stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שתל דנטלי
עקרונות

שתל דנטלי אחד או רבים עשויים לתמוך בשיטות שונות של בניית שיניים, כגון רצף של כתרים מחרסינה המכונה גשר, תותבות נשלפות, שיניים תותבות, תותבות המוברגות ישירות לשתלים, ועוד. ניתן גם להשתמש בשתלים בתור מעגן עבור תזוזת שיניים אורתודנטית. שימוש בשתלים דנטליים מאפשר תנועת שיניים בלתי-כיוונית ללא פעולה נגדית.
מרבית השתלים הדנטליים הם דמויי בורג המוברג לתוך עצם הלסת, אולם קיימים גם שתלים הנראים בצורת דיסק, ושתלים חיצוניים הממוקמים מעל עצם הלסת. החדרת השתלים אל עצם הלסת מבוצעת תוך קידוח לתוכה, והחדרת השתל אל הקדח בתנועת סיבוב.
לאחר החדרת השתל, עוברת עצם הלסת תהליך אוסיאואינטגרציה. בתהליך זה בונה את עצמה עצם הלסת סביב השתל, ומשפרת את אחיזתו בתוכה. בניגוד לשן רגילה אין סביב השתלים רצועת סיבים המשמשת כמשככת זעזועים (סיבים פריודונטליים), לכן, התחושה המתקבלת בלעיסה של שיניים המקובעות בשתלים שונה מעט מזו שמתקבלת עם שיניים טבעיות.
טרם המצאת השתלים האנדוסאוסים (תוך עצמיים) דמויי השורש היו רוב השתלים מאחד משני סוגים: שתלי להב אנדוסאוסים, כאשר פיסת המתכת שצורתה כלהב שטוח הנעוץ בעצם, ומעליו קונוס הבולט אל תוך חלל הפה ומשמש לעיגון, או סובפריוסטאלים, שצורתם כמסגרת שישבה חיצונית מעל העצם, והוחזקה אליה באמצעות ברגים קטנים יותר.
סיכויים וסיכונים

רמת ההצלחה והבטיחות של ביצוע שתלים גבוהה למדי. על פי מחקרים, אחוזי השרידות של שתלים בפה עומדים על כ-95% בטווח של 5 שנים, כשההסתברות להישרדותם הולכת וקטנה עם הזמן, אך עדיין גבוהה ועומדת על כ-82% לאחר 20 שנה. הנתונים הסטטיסטיים הללו נאספו משתלים שביצועם הסתיים זה מכבר, אך הטכנולוגיה והמחקר המשמשים כבסיס לתכנון וביצוע שתלים ממשיכים להתקדם.
לאדם הסובל מחוסר שיניים השתלים עשויים להחזיר את התפקוד, את המראה של חיוך אסתטי, דיבור נאות, וכמובן את היכולת ללעוס. הסיכונים בביצוע שתל דנטלי הם בעיקר כישלון השתל כתוצאה מחוסר קליטה שלו בעצם הלסת, שבר שלו לאחר מספר שנים, ופגיעה באיברים סמוכים למיקום ביצוע ההשתלה. איברים אלו יכולים להיות הסינוס המקסילרי (אנ') בלסת העליונה, והעצב המספק את התחושה לשפה הקדמית בלסת התחתונה, האינפריור אלביאולר (אנ'). על מנת להימנע מפגיעה באיברים אלו או מאבדן תחושה, המשתיל מסתמך על צילומי טומוגרפיה ממוחשבת (CT) המדגימים את כמות העצם, רוחבה וגובהה בתלת מימד, כמו גם מיקום המבנים הנזכרים לעיל. המשתיל נעזר בצילום ה-CT על מנת לקבע מראש את אורך ורוחב השתל המתאים למצב העצם, וכך מחדיר את השתל לאורך הנכון והמדויק, תוך הימנעות מפגיעה מיותרת.
נטען כי טיפולי רדיותרפיה עלולים להשפיע לרעה על סיכויי שרידותם של שתלים. עם זאת, מחקר שפורסם בשנת 2016 קבע כי שתלים דנטליים שמותקנים באזור חלל הפה שנחשף להקרנות עשויים להיות בעלי שיעור שרידות גבוה, בתנאי שהמטופל מקפיד לשמור על היגיינת פה גבוהה ומעקב קבוע על מנת למנוע סיבוכים.
תנאים להצלחת התהליך

החדרת שתל דנטלי הוא תהליך קל ופשוט בידיים מיומנות, אולם יש לזכור כי יש בו גם מעורבות של תהליך ביולוגי ולא מכני גרידא. בהתאם, על רקמות הפה לתמוך בקליטת השתל הדנטלי. מחקרים מעידים על כך כי סוכרת בלתי מאוזנת (המוגלובין A1C מעל 7.2), עישון כבד וצריכת אלכוהול, מורידים את הסיכויים הסטטיסטיים לקליטת השתל. מעבר לכך, יש צורך בנפח עצם מספק שיאפשר החדרת שתל לתוכו. במקרים של חוסר בנפח-עצם, יכול המשתיל להיעזר במגוון שיטות לעיבוי נפח העצם. הנפוצות בהן הן פיצול רכס, אוגמנטציה לטראלית והרמת סינוס.
ייצור שתלים

