stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרה חפרי אפלל
הערות שוליים

↑  תעודה מקק"ל על תרומת עצים של עליזה וברוך חפרי עם לידת ביתם הבכורה שרה חפרי בבית השיטה, ארכיון קיבוץ איילת-השחר
↑   שוקי רז, דוד שור, דניאל מורגנשטרן, שרה חפרי אפלל, שירלי סלע וינטר ועדה יורמן, תודה לגוגל שהחזירה לחיינו את הקו הירוק, באתר הארץ, 7 בספטמבר 2022
↑  שיר הזמר הישראלי משוחח עם המקרא | עבודת מחקר, באתר הספרייה הלאומית
↑  גברתנו של המגדל חפרי-אפלל שרה, באתר הקיבוץ המאוחד
↑  המפה הפנימית, באתר עברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308039705171
תוכנית חומש (ברית המועצות)

.
תעמולה סובייטית משנת 1931, הכוללת התייחסות לתוכנית החומש הראשונה של ברית המועצות. שמטרתה הייתה להפוך את ברית המועצות למדינה מתועשת ומתקדמת מבחינה כלכלית תוך חמש שנים.
תוכנית החומש (Первая пятилетка) הייתה תוכנית כלכלית שאושרה בתמיכת מנהיגה של ברית המועצות, יוסיף ויסריונוביץ' סטלין בשנת 1928. התוכנית כללה מספר רב של פרויקטים והייתה צריכה להסתיים תוך חמש שנים 1929-1934. מעשית, רוב התוכניות בוצעו עד לשנת 1932.
תוכנית החומש חוללה מהפכה בתחום הייצור התעשייתי הסובייטי, והגדילה אותו ב-400% בהשוואה לרמת הייצור בזמן שקדם להחלת התוכנית. מטרתה הכללית של התוכנית הייתה להתחיל בהחלת עקרונות הקומוניזם על ברית המועצות, והפיכתו למדיניות המעשית בה היא נוקטת. התוכנית הגשימה את מטרותיה, וברית המועצות הפכה למעצמה כלכלית וצבאית.
תוכנית החומש התבססה על הצבת מטרות אחת לחמש שנים. לכלל התוכניות היו חמש מטרות עיקריות:
תיעוש מהיר שיציב את ברית המועצות ברמה טכנולוגית שווה לשאר העולם.
קולקטיביזציה של החקלאות, כלומר ביטול תוכנית הנא"פ והלאמה של אמצעי הייצור בכפרים.
העלאת רמת ההשכלה של התושבים וביעור אנאלפביתיות.
הפיכתה של ברית המועצות למדינה מתועשת ואוטונומית.
חיזוק הצבא על מנת לחזק את המעצמה הסובייטית.
השפעותן של תוכניות החומש הראשונות על החקלאות הסובייטית

משטרו של סטלין כפה על האיכרים קולקטיביזציה של החקלאות. התוכנית נועדה להחליף את החקלאות המבוזרת בחוות קטנות, המשתמשות באמצעים פרימיטיביים, בחקלאות ריכוזית, המאורגנת בקולחוזים וסובחוזים, המשתמשת באמצעים מודרניים, בחוות גדולות, כך שניתן יהיה לייצר אוכל באופן יעיל יותר. בפועל גרמה התוכנית להרס מעמד איכרים שלם, ירידה דרסטית ברמת החיים של האוכלוסייה כולה והאוכלוסייה הכפרית במיוחד, עד כדי רעב המוני, ולהתנגדות אלימה לשלטון בקרב מעמד זה[דרוש מקור].
סטלין האשים את האיכרים העשירים, המכונים "קולאקים", בירידה בייצור המזון, וכינה אותם פרזיטים קפיטליסטיים שארגנו התנגדות לקולקטיביזציה. מעמד זה דוכא בשיטות אכזריות של הרג והגליה למחנות עבודה במזרח הרחוק כמו באזור קולימה הידוע לשימצה. אף שההגדרה המקורית של המילה "קולאק" התייחסה לבן מעמד האיכרים האמידים, נעשה בה שימוש תעמולתי כלפי כל מי שהתנגד לקולקטיביזציה או נחשד כמתנגד לה, ובהם איכרים רבים שהיו רחוקים מלהיות עשירים.
הקולקטיביזציה הכפויה גרמה לרעב המוני באזורים רבים והביאה למותם של מיליונים רבים בשנים 1932 ו-1933, במיוחד באגן הוולגה התחתון באוקראינה (הולודומור). דובר אף על קניבליזם כתוצאה מן הרעב.
הערות שוליים

↑  Lynn Hunt et al., The Making of the West, Peoples and Cultures: A Concise History (Since 1340), 3rd ed., vol. 2 (Boston: Bedford/St. Martins, 2010), 831–832.
↑  קציעה טביביאן, מסע אל העבר:המאה העשרים, בזכות החירות,1999
↑   כתבה באתר ה-bbc
שימוש מלחמתי באופניים

