stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאיה בז'רנו

| --- | --- |

 לידה:  23 בפברואר 1949 (בת 75) ישראל אילון, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת בר-אילן 
 שפות היצירה:  עברית
 סוגה:  שירה
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (2002)  פרס ניומן (2021) 
 
מאיה בז'רנו (נולדה בישראל ב-23 בפברואר 1949) היא משוררת וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה

מאיה בז'רנו נולדה בקיבוץ אילון בשנת 1949 ללאה בז'רנו, אחות ילדים, ולאון בז'רנו, יליד בולגריה, פעיל השומר הצעיר ומנהל מכון הרנטגן ביפו. בז'רנו גדלה בכפר חיטים וביפו, ובגיל 11 עברו הוריה לבת ים. בילדותה למדה מוזיקה ונגינה בכינור וחליל צד אצל מורים פרטיים כחנוך תל אורן ושם טוב לוי.
בתום לימודיה בתיכון עירוני א' התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל האוויר. בהמשך החלה ללמוד באוניברסיטת בר-אילן, שם רכשה תואר ראשון ותעודת הוראה בספרות כללית, עברית ופילוסופיה. עם מוריה אז נמנו אסא כשר, חיים שהם וברוך קורצווייל.
עם סיום חוק לימודיה התיישבה בירושלים ולימדה ספרות בתיכוני ערב, אז גם החלה בלימודי ספרנות באוניברסיטה העברית, במקביל לעבודתה בבית הספרים הלאומי בגבעת רם.
בגיל 28 פגשה את פרופסור גבריאל מוקד, עורך כתב העת "עכשיו", שהכיר בכישרונה ככותבת ופרסם את ספר שיריה הראשון "בת יענה" (1978). מאז 1978 הוציאה לאור תשעה ספרי שירה נוספים. ב-1989 הוציאה הזמרת שלומית אהרון אלבום בשם אישי ואהובי, שבו שמונה משיריה של בז'רנו, שהולחנו בידי ירון בכר ויובל דור.
כיום עובדת בספריית בית אריאלה, ובמסגרת זו מעבירה הוראת שירה והדרכה בסדנאות. מתגוררת בתל אביב ואם לבת.
פרסים והוקרה

בשנת 1986 פרס ראש הממשלה לספרות
בשנת 1987 פרס ברנשטיין לשירה על הספר "רצף השירים"
בשנת 1994 פרס ראש הממשלה בשנית על הספר "מזמורי איוב"
בשנת 2002 פרס ביאליק על מכלול שיריה (במשותף עם חיים באר, יואל הופמן, מרים רות)
בשנת 2016 קיבלה את פרס יהודה עמיחי לשירה.
בשנת 2021 קיבלה את פרס נוימן לספרות.
מספריה

בת יענה, 1978
עבוד נתונים 52 : שישה מאמרים ומאמר על מוסד, הוצאת אל"ף, 1983
שירת הציפורים, הוצאת עכשיו 1985
רצף השירים, עיבודי הנתונים ושירים אחרים, עם עובד, 1987
קול, סימן קריאה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987
לוויתן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990
השמלה הכחולה וסוכן הביטוח, סיפורים ומחזה, כתר הוצאה לאור/עכשיו, 1992
מזמורי איוב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1993
הפרח הסקרן, סיפור ילדים, הוצאת ירון גולן, 1993
אנסה לגעת בטבור בטני, שירים 1992–1997, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998
דורסי לילה, עם ציורים מאת יגאל תומרקין, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000
היופי הוא כעס, שירים 1994–2000 עם איורים מאת יעקב דורצ'ין, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001
תדרים - מבחר מקיף של כל השירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005
"מדריך תיירים בעיר זרה" ירושלים: הוצאת כרמל, 2007
התעוררתי בליבו של אלכסון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009.
גרגרים, קשב לשירה, 2010.
פגישה עם שחקנים, הקיבוץ המאוחד, 2014
חלונות הזמן של אביגיל : אוטובידיוגרפיה, הוצאת ספרא, 2016 - רומן.
לקריאה נוספת

גבריאל מוקד, ארבעה־עשר אטיודים על שירת מאיה בז'רנו ומבחר משיריה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019.
נוית בראל, "כל סיפור הוא עיר זרה", עתון 77, גל' 323 (אב-אלול תשס"ז, אוגוסט 2007), עמ' 6.
מאיה בז'רנו, "נגיעות של ספרים בחיי", בתוך רות קרטון-בלום (עורכת), מאין נחלתי את שירי - סופרים ומשוררים מדברים על מקורות השראה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2002, עמ' 223–233
מאיה בז'רנו, וידוי כפירה, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 387–388, הוצאת כרמל, 2017.
הערות שוליים

