stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וליד יאסין
ביוגרפיה

יאסין, יליד שפרעם סיים ב-1983 לימודי עיתונאות ויחסי ציבור ביחידה ללימודי חוץ באוניברסיטת חיפה, ובאותה שנה, החל ממאי 1983, הוזמן על ידי העורך הראשי של העיתון "אל-איתיחאד" (בערבית: "الاتحاد - "האיחוד), הסופר אמיל חביבי (اميل حبيبي), להצטרף אל צוות העורכים, ערב הפיכת העיתון מדו-שבועי ליומון. כעבור שנתיים, ב־1985, נתבקש על ידי תנועת ברית הנוער הקומוניסטי בנק"י, שהיה חבר בוועד המרכזי שלה, לעבור לביטאון התנועה "אל-ר'ד" (בערבית: "الغد" - המחר), שם עבד כסגן עורך ראשי לעיתונאי אחמד סעד (أحمد سعد). כמו כן כתב אז בירחון הספרותי של המפלגה הקומוניסטית "אל-ג'דיד" (בערבית: "الجديد" – החדש).
ב-1989 עבר לשבועון "כל אל-ערב" היוצא לאור בנצרת, שם עבד כעורך עד 1994, ותוך כדי החל ב-1989 לעבוד כרכז תקשורת ב"אגודת הארבעים" (בערבית – لجنة الأربعين) שנוסדה אז כדי לטפל בבעיית הכפרים הערביים הבלתי מוכרים בישראל. כשעזב את "כל אל-ערב", הוזמן ב-1995 על ידי עורך "א-סינארה" (בערבית: الصنارة) העיתונאי לוטפי משעור לעבוד בעיתון. אך עזב כעבור שנה והמשיך לעבוד ב"אגודת הארבעים" כרכז תקשורת ועורך הביטאון של האגודה "קול הכפרים", שיצא לאור בשלוש שפות (בערבית נקרא: "صوت القرى", ובאנגלית "The Villages Voice").
ב-1995 סיים השתלמות בתקשורת קהילתית בבית רוטנברג בחיפה. במסגרת ההשתלמות ביים סרט דוקומנטרי על בית החסד בחיפה. הסרט נקרא "בחסדי הבתולה", והוקדש לעבודתם של מייסדי הבית המנוח קמיל שחאדה ואשתו אגנס, שאירחו אסירים משוחררים וחסרי בית, יהודים וערבים.
ב- 1996 שב לעיתון אל-איתיחאד, ועד 1999 שימש סגן העורך הראשי. בין סוף 1999 ועד 2001 היה העורך הראשי של העיתון "איאם אל-ערב" (בערבית: أيام العرب – ימי ערב) ובו בזמן ועד 2002 עבד כמתרגם לעיתונים העבריים עבור האתר הפלסטיני "אל-כשאף" (בערבית: الكشاف – הזרקור). בשנים 2002 – 2006 היה העורך הראשי של אתר "ערב 48" (בערבית: عرب48) של מפלגת בל"ד (בערבית: التجمع الوطني الديموقراطي).
באותה תקופה, בין 2002 ועד 2005 עבד כמתרגם באתר העיתון "ידיעות אחרונות" בערבית "Arabynet". עבודתו הופסקה עם כל צוות האתר בערבית בגלל החלטת ההנהלה לסגור את האתר בערבית ולהחליפו באתר באנגלית.
בהמשך, ובמקביל, עבד ככתב במדורי המשפחה והאמנות בעיתון "אל-חיאת" (בערבית:الحياة) (מ-2009 עד 2011), עורך אתר "כל יום.נט" (בערבית: كل يوم. نت) (ב-2006), עורך אתר "דוואווין" (בערבית: دواوين) (מ-2008 עד 2009). כמו כן ערך במשך שנתיים, בשנים 2006 -2008, את הרבעון של המרכז הקהילתי משגב "קריב מן אל-בית" (בערבית: قريب من البيت - קרוב לבית). כמו כן פרסם מאמרים והכין תחקירים עיתונאיים בעניין ערביי ישראל והחברה הישראלית עבור הביטאון הרשמי של "אש"ף", "פלסטין א-ת'ורה" (בערבית: فلسطين الثورة – פלסטין המהפכה) עת יצא לאור בקפריסין אחרי יציאת אש"ף מביירות. כתב גם במגזין "אל-עוודה" (בערבית: العودة – השיבה) שיצא לאור אף הוא בקפריסין. פרסם מאמרים ב"הארץ".
החל מיולי 2009 עובד כעורך ראשי של אתר החדשות בערבית "אל-פג'ר" (בערבית: الفجر - השחר) והשבועון "אל-פג'ר א-סאטע" (בערבית: الفجر الساطع - השחר המפציע).
כאות הוקרה על פועלו בתחום התרגום זכה לשתי תעודות הוקרה מ"העמותה הבינלאומית למתרגמים הערביים" (בערבית: الجمعية الدولية للمترجمين العرب).
ספרות

