stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כוח ואן דר ואלס
הערות שוליים

1 2  Bin Chen and Huajian Gao, (2010). An alternative explanation of the effect of humidity in gecko adhesion: stiffness reduction enhances adhesion on a rough surface, Int JAppl Mech, 2, 2010
1 2  Puthoff, Jonathan B.; Prowse, Michael S.; Wilkinson, Matt; Autumn, Kellar Changes in materials properties explain the effects of humidity on gecko adhesion, J Exp Biol, 213 (21): 3699–3704, 2010
1 2  Prowse, Michael S.; Wilkinson, Matt; Puthoff, Michael; Mayer, George; Autumn, Kellar, Effects of humidity on the mechanical properties of gecko setae, Acta Biomaterialia, 7 (2): 733–738.doi:10.1016/j.actbio.2010.09.036, 2011
↑  H. C. Hamaker, The London—Van Der Waals Attraction Between Spherical Praticles, Physica IV, 10, 1937
1 2 3  Jacob  Israelachvili, Intermolecular and Surface Forces, Academic Press, Third Edition, 2003
↑  E. M. Lifshitz, The Theory of Molecular Attractive Forces between Solids, Soviet Phys. JETP, 2, 73, 1956
↑  Andrew Tarantola (June 2014). "DARPA's Gecko-Inspired Gloves Let Anyone Climb Up Flat Walls". Gizmodo. Retrieved 5 October 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531849205171  GND: 4187406-7  LCCN: sh85141973 
איור 1: המערכת המתארת שני אטומי מימן באינטראקציית ואן דר ואלס (דיפול ביניהן). הפרמטרים כרשום בציור ובערך עצמו.
איור 2: אינטראקציית דבאיי היא אינטראקציה אלקטרוסטטית של מטען ודיפול. השדה החשמלי המושרה על ידי הדיפול על האלקטרון הוא המקור לכוחות דבאיי, שהם חלק מכוחות ואן דר-ואלס הכוללים הפועלים במערכות פיזיקליות.
איור 3: אינטראקציית קיסום שמאפיינת שתי מולקולות עם דיפול קבוע בגודלו ואוריאנטציה משתנה בזמן ביחס לציר המחבר בין מרכזן
מוזיאון פיבודי לידיעת הטבע

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון טבע
 על שם:  George Peabody 
 כתובת:  ניו הייבן 
 מיקום:  ניו הייבן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בעלים:  אוניברסיטת ייל
 מייסדים:  ג'ורג' פיבודי ופרופסור עותניאל צ'ארלס מארש
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1866
 תאריך פתיחה רשמי:  1876
 סגנון אדריכלי:  התחייה הגותית
 
 קואורדינטות:  41°18′57″N 72°55′16″W﻿ / ﻿41.315752777778°N 72.921175°W﻿ / 41.315752777778; -72.921175
 www.peabody.yale.edu
 he
 
מוזיאון פיבודי לידיעת הטבע (באנגלית: The Peabody Museum of Natural History at Yale University) הוא מוזיאון טבע באוניברסיטת ייל שנמצא בניו הייבן, קונטיקט, ארצות הברית. מוזיאון פיבודי הוא אחד ממוזיאוני הטבע העתיקים, הגדולים והפורים בעולם, וברשותו למעלה מ-13 מיליון פריטים. הוא נוסד בידי הנדבן ג'ורג' פיבודי ואחיינו הפלאונטולוג עותניאל צ'ארלס מארש ב-1866. למוזיאון אוספי טבע גדולים מאוד והידוע שבהם הוא אוסף מאובני הדינוזאורים שכולל שלד של ברונטוזאורוס צעיר וגולגולות של טריצרטופס וטורוזאורוס. מוצגים ידועים נוספים במוזיאון הוא ציור קיר מסוג mural בשם "עידן הזוחלים" ופסל של טורוזאורוס בגודל מלא. עוד באוספים ובתערוכות: אבולוציה של יונקים והאדם הקדמון, דיורמות של הטבע, עתיקות מצרים העתיקה, עופות, מינרלים ותרבות אינדיאנים.
תיאור