↑   רן יגיל, ספרו של גבריאל מוקד על מאיה בז'רנו מגרה לשוב ולקרוא בשירתה, באתר הארץ, 9 באפריל 2019
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אהרן אלמוג, נורית זרחי, יורם קניוק | פרס ביאליק לספרות יפה במשותף עם חיים באר, יואל הופמן, מרים רות  2002 | הבא: דויד גרוסמן, אפרים סידון, חיה שנהב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290282805171  BnF: cb12560021h (data)  GND: 1159241104  ISNI: 0000 0001 1046 603X  LCCN: n83155552  NKC: xx0199745  SUDOC: 258027274  VIAF: 24717909   WorldCat (עם VIAF): 24717909
2004 בטלוויזיה בישראל
פרסים > פרס האקדמיה לטלוויזיה

דרמה מקורית: "הללויה"
סרט טלוויזיה או מיני סדרה: "שתיקת הצופרים"
סדרה דרמטית: "מעורב ירושלמי"
סדרה קומית: "מ.ק 22"
סדרה תעודית: "במדינת היהודים"
מגזין פנאי ובידור: "ערב טוב עם גיא פינס"
תוכנית אקטואליה: "דין וחשבון עם רינו צרור"
תוכנית אירוח: "חוצה ישראל"
תוכנית ילדים ונוער: "הילדים מגבעת נפוליאון"
תוכנית בידור: "ארץ נהדרת"
פרסים > פרס מסך הזהב

תוכנית השנה: "ארץ נהדרת"
תוכנית ספורט: "חדשות הספורט"
תוכנית בידור: "ארץ נהדרת"
סדרה מקורית: "אסתי המכוערת"
סדרה דרמטית מקורית: "הבורגנים"
סדרה קומית מקורית: "שמש"
דרמה יומית: "השיר שלנו"
תוכנית מציאות: "כוכב נולד 2"
תוכנית ילדים ונוער: "אקזיט"
תוכנית שעשועון: "הכספת"
תוכנית תעודה ותחקיר: "בשידור חוקר"
תוכנית אירוח: "יאיר לפיד"
תוכנית פנאי: "אודטה"
תוכנית מגזין: "ערב טוב עם גיא פינס"
תוכנית מיוחדת: "יומטוב"
תוכניות וסדרות

בשנת 2004 נוצרו עשרות תוכניות וסדרות ישראליות. להלן חלק מהתוכניות:
תוכניות וסדרות > בידור

"ארץ נהדרת" (2003-רץ) - תוכנית בידור הומוריסטית מצליחה, של היוצר מולי שגב, בכיכובם של אורנה בנאי, טל פרידמן וקומיקאים מצליחים אחרים.
"ערב אדיר" (2002-2004) - תוכנית ראיונות, בידור והומור בהנחיית אדיר מילר.
"משחק מכור" עונה ראשונה - תוכנית סאטירה הומוריסטית, הנוגעת לענייני השבוע החולפים בצורת משחק בין משתתפי פאנל. בהשתתפות ליאור שליין, עינב גלילי וגורי אלפי.
"יצפאן" (2001-2006) - תוכנית מערכונים ובידור בהנחיית אלי יצפאן.
"איפה אתה חי" - תוכנית בידור, פרי יצירתו של ארז טל, בהשתתפות אסי כהן.
"מה זה השטויות האלה?" (2005-2007) - תוכנית קומית-דקומונטרית בכיכובה של עדי אשכנזי.
"אסתי המכוערת" (2003-2006) - תוכנית קומית-דרמטית בכיכובם של שייקה לוי וריקי בליך.
"קצרים" עונה ראשונה - תוכנית מערכונים סאטירית בהשתתפות קרן מור, מוני מושונוב, ריקי בליך ויובל סגל.
"משפחת קמיצ'לי" - קומדיה בהשתתפות משה איבגי, ישראל קטורזה ומשתתפים שונים.
"אחורי החדשות" (2003-2005) - תוכנית הומור וסאטירה ששודרה בערוץ 10, בהגשת יאיר ניצני.
"ערב טוב עם גיא פינס" (1997-2008) - תוכנית פנאי, בידור ורכילות בהנחיית גיא פינס.
"9 שעות ושיר" - תוכנית טלוויזיה מוזיקלית אשר שודרה בערוץ 24.
"נוגה שחר" נבחרת למגישה הישראלית הראשונה של ערוץ פלייבוי לאחר שגברה על 400 מועמדות.
תוכניות וסדרות > דרמה

שיעור מולדת – סדרת דרמות בודדות בנות 50 דקות, בבימוי בוגרים צעירים מצטיינים של בתי ספר לקולנוע בישראל.
"בסימן אמת" – דרמת מתח המשודרת בשידור חי לצופים, בכיכוב איתי תורג'מן ומירב גרובר.
תוכניות וסדרות > סדרות יומיות

