stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוגוסלביה
הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה > התעוררות הקבוצות האתניות

מחאות נגד דיכוי זהות לאומית גברו עד פרוץ האביב הקרואטי בשנים 1970–1971, שבמהלכו ארגנו סטודנטים קרואטים הפגנה שבה דרשו יותר חירויות אזרחיות ויותר אוטונומיה לארצם. המשטר דיכא את המחאה הציבורית וכלא את מארגני המחאה, אולם בתוך המפלגה הקומוניסטית קמו בהדרגה תומכים ברפורמות בתחום זה. קיימת גם דעה כי טיטו החליט לעודד בגבולות מסוימים את השאיפות הלאומיות של הלא-סרבים כדי לנטרל כוחות לאומניים או רפורמיסטיים בנושאים כלכליים בסרביה עצמה. לכן אושרה ב-1974 חוקה חדשה אשר נתנה יותר זכויות לרפובליקות, אפשרה יותר הגדרה עצמית, ואף את הזכות לעזוב את הפדרציה. המחוזות וויוודינה וקוסובו-מטוחיה בתוך סרביה קיבלו אוטונומיה ממשית עם ייצוג במוסדות הפדרציה היוגוסלבית. האוטונומיה בקוסובו אפשרה התחזקות של הרוב האלבני עם עלייה בתסכול של המיעוטים, בעיקר סרבים וטורקים, שהרגישו מופלים לרעה וחלקם התחילו לעזוב את המחוז אל אזורים אחרים.
לאחר מותו של טיטו בשנת 1980 גברה המתיחות האתנית ביוגוסלביה. המנהיג הקומוניסטי הסרבי, סלובודן מילושביץ', בן לכומר ממונטנגרו, ריכז את הכוח בידיו על חשבון ההנהגה הקולקטיבית שהחליפה את טיטו, והפך לאיש החזק במדינה. הוא ניסה לשחק לידי הלאומנים הסרבים, אולם לבסוף מצא את עצמו מתמודד עם התעוררות המאבק הלאומי של הקבוצות האתניות האחרות. הוא הלהיב את הלאומיות הסרבית בעצרת גדולה ב-1989 לחגיגות 600 שנה לקרב ההיסטורי בקוסובו, וביטל את האוטונומיה ממנה נהנו האלבנים בקוסובו מאז 1974.
הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה > לאחר התפרקות ברית המועצות – תחילת הליך פירוק יוגוסלביה

מתיחות נוספת נוצרה בעקבות נפילת חומת ברלין והתמוטטות ברית המועצות והמשטרים הקומוניסטיים במזרח אירופה. הרפובליקות היו צריכות להחליט האם ללכת בעקבות המדינות שהרכיבו את ברית המועצות ושנפרדו מרוסיה ולהפוך לעצמאיות, או להישאר באיחוד הפדרטיבי. ברפובליקות המערביות המפותחות יותר שאוכלוסייתן ברובה קתולית, סלובניה וקרואטיה, גבר הרצון להשתחרר מההגמוניה הצבאית הסרבית ומהעול שבמימון הכלכלות הנחשלות של הרפובליקות האחרות, ולהשיג עצמאות מלאה. דעת הקהל וממשלות מהמערב עודדו אותן בכך, במיוחד אלו של גרמניה ושל הוותיקן, עמן נמצאו בקשרים מסורתיים.
ב-25 ביוני 1991 הכריזו הרפובליקות קרואטיה וסלובניה על עצמאותן מיוגוסלביה. בעקבותיהן פרשה גם מקדוניה והכריזה על עצמאותה ב-8 בספטמבר 1991. נוכח המצב שנוצר, נאלצה מאוחר יותר גם בוסניה והרצגובינה, שהודות להרכבה הרב-אתני הייתה עד אז הרפובליקה הכי "יוגוסלבית" בפדרציה, לפרוש אף היא ולהכריז על עצמאותה ב-5 באפריל 1992, וזאת בהשפעת חוגים מוסלמיים וקרואטיים.
העם הסרבי, הפרבוסלבי בדתו, מצא עצמו במצב מיוחד, כשחלק גדול ממנו, שהתפזר במהלך מאות שנים (כולל בעת השלטון העות'מאני והאוסטרי) בשטחי יוגוסלביה, נותר תחת שלטונם של הלאומים-אחים האחרים (כדוגמת קרואטיה, סלובניה ובוסניה) בני הדת הקתולית או המוסלמית. גם מצבן של משפחות רבות שנוצרו מנישואים מעורבים בין סרבים, קרואטים ובוסנים מוסלמים הפך לרגיש. היות שיוגוסלביה דיכאה את הלאומנות ושמה דגש על הלאום ה"יוגוסלבי", והיות שהמדינה נשלטה מבלגרד, בירת סרביה, והעם הסרבי היה במרכז הכוח, במיוחד בצבא, עברו סרבים רבים לחיות ברפובליקות השכנות, גם בשנות השלטון הקומוניסטי.
לאחר פרישת הרפובליקות השונות טענו סרבים רבים כי החוקה של יוגוסלביה אפשרה לכל המיעוטים זכות להגדרה עצמית, ולכן לאחר ההיפרדות מסרביה דרשו גם המיעוטים הסרבים ברפובליקות הפורשות (בקרואטיה 580 אלף, ובבוסניה 1.6 מיליון) את מימוש אותן זכויות. בתמיכת השלטונות מבלגרד הם ביקשו כי אזורי המחיה שלהם בבוסניה ובקרואטיה יישארו בשטח יוגוסלביה או שיהפכו לעצמאיים (קראינה והחלק הסרבי של בוסניה והרצגובינה). השנאה בין הקבוצות האתניות והדתיות ידעה שיאים חדשים, והסכסוכים הובילו למלחמות אזוריות בין יוגוסלביה לבין המדינות הפורשות ממנה (והקבוצות האתניות השונות). בהן, מלחמה קצרה בסלובניה, ולאחר מכן מלחמה נגד קרואטיה, ומלחמה נגד בוסניה. מלחמות אלו לא הצליחו למנוע את פרישתן של המדינות האמורות מיוגוסלביה.
מקדוניה הייתה לרפובליקה היחידה שקיבלה עצמאות ללא התנגדות מצד הסרבים (אך התמודדה עם דרישות לאומיות של האלבנים ועם התנגדותה של יוון השכנה לשם "מקדוניה").
הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה

