stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בתי כנסת מעץ באיחוד הפולני-ליטאי
ראו גם

רשימת בתי כנסת מעץ (אנ')
בית הכנסת וולפה
בית הכנסת בזבלודוב
בית הכנסת בפוהרבישצ'ה
בית הכנסת בידוובנה
בית הכנסת זניומה
בית הכנסת העתיק בפשמישל
בית הכנסת בגומבין
בית הכנסת הרמ"א
בית הכנסת של ז'ולקבה
בית הכנסת בנאשיילסק
בית הכנסת הישן במיינדזיז'ץ פודלסקי
הערות שוליים

↑  Czerwiński, Tomasz (2006). Budownictwo ludowe w Polsce. Warszawa (Warsaw): Sport i Turystyka-Muza SA. p. 159. ISBN 9788374950435.
↑  The Warsaw Confederation (1573), Polish History, ‏2024-01-28 (באנגלית אמריקאית)
↑  European Jewish Congress - Poland, web.archive.org, ‏2008-12-11
↑  Wooden Jewish synagogues | Jewish heritage, Jewish Heritage Lithuania (באנגלית בריטית)
↑  Jewish Heritage Online Magazine, www.jhom.com
↑  Issachar Ryback - Overview, Ben Uri Gallery and Museum (באנגלית)
↑  A Brief History of Polish Synagogues, Handshouse Studio (באנגלית אמריקאית)
↑  קמעות מהטבע בתצוגת 'אנו' מוזיאון העם היהודי, באתר וואלה, 23 בינואר 2024
↑  Synagogue Models, Moshe Verbin (באנגלית)
↑  Mikołaj Gliński, Heaven’s Gates: Wooden Synagogues in the Territories of the Former Polish-Lithuanian Commonwealth – Maria & Kazimierz Piechotka
↑  Barry L. Stiefel, Jews and the Renaissance of Synagogue Architecture, 1450–1730, Routledge, 2015-10-06, ISBN 978-1-317-32032-6. (באנגלית)
↑  "Moshe Verbin: Wooden Synagogues of Poland in the 17th and the 18th Century". www.zchor.org. נבדק ב-2019-05-24.
↑  Wooden Synagogues, by Maria and Kazimierz Piechotka, Commentary Magazine, ‏1960-07-01 (באנגלית אמריקאית)
↑  A Brief History of Polish Synagogues, Handshouse Studio (באנגלית אמריקאית)
↑  Hubka, Thomas C. "Medieval Themes in the Wall-Paintings of 17th and 18th-Century Polish Wooden Synagogues", in Imagining the Self, Imagining the Other, edited By Eva Frojmovic, Leiden: Brill, 2002; p. 213 ff.
↑  dev, Wooden synagogues, Morashá, ‏2006-06-20 (באנגלית)
תקרת בית הכנסת בגבוז'דיאץ (שחזור)
ארון הקודש בבית הכנסת ירישיב. תצלום ארכיון של משלחתו של פ. ז'ולטובסקי
בית הכנסת באלנטה. מבנה הדומה לאסם
הבימה בבית הכנסת של פולנייץ (שחזור)
גלגל המזלות והנשר הפולני בבית הכנסת בחודורוב
הוועדה לעליית הנוער הדתי

הוועדה לעליית הנוער הדתי הוקמה בשנת 1936 ביוזמת הקיבוץ הדתי אשר נקרא בזמנו "חבר הקבוצות של הפועל המזרחי". הקיבוץ הדתי היה שותף בהקמת עליית הנוער עם מייסדת עליית הנוער, רחה פראייר מאז 1934. תחילה בני הנוער הוכשרו לחיים בקיבוץ, הקימו קבוצות חדשות עד שבשנת 1946 ניתן היה לגלות כי מחצית אוכלוסיית הקיבוץ הדתי היא מבוגרי עליית הנוער.
בשנת 1936 נוסד כפר הנוער הדתי בכפר חסידים. כאשר הגיעו לארץ ילדי טהראן הסתבר כי לא די בקליטת הנערים בקיבוצים. החלה קליטת בני נוער במסגרת הסקטור הדתי בבית הספר החקלאי במקוה ישראל. בשנת 1943 נוסד משק ילדים מוצא ליד ירושלים ולאחריו, בשנת 1947, כפר בתיה.
עם קום המדינה השתנה המצב. היה ברור שהקיבוץ הדתי אינו מסוגל לעשות שוב את מה שעשה עשר שנים קודם לכן, לא מעט בשל אובדן הנפשות והאמצעים בקיבוציו בגוש עציון ובדרום הארץ במלחמת העצמאות. הוחלט להקים כפרי נוער ליד הקיבוצים: ליד ניר עציון הוקם כפר וינגייט (היום ימין אורד), על יד לביא מכספי יהודי הודו הוקם המוסד הודיות. וליד קבוצת יבנה הוקם כפר הנוער גבעת וושינגטון.
במקום בוגרי עליית הנוער הגיעו לקיבוצים גרעיני בני-עקיבא.
לפי אתר עליית הנוער של הקיבוץ הדתי תפקיד הוועדה היום הוא להיות הפטרון והבעלים של שישה כפרי נוער והם: גבעת וושינגטון, הודיות, ימין אורד, כפר הנוער הדתי, נווה עמיאל, וכפר הילדים תלפיות.
היעד החינוכי

