stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טענת קים לי

.
טענת קִים לי היא טענת הגנה במסגרת המשפט העברי אותה יכול לטעון נתבע במקרה שבו קיימת מחלוקת הלכתית הנוגעת לדין בענייני ממון בו הוא מעורב. הניב "קים לי" (ק' חרוקה) הוא הצורה הארמית של "מוחזק בידי", או בתרגום מילולי "עומד לי (הטיעון כי)". הנתבע מסתמך על צד במחלוקת התומך בעמדתו, על מנת להמשיך ולהחזיק בממון שבידו.
לפי הלכת 'קים לי' על הדיין לקבל את עמדת הנתבע גם הוא מסתמך על דעת מיעוט או על דעה העומדת בניגוד לדעתו של הדיין. כאמור, טענת קים לי עומדת לזכות הנתבע. התובע אינו יכול להשתמש בטענה זו מצידה ההפוך על מנת לחייב את הנתבע, בשל הכלל 'המוציא מחברו עליו הראיה'. על התובע מוטל נטל ההוכחה שהדין הוא כדעת הפוסק המחייב את הנתבע, ומאחר שאינו יכול להוכיח זאת, הנתבע פטור וזכאי להמשיך ולהחזיק בממון.
טענת 'קים לי' נוגעת לענייני ממונות בלבד, ובמרוצת הדורות הוערמו עליה סייגים שצמצמו את תחולת הכלל.
קיימים קווי דמיון בין טענה זו לבין הגנת "אמת דיברתי" בלשון הרע.
מקור הדין

טענת 'קים לי' אינה נזכרת בתלמוד, ואף ייתכן מקור תלמודי הסותר אותה. כך בהלכה התלמודית הקובעת שפסיקה על פי חכם אחד, בניגוד לרוב הפוסקים, בטלה ונחשבת כטעות בשיקול דעת.
שימוש בטענת 'קים לי' במשמעות הנידונה כאן נמצא לראשונה אצל רבנו שמואל בן ברוך מבמברג (מאות 13–14), בדיון בזכות אבי הכלה לקבל לידיו את הנדוניה שהעמיד לטובתה בחתונתה, לאחר שנפטרה בסמוך לכך. רש"י סבור שאין לאבי הכלה זכות כזו, אולם רבנו תם חולק עליו. רבנו שמואל בן ברוך קובע שהואיל ונחלקו בדבר, המוחזק זכאי להמשיך ולהחזיק בנדוניה מכוחה של טענת קים לי. כך גם קובעים תלמידיו-ממשיכיו של רבנו שמואל בן ברוך – המהר"ם מרוטנבורג ותלמידו הרא"ש.
הרציונל המשפטי של טענת 'קים לי'

טענת 'קים לי' מעוררת על פניה קושי משפטי, שכן היא מערערת את הוודאות המשפטית בהיותה מאפשרת לנתבע להישען על דעת מיעוט. לכן יש לבחון את הרציונל העומד מאחוריה, ובהתאם לכך את ההתנגדויות והסייגים שהוצבו לה. על פי חנינה בן מנחם, טענת 'קים לי' נסמכת על שני מודלים:
מודל הספק - העובדה שחכמים חולקים זה על זה, מעוררת ספק משפטי, וגם אם לדיין עצמו אין ספק, הרי שישנו ספק אובייקטיבי באמת ההלכתית, וחלים על המקרה הזה הדינים הרגילים שאין מוציאים ממון מספק. דין התביעה להיכשל משום שהתובע לא הצליח להרים את נטל השכנוע המוטל עליו על פי הכלל 'המוציא מחברו עליו הראיה'. יש הסוברים שהספק המשפטי של 'קים לי' נובע מהעיקרון הקובע כי בדיני ממונות חזקת ממון גוברת על רוב (זוהי שיטת המהר"ם והרא"ש). לפי עיקרון זה יש עדיפות לצד המחזיק בממון, גם אם יש רוב של דעות הפוסקים כנגדו. לאור שני עקרונות אלה בעל הדין טוען כי מכיוון שהממון מוחזק בידיו, לא ניתן להוציא אותו ממנו גם אם רוב דעות הפוסקים נגדו, מכיוון שרוב אינו גובר על חזקה בדיני ממונות. החידוש שבטענת 'קים לי' על פי המודל הספק, הוא בכך שגם ספק אובייקטיבי שהדיין לא שותף לו, אלא נובע מחילוקי דעות בהלכה, אינו מאפשר להוציא ממון מהמוחזק.
מודל ההסדרים הכפולים – מאחר שלדיין עצמו אין ספק כיצד לפסוק, הרי אין מחילים על המקרה את הכללים של דיני ספקות. כיוון ששני גאונים חולקים בדין זה על זה, אנו מסיקים שההלכה מכילה בתוכה שני הסדרים משפטיים ששניהם נכונים באותה מידה. לכן כאשר הנתבע הצליח להוכיח שיש תימוכין בהלכה לעמדתו, דין התביעה להיכשל. החידוש שבטענת 'קים לי' על פי מודל זה הוא רדיקלי יותר, שכן היא מכירה בתקפן ההלכתי של שתי דעות סותרות.
לכל אחד מהמודלים האמורים יש השפעות על מידת האימוץ של הכלל על ידי פוסקים, ועל מעמדו ככלל מחייב, כפי שנראה להלן.
הקשיים שבטענת 'קים לי'