חיילים איטלקים עם אופניים מתקפלים מהודקים לתרמילי הגב במהלך מלחמת העולם הראשונה
יחידת עילית בעת אימון רכיבה
שימוש מלחמתי באופניים הוא השימוש שעושים לוחמי חיל רגלים באופניים כאמצעי תחבורה מלחמתי.
תחילת השימוש באופניים כאמצעי לחימה הופיעה בסוף המאה ה-19 כאשר נכנסו לשימוש האופניים הבטוחים באירופה, ארצות הברית ובאוסטרליה. למרות שצבאות סדורים רבים השתמשו באופניים כאמצעי לחימה במשך שנים רבות, כיום משמשים האופניים מיליציות בלבד.
היסטוריה > שימושים ראשונים

בשנים שקדמו לשנת 1894 נעשו מספר ניסויים לבדיקת היתכנות שימוש באופניים למטרות מלחמתיות במספר צבאות. עד לשנה זו, התפתחות האופניים לא איפשרה שימוש יעיל ובאופן עקרוני, היה הסוס עדיף על האופניים. השיפורים שנכנסו באופניים, כדוגמת מבנה השלדה ויצירת צמיגים מנופחים באוויר, הובילה לכך שבסיום המאה ה-19, למרבית צבאות אירופה וצבא ארצות הברית היו יחידות רכובות על גבי אופניים. שימוש מלחמתי בסוסים הלך והתמעט אך לא נעלם: במלחמת העולם השנייה היה עדיין שימוש נרחב בסוסים: בצבאות איטליה ופולין היו גדודי פרשים; בצבא רוסיה שימשו סוסים לתעבורת מפקדים וגרירת תותחים ועגלות.
הממלכה המאוחדת העסיקה חיילי חי"ר מצוידים באופניים בצבאות מקומיים או במיליציות אך לא ביחידות צבא בריטניה עצמו. בצרפת הוקמו מספר יחידות ניסיוניות שבחנו לראשונה את האופניים המתקפלים. בצבא ארצות הברית נערכו הניסויים הגדולים ביותר במאה ה-19: יחידות אופניים, מצוידות בסוגים שונים של אופניים, ביצעו אימונים לתנועות רכובות של עד 1600 קילומטרים. בנוסף, לראשונה נוסתה יכולתה של יחידה לרכוב בשטחים פתוחים ולא על דרכים בלבד.
השימוש המבצעי הראשון שיש תיעוד לגביו היה פשיטת ג'יימסון, בה רוכבי אופניים נשאו הודעות. במלחמת הבורים השנייה, שימשו רוכבים כתצפיתנים ושליחים ויחידה שתפקידה היה פטרול על פסי הרכבת עשתה שימוש לראשונה באופני טנדם שקובעו לפסים. מספר פשיטות, משני הצדדים, השתמשו בכוחות רכובים.
היסטוריה > מלחמות העולם

במהלך מלחמת העולם הראשונה, כוחות חי"ר מצוידים באופניים שימשו בתפקידים רבים: לוחמים, תצפיתנים, שליחים ועוד. באיטליה, יחידות כאלה פעלו עד סוף המלחמה. בגרמניה, עם פרוץ המלחמה לכל גדוד הייתה פלוגת אופניים. במהלך המלחמה נוספו פלוגות נוספות ובסך הכל היו כ-80 פלוגות. הצבא הגרמני ערך מחקרים בנושא לחימה רכובה ופרסם אותם בסיום המלחמה.
במהלך הפלישה לסין במלחמת סין–יפן השנייה היו בצבא יפן כ-50,000 חיילים מצוידים באופניים. גם במהלך מלחמת העולם השנייה, הקרב על מאלאיה ודרכם של היפנים לכיבוש סינגפור בשנת 1941 היו תלויים במידה רבה בלוחמים רכובי אופניים. בשני המאמצים הללו אפשרו האופניים העברה שקטה וגמישה של אלפי חיילים ששימשה לגרימת הפתעה ויצירת בלבול בקרב האויב. בנוסף, שימוש באופניים הקל על מכונת המלחמה היפנית בכך שחסך ממנה שימוש במשאיות או ספינות לתובלת חיילים, ובמיוחד לא נפט, שהיה מצרך דרוש ביותר עבור יפן במהלך המלחמה. השימוש באופניים איפשר לצבא יפן תנועה מהירה יותר מהכוחות הנסוגים, שהובילה פעמים רבות לניתוק נתיב הנסיגה וללכידת שבויים רבים. מהירות התנועה של הכוחות הרכובים נתנה ביד התוקף את האפשרות להפתיע את הכוחות המגנים על דרכים ראשיות כיוון שפתחה חלון לתקיפתם מכיוון העורף.
הצבא הפיני עשה שימוש נרחב באופניים במהלך מלחמת לפלנד ומלחמת ההמשך. שליחים וכיתות גדודיות עשו שימוש באופניים ואפשרו תנועה מהירה מזאת של הצבא הרוסי. מוצלח במיוחד היה הישגה של החטיבה הראשונה של הצבא הפיני, שהצליחה לתגבר את כוחותיה בעזרת כוחות המתניידים על גבי אופניים. כוחות אלה, שעשו שימוש משכיל באופניים כיוון שכך התגברו על רשת דרכים משובשות (שהיה קשה להעביר בהם כלים ממונעים), עברו עם תחילת החורף לשימוש במגלשי סקי.
אופניים שימשו ככוח עתודה ביחידת צבא גרמני שהוקמה בחופזה בשנת 1944, ה-Volksgrenadier.
שימוש באופניים בצד בעלות הברית היה נדיר למדי. בעיקר שימשו האופניים שליחים, רובם ככולם בעורף. מבצע מוצלח של בנות הברית, מבצע בייטינג, בוצע על ידי לוחמים מוטסים מצוידים באופניים מתקפלים בשנת 1942 בצרפת.
היסטוריה > שימוש מאוחר