המסגרת החינוכית של "עליית הנוער" התאימה לקיבוץ הדתי כשם שהייתה מקובלת על התנועות הקיבוציות האחרות: "המטרה הייתה שחניכי עליית הנוער יכו שורש בתנועת ההתיישבות של ציבור הפועלים בארץ, ויגשימו בדרך זו את משאת נפשה של הציונות. לקיבוץ היו נתונים מתאימים להגשים משימה זו. המשק הקיבוצי התאפיין בכך שיישוב שלם קיבל על עצמו תפקיד אקטיבי בחינוך הנוער, מי בעבודה ומי בהוראה ובהדרכה".
הגדיר זאת כך, דוד אליאך, מנהל "משק ילדים מוצא", בזכרונותיו (טרם פורסמו): "הקיבוץ היה היעד לכל חניכי "עלית הנוער" היו לכך שתי סיבות: ראשית, היה זה היעד המקובל של תנועות הנוער. שנית, הקיבוץ נראה כמקום מובטח לילדים שאין להם הורים או משפחה".
כדי לסייע במימוש היעדים החינוכיים האלה הוקמה ועדה ציבורית לעליית הנוער הדתי. הוועדה מנתה מספר אנשי חינוך יוצאי גרמניה מתנועת "המזרחי", ביניהם אהרן ברט שלימים שימש כמנהל בנק אנגלו-פלשתינה והמנהל הראשון של בנק לאומי והמרצה לחינוך ד"ר עקיבא ארנסט סימון. ההשראה למסגרת חינוכית באה מהנאו-אורתודוקסיה בגרמניה, מייסודם של רש"ר הירש ור' עזריאל הילדסהיימר
הקמת קיבוצים

ביטאון הקיבוץ הדתי "עמודים" מתאר את התפתחות עליית הנוער הדתי. בשנת 1936, כאשר החלה ההרשמה לעליית הדואר במסגרת הדתית הסתבר, כי מספר הנרשמים למסגרת הדתית הגיע לשליש מהרשימה. עד אז היה מקובל שחלקה של תנועת המזרחי בהתנועה הציונית ביהדות גרמניה, אשר היה מקור העלייה למסגרות עליית הנוער, לא עלה על 10%. קבלת אשרת עלייה לארץ ישראל ("סרטיפיקט"), הייתה מותנית באישור מהארץ שיש מקום קליטה מסודר עבור הילדים, ולכן קבוצת הילדים הדתיים הראשונה נקלטה באכסניה לא-דתית, בקיבוץ עין חרוד. רק הקבוצה השנייה של עליית הנוער הדתי הגיע למקום ההכשרת של חברי קיבוץ "רודגס" בפתח תקווה - לימים מוסד עלייה. בחורף של שנת תש"א (1940-1941), חברי הקיבוץ "רודגס", יחד עם בוגרי עליית הנוער שנקלטו בקבוצה, הקימו את קבוצת יבנה.
כאשר כושר הקליטה של קיבוץ רודגס נתמלא, עוד בהיותו בפתח-תקוה, הוחלט בשנת 1936 להקים את כפר הנוער הדתי. את הכפר עצמו בנו בנאים ובעלי מלאכה מהקיבוץ והצוות החינוכי הורכב מחברי הקיבוץ הדתי, אשר קבל על עצמו גם את גיוס כספים ואת הסידורים הטכניים.
בינתיים גם הוקם הסקטור הדתי בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל". בית הספר התאים לקליטת בני נוער דתיים שכן נשמרה בו השבת וחדר האוכל שלו היה כשר. מספר חברים מרודגס נשלחו לשם כדי לקלוט את העולים הצעירים ולהדריכם וכן להקים בו את הסקטור הדתי.
בשנת 1939 ייסדו בוגרי חברת הנוער הראשונה את שדה אליהו. לימים הקימו בוגרי הקבוצה השנייה את עין הנצי"ב. הקבוצה השלישית היא הגרעין של שלוחות. חברת הנוער מכפר פינס ייסדה את "רמת השומרון", לימים בארות יצחק. קבוצה מבוגרי הסקטור הדתי בבית הספר החקלאי מקוה ישראל הקימה את משואות יצחק בגוש עציון. וכך עשר שנים אחרי ההתחלה, היו כמחצית מחברי הקיבוץ הדתי בוגרי עליית הנוער.
בואם של ילדי טהראן

