stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ח'ליל א-סכאכיני
המאסר וההגליה לדמשק

בליל 27 בנובמבר 1917 דפק אלתר לוין על דלת ביתו של סכאכיני. אלתר לוין, הידוע גם כמשורר 'אסף הלוי', הסביר לסכאכיני כי הוא נס מפני הממשלה הטורקית, שדרשה מכל בעלי אזרחות אמריקנית להסגיר את עצמם לידיה (לוין היה אזרח אמריקני). סכאכיני מספר על אותו רגע:
התחבטתי: אם אכניסנו - אפר את פקודות ממשלתי ואחשוף את עצמי לרוגזה ולנקמתה... ואם אשלחנו כלעומת שבא - בכך אפר את תרבות עמי, אשר בה דבקתי מאז קטנותי, ואשר למען החייאתה ואישושה הקדשתי את עצמי. זו התרבות אשר כה ממריצה לתת מחסה למבקש מחסה, לעזור למבקש עזרה, להרגיע את הפוחד, להיענות למשווע. אם אכניסנו - אבגוד במדינה שלי, ואם אשלחנו כלעומת שבא - אבגוד בתרבותי. במי אפוא אבגוד? המחשבות האלה עברו במוחי במהירות הברק, ולבסוף לא היססתי להכניסו.
סכאכיני ובני משפחתו השביעו את לוין לבל ייצא החוצה מביתם כדי שלא ייתפס. לוין, שהיה יהודי חרדי ולא אכל את מזונם של בני משפחת סכאכיני, ביקש מיהודי שעבר ברחוב למסור את כתובת מחבואו לבני משפחתו, כדי שישלחו לו מזון. הטורקים עקבו אחרי זקנה, בעת שהביאה ללוין מזון, וכך גילו את מקום מחבואו. סכאכיני ולוין נאסרו, וכמה ימים לאחר מכן, כאשר נסוג הצבא הטורקי מירושלים, הובלו באזיקים לכלא בדמשק. שם הצליח סכאכיני להמתיק את גזר דין המוות שנגזר עליו, ולאחר ארבעים ימים בכלא הוא שוחרר. לאחר שחרורו המשיך לגור בדמשק במשך שבעה חודשים, עסק בלימוד ובכתיבה, ופעל גם לשחרורו של לוין מהכלא. באוגוסט 1918 ברח סכאכיני מדמשק על מנת להצטרף לכוחותיו של האמיר פייצל, מנהיג המרד הערבי, ובדרך כתב את "המנון המהפכה הערבית". לאחר מכן ניסה לחזור לארץ דרך מצרים, ולאחר כמה חודשים במצרים הוא שב, בראשית 1919, לירושלים.
כשישים שנה לאחר מותו של לוין, נמצאו בכתביו של המפקד העות'מאני הבכיר בירושלים, עזיז בק, עדויות לכך שהוא גילה כי לוין היה מרגל חשוב נגד הטורקים, ואף הפעיל רשת של סוכנים בכל ישראל.
הצלתו של לוין נומקה על ידי סכאכיני בהרחבה, כדיאלוג בין-תרבותי וכמחויבות תרבותית ממעלה ראשונה: סכאכיני ראה את לוין כמייצג של תרבות הפונה לתרבות הערבית בבקשה לעזרה. עמדתו זו עומדת בניגוד חריף לעמדתו בזמן מלחמת העולם השנייה והשואה, במהלכן התנגד סכאכיני לסיוע כלשהו ליהודים, ובפרט לפתיחה של שערי המקלט הלאומי שהוקצה ליהודים על ידי חבר הלאומים בפלשתינה.
אמרתי לעצמי שהוא לא ביקש מקלט אצלי אלא אצל בני עמי בדמותי. הוא ביקש מקלט אצל אותו בדואי אשר נתן מחסה לצבוע שנמלט לאוהלו מפני רודפיו; אצל אותו בדואי שהגן אפילו על הארבה הפושט על אדמתו מפני מי שרדפו אחריו כדי לסלק את פגעיו... וכאן אני חייב לומר שהוא העניק לי כבוד עצום בבקשו אצלי מקלט, מפני שעשאני נכון לייצג את רוח דברי ימינו ותרבותנו באשר למתן מחסה למבקש מחסה.
... אם מתן מחסה למבקש מחסה הוא פשע, יש לפקוד אותו על האומה כולה ולא על אחד מבניה. לא זו בלבד: יש לשרוף את כתביה, למחוק את דברי ימיה ולמחות את זכר משורריה וסופריה, משחר דברי הימים ועד היום. ולא זו בלבד, עלינו להמיר את לשוננו, לשנות ממידותינו, לנקוט הליכות שאינן הליכותינו ולהשתבח במעלות שאינן לנו.
חגיגות נבי מוסא הביאו את סכאכיני להרהר על חגיהם של היהודים לעומת אלה של הערבים. הוא חשב שרוב חגי היהודים נקבעו כימי זיכרון לאסונות שפקדו אותם וקבע: "אומה אשר חגיה אך בכי - אין לה עתיד".
המרד הערבי הגדול