"מיכאלה" - טלנובלה סביב אנשי היי-טק, בהשתתפות אפרת כהן ונתן רביץ.
"השיר שלנו" - דרמה מוזיקלית יומית חדשה ב-yes, בהשתתפות נינט טייב ורן דנקר.
תוכניות וסדרות > תוכניות מציאות ושעשועונים

"כוכב נולד" עונה שנייה - תוכנית בידור, המופקת על ידי "טדי הפקות", בה מתנהלת תחרות גילוי כישרונות מוזיקלית בין מספר משתתפים (מבוסס על אליל אמריקני, ארצות הברית).
"השגריר" - תוכנית מציאות העוקבת אחרי מספר מתמודדים המתחרים על משרת הסברה- ייצוג ישראל בארצות הברית (מבוסס על "המתמחה" האמריקני).
"הכספת" (2000-2007) - שעשועון טריוויה בהנחיית גבי גזית. הונחתה בעבר על ידי ארז טל.
"מהפך" (2000-2004, 2006) - תוכנית אופנה במרכזה נעשה מהפך לשני מתמודדים, בהנחיית אורנה דץ.
תוכניות וסדרות > תוכניות אקטואליה אירוח וחדשות

"יצאת צדיק" עונה ראשונה - תוכנית תחקיר המחפשת עבור הצופים רמאים בשוקי עבודה שונים. בהנחיית חיים הכט ובהשתתפות עובדים נאמנים.
"כתבנו בצפון יוצא לפגישה" - תוכנית תחקיר וראיונות בהנחיית ובהגשת מנחם הורוביץ.
"בולדוזר" עונה ראשונה - תוכנית תחקירים בהנחיית מיקי רוזנטל.
"כלבוטק" (2000-2006) – תוכנית תעודה ותחקיר, העוקבת אחר שערוריות ורמאויות. בהנחיית רפי גינת.
תוכניות וסדרות > טקסים

להלן חלק מהטקסים שנערכו בטלוויזיה ב-2004:
טקס מלכת היופי של ישראל בהנחיית יעל בר זוהר
טקס נערת השנה והזוכה היא ליאור פרידמן
טקס "את המודל" בהנחיית אקי אבני והזוכה היא הדר קשתזוכת את מודלס: הדר קשת, באתר nrg
טקס "עלית מודל 2004" בהנחיית שירז טלחם ודחוס, באתר nrg
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודמת: 2003 בטלוויזיה בישראל | שנים בטלוויזיה בישראל  2004 בטלוויזיה בישראל | הבאה: 2005 בטלוויזיה בישראל |
סלואן סטיבנס

| --- | --- |

סלואן סטיבנס, 2011
 לידה:  20 במרץ 1993 (בת 31) פלנטיישן, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום מגורים:  ארצות הברית קרול ספרינג, ארצות הברית
 בן או בת זוג:  ג'וזי אלטידור (1 בינואר 2022–?) 
 גובה:  1.70 מטר
 יד חובטת:  ימין
 פעילות כמקצוענית:  2009–הווה (כ־15 שנים)
 סה"כ פרסים שצברה:  18,864,835 דולר אמריקאי 
 יחידים
 מאזן קריירה:  287–187 (60.5%)
 דירוג שיא:  3 (16 ביולי 2018)
 זכיות בטורנירים:  7 (6 WTA ו-1 ITF)
 זוגות
 מאזן קריירה:  58–81 
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות 1
 אליפות אוסטרליה הפתוחה:  חצי גמר (2013)
 אליפות צרפת הפתוחה:  גמר (2018)
 וימבלדון:  חצי רבע גמר (2013)
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  זכייה (2017)
 תאריך עדכון 10 ביוני 2019
 
סלואן סטיבנס (באנגלית: Sloane Stephens; נולדה ב-20 במרץ 1993) היא שחקנית טניס מקצועית מארצות הברית. בשיאה (16 ביולי 2018) דורגה בשיאה (16 ביולי 2018) במקום שלישי בעולם וכיום (10 ביוני 2019), מדורגת במקום תשיעי בדירוג ה-WTA.
הישג השיא של סטיבנס, זכייה באליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 2017.
חיים אישיים

סטיבנס נולדה בפלנטיישן, פלורידה לסיביל סמית וג'ון סטיבנס, שהיה שחקן פוטבול מקצועי. אמהּ עודדה אותה לשחק טניס בגיל 9, ובגיל 12 הפסיקה ללמוד בבית הספר והחלה ללמוד בביתה. אביה נהרג בתאונת דרכים ב-1 בספטמבר 2009, ממש לפני תחילת אליפות ארצות הברית הפתוחה. היא השתתפה בהלווייתו של אביה בלואיזיאנה והשתתפה באליפות ארצות הברית הפתוחה. ב-2011 היא סיימה את בית הספר התיכון. סטיבנס נמצאת בזוגיות עם שחקן הכדורגל של FC טורונטו ונבחרת ארצות הברית, ג'וזי אלטידור.
קריירת טניס > 2012