עם בואם של ילדי טהראן, בשלהי שנת 1943, חל מפנה בהתפתחות עליית הנוער. עד אז הגיעו למסגרות החינוכיות של עליית הנוער קבוצות קטנות בעיקר דוברות גרמנית. עתה הגיעו בבת אחת 700 ילדים, ממוצא פולני, רובם בגיל פחות מ-14. בגיל זה לא ניתן היה לשלב את הילדים בחברה הקיבוצית שהייתה ערוכה לקלוט חבורות נוער, מעל לגיל זה.
וכך בשיתוף עם ארגון נשי מזרחי, לימים אמי"ת, הוקמו בתי ילדים: בירושלים, בתל אביבבני ברק ובפרדס חנה. נזקקו למדריכים אשר יכלו לדובב את הילדים וכאלה בדרך כלל לא נמצאו. מעטים היו דוברי פולין אשר נקלטו במסגרות החינוכיות של עליית הנוער. כך הוקם ה"סמינריון למדריכי עליית הנוער" בבית וגן בראשות הרב אליעזר שמשון רוזנטל עם ההוראה הפדגוגית של חיים צבי אנוך. למסגרת זו התקבלו בוגרי תנועת הנוער בני עקיבא אשר הוכשרו לעבודת ההדרכה. כמו כן, בוגרי הסמינרים של החינוך הדתי שולבו במסגרות החינוכיות.
הערות שוליים

↑  מקור: עמודים
↑  "קיבוץ רודגס" נקרא ע"ש חוות ההכשרה בגרמניה בה עשו חברי גרעין המייסדים את הכשרתם לקראת עלייתם ארצה.
↑  לימים בית צעירות מזרחי
↑  לימים אחוזת שרה
↑  לימים נוה עמיאל
פרובוסכידיפריון

| פרובוסכידיפריון |
| --- | --- |

תקופה
פליוקן 7.1–4 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מפריטי פרסה
תת־סדרה:: Hippomorpha
משפחה:: סוסיים
סוג:: פרובוסכידיפריון
מינים
 Proboscidipparion heintzi  Proboscidipparion pater  Proboscidipparion sinense
שם מדעי
 Proboscidipparion ‏Sefve, 1927

פרובוסכידיפריון (שם מדעי: Proboscidipparion) הוא סוג של פרסתן נכחד ממשפחת הסוסיים שבסדרת מפריטי הפרסה. הוא חי באירופה ואסיה במשך תקופת הפליוקן שלפני 7.1 עד 4 מיליון שנה מהיום. המאובנים של הפרובוסכידיפריון תוארו ב-1927, והם התגלו מבריטניה עד סין, כשהמאובן הראשון התגלה במחוז חנאן. הסוג כולל 3 מינים.
הפרובוסכידיפריון היה מאבות הסוסים המודרניים, אך היה קטן יותר ובעל גולגולת מוארכת יחסית שכנראה הכילה בקצה חדק דומה לחדק טפיר, וכן שפתיים בשרניות יחסית. הוא היה קרוב משפחה של ההיפריון שנחשב זמן רב לסוג שלו עד שהופרד, והוא הגיע לאורך 2.3 מטר ולמשקל של 180 קילוגרם בממוצע. הוא היה בעל שלוש פרסות דמויות אצבע בכפות רגליו והוא ניזון מעשבים בערבות אירואסיה. המבנה דמוי הטפיר מרמז על חיים בסביבה של גדות נחלים ואזורים לחים יחסית.
אריון נייטון

אריון נייטון (באנגלית: Erriyon Knighton; נולד ב-29 בינואר 2004), הוא אתלט אמריקאי. סגן אלוף העולם (בודפשט 2023), זוכה מדליית ארד מאליפות העולם (יוג'ין 2022), אלוף ארצות הברית (2023) ומדורג במקום השישי בכל הזמנים (19.49 שניות) בריצת 200 מטר.
ביוגרפיה

נייטון החל להתאמן באתלטיקה בשנת 2019 בגיל 15.
ביוגרפיה > 2020

באליפות ארצות הברית לנוער שנערכה בפלורידה בשנת 2020 זכה נייטון במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים בעולם לגיל 18 של 20.33 שניות.
ביוגרפיה > 2021

בתחרות שנערכה בקלרמונט, פלורידה ב-2 במאי 2021 קבע נייטון בריצת 100 מטר תוצאה של 9.99 שניות, אך בעזרת רוח גבית מעל המותר של 2.7 מטר לשנייה. ב-31 במאי הוא קבע בריצת 200 מטר שיא עולם חדש לנוער עד גיל 18 של 20.11 שניות, שיפור בשתי מאיות השנייה לשיא העולם בן 18 השנים של יוסיין בולט מג'מייקה (20.13 שניות).
באליפות ארצות הברית שהיא גם המבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת טוקיו שנערכו ביוג'ין, אורגון ב-27 ביוני אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בריצת 200 מטר בשיא עולם חדש לנוער עד גיל 18 ועד גיל 20 של 19.84 שניות, אחרי נואה ליילס שקבע את תוצאת השנה בעולם של 19.74 שניות) וקני בדנרק (19.78 שניות). כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא עולם חדש לגילאי 18 של 20.04 שניות ובשלב חצי הגמר הוא ניצח את הריצה בשיא עולם חדש לנוער עד 18 ועד גיל 20 של 19.88 שניות, שיפור לשיא העולם לגילאי 20 בן 17 השנים של יוסיין בולט (19.93 שניות).
באולימפיאדת טוקיו (2020) הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 19.93 שניות.
ביוגרפיה > 2022

