stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הם יגיעו מחר
עלילה

העלילה מתרחשת כולה ב"משלט" ללא שם, בניין נטוש על ראש גבעה שסביבה זרוע שדה מוקשים שהונחו על ידי כוחותינו. פלוגת החיילים נמצאת במקום על מנת להגן עליו, תוך מילוי פקודה להישאר במקום: "כאן מרכז העולם... ואתה אינך קיים אלא כדי לכבוש את הגבעה הזו ולהתבסס בה עד שתקבל פקודה אחרת". אחזקת הגבעה אינה הרואית ולא מעורבים בה לא לחימה ולא מעשי גבורה. המלחמה מוצגת כמצב שברובו הוא סטטי ובעיקר מפחיד מאוד ומאיים. האיום נובע ברובו מהמוקשים סביב ולא מן האויב.
בראשית המחזה נהרג חייל בשם יקי שנע בין מקום כיתתו למפקדה שעל הגבעה ועלה על מוקש. ברקע מתברר כי האוכל במקום יספיק לכל היותר לשלושה ימים ושלפלוגה לא נותרה כמעט תחמושת.
החייל שנבחר לקבור את יקי, שלמה, נשבר ומסרב לחזור לכיתתו מרוב פחד. תמונה זו מציגה ומחדדת את ההבדל בין ג'ונה הקשוח והפורמליסט לבין אבי, האבהי והרך, המסכים ללוות אישית כל חייל דרך שדה המוקשים. הקונפליקט בין השניים מתחדד על רקע חוסר הבהירות מי מהם הסמכות העליונה במקום.
מגיע מברק ובו ידיעה שבומה עומד להגיע למוצב עם תגבורת (מכאן שמו של המחזה: "הם יגיעו מחר").
הגעת התגבורת חיונית, אך ג'ונה חושש שבומה יסרב להגיע לגבעה אם יידע שהשטח זרוע מוקשים. יתרה מזו, כל מוקש שמתפוצץ (תוך הרג חייל) מפחית למעשה את הסכנה מכל השאר. לפיכך מחליט ג'ונה לא לגלות לבומה שהשטח ממוקש. נוגה מגלה שחברהּ לשעבר, אפריים, שהוא גם ידיד-נפש של אבי, הוא חייל בפלוגת בומה והיא חוששת לחייו.
כאשר אלכס, קצין המודיעין, נהרג בסיור תוקף אבי את ג'ונה ודורש לדעת מדוע לא יצא הוא לסיור בעצמו ושלח אחר להיהרג תחתיו. לאחר מכן מגיע מכתב מאשתו של אלכס המבשר שנולדה לו בת.
בומה מגיע ולא נמסר לו על המוקשים. בשיחת המפקדים מתברר שאפריים לבסוף לא הצטרף אל הכוח. אז מגלים גם שנוגה נעלמה. כיוון שלא ידעה שאפריים לא בא, היא הלכה לחפש אחריו, תוך שהיא עוברת בשדה המוקשים. אבי ממהר לצאת אחריה אך ג'ונה לא מאפשר לו. לאחר מכן נכנס החייל אורי ומודיע שנוגה נהרגה.
בסוף המחזה מקבלים החיילים פקודה להתפנות מן הגבעה.
במחזה המקורי, שהוצג במלואו רק ב-1972, עולות בעיות מוסריות נוספות, הנוגעות לשני השבויים הערבים שמחזיקה הפלוגה. ג'ונה מבקש להשתמש בשבויים כ"גלאי מוקשים", דבר הפותח ויכוח מוסרי על "טוהר הנשק" בינו ובין אבי. לבסוף השבוי הצעיר והגאה נורה בעת שהוא מנסה להימלט והשבוי הזקן והמתרפס עולה על מוקש ונהרג.
הפקות

הצגת הבכורה של המחזה הייתה בתיאטרון הקאמרי ב-1 בפברואר 1950 בבימויו של יוסף מילוא עם תפאורה של משה מוקדי. המחזה הועלה שנית בגרסה ארוכה יותר ב-1972 (הצגת הבכורה של החידוש התקיימה ב-3 במרץ) בבימויו של יוסף מילוא עם תפאורה משל אריה נבון.
ב-1990 עובד המחזה לדרמת טלוויזיה בערוץ הראשון בבימויו של שמואל אימברמן.
לכבוד חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל ב-2008, הפיק בית הספר לתיאטרון בית צבי גרסה של המחזה בבימויו של אילן שטרום.
לקריאה נוספת

בן עמי פיינגולד, תש"ח בתיאטרון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001
הערות שוליים

↑  נתן שחם הוא חתן פרס ישראל לספרות תשע"ב
↑  בן עמי פיינגולד, שנות ה-60 בתיאטרון הישראלי, בתוך: חנה יבלונקה וצבי צמרת (עורכים), העשור השני: תשי"ח-תשכ"ח, יד יצחק בן-צבי 2000, עמ' 243
↑  הקאמרי מאז ועד היום(הקישור אינו פעיל, 4 באוגוסט 2017)
הטבח באי קוס

