stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיצרתריום

| דיצרתריום |
| --- | --- |
 שלד של דיצרתריום  איור אפשרי
תקופה
סוף אוליגוקן-מיוקן 33.9–11.6 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מפריטי פרסה
משפחה:: קרנפיים
סוג:: דיצרתריום
מינים
 Diceratherium matutinum  Diceratherium annectens  Diceratherium armatum  Diceratherium tridactylum  Diceratherium niobrarense
שם מדעי
 Diceratherium ‏מארש, 1875

דיצרתריום (שם מדעי: Diceratherium; משמעות השם: "בהמה בעלת שתי קרניים") הוא סוג נכחד של יונק ממשפחת הקרנפיים, אשר התקיים במהלך סוף האוליגוקן עד המיוקן של אירואסיה ואמריקה הצפונית 33.9 עד 11.6 מיליון שנה לפני זמננו. רבים מהם התגלו בארצות הברית ממונטנה עד לדקוטה הדרומית, לעיתים בקבוצה גדולה. הוא תואר לראשונה ב-1875 בידי החוקר האמריקאי עותניאל צ'ארלס מארש, על שם שתי הקרניים שבלטו מעל לסתותיו בקרבה רבה אחת לשנייה וייתכן שבלטו רק אצל הזכרים. נמצאו 5 מינים מהסוג.
מאפיינים

הדיצרתריום היה קרנף קדום מאוד שהיה קרובו של האצרתריום והסובהירקודון והשתייך לאותה תת-משפחה: Aceratheriinae. הוא הכיל על הגולגולת שלו קרניים קטנות מאוד ולסתות צרות יחסית אך בעלות ניבים ארוכים שנראה נועדו להגנה. השיניים שלו היו דקות וחרוטיות עם דמיון לשיני שפנים והוא הותאם בעיקר ללעיסת עלים. הקרנף הבוגר הגיע לגובה 121 ס"מ ולאורך 231 ס"מ ולמשקל של 1 טון בממוצע, די קטן עבור קרנף אך היה הגדול שביונקי אמריקה הצפונית הקדומה.
למרות מבנה שיניו החרוטי הוא התאים דווקא לתזונה של צמחייה קשיחה ששררה בערבות העשב הקדומות, אך לצד אזורי יער רחבים בהם היו עלים רכים יותר. הקרנף התפתח לתזונה האחרונה בעת המעבר למיוקן. עם זאת הוא לא התאים לתזונה מעשבים קשים יותר וייתכן שבשל כך נכחד.
אם יש גן עדן

ערך זה עוסק בספר של רון לשם. אם התכוונתם לשיר, ראו .
| --- | --- |

עטיפת הספר. עיצוב: אמרי זרטל
 מידע כללי
 מאת:  רון לשם
 שפת המקור:  עברית
 תורגם לשפות:  אנגלית, צרפתית, גרמנית, סינית, קוריאנית, רוסית, איטלקית, פורטוגזית, הולנדית, רומנית, פולנית, ועוד
 סוגה:  רומן מלחמה 
 הוצאה
 הוצאה:  זמורה ביתן
 תאריך הוצאה:  2005
 מספר עמודים:  320
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  978-0-553-80682-3
 הספרייה הלאומית:  002495954
 
אם יש גן עדן הוא רומן הביכורים של רון לשם, המגולל את סיפורו של צוות לוחמים מחטיבת חי"ר, ככל הנראה פלחה"ן גבעתי (כך נרמז לאורך הסיפור מספר פעמים), המשרת במוצב הבופור בשנתיים האחרונות לשהות צה"ל בדרום לבנון. הרומן כתוב מנקודת מבטו של לירז, מפקד הצוות במוצב המבודד, הנאלץ להתמודד עם אובדן, פחד והיעדר לגיטימציה מבית.
אף שהדמויות והאירועים בדיוניים ואף שהמחבר לא שירת בלבנון, הספר נכתב בהשראת אירועים אמיתיים, על בסיס תחקיר שנערך עם חיילים וקצינים ששירתו בבופור בשנים 2000-1999 ובהם רותם יאיר, אשר שירת כמפקד צוות בפלוגת ההנדסה של גבעתי, ועם משפחות שכולות. התחקיר פורסם לראשונה בשנת 2001 ככתבה במוסף 7 ימים בשם "הר הקללה". כן סייע להגהת הספר אבירם אלעד, קצין בדובדבן ובצנחנים לשעבר, שאף לקח חלק בעבודה על הסרט שנעשה על פיו. הספר הוקדש לצחי איטח ולנועם ברנע, שנהרגו בגזרת מוצב הבופור.
הספר זיכה את מחברו בפרס ספיר לספרות בשנת 2006 ובפרס יצחק שדה לספרות צבאית. לאחר יציאת הספר, יצא לרדיו שיר שחיבר דורון מדלי בהשראת הספר, שנקרא גם הוא "אם יש גן עדן", בביצועו של אייל גולן. השיר הפך ללהיט ובמהלך מלחמת לבנון השנייה גולן הופיע עם השיר ב"כוכב נולד" בתוכנית מיוחדת שהוקדשה למלחמה.
בשנת 2007 יצא סרט הקולנוע "בופור" בבימויו של יוסף סידר, המבוסס על רומן זה. הסרט זיכה את סידר בפרס הבמאי המצטיין בפסטיבל ברלין בשנת 2007. בשנת 2008 נבחר להיות בין חמשת הסרטים המועמדים לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר.
בשנת 2011 העלה תיאטרון הבימה גרסה בימתית של הספר, במסגרת הצגת התיאטרון הנושאת את שם הספר, "אם יש גן עדן", בבימויו של משה קפטן ובכיכובם של השחקנים עוז זהבי, עופר שכטר, יוסף סוויד ואחרים. בשנה זו יצא הספר כספר מוקלט בקריינותו של השחקן עמוס תמם.
דמותו של לירז ליברטי

