stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היו זמנים בהוליווד
רומן המבוסס על הסרט

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא מכיוון שהספר יצא כבר, ניתן לכתוב על אודותיו, ולא על צפי למה שיופיע בו.
ב-29 ביוני 2021 ראה אור הספר "היו זמנים בהוליווד: רומן" (אנ'), נובליזציה של הסרט מאת מאת טרנטינו. הספר, שנכתב במשך חמש שנים, יצא במהדורה מודפסת, בספר מוקלט בקולה של השחקנית ג'ניפר ג'ייסון לי, ובגרסת קינדל. במקביל יצאו תרגומים להולנדית, ספרדית, פורטוגזית-ברזילאית, קטלאנית, איטלקית, גרמנית, צרפתית, ההונגרית וגם עברית – בתרגומו של גיא הרלינג-פישר. במרכז העלילה, המהווה בחינה מחודשת של הסרט והדמויות, עומדת דמותו של קליף בות', כפיל הפעלולים המסתורי והחידתי. אחד מקווי העלילה עוסק בשאלה האם קליף הרג את אשתו, שאלה המעיבה על הקריירה שלו בסרט, והספר כולל מידע שטרנטינו כתב במהלך עבודתו על הספר, אך לא ראה לנכון לכלול אותו בסרט.
לקריאה נוספת

Tarantino, Quentin. Once Upon a Time in Hollywood: A novel. Harper Collins/Harper Perennial. New York, USA. ISBN 9780063112520 (paperback)
ביאורים

↑  באנגלית, שם הסרט נכתב לעיתים גם כ-Once Upon a Time... in Hollywood או Once Upon a Time in... Hollywood
אסתר דותן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1948 (בת 77 בערך) חדרה, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב, ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק 
 שפות היצירה:  אנגלית, עברית 
 
אסתר דותן (נולדה ב-1948) היא עורכת, מתרגמת מאנגלית מסות וספרות יפה, כותבת על אמנות, ציירת. המייסדת והעורכת של פיתום הוצאה לאור.
ביוגרפיה

דותן, ילידת חדרה, למדה, בין היתר, ספרות עברית ומקרא באוניברסיטת תל אביב וגם תולדות האמנות במסגרות שונות בארץ ובניו יורק, וכן ציור בשנים 1984-1980 ב-Art Students League, ניו יורק. בין מוריה לציור היו Rudolf Baranik, Bruce Dorfman, Knox Martin, Jack Stevens, Richard Pousette-Dart, מורים שונים בדרכם שלמדה מהם הרבה בלי שיכפו עליה את דרכם. המפגש עם יצירת האמן האמריקאי אד רוּשֵה חיזק את נטייתה לשלב מלים ועבודת מכחול.
יצרה והציגה בארץ למעשה מחוץ לממסד האמנות. גם הוצאת פיתום שהקימה לימים היא חוץ ממסדית - במתכונת שלה ובחומרים הרואים בה אור. בין היתר הציגה תערוכת יחיד בגלריה אנטאה בתל אביב, 1986, בגלריה הפתוחה ביפו העתיקה, 1985, בגלריה טצ'ווד של הצייר איציק עדי בתל אביב, 1988, בגלריה שרה ארמן, תל אביב, 1993. בניו יורק הציגה ב-1991 שבע עבודות בחלל האלטרנטיבי Kampo Cultural Center, רחוב בונד, נוהו. השתתפה בתערוכה הקבוצתית "אמנות ישראלית מודרנית בהנובר", שארגנו ב-1993 גלריה שרה ארמן וגלריה אנגל, ובתערוכה קבוצתית בבית האמנים בתל אביב שאצרה נעמי שליו ב-1995, "הבית ברחוב אלחריזי". קיבלה אות הצטיינות בציור מטעם: International Competition, New Horizons, New York, 1988.
הסטודיו שלה בניו יורק היה ממוקם בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 ברחוב וסט ברודוויי 555; הבניין היה בבעלותו של האספן היפני Hikonobu Ise, אשר הקצה את המרתף לחללי סטודיו לאמנים. שניים מציוריה רכש לאוספו, Two Drums in a Field, 1991, וכן Landscape, 1991.
העניין הכפול באמנות חזותית ובמבע מילולי עקבי לכל אורך הדרך. במקביל לציור כתבה לסירוגין לכתב העת לאמנות סטודיו שראה אור בארץ, וזאת כמעט מהקמתו על ידי האמן חיים מאור, אשר ערך אותו שנים אחדות, ועד קרוב לסגירתו לאחר תקופת עריכה ארוכה של שרה בריטברג-סמל ותקופת עריכה קצרה של יעל ברגשטיין. בין היתר, כתבה מאמרים על יוצרים שעניינו אותה: על האמן המושגי האמריקאי ג'וזף קוֹסוּת (גיליון 40, 1993), על אד רוּשֵה (גיליון 165, 2006), על האמנית הפמיניסטית האמריקאית איידה אָפֶּלְבְּרוּג (גיליון 31, 1992), ועל האוונגרדיסט האפרו-אמריקאי דייוויד המוֹנְס (גיליון 20, 1991). כמו כן כתבה על בעייתו של הצילום פסאודו-ביקורתי בארץ (גיליון 140, 2003), על האמן פנחס כהן-גן (גיליון 78, 1996) וקיימה שיחה עם האמן משה ניניו (גיליון 149, דצמבר 2003 – ינואר 2004).
בשנים 1992-1988 כתבה למדור הספרות והתרבות שערכה יעל פלדמן בשבועון הניו יורקי הדואר. בין היתר כתבה על ספרי שירה של צבי עצמון (גיליון ט"ז, 1991), לאה אילון (6.10.1989), אבנר טריינין (גיליון י"ז, 1992), וקיימה שיחות עם המשורר גבריאל פרייל (גיליון ג', 1991) ועם האמן מיכאל גיטלין (גיליון ל"ה, 1990), וכן כתבה, בין היתר, על תערוכותיהם של הצלם רוברט קאפה (גיליון ל"א, 1989), האמן הצרפתי כריסטיאן בולטנסקי (גיליון י"ג 1991), הציירת ניצולת השואה הנלור בארון (גיליון כ"ב, 1990).
בשנים 2010-1993 עבדה במוזיאון תל אביב לאמנות כעורכת טקסטים. ב-2006 ראו אור הספרים הראשונים בפרויקט הוצאת פיתום.
כתיבה לקטלוגים לאמנות (מבחר)