השתלים הראשונים פותחו עוד בשנות ה-40 של המאה ה-20 על ידי קבוצות חוקרים באירופה, ועם המצאת השתל הבורגי, הקל יותר להחדרה, הפכו השתלים להיות בחזית המחקר העולמי בתחום רפואת השיניים ואחד השינויים הגדולים ביותר בתולדותיה. בעולם יש מעל 3000 יצרני שתלים, חלקם קטנים המשווקים לסביבתם המידית בלבד, ועד חברות ענק המשווקות את השתלים מתוצרתם לעולם כולו.
בישראל קיימות מספר חברות לייצור שתלים, ויצוא השתלים מישראל מגיע היום לכ-72 מדינות ברחבי העולם.
מרבית השתלים הבורגיים בעולם מיוצרים באמצעות מכונות חריטה, החורטות מדגם ממוחשב המתוכנת לתוכן את צורת השתל מתוך גוש טיטניום המוזן למכונה. שיטות אחרות מתקדמות יותר הן למשל בחיתוך לייזר, ואפילו הדפסה תלת־ממדית של השתל או laser sintering. השתלים הבטוחים לשימוש הם אלה שעברו את הבדיקות של מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA).
בישראל

ביצוע שתלים איננו התמחות מוכרת על ידי משרד הבריאות בישראל. כל רופא שיניים שעבר הכשרה מתאימה רשאי לבצע שתלים. מומחים בעלי יותר ניסיון בביצוע שתלים הם פריודונטים (אנ') (מומחים למחלות חניכיים) ומומחים לפה ולסת (כירורגים).
הערות שוליים

↑  אל תוך מגדל השן, באתר מכון ויצמן למדע, ‏15 ביוני 2017
↑  רונית קגן ואחרים, חדירה לא מבוקרת של השתל הדנטלי לחלל גת הלסת - החיבור בין אף–אוזן–גרון וכירורגיית פה ולסת, הרפואה 152, 2020, עמ' 107-112
↑  ההשפעתן של הקרנות על סיכויי הישרדות של שתלים דנטליים בחולי סרטן הראש והצוואר, Journal of Clinical and Experimental Dentistry.
↑  סיכויי הישדרותם של שתלים בחולים שעברו הקרנות, המגזין לרפואת שיניים פרוסטטית.
↑  עישון כגורם סיכון להצלחת שתלים וכירורגיה מקדימה לשתלים, באתר שיבא תל השומר
↑  לא ניתן להשתיל שתלים דנטליים? הכול על השתלות עצם, באתר BEOK, ‏18 ביוני 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541080905171  GND: 4243751-9  NKC: ph184811
ז'וזה אלטפיני

ז'וזה ז'ואאו אלטפיני (בפורטוגזית: José João Altafini; נולד ב-24 באוגוסט 1938) הוא כדורגלן עבר ברזילאי בעל אזרחות איטלקית ששיחק בעמדת החלוץ, ונודע במיוחד בשל תקופותיו בקבוצות האיטלקיות מילאן, נאפולי ויובנטוס. לאורך הקריירה שלו בסרייה א' הבקיע 216 שערים, שממקמים אותו שלישי בדירוג הכובשים בתולדות הליגה, יחד עם ג'וזפה מאצה. אלטפיני נודע במולדתו בכינוי "מאזולה", בשל דמיונו לשחקן העבר של טורינו, ולנטינו מאצולה.
קריירת משחק