גיבור הסיפור הוא סג"ם (אחר כך סגן) לירז ליברטי, המכונה בשם ה"גברי" יותר "ארז", מפקד צוות בפלוגת ההנדסה בחטיבת חי"ר (לאורך הספר נרמז לא פעם שמדובר בפלוגת ההנדסה של חטיבת גבעתי), יליד עפולה. לירז מפקד על צוות בן שלושה עשר לוחמים, אותם הוא מכנה "הילדים" וסמל הצוות, אושרי, שהוא חברו הטוב ביותר. לירז וצוותו מוצבים במוצב "הבופור" המשקיף על נהר הליטני בדרום לבנון, וברקע הידיעה שבקרוב תתבצע הנסיגה מלבנון. בספר מתוארת אחוות הלוחמים ותחושת הרעות שבצוות, בעוד הלוחמים מעבירים את ימיהם במשימות ביטחון שוטף ובהתגוננות בעומק המוצב מפני ירי טילים בלתי פוסק, תוך סיכון חיים מתמיד. במקביל הם מלאים בגעגועים לביתם, לידידיהם ולבנות זוגם וממתינים בפחד מהול בסקרנות. באחד מרגעי השיא בספר מתואר מארב שביצע הצוות בקרבת המוצב, אשר במהלכו נקלעים הלוחמים להפגזת מרגמות כבדה במקביל לתקיפת המוצב על ידי המחבלים.
עם הקצינים המופיעים בספר נמנים זיו פארן, קצין יחידת סילוק פצצות שנהרג בסמוך לבופור, אופיר פורמן, מפקד הפלוגה ומוצב הבופור, עמוס, מפקד גדוד רכס הבופור, ומשה קפלינסקי, מפקד עוצבת הגליל באותם הימים והדמות היחידה בספר שאיננה בדויה (לימים סגן הרמטכ"ל), ואלוף פיקוד הצפון (ככל הנראה גבי אשכנזי, אשר נשא בתפקיד באותה עת). כן מוזכרים בספר תא"ל ארז גרשטיין וגיורא (גוני) הרניק כמי שנהרגו בלבנון.
הספר משובץ ביטויי סלנג רבים מהווי הבסיס, בהם תחליפים למילה 'מפחד', כגון "אכוּל" ולמילה "לההרג" כגון "להתבזבז". בהמשך נפצע אושרי, סמל הצוות וידידו הטוב ביותר של ארז במוצב, העומד בפני שחרור, בעת התקפת מחבלים על המוצב הכוללת ירי פגזי מרגמה ומתרחשת במהלך "מסיבת שחרור" מאולתרת שהצוות ארגן עבורו במבצר העתיק. מפגיעת רסיס נקטעת ידו של אושרי, בעוד ארז ניצב הלום נוכח האירוע ואינו מסוגל לפעול על מנת לחלץ את חברו למקום מבטחים (לארז ולאושרי היה הסכם בו החליטו שמאחר שנכות גרועה ממוות, אם אחד מהם יהפוך לנכה חברו מתחייב להרוג אותו). בארז נצרבת צלקת כתוצאה מן הכשל התפקודי בו לקה אף שחייו של אושרי ניצלים. בהמשך הוא מאבד שני לוחמים מצוותו מירי נ"ט של ארגון החזבאללה על המוצב, אולם מגלה נחישות ורוח לחימה ופועל לחילוצם של הנפגעים כאשר מחבל בודד מסתער על המוצב. הספר עוסק לקראת סופו בליל הנסיגה החפוזה מלבנון ובפיצוצו של המוצב, הסמוך למבצר צלבני, ובהמשך שירותו של ארז בצומת נצרים בראשית האינתיפאדה השנייה.
פן אחר של ארז המתואר בספר הוא מערכת היחסים שלו עם חברתו לילך, המלווה אותו מאז ראשית התיכון. הוא מתלבט בשאלת שיתופה של לילך באירועים העוברים עליו במוצב, ובמהלך הספר אף נפרד ממנה לזמן מה כדי שהקשר ביניהם לא יפגע בתפקודו במוצב. בנוסף, מתעמת ארז עם הדעה השלטת בארץ אז שקראה ליציאה מלבנון בכל מחיר, דעה שהוא חלק עליה מכל וכל.
פרס ספיר לספרות