מוזיאון פיבודי לידיעת הטבע שוכן ב-170 Whitney Avenue שבניו הייבן, קונטיקט בארצות הברית, ומסונף לאוניברסיטת ייל, אחת האוניברסיטאות הטובות והיוקרתיות ביותר בעולם. את המוזיאון מפעיל צוות המונה כ-100 עובדים. הבניין המקורי בו שכן נהרס ב-1917 והוא עבר למשכנו הנוכחי ב-1925, שהורחב במהלך השנים וכולל גם את ספריית קליין לגאולוגיה, מרכז מדעי הסביבה של מחזור 1954 ותחנת שדה של מפרץ לונג איילנד. הורס איילנד ואיי תימבל נמצאים בבעלות המוזיאון, משמשים לניסויים ולא פתוחים לציבור. המבנים החדשים מאחסנים כמחצית מ-13 מיליון הפריטים שבאוספי המוזיאון.
ב-28 באוגוסט 2018 הכריזה אוניברסיטת ייל על קבלת תרומה של 160 מיליון דולר מאדוארד בס לחידוש המוזיאון. תרומה זו היא אחת הנדיבות ביותר וכנראה הגדולה ביותר למוזיאון טבע בהיסטוריה של ארצות הברית. ב-1 בינואר 2020 נפתח היכל הדינוזאורים המחודש, אך כל המוזיאון נסגר זמנית למבקרים בגלל מגפת הקורונה העולמית.
מוזיאון פיבודי כולל מספר אוספים בעלי חשיבות עולמות. הידועים שבהם הם אוספי הפלאונטולוגיה של חולייתנים, שהם מבין הגדולים והמקיפים ביותר וכוללים מאובנים בעלי חשיבות היסטורית, כגון המאובנים שאספו עותניאל צ'ארלס מארש, ריצ'רד סוואן לול, ג'ורג' גיילורד סימפסון, ג'ון אוסטרום, אליזבת ורבה וז'אק גותייה. אוסף ידוע נוסף הוא אוסף עתיקות האינקה ממאצ'ו פיצ'ו על שם הארכאולוג היירם בינגהאם השלישי. למוזיאון אוסף אורניתולוגיה נרחב ובו מספר רב של עופות מפוחלצים - אחד המקיפים ביותר בעולם, וכן ספריית ויליאם רוברטסון קו לאורינתולוגיה. האוסף של חסרי חוליות ימיים גם הוא נרחב ומקיף. עוד אוסף הוא העשבייה של אוניברסיטת ייל בו משמרים צמחים מיובשים.
אוצרי המוזיאון ממונים מהפקולטות של אוניברסיטת ייל והמחלקות לאקולוגיה, ביולוגיה אבולוציונית, גאולוגיה וגאופיזיקה, ואנתרופולוגיה. האוספים לא משמשים רק לתצוגה אלא גם למחקר פעיל ביידי המדענים של אוניברסיטת ייל מהפקולטות למדעי הטבע.
תיאור > פסל הטורוזאורוס

בחזית המוזיאון שפונה לשדרות ויטני (Whitney Avenue) ניצב פסל בגודל מלא של טורוזאורוס, דינוזאור בעל קרניים אותו גילה עותניאל צ'ארלס מארש, ממייסדי המוזיאון. הפסל מתנשא לגובה 3 מטר, אורכו 7 מטר והוא שוקל 3.33 טונות. הוא פוסל בחימר, נוצק מארד ומוצב על בסיס גרניט בגובה 4 מטר. שחזור זה של הטורוזאורוס נחשב למדויק מאוד, כולל מרקם העור שמבוסס על טביעת עור מאובנת של כסמוזאורוס (צרטופסיד מאותה תת-משפחה של הטורוזאורוס).
תיאור > תערוכות

תערוכות הקבע כוללות:
היכל הדינוזאורים (The Great Hall of Dinosaurs) ובו שלד של ברונטוזאורוס וגולגולות של טריצרטופס וטורוזאורוס.
ציור קיר "עידן הזוחלים" מאת רודולף זלינגר. זהו מורל באורך 110 רגל (34 מטרים) המהווה דיורמה ובה מצוירים דינוזאורים בבית הגידול שלהם.
"שברי מאובנים: חידת מוצא האדם" - תערוכה חדשה על האדם הקדמון והאבולוציה של האדם.
"אולם עופות קונטיקט" ובו 722 פריטים של יותר מ-300 מיני עופות מתוך 382 מיני עופות הידועים מקונטיקט.
11 דיורמות המתארות צמחייה ובעלי חוליות של קונטיקט. הן תוכננו בידי ג'יימס פרי וילסון, פ' לי ז'אק וראלף מוריל.
"היכל אבולוציית ביונקים" ובו בנוסף למוצגים גם ציור קיר נוסף מאת רודולף זלינגר.
תערוכת מינרלים, רובם מקונטיקט.
עתיקות וחפצים שונים של אינדיאנים מקונטיקט.
"היכל מצרים העתיקה" ובו עתיקות ואוצרות ממצרים העתיקה.
תיאור > צוות ועובדים

נכון ל-2021, מנהל המוזיאון הוא דייוויד סקלי (David Skelly), אוצר זואולוגיה של בעלי חוליות ופרופסור לאקולוגיה במחלקה לאקולוגיה וביולוגיה אבולוציונית, ובית הספר ליערנות ומדעי הסביבה.
למוזיאון פיבודי יש אוצרים בתחומים הבאים: אנתרופולוגיה, בוטניקה, אנטומולוגיה, זואולוגיה של חסרי חוליות, פלאונטולוגיה של חסרי חוליות, זואולוגיה של בעלי חוליות (ובה אוצרים של הרפטולוגיה, איכתיולוגיה, אורניתולוגיה וממלוגיה), פלאובוטניקה, פלאונטולוגיה של בעלי חוליות, מינרולוגיה, מטאוריטים והיסטוריה של מכשור מדעי.
צוות המוזיאון כולל כ-100 עובדים במשרה מלאה וחלקית, בהם אוצרים, עוזרי אוצרים, אוצרים אמריטי, עמיתים לאוצרות, טכנאים ומתנדבים. האוצרים ועוזרי האוצרים הם גם חברים בפקולטות הרלוונטיות באוניברסיטת ייל.
היסטוריה