באוקטובר 1935 הגיש סכאכיני בקשה לשאת נשק. בסעיף הנימוקים בטופס, כתב: "היות שהיהודים חמושים והיות שהם חורשים רעה על הערבים, וכל אימת שנופל לידיהם ערבי הם תוקפים אותו והיות שהממשלה מחפה עליהם, נושאת פנים אליהם ומדריכה אותם והדבר הביאם לזלזל בחוק...אני מבקש לתת לי רישיון לשאת נשק".
ב-31 במרץ 1936 התלונן ביומנו על כך שברדיו המנדטורי נעשה שימוש בשם העברי "ארץ ישראל": "אם פלסטין היא ארץ ישראל, הרי אנחנו, הערבים, עוברי אורח זרים, ואין לנו אלא להגר". בזמן השביתה של המרד הגדול הוא סירב להשתתף בשידורי הרדיו בערבית, מפני שהקריינים אמרו את ראשי התיבות "א"י" (ארץ ישראל) בעברית, במקום "פלסטין", אך ייתכן כי סירב מתוך כעס על שלא הוצע לו לנהל את השידורים.
ב-2 במאי 1936 כתב ביומנו: "אירופה! את מקור כל פגע. הלוואי שלא היינו מכירים אותך ואת לא היית מכירה אותנו... הלא תיבושי להיכנע במדיניותך להשפעת היהודים?... האם אין בך מדינה אחת אשר לא לכבודה להיות מכשיר בידי היהודים? הנה גרמניה אכן השתחררה מהשפעת היהודים, והסימנים מעידים כי בכל המדינות יש מגמה להשתחרר מהשפעתם".
סכאכיני סלד מאלימות, אך בד בבד התפעל מגבורתם של הלוחמים הערבים, הן בזמן מאורעות 1936–1939 והן בזמן מלחמת העצמאות (1948).
ב-16 במאי 1936 נרצחו שלושה יהודים בצאתם מקולנוע אדיסון. בדברים שכתב לבנו ב-19 במאי, התפעל סכאכיני מהמעשה: "אין גבורה דומה לזו, להוציא גבורתו של השייח' אל-קסאם".
ב-26 במאי 1936 תיאר כיצד "המורדים" חיסלו את המושבות היהודיות, וכיצד הכו בבריטים. "מי חשב שכך תעשה לפלסטין החלשה והקטנה, הנוחה והשקטה?" כתב, אלא שבפסקה הבאה הוא מסייג: "אינני מן הדוגלים במרידות, ואין דבר השנוא עלי מאשר אנשים הנוקטים אלימות וכוח לפתרון בעיותיהם, אבל בנסיבות כאלה - אלה התוצאות, והיוזם הוא האשם. אני מתפלל לאלוהים שהסוף יהיה טוב".
סכאכיני תיאר את שגרת המרד: "אנו ישנים לקול שריקת הכדורים... זורקים פצצות, יורים, שורפים שדות, משמידים פרדסים של יהודים ביפו, מפוצצים גשרים, חותכים כבלי טלפון, עוקרים עמודי חשמל...חוסמים דרכים ומדי יום מפגינים הערבים גבורה אשר הממשלה לא העלתה כלל בדעתה". הוא שיבח פעולה של "שני גיבורים אלמונים", שהשליכו רימון על רכבת מלאה ביהודים ובחיילים אנגלים שנסעו איתם כדי להגן עליהם: "מי היה מאמין שיש בפלסטין גיבורים כאלה. מה רב הכבוד, הוי סרי, להיות ערבי בפלסטין".
מלחמת העולם השנייה

סכאכיני תמך בגרמניה הנאצית וקיווה שתשחרר את הארץ מידי היהודים. ביומנו כתב שעד עליית היטלר לשלטון, אנשים פחדו מעוצמתם של היהודים, ואילו היטלר הראה לעולם שאין ליהודים עוצמה כזו והעמיד אותם על מקומם. סכאכיני חגג את תוצאת משאל העם בחבל הסאר ב-1935, בו רוב תושביו הצביעו בעד סיפוח החבל לגרמניה הנאצית. סכאכיני הצטער על תבוסת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה: "אם רשאי אחד הצדדים הלוחמים להתגאות - הרי זו גרמניה, מפני שהיא נלחמה נגד העולם כולו".
ב-1942 היה סכאכיני בין נושאי ארונו של ג'ורג' אנטוניוס.
מלחמת העצמאות

