stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לירות בפיל
מסקנותיו של אורוול

אורוול מציין כי מקרה זה "פתח לי פתח [...] לעמוד על טיבו האמיתי של האימפריאליזם – על המניעים האמיתיים המביאים שלטונות דיכוי לידי פעולה". מקרה זה מהווה דוגמה לכך שהמשטר האימפריאליסטי מדמה בנפשו שהוא פועל על פי רצונותיו, בעוד שלמעשה הוא נדחף לפעול על ידי ציפיותיהם של העמים הנמצאים תחת עולו; בלשונו התמציתית של אורוול: "בשעה שהאדם הלבן נהפך לעריץ – את חירותו שלו הוא מסרס. הוא נעשה מין גולם נבוב, מתראה, הדמות השגרתית של ה"סאהיב". כי תנאי הוא לשלטונו, שיבלה את ימי חייו בעשיית רושם על ה"ילידים", וכך, בכל משבר ומשבר חייב הוא לעשות מה שה"ילידים" מצפים ממנו".
תרגומים לעברית

תרגום ראשון של המסה לעברית הופיע בספר "מבחר הסיפור האנגלי", תחת הכותרת "הריגת פיל", אסופה של סיפורים שכתבו סופרים אנגליים בעריכת דוד שחר, "הדר" הוצאת ספרים בשנת 1956. שם המתרגם מופיע בראשי תיבות בלבד "א.ב.".
המסה הופיעה גם בספר "מדוע אני כותב – ועוד מסות" מאת ג'ורג' אורוול שהופיע בהוצאת עם עובד בשנת 1984.
בשנת 1987 עובדה המסה למחזה קצר, בידי דניאלה כרמי, והוצגה במרכז התיאטרוני בנווה צדק.
תרגום חדש תחת הכותרת 'לירות בפיל' מופיע בספר "מתחת לאף שלך", אוסף מאמרים מאת ג'ורג' אורוול, הוצאת דביר, 2005.
בשנת 2010 כתב המלחין מתן פורת יצירה מוזיקלית לפי "לירות בפיל", בה כיכב השחקן איתי טיראן ובוצע בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים.
הערות שוליים

↑  Larkin, Emma (2005). Finding George Orwell in Burma (First American ed.). New York: The Penguin Press. ISBN 1-59420-052-1.
↑  אלון רותם, סתכלות על יחסי הכוחות הדיאלקטים, החומריים והאידאולוגים במאמר "לירות בפיל" מאת ג'ורג' אורוול
↑  שושנה ודל, מבחר הסיפור האנגלי, הארץ, 7 בדצמבר 1956
↑  אהרון פאפו, מה חשב  ג'ורג' אורוול על השמאל?, חדשות, 1 בפברואר 1985
↑  ירון פריד, בשני המקרים, מאוחר, חדשות, 7 באפריל 1987
↑  עידן לנדו, מהות האנושיות לפי ג'ורג' אורוול, באתר הארץ, 15 בינואר 2007
↑  נעם בן זאב, "לירות בפיל" של מתן פורת: איתי טיראן רעב למוסיקה, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 314061564   WorldCat (עם VIAF): 314061564
לב אלבורט

| --- | --- |

 לידה:  21 באוגוסט 1945 (בן 79) אורנבורג, ברה"מ 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב אמן משנת 1977
 מד כושר מרבי:  2580 (יולי 1981)
 מד כושר נוכחי:  2539 (לא פעיל)
 השכלה:  אוניברסיטת אודסה 
 מקצוע נוסף:  מאמן, כותב ספרי עיון, סופר 
 מדינה:  ברית המועצות, ארצות הברית
 
לב אלבורט (ברוסית: Лев Альбурт) ‏ (נולד ב-21 באוגוסט 1945 אורנבורג) הוא שחמטאי סובייטי-יהודי-אמריקאי, שהיה שלוש פעמים אלוף ארצות הברית.
קורות חיים

לב אלבורט נולד באורנבורג לאחר שמשפחתו נמלטה מהנאצים. בשנת 1948 המשפחה חזרה לאודסה בה הוא גדל. אלבורט התחיל לשחק שחמט בגיל שש.
הוא בוגר תואר בפיזיקה מאוניברסיטת אודסה.
לאחר סיום הלימודים הוא התחיל לאמן מספר שחמטאים צעירים לרבות קונסטנטין לרנר, סם פאלאטניק וויאצ'סלב איינגורן).
אלבורט היה אלוף אוקראינה הסובייטית שלוש פעמים ברציפות בשנים 1972–1974. בשנת 1976 הוא קיבל דרגת אמן בינלאומי ובשנת 1977 דרגת רב אמן.
בשנת 1979, בהיותו משתתף בתחרות שחמט בגרמניה המערבית, הוא ביקש מקלט מדיני ותוך זמן קצב היגר לארצות הברית.
בהיותו בארצות הברית אלבורט זכה שלוש פעמים באליפות ארצות הברית (1984, 1985 ו-1990) ובנוסף, זכה באליפות ארצות הברית בפתוחה בשנת 1987.
החל משנת 1991 אלבורט מאמן שחמט. אינו פעיל במשחק תחרותי מאוגוסט 2014.
אלבורט כתב מספר ספרי שחמט (חלקם במשותף עם רומן ג'ינג'יחאשווילי ויבגני פרלשטיין).
לב אלבורט באולימפיאדת השחמט