אלטפיני החל את הקריירה שלו בפלמיירס ב-1956, והבקיע במדיה 85 שערים ב-114 הופעות. ב-1957 זומן לראשונה לסגל נבחרת ברזיל. הוא פתח כחלוץ המרכזי בהרכב הנבחרת במונדיאל 1958, ובמשחקה הראשון בטורניר, מול נבחרת אוסטריה, הבקיע צמד שערים בניצחון 0:3. לקראת המשחק האחרון בשלב הבתים, מול ברית המועצות, איבד אלטפיני את מקומו בהרכב לפלה כחלק משינויים נרחבים שביצע ויסנטה פאולה בחוליית ההתקפה. הוא שב לשחק בשלב רבע הגמר מול נבחרת ויילס בעקבות פציעתו של ואוה, אך לא שיחק שוב לאחר מכן. ברזיל זכתה בטורניר לאחר ניצחון על שוודיה המארחת במשחק הגמר.
לאחר טורניר המונדיאל הוחתם אלטפיני על ידי מילאן האיטלקית, ובספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה. בעונתו הראשונה, 1958/1959, הוא הבקיע 28 שערים במסגרת הסרייה א' וסייע לקבוצתו לזכות באליפות. בשנים הבאות הוא המשיך להוות כמבקיע המצטיין של מילאן, ופיתח שיתוף פעולה מוצלח במשחק ההתקפה עם הקשר הצעיר ג'אני ריברה. בעונת 1961/1962 הוא זכה עם הקבוצה באליפות השנייה שלו, וסיים גם כמלך השערים של הליגה לאחר שהבקיע 22 שערים.
ב-1961, לאחר שקיבל אזרחות איטלקית, החל אלטפיני לשחק בנבחרת איטליה וערך את הופעת הבכורה שלו באוקטובר אותה שנה, במשחק מול ישראל שבו הבקיע שער. הוא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1962, אך היה שותף להדחתה כבר בשלב הבתים. בעונת 1962/1963 הוביל אלטפיני את מילאן לזכייה הראשונה בתולדותיה בגביע אירופה לאלופות. הוא הבקיע 14 שערים במסגרת הטורניר, ובהם צמד בניצחון 1-2 במשחק הגמר על בנפיקה ליסבון הפורטוגלית, שזכתה בגביע בשנתיים שקדמו.
באותה שנה שבר אלטפיני את שיא ההבקעות למשחק (5 שערים) בליגת האלופות, שיא שהושווה רק על ידי ליונל מסי, לואיס אדריאנו וארלינג האלנד.
ב-1965 עבר אלטפיני לנאפולי, לאחר שהבקיע 161 שערים בכל המסגרות במדי מילאן.
במשך שבע שנים בהן שיחק בנאפולי, אלטפיני לא הצליח לשחזר את הצלחתו. ב-1972 הוא העפיל עם הקבוצה לגמר הגביע האיטלקי, שם הפסיד עמה לקבוצתו הקודמת, מילאן. בעונת 1972/1973 עבר אלטפיני ליובנטוס, שם שיחק לצד שחקנים בולטים כרוברטו בטגה ודינו זוף. בעונתו הראשונה בקבוצה הוא זכה עמה באליפות הליגה וסייע לה להעפיל לגמר גביע אירופה לאלופות, שבו פתח בהרכב בהפסד לאייאקס אמסטרדם. ב-1975 הוא זכה עם יובנטוס באליפות נוספת, וב-1976 עזב את הקבוצה. לאחר ששיחק במשך ארבע שנים בשווייץ הוא פרש ממשחק בגיל 42, בשנת 1980.
תהודה (פיזיקת החלקיקים)

בפיזיקת החלקיקים, תהודה היא הפסגה הממוקמת סביב אנרגיה מסוימת המצויה בחתכים דיפרנציאליים של ניסויי פיזור. פסגות אלה קשורות לחלקיקים תת-אטומיים, אשר כוללים מגוון רחב של בוזונים, קווארקים והאדרונים (כגון נוקליאונים, באריוני דלתא ומזוני אופסילון) והעירור שלהם. בשימוש נפוץ, "תהודה" מתארת רק חלקיקים עם דעיכה מעריכית קצרה מאוד, לרוב האדרונים בעלי אנרגיה גבוהה הקיימים במשך  10^{-23} שניות לכל היותר.
היחס בין רוחב התהודה של חלקיק ( \Gamma ) לדעיכה המעריכית ( {\tau }) של החלקיק (או מצבו העירורי) הוא  \Gamma ={\frac {\hbar }{\tau }} כאשר  {\hbar }={\frac {h}{2\pi }} ו- h הוא קבוע פלאנק.
לפיכך, אורך חייו של חלקיק הוא ביחס הופכי לרוחב התהודה של החלקיק. לדוגמה, לפאיון טעון יש את אורך החיים השני הארוך ביותר מכל המזונים, 2.6033 × 10−8 שניות. לכן רוחב התהודה שלו קטן מאוד, בערך 2.528×10−8 eV או בערך 6.11 מגה-הרץ. פאיונים בדרך כלל אינם נחשבים כבעלי תהודה. למזון רו טעון יש תוחלת חיים קצרה מאוד, בערך 4.41×10−24 שניות. בהתאמה, רוחב התהודה שלו גדול מאוד, בערך 149.1 MeV או בערך 36 ZHz.
הערות שוליים

↑  Dudley, Chris. "What is a Resonance Particle?". phy.duke.edu. אורכב מ-המקור ב-2017-06-13. נבדק ב-24 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  K.A. Olive et al. (Particle Data Group) (2016): Particle listings –
ערך זה הוא קצרמרבנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק

רעייתו של כריסטיאן התשיעי, לואיז, נסיכת הסן-קאסל
כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק (בדנית: Christian IX;‏ 8 באפריל 1818 – 29 בינואר 1906) היה מלך דנמרק מ-1863 ועד למותו. מ-1863 ועד 1864 הוא כיהן במקביל כדוכס שלזוויג-הולשטיין ולאוונבורג.
כריסטיאן גדל כנסיך לבית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ענף זוטר של בית אולדנבורג, שמלך בדנמרק מאז 1448. הוא לא היה במיקום גבוה בסדר הירושה לכתר הדני. עם זאת, ב-1852, נבחר כריסטיאן להיות יורש העצר למלך דנמרק לאור היכחדותו הצפויה של הענף הראשי של בית אולדנבורג. עם מותו של המלך פרדריק השביעי בשנת 1863, ירש כריסטיאן התשיעי את הכתר כמלך הדני הראשון לבית גליקסבורג.
ראשית תקופת מלכותו עמדה בסימן התבוסה הדנית במלחמת שלזוויג השנייה והאובדן של הדוכסויות של שלזוויג, הולשטיין ולאוונבורג שנגרם כתוצאה ממנה, ושגרם לירידה חדה באהדה הציבורית כלפי המלך. שנות מלכותו הבאות בלטו בעימותים פוליטיים, כאשר דנמרק הייתה למונרכיה חוקתית ב-1849 ומאזן הכוחות בין הריבון לבין הפרלמנט היה עדיין שנוי במחלוקת. למרות חוסר האהדה הציבורית כלפיו בתחילה והשנים הרבות של הסכסוכים הפוליטיים, שבמסגרתם היה המלך בעימות עם חלקים גדולים מאוכלוסיית ממלכתו, האהדה הציבורית כלפיו השתקמה לקראת סוף תקופת מלכותו והוא היה לסמל לאומי לאור אורכה היוצא דופן של תקופת מלכותו ולאור הרמה הגבוהה של מוסר אישי שאתו הוא היה מזוהה.
בשנת 1842 נשא כריסטיאן התשיעי לאישה את בת דודתו מדרגה שנייה, לואיזה, נסיכת הסן-קאסל. ששת ילדיהם נישאו לבני משפחות מלוכה בכל רחבי אירופה, ובכך זכה כריסטיאן בשם החיבה, "חמיה של אירופה". רוב מלכי אירופה של היום הם צאצאים שלו, כולל מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, צ'ארלס השלישי, מלך  הממלכה המאוחדת, פיליפ, מלך הבלגים, האראלד החמישי, מלך נורווגיה, פליפה השישי, מלך ספרד ואנרי, הדוכס הגדול מלוקסמבורג. הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו היה גם צאצא של כריסטיאן התשיעי, יחד עם מיכאי הראשון, מלך רומניה וקונסטנטינוס השני, מלך יוון שהודחו מכיסאם. כמו כן, אנה מריה, המלכה הרעיה של יוון, וסופיה, מלכת ספרד, נמנות עם צאצאיו.
ראשית חייו

כריסטיאן נולד בטירת גוטורפ שליד העיר שלזוויג שבדוכסות שלזוויג כנסיך כריסטיאן, בנם הרביעי של פרידריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זודרבורג-בק ושל רעייתו, לואיזה קרולינה, נסיכת הסן-קאסל. הוא נקרא על שמו של הנסיך כריסטיאן מדנמרק, לימים כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק, שגם היה הסנדק שלו.
אביו של כריסטיאן היה ראש בית האצולה של שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, ענף זוטר מהקו הזכרי של בית אולדנבורג. לפיכך, היה כריסטיאן דרך אביו, צאצא ישיר מהקו הזכרי של כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק וצאצא של הלוויג משאונבורג (רוזנת אולדנבורג), אמו של כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק, שהייתה יורשת על פי החוק הסאלי למחצה של אחיה, אדולף משאונבורג, אחרון דוכסי שלזוויג מבית שאונבורג ורוזן הולשטיין. ככזה, היה זכאי כריסטיאן לרשת את השלטון בדוכסויות של שלזוויג והולשטיין, אך הוא לא היה הראשון בסדר הירושה.
אמו של כריסטיאן הייתה בתם של קרל, נסיך הסן-קאסל, פילדמרשל דני והמושל המלכותי של הדוכסויות שלזוויג והולשטיין ושל רעייתו הנסיכה לואיז, בתו של פרדריק החמישי, מלך דנמרק. דרך אמו, היה כריסטיאן לפיכך נינו של פרדריק החמישי ובן נינו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה וצאצא של עוד כמה מלכים, אך לא הייתה לו זכות לתביעת הכתר באף אחת מממלכות אירופה.
בשנות חייו הראשונות חי כריסטיאן עם הוריו ועם אחיו ואחיותיו הרבים בטירת גוטורפ, שם שהתה המשפחה עם חמו וחמותו של הדוכס פרידריך וילהלם. וב-6 ביוני 1825 מונה פרידריך וילהלם להיות דוכס גליקסבורג על ידי גיסו, פרדריק השישי, מלך דנמרק, שכן קו הירושה של בית גליקסבורג נכחד ב-1779. בסופו של דבר הוא שינה את תוארו לדוכס משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג וייסד את בית גליקסבורג הזוטר. כתוצאה מכך עברה המשפחה להתגורר בטירת גליקסבורג, שם גודל כריסטיאן יחד עם אחיו ואחיותיו תחת פיקוחו של אביהם.
לאחר מותו בטרם עת של אביו ב-1831 גודל כריסטיאן בדנמרק וחונך באקדמיה הצבאית של קופנהגן.
נישואים

