stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כפר גדעון
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  כפר גדעון, דואר היום, 23 במאי 1929
↑  במקורות נוצר בלבול בין פנחס ליהושע, ראו יהושע בן אריה, "ירושלים היהודית החדשה בתקופת המנדט", כרך ראשון, ירושלים 2011, עמ' 216-217
↑  בעמק, דואר היום, 5 ביולי 1926
1 2  כפר גדעון, דבר, 15 במרץ 1926
↑  תל עדשים, דבר, 8 ביולי 1926
↑  כפר גדעון, דבר, 18 ביולי 1926
↑  ד. גלעדי, כפר גדעון הולך בעקבות עין חרוד, מעריב, 9 ביולי 1954
מ.ב., פלגות בכפר גדעון, הצופה, 24 באוגוסט 1954
 מנודים: השבוע יהרסו את קורת הגג של שלושת האחים במושב כפר גדעון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588271805171 
אפיית לחם בכפר גדעון, 1926
מאונגה טרוואקה

| --- | --- |
פסגת ההר
פסגת ההר
 מידע כללי
 סוג הר:  חרוט מגן
 גובה:  507.4 מטר
 מדינה:  צ'ילה צ'ילה
 מיקום:  אי הפסחא צ'ילה
 מספר הר געש:  356011
 התפרצות אחרונה:  פליסטוקן
 קואורדינטות:  27°05′04″S 109°22′46″W﻿ / ﻿27.084444°S 109.379444°W﻿ / -27.084444; -109.379444
  (למפת אי הפסחא מוגדלת) האנגה רואהמאונגה טרוואקה(למפת אי הפסחא רגילה) האנגה רואהמאונגה טרוואקה
מאונגה טרוואקה (בשפת הרפה נוי: Ma′unga Terevaka) הוא ההר הגדול ביותר, הגבוה ביותר (507.41 מטרים) והצעיר ביותר מבין שלושת הרי הגעש הכבויים היוצרים את אי הפסחא, אי באוקיינוס השקט השייך לצ'ילה. את מורדותיו מעטרים כמה חרוטים געשיים ולועות, כולל לוע שבו יש שוכן האגם "ראנו ארוי" (Rano Aroi), אגם לוע שהוא אחד משלושת האגמים של מים מתוקים באי. כמו כן יש במורדותיו כמה מאות מערות כשהידועה בהם היא אנה טה פאהו (Ana Te Pahu), שאת פתחה מכסה צמחייה רבה והמכונה "מערת הבננות".
אי הפסחא הוא אי געשי הבנוי בעיקר משלושה הרי געש כבויים שהתמזגו: מאונגה טרוואקה, הר פויקה וראנו קאו. טרוואקה, הפסגה הגבוהה ביותר באי הפסחא (507 מטרים), מהווה את עיקר המסה של האי, בעוד ששני הרי הגעש הנוספים יוצרים את הכפים המזרחי והדרומי ומעצבים את צורתו המשולשת של האי. פויקה וראנו קאו מתוארכים לפליסטוקן, בעוד שטרוואקה, מתוארך לתקופה שבין הפליוקן לפליסטוקן. על פי תיארוך אשלגן/ארגון, הר פויקה הוא בן שלושה מיליון שנים, הר הגעש טרוואקה הוא בן 300,000 שנים, וראנו קאו – אף שלא תוארך - נוצר בין שניהם. גיל שדה הלבה ברויהו (Roiho) תוארך בין 110,000 ל-150,000 שנים. הטיפוס לפסגת ההר קל ומתבצע בשביל המתחיל סמוך לאתר פסלי המואי באהו אקיווי, ברגל או על גבי סוסים. על הפסגה מנשבות רוחות חזקות לעיתים קרובות, אבל נשקפת ממנה תצפית פנורמית על האי כולו.
הערות שוליים

↑  Easter Island
לאוניד קרויצר

| --- | --- |

 לידה:  13 במרץ 1884 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  30 באוקטובר 1953 (בגיל 69) טוקיו, יפן 
 מקום קבורה:  Yahashira Cemetery 
 מוקד פעילות:  גרמניה, האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום לימודים:  הקונסרבטריון של סנקט פטרבורג 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  Toyoko Kreutzer 
 
לאוניד קרויצר (בגרמנית: Leonid Kreutzer;‏ 13 במרץ 1884, סנקט פטרבורג, רוסיה – 30 באוקטובר 1953, טוקיו, יפן) היה פסנתרן ומורה יהודי-גרמני.
קורות חיים