על הספר כתב חבר השופטים בפרס מפעל הפיס לספרות על שם פנחס ספיר:
חבר השופטים שבחר בלשם כלל את המשורר מאיר ויזלטיר, פרופ' דן לאור, הסופרת אלאונורה לב, ד"ר חיים נגיד, והעיתונאי יצחק לבני. החלטת השופטים התקבלה שלא פה אחד, ולאחר חילוקי דעות.
עיבודים לשפות זרות

אנגלית, לונדון, Random House Harvill and Secker, ניו יורק, Bantam Books, אודיו Tantor Media
גרמנית, ברלין, Rowohlt
צרפתית, פריס, Editions du Seuil
איטלקית, רומא, Rizzoli
הולנדית, אמסטרדם, Meulenhoff
קוריאה, סיאול, Dulnyouk Publishing
סין, ThinKingdom
רומניה, SC Leda
פורטוגזית, ברזיל סאו פאולו, Record Publishing, פורטוגל Bico de Pena
פולין, ורשה, WAB
רוסית, תל אביב, זמורה ביתן
לקריאה נוספת

ניצה בן-דב, ילדי הדמיון שלי: מציאות ובדיון ב"ימי צקלג" של ס. יזהר וב"אם יש גן עדן" של רון לשם, קשת החדשה 23, 2008, עמ' 132–139.
ניצה בן-דב, "חיילים בבועה ב'אם יש גן עדן' של רון לשם: רומן הבופור והבוץ הלבנוני", בתוך חיי מלחמה: על צבא, נקמה, שכול ותודעת המלחמה בפרוזה הישראלית, הוצאת שוקן, 2016, עמ' 289–307.
הערות שוליים

↑  נעמה לנסקי, ראש ענף התנהלות, באתר הארץ, 8 בפברואר 2007
↑  צחי איטח באתר "יזכור"
↑  נועם ברנע באתר "יזכור"
↑  מרב יודילוביץ', פרס יצחק שדה 2006 ל"אם יש גן עדן", באתר ynet, 11 ביוני 2006
↑  רון לשם, "אם יש גן עדן", הוצאת זמורה ביתן, 2005, עמודים 315-317.
↑  רון לשם, "אם יש גן עדן", הוצאת זמורה ביתן, 2005, עמוד 22.
↑  רון לשם, "אם יש גן עדן", הוצאת זמורה ביתן, 2005, עמוד 18, לירז ליברטי: "הוא הנשמה התאומה שלי, הקמע, החבר הכי טוב שאיתי מאז הסיגרייה הראשונה בבקו"ם. מה חבר?! אח".
↑  רון לשם, "אם יש גן עדן", הוצאת זמורה ביתן, 2005, עמוד 40, לירז ליברטי: "אני לא הולך להיות פחות קשוח, להפך, מעכשיו לא יהיו שום ויתורים, אבל מעכשיו, וזה ההבדל, אנחנו יחד, תלויים לגמרי אחד בשני. תלויים ברמת חיי אדם. אני רוצה לסמוך עליכם, אז אל תאכזבו אותי".
↑  רון לשם, "אם יש גן עדן", הוצאת זמורה ביתן, 2005, עמוד 95, לירז ליברטי: "זו הייתה הפעם הראשונה שבה שכבנו יחד תחת אש, ספגנו. שלושה מחבלים נהרגו שם, למרגלות המוצב, ורק אחרי שנהרגו, החלו העניינים להירגע במעט".
↑  רון לשם, "אם יש גן עדן", הוצאת זמורה ביתן, 2005, עמוד 268, משה קפלינסקי: "רוב חיי הבוגרים קשורים באדמה הזו, השירות הצבאי שלי כולו קשור בה. החברים שלי, הכי טובים, נשארו עליה".
↑  רון לשם, "אם יש גן עדן", הוצאת זמורה ביתן, 2005, עמודים 146, האלוף: "ואז האלוף ביקש לסכם. 'נקודת המוצא היא,' אמר, 'שהמטענים ימשיכו להיות האיום המרכזי עלינו. ארבעים זירות הונחו סביב המוצבים שלנו בתקופה האחרונה. יש להתייחס אל כל ציר המוביל אל הבופור כאל אזור חשוד, ולנוע בו רק שאין כל ברירה אחרת, ולאחר שהופעל נוהל פתיחת ציר עם גשש וכלב בחוד. במקביל, הפעילות היזומה וההתקפית שלנו במרחב הרכס לא מספקת. יש לתכנן פעילות שתביא לפגיעה בחוליות מניחי המטענים'."
↑  רון לשם, "אם יש גן עדן", הוצאת זמורה ביתן, 2005, עמוד 271, משה קפלינסקי: "גם ארז, אתם יודעים תת-אלוף ארז גרשטיין, שנפצע אז איתנו, בשנה שעברה נהרג".
↑  רון לשם, "אם יש גן עדן", הוצאת זמורה ביתן, 2005, עמודים 270, גוני הרניק: "שלום לכולם, אנחנו עולים לקחת את הבופור. חיכינו לרגע הזה הרבה שנים, אנחנו הולכים לבצע אותו על הצד הטוב ביותר. ארז מימין, אביקם משמאל, יובל מקדימה, צביקה מאחור".
↑  רון לשם, "אם יש גן עדן", הוצאת זמורה ביתן, 2005, עמוד 264–265, לירז ליברטי: "בחמש החלה שוב התקפת מוצב. למען האמת, זו לא הייתה ממש התקפת מוצב. זה סתם היה איזה מופרע אחד שרץ רגלית, לבד, במעלה ההר לכיווננו, וירה. אולי מסומם, אולי סתם תמהוני. השקפנו עליו מזגזג ויורה בלי שליטה. איזו חגיגה. כל המוצב החל לירות עליו באותו הרגע, כולם כולל כולם. ולא רק עליו. עורב, מקל"ר, מאגים, אם-24, טנקים, 'ארגז אש'. והזנקנו גם מסק"רים, גם הם ירו. עליתי על הסוללות, שפכתי תחמושת בטירוף, כמו רמבו, עוד שרשיר, עוד שרשיר, עוד ועוד. אין לך מושג על מי אתה יורה, אין לך מושג לאן, אבל יש לך פורקן. חושך ואבק באוויר, אין ראות, העיקר לירות. אובדן שליטה היה שם, השתוללות, חאפלה רצינית. כל המתח שהיה באוויר התפוצץ בבת אחת. מעמדת הלבן בקעו כל הזמן צרחות, 'תמות, יא בן זונה. תמות.' זה לא יחזיר את שפיצר, אבל הרגנו מחבל".
↑  רון לשם, "אם יש גן עדן", הוצאת זמורה ביתן, 2005, עמוד 184, לירז ליברטי: "באמת חבל שהן לא רואות את התמונה, את מה שאנחנו רואים. מלמעלה המלחמה נראית הרבה יותר טוב."
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אלונה פרנקל, ילדה | פרס ספיר  2006 | הבא: שרה שילה, שום גמדים לא יבואו |
סוזן ופרן

