stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מייק מונרוני
ביוגרפיה > קריירה > בית הנבחרים

מונרוני התמודד לראשונה על תפקיד פוליטי בשנת 1937, כאשר התייצב כמועמד בבחירות המיוחדות למחוז הקונגרס החמישי של אוקלהומה מול שלושה עשר דמוקרטים אחרים. למרות שהוא לא היה כל כך מוכר, הוא הגיע למקום השלישי. הוא התמודד שוב בבחירות הבאות (1938), וניצח בפריימריז הדמוקרטי מול אותו מספר של מועמדים. הוא ניצח בבחירות הכלליות בהפרש יחסית גדול.
הוא היה תומך פעיל של הנשיאים רוזוולט וטרומן ושל רוב התוכניות שלהם במהלך שתים עשרה שנותיו בבית הנבחרים, ואף הצביע בעד הצעת חוק טאפט-ווגנר-אלנדר משנת 1949 שהבטיחה לבנות 810,000 יחידות דיור ציבוריות. הוא היה תומך נלהב של סיוע חוץ, והצטרף לוועדת הרטר, שהניחה את היסודות לתוכנית מרשל המפורסמת והמצליחה ביותר.
כחבר בית הנבחרים, הוא היה שותף לכתיבת חוק הארגון מחדש בחקיקה משנת 1946. זה נחשב לרפורמה הגדולה היחידה בקונגרס במאה ה-20. על מאמץ זה, הוא קיבל את פרס המגזין Collier's עבור שירות מכובד בקונגרס. בשנים 1947–1948 הוא כיהן בוועדת הרטר.
ביוגרפיה > קריירה > הסנאט

בשנת 1950, מונרוני קרא תיגר על אלמר תומאס הסנאטור המכהן על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למושב הסנאט של ארצות הברית. תומאס היה בעל עוצמה פוליטית מאז שאוקלהומה קיבלה מעמד של מדינה, וצפוי היה לזכות בקדנציה החמישית שלו בסנאט. למרבה ההפתעה, מונרוני הביס אותו בפריימריז. הרפובליקנים הציבו מולו את הכומר ו. ה. "ביל" אלכסנדר, כומר הכנסייה הנוצרית הראשונה באוקלהומה סיטי. מונרוני ניצח גם בבחירות הכלליות ונבחר לסנאט. הוא כיהן בתפקיד זה עד 1969, אז איבד את המושב להנרי בלמון, מושל אוקלהומה הרפובליקני לשעבר.
שמו של מונרוני הועלה כמועמד לרוץ לצידו של מושל אילינוי עדלי סטיבנסון בבחירות 1952, אך הוא נדחה בשל אי היותו מוכר ברמה הלאומי.
כסנאטור, הוא העניק חסות לחוק גילוי מידע לרכב משנת 1958. החוק חייב שכל המכוניות החדשות ישאו מדבקה על חלון המכילה מידע חשוב על הרכב. מדבקה זו ידועה כ"מדבקת מונרוני".  אחרי המלחמה היו הרבה יותר אמריקאים שרצו מכוניות מאשר המכוניות שהיו קיימות בשוק, והוא ראה שיש צורך בהגנה על הצרכן לוותיקי המלחמה החוזרים.
כיו"ר ועדת המשנה לתעופה של ועדת המסחר של הסנאט, מונרוני כתב ומימן את חוק התעופה הפדרלי משנת 1958 שהקים את רשות התעופה הפדרלית, כדי לשפר את בטיחות התעופה ולהשיג תיאום טוב יותר של התעבורה האווירית לאחר מספר תאונות מטוסים קטלניות. כל המטוסים הפרטיים בארצות הברית רשומים במרכז האווירונאוטי של מייק מונרוני באוקלהומה סיטי, ובנוסף פקחי הטיסה עוברים שם את הכשרתם. כתוצאה מתרומתו של מונרוני לתעופה, הוא נודע כ"מר תעופה" בסנאט.
ב-1958, מונרוני תמך בקרן הלוואות רכות בבנק העולמי, שלימים הפכה לאגודת הפיתוח הבינלאומית. בשנת 1961 הוענק לו גביע הזיכרון של האחים רייט על ידי האגודה הלאומית לאווירונאוטיקה ובשנת 1964 הוא קיבל את פרס טוני יאנוס הראשון על תרומתו המכובדת לתעשיית התעופה המסחרית.
מונרוני לא חשש ממחלוקות פוליטיות. הסנאטור ג'וזף מקארתי, רפובליקני מוויסקונסין, צבר תאוצה בסנאט, והפך ידוע לשמצה בשל הפחדה של יריביו כאויבי ארצות הברית. מונרוני ומקרתי התעמתו יותר מפעם אחת בעימות פתוח. הוא נטל חלק כאשר הסנאט הטיח במקארתי בגלל הטקטיקות הקיצוניות שלו. מונרוני גם הסתכן באובדן מושבו ב-1956, כשסירב לחתום על המניפסט הדרומי שקרא להתנגדות לביטול ההפרדה בבתי הספר. הוא הצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1957,  1960,  1964,  ו-1968,  וכן בעד התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית,  חוק זכויות ההצבעה של 1965,  והאישור של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא נבחר על ידי רשמי הסנאט כ"סנאטור הכי נחמד". הוא הפסיד בבחירה מחדש לאחר שלושים שנות כהונה בקונגרס ב-1968 למושל הרפובליקני לשעבר, הנרי בלמון, שנהנה מההשפעה של בחירתו של ריצ'רד מ. ניקסון לנשיא.
ביוגרפיה > מותו