"חללים סגורים, גבולות מדומיינים – סצנות הרכבת התחתית של מארק רותקו", 2007
"המקום של מצבור הקואורדינטות – על הסדרה שיר של תדיאוש רוֹזֶ'ביץ', 2012, מאת דגנית ברסט", 2013
"עבודת פֶּה, או: המסטיקים של אלינה שפוצ'ניקוב", 2014
"Studies for Accelerated Sculptures or Sculptures on Hold" ("פסלים בתאוצה"), 2012, בקטלוג עבודות של אסף גרובר, קונסאהאוס בתאניין, ברלין
"ארכיון לא צייתן: על תצלומי הדרום של מיכה בר-עם", 2013, בקטלוג תערוכתו במוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע
"יוחאי אברהמי: על סט של פילם נואר", 2015, מסה בספר אמן של אברהמי שראה אור באקדמיה לאמנויות העולם, קלן
תרגום ועריכה > מתרגומיה ומסותיה הנלוות להם

במסגרת בחירותיה בהוצאת פיתום:
מבחר מסות מכוננות של האמנית האמריקאית מרתה רַסלר (Rosler), בתוך ומחוץ לתמונה: על צילום, אמנות ועולם האמנות (2006; מהדורה חדשה 2017), מסה נלווית: "בתוך המרחב הציבורי: השגות של נוסע מתמיד; על שיח הצילום של מרתה רַסלר"
מבחר שירים מאת הסופרת והמשוררת האמריקאית גרייס פיילי, איש זר שרק לכלב (2006)
ספרה של קתרין לאפטון על במאי הקולנוע, הצלם והאמן הצרפתי כריס מרקר, כריס מרקר: זכרונות מן העתיד (2007), מסה נלווית: "אחד-אחד בתוך המון"
שני ספרי מסות של מבקר האמנות פורץ הדרך והסופר הבריטי, ג'ון ברג'ר, אשר הפך את הכתיבה על אמנות לאמנות, ובעצמו היה צייר, אחֹז בכל היקר: איגרות על הישרדות ומרי (2008), מסה נלווית: "העיניים של המראָה", וכן ספרו, על ההתבוננות (2012), מסה נלווית: "אופן פעולה"
אסופת מסות מעוררות המחשבה של הפילוסוף, מבקר האמנות והאוצר הרוסי-גרמני, בוריס גרויס: כוח האמנות (2009)
ספרו של הצלם וחוקר הצילום והקולנוע הבריטי, דייוויד קאמפני, צילום, קולנוע, צילום (2011), מסה נלווית: "יש לופ ויש לופ"
ספרו המנתח צורה ואידאולוגיה של מבקר האמנות והאדריכלות האמריקאי, הפרופסור מפרינסטון האל פוסטר, אמנות, אדריכלות: סיבכת קשרים, תסבוכת, תסביך (2013), מסה נלווית שבין פרקיה "זווית אחרת" ו"מתחת לפני השטח"
מסותיה של האמנית והקולנוענית הגרמנייה, היטוֹ שְטיירְל, המחפשות דרכים לאופני פעולה לעשיית אמנות משמעותית בתוך נתוני ההווה, חלכאי המסך: מסות על פוליטיקה של דימוי חזותי (2015), מסה נלווית: "חוש אפשרות ומנסרות מציאות אצל היטו שטיירל"
הרומן הפיקרסקי של האמן והמסאי האירי בריאן או'דוהרטי, מי שטבע את המונח הביקורתי "קובייה לבנה", סודו של השוולייה, 2018, שבמרכזו דמותו ההיסטורית מרובת הפרסונות של השוולייה דֶ'אוֹן בן המאה ה-18, מסה נלווית: "תמונה בגלריית הדיוקנאות: קצה קרחון"
בשנות ה-80 תרגמה להוצאת אור-עם על פי בחירתה את שלוש הוויות מאת גרטרוד סטיין; הוואלריו האחרון, מבחר סיפורים מאת הנרי ג'יימס; הבוסטונים, מאת הנרי ג'יימס. וכן תרגמה שניים מספריו של א"מ פורסטר, המסע הארוך ביותר, וכן מוריס.
תרגום ועריכה > עריכה ומסות נלוות

