stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סעיד עקל
הערות שוליים

↑  לגבי התעתיק הייחודי, ראו מידע מורחב.
↑
1 2  The Conscience of Lebanon: A Political Biography of Etienne Sakr (Abu-Arz)
↑   We Lebanese appreciate Israel for their help., סרטון בערוץ "sacred1976", באתר יוטיוב, 2 באפריל 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297353405171  BnF: cb13478097v (data)  CiNii: DA13282313  GND: 11928846X  ISNI: 0000 0000 8169 6943  LCCN: n82033112  MusicBrainz: 1eccb680-d7e6-4e2a-99c7-062793d187d1  NTA: 074788191  RERO: 02-A013514472  SUDOC: 08147301X  VIAF: 100306641   WorldCat (עם VIAF): 100306641
נתן נאדל

ההיסטוריון ואיש החינוך, נתן נאדל
נתן נאדל (11 בדצמבר 1938 – 22 באוגוסט 2017) היה היסטוריון, סופר ואיש חינוך ישראלי.
ביוגרפיה

נאדל (במקור נדל) נולד לגוסטה לבית זנד וליוסף ליב נאדל, בשנת 1938 בעיר צ'רנוביץ במחוז בוקובינה. מחוז זה היה שייך לאוסטריה עד למלחמת העולם הראשונה וסופח לאחר המלחמה לרומניה. בהיותו בגיל שנה פרצה מלחמת העולם השנייה. משפחתו של נאדל נעקרה מהעיירה פורמוסול, הסמוכה לעיר קימפולונג בבוקובינה. הם הועברו לטרנסניסטריה -למחנה ז'ורין. כילד, נאדל הצליח לשרוד את מאורעות השואה, אך איבד את אביו שחלה בשחפת. לאחר כיבוש האזור על ידי פרטיזניים רוסיים, לקראת תום מלחמת העולם השנייה, היהודים שוחררו והמסע המפרך לארץ ישראל החל.
בשנת 47 ניסה נאדל לעלות לישראל, יחד עם קבוצת ילדים שנאספה על ידי שליחים מעליית הנוער, דרך העיר בורגס בבולגריה. מסע העלייה, כמעט ועלה לו בחייו בגלל תנאים לקויים, וכך סיפר: "אנחנו הילדים, העלנו שלג לקרון הרכבת כשהיא נעצרה בתחנות - ואז המסנו אותו ושתינו את המים". בבולגריה עלה על אוניית המעפילים 'פן יורק' שהפליגה, עמוסת מעפילים, לארץ ישראל. כשהאונייה הגיעה לחופי חיפה, היא סולקה על ידי הבריטים לקפריסין. בקפריסין הועבר נאדל למחנה העקורים מספר 70 שם זכו הילדים ללימודי עברית, מקרא וחשבון על ידי שליחים מהארץ. במחנה העקורים התאחד שוב עם אמו, שהייתה עצורה במחנה הסמוך לו. לאחר כשנה בקפריסין המשיך נאדל בספינת המעפילים "פאן קרשן" לחופי הארץ, יחד עם אמו. תחילה שוכנו במעברה בפרדס חנה, משם המשיכה אמו לגבעת עלייה הסמוכה ליפו ואילו נתן הועבר לפנימייה בעיר נהריה.
בשנת 1957 התגייס לגדוד 13 של חטיבת גולני, שם שרת כסמל מחלקה. כתוצאה מרימון יד שהתפוצץ בידו, בעת אימון, איבד את אחת מאצבעות ידיו.
כאיש חינוך, כתב נאדל מאמרים רבים וספרים, וכן ניהל מספר בתי ספר בישראל ועסק בהדרכה מחוזית ובתוכניות חינוך נילוות במשרד החינוך. כמו כן יצא לשליחות בת 6 שנים מטעם הסוכנות היהודית למקסיקו סיטי, יחד עם רעייתו. במקסיקו עסק בהוראת העברית בבית הספר הר סיני וכן ניהל את חטיבת לימודי העברית בבית הספר הספרדי.
נאדל נישא למשוררת בתיה נאדל לבית מייזליש, ולהם שני בנים: המוזיקאי יובל נאדל ולירן. משנת 1981 ועד לכתו התגורר בעיר חולון.
השכלה

נאדל התחיל את לימודיו בהיותו ילד במחנה העקורים מספר 70 בקפריסין. עם הגעתו לארץ הופנה לפנימיית נווה הילד בנהריה. משם הועבר לפנימיה בפרדס חנה והמשיך לפנימיית כפר הנוער בן שמן. את לימודי התיכון השלים בקיבוץ כפר מסריק. את לימודי התואר הראשון בהיסטוריה סיים באוניברסיטת תל אביב ואת התואר השני למד בתוכנית הבינלאומית היוקרתית של מרכז פרס לשלום ולחדשנות באוניברסיטת גטבורג בשוודיה, אליה נבחר יחד עם עוד מספר חוקרים ישראלים.
כתיבה ומחקר