בתחרות שנערכה בגיינסוויל, פלורידה ב-16 באפריל 2022 הוא קבע בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 10.04 שניות, שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבאטון רוז', לואיזיאנה ב-30 באפריל הוא קבע בריצת 200 מטר שיא עולם עד גיל 20 של 19.49 שניות ובכך היה לאתלט הרביעי הכי מהיר בהיסטוריה, באותה העת.
ביוגרפיה > 2022 > מדליית ארד מאליפות העולם

באליפות העולם שנערכה ביוג'ין ב-21 ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 19.80 שניות, אחרי נואה ליילס שקבע שיא לאומי חדש של 19.31 שניות וקני בדנרק (19.77 שניות), שלושתם מארצות הברית.
ביוגרפיה > 2023 > אלוף ארצות הברית

באליפות ארצות הברית שנערכה ביוג'ין ב-9 ביולי 2023 זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 19.72 שניות, לפני קני בדנרק (19.82 שניות) וקורטני לינדזי (19.85 שניות).
ביוגרפיה > 2023 > סגן אלוף העולם

באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 19.75 שניות, אחרי חברו לנבחרת נואה ליילס (19.52 שניות) ולפני לטסיל טבוגו מבוטסואנה (19.81 שניות).
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 100 מטר: 10.04 שניות (2022)
ריצת 200 מטר: 19.49 שניות (2022), שיא עולם עד גיל 20
סטרה S 140 ES

| --- | --- |

Setra S 140 ES
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Kässbohrer Fahrzeugwerke (גר') (שם רשמי: Karl Kässbohrer Fahrzeugwerke GmbH)
 שנות ייצור:  1974–1984
 הרכבה:  גרמניה גרמניה
 מודל קודם:  Setra S 215 UL (גר')
 מודל אחריו:  סטרה S 215 UL
 אורך:  11.78 מטר
 רוחב:  2.50 מטר
 גובה:  3.04 מטר
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, המפיק 240 כ"ס, מנוע מרצדס-בנץ דגם רכב "Mercedes-Benz O 407" (גר') (מנוע דיזל)  6 צילינדרים 11,407 סמ"ק, יחס דחיסה 18.0:1, מנוע מאן מסוג "D 2566 MUH" (מנוע דיזל)  6 צילינדרים, 11,943 סמ"ק (מנוע Henschel מסוג 6 R 1315-24 K (מנוע דיזל)
סטרה S 140 ES (בגרמנית: Setra S 140 ES) הוא אוטובוס מתוצרת יצרנית כלי הרכב הגרמנית Kässbohrer Fahrzeugwerke (Kässbohrer Fahrzeugwerke) (שם רשמי: Karl Kässbohrer Fahrzeugwerke GmbH) אשר יוצר בין השנים 1974–1984 בגרמניה.
מפרט טכני

מנועי דיזל.
מנוע אחורי.
27 מושבים.
47 נוסעים (כולל נוסעים בעמידה).
2 דלתות כניסה.
תצורת פריסת דלתות: 1-1-0.
מפרט טכני > גרסאות

אוטובוס נוסעים.
אוטובוס מטען.
תמונות

"סטרה S 140 ES" (צולם בלוקסמבורג)
"סטרה S 140 ES"
"סטרה S 140 ES" בגרסת אוטובוס מטען
ראו גם

סטרה S 215 UL
סטרה S 315 GT-HD
סטרה S 417 UL
הערות שוליים

↑  מנוע מרצדס-בנץ דגם רכב "Mercedes-Benz O 407"  barringtondieselclub.co.za/mercedes
↑  מנוע מאן מסוג D 2566 MUH motorzona.ru/catalog-auto/parts.series-sd-200-10-1975-11-1986/man-d-2566
↑  Wolfgang Gebhardt: Deutsche Omnibusse seit 1895, Motorbuch-Verlag, Stuttgart 2002
↑  Lastauto-Omnibus-Katalog, diverse Ausgaben, ETM EuroTransportMedia
↑  "סטרה S 140 ES" omnibusarchiv.de/include
↑  "סטרה S 140 ES" - תמונה flickr.com/photos
↑  "סטרה S 140 ES" - אוטובוס מטען (תמונה) autowp.ru/kassbohrer/setra_100_series_1/setra_s_140_es_gefangenenkraftwagen
אייר טנזניה

