stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלברט וייס
הערות שוליים

↑  אלברט וייס, באתר הלקסיקון היהודי הביוגרפי של קרואטיה (בקרואטית).
↑  יהדות יוגוסלאביה אחרי 1945, הצופה, 16 בנובמבר 1954.
↑  ג. צימרמן, הציר היחיד מארץ קומוניסטית-דר. א. וייס, מעריב, 28 באוגוסט 1951.
↑  פ. יאנקוביץ, "לוחם, הומניסט, איש מדע", ד"ר א. וייס נשיא הקהילות היהודיות ביוגוסלוויה הובא למנוחות, מעריב, 8 באפריל 1964.
↑  יער בקיבוץ גת נקרא על שם פרופ' א. וייס, דבר, 22 באפריל 1966.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309601505171  GND: 1073558371  ISNI: 0000 0000 4309 5901  LCCN: no95002617  NSK: 000003184  NTA: 067496776  RERO: 02-A013498356  VIAF: 331151172689339210001   WorldCat (עם VIAF): 331151172689339210001
אלבר סובול

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 באפריל 1914 Ammi Moussa, צרפת 
 פטירה:  11 בספטמבר 1982 (בגיל 68) נים, צרפת 
 ענף מדעי:  המהפכה הצרפתית 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מקום לימודים:  סורבון  תיכון הנרי הרביעי 
 מנחה לדוקטורט:  Georges Lefebvre 
 מוסדות:  סורבון 
 תלמידי דוקטורט:  Georges Bensoussan, Jean-Pierre Gross, Maurice Genty, Jean-Paul Bertaud, Jean-Noël Luc, Florence Gauthier 
 פרסים והוקרה:  Prix Dumas-Millier (1972) 
 
אלבר מריוס סובול (בצרפתית: Albert Marius Soboul; ‏27 באפריל 1914 - 11 בספטמבר 1982) היה היסטוריון צרפתי, התמחה בהיסטוריה של המהפכה הצרפתית ותקופת נפוליאון בונפרטה. כיהן כפרופסור בסורבון ומופקד הקתדרה לחקר המהפכה הצרפתית באוניברסיטה זו.
תולדות חייו

נולד באלג'יר וגדל במחוז ארדש בדרום צרפת. לאחר מות אביו ב-1922 חי עם אמו אצל דודתו בעיר נים. את לימודיו סיים בתיכון לואי הגדול בפריז.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס ליחידת ארטילריה. ב-1940 נפצע ושוחרר. הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצרפתית והיה פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית. תחת הנחייתו של ז'ורז' לפבר כתב את הדיסרטציה שלו על הסנקילוטים של פריז בשנה השנייה למהפכה. לאחר קבלת תואר הדוקטור החל ללמד באוניברסיטת בלז פסקל בקלרמון-פראן. ב-1967, לאחר שנים של מחקר והוראה, קיבל את הקתדרה לחקר המהפכה הצרפתית בסורבון. במשך שנים ערך את כתב העת Annales historiques de la Rèvolution française והיה לחוקר הצרפתי הבולט ביותר בתחום מחקר ההיסטוריה של המהפכה.
גישתו במחקר

גישתו הייתה מרקסיסטית והוא הדגיש את מלחמת המעמדות כבסיס להבנת המהפכה, סיבותיה, התפתחותה ותוצאותיה, זאת על אף שהוא עצמו הגדיר את עצמו כהיסטוריון מהמסורת הקלאסית של אלכסיס דה טוקוויל, ז'אן ז'ורס ולפברה. מחקריו מרובים בפרטים ונתונים מתך חיי היום-יום, ששפכו אור בעיקר על מעמד הסנקילוטים ("המון העם") כמעמד בעל חשיבות וכליבה של המהפכה (בצד, ואף יותר מן הבורגנות). על עמדה זו ספג ביקורת מהיסטוריונים רוויזיוניסטים שטענו שתיאור הסנקילוטים כפרולטריון מוקדם הוא אנכרוניזם ושלסנקילוטים לא הייתה תודעה מעמדית אלא שהיו המון מוסת, בער ונפשע שמניעיו שנאה וקנאה בבני מעמדות האצולה וההון ורצון לנקום בהם ולהחליפם.
כמו כן בולט ניתוחו את שלטון הטרור כנובע מהמאבק המהפכני כנגד כוחות שקמו עליה להחריבה מבפנים ומבחוץ ומתוך ההקשר הכלכלי. גם על גישה זו ספג ביקורת קשה מההיסטוריונים הרוויזיוניסטים, בעיקר פרנסואה פירה.
ספרו בעברית

המהפכה הצרפתית 1789-1799, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ה בתרגום לני יחיל
הערות שוליים