לאחר שארבע מתוך שש הרפובליקות פרשו מהפדרציה, התפרקה הפדרציה היוגוסלבית, אולם שתי הרפובליקות עם רוב סרבי, סרביה ומונטנגרו, לא פרשו מהאיחוד. ב-28 באפריל 1992 הוכרז על הקמת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה שכללה את סרביה ומונטנגרו שלא פרשו. יש שכינו איחוד זה בין השתיים "יוגוסלביה החדשה", כדי להבדילו מהאיחוד הגדול יותר שהתקיים עד 1992.
המלחמה באזורים המערביים הסתיימה ב-1995 בתיווך האמריקאים, כאשר מילושביץ' התפשר עם נשיא קרואטיה, פרניו טוג'מן, והשתתף במשא ומתן להשגת הסכם דייטון ששם קץ למלחמת בוסניה. כך שהוא נתפס במערב כאחד מעמודי התווך של השלום בבלקנים.
הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה > מלחמת קוסובו

החל מ-1996, כאשר יוגוסלביה החדשה רק החלה להחלים מפצעי המלחמה ומעזיבת שאר הרפובליקות, התעצם המאבק הלאומי של האלבנים בחבל קוסובו שהוא חלק מסרביה. ההתנגדות נשאה לעיתים צורות של רדיפות ואף טרור נגד האוכלוסייה הלא-אלבנית (סרבים, אך גם טורקים וצוענים), ואף נעשה ניסיון להכריז על עצמאות (העצמאות לא הוכרה על ידי אף מדינה מלבד אלבניה). עקב עזיבה של סרבים את קוסובו, כולל בשנים 1990–1999, גדל עוד יותר אחוז הרוב האלבני המוסלמי בחבל לכדי 90% מהאוכלוסייה, בעוד שאחוז שאר הלאומים ירד בהתמדה. הניתוק של הרפובליקות האחרות מיוגוסלביה דרבן את יושבי חבל קוסובו לדרוש עצמאות מיוגוסלביה, בתמיכת אלבניה השכנה.
התגובה של צבא יוגוסלביה הייתה קשה ורבים איבדו את בתיהם, את רכושם ואת חייהם במלחמת קוסובו, שהגיעה לשיאה ב-1999. נאט"ו והמערב התערבו במלחמה והפציצו את סרביה ואת מונטנגרו במשך חודשיים, עד שמילושביץ' נכנע לדרישותיהם והסיג את כוחותיו מקוסובו. מאז יוני 1999 נשלט החבל צבאית על ידי הכוחות לשמירת השלום של נאט"ו ועל ידי כוחות מרוסיה, זאת אף על פי שכל הצדדים המשיכו להכיר בחבל כחלק מסרביה עד הכרזת העצמאות של קוסובו ב-17 בפברואר 2008.
הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה > קץ התקיימותה של יוגוסלביה