הטבח של קוס הוא פשע מלחמה שבוצע בתחילת אוקטובר 1943 על ידי חיילי הוורמאכט נגד שבויים של הצבא האיטלקי באי קוס, שהיה באותו הזמן תחת כיבוש איטלקי. כמאה קצינים איטלקים נורו בפקודתו של הגנרל פרידריך-וילהלם מילר, בשל התנגדותם לפלישה הגרמנית לאי (המכונה "קרב קוס").
רקע

קוס נכבשה על ידי איטליה בשנת 1912 במהלך מלחמת איטליה-טורקיה, שסיימה את השלטון העות'מאני הארוך על האי. במהלך מלחמת העולם השנייה, קוס הפכה חשובה בשל שדה תעופה ליד אנטימצ'יה. הסכם שביתת הנשק של איטליה שנחתם ב-8 בספטמבר 1943 קבע את כניעתה של איטליה לבעלות הברית. ההסכם התקבל בהתלהבות הן על ידי הצבא האיטלקי והן על ידי האוכלוסייה המקומית, בתקווה לסיום המלחמה. הגרמנים המעטים באי נתפסו לא מוכנים ופורקו מנשקם בקלות. זמן קצר לאחר מכן, יותר מ-1,500 חיילים בריטיים נחתו בקוס כדי לסייע לכ-4,000 החיילים האיטלקים בהגנה על האי מפני פלישה גרמנית אפשרית.
לפנות בוקר ב-3 באוקטובר 1943 החלה הדיוויזיה ה-22 של הוורמאכט (שהייתה מוצבת בכרתים), בפיקודו של הגנרל פרידריך-וילהלם מילר, בכיבוש האי ידי נחיתה בשלושה מקומות שונים באי, הן מהים והן מהאוויר. במהלך הקרב לא היה תיאום בין הכוחות האיטלקיים והבריטיים, חיל האוויר המלכותי לא הצליח לספק חיפוי אווירי, והיעדר ארטילריה נגד מטוסים איפשרה ללופטוואפה (חיל האוויר הגרמני) לבצע הפצצות כבדות מהאוויר ללא הפרעה. אף על פי שכוחות היבשה שהגנו על קוס עלו בהרבה על הגרמנים (כ-5,500 אנגלים ואיטלקים לעומת כ-1,000 גרמנים), הם נכנעו ב-4 באוקטובר. בסך הכל 1,388 בריטים ו-3,145 איטלקים נתפסו ונכלאו בטירת נרציה בעיר.
הטבח

בין 4 ל-6 באוקטובר 148 קצינים איטלקים שנתפסו (שהשתייכו לגדוד ה-10, דיוויזיית הרגלים ה-50 רג'ינה, בפיקודו של קולונל פליס לג'יו) עברו משפט מזורז בהוראת מילר. בפסק הדין נקבע כי כל הקצינים שנשארו נאמנים למלך ויטוריו עמנואלה השלישי והתנגדו לגרמנים יוצאו להורג בירייה. מתוך 148 הקצינים שנידונו למוות, שבעה קצינים הכריזו על תמיכתם בגרמנים, 28 הצליחו להימלט לטורקיה, עשרה אושפזו ולאחר מכן הועברו למחנות בגרמניה, ואילו 103 הנותרים נורו על ידי אנשיו של מילר בין הערב של 4 ל-7 באוקטובר.
לאחר הטבח

בפברואר 1945 הוצאו 66 גופות משמונה קברי אחים ליד לינופוטיס ונקברו בבית הקברות הקתולי של קוס. בשנת 1954, גופות אלו הועברו לאיטליה ונקברו בבית הקברות של חללי מלחמת העולם השנייה בסמוך לעיר בארי). אף על פי שגופות רבות עדיין נעדרו בקוס, לא נערך מסע מחקר לאיתורן עד 2015. אז, קבוצה של מתנדבים יוונים ואיטלקים ביצעו חפירות שחשפו שרידי אדם וחפצים אישיים. השרידים שהתגלו הונחו בגלוסקמה בבית הקברות הקתולי של קוס.
לאחר תום המלחמה נתפס הגנרל מילר בפרוסיה המזרחית על ידי הצבא האדום והוסגר ליוון, שם נידון למוות על ידי בית משפט צבאי על פשעים שביצע נגד אזרחים בכרתים (אך לא על האירועים בקוס). הוא הוצא להורג על ידי כיתת יורים באתונה ב-20 במאי 1947, והיה האדם היחיד מבין האחראים לטבח שאי פעם נענש.
לאחר הטבח > ארון הבושה

בשנת 1994, במהלך משפטו של קצין האס אס לשעבר אריך פריבקה, נחשפו מסמכים הקשורים לטבח בקוס בין תיקים רבים אחרים בארכיון שנמצאו בתוך ארון עץ במשרדי הפרקליטות הצבאית ברומא. חקירה של ועדה פרלמנטרית, שנערכה בשנת 2003, חשפה כי בינואר 1960, התובע הכללי הצבאי האיטלקי, הגנרל אנריקו סנטקרוצ'ה, הכין כמעט 2,000 תיקים נגד פושעי מלחמה נאצים. לחצים פוליטיים שהופעלו על התובע הובילו לגניזת התיקים מחשש שהדבר יפגע ביחסיה של איטליה עם גרמניה, בעלת בריתה בנאט"ו.
הערות שוליים

