מאלווה
היסטוריה

במזרח מאלווה נחפרו מספר בתי מגורים מהתקופה הפלאוליתית התחתונה. השם מאלווה נגזר משמו של השבט ההודי הקדום של המאלאווס (אנ'). יש השערה שהשם מאלווה נגזר מהמונח בסנסקריט "מאלב", שפירושו "חלק ממעונה של לקשמי". מיקומה של המאלווה או מוהולו, שהוזכר על ידי הנוסע הסיני שוואנדזאנג מהמאה ה-7, מזוהה באופן סביר עם גוג'ראט של ימינו. האזור מכונה כ"מאליבה" ברשומות בערבית, כמו "קמילו-ט טוואריח" מאת אבן עסיר.
תרבות מאלווה (אנ') הייתה תרבות ארכאולוגית מהתקופה הכלקוליתית, שהתקיימה באזור מאלווה, כמו גם בחלקים סמוכים של מהאראשטרה מדרום, במהלך האלף השני לפני הספירה.
אוג'יין, הידועה גם בתור "אוג'אייני" ו"אוונטי", הופיעה כמרכז הגדול הראשון באזור מאלווה במהלך הגל השני של העיור בהודו במאה ה-7 לפני הספירה ( הגל הראשון היה תרבות עמק האינדוס). בסביבות 600 לפני הספירה נבנתה סוללת עפר מסביב לאוג'יין, המקיפה עיר בגודל ניכר. אוג'יין הייתה עיר הבירה של אזור אוונטי (אנ'), אחת מהמהאג'נאפאדה הבולטים של הודו העתיקה. לאחר תקופת המהאבהארטה – בסביבות שנת 500 לפני הספירה – ממלכת אוונטי הייתה ממלכה חשובה במערב הודו; היא נשלטה על ידי ממלכת האיהייה (אנ'), עם שהיה אחראי להרס כוח נאגה במערב הודו.
האזור נכבש על ידי אימפריית ננדה (אנ') באמצע המאה הרביעית לפני הספירה, ולאחר מכן הפך לחלק מהאימפריה המאורית. אשוקה, שהיה לימים קיסר מאוריה, היה מושל אוג'יין בצעירותו. לאחר מותו של אשוקה בשנת 232 לפני הספירה, אימפריית מאוריה החלה להתמוטט. אף על פי שהראיות דלות, מאלווה נשלטה כנראה על ידי אימפריית קושאן, ההודו-סקיתים (אנ') ושושלת סאטווהאנה במהלך המאה ה-1 וה-2 לספירה. הבעלות על האזור הייתה נושא לעימות בין האחשדרפנים המערביים ושושלת סאטווהאנה בשלוש המאות הראשונות לספירה. אוג'יין הופיעה כמרכז מסחר מרכזי במהלך המאה ה-1 לספירה.
אזור מאלווה הפך לחלק מממלכת גופטה בתקופת שלטונו של צ'אנדראגופטה השני (אנ') (375–413), הידוע גם בשם "ויקראמדיטיה", שכבש את האזור וגירש את האחשדרפנים המערביים. תקופת גופטה נחשבת כתור הזהב בהיסטוריה של מאלווה, כאשר אוג'יין שימשה כבירת האימפריה המערבית. האסטרונום וראהמיהירה (אנ') פעל באוג'יין, שצצה כמרכז השכלה מרכזי, במיוחד באסטרונומיה ובמתמטיקה. בסביבות שנת 500, צצה מאלווה מחדש כממלכה נפרדת כשנפרדה מממלכת גופטה המתפוררת. בשנת 528, הביס המלך ההודי יאשודהארמן (אנ') ממאלווה את שבטי ההונה, שפלשו להודו מצפון-מערב.
במהלך המאה השביעית הפך האזור לחלק מהאימפריה של הקיסר הארשה, שנלחם על השליטה באזור עם המלך פלואקשין השני משושלת צ'לוקייה מבאדמי (אנ') בדקאן. במהלך שלטונו, ביקר הנזיר הצליין הבודהיסטי הסיני שוואנדזאנג בהודו ומזכיר שראה מאה מנזרים בודהיסטים יחד עם מספר זהה של מקדשי דווה (אנ') מסוגים שונים, כאשר רובם שייכים למאמיני השיוויזם מזרם הפשופאטה (אנ'). הוא גם מציין שהיו שני מקומות בהודו שהיו ראויים לציון שבהם היו משכילים רבים, מאלווה ומגדהה. האנשים שם העריכו מידות טובות, היו בעלי מוח תבוני ושקדנים ביותר.