בתחילת 2012 סטבינס הגיעה לסיבוב השני באליפות אוסטרליה הפתוחה בו הפסידה לסבטלנה קוזנצובה (18 בעולם). בהמשך, היא הגיעה לראשונה לשלב חצי הגמר בטורניר בסבב ה-WTA, שטרסבורג, בו הפסידה לאלופת אליפות צרפת הפתוחה פרנצ'סקה סקיאבונה. היא העפילה לסיבוב הרביעי באליפות צרפת הפתוחה והגיעה לסיבוב השלישי בטורניר וימבלדון ולסיבוב השלישי באליפות ארצות הברית הפתוחה.
קריירת טניס > 2013

בשנת 2013 ניצחה סטיבנס בטורניר בריזביין בסיבוב הראשון את דומיניקה ציבולקובה (6-2 6-3), בסיבוב השני ניצחה את סופיה ארדוינסון (6-3 6-4), אך הפסידה בסיבוב השלישי לסרינה ויליאמס (מדורגת 3, 6-4 6-3). בטורניר הברט, היא הפסידה בשלב חצי הגמר לאלינה וסנינה (6-2 6-2). באליפות אוסטרליה הפתוחה, היא ניצחה בשלב רבע הגמר את סרינה ויליאמס שהייתה מועמדת לזכייה (3–6 7-5 6-4) ובכך עלתה לראשונה לשלב חצי הגמר בטורניר גראנד סלאם. בשלב חצי הגמר היא הפסידה לוויקטוריה אזרנקה (1 בעולם, 6-1 6-4). הגעתה לשלב חצי הגמר העלתה את סטיבנס לדירוג השיא שלה בקריירה, 17 בעולם.
ברולאן גרוס הגיעה פעם שנייה ברציפות לשלב שמינית הגמר. בווימבלדון העפילה לשלב רבע הגמר, שם הפסידה בקרב צמוד של שתי מערכות למריון ברטולי שזכתה בסופו של דבר בתואר. באליפות ארצות הברית הפתוחה הפסידה בשלב שמינית הגמר לסרינה ויליאמס.
בעונה זו הרוויחה סטיבנס 1,498,608 דולר, רק מפרסים על תחרויות בהן השתתפה.
קריירת טניס > 2017

באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכה בספטמבר 2017 זכתה סטיבנס בתואר לאחר ניצחון במשחק הגמר על מדיסון קיז מארצות הברית (15 בעולם) בשתי מערכות (3–6, 0-6). בשלב חצי הגמר היא ניצחה את ונוס ויליאמס מארצות הברית (9 בעולם) ב-3 מערכות (1–6, 6-0, 5-7).
קריירת טניס > 2018

באליפות צרפת הפתוחה שנערכה ביוני העפילה סטיבנס לראשונה בקריירה שלה למשחק הגמר, בו הפסידה לסימונה האלפ מרומניה (1 בעולם) בשלוש מערכות (3–6, 6-4, 6-1). בעקבות הישג זה היא עלתה למקום הרביעי בעולם, דירוג השיא שלה.
טורנירי גראנד סלאם

| טורניר | 2008 | 2009 | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | זכייה בטורניר | ניצחונות-הפסדים |  % ניצחונות |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
גראנד סלאם
| אליפות אוסטרליה | - | - | - | מוקדמות | סיבוב 2 | חצי גמר | סיבוב 4 | סיבוב 1 | סיבוב 1 | - | סיבוב 1 | 0 / 6 | 9–6 | 60% |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| אליפות צרפת | - | - | - | סיבוב 1 | סיבוב 4 | סיבוב 4 | סיבוב 4 | סיבוב 4 | סיבוב 3 | - | גמר | 0 / 7 | 20–7 | 74% |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| וימבלדון | - | - | - | מוקדמות | סיבוב 3 | רבע גמר | סיבוב 1 | סיבוב 3 | סיבוב 3 | סיבוב 1 | סיבוב 1 | 0 / 7 | 10–7 | 59% |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| אליפות ארצות הברית | מוקדמות | מוקדמות | מוקדמות | סיבוב 3 | סיבוב 3 | סיבוב 4 | סיבוב 2 | סיבוב 1 | - | זכייה | רבע גמר | 1 / 7 | 19–6 | 76% |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| ניצחונות–הפסדים | 0–0 | 0–0 | 0–0 | 2–2 | 8–4 | 15–4 | 7–4 | 5–4 | 4–3 | 7–1 | 10–4 | 1 / 27 | 58–26 | 69% |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  nrg ספורט, סינדרלה: סלואן סטיבנס זכתה באליפות ארה"ב הפתוחה, באתר nrg‏, 10 בספטמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2019106853  VIAF: 2421156497245617740000   WorldCat (עם VIAF): 2421156497245617740000 
סטיבנס בווימבלדון 2011 סיבוב 2
גצל שוורצמן

