stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וילהלם השני, קיסר גרמניה
ביוגרפיה > מדיניות החוץ > משבר הדיילי טלגרף

המשבר האישי החמור ביותר שיצר וילהלם בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה, שהיה בעל השפעה הן בזירה הבינלאומית, והן בזירה הפנימית, ופגע מאוד בתדמיתו של הקיסר בעיני בני עמו, היה משבר ה"דיילי טלגרף" בשנת 1908. העיתון ראיין את וילהלם בשאלות של מדיניות בינלאומית. וילהלם ראה בכך הזדמנות להביע את דעותיו בענייני השעה ולקדם את ידידותו עם בריטניה, אך הראיון כלל התפרצויות מביכות ואמירות מתלהמות, שהביאו לניכורם של הבריטים, הצרפתים והרוסים ולפגיעה ביפן.
בראיון, שהתפרסם ב-28 באוקטובר 1908, נאמר שעל אף שהקיסר עצמו הוא ידיד לבריטניה, העם הגרמני סולד מבריטניה, שהרוסים והצרפתים ניסו להסית את גרמניה להתערב במלחמת הבורים השנייה, שתוכניתו של הלורד רוברטס שבוצעה במלחמת הבורים למעשה תוכננה על ידו באופן אישי ונשלחה לבריטניה, ושההתעצמות הימית הגרמנית מכוונת כנגד היפנים. מבית הביא הריאיון לתגובות חריפות, שהגיעו עד כדי דרישה לפיטורי הקיסר והטלת ספק בשפיותו. הקנצלר בילוב התנצל ברייכסטאג, ווילהלם הזועם, שראה בבילוב את אחד האחראים למשבר, שכן היה עליו לעבור על הראיון בטרם זה פורסם בעיתונות, כפה את פיטוריו כחצי שנה לאחר מכן. המשבר הביא להסתגרותו של וילהלם בארמונו מספר חודשים, ולפגיעה מסוימת בהשפעתו על מדיניות החוץ ומדיניות הפנים.
ביוגרפיה > מדיניות החוץ > התעצמות ימית

אחת מהחלטותיו המשפיעות ביותר של וילהלם הייתה ההחלטה על ההתעצמות הימית של גרמניה. בשנת 1895 פתח את תעלת קיל, אירוע שסימן את תחילת הניסיון להפוך את גרמניה למעצמה ימית. אמו של וילהלם, שהייתה בריטית, הורישה לו את האהבה לים ואת ההערכה לצי הבריטי, שבאותם הימים היה הגדול בעולם. יחסיו עם דודו אדוארד השביעי הביאו לכך שהתוודה בפניו על רצונו כי יום אחד יהיה לו גם צי משלו. בשנת 1897 התמנה הקצין הדינאמי אלפרד פון טירפיץ לשר הימיה הגרמני. טירפיץ היה שותף לחלומו של וילהלם על הצי הגדול, ופעל ללא הרף למימושו. הוא הגה את "תאוריית הסיכון", לפיה עצם קיומו של הצי הגדול המרוכז בים הצפוני יביא לכך שתקיפה ימית על גרמניה תהיה סיכון שגם המעצמה הימית החזקה ביותר לא תוכל לקחת, וכך ניתן יהיה לכפוף את בריטניה להסכים לדרישות גרמניה.
בשנת 1898 אישר הרייכסטג את תקציב ההתעצמות הימית הראשון, ושב ואישר תקציבים נוספים בשנים 1906, 1907 ו-1908. הקיסר היה לתועמלן החרוץ ביותר בזכות ההתעצמות הימית, ונשא אין ספור נאומים ובהם סיסמאות כ-"Reichsgewalt bedeutet seegewalt" (כוח מדיני משמעו כוח ימי). הפומביות שבתוכנית הביאה לכך שגם הליברלים השולטים בבריטניה הבינו כי עליהם להתחמש. הדבר הביא למרוץ חימוש. ב-1906 הציגה בריטניה את אניית הדרדנוט, והצי הגרמני מיהר והציג אוניות מסוג דומה.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה > הדרך אל המלחמה

