stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב גאוגמלה
שדה הקרב

הקרב התרחש במישור רחב ידיים, הנמצא כיום בשטחה של עיראק המודרנית. אין כיום מידע מדויק על מיקומה של גאוגמלה. משערים כי הקרב התנהל בקרבת גבעה בצורת דבשת של גמל, "תל גומל" שבקרבת מוסול, ומכאן האטימולוגיה של שם המקום. פלוטרכוס בספרו "חיי אלכסנדר" טוען כי משמעות השם "בית הגמל" וכי היה יישוב בשם זה בקרבת מקום. הסברה המקובלת ביותר כיום למיקום הקרב הוצעה ב-1938 על ידי אורל שטיין: מישור מזרחית למוסול (קו רוחב 36.36° צפון וקו אורך 43.25° מזרח). המקום מצוי כ-100 קילומטרים מערבית לארבלה (כיום העיר אירביל) שאליה נמלט דריווש לאחר הקרב ולכן בטעות כונה הקרב גם "קרב ארבלה".
הפרסים בחרו את המקום בקפידה על מנת לאפשר ניצול מלא של יתרונם המספרי. השטח בו התחולל הקרב היה נטול כל מכשול טבעי ואף, לפי עדויות אחדות, הוכן במיוחד לקראת הקרב על מנת לאפשר תמרון נוח להמוני הפרשים הפרסיים ומרכבותיהם. בגלל גודל צבאם היה קו הפרסים ארוך בהרבה מזה של אלכסנדר והיה חשש ממשי לאיגוף כפול של צבא מוקדון על ידי הפרסים. הפרסים אכן ניסו לעשות זאת, אך ללא הצלחה.
צבאות ופיקודם > הצבא הפרסי ופיקודו

לאחר ההפסד הצורב בקרב איסוס נס דריווש על נפשו תוך הפקרת משפחתו בידי אלכסנדר וזניחת חייליו לטבח שביצעו בהם המוקדונים. מהצבא הגדול שנלחם באיסוס רק הפרשים הצליחו לשרוד ככוח לוחם. הרגלים שלא נהרגו נפוצו לכל עבר. כמעט כל שכירי החרב היוונים נספו או פוזרו ולא היו זמינים לקרב גאוגמלה. היה זה חסרונו הבולט של הצבא הפרסי, כי פרט לשכירי החרב היוונים לא היו ברשותו של דריווש חיילי חי"ר כבדים וכל מה שהוא יכול היה להציב כנגד הפלנקס המוקדוני האימתני היה חי"ר קל או בינוני. אומנם היו לו כמה עשרות אלפי קרדקים, אך חימושם היה דל יחסית לשכירי החרב היוונים ולכל היותר אפשר היה לסווגם כחי"ר בינוני, המשתווה לעוצמתו של הפלטסט. על מנת להתגבר על חולשתו בחי"ר הגה דריווש תוכנית איגוף, במסגרתה היו אמורים הפרשים בשני אגפיו לרסק את אגפיו של אלכסנדר ולטבוח בפלנקס. בו בזמן הייתה עדיפותו המספרית בחי"ר אמורה לאזן את היתרון האיכותי של הפלנקס.
דריווש יחס את ההפסדים הקודמים בקרבות עם הצבא המוקדוני לעדיפות הנשק המוקדוני, במיוחד אצל הפרשים שהיו חמושים בקסיסטונים ארוכים (סוג של רומח) על פני פרשיו, שהיו חמושים בחרבות וכידוני הטלה. כתוצאה מכך הוא ציווה על חיל המשמר שלו להתחמש ברמחים וכ-1,000 פרשים פרסיים הגיעו לקרב כשהם חמושים בנשק זה. בנוסף לכך הכין דריווש הפתעה לאלכסנדר - מרכבות חרמש. במקום המרכבה הקלאסית, שבה עומד הנהג וקשת, כלל צוות מרכבת החרמש רק חייל אחד המוגן בשריון קשקשים עבה, על חישוקי המרכבה הורכבו חרמשים, שאמורים היו לקצור באויב. בנוסף לכך, לפני הסוסים ניצבו רמחים ארוכים שהיו אמורים לשסף את מי שיעמוד לפני המרכבה. למרות המראה מעורר האימה, התברר נשק זה כחסר תועלת.
המקורות חלוקים בדבר השימוש בפילי מלחמה הודיים. אריאנוס, שנחשב למקור האמין ביותר לתולדותיו של אלכסנדר הגדול מציין "לפחות 15 פילים". יתר המקורות לא מציינים את השתתפות הפילים בקרב. גם אריאנוס לא מוסר מידע כלשהו על אופן השימוש הטקטי בפילים. לכן, ניתן למצוא שחזורים שבהם יש שימוש בפילים ויש שחזורים שבהם אין בהם שימוש אלה.
בנוסף ל-1,000 שומרי הראש הרכובים היה לדריווש חיל פרשים חזק, מגוון מאוד בהרכבו ואיכותו. חיל הפרשים הפרסי הורכב מהעמים הנודעים באיכות פרשיהם דוגמת הסקיתים וכלל מספר גדול של פרשים כבדים - לפחות 10,000 ואולי אף 15,000 איש. לצדם רכבו פרשים קלים מעולים. חלק מהפרשים הפרסיים היו ממוגנים טוב יותר אפילו מההטיירוי, פרשיו הכבדים של אלכסנדר. חסרונם העיקרי של הפרשים הפרסיים הכבדים היה נשקם. רובם היו חמושים בעיקר בחרבות וקשתות ולא ברמחים, מה שגרע מיכולת ההבקעה שלהם. בעיה נוספת הייתה בעצם מספרם הגדול. המפקדים הפרסים לא הצליחו לתמרן כמות גדולה כל כך של פרשים בצורה יעילה. למרות זאת, עצם מספרם העודף היווה יתרון משמעותי עד כדי כך, שהפרסים היו בטוחים בניצחונם.
בלילה שלפני הקרב חשש דריווש ממתקפת פתע של המוקדונים בחסות החשיכה. בתנאים אלו, ידע, לא יעמוד לו יתרונו המספרי. רוב המחנה הפרסי נשאר לפיכך ער ואף לא אכל בשעות שלפני הקרב, דבר שככל הנראה גרם לחיילים להגיע עייפים ורעבים לקרב ותרם לתבוסתם.
צבאות ופיקודם > הצבא