מונרוני מת ב-13 בפברואר 1980 ברוקוויל, מרילנד. כתומך פעיל של הכנסייה האפיסקופלית במהלך חייו, הוא הותיר הוקרה בסך 10,000 דולר לדיוקסיה האפיסקופלית של אוקלהומה עבור בית הספר קאסדי באוקלהומה סיטי. לאחר מותו, מחצית מהאפר של הסנאטור ושל אשתו נקברו בקתדרלה הלאומית של וושינגטון, שם הם היו פעילים בקהילה. גברת מונרוני שימשה כמדריכת מבקרים בקתדרלה בכל יום שישי אחר הצהריים במשך כ-15 שנה. החצי השני של האפר של הסנאטור מונרוני פוזר במרכז האווירונאוטי של מייק מונרוני באוקלהומה סיטי.
משפחתו

מונרוני היה נשוי למרי אלן מלון ממשפחת הבנקאים מלון והיה לו בן אחד, מייקל מונרוני; ארבעה נכדים, ארין מונרוני, אליס מונרוני, מייקל מונרוני ג'וניור וסוזנה מונרוני קווין; וארבעה נינים.
הערות שוליים

1 2 3  "A.S. Mike Monroney Dead at 77; Spearheaded Reforms in Congress; Avid Supporter of Aviation Co-Sponsored Reorganization Act Sharp Critic of McCarthy". New York Times. 14 בפברואר 1980. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  
"Final Report on Foreign Aid of the House Select Committee on Foreign Aid" (PDF). Marshall Foundation. 1 במאי 1948. נבדק ב-30 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Peele, Robert (2009-01-02). "The Senator Behind the Window Sticker". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-06-24.
↑  "HR. 6127. Civil Rights Act of 1957". GovTrack.us.
↑  "HR. 8601. Passage of amended bill".
↑  "HR. 7152. PASSAGE".
↑  "TO PASS H.R. 2516, A bill to prohibit discrimination in sale or rental of housing, and to prohibit racially motivated interference with a person exercising his civil rights, and for other purposes".
↑  "S.J. RES. 29. Approval of resolution banning the poll tax as prerequisite for voting in federal elections". GovTrack.us.
↑  "TO PASS S. 1564, THE VOTING RIGHTS ACT OF 1965".
↑  "Confirmation of Nomination of Thurgood Marshall, the First Negro Appointed to the Supreme Court". GovTrack.us.
| חברי הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אוקלהומה אוקלהומה |
| --- | --- | --- |
| קבוצה 2 | רוברט ל. אוון • ויליאם פיין • תומאס גור • ג'ושוע לי • אדוארד מור • רוברט קר • ג'. האוורד אדמונדסון • פרד רוי האריס • דייוויד בורן • ג'ים אינהוף • מארקוויין מולין |  |
| קבוצה 3 | תומאס גור • ג'ון הארלד • אלמר תומאס • מייק מונרוני • הנרי בלמון • דון ניקלס • טום קובורן • ג'יימס לנקפורד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007359004005171  GND: 103016519X  ISNI: 0000 0000 4760 2894  LCCN: no2008111590  NARA: 10597739  NTA: 152940227  SNAC: w6mw345d  SUDOC: 105978523  US Congress: M000859  VIAF: 76133406   WorldCat (עם VIAF): 76133406
מלחמת תרבות