| --- | --- |

 לידה:  1890 טוצ'ין, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 נרצח:  26 בספטמבר 1942 (בגיל 52 בערך) טוצ'ין, נציבות הרייך אוקראינה גרמניה הנאצית
 עיסוק:  יושב ראש יודנראט גטו טוצ'ין
 בת זוג:  רבקה שוורצמן (לבית ווירני)
גצל שוורצמן (בפולנית: Gecel Szwarcman; ‏ 1890בערך – 26 בספטמבר 1942) היה יושב ראש היודנראט ומנהיג מרד גטו טוצ'ין באוקראינה. הסגיר את עצמו לידי הנאצים ונורה.
ביוגרפיה > חייו

גצל שוורצמן נולד בעיר טוצ'ין (פולנית: Tutschin, גרמנית: Tuczyn, אוקראינית: Tyчин) שבאימפריה הרוסית (בתחומי אוקראינה של ימינו), ככל הנראה בשנת 1890.
הוא נולד למשפחה יהודית פולנית, אביו היה הרשל (צבי) שוורצמן ואימו בתיה שוורצמן לבית מלר. הוא נישא לרבקה שוורצמן לבית ווירני ולהם נולדו חמישה ילדים: דוד, לייב אריה, לובה, מרים ובתיה.
גצל למד באוניברסיטה עריכת דין, אך לא עסק במקצוע זה בחייו. הוא היה תעשיין ועבד כעצמאי בטוצ'ין.
הוא היה חבר בהסתדרות הציונית ותפקד כראש עיריית טוצ'ין (שרוב אזרחיה היו יהודים) בזמן מלחמת העולם השנייה בתפקיד שנקרא "סוליטס" וניהל את ענייני היהודים בעיר מול המשרדים הממשלתיים.
ביוגרפיה > במלחמת העולם השנייה

כשהגיעה הפקודה מראשי הממשל הנאצי להקים בטוצ'ין גטו, פנו הנאצים אל גצל בדרישה שיקים יודנראט שיפעל בראשותו. תחילה, גצל חשש מאוד מהתפקיד אך הבין שאין לו ברירה בנושא זה. כמו כן, יהודי העיר העריכו אותו כדמות סמכותית, טובת לב ועוזרת והפעילו עליו לחץ לקבל מעליו את התפקיד. לבסוף, הוא מונה להיות יושב ראש היודנראט ומינה את מאיר הימלפרב להיות סגנו ואנשים נוספים לכהן כחברים ביודנראט. בזמן כהונתו כיושב ראש היודנראט, גצל ניהל קשרים טובים עם המפקדים הגרמנים ובעזרת כספי שוחד הצליח לדחות במספר חודשים את הקמת הגטו.
כשהבין גצל שהנאצים מתכננים לחסל את הגטו ואת תושביו היהודים, הוא החליט להנהיג את המרד הראשון של היהודים בנאצים שיצא לפועל והיווה הפתעה מוחלטת לכוחות הגרמנים. גצל נרצח בידי הנאצים ב-26 בספטמבר 1942, א' סוכות, ט"ו בתשרי ה'תש"ג, לאחר שהסגיר את עצמו לידי הנאצים בסיום המרד.
הנהגת מרד גטו טוצ'ין