↑  Paul R. Hanson (2009). Contesting the French Revolution. John Wiley. pp. 95–96.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298522005171  PLWABN: 9810529820805606  BIBSYS: 90111031  BNE: XX1133757  BnF: cb11925063c (data)  CiNii: DA00398971  GND: 118615165  ISNI: 0000 0001 2278 0181  LCCN: n78086405  LNB: 000315872  NDL: 00457088  NKC: skuk0005324  NLK: KAC201812667  NSK: 000077253  NTA: 070929114  RERO: 02-A003841322  SUDOC: 027142418  VcBA: 495/92844  VIAF: 32003007   WorldCat (עם VIAF): 32003007
אלישע שינבוים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 ביוני 1922 ורשה, פולין פולין
 פטירה:  13 בדצמבר 1987 (בגיל 65) ירושלים ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1936
 השכלה:  בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב
 השתייכות:  מערכת בתי המשפט הישראלית
 תקופת כהונה:  1968–1987 (כ־19 שנים)
 תקופת הפעילות:  ? – 13 בדצמבר 1987 
 תפקידים בולטים:  טוען רבני  עורך דין  שופט בית המשפט המחוזי  שופט בית המשפט העליון (במינוי זמני)
 פעילויות נוספות:  יו"ר הוועדה לבחינת ויישום דיני המשפחה (1985)
 
אלישע שינבוים (כ"ד בסיון ה'תרפ"ב, 20 ביוני 1922 - כ"ב בכסלו ה'תשמ"ח, 13 בדצמבר 1987) היה שופט ישראלי, מומחה במשפט עברי ודיני משפחה במדינת ישראל.
חייו ומפעליו

נולד וגדל בוורשה, בן זקונים לאברהם חיים וגיטה רחל שינבוים, אח למשה ושושנה (לב). בשנת הלימודים ה'תרצ"ד (1933–1934) החל את לימודיו במכינה לבית המדרש לרבנים "תחכמוני" בוורשה, ושמו הלך לפניו כעילוי כבר בגיל 12. בשנת 1936 עלה אלישע עם הוריו ואחותו לארץ ישראל: הבן הבכור משה קיבל סרטיפיקאט לעליה ארצה כיוון שנרשם ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים, המשפחה הצטרפה אליו, והשתקעה ברחוב ברדיצ'בסקי 20 בתל אביב וכך ניצלה מהשואה.
אלישע החל ללמוד במחזור הראשון בישיבת היישוב החדש תחת שם המשפחה המעוברת "אילן נאה". בהמשך למד גם בישיבת חברון ובהיותו בן 20 הוסמך לרבנות ("יורה יורה ידין ידין")  על ידי הרב יעקב משה חרל"פ, הרב משה אביגדור עמיאל, הרב יוסף בלומנפלד והרב אליהו ראם בפסח ה'תש"ב (1942).
באותה עת החל בלימודי משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב במשך שנתיים. במקביל, בקיץ 1943 החל את 4 שנות לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגי ספרות עברית, היסטוריה של עם ישראל, פסיכולוגיה ופילוסופיה. במסגרת לימודיו התמחה בספרות רבנית אצל הפרופ' שמחה אסף ובשנים הבאות למד אצל הפרופסורים יצחק בער, יוסף קלוזנר, גדליה אלון, חיים שירמן, שמואל הוגו ברגמן וישעיהו ליבוביץ'.  בשנים 1945 - 1946 ערך אלישע בהדרכת פרופ' בונבונטורה ז"ל, מחקר על מבחן של השיפוט המוסרי בקרב תלמידי בי"ס בשכונת התקווה בת"א. בל"ג בעומר ה'תש"ו; 19 במאי 1946 נישא אלישע לשרה פנינה לבית שיר, בתו של הרב אביגדור ראובן שיר, רבה של נשר. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים: חוה (ברנדר), יעקב וטובה (אורון).
אלישע חזר ונרשם ללמוד בבית הספר למשפט ולכלכלה בת"א לאחר מלחמת השחרור, תוך קיץ אחד השלים את כל הבחינות שנתחייב בהן, ניגש לבחינות לעו"ד זרים ועם סיימו את בית הספר הוזמן להורות בו ב-1953 את "מקורות המשפט העברי". לאחר הפיכת בית הספר הנ"ל לשלוחת האוניברסיטה העברית בירושלים הורה בו תרגיל בדיני אישות, משפחה וירושה.
בשנת 1953 קיבל שינבוים רישיון לעסוק כטוען רבני ומכאן ואילך החל להופיע במשפטים בענייני אישות, הן בבתי דין רבניים והן בבתי משפט אזרחיים ובשנת 1954 קיבל רישיון עריכת דין. כ-12 שנה שימש כמורה מן החוץ בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה. בהמשך לימד את קורסי היסוד בדיני משפחה, משפט עברי ודיני ירושה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן,  וכן סמינריונים מתקדמים באוניברסיטת תל אביב בפקולטה למשפטים שם גם הדריך תלמידים לתואר שני במשפטים. שינבוים חיבר ספרות משפטית, פרסם מאמרים בעיתונות היומית בשאלות חוק שונות וכן התפרסמו קובצי הרצאותיו לסטודנטים. שינבוים גידל דור תלמידים ומתמחים רבים שנקשרו אליו בקשרים נפשיים עמוקים. גם באופן בו הנחה את המתמחים שלו אפשר לראות דאגה כנה לציבור, שכן הנחה אותם לפעול באחריות, בכובד ראש ויושר תוך דאגה מרבית ללקוחותיהם.
היה מזכיר החזית הדתית המאוחדת בכנסת הראשונה, מזכיר שני של הפועל המזרחי במחלקה המוניציפלית, ויו"ר ועדת הביקורת של הפועל המזרחי.
ב-23 באוגוסט 2021, נחנך גן על שמו בעיר פתח תקווה.
כהונתו כשופט ומורשתו

