היסטוריה של המזרח התיכון
המזרח התיכון בן זמננו

עד שנות התשעים נתפס המזרח התיכון בעיני המערב לא רק כאזור רווי סכסוכים, אלא גם כאזור הסובל מפיגור כלכלי ופוליטי ביחס לשאר העולם. התפוצה המהירה של כלכלות שוק ומשטרים דמוקרטיים במזרח אירופה, דרום אמריקה, מזרח אסיה וחלקים מאפריקה לא נתנה אותותיה במזרח התיכון. באזור כולו, רק ישראל, טורקיה ולבנון - ישויות ייחודיות בנוף המזרח-תיכוני - הן דמוקרטיות פרלמנטריות, אף שהיציבות הפוליטית בלבנון ובטורקיה איננה גבוהה כזו שבמערב המפותח. במדינות אחרות קיימים גופים מחוקקים, אולם אלה נעדרים סמכות שלטונית ממשית, ובמקרים אחדים - כמו במדינות המפרץ העשירות - רוב חלקי האוכלוסייה אינם רשאים להשתתף בבחירות, כיוון שמעמדם הוא של עובדים זרים ולא של אזרחים.
ברוב מדינות המזרח התיכון, צמיחתן של כלכלות שוק נפגעה לנוכח הגבלות פוליטיות, שחיתות ומינוי מקורבים, בזבוז כספים על מיזמי ראווה ורכישת נשק, והישענות יתר על הכנסות מנפט. הכלכלות המוצלחות באזור התבססו על שילוב בין עושר הנפט ואוכלוסייה דלילה, כפי שנעשה בקטר, בבחריין ובאיחוד האמירויות הערביות. במדינות הללו, האמירים התירו מידת מה של ליברליזציה פוליטית וחברתית, אך סירבו לוותר על כוחם שלהם. האמירים נתפסו כליברלים ביחס לשכניהם, אך כשמרנים ביחס למערב. מבין המדינות המזרח-תיכוניות שאינן רנטיריות, הצליחו ישראל (הנשענת על טכנולוגיה) ולבנון (הנשענת על תיירות, בעיקר משנות השמונים) ליצור כלכלות מצליחות יחסית.
לקראת סוף שנות התשעים המזרח התיכון כאזור כלכלי פיגר לא רק אחרי אירופה, אלא גם אחרי הודו, סין ושאר כלכלות שוק גדלות, במונחי ייצור, סחר, חינוך, תקשורת וקריטריונים נוספים לפיהם נמדדת קידמה כלכלית וחברתית. תזה מקובלת במערב גורסת, כי מלבד נפט, סך היצוא של העולם הערבי כולו נמוך מזה של פינלנד לבדה.[דרוש מקור]
בראשית המאה ה-21 תרמו הגורמים הללו להתססת הסכסוך המזרח-תיכוני באופן חסר תקדים, כך שהשלכותיו ניכרו ברחבי העולם. כישלון מאמצי התיווך של הנשיא האמריקני ביל קלינטון בין ישראל והפלסטינים בקמפ דייוויד בשנת 2000 הביאו לפרוץ האינתיפאדה השנייה - התקוממות פלסטינית אלימה נגד הכיבוש הישראלי, המאופיינת בפיגועי התאבדות ובמעשי טרור נגד אזרחים ישראלים - ואגב כך לבחירתו של אריאל שרון כראש ממשלת ישראל. הייתה זו ההתפרצות האלימה הגדולה ביותר מאז הסכמי אוסלו שנחתמו בשנת 1993. יישום "מפת הדרכים לשלום" בין ישראל לפלסטינים, אותה ניסח הנשיא ג'ורג' בוש הבן ב-2003, נתקל בקשיים, בעיקר לנוכח היעדר פרגמטיות מנהיגותית והמשך האלימות בין הצדדים. גיבושה של תוכנית ההתנתקות הישראלית מרצועת עזה, כמו גם מותו של יאסר ערפאת בנובמבר 2004, נתפסו בעיני רבים כאירועים המבשרים על עידן חדש ביחסים. בינואר 2005 נערכו לראשונה מזה שנים בחירות ברשות הפלסטינית, שבהן נבחר מחמוד עבאס (אבו מאזן) לנשיא החדש, זאת במקביל לדעיכה ניכרת במעשי האיבה ולשיפור המצב הכלכלי בשטחי הרשות ביהודה ושומרון. עם זאת, לאחר שתנועת החמאס השתלטה בכוח על רצועת עזה ביוני 2007, התחדשו מעשי איבה בין הפלגים הפלסטיניים. תחת שלטון חמאס גבר ירי הרקטות על ישראל, דבר שהביא להטלת סגר על רצועת עזה (החל מ-2007) ויציאת צה"ל למבצע עופרת יצוקה בדצמבר 2008–ינואר 2009.