אייר טנזניה (בסוואהילי: Kampuni ya Ndege ya Tanzania) היא חברת הדגל של טנזניה. בסיס הפעולה המרכזי של החברה נמצא בנמל התעופה הבין-לאומי ג'וליוס נייררה, שבעיר דאר א-סלאם.
היסטוריה

אייר טנזניה הוקמה בשנת 1977 לאחר פירוקה של "East African Airways" והייתה חברה באיגוד אפריקן איירליינס מאז הקמתה. חברת התעופה הייתה בבעלות מלאה של ממשלת טנזניה עד 2002, אז הופרטה חלקית בשותפות עם סאות' אפריקן איירווייז. הממשלה רכשה מחדש את המניות ב-2006, והפכה אותה שוב לחברה ממשלתית בבעלות מלאה.
בשנת 2016, ממשלת טנזניה תחת הנשיא ג'ון מגופולי הובילה תהליך התחדשות בחברה ורכשה מטוסים מבומברדייה אירוספייס ומבואינג. עוד התכוונה חברת התעופה להכפיל את צי המטוסים שלה ל-14 מטוסים עד 2022 ולהגדיל את הנתיבים הארוכים והאזוריים שלה.
באפריל 2021, הזהיר המבקר והמבקר הכללי כי החברה נמצאת בהספדים ובחובות משמעותיים.
יעדים

נכון ליולי 2022, אייר טנזניה טסה ל-13 קווים מקומיים ול-10 יעדים בינלאומיים, ובהם:
נמל התעופה בומביי צ'הטרפטי שיוואג'י – מומבאי, הודו
נמל התעופה הבין-לאומי ג'ומו קניאטה – ניירובי, קניה
נמל התעופה הבין-לאומי עביד אמאני קארומה – זנזיבר
נמל התעופה הבין-לאומי אנטבה – אוגנדה
יעדים > יעדים בעבר

נמל התעופה הבין-לאומי המלך עבד אל-עזיז, ערב הסעודית
נמל התעופה הבין-לאומי מסקט, עומאן
נמל התעופה הבין-לאומי אתונה-אלפתריוס וניזלוס, יוון
נמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י-פיומיצ'ינו, איטליה
נמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט, גרמניה
נמל התעופה הבין-לאומי אדיס אבבה בולה, אתיופיה
נמל התעופה לונדון גטוויק, הממלכה המאוחדת
נמל התעופה הבין-לאומי עדן, תימן
הערות שוליים

↑  "Current Members: ATCL". African Airlines Association. אורכב מ-המקור ב-19 בדצמבר 2014. נבדק ב-24 בדצמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ""ATCL and SAA Officially Divorced", IPP Media".
↑  "Bombardier Wins Orders for Two CS300 and One Q400 Aircraft from Tanzania". Bombardier Inc. 2 בדצמבר 2016. נבדק ב-2 בדצמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Tanzania takes delivery of second Boeing 787-8 Dreamliner". Xinhua. 26 באוקטובר 2019. אורכב מ-המקור ב-27 באוקטובר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Tanzania state carrier aims to double fleet to 14 planes by 2022: official". Reuters. 26 אוק' 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2006058695  VIAF: 145786057   WorldCat (עם VIAF): 145786057
מריכוכרוס

| מריכוכרוס |
| --- | --- |
 שלד של מריכוכרוס
תקופה
תחילת אוליגוקן 34–31 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: מריקואידודונטידה
סוג:: מריכוכרוס
מינים
 M. carrikeri  M. chelydra  M. magnus  M. matthewi  M. pinensis  M. proprius  M. superbus  M. vantasselensis
שם מדעי
 Merycochoerus ‏ליידי, 1858

מריכוכרוס (שם מדעי: Merycochoerus; מילולית: "חזיר מלכותי") הוא סוג נכחד של מכפיל פרסה, שהשתייך לעל-המשפחה מריקואידודונטידה. הוא חי באמריקה הצפונית בתחילת האוליגוקן, לפני 34 עד 31 מיליון שנה מזמננו. מאובניו התגלו בעיקר במערב ארצות הברית ודרום קנדה ביותר מ-50 אתרי מאובנים, והוא הוגדר בידי החוקר ג'וזף ליידי (אנ') ב-1858.
המריכוכרוס היה בעל חיים אוכל צמחים בעל ניבים גדולים, והוא היה בעל חוטם דמוי-חדק כשל טפיר, רגליים קצרות בעלות פרסות דמויות כרית, זנב קצר וגוף עגלגל. היונק הקדום הגיע לאורך של 2.5 עד 3 מטרים ומשקל של מעל 400 קילוגרם, והוא היה מעלה גירה אמיתי בעל ארבע קיבות להעלאת גירה. עקב מבנה גופו הוא כנראה היה יצור אמפיבי, בדומה להיפופוטם, שנח רוב זמנו במים וככל הנראה לחם שם ביריביו.
המריכוכרוס דמה מאוד חיצונית לפרומריכוכרוס שהתפתח ממנו, והיה מותאם יותר לחיים בהמשך המיוקן, היבש יותר. עם זאת, הקשר הגנטי ביניהם אינו ברור.
מריכוכרוס
בית הכנסת רומבך