מחקריו וכתיבתו של נאדל היו מורכבים והושפעו רבות, הן ממאורעות השואה שחווה והן מעיסוקו המקצועי כאיש חינוך. רבים ממאמריו דנו בנושאי הלמידה בראי הזמן, במורכבות הסיפור ההיסטורי וכן באפיונו של הסיפור ההיסטורי במרחב הזמן. כמו כן, נאדל ניתח אירועים היסטוריים ואישים בולטים מתקופת מלחמת העולם השנייה והתמקד בנקודות ספציפיות הקשורות בהם, כדוגמת התחקותו אחר הגורם המלשין על אנה פרנק. מאמריו פורסמו ב: ילקוט מורשת, בדעת, בשנתון אתגר, ברבעון פנים וכן בפלטפורמות מקצועיות של הסתדרות המורים בישראל.
ספריו

ספריו של נאדל עוסקים בתחומי ההיסטוריה, השואה, החינוך והקשר שבין הנושאים הללו. ספרו הכמיהה לחיים (2013) עוסק בסוגיות הקשורות לכמיהה לחיים בקרב היהודים הנרדפים בתקופת השואה ולא פחות מכך, גם באותם "העומדים מהצד", שבחרו לשתוק או לשתף פעולה עם הנאצים, וכן בסוגיות של הצלה על ידי יהודים ושאינם יהודים. עיקר הספר דן במאורעות שהתרחשו בהולנד אך גם בספרד ובצרפת.
בספרו "דרכים בהוראת ההיסטוריה" (2014) אוגדו מאמרים רבים פרי עטו העוסקים בתחומי: הדמיון ההיסטורי, השימוש בשפה בהוראה היסטורית, דרכים לשיפור החשיבה ההיסטורית וכן שימוש באמצעי מדיה וטלוויזיה בלמידה ההיסטורית.
על ספריו זכה לשבחים רבים וחלק ממתודות ההוראה שהציע הוטמעו על ידי משרד החינוך בישראל. הד'ר אורנה כץ-עתר, המפקחת על לימודי ההיסטוריה במשרד החינוך, כתבה על ספרו 'דרכים בהוראת היסטוריה': "הסיפור שבעל פה, שממנו ניתן ללמוד על התקופה ועל האנשים חשוב בעיניו (של נאדל) לא פחות מהתיעוד שנכתב בזמן התקופה. יתרה מכך נאדל מוסיף כי למסורת של הסיפור בעל פה ולסיפור בכלל יש יתרון ביכולתו "להחיות" אירועים ולמשוך את התלמיד ללמידה". שר החינוך, הרב שי פירון ציין בנוגע לספריו של נאדל, כי: "איסוף עדויות הניצולים מפי הניצולים עצמם הוא אחד המרכיבים החשובים ביותר בשימור זיכרון השואה ובהנחלתו לדורות הבאים בבחינת "והגדת לבנך". הספר עובר את המסע הקשה של 'משואה לתקומה'. אני מאמין כי הספרים ישמשו את המורים בהוראת ההיסטוריה".
מאמרים מרכזיים

הדמיון והסיפור בשירות ההיסטורי, מגזין פנים. גיליון 23, חורף 2003
ההלשנה על אנה פרנק והאחראי לה, מגזין דעת. תשס"ה, 2005
על היחס שבין הזמן להוראתו בהיסטוריה: משמעות הזמן ההיסטורי, מגזין אתגר
חלום ושברונו, מורשת. גיליון פ"א, 2006-04-07
אחד לאחד ובאין רואה, מורשת. גיליון פ"ג, 2007-04-01
הערות שוליים

↑  אחד לאחד ובאין רואה, באתר www.moreshet.org
↑  מתוך ראיון מוקלט שנערך באוקטובר 2016 עם נתן נאדל. מראיינת: מאיה נאדל
↑  מחנה 70: אחד מ"מחנות החורף" למעפילים בקפריסין, שהוקמו בדיקליה, באתר ארכיון בית לוחמי הגטאות
↑  נטבוק - קניון הספרים הישיר, באתר www.netbook.co.il
↑  נווה הילד - נהריה בראשיתה, באתר sites.google.com
↑  נתן נאדל, על היחס שבין הזמן להוראתו בהיסטוריה: משמעות הזמן ההיסטורי, באתר lib.toldot.cet.ac.il
↑  דר' גדי ראונר, הוראת היסטוריה עתירת חשיבה/ הבלוג של ד"ר גדי ראונר/gadirauner@gmail.com: כל הזמן סרגלי הזמן !!!, באתר הוראת היסטוריה עתירת חשיבה/ הבלוג של ד"ר גדי ראונר/gadirauner@gmail.com, ‏יום שלישי, 18 באוגוסט 2015
↑  נתן נאדל, הדמיון והסיפור בשירות ההיסטורי, באתר www.itu.org.il
↑  נתן נאדל, ההלשנה על אנה פרנק והאחראי לה / נתן נאדל, באתר www.daat.ac.il, ‏2005-01-01
↑  IDEA - ALM : ילקוט מורשת: תיעוד וחקר השואה – גיליון 83, ניסן תשס"ז, אפריל 2007 (גיליון פ"ג) – הצלת יהודים בתקופת השואה, באתר www.infocenters.co.il
↑  הדמיון והסיפור בשירות ההיסטורי, באתר www.itu.org.il
↑  הכמיהה לחיים : אסופת מאמרים בנושא השואה : הולנד - צרפת - ספרד / נתן נאדל | נאדל, נתן מחבר | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  דרכים בהוראת ההיסטוריה / נתן נאדל | נאדל, נתן מחבר | The National Library of Israel, באתר www.nli.org.il (באנגלית)
↑  ד'ר אורנה עטר-כץ, המלצת דרכים להוראת היסטוריה. 2014-10-23
↑  שר החינוך, הרב שי פירון על הספרים: 'הכמיהה לחיים' ו'דרכים בהוראת ההיסטוריה' מאת נתן נאדל. 2014-04-22
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007514966205171  VIAF: 310739886   WorldCat (עם VIAF): 310739886 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "נתן נאדל".
נתן מרומי

