stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גל-עד

גַּל-עֵד, גל אבנים או מַצֶבֶת זיכרון הוא מבנה מלאכותי המורכב מאבנים מאוזנות, לרוב בצורת חרוט. המונח נזכר בספר בראשית גם בשמו הארמי, יְגַר שָׂהֲדוּתָא.
בעידן המודרני גל-עד משמשים לרוב כציוני דרך. בימי קדם הם שימשו גם למגוון רחב של מטרות:
לציון אתר קבורה, או להנצחת אנשים שנפטרו.
לסימון שביל באזור סלעי, מדברי או על פני קרחון.
לציון פסגת הר.
על מנת לסייע בניווט – חלקם הוקמו במרחקים קבועים על מנת לסייע לנווט במזג אוויר גרוע.
למטרות טקסיות אשר לעיתים היו קשורות לאסטרונומיה
להנצחת מקומות בהם התרחשו אירועים בולטים.
על מנת לאתר פריטים קבורים, כגון מטמון של אוכל או חפצים.
הגל-עד משתנים בגודלם, ולעיתים עשויים להיות צבועים או מעוטרים – על מנת שיבחינו בהם ביתר קלות או מסיבות דתיות. דוגמה לסוג של גל-עד קדום היא האינוקשוק המשמש את המתיישבים האינואיטים באזור הארקטי של קנדה.
גל-עד על פסגת הר לצד פיורד במערב נורווגיה
גל-עד על פסגת קרני חיטין
גל-עד במזרח צרפת
גל-עד במחוז סורסלבה שבשווייץ
ראו גם

דולמן
אסטלה
סטופה
איזון אבנים
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק ל"א, פסוקים מ"ו–נ"ב
ערך זה הוא קצרמרבנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חוזה ורסאי

.
| --- | --- |

 חותמים:  ארצות הברית, ליבריה, ניקרגואה, פנמה, קובה, הרפובליקה הסינית, ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, יוון, פרו, פורטוגל, ממלכת חג'אז, הרפובליקה הפולנית השנייה, אורוגוואי, ממלכת רומניה, סיאם, הרפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה, הונדורס, האיטי, יפן, רפובליקת ויימאר, איטליה, האימפריה הבריטית, צרפת, גואטמלה, הממלכה המאוחדת, ממלכת איטליה, ברזיל, הרפובליקה הצרפתית השלישית, בוליביה, האימפריה היפנית, בלגיה, אקוודור 
 מקום יצירה:  אולם המראות 
 תאריך יצירה:  28 ביוני 1919 
 שפות:  צרפתית, אנגלית 
 
החתימה על חוזה ורסאי
חוזה ורסאי (או אמנת ורסאי) הוא הסכם שלום בין גרמניה למדינות ההסכמה, והוא גם החוזה הראשון שנחתם במסגרת ועידת השלום בפריז לאחר מלחמת העולם הראשונה, ב-28 ביוני 1919. חוזה ורסאי נחתם למעשה באולם המראות (אנ') שבארמון ורסאי, אותו האולם בו הוכרז ב-1871 על איחוד גרמניה.
ההסכם הופר זמן קצר לאחר שנכנס לתוקף, על ידי רפובליקת ויימאר, כאשר גרמניה החלה להתחמש בחשאי. באופן גלוי הופר ההסכם לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933.
רקע היסטורי

מלחמת העולם הראשונה הסתיימה בהתמוטטות צבאית וכלכלית של גרמניה, אולם מבלי שגרמניה עצמה נכבשה. הגרמנים ביקשו הפסקת אש ביער קומפיין שבצרפת ב-11 בנובמבר 1918. ההסכם נכתב ברובו על בסיס תוכנית ארבע עשרה הנקודות של וודרו וילסון, שקרא ל"שלום ללא מנצחים ומנוצחים", רעיון שעלה גם באירופה מיד לאחר מהפכת פברואר ברוסיה.
ועידת השלום נפתחה ב-18 בינואר 1919, בפריז. במהלך הוועידה היו התכנסויות רבות משתתפים, פעלו 16 ועדות מומחים, אך הסמכות העליונה ניתנה לוועד ה-10 שכלל את ראשי המדינות ושרי החוץ של ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת, איטליה ויפן. במהלך הוועידה גובשו ההסכמים במשא ומתן בין "ארבעת הגדולים", נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו, ראש ממשלת איטליה ויטוריו אורלנדו וראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג'.
וילסון החזיק בגישה אידיאליסטית ורצה להגיע להסכמים הוגנים, שלא יהיו מבוססים על נקמה בגרמניה ובעם הגרמני, לאפשר את מימוש זכות ההגדרה העצמית ולהקים את חבר הלאומים, שבו הוא תלה תקוות למניעת מלחמות נוספות בעולם.
לעומתו, ז'ורז' קלמנסו ביקש להבטיח את ביטחונה של צרפת באמצעות החלשתה המוחלטת של גרמניה, כך שלא תוכל לעולם לתקוף את צרפת, גם אם יהיה הדבר כרוך בהשפלתה. הוא דרש שצרפת, שנפגעה קשות במלחמה, תשתקם על חשבון גרמניה בעזרת תשלום פיצויים והעברת שטחים גרמניים לשלטון צרפת. דייוויד לויד ג'ורג' הבריטי רצה להגיע להסכם של פשרה שיחליש מעט את גרמניה, אבל לא יחזק יותר מדי את צרפת, כך שהשתיים יאזנו אחת את השנייה, ולא יפריעו להגמוניה הבריטית בעולם. לעומת זאת אורלנדו, נשיא איטליה, לא נקט עמדה בולטת בקשר לאירופה בכלל, אלא פעל למען השגת שטחים למדינתו (עם זאת, איטליה יצאה מוועידה זו ללא כל השגים טריטוריאליים, וזאת בשל התעקשותו של  וילסון, על עקרון ההגדרה העצמית. אורלנדו, שנוכח לדעת כי איטליה לא תזכה בשום הישג טריטוריאלי, עזב בכעס את הדיונים באפריל 1919).
סעיפי ההסכם