בספטמבר 2000 נערכו ב"יוגוסלביה החדשה" בחירות לנשיאות בהן גברו כוחות האופוזיציה על מילושביץ'.
בשנת 2001 הושמט השם "יוגוסלביה" בצורה רשמית, ובמרץ 2002 החליטו ממשלות סרביה ומונטנגרו לשנות את מבנה האיחוד של "הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה" לאיחוד חלש יותר, שיתבסס על שיתוף פעולה בין שתי הרפובליקות, בישות חדשה שתיקרא סרביה ומונטנגרו. השינוי התבצע ב-4 בפברואר 2003. בהוראת הפרלמנט היוגוסלבי ב-4 בפברואר 2003, חדלה יוגוסלביה להתקיים. הממשל הפדרלי שנותר בבלגרד שימש רק לצרכים רשמיים, והממשלות המקומיות של שתי הרפובליקות ניהלו את ענייניהן כמו שתי מדינות עצמאיות נפרדות.
מאז פירוק יוגוסלביה באופן רשמי ב-4 בפברואר 2003 קיימו שתי הרפובליקות איחוד רופף בשם "סרביה ומונטנגרו", שעוגן בחוקה. תוקף החוקה פג בשנת 2006, ועד אז שתי הרפובליקות היו צריכות להחליט האם לחזק את האיחוד וליצור אומה סרבית חדשה מהריסות יוגוסלביה, או להתפרק לשתי רפובליקות עצמאיות נפרדות.
תקופה קצרה זו התאפיינה במתח רב. אף על פי שהאוכלוסייה במונטנגרו היא סרבית ברובה, התקיים ב-21 במאי 2006 משאל עם במונטנגרו ובו בחרו 55.5% מהמצביעים בעצמאות (האיחוד האירופי התנה את מימוש העצמאות רק אם יותר מ-55 אחוז מהמצביעים יבחרו בכך).
ב-3 ביוני 2006 הכריזה מונטנגרו על עצמאותה, ויומיים אחר כך, ב-5 ביוני, הצהירה גם סרביה על עצמאות. בכך תם האיחוד הרופף בין שתי המדינות, ויוגוסלביה פורקה לחלוטין לשש הרפובליקות שהרכיבו אותה.
ראו גם

היסטוריה של אירופה
היסטוריה של הבלקן
היסטוריה של סרביה
היסטוריה של קרואטיה
היסטוריה של סלובניה
היסטוריה של בוסניה והרצגובינה
היסטוריה של מונטנגרו
היסטוריה של רפובליקת מקדוניה
יהדות יוגוסלביה
הערות שוליים

↑  John R. Lampe, Yugoslavia as History: Twice There Was a Country, Cambridge University Press, 2000, p. 43
↑  John R. Lampe, Yugoslavia as History: Twice There Was a Country, Cambridge University Press, 2000, p. 201
↑  Montenegro declares independence, באתר BBC
↑  Lee Hudson Teslik, Montenegro’s Referendum on Independence, Council on Foreign Relations, 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270261405171  BNE: XX4936572  BnF: cb12526183z (data)  GND: 4028966-7  HDS: 003360  ISNI: 0000 0001 2259 4100  NARA: 10035836  NKC: ge129499  SUDOC: 026405733  UKPARL: hVO0Vihr  VIAF: 129724016   WorldCat (עם VIAF): 129724016 
הוועד היוגוסלבי ב-1916, פריז

התפרקות יוגוסלביה:

  הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה (1945–1992)
  הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (1992–2003)

סרביה ומונטנגרו (2003–2006)

סרביה (2006–)
  סלובניה (1991–)
  קרואטיה (1991–)
  הרפובליקה היוגוסלבית לשעבר מקדוניה (1991–)
  בוסניה והרצגובינה (1992–)
  קו הפרדת הישויות :

הפדרציה של בוסניה והרצגובינה

רפובליקה סרפסקה (1995–)
  קוסובו (אזור בשליטה של כוחות או"ם; 1999–)
  מונטנגרו (2006–)
יחסי איסלנד–מולדובה

| יחסי איסלנד–מולדובה |
| --- | --- |
איסלנד: מולדובה


איסלנד: מולדובה
שטח (בקילומטר רבוע)
103,000: 33,851
אוכלוסייה
394,617: 3,025,120
תמ"ג (במיליוני דולרים)
31,020: 16,539
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,608: 5,467
משטר
רפובליקה

יחסי איסלנד–מולדובה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של איסלנד לבין רפובליקת מולדובה.
היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של איסלנד לבין רפובליקת מולדובה הם יחסים דיפלומטיים חלקיים. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין איסלנד לבין מולדובה כוננו לראשונה באופן רשמי ב-17 במאי 1995. הסחר בין איסלנד למולדובה בשנת 2018 עמד על שווי של 7.2 מיליון דולר אמריקאי.
נציגויות דיפלומטיות

איסלנד אינה מיוצגת במולדובה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. איסלנד האמינה את שגרירותה שבמוסקבה, בירת רוסיה, על מולדובה.
מולדובה אינה מיוצגת באיסלנד, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. מולדובה האמינה את שגרירותה שבסטוקהולם, בירת שוודיה, על איסלנד.
יריבויות בכדורגל הישראלי