| --- | --- |
 מוקד פעילות:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1971
 סוגה:  זמר עברי, פולק
 כלי נגינה:  גיטרה
 חברים
 סוזאן (כוגן) דבור  פרן אבני
 
סוזן ופרן (Susan and Fran) הן צמד זמרות, סוזאן דבור כוגן (Susan Devor Cogan) ופרן ליברמן אבני (Fran Liberman-Avni), שפעל בישראל בשנים 1971–1975.
שירתן התאפיינה בהרמוניה קולית ובנגינת גיטרות בסגנון הפולק האמריקני, שפרח באותן שנים בצפון אמריקה.
הן שרו משירי משוררים עבריים ושירי עם בריטיים מתורגמים. משיריהן המפורסמים: "ציפור שנייה" ("ראיתי ציפור רבת יופי"), "דרך ישנה", "לילות לילך", "לא דיברנו עוד על אהבה".
פעילות מוזיקלית

סוזן ופרן עלו לישראל ממונטריאול קנדה, כל אחת בנפרד.
פרן ליברמן, לימים פרן ליברמן אבני, עלתה לישראל ב-1966, הופיעה עם לוליק ואמנים נוספים, עבדה עם נעמי שמר, ואף הקליטה עבור קול ישראל. היא הייתה חברה ב"צמד העלמות" עם ג'ודי סילבר, והן הקליטו את "שיר עד – על שלושה דברים" (מילים: לאה גולדברג, לחן: שייקה פייקוב) ואת "תפילת הדייג" (מילים: נתן יהונתן, לחן: נחום היימן).
סוזן דבור, לימים סוזן דבור קוגן, עלתה לישראל מקנדה עם הוריה ב-1967, והייתה סטודנטית לאמנות בבצלאל.
הן הכירו ב-1971 ביוזמת האמרגן פרדי כהן. הן החלו להופיע כצמד, בעיקר במועדון "המערה" ביפו, ויצרו וביצעו שירים מקוריים בסגנון פולק.
הן זכו להכרה בעקבות ערב שירי משוררים הראשון בגל"צ שנערך ב-1972. באותו הערב הן ביצעו לראשונה את "ציפור שנייה" (מילים: נתן זך, לחן: מישה סגל). ב"ערב שירי משוררים" השני בשנת 1973, ביצעו את השיר "לילות לילך" (מילים: חיים לנסקי, לחן: סוזן דבור).
ב-1972 הופיעו בהופעות משותפות עם מתי כספי, שלמה גרוניך ושלומית אהרון.
באותה שנה השתתפו בסרט הקולנוע הטרמפיסט, ושרו בו גרסה אנגלית לשירן "העץ הירוק".
אלבומן הראשון "אמש" (1973) כלל בן השאר את השירים "לא דיברנו עוד על אהבה" (מילים: אהוד מנור, לחן: מתי כספי) ו"סוסי הפרשים" (מילים: אמיר גלבוע, לחן: מתי כספי ושלמה גרוניך), "העץ הירוק", "כשיבוא ילדי" (מילים: שמרית אור, לחן: סוזן דבור), "דרך ישנה" (מילים: דודו ברק, לחן: שייקה פייקוב), "אבן טובה". באלבום הן שרו את השיר "מישהו" באנגלית וגרסה העברית לשירה של ג'וני מיטשל Chelsea Morning ("בוקר בצ'לסי").
הן התארחו בתוכנית הרדיו "צריך לשמור על כושר" ששודרה במסגרת הסדרה "דו רה ומי עוד?" בקול ישראל בשירי עם בריטיים מתורגמים.