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־11 רומא, מדינת האפיפיור 
 פטירה:  1106 רומא, מדינת האפיפיור 
 תקופת הפעילות:  ?–1106 
 חיבוריו:  הערוך 
 
רבי נתן בר יחיאל מרומי (המאה ה-11, איטליה) היה תלמיד חכם ויוצר חשוב בתקופת הראשונים, בן למשפחת חכמים ומנהיגי ציבור ברומא, פוסק ומחבר ספר "הערוך", מספרי היסוד בפרשנות התלמוד.
ייחוסו

רבי נתן היה נצר לשבט יהודה, בן לאחת מארבעת המשפחות המיוחסות ברומא שלפי המסורת הובאו לשם מירושלים על ידי טיטוס, בזמן חורבן בית המקדש השני: משפחת הענוים, משפחת התפוחים, משפחת האדומים, משפחת הזקנים (או לפי גרסאות אחרות: 'משפחת הנערים' ו'משפחת הלטיפים'). יש האומרים שרבי נתן מתייחס על משפחת הענוים, ואחרים כתבו שמוצאו ממשפחת התפוחים.
אביו, רבי יחיאל בר אברהם גאון, היה רב מפורסם ברומא; ידועים לנו שלושה מבניו שהיו רבנים - דניאל, אברהם ונתן.
קורות חייו

ר' נתן למד תורה באיטליה מפי רבי משה כלפו מבארי ומפי רבי מצליח הדיין (חכם איטלקי תושב סיציליה שלמד בבבל אצל אחרון הגאונים רב האי גאון, וביקר גם בספרד, בה נפגש עם רבי שמואל הנגיד). עוד למד רבי נתן מרומי בישיבת נרבונה אצל רבי משה הדרשן, והיו ששיערו שהיה גם תלמידו של רבנו חננאל ושל חבירו רבנו גרשום מאור הגולה. ר' נתן למד תורה גם אצל אביו, אולם קאהוט משער שלא למד מפיו זמן רב, שכן אביו נפטר עוד קודם לידת בנו הבכור של רבי נתן.
קאהוט הוסיף ושיער כי בילדותו יועד ר' נתן להפוך לסוחר, בעל עסק בבדים (מלאכה שבה אולי עסק גם אביו), אך עם פטירת אביו עבר לעיר אחרת ושם החל לעסוק בתורה, במוקדם או במאוחר. אחיו הגדול, רבי דניאל, נפטר לפני השלמת ספר "הערוך".
רבינו נתן היה ראש ישיבה ברומא, ושמעו הגיע לרבות מארצות אירופה. ישנן אף שלוש שאלות שהופנו לו ולאחיו בידי "מר שלמה היצחקי", שרבים מזהים אותו עם רש"י. אמנם, זיהוי השואל עם רש"י אינו מוסכם.
רבי נתן היה כפי הנראה אדם אמיד, שכן בנה מקווה בשנת ד'תתמ"ה (1085), מימן כתיבת של ספר תורה על ידי סופר מטאראנטו, ובנה בית כנסת מפואר ביחד עם אחיו בשנת ד'תתס"ב (1102).
לרבי נתן מרומי היו חמישה בנים, וארבעה מהם מתו בחייו; מכולם נותר לו רק בנו החמישי, ראובן. ר' נתן ביכה את אסונו בשיר שצירף לחיבורו הגדול, ובו קונן: ”יְגוֹנִי הוּרַב בְּאַרְבָּעָה שֶׁחָנָנִי אָזוּר בִּגְבוּרָה, חוּצְבֵי סִימָנֵי אַב הֲמוֹן יְלָדִים לְהַגְבִּירָהּ; ... לָרִיק הַסִּימָנִין, וְאֶחָד לֹא נִתְקַיֵּם בִּגְמִירָה. שׁוּכַּלְתִּי מֵהֶם, וְרוּחִי חָבְלָה עֲלֵיהֶם לְהַצְמִירָהּ. רִאשׁוֹן הָיָה בִּשְׁלושִׁים יוֹם, וִיחִיאֵל נִקְרָא; הַשֵּׁנִי בִּנְיָמִין, כְּבִשְׁמוֹנֶה שָׁנִים נוּתַּן בְּנִקְרָה; הַשְּׁלִישִׁי שַׁבְּתַי, בֶּן שָׁלֹשׁ הִכְנַסְתִּיו לִקְבוּרָה; הָרְבִיעִי לֹא זָכִיתִי לְמוֹהֲלוֹ, וְנַפְשִׁי שְׁבוּרָה...”.
על פי עדות רבי בנימין מטודילה (שביקר ברומא באמצע המאה ה-12), רבי יחיאל ב"ר ראובן, נכדו של רבי נתן, היה אחראי על נכסיו של האפיפיור אלכסנדר השלישי.
רבינו נתן חיבר גם תשובות בהלכה, אולם יצירתו הגדולה ביותר היא ספר הערוך.
ספר "הערוך"

