אליסון מויה
ביוגרפיה > קריירת סולו

ב-1984 הוציאה מויה את אלבום הסולו הראשון שלה, "Alf", שנקרא על שם כינוי החיבה שלה בשנות נעוריה. האלבום הופק על ידי צמד המפיקים הבריטי הנודע סטיב ג'ולי וטוני סוויין, שאף כתבו את כל שירי האלבום ביחד עם מויה, למעט השיר "Invisible", שנכתב על ידי למונט דוזייר במיוחד עבורה. האלבום זכה להצלחה רבה, הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, והניב שלושה סינגלים שהפכו ללהיטים בינלאומיים: "Love Resurrection" (מקום 10 במצעד הבריטי), "All Cried Out" (מקום 8 במצעד הבריטי) ו-"Invisible" (מקום 21 במצעד הבריטי). באותה שנה ביקרה מויה לראשונה בישראל, לצורך צילומי הוידאו קליפ ל-"Love Resurrection" שנערכו בנגב.
ב-1985 הופיעה מויה במסגרת מופע הלייב אייד, בהופעה משותפת עם פול יאנג. באותה שנה שחררה את הסינגל "That Ole Devil Called Love", גרסת כיסוי לשיר ישן שבוצע בעבר על ידי זמרות הג'אז אלה פיצג'רלד ובילי הולידיי. השיר הגיע למקום השני במצעד הבריטי, והפך ללהיטה המצליח ביותר עד היום.
ב-1987 הוציאה את אלבום הסולו השני שלה, "Raindancing", שזכה אף הוא להצלחה רבה והגיע למקום השני במצעד הבריטי. הסינגל המצליח ביותר מתוך האלבום, "?Is This Love", נכתב במשותף על ידי מויה ועל ידי דייב סטיוארט מהיורית'מיקס, והגיע למקום השלישי במצעד הבריטי. באותה שנה הוציאה סינגל נוסף, לא מתוך האלבום, בשם "Love Letters", גרסת כיסוי לשיר מ-1945. השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הבריטי, ובווידאו קליפ שלו התארחו צמד הקומיקאיות פרנץ' וסונדרס. ב-1988 זכתה בפרס המוזיקה הבריטית בקטגוריית הזמרת הבריטית הטובה ביותר.
לאחר פסק זמן של מספר שנים שלקחה לעצמה, הוציאה ב-1991 את אלבומה השלישי, "Hoodoo", שנשא אופי יותר אישי מקודמיו. האלבום זכה לקידום מכירות מועט יחסית, ובהתאם לכך גם הצלחתו הייתה מינורית יותר מאלבומיה הקודמים של מויה. הסינגל "It Won't Be Long" מתוך האלבום זיכה את מויה במועמדות לפרס גראמי.
לקראת יציאת אלבומה הבא, "Essex", ב-1994, נתגלעה מחלוקת בין מויה לבין חברת התקליטים שלה, שדרשה ממנה להקליט מחדש חלק משירי האלבום ולהוסיף לאלבום שירים יותר "מסחריים" כתנאי להוצאתו. הסינגל המצליח ביותר מתוך האלבום, "Whispering Your Name", הגיע למקום ה-18 במצעד הבריטי. ב-1995 הוציאה מויה אלבום אוסף של מיטב להיטיה, שנכנס היישר למקום הראשון במצעד הבריטי והגיע למעמד של אלבום פלטינה.
ב-2001 ערכה את הופעת הבכורה שלה על במת התיאטרון, כשהשתתפה בהפקת הווסט אנד של המחזמר "שיקגו". מויה גילמה את דמותה של מנהלת בית הסוהר, מאמא מורטון, וזכתה לביקורות חיוביות על הופעתה.
סכסוך משפטי ממושך עם חברת התקליטים שלה מנע ממויה להקליט ולהוציא אלבום אולפן חדש במשך שמונה שנים. ב-2002, לאחר שנים בהן סירבה להתפשר, שחררה אותה חברת התקליטים מהחוזה. מויה חתמה על חוזה חדש עם חברת התקליטים Sanctuary Records, והוציאה את האלבום "Hometime", שחברת התקליטים הקודמת שלה סירבה להוציא. האלבום הופק על ידי "Startled Insects", להקת ניו וייב-ג'אז בריטית, שהפיקה אלבומים גם למאסיב אטאק ולמדונה. האלבום הגיע למקום ה-18 במצעד הבריטי, וזיכה את מויה במועמדויות לפרס המוזיקה הבריטית ולפרס מרקיורי.
אלבומה הבא, "Voice", אוסף של גרסאות כיסוי, יצא ב-2004 והגיע למקום השביעי במצעד הבריטי. האלבום הופק על ידי זוכת פרס האוסקר אן דאדלי, והכיל גרסאות כיסוי לשירים של דאסטי ספרינגפילד, ג'ורג' גרשווין, בילי הולידיי, אלביס קוסטלו, שרה ווהן ואלה פיצג'רלד.
ב-2006 חתמה מויה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ. באוקטובר 2007 יצא אלבום האולפן השביעי שלה, "The Turn", שכלל גם את שלושת השירים שכתבה למחזה "Smaller" בו השתתפה ב-2006. האלבום זכה לפרסום ולקידום מכירות מועטים מצד חברת התקליטים, ובעקבות כך עזבה מויה את החברה זמן קצר לאחר יציאתו.
ב-5 במרץ 2010 הופיעה מויה לראשונה בישראל, בתיאטרון חולון, במסגרת פסטיבל "אישה 2010".