stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לרוויק (נורווגיה)
דמוגרפיה

אוכלוסיית לרוויק מתרכזת בעיקר סביב החוף. המרכז האדמיניסטרטיבי של הרשות המקומית, הוא העיר היחידה ברשות המקומית לרוויק. אזורי המגורים בעיר נמצאים בראש ובראשונה בגבעות בין הפיורד ליער עצי האשור (בוקסקוגן).
נכון לרבעון השלישי של 2020 היו ברשות המקומית לרוויק 47,421 תושבים, בעוד שבעיר לרוויק גופא התגוררו ב-2019 24,647 תושבים. המהגרים היוו 11.2 אחוז מהאוכלוסייה בשנת 2017. קבוצות המהגרים הגדולות ביותר (עולים מהדור הראשון והשני) היו: פולנים (1,245), ליטאים (464), עיראקים (410), וייטנאמים (309) וסומלים (301).
מנתוני מפקד האוכלוסין שנערך בראשית המאה ה-19 עולה כי אוכלוסיית לרוויק גדלה פי ארבעה במשך כ-200 שנה. אולם אוכלוסייתה מתפשטת ברשות המקומית הגדולה במחוז, ופחות מ-50% מתגוררים בעיר לרוויק. רוב האוכלוסייה נמצאת לאורך פיורד לארוויק וסביבו, מסטוורן במערב ועד גון (Gon) במזרח. לעיתים האוכלוסייה מכפילה את עצמה במהלך שבועות הקיץ עקב בואם של התיירים. בלרוויק היו בשנת 2018 4,775 בתי נופש.
כלכלה

לרוויק היא הרשות המקומית החקלאית החשובה ביותר במחוז וסטפול. מלבד דגנים, גידולים אחרים כוללים תפוחי אדמה וירקות, והייצור הגדול ביותר של המחוז של מלפפונים ועגבניות. ענפים חשובים נוספים הם מסחר, מלונות ומסעדות. ענף הדיג הוא השני בגודלו בווסטפול, רק קטן יותר מאשר בעיריית פארדר. נמלי דיג חשובים הם סטוורן, הלגארואה ונבולונגהאוון (Nevlunghavn). יתר על כן, לרוויק מפעילה את ענף כריתת העצים הגדול ביותר במחוז. אשוחית נורווגיה היא מין העץ החשוב ביותר.
לארביקיט, סוג של סלע יסוד אותו חוצבים בלרוויק, והמשמש לאחר עיבוד לחיפוי של קירות של מבנים מסחריים, מיוצא למדינות באירופה ולארצות הברית.
כלכלה > תיירות

לרוויק ידועה בראש ובראשונה כקהילת קיץ. בשל האקלים היציב שלה ואחת הטמפרטורות החציוניות הגבוהות ביותר בנורווגיה, נהנית לרוויק מתיירות קיץ משמעותית. האקלים של לרוויק הוא מהמתונים ביותר בנורווגיה, עם כמות ימי השמש בין הגבוהים במדינה. בלרוויק יש למעלה מ-4,000 בתי נופש.
מספר רב של תיירים מגיעים בחודשי הקיץ לעיירת החוף סטוורן ולכפרים הציוריים הלגארואה ונבולונגהאוון. סטוורן ידועה כקהילת קיץ, ואוכלוסייתה יותר ממכפילה את עצמה במהלך הקיץ. אטרקציות תיירותיות בסטוורן כוללות את היכל הזיכרון למלחים שנפלו במלחמות העולם (Minnehallen), בסיס הצי של פרדריקסוורן (Fredriksvern) ושרידי המצודה שהגנה על סטוורן (Citadellet). על האי מצודה (Citadellet) שוכן מבצר סטוורנס (Staverns Fort) המתוארך לשנות ה-80 של המאה ה-19. האי הוא מקלט עכשווי לאומנים.
הקאופנג (שוק בנורדית עתיקה) תואר כ"אטרקציה הראשית" עבור המבקרים בלרוויק. הקפואנג ידוע גם כמונומנט החשוב ביותר של נורווגיה מתקופת הוויקינגים. מקור אחר מתאר את הפארק הגאולוגי מולן (Mølen Geopark) כאטרקציה המתוירת ביותר של לרוויק. אטרקציות נוספות כוללות את המוזיאון הימי, פריצוהאוס (Fritzøehus), הרגרדן (Herregården), ביתו של תור היירדאל ובוקסקוגן. בלרוויק שוכן גם פריס באד (Farris Bad), הספא הגדול ביותר במדינות הנורדיות, שתואר כאחד ממתקני הספא הטובים באירופה.
תרבות