כיושב ראש היודנראט, גצל הכיר את המנהיגים הנאצים ואת תוכניותיהם לגבי הגטו. מספר אירועים רמזו לו על העתיד לקרות לגטו. ראשית, הוא שמע מפי התושבים שחזרו מעבודות הכפייה שאסירים אוקראינים חופרים בורות להרג המוני מסביב לגטו. כמו כן, מפקד הגסטפו רמז לגצל על תוכניות הנאצים כלפי הגטו, כשלחש באוזנו במהלך פגישתם:
אני מוכרח להגיד לך שוורצמן, זמנים קשים מאוד יפקדו אותך ואת היהודים שלך.
לפי סימנים אלה ועוד אחרים, הבין גצל כי הוא חייב לפעול מהר למען חייהם של יהודי הגטו. הוא כינס בביתו ישיבה שבה נכחו כמה מצעירי הגטו ובה התחיל לתכנן עימם את המרד. הוא מינה את בנו, דוד שוורצמן, לפקד על המרד. כמו כן, הוא פקד על הצעירים להשיג ולקנות מספר רב ככל הניתן של כלי נשק, בכל מחיר, ואת רוב כלי הנשק הוא מימן מכספו האישי. בנוסף, הוא הזמין כמות גדולה של נפט לגטו בחסות צרכיו של היודנראט. באותו הערב שבו התקיימה הישיבה, גצל והצעירים תכננו את תוכנית הפעולה למרד. ההסכם היה שלוחמי המרד יפזרו בין כל הבתים בגטו חביות נפט, ובעת הפעלת סימן שיוסכם מראש, ידעו תושבי הגטו כי עליהם להצית את בתיהם באמצעות הנפט, למצוא פרצות בגדרות הגטו ולברוח כמה שיותר מהר אל היערות. בזמן זה, כ-60 לוחמי המרד שחולקו לארבע קבוצות לוחמות, יפתחו באש כנגד כוחות הנאצים.
בזמן תפילות יום הכיפורים שנערך ב-21 בספטמבר 1942, כל יהודי הגטו היו מכונסים בבית הכנסת וגצל ניצל את עיתוי זה על מנת לעדכן את כולם לגבי מהלך המרד הקרב ובא.
יומיים לאחר מכן, ב-23 בספטמבר 1942, הנאצים הכריזו מצור על הגטו וכוחותיהם החלו להתקבץ מסביבו. גצל ידע שזהו סימן לסופו של הגטו והשמדתו, ולכן לאחר כמה שעות הפיץ את הסימן שהוסכם מראש. בזמן המרד, הוא קרא לכל היהודים לנוס על נפשם ולברוח מהגטו, אך הוא נשאר במקומו ופיקד על הכוחות הלוחמים.
בניו של גצל, דוד ולובה, נהרגו במהלך הקרבות ואשתו רבקה נרצחה על ידי הנאצים בזמן שניסתה לברוח הגטו. בנותיו של גצל, בתיה ומרים הצליחו לברוח ולהגיע לארץ ישראל.
סוף דרכו

בזמן המרד, גצל נשאר בגטו ופיקד על הכוחות הלוחמים, עד שב-26 בספטמבר 1942, א' סוכות של אותה השנה, כשרוב תושבי הגטו כבר נהרגו או הצליחו לברוח והלחימה הייתה קרובה לקיצה, יצא גצל אל הנאצים. הוא נעמד מול ראשי הגסטפו ולקח אחריות על המרד כשנשאל מי היה אחראי לו. הוא אמר להם כי
הגרמנים ינחלו תבוסה. את נקמת דמנו ינקמו אחרים. לא תשמידו את העם היהודי. לעולם לא נמחל לכם על הדם השפוך.
המפקד הגרמני הוריד מעליו את שעון הזהב שלו ושאל אותו מהי בקשתו האחרונה לפני מותו. גצל ביקש שירו בו בבית הקברות היהודי הסמוך, וכך היה. הוא הובל אל בית הקברות ושם נורה על ידי הנאצים.
הנצחה

באינטרנט ניתן למצוא עדויות של השורדים מגטו טוצ'ין, כתבות שמספרות עליהם וסיפורים שונים על המקום. כמו כן, ישנם ספרים המרכזים חומר רב ומנציחים את זכרם של הנספים. לדוגמה, קיים ספר יזכור על יהודי טוצ'ין המספר את סיפוריהם של יהודים רבים בגטו. כמו כן קיים ספר שנקרא "יהודי טוצ'ין וקריפה מול רוצחיהם" שמביא את עדותם של 24 השורדים מהגטו, וכן את עדותה של מרים קוץ שוורצמן, ביתו של גצל, שמספרת את סיפורו של אביה מנקודת מבטה של ילדה קטנה בגטו. בנוסף על כך, קיימת אנדרטה לזכרם של יהודי טוצ'ין והורינגרוד שנרצחו בשואה, בבית העלמין בחולון וכן בכניסה לעיירה טוצ'ין באוקראינה.
ראו גם

גטו טוצ'ין
יודנראט
יום הזיכרון לשואה ולגבורה
גסטפו
הורינגרוד
לקריאה נוספת

אברהם שדה, יהודי טוצ'ין וקריפה מול רוצחיהם, ועד יוצאי טוצ'ין וקריפה ומורשת בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ', 1990
א. אבטיחי וח. ב. אילון, אוסף זכרונות ותעודות, כרך שני, קובץ ט"ז-י"ז, ילקוט ווהלין, חשון תשי"ג
הערות שוליים

