stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זירו (מוזיקאי)
הערות שוליים

↑  A Hip-Hop Hurricane and Other Phenomena - New York Times
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6284 6918  LCCN: no2009099160  MusicBrainz: 36cf5c5e-14fb-42c0-a232-56bd449a81df  VIAF: 90586820   WorldCat (עם VIAF): 90586820 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ויולה

| --- | --- |

 סיווג:  קורדופוניים
 קבוצה:  כלי קשת, כלי מיתר
 נגנים:  ויולנים
 מנעד
 
 
פוזיציה ראשונה בנגינה על ויולה, כאשר שמות הצלילים מצוינים על פי דרך הכתיבה האמריקאית
תמונה של נגינה על ויולה באורך 43 ס"מ, בפוזיציה שלישית
מפתחות הויולה בכוונון משווה סטנדרטי
וִיּוֹלָה (באיטלקית: Viola; בעברית: כּוֹנֶרֶת) היא כלי נגינה ממשפחת כלי הקשת.
הויולה דומה בצורתה לכינור, גדולה ממנו במקצת והיא בעלת צליל מעט נמוך ועמוק יותר. היא מכוונת בקווינטה אחת מתחת לכינור ומכאן שמיתריה, מן הגבוה לנמוך, הם לה, רה, סול ודו – בדומה לכיוון הצ'לו, הנמוך ממנה באוקטבה.
התווים לוויולה נכתבים במפתח דו – אלט, שלא כמו רוב כלי הנגינה, שנכתבים במפתח סול כמו הכינור או בפה, כמו הצ'לו. עם זאת, כשהנגינה מגיעה לרגיסטר גבוה נהוג לעבור לכתיבה במפתח סול, כדי להימנע מריבוי קווי עזר. הוויולה היא מרכיב הכרחי ובלתי־נפרד ברביעיית כלי הקשת הקלאסית (שני כינורות, ויולה וצ'לו), בתזמורת כלי קשת ובתזמורת סימפונית, והיא עשויה להימצא בהרכבים קאמריים או תזמורתיים אחרים, כגון חמישיית כלי קשת, רביעיית פסנתר וכדומה.
בעבר, היה מספר סוגי ויולות שונות בגודלן ובסגנון בנייתן. מקור המילה Viola הוא מאיטלקית, ובין סוגי הויולה הקדומים ניתן לכלול את הויולה דה בראצ'ו (אנ') – "ויולת זרוע", שנתמכה על ידי הזרוע (מסוג זה של הויולה הגיע שמה בגרמנית: Bratsche – "בראצ'ה"). בשפות לטיניות אחרות כמו צרפתית, שמה הנפוץ של הויולה הוא Alto מאחר שטווח הרגיסטר (אנ') שלה מקביל לזה של קול האלט במקהלה.
על פי רוב, תפקיד הויולה בתזמורת ובהרכבים קאמריים הוא בעיקר מילוי הרמוני לסוגיו (כלומר נגינה של "הקולות הפנימיים" – הטנור והאלט) אם כי נפוצים לא מעט קטעים בהם הויולה מנגנת את הקו המלודי.
קונצ'רטי, סונטות ויצירות רבות אחרות נכתבו במקור לויולה לאורך השנים. בנוסף, מקומה לא נפקד גם מסוגות שאינן מוזיקה קלאסית, כמו מוזיקת עם, ג'אז ומוזיקה קלה.
בניית ויולות וצורתן

הויולה דומה לכינור מבחינת חומרי הבנייה ואופן בנייתה. ויולה בגודל מלא ארוכה בכ־2.5 עד 10 ס"מ מכינור בגודל מלא (כלומר, בין 38 ל־46 ס"מ), כאשר הארוך הממוצע נע בסביבות 41 ס"מ. לא קיים גודל מלא סטנדרטי, כמו בכינור ובצ'לו.
ויולות קטנות אשר מתאימות לילדים, אורכן הוא בסביבות ה־30 ס"מ, אורך דומה לזה של כינור הקטן פי שניים מכינור רגיל. עם זאת, נפוצים גם מקרים שבהם מנגנים על כינור שבו מיתרי הכינור הוחלפו למיתרי ויולה.
הנגינה בויולה כוללת אתגר אקוסטי: גוף הויולה צריך להיות באורך של 51 ס"מ לפחות על מנת כדי להפיק עוצמת צליל אידיאלית (בדומה לגודל שלם – 4/4 בכינור וצ'לו). מאחר שבגודל כזה (51 ס"מ) הנגינה על הכתף פשוט איננה אפשרית מפאת המסורבלות והכבדות של הכלי, הויולות של היום בנויות בגודל קטן יותר ובהתאמה מסוגלות להפיק צליל חלש יותר ביחס לכינור או לצ'לו.
לאורך ההיסטוריה מאז בנייתה של הויולה דה בראצ'ו הראשונה ניסו בונים שונים ליצור "ניסויים" בהם הם שינו את הגודל והצורה והפרופורציות של הויולה על מנת ליצור כלי קל יותר וקצר יותר, שיצליח, עם זאת, להפיק סאונד מספיק מתיבת התהודה.
לפני המאה ה־18, לא היה גודל סטנדרטי לויולה. הויולות הגדולות, או הטנור (בדומה לקול הטנור במקהלה) ניגנו את התפקיד הנמוך מבין הקולות הפנימיים, או את התפקיד שנמצא מעל קו הבס (בדרך כלל בהרמוניה של חמש קולות). ויולה קטנה יותר, ויולת אלט ניגנה תפקידים ברגיסטר האמצעי, בדיוק בין הצ'לו לכינור ויכלה "לתפוס" רגיסטר גדול יותר.
דוגמה נוספת לויולה לא סטנדרטית, היא זו שבנה הרמן ריטר (אנ') – ה"ויולה אלטה" (viola alta) אשר אורכה 48 ס"מ ויועדה לביצוע באופרות של ריכרד וגנר. גם הויולה עליה ניגן ליונל טרטיס הייתה בנויה כך שהדפנות היו רחבות יותר ועמוקות יותר מן הרגיל. לאורך ההיסטוריה לא היו בוני ויולות בלבד, אלא בוני כינורות שבנו גם צ'לי, ובמידה נדירה יותר גם ויולות.
אופן נגינה