קרויצר נולד למשפחה יהודית-גרמנית. כמורה לפסנתר הטביע את חותמו באקדמיה למוזיקה של ברלין, יחד עם אגון פטרי. בין תלמידיו הנודעים שם היה המלחין הישראלי יוסף טל. כמו כן הופיע בנגינת סולו ברסיטלים קשים ותובעניים מבחינה מוזיקלית וטכנית, שהוקדשו ברובם למלחינים או נושאים ספציפיים. ברסיטל מחודש יוני 1923, למשל, ביצע יצירות משל מלחינים חדשניים בני זמנו, כמו פאול הינדמית ופאול יואון, לצד מלחינים ותיקים יותר כמו סזר פרנק וקלוד דביסי.
השלטון הנאצי סימן אותו בהבלטה כאויב התרבות: יחד עם פרידה לובנשטיין הוא אחד משני פסנתרנים, ששמותיהם הופיע ברשימה של "משימות טיהור" ("Aufräumungsarbeiten")  שהכין "איגוד המאבק למען התרבות הגרמנית" ("Kampfbund für deutsche Kultur") של רוזנברג. 
קרויצר היגר בשנת 1933 לטוקיו. הוא ידוע גם כעורך יצירותיו של שופן בהוצאת אולשטיין ומו כן היה מן הראשונים לכתוב על שימוש שיטתי בדוושת הפסנתר (Das normale Klavierpedal vom akustischen und ästhetischen Standpunkt, 1915)
לקריאה נוספת

Wolfgang Rathert and Dietmar Schenk (eds.). Pianisten in Berlin: Klavierspiel und Klavierausbildung seit dem 19. Jahrhundert. Hochschule der Künste Berlin Archiv, vol. 3. Berlin, 1999
לטואון

הלטואון (טורקית Letoon; לטינית Letoum) הוא מתחם מקדשים המוקדש לנימפה לטו, ולשני ילדיה, אפולו וארטמיס, אשר שימש כמוקד הפולחן החשוב ביותר בליקיה בתקופה ההלניסטית. האתר שוכן למרגלות גבעה בלב מישור בדרומה של ליקיה שבדרום טורקיה. הוא נמצא כ-4.5 ק"מ צפונית-מזרחית לחוף הים התיכון, וכ-3.5 ק"מ דרומית-מזרחית לעתיקות העיר קסנתוס. שני האתרים הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 1988.
רצפת הפסיפס במקדש אפולו
היסטוריה

הממצאים המוקדמים באתר, שלא שימש מעולם כמקום מגורים סדיר, הם מסוף המאה ה-6 לפנה"ס, דהיינו, קודם להגמוניה ההלנית באזור, שהחלה בתחילת המאה ה-4 לפנה"ס. בתקופה זו שימש האתר כמקום פולחנה של האלה האם. מאוחר יותר הוחלפה אלה זו בנימפה לטו, אשר הולידה לזאוס את אפולו וארטמיס. לפי המסורת המקומית שהתה לטו בליקיה בעת שנמלטה מפני הרה הקנאית, רחצה את ילדיה במימי הנהר הסמוך והרוותה את צמאונה.
האתר היה קשור לקסנתוס הסמוכה שתושביה תחזקו אותו. בלטואון התקיימו טקסים, מופעים וחגיגות של ערי ברית הערים הליקית, והוא המשיך ופעל כמקום פולחן גם בתקופתה הרומית. במאה ה-5 החל האתר מתכסה בחול שהובא למקום על ידי נהר קסנתוס, והפולחן הפגאני בו פסק. במאה ה-6 הוקמה באתר כנסייה ביזנטית מאבנים שנלקחו מהעתיקות, אך במאה ה-7 המקום ננטש לחלוטין וחרב, וייתכן שהדבר קשור לפלישות הערבים לאסיה הקטנה. החפירות במקום החלו בשנות ה-50, ומאז שנת 1962 הן נערכות על ידי ארכאולוגים צרפתים. כיום מוקף האתר באזור חקלאי מיושב, ובצידו הדרומי והמערבי הוא גובל בחממות.
האתר