יאסין פרסם ספר בערבית על טבח דיר יאסין ב-1948, שנקרא "דיר יאסין לעולם תמרוד נגד השִכְחה" (בערבית: دير ياسين-أبدا تتمرد على النسيان), בהוצאת "האגודה ללימודים ערביים" שיסד פייסל אל-חוסייני באוריינט האוס בירושלים. הספר היה התחקיר הראשון שהביא את סיפור הטבח מפי מקורות ישראליים, שחלקם השתתפו בטבח ב-9 באפריל 1948, ניצולים מהטבח שחיים במזרח ירושלים ובגדה המערבית, ומקורות בינלאומיים שהיו קשורים לאירוע.
כמו כן פרסם שתי חוברות בערבית בעניין בעיית הכפרים הערביים הבלתי מוכרים בישראל. שתי החוברות ראו אור ב-1990; הראשונה נקראה: "תופעת הבנייה הבלתי חוקית במגזר הערבי – מי האחראי?" (בערבית: ظاهرة البناء غير المرخص في الوسط العربي – من المسؤول عنها؟), והשנייה: "אגודת הארבעים – היסטוריית המאבק ואתגרי העתיד" (בערבית: لجنة الأربعين، سجل الكفاح وتحديات المستقبل).
תרבות ואמנות

יאסין עסק במשך שנים בתחום התיאטרון כשחקן, מחזאי ובמאי בתקופה שכמעט כל העוסקים בתיאטרון במגזר הערבי, מלבד שחקני בית הגפן, יזמו והקימו קבוצות תיאטרון מקומיות בהתנדבות. את דרכו כשחקן מתנדב החל ב־1975 בתיאטרון בקבוצת התיאטרון של בית הספר התיכון בשפרעם, השתתף במחזה "המסיבה" (ערבית: "الحفلة"), בבימויו של עבדאללה חלאחלה, ובאותה שנה, 1975, ייסד עם קבוצת תלמידים את תיאטרון "אל-ג'ורבאל" (בערבית: الغربال - כברה), ובמסגרתו ביים ושיחק במחזה "הליגה הערבית" (ערבית:الجامعة العربية), מחזה סאטירי שלעג ליחס השטחי של הליגה הערבית דאז לבעיה הפלסטינית.
ב- 1976 היה אחד ממייסדי "התיאטרון העממי" (ערבית: المسرح الشعبي) במסגרת סניף מק"י בשפרעם, והשתתף כשחקן בגרסה הערבית של המחזה "Waiting for Lefty" (ערבית: في انتظار اليسار) של המחזאי האמריקאי Clifford Odets, בבימויו של אליאס ריזק.
לאחר שסיים את לימודי התיכון ב-1978 בבית הספר התיכון טרה סנטה בעכו, החל לעבוד לפרנסתו בכל מיני עבודות מזדמנות, והמשיך לעסוק בתיאטרון כחובבן, וב- 1980 ביים ושיחק במחזה "המוות הגדול" (ערבית: الموت الأكبر) שכתב הסופר זכי דרוויש (زكي درويش). ב-1981 ביים ושיחק במחזה "חוסחוס החביב" (בערבית: حصحص الحبوب) של הסופר המצרי תאופיק אל-חכים (توفيق الحكيم).
ב- 1982, השתתף בסרט הישראלי "חמסין" של הבמאי דני וקסמן, שהיה ראשון הסרטים המשמעותיים שעסק בסכסוך הישראלי-פלסטיני ארוך הימים, ובמיוחד בסכסוך בין מדינת ישראל לאזרחיה הערבים בשלושה עניינים מהותיים: הפקעת קרקעות, גזענות כלפי העובדים הערבים ביישוב העברי, ומשיכה ארוטית ויחסים רומנטיים בין יהודיות לערבים, שהוגדרו אז כמסוכנים ביותר.
ב-2005 ייסד עם הפנטומימאי סעיד סלאמה וקבוצת חברים את "עמותת זידאן סלאמה לתרבות ולאמנות", שיזמה לראשונה בישראל בכלל ובמגזר הערבי בפרט את ארגון הפסטיבל הבינלאומי השנתי לפנטומימה, בהשתתפות שחקנים וקבוצות של ערבים, יהודים מהארץ ושחקנים בעלי שם מחו"ל. הפסטיבל התקיים במשך שבע שנים ברציפות ואירח על בימות שפרעם את מיטב השחקים מצרפת, גרמניה, בולגריה, ארמניה, איטליה, נורווגיה, פולין, בריטניה, ארצות הברית ויפן, בנוסף לאבות הפנטומימה הישראלית כמו ישראל גוריון, יורם בוקר, ג'וליאן שגרן, ואחרים. הוא גם הקדיש את הפסטיבל הרביעי ב-2008 לזכרו של גדול שחקני הפנטומימה, מרסל מרסו, בהשתתפות שחקנים ישראלים ובינלאומיים מתלמידיו של מרסו.
כצייר וצלם הקים ב-1980 תערוכת ציורים בשותפות עם האמן זאהד חרש, בשפרעם ובכפר יאסיף, כמו כן השתתף במספר תערוכות בחיפה, נצרת, שפרעם וירושלים. את התערוכה אצר האמן עבד עאבדי. ב-1992 הקים עם הצלם הישראלי דרור יקותיאל תערוכת צילומים משותפת בשם "הנשכחים". הצילומים עסקו בחיי היומיום של תושבי הכפרים הערביים הלא מוכרים בישראל ובבעיית הרס הבתים ושלילת התשתיות. התערוכה נפתחה בסינמטק תל אביב, ומשם עברה לסינמטק ירושלים, סינמטק חיפה, גלריה מרכז התרבות נצרת, אום אל-פחם, כפר יאסיף ושפרעם. ב-1993 הצטרף הצלם הבריטי פיטר פראייר אל התערוכה, והיא הוצגה ברבת עמון, וינה, ברלין, לונדון ובירות נוספות באירופה.
ג'ים קלאס הירוז