עותניאל צ'ארלס מארש היה סטודנט ולאחר מכן פרופסור לפלאונטולוגיה באוניברסיטת ייל, כאשר את שכר הלימוד שילם דודו העשיר ג'ורג' פיבודי, שהחל לתרום מהונו למוסדות חינוך והשכלה בשלהי חייו. מארש ואנשי הצוות שלו גילו עשרות סוגים חדשים של דינוזאורים, בהם טריצרטופס, טורוזאורוס, סטגוזאורוס ואפטוזאורוס וברשותם היו עשרות מאובנים מרשימים שדרשו מקום לאחסנם ולהציגם. מארש שיכנע את דודו העשיר פיבודי לתרום להקמת מוזיאון טבע בייל, שיכיל את אוספי הטבע של מארש ועמיתיו, ואכן פיבודי תרם 150,000 דולר אמריקאי ב-1866 להקמת המוזיאון שנקרא על שמו.
באותה תקופה האוספים של ייל כללו בעיקר מינרלים, שנאספו על ידי הגאולוג והמינרולוג בנג'מין סילימן. מארש היה אחד משלושת האוצרים הראשונים של המוזיאון, וכאשר פיבודי מת ב-1869 הוא השתמש בירושה כדי לממן משלחות מחקר שהגדילו באופן ניכר את אוספי המוזיאון. מוקד העניין של מארש היה דינוזאורים והוא ניהל עם עמיתו ויריבו הגדול אדוארד דרינקר קופ מרוץ קדחתני ומר על גילוי כמה שיותר מינים חדשים של דינוזאורים, מרוץ שלא התנהל תמיד באופן הוגן או אתי ונודע לשמצה כ"מלחמת העצמות". מארש גילה למעלה מ-56 מינים חדשים של דינוזאורים ושלח לייל טונות של מאובנים ממערב אמריקה, רובם של עצמות דינוזאורים, אך גם של חולייתנים אחרים וגם מאובנים של חסרי חוליות, עקבות מאובנות וכן ממצאים ארכאולוגים ואתנולוגיים.
המוזיאון נפתח באופן רשמי לציבור ב-1876. ב-1917 נהרס המבנה המקורי בו שכן המוזיאון והוחלף במבנה מעונות לזכר האקרנס. בעקבות מלחמת העולם הראשונה רוב האוספים הוכנסו למחסנים ושהו בהם עד דצמבר 1925, אז נחנך המבנה החדש של המוזיאון, שבנוי בסגנון התחייה הגותית וכולל שתי קומות של אולמות גדולים, שתוכננו להכיל את שלדי הדינוזאורים של מארש.
ב-1930 נוסף למוזיאון "האוסף האוקיינוגרפי של הארי פיין בינגהאם" כולל עבודה של האמן וילפריד סוואנקורט ברונסון. ב-1931 הוצב במוזיאון שלד הברונטוזאורוס אקסלסוס שמארש מצא, אחרי 6 שנים של עבודה. ב-1947 האמן הפלאונטולוגי רודולף זלינגר צייר עבור המוזיאון ציור קיר ענקי, 34 מטר אורכו, ובו ציור של דינוזאורים רבים בבית גידולם הטבעי, דיורמה זו נקראה "עידן הזוחלים".
ב-1959 מעבדת בינגהאם הושלמה וב-1963 הושלמה מעבדת קליין לגאולוגיה. ב-1972 נפתח היכל ציפורי קונטיקט.
מוזיאון פיבודי רכש פריטים ומאובנים מאוניברסיטת פרינסטון אחרי שזו סגרה את תוכנית הפלאונטולוגיה שלה ב-1985.
ב-2001 המרכז ללימודי הסביבה של מחזור 1954 נבנה באתר של מעבדת בינגהאם הישנה. הוא מכיל את אוספי החלל עבור המוזיאון ומעבדה.
ב-2005 מוזיאון פיבודי חשף פסל בגודל טבעי של טורוזאורוס, אחד מהדינוזאורים הידועים שמארש גילה (ראו לעיל).
ב-2018 קיבל המוזיאון תרומה של 160 מיליון דולר אמריקאי כדי לחדש את תצוגותיו ולהגדיל את יכולות המחקר שלו.
פסל הטורוזאורוס
היכל הדינוזאורים, וברקע ציור "עידן הזוחלים" של רודולף זלינגר
מבנה המוזיאון כפי שמאויר בגלויה מ-1909.
אודרי הפבורן

