נוספים שנבנו בבית החולים בשנים שלאחר מכן ואז ננטש לטובת סגנונות בנייה אחרים. אגף האשפוז המרכזי תוכנן כמבנה רדיאלי חצי עגול ובו מסדרונות קמורים - צורת תכנון שהתגלתה לימים ככרוכה בקשיים תפעוליים.
מבני בית החולים

מאז הקמתו גדל מתחם בית החולים והתרחב באופן משמעותי ביותר:
בניין בית הכנסת נפתח בשנת 1962, ומצויים בו ויטראז'ים (חלונות שאגאל) שנוצרו על ידי האמן מארק שאגאל.
חדרי הניתוח - הוקמו בסוף שנות ה-70 בבנין האשפוז המרכזי. בשנת 2016 עברו חדרי הניתוח המרכזיים לבניין דוידסון.
בניין מכון שרת - הבניין משמש כמרכז לטיפול בסרטן, ומאכלס את המחלקות והמרפאות לאונקולוגיה והמטולוגיה ומחלקת מח עצם, הוקם בסוף שנות ה-70 והורחב במהלך שנות ה-90.
בניין אם וילד - בתחילת שנות ה-90 נהרס בניין מחלקת היולדות ובמקומו הוקם בניין רב קומות זה, המכיל את מחלקות הילדים של בית החולים - כללית, כירורגית, פסיכיאטרית והמטואונקולוגית, וכן את מחלקות היולדות שלו.
בניין המרפאות - מאכלס את המרפאות ואשפוזי היום בבית החולים.
בניין המיון החדש - הוקם במקומו של בניין קנדי, שנבנה ליד בנין האשפוז, ונפתח בשנת 2007. הבניין החדש מאכלס בנוסף לחדר המיון יחידות רבות נוספות של בית החולים ועל גגו נמצא מנחת המסוקים של בית החולים.
מבואת בית החולים - נפתחה ב-2012, עם חנוכת מגדל האשפוז ע"ש דוידסון (ראו להלן). היא מהווה כעת את הכניסה הראשית לקמפוס בית החולים ומקשרת בין בניין דוידסון, בניין אם וילד, בניין המיון החדש ובניין האשפוז הישן. היא מוארת באור טבעי ולאורכה מוצבת צמחייה טבעית.
בנוסף לבניינים הרפואיים הוקמו בקמפוס בית החולים מספר בניינים לצורכי הוראה ומחקר:
בניין הספרייה הרפואית על שם ברמן.
בניין בית הספר לרפואת שיניים.
בניין בית הספר לרוקחות.
בניינים נוספים - אודיטוריום מגיד, מרכז הסטודנט פורשהיימר, הבניין הבינלאומי, בניין גודלסקי, בניין לפארק ביו-טכנולוגי.
בקמפוס הוקמו גם מספר בנייני מעונות לסטודנטים ובניין מעונות לאחיות.
בקמפוס בית החולים הוקמו גם מבנים לשירות קהל המבקרים בו:
באמצע שנות ה-90 הוכשרו חניוני רכב רחבי ידיים במורדות המערביים של הגבעה עליה ניצב בית החולים. שירות אוטובוסים פנימי מקשר בין החניונים לבין בנייני בית החולים. בשנת 2010 נסתיימה הקמת בנין חניה נוסף בסמוך למגדל האשפוז ע"ש דוידסון (ראו להלן).
בשנת 2006 נסתיימה בנייתם של מרכז קניות מסחרי ובית מלון על מגרש ששימש בעבר כמנחת המסוקים של בית החולים.
בבית החולים פועל חדר אקוטי לטיפול בנפגעות ובנפגעי תקיפה מינית.
מבני בית החולים > מגדל האשפוז ע"ש דוידסון