| --- | --- |

ג'ים קלאס הירוז בברלין, לפני הופעה בספטמבר 2008
 מקום הקמה:  ז'נבה 
 מוקד פעילות:  ניו יורק, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1997
 סוגה:  ראפ רוק • רוק אלטרנטיבי • היפ הופ • היפ הופ אלטרנטיבי • פופ-ראפ • R&B
 חברת תקליטים:  Fueled by Ramen, DCD2 רקורדס, Crush Management 
 שיתופי פעולה בולטים:  אדם לוין
 www.gymclassheroes.com
 חברים
 טרווי מקוי   מאט מקגינלי   דישאי לומובה   אריק רוברטס
 חברים לשעבר
 מיילו בונקי   ג'ייסון אמסל
 
ג'ים קלאס הירוז (באנגלית: Gym Class Heroes) היא להקת ראפ רוק אמריקאית.
היסטוריה > 1997-2001: הקמת הלהקה ואלבום בכורה

טרווי מקוי פגש את מאט מקגינלי בכיתה ט' בתיכון בניו יורק בו למדו יחד, השניים נפגשו בשיעור התעמלות ומכאן שם הלהקה שפירושו "גיבורי שיעור התעמלות". משנת 1997 הם החלו לשיר וליצור מוזיקה והופיעו במסיבות וימי הולדת. לאחר מכן זכה מקוי בתחרות כישרונות של MTV שהפרס היה להשתתף בקליפ של הראפר Styles P. ב-23 בדצמבר 2001 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה שנקרא "...For the Kids" והופץ בצורה עצמאית.
היסטוריה > 2003-2005: אלבום שני

בשנת 2003 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות והחלה להקליט חומרים לאלבום סטודיו שני. במהלך העבודה על האלבום פרש מיילו בונקי מהלהקה והצטרף אליה דישאי לומובה אשר למד באותו זמן באוניברסיטת קורנל בתור המתופף החדש. עוד לפני שיצא האלבום הוא משך את תשומת לבו של פיט ונץ הסולן של להקת פול אאוט בוי אשר החתים את הלהקה בחברת התקליטים שלו. האלבום שנקרא "The Papercut Chronicles" יצא ב-22 בפברואר 2005. חודש לאחר יציאת האלבום יצא הסינגל הראשון ממנו שהיה "Cupid's Chokehold". צולמו וידאו קליפים לסינגלים "Taxi Driver" ו"yes".
היסטוריה > 2006-2007: אלבום שלישי

אלבום הסטודיו השלישי של הלהקה נקרא "As Cruel as School Children" ויצא ב-25 ביולי 2006. ב-28 באוגוסט יצא הסינגל הראשון שהיה "The Queen and I". אחריו יצא הסינגל "New Friend Request" והסינגל השלישי מהאלבום היה "Cupid's Chokehold" שיצא שוב באלבום זה. באותו זמן הלהקה זכתה לחשיפה גם בעקבות השתתפותו של מקוי בסינגל של להקת קוברה סטארשיפ. הסינגל הרביעי מהאלבום יצא ב-11 במאי 2007 והיה "Shoot Down the Stars". הסינגל החמישי והאחרון מהאלבום היה "Clothes Off!!" שיצא ב-27 ביולי.
היסטוריה > 2008: אלבום רביעי

לאחר סיבוב הופעות של 7 שבועות ברחבי אמריקה החלה הלהקה להקליט חומרים לאלבום חדש. האלבום כלל שיתופי פעולה עם אומנים כמו דריל היל, The-Dream, אסטל ובאסטה ריימס. ב-13 ביולי 2008 יצא הסינגל הראשון מהאלבום שהיה "Peace Sign/Index Down". לאחר מכן יצא הסינגל השני שהיה "Cookie Jar" אשר זכה להצלחה רבה. האלבום שנקרא "The Quilt" יצא ב-9 בספטמבר 2008 ונכנס למקום ה-14 במצעד הבילבורד עם מכירות של 30 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו. ב-1 בדצמבר יצא הסינגל השלישי והאחרון מהאלבום שהיה "Guilty as Charged".
היסטוריה > 2009-2011: פרויקטים שונים

בשנת 2009 רצה מקוי לפתוח בקריירת סולו והחל לעבוד על אלבום בכורה שנקרא "Lazarus". הסינגל הראשון ממנו היה שיתוף פעולה עם ברונו מארס בשיר "Billionaire". מקוי הופיע גם בשיר "Higher" של טאיו קרוז.
היסטוריה > 2011-הווה: אלבום חמישי