440 סעיפי ההסכם מחולקים לפי מספר תחומים, ועיקריהם הם:
סעיפי ההסכם > הקמת חבר הלאומים

סעיפים 1–26 היוו את אמנת חבר הלאומים, והנספח שאחריהם פירט את החברות המייסדות שלו.
סעיפי ההסכם > תחום צבאי

סעיף האשמה במלחמה (סעיף 231) מצהיר שגרמניה אחראית לנזקים שהיא ובעלות הברית שלה גרמו במהלך המלחמה. הסעיף נוסח ככל הנראה כדי לקבוע גבול לפיצויים שתשלם גרמניה (כלומר, לנזקים שהיא אחראית להם), אולם הוא התקבל כהכרזה על כך שגרמניה אשמה במלחמה. לגרמנים רבים זה נראה כצביעות של המעצמות שניצחו וככישלון של ההנהגה הגרמנית החדשה שחתמה על ההסכם.
ייאסר על גרמניה להשאיר או לבנות ביצורים כלשהם בגדה המערבית של נהר הריין, ואף בגדתו המזרחית (סעיף 42). בנוסף, בשטח זה נאסר על גרמניה להחזיק צבא (סעיף 43).
לאחר 31 במרץ 1920 לא יכלול הצבא הגרמני מעל שבע דיוויזיות חיל רגלים ושלוש דיוויזיות חיל פרשים. בנוסף להגבלה זו, לא יכלול הצבא הגרמני מעל מאה אלף חיילים גרמנים, כולל 4,000 קצינים (סעיף 160).
נאסר על גרמניה לייבא או לייצא טנקים או ציוד צבאי אחר (סעיף 171).
כוחות הצי של גרמניה יוגבלו, ולא ייכללו בהם צוללות (סעיף 181).
בכוחותיה של גרמניה לא יכללו שום כוחות אוויר (סעיף 198).
כערובה להסכם הנזכר למעלה יישארו מדינות ההסכמה בשטחים שממערב לנהר הריין לתקופה של 15 שנה (סעיף 428).
אם גרמניה תעמוד בהסכמיה במשך 15 שנה, כוחות מדינות ההסכמה ייסוגו משטחה (סעיף 431).
סעיפי ההסכם > תחום כלכלי

גרמניה מקבלת על עצמה לשלם פיצויים בעבור הנזקים שגרמה. ועדת פיצויים מיוחדת תוקם בשנת 1921 ותקבע את הסכום הכולל. עד לכינוס הוועדה תתחיל גרמניה בתשלום פיצויים בסך 5 מיליארד דולר (סעיף 232).
כיוון שגרמניה גרמה להרס מכרות הפחם בצפון צרפת, נדרשת גרמניה להעניק לצרפת את הבעלות על מכרות הפחם בחבל הסאר ואת הזכות לנצלם (סעיף 45).
הוקם המסדרון הפולני. פרוסיה העבירה לפולין רצועת שטח ברוחב של כ-40 ק"מ, באזור שהיה בו ריכוז של פולנים אתניים, על מנת להבטיח לה גישה חופשית ובטוחה אל הים הבלטי.
פולין מתחייבת לאפשר גישה חופשית של סחורות וכלי שיט ומעבר אנשים מפרוסיה המזרחית לגרמניה (סעיף 89), דרך העיר דנציג והמסדרון הפולני.
פולין מקבלת ומסכימה לכלול בהסכם את ההבטחות הנדרשות להגנת האינטרסים של תושביה, השונים בגזעם, בשפתם, או בדתם מאומת הרוב (הפולנית) (סעיף 93).
סעיפי ההסכם > תחום טריטוריאלי