| --- | --- |

 לידה:  4 במאי 1929 Rue Keyenveld - Keienveldstraat, איקסל, בלגיה 
 פטירה:  20 בינואר 1993 (בגיל 63) טולושנה, שווייץ 
 שם לידה:  Audrey Kathleen Ruston 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  Cemetery of Tolochenaz 
 מקום מגורים:  טולושנה 
 תקופת הפעילות:  1948–1989 (כ־41 שנים) 
 מעסיק:  קרן החירום הבין-לאומית של האומות המאוחדות לילדים 
 תפקיד:  שגריר הרצון הטוב של יוניסף (1988–1993) 
 בן או בת זוג:  מל פרר (24 בספטמבר 1954–1968)  אנדראה דוטי (18 בינואר 1969–1982)   רוברט וולדרס (1980–1993) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית (29 במרץ 1993)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד (8 בפברואר 1980)  פרס עולם התיאטרון (1952)  פרס טוני לשחקן הטוב ביותר (1954)  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (1954)  פרס קריסטל (1996)  פרס גלובוס הזהב (1954)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (1987)  פרס אמי (1993)  פרס אוסקר (1954)  פרס גילדת שחקני המסך (1993)  גלובוס הזהב על שם ססיל ב. דה-מיל (1989)  פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (1953)  פרס גילדת שחקני המסך למפעל חיים (1992)  פרס אמי לבידור בפריים טיים (1993)  מדליית החירות הנשיאותית (1992)  פרס דוד די דונטלו לשחקנית הזרה הטובה ביותר (1962)  פרס מבקרי הקולנוע של ניו יורק לשחקנית הטובה ביותר (1959)  פרס גראמי (1993)  פרס דוד די דונטלו לשחקנית הזרה הטובה ביותר (1960)  פרס טוני מיוחד (1968)  פרס גראמי לאלבום ספוקן וורד לילדים (1993)  פרס דוד די דונטלו לשחקנית הזרה הטובה ביותר (1965)  פרס דונלדסון 
 חתימה:   
 
אודרי הפברן בסרט "גבירתי הנאווה"
אודרי הפבורן (באנגלית: Audrey Hepburn;‏ 4 במאי 1929 – 20 בינואר 1993) הייתה שחקנית, דוגמנית ופעילה הומניטרית בריטית.
שנות ילדותיה ונעוריה - עד מלחמת העולם השנייה

נולדה בשם אודרי קת'לין רסטון (Audrey Kathleen Ruston) בבריסל שבבלגיה. בתו היחידה של הבנקאי הבריטי ג'וזף ויקטור אנת'וני רסטון ושל הברונית ההולנדית אלה ואן הימסטרה (Ella van Heemstra) – ברונית ממוצא פריזי הקשורה בקשרי משפחה לבית המלוכה הבריטי. מאוחר יותר שינה אביה את שמו להפבורן, ושמה של רסטון הפך לאודרי הפבורן רסטון. לאודרי הפבורן היו שני אחים למחצה מנישואיה הקודמים של אמה לאציל הולנדי - אלכסנדר ואיאן קוורלס פון אפורד. אביה של הפבורן היה מיודד עם אוסוואלד מוסלי, מייסד "איגוד הפשיסטים הבריטי", וכך התפקדו הוריה של הפבורן למפלגה הפשיסטית הבריטית וסייעו בגיוס כספים לפעילותה.
בשנת 1932, בהיותה בת שלוש לערך עברה המשפחה לפרבר אחר בבריסל - לינקביק. האב נסע לנסיעות עסקים פעמים רבות, אולם כאשר היה בביתו שבבריסל, נהגו הוא ואמה של הפבורן לנהל ויכוחים קולניים. כאשר הייתה אודרי בת שש, עזב אביה את אמה ולאחר תקופה קצרה השניים התגרשו. בהמשך חייה תיארה הפבורן את גירושי הוריה כאירוע מכונן טראומטי ביותר עבורה. יש הטוענים שבשל כך סבלה הפבורן במשך שנים אחר כך מחששות שגברים אליהם נקשרה יעזבו אותה.
בגיל חמש נשלחה הפבורן ללימודים בפנימייה בקנט, אנגליה. אמה חשבה שהדבר יסייע לחיזוק ביטחונה העצמי של הילדה, אשר נחשבה עד אז לביישנית ומופנמת. תחילת השהות בפנימייה הייתה קשה, בין היתר בשל הגעגועים למשפחתה והעובדה שלא שלטה בשפה האנגלית. בחלוף הזמן, למדה הפבורן הצעירה את השפה ושלטה בה היטב. בפנימייה החלה הפבורן בלימודי בלט, תחום שהיא עתידה להמשיך בו עד תחילת שנות העשרים שלה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כאשר הייתה אודרי בת עשר, החליטה האם לעזוב את בריסל ולשוב להולנד. השתיים עברו להתגורר בכפר סמוך לארנהם שבהולנד, כעשרים קילומטרים מגבול גרמניה. האם חשבה שכך תוכלנה היא ובתה להתגורר באווירה רגועה, הרחק משאון העיר ורוחות המלחמה. ליתר ביטחון, מחשש לחייה בשל היותה אזרחית אנגליה, שינתה את שמה של אודרי ל"אדה פון הימסטרה" באמצעות זיוף תעודותיה. כעבור מספר חודשים פלשה גרמניה להולנד והאחרונה נכנעה לשלטון הרייך. את השינוי במצב החלה אודרי לחוש בעיקר באביב 1942. הונהגה הקצבת מזון ובקיץ החלו להשלח משפחות של יהודים הולנדיים למחנות ההשמדה. אודרי בת ה-12 חזתה בגירוש. בזכרונותיה, היא תיארה את שראו עיניה: ”הלכתי עם אמי לתחנת הרכבת, במטרה לנסוע, וראיתי קרונות בקר עם יהודים. משפחות עם ילדים קטנים, תינוקות, הועמסו לקרונות. אני אומרת לכם, המחזה הזה הופיע בכל הסיוטים שהיו לי מאז”. באותה שנה הוציאו הנאצים להורג את אוטו, דודה של אודרי, בחשד שפעל במחתרת ההולנדית בתקיפת מטרות נאציות. אחד מאחיה למחצה ברח באותה עת מחשש שיתפס. בגיל 13 החליטה לסייע למחתרת ולשמש שליחה עבורה. היא העבירה עלונים ברחבי האזור, תוך מעבר בנקודות בידוק נאציות.
ב-17 בספטמבר 1944 פתחו בעלות הברית במבצע, בין היתר במטרה לכבוש גשר הקרוב לעיר ארנהם, הסמוכה למקום מגוריהן של אודרי ואמה, במהלך מה שהפך למבצע הכושל "מארקט גרדן". תוך כדי הלחימה נחרבה ארנהם כמעט כליל ורבים מתושביה נהרגו. התושבים שנותרו, כ-90 אלף, נצטוו על ידי הנאצים לעזוב את המקום. אודרי צפתה במחזות הקשים של הפינוי. כ-40 מתושבי העיר עברו להתגורר בכפר בו שכנה הפבורן. הגרמנים הרעו את יחסם לאוכלוסייה המקומית, ובשנת 1944 סבלה האוכלוסייה מרעב כבד ומחוסר באמצעי חימום. בשל תת תזונה והתנאים הירודים חלתה הפבורן בקצרת ובצהבת והייתה מרותקת למיטתה זמן רב. היא סיפרה כי נהגה לקרוא הרבה על מנת להסיח דעתה מהרעב. כאשר הבריאה נהגה לרקוד בלט ברחובות ולאסוף כסף עבור המחתרת ההולנדית ועבור יהודים שהסתתרו במחבוא.
הפבורן כוכבת הקולנוע

