stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצבעוניים הסקוטים
סגנון אמנותי

בעוד שלכל אחד מארבעת האמנים היה סגנון ייחודי, עבודתם חלקה תחומי עניין משותפים בניסויים עם אור וצל, משיכות מכחול שטוחות, שימוש נועז בצבע, וגוון תוסס ובטוח. הנושא שלהם נחשב לעיתים קרובות לשמרני בהשוואה לעמיתיהם הצרפתיים, מכיוון שחלק גדול ממנו כלל נופי איים, פנים העיר אדינבורו ודגמים אופנתיים.
חלק גדול מעבודותיהם המוקדמות הושפע מאנשים כמו אדואר מאנה והאימפרסיוניסטים הצרפתים. ניתן לראות את השפעתו של מאנה הן בסכמת הצבעים המוקדמת, כשהשתמשו בגוונים רכים ומושתקים, והן במשיכות המכחול העבות שלהם. 'התקופה הלבנה' של פפלו מראה השפעה כזו עם האיזון העדין של הגוון והצבע, ועם קרמיות עשירה במרקם הצבע.
עם זאת, ככל שהתרבות החזותית הצרפתית התפתחה בתחילת המאה ה-20, כך התפתח גם הסגנון האמנותי של הקולוריסטים. ג'ון דנקן פרגוסון היה הראשון בקבוצה שחש את השפעתם של הקוביסטים והפוטוריסטים, שהתנסו בקצב כדרך לחבר בין החזית והרקע של היצירות. הקצב הפך למגמה מתמשכת ביצירתו, כאשר מאוחר יותר העירו מבקרים על יכולתו היוצאת מן הכלל לתרגם את השמחה והמוזיקליות של נושאיו באמצעות שימוש בצבע. לצד הקוביזם, ניתן לראות ניסויים מאוחרים יותר בסגנונות הפוסט-אימפרסיוניזם בשימוש דמוי מאטיס בצבע ירוק להעברת צללים, ובקומפוזיציות הנוף המבניות והטונאליות שהושפעו מסזאן.
זה לא אומר שהתנועה רק העתיקה את הסגנונות והנושאים של האמנות הצרפתית. הם "ספגו ועיבדו מחדש את הצבעים החזקים והתוססים של הציור הצרפתי לכדי ניב סקוטי ייחודי במהלך שנות ה-20 וה-30". פפלו הצהיר כי סגנונו היה ניסיון למצוא בו-זמנית אמת באמצעות אור, צורה וצבע, ובמקביל להישאר נאמן לרגשותיו ולהבנתו של האמנות שהוא יוצר. ניתן לראות את ההשפעה של תנועת האמנות קלטית הסקוטית בעבודותיו של ג'ון דנקאן פרגוסון. הקלטיות התמקדה בצורות מופשטות ובדפוס פני שטח מפורט, ארגון מחדש של החלל וקומפוזיציה בצורה כמעט קוביסטית.
הערות שוליים

↑  McEwan, P J M, The Dictionary of Scottish Art and Architecture, 2nd Edition (2004), Glengarden Press, Ballater, 620pp, over 12,000 references and bibliography.
↑  "Artists' Journey | The Scottish Colourists". The Scottish Colourists | Biographies, Influences & Works of Art. 3 September 2012. Retrieved 5 May 2022.
↑  Macmillan, D, Scottish Art 1460 – 2000 (2000), Mainstream Publishing, Edinburgh and London, 464pp, 369 illustrations, a magisterial work, see Chapter XVII The Colourists.
↑  "The Scottish Colourists | Biographies, Influences & Works of Art". The Scottish Colourists | Biographies, Influences & Works of Art. Retrieved 30 April 2022.
↑  intr., Dunlop, Ian (1988). Two Scottish colourists : Samuel John Peploe, R.S.A. ans Francis Campbell Boileau Cadell, R.S.A., R.S.W. Lefevre Gallery. OCLC 920892601.
↑  "The Collections | The Scottish Colourists". The Scottish Colourists | Biographies, Influences & Works of Art. 3 September 2012. Retrieved 5 May 2022.
↑  "The Scottish Colourists". Explore Art. Retrieved 26 October 2012.
↑  Honeyman, T J (1950), Three Scottish Colourists, Thomas Nelson & Sons Ltd, London.
↑  Billcliffe, R, The Scottish Colourists (1989), John Murray, London, 176pp with 136 colour plates.
↑  Kram, Miriam (July 2000). "The Scottish colourists". Magazine Antiques. Archived from the original on 5 October 2009. Retrieved 25 June 2008.
↑  "The Scottish Colourists". Visit Scotland.com. Archived from the original on 29 April 2008. Retrieved 25 June 2008.
↑  Fowle, Frances (2008). Impressionism & Scotland. National Galleries of Scotland, Culture and Sport Glasgow. Edinburgh: National Galleries of Scotland.
↑  Duthy, Robin (1 January 1989). "The Colourists: Scotland's Gift to Painting". The Connoisseur. 219 (924): 122–126.
↑  Long, Philip (2000). The Scottish colourists, 1900-1930 : F.C.B. Cadell, J.D. Fergusson, G.L. Hunter, S.J. Peploe. Elizabeth Cumming, Royal Academy of Arts, Dean Gallery. Edinburgh: Mainstream Pub. in association with National Galleries of Scotland.
↑  Morrison, John (2003). Painting the nation : identity and nationalism in Scottish painting, 1800-1920. Edinburgh University Press.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292843905171  LCCN: sh00008544 
פרנסיס קאדל, אגרטל מים, 1922
סמואל פפלו, הבקבוק השחור, 1905
הרצאות בראדשו