הדף הזה הוא רשימה של היריבויות המרכזיות בכדורגל הישראלי.
יריבויות ארציות

היריבות הפוליטית של ישראל: הפועל תל אביב נגד בית"ר ירושלים
היריבות בין תל אביב לבין חיפה ("הקלאסיקו הישראלי"): מכבי תל אביב נגד מכבי חיפה.
היריבות הדתית של ישראל: בית"ר ירושלים נגד בני סכנין
היריבות בין באר שבע לבין נתניה: הפועל באר שבע נגד מכבי נתניה
דרבים עירוניים

יריבויות בתל אביב:
הדרבי של תל אביב: מכבי תל אביב נגד הפועל תל אביב
הדרבי הקטן של תל אביב: מכבי תל אביב או הפועל תל אביב נגד בני יהודה תל אביב, בעבר היו גם משחקים נגד בית"ר תל אביב, שמשון תל אביב ומכבי יפו, אך לא נקרא בשם זה.
הדרבי של חיפה : מכבי חיפה נגד הפועל חיפה
הדרבי של ירושלים : בית"ר ירושלים נגד הפועל ירושלים
הדרבי של רמת גן: הפועל רמת גן נגד הכח עמידר רמת גן
הדרבי של פתח תקווה (דרבי מלאבס): מכבי פתח תקווה נגד הפועל פתח תקווה
הדרבי של רחובות (דרבי השכונות): מכבי שעריים נגד הפועל מרמורק
הדרבי של אשדוד : הפועל אשדוד נגד מכבי עירוני אשדוד
הדרבי של הרצליה: הפועל הרצליה נגד מכבי הרצליה
דרבים אזוריים

דרבי הדרום : הפועל באר שבע נגד מ.ס אשדוד
דרבי השרון:
מכבי נתניה נגד הפועל חדרה
הפועל רעננה נגד הפועל כפר סבא
רמת השרון נגד מכבי הרצליה
הערות שוליים

↑  "The not-so-beautiful game of football in Israel". Financial Times. 2 בינואר 2010. נבדק ב-28 באוגוסט 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Maccabi Tel Aviv holds Maccabi Haifa in Clasico draw". The Jerusalem Post | JPost.com (באנגלית). 2024-04-09. נבדק ב-2024-05-05.
↑  "Interview with La Familia (Beitar Jerusalem-Israel)". Ultras-Tifo.
↑  "HOLY WAR – The rivalry of Beitar Jerusalem and Bnei Sakhnin – Football Republik".
↑  חיים זלקאי, ‏‏קיצור תולדות השנאה: היריבות בין מכבי נתניה להפועל ב"ש, באתר ספורט1, 22 באפריל 2018
↑  "Hapoel – Maccabi 05.03.2012". Ultras-Tifo.
↑  "Israeli fan badly injured by firework at Tel Aviv derby". ABC News (Australia). 15 בפברואר 2004. נבדק ב-19 בדצמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Allon Sinai, "Maccabi Tel Aviv and Bnei Yehuda draw at Bloomfield Stadium", The Jerusalem Post, 22 January 2007
↑  "Maccabi TA-Bnei Yehuda mini derby ends in draw", Haaretz, 22 January 2007
↑  זהבי, מיה (2024-03-10). "Hapoel Haifa fans were arrested on suspicion of attacking a Maccabi Haifa fan - Live here - The News Corporation of Haifa and the surrounding area". חי פֹּה - תאגיד החדשות של חיפה והסביבה (באנגלית). נבדק ב-2024-05-05.
↑  "Derby Beitar - Hapoel – Picture of Jerusalem, Jerusalem District – TripAdvisor". Tripadvisor.co.uk.
↑  יגאל ברמן, ‏דרבי הדרום: עלייה באר שבעית או נקמה אשדודית?, באתר ONE‏, 3 במרץ 2012
↑  אבינעם פורת, מופע שנות ה-70, באתר ynet, 24 באפריל 2017
כיכר ברקלי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כיכר עירונית, רחוב 
 על שם:  ג'ון ברקלי, ברון ברקלי הראשון של סטרטון 
 כתובת:  מייפייר 
 מיקום:  הסיטי של וסטמינסטר 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  ויליאם קנט 
 מידות
 שטח:  1.02 הקטאר 
 קואורדינטות:  51°30′35″N 0°08′45″W﻿ / ﻿51.509722222222°N 0.14583333333333°W﻿ / 51.509722222222; -0.14583333333333
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסכיכר ברקלי(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסכיכר ברקלי
 