מלחמת תרבות (באנגלית: Culture war; בגרמנית: Kulturkampf) היא מאבק בין קבוצות הדוגלות בערכים תרבותיים, דתיים ואידאולוגיים שונים, קבוצות המסוכסכות ביניהן עקב השוני הערכי.
דוגמאות לנושאי מאבק במלחמת תרבות יכולים להיות למשל ליברליות מול שמרנות, דת מול חילוניות או מול מדינה, ערכים אקולוגיים שונים, זכויות אדם, זכויות מיעוטים, ערכים כלכליים-חברתיים ועוד.
היסטורית, המושג "מלחמת תרבות" הופיע לראשונה בשנת 1840 במאמר של הליברל השווייצרי לודוויג סנל (Ludwig Snell), שעסק במאבק בין הקנטונים שדגלו במרכוז השלטון בשווייץ לקנטונים שדגלו בעצמאות יחסית. אך המושג התפרסם ונכנס ללקסיקון הפוליטי בשנת 1873, בעקבות נאומו של הרופא וחבר הפרלמנט הכלל גרמני רודולף וירכו; הנאום של וירכו עסק במאבק בין הקנצלר של הרייך הגרמני אוטו פון ביסמרק והכנסייה הקתולית ובראשה האפיפיור, מאבק שכונה על ידי וירכו כ"מלחמת תרבות".
מלחמת התרבות בגרמניה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ביסמרק ראה בכנסייה הקתולית, כבר מתחילת תפקידו כקנצלר, את האויב הפנימי העיקרי המסכן את השקט והסדר הציבורי בגרמניה. הקתולים הוו כשליש מהאוכלוסייה הגרמנית כאשר שאר האוכלוסייה הנוצרית היא פרוטסטנטית. חלק גדול מהקתולים היו האזרחים הפולנים של פרוסיה, מיעוט בעל נטיות לאומניות ומסוכן, בעיני הקנצלר. המדיניות האנטי-קתולית של ביסמרק הופעלה ב-1870 בפרוסיה וב - 1871 בגרמניה כולה אך השפעתה מחוץ לפרוסיה הייתה יחסית קטנה. כמרים ובישופים נאסרו או הוגלו מחוץ לגבולות גרמניה, מסדרי הנזירים הקתוליים הוצאו מחוץ לחוק ורוב המנזרים נסגרו. נסגרו גם רוב הכנסיות הקתוליות בפרוסיה ומערכת החינוך הקתולית בוטלה. ביסמרק תקף את מושג האפיפיור עצמו, בייחוד לאחר שהוותיקן קבע ב-1871 דוגמה (dogma) חדשה ולפיה האפיפיור אינו טועה לעולם. ביסמרק ראה במוסד האפיפיור כוח הזומם להשתלט על העולם והוא ניסה לשכנע גם מנהיגי מדינות אחרות לפעול נגדו ולהצטרף למלחמת התרבות נגד הכנסייה הקתולית, אך ללא הצלחה רבה.
מטרותיה וסיבותיה של מלחמת התרבות הגרמנית היו:
האינטליגנציה הפרוסית ראתה בכנסייה הקתולית גורם שמרני, חוסם קידמה ועצמאי מדי.
הפרוטסטנטים ראו בעין עוינת את העובדה שהכנסייה הקתולית כפופה לוותיקן ולאפיפיור ולא לשלטון המרכזי הפרוסי והגרמני וראו בכך ניסיון השתלטות, התערבות והשפעה של מעצמה זרה.
הקתולים בגרמניה התארגנו במפלגה עצמאית קתולית - "מפלגת המרכז", שהייתה באופוזיציה לממשלה של ביסמרק בפרלמנט הגרמני. מלחמת התרבות נגד הקתולים הייתה גם מלחמה של ביסמרק נגד אופוזיציה זו.
השנאה העזה של ביסמרק נגד המיעוט הפולני הקתולי בפרוסיה. הוא ראה בהם אויב מתמיד של הקיסרות, בעל אופי המנוגד לרוח העם הגרמני. מדיניותו נעה בין הדחת הפולנים מכל משרה ניהולית, שלטונית וחינוכית עד לקריאה להשמדתו וגירושו של מיעוט זה.
בסופו של דבר מלחמת התרבות של ביסמרק נכשלה והסיבות לכך היו:
הרדיפות הקשות גרמו לאוכלוסייה הקתולית להתאחד לכוח פוליטי חזק שנלחם נגד הדיכוי בכלים הפרלמנטריים. "מפלגת המרכז" הקתולית הפכה לכוח פוליטי חזק וגדול לעומת המפלגות הליברליות הפרוטסטנטיות והשמאל, מפלגות רבות ומסוכסכות ביניהן.