ויולן הוא כינוי הרווח למוזיקאי המנגן על ויולה. הדרישות הטכניות שונות מנגינה בכינור בעיקר עקב כך שהויולה גדולה מן הכינור וכן הבעיות האקוסטיות.
נדרשת מתיחת אצבעות גדולה יותר ואצבועים שונים. המיתרים מהדהדים פחות והקשת גם כבדה יותר וקשה יותר ל"תמרון". גם המשקל שמופעל על הקשת גדול יותר.
ההחזקה של הויולה דומה לכינור, ומושענת על חלקו השמאלי של הסנטר. לעיתים קרובות נעשות התאמות של גודל הכלי ביחס לנוחות של הנגנ\ית.
כמו כן, הוויברטו לרוב יותר רחב ואינטנסיבי ממה שנהוג בנגינה על כינור. שאר התנועות במהלך הנגינה גדולות יותר או שונות במקצת מאלו בנגינה על כינור.
הנגינה בחצאי פוזיציות נפוצה גם היא הרבה יותר מבכינור. קשתות הויולה נוטות להיות כבדות יותר מאלו של הכינור (70–74 ג' לעומת 58–61 ג') ועם יותר שיער.
המוזיקה לויולה נכתבת במפתח דו אלט - שמכסה את הטווח של קולות הטנור והאלט במקהלה. מפתח זה הוא נדיר כיום ומשמש גם לעיתים במוזיקה לטרומבון (אך לא כמפתח הראשי).
כאשר כתובים ביצירה תווים אשר נמצאים מעל דו שני - C2 (דו שנמצא כאוקטבה אחת מעל דו האמצעי), הכתיבה תתבצע במפתח סול לשם נוחות (ומיעוט כתיבה של קווי עזר).
כוונון מושווה

הכוונון הסטנדרטי של הויולה הוא בקווינטה אחת מתחת לכינור, ומכאן שמיתריה, מן הגבוה לנמוך, הם לה (A), רה (D), סול (G) ודו (C) – בדומה לכיוון של הצ'לו, הנמוך ממנה באוקטבה.
כל מיתר בויולה מלופף על ידי מפתחות הכוונון (בדומה לכינור). מיתר לה, שמכוונן לרוב ראשון, אמור להמצא בגובה (או פיטצ') שנע בין 442 ל-440 הרץ (אם כי קיים גם כוונון פחות סטנדרטי).
לעיתים, נהוג לבצע שינויים קטנים בכוונון על ידי לחיצה על המיתר שמכווננת אותו קצת כלפי מטה, או בלחיצה על המיתר באזור מפתחות הכוונון שם המיתר עולה קצת כלפי מעלה.
במספר יצירות בתולדות המוזיקה הקלאסית נדרשת סקורדטורה (אנ'), כלומר, כוונון המיתרים של הויולה שלא בכוונון הרגיל. מוצרט כתב את תפקיד הויולה הסולנית ב"סימפוניה קונצ'רטנטה" שלו (אנ') כך שקיימת סקורדטורה לרה מז'ור במקום במי במול מז'ור:
הסיבה לכך היא שבכוונון מיוחד זה הויולה מצליחה להדהד יותר בשל הימצאותם של המיתרים פתוחים.
ליונל טרטיס, בעיבוד שלו לקונצ'רטו לצ'לו במי מינור מאת אלגר (אנ'), הנמיך את כוונון מיתר דו לסי במול וכתוצאה מכך היה ניתן לנגן מספר פסאז'ים באוקטבה הנמוכה ביותר של הויולה.
ארגונים ומחקר