רבי נתן גמר בדעתו לחבר ספר שיהווה חיבור יסוד לכל הוגי התורה, וכדבריו: ”וְהֵעִירִי אֲשֶׁר בְּיָדוֹ הַכֹּל, כָּל יוֹצֵר פַּחְרָא[=ה', יוצר העולם החומרי], לְסַדֵּר סֵפֶר הֶעָרוּךְ לְכָל רוֹכְבֵי צְחוֹרָה, תֵּיבוֹת הַקָּשׁוֹת מִתּוֹרָה שֶׁבְּעַל פֶּה לְחַבְּרָהּ, כָּל אֲשֶׁר יְבַקְּשֶׁנָּה יִמְצָאֶנָּה בִּמְהֵרָה לְשִׁבְרָהּ, בְּלִי עִצָּבוֹן וְעָמָל בְּמָקוֹם שֶׁהִיא מֻבְחָרָה”.
לצורך כך חיבר את ספרו הגדול, המהווה מילון למילים הקשות והלועזיות בתלמודים ובמדרשים. הפירושים למילים מסתמכים בעיקר על ספרות הגאונים ואף על ראשוני הראשונים (כמו רבנו חננאל, רבי משולם בן קלונימוס ורבנו גרשום), ולעיתים גם על פרשנותו של המחבר, שהיה בעל ידיעה באיטלקית, בלטינית, בסלאבית, בעברית מקראית ומשנאית ובארמית (את הסברי המילים ביוונית, בערבית ובפרסית שאב כנראה מכתבי הגאונים). לכל אחד מערכי המילון ישנו פירוש, הכולל לעיתים התייחסות גם לעניינים אחרים שקשורים לנושא, וכך משמש הספר לא רק כאוסף מילים אלא גם כאוסף עניינים בספרות חז"ל.
מלאכתו היא המילון הקדום המקיף ביותר של ספרות חז"ל, ודבריו היוו אבן בסיס לכל הבאים אחריו; גם בהבנת דברי התלמוד והמדרשים, מצטטים רבים מהראשונים את דבריו, ובעקבותיהם פרשני תלמוד מאוחרים יותר. לדברי קאהוט, בספר הערוך מוזכרים לראשונה ספרים רבים מספרות חז"ל, כמו תנא דבי אליהו, פרקי דרבי אליעזר, אבות דרבי נתן ועוד; גם נוסחאות ישנות וגרסאות קדומות נשתמרו לרוב בספרו.
את מלאכתו הגדולה השלים בשנת ד'תתס"א (1101). הספר נפוץ מיד באירופה והתקבל בהתלהבות רבה.
ספר 'הערוך' נדפס לראשונה באיטליה בסביבות שנת 1470. ככל הידוע לנו, הוא היה אחד מהספרים העבריים הראשונים שנדפסו.
לקריאה נוספת

אוצר הגדולים אלופי יעקב חלק ז', ערך רבינו נתן
חנוך יהודה קאהוט, מבוא לספר הערוך השלם, כרך ראשון
שלמה יהודה רפפורט, תולדות רבינו נתן בעל הערוך וקורות ספרו, בתוך כתב העת ביכורי העתים, שנת תק"ץ (1830). = שלמה יהודה רפפורט, יריעות שלמה, ורשה, תרס"ד, באתר היברובוקס עמ' 56–126.
הערות שוליים