במסגרת בחירותיה בהוצאת פיתום:
בוריס גרויס, המִספח הקומוניסטי, מסה פילוסופית על לשון וממון, מגרמנית: אדם טננבאום, 2014, הארות בשולי הספר מאת העורכת
שני ספרי מקור של קטעי פרוזה מאת יורם נסלבסקי, לעיני השמש הזאת, 2009, ואיש על ספסל, 2019
וכן ראה אור קובץ שירים מאת מחמוד דרוויש בשיתוף ספרי עיתון 77, כפרחי השקד או רחוק יותר, 2008, תרגום מערבית: עפרה בנג'ו ושמואל רגולנט
בסוף 2016 ראה אור מונטאז' סיפורים של הסופר, במאי הקולנוע, היוצר לטלוויזיה, ההוגה החברתי והמשפטן הגרמני – הרב-אמן אלכסנדר קלוּגֶה, הנקודה העיוורת של השטן, מגרמנית: נועה קול, למהדורה העברית נלווה מאמר מאת אנדריאס הוּיסֶן מאוניברסיטת קולומביה, מאנגלית: אסתר דותן, וכן הערה לסיום מאת העורכת: "המצאת מרחבים ציבוריים של התנגדות בעולם מופרט"
ספר נוסף של קלוגה בתרגום מגרמנית של נועה קול ראה אור בפיתום ב-2019, הפצצת הלברשטאדט בשמונה באפריל 1945, במקור ראה אור ב-1977 - מונטאז' ספרותי, שהוא אבן דרך בספרות הגרמנית שלאחר המלחמה, אחרית דבר מאת העורכת המתייחסת לשני מושגים של קלוגה: "ייצור נגדי" ו"חומר גלם לעבודת הדמיון".
הוצאת פיתום: פרויקט

אסתר דותן: "הפרויקט מתייחד בבחירות ממוקדות (כתיבה מסאית בנושאי אמנות, צילום, אדריכלות, קולנוע, וכן שירה ופרוזה לאו דווקא מהזרם המרכזי), במחקר נלווה, במעורבות אישית בכל ספר. בהכרח, הפרויקט מתייחד גם בהיקפו המצומצם (בממוצע ספר בשנה). המכלול המתהווה אינו פחות חשוב מכל פרט שבו, והוא דיון מתמשך באסטרטגיות אסתטיות אנליטיות.
נקודת המוצא היא כי בתרבות המודרנית לשלביה ובתרבות העכשווית-דיגיטלית אמנות לסוגיה וסוליפסיזם הם אמנם חיבור בלתי ניתן להפרדה, אך חשובה לפחות מידה של ניסיונות היחלצות שיקבלו ביטוי באופני הפעולה ובספקטרום הרגישויות והתובנות. החומרים הרואים אור בהוצאה קשורים בדרך כלל לאסטרטגיות אסתטיות המעלות את המימד הזה אל פני השטח ותרות אחר סידוק הסוליפסיזם והנגזרות שלו: הסקטוריאליות הצרה והלאומנות; מאליו הספרים מעלים במקרים רבים שאלות הנוגעות ליחסי כוח".
הערות שוליים

↑  על התערוכות: מדור ביקורת של דורית קידר, על המשמר, 3.2.1985 ו- 17.6.1988; איתמר לוי, "במחוזות האמנות הנורמלית", הארץ, "תרבות וספרות", 29.1.1993
↑  היקונובו איזה הוא בין 200 האספנים הגדולים בעולם על פי מדרג של ארטניוז:

Artnews, January 1994, p.130
↑  אסתר דותן, "חללים סגורים, גבולות מדומיינים – סצינות הרכבת התחתית של מארק רותקו", מארק רותקו, קטלוג תערוכה, עורכים: מרדכי עומר וכריסטופר רותקו, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2007, עמ' 220
↑  אסתר דותן, "המקום של מצבור הקואורדינטות – על הסדרה שיר של תדיאוש רוֹזֶ'ביץ', 2012, מאת דגנית ברסט", דגנית ברסט: המזימה של הטבע, עבודות 2013-1973, קטלוג תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת אלן גינתון, 2013, עמ' 20
↑  אסתר דותן, "עבודת פֶּה, או: המסטיקים של אלינה שפוצ'ניקוב", אלינה שפוצ'ניקוב: עקבות גוף, קטלוג תערוכה, עורכת: אהובה ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2014, עמ' 19
↑  Esther Dotan, "Studies for Accelerated Sculptures or Sculptures on Hold", Assaf Gruber: Studies in Sculptures, 22 Fragments, Kunstlerhaus Bethanien GmbH, Berlin, 2012, p.5
↑  אסתר דותן, "ארכיון לא צייתן: על תצלומי הדרום של מיכה בר-עם", מיכה בר-עם, צילומים, קטלוג תערוכה, עורכת: דליה מנור, מוזיאון הנגב לאמנות, 2013, עמ' 23
↑  אסתר דותן, "יוחאי אברהמי: על סט של פילם נואר", Yochai Avrahami, A Tour of the Mount of Hercules, Akademie der Kunste der Welt, Koln, editor: David Riff, 2016, p.5
↑  אסתר דותן, אתר פיתום הוצאה לאור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260513205171  BnF: cb16589627c (data)  ISNI: 0000 0001 1985 4389  LCCN: n87861551  SUDOC: 183540492  ULAN: 500485408  VIAF: 97289955   WorldCat (עם VIAF): 97289955
תאודור ואן הייל

| --- | --- |

 לידה:  1635 בריסל, בלגיה 
 פטירה:  1691 (בגיל 56 בערך) בריסל, בלגיה 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 
תאודור ואן הייל, נוף חורפי
תאודור ואן הייל (בהולנדית: Theodoor van Heil;‏ 1635 – אחרי 1691) היה צייר נוף פלמי הידוע בנופי החורף שלו, בנופי העיר ובמראות ערים בוערות.
ביוגרפיה

תאודור ואן הייל היה בנו של דניאל ואן הייל, צייר נוף. הוא בא ממשפחה אמנותית: סבו ליאו היה צייר כמו שניים מדודיו: ליאו ואן הייל שהיה אדריכל וצייר, ויאן בפטיסט ואן הייל שהיה צייר דיוקנאות ואירועים מהיסטוריה.
על פי ההערכה, תיאודור הוכשר אצל אביו. הוא הפך לחבר בגילדת לוקאס הקדוש בבריסל בשנת 1668.
ידוע שהאמן עדיין היה חי בשנת 1691. אם הוא היה זה שצייר את "הפצצת בריסל" בשנת 1695 הוא כנראה נפטר אחרי שנה זו.
יצירתו

תאודור ואן הייל ידוע בנופים בסגנונו של אביו. הם כללו נופי חורף וסצנות של שריפות בערים.
תיאודור ואן הייל צייר מספר נופים טופוגרפיים של עיר הולדתו בריסל. הציור נעשה מתצפית אחת על בריסל מטירת Koekelberg מציג ממעוף הציפור את העיר הנשקפת מצפון. בהשוואה לתצפית על בריסל שצייר האמן מאנטוורפן יאן בפטיסט בונקרוי (Jan Baptist Bonnecroy) כשלושים שנה קודם לכן, ציורו של ואן הייל מראה את העיר ממרחק גדול ומנקודת מבט נמוכה יותר. התוצאה היא שהבניינים מוצגים בצורה קומפקטית יותר. ניתן לזהות רק את הצריחים והמגדלים הגדולים. ואן הייל תיאר בקדמת הציור סצנות כמו רכיבת סוסים, רועים ואיכרים.
מבין חמשת הנופים הנוספים של בריסל, שצוירו על ידי תאודור ואן הייל והנמצאים במוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות בבלגיה, שנים מציעים נוף קרוב יותר לעיר ושלושה ציורי שריפות בעיר בריסל. זכור במיוחד הציור "הפצצת בריסל" בשנת 1695, המציגה את העיר בלהבות לאחר ההפצצה על ידי הכוחות הצרפתים.
הערות שוליים

1 2 3  Ontdek schilder, tekenaar Theodoor van Heil, rkd.nl (בהולנדית)
↑  Daniel van Heil (Brussels 1604-1662) , The Burning of Troy, www.christies.com (באנגלית)
1 2  Kunstwerk « Het bombardement van Brussel in 1695 » – Koninklijke Musea voor Schone Kunsten van België, www.fine-arts-museum.be
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BPN: 50890237  RKD: 37080  ULAN: 500002000  VIAF: 95692685   WorldCat (עם VIAF): 95692685 
תאודור ואן הייל, הפצצת בריסל
סימון דה פוס

| --- | --- |
אנתוני ואן דייק, דיוקן של סימון דה פוס
 לידה:  20 באוקטובר 1603 אנטוורפן, דוכסות בראבנט, ארצות השפלה ההבסבורגיות 
 פטירה:  15 באוקטובר 1676 (בגיל 72) אנטוורפן, דוכסות בראבנט, ארצות השפלה ההבסבורגיות 
 זרם באמנות:  בארוק 
 