עד המאה ה־20 לא זכתה הוויולה למעמד מרכזי, וכמעט תמיד היא עמדה בצל אחיה – הכינור והצ'לו. מספר היצירות שנכתב לוויולה מועט ביחס אליהם, וגם מספר הוויולנים היה קטן יחסית.
עם זאת, בראשית המאה ה־20 נעשו ניסיונות להעלות את רמת העניין בויולה בזכות מבצעים וכן מלחינים שכתבו יצירות המיועדות במקור לויולה. כמו כן חלה עלייה במספר המחקרים אשר מתמקדים בויולה.
פאול הינדמית ו־ודים בוריסובסקי (אנ') ביצעו את הניסיון הראשון להקמת גוף לויולנים בשנת 1927 (Violists' World Union). ב-1968 הוקמה "אגודת הויולה הבינלאומית" (אנ').
האגודה כוללת 12 תתי-אגודות ברחבי העולם, שהגדולה שבהן היא "אגודת הויולה האמריקאית" (אנ') שמוציאה ז'ורנלים אקדמיים (אנ')
כמו כן, האגודה מחזיקה בארכיון ארכיון הויולה הבינלאומי על שם פרימרוז אשר כולל כתבי יד מקוריים של יצירות לויולה וכן תמונות והקלטות של הויולן הבריטי ויליאם פרימרוז. האוסף נמצא באוניברסיטת בריגהאם יאנג, פרובו, יוטה .
בנוסף לז'ורנל, האגודה תומכת בשתי תחרויות לויולה - התחרות ע"ש המחקר של דייוויד דלטון (David Dalton Research Competition) (אנ') ותחרות הויולה הבינלאומית ע"ש פרימרוז (אנ').
הויולה ברפרטואר המוזיקה הקלאסית המערבית (עד המאה ה-20)

מוזיקת רנסאנס: כמו כלים אחרים בתקופת הרנסאנס, תפקידן העיקרי של סוגי הויולות למיניהן הייתה הכפלה של תפקידי הזמרים במקהלה, ולעיתים אף להוסיף סוגים שונים של קישוטים.
בתקופה זו, הויולה המודרנית של ימינו (שהיא גלגול של הויולה דה בראצ'ו) הייתה עדיין בשלבים גולמיים יחסית.
המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק: עם עליית המוזיקה האינסטרומנטלית, הויולה קיבלה מדי פעם מעמד של כלי סולני. בין היצירות הבולטות מן התקופה, ניתן לכלול את הבאים:
הקונצ'רטו הברנדנבורגי מספר 6 מאת באך, והקונצ'רטי של מלחיני הבארוק המאוחר ואסכולת מנהיים: גאורג פיליפ טלמן, פראנץ אנטון הופמייסטר, קרל שטאמיץ, קרל פרידריך צלטר ואלסנדרו רולה (אנ').
התקופה הקלאסית במוזיקה: מעמדה של הויולה עלה בתקופה הקלאסית בעיקר עקב העלייה בפופולריות של ז'אנרים חדשים במוזיקה הקאמרית, ובראשם רביעיית המיתרים.
מוצרט תרם רבות לכתיבה לויולה, ובנוסף לרביעיות מיתרים הוא כתב גם כ-6 חמישיות מיתרים עם שתי ויולות, טריו לקלרינט, ויולה ופסנתר "קגלשטאט" (אנ') וכן את ה"סימפוניה קונצ'רטנטה" לכינור, ויולה ותזמורת. (אנ').
המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית: בתקופה הרומנטית עיקר המוזיקה שנכתבה לויולה הייתה קאמרית-סלונית באופייה.
במוזיקה הקאמרית, הויולה קיבלה תפקידים מרכזיים יותר מאשר מילוי הרמוני, כדוגמת הסולו בפתיחת הרביעיות של בדז'יך סמטנה - "מחיי" (אנ') וכן הרביעייה ה"אמריקאית" מאת אנטונין דבוז'אק.
כמו כן, נכתבו יצירות לויולה ופסנתר. בין הבולטות שבהן - שתי הסונטות לקלרינט Op.120 מאת ברהמס (אנ'), שעובדו בידי המלחין לויולה ופסנתר. תמונות אגדה Op.113 מאת שומאן (אנ') והסונטה Op.36 מאת אנרי וייטאן (אנ').
בין הקונצ'רטי\ קטעי הסולו לויולה ולתזמורת במאה ה-19, ניתן לכלול את "הרולד באיטליה" (אנ') שכתב ברליוז והוקדש לפגניני, והפואמה הסימפונית של ריכרד שטראוס - דון קישוט (אנ'), בה הויולה מתארת את דמותו של סנצ'ו פנסה.
הויולה במאה ה־20

