stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פבלו אריאל
קריירה מקצועית > טלוויזיה

השתתף בתוכנית הילדים "רחוב סומסום" בתור מפעילו של מוישה אופניק, ובתוכניות "יש לי סיפור" ו"קונצרטון".
קריירה מקצועית > ניהול אמנותי

מנהלם האמנותי של אירועי חוצות בפסטיבל ישראל, חגיגות ה-40 למדינה, פסטיבל עכו ופסטיבל חיפה לתיאטרוני ילדים, תיאטרון החרשים במע'ר ותיאטרון זיקית.
קריירה מקצועית > הפקות נוספות בישראל

הפיק את סדרת הסרטים והמשחקים "מקום לכולם" העוסקת בנושא דחייה חברתית בקרב ילדים. הסדרה מהווה חלק מתוכנית כישורי חיים של משרד החינוך. הפיק סדרת סרטים חינוכיים בנושא זכויות אדם הנמצאים בשימוש במערכת החינוך הישראלית ובארצות רבות נוספות באמצעות ארגוני שלום וארגונים בינלאומיים לזכויות אדם.
יצר סדרת סרטים קצרים בנושא הפחתת פחדים בקרב ילדים בתקופת מלחמת המפרץ.
כמו כן, אריאל מפתח ומנחה סדנאות בנושא פיתוח מחשבה יוצרת לאנשי מקצוע בתחומים שונים בארץ ובעולם. עם הגופים איתם שיתף פעולה נמנים מכון גולדה מאיר במשרד החוץ, משרד החינוך, איגוד העובדים הסוציאליים ועוד. בנוסף, הנחה סדנאות דומות ביפן, סינגפור, ארגנטינה, צילה ופרו.
קריירה מקצועית > הפקות בינלאומיות

Concepcion Symphony Orchestra - סדרת קונצרטים למשפחה, צ'ילה 2002–2003.
International Festival for the arts Chihuahua – קונצרט למשפחה, מקסיקו 2007.
Philharmonic Orchestra of the State of Chihuahua – סדרת קונצרטים, מקסיקו 2008–2009.
Tottales Theatre – "תשובה למכתב שאבי אף פעם לא כתב לי" - הפקה משותפת לפסטיבל עכו ותיאטרון וינה, אוסטריה, 2010.
קריירה מקצועית > פרסים

1996 – פרס ראשון בפסטיבל עכו ההצגה "חלום ערבי" - יצירה משותפת עם מוני יוסף ורועי רשקס.
2003 – פרס לאה פורת לתיאטרון החרשים על ההצגה "צבעי נונו" בבימויו של אריאל.
2007 – פרס ראשון בפסטיבל לתיאטרוני ילדים בחיפה על הצגה "הציורים של צופיה" שכתב וביים.
2009 – פרס ראשון בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרוני ילדים בטרגובישטה, בולגריה על ההצגה "חגיגה" שכתב וביים.
2009 – פרס ראש העיר בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר על ההצגה "סמטאות לוחשות" שכתב וביים.
2017 – פרס ראשון להצגות ילדים פסטיבל 8 FITIJ בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית על ההצגה "המתנה של סבא" שכתב וביים.
2023- פרס על השחקן הטוב ביותר בפסטיבל  FLUM 3  מוסטאר,בוסניה הרצוגובינה עם ההצגה 11:11PM
קריירה מקצועית > ספרים

2024 - קאמי מתגעגע
קריירה מקצועית > פורקאסט

סבלו (סבא פבלו) מספר לתיאה סיפורימ ליםני השינה
ראו גם

תיאטרון בובות
תיאטרון רחוב
הערות שוליים

↑  מרית בן ישראל ורוני מוסנזון נלקן, חפץ לב - יסודות תיאטרון הבובות האמנותי, עמ' 230
↑  מקום לכולם - דחייה חברתית בבית הספר, באתר שפ"ינט – אתר השירות הפסיכולוגי ייעוצי
טיפר אייצ'סון

| --- | --- |

אייצ'סון, 2009
 לידה:  19 באוגוסט 1948 (בת 76) וושינגטון הבירה
 שם לידה:  Mary Elizabeth Aitcheson 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 פעילות בולטת:  פעילה למען זכויות להט"ב, בריאות הנפש, דרי רחוב והטלת צנזורה על מוזיקה
 ידועה בשל:  אשתו לשעבר של אל גור
 השכלה:  אוניברסיטת בוסטון, אוניברסיטת ואנדרבילט
 תקופת הפעילות:  מ-1976
 מקצוע:  סופרת, צלמת, פסיכולוגית,
 תפקיד:  לשעבר הגברת השנייה של ארצות הברית
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית
 השקפה דתית:  הכנסייה האפיסקופלית 
 בן זוג:  אל גור (1970 – 2010)
  אתר האינטרנט הרשמי של טיפר גור (באנגלית)
 