לאחר ההתקפות היהודיות על קטמון, שכונת מגוריו, כתב סכאכיני ביומנו ב-20 במרץ 1948 שבמהלך אותו שבוע ביקר אותו עבד אל-קאדר אל-חוסייני (מנהיג הכנופיות הפלסטיניות), עם כמה מלוחמיו. סכאכיני תיאר כי ניצל את ההזדמנות כדי להפנות את תשומת לבם של הלוחמים אל כללי המלחמה, הכוללים טיפול בפצועים; מתן יחס יפה לשבויים; אי הריגה של ילדים נשים וזקנים, וכו'. ב-30 באפריל 1948, יום לפני ששכונת קטמון נכבשה על ידי ההגנה בעקבות קרב סן סימון, נמלטה משפחת סכאכיני לקהיר. במנוסתה השאירה המשפחה את רוב חפציה מאחור, בבית בו חיו במשך עשר שנים. סכאכיני כתב על כך ביומנו בכאב רב, וסיים בפרידה מספריו:
היו שלום, ספריי! אינני יודע מה עלה בגורלכם לאחר שעזבנו, הנבזזתם? הנשרפתם? האם הועברתם אחר כבוד ויקר לספרייה ציבורית או פרטית? האם הגעתם אל דוכני המכולת ודפיכם עוטפים בצל? היו שלום, ספריי! קשה עלי שנאסרתם לי, בשעה שאני על סף ההסתלקות מן העולם הזה... קשה עלי שנאסרתם לי, אתם הייתם מזוני הרוחני, ואני הייתי ועודני להוט אחרי המזון הזה.
שכונת קטמון אכן נבזזה על ידי לוחמי חטיבת הראל לאחר נטישת תושבי השכונה, אך ספריו של סכאכיני הגיעו אל בית הספרים הלאומי. לאחר מלחמת ששת הימים הגיעו בנותיו האלה ודומיה לספריה הלאומית, ושם לדבריהם התיר להם הספרן רק לעיין באחד מספרי אביהן. חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה ביקש לקבל מהספרייה את ספריו של סכאכיני, ולהעבירם למרכז תרבות שהוקם על שמו ברמאללה. בקשתו לא נענתה.
נשיאות האספה המכוננת של "ממשלת כל פלסטין"

סכאכיני נבחר נשיא "המועצה הלאומית הפלסטינית" והכריז על פתיחת האספה המכוננת הראשונה לפני שהעביר את נשיאותה, כמתוכנן, לראשות אמין אל-חוסייני. ביומנו תיאר סכאכיני את תחושת הפלא נוכח המעמד בו נכח ואת חשיבותה של ההכרזה עבור העם הפלסטיני. "האספה המכוננת", עם זאת, לא נאספה למושב שני ו"ממשלת כל פלסטין" שהוכרזה במעמד זה לא האריכה ימים בגלל התנגדות עבדאללה הראשון, מלך ירדן והתפרקה עד מהרה.
בעזה נתכנסה אסיפה כללית, אשר כונתה "המועצה הלאומית", ואני הייתי בין המוזמנים אליה. הדבר היה ב־30 בספטמבר 1948 ונמשך עד 3 באוקטובר 1948. הם רצו להביך את ענוותי ובחרו אותי נשיא המועצה הלאומית, מפני שלטענתם אני זקן הנוכחים [...] לפני שירדתי מכס הנשיאות הודיתי לאל, שהחייני לראות את אומתי נוטלת את ענייניה בידיה, ואחר כך שיבחתי את חאג' אמין אל-חוסיני כראוי לו, ושיבחתי את האומה האצילה והמתעוררת ואיחלתי לה הצלחה.
משפחה