בראשית המאה ה-20, חלה התעוררות בעניין של מלחינים לכתוב לויולה, ונכתבו יצירות רבות, במיוחד על ידי מלחינים בריטים.
בין היצירות הבולטות, ניתן לציין את: ואריאציות אניגמה מאת אדוארד אלגר (אנ') מס' 6 ו-10, הסונטה לויולה של רבקה קלארק (אנ'), והקונצ'רטו לויולה (אנ') מאת ויליאם וולטון.
עוד מלחינים בריטים בולטים שכתבו לויולה והקדישו את יצירותיהם לויולן הבריטי הנודע ליונל טרטיס היו ארתור בליס, יורק בואואן (אנ'), בנג'מין דייל (אנ'), רלף ווהן ויליאמס, פרנק ברידג' ובנג'מין בריטן.
בלה ברטוק כתב בשנת חייו האחרונה (1945) קונצ'רטו לויולה שהוקדש לויליאם פרימרוז (אנ'). זהו ככל הנראה הקונצ'רטו המבוצע ביותר לויולה. המלחין הצ'כי בוהוסלב מרטינו כתב סונטה וקונצ'רטו לויולה.
המלחין פאול הינדמית, שהיה ידוע כויולן, כתב יצירות רבות לכלי: לא פחות מ-3 קונצ'רטי (המפורסם שבהם הוא Der Schwanendreher (אנ')), סויטה לויולה ותזמורת (אנ'), שלוש סונטות עם ליווי פסנתר וארבע לויולה סולו.
יצירתו האחרונה של דימיטרי שוסטקוביץ' - סונטה לויולה ופסנתר Op.147 (אנ') נכתבה שבועות ספורים לפני מותו. המלחין והויולן זוכה פרס ישראל עדן פרטוש כתב שני קונצ'רטי לויולה וכן את "יזכור" לויולה ותזמורת מיתרים.
במחצית השנייה של המאה ה-20 נכתבו יצירות שניסו להביע סוגי הסאונד שונים שהויולה יכולה להפיק, תוך כדי שימוש בטכניקות לא שגרתיות. מספר דוגמאות: הסונטה לויולה סולו של ג'רג' ליגטי (אנ') והסקוונצה מספר 6 (אנ') מאת לוצ'יאנו בריו.
הויולה בז'אנרים שונים

אף על פי שנהוג לנגן בכינור במוזיקה עממית, במקרים שונים נגני כינור יחליפו לנגינה על ויולה. ד"ר בשם לינדזי איטקנהד (Dr. Lindsay Aitkenhead) קיים מחקר אודות הנושא.
הויולה כלי נגינה עממי נפוצה בטרנסילבניה, שם המיתרים מכוונים כ G3–D4–A3, כלומר שמיתר לה מכוון אוקטבה מתחת למה שהוא בדרך כלל.
ויולה חשמלית

ויולה חשמלית לרוב מצוידת בפיק אפ וכן כלי הגברה אלקטרוני כלשהו.
ישנם שני סוגים של ויולות חשמליות: עם אקוסטיקה טבעית מוגברת, או כאלו שבנויות מחומרים מתכתיים ואף צבועות בצבעים בהירים כמו אדום, כחול או ירוק.
סוגי ויולות מן העבר

בתקופות הרנסאנס והבארוק היה נפוץ כלי בשם ויולה דה גמבה, אותו החזיקו בין הברכיים כמו הצ'לו. פירוש המילה "דה גמבה" הוא "של רגל". הוויולה דה גמבה הייתה דומה לצ'לו גם בגודלה וגם במנעד הצלילים שלה, אך כיוון המיתרים ומספרם היה שונה: בצ'לו יש ארבעה מיתרים ובוויולה דה גמבה חמישה או שישה. מיתריה של ויולה זו היו עשויים ממעיים של כבש. לוויולה זו הפסיקו לכתוב מוזיקה במאה ה־18, והיא הפסיקה להתפתח מאז. בביצועים שאינם בכלי התקופה נהוג לנגן כיום את תפקידי הוויולה דה גמבה בוויולה או בצ'לו.
ויולה דה בראצ'ו – כלי מיתר ממשפחת הוויולות, שממנו התפתח הכינור המודרני וצורות המשנה שלו. הוויולה דה בראצ'ו הייתה קיימת במאות ה־16 וה־17 והתקיימה לצד הכינור, אם כי נבדלה ממנו. פירוש המלה בראצ'ו הוא "זרוע", ובנגינה בכלי נהגו לתמוך את הכלי על הזרוע ובסנטר, בדומה לצורת האחיזה בכינור של היום.
ויולה ד'אמורה – "כינור האהבה" – כלי ממשפחת הוויולות ולו 6–7 מיתרי מגע, המתוחים על צוואר הכלי וניתנים לכוונון ומתחתם מספר דומה של מיתרי תהודה, ללא אפשרות כוונון הנשמעים יחד עם מיתרי המגע ונותנים יחד צליל מיוחד.
ויולונצ'לו – זהו הצ'לו הנפוץ, השייך למשפחת הוויולות. זהו כלי בס שהתפתח מן הוויולה.
קיים כלי קשת הנקרא וִיוֹלוֹטה – זוהי ויולה־טנור שהומצאה ב־1891 בגרמניה. מספר היצירות שנכתבו לוויולוטה קטן מאוד.
רשימת מבצעים ומבצעות בויולה

קטגוריה:ויולנים
קטגוריה:ויולניות
קונטרה - ויולה בעלת 3 מיתרים כלי נגינה מקובל במוזיקה ההונגרית והרומנית העממית
ויליאם רדפילד