ב-28 ביוני 1914 התנקש ארגון לאומני סרבי בשם "היד השחורה" בחיי נסיך העצר האוסטרו-הונגרי פרנץ פרדיננד. פרנץ פרדיננד היה ידיד אישי של וילהלם, והמעשה הותיר עליו את רישומו בצורה עמוקה. מערכת הבריתות האירופית חייבה מתן תמיכה בלתי מסויגת לאוסטריה-הונגריה כנגד הסרבים, דבר שהיה מוביל למעורבות רוסית ולמלחמה אירופית כוללת. על אף רצונו של הקיסר להישאר בברלין עד לסיום המשבר, שכנעו אותו יועציו לצאת לחופשתו השנתית בים הצפוני ב-6 ביולי 1914. על אף תדמיתו המיליטריסטית של הקיסר, ושאיפותיו להפוך את גרמניה למעצמה עולמית, היה חשש מחוסר היציבות שלו, ונטייתו להימנע ברגע האחרון מעימות, שהופגנו באירועים כמשבר אגדיר.
וילהלם ניסה להישאר בשליטה באמצעות מברקים, וכאשר הגישה האימפריה האוסטרו-הונגרית את האולטימטום לסרביה ב-26 ביולי, שב לברלין. על אף שהתשובה הסרבית לאולטימטום הניחה את דעתו, ראה עצמו מחויב לעמדה האוסטרו-הונגרית ששללה אותה, ולהכרזת המלחמה של אוסטרו-הונגריה על סרביה.
בלילה שבין 30 ביולי ו-31 ביולי התברר כי הרוסים אכן גייסו את צבאם וכי בכוונתם להתחיל במלחמה. עד הרגע האחרון ניסה וילהלם למנוע את כניסת בריטניה וצרפת אל המלחמה. תוכנית שליפן למלחמה דו-חזיתית, שכבר החל ביצוע שלביה הראשוניים, הייתה תוכנית מדוקדקת שנועדה לעצור את הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית וכן להביא לכיבוש פריז. התוכנית התבססה על חישובים מדוקדקים של סדרי כוח אדם, תנועות רכבות, קווי אספקה וביצוע סדרת פקודות מוכנה מראש. כאשר סבר הקיסר כי יש לו הזדמנות דיפלומטית להותיר את בריטניה וצרפת נייטרליות, ולתקוף רק את רוסיה, הורה למפקד צבאו, הגנרל הלמוט יוהאן לודוויג פון מולטקה להיערך לתקיפה במזרח בלבד. פון מולטקה טען כי הדבר בלתי-אפשרי. או אז ענה לו הקיסר במילים "דודך היה נותן לי תשובה אחרת". בעוד הצבא הגרמני על סף כניסה ללוקסמבורג הנייטרלית, כמתחייב מביצועה של תוכנית שליפן, הורה הקיסר לגייסות לעצור על הגבול. מספר שעות לאחר מכן התקבל מברק מהשגריר בלונדון כי ההזדמנות הדיפלומטית שנראתה כריאלית אינה מבוססת על המציאות, והקיסר הורה למולטקה "עשה כרצונך". בעם הגרמני שררה אחדות דעים נדירה; פרט למיעוט קטן תמכו רוב הגרמנים ביציאה למלחמה. בנאום שנתן בפני ההמונים עם ההכרזה על המלחמה, ב-1 באוגוסט, הכריז הקיסר "כאשר מגיע הדבר למלחמה, נעלמות המפלגות וכולנו אחים". המפלגות ברייכסטאג הכריזו על אחדות דעים שכונתה "Burgfrieden". חילוקי הדעות הוסטו הצידה לתקופת המלחמה, והרייכסטג הסמיך את הממשלה הקיסרית לנהל את המדינה בתקופת המלחמה. לצעד זה הייתה שותפה גם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שהטילה משמעת סיעתית שחייבה גם אישים כקרל ליבקנכט להצביע בעד המלחמה ברייכסטאג ב-4 באוגוסט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה > קיסר הצללים