בשנת 1973 הן חברו לצמד הדודאים. כרביעייה, הם הוציאו אלבום בשם "קשת בענן" ויצאו יחד לסיבוב הופעות ברחבי הארץ. באלבום הזה הם ביצעו בין השאר את "ולא יישאו עוד חרב" (מילים: יעקב שבתאי, לחן: יוהאן סבסטיאן באך- כוראל מתוך "מתאוס פסיון").
באותה השנה הן השתתפו בתוכנית הטלוויזיה המוזיקלית של דן אלמגור “הצועני השורק”. הן ביצעו גרסה עברית לשיר Puff, the Magic Dragon, בשם "פאף דרקון הקסם" בתרגומו של דן אלמגור.
באמצע שנות ה-70 נפרדו דרכיהן של השתיים והן חזרו לקנדה.
ב-1985 הן שבו לסיבוב הופעות בארץ, ושירי סיבוב ההופעות מאותה שנה מופיעים באלבום "שושנים", שבו השיר “אדמה” שבוצע גם ע”י עפרה חזה. הן חזרו לישראל שוב לסיבוב הופעות ב-2003, אחריו הוציאו אלבום כפול נוסף, בעברית ובאנגלית, בשם “בחמלת הלבנה”.
בקנדה, המשיכה כל אחת מהן בפעילות עצמאית והן מופיעות ביחד ברחבי צפון אמריקה. סוזאן כוגן (דבור) הוציאה את אלבומה Gipsey Hill באנגלית ובעקבותיו גם ערכה סיבוב הופעות ברחבי קנדה.
דיסקוגרפיה

"סוזן ופרן – אמש" - 1973
"ירח במזל סרטן" (Moon in Cancer) - 1973
"קשת בענן" – 1973 (עם הדודאים)
"שושנים" – 2002
"בחמלה לבנה" (גרסה עברית וגרסה אנגלית) – 2005
הערות שוליים

↑  לילות לילך (בתוך המאמר הכולל את כל מילות שירי ערב המשוררים: "שירים ישנים - מנגינות חדשות"), מעריב, 9 במרץ 1973
↑  קשת בענן, דבר, 25 במאי 1973
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 1adbac3a-262c-42b0-8d23-b361793b69e7
PCB

ערך זה עוסק בביפנילים עתירי כלור. אם התכוונתם ל-Printed circuit board, ראו .
ביפנילים עתירי כלור (באנגלית: Polychlorinated biphenyls ובראשי תיבות: PCB [ברבים: PCBs]) הן תרכובות אורגניות בעלות 1 עד 10 אטומים של כלור הצמודים לביפניל (מולקולה המורכבת משתי טבעות בנזן). בכתיב כימי נוסחת ה-PCB היא C12H10-xClx.
סוגים שונים של תרכובות PCB היו בעבר בשימוש נרחב ביישומים רבים, במיוחד כחומר מבודד בשנאים, קבלים ונוזלי צינון, ובארצות הברית גם לבידוד וצינון משנקים להפעלת נורות פלואורסצנטיות. בשל רעילותו של ה-PCB וסיווגו כמזהם אורגני עמיד, נאסר ייצור PCB על ידי הקונגרס של ארצות הברית בשנת 1978, ועל ידי אמנת סטוקהולם למניעת זיהום אורגני (אנ') בשנת 2001. החששות לגבי רעילותם של חומרי PCB מבוססים במידה רבה על הדמיון בין המבנה הכימי של תרכובות אלה למבנה הכימי של החומר הרעיל דיאוקסין. הוכח שלתרכובות PCB יש השפעות רעילות, ביניהן שיבוש במערכת העצבית והפרעה אנדוקרינית.
תכונות כימיות ופיזיקליות