בשנת 1969 מונה שינבוים לשמש כשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ומכאן ואילך עסק בשיפוט במשך 20 השנים הבאות, עד לפטירתו. מיוני 1982 ועד ספטמבר 1982 במשך שלושה חודשים כיהן שינבוים בבית המשפט העליון במינוי זמני. בפסקי הדין שלו ניכרים הן בקיאותו במשפט העברי לדורותיו, והן מאמץ נחוש לדין צדק, גם כאשר החוק הכתוב אינו מספק פתרון. כך, למשל, בפרשת גלפנשטיין נ' אברהם שבה באמצעות פרשנות חוזית לא אפשר שימוש בזכות שלא בתום לב על ידי צד שביקש לבטל חוזה מהטעם שהצד השני לא מילא חיוב, אשר היה תלוי כתנאי־בלעדיו־אין במעשה כלשהו של מבקש הביטול, ומבקש הביטול לא מילא חובתו לעשות מעשה זה. פסקיו וכתביו מאוזכרים בספרות המשפטית ונעשה בהם שימוש בהחלטות ובפסקי דין, בבתי המשפט ובבתי הדין הרבניים במדינת ישראל, עשרות שנים לאחר הינתנם.
כשופט המשיך שינבוים להתמחות בתחום בו עסק גם כעורך דין והרבה לדון ולכתוב פסקי דין בענייני אישות ומעמד אישי. מבחינת מזגו השיפוטי, שינבוים נטה למעט בשיפוט אדברסרי ועשה שימוש רב בהליכי גישור וכן בעיירהים המתוארות כיום כ"שיפוט טיפולי" (Therapeutic Jurisprudence). וכך תוארה לימים דרכו השיפוטית:
שינבוים היה מומחה, אולי המומחה מספר אחד בישראל, בדיני משפחה ואישות. הוא ידע כל מה שכתוב בספרים. היה רב, תלמיד חכם, משפטן בעל השכלה כללית רחבה. אבל הייחוד שלו היה במה שאי אפשר ללמוד מן הספרים.
[...]
במקום דיון מטיל מורא העדיף השופט שינבוים לנהל שיחה אצלו בלשכה. בחדר הקטן שלו היו מצטופפים אשה, בעל, ילדים, לפעמים גם סבא וסבתא, במרחק של נגיעה זה מזה. הוא, בדרך המיוחדת לו, שהיו בה המון חוכמה, רגישות, פלפול של תלמיד חכם וכל כך הרבה הומור, היה מנסה לשכנע אותם, שאת הבעיה שלהם כדאי לפתור בלי משפטים ארוכים, שמוטב להתפשר ולא לדרדר את היחסים. הוא היה מזכיר להם שפעם היו זוג אוהב, שהביאו לעולם ילדים משותפים, גם אם עכשיו הם מוכנים לתקוע זו בזה ציפורניים ארוכות.
את נטייתו לגישור, מנגנון המוכר ככזה העלול לנטות לרעתם של צדדים חלשים, איזנה פעילותו האקטיביסטית למען זכויות נשים במשפחה וכנגד בעלים סרבנים או אלימים. בפסק דין תקדימי קבע בזכות האישה למזונות את הזכות למדור שקט ושליו. שינבוים היה השופט הראשון שהוציא צו מניעה להרחקת בעלים אלימים מביתם, ובפסק דין אחר אסר על בעל שחי עם פילגשו לבקר בבית משפחתו. חלק מפסיקות אלו נהפכו לימים על ידי בית המשפט העליון, עם עליית קרנה של הזכות החוקתית לקניין, זכות שעוגנה בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. אף על פי כן, פסיקותיו התקדימיות, ובקיאותו בדיני המשפחה ובמשפט העברי הובילו למינויו לבית המשפט העליון וכן להעמדתו בראש הוועדה אשר דנה ברפורמה הנדרשת בדיני המשפחה.
כהונתו כשופט ומורשתו > ועדת שינבוים