בין השנים 1980 ל-1984 השתתף לב אלבורט ב-3 אולימפיאדות שחמט:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | מד כושר | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
|  1980 | 1 | ארצות הברית | 2515 | 5.5 מ-10 | 4+ 3= 3- | 55.0 | 4 קבוצתי, 27 אישי |
|  1982 | 3 | ארצות הברית | 2565 | 3.5 מ-7 | 2+ 3= 2- | 50.0 | 3 קבוצתי |
|  1984 | עת | ארצות הברית | 2455 | 5 מ-8 | 3+ 4= 1- | 62.5 | 3 קבוצתי, 13 אישי |
הערות שוליים

↑  Alburt, Lev - Men's Chess Olympiads, באתר אולימפבייס (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257396705171  ISNI: 0000 0000 7397 9222  LCCN: n87900257  NKC: mzk20221140464  NTA: 071160426  VIAF: 4002374   WorldCat (עם VIAF): 4002374 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לורנס ון דר פוסט

| --- | --- |

לורנס ון דר פוסט, 1994
 לידה:  13 בדצמבר 1906 פיליפוליס, דרום אפריקה 
 פטירה:  16 בדצמבר 1996 (בגיל 90) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  דרום אפריקה 
 מקום לימודים:  גריי קולג' 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 תקופת הפעילות:  מ-1934 
 בן או בת זוג:  אינגרט גיפרד 
 צאצאים:  Cari Mostert 
 פרסים והוקרה:  פרס אניספילד-וולף (1952)  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  Knight Bachelor 
 
סר לורנס ון דר פוסט (Laurens van der Post; ‏13 בדצמבר 1906 - 16 בדצמבר 1996) היה סופר דרום אפריקני, חוואי, גיבור מלחמה, יועץ פוליטי לראשי ממשלה בריטיים, חבר קרוב של הנסיך צ'ארלס, סנדקו של  הנסיך ויליאם, מחנך, עיתונאי, הומניטר, פילוסוף, חוקר תרבויות ותומך בשימור הסביבה.
השנים הראשונות

ון דר פוסט נולד בעיר הקטנה פיליפוליס במושבת הנהר אורנג' שבשטח דרום אפריקה של היום.

אביו, כריסטיאן וילם הנדריק ון דר פוסט, (1856–1914), שהיה ממוצא הולנדי, הגיע לדרום אפריקה בגיל שלוש. אמו, לאמי, הייתה ממוצא גרמני. ההורים נישאו בשנת 1889. למשפחה נולדו 15 ילדים ולורנס היה הילד השלושה עשר והחמישי בין הבנים. כריסטיאן היה עורך דין ופוליטיקאי ולחם במלחמת הבורים השנייה נגד הבריטים. אחרי המלחמה הוא הוגלה עם משפחתו לסטלנבוש, ושם הרתה האם. הם שבו לפיליפוליס, ובשנת 1906 נולד לורנס.
בשנות ילדותו גר בחווה המשפחתית ונהג לקרוא ספרים מהספרייה הגדולה של אביו שכללה גם כתבים מאת הומרוס ושקספיר. באוגוסט 1914 מת האב, ובשנת 1918 יצא ון דר פוסט ללמוד בגריי קולג' בבלומפונטיין. שם הוא הזדעזע לגלות שמחנכים אותו ל"משהו שהרס את הקרבה שחשתי כלפי השחורים כבני אדם". ב-1925 הוא קיבל את עבודתו הראשונה ככתב מתלמד בעיתון יומי בדרבן, ובדיווחיו נכללו גם הישגיו שלו עצמו כשחקן בנבחרות הוקי השדה של דרבן ושל נטאל. ב-1926 הוא הוציא לאור ביחד עם שני חברים, רוי קמבל (Roy Campbell) וויליאם פלומר (William Plomer), מגזין סאטירי בשם "וורסלאג" (בעברית: צליפת השוט) שתמך באינטגרציה גזעית בדרום אפריקה. המגזין שרד שלושה גיליונות עד שנסגר בלחץ השלטונות בגלל עמדותיו המהפכניות.