ויליאם קוקס רדפילד (באנגלית: William Cox Redfield; ‏18 ביוני 1858 - 13 ביוני 1932) היה פוליטיקאי אמריקני, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ומזכיר המסחר בקבינט הנשיא וודרו וילסון.
ביוגרפיה

רדפילד נולד באולבני שבניו יורק ובשנת 1867 עבר עם משפחתו לפיטספילד שבמסצ'וסטס. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ועל ידי מורים פרטיים בביתו. עיסוקיו הראשונים היו בסניף הדואר העירוני ומאוחר יותר סוכן מכירות בחברה לייצור נייר. בהיות בן 19 עבר לעיר ניו יורק והחל לעבוד בתחום הדפוס. בשנת 1883 עבר לעיסוקים בתחומי מסחר וביטוח.
בשנת 1896 היה רדפילד ציר לוועידת המפלגה הדמוקרטית הלאומית שהתכנסה באינדיאנפוליס. באותה שנה התמודד מטעמה ללא הצלחה לבית הנבחרים של ארצות הברית. בין השנים 1902–1903 שימש מנהל העבודות הציבוריות בברוקלין. בשנת 1911 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית כחבר בית הנבחרים. כעבור שנה הציג מועמדותו בבחירות הפנים-מפלגתיות לקביעת מועמד המפלגה לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית. אי הצלחתו הביאה להחלטתו להתמודד לכהונה נוספת בבית הנבחרים. בשנת 1913 סיים כהונתו, אך מונה על ידי הנשיא וודרו וילסון למזכיר המסחר בממשלו.
רדפילד היה הראשון לכהן בראש מחלקת המסחר, אשר הופרדה לראשונה ממחלקת המסחר והעבודה. בתפקיד זה כיהן עד התפטרותו ב-1919. לאחר מכן עסק בבנקאות ובביטוח בניו יורק ובברוקלין.
נפטר בשנת 1932 ונקבר באולבני.
זסטרוגי

זסטרוגי קטנים על רמת אנטארקטיקה
זסטרוגי (ברוסית: Заструги‏; בכתב לטיני: Sastrugi או Zastrugi) הם תלמים או רכסים חדים ולא-סדירים קשים כמו סלע בגובה של עד 30 סנטימטרים, הנוצרים על פני השלג עקב סחיפה אאולית, הקפצה וגלגול של חלקיקי שלג והשקעה, והם מצויים באזורים מושלגים בקטבים או באזורי אקלים ממוזג. הם נבדלים מחוליות בכך שהרכסים מקבילים באופן בולט לכיוון הרוחות הנושבות דרך קבע. תלמים קטנים יותר בלתי סדירים מסוג זה מוכרים כגלונים (קטנים, בגובה 10 מ"מ) או רכסי רוח.
תוואי השלג הגדולים במיוחד מהווים מכשול לגולשי שלג, גלשני שלג ולאופנועי שלג. התקדמות על גבי משטח לא-אחיד של זסטרוגי יכולה לעייף מאוד, ותמיד קיים סיכון של שבירת ציוד – הגלונים והגלים משופעים במקרים רבים בחתחתים ומהמורות, פני השטח קשים ואינם סלחניים, ושינויים טופוגרפיים קלים בין רכס למרזבה מתרחשים כל הזמן.
אטימולוגיה

המילה "זסטרוגי" (Заструги) היא צורת רבים בשפה הרוסית; ביחיד "זסטרוגה" (Заструга), התעתיק גרמני של המילה הרוסית הוא Sastrugi.
מקבילה לטינית לצורת היחיד, "ססטרוגוס", משמשת בכתבים שונים, לרבות יומני המשלחות של קפטן רוברט פלקון סקוט וספרו של ארנסט שקלטון, The Heart of the Antarctic.
מנגנון היווצרות

תחת הרוח, מצטברים חלקיקי שלג חופשיים ונסחפים בדומה למה שמתרחש בחוליות חרמש (חוליות ברחאן), ולכן השם העממי שקיבלו הצורות שמקבל השלג הנסחף הוא ברחאנים. האינואיטים של קנדה קוראים לתצורות השלג המתהוות כתוצאה מכך "קאלוטוגאניק" (kalutoqaniq). עם היחלשות הרוחות, מתגבשות תצורות השלג, או ה"קאלוטוגאניק" הללו, באמצעות המראה והתגבשות מחודשת. כשהרוחות מתחזקות שוב הקאלוטוגאניק נשחקים לצורות מעוצבות של ססטרוגי. האינואיט מכנים את התוואים הגדולים יותר בשם קאיוקלאק (kaioqlaq) ואת הגלונים הקטנים בשם טומרינייק (tumarinyiq). סחיפה נוספת יכול להפוך את הקאיוקלאק בחזרה לקאלוטוגאניק נודד. שלב ביניים של הסחיפה קרוי מפסוק (mapsuk), צורה תלויה. בצד הפונה לרוח של הרכס, הבסיס נסחף מהר יותר מאשר החלק מעליו, תוך יצירת צורה מוכרת של קצה סדן המצביע כנגד הרוח.
על מדרונות ההרים משתמשים גולשי סקי מנוסים בעובדה שהזסטרוגי מצביע על כיוון הרוח על מנת לאתר מראש הצטברויות של תלוליות שלג מסוכנות.
זסטרוגי על קרח-ים