המבנה הכימי של ביפנילים עתירי כלור (PCBs) כולל שתי טבעות פניליות המחוברות ביניהן בקשר שבין שני אטומי פחמן, בעמדה מס' 1 בטבעת הימנית ובעמדה מס' 1- של הטבעת השמאלית. אל כל אחת משאר העמדות (2 עד 6, 6- עד 2-) יכול להתחבר אטום של כלור. באופן תאורטי קיימים 209 איזומרים של PCBs לפי השילובים האפשריים של מיצוב אטומי הכלור בעמדות השונות, אולם בפועל משתמשים בכ-130 איזומרים בתרכובות PCB תעשייתיות.
לתרכובות PCB מסיסות נמוכה במים, ומסיסות גבוהה בחומרים אורגניים ושמנים. יש להן יכולת הולכה גבוהה מאוד, ועמידות גבוהה בפני חמצון-חיזור, התאיידות ושחיקה. הן לא מתפרקות בקלות, ותהליך הפירוק שלהן, בעזרת חום או אמצעים כימיים או ביוכימיים, קשה במיוחד. קיים חשש לפליטת חומרים רעילים נוספים כתופעת לוואי של תהליך הפירוק של PCB, כתוצאה מחמצון חלקי.
תרכובות PCB חודרות מבעד לעור האדם ודרך כפפות לטקס. רק חומרים עמידים יותר, כמו כפפות ניטריל, חסינים מחדירת PCB.
מבחינת רעילות, ישנם שני סוגים של תרכובות PCB. הסוג הראשון (coplanar) הוא בעל מבנה כימי קשיח יחסית, שבו שתי טבעות הפניל ממוקמות על אותו משטח. סוג זה רעיל ביותר, במיוחד כשהוא מעורבב עם דיוקסין. בתערובת כזו, ה-PCB מגביר את רמת הרעילות של חומרי הדיוקסין שבהם הוא מעורב. בסוג השני (Noncoplanar) שתי טבעות הפניל ממוקמות בניצב זו לזו, ורעילותו פחותה. הוא אומנם גורם לשיבוש במערכת העצבית והפרעות אנדוקריניות, אבל רק אם הוא בריכוז גבוה מאוד.
שמות נוספים

לתרכובות PCB תעשייתיות ניתנו שמות מסחריים במדינות שונות, כגון Ascarel בברזיל, Phenoclor בצרפת ו-Aroclor xxxx בארצות הברית.
שימושים

השימוש ב-PCBs החל לראשונה בשנות השישים כחומרים בתעשיית הפלסטיק. לאחר מכן השתמשו בתרכובות PCB כנוזלי קירור במערכות עתירות חום, ובעיקר בתחנות כוח חשמליות בצינון שנאים וקבלים.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
נזקים מחשיפה של בני אדם ובעלי חיים ל-PCB

ב-1966 גילה החוקר השוודי Jensen ריכוזים גבוהים של PCB ברקמות של בעלי-החיים בקוטב הצפוני.
ב-1967 אניטה ק. באהן גילתה קשר בין ה-PCB לסרטן.
ב-1968 אירע אסון תזונתי ביפן מחשיפה לאורז שהוכן בשמן שזוהם ב-PCB שזלג לשמן הבישול ממערכת החלפת החום של מפעל המזון. עד מהרה יפנים רבים פנו לקבלת עזרה רפואית בשל הופעת נגעים "דמויי-אקנה" על פני העור בפניהם. הנגעים היו רבים ביותר, גדולים וצפופים יותר ממה שנהוג לראות במתבגרים הסובלים מפצעי בגרות, ולא נעלמו. המחלה זכתה ביפן בשם "מחלת יושו" (Yushu) ובשם המדעי "כלוראקנה" (Chloracne) להדגיש את המקור להופעת הנגעים: הכלור שב-PCB. הסתבר שהצטברות ה-PCB בגוף התרחשה גם בכבד ובעצבים ההיקפיים וגרמה להפרעות פתולוגיות מגבילות ומציקות הן במבוגרים והן בילודים שזה עתה נולדו.
בניסיונות בתרנגולות התגלתה הפרעה בהטלת הביצים עד כדי הפסקתה. בשנים 1983–1984 אירע אסון אקולוגי בחופי האוקיינוס האטלנטי בסמוך לשפך נהר סנט לורנס בקנדה: כמה עשרות לווייתני בלוגה עלו על החוף ומתו במה שנחשד באותם ימים כהתאבדות קולקטיבית. בדיקות פתולוגיות ונתיחה שלאחר המוות הצביעו בין השאר על ריכוז גבוה של PCBs ברקמותיהם של הלווייתנים. הם סבלו ממחלות סרטניות, הפרעות אנדוקריניות שהתבטאו באי-יכולת של הנקבות להרות, בהפלות מוקדמות ובאי-יכולת של הנקבות להניק.
במחקר בימת מישיגן בארצות הברית נמדדו ריכוזים של PCB בפלנקטון בסמוך לקרקעית, ברקמות של שפמנונים במים הרדודים וברקמות של השחפים שניזונו מהם. הוכח ש-PCB מצטברים ברקמות וריכוזיהם עולים בשרשרת המזון, תופעות המוכרות במונחים המדעיים Bio-accumulation ו–Bio-magnification. ידוע כיום ש-PCB מתפזרים בטבע הן על פני טיפות-מים באוויר והן במי האוקיינוסים.
הנזק הביו-פתולוגי מזיהום ב-PCB זכה לתהודה עולמית עם הופעת המחלה כלוראקנה על פניו של המנהיג האוקראיני ויקטור יושצ'נקו.
ניתוח הממצאים מאירועים ומחקרים אלו מלמד ש-PCB הם חומרים אורגניים רעילים אנתרופוגניים יציבים בטבע (POPs). בני האדם נחשפים לביפנילים עתירי הכלור (PCBs) בריכוזים נמוכים בשגרה בעיקר דרך המזון. למרות הידע הנרחב על PCB, לא היה ברור לחוקרים אם הנזקים הטוקסיים-פתולוגיים שתוארו בבעלי-החיים ובבני האדם שנחשפו לביפנילים עתירי כלור אלו נובעים מהם עצמם, או מחשיפה לחומרים רעילים אחרים. העמקת המחקר לזיהוי הקשר בין סיבה למסובב העלתה שהנזקים הטוקסיים קשורים להימצאות חומרים רעילים אחרים בתוך התמיסות הנוזליות של PCB: הדיאוקסינים והפוראנים.
הערות שוליים