אגודת מוזיאון לרוויק נוסדה בשנת 1916. המוזיאון קשור כיום למוזיאון וסטפול (Vestfoldmuseene). מוזיאון לרוויק הוקם במטרה לשמר ולשקם את אוסף המבנים ההיסטוריים בעיר.
במוזיאון טרשוב-פריצו (Verkensgården) מוצגות תערוכות ממפעל יציקה הברזל לשעבר של טרשוב-פריצו. המוזיאון מציג כלים, ציוד, רישומים ודגמים הממחישים את עידן ייצור הברזל בלרוויק, המתוארך בשנים 1670–1870. התערוכה מציגה היבטים שונים; מתהליך היצירה הגאולוגי ועד הייצור והשימוש באבן הלרווקיט, מוצר הייצוא העיקרי של האזור. מפעלי הברזל נסגרו בשנת 1868.
בית האחוזה (Herregården) נבנה על ידי אולריק פרדריק גילדנלובה לחתונתו השלישית בשנת 1677. זהו מבנה עץ גדול עם חללי פנים בארוקיים משומרים היטב משנות ה-30 של המאה ה-18. בית האחוזה Herregården הוא בניין עץ בארוק גדול עם אלמנטים קלאסיים. עיצוב הפנים הוא בעיקר בסגנונות הבארוק ותקופת העוצרות. הבית מלא חפצים עתיקים מהמאה ה-17 וה-18. המבנה משנת 1677 נחשב לאחד ממבני הבארוק החילוניים המשובחים ביותר בנורווגיה. זהו אחד מהמונומנטים הארכיטקטוניים הבארוקיים המייצגים אצולה בנורווגיה. יתר על כן, זהו אחד ממבני העץ הגדולים ביותר בנורווגיה מהמאה ה-17.
המוזיאון הימי של לרוויק (Larvik Sjøfartsmuseum) שוכן בבניין הלבנים העתיק ביותר של לרוויק, משנת 1730, בית המכס הישן, שהיה בית מגוריו של מפקח הבניין המקומי. במוזיאון זה מוצגים דגמים של ספינות, ציורים של ספינות מפרש וחפצים ימיים אחרים כדי להחיות את ההיסטוריה הימית של הנמל. קטע אחד במוזיאון מוקדש למסעות של תור היירדאל יליד לרוויק.
פריצוהוס (Fritzøehus) היא אחוזה פרטית הממוקמת בלרוויק. באופן מסורתי נקשרה האחוזה לבני משפחת טרשוב השונים ונמצאת כיום בבעלות היורשים של מילה-מארי טרשוב. זהו בית האחוזה הגדול ביותר בנורווגיה בבעלות פרטית.
תחבורה

את לרוויק משרת נמל התעופה סנדפיורד (אנ'), נמל התעופה הבינלאומי הקרוב ביותר אליה. כביש אירופאי E18 (אנ') חוצה את הרשות המקומית והוא אחד הכבישים הראשיים החשובים ביותר בנורווגיה. תחנת לרוויק היא תחנת הרכבת המרכזית בעיר, ואילו מעבורות יומיות להירטסלס (אנ') בדנמרק יוצאות מנמל העיר ומופעלות על ידי Color Line. לעיר השכנה סנדפיורד יש מספר קווי מעבורת יומיות לסטרמסטאד (אנ') בשוודיה, ומדרום יותר, העיר לנגסונד (אנ') מקושרת להירטסלס, דנמרק באמצעות מעבורת המופעלת על ידי Fjord Line.
ערים תאומות

פולין מאלבורק, פולין
גלריה

תל קבורה ביער האשור
קאופנג היא העיר העתיקה ביותר בנורווגיה.
כנסיית לרוויק
המספנה בסטוורן
בית העירייה של לרוויק
מרכז העיר לרוויק
המוזיאון הימי של לרוויק
האי ציטדל
מולן הוא חוף האבנים הגדול ביותר בנורווגיה
הסלעים המוצבים באיסטרהגן בצורת ספינה
הנמל של הכפר אולה ברשות המקומית לרוויק
הערות שוליים