↑  ראו בהקדמה ל"שיבולי הלקט" חלק ב', הוצאת "מכון ירושלים".
↑  ביניהם ספר שלשלת הקבלה, החוקר צבי גרץ ואחרים.
↑  החיד"א, ספר צמח דוד.
↑  כל הדעות בעניין הובאו אצל: חנוך יהודה קאהוט, הערוך השלם, מבוא, עמ' II.
↑  "קורא הדורות" עמ' ח'; שי"ר במאמרו "תולדות רבינו נתן", הערה מ"ו=שלמה יהודה רפפורט, יריעות שלמה, ורשה, תרס"ד, באתר היברובוקס עמ' 56.
↑  הערוך השלם, מבוא, עמ' II.
↑  שלש השאלות צוטטו גם בידי רבי יצחק מווינה בספרו "אור זרוע". אחת מהן, במנהגי ברית מילה בראש השנה, ב"אור זרוע", הלכות ראש השנה, סימן רע"ה.
↑  אברהם גרוסמן, רש"י, מרכז זלמן שזר תשס"ו, עמ' 155–156.
↑  הערוך השלם, מבוא, עמ' III.
↑  הערוך השלם, מבוא, עמ' III.
↑  הערוך השלם, מבוא, עמ' V ואילך.
| הראשונים לפי אזור גאוגרפי |
| --- | --- | --- |
| אשכנז | רבי משולם בן קלונימוס • רבנו גרשום מאור הגולה • רבי שמעון הגדול • רבי יצחק הלוי • רבי יעקב בן יקר • ריב"א • ראב"ן • רבי אליעזר ממיץ • ראבי"ה • רבי יהודה החסיד • רבי אלעזר מגרמייזא (הרקח) • רבי יצחק אור זרוע • מהר"ם מרוטנבורג • רא"ש • המרדכי • הגהות מיימוניות • תשב"ץ קטן • רבי אליעזר מטוך • רבי יצחק מדורא • האגודה • מהר"ם ס"ל • מהרא"ק • מהר"י טירנא • מהרי"ל • מהר"י וייל • תרומת הדשן • ראשונים נוספים |  |
| צרפת | רש"י • בעלי התוספות (רשב"ם • רבנו תם • ר"י הזקן • ריצב"א • רבי שמשון משאנץ) • בעל התרומה  • רבי משה מקוצי • רבי יחיאל מפריז • יצחק מקורביל (הסמ"ק) • רבנו פרץ • חכמי איוורא • רבי שמשון מקינון •  ראשונים נוספים |  |
| אנגליה | תוספות חכמי אנגליה • רבנו תם מאורליינש • רבי משה מלונדריש • רבי ברכיה מניקולא • רבי אליהו מנחם מלונדריש • רבי יעקב חזן מלונדון • ראשונים נוספים |  |
| פרובאנס | בעל האשכול • יוסף אבן פלאת • בעל העיטור • בעל המאור • הראב"ד • רבי יהונתן מלוניל • המנהיג • בעל שיטת ריב"ב • בעל ההשלמה • רבי שלמה מן ההר • רבי אברהם מן ההר • המאירי • רבי אהרון הכהן מלוניל • ראשונים נוספים |  |
| ספרד | ארבעת השבויים • רבי חנוך בן משה • רבי שמואל הנגיד • רי"ץ גיאת • רבי יצחק הברצלוני • רבי יהודה הברצלוני • רי"ף • ר"י מיגאש • רמ"ה • רבי שמואל הסרדי • רמב"ן • רבי יונה גירונדי • רא"ה • רשב"א • ריטב"א • רבי יהודה בן הרא"ש • רבנו ירוחם • מהר"ם חלאווה • אבודרהם • רבי יעקב בעל הטורים • ר"ן • רבי יוסף חביבא • רבי שמואל ירונדי (אוהל מועד) |  |
| איטליה | רבי משולם בן קלונימוס • רבי נתן מרומי (הערוך) • רבי ישעיה די טראני • רבי אליעזר בן שמואל • ריבב"ן • שבלי הלקט • ריא"ז • מהרי"ק • ראשונים נוספים |  |
| צפון אפריקה | ארבעת השבויים • רבנו חננאל • רב ניסים גאון • רי"ף • רבנו אפרים • רבי יהודה הכהן אבן סוסאן • רבי יוסף אבן עקנין • שמואל אבן ג'אמע • רבי זכריה אגמאתי • ריב"ש • רשב"ץ • רבי ישועה הלוי • רבי אפרים אנקוה |  |
| תימן | בעלי אלשרח (רבי חנניה בן ישועה • רבי נתנאל בן ישעיה • רבי זכריה הרופא • רבי סעדיה עדני • רבי דוד הלוי חמדי • רבי דוד עדני • רבי אברהם בן שלמה |  |
| מצרים | רבי שמריה בן אלחנן • רבי שמואל בן חנניה הנגיד •  רמב"ם •  רבי חננאל בן שמואל • רבי אברהם בן הרמב"ם • רב יוסף ראש הסדר • רבי פרחיה בן ניסים •  רבי דוד הנגיד • רבי תנחום הירושלמי • רבי יהושע הנגיד • רבי דוד ברבי יהושע הנגיד • ראשונים נוספים |  |
ראשונים נוספים תנאים • אמוראים • סבוראים • גאונים • ראשונים • אחרונים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007491743905171  GND: 102414815  ISNI: 0000 0001 1798 0795  LCCN: n91092090  NKC: zmp2013750713  SELIBR: 79366  SNAC: w6rz0hrc  SUDOC: 242426425  VIAF: 17211098   WorldCat (עם VIAF): 17211098
סגולה (מגזין)

| --- | --- |

שער גיליון 86 של סגולה, העוסק בעיקר במשה דיין
 מו"ל:  שלמה בן-צבי 
 תאריכי הופעה:  2011–הווה (כ־13 שנים) 
 שפה:  עברית 
 מדינה:  ישראל 
 www.segulamag.com
 
