MTCR
היסטוריה

משטר בקרת הטילים (MTCR) הוקם באפריל 1987 על ידי מדינות ה-G7 : קנדה, צרפת, גרמניה, איטליה, יפן, בריטניה וארצות הברית. הוא נוצר כדי לבלום את התפשטותן של מערכות אספקה בלתי מאוישות לנשק גרעיני, בפרט מערכות שיכולות לשאת מטען של 500 ק"ג לטווח של לפחות 300 ק"מ.
ה-MTCR חל על יצוא לחברים וללא חברים. מזכר עזר שצורף להסכם אומר שהוא אינו מחליף הסכמים קודמים, שלדברי חברות נאט"ו מאפשרות אספקת מערכות "קטגוריה 1" בין חברות נאט"ו. דוגמה לכך היא ייצוא ארצות הברית של טילי טריידנט לבריטניה לצורך אספקת נשק גרעיני.
בפגישה השנתית באוסלו בין ה-29 ביוני ל-2 ביולי 1992, בראשות סטן לונדבו, הוסכם להרחיב את היקף ה-MTCR כך שיכלול אי-הפצה של כלי טיס בלתי מאוישים (מל"טים) לנשק להשמדה המונית. חומרים אסורים מחולקים לשתי קטגוריות, המפורטות בנספח הציוד, התוכנה והטכנולוגיה של MTCR. שלושים וחמש מדינות חברות, כאשר הודו הצטרפה ב-27 ביוני 2016.
לפי איגוד בקרת הנשק, ה-MTCR הצליח לעזור להאט (או לעצור) כמה תוכניות טילים בליסטיים: "ארגנטינה, מצרים ועיראק נטשו את תוכנית הטילים הבליסטיים המשותפת של קונדור II. ברזיל ודרום אפריקה גם גנזו או ביטלו תוכניות טילים או כלי שיגור לחלל. חלק ממדינות ברית ורשה לשעבר, כמו פולין וצ'כיה, השמידו את הטילים הבליסטיים שלהן, בין השאר, כדי לשפר את סיכוייהן להצטרף ל-MTCR". באוקטובר 1994, המדינות החברות ב-MTCR קבעו מדיניות הדדית מחייבת: אם חבר אחד שולל מכירת טכנולוגיה למדינה אחרת, כל החברים חייבים לעשות את אותו הדבר.
סין ראתה במקור את ה-MTCR כצעד מפלה מצד ממשלות מערביות, שמכרו מטוסים צבאיים מתוחכמים תוך הגבלת מכירות של טילים בליסטיים מתחרים. היא הסכימה בעל פה שהיא תעמוד ב-MTCR בנובמבר 1991, וכללה את ההבטחה במכתב משר החוץ שלה בפברואר 1992. סין חזרה על התחייבותה בהצהרה המשותפת של ארצות הברית-סין מאוקטובר 1994. בהצהרה המשותפת שלהן מאוקטובר 1997, אמרו ארצות הברית וסין כי הן הסכימו "להתבסס על ההצהרה המשותפת על אי-הפצת טילים משנת 1994". רשימת בקרת היצוא של טילים וטילים וטכנולוגיות, תקנה רשמית, פורסמה באוגוסט 2002. בשנה שלאחר מכן, יו"ר MTCR הזמין את סין להשתתף. סין ביקשה להצטרף ל-MTCR ב-2004, אך חברות לא הוצעה בגלל חששות לגבי תקני בקרת היצוא של המדינה. ישראל, רומניה וסלובקיה הסכימו לציית לכללי הייצוא של MTCR, למרות שהן אינן חברות.
על אף האמור לעיל, למשטר יש מגבלות; ידוע שהמדינות החברות מפרות את הכללים בחשאי. חלק מהמדינות הללו, עם דרגות שונות של סיוע חוץ, הציבו טילים בליסטיים לטווח בינוני שיכולים לעבור יותר מ-1,000 ק"מ ומפתחות טילים עם טווחים גדולים יותר; ישראל וסין פרסו מערכות SLCM גרעיניות אסטרטגיות, ICBMs ומערכות שיגור לוויינים. מדינות שאינן חברות ב-MTCR קונות ומוכרות בשוק הנשק העולמי; צפון קוריאה נתפסת כיום כמקור העיקרי להפצת טילים בליסטיים בעולם, וסין סיפקה טילים בליסטיים וטכנולוגיה לפקיסטן. סין סיפקה DF-3A IRBMs לערב הסעודית ב-1988 לפני שהסכימה באופן לא רשמי לציית להנחיות MTCR. ישראל אינה יכולה לייצא את מערכת שיגור החלל שלה שביט בשל מעמדה שאינו חבר ב-MTCR, למרות שממשל קלינטון התיר את האיסור על יבוא לחברות אמריקאיות לקנות את השביט ב-1994.
ליותר מ-20 מדינות יש מערכות טילים בליסטיים. קוד ההתנהגות הבינלאומי נגד הפצת טילים בליסטיים (ICOC), הידוע גם כקוד ההתנהגות של האג, הוקם ב-2002. הקוד, הקורא לריסון ולזהירות בהפצת מערכות טילים בליסטיים המסוגלות להעביר נשק להשמדה המונית, מונה 119 חברים. המשימה שלה דומה ל-MTCR's, קבוצת יצוא.
הודו הגישה בקשה לחברות ביוני 2015 בתמיכת רוסיה, צרפת וארצות הברית, והפכה לחברה ב-27 ביוני 2016.
פקיסטן אינה חברה ב-MTCR. למרות שהביעה רצון להצטרף לקבוצה, היא לא הגישה בקשה. ממשלת פקיסטן התחייבה לדבוק בהנחיות MTCR, ואנליסטים מאמינים שהמדינה עושה זאת.
בשנת 2020 הודיעה ממשלת ארצות הברית כי תפרש מחדש את יישום ה-MTCR כדי לזרז מכירות של כלי טיס בלתי מאוישים (מל"טים) למדינות אחרות. מדיניות ארצות הברית המתוקנת תפרש מחדש את האופן שבו ה-MTCR חל על מל"טים הנוסעים במהירויות מתחת ל-800 קמ"ש, כגון מל"טים Predator ו-Reaper (תוצרת General Atomics) ומזל"ט Global Hawk (תוצרת Northrop Grumman).