stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוות קשואלה
החווה כיום

המבנים בחווה הם אוהלים ומבנים מבנייה קלה. השירותים בחווה הם שירותים אקולוגיים. המשק החקלאי בחווה כולל חממות לגידול פירות יער, כוורות, תרנגולות חופש ועדר של כבשים ועיזים. תושבי החווה חתמו עם המנהל האזרחי על חוזה מרעה ב-2,500 דונם מתוך היער. במקום הוקם גם חאן תיירותי.
כדי למנוע התנכלויות של הפלסטינים שמתגוררים באזור, ניצבת בחווה שמירה 24 שעות ביממה של תושבי המקום ומתנדבי "השומר יו"ש".
הערות שוליים

↑  כתבה על החווה באתר העיתון "ישראל היום"
↑  כתבה על החווה באתר העיתון "ישראל היום"
↑  חוות בודדים שהוקמה ביער מסייעת למניעת שוד עצים
↑  קרן פיתוח גוש עציון
חוק הכותרות של בטרידג'

חוק הכותרות של בטרידג' הוא כינוי לאמרה בתחום העיתונות שקובעת כי ״התשובה לכל כותרת שמסתיימת בסימן שאלה היא: לא״. האימרה נקראת על שם איאן בטרידג', עיתונאי טכנולוגיה בריטי, אף שהעיקרון שהיא מביעה ותיק.
בדומה ל״חוקים״ אחרים, כמו חוק מרפי, גם אמרה זו היא הומוריסטית ולא נועדה להילקח פשוטה כמשמעה.
בתחומים אחרים

בתחום פיזיקת החלקיקים, העיקרון ידוע כ״חוק הינצ'קליף״, על שם הפיזיקאי הבריטי איאן הינצ'קליף, שקבע כי כאשר הכותרת של מאמר מחקר אקדמי מנוסחת בצורת שאלת ״כן או לא״, התשובה לשאלה זו תהיה: ״לא״. הקביעה הזו הובילה באופן הומוריסטי למקרה של פרדוקס השקרן, במאמר שפורסם בשם בדוי ב-1988 ונשא את הכותרת ״האם חוק הינצ'קליף נכון?״.
ראו גם

קליקבייט
פלוריום אינטרוגטיונום
הערות שוליים

↑  Betteridge, Ian (23 בפברואר 2009). "TechCrunch: Irresponsible journalism". Technovia.co.uk. אורכב מ-המקור ב-2011-01-09. נבדק ב-27 ביוני 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Macalope, The (2012-08-11). "The Macalope Weekly: Pointless Exercises". Macworld. נבדק ב-2012-11-08.
↑  Dawkins, pp. 220-222
↑  Gooden, Ch. 3
↑  "Guest Blogger: Joe Polchinski on the String Debates". Cosmic Variance. Discover Magazine. 7 בדצמבר 2006. נבדק ב-16 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Peon, Boris (4 באוגוסט 1988). "Is Hinchliffe's Rule True?". נבדק ב-21 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
חוות החיות

ערך זה עוסק בספר. אם התכוונתם לסרט אנימציה בריטי משנת 1954 המבוסס על הספר, ראו .
| --- | --- |

שער המהדורה הראשונה של הספר
 מידע כללי
 מאת:  ג'ורג' אורוול
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  נובלה, רומן 
 נושא:  טוטליטריזם 
 מקום התרחשות:  אנגליה, Manor Farm 
 הוצאה
 הוצאה:  Harvill Secker 
 הוצאה בשפת המקור:  Secker and Warburg
 מקום הוצאה:  לונדון 
 תאריך הוצאה:  1945
 מספר עמודים:  92 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  עם עובד
 תרגום:  לאה זגגי (תשי"ב);  אברהם יבין; (תשס"א 2001)
 פרסים
 פרס הוגו לרומן הטוב ביותר (1946)  100 ספרי המדע הבדיוני והפנטזיה הטובים ביותר של NPR  פרס פרומתיאוס – היכל התהילה (ג'ורג' אורוול, 2011)  Modern Library 100 Best Novels 
 סדרה
 ספר קודם:  עולה לנשום אוויר 
 הספר הבא:  1984 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001139674, 002126341, 001102737, 001139679, 002562608
 