כבחור צעיר, ביקש כריסטיאן ללא הצלחה את ידה של בת דודתו מדרגה שלישית, המלכה ויקטוריה. אך כאמור נשא לבסוף לאישה את בת דודתו מדרגה שנייה, לואיזה, נסיכת הסן-קאסל (אחייניתו של כריסטיאן השמיני) ב-26 במאי 1842, בארמון אמילאנבורג.
העלייה למלוכה ומלחמת שלזוויג השנייה

ב-15 בנובמבר 1863, עם מותו של פרדריק השביעי, ירש כריסטיאן התשיעי את כס המלכות הדני. דנמרק צללה לתוך משבר בנוגע למעמדן של שלזוויג והולשטיין, שתי פרובינציות בדרומה של דנמרק. בנובמבר 1863 תבע פרדריק מאוגוסטנבורג את השלטון בדוכסויות לאחר מותו של פרדריק השביעי. באותו חודש חתם כריסטיאן התשיעי תחת לחץ על חוקה, שהשאירה את שלזוויג תחת שלטון דני. מהלך זה גרם ב-1864 לפרוץ מלחמת שלזוויג השנייה בין דנמרק לבין ברית של גרמניה ואוסטריה. ועידת השלום התפזרה מבלי שהצדדים הצליחו להגיע להסכמה. תוצאות המלחמה היו שליליות מבחינתה של דנמרק והובילו לאיחוד בין שלזוויג לבין פרוסיה ב-1865. באופן דומה, התאחדה הולשטיין עם אוסטריה ב-1865 ועם פרוסיה ב-1866, בעקבות עימות נוסף בין אוסטריה לבין פרוסיה.
לאחר אובדן הדוכסויות, פעל כריסטיאן התשיעי מאחורי גבה של ממשלת דנמרק, קיים מגעים עם הפרוסים והציע להם שכל דנמרק תצטרף לקונפדרציה הגרמנית, בתנאי שדנמרק תוכל להישאר מאוחדת עם שלזוויג והולשטיין. הצעה זו נדחתה על ידי אוטו פון ביסמרק, שחשש שהסכסוך האתני בשלזוויג בין הדנים לבין הגרמנים לא יבוא לידי פתרון. דבר קיומם של המגעים הללו של כריסטיאן התשיעי לא נודע עד שב-2010 פורסם ספר שיצא לאור לאחר שנפתחו הארכיונים המלכותיים על ידי מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק.
מלכותו

התבוסה ב-1864 הטילה צל על מלכותו של כריסטיאן התשיעי למשך שנים רבות ונטען שגישתו לעניינה של דנמרק, ככל הנראה ללא סיבה, הייתה חצויה. חוסר האהדה הציבורית כלפיו הוחמר כאשר הוא שאף ללא הצלחה למנוע את הרחבתו של המשטר הדמוקרטי בכל רחבי דנמרק על ידי זה שהוא תמך בראש הממשלה השמרן והסמכותי יקוב ברנום סקבניוס אסטרופ, ששלטונו בין השנים 1875 – 1894 נתפס על ידי רבים כרודני-למחצה. עם זאת, הוא חתם ב-1874 על הסכם שאפשר לאיסלנד, נחלה דנית, לכונן לעצמה חוקה, אף על פי שדנמרק המשיכה למשול שם. ב-1901, הוא ביקש בחוסר רצון מיוהאן הנריק דונצר להרכיב ממשלה. ממשלת דונצר כללה חברים ממפלגת ונסטר הרפורמיסטית והייתה הממשלה הראשונה בתולדות דנמרק שבה לא הייתה שותפה מפלגת Højre השמרנית, אף על פי שלמפלגה זו לא היה מעולם רוב של המושבים בפרלמנט. הייתה זו תחילתה של המסורת הדנית של דמוקרטיה פרלמנטרית, שמעמדה השתפר במשך שנות מלכותו האחרונות של כריסטיאן התשיעי.
רפורמה נוספת שהתרחשה ב-1866 הייתה כאשר החוקה הדנית תוקנה כך שהבית העליון הדני קיבל סמכות רחבה יותר בהשוואה לבית התחתון. תחום הביטחון הסוציאלי עשה גם הוא צעדי התקדמות במהלך תקופת מלכותו של כריסטיאן. קצבאות הזקנה הונהגו ב-1891 ותשלום דמי האבטלה וקצבאות למשפחות הונהגו ב-1892.
מותו

המלכה לואיזה מתה ב-29 בספטמבר 1898 בארמון ברנסטורף שלידי קופנהגן. כריסטיאן התשיעי עצמו מת בגיל 87 בארמון אמיליאנבורג שליד קופנהגן לאחר תקופת מלכות שארכה 42 שנים ו-75 ימים. לאחר שארונו הונח בקפלה של ארמון כריסטיאנסבורג, הוא נטמן לצידה של המלכה לואיז בקפלה שנקראה על שמו בקתדרלת רוסקילדה, מקום קבורתם של מלכי דנמרק מאז המאה ה-15. לאחר מותו ירש אותו בנו הבכור שמלך כפרדריק השמיני.
"חמיה של אירופה"