בשנת 756 לספירה התקדמה הממלכה של גורג'ארה-פרטיהארה (אנ') לתוך מאלווה. בשנת 786 נכבש האזור על ידי קיסרי שושלת רשטראקוטה של הדקאן, והיה סלע מחלוקת בין שושלת רשטראקוטה לשושלת גורג'ארה-פרטיהארה של קנאוג' (אנ') עד לחלקה המוקדמת של המאה העשירית. הקיסרים של שושלת רשטראקוטה מינו את שליטי שושלת פראמארה (אנ') כמושלי מאלווה. מאמצע המאה העשירית, נשלטה מאלווה על ידי שושלת פראמארה, שהקימו בירה בדהאר (אנ'). המלך בהוג'ה (אנ'), ששלט בערך משנת 1010 עד 1060, היה ידוע בתור המלך-הפילוסוף ואיש האשכולות הגדול של הודו של ימי הביניים; כתביו הנרחבים מכסים פילוסופיה, שירה, רפואה, אדריכלות, בנייה, תכנון ערים, מדע וטרינריה, פונטיקה, יוגה וקשתות. מאלווה הפכה למרכז אינטלקטואלי של הודו, והפכה למשכן של מצפה כוכבים אסטרונומי גדול, שמשך אליו חוקרים מכל רחבי הודו כולל בהאסקארה השני (אנ'). יורשיו שלטו עד 1305 לערך, אז נכבשה מאלווה על ידי סולטנות דלהי. אימפריית צ'לוקייה המערבית (אנ') של דרום הודו פלשה מספר פעמים למאלווה.
דילוואר חאן (אנ'), בעבר מושל מאלווה תחת סולטנות דלהי, הכריז על עצמו כסולטאן מאלווה בשנת 1401 לאחר שטימור לנג כובש סולטנות דלהי תקף את דלהי, וגרם לפירוקה של הסולטנות למדינות קטנות יותר. חאן הקים את סולטנות מאלווה (אנ') והקים את בירתו במאנדו (אנ'), גבוה ברכס וינדהיה המשקיף על עמק הנהר נרמאדה (אנ'). בנו ויורשו, הושאנג שאה (אנ') (1405–1435), פיתח את מאנדו כעיר חשובה. בנו של הושאנג שאה, ע'זני חאן, שלט במשך שנה בלבד וירש אותו מחמוד חאלג'י (אנ') (1436–1469), הראשון מבין הסולטאנים של מאלווה מבני משפחת חאלג'י, שהרחיב את המדינה כך שתכלול חלקים מגוג'ראט, ראג'סטאן והדקאן. הסולטאנים המוסלמים הזמינו את הראג'פוטים להתיישב במדינה. בתחילת המאה ה-16, הסולטאן ביקש את עזרתם של הסולטאנים של גוג'אראט כדי להתמודד עם הכוח הגובר של הראג'פוטים, בעוד שהראג'פוטים ביקשו את תמיכתם של מלכי מיוואר (אנ') הראג'פוטים משושלת סיסודיה (אנ'). במהלך אותה תקופה נכבש חלק ניכר ממאלווה על ידי המלך ראנה סנגה (אנ') משושלת סיסודיה שמינה את אחד מבעלי בריתו הקרובים, מדיני ראי (אנ'), כשליט מאלווה תחתיו. בירת ממלכתו הייתה צ'אנדרי (אנ'). לאחר התבוסה של קונפדרציית הראג'פוטים בקרב חנווה (אנ') ליד אגרה נגד באבור במסגרת המערכה על השליטה בצפון הודו בין הראג'פוטים לאימפריה המוגולית. לאחר מכן הטיל באבור מצור על צ'אנדרי מציע את שמסאבאד למדיני ראי במקומה של צ'אנדרי. מכיוון שזו הייתה בירת ממלכתו והייתה בעלת חשיבות רבה ראי סירב להצעת באבור ובחר למות. הוא הובס על ידי באבור בינואר 1528 בקרב צ'אנדרי (אנ') ובאבור כבש את המבצר.