↑  The Invasion of Kos: The Killing of 103 Royal Italian Army Officers, War History Online, 3 October 2016
↑  Kos, Greece. A forgotten massacre of World War II, Messaggero Veneto, 19 July 2015
אנדרטת זיכרון לחללי הטבח בקוס הנמצאת לפני כנסיית אגנוס דיי
לוח הנצחה בבית העלמין בקוס
ארכנולוגיה

מין של העכבישנים
ארכנולוגיה (אנגלית: Arachnology; מהמילה היוונית αραχνη, אֲרַכְנֶה, עכביש) היא תחום המחקר הזואולוגי של עכבישים ואורגניזמים הקשורים אליהם כגון עקרבים, דמויי עקרב, קוצרים, המכונים כקבוצה בשם עכבישנים.
חקר הקרציות וקרדית אבק הבית לא נכלל בארכנולוגיה, ומכונה אקרולוגיה.
המדענים החוקרים את העכבישים נקראים ארַכְנולוגים. אחת מהארכנולוגיות המפורסמות בעולם היא הישראלית פרופסור אמריטה יעל לובין, מאוניברסיטת בן-גוריון.
הטאיפה של גרנדה

| --- | --- |

 ממשל
 משטר:  מונרכיה (אמירות)
 ראש המדינה:  מאליק (מלך)
 מאליק (מלך):  זאווי בן זירי חבוס אל-מוצפר באדיס בן חבוס עבדאללה בן בולוגין
 ראש הרשות המבצעת:  וזיר גדול (ראש ממשלה / משנה למלך)
 וזיר גדול (ראש ממשלה / משנה למלך):  אבו אל-קאסים  שמואל הנגיד יהוסף בן שמואל הנגיד אל-נאיה אבו ל-רבי
 שפה נפוצה:  ערבית שפות ברבריות עברית רומנטיקה אנדלוסית (אנ')[דרוש מקור]
 עיר בירה:  גרנדה
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה
 היסטוריה
 הקמה:  מעבר הזירידים לגרנדה
 הקמה:  1013
 פירוק:  כיבוש הממלכה על ידי האלמורווידים
 פירוק:  1090
 ישות קודמת:  ח'ליפות קורדובה
 ישות יורשת:  מוראביטון
 דמוגרפיה
 דת:  אסלאם, יהדות
 כלכלה
 מטבע:  דירהם או דינר זהב (אנ')
 
הטאיפה של גרנדה (בערבית: طائفة غرناطة) או ממלכת זיריד של גרנדה הייתה ממלכה ברברית מוסלמית אשר נוסדה באל-אנדלוס בשנת 1013, בעקבות הדחת הח'ליף הישאם השני (אנ') בשנת 1009. הממלכה התרכזה בגרנדה, בירתה, והיא גם הרחיבה את שליטתה למאלגה לתקופה מסוימת. ארבעה מלכים ירשו זה את זה במהלך כמעט 80 שנות קיומה, כולם שייכים לשלוחה של שושלת זיריד (אנ') של צפון אפריקה, שבט צנהג'ה הברברי. הטאיפה של גרנדה נחשבה לעשירה ביותר מבין כל ממלכות הטאיפה. בסופו של דבר היא נכבשה על ידי האלמורווידים בשנת 1090, והביאה לסיומה של שלטון זיריד בגרנדה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
היסטוריה > הקמה וממסד