עם פתיחת המלחמה החלה דמותו של וילהלם בתעמולת מדינות ההסכמה מסמלת את כל הרע והשפל שבמיליטריזם הגרמני, שפתח במלחמת עולם תוך חילול הנייטרליות הבלגית. במילותיה של ברברה טוכמן, "לא היה זה עוד התעלולן ומשקשק החרבות שמלפני המלחמה. הוא תואר מעתה כעריץ אפל ושטני, נושם אכזריות ורשע, שגסותו מובעת היטב בכל קו ציור". את הכינוי הידידותי "קייזר ביל", שניתן לו לפני המלחמה בארצות דוברות האנגלית, החליף הכינוי "הקייזר" סתם, כשהוא נחרז בשירי לעג מסוג "כולנו צועדים אל הקייזר" (We're All Going Calling on the Kaiser), או "ללמד את הקייזר להיות חכם יותר (באנגלית 'וייזר')" ("Got to teach the Kaiser to be wiser"). גם המדיום התעמולתי החדש, הראינוע, גויס לטובת יצירת התדמית החדשה, בסרטים כ"הכתף שק" של צ'ארלי צ'פלין, שבו מנצח הנווד במלחמה כשהוא מגיע לברלין ושובה את הקייזר.
המציאות הייתה ההפך הגמור מתמונה זו. עם הסתבכות המלחמה, ולאחר הניצחונות הראשונים, כאשר הפכה המלחמה במערב לשדה קטל סטאטי, של צבאות המחופרים זה מול זה במערך שאינו ניתן לפיצוח, הסתבר כי נטל ניהול מלחמת העולם כבד מדי בשביל וילהלם. לאחר 1916 השתלטה על המדינה דיקטטורה צבאית, שהשתמשה בווילהלם כבובת ראווה; וילהלם חתם על פקודות, יצא לסיורים בחזית, העניק מדליות, ביקר במפעלי נשק ותחמושת וסקר מצעדים, אך את ההחלטות קיבלה המנהיגות הצבאית ובראשה אריך לודנדורף ופאול פון הינדנבורג.
לודנדורף היה הפעלתן מבין השניים. הזוג, שנוצר במהלך קרב טננברג, וזכה להצלחות מרשימות בחזית המזרח, ניהל את ענייני הצבא ומדיניות החוץ, אך לודנדורף עסק גם בכל הנוגע לממשל האזרחי, קבע חוקי עבודה, הקצבת מזון, ועסק בשאלות הנוגעות לחומרי הגלם. ב-1916 הכריחו השניים את וילהלם לפטר את ראש המטה הכללי אריך פון פאלקנהיין, ולהחליפו בהינדנבורג. לאחר מכן, ב-1917, הביאו לפיטורי בתמן-הולווג ממשרת הקנצלר, ולפיטורי שר החוץ פון-קיהלמן.
תחת הנהגתם של לודנדורף והינדנבורג המשיכה גרמניה להילחם. לאחר הסכמי שביתת הנשק בין גרמניה ובין ממשלתה הבולשביקית החדשה של רוסיה, ב-1917, שהוציא את רוסיה מן המלחמה, התרכזו מאמצי גרמניה בהכרעה בחזית המערב. "מתקפת לודנדורף" במרץ 1918 הגיעה להישגים, וכמעט והכריעה את המלחמה לטובת גרמניה, אך מגננה צרפתית נואשת בפיקודו של המרשל פרדיננד פוש והצטרפות כוחות ארצות הברית ללוחמה הפעילה היטו את הכף לרעת גרמניה, שלאחר ארבע שנות מלחמה הייתה מותשת ומיצתה את עתודותיה האנושיות והכלכליות.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה > התפטרותו

בשלהי ספטמבר 1918 היה ברור לפיקוד הגרמני העליון כי המלחמה אבודה. עדיין נמצאו חיילים גרמנים על אדמת צרפת, אך נראה היה כי איבוד שליטה על שטחי אדמת גרמניה הוא עניין של זמן, וכי כוחן של מדינות ההסכמה בצירוף ארצות הברית עומד להכריע את המלחמה ולהביא לתבוסה צבאית כואבת. ב-29 בספטמבר הודיעו הינדנבורג ולודנדורף לווילהלם כי יש לבקש ממדינות ההסכמה שביתת נשק. הקנצלר גאורג פון הרטלינג התפטר, והוחלף במקס פון באדן. אך לכל המעורבים היה ברור כי שביתת הנשק היא אך שינוי אחד מתוך סדרת שינויים שעל גרמניה לעבור.
מצבו של וילהלם נראה נואש. בעולם כולו היה לסמל השנוא של ארבע שנות המלחמה. מסביב לגרמניה הכריזו מדינות קטנות על הקמת רפובליקות חדשות, ובתי המלוכה קרסו בפני גל של מהפכות המונים. ב-23 באוקטובר קרא הנשיא וודרו וילסון לעם הגרמני להיפטר מ"האריסטוקרטים המלוכנים". התחושה הייתה שבדיונים על תנאי הפסקת האש תהיה לגרמניה דמוקרטית עמדה טובה יותר מאשר לגרמניה המונהגת בידי וילהלם. ב-26 באוקטובר אישר הרייכסטג שינויים חוקתיים מרחיקי לכת. לראשונה היה הקנצלר אחראי בפני שני בתי הפרלמנט, והצבא הוכפף לרשויות האזרחיות. וילהלם חתם על התיקון ב-28 באוקטובר, ובכך הפך את גרמניה למלוכה חוקתית. אך בכך לא היה די.
התסיסה החברתית ברחבי גרמניה הגיעה לשיא במרד ימאים בקיל ובהכרזה על "רפובליקה סובייטית" בבוואריה בתחילת נובמבר. הסוציאל-דמוקרטים, שהיו חלק מהקואליציה הפרלמנטרית של מקס פון באדן, הבינו כי אם לא יביאו להתפטרותו של וילהלם, ידחפו את אוהדיהם לידי אנשי השמאל הקיצוני והמהפכני, ברית הספרטקיסטים ו"הסוציאליסטים העצמאיים". ב-29 באוקטובר שלח פיליפ שיידמן מכתב למקס פון באדן בו דרש כי הקנצלר ייעץ לקיסר להתפטר. הקיסר עצמו עזב את ברלין, ויצא אל מטהו הכללי בעיר ספא בבלגיה. התירוץ שנתן היה כי עליו לעמוד בראש כוחותיו. למעשה, לא היה עוד ביטחונו האישי מובטח בתחומי ברלין.
ב-9 בנובמבר נועד הקיסר עם הינדנבורג וראש מטהו, הגנרל וילהלם גרנר, שהחליף את לודנדורף שנמלט לשוודיה. גרנר הודיע לקיסר כי הצבא אינו עומד עוד מאחוריו. גם אירועים אלו לא הביאו להתפטרותו של וילהלם. מקס פון באדן נאלץ להודיע על דעת עצמו, בברלין, כי הקיסר התפטר. משהועמד בפני עובדה מוגמרת, יצא הקיסר להולנד, ששמרה על נייטרליות במשך כל המלחמה, ובה שלטה שארת בשרו וילהלמינה, כדי לבלות בה את שארית חייו בגלות.
הסכם ורסאי, שנחתם בתחילת 1919, כלל בין יתר סעיפיו את סעיף 227 שקרא במפורש להעמדתו של הקיסר לדין בעוון "עבירה עילאית כנגד המוסר הבינלאומי וקדושת ההסכמים הבינלאומיים", אך וילהלמינה סירבה להסגיר את הקיסר חרף הפנייה המפורשת בעניין מצד בעלות הברית המנצחות. בתחילה ישב הקיסר בעיירה אמרונחן הסמוכה לאוטרכט, ולאחר מכן רכש טירה בעיירה דורן, שבה גר משנת 1920 ועד מותו. ממקום משכנו בדורן מחל הקיסר לקציניו ומשרתיו על שבועת הנאמנות שנשבעו כלפיו, אך מעולם לא ויתר באופן רשמי על תאריו, וטיפח את התקווה לשוב לגרמניה כאשר הנסיבות יאפשרו זאת.
היסטוריוגרפיה, מורשת והנצחה