למרות השימוש הנרחב במלחמת העולם הראשונה, כניסתם לשימוש של כלים ממונעים דחקה את מקום האופניים משדה הקרב ומצבאות מודרניים. עם זאת, בעשורים האחרונים זוכים האופניים לתחייה מחודשת בעיקר בעימותים מסוג העימות המוגבל. תחיה זו נובעת מיכולת של האופניים לשאת לוחם עם ציוד רב במאמץ קטן יותר ובקצב גדול יותר מאשר בתנועה רגלית.
במהלך מלחמת וייטנאם נעשה שימוש רב באופניים על ידי צבא צפון וייטנאם והוייטקונג להעברת אספקה כוחות, בעיקר עקב העובדה ששיירות רכבים היו חשופות לפגיעה מפשיטות אוויריות של צבא ארצות הברית. העברת האספקה נעשתה לרוב על ידי העמסת האופניים בשקים מלאים אורז ודחיפתם.
היסטוריה > בעת המודרנית

גם כיום יש שימוש צבאי באופניים, אם כי מועט. עד שנת 2001 היה בצבא שווייץ רגימנט רכוב סדיר שהתאמן באופן שוטף. היחידה פורקה ואינה קיימת עוד.
קיימים דיווחים על ניסיונות מטעם יחידות מיוחדות בצבא האמריקאי להקמת יחידות מוצנחות בעלות דגמי אופניים מתקפלים ללחימה באפגניסטן בעימות עם הטליבאן ובעימותים עתידיים.
לפי מדינה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לפי מדינה > שוודיה

עם תחילת מלחמת העולם השנייה, שישה גדודים בצבא השוודי היו מנויידים על גבי אופניים שיוצרו בשוודיה באופן ספציפי למטרה זו. היו אלה אופניים פשוטים בעלי הילוך אחד שיוצרו במספר מפעלים במקביל. גדודים אלה פורקו בשנים שלאחר המלחמה אך האופניים נשארו בצבא לשימוש כללי וחלקם הועבר למשמר הלאומי השוודי. בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים נמכרו האופניים כעודפי ציוד צבאי. אופניים אלו נעשו מצרך מבוקש כיוון שהיו זולים, אמינים ותחזוקתם קלה. עקב הביקוש החלה חברה שוודית לייצר דגם זה מחדש בגרסה מודרנית.
לפי מדינה > ישראל

בצה"ל אין יחידה המתמחה ברכיבת אופניים אך למספר יחידות יש אופניים המשמשים לשמירה על כושר גופני.
מתועדים ניסיונות משנות החמישים של סיירת צנחנים בפיקודו של יאיר פלד להשתמש באופניים לשם התקדמות מהירה שטח אויב. במקרה אחד תורגלה הצנחת אופניים אל מישור עמיעז ורכיבה עליהם לכיוון הערבה.
הערות שוליים

↑  עפרי שובל, בשנת 59' נרצח יאיר פלד, מפקד סיירת צנחנים. אבל מי רצח את רוצחיו? חשיפה, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4302303-4
תורה הקדושה התחנני בבקשה

תורה הקדושה התחנני בבקשה הוא פיוט תחינה שחיבר רבינו שמעון בן יצחק, מראשוני הפייטנים באשכנז. הפיוט נאמר אצל יהודי אשכנז כחלק מהסליחות הנאמרות בצום גדליה. הפיוט פונה (בהאנשה) אל התורה בבקשה שתפנה היא אל השם ותתחנן להטבה לעם ישראל, כיון שאם הם לא יעסקו בה תהיה התורה מונחת בקרן זווית: ”הֲלֹא אִם אֵין תַּמָּה. הוֹגָה בִּתְמִימָה. הֵן בְּקֶרֶן זָוִית נְתוּנָה וּמִשְׁתּוֹמְמָה”. פניית המשורר אל התורה יצרה התנגדות, בדומה לפולמוס מכניסי רחמים שעוסק בסליחה אחרת הפונה בבקשה למלאכים.
הפיוט בנוי בחרוזים, ובאקרוסטיכון אלפביתי בסדר יורד (תשר"ק) בראשי השורות, כשבסיומו חתום שם המחבר: שמעון בר יצחק.
מרדכי בן דוד שר את השורה הראשונה בשיר בלחן של הלל פלאי בשירו "תורה הקדושה".
מילות הפיוט