1 2  קיים ויכוח האם השנה היא 1890 או 1892; לפי בִּתו, כפי שמסרה ליד ושם בדף עד – שנת לידתו היא 1890
↑  דף העד שמלאה בִּתו – מרים קוץ
1 2  יהודי טוצ'ין וקריפה מול רוצחיהם
ג'ומפה להירי

| --- | --- |

 לידה:  11 ביולי 1967 (בת 57) לונדון, הממלכה המאוחדת
 שם לידה:  נילאנג'נה סודשנה להירי
 מדינה:  ארצות הברית, הודו, הממלכה המאוחדת 
 לאום:  הודית-אמריקאית
 עיסוק:  סופרת
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בוסטון, המכללה לאמנויות ומדעים של אוניברסיטת בוסטון, קולג' ברנרד, South Kingstown High School 
 שפות היצירה:  אנגלית איטלקית
 תחום כתיבה:  סיפורת
 סוגה:  רומן, סיפור קצר
 זרם ספרותי:  פוסטקולוניאליזם
 יצירות בולטות:  פרשן המחלות, השם הטוב, הבקעה 
 הושפעה מ:  אנטון צ'כוב, אליס מונרו, ולדימיר נבוקוב, לב טולסטוי, ריצ'רד ייטס
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (2002)  הפרס האסייני/פאסיפי לספרות (2009)  הפרס לספרות אסייתית-אמריקנית (2009)  פרס ויארג'יו-ורסיליה הבינלאומי (2015)  המדליה הלאומית למדעי הרוח (2014)  פרס קרן המינגוויי פן (2000)  פרס או. הנרי (1999)  פרס פוליצר לסיפורת (2000)  פרס המהגרים הגדול (2010)  John Florio Prize 
 דף הסופרת באתר הוצאת Random House
 
ג'ומפה להירי (בבנגלית: ঝুম্পা লাহিড়ী, נולדה 11 ביולי 1967) היא סופרת הודית-אמריקאית. ספרה הראשון, קובץ הסיפורים הקצרים פרשן המחלות (1999, יצא בעברית בשנת 2001) זכה בפרס פוליצר לסיפורת לשנת 2000, והרומן הראשון שלה, השם הטוב (2003, יצא בעברית בשנת 2005), עובד לסרט באותו שם (באנגלית The Namesake).
שמה מלידה הוא נילאנג'נה סודשנה, אך היא משתמשת בכינוי שלה (בבנגלית, ה-Daak naam שלה), ג'ומפה. להירי חברה במועצת הנשיא לאמנויות ולמדעי הרוח, שהקים ברק אובמה. ספרה הבקעה, שפורסם באנגלית בשנת 2013 (יצא בעברית בשנת 2014), היה מועמד לפרס מאן בוקר ולפרס הספר הלאומי לסיפורת.
בשנת 2014 זכתה במדליה הלאומית למדעי הרוח.
ביוגרפיה

להירי נולדה בלונדון, להורים מהגרים הודים ממדינת בנגל המערבית. משפחתה עקרה לארצות הברית כשהייתה בת שנתיים; להירי מחשיבה עצמה אמריקאית. לדבריה, "לכל דבר ועניין כאילו כן נולדתי כאן". היא גדלה בקינגסטון במדינת רוד איילנד, שבה עבד אביה, עמאר להירי, כספרן באוניברסיטת רוד איילנד; עליו מבוססת דמות הגיבור בסיפור "The Third and Final Continent", החותם את הספר "פרשן המחלות". אמה של להירי רצתה להבטיח שילדיה יגדלו תוך לימוד המורשת הבנגלית, והמשפחה הרבתה לבקר קרובים בקולקטה.
כשהייתה בגיל הגן, הגננת של להירי החליטה לקרוא לה בכינוי החיבה שלה (ג'ומפה) במקום בשמה הרשמי, משום שמצאה אותו קל יותר להגייה. להירי סיפרה לימים כי "תמיד נבוכותי כל כך בגלל שמי... להרגיש כאילו גורמים למישהו סבל רק בשל זהותך." רגשותיה המעורבים של להירי לגבי זהותה היוו השראה לרגשותיו המעורבים של גוגול, גיבור הרומן "השם הטוב", לגבי שמו החריג. לאחר שסיימה את לימודי התיכון בקינגסטון, השלימה בשנת 1989 תואר ראשון בספרות אנגלית בבארנארד קולג' שבאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
לאחר מכן השלימה להירי סדרת תארים באוניברסיטת בוסטון: תואר שני בספרות אנגלית, תואר שני נוסף בכתיבה יוצרת, תואר שני נוסף בספרות השוואתית, ותואר דוקטור בלימודי רנסאנס. להירי אף לימדה כתיבה יוצרת באוניברסיטת בוסטון ובבית הספר לעיצוב של רוד איילנד.
קריירה ספרותית