בחודש מרץ 2012 נפתח בבית החולים מגדל האשפוז החדש ע"ש שרה ווסטמן דוידסון. זהו בניין ששטחו 86 אלף מטרים מרובעים - הגדול ביותר שהוקם בבית החולים מאז ומעולם. בבניין 19 קומות, מהן חמש קומות תת-קרקעיות מוקשחות, ו-20 מעליות. הוא החליף בהדרגה את בניין האשפוז המקורי וכיום משמש כבניין האשפוז המרכזי של בית החולים. בבניין 248 חדרי אשפוז ובהם 530 מיטות. שליש מחדרי האשפוז הם חדרים ליחיד, שני שלישים מיועדים לשני מטופלים. בבניין גם ארבעה "גני מרפא" ובהם פינות ישיבה וצמחייה טבעית.
המגדל מכיל תשתית ל-20 חדרי ניתוח, שמוקמה בקומת המסד של המבנה. 13 מהם החלו לפעול בו בראשית שנת 2016. היתר יופעלו בהמשך על פי הצרכים והתקציב שיעמוד לרשות המרכז הרפואי.
על בניית המגדל הוחלט בשנת 2003. הבנייה החלה בסוף שנת 2007, לאחר תהליך תכנון וגיוס כספים ממושך, על מגרש שעליו ניצבו קודם לכן בניין בית הספר לסיעוד וגינה. עלות הבנייה הסתכמה בכמיליארד ש"ח. מרבית המימון להקמת הבניין הועמד על ידי ארגון הדסה. משרד האוצר מימן מתקציב המדינה 10% עד 15% מעלות הבנייה. ביל דוידסון תרם 75 מיליון דולר להקמת המגדל, אשר נושא את שמה של אמו. משפחת דוידסון תרמה סכום נוסף של 12 מיליון דולר לבניית המעבר מן הבניין הישן למגדל החדש.
החל ממרץ 2025, קו הרכבת הקלה של ירושלים החל להגיע לפתחו של המגדל.
בשנת 2018 החלה הדסה לשפץ את מגדל האשפוז הישן (הבניין העגול) וכן להוסיף עליו עוד 2 קומות, לאחר סיום השיפוץ יועברו המחלקות הפנימיות לבניין זה בעוד שמגדל דוידסון יכיל את המחלקות הכירורגיות.
שירותי הרפואה בבית החולים

השירותים הרפואיים בבית החולים הם מן החדישים ביותר בישראל וקיימות בו יחידות העורכות בדיקות וטיפולים בכל תחומי הרפואה וציוד רפואי והדמייתי מתקדם. בית החולים מתמקד ברפואה שלישונית ורבים מרופאיו השתלמו מחוץ לישראל בהתמחויות-על בתחומי המומחיות שלהם.
פעילות הוראה ומחקר

בקמפוס בית החולים שוכנים מספר בתי ספר למקצועות הרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה:
הפקולטה לרפואת שיניים
הפקולטה לרפואה, הכוללת:
בית ספר לרפואה
בית הספר לסיעוד
בית הספר לרוקחות
בית הספר לבריאות הציבור ורפואה קהילתית
הספרייה הלאומית לרפואה, השוכנת בקמפוס, משרתת את התלמידים והסגל של בתי הספר השונים למקצועות הרפואה וכן את סגל בית החולים.
בית החולים מסונף לבית הספר לרפואה ומשמש להוראת סטודנטים.
בכל היחידות הרפואיות של בית החולים נערך מחקר רפואי, ובבית החולים הוקמו ופועלים מספר מרכזי מחקר רב-תחומיים. חברת הדסית, השייכת להדסה, עוסקת בניצול מסחרי של פירות המחקר הנערך בבית החולים.
ברנהרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן

ברנהרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן (בגרמנית: Bernhard, Prinz von Sachsen-Meiningen;‏ 30 ביוני 1901 - 4 באוקטובר 1984) היה ראש בית סקסוניה-מיינינגן משנת 1946 ועד מותו.
ביוגרפיה