כאמור, טענת 'קים לי' מערערת את הוודאות המשפטית ומעוררת מספר בעיות בהליך הפסיקה:
אין אפשרות מעשית לדון בבית דין ולחייב את הנתבע, כי תמיד יוכל הנתבע להסתמך על שיטה הפוטרת אותו. כך גורס ערוך השולחן: "שאם לא כן לא שבקת חיי לכל דין, ומעולם לא יצא הדין לאורה".
ריקון הלכות "חושן משפט" מתוכנן. אין כל משמעות לפסיקת השולחן ערוך והרמ"א, אם הנתבע יכול לטעון 'קים לי' כנגדן. כך לדברי ר' יעקב חגיז: "בטלת כל החושן משפט מן העולם".
ביטול כלל התורה "אחרי רבים להטות".
על בסיס קשיים אלו, היו מי שהתנגדו נחרצות להפעלת הכלל. כך כתב רבי יהונתן אייבשיץ:
'ובעוונותינו הרבים נשכח התורה מאתנו אשר אין בכל חושן משפט ממש דין אחד שאין בו בכללים ובפרטים מחלוקת הפוסקים ראשונים או אחרונים. ואם כן לשווא עמלו בונים הפוסקים ומחברים בראיות שונות ופלפול עמוק בתורה, כי לעולם המוחזק יטעון 'קים ליה' וחס וחלילה תורתינו הפקר, ולכן צריך ישוב רב... וכן דן אני ובא מבלי לטעון קים ליה כדעת החולק.'
היו שטענו, כי התנגדות חכמים לטענת 'קים לי' הגיעה עד כדי הטלת חרם על דיין הפוסק על פי טענה זו. כך הזכיר ר' יעקב פראג'י כי שמע על חרם חמור שהוטל על ידי חכמי צפת, ובראשם ר' יוסף קארו כנגד דיינים שפוסקים לפי טענת קים לי:
'ובאותן הימים נתברר לנו מפי מגידי אמת, שבשנים קדמוניות שבעיר צפת תוב"ב הסכימו כל הרבנים שהיו בתוכה והחרימו חרם חמור שלא ידין שום דיין על פי קים לי אלא הדין יפסק על פי התורה אחרי רבים או על פי מרי דאתרא...אמר לי החכם הזה אני ראיתי בצפת הסכמה כתובה מימי רבינו יוסף קארו זלה"ה בהסכמת כל הרבנים שהיו שם וכולם חתומים בה שאין שום דיין ידין בקים לי והחרימו על זה חרם חמור, אלא הדיין יפסוק הדין על פי מרי דאתרא ובמקום שאין להם רב יפסוק הדין על פי גזרת התורת אחרי רבים להטות".
סייגים

בשל הקשיים האמורים, הציבו הפוסקים כמה סייגים המצמצמים את תחולתה של טענת קים לי. אלו הם, למשל, סייגים שמציע ר' דוד בן זמרה (רדב"ז):
לא ניתן לטעון 'קים לי' כנגד דעתו של "מרא דאתרא" (רב המקום),משום שהציבור קיבל על עצמו את דעת רבו עליו. כך, למשל, אנשי מצרים ואנשי תימן קיבלו עליהם את הרמב"ם לפוסק, לכן אף אחד מהצדדים לא יכול לומר 'קים לי' כשיטה החולקת על הרמב"ם.
לא ניתן לטעון טענת 'קים לי' כנגד מנהג משום שהציבור קיבל את המנהג והוא הפך למקובל. מכאן גם נלמד שלא ניתן לומר 'קים לי' כאשר יש כנגדו קניין 'סיטומתא' (מנהג הסוחרים לקנות סחורה בדרך מסוימת).
לא ניתן לטעון טענת 'קים לי' המבוססת על דעת יחיד וכנגד דעת הרוב.
כאשר יש עמדה מרכזית מול דעה אזוטרית המנוגדת לה, לא ניתן לטעון "קים לי" - טענת 'קים לי' תקפה רק במקרה בו יש מחלוקת בין שתי דעות שוות ומפורסמות. יובהר כי אין מדובר בשאלה מי חכם יותר אלא מי התקבל יותר בקרב הציבור.
פוסקים אחרים הציבו מגבלות נוספות על טענת 'קים לי:
קים לי כנגד פסק דין - לאחר שניתן פסק דין והדיינים הכריעו כשיטה מסוימת - הצד שהפסיד לא יכול לטעון 'קים לי' כשיטה שמזכה אותו, אלא עליו לקיים את פסק הדין.
קים לי כפוסקים דלא מסתבר טעמייהו - לא אומרים 'קים לי' כדברי הפוסקים שנימוקיהם אינם סבירים.
קים לי כנגד שלושים פוסקים – לא ניתן לומר 'קים לי' כדעת שני פוסקים, כאשר יש כנגדם שלושים פוסקים.
החובה לקבל טענת 'קים לי'