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  ארז'בטווארוש 
 מדינה:  הונגריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1873
 תאריך פתיחה רשמי:  1873 
 אדריכל:  Felix Buzzi 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-מורית, אר נובו 
 קואורדינטות:  47°29′53″N 19°03′32″E﻿ / ﻿47.49792°N 19.05889°E﻿ / 47.49792; 19.05889
  (למפת בודפשט מוגדלת) בית הכנסת רומבך(למפת בודפשט רגילה) בית הכנסת רומבך
 
צריחי בית הכנסת רומבך
בית הכנסת ברחוב רוּמבך בבודפשט הידוע גם כ"בית הכנסת רוּמבך" (בהונגרית: Rumbach utcai zsinagóga או Rombach zsinagóga) או Rombach Schul (רומבך שול) הוא בית כנסת שאינו פעיל כיום ברחוב רומבך שבשטן (Rumbach Sebestyén) מספר 11 - 13 (בעבר - מספר 8), ברובע 7 בודפשט, בירת הונגריה. הוא נבנה בלבה של פשט, ברובע היהודי הישן, בשנים 1869–1873 בימי השלטון האוסטרי-הונגרי. מתפללי בית-הכנסת היוו קבוצה מסורתית בתוך הקהילה הנאולוגית הגדולה של פשט, ובשל סגנון התנהלותם השמרני זוהה בית-הכנסת לעיתים עם קהילות הסטטוס קוו אנטה (מעולם לא היה בית כנסת לקהילה זו בבודפשט) אף על פי שתמיד השתייך לנאולוגים.
הבניין הוא יצירת בוסר של האדריכל הווינאי הידוע אוטו וגנר, בסגנון "רומנטי" ושל "התחייה המורית". הוא הבניין היחיד שבנה אוטו וגנר בהונגריה והיה הפרויקט החשוב הראשון שביצע. אוטו וגנר ייוודע לימים כאחד מנציגיה החשובים של אסכולת "הזצסיון הווינאי".
בית הכנסת נקרא לפעמים גם בית הכנסת הקטן (A kis zsinagóga) כדי להבדילו מבית הכנסת הגדול של בודפשט, (A nagy zsinagóga) הלא הוא בית הכנסת הניאולוגי ברחוב דוהאן. יחד עם בית הכנסת האורתודוקסי מרחוב קזינצי הנמצא באותה סביבה שני בתי כנסת הנ"ל הרכיבו את מה שקוראים "המשולש היהודי" של בודפשט.
קהילת בית הכנסת רומבך