ב-15 בנובמבר 2011 הוציאה הלהקה את אלבום הסטודיו החמישי שלה שהיה אלבום המשך לאלבום הבכורה ונקרא "The Papercut Chronicles II". הסינגל הראשון מהאלבום היה שיתוף פעולה עם אדם לוין שנקרא "Stereo Hearts" ויצא ב-30 במאי 2011. השיר זכה להצלחה רבה והגיע לראשי המצעדים במספר מדינות וישראל בתוכן. הסינגל השני יצא ב-31 באוקטובר והיה שיתוף פעולה עם הזמרת ניאון היטץ' בשיר "Ass Back Home". לאחר מכן יצא הסינגל "The Fighter" שהיה שיתוף פעולה עם ראיין טדר שיצא ב-31 במאי 2012. ב-27 באוגוסט יצא הקליפ לשיר "Martyrial Girl$".
דיסקוגרפיה

2001: ...For the Kids
2005: The Papercut Chronicles
2006: As Cruel as School Children
2008: The Quilt
2011: The Papercut Chronicles II
סולטייר

סולטייר (באנגלית: Saltaire) הוא שמו של כפר לדוגמה מן התקופה הוויקטוריאנית. הכפר נמצא בכפר שיפלי (Shipley), במחוז המטרופולי מערב יורקשייר, באנגליה, ליד הנהר אייר (River Aire) ותעלת לידס וליברפול. הכפר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, והוגדר כנקודת עוגן במסלול האירופי של מורשת ההתפתחות הטכנולוגית.
כפר לדוגמה דומה הוקם על ידי התעשיין אדוארד אקרויד בעיירה קופלי (Copley), גם היא במערב יורקשייר, כ-10 ק"מ מדרום מערב לבראדפורד[דרושה הבהרה] כמה שנים לפני כן, ופרויקט נוסף היה הכפר ניו לנארק, שהוקם על ידי דייוויד דייל בשנת 1786. גם כפר זה הוכרז כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה

תחילתה של המהפכה התעשייתית התאפיינה, בין השאר, בצמיחה מהירה של האוכלוסייה בערים. בראדפורד, כעיר השוכנת בלב אזור כפרי, הייתה מרכז של ייצור תעשייתי, במיוחד עם הכנסת מנוע הקיטור לשימוש. בין השנים 1780 ל-1850 צמחה בראדפורד מעיירה בת 8,500 איש לעיר בת קרוב ל-104,000 תושבים.[דרוש מקור][דרושה הבהרה] הגידול העצום והמהיר במספר התושבים התאפיין גם בעלייה גדולה מאוד בזיהום האוויר והמים; העיר נחשבה לאחת המזוהמות באנגליה. תנאי החיים של העובדים היו גרועים מאוד, ותוחלת החיים לגברים ולנשים בבראדפורד הייתה בממוצע רק מעט יותר מעשרים שנים.
סולטייר נוסדה ב-1851 על ידי סר טיטוס סולט, מחשובי התעשיינים בתעשיית הצמר ביורקשייר. טיטוס הצטרף לעסקי הצמר של אביו ב-1824. הוא צבר הון רב בייבוא וטוויית צמר מרוסיה, ולאחר מכן בטוויית צמר אלפקות שיובא מפרו. סולט התמנה לראש עיריית בראדפורד ב-1848, והקדיש את פעילותו להתמודדות עם בעיות הזיהום של העיר. כאשר סירבה מועצת העיר לנקוט בפעילות כלשהי, החליט סולט להוציא את עסקיו מהעיר.
סולט העביר את חמשת המפעלים שבבעלותו מבראדפורד לכפר שיפלי. במקום זה יכול היה סולט ליהנות מהקרבה לנהר אייר, מקור למים רכים לשטיפת הצמר. גם מבחינה תחבורתית היה במיקום החדש יתרון רב: קרבה לנהר ולתעלת לידס-ליברפול ולמסילת הרכבת, וכן מרחק נוח מנמלי ליברפול והאל. בטכנולוגיה הקיימת ניתן היה למקם את כל הפעילות תחת קורת גג אחת, וניתן היה לבנות את המבנה שיהיה חסין אש. עבור העובדים היה הכפר סביבה בריאה יותר, פתוחה לנוף הכפר.
סולט שכר את מיטב המתכננים; בניית הכפר החלה ב-1851, והמפעל נפתח ב-1853. מכלול הכפר והמפעל נבנו ברמת הבנייה והטכנולוגיה הגבוהה ביותר באותה תקופה. כאיש עסקים, החל סולט בבניית המפעל לפני בניית המגורים לעובדים, אך גם אלה הושלמו במהירות.
סולט זכה להערכה רבה על מפעלו, וכאשר נפטר בשנת 1876 ונקבר במאוזוליאום שהוקם סמוך לכנסייה במקום, השתתפו בהלוויה כ-100,000 איש. הכפר עצמו הושלם סמוך למותו, ולאחריו נוהל על ידי בניו. ב-1893, לאחר שהמפעל צבר הפסדים רבים, עבר הכפר ב-1893 לניהול של שותפים. ב-1918 מכר סר ג'יימס רוברטס, השותף האחרון (שקנה את חלקם של חבריו) לתאגיד שנקרא סולטייר בע"מ; ב-1933 נמכר הכפר לחברת נאמנות, וכך התאפשר לתושבים, בפעם הראשונה, לרכוש את בתיהם.
עם השנים נסגרו חלק מהבניינים, שכבר לא היה בהם צורך, מצבם הפיזי הוזנח והכפר כולו החל להידרדר. המפעל נסגר סופית ב-1986, כבר ב-1984 הוקמה אגודת כפר סולטייר, שעסקה במאמצים להחיות את האזור כולו. המפעל עצמו נרכש ב-1987 על ידי ג'ונתן סילבר, והתלהבותו ומרצו הפכו את הכפר למרכז תרבות חשוב.
תיאור הכפר