אייצ'סון ואל גור ביום חתונתם, 19 במאי 1970
הילרי וביל קלינטון עם אייצ'סון ובעלה אל גור, 1999
מרי אליזבת "טיפר" אייצ'סון (באנגלית: Mary Elizabeth "Tipper" Aitcheson, לשעבר גור; נולדה ב-19 באוגוסט 1948) היא סופרת, פסיכולוגית, צלמת ופעילה חברתית שכיהנה כגברת השנייה של ארצות הברית מ-1993 עד 2001, כאשר הייתה אשתו של סגן נשיא ארצות הברית אל גור. היא וגור היו נשואים במשך 40 שנה, מ-1970 ועד 2010. בשנת 2010 הזוג החליט להתגרש.
אייצ׳סטון ייסדה ארגון שפעל בשנות השמונים להטלת צנזורה על מוזיקה ולהגביל את כמות הקללות בשירים, ובפרט על רוק כבד. בנוסף לכך היא פעילה למען זכויות להט"ב.
ביוגרפיה > ילדות והשכלה

מרי אליזבת' אייצ'סון נולדה בוושינגטון הבירה. היא קיבלה את הכינוי "טיפר" (שהפך לשמה המקוצר והמוכר) על ידי אמה, ככל הנראה לאחר שאמה שמעה את השם בתוך שיר ששמעה. אביה, ג'ון קנת "ג'ק" אייצ'סון השני עבד בתחום האינסטלציה. לאמה קראו מרגרט אן אייצ'סון (לבית קרלסון). אייצ'סון גדלה והתחנכה בארלינגטון, עיר בווירג'יניה. אמה וסבתה גידלו אותה לאחר שהוריה התגרשו.
היא למדה בבית הספר סנט אגנס, בית ספר פרטי המשתייך לכנסייה האפיסקופלית באלכסנדריה. היא שיחקה שם כדורסל, סופטבול, הוקי שדה, הייתה חניכה בתנועת הצופות הבנות ואף הייתה חברה בלהקת בנות בשם ווילדקאטס.
גור למדה לתואר ראשון באוניברסיטת בוסטון ולתואר שני בפסיכולוגיה באוניברסיטת ואנדרבילט וסיימה לחלוטין את לימודיה הגבוהים בשנת 1975.
קריירה ציבורית

אייצ'סון עבדה במשרה חלקית כצלמת בעיתון "The Tennessean" בנאשוויל. היא המשיכה לעבוד כצלמת עצמאית בוושינגטון לאחר שבעלה נבחר לקונגרס האמריקאי ב-1976.
קריירה ציבורית > קריירה פוליטית

אייצ'סון לקחה חלק פעיל במסע הבחירות הראשון של בעלה כאשר התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טנסי ב-1976. לאחר ניצחונו של בעלה בבחירות, גור הקימה קבוצה הדנה בנושאים חברתיים בשם "כוח הנשים בקונגרס".
בשנת 1984, אייצ'סון החלה להתנדב במקלטים לחסרי בית. היא פעלה רבות למען דרי רחוב והיא הקימה קבוצה בשם "משפחות לחסרי בית" וגרמה להעלאת המודעות לדרי הרחוב ופעלה למען גיוס כספים עבורם.
ב-1985, טיפר אייצ'סון ייסדה יחד עם סוזן בייקר, רעייתו של מזכיר האוצר של ארצות הברית ג'יימס בייקר תנועה שפעלה להטלת צנזורה על מוזיקה, ובפרט על רוק כבד. התנועה שמה לה למטרה להגדיל את מודעותם של ההורים בארצות הברית לניבול פה במוזיקה.
ב-1990, אייצ'סון הקימה שדולה לקידום שירותים חברתיים עבור נוער בנושא בריאות הנפש טנסי.
אייצ'סון לקחה חלק נכבד בקמפיין של בעלה לאחר שהוא החליט להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, אך הפסיד למייקל דוקאקיס, מושל מסצ'וסטס במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988. היא גם פעלה למען המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992.
קריירה ציבורית > קריירה פוליטית > הגברת השנייה של ארצות הברית