סימון דה פוס (בהולנדית: Simon de Vos;‏ 20 באוקטובר 1603 – 15 באוקטובר 1676) היה צייר ואספן אמנות פלמי. הוא החל את הקריירה שלו ביצירת תמונות בפורמט קטן של סצנות ז'אנר, בפרט של "חבורות עליזות" בסגנון של קאראווג'ו. בהמשך עבר לציור היסטורי ועבד על פורמטים גדולים יותר בסגנון הבארוק הפלמי שהושפע על ידי רובנס ואן דייק.
ביוגרפיה

סימון דה פוס נולד באנטוורפן כבנם של יצרני קוביות משחק - הרמן דה פוס ואליזבת ואן אופן.
בגיל 12 החל דה פוס את לימודי האמנות בשנת 1615 אצל צייר הדיוקנאות הנודע קורנליס דה פוס (ללא קשר משפחתי). עם סיום הכשרתו בשנת 1620, הוא הפך בגיל 17 למאסטר בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן.
קיים חוסר ודאות לגבי פעילותו של דה פוס לאחר שהפך למאסטר. ייתכן שנשאר באנטוורפן, שם אולי עבד בבית המלאכה של פיטר פול רובנס. לחלופין ייתכן שהוא נסע לארצות אחרות. היצירות המוקדמות שלו מרמזות, שייתכן והיה ברומא. זאת מתוך הדמיון לציורי הז'אנר של קבוצת הציירים ההולנדים והפלמיים הפעילים ברומא המכונה הבמבוצ'אנטי. השפעתו של הצייר הגרמני יוהאן ליס, שפעל ברומא בשנות ה -20 של המאה ה-17, הובחנה בציוריו של דה פוס ועשויה להיות מוסברת גם על ידי מגוריו ברומא. בנוסף, על סמך הייחוס לדה פוס בקומפוזיציה משנת 1626 המכונה "התכנסות מעשנים ושתיינים", ההערכה היא שדה פוס התגורר באקס-אן-פרובאנס בצרפת באמצע 1620.
דה פוס כנראה חזר לעיר הולדתו בשנת 1626 שכן באותה שנה התחתן עם קתרין ואן אוטרכט, אחותו של צייר דומם באנטוורפן אדריאן ואן אוטרכט. הזוג נותר חסר ילדים. הוא עבד באנטוורפן רוב חייו. ידוע שהוא סיפק עבודות אמנות לסוחרי האמנות באנטוורפן. הוא נהנה מהכבוד של בני דורו, כפי שמראה העובדה שכאשר רובנס נפטר, באחוזתו נמצאה אחת מתמונותיו של דה פוס. דה פוס הצליח כלכלית. כשאשתו נפטרה בשנת 1670 היו ברשותו ארבעה נכסים באנטוורפן, וכן היה בבעלותו אוסף של 290 ציורים.
בין 1629 ל־1649 קיבל 6 תלמידים. אלה כללו את גרגורי דה גריף, יאן ואן קסל, יאן ואן קסל האב, וקספר ואן אופסטל.
יצירתו > יצירות מוקדמות: ציורי ז'אנר

העבודות הראשונות של דה פוס היו תמונות של סצנות ז'אנר, בהן חבורות עליזות ודיוקנאות קבוצתיים. המיקום בציור משורטט בצורה לא ברורה והצבעים עשירים ולעיתים קרובות נוצצים. סגנונו בתקופה זו קרוב לזה של הצייר הגרמני יוהאן ליס - שהיה פעיל באיטליה בשנות ה -20 של המאה ה-17 ופרנס פרנקן הצעיר. הסגנון הזה גם מראה את השפעתם של הקרוואג'יסטים מאוטרכט.
דוגמה לציור מתקופה זו היא "התכנסות המעשנים והשתיינים" משנת 1626. בציור מתוארים שלושה צעירים באורך מחצית גופם שנהנים מעישון ושתיית יין. ההנחה היא כי אלה דיוקנאות: דה פוס עצמו (באמצע), משמאלו יאן קוססירס ומימינו יוהאן גרלוף. קוססירס וגרלוף היו שני ידידיו של דה פוס שהתיישבו גם הם באקס-אן-פרובאנס.
הציור הזה אופייני ליצירתו המוקדמת - סימון דה פוס צייר את הפנים בקומפוזיציה של תווי פנים עבים ועיניים מרוחקות זו מזו. קומפוזיציית הציור, הממסגרת היטב את שלוש הדמויות, מושפעת בבירור מהקרוואג'יסטים מאוטרכט. דה פוס השתמש באפקטים של אור האופייניים לקראוואג'יסטים על ידי הארת פניהם של האמנים מצד שמאל של הציור, מה שגרם לפרצופים להתבלט על הרקע הנייטרלי. ההשראה לתמונה הייתה אולי יצירותיו המוקדמות של קאראווג'יו עצמו, שאותו אולי ראה דה פוס אם הוא ביקר ברומא.
עבודותיו מסוף שנות ה -20 של המאה ה-17 ועד לסביבות שנת 1640, שנעשו לאחר חזרתו לאנטוורפן, הן ברובן בנושא "החבורה העליזה" וסצנות ז'אנר, המזכירות את הציירים ההולנדים דיק האלס ופיטר קודדה.
יצירתו > יצירות מאוחרות: ציורי היסטוריה

