stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חממת מי ים
היסטוריה

רעיון חממת מי ים נחקר לראשונה ופותח בשנת 1991 על ידי חברתו של צ'ארלי פאטון Light Works בע"מ, פרויקט הפיילוט הראשון החל בשנת 1992 עם חיפוש אחר אתר מבחן שנמצא לבסוף באי הקנרי טנריפה. אבטיפוס של חממת מי ים הורכב בבריטניה ונבנה באתר בטנריפה. התוצאות מפיילוט זה אישרו את הרעיון והוכיחו פוטנציאל לאזורים צחיחים אחרים.
העיצוב המקורי של הפיילוט התפתח לדגם בעלות נמוכה באמצעות שימוש במבנים קלים ובשימוש בחומרים חכמים. מבנה זה נועד להיות חסכוני ומתאים לחומרים הזמינים במקום הבנייה. העיצוב נבדק לראשונה ואומת באמצעות חממת מי ים שנייה שנבנתה בחופי האי אל איירם, אבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בשנת 2000. בשנת 2004 הושלמה בניית חממת מי ים שלישית ליד מוסקט, עומאן בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת סולטאן קאבוס. פרויקטים אלה אפשרו אימות של מודל סימולציה תרמודינמית, שבהתחשב בנתונים מטאורולוגיים מתאימים, יחזה במדויק ולכמת את ביצועי חממת מי הים בחלקים אחרים של העולם.
בשנת 2010, חממת מי ים נבנתה לצרכים מסחריים באוסטרליה. המפעל כעת פועל באופן עצמאי כחוות Sundrop Pty בע"מ.
תהליך

חממת מי ים משתמש בשמש, ים והאטמוספירה כדי לייצר מי שתייה ואוויר קריר. התהליך משחזר את המחזור ההידרולוגי הטבעי בסביבה מבוקרת. קיר החזית של הבניין מאייד את מי הים. הוא מורכב מסורג העשוי בצורת חלת דבש ופונה לכיוון הרוח הנושבת. מאווררים שולטים בתנועות הרוח. מי הים מחלחלים מבעד לסורג, מקררים וממלאים את האוויר בלחות, שעובר לאזור הנטיעות. אור השמש מסונן דרך גג שנבנה במיוחד
כשהוא לוכד אור אינפרא אדום, ובמקביל מאפשר לאור הנראה לעין לעבור, ליצירת פוטוסינתזה. דבר זה יוצר תנאים אופטימליים לגדילה – קרירות ולחות יחד עם אור בעצמה גבוהה. מי ים שחוממו בגג עוברים דרך מאייד שני ליצירת אוויר חם ורווי, אשר לאחר מכן זורם דרך מעבה המקורר על ידי מי ים הנכנסים. הפרש הטמפרטורות גורם למים מתוקים להתעבות על זרם האוויר. כמות המים המתוקים נקבע על ידי טמפרטורת אוויר, הלחות היחסית, קרינת השמש ושיעור זרימת האוויר. תנאים אלה יכולים להימדד עם נתונים מטאורולוגיים מתאימים, המאפשרים לתכנן מראש כדי להתאים את המודל לכל מקום בהתאמה.
חממת מי ים מאדה הרבה יותר מים מאשר היא מעבה בחזרה למים מתוקים. אוויר לח זה אובד בגלל שיעור גבוה של אוורור כדי לשמור על היבולים קרירים ולספק להם חמצן. פליטת האוויר הלח הגבוהה מספקת תועלת מסוימת לטיפוח גידולים בסמיכות לחממה.
פרסים

התהליך זכה למספר פרסים, ביניהם:
פרס מוזיאון העיצוב עבור עיצוב תעשייתי ואדריכלות בת-קיימא (1999)
פרס המוסד להנדסה וטכנולוגיה לקיימות (2006)
פרס הטכנולוגיה, המוזיאון לטכנולוגיה, סן חוזה, קליפורניה (2006)
פרס סנט אנדרוז לסביבה (2007)
ראו גם

פרויקט יער סהרה
הערות שוליים

↑  Just add water, Seawater Greenhouse
חממת ים ביום בנייתה בטנריפה
אותה חממה לאחר שנתיים
חסם ברנקין

חסם ברנקין (באנגלית: Barankin Bound), חסם תחתון על השונות של אומדים חסרי-הטיה של פרמטרים דטרמיניסטיים. זוהי הכללה של חסמי קרמר-ראו וצ'פמן-רובינס, ובהשוואה אליהם - הוא הדוק יותר. למעשה, זהו החסם התחתון ההדוק ביותר שקיים על השונות האמורה (Greatest lower bound), וחסרונו בכך שלפעמים קשה לחשב אותו.
החסם נגזר לראשונה על ידי אדוארד ברנקין (Edward William Barankin) ב-1949.
החסם