השופט שינבוים עמד בראש הוועדה לבחינת ויישום דיני המשפחה אשר הוקמה בשנת תשמ"ה 1985: "לבחינת ויישום דיני המשפחה". מסקנות הוועדה התפרסמו בחודש דצמבר 1986 ובהן הומלץ על הקמת בית המשפט לענייני משפחה. העיקרון שעמד לנגד עיני הוועדה היה "משפחה אחת, שופט אחד".
הוועדה המליצה על ריכוז כל ההליכים המשפטיים אשר כרוכים במשבר משפחתי לסוגיו; כמו סכסוך על רכוש משותף, גירושין, מחלוקת ומאבק על משמורת הילדים, תחת קורת גג משפטית אחת. זאת, מאחר שהמבקשים להתדיין במשבר בין בני משפחה, סבלו מאוד מביזור ערכאות הדין השונות (בית משפט לתביעות קטנות, בית משפט מחוזי, בית דין רבני) הקבועות על פי חוק במדינת ישראל.
הוועדה קבעה כי "ריכוז סמכויות ייעל את המערכת, יימנע כפילויות בדיון ובהכרעות שיפוטיות, יאפשר פתרון שיטתי ומגובש יותר, יקצר את ההתדיינות, וכפועל יוצא יביא לפתרונות טובים יותר".
מסקנות הוועדה הבשילו לכדי הצעת חוק אשר נוסחה על ידי השופט יהושע גייפמן בשנת 1994, התקבלה בכנסת ב-7 באוגוסט 1995 תחת השם חוק בית המשפט לענייני משפחה, התשנ"ה-1995 והביאה להקמת בית משפט לענייני משפחה בישראל.
מכתביו

אלישע שינבוים, בני דון-יחיא, דיני מזונות, הוצאת חוק ומשפט, רמת גן 1985.
"סמכות בתי דין רבניים בענייני נישואין וגירושין בראי הפסיקה", דיני ישראל, ד, 143, תשל"ג 1973.
"בעיות בדיני מזונות", דיני ישראל ז, רכ"א, תשל"ו 1976.
לקריאה נוספת

משרד המשפטים, דין וחשבון הוועדה לבחינת יישום דיני המשפחה (1986)
חיים פורת, ‏האם התגשם חזונו של השופט אלישע שינבוים: בית המשפט לענייני משפחה במלאת עשור להקמתו, משפחה במשפט ב, 271 (תשס"ח)
משה דרורי, ‏מחצית יובל לדוח ועדת שינבוים וח"י שנים לבית־המשפט לענייני משפחה, מאזני משפט ט 149–175 (תשע"ד)
עופרה דרור, ענייני משפחה בעידן בית המשפט לענייני משפחה, הוצאת פרלשטיין-גינוסר, תל אביב 1997.
הערות שוליים

↑  מונו 3 שופטים לביהמ"ש המחוזי בת"א, מעריב, 19 ביוני 1969
↑  הודעה על מינוי שופט, 30 במאי 1982, ילקוט הפרסומים 2829, עמ' 2339
↑  ע"א 702/80 גלפנשטיין נ' אברהם, פ"ד לז(4) 113 (1983)
↑  Steven T. Knuppel, Promise and Problems in Divorce Mediation, 1991 J. Disp. Resol. p. 131 (1991)
Available at: https://scholarship.law.missouri.edu/jdr/vol1991/iss1/9
↑  מ"א (ת"א) 2243/79
↑  ע"א 680/82 נחום נ' נחום, פ"ד לז(4) 667 (1983)
↑  משרד המשפטים, דין וחשבון הוועדה לבחינת יישום דיני המשפחה (1986), עמוד 20
↑  חוק בית המשפט לעניני משפחה, התשנ"ה-1995
↑  חשיבותם של בתי משפט לענייני משפחה, באתר גלובס, 13 ביולי 1997
| שופטים לשעבר בבית המשפט העליון |
| --- | --- | --- |
| נשיאים | זמורה • אולשן • אגרנט • זוסמן • לנדוי • כַהן • שמגר • ברק • ביניש • גרוניס • נאור • חיות |  |
| שופטים | דונקלבלום • חשין • אסף • זילברג • ברנזון • גויטיין • ויתקון • כהן • מני • הלוי • קיסטר • עציוני • שרשבסקי • בן-פורת • אשר • אלון • בכור • בייסקי • לוין • כהן • כהן • לוין • בך • נתניהו • חלימה • גולדברג • מלץ • אור • מצא • חשין • זמיר • דורנר • טל • שטרסברג-כהן • קדמי • טירקל • אנגלרד • ריבלין • פרוקצ'יה • לוי • ארבל • זילברטל • רובינשטיין • ג'ובראן • דנציגר • שהם • מלצר • מזוז • הנדל • קרא • ברון • פוגלמן |  |
| שופטים במינוי זמני | בקר • זהר • לוין • צלטנר • כהן • בן-עתו • שילה • שינבוים • אבנור • וייס • בן דרור • וינוגרד • ולנשטיין • אריאל • אלוני • בן יאיר • גולדברג • אלון • אילן • זועבי • ברלינר • עדיאל • חשין • שוחט |  |
ראו גם: שופטים מכהנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007430834305171  ISNI: 0000 0000 3765 2126  LCCN: n87844102  VIAF: 18744504   WorldCat (עם VIAF): 18744504
אלברט וייסגרבר