באותה שנה הוא יצא עם פלומר לשלושה חודשי מסע לטוקיו ובחזרה על ספינת משא יפנית, וכעבור שנים שניהם כתבו ספרים בעקבות החוויה הזו.
בשנת 1927 פגש ון דר פוסט את מרג'ורי אדית ונדט (Marjorie Edith Wendt), בתו של מייסד התזמורת של קייפטאון והמנצח שלה. הם נסעו לאנגליה ונישאו בברידפורט שבדורסט ב-8 במאי 1928. במהרה נולד בנם יאן לורנס שנודע אחר כך בשם ג'ון. ב-1929 חזר ון דר פוסט לדרום אפריקה כדי לעבוד בעיתון בקייפטאון. ביומנו כתב אז: "בפעם הראשונה, מרג'ורי ואני חיים בעוני הנורא ביותר שיכול להיות". הוא החל להתרועע עם בוהמיינים ואינטלקטואלים שהתנגדו לראש הממשלה ג'יימס הרצוג ולמדיניות הלבנים בדרום אפריקה. במאמר שכותרתו 'דרום אפריקה ככור היתוך' המבהיר את עמדותיו על הבעיה הגזעית בדרום אפריקה, הוא כתב: "הלבן בדרום אפריקה מעולם לא האמין במודע שהיליד צריך להפוך לשווה לו". אבל הוא צפה ש"תהליך ההתאזנות והערבוב ודאי יתגבר כל הזמן ... ציוויליזציית המחר בדרום אפריקה, אני מאמין, אינה לבנה ואינה שחורה, אלא חומה".
ב-1931 שב לאנגליה והתחבר עם אנשי קבוצת בלומסברי, ובכללם ארתור ויילי, ג'ון מיינרד קיינס, א.מ. פורסטר ווירג'יניה וולף. וירג'יניה וולף ובעלה לנרד וולף היו מו"לים והוציאו לאור את יצירותיו של ויליאם פלומר. בעזרת קשריו של פלומר הגיע ון דר פוסט אל בני הזוג וולף ואל קבוצת בלומסברי.
ב-1934 הוציאו בני הזוג וולף את הרומן הראשון של ון דר פוסט. שמו היה In a Province ותוארו בו ההשלכות הטרגיות של הגזענות ושל הפילוג בדרום אפריקה. לאחר מכן החליט ון דר פוסט להיות חוואי משק חלב וקנה חווה בגלוסטרשייר. הוא חילק את זמנו בין דאגה לצורכיהן של הפרות ובין ביקור בלונדון מדי פעם כשליחו של עיתון דרום אפריקאי. ב-1936 הוא ביקר בדרום אפריקה חמש פעמים ובאחת הנסיעות פגש באינגרט גיפרד (Ingaret Giffard) והתאהב בה. היא הייתה שחקנית אנגלייה ומבוגרת ממנו בחמש שנים. באותה שנה ילדה אשתו מרג'ורי את ילדתם השנייה, לוסיה, וב-1938 הוא שלח את המשפחה בחזרה לדרום אפריקה. כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, הוא היה קרוע בין אנגליה ובין דרום אפריקה, בין אהובתו החדשה ובין משפחתו. הקריירה שלו הייתה תקועה, הוא היה מדוכדך ושתה הרבה.
שנות המלחמה

במאי 1940 התנדב ון דר פוסט לצבא הבריטי ובינואר 1941, כשסיים את הכשרתו כקצין, נשלח למזרח אפריקה כסרן בחיל המודיעין. שם חבר לכוח גדעון של אורד וינגייט שפעל להחזרתו של היילה סלאסי, קיסר אתיופיה לשלטון. היחידה שלו הובילה 11,000 גמלים בדרכים הרריות קשות, והוא זכור כמי שטיפל היטב בבעלי החיים. במרץ חלה במלריה ונשלח לפלשתינה להחלמה.
בתחילת 1942, עם פלישת כוחות האימפריה היפנית לדרום-מזרח אסיה, הועבר ון דר פוסט אל כוחות הברית באיי הודו המזרחית ההולנדיים (היום אינדונזיה), בזכות ידיעותיו בשפה ההולנדית. על פי עדותו, מונה לפקד על 'משימה מיוחדת 43' ־ פינוי חשאי של כמה שיותר אנשים מכוחות הברית אחרי הכניעה ליפנים.
ב-20 באפריל 1942 הוא נכנע ליפנים ונלקח למחנה שבויים בסוקאבומי (אנ') ואחר כך בבאנדונג. ון דר פוסט נודע במאמציו לשמור על מוראל גבוה בקרב האסירים מהמדינות השונות. בשיתוף פעולה עם אנשים נוספים הוא ארגן "אוניברסיטה" במחנה, שהיו בה גם קורסים בסיסיים לקריאה וכתיבה וגם קורסים ברמה אקדמית בהיסטוריה עתיקה. הוא ארגן חווה במחנה, להשלמת הצרכים התזונתיים. הוא דיבר מעט יפנית, ויכולת זו הייתה לו לעזר רב. בהיותו מדוכדך פעם, כתב ביומנו: "זהו אחד הדברים הקשים ביותר בשבי: הלחץ שבא כתוצאה מהיותך נתון לשליטתם המתמשכת של בני אדם שהם שפויים רק למחצה וחיים על סף ההיגיון והאנושיות". הוא כתב על חוויות השבי שלו בספרים A Bar of Shadow ‏ (1954), The Seed and the Sower ‏ (1963) ו-The Night of the New Moon ‏ (1970). על שני האחרונים ביסס במאי הקולנוע היפני נגיסה אושימה את סרטו חג שמח, מיסטר לורנס (1982).
אחרי כניעתה של יפן הוחזרו שבויי המלחמה לארצותיהם, אך ון דר פוסט בחר להישאר בג'אווה, וב-15 בספטמבר 1945 השתתף בטקס הכניעה הרשמי של יפן לכוחות הבריטיים שייצגו את כוחות הברית, על סיפון אוניית הוד מלכותה קמברלנד.
בשנתיים הבאות סייע ון דר פוסט בתיווך בין לאומנים אינדונזים ובין הממשלה הקולוניאלית ההולנדית. הוא זכה באמונם של המנהיגים הלאומנים ובכללם מוחמד האטה וסוקרנו, והזהיר את ראש הממשלה קלמנט אטלי ואת לואי מאונטבאטן שעמד בראש הפיקוד על כוחות הברית בדרום-מזרח אסיה, כשפגש אותו בלונדון באוקטובר 1945, שהמדינה עומדת על סף התפוצצות. ון דר פוסט המשיך להאג כדי לחזור ולהזהיר את הקבינט ההולנדי ישירות. בנובמבר 1946 נסוגו הכוחות הבריטיים, וון דר פוסט היה לנספח הצבאי בקונסוליה הבריטית בבטביה (היום ג'קרטה). בשנת 1947, אחרי שכבר חזר לאנגליה, פרצה המהפכה הלאומית האינדונזית. על אירועי אותן שנים שלאחר המלחמה בג'אווה הוא יכתוב בעתיד בספר זיכרונותיו The Admiral's Baby ‏ (1996).
ון דר פוסט פרש מהצבא וקיבל דרגת מפקד במסדר האימפריה הבריטית ב-1947.
לקראת תהילה