חוות החיות (באנגלית: Animal Farm) הוא ספר שנכתב על ידי ג'ורג' אורוול בין השנים 1943–1944 ופורסם ב-17 באוגוסט 1945.
הספר הוא אלגוריה וסאטירה על המשטר הקומוניסטי בברית המועצות, ועל מעמדו של היחיד, זכויותיו ויחסיו החברתיים בתוך המשטר.
הספר מספר על קבוצת חיות בחווה באנגליה שיש לה חזון – להפוך מ"עם משועבד" ל"עם חופשי" – ומוציאה אותו לפועל. בדרכן של החיות עומדים מכשולים וקשיים רבים, אך לבסוף הן מתגברות על קשייהן. הבעיה היחידה היא שמנהיגי המרד מנצלים את חוסר הביטחון של החיות לטובתם, ובהדרגה הופכים את עצמם לעריצי השלטון החדש, בלי שהחיות תתנגדנה לכך (בדומה לקומוניזם בברית המועצות לאחר מלחמת העולם הראשונה).
בגב הספר תיאר אורוול את ספרו בציטוט זה: "זו ההיסטוריה של מהפכה שסטתה מדרכה, והתירוצים המצוינים שניתנו על כל צעד ושעל לסילופה ועיוותה של התורה המקורית".
אורוול נתקל בקשיים מרובים כשניסה לפרסם את הספר בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה, בזמן שבריטניה וברית המועצות היו בעלות ברית במלחמה נגד גרמניה הנאצית. מיניסטריון האינפורמציה הבריטי הזהיר את אחד מהמו"לים ששקל להוציא את הספר, ש"הבחירה בחזירים ככת השלטת תפגע ללא ספק בהרבה אנשים, ובמיוחד בכל מי שהוא מעט רגיש, כפי שהרוסים הם ללא ספק". אורוול שקל להוציא את הספר בהוצאה עצמית עם הקדמה המתארת את מה שכינה "צנזורה וולונטרית" מטעם העיתונים והוצאות הספרים. הוא כתב: "אם מו"לים ועורכים מתאמצים כדי למנוע נושאים מסוימים מלהגיע לדפוס, זה לא מכיוון שהם מפחדים מהעמדה לדין, אלא מכיוון שהם מפחדים מדעת הקהל."
עלילת הסיפור > הדמויות

בתחילת הספר מוצגות הדמויות העיקריות בסיפור:
מר ג'ונס – בעל החווה. מבוסס על הצאר, ניקולאי השני, סמל לקפיטליזם הישן.
המיור (מייג'ור) הזקן – החזיר שמציג את רעיון המרד בבעל החווה ושלטון עצמי (הגדרה עצמית) של החיות על גורלן. המיור הזקן הוא משל לפילוסוף קרל מרקס ובמידת מה לשליט ברית המועצות, ולדימיר איליץ' לנין
נפוליאון החזיר – בעל תכונות של מנהיג. בזמן המרד מצא נפוליאון כמה גורי כלבים שישמשו אותו בעתיד לתפיסת השלטון. נפוליאון אינו יודע לנאום ולכן מינה את צווחן (סקווילר) שיעשה זאת וימשוך את כולם לעזרתו. אחד משני מנהיגי המרד במר ג'ונס בחווה שבעתיד יהפוך לעריץ של החווה. מסמל את שליט ברית המועצות, יוסיף סטלין, אשר משתמש בכוח הזרוע (כלבי התקיפה בספר) כדי לשלוט.
צווחן (סקווילר) החזיר – עוזרו הנאמן של נפוליאון. משמש כדובר של נפוליאון והנהגת החווה. בספר הוא משל לדמותו של שר החוץ של ברית המועצות, ויאצ'סלב מולוטוב.
שלגון (סנובול) החזיר – היה חכם בהשוואה לנפוליאון וידע לנאום. שלגון היה יריבו של נפוליאון ורצה לשלוט בחווה לאחר המרד. מסמל את מייסד הצבא האדום, לאון טרוצקי, ומאופיין כאינטלגנטי יותר מיריבו נפוליאון, ומניעיו טהורים וכנים יותר.
גברתן (בוקסר) הסוס – העובד במלוא המרץ על פי דרישות שלטונו של נפוליאון ומתוך אמונה מלאה שזהו הדבר הנכון לעשותו. גברתן הוא משל לדמויות כמו הכורה סובייטי, אלכסיי סטחאנוב
תשעת כלביו הנאמנים של נפוליאון שהוא עצמו גידל - משולים למשטרה החשאית של סטלין.
בנימין (בנג'מין) – חמור שמתייחס בציניות לכל המרד בחווה. מסמל את האנשים הסקפטיים לגבי המהפכה, אלו שלא חשבו שהמהפכה הקומוניסטית תסייע לתושבי רוסיה.
תילתנית (קלוור) הסוסה הזקנה.
מולי הסוסה – אוהבת לענוד סרטים צבעוניים (מותרות) ולתת לבני האדם לפנק אותה. הדמות שלה היא משל למעמד העליון והבורגנות בברית המועצות שנמלטו אחרי המהפכה הבולשביקית.
משה (מוזס) העורב – אינו עובד ומדבר על "הר הממתקים" (המקביל לגן העדן) שיהיה מנת חלקם של בעלי החיים בעולם הבא. מסמל את הממסד הדתי.
הכבשים – מסמלות את העם הפשוט ש"הלך אחרי העדר" והמשיך ללכת אחרי סטלין ולא נתן לדעות אחרות לדבר (כאשר שלגון מנסה לנאום הכבשים מפריעות לו והוא לא מצליח לנאום).
העכברושים – מסמלים את העמים שנרדפו בזמן שלטונו של הצאר (ככל הנראה משולים ליהודים ולצוענים, שהושוו לעכברושים על ידי האנטישמים). בזמן נאומו של המיור, החיות עורכות הצבעה על גורלם, ומגיעות למסקנה שהם אינם מזיקים וגם להם יש מקום בחברתן.
עלילת הסיפור > המהפכה