כיכר ברקלי ב-1830
כיכר ברקלי ב-2005
כיכר ברקלי היא כיכר עירונית ברובע מייפייר בוסט אנד של לונדון, בסיטי של וסטמינסטר. הכיכר נבנתה באמצע המאה ה-18 על ידי הארכיטקט ויליאם קנט. הכיכר קרויה על שם משפחת ברקלי, משפחת אצולה מגלוסטרשייר, שביתה בלונדון, בית ברקלי, עמד באזור עד 1733 ושימש למגוריה בנוסף לטירת ברקלי בגלוסטרשייר.
תיאור

בעוד שכיכר ברקלי נבנתה במקור כאזור מגורים, כיום נותר בכיכר רק בית דירות אחד - בית מספר 48. מגורים בכיכר ברקלי מבוקשים מאוד, והמתגוררים שם לא מוכרים את ביתם לעיתים קרובות. ההיצע המוגבל והביקוש הגבוה יצרו שוק בו אנשים שמתגוררים בכיכר ברקלי דורשים מחירים גבוהים יותר על הנכס בשוק מאשר אנשים המוכרים את בתיהם בשכונות אמידות אחרות.
ישראל (להקה)

| --- | --- |
 מוקד פעילות:  ירושלים, ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1988
 סוגה:  רוק פאנק רוק
 חברת תקליטים:  האוזן השלישית
 חברים
 גבריאל בן-חורין נבו סבוראי
 
ישראל היא להקת רוק ישראלית שהוקמה בירושלים בשנת 1988 ופעלה ברציפות מאז ועד שנת 2010.
היסטוריה

הלהקה הוקמה בשנת 1988 על ידי גבריאל בן-חורין (גיטרה) ונבו סבוראי (גיטרה, שירה), ההרכב הראשון של הלהקה כלל גם את סטיבן (ג'ק) ג'ייקובס, עולה חדש מאנגליה בתופים. סבוראי היה ממקימי להקת מע"צ וסולנה הראשון. מע"צ הייתה להקת ניו וויב תל אביבית שהוקמה בשנת 1982 כלהקת מחאה על רקע פרוץ מלחמת לבנון הראשונה. הטקסטים של מע"צ עסקו בדיכוי בשטחים ובמחאה נוקבת כלפי הממסד וכלפי קיפוח חברתי-כלכלי. מע"צ הוציאו אלבום בשם "שבת אחים", בהוצאת "האוזן השלישית" בשנת 1988, בפורמט של קסטה, לאחר שסבוראי עזב את הלהקה.
ההופעה הראשונה של הלהקה נערכה בתיאטרון פרגוד בפברואר 1988. את הלהקה ליותה השקפה אידאולוגית רדיקלית. בזמן ההופעות נהגו לחלק מנשר תחת הכותרת "מגילת העצמאות של עם ישראל", בו נכתב בין השאר: "עם ישראל נקרא בשם ישראל בגלל משמעותה של מילה זו (ברית-מילה זה לא רק חתך), אשר מכילה בתוכה את רעיון מחשבת תקומת האדם בשלמותו. על ידי חיבור רוחו כגופו, עם חיבור שם העם לאדמתו, תקום רוחו ותחיה. רוח עם ישראל שואפת לקיומו ללא גבולות דתיים, פוליטיים, גזעניים, צורניים ושרירותיים, שנועדו להכתיב עליונותו של פרט אחד על פרטים רבים. שמכם ישראל כי שריתם עם אנשים ואלוהים ויכולתם, כי חוברתם חלקים שונים לאחד שלם".
היסטוריה > האלבום הראשון - יהוה

בתחילת 1989 הקליטה הלהקה את אלבומה הראשון - "יהוה". האלבום הוקלט ברובו באולפני קשת ירושלים, למעט המילה "יהוה" שהוקלטה באולפני טיוב בתל אביב, מאחר שטכנאי ההקלטות בירושלים סירב להקליט אותה. השירים עובדו ובוצעו בהקלטה חיה בהשתתפות מספר נגנים שונים ביניהם: גבריאל בן חורין (גיטרה, שירה), נבו סבוראי (גיטרה, בס, שירה, חליל), חברי להקת נושאי המגבעת אלון כהן (תופים), תמיר אלברט (בס), שלומית מאיר (בס), וילי בלוך (גיטרה), דודיק אופנהיים (תופים), זיו לואיס (קלידים), אילנה צברי (שירה, בס), דני יצחקי, עופר הררי, רוני פינדל (כלי הקשה), מלכיאל גרוסמן (סקראצ'ינג). האלבום יצא בפורמט תקליט ויניל בהפקה עצמאית. האלבום זכה לחשיפה בתוכניות של יואב קוטנר בגלי צה"ל, אך הופץ ב-100 עותקים בלבד שעטיפתם צוירה ידנית באמצעות שבלונה וספריי, ב-2001 יצא שוב כתקליטור בהוצאת פאקט והיום הוא זמין להורדה בחינם באתר Bandcamp.
היסטוריה > המשך הדרך