במשך שנים רבות לאחר מלחמת העולם הראשונה נתפס וילהלם כאחראי למלחמה. תעמולת מדינות ההסכמה שהציגה אותו כרודן מרושע נתפסה כעובדה. העיסוק בו פסק לאחר מלחמת העולם השנייה, אז נראו מעלליו בטלים בשישים לעומת זוועות הנאציזם. משנות ה-50 החל זרם היסטוריוגרפי שראה חשיבות פחותה בדעותיו ובמעשיו, לעומת זרמי עומק מדיניים וכלכליים, שהם שניווטו את המדיניות הגרמנית בתקופה זו. לאחר שנות ה-70 החל עניין מחודש בווילהלם. היסטוריונים כג'ון סי. ג'י. רהל וניקולס זומברט עסקו בו ובאישיותו, והעניקו לו מקום מרכזי בקביעת המדיניות הגרמנית בתקופתו. ביוגרפיות מקיפות כ-"Wilhelm II and the Germans: A study in leadership"‏ (1991) של תומאס קוהוט החזירו את הגישה ההיסטוריוגרפית הפרסונלית למרכז התמונה, ואיזנו מעט את הגישה ההיסטוריוגרפית הקודמת.
מורשתו של וילהלם נראית כיום כמורשת של דמות היסטורית מן השורה בגרמניה, בעלת פגמים ומגרעות, אך גם בעלת חשיבות היסטורית. אתרים ככנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם בברלין, עודם נשמרים ומטופחים, ומקומות רבים עדיין מקושטים בפסליו ובתמונותיו. זכרו נשמר גם במדינת ישראל. בשנת 1982 ביקר בחיפה נכדו של וילהלם, ולכבודו שיפצה עיריית חיפה את אנדרטת אובליסק הקיסר בחיפה שהוקמה בביקורו של וילהלם ב-1898, ואף הציבה במקום לשם נוי תותח עות'מאני ישן משנת 1857 אותו העבירה מגן הזיכרון ליד העירייה.
יחסו ליהודים

יחסו של וילהלם ליהודים היה יחס מעורב. לחובתו נרשמו במספר הזדמנויות התבטאויות אנטישמיות בוטות, ומאידך, הגיעו היהודים תחת שלטונו לפריחה תרבותית ולמשרות רמות. וילהלם הושפע מהכומר האנטישמי אדולף שטקר, שתמך בחקיקה אנטי-יהודית, ומגזענים פאן-גרמניים כמיסטיקן האנגלי יוסטון סטיוארט צ'מברלין. עם זאת קירב אליו קבוצת יהודים, שאותם כינה חיים ויצמן בזלזול "יהודי הקייזר" (Kaiserjuden, על משקל יהודי החצר). הדומיננטי בקבוצה זו היה אלברט באלין, איל ספנות יהודי מהמבורג שהיה בין היועצים המשפיעים ביותר על הקיסר ואחד מידידיו האישיים הקרובים. חברים אחרים בקבוצה היו איש העסקים היהודי ג'יימס סימון, האחים אמיל ווולטר רתנאו, וקרל פירסטנברג. יהודים אלו מיתנו במידת מה את גישותיו האנטישמיות, אך ניסיונותיהם לשכנעו להקל באפליית יהודים באוניברסיטאות, בשירות המדינה ובצבא, כשלו.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ואירועי ליל הבדולח אמר: "לראשונה, אני מתבייש בהיותי גרמני". עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הביע וילהלם חוסר שביעות רצון ממדיניותו של היטלר כלפי היהודים. עם זאת, האמין וילהלם כי היהודים גרמו לשתי מלחמות העולם, ובמכתב לאחותו בשנת 1940 כתב "יד האלוהים יוצרת עולם חדש... היהודים מגורשים מכל המדינות אותן הם דירדרו לעוינות כלפיהם."
יחסו ליהודים > הביקור בארץ ישראל