הפחד של המפלגות הפרוטסטנטיות מפני עליית השמאל החילוני והאנטי-דתי.
מעבר מפלגתו של ביסמרק עצמו, "המפלגה השמרנית" לתמיכה ב"מפלגת המרכז" הקתולית. ל"מפלגה השמרנית" של היונקרים הפרוסים היו אינטרסים כלכליים רבים והם חששו שאלו יפגעו על ידי מלחמת התרבות ועליית השמאל הסוציאליסטי.
בשנת 1874 "מפלגת המרכז" הפכה לשנייה בגודלה בפרלמנט הכלל גרמני. בשנת 1878 התפייס ביסמרק עם האפיפיור לאו ה-13 והחל משתף פעולה עם "מפלגת המרכז". המפלגות הליברליות עברו לאופוזיציה יחד עם מפלגות השמאל. בשנים הבאות חל מהפך שהביא למאבק חדש של ביסמרק, הקתולים והפרוטסטנטים השמרניים נגד השמאל הסוציאליסטי שהפך, בתורו, לאויב הקיסרות.
מלחמת התרבות בבלגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מלחמת תרבות זו התקיימה בבלגיה בין השנים 1879-1884 וכונתה גם "מלחמת בית הספר הראשונה" (Eerste schoolstrijd). עד שנת 1879 בתי הספר היסודיים בבלגיה נוהלו על ידי הכנסייה הקתולית. באותה שנה, הרוב הליברלי בפרלמנט הבלגי, בהנהגתו של פראר אורבן (Frere Orban), העביר חוק המאפשר הקמת בתי ספר יסודיים חילוניים בניהול המדינה. הכנסייה הקתולית פרסמה הוראת החרמה של בתי ספר אלו אך למרות זאת, הוקמו מעל 3000 בתי ספר יסודיים חילוניים. כמו בגרמניה, גם בבלגיה, מלחמת תרבות זו רק חיזקה את המפלגה הקתולית. זו זכתה לרוב בבחירות לפרלמנט של שנת 1884 והעבירה חוק חינוך חדש אשר החזיר את שליטת הכנסייה הקתולית בבתי הספר היסודיים.
בשנת 1950 פרצה בבלגיה מלחמת תרבות נוספת, היא "מלחמת בית הספר השנייה". באותה שנה עלתה לשלטון "המפלגה הנוצרית-סוציאלית". שר החינוך שלה הגדיל מאוד את התקציב והסובסידיות לבתי הספר הפרטיים שהיו, רובם ככולם, קתוליים. המפלגות הליברלית והסוציאליסטית הגדירו זאת כ"הכרזת מלחמה". כאשר שתי מפלגות אלו עלו לשלטון ב-1954 הן ביטלו את ההקצבה לבתי הספר הקתוליים ואסרה על כמרים קתוליים ללא תעודת הוראה ללמד בבתי ספר. כתוצאה מכך קמה בציבור תנועת מחאה גדולה נגד הממשלה וזו נאלצה, בשנת 1956, לפרסם את "הסכם בתי הספר" המאפשר בבלגיה קיום של שתי מערכות חינוך, קתולית וחילונית כאשר כל הורה זכאי לבחור במערכת הנראית לו.
מלחמת התרבות בארצות הברית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
המושג "מלחמת תרבות" הופיע לראשונה בארצות הברית בעקבות ספרו של הסוציולוג הנודע ג'יימס דויסון הנטר (אנ') - "מלחמת תרבות: המאבק להגדרת אמריקה". בספרו זה העלה הנטר מספר נושאים - הפלות, מכירת נשק, הפרדת הדת מהמדינה, פרטיות, לגליזציה של סמים קלים, הומוסקסואליות וצנזורה. הוא טען שבנושאים אלו, נוצרים בחברה האמריקאית קיטוב ושסע ההולכים וגדלים בין אוכלוסיות הדוגלות בערכים של שמרנות ומסורתיות לאוכלוסיות הדוגלות בערכים של ליברליות וקידמה. שסע זה גדל עד כדי כך שבארצות הברית הולכות ונוצרות שתי קהילות אמריקאיות נפרדות בכל הנושאים האלו אך מאוחדות בנושאים אחרים כמו מדיניות החוץ, המדיניות הכלכלית והפטריוטיות.