מאז הקמת הלהקה היא מוציאה אלבום חדש מדי שנתיים לערך עם מוזיקאים שונים, בהוצאה שהקימו בשם "הוצאת מ.ר.י. מקום רוחני ישראלי", במקביל לעיסוקים נוספים של חבריה. סבוראי עוסק באמנות וכתיבה, בן-חורין ניהל מספר שנים את תיאטרון פרגוד. המוטיבים המרכזיים של יצירות הלהקה הם "ישראל" ו"יהוה". לטענת בן-חורין (שאף שינה את שמו לזמן מה ל"בן יהוה"), הסיבה שבגינה הוא מתעקש לומר את המילה נובעת בעיקר מהצורך לנפץ טאבו יהודי.
דיסקוגרפיה

ישראל בהופעה בפרגוד (1988) יצא לאור על קלטת בהוצאה עצמאית
יהוה (1989) - יצא לאור על תקליט בהוצאה עצמאית והופיע על דיסק בהוצאת פאקט
ישראלים (1991) - הוקלט בהופעה ויצא לאור בהפקה עצמאית
די.ג'יי זמני (1989)
חברי ההרכב

גבריאל בן-חורין - שירה וגיטרה
נבו סבוראי - שירה וגיטרה
הערות שוליים

↑   נטע אלכסנדר, להחזיר את המוסיקה הירושלמית לחזית, באתר הארץ, 4 באוגוסט 2013
↑  יורם בר, מגילת-העצמאות של להקת ישראל, כל העיר 18 במרץ 1988
↑  יורם בר, יש מחתרת, כל העיר 21 בנובמבר 1986
↑  יובל לוי, הבא בתור הוא סוס לבנוני, באתר ynet, 12 בפברואר 2001
↑  יורם בר, הקת ישראל; פרגוד, שישי, 19.2, 13:00, כל העיר 12 בפברואר 1988
↑  רוקי בי, קול הקמפוס, השוליים של המוסיקה הישראלית, באתר הארץ, 17 באפריל 2013
↑  רוקי בי, תקלוט ירושלמי בקהילת השוליים באתר "התדר הנעלם"
↑  אורן קקון, המלה המצונזרת ההיא, באתר הארץ, 14 ביוני 2007
↑  הדס מגן, ‏"איזה חיים אלה? אנשים עובדים ומשלמים חצי מהמשכורת שלהם לשכר דירה, כמו עבדים", באתר גלובס, 14 במאי 2011
↑  יורם בר, קצה המנהרה - ישראל, "ישראל בהופעה בפרגוד" (קלטת), כל העיר 20 במאי 1988
↑  גיורא פרבר, כמעט פרימיטיבי, חדשות, 29 ביוני 1989 - ביקורת על האלבום "יהוה"
↑  יורם בר, תוצרת בית - ישראל, "די.ג'יי זמני", הפקה עצמית, כל העיר 21 באוגוסט 1989
יוסף שמר

| --- | --- |

 לידה:  14 באוגוסט 1950 
 פטירה:  29 במרץ 2012 (בגיל 61) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
יוסי שמר
יוסי שמר מרצה במפגש של דוברי אספרנטו במרכז ביכורי העתים בתל אביב
יוסף (יוסי) שמר (באספרנטו: Josef Ŝemer;‏ 14 באוגוסט 1950 - 29 במרץ 2012) היה אספרנטיסט ישראלי. הוא היה יו"ר צעירי תנועת האספרנטו בארץ, ובהמשך כיהן כיו"ר האגודה לאספרנטו בישראל וכמזכיר התנועה.
ילדות ונעורים

נולד בתל אביב לשרה ולשלום שמרליס. בגיל 16 למד אספרנטו אצל איסאי דְרַטוור, אספרנטיסט שעלה מפולין. לימים לימד שמר אספרנטו במרכז ביכורי העיתים בתל אביב. הוא הופיע בתוכנית הטלוויזיה של אורי זוהר "זה הסוד שלי", וסודו היה: "אני מורה לשפת אספרנטו".
במקצועו היה שמר בכיר במערך ההדרכה של בנק הפועלים, מומחה בתחום המט"ח.
פעילות אספרנטית

בכל קיץ השתתף במשלחת אספרנטיסטים מישראל לכינוסים הבינלאומיים ברחבי העולם, ובמשך שנים אף ייצג את ישראל בוועד של הארגון העולמי לאספרנטו (UEA). הוא נמנה עם מארגני הקונגרס הבינלאומי לאספרנטו שנערך בתל אביב בשנת 2000.
במשך שנים רבות כיהן כיו"ר האגודה לאספרנטו בישראל, ואף מילא תפקידים נוספים באגודה, בהם גזבר ומזכיר. במשך כ-30 שנה ריכז את פעילותו של מועדון האספרנטו בתל אביב.
שמר נהג להרצות בנושאי יהדות, ציונות ותולדות השפה הבינלאומית אספרנטו. כבעל ידע כללי רחב, נהג להנחות את החידון המסורתי בקונגרסים הבינלאומיים שהתקיימו בארצות שונות בעולם. בשנותיו האחרונות נהג לשלוח מדי שבוע בדואר אלקטרוני למאות מנויים בכל רחבי העולם בדיחות יהודיות שתרגם לאספרנטו, ובצידן הסביר לגויים מונחים רבים מהתרבות היהודית.
עורך ביטאון האספרנטו