סכאכיני היה איש משפחה למופת. הוא אהב אהבה גדולה את אשתו סולטאנה, והיה מסור לשלושת ילדיו, במיוחד לבכורו, סרי. בעת שהוחזק במאסר בדמשק והמתין להוצאתו להורג, כתב סכאכיני צוואה, שעסקה כל כולה בעניין אחד בלבד: אופן חינוכו של בנו סרי ('כזה אני, רבותי', רשומה מ-21 בדצמבר 1917).
המשפחה התגוררה במושבה הגרמנית ושתי הבנות למדו בבית ספר גרמני.
בשנת 1936 הקים סכאכיני בית אבן מפואר, בן קומה אחת עם גג רעפים אדום, בשכונת קטמון בירושלים, אליו עברה המשפחה במאי 1937. ב-1939, ארבעה שבועות לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה, מתה אשתו סולטאנה. את קברה בבית הקברות היווני-אורתודוקסי על הר ציון בירושלים, נהג סכאכיני לפקוד מדי יום. לבסוף כתב ביומנו:
מכאן ואילך לא אציין ביומני את ביקוריי בקבר, ואסתפק בציון הימים אשר בהם, מסיבות שבכורח עליון, יימנע ממני הביקור...
בין הספרים שפרסם, היו גם "לזכרונך", שכתב לזכר אשתו, ו"סרי", הכולל מכתבי לימוד והדרכה הכתובים אל בנו.
החל מ-1948 חיה משפחת סכאכיני בגלות. בשנת 1953 נפטר בנו סרי באופן פתאומי מדום לב ושלושה חודשים מאוחר יותר נפטר סכאכיני עצמו. שתי בנותיו של סכאכיני, דומיה והאלה, התגוררו ברמאללה שבגדה המערבית (באותה עת תחת שלטון ירדן), ולשתיהן הייתה קריירה ארוכה בתחום החינוך.
סכאכיני כתב יומן מפורט, החל מתחילת פועלו בתנועת התחייה האורתודוקסית ועד לבריחתו מקטמון ב-1948. במהלך הבריחה מהירה, לא נשמר בידיו היומן בשלמותו. בשנת 1955 ערכה האלה את יומנו של סכאכיני ופרסמה אותו בשם "כזה אני, רבותי" (בערבית: כאד'א אנא יא דניא; יומיאת ח'ליל אל-סכאכיני).
אמרה זו, של המשורר אל-מתנבי שהיה נערץ על סכאכיני, מסכמת את אחת הרשומות ביומנו, והייתה שגורה בפיו. האלה חשבה שיש באמרה לסמל משהו מאביה, האיש שעל כרטיס הביקור שלו נכתב:
חליל א-סכאכיני

בן אדם, אם ירצה האל
היומן מתאפיין בעושר של מידע, בכנות ויושר אינטלקטואלי ובמחשבה ביקורתית על הבעיות שעל סדר היום של הציבור הערבי והפלסטיני. היומן מפורט במיוחד לגבי שנת 1919, מכיוון שהיומן של שנה זו נשתמר כולו. היומן כולל תיאור מעניין במיוחד של השבועות האחרונים בקטמון בזמן מלחמת העצמאות ושל נטישת המשפחות את השכונה.
ב-1967, חודש לאחר מלחמת ששת הימים, שבו דומיה והאלה סכאכיני לבית המשפחה בקטמון לביקור, 19 שנה לאחר שנטשוהו. את החוויה תיארה האלה סכאכיני כ”מפגש עצוב, כמו לפגוש אדם יקר שראיתיו בפעם האחרונה צעיר, בריא ומטופח, ולמצוא שהפך זקן, חולה ומדורדר. גרוע מכך, זה היה כמו לפגוש חבר שאישיותו עברה שינוי דרסטי עד כי אינו עוד אותו אדם”. נחמה פורתא מצאו האחיות בעובדה שהבית הוסב לשמש כגן ילדים, שכן אהבה לילדים הנחתה את דרכו של אביהן, איש החינוך, שהרבה לצטט את דברי ישו: ”הַנִּיחוּ לַיְלָדִים לָבֹא אֵלַי”.
הנצחה

על שמו רחוב בבית חנינא, בית ספר לבנות בעיר העתיקה בירושלים ומרכז תרבות ברמאללה.
לקריאה נוספת

ח'ליל אל-סכאכיני, "כזה אני, רבותי!": מיומנו של ח'ליל אל-סכאכיני, תרגום והקדמה גדעון שילה, כתר, 1990.
כמאל מועד, בן אדם, אם ירצה האל: ביוגרפיה חינוכית של חליל אל־סכאכיני, 1878–1953, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2019.
תום שגב, "ימי הכלניות": ארץ ישראל בתקופת המנדט, כתר הוצאה לאור, 1999.
אלון קדיש, משה ארנוולד, קרבות יבוסי, הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2008
פירין בירסאיגלי־מוּת, העט והרובה: תמונות מהמרד הפלסטיני הגדול 1939-1936; הספר בטורקית: Kalem ve Tufek מאת Peren Birsaygili Mut
הערות שוליים