| --- | --- |

 לידה:  21 באפריל 1878 זנקט אינגברט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  10 במאי 1915 (בגיל 37) Fromelles, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות הצפוני של מינכן 
 בן או בת זוג:  Grete Weisgerber-Pohl 
 
אלברט וייסגרבר (בגרמנית: Albert Weisgerber‏; 21 באפריל 1878 – 10 במאי 1915) היה צייר גרמני, שעבודתו מהווה גשר בין האימפרסיוניזם לבין האקספרסיוניזם הראשוני.
ביוגרפיה

וייסגרבר נולד כבן של אופה ופונדקאי בזנקט אינגברט. לאחר שהשלים בהצלחה את לימודיו בין השנים 1891 עד 1894, החל ללמוד ציור דקורטיבי בפרנקפורט בשנת 1894. בשנים 1894 עד 1897 למד בבית הספר לאומנויות ומלאכה במינכן, ואז למד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן בין השנים 1897–1901, תחילה אצל גבריאל פון האקל ואחר כך אצל פרנץ פון שטוק, שהפך למנחה שלו.
משנת 1897 עד 1913 עבד כמאייר עבור כתב העת "Die Jugend". במהלך לימודיו הכיר וייסגרבר את הנס פורמן, פאול קלה, וסילי קנדינסקי, וילי גייגר, הרמן הלר, מקס סלפוגט, גינו פון פינטי ופריץ בורגר-מילפלד (גר'), איתם היה בידידות לכל החיים. בשנת 1898 הוא וחבריו ייסדו את עמותת Sturmfackel, אליה השתייכו האמנים אלפרד קובין, רודולף לוי ואלפרד לרכר (גר'). בשנים 1901 ו-1902 הוא אייר שני כרכים לספריית הנוער של גרלאך בווינה.
בשנת 1902 הוא עשה את שירותו הצבאי במינכן. שנה שלאחר מכן וייסגרבר שהה לעיתים קרובות בסנט אינגברט.
בעת נסיעה לפריז ראה עבודות של אימפרסיוניסטים ואמנים חשובים אחרים ופגש בין השאר את אנרי מאטיס. שם הוא קיבל השראה מאנרי דה טולוז-לוטרק, פול סזאן, אדואר מאנה ואל גרקו, שהייתה מורגשת בבירור בסגנון הציור שלו. בנוסף לתמונות בית הקפה, האמן עבד על מספר דיוקנאות בעבודות מוזמנות.
בשנת 1904 הוא פגש את בתו של הבנקאי היהודי והציירת מרגרט פוהל בחבורת בתי הקפה במינכן, לה נישא בשנת 1907; באותה שנה הוא החליף את אנג'לו יאנק כמורה לציור באקדמיה לנשים במינכן.
בשנת 1906, וייסגרבר רכש הכרה בינלאומית ממוזיאון פינקוטק החדש (Neue Pinakothek) ומגלריית העיר פרנקפורט. במהלך נסיעה בפירנצה (1909), בו ליווה אותו פינטי, הוא בא במגע עם אנשי הקוואטרוצנט האיטלקיים והחל תקופה חדשה באמנותו הקודמת. מנסיעות אלו נוצרו תמונותיו הראשונות ממחזור סבסטיאן. בשנים שלאחר מכן וייסגרבר פנה לנושאים דתיים, כמו אבשלום, ירמיה, דוד וגוליית.
בשנת 1911 השתתף בתערוכות במינכן ובדרזדן. באותה שנה הוא גם יצר את אחת מיצירותיו המפורסמות ביותר, הציור "Im Münchener Hofgarten". שנה לאחר מכן הציג תערוכות בגלריית פאול קסירר (ברלין), בתערוכת זונדרבונד (קלן) ובקונסטהאוס ציריך.
בשנת 1913 ייסד וייסגרבר את אגודת אמני הזצסיון החדש של מינכן יחד עם אלכסיי פון יבלנסקי, אדולף ארבסלו, פאול קלה, אלכסנדר קנולדט ואחרים, והיה הנשיא הראשון של האגודה. האמן הצליח לחוות את התערוכה הראשונה בסתיו 1914 חצי שנה לפני מותו.
אלברט וייסגרבר נהרג במלחמת העולם הראשונה, בן 37, ב־10 במאי 1915 כסגן מפקד פלוגה של רגימנט חי"ר 16 המלכותי בבוואריה שממערב לליל.
ביוני אותה שנה הועברה גופתו למינכן ונקברה בבית העלמין בצפון מינכן.
טוראי אדולף היטלר שירת באותו גדוד.
גלריה