הזירידים היו חמולת צנהג'ה ברברית ממרכז המגרב (אלג'יריה של היום), ששירתה את הח'ליפות הפאטמית ויצרה שושלת ששלטה לאחר מכן בחלקים מצפון אפריקה מטעמם. השושלת נוסדה על ידי זירי אבן מנאד (אנ'), אשר ירש את בנו בולוגין (אנ') לאחר 971, ששלט מקירואן שבאיפריקיה (היום תוניסיה). בשנת 999, רבים מאחיו של בולוגין, כולל זאווי בן זירי (אנ'), מרדו בנכדו, באדיס בן אל-מנצור (אנ'), בשל הדרתם מהשלטון על ידי בולוגין וצאצאיו. המורדים, שבסיסם באשיר (אנ'), הובסו בקרב ורוב האחים נהרגו מלבד זאווי. זאווי הוביל את המורדים הנותרים מערבה וחיפש הזדמנות חדשה באל-אנדלוס תחת הח'ליפים האומיים של קורדובה, אויביהם לשעבר של הפאטמים והזירידים. החאג'יב (אנ') של הח'ליף הישאם השני (אנ') (בשנים 976–1009) ושליט בפועל של ח'ליפות קורדובה באותה תקופה, איבן אבי אמיר אל-מנסור (הידוע גם בשם אל-מנסור), סירב בתחילה לאפשר את עלייתו של זאווי לאל אנדלוס, מאמין במוניטין שלו כיוצר צרות. עם זאת, בנו ויורשו, עבד אל-מאליק אל-מוצפאר (אנ') (בשנים 1002–1008), שחיפש מפקדים צבאיים מוכשרים, העניק לזאווי ולחסידיו אישור לבוא לקורדובה, שם הפכו לאחר מכן לחלק חשוב בפעולות הצבא של אל-מוצפר. הזירידים החדשים שהגיעו היו כנראה גם מלווים במשפחותיהם מצפון אפריקה.
ח'ליפות קורדובה התפצלה לאחר 1008 בתקופה הידועה בשם הפיטנה של אל-אנדלוס (אנ'). זאווי מילא בתחילה תפקיד, יחד עם פלגים ברברים אחרים, במצור על קורדובה בין השנים 1010 ל-1013. בסוף המצור הם הצליחו להתקין ח'ליף בובה משלהם בקורדובה, סולימאן בן אל-חכם (אנ'), אבל בשלב זה כנראה זאווי ופלגים אחרים הבינו שהדומיננטיות של קורדובה הסתיימה והם חיפשו הון פוליטי במקומות אחרים באל-אנדלוס. הח'ליף החדש העניק לזאווי ולפלג שלו את ה'קורה' (מחוז) של אילבירה (או אלווירה) להתיישב בה ב-1013. לפי הנרטיב שסיפקו זיכרונותיו המאוחרים של עבדאללה בן בולוגין (אנ') (המלך האחרון של טאיפת גרנדה), הזירידים התיישבו שם לבקשת האוכלוסייה המקומית שחיפשה הגנה מפני תוקפים מבחוץ אך לא הצליחו להתארגן. ההיסטוריון היו קנדי (אנ') מציין כי בעוד שזיכרונותיו של עבדאללה מבקשים לתת לגיטימציה לשלטון זיריד, נרטיב זה סביר כאשר בוחנים את מצבה של אל-אנדלוס באותה תקופה ואת הסיפורים הדומים של ערים אחרות באנדלוסיה שהזמינו שליטים חדשים להגן עליהן בתקופת ממלכות הטאיפה. זמן קצר לאחר שהשתקע באזור, העתיק זאווי את בירתו ממדינת אילבירה (אתר ליד עטרפה (אנ') המודרנית) למקום מוגן יותר, גרנדה (Gharnāṭa) הסמוכה. גרנדה הייתה עד כה יישוב קטן על הגדה הימנית של נהר דארו (אנ'), והמעבר של זאווי למקום זה הביא להקמת עיר חדשה ומדיניות עצמאית שנמשכה 77 שנים.
בשנת 1018 הטיל המתימר האומיי עבד א-רחמן הרביעי (אנ') (הידוע בשם אל-מורטאה), מצור על גרנדה (אנ') אך כוחותיו הובסו באופן מכריע על ידי הזירידים. זמן קצר לאחר מכן, ב-1019 או 1020, עזב זאווי את אל-אנדלוס לצפון אפריקה, וחידש את שאיפותיו בתוך מדינת זיריד שם, שהייתה תחת שלטונו של הצעיר אל-מועיז בן באדיס (אנ') אך הסתבך במאבק פנימי עם חמאד בן בולוגין (אנ'), בן משפחה שהכריז על עצמאותו מהזירידים של קירואן ב-1015 והקים את שושלת חמאדיד (אנ'). גורלו של זאווי אינו ידוע בוודאות: על פי ההיסטוריון אבן חיאן (אנ') הוא מת מהמגפה שנים מאוחר יותר, בעוד שזכרונותיו של עבדאללה בן בולוגין טוענים שהוא הורעל זמן לא רב לאחר שהגיע לצפון אפריקה, אך אף אחד מהמקורות לא נותן את תאריך מותו.
רשימת שליטים > מלכים

זאווי בן זירי (אנ') - מלך הטאיפה של גרנדה ה-1 (1013–1019)
חבוס בן מקסן אל-מוצפר - מלך הטאיפה של גרנדה ה-2 (1019–1038), אחיינו של זאווי
באדיס בן חבוס - מלך הטאיפה של גרנדה ה-3 (1038–1073), בנו של חבוס
עבדאללה בן בולוגין (אנ') - מלך הטאיפה של גרנדה ה-4 והאחרון (1073–1090), נכדו של באדיס
רשימת שליטים > וזירים גדולים, ראשי ממשלה

אבו אל-קאסים בן אל-עריף - וזיר גדול, ראש ממשלה ומשנה למלך ה-1
שמואל הנגיד - וזיר גדול, ראש ממשלה ומשנה למלך ה-2
יהוסף בן שמואל הנגיד - וזיר גדול, ראש ממשלה ומשנה למלך ה-3
אל-נאיה (Al-Naya) - וזיר גדול, ראש ממשלה ומשנה למלך ה-4
אבו ל-רבי המוזרעבי (Abu-l-Rabbi) - וזיר גדול, ראש ממשלה ומשנה למלך ה-5
ראו גם