ברנהרד נולד ב-30 ביוני 1901 בקלן, כבנם השלישי של פרידריך יוהאן, נסיך סקסוניה-מיינינגן והרוזנת אדלייד מליפה-ביסטרפלד . אביו היה בנו השני של גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן ואמו הייתה בתו של ארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד.
ב-25 באפריל 1931 התחתן ברנהרד בנישואים מורגנטיים עם מרגוט גרסלר, בתו של סוחר מברסלאו, ממנה נולדו לו שני ילדים. ברנהרד ואשתו הראשונה הוכרזו אשמים בקנוניה נאצית נגד אוסטריה ב-1933; הוא נידון לשישה שבועות בכלא, ואילו היא הושמה במעצר בית. לאחר התערבות השגריר הגרמני הוא שוחרר מהכלא, והם נמלטו לאיטליה. שלושה שבועות לאחר מכן הוא נעצר בעת שניסה לחזור לטירת פיצלשטאטן.
ב-10 ביוני 1947 התגרשו השניים, וב-11 באוגוסט 1948 התחתן ברנהרד עם הברונית ורה שפר פון ברנשטיין, ממנה נולדו לו שלושה ילדים.
לאחר מותו של אחיו הבכור גאורג, נסיך סקסוניה-מיינינגן בשנת 1946 ויתר אחיינו פרידריך אלפרד על זכויות הירושה שלו, וכך ירש ברנהרד את ראשות בית סקסוניה-מיינינגן.
מכיוון שנישואיו הראשונים היו נישואים מורגנטיים, בנו מנישואיו השניים, קונרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן, ירש את תאריו, לאחר מותו בבאד קרוצינגן ב-4 באוקטובר 1984.
משפחתו

ב-25 באפריל 1931 התחתן ברנהרד בנישואים מורגנטיים עם מרגוט גרסלר, ממנה נולדו לו שני ילדים:
פאודורה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (נולדה ב-1932) התחתנה עם בורכארד קיפנברג.
פרידריך ארנסט, נסיך סקסוניה-מיינינגן (1935–2004) התחתן עם ארנגרד פון מאסו, ולאחריה התחתן עם ביאטריס, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה.
ב-11 באוגוסט 1948 התחתן ברנהרד עם הברונית ורה שפר פון ברנשטיין, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
אלאונורה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (נולדה ב-1950) התחתנה עם פיטר אריק רוזדן.
קונרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן (נולד ב-1952).
אלמוט, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (נולדה ב-1959) התחתנה עם אברהרד פון בראונשווייג.
הערות שוליים

↑  To, Wireless (11 בדצמבר 1933). "Nazi Prince and Princess Flee Austria, Abusing Freedom German Envoy Obtained". NYTimes. נבדק ב-23 באוקטובר 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "AUSTRIANS RETAKE PRINGE WHO FLED; Bernhard of Saxe-Meiningen, Nazi, Is Captured Trying to Re-enter His Castle". NYTimes. 1 בינואר 1934. נבדק ב-23 באוקטובר 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
דניפרו

ערך זה עוסק בעיר. אם התכוונתם לנהר, ראו .
האצטדיון העירוני, דניפרו ארנה
דניפרו (באוקראינית: Дніпро -‏ IPA‏: [dɲiˈproˌ]; ברוסית: Днепр או Днипро) היא העיר הרביעית בגודלה באוקראינה (אחרי קייב, חרקוב ואודסה), ובירת מחוז דניפרופטרובסק. ממוקמת בחלק המזרחי של אוקראינה, 391 ק"מ דרום-מזרחית לבירת אוקראינה, קייב, ושוכנת על נהר הדנייפר, שהעניק לה את שמה. העיר, שאוכלוסייתה מונה 968,502 תושבים (הערכה של 2022), היא אחד המרכזים התעשייתיים של אוקראינה.
לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022, דניפרו התפתחה במהירות כמרכז לוגיסטי לסיוע הומניטרי ונקודת קבלה לאנשים שנמלטו מחזיתות הקרב השונות.
היסטוריה