הצבא היווני-מוקדוני כלל שלושה מרכיבים עיקריים: בני מוקדון, בעלי ברית יוונים ושכירי חרב. המוקדונים שירתו בעיקר בתור פזטיירוי, כרגלים כבדים בפלנקס והטיירוי בחיל הפרשים הכבד. הפזטיירוי היו חמושים ברומח הסריסה שאורכו הגיע עד 5.5 מטרים. חרב קצרה שימשה נשק משני, אם הסריסה נשברה בקרב. למיגונו השתמש במגן פלטה קטן. קסדה ולעיתים שריון קל ומוקיים השלימו את מיגונו של החייל. כמו כן, חיילים מוקדונים הרכיבו את חיל ההיפספסטים, חיילי עלית שחימושם אינו ודאי והוא היה ככל הנראה קל יותר מחימוש החיילים ששירתו בפלנקס, אך כבד יותר מזה שהוקצה לפלטסטים. ייתכן שהיו חמושים בדומה להופליטים יוונים בני התקופה במגן גדול ובחנית קצרה. חלק קטן מבני מוקדון שירת בחיל הרגלים הקלים, בעיקר בתור קשתים.
הפרשים המוקדונים שירתו בחיל הפרשים הכבדים האליטיסטי, ההטיירוי, והיו נושאי רומח רכובים. הם היו חמושים ברומח קסיסטון ובחרב מעוקלת מעט בשם קופיס, ששימשה כנשק משני. למיגונם עטו שריון גוף וקסדה טובה, אך לא השתמשו במגן. חלק מההטיירוי שירתו באילה (פלוגה) המלכותי המכונה גם האגמה הרכובה ושימשו שומרי ראשו של המלך בקרב. כמו כן שירתו חלק מהמוקדונים בחיל הפרשים הקלים מסוג פרודומוי (סיירים רכובים) שהיו חמושים ברומח, אך מיגונם היה דל.
בעלי הברית היוונים תרמו בעיקר הופליטים שנלחמו, בדומה לפזטיירוי, במערך הפלנקס הצפוף ופרשים. ההופליטים היוונים נהנו ממיגון טוב יותר מהפזטיירוי, היה להם מגן גדול הרבה יותר ושריון חזק יותר, אך החנית שלהם מסוג דורי הייתה קצרה בהרבה (כשני מטרים בלבד). הפרשים התסלים היו איכותיים לפחות כמו ההטיירוי ומספרם היה דומה (1,800). כמו כן, שירתו בצבאו כמה מאות פרשים יוונים נוספים שאיכותם הייתה פחותה יותר.
שכירי החרב השלימו את מצבת כוח האדם של הצבא. שכירי החרב הגיעו מכל רחבי העולם ההלניסטי, אך בעיקר מתרקיה. בני תרקיה שירתו בעיקר בתור פלטסטים וחיל הפרשים הקלים. האגריאנים מוזכרים פעמים רבות במקורות כפלטסטים מעולים.
הצבא התבסס על תיאום בין חיל רגלים כבד ופרשים כבדים. הרגלים הכבדים היו מסודרים במערך פלנקס צפוף ושימשו בדרך כלל ככוח רתק, שנועד לרתק את האויב לחזיתו, בעוד הפרשים הכבדים שימשו ככוח הלם נייד, שנועד להכריע את הקרב באמצעות הבקעת מערך האויב ומיטוטו. לעיתים, כפי שאירע בקרב גרניקוס, תקפו הפרשים, לאחר הבקעת מערך האויב, את כוחותיו מעורפם, ודחקו אותם לכיוון הפלנקס, ששימש כסדן עליו נחת הפטיש בדמותם של הפרשים הכבדים. תפקיד חיל הרגלים הקל והפרשים הקלים היה להגן על אגפי הכוחות הכבדים ולנצל את מהירותם להטרדת האויב. אף על פי שהצבא כלל יסודות כבדים רבים, הוא היה נייד מאוד ובעל יכולת תמרון גבוהה בשדה הקרב הודות לרבגוניות בין סוגי החיילים השונים שאיפשרה גמישות רבה בהפעלת הצבא.
היה זה הקרב האחרון של הצבא המוקדוני שנוצר על ידי פיליפוס השני. זמן קצר לאחר הקרב שחרר אלכסנדר את בעלי הברית היוונים משירותם ואפשר להם לחזור הביתה. בנוסף לשינוי זה, שולבו שכירי חרב רבים מאוד בצבא ונוספו אליהם גם בני אסיה.
צבאות ופיקודם > פיקוד