אחרי שבמשך זמן ממושך ב"בית אורצי", מבנה קהילתי גדול בשכונה היהודית של פשט, התארחו ופעלו בו זמנית שתי קהילות (קונגרגציות) שונות - זו השמרנית המסורתית וזו המחדשת (1830) - החל משנת 1859 עברו המודרניים לבית הכנסת הגדול ברחוב דוהאן. היהודים השמרנים שנשארו היו גם הם מפולגים. החלק המתון יותר, שלא ניתק את הקשרים המנהליים עם הקהילה של פשט הנשלטת על ידי הנאולוגים, בחר לצאת ולהקים בית כנסת חדש משלו.
רומבך נבנה על ידי אותה קהילה דתית כמו דוהאן, ולכן היה זה גם בית כנסת נאולוגי. בשנת 1899 כתב כתב העת היהודי "השוויון" (Egyenlőség) על שני בתי הכנסת: "לקהילה היהודית של פשט יש את שני בתי התפילה, יש לה אותה הנהגה, רבנות, ארגון ומינהל, אבל (...) באחד מבקרים אותם חברי הקהילה הדתית. שהם הולכים בכיוון מודרני יותר, ובשני שמרני יותר.
ניתן לראות דמיון ושוני במבנים (דוהאן ורומבך) של שני בתי הכנסת וכן במנהגים מקומיים, רבנים וחזנים. לשני בתי הכנסת היו מאפיינים נאולוגיים: בשני המבנים יש מגדלים, בשניהם היו דוכנים, בשניהם שירתו הרבנים וחזנים בגלימות לבוש זהות. כמו, בשני בתי הכנסת פעלו מקהלות.
עם זאת, ההבדלים בין הקהילות  באו לידי ביטוי בכמה אופנים:
בבית הכנסת דוהאן יש עוגב, בעוד שבבית הכנסת רומבך מעולם לא היה.
בבית הכנסת דוהאן הבימה נמצאת בקדמת חלל התפילה, כמקובל בבתי כנסת נאולוגיים, ובבית הכנסת ברומבך היא הייתה באמצע.
בבית הכנסת דוהאן ישבו הנשים בעזרת הנשים, בבית הכנסת רומבך הייתה בנוסף לכך גם מחיצה על המעקה בעזרת הנשים.
בבית הכנסת דוהאן גברים ונשים שרו במקהלה (עד שהרב הראשי רוברט פרוליך אסר זאת), ובבית הכנסת רומבך שרו רק גברים ונערים.
בבית הכנסת דוהאן שפת הדרשה הייתה תחילה גרמנית ואחר כך הונגרית, בעוד שבבית הכנסת רומבך נשאו הרבנים את נאומיהם בהונגרית, גרמנית או יידיש.
בבית הכנסת רומבך המתפללים התפללו בטליתות פרושות, בעוד שבבית הכנסת דוהאן המתפללים עטו רק טלית מקופלת[דרושה הבהרה].
בנייתו התחילה ברחוב רומבך בעצם ימי הקונגרס המפורסם שפילג את יהודי הונגריה בשנים 1869-1868. עם הזמן קהילה זו נהייתה, אם כי לא מן ההתחלה, מזוהה יותר ויותר עם קהילות הסטטוס קוו אנטה. בנסיבות אלה קרה שבית הכנסת "רומבך" מכונה לפעמים "בית כנסת קונסרבטיבי" ופעמים אחרות "בית הכנסת האורתודוקסי", כמו למשל במדריכים של בדקר מסוף המאה ה-19 עד היום.
הקהילה כללה יהודים שומרי מסורת מפשט, כמו כן מתפללים מאובודה, אורתודוקסים מצפון וצפון-מזרח הונגריה שעברו לגור בבודפשט וגם שומרי מסורת שמוצאם ממערב הונגריה - סוחרים, בעלי מלאכה ואקדמאים, דוברי יידיש, גרמנית והונגרית. היה להם סידור מיוחד שנקרא "דרך חיים" ואת הסעודה השלישית בשבת נהגו לקיים בבניין בית הכנסת כמנהג החסידים. הם הנהיגו מקהלה המורכבת משישה עד שמונה גברים ומשלושים נערים, ללא השתתפות נשים וללא עוגב. בעת קריאת התורה היו נוכחים שלשה מתוך ששת הגבאים, לבושים בגלימות כהות וחובשים כובעי צילינדר. החזנים השתמשו גם במנגינות חדשות יותר כדוגמת אלו של לואי לבנדובסקי.
האורתודוקסים ראו בו בית כנסת נאולוגי לכל ענייניו. הרב יהודה גרינוואלד מסאטמר הזהיר את היהודים ה"יראים" שלא לפקוד את בית הכנסת הנקרא "רמב"ם" בבודשפט, כאשר משערים שהתכוון לבית הכנסת רומבך, מפני שלא היה קיים בעיר בית כנסת בשם רמב"ם. גם הרב משה גרינוולד אב"ד חוסט הזהיר מלהיכנס לבית הכנסת.
רבניו

אף על פי שהקהילה ברחוב רומבך לא נחשבה יותר "אורתודוקסית" על ידי היהודים החרדים, בגלל מעורבותם בחיים המודרניים של החברה מסביבם, כלליה היו שמרניים למדי. לא התקבלו כאן לעבודה "בעלי דיפלומה של רב" מבית מדרש רבני. הרבנים כיהנו גם כאן (כמו בדוהאן) בזוגות: אחד שמרני יותר והאחר ליברלי יותר.
ראשוני הרבנים ששרתו ב"רומבך" היו ה"זוג" שמואל לב בריל (Brill Sámuel Löb) ולאיוש לזר (אלעזר) פולק (1905-1822). אחרי 1900 במקום הרב בריל בא המלומד הרב מוזש (משה) פלדמן (1927-1860), הרב של פשט, שלימד כמה שנים ליתורגיה בבית המדרש הרבני בבודפשט. במקביל איתו שרת הרב אילש אדלר (1924-1864) מפורסם בדרשותיו. אחרון הרבנים של רומבך היה בנימין (בצלאל בן צבי) פישר (1878–1965) ששרת לבדו החל משנת 1926. הוא העריץ את הגישה של שמשון רפאל הירש, דרש לרוב בהונגרית אבל בשבת הגדול ובשבת תשובה דרש תמיד ביידיש. היה בין אחרוני הרבנים, אם לא האחרון, שדרש בשפה יידיש בבית כנסת. גם אחרי סגירת בית הכנסת הקהילה שמסביבו המשיכה להתקיים ולהתפלל בבתי כנסת יותר קטנים - זה שברחוב ושלני ובבית התפילה "הגבורים" (שהוא בית הכנסת הקטן במתחם בית הכנסת דוהאן).
פרטים אדריכליים