העיר נוסדה בשנת 1773, ונקראה יקטרינוסלב (שפירושו: "תהילת יקטרינה") (אוקראינית: Катеринослав, רוסית: Екатеринослав), על שם הקיסרית יקטרינה הגדולה. מיקומה הראשון של העיר נבחר במקום שבו ניצבת היום העיר נובומוסקובסק, והיא תוכננה להיות בירתה הדרומית של רוסיה, בדומה לבירה הצפונית, סנקט פטרבורג. את הרעיון לייסד את העיר הגה הרוזן גריגורי פוטיומקין, ידידה של הקיסרית. מקומה של העיר נבחר להיות בשטחים ששם שכן חיל זפורוז'יה של הקוזקים, שזה עתה בוטל, וכן אדמות שנלקחו מהטורקים במלחמה האחרונה. לאחר שבחודשי האביב הוצפה העיר החדשה, הוחלט על הקמת העיר יקטרינוסלב ליד הענף הדרומי יותר של הדנייפר בשנת 1884. העיר החלה להתפתח בצעדי ענק כמרכז תעשייתי, וסמוך לראשית המאה ה-20 הפכה לעיר השלישית בגודלה באוקראינה. במלחמת האזרחים היא עברה מיד ליד, עד שב-1922 צורפה סופית לאוקראינה הקומוניסטית.
ב-1926 שונה שמה לדניפרופטרובסק במסגרת ביטול שמות שנקראו על שם מלכים לאחר מהפכת אוקטובר. השם החדש נגזר משם הנהר דנייפר ומשם הפוליטיקאי הקומוניסטי גריגורי פטרובסקי. ב-25 באוגוסט 1941 כבש הצבא הגרמני את העיר. ב-27 בספטמבר 1943 שוחררה הגדה השמאלית של העיר, וב-25 באוקטובר שוחררה שאר העיר.
בשנת 2012 התרחשו בעיר מספר פיצוצים בהם נפגעו 27 תושבים. האחראים לפיגוע לא נמצאו.
ב־19 במאי 2016 שינתה הראדה העליונה של אוקראינה את שם העיר לדניפרו, במסגרת סדרת חוקים שמשנים את כל שמות המקומות שנגזרו משמות של אישים ואירועים קומוניסטיים, וכעת שם העיר זהה לשם הנהר, וכן לשם המקוצר שבו נהגו האוקראינים לכנות את העיר לפני־כן. הצעה אחרת לאכיפת החוק לביטול השמות הקומוניסטיים הייתה להשאיר את השם "דניפרופטרובסק" עם הכרזה על כך שהוא נגזר משמו של פטר הקדוש, אולם היא לא התקבלה. למרות שינוי שם העיר, שם המחוז יישאר "דניפרופטרובסק" עד לתיקון נפרד שצריך לעשות לשם כך בחוקת אוקראינה.
נכון ל-2017, 82% מאוכלוסיית הם אוקראינים, ו13% רוסים. עם זאת, 63% מדברים בעיקר רוסית, 25% רוסית ואוקראינית במידה שווה, ו-9% בעיקר אוקראינית.
כלכלה

העיר היא אחד המוקדים הכלכליים של אוקראינה. תעשיות מרכזיות בה הן תעשיות מתכת למיניהן, מפעלי כלי תחבורה, מפעלים כימיים ותעשיית חלל Південний машинобудівний завод – Якість, перевірена космосом (ב־). הודות למיקומה במרכז הגאוגרפי של המדינה, עוברים דרכה מסילות רכבת וכבישים חשובים. התחבורה העירונית מורכבת משילוב של רכבת קלה (הפועלת מאז 1896, אחת הראשונות באירופה), רכבת תחתית, אוטובוסים וטרוליבוסים, אחד מכלי התחבורה הנפוצים במדינה. תחנת רכבת מרכזית מאפשרת לתושבי העיר והסביבה לנסוע לרוב הערים הגדולות במדינה ולמספר יעדים במדינות אחרות. נמל התעופה המקומי הוא בינלאומי, אך התנועה בו מועטה יחסית (כ-300 אלף נוסעים בשנה). קו תעופה סדיר לתל אביב מופעל באמצעות חברת התעופה הלאומית האוקראינית.
יהודים