| --- | --- |
 הגוף המעניק:  הקולג' המלכותי לרופאים, המכללה המלכותית לכירורגים של אנגליה 
 תקופת הפרס:  1880–הווה (כ־144 שנים) 
 
הרצאות בראדשו הן הרצאות יוקרתיות הניתנות, או בקולג' המלכותי לרופאים או במכללה המלכותית לכירורגים של אנגליה, על ידי אנשים שונים שמקבלים הזמנה לשאת את ההרצאות על ידי המוסדות.
היסטוריה

ההרצאות נוסדו על ידי סאלי הול, אשתו של ויליאם בראדשו, שבצוואתה הורתה להעביר 1000 פאונד לקולג' המלכותי לרופאים ו-1000 פאונד למכללה המלכותית לכירורגים של אנגליה. הכסף נועד לממן הרצאות שנתיות שיעסקו ברפואה וכירורגיה. היא הורתה לקרוא להרצאות בראדשו על מנת להנציח את בעלה שהיה אוהב מדע.
ההרצאה הראשונה בקולג' ניתנה ב-1881 על ידי ג'ורג' ויויאן פור. ההרצאה הראשונה במכללה ניתנה ב-13 בדצמבר 1882, על ידי סר ג'יימס פאג'ט.
רשימת ההרצאות בקולג' המלכותי לרופאים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
רשימת ההרצאות במכללה המלכותית לכירורגים של אנגליה

ההרצאות במכללה הן דו-שנתיות (היו שנתיות עד 1993) ועוסקות בכירורגיה.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הערות שוליים

1 2 3  "Bradshaw, William Wood (1801–1866)". Plarr's Lives of the Fellows Online. נבדק ב-24 באוגוסט 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
התירוצים של נייט

| --- | --- |

כרזת הסדרה
 סוגה:  סדרת ילדים, סדרת אנימציה, סדרת קומדיה, סדרת הרפתקאות
 יוצרים:  סילווין הוצ'ט, פיטר סיסלין
 בימוי:  ג'רמי גיטר
 מדבבים בעברית:  אלה פטר, משי קלינשטיין, חגית ביאר, אליעזר וייס, גילן שחף, יואב יפת, ליאור חקון, שירלי לילו, צביקה פורמן
 ארץ מקור:  צרפת צרפת גרמניה גרמניה אוסטרליה אוסטרליה
 שפות:  אנגלית (דובבה לנוספות, ביניהן צרפתית, גרמנית ועברית)
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  52
 הפקה
 חברת הפקה:  Watch Next Media Three's A Company
 הפצה:  KidsFirst Distributon
 אורך פרק:  11 דקות
 שידור
 רשת שידור:  Nine Network (אוסטרליה) France Télévisions (צרפת) Super RTL (גרמניה)
 רשת שידור בישראל:  KIDZ
 תקופת שידור מקורית:  26 במאי 2018 – הווה
 תקופת שידור בישראל:  2 בספטמבר 2018 – רץ
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
התירוצים של נייט (באנגלית: Nate Is Late) היא סדרת אנימציה צרפתית-אוסטרלית-גרמנית לילדים מסוגת קומדיה והרפתקאות. הסדרה נוצרה על ידי סילווין הוצ'ט ופיטר סיסלין, בוימה על ידי ג'רמי גיטר, והופקה על ידי חברות "Watch Next Media" ו-"Three's A Company". הסדרה מתמקדת בנייט ומאליקה, שני ילדים צעירים שבכל יום מאחרים ללימודים בעקבות דברים שונים המפריעים להם בדרך.
הסדרה הופצה ברחבי העולם על ידי "KidsFirst"; היא שודרה לראשונה באוסטרליה ב-26 במאי 2018 בערוץ Nine Network. בצרפת הסדרה שודרה בערוץ France Télévisions ובגרמניה שודרה בערוץ Super RTL. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ KIDZ ב-2 בספטמבר 2018.
לאחר שידור עונה אחת בעלת 52 פרקים באורך 11 דקות, הוכרז על ידי צוות ההפקה של הסדרה שתהיה עונה שנייה שתעלה לשידור בשנת 2021. העונה השנייה החלה את שידורה במקור ב-21 בספטמבר 2021.
תקציר העלילה