נניח שהתפלגות המשתנה המקרי  \ X תלויה בפרמטר הדטרמיניסטי  \ \theta , ומתוארת על ידי פונקציית הצפיפות  \ p(x;\theta ). תחת תנאים רחבים, אם  \ T(X) הוא אומד חסר-הטיה של  \ \theta , כלומר  \ \mathrm {E} \left[T(X)\right]=\theta  (ולכן
 Var\left[T(X)\right]=\mathrm {E} \left[(T(x)-\theta )^{2}\right]), אז לכל  \ a_{1},...,a_{n},h_{1},...,h_{n} מתקיים:
במעבר לגבול שבו המרחק המקסימלי בין ערכי h שואף לאפס, מתקבלת צורה רציפה של החסם, שנגזרה על ידי ג'ק קיפר (Jack Kiefer):
כאשר  \ p_{h1},p_{h2} הן פונקציות התפלגות שרירותיות, ו- \ e_{1},e_{2} הן התוחלות של  \ h לפי  \ p_{h1},p_{h2} בהתאמה.
מכיוון שהחסם מתקיים לכל בחירה של a,h (במקרה הראשון) ושל  \ p_{h1},p_{h2} (בשני), הוא נשאר נכון גם כשמחליפים את אגף ימין בסופרימום על כל האפשרויות.
הוכחת החסם

נוכיח את הצורה השנייה של החסם. נסמן:
מתוך חוסר הטיה, לכל H מתקיים:
לכן, מתוך העברת אגפים ושימוש בתכונות של פונקציות פילוג:
נבחן את תוחלת המכפלה של A,B. מצד אחד (תחת תנאים רגולריים המאפשרים החלפת סדר אינטגרציה):
התוחלת הפנימית היא בדיוק H, כפי שהראינו לעיל מתוך חוסר ההטיה. לכן, נקבל:
מצד שני, לפי אי-שוויון קושי-שוורץ:
לאחר הצבת כל הגדלים באי-שוויון זה מקבלים בדיוק את החסם.
על-מנת לקבל את הגרסה של ברנקין, יש להציב:
כאשר  \ \delta  היא הדלתא של דיראק.
לקריאה נוספת

Barankin E. W. (1949), "Locally Best Unbiased Estimates", Annals of Mathematical Statistics 20 (4): 477-501.
Kiefer J. (1952), "On Minimum Variance Estimators", Annals of Mathematical Statistics 23 (4): 627-629.
טרנגנו

טרנגנו (במלאית: Terengganu) היא מדינה במלזיה. בראש המדינה עומד סולטאן. נמצאת בחלקה המערבי של מלזיה, בחצי האי המלאי, והיא גובלת בקלנטן בצפון-מערב, ים סין הדרומי במזרח ופהנג בדרום-מערב. בירתה, המשמשת גם כבירה המלכותית שלה (מקום מושבו של הסולטאן), היא קואלה טרנגנו.
שמה המורחב של המדינה הוא טרנגנו דרול אימן (במלאית: Terengganu Darul Iman, בג'אווי: ترڠڬانو دار الإيمان).
היסטוריה

מיקומה של טרנגנו בחוף ים סין הדרומי הפך אותה למרכז מסחרי חשוב כבר במאה ה-6. האזור המשיך לשגשג במאות שלאחר מכן תחת שליטת אימפריית סריביג'איה (Srivijaya) ובהמשך תחת אימפריית מג'פהיט. בשלב מסוים טרנגנו הפכה למדינה וסאלית של סולטנות מלאקה, אך היא הצליחה לשמור על מידה רבה של אוטונומיה.
בתחילת המאה ה-18 צמחה בטרנגנו סולטנות אשר הייתה נתונה להשפעה רבה של סולטנות ג'והור. במאה ה-19 טרנגנו נהפכה למדינה וסאלית של סיאם, אם כי בפועל היא קיבלה מידה רבה של אוטונומיה. הסיאמים קראו לאזור טרנגקנו (ตรังกานู).
ב-1909 נחתם חוזה בין בריטניה וסיאם במסגרתו הועברו מספר שטחים סיאמיים, בהם טרנגנו, לידי הבריטים. התושבים המקומיים לא קידמו בברכה את שלטון בריטניה ואף ביצעו ניסיון מרידה ב-1928 שדוכא על ידי הבריטים.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, טרנגנו נכבשה כמו יתר חצי האי המלאי על ידי האימפריה היפנית. היפנים העבירו את טרנגנו עם עוד מספר שטחים מלאים לבעלת בריתם תאילנד, שהשיבה את השם טרנגקנו. ב-1945, עם סיום המלחמה, טרנגנו הוחזרה לבריטניה.
ב-1946 טרנגנו צורפה לאיחוד המלאי, שהפך ב-1948 לפדרציית מלאיה. ב-1957 פדרציית מלאיה קיבלה את עצמאותה והיא הייתה בין הישויות שהרכיבו את מלזיה ב-1963.
כלכלה