בתור הגברת השנייה, גור שימשה כיועצתו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון לענייני בריאות הנפש. מטרותיה היו לצמצם את הסטיגמה סביב המחלה הנפשית. ב-1999, גור אירחה כנס בבית הלבן בכל הנוגע לבריאות הנפש. היא הייתה פעילה בכמה מערכות להסרת תכנים מהתרבות הפופולרית האמריקאית, מסרטי קולנוע, מתוכניות טלוויזיה וממופעים מוזיקליים, שמבחינתה היו מעוררי סלידה והיא החלה לעסוק בכך עוד מהימים שבעלה היה עוד סנאטור. היא קראה תיגר על יוצרים שעשו שימוש במילים פוגעניות ולעיתים קרובות התעמתה עם מבקריה, כמו להקת דד קנדיז, והזמר ג'לו ביאפרה.
בשנת 2002, שקלה אייצ'סון להתמודד לסנאט מטעם טנסי. לבסוף היא החליטה שלא להתמודד לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי.
חיים אישיים

היא פגשה את אל גור לראשונה בנשף סיום שנת הלימודים שנערך בביתו ב-1965. אף על פי שהיא הגיעה לנשף עם אחד מבני כיתתו של גור, היא החלה לצאת מיד עם גור לאחר מכן. כאשר אל גור החל ללמוד באוניברסיטת הארוורד, היא נרשמה ללימודים גבוהים באוניברסיטת בוסטון שם קיבלה תואר בפסיכולוגיה ב-1970. באותה שנה היא וגור נישאו בקתדרלה הלאומית של וושינגטון.לזוג יש 4 ילדים.
בשנת 2010 החליטו אייצ'סון ובעלה להתגרש, לאחר 40 שנות נישואים.
ראו גם

הגברת השנייה של ארצות הברית
הערות שוליים

↑  "John K. Aitcheson (obituary)". The Washington Post. 30 בדצמבר 2012. נבדק ב-1 במרץ 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Famous Girl Scouts | GSVSC.org, web.archive.org, ‏2010-03-06
↑  "Tipper Gore In and Out of Public Eye". ABC News. 6 בינואר 2006. נבדק ב-1 במרץ 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  KohrsCampbell, Karlyn. "Shadowboxing with Stereotypes: the Press, the Public, and the Candidates Wives" (PDF). John F. Kennedy School of Government. p. 5. נבדק ב-1 במרץ 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Davey, Monica (17 באוגוסט 2000). "Tipper Gore Vows She Would Chart Own Course As First Lady". Chicago Tribune. נבדק ב-1 במרץ 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Romano, Lois (29 במרץ 1988). "Tipper Gore, Playing Down the Rock War". The Washington Post. נבדק ב-1 במרץ 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Peterson, Helen (13 באוגוסט 2000). "Gore's Tipper: All-American Cheerleader". New York Daily News. נבדק ב-1 במרץ 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Miss Cellania (2 בינואר 2012). "Tipper vs. Music". Uncle John's Bathroom Reader Plunges into Music. The Bathroom Reader Institute. נבדק ב-2 ביוני 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Shrieve, Krystn (2 בספטמבר 1999). "Ventura County Seeks Help; Tipper Gore May Be Enlisted In Health Services Row". Los Angeles Daily News]. נבדק ב-1 במרץ 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Cimons, Marlene (11 במרץ 1993). "Mental Health May Be Part of Reform, Tipper Gore Says". The Los Angeles Times. נבדק ב-1 במרץ 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Godown, Jan (29 בנובמבר 1992). "A few moments with Tipper Gore". Orlando Sentinel. נבדק ב-1 במרץ 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ifill, Gwen (19 ביולי 1992). "The Democrats; Clinton-Gore Caravan Refuels With Spirit From Adoring Crowds". The New York Times. נבדק ב-1 במרץ 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  O'Connor, Eileen (7 ביוני 1999). "Longtime mental health advocate Tipper Gore takes centerstage". CNN. נבדק ב-1 במרץ 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  טיפר לא רצה בעקבות הילרי, באתר וואלה!
↑  Maraniss, David; Nakashima, Ellen (10 באוקטובר 1999). "Al Gore, Growing Up in Two Worlds". The Washington Post. נבדק ב-1 במרץ 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Gore Chronology". Public Broadcasting Service. נבדק ב-1 במרץ 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Howd, Aimee (31 בדצמבר 1999). "Wedding photograph". The Washington Post. נבדק ב-1 במרץ 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  יצחק בן-חורין, אחרי 40 שנה: אל גור ורעייתו החליטו להיפרד, באתר ynet, 1 ביוני 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007442722005171  BIBSYS: 90638528  CiNii: DA07839612  GND: 131842390  ISNI: 0000 0003 6851 8917  LCCN: n86066392  NARA: 10572171  NDL: 00687438  NSK: 000388511  PIC: 281275  SNAC: w6sx6jvc  SUDOC: 071341978  Trove: 1188537  ULAN: 500339016  VIAF: 77795427   WorldCat (עם VIAF): 77795427
סולומון ויגודסקי