בכל פרק נייט ומאליקה בני העשר יוצאים לבית ספר 30 דקות לפני תחילת יום הלימודים, ובכל זאת מאחרים. הסיבה לכך היא שבכל פעם שהם יוצאים לבית ספר הם פוגשים דמות או דבר משונה המפריע להם בדרך. בסיום כל פרק, הם מגיעים לבית ספר באיחור והמנהלת פרודנס שואלת אותם למה הם איחרו, למרות שהם מספרים לה את האמת, היא לא מאמינה להם ורושמת להם איחור.
דמויות

נייט - ילד בן 10. מתלהב לצאת להרפתקה.
מאליקה - ילדה בת 10. החברה הכי טובה של נייט.
המנהלת פרודנס - המנהלת של נייט ומאליקה שבכל פרק רושמת להם איחור.
מדבבים

הדיבוב העברי בוים על ידי שרון בורגאוקר ואפי בן ישראל, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא באולפני דאבי דאב.
| שם הדמות | מדבב/ת באנגלית | מדבב/ת בעברית |
| --- | --- | --- |
| נייט | ג'יין או'בריאן | אלה פטר |
| מאליקה | שרה אוברי | משי קלינשטיין |
| המנהלת פרודנס | שרה אוברי | חגית ביאר |
| המנהלת פרודנס | שרה אוברי | עדי ארד (פרק 1) |
| השוטר דוויין |  | אליעזר וייס |
| דמויות שונות |  | גילן שחף |
| דמויות שונות |  | יואב יפת |
| דמויות שונות |  | ליאור חקון |
| דמויות שונות |  | שירלי לילו |
| דמויות שונות |  | צביקה פורמן |
שידור

| עונה | עונה | מספר פרקים | תקופת שידור מקורית אוסטרליה> שידור ראשון | תקופת שידור מקורית אוסטרליה> שידור אחרון | תקופת שידור בישראל ישראל> שידור ראשון | תקופת שידור בישראל ישראל> שידור אחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 52 | 26 במאי 2018 | 2018 | 2 בספטמבר 2018 | 25 בנובמבר 2018 |
|  | 2 | יפורסם בהמשך | 21 בספטמבר 2021 | יפורסם בהמשך | יפורסם בהמשך | יפורסם בהמשך |
הנה הלילה

"הנה הלילה" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית. הוא יצא לאור בשנת 1977, על ידי חברת התקליטים אינטרקור, כסינגל מתוך רגשות מעורבים.
על השיר

בשנת 1977 ביקשה רשות השידור מאילנית לייצג את ישראל פעם נוספת באירוע האירוויזיון השנתי. היא הגישה כעשרה שירים לוועדה מיוחדת, שלבסוף בחרה את "אהבה היא שיר לשניים". שירים נוספים שנכתבו לוועדה היו "נסיך החלומות" ו"הנה הלילה".
"הנה הלילה" נכתב והולחן על ידי אליעוז רבין ורוני וייס, שגם הפיק אותו. הוא זכה להצלחה כבירה, כשהגיע בשיאו במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' למקום הראשון במשך שלושה שבועות רצופים. הוא אף דורג במצעד השנתי במקום ה-18.
מיקומי השיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1977)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1977)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1977)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1977)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | רשת ג' | 1 |  |
|  ישראל | גלי צה"ל | 9 |  |
הערות שוליים