לאחר תום מלחמת העולם עברו הפבורן ואמה לאמסטרדם כדי שהפבורן הצעירה תוכל להמשיך בלימודי הבלט אצל סוניה גסקל, שנחשבה לאחת המורות הבכירות למחול באותה עת. בהמשך, לאחר שהתברר כי לא תוכל לפתח קריירה כרקדנית בלט, בשל שנות המלחמה שהחלישו את גופה ומנעו ממנה להתאמן, עברו הפבורן ואמה ללונדון, שם החלה אודרי לעבוד כדוגמנית. בשנת 1951 החלה להופיע בתפקידי משנה זוטרים בסרטים. תפקידה העיקרי הראשון היה בסרט "האנשים הסודיים" משנת 1951 בו שיחקה רקדנית בלט. כמו כן השתתפה בשנה זו במחזה "ג'יג'י" בתיאטרון בברודוויי, ועבור תפקיד זה זכתה בפרס עולם התיאטרון.
סרטה ההוליוודי הראשון, בו שיחקה לצד גרגורי פק, היה "חופשה ברומא" שזכה להצלחה רבה, ועל תפקידה בו זכתה בשנת 1953 בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
הסרט "חופשה ברומא" הפך אותה לכוכבת, ובהמשך קיבלה הצעות רבות להשתתף בסרטים, והשתתפה בין היתר ב"סברינה" עם המפרי בוגרט וויליאם הולדן עמו הייתה בקשר רומנטי. מאוחר יותר השתתפה עם הולדן בסרט נוסף, "יום מהפכה אחד בפריז".
בשנת 1954 חזרה להופיע בתיאטרון בתפקיד פיית המים בהצגה "אונדין", תפקיד עבורו זכתה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר.
הפבורן הפכה לאחת השחקניות הפופולריות ביותר בהוליווד. היא שיחקה לצד פרד אסטר בסרט "פנים מצחיקות", לצד מוריס שבלייה וגרי קופר בסרט "אהבה אחרי הצהריים", לצד קרי גרנט בסרט "חידון בחרוזים", לצד רקס הריסון בסרט "גבירתי הנאווה", לצד פיטר או'טול בסרט "כיצד לגנוב מיליון", לצד ברט לנקסטר בסרט "הגזע הארור", ולצד שון קונרי בסרט "רובין ומריאן".
אחד מתפקידיה הידועים ביותר היה בסרט משנת 1961, "ארוחת בוקר בטיפאני".
ליהוקה בשנת 1964 לסרט "גבירתי הנאווה" היה מפתיע, שכן הכול ציפו כי תיבחר ג'ולי אנדרוז - באותה עת שחקנית לא ידועה, שהופיעה בתפקיד זה קודם לכן בברודוויי. המפיקים העדיפו לבחור בהפבורן הידועה על פני אנדרוז. הפבורן שרה את השירים במחזמר, אולם בלא ידיעתה הוחלף קולה בקולה של הזמרת מארני ניקסון. אנדרוז עצמה לוהקה באותה שנה לסרט "מרי פופינס", ואף זכתה עבור תפקיד זה בפרס אוסקר, בעוד שהפבורן לא הייתה מועמדת עבור תפקידה.
החל משנת 1967, לאחר 15 שנים ככוכבת, מיעטה הפבורן להופיע בסרטים. לאחר גירושיה מבעלה הראשון מל פרר ונישואיה לפסיכיאטר אנדריה דוטי היא ילדה את בנה השני.
רק לאחר גירושיה מדוטי שבה להופיע בקולנוע בסרט "רובין ומריאן". במשך מספר שנים סירבה להופיע בסרטים, ושבה לשחק בסרט "קו הדם של סידני שלדון" בשנת 1979.
סרטה האחרון היה הקומדיה "הם צחקו על כולם" בבימויו של פיטר בוגדנוביץ'. הפבורן הופיעה הופעת אורח נוספת אחת בסרט "לנצח" (Always) של סטיבן ספילברג משנת 1988, שלא זכה להצלחה והורד מהר מהאקרנים.
בנוסף לאנגלית, שלטה הפבורן גם בצרפתית, באיטלקית, בהולנדית ובספרדית.
עבודתה עבור UNICEF