במקביל, כישלונם של רוב המשטרים בארצות ערב, ופשיטת הרגל של הלאומיות הערבית מבית המדרש של הרדיקליזם החילוני, הביאו לעלייה גוברת ברגש האסלאמי ברחבי המזרח התיכון. מגמת ההקצנה, או האסלאמיזם, חלה בכל שכבות האוכלוסייה במדינות המוסלמיות, ונושאי דגלו של האסלאם הרדיקלי - כדוגמת גלגוליה השונים של תנועת האחים המוסלמים, בהן תנועת חמאס הפלסטינית - החלו להיאבק בשנים האחרונות גם בזירה הפוליטית, בנצלם את התמיכה העממית הגואה כדי לממש חזונם בדבר כינון מדינות הלכה אסלאמיות ברחבי המזרח התיכון. למגמת ההקצנה תרמו גם הצלחת המהפכה האסלאמית-שיעית באיראן, וכן פלג הווהאבים בערב הסעודית. יש מן האסלאמיסטים שפנו לכיוון האלימות והטרור, באמצם את הקונספטים הדתיים של ג'יהאד (מלחמת קודש) ושהאדה (מות קדושים). רבים מפעילי הטרור האסלאמי צברו ניסיון צבאי שעה שנלחמו בכוחותיה של ברית המועצות באפגניסטן בתחילת שנות השמונים.
אחד הפעילים הללו היה אוסאמה בן לאדן, איל הון סעודי. לאחר שלחם בסובייטים באפגניסטן, יצר את ארגון הטרור אל-קאעידה, האחראי לשורת פיגועי טרור נגד מטרות אמריקניות ומערביות, ששיאן בפיגועי 11 בספטמבר 2001, אשר החריבו את מרכז הסחר העולמי בניו יורק והביאו למותם של כ-3000 אזרחים. הפיגועים הללו הביא את הממשל האמריקני בראשותו של הנשיא ג'ורג' בוש הבן להכריז "מלחמה על הטרור", במהלכה פלש צבא ארצות הברית לאפגניסטן בשנת 2001 במטרה להפיל את משטר הטליבאן, אשר נתן מקלט לבן לאדן ולארגונו.
שנה מאוחר יותר טענו קציני מודיעין אמריקנים (וישראלים, כדוגמת האלוף עמוס גלעד) כי הרודן העיראקי סדאם חוסיין שב וחידש את תוכניותיו בדבר יצירת נשק להשמדה המונית, בניגוד להסכמים שנחתמו לאחר מלחמת המפרץ הראשונה. במהלך 2002 פיתח הממשל, בהנהגתו של שר ההגנה דונלד רמספלד, תוכנית, שבמסגרתה תפלוש ארצות הברית לעיראק, תפיל את משטר סדאם ותהפוך את המדינה לדמוקרטיה בעלת כלכלת שוק חופשית. כך ביקשו להשיג שתי מטרות: להסיר את האיום העיראקי, ולשמש דוגמה עבור יתר מדינות המזרח התיכון. משכשלו ארצות הברית ובעלות בריתה העיקריות, בריטניה ואוסטרליה, בניסיונן להשיג את אישור האו"ם לביצוע כמה מהחלטות הארגון נגד עיראק, פלשו למדינה ונחלו שורת הצלחות צבאיות, ששיאן בתפיסתו של סדאם חוסיין באפריל 2003, והוצאתו להורג לאחר משפט, בדצמבר 2006. לאחר הפלישה והכיבוש, נמצאו מצבורי נשק רוסי, אירופי, סיני וצפון-קוריאני, אך לא נמצאה עדות לקיומו של "נשק להשמדה המונית". נקודת ציון חיובית הייתה בינואר 2005, כאשר בחירות חופשיות בעיראק התקיימו לראשונה, חרף ניסיונות סוריים ואיראניים לפגוע בהן. חרף זאת, המלחמה בעיראק החלישה את המדינה והשפעתה האזורית ויצאה ואקום פוליטי-אזורי אליו נכנסו גורמים אחרים.