1 2 3  Larvik (Vestfold and Telemark)
↑  FARRIS BAD
↑  Topptur til Vettakollen / Berganvarden 456 m.o.h.
↑  Dagfinn Skre, Kaupang in Skiringssal: Excavation and Surveys at Kaupang and Huseby, 1998-2003. Background and Results
↑  Johan Nicolay Tønnessen, Arne Odd Johnsen, The History of Modern Whaling
1 2 3  Larvik
↑  Larvik Museum Society(Frommer's)
↑  Larvik Museum (visitnorway)
↑  Larvik Museum  (Store norske leksikon)
↑  Treschow-Fritzøe AS (Store norske leksikon)
↑  Visit Larvik
↑  Larvik Sjøfartsmuseum (Store norske leksikon)
↑  Fritzøehus
↑  Fritzøehus - Norges største privatbolig
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545030205171  BnF: cb15537303w (data)  GND: 4662103-9  KulturNav: ebab34b5-ee59-4853-b9c9-015719c648e4  LCCN: n97089445  MusicBrainz: 584f8dfb-7f90-4f6e-9013-ed4deabccd9d  NKC: ge1137758  SUDOC: 179822578  VIAF: 312850823   WorldCat (עם VIAF): 312850823 
המוזיאון הימי של לרוויק שוכן בבניין הלבנים העתיק ביותר של לרוויק.
סטוורן היא עיירת קיט
זהבה סולומון

| --- | --- |

 לידה:  31 במאי 1950 (בת 74) הרצליה, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פיטסבורג  אוניברסיטת חיפה  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב  צבא הגנה לישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס א.מ.ת. (2016)  פרס ישראל (2009)  International Society for Traumatic Stress Studies (1997) 
 מספר צאצאים:  2 
 
זהבה סולומון (נולדה ב-31 במאי 1950) היא חוקרת בתחום האפידמיולוגיה הפסיכיאטרית, בריאות הנפש והעבודה הסוציאלית, פרופסור אמריטה בבית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש בוב שאפל באוניברסיטת תל אביב וכלת פרס ישראל לחקר העבודה הסוציאלית לשנת תשס"ט (2009) ופרס א.מ.ת. בשנת 2016. בעבר שירתה כראש ענף מחקר במחלקה לבריאות הנפש בצה"ל, בדרגת סגן-אלוף.
חיים אישיים