זסטרוגי צפויים יותר להיווצר על קרח ים שנוצר באותה שנה מאשר על קרח רב-שנתי. קרח חדש חלק יותר מקרח רב-שנתי, שמאפשר לרוח לעבור באופן אחיד על פניו ללא מכשולים טופוגרפיים. השלג, שהוא יבש וקל כל עוד איננו מפשיר, נסחף בקלות עם משבי הרוח ויוצר זסטרוגי מקבילים לכיוון הרוח. במחקר שנערך בנושא באלסקה הוכח שהזסטרוגי מתקבעים במקומם עד חודש מרץ ועשויים להיות קשורים להיווצרות בריכות הפשרה. בריכות הפשרה צפויות יותר להיווצר בשקעים שבין הזסטרוגי על קרח חדש.
בתרבות הפופולרית

הפרק השני ברומנו של ג'יימס רולינס "צייד קרח" מדמה את הזסטרוגי המקיפים את השטח שמעל תחנת הקרח התת-מימית לעוגת מקצפת לימון; בניגוד לכך, על הנתיב המחבר את הבסיס התת-מימי אל תחנת מעוף האומגה שמעל פני הקרקע, שחקה התנועה את הקרח והחליקה אותו.
הערות שוליים

↑  באנגלית, saltation: תנועתם של חלקיקים, בדרך כלל גרגירי חול, בהשפעת מים או רוח.
↑  Rapport du Comité consultatif: Report of the Advisory committee, Google books
↑  מקור המונח ברחאן מרוסית, מונח שטבע החוקר אלכסנדר פון מידנדורף לתיאור חולית שממבט-על צורתה נדמית לסהרון.
↑  פסקה זו מבוסס על המתואר בעמ' 40 בספר William C. Wonders, Canada's Changing North
↑  Petrich, C., H. Eicken, C. M. Polashenski, M. Sturm, J. P. Harbeck, D. K. Perovich, and D. C. Finnegan (2012), Snow dunes: A controlling factor of melt pond distribution on Arctic sea ice
הקונגרס השני של ארצות הברית

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 גוף פרלמנטרי:  הקונגרס של ארצות הברית
 תקופת כהונה:  4 במרץ 1791 – 4 במרץ 1793  (שנתיים)
 הנהגה
 נשיא הסנאט יושב ראש בית הנבחרים:  ג'ון אדמס   ג'ונתן טראמבל הבן
 הנשיא הזמני של הסנאט:  ריצ'רד הנרי לי   ג'ון לנגדון
 → הקונגרס ה-1 הקונגרס ה-3 ← 
 
קבוצת סיורים מודרנית מבקרת בחדר בית הנבחרים באולם הקונגרסים
לשכת הסנאט באולם הקונגרסים
הקונגרס השני של ארצות הברית, המורכב מהסנאט של ארצות הברית ובית הנבחרים של ארצות הברית, התכנס באולם הקונגרסים בפילדלפיה, פנסילבניה, מ-4 במרץ 1791 עד 4 במרץ 1793, במהלך השנים השלישית והרביעית לנשיאות ג'ורג' וושינגטון. חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על הוראות סעיף 1, סעיף 2, סעיף 3 של חוקת ארצות הברית. מושבים נוספים בבית הוקצו לשתי המדינות החדשות של ורמונט וקנטקי. לשני הבתים היה רוב פדרליסטי.
אירועים מרכזיים

5 באפריל 1792: הנשיא וושינגטון השתמש בווטו בפעם הראשונה, והטיל וטו על הצעת חוק שנועדה לחלק נציגים בין מדינות ארצות הברית.
אפריל-מאי, 1792: בית הנבחרים ערך את דיוני השימוע הראשונים של הממשלה, תוך בחינת תבוסתו של גנרל ארתור סנט קלייר בקרב הוואבאש.
13 באוקטובר 1792: קרן וושינגטון הבירה: הונחה אבן הפינה של אחוזת המנהלים של ארצות הברית, הידועה כיום בשם הבית הלבן.
חקיקה מרכזית