בשנת 1978 מונתה הפבורן לשגרירה מיוחדת של קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF). הפבורן התרגשה מאוד ממינוי זה והחליטה להקדיש את חייה לשפור חייהם של ילדים בארצות עניות, על מנת שלא יסבלו רעב כמו שסבלה היא במהלך מלחמת העולם השנייה. הפבורן ביקרה בארצות רבות באפריקה ואסיה ופעלה לאיסוף כספים לתוכניות של UNICEF במשך שארית חייה.
בשנת 1992 העניק לה נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש, את מדליית החירות הנשיאותית לאות הוקרה על עבודתה ההומניטרית, והאקדמיה האמריקאית לקולנוע העניקה לה את פרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית (הפרס ניתן לה לאחר מותה).
כיום מעניק ארגון יוניצ"ף פרס על שמה לאושיות המצטיינות בדאגה לזכויות אדם.
נישואיה ומותה

בתחילת שנות ה-50 התארסה הפבורן לג'יימס הנסון בו התאהבה "ממבט ראשון" לדבריה, אולם לאחר שנקבע מועד החתונה, ואף נתפרה עבורה שמלה, ביטלה הפבורן את החתונה משום שהגיעה למסקנה שלא תוכל להמשיך בקריירה שלה אם תינשא לו (את השמלה נתנה כמתנה לזוג איטלקי עני שעמד להתחתן ולא היה לו כסף לרכוש שמלה).
הפבורן נישאה פעמיים - לשחקן האמריקאי מל פרר ולפסיכיאטר האיטלקי אנדראה דוטי, ונולדו לה שני בנים - אחד מכל בעל - שון מפרר, ולוקה מדוטי.
הפבורן התאהבה בפרר בעת צילומי הסרט "סברינה", ונישאה לו ב-25 בספטמבר 1954. הנישואים נמשכו 14 שנים ("יותר מדי" לדבריה של הפבורן). לפרר הייתה מאהבת במשך מרבית שנות הנישואים, ואף להפבורן היה רומן עם השחקן אלברט פיני עמו שיחקה ב"שניים לדרך".
לאחר גירושיה פגשה בעת מסע ליוון את הפסיכיאטר האיטלקי אנדראה דוטי והתאהבה בו. דוטי בגד בהפבורן במהלך נישואיהם ולבסוף, לאחר 13 שנות נישואין, כשהייתה הפבורן סבורה שבנה לוקה יוכל להתמודד עם הגירושים, התגרשה מדוטי. במהלך צילומי הסרט "קו הדם" ניהלה רומן קצר עם השחקן בן גאזארה.
הפבורן הייתה ידועה כאישה רזה במיוחד, ובמבט לאחור, רבים סבורים שהייתה אנורקטית. בנה מכחיש זאת בתוקף וטוען כי נהגה לאכול הרבה אולם הקפידה על פעילות ספורטיבית רבה וריקוד בלט. הפבורן הקפידה על חיים צנועים, והבתים בהם התגוררה היו בתים קטנים, אך בעלי גנים נרחבים בשל אהבת הגינון שלה, כמו כן היא סירבה לטוס במחלקת עסקים או במחלקה ראשונה.
לאחר גירושיה פגשה את השחקן ההולנדי רוברט וולדרס עמו ניהלה מערכת יחסים ארוכה אך לא נישאה לו. הפבורן ווולדרס חיו יחד שמונה שנים מבלי להינשא. כאשר נשאלה הפבורן על כך, על ידי המראיינת ברברה וולטרס ענתה הפבורן שהיא ווולדרס נשואים - אולם לא באופן רשמי.
בשנת 1992 חלתה בסרטן התוספתן, ונותחה בבית חולים בלוס אנג'לס. אולם הסרטן פשט בגופה. הפבורן סירבה לעבור טיפולי כימותרפיה ומתה ב-20 בינואר 1993 בטוֹלוֹשְנָה (Tolochenaz) שבקנטון ווֹ בשווייץ בגיל 63.
הקשר לאנה פרנק