באספה למינוי מועמדותו של ג'ורג' בוש (האב) לנשיא מטעם המפלגה הרפובליקנית, טען אחד מתומכיו בנאומו, שבארצות הברית מתקיימת מלחמת דת על הנפש האמריקאית, מלחמה המסוכנת יותר מהמלחמה הקרה. לדבריו, המועמד המתחרה (ביל קלינטון מהמפלגה הדמוקרטית) רוצה להטיל על ארצות הברית גזרות ש"מדינת אל" (God's country) כמו ארצות הברית לא יכולה לקבל. נאום זה קיבל, לאחר מכן, את השם "נאום מלחמת התרבות של המפלגה הרפובליקנית".
באותן שנים קמה בארצות הברית התנועה השמרנית-קיצונית "הקואליציה הנוצרית של אמריקה" (Christian Coalition of America) שעסקה בייחוד בהתנגדות להפלות, נישואים חד מיניים, הומוסקסואליות, הגבלת מכירת נשק חופשית לאזרחים ועוד. התעורר גם ויכוח חריף בנושא לימוד ההיסטוריה של ארצות הברית בבתי הספר - לימוד כ"היסטוריה הרואית" או כ"היסטוריה ביקורתית". בשנת 2004, בעקבות הסרט "יסוריו של ישו" הופיעו מאמרים רבים נגד "השמאל ההוליוודי הזומם לנתק את ערכי התרבות והמוסר הנוצריים מעל גוף האומה האמריקאית".
בעת מערכות הבחירות של הנשיא אובמה, הוא הותקף על ידי המפלגה הרפובליקנית ובייחוד על ידי האגף הימני שלה - "מסיבת התה", כפוגע בערכים שונים של האומה האמריקאית כמו ערכי דת, יחס להומוסקסואלים, נישואים חד מיניים, לגליזציה של סמים קלים והעדפת זכויות מיעוטים ומהגרים על פני זכויות האמריקאים ה"אמיתיים".
מלחמת תרבות בישראל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. לדעתי, קיימת מלחמת תרבות גם בין העדות בישראל.
עוד לפני קום המדינה, התקיימו בארץ מאבקים אידאולוגיים בין ציבורים גדולים בעלי דעות שונות ומנוגדות. חלק גדול ממאבקים אלו נמשכו גם לאחר הקמת המדינה ועד ימינו אלו. התקיימו מאבקים בין דתיים וחילוניים, בין שמאל וימין, בין מחייבי ושוללי ההתיישבות בשטחים, בין אשכנזים ועדות מזרח ועוד. חלק גדול ממאבקים אלו עומד בהחלט בקריטריונים של הגדרת "מלחמת תרבות" על ידי היסטוריונים וסוציולוגים. אך המונח עצמו הופיע לראשונה בישראל רק ב-2013 כאשר פרץ הוויכוח בעניין הפטור מגיוס של בחורי הישיבה. בוויכוח בכנסת, פנה ח"כ עופר שלח ממפלגת "יש עתיד" לח"כ מאיר פורוש החרדי ואמר לו שאם הוא ידרוש מבוחריו לא להשמע לחוק הגיוס שהכנסת אמורה לחוקק, הוא יואשם בפני ההיסטוריה כ-"יורה היריה הראשונה במלחמת תרבות". כך הפך נושא גיוס בני הישיבה ותנועות המחאה שהפגינו משני הצדדים, למלחמת תרבות. מושג זה חדר לתודעת העיתונאים והציבור ומאז מרבים להשתמש בו.
במשך הזמן, הורחב הכינוי "מלחמת תרבות" גם לוויכוחים שהתעוררו עם החרדים בעניין חוקים שהגישה "יש עתיד" בנושא זכויות להט"ב ונסיעות בשבת.
מלחמת תרבות בארצות אחרות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
קנדה - שם מוגדר כ"מלחמת תרבות" הוויכוח הקיים עד היום בין המפלגה הליברלית והמפלגה השמרנית בעניין היחס לילידים הקנדיים השונים, לגזענות, להומופוביה וליחס דת-מדינה.
אוסטרליה - בשנים 1996-2007 פרץ באוסטרליה ויכוח סוער בין כוחות שמרניים וליברליים בעניין יחס המדינה לילידיה האבוריג'ינים והצגת יחס זה בספרי ההיסטוריה הנלמדים באוסטרליה, במוזיאונים שלה וביצירות האמנות האוסטרלית. מלחמת תרבות זו הסתיימה עם התנצלות ממשלת אוסטרליה בפני האבוריג'ינים.
ראו גם