↑  הנה הלילה, פזמונט
↑  מצעד השנתי תשל"ז (1977), פזמונט
| אילנית |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | עמיחי בגבול ירדן • אילנית לילדים • אילנית בשירי חגים לילדים (מס' 1) • אילנית (1972) • אילנית (1974) • להיטים לילדים • שירי משוררים לילדים • שירו שיר לשמש • בואו ונשיר ביחד • טיול לילי ושירים אחרים שאני אוהבת • סולו? הופעה פומבית • תקליט מס' 20 במקצב ברזילאי ובשירים נבחרים • שירים שילדים אוהבים והשירים היפים של מרים ילן-שטקליס • רגשות מעורבים • אל הדרך • מתנה לילדים – השירים שכל הילדים אוהבים • אולי עוד פעם • סרט בשחור לבן • בוא נתחיל מבראשית • חלום ברזילאי • ישראלית |  |
| אלבומי אוסף | הלהיטים הגדולים של אילנית ואילן ואילנית • שירי הייצוג של ישראל • להיטי הזהב של אילנית • ארבעה צדדים • עכשיו כולם ביחד • 21 הלהיטים הגדולים של אילנית • כבר אחרי חצות – אוסף שירי אהבה • נאסף תשרי, אוסף מס. 3 • אי שם – אוסף שירי הפופ והייצוג • ללכת שבי אחרייך – אוסף שירי ארץ ישראל • כל מקום – אוסף שירים בינלאומיים • שיר של יום חולין – אוסף הבלדות • ושוב איתכם – אוסף שירי אילן ואילנית • המיטב • אוסף להיטים • שירים ליום חולין – אוסף כפול |  |
| ערכים קשורים | אירוויזיון 1973 • ישראל באירוויזיון 1973 • אירוויזיון 1977 • ישראל באירוויזיון 1977 • אילן ואילנית • שלמה צח |  |
| אילנית – שירים |
| --- | --- | --- |
| שנות ה-60 | "שיר בארבעה בתים" |  |
| שנות ה-70 | "אהבתה של תרזה די מון" • "רק הירח" • "פעם לאהוב" • "לאורך השדרה שאין בה איש" • "איש הסתיו" • "גוליבר" • "אי שם" • "אין מקום בחוף" • "עכשיו אני יודע" • "אחיי גיבורי התהילה" • "ללכת שבי אחרייך" • "אהבה אחת קטנה" • "אבל המנגינה" • "Chaque matin la joie du monde" • "אם ייפול הכוכב שלי" • "עיר אחרת" • "כי הנני בא" • "כשקיבלו את התורה" • "כשיבוא שלום לארץ" • "שירו שיר לשמש" • "שלום" • "כך היה כך יהיה" • "הכרתי פעם איש" • "האוניות חזרו" • "ילד בקרקס" • "עפרוני" • "דניאל" • "שיר של יום חולין" • "אל תשמעי לקול ליבך" • "ארץ" • "אדם רחוק" • "אהבה היא שיר לשניים" • "הנה הלילה" • "תבורכי" • "הנה ימים באים" • "הנה בא השלום" • "רגשות מעורבים" • "היי דנה" |  |
| שנות ה-80 | "אני לא מאמינה" • "פעם בשנה" • "חמסין של ניסן" • "הבית של פיסטוק" • "בשביל אל הכפר" • "עד עולם" • "אל הדרך" • "פרפר נחמד" • "נחמה" • "בשורה טובה" • "תצלום ישן" • "הלב" • "שיר על נחלים" • "אולי עוד פעם" • "בואו בואו" • "אם ובנה" • "בללייקה" • "עכשיו כולם ביחד" • "חלק בעולם" • "הנחמה היחידה" • "רק בינתיים" • "סרט בשחור לבן" • "קחי נשימה" • "חבר" |  |
המצור על ליליבאיום

המצור על לִילִיבַּאיוּם (בלטינית: Lilybaeum, כיום מָרְסָלָה) אירע במהלך המלחמה הפונית הראשונה בין רומא לקרתגו. תשע שנים ניסו הרומאים להכריעה, מ-250 לפנה"ס ועד סופה של המלחמה, אך ללא הצלחה. העיר, שהייתה בסיס ימי קרתגי חשוב, עברה לידי רומא רק עם סיום המלחמה, ב-241 לפנה"ס, על פי תנאי השלום בין הצדדים.
רקע היסטורי

המלחמה בין רומא לקרתגו על השליטה בסיקיליה פרצה ב-264 לפנה"ס. לאחר תשע שנות לחימה ללא הכרעה החליטו הרומאים לפלוש עם צבאם לאפריקה ועל ידי כך לאלץ את אויביהם להסתלק מן האי כדי להיחלץ להגנת ביתם. ניסיונם הראשון נכשל כישלון חרוץ (קרב בגרדס, 255 לפנה"ס) והשני הסתיים ללא השגים משמעותיים (253 לפנה"ס). וכאילו לא די בכך, בשתי הפעמים נטרף הצי הרומאי בדרכו חזרה מאפריקה לאיטליה תוך אובדן מאות אוניות על צוותיהן והחיילים שעל סיפונן. לאחר האסון הימי השני לא הקימו הרומאים צי נוסף, זולת שייטת קטנה שאיבטחה את העברת האספקה לצבא שמעבר למצר. בשנים 252-251 לפנה"ס הם הדירו את רגליהם מהזירה הימית, והלחימה בסיציליה נערכה ביבשה בלבד. על אף "ששלטו בים ללא חשש לאחר שהרומאים נטשו אותו", כדברי פוליביוס, לא ניצלו הקרתגים את יתרונם. ואמנם, לאחר שנתיים ללא כל הכרעה נמלכו הרומאים בדעתם, הקימו צי חדש של 200 אוניות-מלחמה, ונערכו שוב להעברת המלחמה אל אפריקה. בראש חיל המשלוח הועמדו הקונסולים גאיוס אטיליוס רגולוס ולוקיוס מאנליוס וולסו. הראשון ניצח בקרב הים ליד טינדאריס (257 לפנה"ס), והשני גבר על הצי הקרתגי בקרב אקנומוס (256 לפנה"ס).
שני הקונסולים ידעו כי המעבר אל אפריקה והלחימה בה אינם בטוחים כל עוד יש לצי הקרתגי אחיזה בסיציליה עצמה. לאחר נפילת פנורמוס (253 לפנה"ס) נותרו בידי הקרתגים שני בסיסים חשובים באי, ערי הנמל ליליבאיום ודרפאנה. בקיץ 250 לפנה"ס, בשנה הארבע-עשרה למלחמה, יצאו אפוא בראש צבא וצי לכבוש את ליליבאיום. הקרתגים, שהכירו בחשיבותה של העיר באותה מידה, "נטשו את כל יתר הפעולות ופנו לעזרת העיר, כשהם נכונים לקבל על עצמם כל עול למען הצלתה".
הכנות הצדדים