באתר שרידיהם של שלושה מקדשים, שנבנו במקום בו ניצבו מקדשים מוקדמים יותר. מקדש לטו מהמאה ה-5 לפנה"ס הוא המערבי מבין השלושה. הוא נבנה מאבן גיר והוא הגדול והשמור מבין המקדשים. בחזיתו ניצב שער בסגנון איוני והנאוס הוקף בעמודים שנשאו כותרות קורינתיות. המקדש המזרחי ביותר מוקדש לאפולו, הוא מתוארך למאה ה-4 לפנה"ס וסגנונו דורי. רצפת הפסיפס של המקדש מתארת את סמליו של האל חץ וקשת וכן לירה. בתווך ניצב המקדש הקטן ביותר, מקדש ארטמיס שסגנונו איוני, וכמו מקדש אפולו גם הוא מתוארך למאה ה-4 לפנה"ס.
סמוך מצפון-מזרח לשלושת המקדשים ניצבים הסטואה והאמפיתיאטרון ההלניסטים. האמפיתיאטרון הוקם במאה ה-2 לפנה"ס והוא השתמר במצב טוב. דרומית-מערבית למקדשים נמצא הנימפאון המוצף כיום במים באופן חלקי. המבנה מסמל את המקום בו רחצה לטו את ילדיה, וייתכן ששימש בטקס טבילה כלשהו. ליד הנימפאון שוכנים שרידיה של הכנסייה הביזנטית, שככל הנראה שימשה כבית התפילה של קהילת נזירים מקומית.
הערות שוליים

↑  Lycian Turkey
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7563638-4  VIAF: 235707079   WorldCat (עם VIAF): 235707079
לינוס הקדוש

לינוס (בלטינית: Linus; מת ב-79 לספירה) היה לפי אירנאיוס המנהיג השני של הכנסייה הקתולית ברומא (לפי מקורות אחרים, קלמנס הראשון היה האפיפיור השני). הכנסייה הקתולית מזהה כיום את לינוס כבישוף רומא השני. לפי המקורות נעשה לינוס  לאפיפיור בשנת 67, אך יש מסורות הגורסות אחרת.
הכנסייה האפוסטולית טענה שהאפיפיור לינוס הוא זה המוזכר בברית החדשה, באיגרתו השנייה של פאולוס אל טימותיוס (ד:21), שם מתואר בין-היתר כי שהה ברומא לצידו של פאולוס לקראת סוף חייו.
כמעט דבר לא ידוע על חייו. נאמר שנולד בוולטרה שבטוסקנה. לפי זדלר אמו הייתה קלאודיה ואביו – הרקלינוס. לפי הרשימות המוקדמות ביותר של רשימת בישופים של רומא, שהועברה על ידי אירנאיוס והגסיפוס ואושרה על ידי אוסיביוס, לינוס מונה לבישוף על ידי פטרוס ופאולוס לאחר הקמת הכנסייה הנוצרית ברומא. לפי תפיסה זו, מוגדר לינוס כאפיפיור הראשון, אך מסוף המאה השנייה או תחילת המאה השלישית מוגדר פטרוס כאפיפיור הראשון.
לפי ה"ליבר פונטיפיקליס" (ספר האפיפיורים), לינוס קבע כי נשים צריכות לכסות את ראשן בכנסייה, מינה את 15 הבישופים הראשונים ולאחר מכן מת כמרטיר עקב רדיפות מצד הרומאים, כאשר יום חגו הוא 23 בספטמבר. רוב המקורות מעריכים כי מת בשנת 79, ואילו ה"ליבר פונטיפיקליס" נוקב בשנת 67. הידיעות לגבי אמינותו של ה"ליבר פונטיפיקליס" הן חלוקות, ומכאן גם הדעות לגבי המידע אודות לינוס. החוקר יוהאן פיטר קירש מציין בספרו "האנציקלופדיה הקתולית" את הבעייתיות בתיאורים אודות לינוס, כאשר בין-היתר טוען (כמו גם מקורות אחרים) שאי אפשר להוכיח שלינוס מת מות קדושים מאחר שבתקופתו לא מתוארים רדיפות נוצרים ברומא.
כל הכתבים שיוחסו ללינוס התגלו כזיופים פסאודואפיגרפיים או שלא ניתן היה להוכיח שנכתבו על ידו. הכתבים על מותם של פטרוס ופאולוס לא נכתבו על ידי לינוס, אלא במאה השישית.
מורשת

בשנת 1615 נמצא קבר מתחת לבזיליקת פטרוס הקדוש שעליו היו חרוטות האותיות LINVS, דבר שהביא להנחה כי מדובר בקברו של לינוס. אולם, ממחקר שנעשה באותה תקופה, הוערך כי חמש האותיות שהתגלו הן חלקו האחרון של שם ארוך יותר, כגון "Aquilinus" או "Anullinus". הכתבים על מותם של פטרוס ופאולוס יוחסו ללינוס, אך לא נכתבו על-ידו אלא במאה השישית. למרות החוסר בעדויות נוספות, ישנה הערכה כי טענת "ליבר פונטיפיקלס" בדבר קבורתו של לינוס נכונה, והוא אכן קבור בגבעת הוותיקן סמוך לקברו של פטרוס, במה שמכונה כיום ה"נקרופוליס של הוותיקן" מתחת לבזיליקת פטרוס הקדוש.
לוסי פרסונס