תּוֹרָה הַקְּדוֹשָׁה. הִתְחַנְּנִי בְּבַקָּשָׁה. פְּנֵי הַצּוּר הַנַּעֲרָץ בִּקְדֻשָּׁה:

שִׁפְכִי שִֹיחַ עָרֵב. וְזִכְרִי מַעֲשֵֹה חוֹרֵב. נַעֲשֶֹה וְנִשְׁמַע נָמוּ לְהִתְקָרֵב:

רָגְנוּ שֵֹעִיר וּפָארָן. דָּתוֹתֶיךָ לְשָׁמְרָן. עָמַד וּמְדָדָן רָאָה וְהִתִּירָן:

קָדוֹשׁ הִתִּיקָם. לְלֹא שָׁמְרוּ חֻקָּם. בְּאַף וּבְחֵמָה עֲשֹוֹת בָּהֶם נָקָם:

צָעַד מֵרְבָבוֹת. וְנִקְדַּשׁ בָּעֲרָבוֹת. מִימִינוֹ אֵשׁ דָּת וְלַהַב שַׁלְהֵבוֹת:

פָּנִים מַסְבִּירוֹת. אֵלָיו מִתְחַבְּרוֹת. הֻנְשָׁקוּ מִפִּיו עֲשֶֹרֶת הַדִּבְּרוֹת:

עוֹלָם נִתְבַּסָּס. אֲשֶׁר מִתְּנָאוֹ נִמְסָס. כְּמוֹצֵא שָׁלָל רָב עַל אִמְרָתְךָ שָֹשֹ:

סוֹדֵי פִקּוּדַיִךְ. נִמְסְרוּ לְדוֹדַיִךְ. מֵאָז וְעַד עַתָּה הֵמָּה מְכַבְּדַיִךְ:

נָדִים וְגַם נָעִים. ובְרֹגֶז שְֹבֵעִים. בְּנֹפֶת צוּפַיִךְ תָּמִיד מִשְׁתַּעְשְׁעִים:

מַסּוֹרֶת לְיַפֵּה. בִּכְתָב וּבְעַל פֶּה. יָקְרוּ אֲמָרַיִךְ מִשֹּׁהַם וְיָשְׁפֵה:

לִבִּי לְחוֹקְקַיִךְ. בַּעֲלִיל מְזוֹקְקַיִךְ. קוֹבְעֵי עִתּוֹתָם לְפַלֵּשׁ פְּקָקַיִךְ:

כְּלָלוֹת וּפְרָטוֹת. לִרְאוֹת וּלְהַטּוֹת. שְׁנָתָם נוֹדֶדֶת בַּחֲדַר הַמִּטּוֹת:

יוֹם יוֹם יִדְרֹשׁוּן. בְּלִבָּם יַחֲרֹשׁוּן. לֶאֱסֹר וּלְהַתִּיר בְּפִיהֶם יְפָרְשׁוּן:

טְמֵאוֹת וּטְהוֹרוֹת. לְהַבְדִּיל וּלְהוֹרוֹת. מִלַּחַץ וְדֹחַק עֵינֵיהֶם מַנְהִירוֹת:

חֻקִּים וּמִשְׁפָּטִים. עַל פִּימוֹ שְׁפוּטִים. וְאוֹיְבֵיהֶם פְּלִילִים וּבָהֶם נִשְׁפָּטִים:

זִכְרִי זֹאת תְּעוּדָה. הוֹגַיִךְ לְהִתְעוֹדְדָה. וּמְלִיצֵי הֶגְיוֹנַיִךְ לַעֲזֹר וּלְסַעֲדָה:

וְחִנְנִי פְּנֵי קוֹנֵךְ. בְּמַעַן חִנּוּנֵךְ. כִּי הוּא אֱלֹהַיִךְ יוֹצְרֵךְ וַאֲדוֹנֵךְ:

הֲלֹא אִם אֵין תַּמָּה. הוֹגָה בִּתְמִימָה. הֵן בְּקֶרֶן זָוִית נְתוּנָה וּמִשְׁתּוֹמְמָה:

דֹּק וָחֶלֶד עֲבוּרָהּ. עוֹמְדִים בִּגְבוּרָה. בְּיִרְאָה הַקְּדוֹשָׁה וּבְמִצְוָה בָּרָה:

גַבְּרִי תַּחֲנוּנִים. וְשִׁפְכִי חִנּוּנִים. עֲבֹר תְּפִלָּתֵנוּ בְּאֵין סִכּוּךְ עֲנָנִים:

בָּאֵי עָדָיו בְּתַחַן. לְנַקּוֹתָם מִצַּחַן. מַאֲוַיָּם יִתֵּן יִכְמֹר וְגַם יִחַן:

אֱסֹף עֲדַת מִי מָנָה. לְקִרְיָה נֶאֱמָנָה. וּכְעֵדֶר בְּתוֹךְ הַדָּבְרוֹ מֵאָדָם תְּהִימֶנָה:

שִׁבְיָם יְמַלֵּט. מֵאַשְׁמַנֵּי עֶלֶט. עֲדֵי עַד יְסוֹבְבֵם עֹז רָנֵּי פַלֵּט:

וּבְשׁוּבָה וָנַחַת. נוֹשָׁעִים מִשַּׁחַת. בַּקֵּשׁ צֹאן אוֹבְדוֹת וְגַם הַנִּדַּחַת:

רַפֹּאת הַנַּחְלָה. יָסִיר כָּל מַחֲלָה. צִיּוֹן לְמַלְּאוֹת עִיר הַמְהֻלָּלָה:

חֲבשׁ הַנִּשְׁבֶּרֶת. זַלְזֵל הַגְּבֶרֶת. קַנֵּא קִנְאָה גְדוֹלָה לָעִיר הַמְּחֻבֶּרֶת:
הערות שוליים

↑  האם מותר לומר את הפיוט "מכניסי רחמים", באתר פורטל הדף היומי
↑  בכמה ספרי סליחות נרשם שהאקרוסטיכון הוא "שמעון בר יצחק חזק"
↑   תורה הקדושה - מרדכי בן דוד, סרטון בערוץ "יגל מימון", באתר יוטיוב (אורך: 07:48)
שליסלבורג

שליסלבורג (ברוסית: Шлиссельбург, גרמנית: Schlüsselburg, מילולית: "עיר המפתח") היא עיר במחוז לנינגרד, המרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז המשנה שליסלבורג. אוכלוסייתה מונה 14,756 איש (2016).
העיר הוקמה בשנת 1323 כמבצר אורשק. כיום מהווה המבצר חלק מהמוזיאון לתולדות סנקט פטרבורג.
היסטוריה

מצודת עץ נבנתה באי אורחוביי (פירוש השם ברוסית – אי האגוז) בשנת 1323 על ידי הנסיך יורי ממוסקבה, אשר היה גם פטרונה של העיר נובגורוד. המצודה נועדה לשמור על דרך הגישה אל העיר מהצפון וכן על הגישה מהמפרץ הפיני אל ימת לדוגה. המצודה נקראה אורשק (ברוסית - אגוז קטן). ב-12 באוגוסט 1323 נחתם במצודה הסכם השלום בין רפובליקת נובגורוד לבין שוודיה, אשר הגדיר את קו הגבול בין שתי המדינות. אנדרטת אבן לזכר המאורע מוצבת כיום בתוך המצודה. בשנת 1331 העבירה רפובליקת נוגורוד את המבצר לשליטתו של הנסיך הליטאי נרימונט. כעבור כחמש שנים, לאחר שלא נענה לקריאתם של אנשי נובגורוד לבוא לעזרת בעת פלישת השוודים לאזור, נלקח המבצר ממנו.
בשנת 1348 נכבש המבצר על ידי צבאו של המלך השוודי מגנוס הרביעי. כעבור כשלוש שנים הצליחו אנשי נובגורוד לכבוש אותו חזרה. כתוצאה מהקרבות נהרס רובו של המבצר, לכן בשנת 1352 הוא נבנה מחדש – הפעם מאבן. שרידי החומה מאותה תקופה התגלו בחפירות ארכולוגיות שנערכו במקום בשנת 1969.
בשנת 1478 הועבר המבצר יחד עם שאר שטחה של רפובליקת נובגורוד לשליטתה של נסיכות מוסקבה. בשנת 1611, במהלך הפלישה השוודית לרוסיה, צר על המבצר צבאו של המצביא יעקוב דה לה גרדי (Jacob De la Gardie). המצור נמשך כ-8 חודשים ובסופו נכנע חיל המצב הרוסי. המבצר עבר לשליטת שוודיה ושמו הוחלף לנטבורג (Nöteborg) (מבצר אגוז בשוודית).
בשנת 1702, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, נכבש המבצר על ידי הצבא הרוסי בפיקודו של בוריס שרמטייב, כאשר הצאר פיוטר השתתף באופן אישי בלחימה. לאחר כיבוש המבצר הורה הצאר לשנות את שמו לשליסלבורג. פירוש השם בגרמנית – מצודת מפתח. בכך רצה לקבוע כי המבצר הוא למעשה המפתח לכיבוש אינגריה. בתום המלחמה הצפונית הגדולה סופחו שטחים נרחבים של פינלנד לאימפריה הרוסית והמבצר איבד את חשיבותו האסטרטגית בהגנה על גבול הצפוני (שכן היה כעת מרוחק כמה מאות קילומטרים מהגבול). ממצודה קדמית הפך המבצר לבית סוהר לאסירים רמי דרג – בשנים 1725 -1728 הוחזקה בו יבדוקיה לופוחינה, אשתו הראשונה של פיוטר הגדול. הצאר המודח איוואן השישי הוחזק במבצר עד לשנת 1764, אז נרצח במהלך ניסיון כושל לשחררו.
המבצר לא היה מותאם להחזקת יותר מכמה אסירים בודדים, לכן בשנת 1798 נבנה בחצרו "הביתן החשאי" – מבנה "תקני" של בית כלא.
בשנת 1826 הוחזקו בביתן החשאי חלק ממשתתפי מרד הדקבריסטים, עד לשליחתם לסיביר. בשנת 1887 הוצאו להורג במבצר משתתפי ניסיון ההתנקשות בחייו של הצאר אלכסנדר השלישי – אחד מהם, אלכסנדר אולינוב, היה אחיו של ולדימיר לנין.
בתחילת המאה ה-20 הפך המבצר לבית מאסר-מעבר. האסירים הוחזקו בו פרק זמן קצר (יחסית) טרם שליחתם לעבודות הפרך בצפון רוסיה.
לאחר מהפכת אוקטובר החליטו השלטונות הקומוניסטים להפוך את המבצר למוזיאון של אסירים פוליטיים, כזיכרון לרדיפות מתנגדי המשטר בתקופת הצארים. כמו כן למבצר הוחזר שמו המקורי – אורשק. במהלך הטיהורים הגדולים הוצאו להורג 90 איש מאנשי העיר על ידי אנשי הנקוו"ד.
במלחמת העולם השנייה העיר אומנם נכבשה ב-8 בספטמבר 1941 אך המבצר עצמו חזר לייעודו המקורי. במהלך המצור על לנינגרד הגן חיל המצב הקטן של המבצר על דרך החיים – נתיב הספקה היחידי ללנינגרד הנצורה שעבר דרך ימת לדוגה. הגרמנים ניסו כמה פעמים להנחית כוחות באי ולכבוש את המבצר, אך נהדפו על ידי מגניו. העיר שסביב למבצר נותרה תחת הכיבוש הנאצי עד לשחרורה ב-18 בינואר 1943.
משנת 1944 ועד 1992 העיר נקראה בשם פטרוקרפוסט (Петрокрепость), מבצרו של פיוטר. בשנת 1992 הושב לעיר שמה ההיסטורי.
כלכלה