סגולה הוא ירחון ישראלי להיסטוריה ציבורית, היוצא לאור החל מאפריל 2010. הירחון עוסק בהיסטוריה של עם ישראל ובהיסטוריה כללית, מתוך תפיסה שלעם ישראל חלק חשוב בהיסטוריה העולמית ובתהליכים ההיסטוריים המובילים את האנושות. המגזין יוצא לאור מדי חודש. מהדורה מקבילה בשפה האנגלית יוצאת לאור אחת לחודשיים.
המגזין היה חלק מקבוצת "תכלת תקשורת" עד ראשית 2019, ומאז הוא עיתון עצמאי.
תוכן המגזין

המגזין, בהיקף של כ-80 עמודי כרומו, כולל כארבע כתבות גדולות, המתמקדות בתופעות חברתיות, באירועים היסטוריים או בדמויות עבר. הכתבות העוסקות בדמויות עבר ממשיכות את סדרת "דיוקן עם", שעשרים פרקיה הראשונים פורסמו בעיתון "מקור ראשון".
במגזין מתפרסמים מדורים קבועים:
"בימים ההם" – אירועים היסטוריים שהתרחשו באותו חודש
"קצרים" – חדשות בחקר ההיסטוריה והארכאולוגיה
"ההיסטוריה חוזרת" – התבוננות על אירועים אקטואליים מתוך פרספקטיבה היסטורית
"ראו אור" – פירוט חודשי של ספרים שיצאו לאחרונה
"ביקורת ספרים" – סקירה מעמיקה יותר של חיבור אחד – ספר עיון או פרוזה – בנושא היסטורי
"הצד השלישי של המטבע" – הסיפורים ההיסטוריים הגלומים במטבעות יהודיים עתיקים ומטבעות בני זמננו
"מנבכי הארכיון" – על מסמכים מהארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי
"מסע בזמן" – הצעה למסלולי טיולים בארץ ישראל ההיסטורית
"בזמן אמת" – ראיונות עם אנשים שעושים היסטוריה
"עוד חוזר הניגון" – סיפור הרקע שמאחורי שירים עבריים
"אמנות ההיסטוריה" – על אמנים ואמנות בהקשר יהודי-היסטורי
"תשבצים וחידות" – באוריינטציה היסטורית
בנוסף מתפרסמת ביקורת מחזות, סרטים ותערוכות הקשורות להיסטוריה יהודית.
בעלי תפקידים

המו"ל הוא שלמה בן-צבי.
את המהדורה העברית ערך יואב שורק, אחריו שימש כעורך ד"ר איתמר ברנר וכיום העורך הוא ד"ר עמית עסיס.
את המהדורה האנגלית עורכת שרה ג'ו בן-צבי, אשת המו"ל.
בין הכותבים: תמר הירדני, ד"ר ניר מן, הרב יעקב מדן, ראובן גפני, ד"ר חגי משגב, ד"ר ימימה חובב, חיותה דויטש ותהילה ביגמן.
בין המאיירים: מנחם הלברשטט, מושיק גולסט, נחמיה בעז, שי צ'רקה, מישל קישקה, ונעם נדב.
ניקיטה חרושצ'וב

ניקיטה סרגייביץ' חרושצ'וב (ברוסית: Ники́та Серге́евич Хрущёв; ‏האזנהקובץ:Ru-Nikita Sergeyevich Khrushchev.oga‏Ⓘ‏; 15 באפריל 1894 – 11 בספטמבר 1971) היה שליט ברית המועצות, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מ-1953 ועד 1964 ויו"ר מועצת השרים (ראש הממשלה) של ברית המועצות מ-1958 ועד 1964.
ביוגרפיה > ראשית דרכו

חרושצ'וב נולד למשפחת איכרים ענייה בכפר קלינובקה, במחוז קורסק במערב רוסיה (האימפריה הרוסית דאז). הוא למד רק שנים אחדות בבית ספר יסודי ועבד מגיל צעיר כרועה בכפרו, ולאחר מכן כפועל מתכת במפעלים ובמכרה בדונבאס.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא החל במעורבות בארגוני עובדים, נלחם בשורות הצבא האדום במהפכה של 1917, והתקדם במנגנון המפלגתי עד נשיאות המפלגה, הפוליטבירו.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת חרושצ'וב כקצין פוליטי ("פוליטרוק"), בדרגה המקבילה לסגן-אלוף.
לאחר פלישת הנאצים במבצע ברברוסה ב-1941, הסתכסך חרושצ'וב עם סטלין על אופן ניהול המערכה באוקראינה, שם היה חרושצ'וב מנהיג המפלגה. הוא החשיב את אי נסיגתו של סטלין אל מול יחסי הכוחות הרעים לזלזול בחיי אדם.
לאחר מכן הוא היה הקומיסר הפוליטי בקרב על סטלינגרד, ושימש כקצין הפוליטי הבכיר בדרום ברית המועצות במהלך המלחמה: בקורסק, בקרב על שחרור קייב ובדיכוי הלאומנים של בנדרה במערב אוקראינה.
ביוגרפיה > עלייתו