החל מעלייתו של מחמוד אחמדינז'אד לשלטון באיראן ב-2005, חלק ניכר מתשומת הלב העולמית כלפי המזרח התיכון הופנתה לעבר מהלכיו ואמירותיו התוקפניות כלפי ישראל, ופעילותו לקידום מואץ של תוכניות הגרעין האיראניות. אלו גררו התנגדות בינלאומית חריפה, והפעלה של סנקציות בינלאומיות על המדינה. החל מאמצע העשור, במקביל להתקרבות מדינית בין טורקיה לאיראן, ניכרה התדרדרות משמעותית ביחסי טורקיה–ישראל, שהגיעה לשיאה באירוע המשט לעזה במאי 2010.
החל מסוף 2010 התחולל במספר מדינות האזור גל מחאות שמכונה לעיתים "האביב הערבי". המחאות הובילו בין היתר להפלת שלטון מועמר קדאפי בלוב, הדחת נשיא מצרים חוסני מובארכ ולמלחמות אזרחים ארוכות בתימן ובסוריה, שפגע בהשפעתה האזורית של סוריה.
השינויים בתחילת המאה ה-21 גרמו להתחזותם של כוחות פוליטיים אזוריים ובראשם איראן - שהצליחה ליצור לעצמה מנגנוני השפעה בלבנון, בעיראק, בתימן וברצועת עזה. עלייתית השפעתה של איראן, שהובילה גישה ניצית כנגד יריבותיה האזוריות ובראשן ערב הסעודית, גרמו להתגבשות קואליציה אנטי-איראנית אליה הצטרפו בין היתר איחוד האמירויות, מצרים, ירדן ומרוקו, ותוך שיתוף פעולה מול ישראל.
במהלך העשור השני של המאה נוצר ארגון הטרור דאעש אשר השתלט על שטחים בסוריה ובעיראק. הוא נבלם על ידי קואליציה בהובלת ארצות הברית. באותו עשור נחתם הסכם הגרעין מול איראן, והתחזקו שאיפותיה האזוריות של טורקיה אשר התעמתה עם יוון ומצרים בנושאי חלוקת שטחי מסחר בים התיכון. במקביל גם רוסיה החלה לגלות מעורבות במתרחש באזור ושלחה כוחות לקדם את האינטרסים שלה בסוריה, בלוב ובנגורנו קרבאך.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21, נחתמו הסכמי אברהם בין ישראל למדינות ערביות אשר החלו נורמליזציה ביחסים בין המדינות והפכו את היחסים ביניהם מסמויים לגלויים.
במפנה העשור השלישי של המאה, החלו גורמים בשלטון האמריקאי להיערך לעזיבת כוחות אמריקאים משמעותיים את המזרח התיכון. בתקופת נשיאות דונלד טראמפ הוכנו תוכניות פינוי מרבית הכוחות מסוריה, עיראק ואפגניסטן, אך אלו לא יצאו לפועל. בקיץ 2021 הכריז הנשיא ביידן על הוצאת הכוחות האמריקאים מאפגניסטן, ובתוך שבועות בודדים כבשו כוחות הטליבאן מחדש כמעט את כל שטח המדינה. במקביל בשנים אלו מגבירה רוסיה את אחיזתה במזרח התיכון, ובין היתר נאבקת מול טורקיה בשלוש חזיתות שונות לשימור האינטרסים שלה באזור.