↑  US EPA,OSWER,ORCR, Polychlorinated Biphenyl (PCB)-Containing Fluorescent Light Ballasts (FLBs) in School Buildings | US EPA, US EPA (באנגלית)
↑  US EPA,OSWER,ORCR, Disposal of Fluorescent Light Ballasts (FLB) | US EPA, US EPA (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563263805171  BnF: cb119729902 (data)  LCCN: sh85104599  NKC: ph115807
יד ושם: קובץ מחקרים

| --- | --- |

 תדירות:  2 שנה 
 מו"ל:  יד ושם 
 תאריכי הופעה:  1957–הווה (כ־67 שנים) 
 שפה:  אנגלית 
 מדינה:  ישראל 
 ISSN:  0084-3296
 
יד ושם: קובץ מחקרים הוא כתב עת מדעי, חצי שנתי (בכל חצי שנה מתפרסם כרך חדש), לחקר תולדות השואה והשפעותיה. הוא יוצא לאור על ידי המכון הבינלאומי לחקר השואה במוסד יד ושם בירושלים. עד 2011 המו"ל של כתב העת היה מוסד ביאליק.
משתתפים בו חוקרים והיסטוריונים מרחבי העולם, בהם: רפאל ואגו, ליאון וולוביץ', רחל פֶלדחַי-ברנר, יאן גרבובסקי, דב קולקה, רונית פישר, סוזנה אורבן, חוי דרייפוס, יפעת וייס, דן מכמן, יהודה באואר ועמר ברטוב.
משנת 2012 עורכו הוא דוד זילברקלנג.
ג'ורג' סמית' (פוליטיקאי מפנסילבניה)

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־18 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מפלגה:   המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית
 
ג'ורג' סמית' (באנגלית: George Smith) היה חבר בתחילת המאה ה-19 בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של פנסילבניה.  הוא נבחר כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרסים ה-11 וה-12, וכיהן בין ה-4 במרץ 1809 ל-3 במרץ 1813.
מעט מאוד מידע על סמית' שרד; תאריכי ומקומות לידתו ומותו אינם ידועים.  לא ידוע דבר על השכלתו בבית הספר או על הקריירה המקצועית שלו. מבחינה פוליטית, הוא הפך לחבר במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שנוסדה בסוף שנות ה-1790 על ידי נשיא ארצות הברית לעתיד תומאס ג'פרסון.
בבחירות לקונגרס של 1808, סמית' נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בוושינגטון הבירה מטעם מחוז הקונגרס החמישי של פנסילבניה, שם הוא החליף את דניאל מונטגומרי ב-4 במרץ 1809. לאחר שנבחר מחדש, הוא כיהן שתי כהונות חקיקה בקונגרס עד 3 במרץ 1813, אשר עסקו רבות באירועי מלחמת 1812.
לאחר שהסתיימה כהונתו בבית הנבחרים האמריקאי, אבדו עקבותיו.
הערות שוליים

↑  Kestenbaum, Lawrence. "Smith, G to I". The Political Graveyard. נבדק ב-30 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ג'ורג' סמית', באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1206174994  US Congress: S000537  VIAF: 367158430378706260007   WorldCat (עם VIAF): 367158430378706260007
ג'ון נוקס

| --- | --- |

ג'ון נוקס
 לידה:  1514 הידינגטון (אנ'), מזרח לות'יאן (אנ'), סקוטלנד
 פטירה:  24 בנובמבר 1572 (בגיל 58 בערך) אדינבורו, סקוטלנד
 מדינה:  סקוטלנד סקוטלנד
 מקום קבורה:  קתדרלת סנט גילז (אנ'), אדינבורו, סקוטלנד
 מקום מגורים:  אדינבורו
 פעילות בולטת:  הטפה להתנתקות מהכנסייה הקתולית
 ידוע בשל:  הרפורמציה הסקוטית (אנ')
 השכלה:  אוניברסיטת סנט אנדרוז
 תקופת הפעילות:  1545–1572 (כ־27 שנים)
 מקצוע:  כומר מטיף
 תפקיד:  Moderator of the General Assembly of the Church of Scotland (דצמבר 1562–יוני 1563)  Moderator of the General Assembly of the Church of Scotland (דצמבר 1568–פברואר 1569) 
 השקפה דתית:  קלביניזם פרסביטריאניזם
 בן או בת זוג:  Margaret Knox (מרץ 1564–?)  Margery Bowes (?–1560) 
 מספר צאצאים:  5
 