עוד לפני תחילת המרד, מספר המיור הזקן לחיות על כל הדברים הטובים שיקרו להם אם המרד אכן יתממש, והוא גורם לכל החיות להסכים. המיור מרגש אותן כשהוא שר את מה שיהפוך בעתיד להמנון החיות, "חיות אנגליה", שיש הרואים בו משל להמנון הפועלים האינטרנציונל.
לאחר המרד שמתממש בהצלחה רבה, שלגון, נפוליאון ושאר החזירים לוקחים על עצמם את "עול השלטון" על שאר בעלי החיים, כי הם החיות המשכילות ביותר, ומציגים עבודה זו כעבודה מפרכת ולא מומלצת. החיות מסכימות. בשלב זה שורר מצב אוטופי – החיות, שעולו של מר ג'ונס ירד מעליהן, אינן סובלות עוד מהעבודה אלא עובדות במשנה מרץ ואף מפיקות הנאה מעבודתן. האוכל נמצא בשפע, והעתיד נראה ורוד.
השלטון החדש המכונה Animalism, "חייתיות" או "בהמיזם", מנסח שבע "דיברות" עיקריות, שכל החיות חייבות לנהוג על פיהן.
אלו הם שבע הדיברות שהחיות שמות לעצמן:
כל הולך על שתיים – צר ואויב.
כל הולך על ארבע או בעל כנף – חבר ורע.
לא ילבש בעל-חיים בגד.
לא יישן בעל-חיים במיטה.
לא ישתה בעל-חיים משקאות חריפים.
לא יקום בעל-חיים על רעהו להורגו.
כל בעלי החיים שווים.
על מנת להקל על החיות שמתקשות בקריאת הדיברות שכתובות באסם, ובזכירתן, מנסח שלגון את הדיבר הכולל "ארבע רגליים – טוב, שתי רגליים – רע". הסיסמה נאמרת על ידי החיות הפשוטות יותר, ובמיוחד חביבה על הכבשים, ששרות אותה וחוזרות עליה בכל הזדמנות (ומפריעות בכך לדיונים להימשך).
לאחר מכן מתקיפים ג'ונס ואנשיו את החיות בקרב, הנקרא הקרב על הרפת. החיות מנצחות, כבשה אחת נהרגת.
עלילת הסיפור > תחילת שלטון העריצות

החיות מחליטות לנסות וללמוד קרוא וכתוב. הלימוד קשה מאוד, ורוב החיות לא מצליחות ללמוד מעבר לאות א'. החזירים לעומת זאת, שידועים בבקיאותם ובחכמתם, ובנימין החמור, לומדים קרוא וכתוב די מהר, ודבר זה עוזר להם לסחור בהמשך עם בני-אדם.
אט אט, גורפת לעצמה שכבת החזירים השלטת זכויות יתר מבלי ששאר החיות שמות לב לכך. החזירים מציגים עצמם כחיות שאינן טועות, תמיד צודקות, ומה שהן עושות הוא הדבר הנכון עליו חייבים להסכים כל שאר בעלי-החיים. הם יוזמים בחווה חוקים שונים לטובתם, כדוגמת שעת השכמה מאוחרת מהחיות העובדות, לקיחת האוכל המשובח (תפוחים וחלב פרות) לעצמם. המנהיג עצמו, נפוליאון, מייחס לעצמו את האחוזה, מציין בחג את יום הולדתו וקורא לטחנת הרוח (שאין לו חלק בתכנונה ובבנייתה) על שמו. שאר החיות לא מתנגדות מפני שצווחן, חזיר שנחשב ל"מזכיר" של השלטון, מודיע בנאומים משכנעים ביותר שמה שהשלטון עושה הוא עבודה קשה למען האוכלוסייה, וחייבים לנהוג על פי מה שהוא מצווה, משום שהכול נעשה לטובת כלל החיות. החיות מתקשות לזכור אם התנאים שהן מקבלות, טובים יותר מהתנאים בימי שלטונו של ג'ונס החוואי, אך הן מאמינות לחזירים שאכן זה כך.
עלילת הסיפור > המהפך בשלטון ותחילת הקשרים עם בני האדם