לאחר שנת 1640, דה פוס הפסיק כמעט לחלוטין מציור סצנות ז'אנר וצייר בעיקר נושאים דתיים, היסטוריים וסצנות אלגוריות, שהושפעו בתחילה מבחינה סגנונית על ידי רובנס ואחר כך יותר ויותר על ידי אנתוני ואן דייק. דוגמאות לכך כוללות את "הקדושים של סנט פיליפ" (בערך 1645–1648) .
עבודות מאוחרות אלה היו בדרך כלל בפורמט גדול יותר, אך השתמשו בנוסחאות הקומפוזיציה של ציוריו הקטנים ולכן נראה כי הן חסרות איזון. במהלך תקופה זו הוא גם יצר סדרה בת 12 חלקים מספר בראשית, הכוללת מספר רב של בעלי חיים. משערים אפוא כי ככל הנראה דה פוס היה גם מומחה בתחום ציור בעלי חיים.
יצירתו > שיתופי פעולה

כמקובל באנטוורפן במאה ה-17, דה פוס שיתף פעולה לעיתים קרובות עם אמנים אחרים שהיו מומחים בתחומם.
ידוע שהוא שיתף פעולה עם ציירי הפרחים דניאל סֵחֶרס (אנ') ואלכסנדר אדריאנסן בסגנון שנקרא "ציורי גרלנד". ציורי גרלנד הם סוג מיוחד של סגנון "טבע דומם" שפותח באנטוורפן על ידי יאן ברויגל האב בשיתוף פעולה עם הקרדינל האיטלקי פדריקו בורומאו בראשית המאה ה -17. הז'אנר התחבר בתחילה לדימויים הוויזואליים של התנועה נגד הרפורמציה. הסגנון היה גם בהשראת הכבוד והדבקות בחצר המלכות של בית הבסבורג (אז שליטי דרום הולנד) ובאנטוורפן.  ציורי גרלנד מראים בדרך כלל זר פרחים סביב תמונה - דיוקן או סמל דתי אחר. ציורי גרלנד היו בדרך כלל שיתופי פעולה בין צייר טבע דומם לצייר דמויות.
דוגמה לשיתוף פעולה המציג זר פרחים שצייר דניאל סֵחֶרס סביב דמות של ישו שצויר על ידי דה פוס. דה פוס גם שיתף פעולה עם צייר החיות פרנס סניידרס.
הערות שוליים

1 2 3 4  Frans Jozef Peter Van den Branden, Geschiedenis der Antwerpsche schilderschool, Antwerpen, 1883, p. 808-902 (in Dutch)
1 2 3 4  Christine van Mulders, "Vos, Simon de," Grove Art Online, Oxford University Press, [accessed 11 July 2014].
1 2 3  Hans Vlieghe, Flemish Art and Architecture 1585–1700, New Haven: Yale University Press (1998): 152. ISBN 0-300-07038-
1 2  Gathering of Smokers and Drinkers at the Louvre
1 2  Simon de Vos at the Netherlands Institute for Art History (in Dutch)
1 2  A Garland of Flowers Surrounding a Mocking of Christ at the Nasher Museum of Art
↑  A Garland of Flowers Surrounding the Holy Family with St John at the Netherlands Institute for Art History (in Dutch)
1 2  David Freedberg, "The Origins and Rise of the Flemish Madonnas in Flower Garlands, Decoration and Devotion", Münchener Jahrbuch der bildenden Kunst, xxxii, 1981, pp. 115–150.
↑  Susan Merriam, Seventeenth-Century Flemish Garland Paintings. Still Life, Vision and the Devotional Image, Ashgate Publishing, Ltd., 2012
↑  J. Michalkowa: Les tableaux de Simon de Vos dans les collections polonaises, Bulletin du Musée National de Varsovie, vol. XVIII (1977), p. 19 (in French)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810658411105606  BNE: XX866184  BPN: 77531841  GND: 121364976  ISNI: 0000 0000 6635 0354  KulturNav: ab742ae8-cd81-4585-a945-fe42a98f68f9  RKD: 81933  SNAC: w6zq6cw7  ULAN: 500007313  VIAF: 64861428   WorldCat (עם VIAF): 64861428 
סימון דה פוס, התכנסות המעשנים, 1626. כנראה פוס (באמצע) וחבריו
סימון דה פוס, מגדת העתידות
סימון דה פוס, הריגתו של סנט פיליפ
סימון דה פוס ודניאל סֵחֶרס, ציור בסגנון גרלנד, עם ישו במרכז
הכנסת השישית