ממלכת גרנדה
תור הזהב של יהודי ספרד
פרעות גרנדה
אל-אנדלוס
טאיפה (ממלכה מוסלמית)
היסטוריה של ספרד
אל-מוואחידון
מוראביטון
בית הקברות הצבאי של חבר העמים הבריטי בדמשק

בית הקברות (תמונה מאתר ועדת חבר העמים לקברי מלחמה)
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
בית הקברות הצבאי של חבר העמים הבריטי בדמשק (באנגלית: Damascus Commonwealth War Cemetery) נוסד במהלך מלחמת העולם הראשונה. קבורים בו 1,171 חללים משתי מלחמות העולם. 86 מהם הם אלמונים.
בית הקברות

בית הקברות ממוקם ברובע מאזה שבדרום מערב דמשק, בירת סוריה. הוא נוסד באוקטובר 1918, לאחר כיבוש העיר על ידי חיילי האימפריה הבריטית מידי האימפריה העות'מאנית. בית הקברות הוקם בקרבת שני בתי חולים, שטיפלו בפצועים ובחולי שפעת וכולרה רבים. רוב החללים שנקברו בו מתו באותם בתי חולים.
לאחר פלישת בעלות הברית לסוריה ולבנון ב-1941 הורחב בית הקברות כדי לקלוט את מתי המלחמה החדשה.
שטח האתר הוא כשמונה דונם. נטועים בו דשא ופרחים והוא מוקף חלקית בעצים. מונומנט מצבת הזיכרון הוצב בבית הקברות, אך לא צלב ההקרבה. במקום זאת - וכפי שנעשה בבית הקברות הצבאי הבריטי בעזה - משולב סמל צלב בחזית הפנימית של חומת האבן המקיפה את האתר, מן הסתם בשל מיקומו בארץ מוסלמית.
בית הקברות במתכונתו הקבועה הוקם ומתוחזק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
החללים

בבית הקברות נקברו 661 חללי מלחמת העולם הראשונה, מהם 72 אלמונים. החללים המזוהים הם 353 בריטים, 135 אוסטרלים, 52 הודים ו-49 ניו זילנדים. כמו כן נקברו שם שישה מצרים.
בעקבות מלחמת העולם השנייה נקברו באתר 504 חללים נוספים, מהם 14 אלמונים - 263 בריטים, 172 אוסטרלים, 42 הודים, ארבעה ניו זילנדים, שלושה דרום אפריקאים, שלושה יוונים, שני פולנים וקנדי אחד.
באתר נקבר גם חייל מחיילי הגדודים העבריים - לואיס אלונוביץ מהגדוד ה-38 של קלעי המלך.
בבית הקברות מוצבות גם שתי אנדרטאות ועליהם שמותיהם של 16 חיילים שקבריהם בארצות המזרח התיכון אבדו.
הוצאת בלוך

הוצאת בּלוֹך ("בּלוֹק"; באנגלית: Bloch Publishing Company) היא הוצאה לאור אמריקאית ואחד מהעסקים המשפחתיים הוותיקים בארצות הברית.
ההוצאה נוסדה בשנת 1854 בסינסינטי על ידי אדוארד ה' בלוך, מהגר יהודי מבוהמיה. בלוך, שאחותו נישאה לרב יצחק מאיר וייז, הוציא לאור רבים מספריו וספרים הקשורים לזרם היהדות הרפורמית. כמו כן הוציא את השבועון The American Israelite בסינסינטי בעריכת בנו של וייז.
כיום מנוהלת ההוצאה על ידי מייקל אי. בלוך, דור חמישי למשפחת בלוך המייסדת.
ההוצאה מתמקדת בספרות הקשורה לעולם היהודי. בין הספרים שראו בה אור היה "פוני" לפרל בק על יהדות קאיפנג, "ישו הנוצרי" ליוסף קלוזנר ו"עיר ללא יהודים" להוגו בטאואר (Bettauer).
בית כנסת בעלי המלאכה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  גאלאץ 
 מדינה:  רומניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 11 באוגוסט 1896
 תאריך פתיחה רשמי:  11 באוגוסט 1896 
 קואורדינטות:  45°26′11″N 28°03′07″E﻿ / ﻿45.436496539346°N 28.05181023668°E﻿ / 45.436496539346; 28.05181023668
  (למפת מחוז גאלאץ מוגדלת) גאלאץ טקוץ' ברשט טרגו בוז'ורבית כנסת בעלי המלאכה(למפת מחוז גאלאץ רגילה) גאלאץ טקוץ' ברשט טרגו בוז'ורבית כנסת בעלי המלאכה
 
היכל בעלי המלאכה (ברומנית: Templul Meseriaşilor) הוא בית הכנסת האחרון שנותר ליהדות גאלאץ.
היסטוריה