בין הפוסקים נחלקו הדעות בשאלה האם הדיין חייב לקבל את טענת 'קים לי' ולפסוק על פיה, או שמא היא רק מרחיבה את אפשרויות הפסיקה שלו, אך אינה מחייבת אותו. ספרות הפוסקים מציגה שלוש אפשריות כמענה לשאלה זו:
1.משהועלתה טענת 'קים לי' על ידי הנתבע חייב הדיין לפסוק על פיה. עם זאת, התעלמות מן הטענה אינה מבטלת את הפסק.
2. משהועלתה טענת 'קים לי' חייב הדיין לפסוק על פיה ומשהתעלם ממנה הפסק בטל.
3. משהועלתה טענת 'קים לי' רשאי הדיין לפסוק על פיה אך איננו מחויב לכך.
מי שרואים ב'קים לי' כלל הכרעה בספקות (על פי המודל הראשון כאמור), מניחים שלכל שאלה משפטית תשובה אחת נכונה בלבד, ומכאן שמצומצם כוחו של הדיין לשקול ולהכריע, והוא מחויב לקבל את טענת 'קים לי' של הנתבע. לעומת זאת, הסבורים ש'קים לי' מבוססת על ההנחה שיש שאלות משפטיות שלגביהן תיתכן יותר מתשובה אחת נכונה, ייטו לצמצם פחות את שיקול דעתו והכרעתו של הדיין, שכן גם התשובה שהוא יגיע אליה היא נכונה כמו העמדה המקבילה, ומטעם זה אין לבטל פסק שניתן ללא התחשבות בדעה הנוגדת.
חובת הדיין להעלות טענת 'קים לי'

פוסקים נחלקו בשאלה האם הדיין צריך ליידע את הנתבע על דעה חולקת שתסייע לעמדתו. ר' יאיר חיים בכרך, סובר שכאשר בעל הדין אינו מכיר את השיטות החולקות, ואינו יודע לומר 'קים לי' כשיטה פלונית, על הדיינים לטעון' קים לי' בשבילו.
לעומתו, החתם סופר סבור שלא ניתן לומר 'קים לי' כאשר בעלי הדין אינם טוענים זאת בעצמם: "ועוד הרי היורשים אינם טוענים קים לי, וכי יש לדיין רשות לעורר ולומר קים לי, לא תהיה כזאת בישראל".
טענת קים לי כנגד פסק השולחן ערוך

תפוצתו הנרחבת של השולחן ערוך והתקבלותו, הובילו לצמצום טענת 'קים לי'. רבים מן האחרונים פסקו כי בכל הלכה שהוכרעה על ידי השולחן ערוך, כבר לא ניתן לטעון 'קים לי' כדעה סותרת.
יש הסבורים שפסיקתו של השולחן ערוך מחייבת משום שרבי יוסף קארו הוא הפוסק המחייב ("מרא דאתרא") באזורים מסוימים. לפי דעה אחרת הפסיקה כשולחן ערוך היא מנהג שהשתרש במקומות מסוימים, ויש לנהוג בהתאם למנהג המחייב (אף בניגוד ל"קים לי"). הסבר אחר תולה את קבלתו של השולחן ערוך בהסכמתם של מאה רבנים בני דורו. הסכמה כזו נתפסת כאישור 'אד הוק' לכל פסקיו והופכת את הדעות החולקות עליו למיעוט שולי ואזוטרי אפילו לפי עקרון ה"קים לי".
המשותף לכל העמדות הללו הוא שהן תולות את קבלת השו"ע בדוקטרינות הלכתיות מוכרות וכך הן הופכות את פסיקותיו להכרעה המקובלת.
זאת ועוד: עצם יצירת השולחן ערוך שולל את טענת 'קים לי', שהרי אם הטענה הייתה תקפה לפי השו"ע, הוא לא היה יכול לפסוק הלכה כלל ועיקר בדיני חושן משפט. השו"ע פסק לפי רוב הפוסקים, ומכאן משמע שהוא לא חשש לטענת 'קים לי' שבמהותה היא טענת מיעוט.
פוסקי זמננו

הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, רבה הראשי הראשון של מדינת ישראל, ביקש ללכד את כל הזרמים התורניים תחת הלכה אחת, וראה בשימוש הרב שרווח עד אז בבתי דין בטענת 'קים לי' משום פגיעה ביכולת הפסיקה.
הדעה הרווחת באותה ימים לשיטת הספרדים בארץ הייתה שאין לומר 'קים לי' בניגוד לשולחן ערוך. הרב הרצוג ניסה להוביל לכך שגם האשכנזים בארץ יתקנו הוראה דומה לפיה אין לקבל 'קים לי' גם כנגד הרמ"א. הוא הציע לקיים כנס רבנים מכל העדות, בו יקבלו על עצמם לא לדון "קים לי" כנגד השו"ע ולא כנגד הרמ"א. הרב הרצוג לא הציע לבטל כליל את טענת 'קים לי', בהתאם לעמדתו העקרונית שאין מקום לערוך שינויים רדיקליים בהלכה. עם זאת, הוא חתר לכך שבתי הדין יכריעו בהסכמה או ברוב דעות גם בבעיות ששנויות במחלוקת בין פוסקים.
הרב עובדיה יוסף חולק על עמדתו של הרב הרצוג, ולדעתו יש לפסוק באופן נרחב על פי טענת "קים לי". בדברי הפתיחה לשו"ת יביע אומר, הוא מדגיש שיש חובה להכיר היטב את ספרי האחרונים, כדי שהדיין ימצה את האפשרות לטעון "קים לי" בכל מחלוקת. רבים מתלמידיו של הרב עובדיה יוסף הלכו בדרכו, והם סבורים שיש להתחשב בטענת קים לי גם כנגד מנהג הפסיקה של בית הדין. עם זאת רבים מפוסקי זמננו כתבו שבמקרה של מחלוקת יש ללכת אחר הפסיקה הרווחת בבתי הדין ובפרט אם הדבר ייכתב בסדרי הדין של בית הדין.
הרב עזרא בצרי הציע להתמודד עם הקושי בפסיקה בשל טענת 'קים לי', על ידי ניסוח סעיף בהסכמים ובשטרות בו הצדדים יקבלו על עצמם בקניין ועל פי כל תנאי השטרות לוותר על טענת 'קים לי'. כך, בדומה כתב הרב זלמן נחמיה גולדברג כי בכל הסכמה לקבל את בית הדין "בין לדין ובין לפשרה" כלולה הסכמה לכך שבית הדין יוכל לדחות טענות "קים לי" להכריע במחלוקות.
דוגמה לטענת קים לי

מקרה שבו אדם נישא בפעם השנייה, ומנישואיו הראשונים היו לו ילדים. לאחר כמה שנים נפטר האיש, והאלמנה פנתה לבית הדין לקבל מזונות מנכסיו של בעלה המנוח. בעת הדיון הציגו הילדים צוואה מאושרת על ידי בית הדין הרבני, שנכתבה עוד טרם נישואיו בה נרשם שכל רכושו של הבעל ניתן במתנה לילדיו ולכן אין כל רכוש ממנו ניתן יהיה לשלם לאלמנה מזונות. בצוואה זאת אכן היה סעיף המאפשר לבעל לשנות את הצוואה.
האלמנה טענה שהיא זכאית למזונות מדין אומדנא, מכך שהבעל השאיר לעצמו זכות לשנות את הצוואה, יש אומדנא שהוא חשב על האפשרות, שביום מן הימים ישא אישה וירצה להתחייב לה, וחפץ הוא שיישארו בידיו נכסים על מנת לשעבדם לצורך התחייבויות אלו. במצב זה יכולים היורשים לטעון "קים לן" (כלומר: קיים לנו) כשיטת המהרי"ק (יוסף קולון) והרמב"ן, שעל פי אומדנא לא ניתן להוציא ממון מחזקתו.
מקרה זה נידון בבית הדין הרבני הגדול בירושלים, ונפסק כי האלמנה אינה זכאית למזונות.
ראו גם

חזקת ממון
שכונות באר שבע

באר שבע היא עיר מחוז בדרום ישראל, מהערים הגדולות בישראל באוכלוסייתה, והשנייה בישראל בגודל שטחה.
שכונות העיר שונות זו מזו בשל גורמים מגוונים, כגון תקופת הקמתן, האוכלוסייה שעבורה הן הוקמו וטופוגרפיית השטח עליו הן הוקמו. השכונות נבנו במרחק גדול מאוד זו מזו, ונפרשו על פי שטח נרחב. הדבר איפשר בהמשך את התרחבותן, ומאפשר בנייה אף כיום בשכונות הוותיקות.
חלק מהשכונות בבאר שבע מסודרות לפי הא"ב כסדר הקמתן, ואלו הן: שכונה א', שכונה ב', ועד שכונה י"א (לא כולל ז', ח', י'). השכונה הוותיקה ביותר היא העיר העתיקה של באר שבע, אשר הוקמה בתחילת המאה העשרים. מעט שכונות בעיר נקראות בשם. שכונות אלה הן חדשות יחסית, פרט לשכונת נווה נוי, שהייתה מעברה נפרדת בעת הקמתה. שכונת רמות היא השכונה הגדולה ביותר בשטחה בבאר שבע, ומהווה כ-30% משטחה של העיר.
העיר העתיקה