| --- | --- |

 ממשלות:  הממשלה השלוש עשרה הממשלה הארבע עשרה
 תקופת כהונה:  22 בנובמבר 1965 – 17 בנובמבר 1969  (4 שנים)
 מערכת בחירות:  2 בנובמבר 1965
 הנהגה
 יו"ר הכנסת:  קדיש לוז 
 ראש הממשלה:  לוי אשכול גולדה מאיר
 ראש הקואליציה:  משה ברעם
 ראש האופוזיציה:  מנחם בגין, יצחק מאיר לוין
 הרכב הכנסת
 
 סיעות הקואליציה:  מספר חברי הקואליציה - 104   המערך (63)   גח"ל (22)   מפד"ל (11)   ליברלים עצמאיים (4)   פועלי אגודת ישראל (2)   קידמה ופיתוח (1)   שיתוף ואחווה (1)
 מספר חברי הקואליציה:  104 / 120
 סיעות האופוזיציה:  מספר חברי האופוזיציה - 16   אגודת ישראל (4)   המרכז החופשי (4)   רק"ח (3)   העולם הזה - כוח חדש (1)   הסיעה הדרוזית הישראלית (1)   מק"י  (1)   אחווה יהודית-ערבית  (1)   סיעת יחיד  (1)
 מספר חברי האופוזיציה:  16 / 120
 מפלגת השלטון:  מפא"י
 
 → הכנסת החמישית הכנסת השביעית ← 
 
פתיחת מושב הכנסת השישית בירושלים. מימין לשמאל, ח"כ אליהו מרידור, ברוך עוזיאל, מנחם ידיד, שמואל תמיר ויוסף שופמן
כהונתה של הכנסת השישית החלה ב-22 בנובמבר 1965, בעקבות הבחירות שנערכו ב-2 בנובמבר אותה שנה. את ישיבתה הראשונה פתח נשיא המדינה זלמן שזר, ולאחר מכן העביר את ניהול הישיבה לזקן חברי הכנסת, דוד בן-גוריון. מייד אחר כך נבחר קדיש לוז ליושב ראש הכנסת, לכהונתו השלישית ברציפות. לוז היה המועמד היחיד, והוא נבחר בתמיכתם של 102 מחברי הכנסת וללא מתנגדים. 11 מחברי הכנסת נמנעו. הייתה זו הכנסת הראשונה שישבה במשכן הכנסת, שבנייתו הושלמה בשנת 1966.
בדומה לכנסת החמישית, גם הכנסת השישית מילאה את ימיה. הבחירות לכנסת השביעית התקיימו במועדן, 28 באוקטובר 1969, וכהונתה של הכנסת השישית נמשכה עד ה-17 בנובמבר 1969.
הרכב פוליטי > תוצאות הבחירות

אלה היו תוצאות הבחירות עם תחילת כהונתה של הכנסת השישית:
| מפלגה | מושבים בכנסת |
| --- | --- |
המערך: 45
גח"ל: 26
מפד"ל: 11
רפ"י: 10
מפ"ם: 8
ליברלים עצמאיים: 5
אגודת ישראל: 4
רק"ח: 3
קידמה ופיתוח: 2
פועלי אגודת ישראל: 2
שיתוף ואחווה: 2
העולם הזה - כוח חדש: 1
מק"י: 1
לראשונה מאז הקמת מדינת ישראל, התמודדה מפלגת השלטון, מפא"י, כשבראשה לא עומד דוד בן-גוריון, אלא לוי אשכול, שהחליף אותו כיושב ראש המפלגה וכראש הממשלה ב-1963. ביוזמתו של אשכול התמודדה מפא"י ברשימה משותפת עם אחדות העבודה - פועלי ציון שנקראה רשימת המערך לאחדות פועלי ארץ ישראל ("המערך הראשון"). הרשימה ניצחה בבחירות, לאחר שזכתה ב-45 מושבים (בכנסת החמישית היו לשתי המפלגות יחדיו 50 מושבים). בן-גוריון פרש מהמפלגה והקים מפלגה עצמאית, רפ"י, שכללה גם כמה מצעירי מפא"י, ובהם משה דיין, שמעון פרס ויצחק נבון. בן-גוריון קיווה לנגוס בכוחו של המערך באופן שיאפשר לו לאחר הבחירות להרכיב ממשלה, ואף לשוב ולהתאחד עם מפא"י לאחר שאשכול, פנחס לבון ואנשיהם יסולקו ממנה. עם זאת, זכתה המפלגה ב-10 מושבים בלבד.
גם בימין נרשם איחוד, בין תנועת החירות לבין המפלגה הליברלית, שהתמודדו לראשונה ברשימה משותפת - גח"ל. הרשימה זכתה ב-26 מושבים (לעומת 34 מושבים בהן זכו שתי המפלגות ביחד בכנסת החמישית), והייתה למפלגה השנייה בגודלה. כמה מחברי המפלגה הליברלית, בראשותו של משה קול, פרשו ממנה בעקבות האיחוד, והתמודדו ברשימה נפרדת, ליברלים עצמאיים, שקיבלה 5 מושבים.
מפלגה נוספת בה חל פילוג הייתה מק"י. חילוקי דעות באשר לעמדת המפלגה בנוגע להענקת פרס לנין לשלום לנשיא אלג'יריה אחמד בן בלה, שקרא להשמדת ישראל, יצר קרע במפלגה וגרם לפרישתם של חברי המפלגה הערבים ושל כמה חברים יהודים אנטי ציונים. רק"ח קיבלה בבחירות אלה 3 מושבים, ואילו מק"י נותרה עם מושב אחד בלבד.
מפד"ל ומפ"ם איבדו כל אחד מושב אחד (11 ו-8 מושבים, בהתאמה), ואילו אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל שמרו על כוחן, עם 4 ו-2 מושבים, בהתאמה. גם מפלגות הלוויין של מפא"י, קידמה ופיתוח ושיתוף ואחווה, שמרו על כוחן, עם שני מושבים לכל אחת. לראשונה, נבחרה לכנסת גם רשימת העולם הזה - כוח חדש, שקיבלה מושב אחד.
הרכב פוליטי > הרכב קואליציוני