למעלה מ-800 בתים נבנו בכפר, סביב רחובות רחבים. שם הכפר נקבע כשילוב שמו של היוזם עם שמו של הנהר שלידו נבנה; הרחובות נקראו על שם בני משפחתו של סולט, כמו גם על שם האדריכלים ועל שמה של המלכה ובן זוגה.
הכפר נבנה בתבנית שתי וערב, כדי להביא לניצול מיטבי של השטח. תחילה נבנו הרחובות בכיוון צפון-דרום, ולאחר מכן הושלמו הרחובות החוצים, ממערב למזרח. הנהר אייר זורם ממערב למזרח, ובמקביל ומדרום לו עוברת מסילת הברזל. המפעל נבנה בין הנהר למסילת הברזל, ואילו מדרום למסילה נבנה הכפר. הרחוב הראשי בכפר היה רחוב ויקטוריה, שהוביל למפעל, ולאורך רחוב זה נבנו רוב מבני הציבור בכפר.
סולט בנה בתי אבן מסודרים עבור הפועלים שבמפעליו, טובים בהרבה ממשכנות העוני שבהם גרו עד אז בבראדפורד. הבתים נבנו בגדלים שונים, חלקם קטנים יותר עבור הפועלים, וחלקם גדולים יותר עבור המנהלים. בכל בית היו מים זורמים וחיבור לגז, עם מבנה בית שימוש חיצוני, והבתים נבנו כך שיהיו מוארים ומאווררים. בין בתי המשפחות נבנו גם בתים גבוהים יותר, בעלי שלוש קומות, למען הפועלים הלא-נשואים.
בכפר היה חדר אוכל גדול ומטבח (עבור הפועלים שלא גרו בכפר), בתי מרחץ ובהם מים זורמים, בית חולים, מרכז לתרבות וחינוך ובו ספרייה, חדר קריאה, אולם קונצרטים, מועדון ביליארד, מעבדה למדעים, ואולם התעמלות. בכפר היה גם בית ספר לילדי העובדים, בית אבות, ערוגות לגידול צמחים, פארק ובית סירות.
סולטייר כיום

הכפר השתמר בצורה טובה למדי, ונעשים מאמצי שימור גם כיום בשל השחיקה הנמשכת, הנגרמת בשל התנועה הרבה באזור, גם ביבשה וגם בנהר. הכפר מוקף באזור חיץ שנועד לשמר אותו, אם כי כיום ישנן תוכניות לבנות דרכים חדשות בתוך אזור זה ובמנהרה מתחת לכפר, כדי להקל על עומסי התנועה.
בכפר עצמו קיימים כמה מוזיאונים וגלריות, וכן יש בו מרכז קניות ובילוי. בספטמבר בכל שנה מארח הכפר את פסטיבל סולטייר, המתקיים החל מ-2003 (אז צוין יובל 150 שנה להקמת הכפר).
בדצמבר 2001 הוכרזה סולטייר אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. ההחלטה נומקה, בין השאר, בכך שסולטייר היא דוגמה יוצאת דופן ושמורה היטב של עיר תעשייתית מאמצע המאה ה-19, שתכנונה השפיע רבות על התנועה האדריכלית עיר גנים; סולטייר היא דוגמה לפטרנליזם הפילנתרופי של אמצע המאה ה-19, וגם לתפקידה החשוב של תעשיית הטקסטיל בהתפתחות הכלכלית והחברתית.
הערות שוליים