לאחר מספר חודשים, מודיע שלגון על תחילת תכנון בניית טחנת רוח על בסיס ספרים שמצא בביתו של מר ג'ונס במטרה שהפעלת הטחנה יוריד מעומס העבודה של החיות. נפוליאון מתנגד וטוען שבמקום להשקיע בבניית טחנת רוח עדיף פשוט להגדיל את מנות המזון. הוא רואה ששלגון זוכה לתמיכה של רוב חיות החווה, ומחליט לגרשו בעזרתם של תשעת כלביו הנאמנים. הוא מבריח את שלגון מהחווה, ומצווה על כלביו, שאימץ עוד בצעירותם והפך אותם לצייתנים ותוקפניים, לרצוח כל בוגד שינסה להתנגד לשלטון. לאחר גירושו של שלגון, עורך נפוליאון מסע טיהורים במהלכו הוא מכריח מספר חיות להתוודות על "פשעיהן" בפומבי ואז מוציאן להורג.
לאחר הסבר של נפוליאון, טחנת הרוח נבנית בכל זאת, ובמהלך בנייתה המפרכת נפוליאון משתמש במתווך שיעזור לו ביחסיו עם בעלי האחוזות השכנות. הטחנה נהרסת פעמיים – פעם מסערה שנפוליאון מאשים בה את שלגון, ופעם שנייה על ידי חוואי שכן שמנסה לתקוף, נהדף ובכל זאת מצליח להרוס את הטחנה. צווחן נואם נאומים מרשימים בהם הוא מציע בנייה מחדש של הטחנה, והחיות מסכימות מפני שאינן מצליחות לגבש דעות משלהן.
חוות האחוזה (או "חוות החיות" כפי שנקראה לאחר המרד) מתחילה לסחור עם בני-אדם, שכניהם מהאחוזות שליד אחוזת בעלי-חיים, ומוכרת ביצים ועצים לשכניהם תמורת מזון אחר בעזרתו של מר ווימפר המתווך. בעלי-החיים בחווה שמחים לראות שיש שכר לעמלם, אף על פי שמנות המזון קוצצו במחטף, ואף על פי שסחר עם בני-אדם וקשרים אתם נחשבו לדבר אסור. הם מתגברים על בעיית המזון בכך שהם חושבים על כך שגם אם מצבם קשה, לפחות הם שולטים על עצמם ולא בני האדם, שנחשבו לאויב המסוכן ביותר לבעלי-החיים.
עלילת הסיפור > התגברות שלטון העריצות

בשלב זה נפוליאון מתחיל לקחת לעצמו זכויות יתר שאין לבעלי-החיים האחרים, ומשנה את "שבע הדיברות" כרצונו למה שיתאים לו (לדוגמה הדיבר "בעל-חיים לא יישן במיטה" שונה ל"בעל-חיים לא יישן במיטה עם סדינים", כדי שנפוליאון יוכל לישון במיטתו של מר ג'ונס).
יחסי נפוליאון עם בעלי האחוזות השכנות עולים בתוהו, ולילה אחד בעלי אחוזה שכנה הורסים את טחנת הרוח שנבנתה בעמל רב. נפוליאון מנחם את בעלי-החיים ואומר שאף על פי שהיא נהרסה, הם יבנו חדשה, חזקה יותר ויציבה יותר, כך שיידרש חומר נפץ רב עוצמה כדי להפילה.
בעלי-החיים מסכימים ועובדים קשה מאוד. לילה אחד, בעת שכולם ישנו, גברתן כהרגלו יצא לעבוד שעות נוספות בחווה, סחב ערמת אבנים גדולה מדי, נפל, ונשלח כביכול לבית-החולים הקרוב, בו הוא נפטר. בפועל, מוכר אותו נפוליאון לשחיטה לאחר שהוא חושד בגברתן כמרגל של שלגון. בשלב זה, בנימין החמור, שמבין מה קורה למעשה, יוצא מגדרו בפעם הראשונה והאחרונה, אך לא מצליח לחלץ את גברתן וממשיך להסתגר בשתיקתו.
עלילת הסיפור > שווים, ושווים יותר

לאחר מספר שנים נוספות, החזירים מאמצים לעצמם הרבה ממנהגי האדם, ובכלל זה הליכה על שתי רגליים ולבישת בגדים, מעשה שנחשב לפני המרד כדבר שלא ייעשה. כמו כן, כל שבע הדיברות נמחקו מלבד "כל בעלי-החיים שווים", שהפך ל"כל בעלי החיים שווים אך ישנם כאלו ששווים יותר". בסרט המצויר הושאר גם הדיבר "לא יקום בעל-חיים על רעהו להורגו"- אבל הוסף "ללא סיבה".
החזירים הופכים עצמם לאדונים, ומזמינים אליהם את בעלי האחוזות השכנות לארוחת ערב. בשלב זה, תלתנית, הסוסה שהייתה בחווה עוד לפני המרד, וכבר זקנה מאוד, שומעת את הרעשים הבוקעים מבית מר ג'ונס (שנפטר במהלך השנים) וקוראת לכולם לבוא ולראות את הנעשה. בעלי-החיים צופים מהחלון, ורואים את אדוניהם החזירים, הלבושים בחליפות, יושבים בצוותא עם בני האדם, וכבר אין להבדיל בין פני החזירים לפני בני האדם.
עיבודים קולנועיים