גרמניה תעביר לידי חבר הלאומים את השלטון המקומי על חבל הסאר. בתום חמש עשרה השנים תינתן לתושבי המקום אפשרות לבחור את הריבונות שבה יהיו מעוניינים להשתלב (סעיף 49).
כל השטחים שנגזלו מצרפת במלחמת צרפת–פרוסיה (אלזס ולורן), יוחזרו לריבונות צרפתית (סעיף 51).
גרמניה תכיר במדינת צ'כוסלובקיה, והגבול הקודם בין גרמניה לאימפריה האוסטרו-הונגרית יהיה לגבול בינה לבין צ'כוסלובקיה. בכך ויתרה גרמניה על תביעותיה בחבל הסודטים העשיר במכרות, אשר אוכלס ברובו על ידי גרמנים (סעיפים 81–82).
גרמניה מוותרת על זכויותיה בחבל ממל לטובת מעצמות הברית העיקריות (סעיף 99).
גרמניה מוותרת על זכויותיה מעבר לגבולותיה האירופאים, לרבות מושבותיה מעבר לים (סעיפים 118–119).
סעיפי ההסכם > תחום פוליטי

גרמניה מכירה בעצמאותן של המדינות אוסטריה, צ'כוסלובקיה ופולין (סעיפים 80, 81, 87).
מעצמות הברית העיקריות מתחייבות לקיים את דנציג, מובלעת גרמנית בפולין, כעיר חופשית בחסותו של חבר הלאומים (סעיף 102).
על גרמניה נאסר לכרות ברית כלשהי עם אוסטריה, אשר עשויה להוביל לאיחודן של שתי המדינות.
על שטח גרמניה שהוחזר קמו כתשע מדינות.
הקמת משפטי לייפציג
השלכות

ההסכם הופר כבר זמן קצר לאחר שנכנס לתוקף, על ידי רפובליקת ויימאר כאשר גרמניה החלה בהתחמשות בחשאי. הוקם חיל אוויר סודי תחת המעטה של "מועדוני טיס", טייסים וחיילים גרמנים הורשו להתאמן בברית המועצות, והוקמו בסיסי ניסוי למטוסים ולטנקים על אדמת רוסיה (דוגמת בית הספר לשריון בקאזאן) כתוצאה מהסכם עם הממשלה הסובייטית. במקביל, הצבא התחיל בחימוש מחדש ב-1935, ועם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, ההסכם הופר בגלוי.
תשלומי הפיצויים הכבדים שגרמניה נדרשה לשלם הביאו להתמוטטות כלכלתה, ומצב התוהו ובוהו שנגרם עקב כך תרם משמעותית להתחזקותם של גורמים קיצוניים ובהם המפלגה הנאצית.
ההגבלות המספריות שהוטלו על הצבא הגרמני הובילו אותו לפתח טקטיקות לחימה חדשות כדי להתגבר על הנחיתות המספרית שלו. כמו כן שוחררו קצינים רבים מהשירות, ורק הקצינים הטובים ביותר הורשו להישאר.
ההסכם הגביר את ההשפלה שגרמניה חשה אחרי התבוסה במלחמת העולם הראשונה, ונחשב בעיני רבים לאחד הגורמים שזירזו את פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ראו גם

תוצאות מלחמת העולם הראשונה
אמנת האופיום הבינלאומית
הסכם רפאלו (1920)
הערות שוליים

↑  יוסף קרוק, תחת דגלן של שלוש מהפכות - כרך ב', תל אביב, מחברות לספרות, 1970, עמ' 267
| אמנות והסכמים עם סיום מלחמת העולם הראשונה |
| --- | --- | --- |
| בזמן המלחמה | הסכם סייקס–פיקו • פרוטוקול דמשק • ברית לונדון • חוזה ברסט-ליטובסק |  |
| ועידת השלום בפריז (1919) | חוזה ורסאי • חוזה סן-ז'רמן • חוזה ניי • חוזה טריאנון • הסכם סוור • חבר הלאומים |  |
| אמנות והסכמים בתום המלחמה | הסכם בתומי • הסכם בוקרשט (1918) •  שביתת הנשק של סלוניקי • הפסקת האש של מודרוס • שביתת הנשק של וילה ג'יוסטי (אנ') • הסכם שביתת הנשק בין הקיסרות הגרמנית למדינות ההסכמה • הסכם רפאלו (1920) • הסכם אלכסנדרופול • הסכם מוסקבה (1921) • הסכם השלום בין ארצות הברית לגרמניה (1921) • הסכם השלום בין אוסטריה לארצות הברית (1921) • הסכם אנקרה • הסכם קארס • הסכם לוזאן • הסכם רפאלו (1922) |  |
| חלוקת השטחים | חלוקת האימפריה העות'מאנית • חלוקת גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה (אנ') • חלוקת האימפריה האוסטרו-הונגרית • מנדט חבר הלאומים |  |
| ערכים נוספים | ארבע עשרה הנקודות • פיצויי מלחמת העולם הראשונה • תוכנית דוז • תוכנית יאנג |  |
תוצאות מלחמת העולם הראשונה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268912705171  BIBSYS: 90737509  BNE: XX3567486  BnF: cb162047487 (data)  GND: 4063141-2  HDS: 026467  LCCN: n82001802  NDL: 00574105  NKC: unn2007414753  SUDOC: 027519899  VIAF: 185467386   WorldCat (עם VIAF): 185467386 
חתימת ההסכם, באולם המראות שבארמון ורסאי
אובדן שטחי גרמניה לאחר חוזה ורסאי
מערת נטיפים