המלחמה נגמרה וענייניו של ון דר פוסט עם הצבא הסתיימו, ובשנת 1947 הוא חזר לדרום אפריקה כדי לעבוד בעיתון 'נאטאל דיילי ניוז', אבל בעקבות ניצחונה בבחירות של המפלגה הלאומית ותחילתו של האפרטהייד הוא נסע שוב ללונדון. מאוחר יותר הוא יפרסם מאמר ביקורת על האפרטהייד (The Dark Eye in Africa, 1955), שרבות מהאבחנות בו מבוססות על פסיכולוגיה, נושא שהתחיל להתעניין בו. במאי 1949 הטיל עליו תאגיד הפיתוח של חבר העמים הבריטי לבדוק את האפשרות לקיים חקלאות משק חי ברמות הלא מיושבות של ניאזאלנד (היום מלאווי).
בערך באותה תקופה הוא התגרש ממרג'ורי וב-13 באוקטובר 1949 התחתן עם אינגרט גיפרד. הזוג נסע לשווייץ לירח הדבש, ושם הציגה אותו אשתו החדשה בפני קארל יונג. נראה שהשפעתו של יונג על ון דר פוסט הייתה גדולה משל כל אדם אחר, וכעבור זמן הוא כתב שמעולם לא פגש עוד מישהו בשיעור קומתו של יונג. לפני שהתחתן עם אינגרט, היה ון דר פוסט מאורס לפלר קוהלר-בייקר (Fleur Kohler-Baker), בתו בת השבע-עשרה של חוואי ואיש עסקים ידוע. הם נפגשו על ספינה וניהלו חליפת מכתבי אהבה סוערת אך קצרה, והיא הוכתה הלם כשסיים את הקשר אתה.
ון דר פוסט המשיך לעבוד על ספר מסעות בשם Venture to the Interior על הרפתקאותיו בניאזאלנד, וכשהספר ראה אור בשנת 1952, הוא הפך מיד לרב-מכר בארצות הברית ובאירופה, וזיכה אותו בפרס אניספילד-וולף.
ב-1950 שוב התבקש ון דר פוסט לצאת בראש משלחת, הפעם לבצ'ואנאלנד (היום בוטסואנה), כדי לבדוק את הפוטנציאל לגידול בקר במדבר קלהרי. שם פגש ון דר פוסט את הציידים-לקטים בני הח'וי והסן ("אנשי הסבך" או "בושמנים"). הוא חזר ונסע לקלהרי ב-1952. ב-1953 הוציא לאור את ספרו השלישי, The Face Beside the Fire, רומן אוטוביוגרפי-למחצה על אמן "אבוד" המחפש את נשמתו ואת הנפש התאומה שלו, שניכרת בו השפעתו של יונג על כתיבתו של ון דר פוסט.
הספר Flamingo Feather ‏ (1955) היה רומן אנטי-קומוניסטי במסווה של סיפור הרפתקאות בסגנון ג'ון באקן על מזימה סובייטית להשתלט על דרום אפריקה. הספר נמכר היטב. אלפרד היצ'קוק תכנן לביים סרט על פי הספר אבל לא זכה לתמיכת הרשויות בדרום אפריקה ולכן ויתר על הרעיון. הוצאת הספרים פינגווין המשיכה להדפיס אותו עד התפרקות ברית המועצות.
ב-1955 שלח ה-BBC את ון דר פוסט שוב לקלהרי בעקבות הח'וי והסן, ומסע זה תועד בסדרה דוקומנטרית פופולרית בת שישה פרקים. ב-1958 יצא לאור ספרו המפורסם ביותר, שכותרתו ככותרת סדרת הטלוויזיה: The Lost World of the Kalahari, וב-1961 – The Heart of the Hunter, על פי ספר סיפורים ילידיים מהמאה ה-19 מאת וילהלם בליק.
ון דר פוסט תיאר את הח'וי והסן כילידים המקוריים של אפריקה הדרומית, שנודו ונרדפו על ידי כל הגזעים והלאומים האחרים. הוא אמר שהם מייצגים את "הנפש האבודה" של המין האנושי כולו, כמין "פראים אצילים". סיפורי המיתולוגיה שגולל השפיעו על הממשלה הקולוניאלית שהקימה ב-1961 את שמורת קלהרי כדי להבטיח את המשך קיומם של בני השבטים.
שנותיו האחרונות