| --- | --- |

 לידה:  1899 (יוליאני) איצ'ניה, אוקראינה 
 פטירה:  13 בדצמבר 1978 (בגיל 79 בערך) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 ענף מדעי:  כלכלה פוליטית, economics and politics 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מוסקבה 
 מוסדות:  Moscow Mining Academy 
 פרסים והוקרה:  מדען כבוד של ברית המועצות 
 
סולומון ויגודסקי (ברוסית: Соломон Львович Выгодский‏;1899 -  13 בדצמבר 1978) היה כלכלן סובייטי ממוצא יהודי.
קורות חיים

סולומון ויגודסקי נולד בשנת 1899 בשטטל  איצ'ניה, בסביבות צ'רניהיב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
ויגודסקי הגיע למוסקבה ובשנת 1924 סיים לימודים במדעי החברה באוניברסיטת מוסקבה. לאחר סיום הלימודים ועד לשנת 1926 הוא היה מלמד באקדמיה למהנדסי מכרות.
בשנת 1926 ויגודסקי החל ללמד באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1938 הוא סיים עבודת תואר שלישי והתמנה לפרופסור. הוא היה מומחה לכלכלה פוליטית. בשנים 1941-1943 הוא היה מנהל קתדרה לכללה פוליטית כלל אוניברסיטאית (פעילות הפקולטה צומצמה עקב המלחמה).
בשנת 1948 ויגודסקי עבר לאקדמיה למדעי החברה ליד הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
ויגודסקי המשיך עבודה של דוד רוזנברג על פירושים לספר "קפיטל" של קארל מרקס. מהדורה מעודכנת פורסמה בשנת 1961. בנוסף לכך ויגודסקי פרסם ספרים רבים בתחום התמחותו ובסך הכול פרסם כ-100 עבודות. הספר הראשון יצאה לאור בשנת 1929. רוב ספריו הוקדשו לחקר כלכלה במדינות קפיטליסטיות ומגרעות של כלכלה זו לעומת השיטה הכלכלה בברית המועצות. חלק מהעבודות תורגמו לשפות זרות. חלק מספריו עברו מספר מהדורות ונמשכו לצאת לאור לאחר פטירתו.
ויגודסקי נפטר בשנת 1978. בנו ויטלי היה ממשיך דרכו וגם היה פרופסור לכלכלה.
היסטוריה של האימפריה העות'מאנית

עות'מאן הראשון
"בייליק" (נסיכות) "בני עות'מאן" (Osmanoğlu beyliği) התבלטה במשך מאה וחמישים שנה, מעת שעות'מאן הראשון הכריז על עצמאותה ב-1299 ועד שמהמט השני כבש את קונסטנטינופול ויסד את "האימפריה העות'מאנית" (Osmanlı Devleti – "המדינה העות'מנאית"). במשך יותר מ-450 שנות קיומה, שלטה האימפריה על שטחים נרחבים באירופה, במזרח התיכון ובצפון אפריקה, והייתה אחד הגורמים החשובים באזורים אלה ובזירה הבינלאומית בכלל. היא הגיעה לשיאה תחת שלטונו של סולימאן הראשון "המפואר" באמצע המאה ה-16, אך מסופה של מאה זו החלה בתהליך דעיכה איטי עד שהפכה ל"אדם החולה שעל הבוספורוס", איבדה את כל שטחיה והתמוטטה באופן סופי במלחמת העולם הראשונה.
שקיעה: המאות ה-18 וה-19

| --- | --- |
שליטים מהסכם קרלוביץ עד סוף המאה ה-19: תקופת שלטון
מוסטפא השני: 1695–1703
אהמט השלישי: 1703–1730
מהמוט הראשון: 1730–1754
עות'מאן השלישי: 1754–1757
מוסטפא השלישי: 1757–1774
אבדילהמיט הראשון: 1774–1789
סלים השלישי: 1789–1807
מוסטפא הרביעי: 1807–1808
מהמוט השני: 1808–1839
אבדילמג'יט הראשון: 1839–1861
אבדילאזיז: 1861–1876
מורט החמישי: 1876
עבדול חמיד השני: 1876–1909
שקיעה: המאות ה-18 וה-19 > המאה ה-18