בינואר 1898 הודיע על כוונתו לבקר בארץ ישראל כצליין. בין 26 באוקטובר ו-4 בנובמבר 1898 ביקר הקיסר עם רעיתו ופמליה שכללה מעל 200 איש בארץ ישראל. גולת הכותרת של הביקור הייתה חנוכת כנסיית הגואל ליד כנסיית הקבר בירושלים העתיקה. בביקור זה נפגש עם הרצל, שהגיע לארץ במיוחד לפגישה זו, אך התאכזב לאחר מכן מתוצאותיה.
לביקור קדמו הכנות רבות, כגון שיפור תשתיות העירוניות, סלילת כבישים ובניית גשרים. מלונות רבים ביצעו שיפוצים במבניהם, ונוצרה ביניהם תחרות עזה מי יזכה לארח את הקיסר. לדוגמה, כשהגיע למושבה הגרמנית "שרונה" (כיום בתל אביב), החליט להתגורר במלון דו-פארק, כיום אכסניית "בית עמנואל", וכתוצאה מכך פוצה כספית מלון "ירושלים" שגם הוא התכונן למאורע.
בחיפה הוקם למענו מזח מיוחד שתוכנן על ידי גוטליב שומאכר.
הקיסר קיבל חלקת אדמה גדולה בפסגת הר ציון במתנה מהסולטאן הטורקי, אותה העניק, כמחווה של רצון טוב, לקהילה הגרמנית-קתולית בירושלים. אלה הקימו במקום את כנסיית דורמיציון, והאגדה הירושלמית מספרת כי הגרמנים-הקתולים הגיבו במחווה משלהם, ועיצבו את מגדל הפעמונים של הכנסייה בדמותו של וילהלם.
לכבוד ביקור הקיסר נפרץ פתח בחומת העיר ירושלים ליד שער יפו, על מנת שהקיסר יוכל להיכנס במרכבתו לעיר העתיקה:
על התיקונים ההולכים ונעשים לקבלת פני קיסר אשכנז, אומר כבוד פחת עירנו להוסיף עתה שער חדש בחומת עירנו על יד שער יפו מימין, למען תהיה דרך ישרה ומיוחדה לעגלות לבוא אל תוך העיר, והרחוב הנהדרי אשר לפתח שער עירנו בביאה, יתרחב הרבה יותר, ולצורך זה יפרצו בחומת העיר פרץ, ואת החיל העתיק [החפיר] אשר בין הרחוב הזה ובין מגדל דוד ימלאו בעפר. וקמו הפעם דברי רבותנו האומרים: "מלך פורץ לו גדר, לעשות לו דרך".
חייו הפרטיים ומשפחתו

וילהלם היה איש משפחה, וחי בקשר נישואים קבוע ואוהב עם אוגוסטה ויקטוריה משלזוויג-הולשטיין, מיום נישואיהם ב-27 בפברואר 1881 עד למותה בשנת 1921. הקשר בין וילהלם לאוגוסטה ויקטוריה (שכונתה "דונה") היה חם וקרוב במיוחד, ולזוג נולדו שבעה ילדים. מותה היה מהלומה מכאיבה לווילהלם, וזאת בשנה שבה איבד את בנו, יואכים, שהתאבד מכיוון שלא יכול היה לשאת את תוצאות התבוסה במלחמת העולם הראשונה ואובדן השלטון למשפחתו. לאחר מותה של אוגוסטה ויקטוריה נישא וילהלם להרמינה, נסיכת רויס-גרייץ, אלמנתו של נסיך גרמני. רויס, שהייתה בת אצולה ונישאה לנסיך, הייתה אם לחמישה ילדים כשהתאלמנה. בנה בן ה-11 בירך את הקיסר ליום הולדתו בינואר 1922, וּוילהלם הזמינו לביקור בדורן. כעבור מספר חודשים, ב-9 בנובמבר 1922, נישא הקיסר לאלמנה בת ה-34, על אף שהדבר לא נשא חן בעיני ילדיו של וילהלם ותומכיו הפוליטיים. בתה של הרמינה, הנרייטה, נישאה בסופו של דבר לנכדו של וילהלם. הרמינה נותרה לצדו של הקיסר עד ליום מותו.
בניגוד לשליטים אחרים בני התקופה, לא הראה וילהלם כל נטייה למערכות יחסים מחוץ לנישואים, ולא החזיק פילגשים. שתי מערכות נישואיו היו מונוגמיות וארכו זמן רב, עד מותו של אחד השותפים לקשר. על אף שמועות שרווחו על יחסים לא הולמים בינו לבין פיליפ, הנסיך מאוילנבורג, יועצו הקרוב, שהסתבך בשנת 1907 בפרשיית סחיטה על רקע הומוסקסואלי, אין כל הוכחה לקיום קשר אינטימי בין וילהלם לאוילנבורג, או לנטייה הומוסקסואלית של וילהלם.
חייו הפרטיים ומשפחתו > ילדיו של וילהלם

וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה (1882–1951) – נישא לצציליה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, ולזוג נולדו שישה ילדים.
הנסיך אייטל פרידריך (1883–1942) – נישא לסופיה שרלוטה, דוכסית אולדנבורג. הזוג התגרש ללא ילדים.
הנסיך אדלברט (1884–1948) – נישא לאדלייד, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
הנסיך אוגוסט וילהלם (1887–1949) – נישא לאלכסנדרה ויקטוריה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ולזוג נולד ילד אחד. אוגוסט וילהלם, מכל ילדיו של וילהלם השני, היה הפעיל ביותר במסגרת המפלגה הנאצית ואף הגיע לדרגה גבוהה ב-SA.
הנסיך אוסקר (1888–1958) – נישא לרוזנת אינה מריה פון באסוויץ, ולזוג היו ארבעה ילדים.
הנסיך יואכים (1890–1920) – נישא למריה אוגוסטה, נסיכת אנהלט. לזוג היה בן אחד. יואכים התאבד ב-1920, אחד מצאצאיו הוא הטוען הנוכחי לכתר הצאר הרוסי, הדוכס הגדול גאורגי מיכאילוביץ' מרוסיה.
הנסיכה ויקטוריה לואיזה (1892–1980) – נישאה לארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג ולזוג נולדו חמישה ילדים.
גלריה

וילהלם בגלות, עם אשתו השנייה הרמינה, ובתה הנרייטה, דורן, 1931
פמליית הקיסר במוריסטן ברובע הנוצרי בעיר העתיקה בירושלים
וילהלם השני ואוגוסטה ויקטוריה, פסיפס מכנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם בברלין
וילהלם ומשפחתו, 1897
סליל לייקה

בקולנוע בכלל ובהנפשה בפרט, סליל לייקה (באנגלית: Leica reel), הידוע גם כסטורי ריל (Story reel) או כאנימטיק (Animatic) הוא סוג של מכשיר סטוריבורד המשמש בהפקת סדרות פוטנציאליות. שלא כמו סטוריבורד אמיתיים, סלילי לייקה (כשהם מיוצרים) משמשים מאוחר יותר בתהליך הפיתוח, בדרך כלל לאחר שמדבבים נשכרו והוקלטו, ולכן הם אינם משמשים למכירה או לשיווק של הפרויקט. המונח "סליל לייקה" נגזר ממותג המצלמות הגרמני "לייקה", ששימש בתחילה לפיתוח הסטוריבורדים המצולמים הללו.
סליל לייקה עשוי מתמונות סטילס מונפשות, מיצירות אומנות ראשוניות או ממסגרות של סטוריבורדים. לאחר מכן הם מסודרים עם חומר מוקלט. החומר המוקלט הספציפי בו נעשה שימוש יכול מדי פעם לשמש כפסקול הסרט, שבו נעשתה כבר עריכת סאונד, אם כי במקרים רבים זהו רק הפסקול הווקאלי, יחד עם מבחר אפקטים קוליים.
הערות שוליים

↑  Peter Parr, Sketching for Animation: Developing Ideas, Characters and Layouts in Your Sketchbook, Bloomsbury Publishing, 2016, p. 344.
↑  Terry Michael Savage & K. E. Vogel, An Introduction to Digital Multimedia, Jones & Bartlett Publishers, 2013, p. 305.
Chop Suey!

Chop Suey! (בעברית: צ'ופ סואי!) הוא סינגל של להקת הנו מטאל האמריקאית סיסטם אוף אה דאון, שיצא בשנת 2001. הסינגל הופץ ראשון מתוך האלבום השני שהוציאה הלהקה, הנושא את השם Toxicity. סינגל זה זיכה את הלהקה למועמדות הראשונה שלה בקריירה לפרס גראמי שבו לבסוף לא זכתה. כשהלהקה עבדה על השיר הם כינו אותו בשם "Suicide" (התאבדות), אך לבסוף שינו אותו אך טענו שאין זה בגלל לחץ מחברת ההקלטה. השיר נכלל כרצועה במשחק המוזיקה וידאו רוק בנד 2 ורוק בנד אנפלוגאד.
הקליפ