על פי הספר נעשה בשנת 1954 סרט ההנפשה הארוך הראשון שהוכן באנגליה. הוא נקרא כשם הספר – "חוות החיות". בשנת 1999 הוכן סרט נוסף על פי הספר, הפעם בגרסה מצולמת בדיבובם של קלסי גראמר כשלגון ופטריק סטיוארט בתור נפוליאון.
בספטמבר 2021, אנדי סירקיס הביע את רצונו לביים עיבוד מחודש לספר, עם מאט ריבס כמפיק ונטפליקס כחברה מפיקה.
תרגום עברי

בישראל יצאו שני תרגומים לספר. התרגום הראשון, מאת לאה זגגי, פורסם בשנת 1952 בהוצאת עם עובד תחת הכותרת "אחוזה של בעלי חיים". היה זה ספרון דק בכריכה צהובה ונמכר ב-950 פרוטות. במודעה שפרסמה ההוצאה בעיתון "על המשמר" נאמר: "נשמת האדם בסד המשטר הטוטליטרי – זה הוא נושא סיפור אליגורי זה. מעטו של הסופר האנגלי הסוציאליסטי, חריף הראייה והביטוי, מחברו של הרומן המפורסם 1984". הספר לא עורר עניין רב בארץ, ועותקים רבים מן המהדורה הראשונה עדיין לא נמכרו בחלוף חמש שנים מהוצאתו. גם סרט ההנפשה המבוסס על הספר, Animal Farm, שהוקרן בארץ ב-1957, ירד מהר מן המסכים, לא הובע בו עניין והוא לא הטביע חותם באותה העת.
בעקבות התגברות המודעות לכתיבתו של אורוול יצאה בתחילת 1969 המהדורה השנייה של התרגום תחת השם "חוות החיות". הפעם הספר הצליח יותר והיו לו עוד שתי הדפסות עד 1971. לתרגומה של זגגי היו בסך הכל יותר מעשרים הדפסות עד שלהי המאה ה-20. על גב הכריכה של האחרונות שבהן נכתב: "אליגוריה מבריקה וסאטירה נוקבת על המשטרים הטוטליטריים ועל מעמדו של היחיד וזכויותיו ויחסיו החברתיים בתוכם". בשנת 2001 יצא בהוצאת עם עובד תרגום נוסף מאת אברהם יבין, עם איורים מאת ראלף סטידמן (אנ') ואחרית דבר מאת אלי שאלתיאל.
אחוזה של בעלי-חיים: סיפור-אגדה; עברית: לאה זגגי, תל אביב: עם עובד, תשי"ב.
חוות החיות: אגדה; הציורים: ראלף סטידמן; תרגם: אברהם יבין; אחרית דבר מאת אלי שאלתיאל, תל אביב: עם עובד, תשס"א 2001.
מהדורה חדשה יצאה ב-2019 בתרגומו של אברהם יבין: "גם כמעט 75 שנה אחרי פרסומה המקורי של "חוות החיות", קל לתרגם את דברי אורוול למציאות הישראלית, והרווח ודאי"
ב-2022 יצאה לאור בעברית גרסה מאויירת של הספר. איורים: כריס מולד, תרגמה מאנגלית: שרה קרן, הוצאת כנפיים.
בתרבות פופולרית

ביולי 2018 פרסם ג'רוזלם ריפורט קריקטורה של הקריקטוריסט אבי כ"ץ המציגה את חברי הקואליציה (בנימין נתניהו, דודי אמסלם, אורן חזן ואחרים) מיד לאחר העברת חוק הלאום כחזירים מושחתים, תוך ציטוט מתוך "חוות החיות": "כל בעלי החיים שווים אך ישנם כאלו ששווים יותר".
בשנת 1977 יצא האלבום Animals של להקת הרוק פינק פלויד, האלבום הוא אלבום קונספט המושפע ומבוסס בחלקו מהספר.
1982 - The Animals Film (פס-קול) : מוזיקה מאת רוברט וויאט
אופרה

בינואר 2008 בוצעה האופרה שכתב המלחין הישראלי מתן פורת, על פי "חוות החיות" של ג'ורג' אורוול, באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
הערות שוליים

↑  Netflix Picks Up Andy Serkis' Animal Farm Movie Adaptation
1 2 3  ג'ורג' אורוול, מתחת לאף שלך; מאנגלית: יועד וינטר שגב; עריכה מדעית: גיורא גודמן, 2005, בדברי המבוא של גיורא גודמן בעמ' 48.
↑  גודמן, מבוא, עמ' 49.
↑  הדפסה 22, תשנ"ז 1997.
↑   אבי גרפינקל, "חוות החיות" של אורוול: הנובלה עדיין סוחפת אך חשיבותה הפוליטית פחתה, באתר הארץ, 6 בדצמבר 2019
↑   עופרה רודנר, "חוות החיות" בתרגום חדש ומאויר: מה אורוול היה אומר על פוטין, באתר הארץ, 23 במרץ 2022
↑  דוד ורטהיים‏, הם מפטרים גם מאיירים, באתר וואלה, 25 ביולי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592630705171  BNE: XX2115710  BnF: cb11985856j (data)  GND: 4279895-4  LCCN: no2014144000  MusicBrainz work: e7f79309-abb4-44d0-94d3-77a9719968ec  NLA: 35867878  NSK: 000352248  SUDOC: 02791934X  VIAF: 184247291   WorldCat (עם VIAF): 184247291 
ציור קיר של חוות החיות
טייה