סולומון נשואה לראובן סולומון. לזוג שני ילדים וחמישה נכדים.
מחקרים

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תגובת קרב: מחקריה של סולומון בתחום תגובות הדחק במלחמה ואחריה התמקדו באיתור קריטריונים לזיהוי מוקדם של תגובות דחק של חיילים בחזית. זוהי משימה מאתגרת במיוחד בעת שהן המטפלים והן המטופלים נמצאים בסכנת חיים. המחקרים התמקדו גם באיתור גורמי סיכון וגורמי תמך וחוסן – בעיקר גורמים שניתנים להתערבות ולטיפול, כגון אווירה ביחידה, לכידות, סגנון פיקוד וכדומה. מוקד חשוב של המחקרים היה הערכת יעילות התערבויות בשדה הקרב ובשיבה הביתה. סולומון ממשיכה לתמוך בהכרה במחלות נלוות שנגרמו והועצמו מהשבי, ביניהם גם תמותה בטרם עת.
נפגעי פוסט טראומה: על בסיס ממצאי המחקרים, אושררה והוגדרה מחדש שיטת הטיפול בנפגעי תגובת קרב ובנפגעים פוסט-טראומטיים. המחקרים תרמו להקמת היחידה לתגובות קרב, באגף השיקום במשרד הביטחון שמסייעת לנפגעים עד היום. ממצאי המחקרים הללו זכו להערכה רבה בצה"ל ובאגף השיקום, תרמו משמעותית לשינוי הגישה כלפי נפגעי תגובות קרב בצה"ל ובמשרד הביטחון, והעמיקו את מחויבות מערכת הביטחון לטיפול בנפגעי הנפש.
השפעות נפשיות ארוכות טווח: מחקר שהחלה לבצע בצה"ל והומשך על ידה במשך ארבעה עשורים באוניברסיטת תל אביב. המחקרים הורו כי תגובות קרב המוכרות בציבור בשם הלם קרב, מהוות עבור הלוחמים פציעה חודרת וקשה שבמקרים רבים הופכת לכרונית. המחקר הייחודי הצביע על דפוסים ייחודיים של ההפרעה.
"טראומטיזציה משנית": תפיסתה החברתית-קהילתית של סולומון עמדה בבסיס מחקרה בתחום "הטראומטיזציה המשנית" – תהליך בו המצוקה של ניצול הטראומה פוגעת בבני משפחתו. ב-1987, לאחר מאמצים מרובים, הצליחה סולומון לשכנע את צה"ל להתיר לה להעריך תופעה זו בקרב נפגעי מלחמת לבנון הראשונה. ממצאי המחקר פורץ הדרך הזה שינו את התפיסה לגבי מצוקות נפשיות שנגרמות בעת השירות הצבאי ובעקבותיו - ממצוקות של הפרט בלבד למצוקת המשפחה כולה. כתוצאה מכך, החלה הרחבת סל שירותי הטיפול והרווחה, שכולל עתה גם בני ובנות זוג וילדים של מי שנפגעו בצבא.
פדויי שבי: סולומון יזמה והובילה מחקר חשוב וייחודי בתחום פדויי השבי. המחקר, שהחל בצה"ל ב-1991 ונמשך עד 2020, ביקש להעריך את מצבם הנפשי, הגופני והתפקודי של מי שנפלו בשבי האויב במלחמת יום הכיפורים. מפגשים עם פדויי שבי ועם אנשי מקצוע שטיפלו בהם בשובם העלו, כי הטיפול אותו קיבלו בשובם ארצה היה נקודתי ועבור חלקם אף טראומטי מאוד. ממצאי המחקר הצביעו על משקעי דחק משמעותיים, והיוו מצע להפקת סרט תיעודי בשם "ערים בלילה". הסרט הופק על ידי יואב בן דוד, מפדויי השבי שנטלו חלק במחקר, ואחר כך הובילו גם להקמת עמותה באותו שם לעזרה הדדית של פדויי השבי. מחקר זה העלה את המודעות לסבלם הסמוי של פדויי השבי, ואף הביא לשינוי מדיניות הטיפול של משרד הביטחון. ביחד עם ראשי אגף השיקום, גובשה תוכנית outreach שהיא היחידה במינה בעולם, ובמסגרתה הוזמנו כל פדויי השבי ממלחמת העצמאות ואילך להערכה, וזכותם לטיפול הוכרה.
בתום שירותה הצבאי, במסגרת אוניברסיטת תל אביב התרחבה פעילותה המחקרית לחקר התמודדותם של ניצולי שואה, חולי נפש, ובני משפחותיהם. במרכז אדלר באוניברסיטת תל אביב היא יזמה וניהלה מחקרים רחבי היקף שבחנו את השפעתם הפתוגנית והסלוטוגנית של אירועי דחק, במשפחה (גילוי עריות) ובאלימות פוליטית (כמלחמה, שואה וטרור), על ילדים בסיכון החיים בסביבה אברסיבית ופוגענית.
פרסים

פרס לאופר למצוינות אקדמית, מטעם האגודה הבינלאומית ללחץ טראומטי (1997).
פרס ישראל לחקר העבודה הסוציאלית (2009).
פרס א.מ.ת במדעי החברה על מחקריה בתחום הטראומה וההתמודדות איתה (2016).
מפרסומיה > ספרים

Solomon, Z. (1993). Combat Stress Reaction: The Enduring Toll of War. New York: Plenum Press. 248p.
Solomon, Z. (1995) Coping with War-Induced Stress: The Gulf War and the Israeli Response. New York: Plenum Press. 254p.
Marker, A. Schuntzwohl, M., & Solomon, Z. (1999) Post Traumatic Stress Disorder: A Lifespan Development Perspective. Bern: Hogrefe & Huber Publishers. 264p.
בלייך, א., וסולומון, ז. (עורכים). (2002). נכות נפשית: היבטים רפואיים, חברתיים ושיקומיים. הוצאת משרד הביטחון.
זליגמן, צ., וסולומון, ז. (עורכות). (2004). הסוד ושברו: סוגיות בגילוי עריות. הוצאת הקבוץ המאוחד.
סולומון, ז. צ'ייטין, ג. (עורכות). (2007). ילדות בצל השואה. הוצאת הקיבוץ המאוחד.
להב, י. סולומון, ז. (עורכות). (2019). משחזור לזיכרון: טפול בטראומה נפשית. הוצאת רסלינג.
מפרסומיה > מאמרים