הפיקוד העליון היה נתון בידיו של אלכסנדר הגדול, שפיקד גם על האגף הימני היוקרתי. בעת הקרב הציב עצמו אלכסנדר בין פרשי ההטיירוי, כך שהפיקוד עליהם היה למעשה בידיו. פרמניון, בדומה לקרב איסוס וקרב גרניקוס, פיקד על האגף השמאלי.
בלילה שלפני הקרב, כפי שחשש דריווש, הציע פרמניון לערוך התקפת פתע על המחנה הפרסי, אך זכה לתגובה מתנשאת מצדו של אלכסנדר בטענה ש"אני לא גונב ניצחון בלילה". הסיבה האמיתית לכך היא שככל הנראה אלכסנדר לא רצה לסכן את צבאו בקרב שלא יכול היה לשלוט בו והתוצאות בו לא היו ודאיות. במקום התקפה זו, הניח אלכסנדר לצבאו לישון בלילה שלפני הקרב ואף דאג שיקבלו ארוחה מסודרת.
הטקטיקה שנקט בה אלכסנדר הגדול בקרב זה הייתה ייחודית מאוד. בדרך כלל קרבות מוכרעים על ידי מיטוט החזית בעזרת כוחות כבדים או מיטוט האגף על ידי כוחות ניידים. במקרה זה לא הייתה לאלכסנדר אפשרות מעשית לאגף את המערך הפרסי שהיה ארוך בהרבה משלו וכוחותיו הניידים באגפים היו חזקים הרבה יותר מאלה של אלכסנדר. מיטוט החזית בעזרת הפלנקס היה לוקח זמן רב ובזמן זה, היה מצליח הכוח הנייד החזק מאוד של הפרסים למוטט את האגפים של הצבא היווני-מוקדוני. התקפה חזיתית עם פרשים על מערך סדור של רגלים, אפילו אם אינם מוגנים בשריון רב (כמו במקרה של רגלים פרסיים) היא הימור מסוכן שיכול להסתיים באבדות כבדות לפרשים התוקפים ואף בהפסדם, במיוחד שהפרשים של אלכסנדר לא היו מוגנים בשריון כבד במיוחד.
לכן, בחר אלכסנדר הגדול באופציה אחרת – הוא משך חלק מהמערך הפרסי לעבר האגף ותקף עם פרשיו בפרצה שנוצרה. לצורך זה הוא בכל זאת תקף מהאגף, אבל במקום להמשיך ולאגף את האגף הפרסי, הפנה את פרשיו לעבר מרכז המערך הפרסי, לנקודה שממנה יצאו הפרשים הפרסיים כדי לתקוף אותו כך שנוצרה פרצה במערך הפרסי. בזמן שהפרשים המוקדונים הכבדים תקפו את המערך הפרסי הוטל על הכוחות הקלים של האגף המוקדוני הימני להתמודד עם הפרשים הכבדים של הפרסים. באופן עקרוני כוחות קלים אינם יריב שקול לפרשים כבדים, במיוחד כשהפרשים הכבדים נהנים מיתרון מספרי ואף מתבססים על תמיכה של פרשים קלים. התזמון המדויק הן בביצוע ההתקפה והן בשילוב הכוחות הקלים בקרב היה מונח בבסיס תוכנית הקרב של אלכסנדר הגדול.
פריסת הכוחות > הצד המוקדוני

אלכסנדר ידע שניצבים מולו כוחות עדיפים ולכן הגה תוכנית מהפכנית - במקום לנסות ולהאריך את חזיתו על ידי הצבת הפלנקס היווני לצד הפלנקס המוקדוני (ראו תרשים פריסת הכוחות) הוא בחר להציב אותו מאחורי המערך הראשון על מנת למנוע התקפה על עורף הצבא. האגפים היו מוגנים היטב בחי"ר קל ובפרשים. ההייטירוי הוצבו בצד ימין והפרשים התסלים בצד שמאל. אלכסנדר לקח לעצמו את הפיקוד על צדו הימני של הצבא ואילו פרמניון, המצביא הוותיק, קיבל את אגף שמאל. לא היה מפקד עליון למרכז. בנוסף, היות שאלכסנדר יצא עם פרשיו לתקוף את הפרסים, לא הייתה לו שליטה יעילה על מרכז המערך והפיקוד נמסר למפקדי חטיבות הפלנקס השונים, ללא מינוי מפקד עליון עליהם.
בתקופה זו לא נהגו להקציב כוחות לעתודה. עצם הרעיון של קיום העתודה היה זר לרוב צבאות העולם העתיק, ובדרך כלל ניסו להאריך את הקו על מנת לאגף את האויב. טקטיקה מקובלת אחרת הייתה ריכוז המאמץ באגף אחד על מנת לנסות ולשבור את הקו של האויב. שתי האפשרויות היו חסומות בפני אלכסנדר - לא משנה כמה היה מאריך את הקו, אורך הקו של צבאו הקטן בהרבה לא היה משתווה באורכו לקו הפרסי. בגלל אורך הקו הפרסי ועדיפותו הגדולה בפרשים גם הטקטיקה השנייה הייתה בלתי אפשרית.
פריסת הכוחות > המערך הפרסי