מערת נטיפים בגרמניה.
זקיפים ונטיפים במערת אבשלום.
מערת נטיפים עטוית קרח ברוסיה.
מערת נטיפים היא מערה קרסטית – חלל הנוצר מהמסה של סלעי גיר ודולומיט עקב חדירת מי גשמים, תהליך שהותיר בחלל המערה נטיפים וזקיפים.
היווצרות המערה

מערות נטיפים נוצרות במשך שנים בתהליך ממושך ואיטי. כדי להבין כיצד נוצרת מערה שברבות הזמן הופכת למערת נטיפים, חשוב להבין את תהליכי הבנייה של הסלעים המכילים אותה ואת הרכבם הכימי.
היווצרות המערה > התהוות הסלע

על קרקעית ים נוצרים משקעי הרבדה של שרידי בעלי חיים ימיים. משקעים אלה עוברים תהליכי דיאגנזה (diagenesis) המלכדים את הגרגרים לסלע באמצעות הידוק ודחיסה הגורמים להתקשותו. בדרך זו נוצרים סלעי גיר ודולומיט. סידן הוא חלק חשוב בהבנת התהוות מערות נטיפים, והוא מצוי בכמות רבה בשלדי בעלי החיים הימיים המרכיבים את שני סוגי הסלעים – גיר – CaCO3, דולומיט – CaMg(CO3)2.
הסלעים נוצרו בתהליך איטי – שכבה של בערך סנטימטר אחד במשך 100 שנים. במשך מיליוני שנים הצטברו שכבות הסלע והגיעו לעובי של מאות ואלפי מטרים. שכבות אלה היו נתונות במשך זמן רב להשפעתם של כוחות קימוט והרמה עד אשר הפכו להרים ונחשפו לתנאי אקלים שונים.
היווצרות המערה > התהוות המערה

תהליכי קימוט והרמה יצרו בסלעים סדקים המאפשרים חדירת מי גשמים שהמסו וספחו פחמן דו-חמצני בעברם דרך קרקע עשירה ברקבובית. המסת פחמן דו-חמצני הופכת את המים לחומצה פחמתית (H2CO3) הממיסה את הסלעים. תהליך זה של בליה כימית יוצר בסלע חללים בגדלים שונים המתחברים זה לזה ויוצרים מערה.
היווצרות המערה > נטיפים וזקיפים

כאשר המים מגיעים אל חלל המערה, מתרחש תהליך הפוך:
הפרשי לחצים בין ריכוז פחמן דו-חמצני במים ובחלל המערה גורם לפליטתו מטיפות המים התלויות מתקרת המערה ולשקיעת סידן פחמתי (מינרל המופיע לרוב כקלציט). שקיעה איטית זו בונה לאיטה משקעים הנתלים מתקרת המערה וצומחים כלפי מטה (נטיפים), הנטיפים האלה מתחילים "לטפטף" מטה עד שיוצרים משקעים שצומחים מקרקעית המערה כלפי מעלה (זקיפים).
צבעם הראשוני של משקעים אלה הוא לבן ואפילו שקוף, אך הם נצבעים בגווני אדום וצהוב בשל נוכחות מינרלים ומלחים שונים הנספחים גם הם אל המים בתהליך ההמסה.
נטיפים נוצרים תחילה כצינור דקיק דרכו זורמות טיפות המים. צינורות אלה גדלים בקצב איטי מאוד ומתארכים בשיעור ממוצע של 0.2 מ"מ בשנה. כאשר צינור כזה נסתם, המים יזרמו על פני הנטיף והוא ייראה אז כחרוט עבה בבסיסו הצמוד לתקרת המערה וצר בקודקודו. חרוטים אלה בנויים בשכבות קונצנטריות, בדומה לטבעות הצמיחה של עצים. התרחבות של הסדקים בגג המערה יוצרת נטיפים בשלל צורות: עמודים, "אוזני פיל" ו"וילונות".
טיפות המים הזולגות מתקרת המערה ומן הנטיפים יוצרות את הזקיפים באותו תהליך של השקעה. הטיפות נושרות, מתנפצות אל הקרקעית, משחררות פחמת סידן ומותירות משקע של סידן פחמתי. השקעה בלתי אחידה זו יוצרת זקיפים בשלל צורות. במערת אבשלום ניתן לראות זקיפים בצורת "כובעים מקסיקניים", "פאגודות" ואחרות.
נטיפים וזקיפים עשויים להתחבר זה אל זה וליצור עמוד. גם עמודים אלה עשויים להתחבר וליצור מסכים המחלקים את המערה לחללים קטנים יותר.
שיטה נפוצה לתיארוך גילם של הנטיפים והזקיפים נקראת "אורניום-תוריום".
מערות נטיפים ככלי עזר מחקרי