טייה (באמהרית ቲያ) היא עיירה בנפת גורגה שבמדינת מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום דרומית לבירה אדיס אבבה. ביישוב התגוררו 3,336 תושבים בשנת 2005.
טייה שוכנת סמוך לאתר ארכאולוגי שבו 36 עמודי אבן. 33 מהעמודים ערוכים בציר באורך של כ-45 מטרים, ושלושת הנותרים מרוכזים בקבוצה נפרדת. על 32 מהעמודים נחרטו סמלים מסתוריים ובלתי ברורים, הנדמים בעיקר לחרבות, ועל אחד מהם חרוטים קווי מתאר של דמות אדם. העמודים הם אתר פרהיסטורי חשוב, אך משמעות רוב החריטות טרם פוענחה וזהותה המדויקת של הציוויליזציה הקדומה האחראית להן טרם הובהרה. בשל כך שבאתר נמצאו קברים, מקובל שמשמעותו קשורה במנהגי הקבורה של התרבות שהקימה אותו. האתר הארכאולוגי נבחר לאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו ב-1980.
חריטה הנדמית לחרב
טקס פרסי לורנס אוליבייה 1997

| --- | --- |
 תאריך:  1997 
 →1996 1998←
 
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 1997 נערך בלונדון על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטראות וסט אנד.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות

ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
8: "טומי"
5: "אמנות", "יון גבריאל בורקמן" ו"סטנלי"
4: "מרטין גר" ו"תשוקה"
3: "בית בובות", "אליס בארץ הפלאות", By Jeeves, "ברנשים וחתיכות" ו"מי מפחד מווירג'יניה וולף?"
2: "אליס בארץ הפלאות", Smokey Joe's Cafe,‏ The Herbal Bed, "טריסטן ואיזולדה" ו"הדוד וניה"
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
4: "סטנלי"
3: "טומי"
2: "מרטין גר"
חומות ארוכות

החומות הארוכות (ביוונית: Μακρὰ Τείχη) היו החומות שגוננו ביוון העתיקה על הדרך מעיר אל נמלה, והבטיחו את הקשר שלה לים גם בעיתות מצור. חומות ארוכות נבנו אומנם במקומות אחדים ביוון – מגארה וקורינתוס הן שתיים מהדוגמאות הידועות ביותר – אך הביטוי "חומות ארוכות" מתייחס בדרך כלל לחומות שחיברו את אתונה עם נמליה בפיראוס ובפאלרון. הן נבנו במאה ה-5 לפנה"ס, נהרסו על ידי הספרטנים ב-404 לפנה"ס לאחר מפלת אתונה במלחמה הפלופונסית, ונבנו מחדש בסיוע הפרסים במהלך המלחמה הקורינתית. החומות הארוכות היו מרכיב חיוני באסטרטגיה האתונאית, מאחר שאפשרו העברת אספקה לעיר מן הים ועל כן מנעו את נפילתה במצור יבשתי.
בניית החומות הארוכות

חומותיה המקוריות של אתונה נהרסו על ידי הפרסים לאחר כיבושם את אטיקה ב-480 וב-479 לפנה"ס במהלך מלחמת פרס–יוון. לאחר שנוצח האויב בקרב פלטאיה וסולק מיוון, שבו האתונאים לארצם ונפנו לשקם את עירם ההרוסה. מלאכת השיקום החלה בבניית חומות חדשות סביב העיר גופא. הספרטנים ובעלי בריתם בפלופונסוס, שצפו בדאגה בהתעצמותה הגוברת של אתונה, התנגדו לביצורה מחדש. שליחים ספרטנים ניסו לשכנע את האתונאים להפסיק את הבנייה, באמתלה כי תשמש בסיס יעיל בידי צבא פולש שישתלט עליה, כפי שהיה המקרה עם תבאי, וכי החומות והביצורים שבאיסתמוס הקורינתי מעניקים הגנה מספקת לארץ יוון. האתונאים לא קיבלו טיעונים אלה, כי ידעו היטב שאם תישאר עירם ללא חומות מגן, יהיו נתונים לחסדי הפלופונסים; תוקידידס, הסוקר את האירועים, מתאר סדרת תחבולות מחוכמות שעשה תמיסטוקלס, כדי לעכב את הספרטנים עד שיגיעו החומות הנבנות לגובה המספיק להגנה.
ב-458 לפנה"ס פרצה מלחמה בין אתונה לבין אחדות מחברות הליגה הפלופונסית בהנהגת ספרטה, ובמיוחד נגד קורינתוס ואייגינה. תוך כדי הלחימה החלה אתונה בבניית שתי חומות נוספות, אחת נמתחה מהעיר אל הנמל הישן בפאלרון, והשנייה אל הנמל החדש בפיראוס. ב-457 לפנה"ס ניצח צבא ספרטני את חילות אתונה בקרב טאנגרה תוך כדי ניסיון לעצור את הבנייה, אך המלאכה על החומות נמשכה והן הושלמו זמן קצר לאחר הקרב. חומות חדשות אלה, החומות הארוכות, הבטיחו כי אתונה לא תנותק לעולם ממקורות האספקה שלה כל עוד היא שולטת בים.
מקומן באסטרטגיה ובמדיניות של אתונה