↑  כזה אני רבותי, 1 בינואר 1911
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ד, יחידה 10, עמ' 335.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, מבוא, עמ' 6.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, מבוא, עמ' 7.
↑  ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך 8, חלק ב, פרק 4 (עאדל מנאע), עמ' 193.
↑  תום שגב - "ימי הכלניות" ארץ ישראל בתקופת המנדט, כתר הוצאה לאור, 1999 עמ' 19: "באשמורת הבוקר הראשונה של יום רביעי, 28 בנובמבר 1917, דפק מישהו על שער ביתו..."
↑  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 108.
↑  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 299.
1 2  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ד, יחידה 10, עמ' 337.
↑  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 301.
↑  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 298.
↑  'כזה אני, רבותי', 26 במאי 1936.
↑  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 300.
1 2  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 334.
↑  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 379.
↑  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 380.
↑  אורי מילשטיין, ביזת הראל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 28 בפברואר 2005
↑  גיש עמית, אקס ליבריס - היסטוריה של גזל שימור וניכוס בספרייה הלאומית בירושלים, מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014, עמ' 105-106.
↑  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 305.
↑  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 363.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, פרק י"ז: חינוך ותרבות ביישוב הערבי, עמ' 399.
1 2  יהושע פורת, ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1939-1929, הקדמה, עמ' 13.
↑  האלה סכאכיני, ירושלים ואני, 1987
↑   עודה בשאראת, ביוגרפיה מרתקת של חליל אל־סכאכיני, המחנך הפלסטיני שהקדים את אירופה, באתר הארץ, 9 במאי 2019
↑   שירין פלאח סעב, הוא חינך את הנוער הפלסטיני בתקופת המנדט והאמין בכוח המאחד של הערבית, באתר הארץ, 22 באוגוסט 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278509505171  GND: 119472430  ISNI: 0000 0000 6696 2684  LCCN: n84089313  SUDOC: 124088414  VIAF: 37727318   WorldCat (עם VIAF): 37727318 
הבית בקטמון בו התגורר סכאכיני, היום - גן ויצו
פיאט CR 42

פיאט CR 42 פאלקו (באיטלקית: Fiat C.R.42 Falco; פאלקו פירושו בז) היה מטוס קרב דו-כנפי חד מושבי איטלקי. המטוס שימש את חיל האוויר המלכותי האיטלקי סמוך למלחמת העולם השנייה ובתקופת מלחמת העולם השנייה. יצרנית המטוס הייתה חברת "פיאט אוויאציונה" (Fiat Aviazione) שמרכזה בטורינו, והיא סיפקה את המטוס לחילות האוויר של איטליה, בלגיה, שוודיה והונגריה. יותר מ-1,800 כלים מסוג זה נבנו, והיה זה אחד מכלי הטיס האיטלקים הנפוצים במלחמת העולם השנייה.
הערות שוליים

↑  (בחיל האוויר הספרדי)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012431004105171  LCCN: sh85046948  NKC: ph616540 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלי טיס צבאיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ה'תשל"ז

ה'תשל"ז (5,737) ובקיצור תשל"ז – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-25 בספטמבר 1976, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 14 בספטמבר 1977.
המולד של תשרי חל ביום שישי, 5 שעות ו-229 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג זחא. איננה מעוברת, ואורכה 353 ימים.
זו שנה רביעית לשמיטה, ושנת 18 במחזור העיבור ה-302. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 25 (סימנה כהלוא) במחזור השמש ה-205.
שנה זו היא שנת 1,908 לחורבן הבית, ושנת 2,288 לשטרות.
מדינת ישראל חגגה ביום העצמאות ה'תשל"ז 29 שנות עצמאות.
אירועים

כ"ג בתשרי - מתחילים הלימודים באוניברסיטה הפתוחה בישראל
י"ח בכסלו - מטוסי ה-F-15 הראשונים מגיעים לארץ, חילול השבת שיצר טקס קבלתם גורם להפלת ממשלת רבין הראשונה
כ"ח בכסלו - יצחק רבין מפטר את שרי המפד"ל מהממשלה, עקב הימנעותם בהצבעת אי אמון בכנסת על חילול השבת בהבאת מטוסי F-15 לארץ. למחרת אותו יום מגיש רבין את התפטרותו לנשיא המדינה, מה שמוביל להקדמת הבחירות ל-17 במאי 1977 ולמהפך
כ"ט בכסלו - יממה לאחר שפיטר את שרי המפד"ל, מחליט יצחק רבין להתפטר מתפקידו כראש הממשלה ולהקדים את הבחירות לכנסת התשיעית
י"ג בטבת - שר השיכון, אברהם עופר, מתאבד לאחר שנחשד בשחיתות
כ"ח בטבת - מדענים אמריקאים מגלים את החיידק שגורם למחלת הליגיונרים
כ"ט בשבט - מכבי תל אביב מנצחת את צסק"א לראשונה
כ' באדר - אסטרונומים מגלים לראשונה את הטבעות מסביב לכוכב אורנוס
י"ט בניסן - יצחק רבין מודיע על פרישתו מראשות הממשלה וראשות מפלגת העבודה, בעקבות פרשת חשבון הדולרים
כ"ג באייר - אסון הנ"ד: מסוק יסעור של חיל האוויר הישראלי מתרסק באזור בקעת הירדן. באסון נהרגים 54 חיילים
א' בסיוון - "המהפך": הליכוד בראשות מנחם בגין מנצח לראשונה בבחירות לכנסת התשיעית
ג' בתמוז - הוקם היישוב גני טל שבגוש קטיף
נולדו