ליליבאיום שוכנת על כף בקצה המערבי של האי, ובתקופה הנדונה הוקפה חומה מכל עבריה. שתיים מצלעות החומה נמתחו במקביל לקו החוף וגוננו על העיר מצד הים. שתי הצלעות הנותרות, הפונות לכיוון היבשה, היו מוקפות חפיר עמוק ורחב. הנמל נמצא מרחק-מה מצפון לעיר, והדרך ממנו אליה הוגנה ככל הנראה על ידי חומה ארוכה. שרטונות חול ורדדות היקשו על הכניסה לנמל והוסיפו להגנת העיר מצד הים. הקרתגים הציבו בליליבאיום כ-10,000 חיילים שכירים, חלקם יוונים וחלקם קלטים, בפיקודו הכולל של מצביא בשם חימילקו. בעיר הצטופפה גם אוכלוסייה רבה, שכן זמן מה קודם למצור, בסביבות שנת 250 לפנה"ס, כבשו הקרתגים את סֶלִינוֹס, החריבוה עד היסוד והעבירו את תושביה אל ליליבאיום.
פוליביוס מספר, כי שני הקונסולים יצאו מאיטליה בראש צי המונה 200 אוניות מלחמה (קווינקוורמות), העלו אותן על חופה של ליליבאיום והתחברו עם חיל היבשה. צוותה של קווינקוורמה רומית מנה באותה תקופה כ-375 איש (282 חותרים, כ-20 מלחים וכ-75 חיילי צי), כך שמספר האנשים בצי היה בסביבות 75,000 איש. דיודורוס מרחיק לכת וכותב על צי המונה 240 אוניות מלחמה, 60 אוניות משא מונעות במשוטים ועוד מספר רב של ספינות משא קטנות יותר – מספר מוגזם לכל הדעות. אפשר, כדעת חוקרים אחדים, שהצי הרומי היה קטן הרבה יותר - 120 קווינקוורמות ובהן כ-33,000 איש. אשר לגודל הצבא שהגיע מפנורמוס, אורוסיוס מדבר על 4 לגיונות (כ-18,000 איש), מספר לא בלתי הגיוני, אם מביאים בחשבון שמשימתו העיקרית של חיל היבשה הייתה הפלישה לאפריקה.
תחילת המצור

הרומאים הקימו שני מחנות, משני צדי העיר, ובין המחנות, לרוחבו של הכף מחוף אחד למשנהו, חפרו תעלה מוגנת בחומה ובדייק. היה זה השלב הראשון בלחימה נגד עיר בצורה – הטלת הסגר (obsidio) לניתוק הנצורים ממקורות אספקה ותגבורת. במלאכת המצור השתתפו לא רק חיילי הצבא וחיילי הצי, אלא גם המלחים והחותרים. ההתקפה החלה על המגדל הדרומי, הפונה לעבר אפריקה. לאחר שמילאו את החפיר והקימו לרגליו סוללת-עפר, קרבו את מכונות המצור והחלו הולמים בו באילי ניגוח. תוך כדי כך הוסיפו להאריך את הסוללה והסתערו במכונותיהם גם על המגדלים האחרים הסמוכים אליו.
הלחימה נמשכה יומם ולילה תחת מטר של אבנים וחצים, שנורו ממטולים וקטפולטות שעל החומות. חיילים קרתגים הגיחו מדי יום מן העיר וניסו להעלות באש את מכונות המצור. לחימה עזה התנהלה גם מתחת לפני הקרקע. כדי לסכל את הניסיונות לבקע את החומה, חפרו הקרתגים מינהרות מן הכיוון הנגדי לתוך הסוללות, במטרה למוטט את מגדלי הלחימה ומכונות המצור. למרות ההתנגדות העזה של אנשי חימילקו והאבדות הרבות הצליחו הרומאים להרוס או לערער כמה ממגדלי החומה. רוחם של הנצורים נפלה, וכשנדמה היה כי נגזר גורלה של העיר ליפול, החליטו כמה ממנהיגי החיילים השכירים לבגוד באדוניהם ולהסגירה לידי הרומאים. למזלם של הקרתגים נחשפה המזימה מבעוד מועד, והם נחלצו ממפלה גדולה.
פריצת ההסגר