לוסי אלדין גונזלס פרסונס (באנגלית: Lucy Eldine Gonzalez Parsons‏; 1853 – 7 במרץ 1942) הייתה פעילת זכויות אדם, עיתונאית ופעילת ארגוני עובדים מטעם איגוד פועלי התעשייה של העולם (IWW). פרסונס הייתה סוציאליסטית ואנרכיסטית-קומוניסטית בדעותיה. היא נודעה בעיקר בזכות יכולותיה הרטוריות, וכשרונה לנאום בפני פועלים. פרסונס הייתה פעילה בתנועת העבודה ביחד עם בעלה, אלבט פרסונס, עורך העיתון "האזעקה" (The Alarm) ולאחר הוצאתו להורג הפכה לדמות המובילה בתנועה.
ביוגרפיה > חיים אישיים

לוסי פרנסוס נולדה ככל הנראה לעבדות בווירג'יניה, בזמן מלחמת האזרחים, להורים ממוצא מקסיקני, אפריקאי וילידי-אמריקאי, והועברה בגיל צעיר לטקסס. פרנסוס השתמשה בשמות שונים ובעיקר בשם לוסי גונזלס על מנת להסוות את שורשיה האפרו-אמריקאים, בגלל הגזענות, תוך שהיא טוענת כי מוצאה הוא מקסיקני, וזו הסיבה לצבע העור הכהה שלה.
ב-1871, בהיותה נערה בת 18, התחתנה עם אלברט פרסונס, לבן ששירת בצבא הקונפדרציה בזמן מלחמת האזרחים האמריקאית. הנישואים שלהם לא היו חוקיים בטקסס. בעקבות תגובות קשות כלפי נישואי הזוג המעורב, הם החליטו לעבור מדרום ארצות הברית והתיישבו בשיקגו, אילינוי. עם הגיעם לשיקגו, בתקופת שפל, אלברט פרסונס עבד כדפס והזוג גר בשכונת פועלים. לזוג היו שני ילדים, אלברט ריצ'רד ולולו עדנה, שנפטרה מלימפדנופתיה.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית

בני הזוג פרסונס החלו להיות מעורבים פוליטית במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אמריקה ובאינטרנציונל הראשון, אך שני הארגונים הפסיקו לפעול ובני הזוג פרסונס הצטרפו למפלגת הפועלים של ארצות הברית. שם פרסונס פעלה למען עובדים של צבע והחלה לכתוב בעיתון של המפלגה מאמרים ושירה. ב-1879 היא הצטרפה לאיגוד הנשים העובדות והתחברה עם סופרג'יסטיות מקומיות שראו בארגוני העובדים קרש קפיצה עבור נשים לשכר שווה וזכות ההצבעה. אלברט פרסונס פוטר מעבודתו בגלל מעורבותו בתנועת העובדים ולוסי הפכה למפרנסת הראשית. היא עבדה כתופרת ופתחה חנות.
אלברט ולוסי פרסונס היו פעילים במאבק למען יום עבודה בן 8 שעות. ב-1 מאי 1886 הוכרזה שביתה שהסתיימה במהומות המכונות מהומות היימרקט. שמונה אנרכיסטים נעצרו, כולל אלברט פרסונס. הם הואשמו באחריות לפצצה שהרגה ארבעה שוטרים, אם כי עדים העידו כי איש מהם לא השליך את הפצצה. הוא נידון למוות בתלייה, והוצא להורג ב-11 בנובמבר 1887. פרסונס נעצרה גם היא, ולאחר שחרורה הייתה תחת מעקב והופצו שמועות על עברה ומוצאה הגזעי.
פרסונס כתבה לעיתונים סוציאליסטים רבים, ונהייתה לדמות מוכרת באזור. הקצנת עמדותיה באה לאחר שנוכחה שהפוליטיקה המפלגתית לא מקדמת את הפועלים עצמם. ב-1905 הייתה שותפה להקמת איגוד IWW (פועלי התעשייה של העולם). היא נעצרה לעיתים בגין נאומים פומביים בעד אנרכיזם וחלוקת מנשרים עם מידע על אידאולוגיה קומוניסטית. פרסונס והאנרכיסטית אמה גולדמן, שייצגה דור צעיר יותר של אנרכיסטיות, היו חלוקות אידאולוגית בניהן. פרסונס התמקדה בזווית המעמדית של המאבק האנרכיסטי, ושלא כמו גולדמן שקישרה את המאבק המעמדי למאבק הפמיניסטי. השתיים נשארו יריבות כל ימי חייהן.
פרנסוס הייתה מהמנהיגות היחידות בתנועה האנרכיסטית שלא הייתה לבנה. ואולם, היא טענה שהדיכוי הגזעי הוא תוצר של הדיכוי המעמדי ושכל מאבק נוסף, פוגע במאבק לסיום הקפיטליזם.
פרסונס הובילה מאבקים משמעותיים בסן פרנסיסקו ב-1914 ובשיקגו ב-1915 בדרישה לטיפול במובטלים ודרי רחוב. בשנות ה-1920, היא החלה להיות פעילה למען אסירים פוליטיים וזה היה מוקד פעילותה במשך כעשור. היא המשיכה להיות פעילה במאבקי פועלים שונים, וב-1939 היא נעשתה חברה במפלגה הקומוניסטית.
פרסונס נספתה בשריפה בביתה בשיקגו ב-7 במרץ 1942 בגיל 89, ונקברה בפרוור פורסט פארק, מערבית לשיקגו, ב"בית הקברות ולדהיים" לצד בעלה, ובסמוך לפעילים רדיקלים נוספים שנקברו שם.
לקריאה נוספת