כפי שניתן היה לצפות, דריווש רצה לאגף את צבאו של אלכסנדר ולשם כך מתח את הקו שלו והציב את כל הפרשים בקו הראשון, יחד עם מעט רגלים במרכז, שנועדו לתת הגנה לו ולאנשי מטהו. הוא בחר להציב את מרכבתו במרכז כמקובל אצל הפרסים. בנוסף לכך, הוצבו לפני הקו 200 מרכבות חרמש שנועדו לשבור את מערך הפלנקס ולפגוע בפרשיו של אלכסנדר באגף ימין. התחבולה לא נחלה הצלחה, כי אלכסנדר צפה מהלך זה מראש והורה לפלנקס לפתוח את השורות ולתת למרכבות לעבור ביניהם, תוך ניצול העובדה שהמרכבה קשה מאוד לתמרון במהירות גבוהה. בנוסף לאלה אריאנוס מזכיר חמישה עשר פילים אבל נראה שהם לא לקחו חלק בקרב כי הם נעדרים מתיאור הקרב. היסטוריונים עתיקים אחרים לא מזכירים אותם ואילו אריאנוס לא מסביר מה עשו חיות אלה בקרב.
מהלך הקרב

(הכיוונים בקרב מתוארים מנקודת המבט המוקדונית, אלא אם כן צוין אחרת. כלומר, באגף ימין הכוונה לאגף ימין של אלכסנדר).

שני הצדדים בחרו לצאת להתקפה. הפרסים שיגרו את מרכבות החרמש, אלכסנדר הניע את הפלנקס קדימה ואילו הוא עצמו יצא בראש כל אגפו הימני ימינה על מנת למשוך את הפרשים הפרסיים שמולו לכיוון זה. הפרסים הגיבו כפי שציפה ואכן יצאו לקראתו. בו זמנית שיגרו הפרסים כוח פרשים חזק נגד אגפו השמאלי של אלכסנדר שהיה תחת פיקודו פרמניון. המרכז והקו הפרסי השני לא זזו בינתיים ממקומם. בשלב זה המערכה התפצלה לשלוש מערכות משנה - אגף שמאל, אגף ימין ומרכז.
מהלך הקרב > אגף ימין

באגף ימין משך אלכסנדר הגדול את כל האגף ימינה על מנת לגרום לפרשים הפרסיים לצאת לקראתו וגם על מנת למנוע ממרכבות החרמש להתנגש בפרשיו. הפרסים הגיבו לפי תוכניתו ויצאו לקראתו. התחבולה הצליחה והמרכבות אכן פספסו את פרשיו. אלכסנדר הטיל לקרב את הפרשים הקלים, הפרשים השכירים ואת הפלטסטים האגריאנים (בני שבט האגריאנוי מתראקיה), והם הצליחו לבלום את הסתערות הפרשים הפרסיים, אף על פי שהאחרונים היו חמושים טוב יותר מהם.
התפתח קרב פרשים עקוב מדם, ללא יתרון ברור לאחד מהצדדים. אך היה ברור שבהינתן פרק זמן מספיק, ינצחו הפרסים בזכות חימושם העדיף ויתרונם המספרי. המטרה של אלכסנדר לא הייתה ניצחון על הפרשים הפרסיים, אלא משיכתם ממרכז שדה הקרב ויצירת פרצה במרכז מערך האויב שבה הוא יוכל להסתער בראש פרשיו הכבדים.
הפרשים הפרסים ניסו להתקיפו מהעורף והאגף, אך פרשיו הקלים בעזרת הפלטסטים האגריאנים הצליחו לאבטח את המקום. התמרון היה מסוכן מאוד כי כל האגף המוקדוני היה תלוי בעמידתם של חיילים קלי חימוש לעומת פרשים כבדים שבהם השתמשו הפרסים. אילו חייליו הקלים היו ניגפים, הפרשים הפרסיים היו מתקיפים את אלכסנדר מאחור והוא היה מאבד את יכולת התמרון, כלוא בין המרכז הפרסי החזק ופרשי האויב הכבדים בעורף.
אלכסנדר השתמש בחילו הקטן בצורה טובה יותר והצליח לאתר פרצה במרכז המערך הפרסי, מקום בו עמדו הפרשים הפרסיים לפני הסתערותם. הוא קיבץ את ההטיירוי וסידר אותם בטריז והתקיף את הקו הפרסי במקום הפרצה, תוך כדי שהוא מנסה להגיע אל דריווש. ההימור השתלם והקו הפרסי התמוטט תחת לחץ הפרשים המוקדונים הכבדים ואלכסנדר הגיע עד דריווש עצמו, תוך כדי שהוא מפזר את משמרו האישי לכל עבר. דריווש לא נשאר להילחם, אלא העדיף לברוח.
מהלך הקרב > מרכז