כלכלת טרנגנו מסתמכת על הפקה ועיבוד של נפט וגז טבעי, המנוהלים בעיקר על ידי חברת הנפט הלאומית פטרונס, תיירות, דיג וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול בננות, רמבוטן ואבטיחים.
חרושת קטיף

חרושת קטיף (מכונה לעיתים גם קטיף חורשת מתכת) היא חברה בעלת מפעל שעוסקת בייצור מכלולי ממ"ד, דלתות ביטחון וארונות חשמל לתחום הבנייה ומשווק תוצרתו לקבלני בניין רבים בכל חלקי הארץ, מפעל החברה שוכן באשקלון ובעבר שכן באזור התעשייה בנווה דקלים עד ביצועה של תוכנית ההתנתקות ופינוי המפעל.
המפעל היה אחד מהמפעלים הגדולים שפעלו בגוש קטיף ובשיאו העסיק כ-100 עובדים.
היסטוריה

המפעל הוקם ב-1987 באזור התעשייה שבנווה דקלים אך לאחר פינוי גוש קטיף נאלץ המפעל להעתיק את מקומו לאזור התעשייה באשקלון כמו מפעלים וחברות נוספות בגוש קטיף בהם חברת חסלט - עלי קטיף, מפעל המיצים "פרי קטיף" משתלת עצמונה ועוד.
בינואר 2002 נפל פצמ"ר בשטח המפעל ובעקבות כך נגרם לו נזק אך לא דווח על נפגעים.
במאי 2005 במסגרת ההתגברות של המחאה נגד תוכנית ההתנתקות פורסם באתר גלובס כי מספר בעלי עסקים בגוש קטיף וכן באזור התעשייה ארז בתמיכתו של הפורום המשפטי למען ארץ-ישראל הגישו עתירה לבג"ץ בדרישה לבטל את חוק פינוי-פיצוי בטענה כי אינו נותן לבעלי העסקים והתושבים פיצוי כספי הולם אך בסופו של דבר לא בוטל החוק והעתירה נדחתה, עוד פורסם באותה כתבה על כך ששמעון חזות, הבעלים של מפעל 'קטיף חרושת מתכת' ששוכנת באזור התעשייה של נווה-דקלים, בעד הקמת קרן הלוואות (שלבסוף הוקמה על ידי קרן מאמין וזורע) שתוכל לעזור, "הלוואה יכולה לעזור במימון העברת העסק".
לאחר שהחברה והמפעל העתיקו את מקום המפעל החליטה הנהלת החברה לשכור מבנה בשטח של 5,000 מ"ר, בתוספת 3,000 מ"ר חצר במתחם מפעל הלבידים שנמצא באזור התעשייה הצפוני באשקלון. מלבד המפעל של חברת קטיף חרושת הועתקו עוד מפעלים למתחם הסמוך למפעל בהם כ-2 מפעלים שעברו לאשקלון מיישובי גוש קטיף וכן מספר מפעלים שעברו לאשקלון מאזור התעשייה ארז שגם הוא נאלץ להתפנות כמו יישובי התחומה הצפונית של ההתיישבות היהודית ברצועת עזה.
ראו גם

מפעל נשר רמלה
מפעלי רכב אשדוד
ברנד תעשיות
הערות שוליים

↑  איציק סבן, בעלי המפעלים בנווה-דקלים בסכנת אבטלה, באתר ynet, 19 באפריל 2005
↑  עסקים בהתנתקות: נגד פינוי-פיצוי, באתר גלובס, 3 במאי 2005
↑  לפני דקה נפל פצמ"ר בתוך מפעל חרושת קטיף באיזור תעשיה נוה דקלים במקום נזק למפעל ב"ה אין נפגעים, באתר חדר החדשות, ‏31 בינואר 2002
↑  3 מהמפעלים בגוש קטיף עברו לאיזור התעשייה באשקלון, באתר גלובס, 8 בספטמבר 2005
חיל האוויר של אוזבקיסטן

| --- | --- |
  
סמל חיל האוויר של אוזבקיסטן   רונדל חיל האוויר של אוזבקיסטן
 פרטים
 מדינה:  אוזבקיסטן אוזבקיסטן
 שיוך:  צבא אוזבקיסטן
 סוג:  חיל אוויר
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1992–הווה (כ־32 שנים) 
 מלחמות:  מלחמת האזרחים בטג'יקיסטן
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  15,000 חיילים
חיל האוויר של אוזבקיסטן הוא הזרוע האווירית של צבא אוזבקיסטן. החיל נוסד זמן קצר לאחר התפרקותה של ברית המועצות בשנת 1991, אם כי צבא אוזבקיסטן עצמו הוקם על ידי הממשלה האוזבקית רק בשנת 1992. החיל מנה בן 10,000 ל-15,000 חיילים, רובם ממוצא רוסי, נכון לשנת 1995.
היסטוריה