מאחר שאין זה אפשרי להטיל הסגר מן הים באמצעות אוניות משוט, היה נמלה של ליליבאיום מקור הצלתה החשוב ביותר. שבועות אחדים לאחר תחילת המצור נשלחו מקרתגו 50 אוניות ועליהן אספקה, מזון ותגבורת של 10,000 חיילים. מפקד חיל המשלוח, חניבעל בן חמילקרת, עגן את אוניותיו באיי אייגוסאי, והמתין למזג אוויר מתאים שיאפשר לו לפרוץ אל הנמל במפתיע. כשהחלה מנשבת רוח גבית טובה, השיט את אוניותיו היישר לתוך הנמל, לנוכח עיניהם המשתאות של אויביו. הרומאים, שחששו כי אם יתקיפו ייסחפו אוניותיהם עם הרוח לתוך הנמל ויילכדו, לא עשו דבר.
התגבורת והאספקה עוררו בנצורים תקוות מחודשות, ואיפשרו לחימילקו להיערך להתקפה רבתי על מכונות המצור והצבא שלמרגלות החומות. בבוקר שלמחרת הגיחו עשרים אלף חייליו מן העיר, ותקפו בו זמנית את הסוללות למלוא אורכה של החומה. לאחר לחימה עקובת דם, תוך אבדות כבדות לשני הצדדים, נסוגו הקרתגים בלי להשיג את מטרתם. עוד באותו לילה יצא חניבעל עם חמישים אוניותיו בלי שהרומאים יבחינו בו והפליג אל דרפאנה.
זמן מה לאחר מכן, כאשר התעורר שוב הצורך לדעת מה מצב הנצורים, התנדב לפרוץ לנמל מפקד אוניית-מלחמה קרתגי נוסף – חניבעל המכונה "איש רודוס". הוא יצא באונייתו הפרטית מקרתגו, וכמו קודמו עגן באחד מאיי אייגוסאי, ממתין לשעת כושר. בבוקר שלמחרת התעוררה שוב הרוח המתאימה, והוא שט היישר לתוך הנמל תחת אפם של הרומאים. המפקד הרומי הציב עשר מאוניותיו המהירות ביותר משני צדי פתח הנמל, מוכנות להסתער וללכוד את האונייה הקרתגית מיד עם צאתה. אך גם הפעם הוכיח חניבעל "איש רודוס" את תעוזתו. הוא חלף במהירות על פני האוניות הרומיות כשהוא מותיר אותן משותקות תנועה, ולאחר שהתקדם מרחק קצר עצר את אונייתו, ובמשוטים פרושים לצדדים במצב הכן התריס נגד אויביו. הרומאים, שלא יכלו לאונייתו המהירה, לא נענו לתיגר ולא רדפו אחריו.
בעקבות הצלחת "איש רודוס" פרצו את ההסגר אוניות נוספות, שמפקדיהן הכירו את תנאי המקום. הרומאים ניסו לחסום את פתח הנמל בסוללות עפר, אבנים וקורות עצים מעוגנות, אך הרוח והגלים פירקו את מכשולי השיט ופיזרו אותם לכל עבר. התמזל מזלם של הרומאים וארבע-חתרית קרתגית שפרצה לנמל עלתה על שרטון ביציאה ממנו. הם מיהרו ללכוד אותה, העלו על סיפונה את הטובים שבחיילי הצי והציבו אותה בפתח הנמל. בעזרת אונייה זו עלה בידיהם ללכוד את "איש רודוס" באחת מגיחותיו הליליות. עתה, כשבידיהם שתי אוניות מובחרות ומהירות-שוט, הצליחו למנוע ניסיונות נוספים לפרוץ את ההסגר.
כישלון המצור ומפלת הצי בדרפאנה

התקפה מחודשת של הקרתגים עלתה לרומאים באבדות ונזקים עצומים. רוח חזקה, שנשבה היישר מן החומות אל מגדלי הלחימה, המחסות הניידים ושאר מכונות המצור, ליבתה את האש שהעלו בהם החיילים הקרתגים המסתערים, וכל מאמצי הרומאים להצילם משריפה עלו בתוהו. תוך כדי כך הגיע זמנם של הקונסולים להתחלף. פובליוס קלאודיוס פולכר, הקונסול של שנת 249/248 לפנה"ס, שקיבל את הפיקוד על הצבא והצי בסיקיליה יחד עם עמיתו לוקיוס יוניוס פולוס, הפסיק את הפעולות להבקעת החומות, והורה להדק את ההסגר סביב העיר ולהניח לזמן לעשות את שלו. במקום זאת החליט לכבוש בהפתעה את הבסיס הימי הנוסף של הקרתגים בדרפאנה. מאחר שרבים מצוותי האוניות נהרגו או נפצעו בפעולות המצור, נאספו באיטליה עשרת אלפים חותרים ומלחים ונשלחו אל ליליבאיום למלא את מקומם. פולכר יצא בראש הצי להתקפה על עיר הנמל, אך הוכה על ידי אדרבעל בקרב דרפאנה. 93 אוניות נפלו לידי האויב, מרביתן על צוותיהן. אחרי הניצחון בדרפאנה פשטו 30 אוניות קרתגיות בפיקוד חניבעל בן חמילקרת על מצבורי הדגן והאספקה של הצבא הרומאי בפנורמוס, והעבירו את השלל אל הנצורים בליליבאיום.
אובדן אוניות האספקה