המרכז המוקדוני התקדם אל עבר המרכז הפרסי על מנת לרתקו למקום. ההיפספיסטים אבטחו את האגף הימני של הפלנקס ואף עזרו לרעי המלך בפריצת הקו הפרסי. לרוע מזלם של המוקדונים, שני הטכסיסים (חטיבות) הקיצוניים מצד שמאל פיגרו מאחור והפרסים הצליחו לחדור דרך פרצה זו. זהו מצב קטלני עבור הפלנקס וכמעט תמיד הוא מסתיים בטבח של חייליו. אלכסנדר חשש שאירוע כזה יכול להתרחש ולכן השאיר פלנקס רזרבי. בינתיים יצא כוח ההבקעה הפרסי לבזוז את המחנה המוקדוני והפלנקס הרזרבי הצליח להתארגן ולאבטח את הכוח.
מהלך הקרב > אגף שמאל

הפרסים התקיפו את האגף השמאלי שהיה תחת פיקודו של פרמניון. בגלל יתרונם המספרי והאיכותי, ניצבו הפרשים המוקדונים לפני בעיה קשה. רק חלק מפרשי האגף היו בינוניים - התסלים, כל היתר היו קלים ואילו הפרסים הפעילו כמויות גדולות של פרשים כבדים ובינוניים. הפרשים המוקדונים עמדו לפני התמוטטות תחת הלחץ הכביר ופרמניון נאלץ לשלוח רץ לאלכסנדר על מנת לבקש תגבורות. בנוסף ללחץ הרב שהפעילו הפרשים הפרסיים, הפריצה בשורות הפלנקס הראשון אפשרה לפרסים לאיים על אגפו הימני של פרמניון. למזלם של המוקדונים, גילו הפרסים את הכבודה המוקדונית והתחילו בביזה. פריקת העול וזניחת המשמעת בקרב הפרסים נתנה זמן לפלנקס הרזרבי לסתום את הפרצה בחזית ולהסיר את האיום שייצרו הפרשים שחדרו דרך הפרצה במערך המוקדוני.
מהלך הקרב > התמוטטות המערך הפרסי

בינתיים קרס כל האגף השמאלי של הפרסים (זה שהוצב מול האגף הימני של אלכסנדר) ודריווש ברח משדה הקרב. אלכסנדר יצא בראש פרשיו למרדף אחר האויב המובס כאשר השיג אותו שליחו של פרמניון עם דיווחים על המצב הקשה באגף השני. אלכסנדר פנה לאחור, על מנת לעזור לפרמניון. בינתיים, הגיעו השמועות אודות בריחתו של דריווש לחיילי האגף השמאלי, והוא התחיל להתפזר, למרות העדיפות המספרית שממנה נהנה וההצלחות הראשוניות. הניצחון המוקדוני היה מלא, האימפריה הפרסית התמוטטה, וכעבור מספר ימים נכנס אלכסנדר לבבל.
תוצאת הקרב

לקרב זה היו השלכות רבות מעבר לעימות המידי. ראשית, הניצחון המוקדוני הביא להתמוטטות ההגנה הפרסית המאורגנת של הפרסים לכיבושיו של אלכסנדר הגדול. בבל נמסרה לידיו ללא קרב. נעשה, אמנם ניסיון לבלום את המשך ההתקדמות המוקדונית לפנים לב האימפריה הפרסית במעבר צר בהרים, אבל ניסיון זה, נוהל על ידי צבא פרסי קטן יחסית והוא נכשל.
גרוע מההפסד הצבאי, התמוטט מערך השלטוני של הפרסים. דריווש ניצל, אמנם, ממוות בקרב, אך נרצח זמן קצר לאחר מכן על ידי בסוס, אחד האחשדרפנים הבכירים שלו. כתוצאה מהתמוטטות ההתנגדות הצבאית והתמוטטות השלטון הפרסי נותר אלכסנדר שליט בלתי מעורער בחלק גדול והחשוב ביותר של האימפריה הפרסית.
בנוסף, נפל לידיו אוצר עצום בערים הפרסיות. לפי הדיווחים האוצר שנתפס בבל לבדה הספיק לתשלום שכר חייליו לחודשיים ואילו האוצרות בשושן הביאו חמישים אלף טלנטים. זה פי חמישים מהתקציב השנתי של הממלכת מוקדון בתקופתו של פיליפוס. הביזה בפרסופוליס הייתה גדולה אפילו יותר – מאה עשרים אלף טלנטים עברו לידיו. אוצרות אלה לבדם היו יכולים לכסות את כל הוצאותיה של יוון המוקדון במשך דורות שלמים.
הפרסים לא התאוששו במשך מאות שנים מההפסד בקרב. פרס הפכה לחלק מהעולם ההלניסטי ורוב שטחי האימפריה הפרסית היו תחת שליטת הממלכה הסלאוקית. רק החלשתה של האימפריה הסלאוקית במלחמה נגד רומא אפשרה את עלייתה של השושלת הפרסית המבוססת על הפרתים בפרס. זיכרון הקרב מהדהד ביצירה האמנותית הפרסית ומגיע עד עצם היום הזה.
הקרב באמנות