לאחר מותו של סטלין במרץ 1953, ניצח חרושצ'וב ב"קרבות הירושה" שצצו בין בכירי המפלגה. ב-7 בספטמבר 1953 הפך למנהיג המפלגה, ויריבו העיקרי, לברנטי בריה (מפקד המשטרה החשאית נ.ק.ו.ד.), הוצא להורג בדצמבר.
עלייתו להנהגה של חרושצ'וב סימנה שינוי קריטי בברית המועצות. הוא פנה לכיוון של רפורמות והימם את משתתפי הקונגרס העשרים של המפלגה הקומוניסטית, ב-24 בפברואר 1956, כשנשא את הנאום הסודי, בו תקף וגינה את פולחן האישיות שאפף את סטלין, והאשים את סטלין בעריצות בפשעים וברצח המונים שבוצעו במשך כל תקופת שלטונו ובמיוחד בתקופת הטיהורים הגדולים (בפועל המשיך חרוש'צוב עצמו במדיניות בתי הסוהר והגולאגים למתנגדי המשטר, אם כי בהיקף קטן בהרבה מקודמו סטלין). נאום זה בודד אותו מהגורמים השמרניים במפלגה, ששאפו להדיחו, אך הוא הצליח לגבור על מי שקרא להם "הקבוצה האנטי-מפלגתית" ב-1957.
בשנת 1957 החלה בנייה מתועשת רחבה של בנייני מגורים. בניינים אלו קיבלו כינוי "חרושצ'ובקה".
עם ביקורו של ריצ'רד ניקסון בברית המועצות ב-1959 והוויכוח המצולם שלו עם חרושצ'וב, הורגשה ביתר שאת עמדתו של חרושצ'וב כלפי המערב, הרואה בו יריב ראוי ולא ישות מרושעת. תפיסה חדשה זו בודדה את סין של מאו, ויש הרואים בה גורם לפילוג הסיני-סובייטי של 1960.
במאי 1962 הורה חרושצ'וב על הצבת טילים גרעיניים לטווח בינוני בקובה. לפי זכרונותיו, הוא פעל במטרה לנטרל את יתרונה המתפתח של ארצות הברית בפיתוח ובפריסה של טילים אסטרטגיים. הוא גם ראה בכך הגנה לקובה מפני פלישה אמריקאית נוספת נוסח הפלישה למפרץ החזירים ב-1961.
ב-11 במאי 1964, אמר חרושצ'וב בנאום שנשא באספה הלאומית המצרית כי ישראל היא "ארץ המסכנת את שלום האזור" וכי "במדיניותה האגרסיבית מחרחרת מלחמה ומתגרה בשכנותיה ובגלל זה העולם כולו נתון בסכנה".
ביוגרפיה > פרישה כפויה

חרושצ'וב הודח במושב מיוחד של הוועד המרכזי של המפלגה ב-14 באוקטובר 1964. הדחה זו באה בעיקר בשל גינוניו האישיים, שנחשבו במפלגה למביכים בזירה הבינלאומית. גם אופן טיפולו של חרושצ'וב במשבר הטילים בקובה והארגון מחדש של הבירוקרטיה לא הוסיפו לו אוהדים.
לאחר הדחתו קיבל קיצבה חודשית של כ-500 רובל (שווה ערך לכ-800$), שלושה שומרים ושני טבחים, ועבר להתגורר בבית פרטי ביישוב פטרובו-דלנייה שבמערב מוסקבה. חרושצ'וב החל להקליט את זכרונותיו מדי יום, בדרך כלל בבוקר ואחר הצהריים. ב-1966 דווח לשלטונות על הקלטה זו. בעקבות זאת זימן אותו לקרמלין חבר הפוליטביורו ארביד פלשה, ודרש ממנו להפסיק את ההקלטות ולמסור לו את כל הזכרונות. חרושצ'וב סירב למסור את ההקלטות, אך הסכים להפסיק אותן מכאן והלאה. המאורע דיכא אותו מאוד. שנתיים מאוחר יותר, ב-1968, שכנע אותו בנו סרגיי לשוב ולהקליט.
ביוגרפיה > מותו