נרטיב
הלם תרבות
לקריאה נוספת

אוריאל טל, מלחמת תרבות, מתוך האסופה תאולוגיה פוליטית והרייך השלישי, ספרית פועלים ואוניברסיטת תל אביב, 1991.
"בין ברלין לרומא" קריקטורה מ-1875 לתיאור המאבק בין ביסמרק לכנסייה הקתולית
עצרת איחוד הימין האמריקאי בשארלוטסוויל
נוסרט גקצ'ה

| --- | --- |

 לידה:  9 באוגוסט 1983 (בן 41) ארזורום, טורקיה 
 מדינה:  טורקיה 
 www.nusr-et.com.tr
 
נוּסְרֶט גקְצֶ'ה (בטורקית: Nusret Gökçe, נולד בשנת 1983), המכונה "סולט ביי" (Salt Bae), הוא שף, קצב, ומסעדן טורקי, שבבעלותו Nusr-Et,‏ רשת בתי סטייק. הטכניקה שלו להכנת בשר ותיבולו הפכה לתופעת אינטרנט.
חיים אישיים

גקצ'ה נולד בארזורום בטורקיה למשפחה כורדית. אביו היה עובד מכרות. המצב הכספי הקשה של המשפחה אילץ אותו לעזוב את כיתת בית הספר ולעבוד כחניך קצבים ברובע קדיקוי באיסטנבול.
הוא עוסק רבות בעבודות צדקה, כמו בניית בית ספר בעיר הולדתו ארזורום.
תנועת ההמלחה שהפכה לתופעה אינטרנטית

גקצ'ה התפרסם יותר באמצעות סדרת קטעי וידאו ויראליים באינטרנט מינואר 2017, המראים אותו "חותך" בחיתוך בשר ומפזר מלח.
תהילתו הגיעה מסרטון ויראלי בשם "Stake Ottoman", שפורסם ב-7 בינואר 2017 בחשבון הטוויטר של המסעדה שלו. הסרטון נצפה 10 מיליון פעמים באינסטגרם, לאחר מכן הוא כונה "Salt Bae" בגלל הדרך הייחודית שלו לבזוק מלח: להשמיט אותו מקצות אצבעותיו לזרועו ואז המלח נופל על המנה. בשל החשיפה הרבה מפוסט זה, הפרופיל שלו התרחב מאוד והוא שירת מגוון רחב של ידוענים ופוליטיקאים מרחבי העולם.
מסעדות

גקצ'ה קיבל משובים וביקורות מארגנטינה, ונצואלה וארצות הברית.
הוא ביקר במספר מדינות כולל ארגנטינה וארצות הברית בשנים 2007–2010, שם עבד בחינם במסעדות מקומיות, במטרה לצבור ניסיון כטבח וכמסעדן. לאחר שובו לטורקיה, פתח ג'קצה את המסעדה הראשונה שלו באיסטנבול בשנת 2010 ובהמשך פתח מסעדה בדובאי בשנת 2014.
המנות המוגשות במסעדותיו זכו לביקורות מעורבות ותוארו כבעלות "מחיר מופקע". ביקורות מקצועיות מוקדמות בשנת 2018 על הסטקייה שלו בעיר ניו יורק היו בדרך כלל שליליות. עם זאת, מבחינת בידור, הביקורות היו חיוביות יותר.
בדצמבר 2017 הוא ספג ביקורת על תמונה שהוצגה ב-2016 מול דמותו של פידל קסטרו. בספטמבר 2018, גקצ'ה ספג ביקורת נוספת לאחר שנשיא ונצואלה ניקולאס מדורו ביקר ואכל במסעדה שלו באיסטנבול, שנבע מחוסר הרגישות הנתפסת למשבר ולמחסור בוונצואלה.
הוא פתח סניפים במדינות רבות כולל אבו דאבי באיחוד האמירויות הערביות, דוחה שבקטר, אנקרה, בודרום, איסטנבול ומרמריס בטורקיה, ג'דה בערב הסעודית, במיקונוס, יוון ובמיאמי וניו יורק שבארצות הברית.
בנובמבר 2019 האשימו אותו ארבעה מעובדיו לשעבר שהוא קיבל חלק מהטיפים שלהם. הם הוסיפו כי פוטרו ממסעדתו בניו יורק כשניסו לשאול שאלות על הטיפים. הוא הועמד למשפט לחקירת הנושא, לפיו הגיע להסדר עם עובדיו לשעבר ושילם להם 230 אלף דולר. באשר לשאלה מדוע פיטר אותם, הוא אמר: "לא הייתי מרוצה מהביצועים של ארבעת העובדים... מאז שפוטרו, הם פעלו בתחושה של 'אתה תראה, מה אנחנו הולכים לעשות לך' והעלו את טענות הטיפים האלה."
בינואר 2023 פורסם כי יפתח סניף מסעדה של נוסרט דם בתל אביב.
רוברט אראמאיו

| --- | --- |

 לידה:  6 בנובמבר 1992 (בן 32) האל, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-2015
 מקום לימודים:  בית הספר ג'וליארד  מכללת ויק 
 פרופיל ב-IMDb
 