עד שנת 2009 פרסמה סולומון למעלה מ-450 מאמרים בכתבי עת מקצועיים. מאמריה אלו פורסמו גם בעת שירותה הצבאי, וביתה שאת בהיותה פעילה במסגרת אקדמית.
Solomon, Z., Kotler, M., Mikulincer, M. (1988). Combat related post-traumatic stress disorder among second generation Holocaust survivors: Preliminary findings. American Journal of Psychiatry, Vol.145, 865-868.
Z. Solomon. (1990). Does the war end when the shooting stops? The psychological toll of war. Journal of Applied Social Psychology, Vol.20, 1733-1745.
Solomon, Z., Neria, Y., Ohry, A., Waysman, M., & Ginzburg, K. (1994). PTSD among Israeli former prisoners of war and soldiers with combat stress reaction: A longitudinal study. American Journal of Psychiatry, Vol.151, 554-559.
Z. Solomon. (1995). From denial to recognition: Attitudes toward Holocaust survivors from World War II to the present. Journal of Traumatic Stress, Vol.8, 215-228.
Ginzburg, K., Solomon, Z., Koifman, B., Keren, G., Roth, A., Kriwisky, M., Kutz, I., David, D.,& Bleich, A. (2003). Trajectories of posttraumatic stress disorder following Myocardial infarction: A prospective study. Journal of Clinical Psychiatry, Vol. 64, 10, (pp. 1217-1223).
Solomon, Z., & Dekel, R. (2005). PTSD among Israeli ex-Prisoners of war: 18 and 30 years after release. The Journal of Clinical Psychiatry, 66(8), 1031-1037.
Solomon, Z., & Lavi, T. (2005). Israeli Youth in the Second Intifada: PTSD and Future Orientation. Journal of the American Academy of Child & Adolescent Psychiatry, 44 (11), 1167-1175.
Solomon, Z., Shklar, R., & Mikulincer, M. (2005). Front line treatment of combat stress reaction: A 20 year longitudinal evaluation. American Journal of Psychiatry, 162, 2309-2314.
Solomon, Z., Gelkopf, M., & Bleich, A. (2005). Is Terror Gender Blind? Social Psychiatry and Psychiatric Epidemiology, 40(12), 947-954.
Solomon, Z., Mikulincer, M. (2006). Trajectories of PTSD: A 20-Year Longitudinal Study. American Journal of Psychiatry, 163, 659-666.
הערות שוליים

↑  אדריאן פילוט, "בגידת הממסד מעמיקה את המשבר החברתי", באתר כלכליסט, 4 בינואר 2021
↑  משרד הבריאות, המועצה הלאומית לפוסט טראומה, באתר משרד הבריאות, ‏05.11.2023
↑  אילנה שטוטלנד, ‏"הדבר המשותף הוא שלילת החירות": השוני והדמיון בין שבויי מלחמת יוהכ"פ לשבויי חמאס, באתר מעריב אונליין, 5 בדצמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281240305171  ISNI: 0000 0001 1466 1879  LCCN: n93802344  NKC: xx0027667  NTA: 135788250  ORCID: 0000-0003-3447-6966  SUDOC: 051839210  VIAF: 2724402   WorldCat (עם VIAF): 2724402
דשן

חומו של הזבל עולה בעודו מתפרק, תהליך המתאפיין בפליטת אדים וריח אופייני
למכירה זבל כימי מנורווגיה.
מודעה, דואר היום, 1921
חקלאי טמילי מדשן שדה ידנית.
חקלאית מדשנת שדה ידנית בקוואזולו-נטאל.
מכונה לפיזור דשן בברנדנבורג. 1958
דישון שדות במקלנבורג-מערב פומרניה. 1963
עובדת במעבדה במפעל הדשן פלנטקס. חיפה 1964
דֶּשֶׁן הוא חומר המשמש בחקלאות להעשרת הקרקע במינרלים לשם שיפור הצמיחה של גידולים.
רקע

בטבע, על פיסת קרקע נתונה, גדלים מגוון צמחים. כמות וסוגי הצמחים על שטח נתון מתאימים לעושר וסוג הקרקע. בטבע הקרקע מקבלת את המינרלים מעלים וחלקי צמח נבולים המוסיפים רקבוביות לקרקע. בנוסף, בעלי חיים הנזונים מהצמחים מוסיפים את הפרשותיהם המעשירות את הקרקע אף הם.
בחקלאות המודרנית, גידולים רבים נקצרים במלואם ואינם מטייבים את הקרקע ולכן נדרשת התערבות חיצונית. התערבות זו יכולה להיות על ידי זבל (חומר אורגני) או הוספת דשן כימי (חומר אי-אורגני).
שימוש

דשנים ניתנים בדרך כלל דרך הקרקע – לקליטה דרך שורשי הצמחים, או בריסוס – דישון דרך העלים. חלק מהדשנים הם חומרים אורגניים ואחרים הם אנאורגניים. הדשן יכול להיות מורכב מחומרים המצויים בטבע (כבול, מינרלים טבעיים), חומרים המיוצרים באופן מלאכותי בתהליך טבעי (קומפוסט) או חומרים המיוצרים בתהליך תעשייתי. דשנים ניתנים בשביל לעזור לצמח לגדול ולהתפתח.
הרכב