במשך כל הקליפ הרקע אינו משתנה ורואים את הלהקה מנגנת את השיר על במה שעליה כתוב את שמה בגדול כשמסביבה כ-1000 מעריצים. במשך רוב הקליפ עוברת המצלמה בין נגן אחד למשנהו. סצנה קצרה אחת בקליפ מראה את הלהקה באכילת צ'ופ סואי, ועוד סצנה קצרה מראה את הדגל הארמני. הקליפ צולם בעיר הולדתה של הלהקה - לוס אנג'לס בבימויו של מרקוס סיאגה. הקליפ זכה לכמיליארד צפיות באתר יוטיוב ונחשב לקליפ המטאל הנצפה ביותר אי פעם באתר.
מצעדים

השיר בשיאו הגיע למקום ה-17 במצעד הסינגלים הבריטי, ולמקום 76 בבילבורד הוט 100 (המקום הנמוך ביותר מכל שאר סינגלי הלהקה שהגיעו לרשימה זו).
רמניקו סראט

| --- | --- |
סמל רמניקו סראטסמל רמניקו סראט
בניין עיריית רמניקו סראט
בניין עיריית רמניקו סראט
 מדינה:  רומניה רומניה
 מחוז:  בוזאו
 חבל ארץ:  מונטניה
 ראש העיר:  סורין ולנטין קרז'אן (Sorin Valentin Cîrjan), מטעם  המפלגה הסוציאל-דמוקרטית PSD, משנת 2016
 בירת העיר:  רמניקו סראט 
 תאריך ייסוד:  1439
 שטח:  8.77 קמ"ר
 גובה:  118 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  29,774 (1 בדצמבר 2021)
  ‑ צפיפות:  4.678 נפש לקמ"ר (2007)
 קואורדינטות:  45°23′N 27°04′E﻿ / ﻿45.38°N 27.06°E﻿ / 45.38; 27.06 
 אזור זמן:  UTC +2
 www.primariermsarat.ro
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור רמניקו סראט(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור רמניקו סראט  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רמניקו סראט (ברומנית: Râmnicu Sărat, הייתה ידועה בעבר בעברית גם כ"רומניק סאראט") היא עיר בעלת מעמד של מוניקיפיום (ברומנית "מוניצ'יפיו") ברומניה, היישוב השני בחשיבותו במחוז בוזאו במזרח מונטניה.
אוכלוסייתו - 39,950 תושבים (2007), במפקד האוכלוסין ב-2002 - 38,805 תושבים.
במערב ובדרום העיר גובלת עם הנחל רמניקו סראט (סראט - ה"מלוח"), יובל של הסירט, שנתן את שמו ליישוב. בחלקה המזרחי העיר נחצית על ידי מסלול הרכבת הלאומית בוקרשט-מולדובה. רמניקו סראט שוכנת במישור ביצתי ממזרח לקרפטים וממערב לשדות הדגן של דרום-מולדובה, בגובה של 118 מ' ו-30 ק"מ צפונית-מזרחית מן העיר בוזאו. באזורים ההרריים בסביבה יש משאבי מלח ונפט, ובעיר מתנהל מסחר אינטנסיבי של מוצרים חקלאיים ודברי בשר.
רמניקו סראט הייתה במשך מאות שנים עד לאיחוד הנסיכויות מולדובה וולאכיה תחנת מכס חשובה בין שתי המדינות הרומניות.
עד שנת 1862 שמה היה סלאם רמניק - Slam Râmnic.
השם

ההיסטוריון ניקולאיה יורגה קבע בספרו "תולדות העם הרומני" כשם הנהר והיישוב רמניק מקורו במילה הסלאבית" "ריבה" = דג, כש"רבניק" הוא אגם או בריכה עתירת דגים. במילון המוסבר של השפה הרומנית DEX צוין שמקור השם "רמניק" במילה הבולגרית רבניק או האוקראינית "רבניק" שמובנם "בריכת דגים". 
נוסעים זרים וכרוניקנים רומנים ציינו את היישוב בשם "רבניק" (במאה ה-16) ,מאוחר יותר - במאה ה-17 בטורקית כ"רמליק" .
נוסף לו שם התואר "סלאם" במובן "מלוח", כיום ברומנית - "סראט". שם התואר מבדיל את רמניקו סראט מהעיר רמניקו ולצ'ה, גם היא בחבל מונטניה.  
הנהר רמניק-רבניק מוזכר במפה "Moldaviae finitimaruanque tupes" של הנוסע גאורג רייכרשטורפר והיישוב רבניק מופיע במפת ולאכיה של גרהרד מרקטור שהודפסה בשנת 1607 באמסטרדם. 
אווליה צ'לבי מזכיר אותו ב"ספר המסעות" שלו בשם "רמליק".
מיקום

רמניקו סראט היא אחת משתי הרשויות העירוניות (המוניצ'יפיו) של המחוז בוזאו.
היישובים השכנים הם סולובוזיה בראדולוי (Slobozia Bradului) - מצפון, רמניצ'לול (Râmnicelul) - ממזרח, ואליה רמניקולוי (עמק הרמניק) (Valea Râmnicului) - מדרום, וטופליצ'ן (Topliceni) ופודגוריה (Podgoria) - ממערב.
גאוגרפיה