20 בפברואר 1792: חוק שירות הדואר, הקים את משרד הדואר האמריקאי
1 במרץ 1792: חוק ביחס לבחירת נשיא וסגן נשיא ארצות הברית ולירושה נשיאותית, הצהיר על התהליך של האלקטורים והקונגרס לפעול בעת בחירת נשיא וסגן נשיא, וקבע איזה פקיד פדרלי ישמש כנשיא אם הן משרות הנשיא והן סגן הנשיא יתפנו.
2 באפריל 1792: חוק המטבעות משנת 1792, הקים את מטבעת ארצות הברית והסדיר את המטבעות
14 באפריל 1792: חוק ההפרשה משנת 1792, הגדיל את גודלו של בית הנבחרים מ-69 מושבים בקונגרס השני ל-105 בקונגרס ה-3 וחילק את המושבים הללו בין מספר המדינות לפי מפקד האוכלוסין של 1790
2 במאי 1792: חוק המיליציה הראשון משנת 1792, הסמיך את הנשיא להזעיק את המיליציות של המדינות השונות במקרה של פלישה או מרד.
5 במאי 1792: חוק סיוע בכלא לחייבים משנת 1792, קבע תקנות עונשין והגבלות למאסרים בגין חובות רכוש, העלמת מס והתנגדות למס.
8 במאי 1792: חוק המיליציה השני משנת 1792, דרש שכל אזרח לבן גבר בעל יכולת חופשית של המדינות השונות, בין הגילאים 18 עד 45, חייב להירשם למיליציה של המדינה שבה הוא מתגורר.
12 בפברואר 1793: חוק העבד הנמלט משנת 1793,
2 במרץ 1793: חוק המשפטים משנת 1793 (כולל חוק נגד צו מניעה)
הצטרפות מדינות לאיחוד

4 במרץ 1791: ורמונט התקבלה כמדינה ה-14
1 ביוני 1792: קנטקי התקבלה כמדינה ה-15
תיקוני חוקה

15 בדצמבר 1791: 10 התיקונים הראשונים לחוקת ארצות הברית, הידועים ביחד בשם מגילת הזכויות, אושרו על ידי המספר הדרוש של מדינות (אז 11) כדי להפוך לחלק מהחוקה.
סיכום מפלגתי

לא היו מפלגות פוליטיות בקונגרס הזה. החברים התקבצו באופן לא פורמלי לפלגים בעלי עניין דומה, על סמך ניתוח של מאזן ההצבעה שלהם.
סיכום מפלגתי > סנאט

במהלך קונגרס זה נוספו שני מושבים חדשים בסנאט לכל אחת מהמדינות החדשות של ורמונט וקנטקי.
|  | סיעה (הצללה מציינת בקרת סיעה)> .אנטי ניהול   (A) | סיעה (הצללה מציינת בקרת סיעה)> .פרו ניהול   (P) | סה"כ> סה"כ.סה"כ | ריק |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פיזור   הקונגרס הקודם | 8 | 18 | 26 | 0 |  |

| כינוס | 8 | 17 | 25 | 1 |  |
| 4 במרץ 1791 | 8 | 16 | 24 | 2 |  |
| 13 ביוני 1791 | 8 | 17 | 25 | 1 |  |
| 4 בנובמבר 1791 | 10 | 17 | 27 | 1 |  |
| 18 ביוני 1792 | 12 | 17 | 29 | 1 |  |
| 8 באוקטובר 1792 | 11 | 17 | 28 | 2 |  |
| 18 באוקטובר 1792 | 12 | 17 | 29 | 1 |  |
| 30 בנובמבר 1792 | 12 | 16 | 28 | 2 |  |
| 10 בינואר 1793 | 12 | 17 | 29 | 1 |  |
| 28 בפברואר 1793 | 13 | 17 | 30 | 0 |  |
| נתח ההצבעה הסופי | 43.3% | 56.7% |  |  |  |

| כינוס   הקונגרס הבא | 14 | 16 | 30 | 0 |  |
סיכום מפלגתי > בית הנבחרים

במהלך הקונגרס הזה, נוספו שני מושבים חדשים בבית עבור כל אחת מהמדינות החדשות של ורמונט וקנטקי.
|  | סיעה (הצלחה מציינת בקרת סיעה)> .אנטי ניהול   (A) | סיעה (הצלחה מציינת בקרת סיעה)> .פרו ניהול   (P) | סה"כ> סה"כ.סה"כ | ריק |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פיזור   הקונגרס הקודם | 28 | 36 | 64 | 1 |  |

| כינוס 4 במרץ 1791 | 25 | 37 | 62 | 3 |  |
| 4 באפריל 1791 | 25 | 38 | 63 | 2 |  |
| 24 באוקטובר 1791 | 28 | 38 | 66 | 1 |  |
| נובמבר 1791 | 28 | 37 | 65 | 2 |  |
| 6 בפברואר 1792 | 29 | 37 | 66 | 1 |  |
| 21 במרץ 1792 | 28 | 37 | 65 | 2 |  |
| 2 באפריל 1792 | 28 | 38 | 66 | 1 |  |
| 1 ביוני 1792 | 27 | 38 | 65 | 4 |  |
| 8 בנובמבר 1792 | 28 | 38 | 66 | 3 |  |
| 9 בנובמבר 1792 | 29 | 38 | 67 | 2 |  |
| 22 בנובמבר 1792 | 30 | 38 | 68 | 1 |  |
| 6 בדצמבר 1792 | 29 | 38 | 67 | 2 |  |
| 30 בינואר 1793 | 29 | 39 | 68 | 1 |  |
| נתח ההצבעה הסופי | 42.6% | 57.4% |  |  |  |

| כינוס הקונגרס הבא | 55 | 50 | 105 | 0 |  |
מנהיגות > סנאט

נשיא: ג'ון אדמס (P)
נשיא זמני:
ריצ'רד הנרי לי (P)
ג'ון לנגדון (P), נבחר ב-5 בנובמבר 1792
מנהיגות > בית הנבחרים