פניארת' 481 (Peniarth) הוא כתב יד מסוף המאה ה-15 המעוטר בציורים רבים.
הקרב באמנות > העת החדשה המוקדמת

גובלן זה נעשה ככל הנראה על ידי העתקת עבודת החריטה של ז'רר אודרן (Gérard Audran) שהעתיק בעצמו את הציור של שארל לה ברון, שהוא חלק מסדרת ציורים על ניצחונותיו של אלכסנדר הגדול. עבודה של ז'אק קורטואה (Jacques Courtois) צרפתי מהמאה ה-17.
הקרב באמנות > התקופה המודרנית

הקרב הוצג בהרחבה בסרטו של אוליבר סטון אלכסנדר.
לקריאה נוספת > מקורות עתיקים

המקורות הראשוניים שמתארים את הקרב אבדו, אך השתמרו ספרים של היסטוריונים עתיקים שמבוססים על המקורות האלה.
אריאנוס, אנבסיס, ספר שלישי, פרקים 32 – 37
פלוטרכוס, חיי אישים, אלכסנדר וקיסר, פרקים 15 - 16
דיודורוס מסיציליה, ביבליותקה היסטוריקה, ספר 17 פרקים 58 - 60
יוסטינוס, תקציר לספרו של פומפיוס טרוגוס, ספר 11 פרק 13 וחלק מ-14
קווינטוס קורטיוס רופוס, תולדותיו של אלכסנדר הגדול, ספר רביעי פרקים 15 - 16.
פרט למקורות האלה שהם המקורות העיקריים שמתארים את הקרב שרדו מספר קטעים גם במקורות אחרים.
לקריאה נוספת > מחקר

E.W. Marsden, The Campaign of Gaugamela, 1964 Liverpool university press
G. T. Grifith, Alexanders' generalship at Gaugamela, The journal of hellenic studies, vol 67, 1947
A. M. Devine, Grand tactics at Gaugamela, Phoenix, vol 29, No 4 (winter 1975) pp 374 - 385
Michael B. Charles, Alexander, elephants and Gaugamela, Mouseion: Journal of the Classical Association of Canada, Vol 8, No 1, 2008, pp. 9-23
מעברת באר שבע - חצרים

מעברה א בבאר שבע הוקמה בשנת 1950 במקום בו נמצא השוק העירוני של באר שבע.
רקע

בשנים הראשונות להקמת מדינת ישראל החל גל עלייה גדול של יהודים לארץ. בעקבות זאת נוצרה בעיה של שילוב, קליטה ומציאת תעסוקה לעולים החדשים. בהתאם לרעיון של לוי אשכול, הוחלט באביב 1950 להוציא עולים ממחנות העולים ולשכנם בארץ במחנות מעבר שקיבלו את השם מעברות. בעידוד משרד העבודה, החלה מחלקת הקליטה של הסוכנות להוציא אלפי משפחות עולים מהמחנות ופיזרה אותם במחנות המעבר השונים ברחבי הארץ עד בניית שיכונים בשבילם.
המדיניות הזמנית של פיזור העולים בארץ התבססה על עקרון הזמינות: יש לענות על צו השעה. רוב העולים החדשים התעקשו לגור במרכז ורק מיעוטם הופנה לעיירות הפיתוח בדרום. הזמינות כללה גם את תעשיית הטקסטיל, הזולה בהשקעה והעתירה בעבודה, שהתרכזה בנגב. בבאר שבע הוקמו יותר מעברות מאשר בתל אביב, שכן תל אביב התנגדה להקים מעברות בשטחה, ואילו דוד טוביהו, לימים ראש עיריית באר שבע, הבין שפיתוח באר שבע מותנה ביישובה בעולים חדשים, שהם כחומר ביד היוצר . לא היה לו ספק שאת הנגב ייבנו עולים חדשים, דווקא משום שאין להם בית אחר.
בהתאם למדיניות זו, ביוני 1950 קיבל ראש עיריית באר שבע, דוד טוביהו, מכתב שבו נאמר שמחלקת הקליטה של הסוכנות תקים מחנה עבודה לשיכון הזמני של 650 משפחות עולים. מחלקת הקליטה שלחה נציג מיוחד שידאג להקמת המחנה.
למעשה הוקמו שני מחנות אוהלים בעלי אופי עירוני, מעברה א' ומעברה ב'. בשטח עליו עומר היום השוק העירוני, תושבי המעברה הורכבו בעיקר מתושבי מחנות העולים באר יעקב, בית ליד ופרדס חנה ומעולים חדשים נוספים שהגיעו לארץ.
התנאים במעברה