במשך כעשרים שנה ערך את ביטאונה של אגודת האספרנטו הישראלית, "Israela Esperantisto" ("האספרנטיסט הישראלי"), כתב עת באספרנטו המופץ בארץ ובעולם. בתפקידו כעורך ההדיר והביא לדפוס מכתב ששלח מוורשה ד"ר אליעזר זמנהוף, ממציא שפת האספרנטו, לביל"ויים בגדרה. המכתב, שנותר עלום במשך מאה שנה, עורר סנסציה בקהילת האספרנטו העולמית והבליט את הפן היהודי באישיותו של זמנהוף ואת פעילותו הציונית. בין השאר זכור ריאיון שערך שמר עם ניצולת השואה אווה תורן, ידידתה של לידיה זמנהוף, בתו של יוצר השפה שהייתה אף היא אספרנטיסטית. בריאיון נכללו גם גילויים על ימיה האחרונים של לידיה, לפני עלייתה לרכבת לטרבלינקה.
פטירתו

לאחר פטירתו פורסם טור בעיתון "הארץ" במדור "אחרי מות". במפגש הראשון לאחר לכתו נערך ערב זיכרון במועדון האספרנטו, שאותו ניהל במשך כשלושים שנה. מאפריל 2012 נקרא המועדון על שמו "מועדון האספרנטו ע"ש יוסי שמר".
עם מותו של יוסי שמר הגיעו לאגודה לאספרנטו בישראל מכתבי תנחומים מאספרנטיסטים ברוב ארצות העולם. על מצבתו בקריית שאול נחרת (באספרנטו): "הלב הפועם של תנועת האספרנטו בישראל, אהוב בכל העולם".
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397763105171  GND: 1147323399  VIAF: 9200151248015544270001   WorldCat (עם VIAF): 9200151248015544270001
יחסי איסלנד–ישראל

| יחסי איסלנד–ישראל |
| --- | --- |
איסלנד: ישראל


איסלנד: ישראל
שטח (בקילומטר רבוע)
103,000: 22,072
אוכלוסייה
394,617: 9,961,867
תמ"ג (במיליוני דולרים)
31,020: 509,901
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,608: 51,185
משטר
רפובליקה: דמוקרטיה פרלמנטרית

בין מדינת ישראל והרפובליקה של איסלנד מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים מאז 1949, אשר החלו עם הכרתה של איסלנד במדינת ישראל.
שגרירות ישראל בנורווגיה משמשת גם כשגרירות ישראל באיסלנד, בעוד שלאיסלנד יש קונסוליה השוכנת בתל אביב-יפו.
היסטוריה

איסלנד הצביעה באו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 בעד תוכנית החלוקה, הכירה בישראל דה פקטו בפברואר 1949 ותמכה בקבלתה לאו"ם במאי 1949. בדצמבר 1950 הכירה איסלנד בישראל דה יורה. בקיץ 1951 הגיש אברהם קצנלסון, ציר ישראל בשוודיה, את כתב האמנתו לנשיא איסלנד ומונה ציר לא תושב של איסלנד בישראל.
בדצמבר 1950 נכרת הסכם סחר ראשון בין המדינות. ישראל רכשה מאיסלנד דגים תמורת מוצרי ביגוד. בשנת 1953 התקיימו בין המדינות שיחות לכינון הסכם סחר.
ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון ביקר באיסלנד במסגרת מסע שערך בארצות סקנדינביה ב-1962. בסוף שנת 1964 ביקר ראש ממשלת איסלנד ביארני בנדיקטסון בישראל ונפגש בירושלים עם ראש ממשלת ישראל לוי אשכול.
במרץ 1966 ערך נשיא איסלנד אאוסגייר אאוסגיירסון ביקור ממלכתי בישראל. הוא ביקר בשכונת קריית מנחם בירושלים ויחד עם נשיא מדינת ישראל זלמן שזר וראש עיריית ירושלים טדי קולק חנכו רחוב על שם "איסלנד".
בשנת 1973 תמכה ישראל בדרישתה של איסלנד להרחבה של המים הטריטוריאליים שלה במסגרת  "מלחמת הבקלה".
באיסלנד קהילה יהודית קטנה אשר מעולם לא הייתה משמעותית. דורית מוסאיוף, מעצבת תכשיטים ממוצא ישראלי, הייתה הגברת הראשונה של איסלנד בעת כהונת בעלה אולפור רגנר גרימסון כנשיא איסלנד.
בעשור השני של המאה העשרים ואחת נוצרה מתיחות מה על רקע פעולות ישראל ברצועת עזה. בעקבות פרשת המרמרה בשנת 2010 גינתה איסלנד את פעולות ישראל ואף איימה בפירוק היחסים עמה. בשנת 2011 הכריז שר החוץ של איסלנד על הכרה בפלסטין. בשבוע הראשון של מבצע צוק איתן ב-2014 אמר שר החוץ האיסלנדי כי "אנו מגנים כל שימוש של אלימות באזור. זו בקשה מפורשת מישראל להפסיק את מתקפתה על עזה שמובילה לטרגדיה גדולה לאזרחים שם. ברוח זו, כל ההתקפות כלפי ישראל חייבות להיפסק". ב-16 בספטמבר 2015 מועצת העיר של רייקיאוויק בירת איסלנד הצביעה בעד חרם צרכני על מוצרים מישראל ומאוחר יותר הגבילה את החרם למוצרים מהתנחלויות בלבד. משרד החוץ האיסלנדי אמר כי "החלטת מועצת העיר אינה משקפת את יחסיה של איסלנד עם ישראל".
טריפל H