בניית החומות הארוכות שיקפה אסטרטגיה רחבה יותר שננקטה על ידי אתונה מאז ראשית המאה ה-5 לפנה"ס. שלא כמו רוב הפולייס היווניות האחרות, שהשתיתו את כוחן הצבאי על חיילים כבדי-חימוש (הופליטים), שמה אתונה את עיקר מבטחה בצייה המלחמתי, אותו הקימה במהלך מלחמתה עם אייגינה בעשור השני של המאה ה-5 לפנה"ס. לאחר ייסוד הברית הדלית ב-477 לפנה"ס, נטלה אתונה על עצמה את האחריות לניהול המלחמה הימית נגד הפרסים. במהלך עשרות השנים שחלפו מאז נעשה הצי המלחמתי האתונאי עמוד התווך של אימפריה ימית הולכת וגדלה, ושליטת האתונאים בים הבטיחה את אספקת הדגן לעיר מההלספונטוס ומהים השחור. בין השנים 480 ו-462 לפנה"ס לא ערער איש על מדיניותה הימית של אתונה, לא מקרב הסיעה הדמוקרטית ולא מקרב האוליגרכיה. אך מאוחר יותר, לאחר שתוקידידס בן מלסיאס, איש הסיעה האוליגרכית, עמד בראש המתנגדים למדיניות האימפריאליסטית, יזהה המחבר הידוע בשם האוליגרך הזקן קשר הדוק בין הצי המלחמתי והדמוקרטיה, השקפה ששותפים לה גם חוקרים מודרניים. החומות הארוכות הן שאפשרו לצי האתונאי להיעשות לכוחה החשוב ביותר של העיר.
החומות הארוכות הפכו את אתונה למעין אי בתוך יבשת, שאף כוח יבשתי לא יכול לכובשו. (בשיטות הלוחמה היוונית העתיקה לא ניתן היה כלל ללכוד עיר בצורה אלא בהרעבה או בבגידה.) על כן יכלה אתונה לבטוח כי צייה המלחמתי יגונן עליה בכל עימות שהוא עם פולייס אחרות בארץ יוון. החומות הושלמו לאחר תבוסת האתונאים בקרב טנגרה, בו ניצח הצבא הספרטני את האתונאים בשדה הקרב, אך לא עלה בידו לכבוש את העיר בשל חומותיה הארוכות. האתונאים, שביקשו להגן על עירם גם מפני מצור, השלימו את בניית החומות הארוכות. יתרה מכך, כדי למנוע פלישת אויבים לאטיקה, לכדו את בויאוטיה; וכך, כשמגארה כבר מצויה בשליטתם, הבטיחו כי כל דרכי הגישה לאטיקה תימצאנה בידיים ידידותיות. במהלך רוב המלחמה הפלופונסית הראשונה הייתה אתונה מוגנת מפני התקפה ביבשה, אך אובדן מגארה ובויאוטיה בסוף אותה מלחמה אילץ את האתונאים לשים שוב את מבטחם בחומות הארוכות.
המלחמה הפלופונסית