יו"ר: ג'ונתן טראמבל הבן (P)
חברי בית הנבחרים המשותפים לכל מדינה
נשיא הסנאט ג'ון אדמס
ויליאם רואן המילטון

ערך זה עוסק במתמטיקאי ואסטרונום אירי. אם התכוונתם לביולוג אבולוציוני בריטי, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  4 באוגוסט 1805 דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  2 בספטמבר 1865 (בגיל 60) דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 ענף מדעי:  אסטרונומיה, פיזיקה, מתמטיקה
 מקום מגורים:  אירלנד
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט ג'רום 
 מקום לימודים:  טריניטי קולג'  בית הספר וסטמינסטר  אוניברסיטת דבלין 
 פרסים והוקרה:  המדליה המלכותית (1835)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1864)  מדליית קנינגהם (1834, 1848) 
 בן או בת זוג:  Helen Maria Bayly 
 צאצאים:  ויליאם אדוין המילטון 
 מספר צאצאים:  3 
 תרומות עיקריות
 חוג הקווטרניונים, פיתוח מושג ההמילטוניאן, מסלול המילטוני.
 
סר ויליאם רואן המילטון (באנגלית: William Rowan Hamilton;‏ 4 באוגוסט 1805 – 2 בספטמבר 1865)  היה מתמטיקאי ואסטרונום אירי. ידוע בעיקר בזכות עבודותיו באנליזה וקטורית, במכניקה אנליטית ובאופטיקה.
המילטון נולד בדבלין ולמד בטריניטי קולג'. ב-1827, בעודו תלמיד בקולג'. בשנת 1828 פרסם עבודה בה לראשונה הוזכרה משוואת האייקונל. באותה שנה מונה לפרופסור לאסטרונומיה. שנה לאחר מכן מונה לאסטרונום הראשי של אירלנד, וב-1853 הוענק לו תואר אבירות. הוא בילה את שארית חייו בקולג' ובמצפה הכוכבים בדאנסינק. אחד מפיתוחיו החשובים ביותר הוא מושג ההמילטוניאן במכניקה אנליטית, פונקציה ממנה ניתן לקבל את משוואות התנועה של מערכת פיזיקלית. להמילטוניאן חשיבות מרכזית הן בפיזיקה קלאסית והן במכניקת הקוונטים.
הקווטרניונים

המילטון זכור גם בגלל גילוי אלגברת הקווטרניונים, שהיו הדוגמה הלא-חילופית הראשונה (ובמשך עשרות שנים - היחידה) לאלגברה עם חילוק. במשך שנים חיפש המילטון דרך להכפיל שלשות של מספרים, המיוצגות על ידי הבסיס i,j,k. ב-16 באוקטובר 1843, במהלך טיול רגלי לדבלין, הוא גילה את הנוסחאות היסודיות:  \ i^{2}=j^{2}=k^{2}=ijk=-1. הגילוי גרם לו התרגשות שאותה הוא מתאר במכתב לבנו כ"מעגל חשמלי שנסגר"; עוד הוא מספר במכתב: "לא יכולתי לעמוד בדחף - בלתי פילוסופי ככל שזה ישמע - לחרוט בסכין את המשוואות באבן של גשר ברום".
ראו גם

מסלול המילטוני
המילטוניאן
מכניקה המילטוניאנית
מכניקה אנליטית
משפט קיילי-המילטון
שלט המדווח על גילויו של המילטון על גשר ברום
וילה פוסאטי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 כתובת:  Via Paolo Uccello 17-19, 20148 Milaan 
 מיקום:  מילאנו 
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1927
 תאריך פתיחה רשמי:  1927 
 קואורדינטות:  45°28′46″N 9°08′44″E﻿ / ﻿45.479528°N 9.145444°E﻿ / 45.479528; 9.145444
  (למפת מילאנו מוגדלת) וילה פוסאטי(למפת מילאנו רגילה) וילה פוסאטי
 
וילה פוסאטי (Villa Fossati) היא בית מגורים ברובע סן סירו בעיר מילאנו שבאיטליה. במשך תקופה במהלך מלחמת העולם השנייה היא נודעה כמקום מושבו של הארגון הפשיסטי כנופיית קוך (Banda Koch), שעינה ורצח בה את קורבנותיו.
הווילה

הווילה נבנתה בשנת 1927 בהזמנת בעלי המקום, תמיסטוקל פוסאטי (Temistocle Fossati). היא נבנתה בצמוד לשרידי כנסייה עתיקה שניצבה באתר - כנסיית סן סירו א-לה ופרה (San Siro alla Vepra), אשר הוכרזה כאתר לאומי בשנת 1911. הווילה עצמה נבנתה בסגנון הנאו-רנסאנס בתכנונו של האדריכל זאנצי (Zanchi). יש בה ארבע קומות, לרבות מרתף.