| --- | --- |

טריפל אייץ', 2017
 לידה:  27 ביולי 1969 (בן 55) ארצות הברית נשואה, ניו המפשייר, ארצות הברית
 שם במה:  טריפל אייץ' טרה רייזינג ז'אן פול לווק  האנטר הרסט הלמסלי
 כינוי:  The Game King of Kings
 משקל:  116 קילוגרם
 גובה:  1.93 מטר
 מקום מגורים:  גריניץ', קונטיקט
 לאום:  אמריקאי
 קריירה מקצוענית:  מרץ 1992 – מרץ 2022 (כ־30 שנה)
 מאמנים:  קילר קובלסקי ריק פלייר
 ליגות:  IWF WCW WWE
 תרגילי סיום:  פדיגרי ספיין בסטר
 עמיתים:  שון מייקלס
 היכל התהילה:  2019 (כחלק מקבוצת D-Generation X)
 מידע אישי
 בן או בת זוג:  סטפני מקמהן (2003–?)   צ'יינה (1996–2000) 
 מספר צאצאים:  3 
 
פול מייקל לווק (באנגלית: Paul Michael Levesque; נולד ב-27 ביולי 1969 בנשואה, ניו המפשייר), הידוע גם בשם הבמה שלו טריפל אייץ' (האנטר הרסט הלמסלי), הוא מתאבק עבר מקצועני ושחקן קולנוע אמריקאי, המופיע במסגרת ארגון ה-WWE, שבו הוא יושב ראש ומנכ"ל הארגון. בשנת 2010 מונה לתפקיד מנהלי במטה החברה בקונטיקט, ארצות הברית, במקביל להיותו מתאבק פעיל. לווק נחשב לאחד המתאבקים המקצועיים הגדולים בכל הזמנים.
תחילת קריירת ההיאבקות

הלמסלי למד בבית הספר להיאבקות של קילר קוולסקי ברדינג, מסצ'וסטס והוא אחד מהתלמידים המצליחים והידועים ביותר של בית ספר זה. לווק ערך את הופעת הבכורה שלו במרץ 1992 בארגון ה-IWF, הקשור לבית הספר של קוולסקי. שם הזירה הראשון שלו היה Terra Ryzin (נשמע כמו המילה האנגלית terrorizing - מטיל אימה). דמותו זכתה אף ב"אליפות העולם של ה-IWF".
תקופת ה-WCW

בינואר 1994 חתם לווק על חוזה לשנה אחת ב-WCW. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-WCW כטרה רייזינג, בקרב מול חברו לקבוצה לעתיד, בריאן ארמסטרונג. הוא המשיך להשתמש בשם זה עד לאמצע השנה, שם הוא שינה את שמו לז'אן פול לווק. הגימיק התייחס לשם משפחתו הצרפתי. לווק התבקש לדבר במבטא צרפתי כיוון שהוא לא ידע צרפתית. באותו הזמן, הוא התחיל להשתמש בפדיגרי כמהלך המסיים שלו.
ללווק הייתה יריבות קצרה עם אלכס רייט, יריבות שבה הוא הפסיד לבסוף. לקראת תחילת 1995, תסריטאֵי WCW קבעו שלווק יצטרף לזוג יחד עם ויליאם ריגל (שהיה ידוע באותה תקופה כסטיבן ריגל), בגלל הדמיון בין הדמויות ה"סנוביות" של שניהם, אבל לווק רצה לקבל קידום כמתאבק יחידים, ולכן עזב לאחר שנה אחת את WCW וחתם ב-WWF.