לרוב מכיל הדשן במינונים שונים את חומרי ההזנה הצמחיים העיקריים (חנקן, זרחן ואשלגן), את חומרי ההזנה הצמחיים המשניים (סידן, גופרית ומגנזיום) ולעיתים שרידי רכיבים של בור, מנגן, ברזל, אבץ, נחושת ומוליבדן – יסודות הקורט.
סוגי דשנים > דשנים כימיים

החנקן, הזרחן והאשלגן הם שלושת החומרים העיקריים שחסרונם מגביל את התפתחות הצמח. מהסיבה הזו הם נחשבים לרכיבים העיקריים של הדשן הכימי.
הדשן הכימי הוא תוצר של המחצית הראשונה של המאה ה-19. מספר מדענים ויזמים עבדו על הנושא במקביל ובתחרות ביניהם: הגרמני יוסטוס פון ליביג והבריטים סר ג'ון בנט לוז וסר ג'יימס מארי. הדעה המקובלת מיחסת את המצאת הדשן הכימי לג'ון בנט לוז, אולם נראה שהרופא האירי ג'יימס מארי הקדים אותו בלמעלה משני עשורים.
התפתחות תעשיית הדשנים הכימיים המודרנית במאה ה-20 החלה בעיקרה בנורווגיה, בגרמניה, בריטניה וארצות הברית. ההתפתחות הייתה במידה רבה פועל יוצא של התפתחות הכימיה באותה תקופה: המצאת תהליכים כמו ייצור אמוניה על ידי קיבוע של חנקן, סינתזה של שתנן. גילוי מחצבים כמו סלעי פוספט, ומחצבי אשלג. דמויות בולטות בהתפתחות זאת היו הנורווגי כריסטיאן בירקלנד (Kristian Birkeland) והגרמנים פריץ הבר וקארל בוש.
דשן חנקני מיוצר לרוב בתהליך הבר-בוש, המפיק אמוניה המשמשת להפקת חומצה חנקנית. תהליך האבר מספק כמחצית מכמות החנקן הדרושה לחקלאות. תוצר התגובה של האמוניה והחומצה החנקנית הוא חנקת אמוניה, גם הוא חומר דשן.
בנוסף לדשן החנקני קיימים הדשן הזרחני המופק מסלע פוספט ודשן אשלגני המופק מאשלג.
בדרך כלל משתמשים בחקלאות בדשן המהווה תערובת של שלושת סוגי הדשנים הכימיים שהיחס ביניהם תמיד מפורט על המארז. לדוגמה, בדשן 5-10-5 יהיו חמישה אחוזים של תרכובות חנקן, עשרה אחוזים של זרחן וחמישה אחוזים של אשלג.
סוגי דשנים > זבל

זבל אינו דשן, על אף שהשימוש בו הוא למטרה דומה. אחד ההבדלים העיקריים בין שני סוגי החומרים הוא ההרכב הקבוע והידוע מראש של הדשן לעומת הרכב משתנה ובלתי ידוע מראש של הזבל. הרכב התלוי בעונות השנה, תזונת בעלי החיים, ובעיקר – משך הזמן בו המתין הזבל לשם שימוש בו.
זבל, הנקרא גם דשן אורגני הוא חומר אורגני המשמש בחקלאות לטיוב הקרקע, להעשרתה בחומרי מזון, ובהעלאת כמות ואיכות היבול. משתמשים בעיקר בשלושה סוגי זבל אורגני:
זבל משק – פרש של בעלי חיים שונים, כלומר גללים, של יונקים, אוכלי עשב ועופות, או חומרים צמחיים (לרוב קש) אשר שימשו להם כמצע, ולכן על ידי החומרים המזינים והחומר האורגני המוחזרים אל הקרקע.
קומפוסט – זבל המורכב מחומרים אורגניים ואי-אורגניים.
סוגי דשנים > גואנו