במאה ה-18 המשיכה האימפריה העות'מאנית לאבד שטחים באירופה, אם כי היא ניצחה את רוסיה במלחמת 1710–1711 שהוכרעה בקרב על נהר פרוט במולדובה. בעקבות מלחמה זו, מסרו הרוסים את העיר אזוב שליד ים אזוב לידי העות'מאנים. השנים שלאחר מכן הביאו שקט יחסי ונפתחה "תקופת הצבעונים" (Lâle Devri) שהחלה ב-1718 ונמשכה עד 1730. התקופה זכתה לשמה בשל כך שצבעונים היו חביבים על הסולטאן אהמט השלישי ושלטו באופנה באימפריה ולמעשה באירופה כולה ("שיגעון הצבעונים"). הסולטאן השקיע מאמצים בשיפור מצבה של המדינה – הוא הורה על הורדת מיסים, איפשר השקעה פרטית ושיפר את ביצוריהן של ערי הבלקן. עם זאת, שליטתה של האימפריה במחוזותיה הייתה מוגבלת ומספר אזורים כמו מצרים ואלג'יריה, תיפקדו כישויות ריבוניות לכל דבר, למעט שמן.
הסולטאן סלים השלישי שעלה לשלטון ב-1789 היה הראשון שהורה על עריכת רפורמה בצבא העות'מאני. מטרתה של הרפורמה שכונתה "ניזאם-אֶה ג'דיד" (Nizam-ı Cedid – "הסדר החדש"), הייתה להתאים את מצבו של הצבא לרוח הזמן ולהביאו למצב המקובל בצבאות אירופה באותה עת. לשם כך הורה הסולטאן על הבאתם של יועצים אירופים, רובם צרפתים, אף אלה לא הצליחו להביא לשינויים של ממש בשל התנגדותם של גורמים שמרניים, כמו היניצ'רים. בשלב זה יוקרתם וכוחם הפוליטי של היניצ'רים, כוח העלית הוותיק של האימפריה, היו כה גדולים, עד שהם שלטו על הממשלה ויכלו להשפיע על בחירת הסולטאן ואפילו להחליפו. היניצ'רים התנגדו לחידושים ולמודרניזציה בצבא בניסיון לשמר את כוחם והגיבו בהפלתו של סלים השלישי ומינויו של מוסטפא הרביעי ב-1807.
שקיעה: המאות ה-18 וה-19 > תקופת מהמוט השני