מאחר שהתהוות מערות נטיפים נמשכת על פני תקופה ארוכה מאוד, הן מהוות כלי עזר חשוב בענפי מחקר שונים. ניתן לחקור באמצעותן תנאי אקלים ששררו בתקופות שונות במהלך התהוותן ולזהות רעידות אדמה שהתרחשו בעברן.
מערות נטיפים בתנאים משתנים

מערות נטיפים הן אתרים המושכים קהל רב, אולם הן רגישות ופגיעות. כאשר נחשפת מערת נטיפים, משתנים התנאים שיצרו אותה במשך מיליוני שנים – לעיתים באופן קיצוני, עד כדי הפסקת היווצרות נטיפים וזקיפים.
גורמים משפיעים:
טמפרטורה – המערות התהוו בתנאים אידיאליים, ואלה משתנים לרעה כאשר הן נחשפות לתנאי האקלים השוררים מחוץ להן ולעליה בטמפרטורה כאשר מבקרים פולטים מחום גופם.
לחות – נטיפים וזקיפים נוצרים בלחות גבוהה, העשויה לרדת עם חשיפת המערה ולהפסיק את יצירת הנטיפים והזקיפים.
ריכוז פחמן דו-חמצני – מבקרים במערה פולטים פחמן דו-חמצני ומעלים את ריכוזו באוויר המערה.
זיהומים – חדירה של צמחים, פטריות, חיידקים ובעלי חיים (כמו גם בני אדם) אל המערה משבשת את המשך התפתחותה ואף יוצרת נזקים כימיים, ביולוגיים ומכניים.
מערות נטיפים בעולם

ברחבי העולם מוכרות מערות נטיפים מרשימות, לדוגמה: מערת מאמות' בקנטקי, שהיא מערכת המערות הארוכה ביותר הידועה כיום, מערת קארלסבד, מערת לצ'וגייה בניו מקסיקו, מערת הקריסטלים במקסיקו, מערת פוסטוינה בסלובניה, מערת האן-סור-לס בבלגיה ומערות קנגו בדרום אפריקה. מערות אלו מושכות תיירים רבים, ומהוות אתרי תיירות מצליחים.
מערות נטיפים בעולם > בישראל

מערות נטיפים נמצאו בישראל באזור הגליל, הכרמל, הרי יהודה, והשומרון. רק מערה אחת, מערת אבשלום, הוסדרה לביקורים של הציבור.
| תיאור מיקום | שנת גילוי | אזור | גודל | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מערת עלמה | ידועה לאדם מימי קדם | הגליל העליון |  |  |
| מערת אבשלום | 1968 | הרי יהודה |  | מערת הנטיפים היחידה בישראל הפתוחה לביקורים מוסדרים של הציבור |
| נחל נמר, אזור חניתה | 1953 | הגליל העליון |  | בסוף 1956 הותקן על המערה שער ברזל לאחר נזק רב שגרמו מטיילים |
| אזור סאסא | 1957 | הגליל העליון |  |  |
| אזור אילון | 1961 | הגליל העליון | 200 מטר אורך |  |
| מערות עאבוד | 2002 | השומרון |  |  |
| מערת מנות | 2008 | הגליל העליון |  | הייתה מיושבת בתקופות קדומות |
| מערת נטיפים עטרות | 1974 | הרי יהודה |  | הייתה פתוחה לקהל לזמן מה |
| צינור המים לירושלים | 2018 | הרי יהודה | 14 מטר אורך |  |
| שיקום מחצבה בגליל התחתון | 2017 | הגליל התחתון | 4 על 8 | מרבץ נדיר של אלמוגי מערות |
| בכביש 65-85 | 2013 | הגליל התחתון |  |  |
| מערת רמת זרעית | 2007 | הגליל העליון | אורך המערה כ-500 מטר, עומקה כ-62 מטר |  |
| יחיעם | 1967 | הגליל העליון |  |  |
| צור הדסה | 2014 | הרי יהודה |  |  |
| מערת שכונת דניה חיפה | ראשית שנות ה-70 | הכרמל |  |  |
הערות שוליים