מרבית כלכלת העיר נשענת על תיירות אל המבצר והמפעל הגדול ביותר הפועל בתחומי העיר הוא מספנות נבסקי (Невский судостроительно-судоремонтный завод) שהוקמו בשנת 1913 ומשרתים את הצי הרוסי ואחראים לבנייה ולשיפוץ ספינות מלחמה (אתר מספנות נבסקי).
הקהילה היהודית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
המבצר

| --- | --- |
 :  ראו גם – מבצר שליסלבורג
מבצר אורשק (ברוסית: Крепость Оре́шек) הוא מצודה רוסית עתיקה הממוקמת על אי אורחוביי שבתוך ימת לדוגה קרוב לנקודת מוצאו של הנהר נייבה.
בתקופות שונות המבצר נשלט על ידי רפובליקת נובגורוד, נסיכות מוסקבה, שוודיה והאימפריה הרוסית. בימי האימפריה הרוסית שימש המבצר כבית סוהר לאסירים פוליטיים. המבצר הוא חלק מהמרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ואתרים קשורים, אשר הוכר על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
המבצר > כיום

רק חלק מהמבצר השתמר עד ימינו, כך למשל רק 6 מתוך 10 מגדלים, שהיו חלק מחומה שהקיפה את המבצר, נשארו לעמוד על כנם. ההריסות שניתן לראות היום במבצר הם תוצאה של ההפגזות וההפצצות הגרמניות במהלך מלחמת העולם השנייה. כיום המבצר הוא אתר תיירות, אשר פרט למבצר עצמו כולל גם את סניף מוזיאון ההיסטוריה של סנקט פטרסבורג - מוזיאון אסירים פוליטיים באימפריה הרוסית.
בתוך המבצר ישנן שלוש אנדרטאות:
אבן לזכר הסכם השלום בין רפובלית נובגורוד לבין שוודיה.
אנדרטה לזכרו של אלכסנדר אולינוב ושאר משתתפי ההתנקשות בחייו של אלכסנדר השלישי.
אנדרטה לזכר לוחמי הצבא האדום שנפלו על הגנת המבצר במהלך מלחמת העולם השנייה.
גלריה