שנה לאחר מכן, ב-1808, עלה מהמוט השני על כס הסולטאן וחידש את מגמת הרפורמה. הצלחתו הגדולה ביותר של מהמוט השני הייתה חיסולם של היניצ'רים. ב-1826 הוא הורה על הקמת יחידה עלית חדשה שנשאה את השם שהוענק לרפורמה כולה "ניזאם-אה ג'דיד", ויש המעריכים כי עשה זאת במכוון כדי להתגרות ביניצ'רים ולגרור אותם למאבק מזוין. תגובת היניצ'רים לא אחרה לבוא, וב-14 ביוני 1826 הם התמרדו באיסטנבול בפעם האחרונה, אך לא זכו בתמיכת הצבא והאוכלוסייה. יחידות נאמנות לסולטאן הביאו לנסיגתם אל מחנותיהם אותם טיווחו באש תותחים. הניצולים הוצאו להורג או נאסרו, ולאחר שנתיים החרים מהמוט השני את שארית נכסיהם ושחרר את האימפריה מהשפעתם הרעה.
הצלחה נוספת של מהמוט השני הייתה כיבושן מחדש של הערים הקדושות מכה ב-1812 ומדינה ב-1813 מידי המורדים הוהבים, פעולה שבוצעה על ידי שליטו במצרים מוחמד עלי. אולם ביתר החזיתות נחל מהמוט השני כישלונות צורבים. מלחמת העצמאות היוונית נפתחה כאשר הארכיהגמון האורתודוקסי של פטרס הניף את נס המרד ב-25 במרץ 1821. התקוממויות מתואמות תוכננו ברחבי יוון, כולל במקדוניה, כרתים, ובקפריסין, ותחת יתרון ההפתעה ובסיוע חוסר היעילות העות'מאני, הצליחו היוונים לשחרר את הפלופונסוס ואזורים נוספים. העות'מאנים התאוששו במהירות והגיבו באלימות, בין היתר בטבח כיוס במהלכו נרצחו 42,000 מתושבי האי כיוס, אולם מעשיהם גררו תמיכה אירופית ביוונים. שוב בא מוחמד עלי לעזרתו של הסולטאן וכנגד זכויות שהובטחו לו בסוריה הצליח הכוח המצרי בפיקודו של אבראהים פאשא, בנו של עלי, להשיג שליטה באיים האגאיים במהירות.
עם זאת באוקטובר 1827 נערך קרב נאווארינו בין ציי המלחמה של בריטניה, צרפת ורוסיה, לבין הצי העות'מאני. הקרב שבו הובסו העות'מאנים נחשב לאחד המהלכים המכריעים במלחמה, ולבסוף נחתמה אמנת קונסטנטינופול ביולי 1832 אשר בה נאלצו העות'מאנים להכיר בעצמאות יוון. במקביל איבדה האימפריה את אלג'יריה והצרפתים השתלטו עליה ב-1830. עתה התקומם גם מחמוד עלי כנגד העות'מאנים, וב-1831 הוביל בנו, איברהים פאשא מסע צבאי לכיבוש ארץ ישראל וסוריה. הוא הגיע עד למרחק של כמה ימי הליכה מאיסטנבול, ורק התערבות רוסית הובילה למשא ומתן שהסתיים בהסכם בשנת 1833, לפיו מוחמד עלי השאיר תחת שלטונו את סוריה וארץ ישראל. בשנת 1839 חידש מהמוט השני את הלחימה, אך הובס על ידי איברהים פאשא בקוניה. הכוחות המצרים שוב הגיעו לסביבות איסטנבול אך נעצרו בשל התערבות בינלאומית, שבסופו של דבר דרשה ממוחמד עלי ואיברהים פשה לוותר על סוריה בשנת 1841.
שקיעה: המאות ה-18 וה-19 > הטנזימאט

מול כישלונות אלה ביססו הסולטאנים את מדיניות הטנזימאט (Tanzîmât – "ארגון מחדש"). ב-3 בנובמבר 1839 פרסם הסולטאן אבדילמג'יט הראשון את הצהרת הטנזימאט (Tanzimat Fermanı) שמטרתה "להביא את יתרונות הממשל התקין לרחבי האימפריה באמצעות הקמתם של מוסדות חדשים", ובין היתר:
התחייבות לשלומם, כבודם ושלום רכושם של כל תושבי האימפריה.
הדפסת שטרות הכסף הראשונים של האימפריה, ארגון המערכת הפיננסית בהתאם לדגם הצרפתי והקמת מערכת לגביית מיסים.
ארגון מחדש של הצבא, הסדר נוהלי הגיוס ותקופת השירות.
רפורמה חקיקתית שכללה את אימוץ החוק האזרחי והפלילי הצרפתי.
הקמתה של אספה (Meclis−i Maarif−i Umumiye) ב-1845 שהייתה אב הטיפוס של הפרלמנט העות'מאני הראשון שהוקם בשנת 1876.
הקמת האוניברסיטאות הראשונות.
השוואת זכויותיהם של לא-מוסלמים, כולל הזכות להתגייס לצבא, ביטול מס הגולגולת ויצירת מעמד אזרחי אחיד לכל תושבי המדינה ב-1869.
הענקת זכויות למילֶט הנוצריים (אוטונומיה למיעוטים אתניים או דתיים) להקים אספה, כמו האספה הארמנית שהוקמה ב-1863.
תקופת הטנזימאט הגיעה לשיאה ולסיומה עם קבלת החוקה הראשונה ב-23 בדצמבר 1876. החוקה שכונתה "החוק הבסיסי" (Kanûn-ı Esâsî) העניקה חירויות פרט ושוויון לכל אזרחי האימפריה, ופתחה את "תקופת החוקה הראשונה" (Birinci Meşrûtiyet Devri) שנמשכה שנתיים בלבד, עד 1878, עת הושעתה והפרלמנט פוזר.
שקיעה: המאות ה-18 וה-19 > מלחמות המחצית השנייה של המאה ה-19