האזור של באר שבע העות'מאנית והמנדטורית מכונה כיום "העיר העתיקה" (על אף שהיא הוקמה בראשית המאה העשרים וביחס לערים עתיקות אחרות בישראל, היא אינה כה עתיקה). מבין כ-350 המבנים שנותרו מהתקופה העות'מאנית והמנדטורית, בולטים המסגד הגדול של באר שבע, שאחרי קום המדינה הפך למוזיאון באר שבע, ננטש בשל מצבו הרעוע בשנות ה-90 וכיום נמצא במרכזה של מחלוקת ציבורית ומשפטית; בית המושל הסמוך לו, שאחרי קום המדינה ועד לשנות ה-70 שימש כבית העירייה וכיום משמש כמוזיאון הנגב לאמנות; בית הסראייה, שמשמש כיום את המשטרה; ביתו של קצין המחוז בשנות ה-30, עארף אל-עארף; ו"בית הספר לילדי הבדואים" ששימש אחר קום המדינה כ"בית החייל" ו"בית קצין העיר", ומשמש את פארק קרסו למדע כיום.
אחרי קום המדינה, והקמת שכונות המגורים מצפון לעיר העתיקה הפך האזור למרכז המסחר והעסקים של העיר. בתים רבים נהרסו ובמקומם הוקמו פסאז'ים ומבני חנויות מודרניים. בשנות ה-80 הפך רחוב קק"ל, במרכז האזור למדרחוב, פעולה שזכתה להצלחה רבה בתחילת דרכה.
עם הקמת קניון הנגב בשנות ה-90, ומרכזי הקניות הפתוחים הגדולים בשנות ה-2000 ירד קרנה של העיר העתיקה כאזור מסחרי.
בשנות ה-60 וה-70 נעשה ניסיון ראשון, על ידי זכריה לירז להפוך חלק מהעיר העתיקה לאזור של תרבות ובילויים, במיוחד סביב רחוב סמילנסקי, שרוב הבתים בו מלפני קום המדינה נשתמרו. בעשורים שאחר כך פעילות זאת דעכה. מאז תחילת שנות ה-2000 נעשה ניסיון מחודש להפוך את האזור למוקד תרבותי. רחוב סמילנסקי חודש והפך למרכז של פסטיבל סמילנסקי, בסמוך לו נבנה מרכז הצעירים, ובית המושל שופץ והפך למוזיאון לאמנות.
משנת 2000 נמצא בשכונה סניף באר שבע והדרום של "האגודה", מרכז קהילת הלהט"ב.
בית עארף אל-עארף
מוזיאון הנגב לאמנות, ב"בית המושל" בעיר העתיקה
המסגד הגדול בעיר
באר אברהם, אתר תיירותי, מהבארות הקדומות במרחב באר שבע, מיוחסת לאברהם אבינו
שכונת דרום

"שכונת דרום", או "שיכון דרום" הוא השכונה הראשונה שהוקמה אחרי מלחמת העצמאות, בשנת 1950, כהמשך לעיר העתיקה, ומדרומה, כדי לספק מגורים לעולים חדשים שהוסיפו עוד 6500 נפש לאוכלוסיית העיר שהייתה 8300 תושבים . בעת הקמת השכונה הוקמה גם המעברה הראשונה, במזרח העיר, בין בית הקברות המוסלמי לדרך חברון.
תושבי שכונת דרום הוותיקים היו בעיקר יוצאי מרוקו ותוניס שקיבלו דירות במקום מעמידר לאחר פינוי המעברות בהם התגוררו עם עלייתם ארצה[דרוש מקור]. עם השנים ובמיוחד בעשור האחרון קבלה השכונה תפנית לטובה כאשר בתי השכונה שופצו ושוקמו, חלקם במסגרת פרויקט שיקום שכונות, חלקם מתקציבי התיירות של העירייה וחלקם באופן פרטי על ידי התושבים. בשנים האחרונות הופכת שכונת דרום משכונת דירות עמידר לשכונת וילות, תהליך שעדיין לא הושלם[דרוש מקור].
אוכלוסיית השכונה כיום מורכבת בעיקר מקשישים שגרו בשכונה עוד מהיווסדה, אך בניגוד לעבר מתגוררים בה כיום גם זוגות צעירים שבנו ושיפצו דירות, וכן סטודנטים ששוכרים בתים ודירות באזור[דרוש מקור].
בשכונת דרום פועל מתנ"ס מרגליות אשר מקיים חוגים ופעילויות שונות לכלל תושבי השכונה. המתנ"ס הוא מהפעילים בעיר ונותן מענה אף לתושבים משכונות אחרות בעיר[דרוש מקור].
נווה עופר

שכונת נווה עופר ע"ש בן השכונה עופר צידון, שנהרג בגיחת צילום לאחר מלחמת יום הכיפורים. נקראה בעבר גם "שיכון הארבעים" - כמספר הבתים צמודי הקרקע שהוקמו מערבית לשכונת דרום, מדרום לרח' העצמאות - כביש הכניסה המערבי באר שבע, מדרום בית הקברות הצבאי הבריטי בבאר שבע. השכונה נקראת גם "שיכון רסקו" או "וילות רסקו"- ע"ש החברה הבונה את השכונה.
השכונה תוכננה על ידי האדריכלים אברהם יסקי ואמנון אלכסנדרוני (שתכננו גם את מרכז הקליטה לאקדמאים "אלטשול" שנבנה בחלק הצפוני של השכונה). השכונה הוקמה בסוף שנות ה-50, תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 . הקמת השכונה הייתה חלק מתהליך ביסוס כלכלי של העיר באר שבע שהתחיל עם העברת משרדי הנהלת מפעלי ים המלח לבאר שבע בקיץ 1955 "ויצרה שכבה של פרופסיונלים בתחומי הניהול, ההנדסה והמחקר הקשורים למוסדות אחרים שהוקמו ובראשם בית החולים 'סורוקה' בשנת 1959, הקריה למחקר גרעיני (קמ"ג), ומאוחר יותר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב".
לשכונה ערך אורבני ואדריכלי מיוחד: בניה אחידה, קומה אחת, צפיפות נמוכה, שילוב של בטון חשוף טייח ובניה מותאמת אקלימית. על כך, הוצאו בשנת 2018 הנחיות בינוי ושימור מיוחדות לשכונה
המרכז האזרחי