גואנו הוא כל דשן שמקורו בלשלשת של עופות ימיים וגללים של עטלפים וכלבי ים.
הגואנו הוא הדשן הטבעי היעיל ביותר. הוא מכיל חנקן, זרחן ואשלגן, שלושה יסודות החיוניים להתפתחות הצמח. לכן קרקע ענייה בחומרים אורגניים הופכת פורייה יותר בתוספת הגואנו. אחוז החנקן שבו הוא פי שלושים ושלושה יותר מאשר בגללי בהמות משק. החנקן מופיע בגואנו כאמוניה ( {\ce {NH_3}}) וחומצת שתן ( {\ce {C_5H_4N_4O_3}}), הזרחן כחומצה זרחתית ( {\ce {H_3PO_4}}), האשלגן כאשלגן חנקתי ( {\ce {KNO_3}}). הגואנו מכיל גם חומצה פחמתית ( {\ce {H_2CO_3}}), וחומצה אוקסלית.
סוגי דשנים > הומוס

ההומוס הוא תוצר פירוק חומר אורגני המצוי בקרקע בתהליכים כימיים ועל ידי בעלי חיים (בעיקר תולעים ומיקרואורגניזמים).
השפעות וסכנות סביבתיות של השימוש בדשנים

זבל מפיק חום כשהוא מתפרק. כדי למנוע הצתה ספונטנית של גללים יש לערום אותו בגושים כבדים.
דישון יתר יכול לגרום לשגשוג של אצות בערוצי ניקוז של האדמות החקלאיות, ובטווח הארוך לירידה באיכות הקרקע. לכן יש להתאים את דרישות התזונה הצמחית וכמותה לכמויות וסוגי הדשן. יתר על כן, חומרי דישון עלולים לחלחל לאדמה ולזהם את מי התהום.
בשל הכמות הקטנה יחסית של חלבון בעשבים, אשר מהם ניזונים אוכלי העשב, יש לזבל הבקר ריח קל יותר בהשוואה לגללי טורפים – לדוגמה גללי הפיל הם כמעט חסרי ריח. עם זאת בהתחשב בכמות הזבל המוקצה לשדות, ריח עשוי להוות בעיה באזורים חקלאיים מסוימים.
גללי עופות מזיקים לצמחים כשהם טריים, אך לאחר תקופה של עיבודם כקומפוסט, הם הופכים לחומרים מפרים בעלי ערך.
גידול צמחים בלי דשן לתקופה ארוכה

קיימת שיטה חקלאית המקטינה את הצורך בדישון הנקראת מחזור הזרעים.
בשיטה זו מחלקים את הצמחים שניזונים מפחות אשלגן ויותר זרחן לחלקה אחת, ואת אלה שניזונים מיותר אשלגן ופחות זרחן לחלקה אחרת.
בשנה השנייה ניתן להחליף בין החלקות, וכך יקבלו הצמחים מן הקרקע את כל כמות החומרים הדרושים להם מבלי שנוספו לקרקע דשנים.
ראו גם

זבל
רקבובית
גואנו
חקלאות אורגנית
דשן גת
דשן הצפון
הערות שוליים

↑  H LS Tandon, היסטוריה קצרה של דשנים כימיים (באנגלית)
↑  ביוגרפיה של ג'יימס מארי בז'ורנל הכימיה האירי, Chemistry in Action (באנגלית)
↑  היסטוריה קצרה של הדשנים (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528998105171  BnF: cb119312488 (data)  GND: 4131714-2  LCCN: sh85047919  NARA: 10638648  NDL: 00563261  NKC: ph114683 
פח זבל לדשן בסניף של סטארבאקס בטנסי. 2008
לי דנגחוויי