ג' תשרי - אריה לוין (תל אביב), רב ישראלי
ט"ו בחשוון - ליאור נרקיס, זמר ישראלי
כ"ב בטבת - איתן אורבך, שחיין ישראלי
כ"ב בטבת - יעקב שוואקי, זמר חסידי אמריקאי
כ"ו בטבת - אריק זאבי, ג'ודוקא ישראלי
י"ז בניסן - יוני ארליך, שחקן טניס ישראלי
ד' תמוז - הרב חיים אידלס דיין ומקובל.
כ"ו בתמוז - יונית לוי, עיתונאית ישראלית ומגישת מהדורת החדשות המרכזית בערוץ 12
כ"ג באלול - עמוס תמם, שחקן ישראלי
כ"ט באלול - עידן רייכל, מוזיקאי ישראלי
נפטרו

א' בטבת - הרב פינחס קהתי, מחבר פירוש נפוץ למשנה
י"ג בטבת - אברהם עופר, שר וחבר הכנסת מטעם המערך (התאבד)
ב' באדר - הרב ישראל אלתר, האדמו"ר הרביעי של חסידות גור
י' באדר - יוסי יפה, מפקד בצה"ל (נולד ה'תרצ"ה)
י"ב באדר - הרב יוסף אדלר, רב בטרנסילבניה ובירושלים וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, כונה "הרב מטורדה"
כ"ה בתמוז - יצחק דנציגר, פסל ישראלי, ממייסדי הסגנון הכנעני וחבר בקבוצת "אופקים חדשים" (נולד ב-ה'תרע"ו)
פרסי ישראל

מקבלי  פרס ישראל לשנת תשל"ז הם:
רפאל מאהלר - היסטוריה של העם היהודי
מנחם שטרן - היסטוריה של העם היהודי
נחמן אביגד - חקר ארץ ישראל
דוד עמירן - גאוגרפיה
שמואל אביצור - חקר תרבויות
צבי אבידב - חקלאות
יעקב אפרת - חקלאות
אלישבע כהן - עיצוב
יונה פישר - עיצוב
דני קרוון - פיסול
אסתר לויט - תרומה מיוחדת לעבודה
יעקב אברהם - תרומה מיוחדת לעבודה
אברהם קליר - תרומה מיוחדת לתעשייה
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זחא, ובה 353 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
ט"ו באדר חל בשבת, ולכן שושן פורים נחוג שלושה ימים - בערים שהיו מוקפות חומה - מיום שישי י"ד באדר ועד יום ראשון ט"ז באדר - זהו פורים משולש.
י"ד בניסן, ערב פסח, חל בשבת, ולכן חלים דיני ערב פסח שחל בשבת.
כ"ז בניסן חל ביום שישי, ולכן יום הזיכרון לשואה ולגבורה מוקדם ליום חמישי כ"ו בניסן
ה' באייר חל ביום השבת, ולכן יום העצמאות מוקדם ליום חמישי ג' באייר ויום הזיכרון לחללי מערכות ישראל מוקדם ליום רביעי ב' באייר.
היסטוריה של עם ישראל
מלבה פיליפס

| --- | --- |
מלבה פיליפס, בשימוע ועדת בית הנבחרים, 1952
מלבה פיליפס, בשימוע ועדת בית הנבחרים, 1952
 לידה:  1 בפברואר 1907 הייזלטון, ארצות הברית 
 פטירה:  8 בנובמבר 2004 (בגיל 97) פטרסבורג, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1933)  אוניברסיטת אוקלנד סיטי  אוניברסיטת אנדרוז 
 מנחה לדוקטורט:  רוברט אופנהיימר 
 מוסדות:  אוניברסיטת שיקגו (1962–1972)  ברוקלין קולג' (1944–1952)  אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס  אוניברסיטת קולומביה  אוניברסיטת מינסוטה  אוניברסיטת סטוני ברוק 
 פרסים והוקרה:  מדליית ארסטד (1974)  פרס פורום ג'וזף א. ברטון (2003)  עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית 
 תרומות עיקריות
 מחקרים בתחום פיזיקה גרעינית, הוראת המדעים
 