המגורים בשתי המעברות היו באוהלים, פחונים, בדונים וצריפי עץ. הצריפים היו מורכבים מחדר שינה אחד וסלון שבהם היו שולחן מרובע קטן ומיטות ברזל שעליהן מזרנים ושמיכות. בצריף היה כיור במטבח שבו היו מים זורמים.
בתחילה לא היו כבישים פנימיים, הביוב זרם בתעלה פתוחה בתוך המחנה והוצאת האשפה הייתה פעמיים בשבוע. מקלחות ושירותים היו ציבוריים. מבחינה רפואית, הייתה מרפאה עם מצבת כוח אדם חסרה. היו מעט רופאים ואחיות והיה גם מחסור במיטות וחדרי טיפול. בשנים הראשונות של המעברה דווחו מקרים רבים של מחלות הגזזת והגרענת. הגזזת לא טופלה, אבל בגרענת כן היה טיפול חלקי.
מבחינה חינוכית, 20% מאוכלוסיית הילדים לא הלכו למוסדות הלימוד השונים בגלל בעיית לבוש והזנחה, וב-1951 היו עדויות על ילדים עזובים ומוזנחים שהלכו עירומים במעברה ולא הופיעו ללימודים. מאוחר יותר הוקמו במעברה בית תינוקות מטעם ויצו, גן ילדים מטעם ארגון אימהות עובדות לצד תחנת "טיפת חלב" ופעוטון מטעם "הדסה" ולשכת הסעד.
ב־1955 הקימה המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית מועדון במעברה ובכך יצרה מסגרת חינוכית - תרבותית בה הילדים יוכלו לבלות את שעותיהם הפנויות באווירה תרבותית - חברתית תחת השגחת מדריכים. המועדון היה פתוח כל השבוע בשעות אחר הצהריים, ובמסגרת השהיה במועדון בני הנוער יכלו לקרוא, לשחק, לעסוק במלאכת יד, לרקוד, לשיר ולהכין שיעורי בית. לחינוך הבנות שבאו למועדון הוקמו מקהלות, קבוצות ריקוד וחוגים שונים.
שירותים הכרחיים כמו אספקת מים וחשמל היו לקויים, דבר שהגביר את אי הסדר והמהומות במעברות.
מספר בעיות נוצרו לדרי המעברה. בחורף, התושבים נאבקו במי השיטפונות ששטפו את האוהלים. ילדים הלכו לאיבוד כי הם התקשו למצוא את אוהלם בסבך האוהלים. במעברה היו בעיות של מסתננים וגנבות שגרמו למתח. בעקבות בעיית הגנבות הייתה מחאה גדולה של התושבים, ולא פעם הם התקהלו ליד תחנת המשטרה.
ניהול המעברה

תפקיד ניהול המעברות היה בידי מחלקת הקליטה של הסוכנות. תפקודה של מחלקה זו היה לקוי וסבל מחילופי אנשים. בתחילת שנת 1950 הוסכם שהסוכנות תקבל את האחריות על מתן שירותי סעד וחינוך למחנה העולים אך העירייה והסוכנות המשיכו לדון על האחריות על תשלום המים וענייני הבריאות .
בסוף שנת 1950, העירייה התקשתה לספק את השירותים השונים למעברה, בעיקר חשמל מים ושמירת הסדר הכללי. באחד המחנות היו התפרעויות, מקרים של דקירות סכין והלקאת פקידי המחנה. בגלל החוסר בשירותים השונים במחנה התעכבו הפעילויות הכלליות במחנה כמו הנחלת הלשון.
בינואר 1951 סוכם שיצומצם מנגנון הסוכנות במעברות והטיפול יועבר לידי הרשות המוניציפלית- באר שבע. חודש לאחר מכן, בפברואר 1951, התפרסם צו של הכנסת הקובע שהרשויות המקומיות הן האחראיות למתן השירותים המוניציפליים למעברות, מחנות העבודה ושכונות המעבר. באביב 1951, תחום השיפוט של העיירה באר שבע הוגדל ונקבע שהטיפול במעברה המונה כ-3,000 נפש הוא באחריותה. העירייה התקשתה לנהל את כל תחומי החיים במעברה והיא נעזרה בגופים חיצוניים.
מעורבות הצבא

בשנת 1950 סיפק צה"ל למעברה חשמל אך בשנת 1951 הוא סירב להמשיך לעשות זאת בטענה שעיריית באר שבע אחראית לקיום המעברה ולתחזוקתה.
המצב הקשה במעברות ואווירת הפריצות והשחיתות בשנת 1951 הוביל לחזרת ההתערבות של צה"ל. הצבא מינה מפקד צבאי שהיה אחראי לענייני המעברה והוא השתתף בדיונים השונים למען הפעלה נאותה של החיים במעברה. לאחר שיתוף הפעולה עם הצבא, נראה שחלה הטבה בתנאי החיים במעברה. הצבא חילק את מחנה העבודה ל-8 מחנות משנה ונתן לכל אוהל מספר. לכל מחנה הצבא סיפק חייל וחיילת, שתי חובשות צבאיות וארבע חיילות לטיפול בטיפת חלב. אנשי הצבא היו אחראים על מערכות הניקיון והתברואה ולעיתים עזרו למשפחות ברחיצת ילדיהם. הצבא ארגן כ-400 ילדים בגדנ"ע, ובחגים הם יצאו למחנה של 4 ימים ביוזמתם .
אוכלוסייה