בחופש
בחוץ
בהופגרטן (אנ') במינכן
חוף נורדרני
תהלוכה בזנקט אינגברט
חוף עם דגל
תמונת רחוב
דוד וגולית
הערות שוליים

↑  KOPFMUNTER, Weisgerber, Albert, Institut für aktuelle Kunst, ‏2020-12-23 (בגרמנית)
↑  Thomas Weber, Hitler's First War: Adolf Hitler, the Men of the List Regiment, and the First World War, OUP Oxford, 2010-09-16, ISBN 978-0-19-161362-3. (באנגלית)
↑  Tobias Fuchs, Es geht voran: Fortschritte in der Kulturfabrik, Saarbrücker Zeitung, ‏2018-03-25 (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462871405171  PLWABN: 9810660231405606  BNE: XX5345651  BnF: cb156036697 (data)  CiNii: DA07332905  GND: 118630407  ICCU: VEAV471752  ISNI: 0000 0000 8222 8391  LCCN: n50022771  NTA: 071432914  RKD: 83441  SUDOC: 084666412  ULAN: 500023378  VcBA: 495/336126  VIAF: 83151776836018012990   WorldCat (עם VIAF): 83151776836018012990
אל תשתו מהמים (סרט, 1994)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  מחזה של וודי אלן
 בימוי:  וודי אלן
 הופק בידי:  רוברט גרינהוט
 תסריט:  וודי אלן
 עריכה:  סוזן א. מורס
 שחקנים ראשיים:  וודי אלן ג'ולי קאוונר מייקל ג'. פוקס מים ביאליק
 צילום:  קרלו די פלמה
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  ABC
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  18 בדצמבר 1994
 משך הקרנה:  92 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיה טלוויזיונית 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אל תשתו מהמים (באנגלית: Don't Drink the Water) הוא סרט טלוויזיה קומי משנת 1994 בכתיבה ובימוי של וודי אלן, שמככב גם בתפקיד הראשי לצד ג'ולי קאוונר, מייקל ג'. פוקס ומים ביאליק.
התסריט של וודי אלן מבוסס על מחזה שלו באותו שם (אנ') שהועלה בברודוויי ב־1966 ובעקבותיו הופק סרט בשם זה (אנ').
העלילה מתרחשת בשיא המלחמה הקרה המתוארת בתחילה בסרטונים דוקומנטריים מאותה תקופה ובסיפור קומי על משפחה אמריקאית שנלכדת בשגרירות ארצות הברית בתוך אחת המדינות מעבר למסך הברזל. שמה של המדינה אינו מוזכר אבל צילומי הרקע הם מפראג.
תקציר העלילה