קריאת היומן וההשפעה העמוקה
כאשר יומנה של אנה פרנק פורסם לאחר המלחמה, אודרי הפבורן קראה אותו והתרגשה עד דמעות. היא מצאה במילותיה של אנה הד לחייה שלה: שתיהן היו בנות אותו גיל, חיו בהולנד תחת הכיבוש הנאצי, וחלמו על עתיד טוב יותר. אודרי, שחוותה את המלחמה בעיר ארנהם ובכפר ולפ (Velp) שלידו, הכירה מקרוב את הרעב, הפחד והסבל. קריאת היומן העלתה בה זיכרונות כואבים, אך גם חיברה אותה לתחושות של תקווה וחוסן. היא ראתה באנה דמות שמשקפת את חוויותיה, והיומן הפך עבורה למקור השראה. הקריאה הזו לא הייתה רק חוויה אישית, אלא גם נקודת מפנה שהעמיקה את הקשר הרגשי שלה לסיפור.
ההצעה לשחק את תפקיד אנה
בשנות ה-50, לאחר שהיומן הפך לרב-מכר עולמי, הוחלט להפיק סרט המבוסס עליו. אוטו פרנק, אביה של אנה ששרד את השואה, פנה לאודרי והציע לה לגלם את תפקיד אנה בסרט. אודרי, שהייתה אז שחקנית צעירה ומבטיחה, שקלה את ההצעה עם זאת, לאחר התלבטות, היא החליטה לסרב. התפקיד היה קרוב מדי ללבה, והעלה בה רגשות עזים מדי מהמלחמה שחוותה בעצמה. אודרי חששה שלא תוכל להתמודד עם העוצמה הרגשית של התפקיד, ולכן ויתרה על ההזדמנות.
התיחסויות לאנה בראיונות ובהופעות
למרות שסירבה לשחק את התפקיד, אודרי לא שחררה את אנה מחייה. היא המשיכה לדבר עליה בראיונות ובהופעות פומביות, והשתתפה באירועים לזכרה, כולל קריאות מתוך היומן. במהלך השנים, היא התייחסה לאנה כאל "האחות לנפש שלי" , והדגישה את המשמעות האוניברסלית של סיפורה – תקווה, חמלה ועמידות. באחד הראיונות אמרה: "אנה פרנק הייתה ילדה כמוני, שחלמה על עתיד טוב יותר, והמילים שלה נגעו בי עמוקות." אודרי ניצלה את מעמדה כשחקנית מפורסמת כדי להעלות מודעות לשואה ולחשיבות הזיכרון, והפכה את סיפורה של אנה לחלק בלתי נפרד מהמסר שלה.
פילמוגרפיה > קולנוע