בקיץ 1950 חיו כ-2,300 נפשות בשתי המעברות. באוקטובר 1951 היו רשומים במעברות 4,872 אנשים, שמהם 3,310 חיו במעברה בפועל. יתר האנשים היו רשומים במעברה לצורך קבלת שיכון כשיגיע תורם.
לפי מחלקת הקליטה של הסוכנות, בשנת 1952 היו בשתי המעברות 2,164 איש. במעברה א' היו 342 משפחות ו-104 אנשים בודדים שהם 1,574 נפשות.
מדינות המוצא של העולים: ממוצא רומני היו 71 משפחות ובסך הכל 144 אנשים, ממוצא תימני היו 86 משפחות ובסך הכל 322 נפשות. ממדינות האסלאם האחרות (פרס, מרוקו, עיראק, תוניסיה ואלג'יריה) היו 289 משפחות ובסך הכל 1098 נפשות.
במעברה ב' היו 173 משפחות ו-61 אנשים בודדים שהם 590 אנשים.
החלוקה לפי מדינות המוצא: ממדינות אירופה (בעיקר רומניה) היו 190 משפחות ובסך הכל 451 נפשות, מארצות האסלאם היו 2 עולים בודדים, ו-42 משפחות שהיוו 137 נפשות.
סופה של מעברה א'

אפשר לראות ירידה במספר העולים במעברות בשנת 1952 לעומת אוקטובר 1951. בשנת 1953 הייתה עוד ירידה במספר יושבי המעברות ל-1,647 נפשות. ירידה זו נובעת מתהליך הזרמת העולים לעיר שהתרחש ב-1952. באותה תקופה לא היו במעברה עולים שהגיעו מצפון או דרום אמריקה וחלה עלייה באחוז יוצאי אירופה הנמצאים במעברות .
מעברת משק עזר

שכונת נווה נוי הוקמה בתחילת שנות ה-50, על פי גישת עיר גנים בתכנון העיר באר שבע, כשכונת גנים נוספת לאלו שקדמו לה (שכונות א' עד ה'). המיוחד בשכונה זו היה בנייה חד קומתית עם חלקות של חצי דונם (דו-משפחתיים על דונם אחד) ששימשו כמשקי עזר. תחילה יושב המקום כמעברה על ידי עולים ממרוקו ומתוניס וכונה "מעברת משקי עזר" או "מעברת משק עזר". במשך הזמן וביוזמה מקומית, עם תום תקופת המעברות, פורקה המעברה בשנת 1957, וממנה נשאר השם "משק עזר" וזה שונה לאחר מכן ל"נווה נוי", שמה של השכונה היום.
מעברת חצרים

הוקמה במקום בו נבנתה שכונת נווה-זאב, המעברה הוקמה עבור העלייה מצפון אפריקה, הוקמה בסוף 1955.העולים הראשונים הגיעו ב-18 באוקטובר 1955 בחשכת לילה. ליד כל צריף היו שני מבני בטון אחד לשירותים ואחד דמוי מקלחת שבו זרמו רק מים קרים.
המעברה פורקה בשנת 1968 בגלל נוכחות גדולה של עבריינים, שהשפיעו לרעה על הילדים והנוער שגדלו שם והובילו אותם לעולם הפשע. כשהוחלט לחסל את המעברה החילו מדיניות של "חד סטריות", מדיניות האומרת שעולים חדשים אינם מתקבלים לשם, ורק היציאה ממעברה זו אפשרית. הצריפים של תושבי המעברה שעזבו וקיבלו יחידת דיור בשכונות העיר, נהרסו.
לקריאה נוספת

איתן כהן, "רכיבי הסטיגמה - באר שבע כסמל לנחשלות עירונית בשנות השבעים והשמונים" בתוך באר שבע העיר הרביעית הוצאת כרמל, ירושלים, תשס"ו – 2006. עמ' 227 – 235.
גואל דרורי, "פעם צילמתי-כאן נולדה עיר", מעברות באר שבע, הוצאת ספרי ניב 2002 עמ' 111-113.
הערות שוליים

↑  מחלקת המדידות, מפה עם סימון המעברה בצמוד לבאר שבע ממערב. 1958 (אנגלית) 1:100,000 גליון Beer Sheva, באתר הספרייה הלאומית. אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  מ. בנטוב, "משרד השיכון ישקיע השנה בנגב 48 מיליון ל"י", על המשמר, 18 במאי 1967
↑  גבריאל ברקאי ואלי שילר (עורכים), אריאל: כתב עת לידיעת ארץ ישראל - עם הפנים אל הנגד - חלק א, הוצאת ספרים אריאל, תשס"ב - 2001
↑  נעמי פרג'י, באר שבע - בירת הנגב - עיר עולים, עבודת דוקטורט, עמ' 20-24
↑  סמדר, שיר. "שירת מרים - סיפוריה של מרים פרץ". ידיעות אחרונות 2012: עמוד 28.
↑  נעמי פרג'י, באר שבע - בירת הנגב - עיר עולים, עבודת דוקטורט, עמ' 25-26
↑  "מועדונים לילדים". עיתון דבר 24.08.1995.
↑  נעמי פרג'י, באר שבע - בירת הנגב - עיר עולים, עבודת דוקטורט, עמ' 24-25