Carolyn Ashbaugh, Lucy Parsons: American Revolutionary. Chicago: Charles H. Kerr Publishing Co., 1976.
Paul Avrich, The Haymarket Tragedy. Princeton, NJ: Princeton University Press, 1984.
Paul Buhle and Nicole Schulman, Wobblies! A Graphic History of the Industrial Workers of the World. New York: Verso, 2005.
Dave Roediger and Franklin Rosemont (eds.), A Haymarket Scrapbook. Chicago: Charles H. Kerr Publishing Co., 1986.
Keith Rosenthal, "Lucy Parsons: 'More Dangerous Than a Thousand Rioters,'" Joan of Mark, September 6, 2011.
"Lucy Parsons Is Burned to Death in Chicago; Husband Was Hanged After Haymarket Riot," New York Times, March 8, 1942, pg. 36.
הערות שוליים

↑  Jacob, Mark. "Lucy Parsons bio reveals new facts about the birth, ethnicity of the 'Goddess of Anarchy'". chicagotribune.com (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-05-02.
1 2  Lucy Parsons: Woman of Will | Industrial Workers of the World, www.iww.org (באנגלית)
↑  מיתוסים רבים סביב מוצאה נוצרו ככל הנראה על ידה, על מנת להתקבל בחברה שהייתה לא סובלנית כלפי שחורים ונשים כאחד. פרסונס טענה למוצא מקסיקני, שבגללו, לטענתה, צבע עורה היה כהה. ניתן לשער שטענה זו הייתה שקרית, אם כי אין מסמכים בידינו אשר יכולים להוכיח או להפריך אותה.
↑  Henderson Lori, [http://www.eiu.edu/historia/Historia2008Henderson.pdf#page=13 Memory of Controversy and Controversial Memories: Lucy Parsons
and the Haymarket Tragedy], Historia 17, 2008, עמ' 13-23
1 2  Jessie Carney Smith (Editor), Notable Black American women, Detroit: Gale Research, ©1992-©2003, NOTABLE BLACK AMERICAN WOMEN (Book 2), עמ' 514-515
1 2 3  Lucy E. Parsons | Encyclopedia.com, www.encyclopedia.com (באנגלית)
1 2 3  Henry Louis Gates (Editor), Evelyn Brooks Higginbotham (Editor), African American lives, New York: Oxford University Press, 2004, עמ' 659
↑  "Lucy Parsons: Radical and Anarchist, Person of Color, IWW Founder". ThoughtCo. נבדק ב-2018-09-10.
1 2 3  Keith Rosenthal, Lucy Parsons: 'More dangerous than a thousand rioters' | Links International Journal of Socialist Renewal, links.org.au, ‏6.9.2011 (באנגלית)
↑  Foner, Eric. "Street Fighting Woman". The New York Review of Books (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-09-14.
↑  Willie J. Harrell Jr., “I am an Anarchist”: The Social Anarchism of Lucy E. Parsons, Journal of International Women's Studies 13(1), 2012
↑  Davis, Angela Y. (Angela Yvonne), 1944-, Women, race & class, 1st Vintage books ed, New York: Vintage Books, 1983, ©1981, עמ' 152-155
↑  International News Service, "Widow Of Anarchist Dies When Chicago Home Burns", news.google.com, St. Petersburg Times (US), ‏March 8, 1942
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279995305171  CiNii: DA05787405  GND: 1153078945  ISNI: 0000 0000 8437 8502  LCCN: n86026206  NTA: 168289547  SNAC: w69g63v5  SUDOC: 135995574  VIAF: 33472463   WorldCat (עם VIAF): 33472463
לוסיאן ארווה

| --- | --- |

דיוקן עצמי
 לידה:  7 באוגוסט 1910 הודמזוושרהיי, הונגריה 
 פטירה:  26 ביוני 2007 (בגיל 96) ניי-סיר-סן, צרפת 
 שם לידה:  Elkán László 
 תחום יצירה:  צילום 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (1992)  אביר מסדר האמנויות והספרות (1994) 
 