במרץ 1994, רוסיה חתמה על הסכם עם אוזבקיסטן בו הצהירה שתאמן את טייסי חיל האוויר. נכון לאותה השנה, 13 בסיסי חיל האוויר היו פעילים ברחבי אוזבקיסטן. תורת הלחימה של החיל אומצה מזו של חיל האוויר הסובייטי.
במהלך מלחמת האזרחים בטג'יקיסטן בשנת 1992, ממשלת טג'יקיסטן זכתה לתמיכה מאוזבקיסטן. מסוקי החיל סייעו להדוף את הכוחות המורדים המוסלמים. בהמשך, כוחות נוספים של החיל הרסו את מעוזי המורדים במזרח המדינה. כתוצאה מהסיוע, חבר במשרד הביטחון האוזבקי נהיה לחבר גם במשרד הביטחון של  טג'יקיסטן.
הודות להסכם בין חבר המדינות, רוסיה סייעה לתחזק את מטוסי החיל ומכרה לאוזבקיסטן מטוסי קרב במחיר זול בהרבה מאשר למדינות אחרות, דוגמת ארצות הברית. לצורך לחימה באפגניסטן ובטרור, ממשלת ארצות הברית ונאט"ו בחנו את מטוסי החיל וביצעו תיקונים למטוסים רבים. רוסיה ניסתה למנוע מגעים בין ארצות הברית לאוזביקסטן, במיוחד בוועידה בשנת 2002 שנערכה בטשקנט ובה נכחו חברות תעופה רבות.
המגעים בין ארצות הברית לאוזבקיסטן נכשלו, ואוזבקיסטן דחתה את הצעתה של ארצות הברית לסייע לה בתיקון מסוקי החיל.
מטוסים ומסוקים

| שם כלי הטיס> מטוסי קרב | ארץ מוצא> מטוסי קרב | סוג> מטוסי קרב | בשירות> מטוסי קרב | מטוסי קרב | מטוסי קרב | מטוסי קרב |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מיג-29 | רוסיה | מטוס קרב רב-משימתי | 39 |  |  |  |
| סוחוי 25 | רוסיה | מטוס תקיפה | 20 |  |  |  |
| סוחוי 27 | רוסיה | מטוס קרב | 30 |  |  |  |
מטוסי תובלה
| אנטונוב An-12 | אוקראינה | מטוס תובלה כבד | 2 |  |  |  |
| אנטונוב An-26 | אוקראינה | תובלה | 4 |  |  |  |
| איליושין Il-76 | רוסיה | מטוס תובלה כבד | 3 |  |  |  |
מסוקים
| מיל מי-8 | רוסיה | מסוקי רב-משימתי | 40 |  |  |  |
| מיל מי-24 | רוסיה | מסוק קרב | 25 |  |  |  |
יארמו לינדברג

| --- | --- |

יארמו לינדברג
 לידה:  10 ביוני 1959 (בן 65) פינלנד אואולו, פינלנד
 מדינה:  פינלנד 
 כינוי:  Charles 
 השכלה:  Cadet School  National Defence University 
 השתייכות:   חיל האוויר הפיני
 תקופת הפעילות:  1978–2019 (כ־41 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 ראש ההגנה
 עיטורים
 אביר הצלב הגדול של הוורד הלבן של פינלנד (6 בדצמבר 2016)  Cross of Merit of the War Invalides (27 באפריל 2015)  מפקד בלגיון ההצטיינות (2019)  Gold Medal of Merit of the Reserve Officers Association (4 ביוני 2016)  מדליית ההצטיינות הצבאית (4 ביוני 1996)  Cross of Liberty, 1st Class (4 ביוני 2009)  אביר דרגה ראשונה במסדר הוורד הלבן של פינלנד (4 ביוני 1998)  מפקד דרגה ראשונה במסדר כוכב הקוטב (2018) 
 
יארמו למארי לינדברג (בפינית: Jarmo Ilmari Lindberg;‏ נולד ב-10 ביוני 1959) הוא גנרל פיני בדימוס אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה של פינלנד בין השנים 2014–2019.
ביוגרפיה