המחצית השנייה של המאה ה-19 התאפיינה בשתי מלחמות חשובות בחזיתות האירופיות. ב-30 בנובמבר 1853, תקפו הרוסים את ספינות הצבא העות'מאני שעגנו בנמל סינופ והטביעו כמה מהן. התקפה זו הביאה להתערבותן של בריטניה וצרפת, והיא נחשבת ליריית הפתיחה של מלחמת קרים. במלחמה זו עמדו מגיניה הרוסיים של סבסטופול במשך 11 חודשים במצור שהטילו עליה הצבאות היריבים עד שנכבשה. לאחר כיבוש סבסטופול והכתרתו של אלכסנדר השני לצאר, הסתיימה המלחמה ב-30 במרץ 1856 ונחתם חוזה השלום בפריז, בעיקר בשל עייפות שני הצדדים וההכרה ההדדית בחוסר היכולת להשיג הכרעה במלחמה. בחוזה זה ויתרה רוסיה על ניסיונה להפוך לנותנת החסות לנוצרים האורתודוקסים באימפריה העות'מאנית, והסולטאן מצדו הבטיח לשמור על זכויות הנוצרים במדינתו (ראו לעיל).
בעידודה של רוסיה ובשל גל ההתעוררות הלאומית פרצו ב-1875 מרידות ברחבי הבלקן, ורוסיה אשר לא ויתרה על שאיפותיה להשיג גישה לים התיכון ולשלוט באיסטנבול ובמיצרים הסמוכים לה, הכריזה מלחמה על האימפריה ב-24 באפריל 1877. כך החלה המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) (93Harbi – "מלחמת ה-93") בין רוסיה ורומניה מצד אחד לעות'מאנים מצד שני. המלחמה נוהלה בצורה כושלת על ידי שני הצדדים גם יחד, אך בפברואר 1878 הרוסים כמעט והגיעו לאיסטנבול, ובריטניה שחששה שהעיר תיפול לידיהם שלחה אליה את הצי המלכותי. בשל האובדן העצום בחיי אדם ממנו סבל הצבא הרוסי, הסכימה רוסיה לחוזה סן סטפנו שנחתם ב-3 במרץ 1878, ולפיו הכירה האימפריה העות'מאנית בעצמאותן של רומניה, סרביה, מונטנגרו, באוטונומיה רחבת היקף בבולגריה, וכן בכינונה של אוטונומיה בבוסניה והרצגובינה תחת חסות אוסטרית.
כאשר שמע בנג'מין דיזראלי על ההסכם, הוא דרש את ביטולו לאלתר ואיים במלחמה, ובתגובה כינס אוטו פון ביסמרק את קונגרס ברלין שהביא לפתרון המשבר הבינלאומי שנוצר. בקונגרס ברלין בוטלו חלק מההסכמות שנתקבלו בחוזה סן סטפנו, שטחה של בולגריה כמדינה עצמאית צומצם והחלק המזרחי שיועד לה הושב לעות'מאנים אשר הקימו בו את מחוז רומליה המזרחית האוטונומי. גם החלק המערבי של תראקיה שהיה אמור להיות חלק מבולגריה נותר בשליטת העות'מאנים. מאידך זכתה רוסיה בשטחים בקווקז ואנגליה קיבלה לרשותה את קפריסין בתמורה לתמיכתה בסולטאן בעת המלחמה. עצמאותן של סרביה, רומניה ומונטנגרו אושרה כפי שנקבע בהסכם הקודם וכך גם באשר להעברתה של בוסניה והרצגובינה לפיקוח אוסטרי. קריעת השטחים מהאימפריה המשיכה גם לאחר קונגרס ברלין. באפריקה עברה מצרים לידי בריטניה באופן רשמי בשנת 1882, אף על פי ששנים רבות קודם לכן כבר תיפקדה זו כמדינה עצמאית לכל דבר. ב-6 בספטמבר 1885 סופחה רומליה המזרחית לבולגריה ושנה לאחר מכן הכירו בכך גם העות'מאנים כאשר הסולטאן "מינה" את "נסיך בולגריה" כמושל הכללי של רומליה המזרחית.
עם פרוס המאה ה-20 נותרו ברשות האימפריה העות'מאנית שטחים מצומצמים בלבד באירופה, ובאפריקה שלטה רק בלוב, וגם זאת בעיקר על הנייר. במזרח התיכון הצליחה לשמר את שליטתה במסופוטמיה ובחצי האי ערב. מלחמת קרים ומלחמת רוסיה-טורקיה המחישו היטב את חולשתה של האימפריה העות'מאנית, ששוב לא יכלה לנהל את מאבקיה הצבאיים והפוליטיים בגפה ונזקקה לשם כך לעזרתן של מעצמות אירופה האחרות.
מלחמת העולם הראשונה > האימפריה העות'מאנית מצטרפת אל מעצמות המרכז