תהילתו והצלחתו של ון דר פוסט היו מובטחים עתה. הוא היה לאישיות טלוויזיונית מכובדת, הציג בפני העולם את הח'וי והסן של הקלהרי ונחשב בר-סמכא בענייני פולקלור ותרבות שבטיים. "נמשכתי בחבלי קסם אל הבושמנים", הוא אמר, "כאותו סהרורי הנשמע לחלומו ומחפש בחשיכה את מה שאינו מוצא באור היום". בחמש עשרה השנים הבאות הוא פרסם ספרים בקצב קבוע, כולל שניים המבוססים על זיכרונות המלחמה שלו, ספר מסעות בשם A Journey into Russia ‏(1964) המתאר מסע ארוך בברית המועצות, ושני סיפורי הרפתקאות המתרחשים בשוליו של מדבר קלהרי – A Story Like the Wind ‏(1972) ו-A Far-Off Place ‏(1974). השניים האחרונים מספרים על ארבעה צעירים, שניים מהם בני ח'וי וסן, שנקלעו למאורעות האלימים על גבולות רודזיה של שנות השבעים. הספרים זכו להצלחה כשבתי ספר תיכוניים שילבו אותם ברשימות הקריאה שלהם. ב-1972 תיארה עוד סדרת טלוויזיה של ה-BBC את ידידותו בת שש-עשרה השנים עם יונג, שנפטר ב-1961, ובעקבותיה יצא לאור הספר Jung and the Story of our Time ‏(1976).
ון דר פוסט ואינגרט עברו לגור בסאפוק ושם התערו במעגל חברתי שהגיע עד לנסיך צארלס. ב-1977 שימש ון דר פוסט מורה דרך לנסיך צ'ארלס בספארי בקניה ועד סוף חייו המשיך לקיים איתו קשר חברי קרוב ומשפיע. ב-1977 הוא גם ארגן את כינוס הטבע העולמי (World Wilderness Congress) הראשון, שנערך ביוהנסבורג, ביחד עם הדרום אפריקאי הדוגל בשימור, איאן פלייר (Ian Player). ב-1979 נבחרה שכנתו מצ'לסי שבלונדון, מרגרט תאצ'ר, לראשות הממשלה, והיא התייעצה בו בעניינים הקשורים לאפריקה הדרומית, כשהידוע בהם היה ההסדר ברודזיה (היום זימבבואה) ב-1979–1980. ב-1981 הוענק לו תואר אבירות.
ב-1982 הוא נפל ונפגע בגבו, ואת השעות שלא יכול היה לבלות במשחקי טניס ובסקי שלג, ניצל לכתיבת אוטוביוגרפיה בשם Yet Being Someone Other ‏(1982), המספרת על אהבתו לים ועל מסעו ליפן עם פלומר ב-1926; על חיבתו ליפן ולעם היפני, למרות חוויותיו במלחמה, הוא כתב לראשונה ב-1968 בספרו Portrait of Japan. בשלב זה אינגרט החלה לסבול משיטיון, והוא בילה הרבה מזמנו עם ידידתו הוותיקה פרנסס ברוך. ב-1984 נפטר בנו ג'ון (שהיה מהנדס בלונדון) וון דר פוסט שהה זמן מה עם משפחתה של בתו הצעירה לוסיה.
גם בגיל מבוגר היה סר לורנס ון דר פוסט מעורב במיזמים רבים, החל בתנועת השימור העולמית וכלה בהקמת המרכז ללימודי יונג בקייפטאון. הוא נשאר נואם ומספר סיפורים מחונן הן בציבור והן במפגשים אישיים. אפשר להתרשם מכוח השכנוע שלו בתחום השימור כאשר קוראים את התעתיקים של סדרת הראיונות שנערכו עמו – A Walk with a White Bushman ‏(1986). ב-1996 הוא ניסה להתערב נגד פינויים של הח'וי והסן מארץ מולדתם בשמורת קלהרי שהוקמה במטרה לשמר את קיומם, אבל למרבה האירוניה, דווקא המחקר שערך ב-1950 בעניין קידום חקלאות הבקר באזור, היה מה שהוביל בסופו של דבר לפינוי. באוקטובר 1996 הוא הוציא לאור את The Admiral's Baby ובו תיאר את האירועים בג'אווה בשלהי המלחמה.
לכבוד יום ההולדת התשעים שלו, נערכה חגיגה בקולורדו בסגנון 'חיים שכאלה' בנוכחות חברים מכל התקופות בחייו. כמה ימים אחר כך, ב-16 בדצמבר 1996, הוא לחש באפריקאנס "die sterre" ("הכוכבים") ומת. הלוויה שלו נערכה בלונדון ב-20 בדצמבר, ונכחו בה צ'יף זולו מנגוסותו בותלזי, הנסיך צ'ארלס, מרגרט תאצ'ר וחברים ובני משפחה רביםSmith, Dinitia (2002-08-03). "Master Storyteller or Master Deceiver?". The New York Times (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-03-06.. אפרו של ון דר פוסט נטמן בגן זיכרון מיוחד בפיליפוליס ב-4 באפריל 1998. אינגרט נפטרה חמישה חודשים אחריו, ב-5 במאי 1997.
מחלוקת לאחר מותו