לוסיין ארווה (במקור לאסלו אלקאן, בהונגרית: Elkán László; בצרפתית: Lucien Hervé; הודמזוושרהיי, 7 באוגוסט 1910 – פריז, 26 ביוני 2007) היה צלם צרפתי ממוצא יהודי-הונגרי.
קורות חיים

לאסלו אלקאן נולד במשפחה יהודית מתבוללת בעיר שדה בדרום הונגריה. עקב מותו המוקדם של אביו, לאיוש אלקאן, סיטונאי עורות, הוא גודל על ידי אמו בלבד יחד עם שני אחיו. כשהיה בן שמונה, הוא ומשפחתו עברו לבודפשט, שם בא בקשר עם קבוצת "חוג העבודה" השמאלנית של לאיוש קשאק, שבו הוא אכן השתתף זמן מה.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים נסע לווינה ונרשם לאוניברסיטת וינה לכלכלה, אך לא השתתף בשיעורים, במקום זאת הוא צייר וחיזר אחר נערות, הוא מעולם לא סיים את האוניברסיטה.
ב-1929 עבר לפריז, שם בא בקשר עם התנועות הקומוניסטיות המקומיות. תחילה עבד בבנק, אך עזב בשל החריגות המזיקות בנהלים ובשל פעולות ההונאה המתמשכות שחווה שם והפך למעצב אופנה. הוא השתתף בתנועת האיגודים המקצועיים כעמיתו של מאטה זלקה, שבאמצעות המלצתו הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית של צרפת ב-1933. בינתיים פוטר מאיגוד מעצבי האופנה בגלל ארגון שביתה על ידו.
בשנת 1938, החל לעבוד כעיתונאי יחד עם מיקלוש מילר עבור מריאן מגזין (Marianne Magazin). מילר צילם את התמונות ואלקאן כתב עבורן את הטקסט. שיתוף הפעולה ביניהם הסתיים כשמילר עבר לאלג'יריה ב-1938, אך אלקאן לא הודה בכך בפני העורך שלו, במקום זאת הוא התחיל לצלם בעצמו.
במהלך מלחמת העולם השנייה קיבל הכשרה בשימוש ברדיו ושימש ככתב חדשות. בשנת 1940, נפל בשבי הגרמני בדנקרק. בסתיו 1941 החל לארגן קומוניסטים במחנה השבויים בפרוסיה המזרחית, בשל כך הצליח להימלט עם חמישים מחבריו. הוא למעשה הצליח לעוור את עצמו באופן זמני וכך הצליח להימלט מבית החולים של המחנה בעזרת רופא המחנה הפולני. לאחר בריחתו מהשבי השתתף בתנועת ההתנגדות הצרפתית, אך בינתיים הפך גם למנהיג המפלגה הקומוניסטית של צרפת בגרנובל, בעת שהמפלגה הפכה לבלתי חוקית בצרפת. באותו הזמן התחיל לצייר, וכמה מתמונותיו הוצגו ב-1942 וב-1943 בסלון הסתיו בפריז ובתערוכת האביב במונטה-קרלו. לאחר שחרור פריז חזר מיד לעיר והתיישב בה. במחתרת השתמש בשם Lucien Hervé וזה נשאר שמו. תצלומיו מתקופת המלחמה פורסמו במגזינים Vu, Picture Post ו-Match. דרך המגזינים הללו, הכיר את רוברט קאפה ואת אנדרה קרטס באותה תקופה. בתום מלחמת העולם השנייה החל לצלם עבור France Illustration. באותה עת גורש לצמיתות מהמפלגה הקומוניסטית של צרפת ב-1947 והפך לצלם מקצועי.
בשנת 1949 הכיר את לה קורבוזיה, אחת הדמויות המגדירות ביותר של האדריכלות המודרנית של המאה ה-20, והפך ל"צלם הבית" שלו בין השנים 1949 לבין 1965. מתוך כחצי מיליון תצלומיו של ארווה, 18,000 עוסקים בעבודותיו של האדריכל, שלפי הצהרתו - דרך תמונותיו של ארווה, הצליח לגלות פרטים ודרכי ראייה בבניינים שלו שהוא עצמו אפילו לא חשב עליהם. בנוסף ללה קורבוזיה, לקוחותיו כללו את אלוור אלטו, מרסל ברויאר, קנזו טנגה, ריצ'רד ניוטרה, אוסקר נימאייר, ז'אן פרובה, ברנרד זרפוס וולטר גרופיוס. ארווה גם תיעד את בניית מטה אונסק"ו בפריז. הוא סייר בעולם עם תערוכות נודדות רבות שלו.
בשנת 1965 אובחן כחולה בטרשת נפוצה, שבגינה נאלץ לוותר על צילום פעיל לזמן מה, אך לאחר שמצבו השתפר, הוא הרים שוב מצלמה וצילם פורטרטים של בני זמנו המפורסמים.
פרסים והוקרה