לדברי להירי, היא שלחה סיפורים קצרים למוציאים לאור והם נדחו "במשך שנים". ספרה הראשון, אוסף הסיפורים הקצרים "פרשן המחלות", יצא בשנת 1999. הסיפורים עוסקים בדילמות בחייהם של הודים או של מהגרים הודים, כגון קשיי נישואים, הפלות, והנתק בין בני הדור הראשון להגירה לארצות הברית לבין ילדיהם. לימים כתבה להירי כי "כשהתחלתי לכתוב לא עסקתי במודע בחווייה ההודית-אמריקאית. מה שמשך אותי למלאכה היה הרצון לאלץ את שני העולמות שבהם חייתי להתמזג על הדף, כפי שלא הייתי אמיצה דיי, או בוגרת דיי, לאפשר בחיים עצמם." האוסף זכה לשבחי מבקרי ספרות אמריקאים, אך הביקורות בהודו היו מעורבות: בעוד שמבקרים מסוימים הביעו התלהבות, אחרים הסתייגו מכך שלהירי "לא הציגה הודים באור חיובי יותר". הספר נמכר במאות אלפי עותקים באנגלית, וזיכה את להירי בפרס פוליצר לסיפורת לשנת 2000 (והייתה זו רק הפעם השביעית שבה קובץ סיפורים זוכה בפרס).
בשנת 2003 פרסמה להירי את הרומן הראשון שלה, "השם הטוב" (במקור: The Namesake), אשר מגולל שלושים שנה בחיי משפחת גנגולי. ההורים, מקולקטה, היגרו בצעירותם לארצות הברית, וילדיהם, גוגול וסוניה, גדלים וחווים את פער הדורות והתרבות מול הוריהם. סרט על בסיס הספר יצא בשנת 2007, בבימוי מירה נאיר ובכיכוב קל פן כגוגול. להירי עצמה הופיעה בהופעת קמע בתפקיד "דודה ג'ומפה".
קובץ הסיפורים השני של להירי, "קרקע לא מוכרת" (במקור: The Unaccustomed Earth), יצא באנגלית בשנת 2008, והגיע להישג נדיר, בתופסו כבר בשבוע הראשון לצאתו את המקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. עורך מוסף ביקורות הספרים של הניו יורק טיימס בשעתו, דווייט גארנר, כתב כי "קשה לזכור מה הייתה יצירת הסיפורת הרצינית האחרונה שזינקה היישר לראש הרשימה; זו המחשה ברורה של כוחה המסחרי של להירי."
להירי מקיימת גם קשר מקצועי פורה עם כתב העת הניו יורקר, שבו פרסמה כמה מסיפוריה הקצרים, וכמה מסות ומאמרים.
בספטמבר 2013 נכלל הרומן "הבקעה" מאת להירי ברשימה המצומצמת של המועמדים לפרס מאן בוקר, אך לא זכה בפרס.
מאז שעברה להתגורר ברומא החליטה לקרוא ולכתוב רק בשפה האיטלקית.
בשנת 2024 זכתה בפרס ספרותי מטעם מוזיאון נוגוצ'י בניו יורק, אך סירבה לקבלו, כמחאה על כך שהמוזיאון אסר על עובדיו לחבוש כאפייה.
כתיבה לטלוויזיה

להירי עבדה כיועצת עבור מפיקי העונה השלישית של סדרת הטלוויזיה האמריקאית בטיפול, שבה נוספה דמותו של סוניל, אלמן שמהגר מהודו לארצות הברית ומתמודד עם שכול ועם הלם תרבות. על אף שניתן לה קרדיט על כתיבה, תפקידה התמקד בייעוץ לגבי האופן שבו יתפוס הודי בנגאלי את ברוקלין.
תפקידים ציבוריים

מאז 2005, מכהנת להירי כסגנית נשיא המרכז האמריקאי של פא"ן.
בפברואר 2010 מונתה לשמש במועצת הנשיא לאמנויות ולמדעי הרוח, לצד חמישה אחרים.
פרסים

להירי זכתה בפרסים רבים, בהם:
1993 - פרס טרנסאטלנטיק מקרן הנפילד
1999 - פרס או הנרי על הסיפור הקצר "פרשן המחלות"
1999 - פרס פא"ן/המינגוויי על ספר הביכורים של השנה
2000 - פרס פוליצר לסיפורת על הקובץ "פרשן המחלות"
2002 - מלגת גוגנהיים
חיים אישיים

בשנת 2001 נישאה להירי לאלברטו וורווליאס-בוש, עיתונאי ששימש באותה עת סגן עורך מהדורת אמריקה הלטינית של טיים מגזין. להירי חיה ברומא, עם בעלה ועם שני ילדיהם, אוקטביו (יליד 2002) ונור (ילידת 2005).