לאחר מותו הטילו מספר כותבים ספק במידת הדיוק שבדיווחיו של ון דר פוסט על חייו.

התגלה שב-1952 נולד לו בן מנערה בת ארבע עשרה שנמסרה להשגחתו בשייט מדרום אפריקה לאנגליה.

מעמדו כ"גורו" נדון מחדש, ועיתונאים הציגו דוגמאות רבות ל"תיקונים" של המציאות בזיכרונותיו ובספרי המסעות שלו.

עובדות אלה ואחרות נאספו לביוגרפיה המאושרת אך העוינת בדרך כלל, 'מספר הסיפורים: חייו הרבים של לורנס ון דר פוסט'.

כריסטופר בוקר, הביוגרף והחבר של ון דר פוסט, פרסם הכחשות ובעקבותיהן פורסמו הכחשות-נגד.

גם אם גילויים אלה פוגמים במוניטין של ספריו האוטוביוגרפיים של ון דר פוסט התומכים ברעיונותיו של יונג על המשמעות ועל ה"דפוסים" של חיינו ושואבים את עיקר כוחם מתוך האמון בכותב,

הרי שהם אינם פוגעים בשנותיו של ון דר פוסט כשבוי מלחמה ובשני הספרים רבי העוצמה שכתב עליהן, ואף לא בעבודתו למען שימור.
ספרים

In a Province; רומן‏ (1934).
Venture to the Interior; מסעות (1952).
The Face Beside the Fire; רומן (1953).
A Bar of Shadow; נובלה (1954).
Flamingo Feather; רומן (1955).
The Dark Eye in Africa; פוליטיקה, פסיכולוגיה (1955).
The Lost World of the Kalahari; מסעות (1958) [סדרה בת שישה פרקים של ה-BBC ‏, 1956].
The Heart of the Hunter; מסעות, פולקלור (1961).
The Seed and the Sower; שלוש נובלות (1963).
A Journey into Russia (בארצות הברית: A View of All the Russias); מסעות (1964).
A Portrait of Japan; מסעות (1968).
The Night of the New Moon (בארצות הברית: The Prisoner and the Bomb); זכרונות מהמלחמה (1970).
A Story Like the Wind; רומן (1972).
A Far-Off Place; רומן, המשך לקודם (1974).
Jung and the Story of Our Time; פסיכולוגיה, זכרונות (1975).
Yet Being Someone Other; זכרונות, מסעות (1982).
A Walk with A White Bushman; תעתיק ראיון (1986).
The Admiral's Baby; זכרונות (1996).
סרטים

עיבודים קולנועיים לספריו של ון דר פוסט:
חג שמח, מיסטר לורנס (1983) — מבוסס על A Bar of Shadow, על The Seed and the Sower ועל The Night of the New Moon.
A Far Off Place ‏(1993) — מבוסס על A Far-Off Place ועל A Story Like the Wind.
עטיפת הספר Admiral's Baby ‏(1996), דיוקנו של ון דר פוסט בשנות המלחמה.
עטיפת הספר The Lost World of the Kalahari ‏(1958)
כגרוגרת