גוג'ראט הסתערה על מאנדו בשנת 1518. בשנת 1531, כבש הסולטאן בהאדור שאה מגוג'ראט (אנ') את מאנדו, והוציא להורג את מחמוד השני (1511–1531), וזמן קצר לאחר מכן קרסה סולטנות מאלווה. הקיסר המוגולי אכבר כבש את מאלווה בשנת 1562 והפך אותה לסובה (אנ') (מחוז) של האימפריה שלו. הסובה של מאלווה הייתה קיימת מ-1568 עד 1743. מאנדו ננטשה במאה ה-17. במהלך המאה ה-17 חלק גדול ממערב מאלווה הוחזק בידי מלכים מענף רטנאוואט של שושלת ראתור (אנ') הראג'פוטית מענף רט. מלכים מענף זה פרצו מאוחר יותר לכמה מדינות שהפכו מאוחר יותר למדינת רטלאם (אנ'), מדינת סיטמאו (אנ') ומדינת סיילאנה (אנ'). חלק מהמדינות הקטנות יותר היו מולתאן (אנ') וקאצ'י-בארודה.
כשהמדינה המוגולית נחלשה לאחר 1700, האימפריה המראטהית כבשה את מאלווה בהנהגתם של המצביאים צ'ימנג'י אפה, נמאג'י שינדה וצ'ימנג'י דמודאר שחצו את גבול מהאראשטרה ופלשו למאלווה ב-1698. לאחר מכן, הפך מאלהר ראו הולקר (אנ') (1694–1766) למנהיג צבאות המראטהים במאלווה בשנת 1724, ובשנת 1733 העניק לו הפשווה (אנ') של האימפריה המראטהית את השליטה ברוב האזור, שהמוגולים ויתרו עליו, בשנת 1738. רנוג'י סינדיה (אנ'), מצביא מראטהי ידוע, הקים את מפקדתו באוג'יין בשנת 1721. בירה זו הועברה מאוחר יותר למדינת גוואליור (אנ') על ידי דאלוט ראו סינדיה (אנ'). מצביא מראטהי אחר, אנאנד ראו פאוואר, ביסס את עצמו בתור הראג'ה של דהאר (אנ') ב-1742, ושני האחים פאוואר הפכו לראג'ות של מדינת דוואס (אנ').
בסוף המאה ה-18 הפכה מאלווה למקום הלחימה בין מעצמות מראטהיות יריבות לבין המטה של הפינדארים (אנ'), שהיו שודדים בלתי סדירים. הפינדארים הובסו במערכה של הגנרל הבריטי לורד הייסטינגס (אנ'), וסדר נוסף התקבע תחת סר ג'ון מלקולם (אנ'). שושלת הולקאר (אנ') שלטה במאלווה מאינדור וממהשוואר (אנ') על הנהר נרמאדה (אנ') עד 1818, אז הובסה האימפריה המראטהית על ידי הבריטים במלחמה האנגלו-מראטהית השלישית (אנ'), והשליטים מבית הולקר של אינדור הפכו למדינה נסיכותית של הראג' הבריטי.
לאחר 1818 ארגנו הבריטים את המדינות הנסיכותיות הרבות של מרכז הודו לסוכנות מרכז הודו (אנ'); סוכנות מאלווה הייתה חטיבה של מרכז הודו, עם שטח של 23,100 קמ"ר ואוכלוסייה של 1,054,753 תושבים בשנת 1901. היא כללה את שתי המדינות של מדינת דוואס (אנ'), ג'אורה (אנ'), מדינת רטלאם (אנ'), מדינת סיטמאו (אנ') ומדינת סיילאנה (אנ'), יחד עם חלק גדול מגוואליור, חלקים מאינדור ומדינת טונק (אנ'), וכ-35 אחוזות ואחזקות קטנות. מרכז הכוח פוליטי היה בעיר נימאץ' (אנ').
עם עצמאות הודו ב-1947, המלכים מבית הולקר ושליטים נסיכים אחרים הצטרפו להודו, ורוב מאלווה הפך לחלק מהמדינה החדשה של מאדהיה בהרט, שאוחדה לתוך מאדהיה פרדש ב-1956.