פסיכולוגיה לפני וסביב הלידה
היסטוריה > תיאוריות פסיכואנליטיות

רוב התיאוריות הפסיכואנליטיות מניחות שהתפתחותם של עצמים, העצמי ואפילו התודעה מתחילה לאחר הלידה. אף על פי כן, מספר פסיכואנליטיקאים כותבים במפורש שהיבטים לפני וסביב הלידה אחראים להיווצרות סימפטומים מסוימים, ביניהם אוטו ראנק, ננדור פודור, פרנסיס ג'יי מוט, דונלד וויניקוט, גוסטב הנס גראבר ולודוויג יאנוס. לדעתם, מבנה הנפש הלא מודעת מתחיל להתעצב בשלב הטרום לידתי. לעובר כבר יש חוויות מוקדמות, רלוונטיות מבחינה רגשית. הם מניחים את קיומה של תפיסה במספר מצבים, כמו מצבי תשניק, פחד ומתח, שנאגרים וניתן לזכור אותם לאחר הלידה בנסיבות מסוימות. בפסיכואנליזה נתפסים לרוב היבטים לפני וסביב הלידה כפנטזיות. התוכן הטרום לידתי המובהק של חלימה או פנטזיות על שחייה מתחת למים תוך כדי נשימה, הימצאות בתוך מערה, לחימה עם מפלצות מתחת למים – כל אלה מתפרשים כהשלכות מחודשות מתקופת העוברות. יאנוס מניח שבגישות פסיכואנליטיות רבות ניתן למצוא היבטים תוכניים ופנומנולוגיים הקרובים לפסיכולוגיה טרום לידתית – אך ללא התייחסויות מפורשות. הוא ציין שקיימת "נוכחות מובלעת של קיום לפני הלידה" בעבודותיהם של פסיכואנליטיקאים כמו סנדור פרנצי, קרל גוסטב יונג, מלאני קליין, בלה גרונברגר, פרנסואז דולטו ואחרים.
בשנת 1924 פרסם אוטו ראנק (1884–1939), מתלמידיו של זיגמונד פרויד, את ספרו "טראומה של הלידה" (בגרמנית: Das Trauma der Geburt und seine Bedeutung für die Psychoanalyse), שבו קבע שההלם הרגשי של הלידה הוא מקור החרדה הראשון של הפרט. בעקבות ספר זה הגיעה הידידות בין פרויד וראנק לקיצה. דרגה סבר כי לידה קשורה לחוויה סוחפת של פחד מצד העובר. הוא גם הניח שטראומה זו היא הגורם לחרדות בשלב מאוחר יותר. לטענתו, ניתן לזכור היבטים מהשלב הטרום לידתי מתקופת ההיריון המאוחרת יותר. בשלב זה כבר פיתח ראנק עצמו את קווי המתאר של פסיכולוגיה טרום לידתית אמיתית. לאור הנחות אלה הוא פירש היבטים תרבותיים, למשל שהפנטזיות הנוצריות על הגיהנום מבוססות על מצבים תוך רחמיים מעוררי בחילה. בספרו הציג פרשנות של סמלים, אמנות ומיתוסים המבוססת על מצבים לפני וסביב הלידה. רנק האמין ש"קיבעון ראשוני" למצב לפני הלידה הוא שורש כל הנוירוזות והפרעות הנפש, ופיתח תהליך של פסיכואנליזה המבוסס על חוויית הלידה.
דונלד ויניקוט (1896–1971) ניסה להבין צורות מוקדמות מאוד של היווצרות סמלים. הוא תיאר במספר מקרים שחזור חוויות סביב הלידה בטיפול נפשי, במיוחד בילדים. ילד בן חמש טיפס על הז'קט של ויניקוט ואז הוריד את המכנסיים. הוא חזר על כך שוב ושוב. ויניקוט פירש זאת כנסיגה וחזרה ללידה. הוא הניח שחלק מהתינוקות פיתחו גישה פרנואידית עקב בעיות בלידה, למשל במקרה של תשניק. גם תסמינים פסיכוסומטיים (כאבי ראש, בעיות יניקה ונשימה ותחושות חנק) פורשו כהשלכות אפשריות של חוויית הלידה. אף על פי כן, ויניקוט דחה את ההנחה שקיימת טראומת לידה אוניברסלית.
בספרו The Search for the Beloved: A Clinical Investigation of the Trauma of Birth and Prenatal Condition משנת 1949, ייחס הפסיכואנליטיקאי הבריטי-אמריקאי ננדור פודור (1895–1964) צורות מסוימות של חרדה לחוויות לידה לא מעובדות ומודחקות בעקבות הנחותיו של ראנק, שהיה הפסיכואנליטיקאי שלו. פודור פירש חלומות בעקבות מחסור בחמצן. כמו כן הסביר קלסטרופוביה והפרעות מיניות בהתבסס על חוויות לפני וסביב הלידה.