ב-1971 עבר התקף לב. לאחר שחזר מבית החולים והתאושש שב להקליט, אם כי במינון נמוך יותר. הקלטתו האחרונה נערכה חמישה ימים לפני מותו. בהקלטה זו הוא נשמע חלוש, ודיבר בה על האינטליגנציה בברית המועצות. חרושצ'וב נפטר בביתו ב-11 בספטמבר 1971 מהתקף לב ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה ולא בבית הקברות של חומת הקרמלין. מותו לא הוזכר כלל בעיתונים. בנוסף סגרו השלטונות אזורים ליד בית הקברות כדי שאנשים לא ידעו על המקרה וכדי למנוע נוכחות כלשהי בהלוויה. בעשר השנים הראשונות שלאחר מותו היה בית הקברות סגור לאזרחים רגילים כדי שלא יבחינו במצבתו וכדי שאתר הקבורה שלו לא ישמש כמקום עלייה לרגל.
משפחתו

חרושצ'וב היה נשוי שלוש פעמים:
בשנת 1914 התחתן עם יפרוסיניה פיסרבה. מנישואין אלו היו לו שני ילדים: בת יוליה (1916–1981) ובן לאוניד (1917–1943). יפרוסיניה נפטרה מטיפוס בשנת 1920. הבן לאוניד היה טייס קרב בחיל האוויר הסובייטי. מטוסו הופל במהלך קרב אווירי בקרבת העיר ז'יזדרה (מחוז קלוגה). הוא הוכרז כנעדר, היות שלא ניתן היה לאתר את גופתו, כיוון שמטוסו נפל בשטח שהיה בשליטת הגרמנים. עובדה זו הולידה לא מעט תאוריות קונספירציה, בהן נטען כי לאוניד חרושצ'וב לא נהרג בקרב, אלא הצליח להיחלץ מהמטוס הפגוע, נפל בשבי הגרמני ואף שיתף איתם פעולה.
בשנת 1922 התחתן עם נדז'דה גורסקיה, נערה בת 17. כעבור שנה עזב אותה בעצת אמו שטענה שהיא מזניחה את ילדיו.
בשנת 1924 הכיר את נינה קוחרצ'וק (1900–1984), שהפכה לאשתו השלישית, אם כי הזוג לא נישא באופן רשמי אלא בשנת 1965. מנישואין אלו היו לו שלושה ילדים: הבת ראדה (נולדה ב-1929), בן סרגיי (ב-1935) ובת ילנה (1937–1972). המפורסם בהם הוא הבן סרגיי, אשר היה מדען טילים בתעשיית החלל הסובייטית. הוא עבד במשרד התכנון 52 של ולדימיר צ'לומיי והיה בין השאר אחד מהמתכננים של משגר הלוויינים פרוטון. עבודתו זיכתה אותו בפרס לנין ובתואר גיבור העמל הסוציאליסטי. בשנת 1990 הוציא ספר זיכרונות אודות אביו. בשנת 1991 הוזמן על ידי אוניברסיטת בראון שברוד איילנד לערוך סדרת הרצאות בנושא המלחמה הקרה ומאז הוא מתגורר בארצות הברית. בשנת 1999 הפך לאזרח אמריקאי. סרגיי חרושצ'וב הוא מרצה מן המניין במכון ווטסון ליחסים בינלאומיים של אוניברסיטת בראון (Watson Institute for International Studies).
מזגו של חרושצ'וב

יריביו הפוליטיים של חרושצ'וב בברית המועצות נטו לראות בו איכר גס ובור, בעל מוניטין של התפרצות לדברי אחרים והטחת עלבונות. בשנת 1956 חרושצ'וב התבטא בביטוי השנוי במחלוקת ועמום המשמעות "אנחנו נקבור אתכם" בהתייחס לקפיטליזם. הוא אמר לנשיא ארצות הברית "אנחנו נקבור אתכם. הטילים שלנו יכולים לפגוע בזבוב בארצות הברית". בפסגת ארבע המעצמות בפריז, ב-16 במאי 1960, פוצץ חרושצ'וב את הוועידה בדורשו התנצלות פומבית מנשיא ארצות הברית, אייזנהאואר, על משבר מטוס הריגול U-2.
חרושצ'וב הפריע פעמים רבות לדיוני עצרת האומות המאוחדות בספטמבר-אוקטובר 1960 בהטחת אגרופו בשולחן ובצעקות ברוסית בזמן נאומי צירים שונים. תקרית מפורסמת אחת אירעה בעת שהציר הפיליפיני שאל אותו כיצד הוא יכול למחות כנגד האימפריאליזם המערבי, בעודו מספח את מדינות מזרח אירופה. חרושצ'וב נזעם עד מאוד, הטיח בציר קללה ברוסית שתורגמה כ"ריקא וליצן של האימפריאליזם". באוקטובר 1961 חבט חרושצ'וב באגרסיביות את נעלו בדוכן בדיון בעצרת האומות המאוחדות, תוך שהוא צועק ומאיים על ארצות הברית שהוא "יראה להם את אמא של קוזקה", פתגם רוסי שמשמעותו שהוא "ילמד אותם לקח". כחודש לאחר מכן, הטילה ברית המועצות את פצצת הצאר, ניסוי גרעיני הגדול בעולם, ומפגן כוח מול ארצות הברית.