↑  מערת נטיפים בהרי חניתה, דבר, 1 באפריל 1955
↑  יוסף אורי, שער בפתח מערת הנטיפים, למרחב, 29 באוקטובר 1956
↑  חבר סאסא נכלא במערה ונחלץ, למרחב, 20 במרץ 1957
↑  שלמה שמיר, תל סאסא, על המשמר, 28 בנובמבר 1958
↑  מערת נטיפים נתגלתה בגליל, הארץ, 30 באפריל 1961
מערת נטיפים נתגלתה בגליל המערבי, הארץ, 8 במאי 1961
↑  מערת הנטפים בנחל אוכם, למרחב, 20 ביולי 1961
↑  יחיאל לימור, מסך עפר על נטיעי מערת עטרות, מעריב, 26 בספטמבר 1977
↑   ניר חסון, מערת נטיפים נחשפה בעבודות על צינור המים לירושלים - והיא תיסתם בבטון, באתר הארץ, 24 במאי 2018
↑  משה גלעד, מערת נטיפים חדשה התגלתה בגליל, באתר הארץ, 25 בינואר 2017
↑  מערת נטיפים חדשה נתגלתה בגליל התחתון, רשות הטבע והגנים, 28 באוקטובר 2013
↑  שמואל בנטוב, מערת נטיפים נדירה בסכנת הריסה, על המשמר, 12 בינואר 1968
↑   צפריר רינת, מערת נטיפים גדולה התגלתה במרכז הארץ, באתר הארץ, 20 בספטמבר 2014
↑  לב בוגוסלבסקי, מערת הנטיפים של חיפה: עיר עם נטיף, באתר ynet, 19 ביוני 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4186316-1 
מגוון נטיפים
טיפות נטיפים מתחילות ליזול מטה.
קרוב למפגש בין זקיף ונטיף.
מקס בלנקנהורן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 באפריל 1861 זיגן, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  13 בינואר 1947 (בגיל 85) מרבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 ענף מדעי:  גאולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גטינגן  אוניברסיטת בון 
 מוסדות:  אוניברסיטת מרבורג 
 פרסים והוקרה:  מדליית לייבניץ מכסף (1923) 
 מספר צאצאים:  2 
 
מקס לודוויג פאול בלנקנהורן (בגרמנית: Max Ludwig Paul Blanckenhorn, ‏16 באפריל 1861 - 13 בינואר 1947) היה גאולוג גרמני, פרופסור באוניברסיטת מרבורג. בלנקנהורן היה אחד מחלוצי החקר הגאולוגי של מצרים, ארץ ישראל וסוריה.
שנות ילדותו וצעירותו

מקס בלנקנהורן נולד ב-1861 במשפחה גרמנית לותרנית בעיר זיגן, בימינו במדינת נורדריין-וסטפאליה, בנם של קרל בלנקנהורן ושל פאולינה לבית היגננל.
בלנקנהורן למד לימודי גאולוגיה באוניברסיטאות גטינגן ובון. אחרי סיום לימודיו בשנת 1885 היה עוזר מחקר של אבקה (Oebbecke) באוניברסיטת ארלנגן. בשנת 1891 עבר מבחני ההסמכה להוראה.
פעילותו האקדמית והמדעית

בשנים 1899-1897 הצטרף בלנקנהורן כפאליאונטולוג וגאולוג לסקר הגאולוגי של מצרים.
כמתנדב במכון הגאולוגי של פרוסיה השתתף בלנקנהורן בעריכת חלק גדול מהמפות הצבאיות של הסן התחתונה.
בשנת 1905 התמנה לפרופסור באוניברסיטת מרבורג.
על סמך מסעותיו הרבות במזרח הקרוב בשנים 1888–1931, כתב בלנקנהורן ספר יסודי על הגאולוגיה של מצרים. כמו כן ביסס יסודות ראשונים לסטרטיגרפיה המודרנית של סוריה וארץ ישראל.
בלנקנהורן העביר את אוספיו, שכללו כ-8,000 פריטים, לידי האוניברסיטה העברית. האוסף נרכש כבר ב-1921 על ידי אוטו ורבורג, אך סודר ונערך על ידי בלנקנהורן, קודם שהחלה ב-1928 העברתו לירושלים. העברת האוספים הושלמה ב-1934.
בלנקנהורן התחתן בשנת 1894 עם מריה הרמינה מרגרטה האטנבך, בת למשפחה קתולית. לזוג נולדו שני בנים ושתי בנות.
בלנקנהורן הלך לעולמו במרבורג ב-1947.
פעילותו האקדמית והמדעית > המסע המדעי בעמק הירדן ובים המלח

בין 1894 ל-1908 ערך בלנקנהורן חמישה מסעי מחקר במזרח התיכון. הסולטאן עבדול חמיד השני, שניכס לעצמו את הבעלות על אזור עמק הירדן וים המלח, גילה עניין בהערכת אוצרות הטבע הטמונים בשטחים אלה ובפוטנציאל הכלכלי שלהם. בלנקנהורן שהוזמן לערוך את מסעי המחקר באזור ביקש להעניק להם אופי מדעי טהור. בשנת 1894 הוא חיפש במקום מרבצי נחושת ועקבות נפט אך בסופו של דבר, בשכבות הסינון בעבר הירדן המזרחי גילה מרבצי פוספטים. כימאי גרמני ממכריו, שקיבל ממנו את המידע, ניצל זאת לרעה ומבלי לגלות לבלנקנהורן יצא בשם חברה אנגלית לערוך חיפושים באזור במטרת הפקה ניסיונית. השלטונות העות'מאנים לא הרשו זאת לא לאנגלים ולא לצרפתים ומסרו את הזיכיון לחברת הרכבת החג'אזית שהייתה בשליטתם ונוהלה על ידי מייסנר פאשה הגרמני.
למסע מחקר לים המלח בשנת 1904 צורף גם הבוטנאי הארץ ישראלי אהרן אהרנסון. אהרונסון השתתף גם במסע נוסף, בשנת 1908, שנערך סביב לים המלח, לצידם של הזואולוג ישראל אהרוני והמהנדס ומודד הקרקעות יוסף טריידל. למסע זה, שהיה במקור יוזמה של ההסתדרות הציונית, הובטח מימון של הסולטאן, אך בעקבות מהפכת הטורקים הצעירים, התנערה הממשלה העות'מאנית מהתחייבותיה הכספיות. לחלק ממסעות בלנקנהורן הצטרף גם יחזקאל חנקין כצייד.
ספרים