פרנסיס ג'ון מוט (1901–1980) היה תלמידו של פודור והחוקר הראשון שהתרכז בשליה כאובייקט הראשון של העובר. הוא כתב שהעובר מפחד מהשליה שלו כ"מוצצת דם" או שהוא חווה אותה כ"מזינה" או "מעניקת חיים".
חומר שעלה מפגישות של פסיכותרפיה פסיכדלית תוך שימוש ב-LSD וסמי הזיה אחרים שימש בסיס למחקר על ההשפעות המתמשכות של חוויות לפני וסביב הלידה בחיים הבוגרים. המחקר נערך על ידי פרנק לייק, אתנאסיוס קפקאלידס (1919–1989) וסטניסלב גרוף. גרוף המשיך וניסח מסגרת תאורטית נרחבת לניתוח חוויות אלה, על בסיס ארבעת המבנים שהוא כינה מטריצות בסיסיות סביב הלידה. לייק וגרוף פיתחו באופן עצמאי טכניקות נשימה כחלופה לשימוש בסמים פסיכדליים, בעקבות וילהלם רייך (1897–1957) שהיה שקוע בבעיות משפטיות ניכרות מאמצע שנות ה-60 ואילך. טכניקה קרובה בשם "לידה מחדש" (Rebirthing) פותחה על ידי הפסיכותרפיסט לאונרד אור בשנות ה-70, וחניכי פסיכותרפיה מסוג Core Process חיים מחדש טראומת לידה משוערת כחלק מההכשרה שלהם.
מדען מדעי החברה האמריקאי-אמריקאי לויד דה-מאוז (נולד ב-1931) ריכז במאמרו משנת 1981 את הגישות הפסיכואנליטיות לחיי הנפש לפני הלידה וכן את הממצאים הפיזיולוגיים של האונטוגנזה האנושית הנוגעת להתפתחות העובר. הוא שאב מספר הנחות מעבודותיהם של גרוף ומוט, ללא ההשלכות המטפיזיות שלהן. בגישתו הוא מניח, שהשליה הופכת להיות האובייקט הראשון של העובר בשתי גרסאות מפוצלות: חיובית ושלילית, שאותן כינה "טיפוח" ו"השליה הרעילה". דמאוז הניח שבכל היריון, במיוחד בסופו, יש בעיות באספקת חמצן לעובר. עקב תנאים פיזיולוגיים, השליה אינה יכולה תמיד לספק לעובר הגדל מספיק חמצן והדבר מוביל למצבי כאב ומחסור. חוויות לפני וסביב הלידה מובילות לתסריט מנטלי, מעין דפוס שיופנם, ושאליו חוויות מאוחרות יותר יתחברו. הוא מכנה את החוויה של מצבים חיוביים ושליליים בשם "הדרמה העוברית", המקדימה זמן רב את תחושת "הדרמה האדיפלית" הידועה של פרויד. מלבד תיאוריות אלה על פסיכולוגיה טרום לידתית פיתח דה-מאוז גישות בתחום הפסיכוהיסטוריה – מערכת של הנחות פסיכולוגיות תרבותיות, המסבירות תהליכים ותופעות היסטוריות באמצעות תיאוריות פסיכולוגיות. היבטים של תולדות הילדות והפסיכולוגיה הטרום לידתית ממלאים בה תפקיד חשוב במיוחד.
בשנת 1992 פרסמה הנוירופסיכיאטרית האיטלקית לילדים אלסנדרה פיונטלי (ילידת 1945) מחקר בספרה From Fetus to Child: An Observational and Psychoanalytic Study (1992). באמצעות סונוגרפיה היא בדקה את התנהגותם של 11 עוברים. העוברים הראו רפרטואר התנהגותי מורכב מאוד, הגיבו לגירויים בדרכים מורכבות, והיו שונים למדי בצורות הפעילות שלהם. מחקרה של פיונטלי הצביע על כך שחוויות מסוימות לפני הלידה קבעו את חיי הנפש בשלבים מאוחרים יותר. תכונות פסיכולוגיות, למשל פעילות אוראלית מוגברת, זוהו בשלב הטרום לידתי וגם לאחר הלידה. פיונטלי פירשה את תצפיותיה במונחים פסיכואנליטיים, וראתה המשכיות יוצאת דופן בין התפתחות נפשית לפני ואחרי הלידה. מחקרה חשוב משום שהוא משלבת הערכה של נתונים אמפיריים עם תצפיות בשלב שלאחר הלידה וגם בשנות החיים הראשונות, והוא משתמש בשיטות של הפסיכולוגיה האקדמית יחד עם ההרמנויטיקה של הפסיכואנליזה, מה שמייחד אותה בנוף המדעי.