ב-2 באוגוסט 1914 נחתמה ברית סודית בין גרמניה לאימפריה העות'מאנית (Osmanlı-Alman İttifakı), אשר הביאה להצטרפותה של האימפריה למעצמות המרכז. הסולטאן מהמט החמישי רצה כי המדינה תשמור על נייטרליות, אולם לחץ גרמני הביא לתוצאה שונה. בכל אופן, הסולטאן עצמו נמנע מלחתום על ההסכם, דבר שהעיב על הלגיטימיות שלו.
מבחינת האימפריה העות'מאנית החלה מלחמת העולם הראשונה ב-29 באוקטובר 1914 כאשר ספינות עות'מאניות הפגיזו את אודסה ומספר ערים נוספות לחופי הים השחור. המלחמה התנהלה במספר זירות: זירת מסופוטמיה, זירת הקווקז ופרס, זירת הלבנט והמרד הערבי וזירת הדרדנלים. בתחילה האירה ההצלחה פנים לצבא העות'מאני – פלישת כוחות מדינות ההסכמה לגליפולי נהדפה לחלוטין בתחילת ינואר 1916, שלושה חודשים לאחר מכן הסתיים המצור על כות במסופוטמיה בתבוסה מבישה לצבא הבריטי והחזית בחצי האי סיני הייתה סטטית; אך לאחר מכן התהפכו היוצרות, והעות'מאנים נחלו מפלות בכל החזיתות, למעט בחזית הקווקז בה נטלו את היוזמה החל באפריל 1918. המלחמה הסתיימה באופן רשמי עם חתימת הפסקת האש של מודרוס ביום 30 באוקטובר 1918 בנמל מודרוס שבאי למנוס ביוון.
מלחמת העולם הראשונה > זירת מסופוטמיה

ב-6 בנובמבר 1914 התקיפו הבריטים את הצבא העות'מאני באזור השאט אל ערב ותוך שבועיים השתלטו על בצרה, תוך שהם מנצלים את הנוכחות הדלילה של הכוחות העות'מאנים שנותרו באזור בגדאד. רק באפריל 1915 החלו הבריטים להתקדם צפונה לכיוון בגדאד וקרב משמעותי ראשון בין הצדדים התחולל בחודש נובמבר 1915 סמוך לקטסיפון, כ-40 ק"מ מדרום לבגדאד. הקרב הסתיים ללא הכרעה ושני הצדדים נסוגו לשם התארגנות מחודשת. הצבא הבריטי התמקם בעיר כות כ-170 ק"מ מדרום לבגדאד ב-3 בדצמבר 1915, וארבעה ימים לאחר מכן הגיעו העות'מאנים אל העיר והטילו עליה מצור שנמשך עד סוף אפריל 1916. הבריטים היו נכונים להציע פיצוי של 2 מיליון ליש"ט לטורקים והבטחה שלא לשוב ולהילחם בהם, אם האחרונים יאותו לאפשר לכוחות הנצורים לעזוב את העיר ללא פגע. הטורקים דחו את ההצעה וב-29 באפריל 1916 נכנעו הבריטים ללא תנאי. 23,000 חיילים בריטים והודים נהרגו או נפצעו בכות, ו-8,000 החיילים ששרדו את המצור נלקחו בשבי, רובם מתו או נרצחו לאחר מכן. תוצאות הקרב בכות היוו מכה קשה לצבא הבריטי וכל מפקדיו באזור הוחלפו. הכוחות החלו להתאמן ולהתכונן במשך כמעט שמונה חודשים, עד שההתקפה הבריטית חודשה ב-13 בדצמבר 1916 לאורך שתי גדות החידקל. ב-11 במרץ 1917 נפלה בגדאד לידי הבריטים שנתקבלו בה כמשחררים. המלחמה נכנסה לקיפאון בחודשי החורף, ורק בפברואר 1918 חודשה. ב-30 באוקטובר 1918 נכנע הצבא השישי הטורקי, והבריטים נכנסו בלא מפריע למוסול ב-14 בנובמבר 1918. המלחמה בזירת מסופוטמיה הסתיימה בכיבושה המלא על ידי הבריטים.