החברה הישראלית של בעלי המלאכה בגאלאץ שכרו מקום ב-1876, כדי שישמש אותם כבית כנסת. הם שאפו למקום בבעלותם וב-1889, כשהיו בידיהם די כספים, ועד בן שבעה חברים, רכש קרקע ברחוב רוסטי ושילם עבור הקרקע 8,100 לאי. ב-22 בספטמבר 1890 הוכנה התוכנית לבניית ההיכל וב-22 בפברואר 1892 נבחר ועד הבנייה המורכב מחיים קורנברג, מ. שפירא וסימון קוהן. ב-3 במאי (ל"ג בעמר באותה שנה) נורתה אבן הפינה של ההיכל וב-9 במאי התחילה עבודת הבנייה. באותו יום נערכה ישיבה בה הוחלט על קניית מגרש שכן ב-1,140 לאי, כדי לאפשר את הגדלת החצר. ב-25 באוגוסט 1893 הורכבו המושבים בהיכל ובנובמבר הורכב ארון הקודש.
ב-31 ביולי 1895 נשכרו החזן והמקהלה וב-11 באוגוסט 1896, בנוכחות קהל גדול, נחנך בית הכנסת. חלק מהעבודות לבניית בית הכנסת בוצעו על ידי המתפללים ללא תמורה.
היסטוריה > הבנייה מחדש

השנים עברו, מספר המתפללים גדל והמקום נזקק לשיפוצים מקיפים, אך לקח זמן עד שנמצאה העת המתאימה לכך. ב-1925 התחילו, ז'אן שטוירמן, שעמד בראש ועדת הבניין מחדש וז'אן קאופמן, שעמד בראש החברה, להוביל את פרויקט התחדשות ההיכל. ב-19 ביוני 1927 הונחה אבן הפינה של הבנייה המחודשת. היות שהמשאבים לא הספיקו, פנו למתפללים וביקשו תרומות והלוואות והם נענו בסכום של 520,695 לאי (230,578 לאי תרומות והיתר הלוואות).
הבנייה כולה עלתה 2,420,927 לאי והסתיימה באוגוסט 1929. ההיכל היה בעל קיבולת של 250 מקומות.
היסטוריה > שיפוץ נוסף

מלחמת העולם השנייה והמשטר הקומוניסטי, שבא לאחריה, הכבידו מאוד על יהודי גאלאץ ורבים מהם, כולל מתפללי היכל בעלי המלאכה, עזבו את העיר, מרביתם עלו לישראל. שוב פשטה העזובה בבית הכנסת ומצבו התדרדר. גיוס תרומות מחוץ לארץ נועד לשיפוץ נוסף ובית הכנסת היהודי, שעמד ברעידות האדמה ובהפצצות במלחמה ושרד, נפתח מחדש במאי 2014 לאחר חמש שנות שיפוצים. באתר זה אפשר לראות תמונות של פנים היכל בעלי המלאכה לאחר השיפוץ.
לקריאה נוספת

Sinagoga în România האדריכלים אריסטידה סטרז'ה ולוצ'יאן שוורץ, הוצאת HASEFER, 2009, עמודים 123 - 124 ועמוד 267
Prezențe rabinice în perimetrul românesc, HASEFER, 2008, עמוד 669 ובו תצלום של היכל בעלי המלאכה וכיתוב שם המקום ברומנית ובעברית.
הערות שוליים

↑  detail (באנגלית)
↑  בראש המבנה, מתחת לציור לוחות הברית, נותרו חלק מהאותיות המעידות על כך שהיה כתוב ברומנית "TEMPLUL SOC. MESERIAȘILOR (היכל חברת בעלי המלאכה)
↑  יהודי רומניה באותה תקופה נקראו "ישראליתים" בפי הרומנים
↑  , Danubius, XXXIV Galaţi, 2016, Arthur Viorel TULUŞ∗ SINAGOGILE COMUNITĂŢII ISRAELITE DIN GALAŢI, עמוד 278 (ברומנית)
↑  , Danubius, XXXIV Galaţi, 2016, Arthur Viorel TULUŞ∗ SINAGOGILE COMUNITĂŢII ISRAELITE DIN GALAŢI, עמוד 279 (ברומנית)
היכל בעלי המלאכה בגאלאץ, בחורף, לאחר השיפוץ הנוסף
בני לידור

בני לידור (נולד בפולין ב-14 במאי 1953) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, פיקד על חטיבה 188 ועל עוצבת געש.
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 במאי 1953 (בן 71) כ"ט באייר תשי"ג
 תאריך עלייה:  1956
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל חיל השריון חיל השריון
 תקופת הפעילות:  1971–2002 (כ־31 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד עוצבת ראם  מפקד חטיבה 188  מפקד עוצבת אתגר  מפקד עוצבת געש
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון    המערכה ברצועת הביטחון
קריירה צבאית