לינדברג נולד באואולו ב-10 ביוני 1959. ב-1978 התגייס לחיל האוויר הפיני ועבר הכשרה כטייס קרבי. בשל שם משפחתו, הוא נודע בכינוי "צארלס" על שם הטייס הנודע צ'ארלס לינדברג. הוא אף מחזיק חשבון בטוויטר בשם זה. ב-1982 הוא קודם לדרגת לויטננט. הוא הטיס מטוסי מיג-21 וב-1993 מונה למפקד הכשרת טייסים במפקדת חיל האוויר הפיני בטיקאקוסקי. בשנת 1995, רכש חיל האוויר הפיני מטוסי מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט מארצות הברית כדי להחליף את המיגים הסובייטיים הישנים. לינדברג נשלח לקליפורניה והשתתף בקורס הכשרה בן שבעה חודשים בהטסת המטוס. הוא היה מעורב בצורה פעילה בהכנסת המטוס לשימוש סדיר בחיל האוויר הפיני. בין השנים 1995–1999 היה לינדברג מפקד טייסת הקרב ה-21. בשנת 1999 מונה לסגן ראש מטה המבצעים של חיל האוויר ולראש אגף התכנון והמבצעים של החיל.
ב-2005 הוא הועלה לדרגת בריגדה גנרל, ועבד כסגן ראש אגף המבצעים בין שנים 2005–2008. בין השנים 2008–2012 הוא היה מפקד חיל האוויר הפיני, וקידם שיתוף פעולה בינלאומי. בין השנים 2012–2014. ב-31 ביולי 2014 מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל), וכיהן בתפקיד עד 31 ביולי 2019.
חמניות מול השמש (שיר)

| --- | --- |
 סינגל בביצוע לאה שבת
 מתוך האלבום "חמניות מול השמש"
 יצא לאור:  נובמבר 2001
 מקום הקלטה:  אולפני בורי  אולפני המון (מיקס)
 שפה:  עברית
 אורך:  4:12
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 כתיבה:  לאה שבת
 לחן:  לאה שבת
 הפקה:  אבנר חודורוב
 עיבוד:  אבנר חודורוב, לאה שבת
 
"חמניות מול השמש" הוא שיר שכתבה, הלחינה וביצעה הזמרת־יוצרת הישראלית לאה שבת. השיר התפרסם בנובמבר 2001 כסינגל וכשיר הנושא של אלבומה הרביעי של שבת, "חמניות מול השמש" (2002).
השיר נבחר להיות שיר הנושא של הסרט "פגישה עיוורת", שיצא לאקרנים ב־2003.
יחס הביקורת

בביקורת של גידי אביבי מהארץ על האלבום, הוא כתב ששיר הנושא אינו נופל "מרגעיה החזקים ביותר של שבת כמבצעת וכותבת. היא שרה על עצמה בחום וברגישות, והיא יודעת מה היא שרה". אסף נבו מאתר מאקו מנה את השיר בין "שיריה הגדולים בשני העשורים האחרונים [...] קלאסיקות אמיתיות" של שבת. מיכל בן דוד מאתר "הבמה" תיארה את השיר במילה "מופלא".
מצעדי פזמונים

השיר הוצג למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־25 בנובמבר 2001 וצעד שמונה שבועות, בערך עד פברואר 2002. בשיאו הגיע לפחות למקום הרביעי. במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשס"ב של התחנה הוא דורג במקום ה־35.
מצעדי פזמונים > מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2001–2002)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2001–2002)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2001–2002)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2001–2002)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | רשת ג' | 4 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (תשס"ב)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (תשס"ב)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (תשס"ב)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (תשס"ב)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | רשת ג' | 35 |  |
משתתפים

לאה שבת – זמרה, גיטרה קלאסית, קולות רקע
אבנר חודורוב – קלידים, אקורדיון, קולות רקע
דודו טסה – גיטרה
יוסי פיין – בס
אשר פדי – תופים
זוהר פרסקו – כלי הקשה
עמי איילי – קולות רקע
משתתפים > הפקה

מפיק מוזיקלי ומעבד – אבנר חודורוב (עיבוד בשיתוף לאה שבת)
הקלטה – יזהר שרון, עמי איילי
טכנאי הקלטה – דניאל יערי, ארז זילברשטיין
מיקס – עמי איילי
מאסטרינג – טלי כ"ץ
הערות שוליים

1 2 3 4 5  חמניות מול השמש (אלבום), באתר Discogs
1 2 3  נתוני היצירה, באתר אקו"ם
↑  רינת גור-נחום, חיים בשביל האהבה, באתר ynet, 9 באפריל 2003
↑  גידי אביבי, המחיר שלאה שבת משלמת, באתר הארץ, 4 במרץ 2002
↑  אסף נבו, ‏ארבע נשים, ארבעה שירים, באתר ‏מאקו‏, 25 בנובמבר 2010
↑  מיכל בן דוד, ביקורת | לאה שבת בהופעה: מוזיקה ונשמה, באתר habama.co.il, ‏20 באוגוסט 2009
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 25 בנובמבר 2001, באתר פזמונט
↑  השיר באתר פזמונט, באתר פזמונט
1 2  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 16 בדצמבר 2001, באתר פזמונט
1 2  המצעד השנתי לשנת תשס"ב של רשת ג', באתר פזמונט
חרות - התנועה הלאומית