במהלך העימות הגדול של אתונה עם ספרטה, המלחמה הפלופונסית (432 - 404 לפנה"ס, נודעה לחומות חשיבות עליונה. פריקלס, מנהיג אתונה מראשית המלחמה ועד מותו ב-429 לפנה"ס, ביסס את האסטרטגיה שלו על חומות אלה. ביודעו כי הספרטנים ינסו לפתות את האתונאים לקרב יבשה על ידי השחתת יבוליהם, כפי שעשו עשור שנים קודם לכן, הורה לבני עירו להישאר מאחורי החומות ולשים את מבטחם בצי המלחמתי להשגת הניצחון. לפיכך נשאו המאבקים של השנים הראשונות למלחמה דפוס קבוע. הספרטנים היו שולחים צבא כדי לפשוט על אטיקה, כשהם מקווים לפתות את האתונאים, אך אלה נותרו מאחורי חומותיהם ואף שלחו את אוניותיהם סביב הפלופונסוס, כדי להשחית ולהבעיר את יבול אויביהם. האתונאים הצליחו אומנם להימנע מתבוסה ביבשה, אך פשיטות הספרטנים הסבו להם נזקים כבדים ואוצרם נידלדל בשל הוצאותיהם הרבות על שיגור חילות משלוח ימיים ועל יבוא דגן מעבר לים. זאת ועוד, משום שכל אוכלוסיית העיר התרכזה בתוך החומות, גדל מניין הנספים במגפת הדבר שהתחוללה בעיר ב-430 לפנה"ס וב-429 לפנה"ס.
האתונאים הוסיפו להשתמש בחומות להגנתם כל חלקה הראשון של המלחמה, עד תפיסת בני הערובה הספרטנים בקרב פילוס (425 לפנה"ס). לאחר קרב זה נאלצו הספרטנים להפסיק את פלישותיהם השנתיות, משום שהאתונאים איימו כי יהרגו את בני הערובה.
בשלב השני של המלחמה שוב תפסו החומות מקום מרכזי באסטרטגיה של שני הצדדים. הספרטנים כבשו את מבצר דקלייה (Dekleia) באטיקה ב-413 לפנה"ס, והציבו במקום חיל שאיים על אתונה כל עונות השנה ולא רק בעונת הקציר. בשל נוכחות צבא זה יכלו האתונאים לקבל את אספקתם רק בדרך הים. החומות הארוכות, והגישה שהבטיחו אל הנמל, היו כעת הדבר היחיד שגונן על אתונה מפני תבוסה. ביודעם כי לא יוכלו לנצח את האתונאים ביבשה בלבד, הפנו הספרטנים את מרצם לבניית צי מלחמתי, ומשך כל חלקה האחרון של המלחמה עשו מאמצים לנצח את האתונאים בים. ניצחונם בסופו של דבר בקרב הימי באייגוספוטמוי ניתק את אתונה מנתיבי האספקה הימיים שלה והיא נאלצה להיכנע. אחד מן התנאים היותר חשובים של הסכם הכניעה היה הריסת החומות הארוכות, שפורקו ב-404 לפנה"ס.
הבנייה מחדש של החומות

זמן לא רב לאחר תבוסתם ב-404 לפנה"ס חידשו האתונאים את כוחם, וב-403 לפנה"ס הצליחו להסיר מעליהם את עול הספרטנים. ב-395 לפנה"ס היו האתונאים חזקים דיים כדי להצטרף למלחמה הקורינתית לצדן של ארגוס, קורינתוס ותבאי. האירוע המשמעותי ביותר של מלחמה זו מבחינת האתונאים הייתה בנייתן מחדש של החומות הארוכות. ב-394 לפנה"ס הנחיל צי פרסי בפיקוד המצביא האתונאי קונון תבוסה ניצחת לספרטנים בקרב קנידוס; לאחר הניצחון הביא קונון את אוניותיו אל אתונה, שם סייע והגן על מלאכת הבנייה המחודשת של החומות. כך הצליחו האתונאים, לקראת סופה של המלחמה, להשיג מחדש את החסינות מפני התקפה יבשתית, חסינות שניטלה מהם על ידי הספרטנים בסוף המלחמה הפלופונסית.
החומות הארוכות במאה ה-4 לפנה"ס

מאז המלחמה הקורינתית ועד התבוסה הסופית שנחלה העיר מידי פיליפוס מלך מוקדון, הוסיפו החומות הארוכות למלא תפקיד מרכזי באסטרטגיה האתונאית. בהתאם להכרזת אריסטוטלס ב-377 לפנה"ס הוקמה מחדש ליגה אתונאית, שכללה רבות מהחברות לשעבר בברית הדלית. באמצע המאה ה-4 שבה אתונה להיות מעצמה ימית חשובה בעולם היווני, וחידשה את השיט בנתיבי האספקה שאפשרו לה לעמוד במצור מן היבשה.
הערות שוליים

1 2  Fine, The Ancient Greeks, 330
↑  תוקידידס, ספר ראשון, ק-קג.
↑  קגן, בספרו "The Peloponnesian War", מתאר את האוליגרכיה של 411 לפנה"ס כחלשה מיסודה כל עוד נותר הצי המלחמתי משענה הצבאי העיקרי של אתונה.
החומות הארוכות וחומות העיר של אתונה בפרוץ המלחמה הפלופונסית
טקס פרסי לורנס אוליבייה 2004

| --- | --- |
 תאריך:  2004 
 →2003 2005←
 
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 2004 נערך בלונדון על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטראות וסט אנד.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות

ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
8: "ג'רי ספרינגר", Pacific Overtures ו"רגטיים"
5: "מילי המודרנית"
4: "כל אדם והאמת שלו" ו"האבלות יאה לאלקטרה"
3: "קליגולה" ו-Hitchcock Blonde
2: Democracy,‏ High Society, "מאדאם באטרפליי", "על עכברים ואנשים", "אורלנדו" ו"איש הכריות"
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
4: "ג'רי ספרינגר"
3: Pacific Overtures