בית הכנסת בנוי בשורה אחת עם בתי מגורים.
יש לו קומפוזיציה מרכזית בסגנון ביזנטי - עם כיפה מרכזית - ודומה יותר לארמון, עם אלמנטים וקישוטים המזכירם בין השאר, את אלהמברה. בתי כנסת "דמויי ארמון" אחרים במרחב הממלכה ההונגרית לשעבר מוצאים למשל במונקאץ', במיכלובצה בסלובקיה, בשאטוראליאויהיי או בארד ברומניה.
לחזית הראשית הפונה לרחוב יש פורטל (שער) בצורת ארקדה בעלת שלוש קשתות וחלונות מעוצבים בהשראת האמנות המוסלמית, מעוטרים בלבנים פוליכרומיות (בצבעי זהב, כחול ואדום בהירים). היא מצוידת בשני צריחים קטנים סימטריים אוקטוגונליים דמויי מינרטים של מסגד ובתווך ביניהם ניצבים "לוחות הברית" עם עשרת הדיברות.
הצריחים נקראים "בועז" ו"יכין" לפי שמות עמודי הנחושת שהקים שלמה המלך בבית המקדש.
ההשפעה הערבית נראית לעין גם באולם הראשי, המכוסה כיפה מרכזית הבנויה גם היא בצורת מתומן והנשענת על עמודי ברזל דקים. צורה הנדסית זאת מתכתבת עם המתומן של "כיפת הסלע"
מירושלים ואומצה על בסיס האסוציאציה עם בית המקדש.
האולם מואר בשפע על ידי מנורה בעלת שמונה צלעות וחלונות עגולים מזכוכית. גובה התקרה מגיע ל-28.15 מ' ורוחב החלל הפנימי הוא של 24.8 מ'. הקירות הפנימיים מקושטים במוטיבי פרחים מופשטים, מעוצבים בצורה המזכירה את הטפטים של קהילת אמני "וינר ורקשטטה" (Wiener Werkstatte).
בקומה הראשונה ישנה גלריית עזרת הנשים הנשקפת אל האולם.
בית הכנסת צויד עם מערכת הסקה. עם השנים נבנה בחצרו, מצד ימין, בית מדרש, כמו כן חדר סוכות בעל גג נשלף.
בימי השואה

לוח זיכרון המוצב במקום מצביע על כך שבאוגוסט 1941 בית הכנסת היה אחד ממרכזי ה"איסוף" שבהם רוכזו 18,000 יהודים בעלי "אזרחות בלתי ברורה" לפני שנשלחו על ידי המשטר ההונגרי לשטחים בצפון המדינה ואחר כך לאוקראינה שם רוב ניצולי הדרך נרצחו ביריות בקמנץ פודולסק על ידי היחידות הגרמניות המיוחדות. לפני שהומתו הממשלה ההונגרית סרבה לדרישת הגרמנים לקבלם בחזרה לשטח הונגריה.
גלגולי בית הכנסת במחצית השנייה של המאה ה-20

אחרי מלחמת העולם השנייה בית הכנסת נשאר במצב רעוע והחל משנת 1959 בית הכנסת הפסיק לשמש שוב למתפללים ומצב תחזוקתו הידרדר עוד יותר במהלך השנים. בשנת 1979 גגו קרס ובהמשך בשנת 1980 הוכרז כבניין בסיכון.
בשלהי שנות השמונים אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי חברת בנייה בשם "אלבה רגיה" קנתה את הבניין מארגון הקהילות היהודיות על מנת לשפצו ואחר כך למוכרו. עבודות השיפוץ היו חלקיות. שוקמה החזית והמבנה החיצוני וכמו כן הקירות הפנימיים. שאר פנים בית הכנסת זקוק עדיין לשיקום. ב-1992 חברת הבנייה פשטה רגל ובמסגרת כינוס הנכסים בניין בית הכנסת הועבר לחברה הממלכתית להפרטה ואחזקה ÁPV ממנה הוחזר ב-2003 לקהילה היהודית. קהילת "סטטוס קוו אנטה" אורגנה מחדש בשנת 2004 בחסות חסידות חב"ד.
אחרי כמעט חמישים שנה של אי שימוש בשנת 2006 בית הכנסת נפתח שוב לקהל אך רק בפני סיורים של מבקרים.
החל משנת 2006 בית הכנסת התחיל לשמש במה לאירועי אמנות ומוזיקה בעיקר קאמרית במסגרת פסטיבל הקיץ היהודי בבודפשט.
לקריאה נוספת

Rudolf Klein A Dohánytemplom, a “Rombach” és a Kazinczy utcai zsinagóga – Út a keleties stílustól a modernizmusig/The three large synagogues of Pest – three stages of Jewish identity, In: Az Új Magyar Építőművészet melléklete 2002/6, Világörökség – World Heritage, pp. 10–24.