העיר יושבת באזור ערבתי. היא התפתחה בסמיכות לנחל רמניק, בגובה 110 מ' בדרומה ו-170 מ' בצפון-מזרחה.
שכבת אקוויפר נמצאת בעומק 6–10 מ', בעוד מי תהום נמצאים בעומק 25–50 מ'.
משאבי המים השטחיים והעמוקים סייעו מאוד להתפחות היישוב.
שטח המוניקיפיום עצמו הוא 5.2 קמ"ר, מתוכו 72% שטחי חקלאות.
גאוגרפיה > אקלים

האקלים הוא ממוזג יבשתי. הטמפרטורה הממוצעת היא C‏° 10.5+. הטמפרטורה הממוצעת בחודש יולי (החם ביותר) היא C‏° 22 +, בחודש החורפי ביותר, ינואר, היא C‏° 3-.
בדרך כלל ישנם מעל 100 ימים קרים בשנה, החל מהמחצית השנייה של נובמבר. הכמות הממוצעת השנתית של גשמים מגיעה ל-562.4 מ"מ כשבקיץ יבש. החודש הכי גשום הוא מרץ. הרוח העיקרית היא האוסטרו, רוח חמה הנושבת מדרום-מערב, רוח ה"בלטרץ" (Băltăreţ) החמה גם היא, נושבת מדרום מזרח, וה"קריווץ" (Crivăţ) הקרה מצפון מזרח.
היסטוריה > נסיכות ולאכיה

היישוב מתועד לראשונה כמרכז מכס ומסחר בגבול עם מולדובה, במסמך מ-8 בספטמבר 1439 שבו שליט ולאכיה, ולאד דראקול, העניק לסוחרים רוסים, פולנים (מגליציה) ומולדובים הטבות במסחר. כעיר היא מוזכרת לראשונה בשנת 1574. עקב מיקומה בגבול בין הנסיכות מולדובה ובין ולאכיה היישוב שיחק תפקיד חשוב באסטרטגיית ההגנה של מולדובה השכנה  שכיוונה ליצירת חזית חזקה נגד ההתקפות מצד האימפריה העות'מאנית והטטרים.
במחצית השנייה של המאה ה-16 נבנה בעיר מבצר רב ממדים ששירת את המטרה הזאת. במאה ה-17 שופץ המבצר וחוזק על ידי השליט קונסטנטין ברנקוביאנו.
ברמניק התנהלו קרבות חשובים: בשנת 1473 קרב בין שטפן הגדול, שליט מולדבה, ובין ראדו היפה, השליט הפרו-טורקי של ולאכיה. ב-1573 וב-1601 התנהלו כאן קרבות נוספים בין צבאות מולדובה וולאכיה. ב-15 באוגוסט 1601, אחרי מותו של מיכאי האמיץ הוולאכים התעמתו באזור עם הכוחות המולדבים שבפיקוד השליט סימיון מובילה והנתמכים על ידי פולין והטטרים. ב-1634 הייתה רמניקו עדה לעוד קרב בין הטורקים ובין הרומנים הוולאכים.
בשנת 1659 בעת פשיטה טטרית לעיר, כתב הנוסע הטורקי המלווה אווליה צ'לבי רשמים חיוביים על העיירה היפה, "על גניה וכרמיה הגבוהים" וציין כי היו בה שישה מנזרים (ככל הנראה כלל במספר זה את הכנסיות) וחמש מאות חנויות. עיר השוק רמניק ניהל קשרי מסחר במיוחד עם הערים בראשוב (קרונשטאט) שבטרנסילבניה, עם הנמל בראילה ועם ערים במולדובה ומדרום לדנובה. 

היישוב נוהל על ידי מועצה בת 12 חברים מקרב הסוחרים, בעלי המלאכה והאיכרים, שנקראו פּרגאר (pârgari) או ז'וראץ (juraţi, "מושבעים") ובראשם כיהן ז'ודץ (judeţ) ("שופט").
בסוף המאה ה-17, בשנים 1697-1691 הסטולניק הגדול מיכאיל קנטקוזינו  בנה את כנסיית "עליית מרים" המוקפת חומות, וסגנונה מזוהה כ"ברנקובאני".
ב-11 (22) בספטמבר 1789 על הנחל רמניק, מצפון לעיר, כוחות הצבא הרוסי והצבא האוסטרי בפיקודם של הגנרל אלכסנדר סובורוב ושל יוזיאס פון קובורג הביסו את הצבא הטורקי. בעקבות האירוע סובורוב זכה מידי הצאר בתואר "רוזן של רמניק" ("רמניקסקי").
על מפתו של הסטולניק קונסטנטין קנטקוזינו משנת 1700 רמניקו סראט מצוינת כעיר בירת מחוז.