המרכז האזרחי מצוי מצפון מערב לעיר העתיקה, ממזרח לשכונה א' ומדרום לשכונה ג'. אזור זה מכיל מבני ציבור רבים. המרכז כולל, בין השאר, את בית העירייה, קריית הממשלה וקניון קריית הממשלה, קניון הנגב, התחנה המרכזית של באר שבע, תחנת הרכבת באר שבע מרכז, היכל בית המשפט, בית ההסתדרות, המשכן לאמנויות הבמה באר שבע, הספרייה העירונית והקונסרבטוריון העירוני. באזור שוכנים גם בית יד לבנים, בית העם ששימש את תיאטרון באר שבע ומשמש כיום כבית ספר למשחק בנגב והיכל התרבות של ההסתדרות.
בעבר שכן באזור גם "קולנוע קרן" שנהרס ובמקומו הוקמו שלושה מגדלי מגורים מעל מרכז מסחרי.
בית יד לבנים
קניון קריית הממשלה במרכז התמונה ומשמאל, בית המשפט המחוזי
קניון הנגב
קונסרבטוריון עירוני
שכונה א'

שכונה א' היא השכונה הראשונה שפרצה את גבולות העיר העתיקה. השכונה נמצאת צפונית לעיר העתיקה, דרומית לשכונה ב', מזרחית לשכונה ה' ומערבית למרכז האזרחי. בניית השכונה החלה בסוף שנת 1950 והסתיימה ב-1953. הבתים היו בני שתי קומות, 4 דירות בשטח 26-32 מ"ר בבינין. חלק מהשכונה נבנה בשיטת "בניית תותח" היצק קירות מוכנים.  השכונה הוקמה כשיכון בשנות החמישים לעולים חדשים, בעיקר מרומניה, מרוקו, מעיראק, מתימן ומהודו[דרוש מקור]. בתחילת שנות התשעים קלטה עולים רבים מברית המועצות לשעבר. הרחובות המרכזיים בשכונה הם המשחררים, ביאליק, סוקולוב, ויצמן ובלפור.
בסוף שנות התשעים זכתה השכונה הוותיקה (שכוללת הרבה דירות עמידר ועמיגור) לשיפור במצבה בעקבות בניית מרכז הרמב"ם בדרומה, שאליו עברו עשרות זוגות צעירים. בשכונה פועלים שני בתי ספר יסודיים (ממלכתי ודתי), בית ספר על תיכוני ממלכתי, וכן המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון, המכללה הטכנולוגית באר שבע, מרכז קניות, בית חב"ד (סניף עירוני), מתנ"ס ובית מד"א עירוני.
כמו כן, בשכונה פעל מאז שנת 1952 שבט הצופים "ניצני הנגב". מדובר בשבט הוותיק ביותר בהנהגת (מרחב) דרום של תנועת הצופים. השבט פעל ברחוב ביאליק.
סניף בני עקיבא באר שבע 'מרכז' פועל בשכונה ברחוב מונטיפיורי, המבנה שכולל אולם פעילויות ובית כנסת הוקם בשיתוף מפעל הפיס.
בשכונה זו נמצא אחד מסמלי העיר, בית כנסת הפירמידה, שהוא בית הכנסת העיראקי הגדול. גם בית כנסת סטרומה נמצא בה.
בשנת 2013 נחנך בקצה השכונה בסמוך לבית העירייה הסיטי פארק.
אוכלוסייה לשנת 2018: 8,621
שכונה ב'

שכונה ב' ממוקמת במרכזה של העיר באר שבע נחשבת לליבה של העיר, נמצאת מצפון לשכונה א', מדרום לשכונה ד', ממזרח לשכונה ה', וממערב לשכונה ג'. נמצאים בה שלושה מסמלי העיר, הקונסרבטוריון העירוני, הספרייה העירונית ומועדון השחמט העירוני (שזכה לשם עולמי). בנוסף נמצאים בשכונה מרכזי בילוי, פאבים, מסעדות ופארק הסופרים הגדול, שלוחה של הספרייה העירונית שמאפשר למבקרים לקרוא ספרים מהספרייה בפארק. בשכונה היה ממוקם משנות החמישים אצטדיון וסרמיל שכיום נהרס ועל שיטחו נבנים מרכז מגורים גדול בן 2300 יחידות דיור חדשות שנוספו לבניה מתחדשת נוספת במקום. השכונה הוקמה כשיכון בשנות החמישים. השיכון יושב בתחילתו על ידי עולים בעיקר מתוניס, ממרוקו, מפולין, ומצרים. בשנות השישים קלט השיכון גם עלייה מלוב. בשנות השבעים נקלטו עולים מרוסיה ומגאורגיה. בשנות התשעים מעט עולים מחבר המדינות עברו לשכונה. השכונה מתאפיינת כיום בעיקר באוכלוסייה צעירה מקומית, מתבגרת וסטודנטים רבים הלומדים באוניברסיטת בן-גוריון ובמכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון. בשכונה קיים מתנ"ס, בית ספר יסודי ובית ספר על יסודי. הרחובות המרכזיים בשכונה הם ביאליק, המשחררים, בצלאל, חז"ל ודרך מצדה. מאפיינה הייחודי:הספרייה העירונית והימצאות בליבה של העיר באר שבע.
אוכלוסייה לשנת 2018: 6,672
שכונה ג'