.
ערך זה עוסק במידה תורנית. אם התכוונתם לאיבר בגוף, ראו .
תאנים יבשות
כגרוגרת היא יחידת מידה תנאית לנפח של מוצקים שנהגה בתקופת המשנה. היא אחד משיעורי תורה ויש לה משמעות במספר תחומים הלכתיים. שיעור "כגרוגרת" הוא נפח של תאנה יבשה בינונית.
שיעור "כגרוגרת" הוא השיעור המינימלי לחיוב בחלק ממלאכות שבת, ובפחות משיעור זה אין חיוב חטאת על העושה בשוגג או חיוב סקילה על העובר במזיד, אך אף בפחות משיעור זה ישנו איסור, מדין 'חצי שיעור'.
"כגרוגרת" היא מידה קטנה מכביצה וגדולה מכזית, ובשיעורה המדויק נחלקו הראשונים.
מקור המידה

מקור המידה הוא מהפסוק "ארץ חיטה ושעורה". וכך אמרו בתלמוד במסכת ברכות מא א: אמר רבי חנן כל הפסוק כולו לשיעורין נאמר חטה דתנן וכו'. שעורה דתנן וכו', גפן כדי רביעית יין לנזיר, תאנה כגרוגרת להוצאת שבת. עם זאת הובא שם בתלמוד דעת החולקים, ששיעורים אלה הם הלכה למשה מסיני, והפסוק אינו אלא אסמכתא.
מידת "כגרוגרת" נזכרה במשנה מספר פעמים בהקשרים שונים:
הוצאה - במסכת שבת נזכרת מידה זו לשיעור מלאכת הוצאה בשבת מרשות היחיד לרשות הרבים או להפך, שמתחייבים עליה: ”המוציא אוכלים כגרוגרת, חייב שבת” (משנה, מסכת שבת, פרק ז', משנה ד')
עירוב חצרות - במסכת עירובין נזכר שיעור הגרוגרת לכמות הנצרכת על מנת לערב עירובי חצרות: .”כמה הוא שיעורו? בזמן שהן מרובין, מזון שתי סעודות לכולם. בזמן שהן מועטין, כגרוגרת להוצאת שבת לכל אחד ואחד” (משנה, מסכת עירובין, פרק ז', משנה ח').
שיעורה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מופיעה רק דעת הרמב"ם ביחס גרוגרת-ביצה.
בגודל התאנה שבה משערים נכתב במשנה במסכת כלים ”כגרוגרת שאמרו, לא גדולה ולא קטנה אלא בינונית. רבי יהודה אומר: הגדולה שבארץ ישראל היא הבינונית שבמדינות” (משנה, מסכת כלים, פרק י"ז, משנה ז'.).
בעלי התוספות הוכיחו מדברי התלמוד כי שיעור הגרוגרת הוא יותר משיעור כזית, אך פחות משיעור כביצה.
במסכת עירובין כתוב ששיעור שתי סעודות הם 18 גרוגרות. לדעת רבי יוחנן בן נורי, שכשיטתו פסק הרמב"ם, שיעור סעודה הוא שלוש ביצים, ונמצא ששיעורם של 2 סעודות שהם 18 גרוגרות שווה ל-6 ביצים. לפי זה שיעור גרוגרת הוא כשליש ביצה.
שיעורה > ביחידות מידה מודרניות

כפי שנכתב לעיל שיעור "כגרוגרת" תלוי בשיעור "כביצה", והוא שיעור השנוי במחלוקת באחרונים:
לדעת הרב חיים נאה ששיעור הביצה במידות זמנינו הוא 57.6 סמ"ק, נמצא ששיעור כגרוגרת הוא 19.2 סמ"ק.
לדעת החזון איש שיעור כביצה הוא 100 סמ"ק, ולדבריו נמצא ששיעור כגרוגרת הוא 33.3 סמ"ק.
ראו גם

רשימת מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה
לקריאה נוספת

אנציקלופדיה תלמודית ערך "גרוגרת".
הערות שוליים

↑  רש"י על מסכת ברכות, דף מ"א, עמוד א'. ועיין עוד רש"י על מסכת מנחות, דף נ"ד, עמוד ב' שמשמע מדבריו שתאנה יבשה היא כחצי מתאנה לחה.
↑  על תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף פ', עמוד ב'.
↑  דף פ', עמוד א'.
| מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה |
| --- | --- | --- |
| מידות אורך | אצבע • סיט • טפח • זרת • אמה • ריס • מיל • פרסה |  |
| מידות נפח | כור • לתך • איפה • סאה • הין • עשרון • קב • לוג • מלוא לוגמיו • רביעית • כביצה • ככותבת • כגרוגרת • כזית • משורה • קורטוב • כעדשה |  |
| מידות מטבעות | כיכר של קודש • כיכר של חול • מנה • דינר זהב • סלע • שקל • זוז (דינר כסף) • סלע מדינה (טרפעיק) • מעה • פונדיון • איסר • מסמס • קונטרק • פרוטה |  |
| מידות שטח | בית כור • בית לתך • בית סאה • בית קב • בית רובע |  |
| מידות זמן | חלק • שיתין נשמין • תוך כדי דיבור • כדי אכילת פרס • כדי הילוך • שעה זמנית • מעת לעת |  |
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
לירות כדי להרוג