1985 : Under the auspices of the Rencontres d'Arles, he receives the Medal of the City of Arles, as one of the first donors of his photographs to the Musée Réattu. He also is awarded by the honorary citizenship of Arles.
1990 : Receives the medal of the French Legion of Honour for his activity in the French Resistance.)קבלת אות לגיון הכבוד בשל פעילותו בתנועת ההתנגדות הצרפתית)
1993 : Receives the Fine Arts Medal from the Académie of Architecture, Paris.
1994 : Named Chevalier des Arts et des Lettres.
2000 : Receives Grand Prize in Photography from the city of Paris. Hungary awards him the Order of Merit of the Republic.
2001 : In Hungary, he is elected as a member of the Széchenyi Academy of Literature and Arts. He receives an oeuvre award from the Association of Hungarian Photographers. He is awarded with the officer degree of the French Ordre des Arts et des Lettres.
2004 : He establishes a photographic award – Prix Lucien Hervé et Rodolf Hervé, to support young professional photographers. (הוא ייסד פרס על שמו ועל שם בנו למתן תמיכה לצלמים מקצועיים צעירים)
תערוכות יחיד

1985 Perception de l'architecture" The Rencontres d'Arles festival
1999 Architecte de l'ombre / Le Beau court la rue" The Rencontres d'Arles festival
2004 Fotografie di architettura – Le Corbusier, Biennale Internazionale di Fotografia di Brescia, Italy
2005 Lucien Hervé, L'œil de l'architecte, CIVA, Brussels
2007 Construction - Composition / Le Corbusier – Lucien Hervé Fondation Le Corbusier, Paris (was on show in India as well)
2007 Le Corbusier – Lucien Hervé, Galerie Taisei, Tokyo
2007 Rétrospective Lucien Hervé, Galerie Caméra Obscura, Paris
2007 In memoriam Lucien Hervé, Galerie du Jour agnès b., Paris
2008 Lucien Hervé, Photographies, Chapelle Bacchus, Besançon
2008 Le Corbusier e Lucien Hervé Construção/Composição, Lisbon
2008 Párizsi fotográfiák és művészportrék, Magyar Fotográfusok Háza – Mai Manó Ház, Budapest
2008 Lucien Hervé – The Soul of an Architect, Michael Hoppen Photography, London
2009 Architettura in immagini. Lucien Hervé fotografa Le Corbusier, Palazzo Te, Mantua
2010 Lucien Hervé, Galerie du Jour agnès b., Paris
2010 Lucien Hervé, sculpteur d'images, Keitelman Galerie, Brussels
2010 Lucien Hervé 100, Szépművészeti Múzeum (Museum of Fine Arts), Budapest
2010 Elkán László hazatér. Lucien Hervé 100, Emlékpont Múzeum, Hódmezővásárhely (Hungary)
2011 Vivants, Maison de la Photographie Robert Doisneau, Gentilly
2012 « Contacts » – Lucien Hervé, Galerie Camera Obscura, Paris
סרטים דוקומנטריים עליו

Tamás Margit : « Lucien Hervé », documentaire, 21' – 1992
Szilvia Seres : « Lucien Hervé », documentaire, 50' – 2005
Anne Ikhlef, Concerto en noir et blanc documentary, 50' - 2007
Illés Sarkantyu, Lucien Hervé, documentary, 26' - 2010
Gerrit Messiaen, Lucien Hervé photographer despite himself on YouTube, documentary, 52' - 2013
Jérôme Bertrand, Chandigarh vu par Lucien Hervé, documentaire, 22' – 2013 (Kinokast, Vimeo)
הנצחה

לרגל מאה שנה להולדתו, עשתה Duna Television סרט דיוקן עליו.
קטלוגים, אלבומים, מונוגרפיות