שנת 1961, שיא במלחמה הקרה, מר מגי (ג'וזף סומר) הוא שגריר ארצות הברית באחת המדינות באירופה מאחורי מסך הברזל. ראש הצוות שלו הוא מר קילרוי (אדוארד הרמן) וסגנו מר ברנס (רוברט סטנטון). מגי נאלץ לחזור זמנית לארצות הברית כדי לקדם את הקריירה הפוליטית שלו. בנו אקסל (מייקל ג'. פוקס), הוא בוגר הרווארד ובעל ניסיון לא מוצלח בכמה מדינות. למרות זאת מחליט מגי למנות אותו כמחליפו בעת היעדרותו למורת רוחם של קילרוי וברנס.
השגרירות התנהלה בסדר כמו טייס אוטומטי עד שביום הרביעי התפרצו אליה שלושה בני משפחת הולנדר מניו ג'רזי, האב וולטר (וודי אלן) האם מריון (ג'ולי קאוונר) והבת סוזן (מים ביאליק). הם ברחו מאנשי משטרה שרדפו אחריהם לאחר שוולטר צילם בתים בעיר ונחשד מיד כמרגל. אקסל מחליט לתת להם מקלט מדיני לזמן בלתי מוגבל ומיד מתחילות הצרות. וולטר הוא בעל עסק קייטרינג בניו ג'רזי והוא מודאג כל הזמן מחיפקודו הכושל של שותפו.
וולטר ואשתו רבים כל הזמן. הוא מתלונן אליה על שהביאה אותו למדינה ההיא והיא מבלה את רוב הזמן בשיחות עם ארצות הברית למורת רוחם של אנשי השגרירות. וולטר לא אוהב את מאכלי פירות הים והגורמה של השף (אוסטין פנדלטון) ומעדיף "עוף מכובס"...
בינתיים מבדר אותם הכומר דרובני (דום דה-לואיז) בפעלולי קסמים שרובם אינם מצליחים. בשגרירות מבקר אמיר מוסלמי עם נשות ההרמון שלו וולטר מעליב אותו וגורם לתקרית דיפלומטית.
מתבשלת עסקת "חילופי מרגלים" עם מרגל בארצות הברית אך היא מתבטלת לאחר שהמרגל התאבד. בין סוזן ואקסל מתפתח רומן אהבה והיא מבטלת את חתונתה המיועדת עם ארוסה דונלד למורת רוחו של וולטר.
לבסוף וולטר ומריון מתחפשים לאחת מנשות ההרמון ומצליחים לצאת מהשגרירות ולטוס לארצות הברית. בשגרירות מחתן הכומר את אקסל וסוזן. שניהם טסים לארצות הברית וכעת אקסל הוא הקונדיטור הראשי בעסק של וולטר.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| וודי אלן | וולטר הולנדר |  |
| ג'ולי קאוונר | מריון הולנדר |  |
| מייקל ג'. פוקס | אקסל מגי |  |
| מים ביאליק | סוזן הולנדר |  |
| ג'וסף סומר | השגריר מגי |  |
| אדוארד הרמן | מר קילרוי | ראש צוות השגרירות |
| רוברט סטנטון | מר ברנס | סגן ראש הצוות |
| דום דה-לואיז | הכומר דרובני |  |
| אוסטין פנדלטון | שף השגרירות |  |
אלבר סאבר

| --- | --- |

 לידה:  1985 (בן 39 בערך) קהיר, מצרים 
 מדינה:  מצרים מצרים
 השכלה:  אוניברסיטת קהיר  אקדמיית תבאי 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  ALBERSABER85
 
אלבר סאבר עיאד (בערבית: ألبير صابر عياد; נולד בשנת 1985) הוא סטודנט ובלוגר מצרי למדעי המחשב שנעצר ב-13 בספטמבר 2012 על טענות כי שיתף את הטריילר של יוטיוב לסרט האנטי-איסלאמי "תמימות המוסלמים" בעמוד הפייסבוק שלו. על אף שגדל במשפחה נוצרית קופטית, הוא אתאיסט.
מעצר

ב-11 בספטמבר 2012 התקיימה מחאה גדולה בשגרירות ארצות הברית בקהיר נגד הסרט תמימות המוסלמים, שנוצר על ידי נוצרי קופטי מצרי המתגורר בארצות הברית. ב-12 בספטמבר היה ביתו של אלבר סאבר מוקף בהמון שקרא למותו בגין כפירה ואתאיזם. ההמון ניסה לפרוץ את הדלת, וגם איים לשרוף את הבית. אמו של סאבר הזעיקה את המשטרה להגנה, וסאבר נעצר על ידה למחרת. מאוחר יותר סאבר ציין כי שוטר הסית אסירים אחרים לתקוף אותו במעצר; הוא הוכה ונחתך בצוואר עם סכין גילוח. לפי אמנסטי אינטרנשיונל, ביתו של סאבר, בו מתגוררות גם אמו ואחותו, ממשיך להיות זירת הפגנות זועמת.
המשטרה החרימה את מחשבו של סאבר, אך לא מצאה ראיות לכך שהעלה את הסרטון המדובר. במקום זאת, הואשם בסאבר ב"הכפשת האסלאם והנצרות, העלבת הטקסים והקדושים האלוהיים ואת הנביאים לפי סעיפים 98, 160 ו-161 לחוק העונשין המצרי", עם עונש מרבי של שש שנות מאסר. התביעה הצהירה כי סאבר "קידם את מחשבותיו הקיצוניות בדיבור ובכתבים על ידי יצירת דפי אינטרנט, כולל '(ה)דיקטטור (ה)משוגע' ו'אתאיסטים מצריים'. בדיון במעצרו הראשוני של סאבר, אמר תובע לבית המשפט כי סאבר העליב את מוחמד, ישו, מרים, גבריאל ואת "אלוהים עצמו". עורכי דינו של סאבר הצהירו כי סאבר לא פרסם את הסרטון וחף מהאשמות. אחד מעורכי דינו תיאר את המקרה כ"דרך לנטרל את כעסם של האנשים".
רויטרס תיארו את המקרה כמי שמעלה "חשש לחופש הביטוי". המקרה עורר גם מחאה מצד כמה ארגונים לא ממשלתיים. אמנסטי אינטרנשיונל הגדירו את סאבר כאסיר של המצפון, "נעצר אך ורק בגין מימוש זכותו בשלום לחופש הביטוי", וקרא להגנתו ושחרורו המיידי. עיתונאים ללא גבולות גינו את המעצר כ"צנזורה". שמונה ארגוני זכויות אדם הגישו תלונה מטעם סאבר בדרישה לחקור את טענותיו לעינויים.
משפט וגזר דין