אנשים משייכים אותי לתקופה בה הסרטים היו נחמדים, נשים לבשו שמלות יפות בסרטים והמוזיקה הייתה תמיד נעימה. אני אוהבת שאנשים כותבים לי ואומרים "היה לי מצב רוח רע ואז נכנסתי לקולנוע, ראיתי סרט שלך וזה עשה את כל ההבדל".
הולנדית בשבעה שיעורים (Dutch in Seven Lessons) (1948) (סרט דוקומנטרי) - בתפקיד: דיילת אוויר.
תינוק מונטה קרלו (Monte Carlo Baby) (1951) - בתפקיד: מליסה פארל.
צחוק בגן העדן (1951) (Laughter in Paradise) - בתפקיד: נערת הסיגריות.
דגן פרא (1951) (One Wild Oat) - בתפקיד: פקידת קבלה במלון.
אספסוף גבעת האזוביון (1951) (The Lavender Hill Mob) - בתפקיד: צ'יקיטה.
סיפורי האישה הצעירה (1951) (Young Wives' Tale) - בתפקיד: איב לסטר.
האנשים הסודיים (1952) (The Secret People) - בתפקיד: נורה ברנטאנו.
נלך למונטה קרלו (We Will Go to Monte Carlo) (1952) (גרסה צרפתית ל-Monte Carlo Baby) - בתפקיד: לינדה פאבל.
חופשה ברומא (Roman Holiday) (1953) - בתפקיד: הנסיכה אן.
סברינה (1954) - בתפקיד: סברינה פיירצ'יילד.
מלחמה ושלום (1956) - בתפקיד: נטשה רוסטובה.
פנים מצחיקות (הופץ בארץ במקור תחת השם "פנים מחייכות") (Funny Face) (1957) - בתפקיד: ג'ו סטוקטון.
אהבה אחרי הצהריים (Love in the Afternoon) (1957) - בתפקיד: אריאן שאבאס/ נערה רזה.
היכלי ירק (1959) (Green Mansions) - בתפקיד: רימה.
סיפורה של נזירה (1959) (The Nun's Story) - בתפקיד: האחות לוק (גבריאל ון דר מאל).
הגזע המוחרם (מוכר לעיתים כ"הבלתי נסלח") (1960) (The Unforgiven) - בתפקיד: רחל זאכרי.
ארוחת בוקר בטיפני (הופץ במקור בארץ תחת השם סעודה בטיפאני) (1961) (Breakfast at Tiffany's) - בתפקיד: הולי גולייטלי.
שעת הילדים / הלחישה הרועמת (1961) (The Children's Hour/ The Loudest Whisper) - בתפקיד: קארן רייט.
חידון בחרוזים (1963) (Charade) -בתפקיד: רגינה "רג'י" למפרט.
פריז התוססת (1964) (Paris, When It Sizzles) - בתפקיד: גבריאל "גבי" סימפסון.
גבירתי הנאווה (1964) (My Fair Lady) - בתפקיד: אלייזה דוליטל (משחק ללא שירה).
כיצד לגנוב מיליון (1966) (How to Steal a Million) - בתפקיד: ניקול.
שניים לדרך (1967) (Two for the Road) - בתפקיד: ג'ואנה וולאס.
בודדה באפלה (1967) (Wait Until Dark) - בתפקיד: סוזי הנדריקס.
רובין ומריאן (1976) (Robin and Marian) - בתפקיד: מריאן.
קו הדם (1979) (Bloodline) - בתפקיד: אליזבט רופה.
הם צחקו על כולם (1981) (They All Laughed) - בתפקיד: אנג'לה ניוטס.
לנצח (1989) - בתפקיד: האפ.
פילמוגרפיה > טלוויזיה

הפבורן השתתפה בסרט הטלוויזיה בהפקת CBS "יום גשום בצומת גן העדן" (Rainy Day at Paradise Junction) קודם לפרסומה בסרט "חופשה ברומא".
בשנת 1993 השתתפה הפבורן בסדרת הטלוויזיה "גני העולם" (Gardens of the World with Audrey Hepburn) בת תשעת הפרקים בהפקת רשת PBS.
גלריה

בסרט "מלחמה ושלום"
בסרט "ארוחת בוקר בטיפני"
"ארוחת בוקר בטיפני"
עם קרי גראנט בסרט "חידון בחרוזים"
עם קרי גראנט בסרט "חידון בחרוזים"
בסרט "סברינה"
פרסים

בשנת 1953 זכתה הפבורן בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי עבור תפקידה בסרט "חופשה ברומא".
הפבורן הייתה מועמדת ארבע פעמים נוספות לפרס השחקנית הטובה ביותר עבור תפקידיה בסרטים: "סברינה" (בשנת 1954), "סיפורה של נזירה" (בשנת 1959), "ארוחת בוקר בטיפני" (בשנת 1961) ו"המתן עד החשיכה" (בשנת 1967).
הפסדה בשנת 1964 לג'ולי אנדרוז הייתה תוצאה של בחירתה לסרט "גבירתי הנאווה" במקום אנדרוז שהופיעה בתפקיד בברודוויי.
הפבורן זכתה בשנת 1954 בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר בשל תפקידה במחזה "אונדין", וכן פרס עבור הישגים מיוחדים בשנת 1968.
זכתה בפרס גראמי עבור אלבום סיפורי הילדים שיצא לאור לאחר מותה בשנת 1993.
זכתה בפרס אמי עבור הישגים מיוחדים - עבור סדרתה "גני העולם", לאחר מותה בשנת 1993.
לאחר מותה, בשנת 1993, קיבלה את פרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית.
הפבורן היא אחת מ-19 האנשים שזכו בפרסי אמי, גראמי, טוני ואוסקר גם יחד.
סרט ביוגרפי ואזכורים תרבותיים

בשנת 2000 הופק סרט ביוגרפי על חייה בשם "סיפורה של אודרי הפבורן" (The Audrey Hepburn Story) בהשתתפות השחקנית ג'ניפר לאב יואיט, שהייתה שותפה בהפקת הסרט. הסרט ספג ביקורות שליליות בשל טעויות היסטוריות רבות וכן בשל משחקה של יואיט.
שחקניות רבות ניסו במהלך השנים להידמות לאודרי הפבורן בתצלומיהן ובמשחקן, ובהם השחקניות נטלי פורטמן, קירה נייטלי, אודרי טוטו ואמי רוסום.
דמות הנסיכה אורורה בסרט "היפהפייה הנרדמת" של אולפני וולט דיסני מבוססת על דמותה של אודרי הפבורן, משום שהמאייר העריץ אותה.
לקריאה נוספת

איסבל סנצ'ז וגארה, אודרי הפברן (קטנות-גדולות), יפו: הוצאת צלטנר, 2018. תרגום: אבירמה גולן. (הספר בקטלוג ULI)