שכונה ג' נמצאת ממזרח לשכונות א' ו-ב' ומצפון למרכז האזרחי. השכונה הוקמה כשיכון בשנות החמישים, בתחילתה קלטה השכונה עולים מרומניה, מעיראק, ממרוקו, מלוב ומתוניס. בשנות השמונים קלטה השכונה כמות גדולה של עולים מאתיופיה ובשנות התשעים גם עולים מחבר המדינות. סטודנטים רבים מתגוררים בשכונה ג' (עקב קרבתה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב).
בשכונה מרכז קליטה, קופת חולים מחוזית, בנייני משרדים גבוהים, בית מדעים לנוער, שלושה בתי ספר יסודיים (שניים ממלכתיים ואחד ממלכתי דתי) ושני בתי ספר על יסודיים.
ב-1960 נפתח במרכז השכונה קולנוע אורות שפעל במשך 30 שנה ותפקד כמרכז תרבותי וחברתי בבאר שבע בכלל ובשכונה ג' בפרט.
בשכונה ממוקמים מועדוני ספורט רבים, כגון מועדון קריקט באר שבע ומרכזי אמנויות לחימה רבים.
בשכונה נמצא תיכון עירוני מקיף א' על שם פועה מנצ'ל, המקיף הראשון במדינה ובת דור באר שבע. תחנת הרכבת באר שבע צפון ממוקמת אף היא בשכונה ג' - בצמוד לאוניברסיטת בן-גוריון ולמעונות הסטודנטים. מרבית בתי השכונה הם יחידות צמודות קרקע עם גינות בחצרות הבתים, או בניינים בעלי שתיים עד שלוש קומות. קבוצת בניינים גבוהים יותר (עד 8 קומות) שנבנו סביב 1980 מצויים בקצה השכונה, ברחוב וינגייט, סמוך לבית החולים סורוקה. בשנים האחרונות יש מגמה פרטית של פינוי-בינוי בלתי מתוכנן ובשכונה החלו להופיע גם בניינים בני למעלה מ-10 קומות.
בין השנים 1978 ו-2007, השכונה קיבלה סיוע לשיקום פיזי וחברתי מפרויקט שיקום השכונות. הרחובות המרכזיים בשכונה הם השלום, ארלוזורוב ווינגייט.
אוכלוסייה לשנת 2018: 11,183
שכונה ד'

שכונה ד' היא שכונה בבאר שבע, הנמצאת מצפון לשכונות ג' וב' מזרחית לשכונה ו' ודרום-מערבית לשכונת רמות. בהיותה שכונה גדולה מאוד, שכונה ד' מתחלקת לשלושה אזורים: ד' דרום, ד' צפון, וד' מזרח (ו' הישנה).
השכונה הוקמה בשנות החמישים כשיכון שיושב על ידי עולים חדשים, בעיקר מצפון אפריקה וניצולי שואה. עם השנים נוצרה לשכונה הוותיקה תדמית שלילית, ושם השכונה הפך לשם נרדף לעוני ולפשע. הסיבה המרכזית היא העובדה שבמשך השנים קלטה השכונה עולים רבים מרקע סוציו-אקונומי נמוך, שחלקם הידרדרו לפשיעה ולהתמכרות לסמים. עד שנות ה-70, כשנסללה הכניסה החדשה לבאר שבע מכיוון צפון, השכונה הייתה בשולי העיר.
בשכונה נמצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מאז הקמתה בשנות ה-70, החלו לדור בשכונה סטודנטים, המהווים אוכלוסייה חזקה ומושכים עסקים ואירועי תרבות. נכון לשנת 2012, מחצית מהדירות בשכונה שייכות למשקיעים ומושכרות לסטודנטים. בשכונה צצו גם בתי קפה ומסעדות לשירות הסטודנטים, הבולטים שבהם ברחוב רינגלבלום. עם זאת חלקים אחרים של השכונה (בעיקר בד׳ צפון, המרוחקת יחסית מן האוניברסיטה) המשיכו להוות מוקדי עוני ופשיעה, וחלק גדול מבתי צפון השכונה הם מושכרים בדמי מפתח.
בשכונה נמצאים כמה מהבניינים המזוהים ביותר עם הסגנון הברוטליסטי באדריכלות: בניין הפירמידה ברחוב אברהם אבינו, בניין מרכז הנגב על דרך מצדה, וכן רבים מהבניינים בקמפוס אוניברסיטת בן-גוריון (ידוע במיוחד בניין הספרייה) ובבית החולים סורוקה.
ברחבי השכונה נמצאים בין היתר: ישיבת בני עקיבא אהל שלמה, המרכז לבריאות הנפש באר שבע, המתנ"ס המרכזי ע"ש לוין, בתי ספר, בית כנסת ע"ש קדושי אושוויץ, בתי כנסת למגוון העדות השונות ושני מרכזי קניות.
מאז שנת 1978, השכונה מקבלת סיוע לשיקום פיזי וחברתי מפרויקט שיקום השכונות. הרחובות המרכזיים בשכונה הם אברהם אבינו, סנהדרין, דוד המלך, רינגלבלום ודרך מצדה.
אוכלוסייה לשנת 2018: 18,036
שכונה ה'