ב-12 בדצמבר 2012, סאבר נמצא אשם ונידון לשלוש שנות מאסר. הוא הורשה לערער על גזר הדין, אך רק אם ישלם תחילה 167 דולר כערבות. אף על פי שהערבות שולמה, הערעור שלו לא התקבל והוא נעצר פעם נוספת. אמנסטי אינטרנשיונל גינתה את המשפט כ"התקפה שערורייתית על חופש הביטוי".
ערעור ובריחה ממצרים

ב-26 בינואר 2013 שוחרר סאבר עבור ישיבת ערעור. הוא ניצל את השחרור הזמני שלו ועזב את מצרים. הוא מתגורר מחוץ למצרים עד היום.
הערות שוליים

↑  Egypt Independent: Trial of Albert Saber
↑  Los Angeles Times: Egyptian activist accused of defaming religion denies charges
↑  Jewish News One (video): Egypt in transition: Cairo prosecutes Albert Saber for blasphemy as vote on constitution looms
↑  Kareem Fahim and Mai Ayyad (4 באוקטובר 2012). "Egypt: 2 Coptic Boys Are Held as Contempt-of-Religion Cases Rise". The New York Times. אורכב מ-המקור ב-6 באוקטובר 2012. נבדק ב-5 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Egyptian Arrested for Critical Internet Posts". Amnesty International. 28 בספטמבר 2012. נבדק ב-5 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ahmed Aboul Enein (27 בינואר 2013). "Egyptian blogger Alber Saber's arrest underlines differences on freedom of speech". Daily News Egypt. נבדק ב-25 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  William Booth (26 בספטמבר 2012). "Egyptian blogger Alber Saber's arrest underlines differences on freedom of speech". The Washington Post. אורכב מ-המקור ב-7 באוקטובר 2012. נבדק ב-5 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Censorship of anti-Islamic video – collateral effects on online freedom of information". Reporters Without Borders. 26 בספטמבר 2012. אורכב מ-המקור ב-2012-10-07. נבדק ב-5 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sarah El Deeb (3 באוקטובר 2012). "Egyptian boys detained for alleged Quran defiling". Associated Press (נדרשת הרשמה). אורכב מ-המקור ב-3 בפברואר 2016. נבדק ב-5 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Al-Masry Al-Youm (24 בספטמבר 2012). "Blogger put on trial for insulting religion". Egypt Independent. אורכב מ-המקור ב-7 באוקטובר 2012. נבדק ב-5 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Judge keeps Saber in prison". Daily News Egypt. (נדרשת הרשמה). 26 בספטמבר 2012. אורכב מ-המקור ב-17 בנובמבר 2018. נבדק ב-5 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tamim Elyan and Ali Abdelattai (24 בספטמבר 2012). "Alber Saber To Face Trial For Blasphemy In Egypt". The Huffington Post. Reuters. אורכב מ-המקור ב-7 באוקטובר 2012. נבדק ב-5 באוקטובר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Egyptian Copt Alber Saber jailed for blasphemy". Al-Arabiya. 12 בדצמבר 2012. אורכב מ-המקור ב-12 בדצמבר 2012. נבדק ב-12 בדצמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Egypt court jails blogger Alber Saber for blasphemy". BBC News. 12 בדצמבר 2012. אורכב מ-המקור ב-12 בדצמבר 2012. נבדק ב-12 בדצמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kristen Chick (12 בדצמבר 2012). "'Insulting religion': Blasphemy sentence in Egypt sends a chill". Christian Science Monitor. אורכב מ-המקור ב-13 בדצמבר 2012. נבדק ב-13 בדצמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Egypt: 'Outrageous' guilty verdict in blasphemy case an assault on free expression". Amnesty International. 12 בדצמבר 2012. אורכב מ-המקור ב-12 בדצמבר 2012. נבדק ב-12 בדצמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Alber Saber: Brotherhood will drive the people to secularism". Daily News Egypt. 27 בינואר 2013. נבדק ב-20 בדצמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)