האנדרטה לפיוטר הגדול
קתדרלת הבשורה, תחת שיפוצים
תעלת לדוגה בתחומי העיר
מבט על החלק הפנימי של המבצר. בקדמת התמונה נראים שרידי בית הסוהר שהיה במבצר בתקופת האימפריה הרוסית
שרידי כנסייה בחצר המבצר. הכנסייה נהרסה בהפצצות גרמניות בימי מלחמת העולם השנייה
מבצר אורשק
שירת רחל (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  רחל המשוררת (רחל בלובשטיין)
 איורים:  אבא פניכל
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  שירים
 הוצאה
 מקום הוצאה:  ישראל
 תאריך הוצאה:  1935
שירת רחל הוא ספר שיצא בשנת 1935 בו כונסו כל כתביה של רחל המשוררת (רחל בלובשטיין), עם רישומים מאת אבא פניכל.
הספר כולל את שני קובצי השירה: "ספיח" (1927) ו"מנגד" (1930) שפורסמו עוד בחייה, ואת קובץ השירים האחרון "נבו" שפורסם לאחר מותה (1932).
בנוסף לשירים שכתבה רחל, הספר כלל גם תרגומי שירה ומסות ושירים אשר לא פורסמו בעבר כמו "אשה" או "בתו".
השירים ב"שירת רחל" הודפסו לפי סדר כרונולוגי, וב"הערות" שבסוף הספר צוינו שינויים שהכניסה רחל לתוך שיריה.
כריכתו של הספר עוצבה בהתאם לכריכה שבחרה רחל לקבצים הראשונים – כריכה לבנה ופשוטה, שנשמרה בכל המהדורות בהן יצא הספר.
במלאת שבעים שנה לפטירתה, באפריל 2001, יצאה מהדורה מיוחדת של הספר.
הערות שוליים

↑  שירת רחל, באתר מכון ישראלי לארכיאולוגיה
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שייח'ות כווית

שייח'ות כווית (בערבית: مشيخة الكويت), הייתה שייח'ות שנוסדה בשנת 1613, ואשר התקיימה כחלק מהאימפריה העות'מאנית. בשנת 1899 עברה השייח'ות לחסות בריטית ובשנת 1961 היא זכתה לעצמאות והפכה למדינת כווית.
היסטוריה > רקע

כיבוש העיר קונסטנטינופול בידי הטורקים בשנת 1453, פגע בנתיבי המסחר המסורתיים להודו שעברו באזור זה ואילץ את המעצמות האירופאיות לחפש נתיבי מסחר חדשים. המפרץ הפרסי היה אחד מהמקומות הנוחים למעבר סחורות בין הודו לאירופה. בשנת 1507 חדר האדמירל הפורטוגזי אפונסו דה אלבוקרקי למפרץ הפרסי, ובשנת 1521 נכנסה כווית תחת כנפי שלטון פורטוגל. בסופה של המאה ה-16 חזקו הפורטוגזים את אחיזתם במקום ובנו יישוב מוגן בכווית.
היסטוריה > ייסוד המדינה

בשנת 1613 הוקמה העיר כווית שעומדת במקומה זה עד היום. בתחילה שלטו במקום אנשי בני ח'אלד, וממלכתם השתרעה על כל השטח מדרום עיראק ועד מזרחה של ערב הסעודית. לאורך החוף של מפרץ כווית נבנו כפרי דייגים שעסקו גם בשליית פנינים. בתחילת המאה ה-18 התקיים בכווית מאבק בין אנשי בני ח'אלד (بني خالد) לבין אנשי אוטוב שהיוו למעשה קבוצה של שלושה שבטים ערביים שמקורם באזור נג'ד, שהתאחדו לקבוצה אחת שנקראה שבט אוטוב. חברי שבט זה נדדו לכווית עוד בשנת 1682 בשל בצורת קשה ששררה במולדתם. בעזרת של קשרי נישואין בין השבטים השונים במקום הצליחו אנשי שבט אוטוב לתפוס את השלטון על כווית ולהדיח את בני חליד מכס השלטון. משלושת השבטים שהיגרו לכווית נשארו במקום רק בני שבט א-סבאח שעליו נמנים שליטי כווית עד היום. שני השבטים האחרים אל-ג'לאחמה ובית ח'ליפה עברו לאזור א-זובארה.
שושלת סבאח

בראשית המאה ה-18 מספר משפחות משבט אוטוב שחיו במרכז חצי האי ערב היגרו לכווית, ובשנת 1756 הם הקימו ישוב אוטונומי, ובחרו להם למנהיג את שייח' סבאח ממשפחת א-סבאח. אחריו הנהיגו את הקהילה, בנו עבד אללה ונכדו ג'ביר. כל היורשים היו מצאצאי משפחת א-סבאח ונבחרו על ידי מועצת המשפחה, תוך התייעצות עם נציגי משפחות העילית של שבט אוטוב. צורת בחירה זו הגבילה את האוטונומיה השלטונית של כל מושל שנבחר.
אחד מתפקידיו העיקריים של השייח' היה לייצג את קהילתו במדיניות החוץ ובמשא ומתן עם גופים חיצוניים כמו: האימפריה העות'מאנית והשבטים השכנים למדינה. השלטון התנהל על מי מנוחות פרט לסכסוך שאירע בשנת 1760 בין השייח' השליט לאחת מהמשפחות החשובות משפחת אל-כליפה. כתוצאה מסכסוך זה עזבו בני המשפחה את כווית ועברו להתיישב בקטר ובבחריין למרות אירוע זה לא נוצר נתק ובמשך כל הזמן התקיימו ביניהן יחסים טובים.