רוברט "רוב" אראמאיו (באנגלית: Robert Aramayo; נולד ב-6 בנובמבר 1992) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה

אראמאיו נולד בנובמבר 1992 בעיר קינגסטון על ההול באנגליה והחל את קריירת המשחק שלו בגיל עשר בהצגה בבית הספר היסודי על באגסי מלון. בהמשך הצטרף להצגות התיאטרון "Hull Truck Youth Theatre" והופיע בשלוש הצגות, לצד אחותו לורה.
הוא למד במכללת ויק (אנ') ב-2011 וזכה בפרס בבית הספר ג'וליארד בניו יורק. במהלך לימודיו גילם את דמותו של אלכס מהרומן "התפוז המכני" מאת אנתוני ברג'ס. בעקבות הופעה זו, זכה אראמאיו לשחק בסרט האמריקאי-איטלקי "Lost in Florence" מ-2017.
הוא הופיע בסדרה "משחקי הכס" בעונה השישית, בתפקיד נד סטארק הצעיר, המופיע בפלאשבק. באותה שנה הופיע בסדרה "Harley and the Davidsons" בתור ויליאם הרלי, ממקימי חברת הרלי-דייווידסון. הוא הופיע גם בסרט מאותה שנה, "יצורים ליליים", של טום פורד, ובשנה שאחריה בסרט "Lost in Florence", בתור סאל.
ב-2018 שיחק במיני-סדרה "Lewis and Clark" של רשת הטלוויזיה האמריקאית HBO. הוא הופיע גם בסרטה של מלאני לורן "הכי רחוק שאפשר" ובסרט "The Standoff at Sparrow Creek" מ-2018, בסרט הפשע "Stray Dolls" מ-2019 ובקומדיה "Eternal Beauty" מאותה שנה. אותה שנה הופיע בעונה השנייה של הסדרה "מיינד האנטר" של שירות הזרמת המדיה נטפליקס.
בשנת 2020 גילם את דניאל בסרט האימה "אנטבלום" (אנ'), ושיחק ובסרט האימה "האיש הריק" בדמות גארט. בשנת 2021 גילם את דמותו של רוב בסדרת נטפליקס "מאחורי עיניה". בנוסף, לוהק לסרט "קינגס מן: ההתחלה" ולסדרה "שר הטבעות".
יוסה דמארץ

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1925 סכארבק, בלגיה 
 פטירה:  9 באוגוסט 2019 (בגיל 93) אוקלה, בלגיה 
 מדינה:  בלגיה 
 מקצוע:  פוליטיקאי, תלמיד 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (18 באפריל 1982) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  יוסה דמארץ
 
יוסה דמארץ (בהולנדית: José Desmarets;‏ 1921 – 2008) היה פוליטיקאי בלגי וחסיד אומות העולם.
קורות חיים > מעורבותו בפעילות הצלה בתקופת השואה

בנובמבר 1943, לאחר מעצר שרל הולה (Charles Hulin), אחד מפעילי המחתרת הבלגית (אנ'), בהאל שבבלגיה (אנ'), נמלט מישל וינדסברג, היהודי שהסתתר אצל הולה, לביתו של לאון זמארץ, חמיו (אבי אשתו) של הולה, שהיה מפקד תא המחתרת המקומי. וינדסברג הסתתר במשך מספר חודשים בבית זה עם יוסה דמראץ, בנו של לאון, שהיה סטודנט.
בינואר 1944 נעצר איש הקשר שהסתיר את וינדסברג בביתה של משפחת דמראץ, והיה צורך להעביר את וינדסברג למסתור בחווה בעיירה לה לובייר (La Louvière) שבדרום מערב בלגיה. הנסיעה ברכבת הייתה מסוכנת, ולכן שכר יוסה אופני טנדם והשניים רכבו יחד למקום המסתור החדש של וינדסברג. יוסה דמארץ ביקר את וינדסברג מספר פעמים במקום מסתורו החדש, כדי להבטיח את שלומו ולדאוג למחסורו. עקב פעילותו זאת נעצר דמארץ על ידי הגרמנים וגורש למחנה ריכוז אך שרד.
לאחר המלחמה

דמארץ היה בעל תואר במדע המדינה ותואר דוקטור במשפטים. הוא היה פעיל במפלגה הסוציאליסטית הנוצרית של בלגיה (אנ'). בשנים 1979- 1981 היה שר ההגנה של בלגיה וסגן ראש ממשלת בלגיה.
ב-1982 העניק יד ושם לדמארץ את אות חסידי אומות העולם.
הערות שוליים