↑  על פי מסמך ההערכה (Advisory Body Evaluation) שהוגש לאונסק"ו
↑  מפת הכפר
| דגל בריטניה סמל אונסק"ו אתרי מורשת עולמית בממלכה המאוחדת |
| --- | --- | --- |
|  אנגליה | ארמון בלנהיים • קתדרלת קנטרברי, כנסיית סנט מרטין ומנזר סנט אוגוסטין • באת' • נוף המכרות בקורנוול ובמערב דבון • מפעלי עמק דרוונט •  הטירה והקתדרלה בדרהאם • גבולות האימפריה הרומית: חומת אדריאנוס • עמק איירונברידג' • דורסט וחוף דבון המזרחי • גני קיו • סולטייר • סטונהנג', אייווברי ואתרים נלווים • הפארק המלכותי סטאדלי ומנזר פאונטיינז • מצודת לונדון • ארמון וסטמינסטר, מנזר וסטמינסטר וכנסיית סנט מרגרט • גריניץ' הימית • אזור האגמים האנגלי • מצפה הכוכבים ג'ודרל בנק • ערי הספא הגדולות של אירופה (יחד עם שש מדינות): באת' |  |
|  סקוטלנד | אדינבורו העתיקה והחדשה • לב אורקני הנאוליתית: סקארה ברי, טבעת ברודגאר, מיס האו והאבנים הניצבות בסטנס • ניו לנארק • סנט קילדה • גבולות האימפריה הרומית: חומת אנטונינוס • גשר פורת' • פלואו קאנטרי |  |
|  ויילס | טירות וחומות המלך אדוארד בגוויניד' (טירת בומריס, טירת הרלך, טירת קרנארבון וטירת קונווי) • הנוף התעשייתי בבלנאבון • אמת פונטקיסילטה • נוף הלווחה של צפון-מערב ויילס |  |
|  צפון אירלנד | סוללת הענק • יישובי הכנסייה המוראבית (עם עוד שלוש מדינות): גרייסהיל |  |
| טריטוריות מעבר לים | העיר ההיסטורית בסנט ג'ורג'ס והביצורים הסמוכים בברמודה • האי הנדרסון בפיטקרן • איי גוף ואינאקססיבל בטריסטן דה קונה • מערת גורהם בגיברלטר |  |
| אתרי מורשת עולמית לשעבר | ליברפול |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535877305171  LCCN: nr98011486  VIAF: 145569941   WorldCat (עם VIAF): 145569941 
מפעל הטקסטיל בכפר סולטייר
רחמים אהרוני

רחמים אהרוני 
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
רחמים "גומדי" אהרוני (1939, תל אביב – 24 בינואר 2016) היה איש עסקים ועבריין ישראלי, חבר כנופיית הכרם, שפעל בשנות ה-70 של המאה ה-20, והתפרסם כשהורשע (לצד שותפו טוביה אושרי) ברצח הכפול של עמוס אוריון ועזר כהן. אהרוני נכלל ברשימת אחד עשר החשודים, כראשי הפשע המאורגן בישראל, וריצה במצטבר 29 שנות מאסר.
ביוגרפיה

אהרוני נולד בשכונת התקווה בתל אביב וכונה "גומאדי" בשל גופו הקטן. הוא גדל עם משפחתו בצריף קטן, לא סיים את בית הספר היסודי. בגיל 18 התגייס לחיל התותחנים.
כשבגר נכנס לעולם הפשע ונחשב ל"בוס של כרם התימנים" והיה מעורב בעבירות הימורים וסמים. טוביה אושרי, היה לאיש הביצוע שלו ושותפו הצמוד.
אהרוני התפרסם בשנות ה-80 לאחר שהיה ברצח הכפול של עמוס אוריון ועזר כהן לאחר סכסוך כספי ביריות בתת-מקלע עוזי במפעל הבשר "בר-בקר" בבת ים שהיה בבעלות אהרוני ושותפו טוביה אושרי.
אושרי נתפס לאחר הרצח, לפני שהספיק לברוח לחו"ל אך אהרוני כן הצליח עד שאותר באיטליה, נעצר והוסגר לישראל. הוא הורשע בבית המשפט המחוזי בתל אביב רק בקשירת קשר לרצח אך בערעור לבית המשפט העליון, הורשע ברצח ועונשו נקבע על מאסר עולם אותו החל לרצות בגיל 46, בשנת 1986. הוא שוחרר ב-1998 לאחר שריצה 18 שנות מאסר.
אהרוני המשיך בעולם הפשיעה גם לאחר המאסר ובשנת 2004 הורשע בסחר בסמים ונידון ל-12 שנות מאסר. עונשו קוצר ב-2014 בשל מצבו הבריאותי הרופף.
אהרוני נודע בכינוי "רחמים לא ידע" לאחר שתחקיר שפורסם בשנת 2015 ב"עובדה" עובד למערכון קומי ב"ארץ נהדרת".
ב-24 בינואר 2016, נפטר בביתו, ככל הנראה מדום לב.
הערות שוליים

↑  איתי בלומנטל, נפטר "רחמים לא ידע", הרוצח מכרם התימנים, באתר ynet, 24 בינואר 2016
מאיפה באמת הגיע המשפט "רחמים לא ידע"?, באתר ‏מאקו‏, 1 ביוני 2015
רחמים המקורי: "אפילו הנכדים שלי צוחקים עליי", באתר ‏מאקו‏, 8 במרץ 2015
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תרופה ללא מרשם