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מנהיגים:  בנימין זאב בגין, מיכאל קליינר
 תקופת הפעילות:  23 בפברואר 1999 – 2009 (כ־9 שנים) 
 אפיון:  מפלגת ימין
 כנסות:  ארבע עשרה - חמש עשרה
 אותיות:  נץ
 שיא כוחה:  3 מנדטים (כסיעת פורשים בכנסת ה-14)
 שפל כוחה:  לא עברה את אחוז החסימה
 רשימה פוליטית:  האיחוד הלאומי (1999-2003)
 נוצרה מתוך:  הליכוד
 מטה:  תל אביב-יפו 
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין
 www.herut.org.il
 
חרות - התנועה הלאומית הייתה מפלגת ימין שהוקמה על ידי פורשי מפלגת הליכוד.
היסטוריה

התנועה נוסדה על ידי בנימין זאב בגין, מיכאל קליינר ודוד ראם שהתפצלו מסיעת הליכוד-גשר-צומת בשנת 1999, בשלהי כהונתה של הכנסת ה-14.
שם המפלגה בא לציין את כוונת חבריה להיות המשך אידאולוגי לתנועת החרות ההיסטורית, שבראשה עמד מנחם בגין - אביו של מייסדה בנימין זאב בגין, ואשר הייתה אחת מהמפלגות שיצרו את הליכוד. את רשימת חרות לכנסת ה-15 חתמו שמואל כץ, שהיה חבר הכנסת מטעם תנועת החרות בכנסת הראשונה, עזריאל לבנת, ויצחק שמיר שעזב את הליכוד והוצב במקום ה-120.
בבחירות לכנסת ה-15 התמודדה במסגרת האיחוד הלאומי, יחד עם מולדת ותקומה, אך למרות הציפיות הרבות זכתה הרשימה המשותפת החדשה לארבעה מנדטים בלבד. כתוצאה מהכישלון פרש בנימין זאב בגין מהחיים הפוליטיים, וכראש המפלגה נבחר נציגה היחיד בכנסת, מיכאל קליינר.
בבחירות לכנסת השש עשרה רצה המפלגה בנפרד, והציבה כמספר 2 את ברוך מרזל מחברון. גם אנשי מפלגת ימין ישראל הקטנה הצטרפו לרשימה, ונציגיהם שובצו במקומות החמישי והשביעי. לבסוף זכתה הרשימה ב-36,202 קולות אך לא עברה את אחוז החסימה שהיה אז 47,226 (1.5% מהקולות הכשרים). בבחירות אלה עשתה המפלגה שימוש תעמולתי בהמנון "התקווה", כאשר הציגה גרסה שלו כג'ינגל בחירות. את מילות "התקווה" החליפו מילים בערבית קלוקלת שהציגו מסר של השתלטות ערבית על מדינת ישראל. הג'ינגל נפסל על ידי יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, השופט מישאל חשין וערעור לבית המשפט העליון על הפסילה נדחה ברב דעות. הדיון סביב פסילת הג'ינגל והעתירה לבג"ץ זכה לסיקור תקשורתי ושביעות רצון מצד אנשי יחסי הציבור של המפלגה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003 התמודדה המפלגה בבני ברק במשותף עם האיחוד הלאומי מולדת ותקומה אך נשארה מחוץ למועצת העיר.
המפלגה התמודדה גם בבחירות לכנסת השבע עשרה, הפעם בנפרד ממרזל ומאנשי ימין ישראל (שהתמודדו מצידם יחדיו במסגרת חזית יהודית לאומית) זכתה רק ב-2,387 קולות, ולא נכנסה לכנסת.
לאחר עזיבתו של בגין החל מהבחירות לכנסת ה-16 התמקד מצע המפלגה בעידוד הגירה מישראל למדינות ערב באמצעות סל הגירה כספי. לאחר תוכנית ההתנתקות בבחירות לכנסת ה-17 חזרה המפלגה והדגישה את הרעיון בתעמולת הבחירות תחת הסיסמה "חוק פיצוי פינוי לפלסטינים", הבאה להדגיש כי מדובר בהגירה מרצון חופשי של התושבים המתפנים ושבה הפיצוי קודם לפינוי, בניגוד למדיניות ההתנתקות וחוק פינוי-פיצוי שהביאו לנסיגה ולפינוי (בניגוד לרצון המפונים) ולהסדרת הפיצוי הכספי רק לאחר מכן. במהלך מערכת הבחירות פעלו פעילי חרות בריכוזי אוכלוסייה ערבית, וניסו לעניין את התושבים המקומיים בתוכניתם לעידוד הגירה כספי. עצרת אחת שכזו ביפו הסתיימה בתקיפת הפעילים, בהם היו"ר קליינר.
בסיום ספירת הקולות של מערכת הבחירות לכנסת ה-17 נתגלה באורח מוזר שבקלפיות מסוימות באזור טייבה ואום אל-פחם קיבלה המפלגה מאות קולות, ואילו הרשימה הערבית המובילה רע"ם-תע"ל לא זכתה כלל בתומכים. לבסוף התברר שהדבר נבע מבלבול ברישומים של הקלפיות עקב סמיכות המפלגות ברשימות הקלפי. כתוצאה מגילוי הטעות זכתה לבסוף רע"ם-תע"ל במנדט נוסף, על חשבונה של מפלגת העבודה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 (2009) פסקה למעשה פעילות המפלגה בעקבות התמודדותו של יושב ראש המפלגה מיכאל קליינר בפרימרייז של הליכוד. קליינר שובץ במקום ה-48 (והלא ריאלי) ברשימת הליכוד. חרות לא התמודדה בבחירות לכנסת ה-18 או במערכות הבחירות שלאחריהן.
נציגי המפלגה בכנסת ומועמדיה בבחירות