Naturwissenschaftliche Studien am Toten Meer und im Jordantal,
Entstehujg und Geschichte des Toten Meeres, Z. D. P. V. 1986
פרסים ואותות כבוד

1908 - מדליית ליאקט מטעם האימפריה העות'מאנית
1923 - מדליית לייבניץ
ראו גם

חקר ים המלח
הערות שוליים

↑  נכס יקר לאוניברסיטה העברית, אספו של בלאנקנהורן קם לה לקנין, דבר, 15 בנובמבר 1934
↑  נתן שור 1990
↑  השנה הראשונה של כנרת, דבר, 24 באפריל 1929
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258704805171  BIBSYS: 1039804  BNE: XX1710718  CiNii: DA12896262  DSI: 372  GND: 116199563  ISNI: 0000 0001 2127 0083  LCCN: n2008013759  NKC: jx20121002004  NLA: 35271330  NTA: 068036221  RERO: 02-A003012457  SUDOC: 110884833  Trove: 891509  VcBA: 495/109958  VIAF: 32742209   WorldCat (עם VIAF): 32742209
משרד החוץ של יפן

| --- | --- |
חותם משרד החוץ

בניין משרד החוץ בטוקיו
 מידע כללי
 מדינה:  יפן יפן
 תחום שיפוט:  יפן 
 תאריך הקמה:  15 באוגוסט 1869 
 חוק:  Act for Establishment of the Ministry of Foreign Affairs 
 ממשלה:  ממשלת יפן
 שר:  טאקשי איוואיה
 מטה מרכזי:  צ'יודה, טוקיו, יפן
 עובדים:  6,281
 www.mofa.go.jp
 קואורדינטות:  35°40′26″N 139°44′56″E﻿ / ﻿35.674°N 139.749°E﻿ / 35.674; 139.749
 he
 
משרד החוץ  (ביפנית: 外務省, תעתיק: גאימוּ-שוֹ) הוא משרד בממשלת יפן האחראי על יחסי החוץ של המדינה. תחת חוקת יפן מ-1947 מחזיקה הממשלה בסמכות העליונה לניהול יחסי החוץ של המדינה, תחת פיקוח הדיאט. ראש הממשלה נדרש לדווח לדיאט אודות היחסים הבינלאומיים תקופתית, כשגם לבית הנבחרים וגם לבית היועצים יש ועדות בנושא יחסי החוץ. כל הסכם עם מדינה אחרת חייב באישור הדיאט. בתור ראש המדינה, ממלא קיסר יפן תפקיד טקסי בקבלת נציגים זרים ובאישרור ההסכמים שקיבלו את אישור הדיאט.
לאחר מלחמת העולם השנייה לא היו יחסי החוץ של יפן בסמכותו הבלעדית של משרד החוץ. בשל חשיבות הפן הכלכלי ביחסים, פעל המשרד בשיתוף פעולה עם משרד האוצר בנושאי מכס, כלכלה בינלאומית וכו'; עם משרד המסחר הבינלאומי והתעשייה בנושאי יבוא ויצוא; עם משרד החקלאות, היערנות והדיג בנושא זכויות דיג ויבוא של חקלאות זרה.
אף על פי שמבחינה חוקתית שמורה זכות ההחלטה בנושאים מכריעים לראש הממשלה, לשר החוץ יש השפעה רבה והוא משמש יועץ לראש הממשלה בנושאי תכנון וישום מדיניות. לשר החוץ יש שני סגנים, כשאחד אחראי למשרד והשני משמש מתווך בין המשרד לדיאט. ניהול מדיניות החוץ מתחלק על פי רוב בין הלשכות הגאוגרפיות, העוסקות ביחסים עם מדינה ספציפית, לבין הלשכות הפונקציונליות, העוסקות ביחסים עם מספר מדינות.
החל מאוקטובר 2024, טאקשי איוואיה הוא שר החוץ של יפן.
קלפנה צ'אולה