היהודים התחילו להתיישב בעיר עם היווסדה. בשנת 1800 נפתח בית הכנסת הראשון. ב-1804 נכללה העיר בתחום המושב. בשנת 1864 בעיר היו חמישה בתי כנסת, חמישה-עשר "חדרים", תלמוד תורה וכן מכללה להכשרה מקצועית. ב-20–21 ביולי 1883 נערך פוגרום ביהודי העיר, אך הוא הופסק עד מהרה. בהמשך ידעה העיר מספר אירועים דומים: באוקטובר 1905 נהרגו 67 ו-100 נפצעו, ובמאי 1919, על ידי גדודיו של ההטמן גריגורייב, אז נהרגו 150. ב-1920 המשיכו הפוגרומים ביהודי העיר. מאות נשים יהודיות נאנסו בעיר.
מהעשור הראשון של המאה העשרים שימש כרב העיר הרב פנחס גלמן, עד פטירתו בשנת 1921. הוא הקים בעיר ישיבה (בין השאר למד בה זלמן ארן), ועסק הרבה יחד עם הרב שניאורסון בקליטת הפליטים בימי מלחמת העולם הראשונה ובהם רבי חיים עוזר גרודזנסקי שנמלט מווילנא.
בשנת תרס"ט נערכו בחירות בקהילה. לרב עיר נוסף ונבחר הרב לוי יצחק שניאורסון, אביו של הרבי מליובאוויטש. הרבי עצמו התגורר בעיר בשנות ילדותו ונעוריו בית השנים 1907 ל-1923. הרב שניאורסון שימש כרב הקהילה החסידית ולאחר פטירת הרב גלמן שימש כרבה היחידי של העיר עד למאסרו והגלייתו בשנת תרצ"ט - 1939.
הרב שניאורסון ריכז את כל פעילות הקהילה על אף חילופי השלטון לשלטון בולשביקי. עקב עמידתו האיתנה על עקרונות היהדות וניהול הקהילה נאסר, הוגלה ונפטר בגלותו. למרות מאסר הרב, בעיר נשאר בית כנסת אחד שפעילותו לא הופסקה אפילו עד לשנות ה-90.
בשנת 1939 היו בעיר 85,529 יהודים. רוב יהודי העיר הספיקו להימלט לסיביר. לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים ב-26 באוגוסט 1941 התחילו רדיפות היהודים, בתחילתם כל יהודי העיר רוכזו בגטו. ב-2 באוקטובר אותה שנה היהודים אולצו לשלם קנס בגובה 3 מיליון מרק. לאחר מכן התחילו רציחות המוניות, ב-13 באוקטובר אותה שנה עשרת אלפים עד שנים-עשר אלף יהודים נורו בגבעה ליד המכון לתחבורה. בין דצמבר 1941 לינואר 1942 כחמשת אלפים איש שנותרו בגטו, נרצחו.
בשנת 1959 ישבו בעיר 53,400 יהודים. ב-1970 היו בה 50,422 יהודים. בזמן ברית המועצות היה בית הכנסת יחיד פעיל בעיר והיהודים היו מתפללים שם כל יום. בחגים הבית הכנסת היה מלא ביהודים מכל רחבי העיר שבאו להתפלל.
לאחר נפילת ברית המועצות חודשה פעילות הקהילה. שליח חב"ד הרב שמואל קמינצקי, משמש כרב העיר. הוא פתח את בית הספר היהודי "אור אבנר לוי יצחק", ומכללה לבנות "בית חנה", לשם באות בנות יהודיות מכל רחבי אוקראינה. כמו כן יסד את ישיבת נחלת לוי בשנת 1991. ב-1997 הוחזר לקהילה היהודית בית הכנסת "שושנת הזהב", שהוא בית הכנסת המרכזי בעיר.
"מרכז מנורה" הוקם כמרכז היהודי הקהילתי הגדול בעולם. המרכז נבנה על ידי צבי הירש (גינאדי) בגלובוב, נשיא הקהילה היהודית בעיר.
בשנת 2012 החלה פעילות של המוזיאון לזיכרון העם היהודי והשואה באוקראינה.
ערים תאומות