באותו זמן היה פולוס, הקונסול השני, עסוק בהעברת דגן ואספקה לחיילים המטילים הסגר על ליליבאיום וליחידות הצבא האחרות באי. הוא יצא מאיטליה בראש שיירה של 800 אוניות משא, מלוות ב-60 אוניות מלחמה, הגיע אל סירקוסאי ובה קבע את בסיסו. מאחר שחלק מהאוניות עדיין לא הגיעו לנמל והוא לא רצה לאבד זמן, שלח לפניו עם הקוואיסטורים אל ליליבאיום כמחצית מאוניות האספקה ומספר קטן של אוניות מלחמה. כפי הנראה לא ידע עדיין על מפלת הצי המלחמתי בקרב דרפאנה, אחרת אין זה ברור מדוע יצאו אוניות המשא בלא ליווי הולם.
אדרבעל ניצל את הניצחון בדרפאנה ושיגר אל ליליבאיום את קרתאלו בראש 100 אוניות-מלחמה – 30 מהן נפלו לידי הקרתגים בקרב דרפאנה – כשמשימתו להשמיד את אוניות המלחמה הרומיות שנותרו לשמור על הנמל. קרתאלו תקף עם שחר, חלק מהאוניות הצליח ללכוד ואחרות העלה באש. חימילקו, מפקד הקרתגים הנצורים, ניצל את המהומה שקמה עקב כך במחנה הרומאים, הגיח למחרת עם חייליו השכירים ותקף מן היבשה.
בינתיים הלכו והתקרבו אל ליליבאיום אוניות האספקה שנשלחו מסירקוסאי לפני עיקר הצי. קרתאלו הסתער לעברן מן המארב, אך אוניות המלחמה הרומיות נמנעו מלהיכנס לקרב בשל נחיתותם המספרית. במקום זאת תפסו מחסה במפרצון סמוך. החיילים הרומיים עלו על החוף ונערכו להדוף את התקפת האוניות הקרתגיות בירי קטפולטות ובליסטראות מן היבשה. התלקח קרב, שבסופו – לדברי דיודורוס - הצליחו הקרתגים להטביע 50 אוניות משא ו-17 אוניות מלחמה רומיות ולהסב נזקים ל-13 אוניות מלחמה אחרות.
אובדן הצי ליד קמארינה

פולוס, שלא ידע דבר על שאירע לאלו שהפליגו לפניו, יצא מסירקוסאי עם עיקר הצי ושאר אוניות האספקה ושט לאורך החוף הדרומי אל ליליבאיום. כשראה את הצי הקרתגי בפיקוד קרתאלו יוצא לקראתו, נמנע מלהיכנס עמו לקרב ועגן את אוניותיו ליד חוף סלעי ומסוכן ליד קמארינה, "בחושבו שעדיף לסבול כל אשר יקרה ובלבד שלא ימסור במו ידיו את צבאו לאויבים." איתרע מזלם של הרומאים ופרצה סערה עזה שהשמידה את שני חלקי הצי. הצי הקרתגי, שאנשיו הכירו את טבע המקום, הצליח להימלט מבעוד מועד וניצל. דיודורוס מספר, כי באסון אבדו כל אוניות המשא הרומיות ומבין 103 אוניות מלחמה רק שתיים ניצלו.
נפילת העיר לידי הרומאים

בעקבות שרשרת הפורענויות הללו הדירו הרומאים את רגליהם מן הזירה הימית ולא הקימו צי חדש במקום זה שאבד. הם הוסיפו אומנם להטיל הסגר יבשתי על ליליבאיום, אך הוא לא היה יעיל. מאחר שחסרו צי מלחמתי, לא יכלו למנוע מן הקרתגים לספק את צורכי הנצורים דרך הים. תושבי העיר שיקמו את חומותיה ההרוסות והחזיקו מעמד עד סופה של המלחמה.
בחורף שנת 243/242 לפנה"ס, לאחר חמש שנות לחימה ללא הכרעה, הקימו הרומאים מחדש את הצי המלחמתי. הם הבינו כי לא יוכלו לנצח את הקרתגים כל עוד הם שולטים בים ומשיטים ללא הפרעה תגבורות ואספקה אל כוחותיהם הנלחמים בסיקיליה. ואומנם, לאחר השמדת הצי הקרתגי בקרב אייגוסה (241 לפנה"ס) לא נותרה לקרתגים כל ברירה אלא להיכנע. על פי חוזה השלום נדרשו הקרתגים לפנות את סיקיליה כולה, וליליבאיום עברה לידי הרומאים.
הערות שוליים