ג'ון נוקס (באנגלית: John Knox;‏ 1514 – 24 בנובמבר 1572), כומר, ראש הכנסייה של סקוטלנד ותאולוג סקוטי. היה מחסידיו של הרפורמטור הנוצרי ז'אן קלווין ומהמטיפים העיקריים לאימוץ עקרונות הרפורמציה הפרוטסטנטית שהוביל מרטין לותר. הוביל את הכנסייה בסקוטלנד להתנתקות מהנצרות הקתולית ומעבר לכנסייה הפרוטסטנטית (פרסביטריאנית).
הרפורמציה הפרוטסטנטית

את פעילותו והישגיו של ג'ון נוקס יש לבחון כחלק מהרפורמציה הפרוטסטנטית שהוביל מרטין לותר באירופה במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17. רפורמה זו הביאה להקמת זרמים נוצרים חדשים (פרוטסטנטים, קלוויניזם, פרסביטריאניזם, לותרניזם, אנגליקנים ואחרים) שהמכנה המשותף להם היה מרד בסמכותה של הכנסייה הקתולית שמרכזה היה ברומא על בסיס טענות לשחיתויות, חוסר מוסר ושמרנות יתר.
פעילות זו הביאה להתנגדות נמרצת של הממסד הדתי הקתולי שיצא למלחמת שמד כנגד "הכופרים" בסמכות הכנסייה כשבמקרים רבים נתמכו הקתולים על ידי השלטונות האזרחיים שסייעו להם לתפוס את המורדים. מנהיגי הרפורמציה שנתפסו אולצו לא פעם לגנות את התורה שהטיפו לה, להיענש על מעשיהם ואף להיות מוצאים להורג.
ביוגרפיה > השנים המוקדמות

ג'ון נוקס נולד בסביבות 1514 בעיירה הידינגטון (אנ'), מזרח לות'יאן (אנ'), סקוטלנד לוויליאם נוקס שהיה סוחר ולאימו שנפטרה בעודו ילד. אחיו הבוגר וויליאם הלך בעקבות אביו וירש ממנו את עסקי המסחר.
נוקס קיבל שיעורי דת בבית הספר התיכון המקומי בעיר הולדתו והמשיך ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת סנט אנדרוז וב-1536 הוסמך ככומר קתולי ונוטריון. נוקס נשאר לחיות בקרבת אוניברסיטת סנט אנדריוס והחל ללמד ילדים של משפחות עשירות.
ביוגרפיה > הפנייה לרפורמציה

באמצע שנות ה-40 של המאה ה-16 הגיעו רוחות ההרפורמציה הפרוטסטנטית גם לנוקס והוא הפך למאמינו ושומר ראשו של המטיף הרפורמטור ג'ורג' ווישארט (אנ') שפעל בסביבות 1545 במחוז הולדתו של נוקס. ווישארט נרדף על ידי הממסד הכנסייתי (בראשות בקרדינל דייוויד ביטון (אנ')) והשלטונות ובסופו של דבר נתפס והועלה על המוקד ב-1546 כשנוקס עצמו נאלץ למלט את נפשו לאחר שצו מעצר הוצא גם נגדו. מספר חודשים לאחר מכן הרגו מתנקשים, מתומכיו של ווישארט, את ביטון והשתלטו על הטירה בה גר (טירת סנט אנדרוז (אנ')) והזמינו אליה בני משפחה וחברים מתומכי הרפורמציה ובניהם גם את נוקס.
עמדותיו של נוקס בעד הרפורמציה הביאו למינויו ב-1547 לכומר ומטיף של הקהילה המקומית ובדרשותיו הרבה לתקוף את מנהגי הכנסייה הקתולית ואף כינה את האפיפיור כאנטיכריסט.
ביוגרפיה > המאסר בצי הצרפתי

ההשתלטות על טירת סנט אנדרוז ודרשותיו של נוקס כנגד הכנסייה עוררו מורת רוח בהנהגת אנגליה בראשות אם המלכה מארי דה גיז שביקשה מאנרי השני, מלך צרפת שאוניותיו יכבשו את הטירה. בשלהי יוני 1547 הטיל צי של 21 ספינות צרפתיות מצור על הטירה עד כניעת תומכי הרפורמציה. נוקס ושאר המורדים נאסרו בספינות ונאלצו לשמש כחותרים עד הגיעם לצרפת שם המשיכו לשהות כחותרים בספינות עד פברואר 1549 אז שוחרר בחופי סקוטלנד כשמצב בריאותו ירוד ביותר.