לדניפרו עשר ערים תאומות:
סלובקיה ז'ילינה, סלובקיה
יוון סלוניקי, יוון
ליטא וילנה, ליטא
אוזבקיסטן טשקנט, אוזבקיסטן
הרפובליקה העממית של סין דאליין, הרפובליקה העממית של סין
הרפובליקה העממית של סין שיאן, הרפובליקה העממית של סין
ישראל הרצליה, ישראל
פולין ולבז'יך, פולין
הערות שוליים

↑  Рада перейменувала Дніпропетровськ на Дніпро, www.unian.ua
1 2  Денисенко: Перейменувавши Дніпропетровськ на Дніпро, ми надали офіційного звучання народній назві міста, www.unian.ua
↑  В Україні залишилось перейменувати близько 10 населених пунктів і Кіровоград – В’ятрович, www.unian.ua
↑  סקר דעת קהל של תושבי אוקראינה, יוני-יולי 2017
↑  שיחת דניקין עם מלאכות יהודית., הפועל הצעיר, 9 בינואר 1920.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008880356505171  GND: 1269131966  LCCN: n2017017073  MusicBrainz: e3ce85a5-ddf3-4be2-b713-cb1d84610709  NKC: ge205392  SUDOC: 147702135  VIAF: 1462149198247574940008   WorldCat (עם VIAF): 1462149198247574940008 
בית כנסת "שושנת הזהב" ומאחוריו המרכז הקהילתי "מנורה"
נרי אוקסמן

| --- | --- |

נרי אוקסמן, 2017
 לידה:  6 בפברואר 1976 (בת 49) חיפה, ישראל
 לאום:  ישראל ישראל ארצות הברית ארצות הברית
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  בית הספר הריאלי העברי בחיפה  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס  בית הספר לאדריכלות של איגוד האדריכלות בלונדון 
 תחום יצירה:  הנדסת חומרים, architectural design, ביולוגיה סינתטית, מדגם רשום, עיצוב, הדפסה תלת-ממדית, עיצוב תעשייתי 
 פרסים והוקרה:  Silk Pavilion 2013  Wanderers 2015  Material Ecology 2020
 בן זוג:  ביל אקמן
 מספר צאצאים:  1 
 
נרי אוקסמן (נולדה ב-6 בפברואר 1976) היא מעצבת אמריקאית-ישראלית במעבדת המדיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס MIT. היא מובילה את קבוצת המחקר Mediated Matter אשר ידועה באמנות ובארכיטקטורה המשלבות עיצוב, ביולוגיה, מחשוב והנדסת חומרים.
קורות חיים

נרי אוקסמן נולדה בחיפה, ישראל לאדריכלים רוברט ורבקה אוקסמן. אביה הוא דיקאן וחוקר בתחום ההיסטוריה והתיאוריה בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים של הטכניון, ואמה חוקרת בתחום האדריכלות הדיגיטלית בטכניון. אחותה הצעירה, קרן אוקסמן, היא אמנית.
נרי אוקסמן סיימה את לימודיה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה בשנת 1994. שירתה בצה"ל כקצינה בחיל האוויר.
לאחר שירותה בצה"ל עברה לירושלים והחלה ללמוד בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית. לאחר שנתיים עברה ללימודי אדריכלות בטכניון, וסיימה את לימודיה בשנת 2004 בבית ספר לאדריכלות בלונדון London Architectural Association School of Architecture.
בשנת 2005 עברה לבוסטון כדי להצטרף לתוכנית דוקטורט בעיצוב ממוחשב ב-MIT, תחת המנחה ויליאם ג'יי מיטשל. עבודת הגמר שלה הייתה בנושא עיצוב עם מודעות לחומר.
הייתה נשואה למלחין הארגנטינאי אוסבלדו גוליחוב (אנ'). בינואר 2019 נישאה לביל אקמן. יש להם ילדה משותפת.