| --- | --- |

 בימוי:  מייקל דייוויס 
 הופק בידי:  ריק בנאטר
 תסריט:  מייקל דייוויס 
 שחקנים ראשיים:  קלייב אוון  מוניקה בלוצ'י  פול ג'יאמטי
 מוזיקה:  פול הסלינגר 
 צילום:  פטר פאו 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  ניו ליין סינמה 
 חברה מפיצה:  ניו ליין סינמה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 ביולי 2007  (הפצה רחבה בספטמבר)
 משך הקרנה:  86 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מתח 
 תקציב:  $39,000,000
 הכנסות:  $26,820,641
 הכנסות באתר מוג'ו:   shootemup
 www.shootemupmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
לירות כדי להרוג (באנגלית: Shoot 'Em Up) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2007 מסוגת הפעולה הקומית. בסרט כיכבו השחקן הבריטי קלייב אוון, האמריקאי פול ג'יאמטי והשחקנית האיטלקייה מוניקה בלוצ'י.
הסרט מאופיין בסצנות פעולה הכוללות קרבות אקדחים מרובי משתתפים, חלקם מוצגים בצורה גרוטסקית.
עלילה

הסרט עוקב אחר מר סמית (אוון), צלף מוכשר ומרושש, אשר נחלץ לעזרתה של עוברת אורח הנרדפת על ידי מספר בריונים. סמית מנסה להציל את הזרה, המתגלה כאישה בהריון, תוך כדי קרב יריות וירטואוזי עם רודפיה ובראשם הרץ (ג'יאמטי). במהלך הקרב מיילד סמית את תינוקה של האישה, אך לא מצליח להציל את האישה עצמה והיא נהרגת במהלך הקרב.
סמית מחליט להגן על התינוק מפני הרודפים ופונה אל דונה (בלוצ'י), זונה אשר עברה לידה באחרונה ומתפקדת כמינקת. יחד השניים מנסים להגן על התינוק מפני הרץ ושכירי החרב. סמית ודונה מגלים שהתינוק נולד בהפריה מלאכותית כדי לשמש כתורם מח עצם לסנאטור חולה המתמודד על משרת נשיא ארצות הברית ומבטיח להגביר את הפיקוח על מכירת נשק בארצות הברית. הרץ ושכירי החרב שלו נשכרו על ידי יצרן נשק בשם המרסון, המבקש להרוג את התינוק.
בתחילה מאמינים סמית ודונה כי מטרתו של יצרן הנשק היא להרוג את התינוק כדי למנוע מהסנאטור את התרופה. לאחר מספר קרבות עם שכירי החרב של הרץ מחליט סמית לשלוח את דונה והתינוק למקום מסתור, בעוד שהוא הולך להיפגש עם הסנאטור במטוסו הפרטי. לאחר שסמית עולה למטוס הוא מגלה כי הסנאטור עשה יד אחת עם הרץ. הסנאטור מסביר כי ניסיונו להשיג תרופה דרך התינוק נכשל עוד לפני שהתינוק נולד, והוא החליט לפנות להמרסון בהצעה מפתה: המרסון יממן לסנאטור את הקמפיין, וזה בתמורה, על אף הבטחותיו לציבור הבוחרים, לא יגביר הפיקוח על מכירת הנשק.
סמית מוצא עצמו מוקף באנשי השירות החשאי של הסנאטור ושכירי החרב של הרץ במטוס בעודו באוויר. הוא לוקח את הסנאטור בן ערובה ויורד לתא המטען. סמית מחליט להרוג את הסנאטור בתקווה שמותו ישמש להעלאת הקמפיין בעד הגברת הפיקוח על מכירת הנשק לראש סדר היום והתקנות יועברו בסנאט האמריקאי. לאחר הרצח נמלט סמית מהמטוס עם מצנח ואנשי השירות החשאי צונחים בעקבותיו. בקרב אקדחים אווירי סמית מצליח להרוג את אנשי השירות החשאי, אך נפגע גם הוא.
עם נחיתתו על הקרקע מתעלף סמית ונלכד על ידי הרץ, אשר נחוש בדעתו לסיים את המלאכה. הוא נלקח לביתו של יצרן הנשק ועובר עינויים, במהלכם הרץ שובר את אצבעותיו כדי שלא יוכל להשתמש עוד באקדח. סמית מצליח להתגבר על שוביו ולהרוג את יצרן הנשק, ומצליח "לירות" כדורי אקדח על הרץ בעזרת חימום כדורים על להבות קמין.
בסיום הסרט נפגש סמית מחדש עם דונה והתינוק, אשר המתינו לו במקום מסתור.
שחקנים

קלייב אוון - מר סמית
פול ג'יאמטי - הרץ
מוניקה בלוצ'י - דונה
סטפן מקהרטי - המרסון, יצרן הנשק
גרג בריק - ראש צוות השירות החשאי
דניאל פיילון - סנאטור רות'לדג'