| --- | --- |

קלפנה צ'אולה, מרץ 2002
 לידה:  17 במרץ 1962 קארנל, הודו
 נהרגה:  1 בפברואר 2003 (בגיל 40) שמי טקסס, ארצות הברית
 מידע כללי
 בשירות:  אסטרונאוטית בשירות נאס"א
 לאום:  הודוארצות הברית אמריקאית ממוצא הודי
 השכלה:  Punjab Engineering College  אוניברסיטת טקסס בארלינגטון (1984)  Tagore Baal Niketan Sr. Sec. School, Karnal (1976)  אוניברסיטת קולורדו בולדר (1986)  אוניברסיטת קולורדו בולדר (1988) 
 עיסוק בעבר:  חוקרת
 תקופת השירות:  1995 – 1 בפברואר 2003 (כ־8 שנים)
 זמן שהייה בחלל:  31 ימים, 14 שעות ו-54 דקות
 ביוגרפיה בנאס"א:  קלפנה צ'אולה
 משימות
 STS-87,‏STS-107
  
 עיטורים
 
 
קלפנה צ'אולה (בהינדי:  कल्‍पना चावला, בפנג'אבי: ਕਲਪਨਾ ਚਾਵਲਾ, באנגלית: Kalpana Chawla;‏ 17 במרץ 1962 – 1 בפברואר 2003) הייתה מדענית ואסטרונאוטית אמריקאית ילידת הודו. נספתה ב־1 בפברואר 2003, יחד עם כל צוות מעבורת החלל קולומביה, כשזו התפרקה עם חזרתה לאטמוספירה של כדור הארץ.
חייה

צ'אולה נולדה בקארנל, בהריאנה שבהודו. האחות הצעירה לשתי אחיות ואח. בשנת 1983 נישאה לז'אן-פייר האריסון והיגרה לארצות הברית.
צ'אולה התעניינה בתעופה מילדותה. בשנת 1982 סיימה לימודי הנדסה אווירונאוטית באוניברסיטה ההנדסית של פנג'אב בצ'אנדיגאר. תואר שני בהנדסת חלל קיבלה מאוניברסיטת טקסס בארלינגטון (1984) ודוקטורט בהנדסת חלל מאוניברסיטת קולורדו בבולדר (1988).
עם קבלת הדוקטורט החלה לעבוד כחוקרת במרכז מחקר של נאס"א (NASA Ames Research Center). שם עסקה במחקרים בתחום הידרודינמיקה מחשובית (Computational fluid dynamics). ב-1993 הצטרפה כסגן נשיא וחוקרת מדעית לחברת Overset Methods בלוס אלטוס, קליפורניה, שם עסקה בין השאר בפיתוח ויישום שיטות יעילות לאופטימיזציה אווירודינמית. עבודותיה התפרסמו בכתבי עת מדעיים ובסיכומי כנסים.
במרץ 1995 הצטרפה לצוות האסטרונאוטים של נאס"א. טיסת החלל הראשונה שלה הייתה במעבורת החלל קולומביה, במשימה STS-87 ששוגרה ב-17 בנובמבר 1997 לטיסה של 15 יום. בכך הייתה לאסטרונאוטית הראשונה ממוצא הודי.
טיסת החלל השנייה שלה הייתה גם היא במעבורת החלל קולומביה, במשימה STS-107 ששוגרה ב-16 בינואר 2003 והתרסקה ב-1 בפברואר 2003. בהתרסקות המכונה "אסון הקולומביה" נספו כל שבעת חברי הצוות וביניהם צ'אולה.
כיכר השוטר (תל אביב)

| --- | --- |

כיכר השוטר, מבט מצפון לדרום
 מידע כללי
 על שם:  השוטר שמואל ויצמן
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיר:  תל אביב
 רובע:  3
 רחובות מסתעפים:  רחוב בוגרשוב, רחוב טשרניחובסקי
 אתרים:  דיזנגוף סנטר
 קואורדינטות:  32°04′30″N 34°46′24″E﻿ / ﻿32.074969°N 34.773281°E﻿ / 32.074969; 34.773281
  מפת מיקום  מפה מפורטת   מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) כיכר השוטר(למפת תל אביב רגילה) כיכר השוטר(למפת גוש דן רגילה) כיכר השוטר(למפת גוש דן מוגדלת) כיכר השוטר  he כיכר השוטרhe כיכר השוטרמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אנדרטת זיכרון בכיכר השוטר בתל אביב
כיכר השוטר היא כיכר הממוקמת בצומת הרחובות בוגרשוב וטשרניחובסקי במרכז העיר תל אביב. הכיכר נקראה בעבר "חורשת מוריה" על שם בית הספר היסודי "מוריה" אשר היה ממוקם צמוד אליה ברחוב בוגרשוב 67. שם הכיכר הוסב ל"כיכר השוטר" בשנות השבעים לאחר מותו של השוטר שמואל ויצמן שנהרג בעת מילוי תפקידו להנצחתו ולהנצחת שוטרי מחוז תל אביב שנפלו בעת מילוי תפקידם.