↑  פרטיו של חסיד אומות העולם שרל הולה באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1182237827  VIAF: 2991155466469302160007   WorldCat (עם VIAF): 2991155466469302160007 
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תל עדשים

| --- | --- |


מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: עמק יזרעאל
גובה ממוצע: ‎98 מטר
תאריך ייסוד: 1923
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,340 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 1,298 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת עמק בית שאן מוגדלת) תֵּל עֲדָשִׁים(למפת עמק בית שאן רגילה) תֵּל עֲדָשִׁים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תֵּל עֲדָשִׁים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תֵּל עֲדָשִׁים32°39′22″N 35°18′09″E﻿ / ﻿32.6561656388641°N 35.3024014127913°E﻿ / 32.6561656388641; 35.3024014127913  heמפת היישובים של מועצה אזורית עמק יזרעאל באדום - תל עדשים בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 8 מתוך 10

תֵּל עֲדָשִׁים הוא מושב עובדים בעמק יזרעאל, 5 ק"מ צפונית לעפולה, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל. היישוב נקרא על שם תל עדס, יישוב ערבי ששכן בקרבת מקום.
היסטוריה

היישוב הוקם בשנת 1913 כהתיישבות של חברי ארגון השומר. בשנת 1917 התפלג היישוב ונותרו בו משפחות בודדות לצורך שמירה. בשנת 1923 הגיעו למקום 40 משפחות חדשות והוא הפך למושב עובדים. המשפחות החדשות היו ברובן יוצאות רוסיה ופולין, שהתארגנו במושבות הוותיקות זכרון יעקב ופתח תקווה.
בתחילת דרכו כ"תל עדשים" הוקם המושב כהתיישבות שיתופית, כאשר החקלאות משותפת תחת אגודה בשם "אלומה", בעוד מספר מצומצם של תושבים נמנים עם ה"בודדים" אשר העדיפו לעבד לבד.
מדי פעם סבל המושב מפעולות של גנבה וחבלה שיצאו מהכפר אכסאל, אך מנגד התקיימו קשרים עם אנשי אכסאל ותושבי תל עדשים רכשו מהם זבל לשדות. בתחילת המרד הערבי הגדול הוצתה ערימת החציר של תל עדשים על ידי מציתים מאכסאל ובעקבות זאת הוטל קנס קיבוצי על הכפר.
כיום מתגוררות בתל עדשים 200 משפחות ויש בו שכונת הרחבה קהילתית, שתושביה שותפים לחיי הקהילה אולם אינם חברים באגודה החקלאית.
עם תושביו המפורסמים נמנה בעבר הרמטכ"ל והשר לשעבר רפאל איתן (רפול), בן המושב הקבור בו, וח"כ יגאל כהן שנולד בו.
בקרבת המושב נמצאת המכללה האקדמית עמק יזרעאל, ורבים מתלמידיה מתגוררים בו.
חינוך

ילדי תל עדשים מתחנכים בגני היישוב.  עם הגיעם לגיל בית הספר הם משוייכים לבית הספר היסודי בקיבוץ גניגר. בית הספר התיכון האזורי, עמקים תבור, הוא בית הספר התיכון אליו משוייכים התלמידים.
דת

בתל עדשים יש בית כנסת, מבין הראשונים בעמק, שהוקם מ"חושות" בלבד. כרב היישוב משמש שליח חב"ד הרב רפאל שמשון הלוי לוינסון.
בתאריך 18 באוקטובר 2011, נשרף כליל בית הכנסת הוותיק שביישוב, שעמד על תילו מאז 1923. הסיבה היא, ככל הנראה, קצר חשמלי.
ראו גם

ירחמיאל צימבל
לקריאה נוספת

שבתאי גל-און, חופן עדשים, 2007
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  מפה 'קרקעות בעמק יזרעאל' בהוצאת חברת הכשרת היישוב, 1922 עם סימון אזור 'תל עדס', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות על שם ערן לאור
↑  ראו למשל: מהמתרחש בארץ, נאחזים בקרנות המזבח, דבר, 20 בספטמבר 1929, בעמק, גנבה שנגלתה, דבר, 13 בספטמבר 1934
↑  תל עדשים, דבר, 1 באוגוסט 1928
↑  משפט מציתי החציר בתל עדשים, דבר, 29 באפריל 1936
↑  עונש קיבוצי על כפר כסלות, דבר, 4 במאי 1936
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467837905171  LCCN: n2013038133   WorldCat (עם LCCN): n2013-038133 
הכניסה למושב תל עדשים