מלבה ניואל פיליפס (באנגלית: Melba Newell Phillips;‏ 1 בפברואר 1907 – 8 בנובמבר 2004) הייתה פיזיקאית גרעין אמריקאית, חלוצה בתחום הוראת המדעים בכלל והוראת הפיזיקה בפרט. אחת הנשים הראשונות שקיבלו תואר דוקטור בפיזיקה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. עקב סירובה לשתף פעולה עם "ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית" בתקופת המקרתיזם, פוטרה ממשרתה כפרופסור בברוקלין קולג' ונותרה מחוסרת עבודה במשך חמש שנים, במהלכן פיתחה שיטות הוראה וכתבה ספרי לימוד. לאחר מכן הייתה חברת סגל אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס (עד 1962) ואוניברסיטת שיקגו (עד פרישתה ב-1972). הייתה עמיתת החברה הפיזיקלית האמריקאית (אנ') (American Physical Society) והאגודה האמריקנית לקידום המדע (אנ') (American Association for the Advancement of Science)
תולדות חייה

נולדה בהייזלטון (Hazleton), אינדיאנה. בגיל 15 סיימה את חוק לימודיה וב-1926 (בת 19) השלימה תואר בוגר אוניברסיטה במתמטיקה מ-Oakland City College. ב-1933 סיימה תואר דוקטור בפיזיקה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי והייתה תלמידת מחקר של רוברט אופנהיימר. ב-1935 פרסמו השניים מאמר שתיאר את "תוצא אופנהיימר-פיליפס" (Oppenheimer-Phillips effect) (אנ'), הדן בתכונותיהם של גרעיני דאוטריום מואצים והיה אחת התרומות הראשונות לפיזיקה הגרעינית.
לאחר בתר-דוקטורט במכון למחקר מתקדם בפרינסטון (ניו ג'רזי) התקבלה פיליפס ב-1938 כפרופסור מן המניין במחלקה לפיזיקה של ברוקלין קולג' בניו יורק ועסקה בחקר תופעות קוואנטיות בגרעין האטום. בנוסף עסקה בהוראה בקולג'ים לנשים. בין 1941 ל-1944 לימדה באוניברסיטת מינסוטה, ואז שבה לברוקלין קולג' ולמחקר במעבדת הקרינה באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1952 זומנה להעיד בפני "ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית". על אף שהסכימה לדבר על פעילתה בתחומי המדע וההוראה, סירבה להשיב על שאלות בכל תחום אחר, בפרט חייה הפרטיים והחברתיים והשאלה האם היא חברה במפלגה הקומוניסטית, תוך שימוש בזכות השתיקה לפי התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית. עקב סירובה לשתף פעולה עם הוועדה, פוטרה פיליפס ממשרותיה בברוקלין קולג' ובאוניברסיטת קולומביה ונותרה חסרת תעסוקה במשך חמש שנים. היא זכתה להתנצלות רק ב-1987.
במהלך שנים אלה חיברה שני ספרי לימוד בסיסיים בפיזיקה לקולג', Classical Electricity and Magnetism ‏(1955) ו-Principles of Physical Science‏ (1957).
ב-1957 שבה לעבודתה האקדמית במנהלת-שותפה של המכון להכשרת מורים למדעים באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. ב-1962 עברה לאוניברסיטת שיקגו כפרופסור לפיזיקה ונשארה שם במשך עשור, עד לפרישתה הרשמית, לאחריה המשיכה בפעילות כפרופסור אמריטה.
לאחר פרישתה הרשמית כיהנה כפרופסור חבר במספר מוסדות אקדמיים, בהם האוניברסיטה לטכנולוגיה ומדע של סין והאקדמיה הסינית למדע בבייג'ינג.
ב-1943 הצטרפה לאגודה האמריקנית למורים לפיזיקה (AAPT - American Association of Physics Teachers) והפכה בו לפעילה מובילה. בשנים 1966-1967 כיהנה כנשיאת האגודה (והייתה האשה הראשונה בתפקיד זה).
פיליפס נפטרה בגיל 97 ממחלת לב כלילית בבית אבות בפטרסבורג, אינדיאנה. היא מעולם לא התחתנה ולא היו לה ילדים.
פרסים והוקרה

חברת אחוות פי בטא קפא
עמיתת החברה הפיזיקלית האמריקאית והאגודה האמריקנית לקידום המדע
המעוטרת הראשונה במדליה על שמה (Melba Newell Phillips Medal) המוענקת על ידי ה-AAPT מאז 1982 עבור מנהיגות ויצירתיות בחינוך ותרומה חריגה לאגודת המורים
פרס אוניברסיטת ואנדרבילט להישגים יוצאים מן הכלל בהוראת פיזיקה לרמת היסוד (1988)
הערות שוליים