↑  פוליביוס, ספר ראשון, 39 (בתרגום ב' שימרון).
↑  פוליביוס, ספר ראשון, 41 (בתרגום ב' שימרון).
↑  על הטופוגרפיה של ליליבאיום: Polybius, 1.42.7; Diodorus, 22.10; Freeman, Vol. iv, pp.94-101. על מספר הנצורים ומגיניהם: Polybius, 1.42.11, 43.4, 48.3; Diodorus, 24.1.1.
↑  Polybius, 1.41.3-4; Diodorus, 24.1.1; Orosius, 4.10.2; אורוסיוס, כמו פוליביוס, כותב על 200 אוניות; על גודל הצוות בקווינקוורמה: Morrison, GROW, App. D, p. 345; על דעות החוקרים בעניין גודל הצי והצבא הרומיים: Walbank, p. 107.
↑  Polybius, 1.42-43; Diodorus, 24.1.1 .
↑  אין מדובר בחניבעל, המצביא המפורסם. חמילקרת, אבי חניבעל המדובר כאן, היה אחד ממפקדי הצי הקרתגי בקרב אקנומוס (256 לפנה"ס).
↑  Polybius, 1.44-47; Diodorus, 24.1.2 .
↑  Polybius, 1.48-51; Diodorus, 24.1.3-6.
↑  Polybius, 1.52-3 ; Diodorus, 24.7-8 .
↑  פוליביוס, ספר ראשון, 54 (בתרגום ב' שימרון).
↑  Polybius, 1.54; Diodorus, 24.1.7-9 .
קרבות המלחמה הפונית הראשונה בסיציליה
הצבעים הלאומיים של ארצות הברית

הצבעים הלאומיים של ארצות הברית (באנגלית: The National Colors of The United States) הם אדום, כחול ולבן, כפי שהם מופיעים בדגל ארצות הברית, ונחשבים לסמל חשוב בתרבות האמריקאית. הגדרתם המדויקת של הצבעים הלאומיים של ארצות הברית (כצבעי הדגל) הם להלן:
| תבנית | כחול צי | כחול צי | אדום כהה | אדום כהה | לבן | לבן |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פנטון |  | 281 C |  | 193 C |  | Safe |
| HTML |  | #002868 |  | #BF0A30 |  | #FFFFFF |
| RGB‏ |  | 0-40-104 |  | 191-10-48 |  | 255-255-255 |
היסטוריה

מקור הצבעים הלאומיים של ארצות הברית הוא מבטסי רוס ומדגל שלוש עשרה המושבות הראשונות של ארצות הברית.
המסורת מציינת כי ג'ורג' וושינגטון, נשיאה הראשון של ארצות הברית, הכריז כי:
אנו לוקחים את הכוכבים מהרקיע, את האדום מארץ האם (בריטניה), מפרידים אותו בפסים לבנים, ובכך מציגים כי נפרדנו ממנה, והפסים הלבנים יציגו לדורות הבאים את החירות
שימושים > שימושים מדיניים

הצבעים הלאומיים של ארצות הברית מופיעים, כאמור, בדגל ארצות הברית, אך גם בדגלי מדינות ארצות הברית אוהיו, איווה, ארקנסו, ג'ורג'יה, הוואי, ויומינג, טנסי, טקסס, מיזורי וקרוליינה הצפונית. כמו כן, הם מופיעים בדגלי השטחים הפדרליים פוארטו ריקו וסמואה האמריקנית. הם גם מופיעים בדגל קונפדרציית המדינות של אמריקה. בנוסף, הם מופיעים (בנפרד) בסמלי שתי המפלגות הגדולות ביותר בארצות הברית: המפלגה הרפובליקנית (מזוהה עם האדום) והמפלגה הדמוקרטית (מזוהה עם הכחול).
שימושים > בספורט

הצבעים הלאומיים של ארצות הברית מופיעים בהרבה מאוד מקומות בספורט האמריקאי: בסמל ומדי נבחרת הכדורגל, נבחרת כדורגל הנשים, נבחרת הכדורסל, נבחרת ההוקי קרח וכו'. הם גם מופיעים סמלי הליגות הגדולות בארצות הברית: NBA, NFL, MLB ו-MLS. הם מופיעים גם בקבוצות מערים בעלות הקשר לאומי חשוב: פילדלפיה 76', פילדלפיה פיליז, וושינגטון ויזארדס, וושינגטון קפיטלס, וושינגטון נשיונאלס, ניו אינגלנד פטריוטס וניו אינגלנד רבולושן.