| כנסת | חברי כנסת / מועמדים | הערות |
| --- | --- | --- |
| הכנסת ה-14 (1996) | 3 מנדטים: זאב בנימין בגין, מיכאל קליינר, דוד ראם | הסיעה נוצרה ב-23 בפברואר 1999 עם פרישת חבריה מהליכוד-גשר-צומת. |
| הכנסת ה-15 (1999) במסגרת האיחוד הלאומי | מנדט אחד (מתוך 4 לרשימה כולה): מיכאל קליינר |  רשימת מועמדים מלאה, הכוללת את כלל מועמדי האיחוד הלאומי, ראו כאן.  מנהיג חרות בני בגין פרש בהיוודע תוצאות הבחירות. החליף אותו בני אלון ממולדת.  ב-1 בפברואר 2000 פרש נציג חרות מיכאל קליינר מהאיחוד הלאומי והקים סיעת יחיד. |
| מועמדי המפלגה לכנסת ה-16 (2003) | מיכאל קליינר, ברוך מרזל, אליהו סער, מיכאל בן ארי (לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן) |  |
| מועמדי המפלגה לכנסת ה-17 (2006) | מיכאל קליינר, יהושע מאירי, אברהם מילברגר מרום, יאנה חודריקר-כנפו (לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן) |  |
הערות שוליים

↑  הג'ינגל של חרות - התקווה בערבית, תיקשורים יחסי ציבור
↑  בג"ץ 212/03 חרות התנועה הלאומית נ' יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השש-עשרה, כב' השופט מישאל חשין
↑  עלי ואקד, קליינר הציע לערבים פינוי-פיצוי וחטף מכות, באתר ynet, 23 במרץ 2006
↑  אריק בנדר, איתמר ענברי ומיה בנגל, העבודה הפסידה מנדט ותרד ל-19, באתר nrg‏, 3 באפריל 2006
| רשימות שהתמודדו בבחירות לכנסת השבע עשרה |
| --- | --- | --- |
| מיוצגות בכנסת ה-16 | העבודה • ש"ס • הליכוד • יהדות התורה • מרצ • רע"מ-תע"ל • חד"ש • בל"ד • שינוי |  |
| לא מיוצגות בכנסת ה-16 | קדימה • ישראל ביתנו • איחוד לאומי-מפד"ל • מפלגת הגמלאים • הירוקים • עלה ירוק • חזית יהודית לאומית • רע"ש - זכויות הגבר במשפחה • חרות - התנועה הלאומית • צומת • דע"ם • חץ • ברית עולם • לידר • מפלגה לאומית ערבית • תפנית • כוח הכסף - למיגור שלטון הבנקים • לב • לחם • הציונות החדשה • עוז לעניים • עתיד אחד - עתיד טוב לישראל |  |
מפלגות בישראל • הכנסת • פוליטיקה של ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010489593405171
טרנובקה

| --- | --- |
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מחוז:  מחוז ויניצה ויניצה
 תאריך ייסוד:  1700 
 שטח:  42.9 קמ"ר
 גובה:  209 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  1,395 (2001)
 קואורדינטות:  48°32′N 29°58′E﻿ / ﻿48.533°N 29.967°E﻿ / 48.533; 29.967
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםטרנובקה(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםטרנובקה(למפת מחוז ויניצה רגילה) ויניצה ז'מרינקה מוהיליב-פודילסקי חמילניק האיסין קוזיאטין טולצ'ין ז'יטומיר קייב צ'רקאסי קירו. אודסה מולדובה צ'רנו. חמלניצקיטרנובקה(למפת מחוז ויניצה מוגדלת) ויניצה ז'מרינקה מוהיליב-פודילסקי חמילניק האיסין קוזיאטין טולצ'ין ז'יטומיר קייב צ'רקאסי קירו. אודסה מולדובה צ'רנו. חמלניצקיטרנובקה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
טרנובקה (באוקראינית: Тернівка, טרניבקה; בפולנית: Ternówka; ביידיש: טערנעווקע) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היסטוריה