שכונה ה שבבאר שבע נמצאת צפונית לשכונה א', דרומית לשכונה ד', מערבית לשכונה ב' ומזרחית לשכונה י"א.
שכונה ה' הוקמה כ"שכונה לדוגמה" בסוף שנות ה-60 שיושב בעיקר על ידי עולים מברית המועצות. בשנות ה-90 קלטה השכונה עלייה גדולה מברית המועצות לשעבר. כיום השכונה מורכבת בעיקר מאוכלוסייה מבוגרת או בעלת אופי דתי.
בשכונה שניים מסמלי העיר, "מרכז קליטה יעלים" ("בית רמט") שלצידו "שיכון רבע הקילומטר" ו-"שיכון השטיח"—מארג צפוף של בתים צמודי קרקע עם משעולים מקורים למעבר הולכי רגל ביניהם. בסמוך, בשטח המפריד בין שכונה ה' לבין שכונה ב', היה האצטדיון העירוני על שם וסרמיל. סמוך למרכז הקליטה יעלים נמצא המרכז המסחרי, המכונה "הגשר" על שם הגשר העובר מעליו. גשר זה, המתוח על פני רחובה הראשי של השכונה ומחבר בין שני חלקיה, נחשב גם הוא לאחד מסמליה הבולטים. בשכונה מצוי גם בית כנסת הכיפה, אשר מהווה מוקד מרכזי לציבור הדתי בשכונה בנוסף, פועלת בשכונה חצרו של הרב אלעזר אבוחצירה המונהגת כיום על ידי בנו הרב  פנחס אבוחצירה.
במרכז השכונה, משתרע פארק ה' ובשמו הרשמי פארק גדולי ישראל. בחודשי הקיץ נערכים בו מופעים. הרחובות המרכזיים בשכונה הם דרך המשחררים, שדרות יעלים, הצבי, העלייה וטבנקין.
אוכלוסייה לשנת 2018: 12,276
שכונה ו'

בשכונה ו' (המכונה ו׳ החדשה) ממוקם קמפוס מכללת קיי, וכן מספר בתי ספר ("אוצר החיים", "מאיר", "בנות חיל", "מצפה", "תומר", "רעים", "נווה במדבר", "שובו"), קניון אביה, בית הכנסת שובו-בנים של יוצאי אתיופיה. עד שנות ה-90 נמצאו בשכונה גם בית-ספר עממי "עמית" ותיכון מקיף ד' (במקומו עומד היום "מקיף אמי"ת"). בשכונה נמצא בנין יד שרה המשרת את כל העיר והאזור.
בשכונה נמצאת הקריה החרדית של באר שבע. נכון לשנת 2019 היא מנתה כ-500 משפחות. נכון ל-2019, במרכז הקריה החרדית עומד שלד של בניין בית כנסת מונומנטלי, שקרוי ״הכותל הדרומי״, שבנייתו נעצרה. אם וכאשר יושלם הבניין, הוא יכיל שבעה חדרי תפילה קטנים, חדר תפילה נוסף, גדול, חדרי לימוד תורה, מקווה טהרה וחנות תשמישי קדושה.
שכונה ו' הוקמה כשכונת רווחה מודרנית, אך בשל הריחוק היחסי שלה מהמרכזים הכלכליים והארגוניים של העיר וממוקדי משיכה אחרים, חלק מהדירות בה הפכו לזולות ובאזורים מסוימים נמשכה אוכלוסייה ענייה. חלק משכונה ו' הפך לשכונת מצוקה.(בני אור- אזור הנמצא מכניסת פארק הסופרים בשכונה ב ונמשך עד לאזור פארק האוסטרלי הכולל בתוכו את אזור קניון אביה) אזור הקוטג'ים שלה, אזור ״וילות מצדה״, נשאר יוקרתי.
הרחובות המרכזיים בשכונה הם דרך מצדה, שאול המלך, דוד אלעזר, מבצע נחשון, מבצע עובדה ומבצע יואב.
מרכז הקניות הגדול שנבנה בה, קניון אביה, נתון מזה שנים בהפסדים כספיים[דרוש מקור].
אוכלוסייה לשנת 2018: 22,379.