מדף עם חפיסות אספירין לרכישה ללא מרשם בשירות עצמאי מהמדף
תרופה ללא מרשם (בקיצור: תל"ם; באנגלית: Over-the-counter drug; בקיצור: OTC) היא תרופה הנמכרת ישירות לצרכן ללא דרישה להצגת מרשם מאיש מקצוע בתחום הבריאות, בניגוד לתרופת מרשם, אשר ניתן לספק רק לצרכן בעל מרשם תקף. במדינות רבות, תרופות ללא מרשם נבחרות ומאושרות על ידי גוף מאסדר כדי להבטיח שהן מכילות מרכיבים בטוחים ויעילים בשימוש ללא צורך בטיפול של רופא. בדרך כלל החומר הפעיל של התרופה (API) הוא המרכיב שנמצא תחת אסדרה, ומצריך אישור לשיווק ולא מוצר המדף הסופי. על ידי הסדרת המרכיב הפעיל, במקום נוסחאות ספציפיות של תרופות, ממשלות מאפשרות ליצרנים את החופש לגבש מרכיבים, או שילובים של מרכיבים, לתערובות קנייניות של מוצרי מדף.
תרופות ללא מרשם, אפשר לקנות ישירות בבית מרקחת או חנויות נוחות מבלי כל צורך במרשם מרופא. לעומת זאת, תרופות מרשם דורשות מרשם מרופא או איש מקצוע אחר בתחום הבריאות, והן צריכות לשמש רק את האדם שקיבל את המרשם. תרופות מסוימות עשויות להיות מסווגות על פי חוק ללא מרשם (כלומר, אין צורך במרשם כדי לרכוש אותן), אך ניתן לקבל אותן רק מרוקח, לאחר הערכה של צורכי המטופל או מתן הדרכה למטופל. התקנות המפרטות את המקומות שבהן מותר למכור תרופות ללא מרשם, מי מורשה לנפקן והאם נדרש מרשם משתנות במידה ניכרת ממדינה למדינה.
לעיתים תרופות הדורשות מרשם מרופא, מסווגות מחדש על ידי הרשויות כתרופות ללא מרשם, לעיתים במינון נמוך יותר.
סכנות

הזמינות של תרופות ללא מרשם, בעיקר בארצות הברית, גורמת לנטילת תרופות באופן שגוי, או לנטילת תרופות לא מתאימות. בארצות הברית, מתים מדי שנה לפי ההערכות כ-120 אלף בני אדם כתוצאה משימוש שגוי בתרופות; בישראל, נכון ל-2004, מתים מדי שנה כ-2,400 כתוצאה משימוש שגוי. סכנה מוספת היא שימוש יתר בתרופות. בעיקר תרופות אנטיביוטיות שהפכו זמינות בקלות ברחבי העולם (בעיקר הודות לייצור ההמוני של תחליפים גנריים בסין ובהודו), וגרמו לכך שהן מאבדות את היכולת להילחם בחיידקים שמפתחים עמידות להן. בישראל לא ניתן לקבל אנטיביוטיקה ללא מרשם אך במדינה מתפתחות הדבר נפוץ.
שיווק בישראל

תרופות ללא מרשם, דוגמת אספירין, שווקו בישראל עוד מתקופת המנדט הבריטי, חלקם אף מייצור מקומי. אולם הותר למכור אותן רק בבתי מרקחת, ביועץ עם רוקח. בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלו חברות תרופות וחברות ליבוא מוצרי צריכה לשווק ולפרסם באופן נרחב יותר תרופות ללא מרשם, חלקם מותגים בינלאומיים ידועים דוגמת "סטרפסילס" ו"צנטרום". גם חברות תרופות ישראליות החלו למתג את התרופות ללא מרשם שלהן, כך לדוגמה חברת מעבדות רפא החלה לייצר תרופה לכאבי גרון, תחת המותג "קלגרון", שאותו שיווקה במסעות פרסום. פרסום של תרופות ללא מרשם הותר בישראל, אך אסור על פי חוק לפרסם תרופות מרשם.
בשנת 1990 החלו מספר גורמים לפעול לשינוי הכללים בישראל למכירת תרופות ללא מרשם. הוקמה איגוד, ביוזמה של חברות התרופות והסתדרות הרוקחים בישראל ("תל"מ - איגוד יצרני ומשווקי תרופות ללא מרשם בישראל"), שהחל לפעול להגדיל את מספר התרופות בישראל שניתן להם אישור לשיווק ללא מרשם. במקביל רשת סופר-פארם הפעילה לחצים להסיר את כל המגבלות על פתיחה וניהול של בתי מרקחת בישראל (מגבלות שהקשו עליה לפתוח סניפים חדשים). בעקבות כך מינה שר הבריאות אהוד אולמרט ועדת בדיקה שהמליצה להסיר מספר מגבלות על בתי מרקחת, בין היתר להסיר את המגבלות על מכירת תרופת ללא מרשם, לתת אישור למכור תרופות ללא מרשם בכל חנות, ולהסיר את המגבלה שחייבה בעל בית מרקחת להיות רוקח מוסמך. הסתדרות הרוקחים בישראל פתחה במאבק נגד השינויים, עקב חשש מפגיעה בבתי המרקחת הפרטיים העצמאיים. רשת סופר-פארם הצליחה להסיר כמה מגבלות על של הכללים לפתיחה וניהול של בתי מרקחת, אך הכללים למכירת תרופות ללא מרשם לא שונו באותה עת.
ביוני 2000 הוסר הפיקוח על מחירי התרופות שאינן מחייבות מרשם רופא, לאחר שבדיקה שערכו משרדי הבריאות והאוצר שהעריכה כי מחירי התרופות צפויים לרדת כתוצאה מהסרת הפיקוח. אולם, עם הסרת הפיקוח דווקא עלו מחירן של חלק מהתרופות בעשרות אחוזים. כעבור שנה הוחלט על החזרת הפיקוח על מחירי התרופות.
שיווק בישראל > הרפורמה בשיווק תרופות ללא מרשם