העיר טריאנובקה נקראה על ידי חסידי קרלין בשם זה (ברוסית:טרויאן אבקע) על שם שלושת האבות רבי אהרן מקרלין, ורבי אשר מסטולין, ורבי ישראל מסטולין, שהיו המנהיגים הרוחנים של העירה . (רוב יהודי העירה היו חסידי קרלין וסטולין) בית הכנסת בעיירה היה של חסידי סטולין. במשך כל השנים חיו בשלווה יהודי העיר בשל העובדה שלא היו שם מתנגדים וחילוקי דעות בין הקהילות. פשוטי עם ויהודים מאמינים היו יהודי טרנובקה.
הקהילה היהודית

בשנות העשרים של המאה ה-20 נמנו בעיירה כ-3,000 יהודים, רוב תושביה. בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי, ובאמצע שנות השלושים של המאה ה-20 נסגרו בתי הכנסת ביישוב.
שוחט העיר היה רב יעקב שמשון מלמד לאחר פטירתו נתמנה בנו רבי יצחק מלמד, כרב העיר אשר כיהן כרב העיירה עד שנת 1935. לאחר מכן ירש את מקומו בנו יהושע מלמד שגם היה חזן נחשב בכל החגים. רוב יהודי העירה היו חסידי לוצק. ובכל שנה היה מגיע הרבי מלוצק רבי יוחנן פרלוב (בנו של רבי ישראל פרלוב מסטולין) בתאריך ל"ג בעומר לעיירה שם התקבל בסבר פנים יפות למשך כמה ימים. הוא היה מתארח אצל רב העירה רבי יצחק, אשר כונה דער טרעיניבקער רבי, רבי יצחק מלמד היה רב מאוד נחשב אצל חסידי לוצק בשל העובדה שקיבל סמיכה לרבנות מרבי אהרן מקרלין כשהיה צעיר בגיל 18 בלבד.
בשנת 1920 הייתה מלחמה בין הרוסים הקומוניסטים והפולנים, הרמטכ"ל אז היה פלסודוסקי. באחד מן הקרבות שנמשכו על ידי טרנובקה נסוגו הרוסים, וכוח צבאי פולני נכנס לעירה, והכריז תיכף שיבדקו את הגגות והמרתפות אולי נמצאים שמה רוסים שיתנפלו על הצבא הפולני שצריך תכף להיכנס, היהודים ענו שאין רוסים מבלי שבדקו, וכשנכנסו הפולנים ירו עליהם מכמה גגות. אז צווה הסגן אלוף ברבצקי שנכנס עם הצבא הפולני להוציא בגלל זה את הרב יצחק לתליה פומבית במרכז העיר. בני משפחתו של הרב יצאו בבכי ברחוב, שם פגשם קצין יהודי ששאלם על סיבת בכים, והוא יעץ להם ללכת לרמטכ"ל לבקש רחמים, וכך עשו, הרמטכ"ל נאתר לבקשת משפחתו של הרב ושלח פרש על סוס מצויד עם פקודה לדחות את התלייה עד שהוא ידבר אישית עם הרב, וכשהגיע השליח כבר כרכו את החבל סביב צווארו של הרב. ברגע האחרון הצילו ממוות, לאחר מכן התאחסן הרמטכ"ל פלסודסקי בבית הרב, ואחר כמה שיחות הם נתיידדו מאוד, והרמטכ"ל אף היה מתייעץ עמו בניהול המלחמה במשך תקופה עד גמר המלחמה. הרמטכ"ל פלסודסקי מת ב־13 במאי 1935 כפי התאריך היהודי י"ג שבט תרצ"ה שנפטר הרב. לאחר מות הרמטכ"ל פלסודסקי מונה האלוף ריגז שמיגלי למלא מקומו של פלסודסקי.
בסוף יולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את יהודייה תוך זמן קצר בגטו שהוקם בה, וחייבו את יושביו בענידת סרט זרוע. בהמשך, הגיעו לגטו שבעיירה יהודים שניצלו ממעשי הטבח באומן וביישובי הסביבה. בסוף שנת 1941 רצחו הגרמנים והאוקראינים חלק מיושבי הגטו שבעיירה, והעבידו את הגברים במקום בעבודות כפייה, תוך שליחת חלקם למחנות עבודה, בהם נספו.
ב-27 במאי 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציה גדולה, במהלכה רצחו הגרמנים והאוקראינים כ-2,400 יהודים בסמוך לעיירה. למחרת נרצחו 45 יהודים שנתפסו במקומות מסתור בעיירה.
מעט היהודים שהושארו בגטו, ויהודים נוספים שנתפסו, רוכזו בשני בתים בעיירה, ואליהם צורפו יהודים נוספים מהסביבה. כולם נרצחו ב-2 באפריל 1943, לרבות רבה של העיירה יהושע מלמד ומשפחתו.