לידור התגייס לצה"ל ב-1971 ועשה את שירותו הצבאי בחיל השריון. בשנים 1981–1982 פיקד על גדוד 77 מחטיבה 7. במלחמת לבנון הראשונה פיקד על גדוד 198, גדוד קורס מפקדי טנקים מחטיבה 460. הגדוד השתתף בקרבות בגזרה המזרחית, בין השאר בג'זין, שהיה קרב השריון הראשון נגד צבא סוריה במלחמה, ובקרב קמ"ט-קק"ש ליד הכפר עין א-תינה בדרום לבנון. בסיומו של קרב זה טעו חיילים מגדוד אחר של החטיבה ופתחו באש על הטנקים מגדודו של לידור, שירו בחזרה. בקרב נהרגו חמישה קצינים וצוערים.
פיקד על עוצבת ראם, חטיבת שריון במילואים, ולאחריה נתמנה למפקד חטיבה 188 ושירת בתפקיד זה בשנים 1987 עד 1989. בשנים 1990–1994 פיקד על עוצבת אתגר. בשנת 1991 פיקד על קורס מפקדי חטיבות. בשנים 1997 עד 1999 פיקד על עוצבת געש.
קריירה עסקית

לאחר שחרורו פנה בני לידור לפעילות עסקית כיועץ ומתווך עבור חברות טכנולוגיות בקידום עסקיהן מול משרד הביטחון.
במסגרת עבודתו, מייצג את חברת נטאפ וחברת בינת במכרזים מול משרד הביטחון.
חיים אישיים

לידור מתגורר במודיעין-מכבים-רעות ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑   חגי עמית, "אם תיקח אותי, יהיה לך טוב יותר": שני האנשים ששולטים ברכש הטכנולוגי של מערכת הביטחון, באתר הארץ, 26 באוקטובר 2017
↑   שוקי שדה, "אחבר אותך במכרז על 1,000 טנקים, אבל אני רוצה עמלה": המתווכים בעסקות הנשק יוצאים מהצללים, באתר TheMarker‏, 16 בדצמבר 2016
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1848

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1848 היו הבחירות השש-עשרה בתולדות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 7 בנובמבר 1848. בבחירות ניצח זאכרי טיילור מטעם המפלגה הוויגית, שהתחרה מול לואיס קאס שייצג את המפלגה הדמוקרטית ומול מרטין ואן ביורן, הנשיא לשעבר, שייצג את מפלגת הארץ החופשית. הנשיא היוצא ג'יימס פולק, שהשיג את כל הישגיו הרבים בכהונה אחת וסבל מבריאות לקויה, קיים את הבטחתו ולא ניסה להיבחר לכהונה שנייה.
זאת הייתה מערכת הבחירות הראשונה שהתרחשה ביום אחד בכל המדינות, ובפעם הראשונה יום הבחירות נקבע כיום שלישי.
הוויגים ריכזו בין השנים 1846–1847 את מאמציהם בגינוי המדיניות המלחמתית של פולק. אך הם נאלצו לשנות כיוון: בפברואר 1848, פולק הפתיע כשחתם על הסכם גואדלופה אידלגו שסיים את מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ונתן לארצות הברית אדמות חדשות (כולל קליפורניה, נבדה, יוטה וחלקים מאריזונה, ויומינג, קולורדו, וניו מקסיקו). הוויגים בסנאט הצביעו ואישרו את ההסכם. בקיץ, הוויגים בחרו כמועמד את גיבור המלחמה, זאכרי טיילור. הוא הבטיח קץ למלחמות, אך לא גינה את המלחמה או את פולק, והוויגים נאלצו לסור למרותו. הם נאלצו להתעסק בהתרה או איסור של העבדות באדמות החדשות.
בחירת טיילור הייתה כמעט מתוך יאוש – הוא לא התחייב למדיניות הוויגית אך היה פופולרי לאחר המלחמה. הדמוקרטים הצליחו לקבל קרדיט על הניצחון, השגשוג, ועל השגת אורגון ודרום-מערב ארצות הברית. הם נראו כמנצחים הוודאיים עד שהוויגים בחרו בטיילור. הניצחון של טיילור עשה אותו אחד משני וויגים שנבחרו לנשיאות לפני שהמפלגה חדלה להתקיים בשנות ה-50 של המאה ה-19. הוויגי האחר שנבחר היה ויליאם הריסון, שגם הוא היה גנרל וגיבור מלחמה, אך מת כחודש לאחר כניסתו לתפקיד.
מועמדים > מועמדים וויגים

זאכרי טיילור, גנרל מלואיזיאנה
הנרי קליי, סנטור מקנטקי
ווינפילד סקוט, גנרל מניו ג'רזי
דניאל ובסטר, סנטור ממסצ'וסטס
שתי המפלגות הגדולות חיזרו אחרי הגנרל במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, זאכרי טיילור מלואיזיאנה, שמעולם לא הצביע בבחירות אך היה פופולרי בגלל הצלחותיו בשדה הקרב. טיילור הכריז שהוא ויגי וניצח בהצבעה בקלות, כשהוא זוכה ב-171 צירים ועוקף בכך את הנרי קליי, ווינפילד סקוט, דניאל ובסטר ואחרים. אחרי שוובסטר סירב להסתפק במועמדות לסגנות הנשיאות, מילרד פילמור נבחר כשותף של טיילור. הוא ניצח את אבוט לורנס, שהיה פוליטיקאי ממסצ'וסטס שהתנגד לעבדות בהתנגדות רפה.
| המועמד לנשיאות | סיבוב ראשון | סיבוב שני | סיבוב שלישי | סיבוב רביעי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| זאכרי טיילור | 111 | 118 | 133 | 171 |
| הנרי קליי | 97 | 86 | 74 | 32 |
| ווינפילד סקוט | 43 | 49 | 54 | 63 |
| דניאל ובסטר | 22 | 22 | 17 | 14 |
| ג'ון מידלטאון קלייטון | 4 | 3 | 1 | 0 |
| ג'ון מקליין | 2 | 1 | 0 | 0 |
| המועמד לסגנות הנשיאות | סיבוב ראשון | סיבוב שני |
| --- | --- | --- |
| מילרד פילמור | 115 | 173 |
| אבוט לורנס | 109 | 87 |
| אנדרו סטיוארט | 14 | 0 |
| תומאס מק'קינן | 13 | 0 |
| נעדרו | 23 | 6 |
מועמדים > מועמדים דמוקרטיים