קשריו המשפחתיים של כריסטיאן התשיעי עם בתי המלוכה של אירופה הקנו לו את הכינוי "חמיה של אירופה". ארבעה מילדיו של כריסטיאן ישבו על כיסאות מלוכה (הן כמלכים והן כבנות זוג של מלכים) בדנמרק, בבריטניה, ברוסיה וביוון. בתו תירה הייתה הופכת להיות מלכת הנובר, אלמלא פורקה ממלכה זו לפני שבעלה היה למלך. לבנו הצעיר ולדמר הוצעו כתרי המלכות של נורווגיה ובולגריה, אך הוא דחה את שתי ההצעות עקב לחץ בינלאומי. נכדו קרל מלך מאוחר יותר כהוקון השביעי, מלך נורווגיה.
ההצלחה בשידוכם של ששת ילדיהם של כריסטיאן ושל לואיזה לא נזקפה לזכותו של כריסטיאן עצמו, אלא לזכות השאפתנות של אשתו. רבים השוו את יכולותיה של לואיז לאלו של המלכה ויקטוריה. גורם נוסף להצלחה זו הייתה העובדה שדנמרק לא הייתה אחת ממעצמות העל של אירופה, כך ששאר המעצמות לא חששו לכך שמאזן הכוחות ביבשת יתערער כתוצאה מנישואי ילדיו של כריסטיאן עם נסיכי ונסיכות בתי המלוכה האחרים.
על נכדיו של כריסטיאן התשיעי נמנו ניקולאי השני, קיסר רוסיה, קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון, ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק והוקון השביעי, מלך נורווגיה.
רוב בתי המלוכה ומשפחות המלוכה לשעבר של אירופה הם צאצאים ישירים של כריסטיאן התשיעי ורוב המלכים הנוכחיים ביבשת הם צאצאיו, כולל מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, צ'ארלס השלישי, מלך  הממלכה המאוחדת, פיליפ, מלך הבלגים, האראלד החמישי, מלך נורווגיה, פליפה השישי, מלך ספרד ואנרי, הדוכס הגדול מלוקסמבורג. בעלה של המלכה אליזבת השנייה, הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו וסופיה, מלכת ספרד לשעבר, נמנים גם על צאצאיו, בנוסף לקונסטנטינוס השני, מלך יוון לשעבר ורעייתו, אנה מריה. על צאצאיו של כריסטיאן התשיעי נמנו גם מיכאי הראשון, מלך רומניה לשעבר ורעייתו הנסיכה אנה מרומניה.
צאצאיו

| שם | בן זוג / בת זוג | ילדים |
| --- | --- | --- |
| פרדריק השמיני, מלך דנמרק   (1912-1843) | לוביסה, נסיכת שוודיה | כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק   הוקון השביעי, מלך נורווגיה   לואיז, נסיכת שאומברג-ליפה   האראלד, נסיך דנמרק   אינגבורג, נסיכת דנמרק   תירה, נסיכת דנמרק   גוסטב, נסיך דנמרק   דאגמאר לואיז, נסיכת דנמרק |
| אלכסנדרה, נסיכת דנמרק   (1925-1844) | אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת | הנסיך אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואייבונדייל   ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת   לואיז, הנסיכה המלכותית   ויקטוריה, נסיכת הממלכה המאוחדת   הנסיכה מוד מוויילס   אלכסנדר ג'ון מוויילס |
| גאורגיוס הראשון, מלך היוונים   (1913-1845) | אולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה | קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון   גאורגיוס, נסיך יוון ודנמרק   אלכסנדרה גאורגייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה   ניקולאס, נסיך יוון ודנמרק   מריה, נסיכת יוון ודנמרק   אולגה, נסיכת יוון ודנמרק   אנדראס, נסיך יוון ודנמרק   כריסטופר, נסיך יוון ודנמרק |
| דאגמאר, נסיכת דנמרק   (1928-1847) | אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה | ניקולאי השני, קיסר רוסיה   אלכסנדר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה   גיאורגי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה   קסניה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה   מיכאיל השני, קיסר רוסיה   אולגה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה |
| תירה, נסיכת דנמרק   (1933-1853) | ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר | מריה לואיזה, נסיכת הנובר   גאורג וילהלם, נסיך הנובר   אלכסנדרה, נסיכת הנובר   אולגה נסיכת הנובר   כריסטיאן, נסיך הנובר   ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג |
| ולדמר, נסיך דנמרק   (1939-1858) | מארי, נסיכת אורליאן | אגה, רוזן רוזנבורג   אקסל, נסיך דנמרק   אריק, רוזן רוזנבורג   ויגו, רוזן רוזנבורג   מרגרט, נסיכת דנמרק |
הערות שוליים