↑  המדליה על שמה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266391205171  BIBSYS: 90220746  BnF: cb12278115g (data)  CiNii: DA00750860  GND: 138406413  ISNI: 0000 0001 1462 3880  LCCN: n85800546  NDL: 00473037  NKC: jn19990006537  NLA: 35625681  NLK: KAC201950725  NTA: 069014825  RERO: 02-A003690921  SNAC: w6gb27c6  SUDOC: 031597130  Trove: 1019916  VIAF: 89951691   WorldCat (עם VIAF): 89951691
פט

ערך זה עוסק בשחמט. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
פט (או כפת) הוא עמדה בשחמט שבה השחקן שתורו לשחק אינו יכול לבצע אף מסע חוקי אך אינו נמצא תחת איום שח. במקרה כזה נקבעת תוצאת תיקו. הפט הוא אחת מהדרכים של שחקן הנמצא בחסרון למלט את עצמו מהפסד, ובכך הוא משמש איום על השחקן העומד לנצח. לפט חשיבות רבה בסיומים.
במהלך המאה ה-19 נקבע כי תוצאתו של משחק המסתיים בפט היא תיקו. לפני כן היו מקובלות מוסכמות שונות בארצות שונות, לעיתים ניצחון לצד שהצליח להגיע לפט, לעיתים הפסד, ולעיתים תיקו. בארצות אחרות נקבע כי השחקן שנמצא בפט מפסיד את תורו, ובמקומות אחרים אסרו על השחקן לשחק מסע שמוביל לפט.
המונח שאול מן הצרפתית pat, ובמקורו מן הלטינית pactum. באנגלית המונח המקביל הוא Stalemate שמשמעותו מבוי סתום.
דוגמאות לעמדת פט

השחור במסע ואיננו יכול לנוע, בעמדה הימנית המלך השחור לא יכול לנוע לאף ערוגה שכן חלקן מאוימות על ידי המלכה וחלקן מאוימות על ידי הרץ הלבן.
העמדה שמופיעה בדיאגרמה השמאלית התרחשה מספר רב של פעמים במשחקים תחרותיים, וידועים שני מקרים ממשחקי אמנים איימוס ברן-הרי נלסון פילסבורי משנת 1898 וסבלי גריגורייביץ' טרטקובר-ריכרד רטי משנת 1925.
הערות שוליים

↑  Amos Burn vs Harry Nelson Pillsbury (1898), www.chessgames.com
↑  Savielly Tartakower vs Richard Reti (1925), www.chessgames.com
↑  Viswanathan Anand vs Vladimir Kramnik (2007), www.chessgames.com
↑  Viktor Korchnoi vs Anatoly Karpov (1978) Halvin' Can Wait, www.chessgames.com
↑  Elijah Williams vs Daniel Harrwitz (1846), www.chessgames.com
↑  
Chess Catechism, Simon and Schuster, 1970, p. 66. SBN 671-21531-0.


American Chess Quarterly, Vol. 3, No. 3 (Winter, 1964), p. 171.
↑  Boris Gelfand vs Vladimir Kramnik (1994), www.chessgames.com
| שחמט |
| --- | --- | --- |
| שלבי המשחק | פתיחה • מציעה • סיום |  |
| כלי המשחק | מלך • מלכה • צריח • רץ • פרש • רגלי |  |
| חוקי המשחק | שח • הצרחה • הכתרה • הכאה דרך הילוכו • מט • פט • תיקו |  |
| אסכולות שחמט | האסכולה הרומנטית בשחמט • האסכולה המודרנית • האסכולה ההיפרמודרנית |  |
| תת-תחומים משיקים | שחמט בהתכתבות • חידת שחמט • בעיית שחמט • וריאציות של משחק השחמט • תוכנת שחמט • בליץ |  |
| שונות | פיד"ה • האיגוד הישראלי לשחמט • שחמט בישראל • שעון שחמט |  |
ראו גם פורטל שחמט • קטגוריית שחמט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546954405171  LCCN: sh97007579 
מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
אגודת הנדל והיידן

| --- | --- |

 handelandhaydn.org
 
סמל האגודה
אגודת הנדל והיידן (באנגלית: Handel and Haydn Society) היא מקהלה ותזמורת כלים אותנטיים בבוסטון, מסצ'וסטס. האגודה, שנוסדה בשנת 1815, היא בין הוותיקות ביותר בתחום אמנויות הבמה בארצות הברית. היא התפרסמה בעיקר בביצועיה לאורטוריה המשיח של הנדל, שאותה הגישה בביצוע בכורה אמריקאי ב-1818 ומאז 1854 היא מבצעת אותה מדי שנה בשנה.