לואיס קאס, סנאטור ממישיגן
לוי וודברי, עוזר לשופט בית המשפט העליון מניו המפשייר
ג'יימס ביוקנן, מזכיר המדינה של ארצות הברית מפנסילבניה
מרטין ואן ביורן, נשיא ארצות הברית לשעבר מניו יורק
הנשיא לשעבר מרטין ואן ביורן ניסה שוב להיות המועמד הדמוקרטי, אולם לואיס קאס נבחר בסיבוב הרביעי. קאס היה מושל וסנאטור מטעם מישיגן, וגם מזכיר המלחמה אצל אנדרו ג'קסון, מ-1836 עד 1842 היה השגריר בצרפת. הגנרל ויליאם באטלר נבחר כשותפו, והשיג 169 קולות, כשהוא גובר בדרך על סגן הנשיא לעתיד, ויליאם רופוס קינג, ומי שיהיה בעתיד נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה, ג'פרסון דייוויס.
המצע הדמוקרטי לא נקט עמדה בנוגע לעבדות, ומכיוון שקאס נחשב לתומך בעבדות, דמוקרטים מתנגדים לעבדות עזבו את בולטימור כדי ליצור את מפלגת הארץ החופשית. ואן ביורן לא הצליח לזכות במועמדות, אז הפך למועמד של מפלגת הארץ החופשית.
| המועמד לנשיאות | סיבוב ראשון | סיבוב שני | סיבוב שלישי | סיבוב רביעי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| לואיס קאס | 125 | 133 | 156 | 179 |
| לוי וודברי | 53 | 56 | 53 | 38 |
| ג'יימס ביוקנן | 55 | 54 | 39 | 33 |
| ג'ון קלהון | 9 | 0 | 0 | 0 |
| ויליאם ג'נקינס וורת' | 6 | 6 | 5 | 1 |
| ג'ורג' דאלאס | 3 | 3 | 0 | 0 |
| ויליאם באטלר | 0 | 0 | 0 | 4 |
| נעדרו | 39 | 38 | 37 | 35 |
| המועמד לסגנות הנשיאות | סיבוב ראשון | סיבוב שני (לפני החילופים) | סיבוב שני (אחרי החילופים) |
| --- | --- | --- | --- |
| ויליאם באטלר | 114 | 169 | 290 |
| ג'ון קוויטמן | 74 | 62 | 0 |
| ויליאם רופוס קינג | 26 | 8 | 0 |
| ג'ון מייסון | 24 | 3 | 0 |
| ג'יימס מקיי | 13 | 11 | 0 |
| ג'פרסון דייוויס | 1 | 0 | 0 |
מועמדים > מפלגת הארץ החופשית

מפלגת הארץ החופשית הוקמה בבחירות אלו כדי להתנגד להרחבת העבדות מערבה. המפלגה הובלה על ידי דמוקרטים שהתנגדו לעבדות, כולל ואן ביורן. עוד מחבריה המובילים היו סלמון צ'ייס וג'ון הייל. הוועידה שלה התרחשה בבאפלו, וב-22 ביוני, הנשיא לשעבר מרטין ואן ביורן ניצח את הייל עם 154 צירים לעומת 129 כדי לזכות במועמדות, כשצ'ארלס פרנסיס אדמס, הבן והנכד של ג'ון קווינסי אדמס וג'ון אדמס בהתאמה, נבחר כמועמד לסגנות הנשיאות.
ואן ביורן ידע שאין לו סיכוי לנצח, אז קיווה שיוכל לפגוע בדמוקרטים ולתת את הבחירות לוויגים. בגילו המתקדם, לואן ביורן לא היה אכפת לפגוע במפלגה שעזר להקים. הוא תיעב את לואיס קאס.
| המועמד לנשיאות | כמות האלקטורים | המועמד לסגנות הנשיאות | כמות אלקטורים |
| --- | --- | --- | --- |
| מרטין ואן ביורן | 244 | צ'ארלס פרנסיס אדמס | 467 |
| ג'ון הייל | 183 |  |  |
| ג'ושוע גידינג | 23 |  |  |
| צ'ארלס פרנסיס אדמס | 13 |  |  |
| אחרים | 4 |  |  |