התנועה לחיים עצמאיים
היסטוריה

עד לפני מספר עשורים, אנשים עם מוגבלות נתפסו כקורבנות - הם הוצגו במדיה רק בתפקיד המסכנים וחסרי האונים. לחברה לא היו ציפיות מאנשים אלו והיחס אליהם היה לא שוויוני. הם נדרשו להתמודד עם אפליה מובנית ומערכת של חסמים אשר מנעה מהם נגישות שווה לכל תחומי החיים – החל מבעיות נגישות למבנים ותחבורה וכלה בהפרדה בבתי ספר, איסור על עיסוק במקצועות מסוימים, על קיום חיי נישואים ועוד. כתוצאה מכך, אנשים עם מוגבלות הפכו לקבוצת שוליים המופלית מיתר האוכלוסייה בתחומי חיים שונים כמו: חינוך, תעסוקה, הכנסה, דיור, קשרים חברתיים וחיי משפחה. לכן אין זה מפתיע שאנשים עם מוגבלות נתפסו כבלתי כשירים לדאוג לעניינם וארגוני סיוע לאנשים עם מוגבלות נוהלו והופעלו על ידי אנשים ללא מוגבלות בלבד.
ראשיתה של התנועה לחיים עצמאיים במאבקו של אד רוברטס. נכה פוליו, שבשנת 1962 החל ללמוד באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה. רוברטס יכל להזיז את ראשו בלבד ונשם באמצעות ריאת ברזל ששקלה 400 ק"ג. למרות הקשיים המרובים וספקותיהם של אנשי המקצוע, סיים רוברטס את לימודי התיכון ונרשם לאוניברסיטת ברקלי, שם נלחם על מנת שמחלקת השיקום במדינה תנגיש עבורו את האוניברסיטה. לאור העובדה שלא נמצא עבורו חדר נגיש במעונות האוניברסיטה, הוא התגורר באגף השיקומי של בית החולים האוניברסיטאי בקמפוס והתעקש שיתייחסו לאזור מגוריו כאל שאר מעונות הסטודנטים, ולא כאל מתקן רפואי. הידיעה על מאבקו ללמוד נפוצה ופתחה צוהר לאנשים נוספים עם מוגבלות קשה, אשר נרשמו לאוניברסיטה בעקבותיו. עד שנת 1977, חיו כבר 12 נכים קשים באגף של בית החולים האוניברסיטאי. קבוצה זו שגדלה והתארגנה סביב הזהות המשותפת, הייתה מעורבת בפעילות הפוליטית באוניברסיטה וניהלה מאבקים להשגת שוויון זכויות וחיים עצמאיים, הנגשת רחובות העיר, דיור ושליטה על תוכניות השיקום שקיבלו מהמדינה.
הצלחתם בקמפוס נתנה להם השראה להרחיב את פעילותם לקהילות גדולות יותר וליצור תוכנית לסטודנטים עם מוגבלויות - Physically Disabled Student's Program - התוכנית הראשונה לסטודנטים עם מוגבלות אשר הובלה על ידי הסטודנטים עצמם. זרם של פניות לעזרה הגיע גם מאנשים עם מוגבלות שאינם סטודנטים וכך נולד הרעיון של המרכז לחיים עצמאיים – CIL) Centre for Independent Living). המרכז הראשון הוקם בברקלי והיווה מודל לסוג חדש של ארגון קהילתי, המכוון לענות על צורכיהם של אנשים עם מגוון רחב של מוגבלויות. מטרות המרכז היו ניהול אנשים עם מוגבלות, התייחסות לבעיות כאל נושאים חברתיים, מתן שירות לטווח רחב של מגבלות, זאת תוך הבנה שהעצמאות נמדדת על פי יכולותיו של הפרט לקבל את החלטותיו בעצמו ולשלוט בחייו. המרכזים לחיים עצמאיים אשר הוקמו בערים נוספות והיו ארגונים לסיוע עצמי אשר נוהלו ותופעלו באופן בלעדי על ידי אנשים עם מוגבלויות. בנוסף, בניגוד לארגונים מקצועיים, אשר התמקדו בטיפול רפואי וטיפול בתוך מוסדות והדירו כמעט לחלוטין אנשים עם מוגבלות מחיי היומיום, המרכזים לחיים עצמאיים סיפקו מגוון שירותים חדשים ותמיכה אשר סייעו לאנשים עם מוגבליות לגבש סגנון חיים לפי בחירתם ובתוך הקהילה.
המרכז הלך והתפתח לכדי תנועה חברתית – התנועה לחיים עצמאיים. התנועה גדלה במהירות והתעצמה. ב-1981 הכריז האו"ם על שנה זו כשנה הבינלאומית לאדם עם המוגבלות. בשנה זו כבר פעלו מספר מרכזים בארצות הברית ופעילים מרחבי העולם טסו לביקורים במרכזים השונים כדי ללמוד על מודלים שונים של פעילות וכן כדי להפיץ את ערכי התנועה. אירוע נוסף שחשוב לציון התרחש ב-1989, אז למעלה מ-80 אנשים עם מוגבלות התומכים בתנועה לחיים העצמאיים התאספו בשטרסבורג שבצרפת לוועידת עזרה אישית. הוועידה מומנה על ידי מפלגת הירוקים הגרמנית והיוותה הזדמנות לחברי התנועה להיפגש. פגישה זו, הביאה להקמת התנועה באירופה ENIL - The European Network on Independent Living הרשת כוללת חברים מהאיחוד האירופי וממדינות שכנות. ENIL מקדמת חיים עצמאיים ברמה האירופאית וגם ברמות לאומיות ואזוריות. כך התרחבה התנועה, אשר המשיכה את פעילותה באמצעות המרכזים לחיים עצמאיים ברחבי העולם - החל מכ-700 המרכזים הקיימים בארצות הברית, דרך אירופה ואף הגיעה ליפן, בה פועלים כ-130 מרכזים. למעשה במהלך השנים התפשטה התנועה מצפון אמריקה לכל היבשות תוך התאמה והעשרה של תרבויות שונות ושל תנאים כלכליים. במרכזי התנועה קיים מערך בסיסי של שירותים אך ישנם הבדלים בתוכניות המוצעות, מקורות המימון והסגל. המרכזים משמשים כמתווכים וכגופי ידע אודות השירותים השונים בקהילה, זכויות אנשים עם מוגבלויות ועוד. בנוסף המרכזים מרכזים עבודה מול הרשויות המקומיות והממשלתיות להנגשת השירותים, שיפור התשתיות והעלאת המודעות בנושאים הקשורים במוגבלות. כמו כן משמשים כשדולה לחקיקה המקדמת שוויון הזדמנויות ואוסרת אפליה.