↑  Royal Ordinance settling the Succession to the Crown on Prince Christian of Glücksburg
↑  Kim Faber, Hemmeligt arkiv: Kongen tilbød Danmark til tyskerne efter 1864, Kultur 18. aug. 2010 (בדנית)
| מלכי דנמרק |
| --- | --- | --- |
| מלכים קדומים | (הארדיקאנוט הראשון) • גורם הזקן • האראלד "כחול השן" • סוון פורקברד • האראלד השני • קנוט הגדול • הארדיקאנוט • מגנוס הטוב • סוון השני • האראלד השלישי • קנוט הרביעי • אולף הראשון • אריק הראשון • נילס • אריק השני • אריק השלישי • סוון השלישי • קנוט החמישי • ולדמר הגדול • קנוט השישי • ולדמר השני • ולדמר הצעיר • אריק הרביעי • אַבֶּל • כריסטופר הראשון • אריק החמישי • אריק השישי • כריסטופר השני • אריק כריסטופרסן • ולדמר השלישי • תקופת ביניים • ולדמר הרביעי • אולף השני • מרגרטה הראשונה |  |
| בית פפאלץ-ניומרקט | אריק מפומרניה • כריסטופר מבוואריה |  |
| בית אולדנבורג | כריסטיאן הראשון • הנס • כריסטיאן השני • פרדריק הראשון • כריסטיאן השלישי • פרדריק השני • כריסטיאן הרביעי • פרדריק השלישי • כריסטיאן החמישי • פרדריק הרביעי • כריסטיאן השישי • פרדריק החמישי • כריסטיאן השביעי • פרדריק השישי • כריסטיאן השמיני • פרדריק השביעי |  |
| בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרברג-גליקסברג | כריסטיאן התשיעי • פרדריק השמיני • כריסטיאן העשירי • פרדריק התשיעי • מרגרטה השנייה • פרדריק העשירי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309658605171  PLWABN: 9810662044205606  BIBSYS: 98056654  BnF: cb15537978f (data)  GND: 119071126  ICCU: MUSV016064  ISNI: 0000 0000 6675 1801  KulturNav: 26311d47-3ba2-4861-8af1-154f38a7e9c5  LCCN: n81056683  NARA: 10569254  NTA: 074430408  RKD: 479723  SELIBR: 238458  SNAC: w6c85pwt  SUDOC: 073010146  TePapa: 53124  VIAF: 216149066622265602405   WorldCat (עם VIAF): 216149066622265602405 
כריסטיאן התשיעי עם משפחתו
שש סיגמא

סמל "שש סיגמא"
שש סיגמא היא מתודולוגיית איכות הבוחנת משתנים בייצור, שיוצרים פגמים וסטיות במפרט הייצור ובאופן שיטתי פועלת להקטנת השונות על-מנת למזער את הפגמים. אופן היישום מתבצע באמצעות שימוש בכלים סטטיסטיים (חישוביים וחזותיים), על מנת לעקוב ולשפר את התהליכים הקשורים במוצר או בשירות.
פירמה הבוחרת להשקיע משאבים ולהשתמש במתודולוגיה זו, מצפה להגיע ליכולת קירוב של לא יותר מאשר מספר תקלות בודדות על כל מיליון אפשרויות לתקלה, דבר אשר בטווח הארוך עשוי להקטין משמעותית את עלויות הייצור.
היסטוריה

גישת שש סיגמא פותחה בשנת 1986 על ידי ביל סמית, מהנדס במחלקת התקשורת של מוטורולה (ואולם, יש הטוענים כי פותחה קודם לכן, בשנות ה-20, על ידי מייסדי הגישות החדישות דאז לניהול סטטיסטי: וולטר שוורץ, ו. אדוארדס דמינג, ג'וזף ג'ורן (שפיתח גם מצוינות תפעולית), קאורו אישיקאווה, טאייצ'י אונו, שיגאו שינגו, טאגוצ'י ושיינין, אך הללו לא פיתחו את הגישה לכלל מתודולוגיה עצמאית).
לאחר שקיבל ביל סמית את תמיכת המנכ"ל, רוברט וו גאלווין, הוטמעה והופצה התורה בחברה. בשנת 1987 הוחלט כי גישת שש סיגמא תהפוך לתרבות החברה ולנחלתו של כל עובד. במהלך המערכה, "אוניברסיטת מוטורולה" העבירה קורסי יישום שש סיגמא לכל העובדים. מתחילת הטמעת המתודולוגיה ועד לשנת 2006 (פרק זמן של 18 שנים), השיגה מוטורולה לטענתה
חיסכון חסר תקדים של 17 מיליארד דולר בעלויות הייצור.
בעקבות מוטורולה, אימצו חברות אמריקאיות נוספות מתחום האלקטרוניקה את הגישה.
כיום זוכה השיטה לחסידים רבים בקהילת חוג האיכות והתעשייה. היא הפכה למקובלת בתעשיית הרכיבים בעולם המערבי ואף התפשטה לתחומי תעשיות ושירותים נוספים, כגון התעשיות הצבאיות, שירותים רפואיים ותחום הבנקאות.
מדוע "שש סיגמא"