בשנת 2001, יזם משרד האוצר שינוי שהתיר מכירת תרופות שאינן חייבות במרשם רופא מחוץ לבתי המרקחת, והיא אושרה על ידי הממשלה, במסגרת אישור הצעת התקציב וחוק ההסדרים לשנת התקציב 2002. עם זאת הוועדה לבחינת האסדרה בתרופות ללא מרשם שהקים משרד הבריאות, המליצה להימנע ממכירת תרופות ללא מרשם מחוץ לבתי המרקחת. הוועדה שהוקמה במאי 1999 בראשות הלל הלקין המליצה לדחות את בחינת הסוגיה בכמה שנים עד להשלמת תקנות וכללים מקיפים בנושא. יישום היוזמה נמשך מספר שנים במהלכן נוסחו תקנות לשיווקם, בין השאר: שהתרופות יימכרו באריזות מיוחדות, קביעת רשמית התרופות המותרת לשיווק, קביעת רשימת המקומות שבהם ניתן למכור תרופות בלא מרשם (לדוגמה חנויות ספרים ותקליטים נוספו לרשימה ביוני 2004). עם השקת היוזמה הודיעה חברת פז כי תערך במהירות למכירת תרופות ללא מרשם בתחנות הדלק שלה, באמצעות רשת חנויות הנוחות Yellow שבבעלותה. בנוסף הודיעה רשת סופר-פארם כי תשיק סדרת תרופות ללא מרשם תחת המותג הפרטי של הרשת, "LIFE".
באוגוסט 2004, אישרה ועדת הכלכלה תקנות שאפשרו לתחנות דלק, מרכולים, קיוסקים ומקומות נוספים למכור תרופות בלא מרשם החל מתחילת פברואר 2005.
התקנות כללו תחילה רשימה של כמאה חומרים פעילים, שהותרו למכירה ללא רוקח. בפועל היה מדובר ביותר מ-200 תרופות ותכשירים רפואיים המכילים חומרים אלה. בין השאר: אקמול, אקמולי ודקסמול לטיפול בחום וכאבים, לכסניות סטרפסילס וקלגרון לכאבי גרון, משחות לטיפול בפטריות, בטחורים ובכאבי שרירים. תחילה כ-75% מהתרופות ללא מרשם היו כלולות בסל הבריאות, אך החל מהלך להוצאתן אל מחוץ לסל הבריאות כך שמחירן לא יהיה מסובסד (עם כי בחלק מהמקרים ניתן היה להשיג באותה עת בבתי המרקחת מספר תרופות ללא מרשם במחיר זול יותר ממחיר המינימום של הסל).
הרפורמה בשיווק תרופות ללא מרשם נכנסה לתוקף ב-10 במאי 2005, אך תחילה מרבית התרופות נמכרו בסניפי רשתות הפארם בשירות עצמי מהמדף, ומיעוטן נמכר בחנויות הנוחות של תחנות הדלק. בנוסף התברר כי מחיריהן על המדף גבוהים בעשרות אחוזים ממחירן בבתי המרקחת. אחר כך מספר רשתות שיווק גם החלו למכור תרופות ללא מרשם, אך ב-2009 הפסיקה רשת שופרסל למכור תרופות בטענה כי האסדרה של משרד הבריאות קשוחה מדי והופכת את מכירת התרופות ללא-כדאית. ארבע שנים לאחר תחילת הרפורמה תרופות ללא מרשם המשיכו להימכר בעיקר מאחורי דלפק הרוקח.
בינואר 2011 התפרסם מחקר שערכו חוקרים ממנהל הטכנולוגיות במשרד הבריאות, מכון גרטנר ואוניברסיטת תל אביב לפיו נכשלה הרפורמה למכירת תרופות ללא מרשם, מחירן נשאר גבוהה ו-75% מרכישות התרופות ללא מרשם נעשו עדיין בבתי מרקחת בפיקוח רוקחים.
במאי 2019, חשף תחקיר של העיתון הכלכלי TheMarker כי תרופות ללא מרשם נמכרות בישראל ברווח ובטווח מחירים עצום, ובפערי מחיר שמגיעים גם ל-100% בין חנויות, בתי מרקחת ורשתות שונות. אף על פי שהמחירים נמצאים בפיקוח ממשלתי, לקופות החולים ולרשתות הפארם כוח קנייה עצום המאפשר להם לקבל הנחות גדולות מהספקים, אך הן לא מעבירות את ההנחות במחיר לחולים.