בני משפחת אל-סבאח היו אחראיים על עסקי המסחר של המדינה ועל עסקי דליית הפנינים. השליטים פיתחו זיקה לשלטון בבריטניה, יחסים אלו נקשרו עוד בשנת 1775, עם חברת הודו המזרחית. כתושבים של ישוב קטן ופגיע, שליטי כווית שמרו על נייטרליות ויחס אדיב כלפי הבריטים, הווהאבים של חצי האי ערב והאימפריה העות'מאנית. בזמן שלטונו של עבד אללה אל סבאח השני חל שינוי במדניות זו והחלה התקרבות גדולה של השלטון בכווית לאימפריה העות'מאנית, עם עלייתו לשלטון של מובראק הגדול, (1896 – 1915), כווית שינתה כיוון ותמכה במאבקה של בריטניה כנגד האימפריה העות'מאנית.
מובראק א-סבאח עלה לשלטון לאחר שחיסל את שני אחיו שתמכו באימפריה העות'מאנית ועל כך קיבל גיבוי לשלטונו מצד הבריטים. בשנת 1899 נחתם בין כווית לבריטניה חוזה שמבטיח את תמיכתה של בריטניה בשלטונו של מובארק, ומבטיח לכווית יד חופשית בניהול מדיניות החוץ שלה. חוזה זה נתקיים עד לשנת 1961 עת הפכה כווית למדינה עצמאית.
לאחר מותו של מובראק עבר השלטון לשני בניו ג'ביר אל סבאח (1916-17) וסלים אל סבאח (1917-21). מכאן ואילך פרט למקרה יוצא דופן אחד כל שליטי כווית היו צאצאיהם של אחד משני הענפים האלה, לעיתים משפחת ג'ביר א-סבאח ולעיתים משפחת סלים א-סבאח. לאחר מותו של סלים נשלטה כווית במשך שלושה עשורים בידי אחיו אחמד אל-ג'ביר אל-סבאח. בתקופת שלטונו ניסו משפחות העילית של כווית לצמצם את כוחה השלטוני של משפחת אל-סבאח, תוך שהן מנצלות את המיתון הכבד בכווית שנוצר הן בעקבות השפל הכלכלי בעולם והן בשל הירידה הדרסטית בהכנסות עסקי הפנינים. לחץ זה הביא בשנת 1938 להתקוממות שנעשתה בידי תנועת המג'ליס.
המצב במדינה החל להשתפר עם חתימת הסכם הזיכיון עם חברת הנפט KOC. כדי למנוע את הצטברות כל רווחי הנפט רק בידי משפחת השלטון, החלו המשפחות של העילית החברתית להגיש עצומות לביצוע שורה של רפורמות. ביוני אותה שנה התעצם מאבקם והם דרשו לערוך בחירות ולהקים מועצה שתוציא לפועל את הרפורמות הרצויות בנושאי הנפט. מועצה זו התקיימה כששה חודשים שלאחריהם היא פוזרה בפקודת שליט כווית. עד היום מועצה זו נחשבת כצעד הפרו-דמוקרטי הראשון בכווית.
השליט הבא היה בן דודו של השליט הקודם, עבד אללה (1950-65) נצר מהענף המשפחתי של סלים א-סבאח. בתקופת זו החלו השלטונות להשקיע חלק מהרווחים של יצוא הנפט למען רווחת הציבור. התוצאה הייתה מצד אחד מדינה מאוד בירוקרטית בעלת כמות גדולה של משרדים לניהול ההיבטים השונים השקעת המשאבים, אולם מצד שני השקעות אלו הפכו אותה למדינה מאוד עשירה. שתי החלטות פוליטיות חשובות קרו בתקופת שלטונו של עבד אללה. הראשונה, השקעות נרחבות במגוון רחב של שירותים סוציאליים, חינוך ובריאות. וההחלטה השנייה, לאפשר מעורבות גדולה יותר של האזרחים בפוליטיקה על ידי בחירה מועצה לאומית חדשה.
לאחר מכן

ב-19 ביוני 1961 נחתם הסכם חדש עם בריטניה המכיר בעצמאותה של כווית, ובשנת 1963 נערכו בחירות ראשונות לפרלמנט הכוויתי. בשנת 1980 פרצה באזור מלחמת אירן-עיראק שהעלתה את רמת האלימות הפוליטית גם במדינה זאת. האירוע הדרמטי ביותר היה ניסיון ההתנקשות בחיי האמיר בשנת 1985. בנוסף המתח שנבע מהמלחמה גרם להסלמה ביחסים שבין סונים ושיעים במדינה ועודד את ההקשחה ההולכת וגוברת של השלטון כלפי חופש הביטוי הפוליטי וזכויות האזרח במדינה.
ב-2 באוגוסט 1990 פלשו כוחות צבא עיראק בפיקודו של סדאם חוסיין לכווית וכבשוה. למרות שכיבוש זה התקיים זמן קצר ועצמאותה של כווית הושבה לה בפברואר 1991 לאחר מלחמת המפרץ, גברה הביקורת הציבורית על השליט ומשפחתו ששהו במשך כל זמן הכיבוש מחוץ למדינה.
ראו גם

היסטוריה של כווית