אדריכלות וצילום; אקדמי, Bp., 1968 (אדריכלות)
Le beau court la rue (Gérim, פריז, 1970)
שפת האדריכלות (מבוא: ג'ולה אייש; Corvina, בודפשט, 1983)
Lucien Hervé, Budapest, é. n. [1992])
Lucien Hervé - Bernard Noël: Intimité et immensité (Temenos, Paris, N.)
לוסיאן ארווה (מוזיאון המלך אישטוואן הראשון, סקשפהרוואר, 2001)
Amis inconnus. Lucien Hervé (Filigranes, h. n., 2002)
מרסל ברויאר – לוסיאן ארווה: אונסק"ו (עורך: István Halas; גלריה N&n, בודפשט, 2003)
Olivier Beer: Lucien Hervé. L'homme construit (Seuil, Párizs, 2001)
לוסיאן-זאב הרשקוביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 בספטמבר 1947 (בן 77) גאלאץ, ממלכת רומניה 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  היסטוריון
 
לוסיאן-זאב הרשקוביץ (ברומנית: Lucian-Zeev Herşcovici מבוטא: לוצ'יאן); נולד ב-27 בספטמבר 1947; הוא היסטוריון וספרן ישראלי, יהודי יליד רומניה, הרצה באוניברסיטת בוקרשט, באוניברסיטת קלוז'-נאפוקה ובאוניברסיטת פול ואלרי במונפלייה, צרפת; היה בעל טור שבועי בכתב העת הרומני Jurnalul săptămânii ("יומן השבוע") ובכתב העת הישראלי בשפה הרומנית Expres magazin; מועסק בשידורי קול ישראל בשפה הרומנית.
קורות חייו

לוסיאן-זאב הרשקוביץ נולד בגאלאץ, רומניה, ב-27 בספטמבר 1947. בגאלאץ למד בתיכון על שם וסילה אלכסנדרי וסיים את הבגרות בגיל 16. הוא בוגר אוניברסיטת יאשי על שם א. י. קוזה, בה למד בין 1964–1969 היסטוריה של רומניה והיסטוריה כללית. בצעירותו פרסם מאמרים בנושאי היסטוריה, בין השאר ב"כתב העת של פדרציית הקהילות היהודיות ברומניה" (Revista cultului mozaic).
הוא עלה לישראל ב-24 באוקטובר 1972. לימודיו ברומניה הוכרו בישראל כלימודים לתואר שני. מאז 1974 הוא עובד הספרייה הלאומית והאוניברסיטה העברית בירושלים בתור ספרן מומחה. במקביל הרשקוביץ עסק במחקר היסטורי על יהדות ימי הביניים ותקופת המאה ה-19.
מ-2003 לימד באוניברסיטת בוקרשט, ובין 2004–2007 גם באוניברסיטת מונפלייה, שם סיים דוקטורט בתחום ההיסטוריה של הציוויליזציות. הוא הגיש שם עבודה אודות תנועת ההשכלה ביהדות רומניה.
הרשקוביץ פרסם מחקרים ומאמרים רבים בתחום ההיסטוריה היהודית בכתבי עת אקדמיים שונים, והשתתף בקונגרסים שעסקו בהיסטוריה היהודית, בהם הציג ממחקריו.
לוסיאן הרשקוביץ דובר רומנית, עברית, אנגלית, צרפתית, ספרדית ורוסית, וקורא יידיש ולדינו. מתגורר בירושלים.
הוא כותב מאמרים שונים ברומנית ובעברית בכתבי עת ובספרי זיכרון, שיחות ברדיו קול ישראל ומאמרים באתרי אינטרנט.
פרסים ואותות כבוד

2010 – פרס האקדמיה הרומנית על שם אאודוקסיו הורמוזאקי - על הספר שלו ושל ברוך טרקטין, Prezenţe rabinice în perimetrul românesc - Secolele XVI–XXI
2009 – פרס הרב אלכסנדר שפרן מטעם פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה, בוקרשט
2009 – הפרס יעקב גרופר, ירושלים
2001 – פרס שרה וחיים ינקולוביץ', חיפה
1997 הפרס מאיר רודיך מטעם המרכז לחקר יהדות רומניה, האוניברסיטה העברית בירושלים
הערות שוליים

↑  LUMEA CA SEDER, כתבה בעיתון "ריאליטאטיה אבריאסקה" מס' 354–355 (1155-1154), 1-31 בינואר 2011, עמ' 10 (ברומנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302799405171  GND: 141155434  ISNI: 0000 0001 1905 0436  LCCN: no95042118  SUDOC: 14657737X  VIAF: 107520761   WorldCat (עם VIAF): 107520761