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
לי דנגחוויי (בסינית: 李登輝, פין-יין: Lǐ Dēnghuī;‏ 15 בינואר 1923 – 30 ביולי 2020) היה פוליטיקאי טאיוואני. הוא שימש כנשיא הרפובליקה הסינית וכיו"ר הקוומינטנג (המפלגה הלאומית) בשנים 1988–2000. הוביל את תהליך הדמוקרטיזציה של טאיוואן בתחילת שנות ה-90. לי היה הנשיא הראשון אשר נולד בטאיוואן.
תפקידו הפוליטי המרכזי הראשון של לי היה שר בלי תיק בשנת 1971. בשנת 1978 נבחר לראשות עיריית טייפיי. בזמן כהונתו של לי כראש עירה, פתר את המחסור החמור במים. בתקופה זו לי מצא חן בעיני הנשיא צ'יאנג צ'ינג-קואו, עד אשר מונה לסגנו בשנת 1984. צ'יאנג נפטר בשנת 1988, ולי נבחר על ידי ועידת המפלגה להחליפו.
בתחילת כהונתו כנשיא, לי נתן ליריביו להחזיק בעמדות כוח בתוך המפלגה. בשנת 1990 הפגינו המונים במדינה למען דמוקרטיזציה. מחאות אלו הצליחו והובילו לבחירות ראשונות במדינה בשנת 1996. לי הפך לנשיא המדינה הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות, אשר התקיימו ב-23 במרץ 1996. לי ניצח ברוב מוחלט של 54% מהקולות.
בשנת 1992 התקיימה פגישה היסטורית בהונג-קונג בין שני הצדדים של מצר טאיוואן. פגישה זו הולידה מאוחר יותר את המונח "הסכמת 1992" בה הסכימו הצדדים השונים על "סין האחת" - למרות שלטאיוואן וסין יש הבנות שונות ביחס למונח זה.
במהלך שנות נשיאותו שם לי דגש על הלאומיות הטאיוואנית וקידם את יחסי החוץ של המדינה. הוא התנגד לסחר בלתי מוגבל עם הרפובליקה העממית של סין, אם כי התנגד לחרם מוחלט. הוא אף תמך בשינוי השם הרשמי של המדינה מ-"הרפובליקה הסינית" ל-"הרפובליקה של טאיוואן". בשנת 2000 עזב את הנשיאות לאור החוקה שאותה חוקק. לאחר שעזב את תפקידו כנשיא, עבר לי להנהגת המפלגה הדמוקרטית-פרוגרסיבית. בפברואר 2007 הסתייג באופן גלוי מעמדותיו הלאומיות אשר אופיינו לו בעבר.
לאורך כל חייו ניהל לי יחסים חמים מאוד עם יפן. הוא למד בבית ספר יפני, ובני משפחתו שירתו במשטרה ובצבא הקיסריים. אחיו אף נהרג בזמן שירותו בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה. לי אף אימץ עמדות פרו-יפניות בסכסוך על האיים הבלתי-מיושבים דיאויטאי (Diaoyutai, להם קוראים היפנים איי סנקאקו), בשנת 2012.
מבקריו האשימו אותו בשחיתות, אם כי הוא נוקה לגמרי בבית המשפט העליון של טאיוואן בשנת 2013, לאחר מותו.
לי התחתן בפברואר 1949 ונולדו לו שלושה ילדים. בנו הבכור נפטר בשנת 1982 מסרטן. בסוף שנת 2011 החלים לי ממחלה זו, אך כעבור כמה חודשים אובחן עם שבץ מוחי קל.
נפטר ב-30 ביולי 2020.
הערות שוליים

↑  Editor, In Memoriam: Lee Teng-hui and the Democracy that he built, Taiwan Insight, ‏2020-08-05 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303875005171  PLWABN: 9810594698005606  BnF: cb150095999 (data)  CiNii: DA02925761  GND: 124830250  ISNI: 0000 0001 1449 9939  LCCN: n82066453  LNB: 000211239  NCL: 493639  NDL: 00315956  NKC: jx20061204004  NLA: 36611467  NLK: KAC200209655  NTA: 162018134  RERO: 02-A003507498  SNAC: w6hx99nf  SUDOC: 069571694  Trove: 1327860  VIAF: 84366804   WorldCat (עם VIAF): 84366804
מא יינג-ג'יו

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
מא יינג-ג'יו (בכתב הסיני המסורתי: 馬英九, בכתב הסיני המפושט: 马英九, בפיניין: Mǎ Yīngjiǔ; נולד ב-13 ביולי 1950, הונג קונג) הוא פוליטיקאי ומשפטן סיני טייוואני, יליד הונג קונג, שכיהן כנשיא הרפובליקה הסינית בשנים 2008–2016. הוא שימש גם כיושב ראש מפלגת קואמינטנג בשנים 2005–2007 ו-2009–2014. בשנים 1993–1996 כיהן כשר המשפטים של טייוואן ובשנים 1998–2006 כראש העיר טאיפיי.
מא יינג-ג'יו זכה בנשיאות טיוואן בבחירות בשנת 2008 כשהשיג 58.45% מהקולות. נבחר שוב ב-2012 עם 51.6% מהקולות. ב־3 בדצמבר 2014 התפטר מתפקיד יושב ראש הקואמינטנג.
בימי כהונתו כנשיא חלה הטבה בקשרים עם הרפובליקה העממית של סין. מא יינג-ג'יו היה לנשיא הראשון של רפובליקת סין שפגש מנהיג של הרפובליקה העממית של סין, ומנהיג של המפלגה הקומוניסטית הסינית שהיה באותה תקופה שי ג'ינפינג. השניים נפגשו בסינגפור בנובמבר 2015. כל אחד פנה אל השני תוך שימוש בתואר הכבוד "שיאנשנג"( 先生 - כלומר "אדון")