סיגמא ( \sigma ), הסימון המקובל של סטיית תקן. זוהי יחידת מידה סטטיסטית המתארת את פיזור הסטיות בכל תהליך. 'שש סיגמא' מתאר מרחב של 6 סטיות תקן (כמתואר בגרף ההתפלגות הנורמלית). בפועל מתורגם מרחב זה לממוצע של כ- 3.4 תקלות לכל מיליון פעולות.
הערה: מבחינה סטטיסטית, 3.4 חלקים למיליון מיתרגמים ל-4.5 סטיות תקן (סיגמא) בלבד על גרף ההתפלגות הנורמלית. ההפרש של 1.5 סטיות תקן (המכונה "sigma shift") מוסבר, על ידי מפתחי השיטה וחסידיה, בכך ש-4.5 סטיות תקן בתהליכי הייצור מתבטאים ב-6 סטיות תקן עבור הצרכן הסופי. יש לציין שאין תימוכין אמפיריים לטענה זו.
השאיפה לממוצע זה הוא המנחה את מתודולוגית "שש סיגמא", באופן אשר ישמש את היצרנים בקביעת מפרט טכני למוצר. במפרט הטכני, מציינים הייצרנים את האילוצים שעל המוצר או התהליך לעמוד בהם בכל שלב בתהליך. אילוצים אילו מפורטים על גבי תרשימי בקרה (ידוע גם כגבול מפרט עליון (USL) וגבול מפרט תחתון (LSL)) וכל סטייה מהקריטריונים שנקבעו עלולה לגרום לפסילת המוצר (להלן: "מוצר פגום") ולהפסדים כלכליים ואף תדמיתיים לחברה.
עקרונות השיטה

העקרונות האסטרטגיים המנחים הם:
יוזמה ותמיכה של ההנהלה הבכירה
בחירת אנשי מפתח להטמעת השיטה בחברה
הדרכת עובדים
תכנון והפעלת מדדים מתאימים למטרות ומערכת תגמול התואמת למדדים
עדיפות לפעילות ופרויקטים על-פי סדר עדיפויות לרווח ו/או שביעות רצון הלקוח
יישום העקרונות מתואר כמעגל המורכב מחמישה צעדים:
הגדר - הגדרה רשמית של מטרות שיפור התהליך אשר יעמדו בהתאם לדרישות הלקוח ואסטרטגיית החברה.
מדוד - הגדרתם ומיפוים של המשתנים המשתתפים בתהליך ומדידתם לקבלת ערך מספרי.
נתח - על-מנת לבחון ולעקוב אחר השינויים (נעשה לרוב באמצעות שימוש בתרשימי בקרה וגרפים סטטיסטיים).
שפר - העלאת רעיונות והצעות לשיפור (ושימור) על-מנת להפיק את המיטב מהתהליך (לדוגמה, באמצעות שיטת פוקה-יוקה).
יישם - הסקת מסקנות מהדיווחים והטמעת השינויים שעליהם הוחלט
כפועל יוצא מיישום חמשת הצעדים, הציפייה היא ל-
הקטנת השונות עבור תהליכים בעלי מפרט טכני מוגדר.
ריכוז כלל תהליכי הייצור והשירות (כולל קביעת תקן לתהליכי השירות).
אי התפשרות עם פגמים, ושאיפה לשלמות.
תשומת לב לתהליכים ושיפורם.
מונחי יסוד שימושיים במתודולוגית שש סיגמא

חלקים למיליון (Parts per Million - PPM)
מספר פגמים למיליון הזדמנויות (Defects per Million Opportunities-DPMO)
מספר פגמים למערכת (Defects per Unit-DPU)
תוצרת תקינה בעיבוד ראשון, המבוטאת באחוזים (First Time Yield-FTY)
ביבליוגרפיה

Quality System Review, Guidlines, Motorola, 1992
הערות שוליים

↑  "About Motorola University" (mdy). נבדק ב-29 בינואר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566353505171  NKC: ph341318
תאוריית התפיסה העצמית

תאוריית התפיסה העצמית (באנגלית: Self-perception theory) היא תאוריה בפסיכולוגיה חברתית שפותחה על ידי דריל בם ב-1967, המסבירה את התפתחותן של עמדות. על פיה, בהיעדר עמדה קיימת או במצבים בהם העמדה חלשה, אנשים מפתחים את עמדותיהם באמצעות התבוננות בהתנהגות של עצמם והסקת מסקנות ממנה, בדומה לדרך בה הם מנסים להסביר התנהגות של אחרים. התאוריה מניחה כי אין אנו ניגשים ישירות למצבנו הפנימי ונוגדת את הדעה הרווחת שהעמדות שלנו הן אלה שקובעות את ההתנהגות.