לוי אשכול הרכיב את הממשלה ה-13, שהושבעה ב-12 בינואר 1966. הקואליציה כללה את הסיעות שהרכיבו גם את הממשלה ה-12: המערך, מפד"ל, פאג"י, שיתוף ואחווה וקידמה ופיתוח, ואליהן נוספו גם סיעות מפ"ם והליברלים העצמאיים. הקואליציה מנתה, עם הקמת הממשלה, 75 חברי כנסת.
ב-1 ביוני 1967, במהלך תקופת ההמתנה, הצטרפה לקואליציה גם סיעת רפ"י. עם פרוץ מלחמת ששת הימים הצטרפה לקואליציה גם גח"ל. עם הצטרפותה של גח"ל מנתה הקואליציה 111 חברי כנסת, וכל הסיעות פרט לאגודת ישראל, רק"ח, מק"י והעולם הזה היו חברות בה.
ב-26 בפברואר 1969 נפטר ראש הממשלה לוי אשכול. סגנו, יגאל אלון, כיהן כראש הממשלה בפועל, עד שב-17 במרץ 1969 הרכיבה גולדה מאיר ממשלה חדשה. הקואליציה התבססה על אותן סיעות שהרכיבו את קודמתה, ואולם מספר החברים בהן הצטמצם מעט, ל-104, עקב פרישתם של מספר חברי כנסת מסיעותיהם.
הרכב פוליטי > שינויים בהרכבי הסיעות במהלך כהונתה של הכנסת

בדצמבר 1967 החליטה ועידת רפ"י להתאחד עם המערך, וב-21 בינואר 1968 הוקמה מפלגה חדשה, שכללה את המפלגות שהרכיבו את המערך - מפא"י ואחדות העבודה - פועלי ציון, ואת רפ"י - מפלגת העבודה. תשעה מחברי רפ"י הצטרפו למפלגה, ואילו יושב ראש המפלגה, דוד בן-גוריון, הקים סיעת יחיד. במאי אותה שנה פרש חבר הכנסת יזהר הררי מסיעתו, הליברלים העצמאיים, והצטרף אף הוא למפלגת העבודה. ב-28 בינואר 1969 אוחדו סיעות מפלגת העבודה ומפ"ם לסיעה אחת - המערך ("המערך השני"). בניגוד למפלגות האחרות, שהאיחוד ביניהם היה מוחלט, שמרה מפ"ם על מוסדות עצמאיים, והאיחוד היה רק במסגרת הסיעה בכנסת. מפלגת העבודה ומפ"ם התמודדו ברשימה משותפת במהלך חמש מערכות הבחירות הבאות, ורק לאחר הבחירות לכנסת ה-11 התפלגה מפ"ם מהמערך. הסיעה החדשה שהוקמה כללה את 45 חברי המערך הראשון, 9 חברי רפ"י, 8 חברי מפ"ם וחבר הכנסת הררי, ובסך הכל למעלה ממחצית מחברי הכנסת - 63.
ב-29 במרץ 1967 פרשו מגח"ל 3 חברי כנסת בהנהגתו של שמואל תמיר, שקרא תיגר על מנהיגותו של מנחם בגין, וקרא להחליפו נוכח כישלונו בבחירות. השלושה הקימו את סיעת המרכז החופשי. ב-11 בפברואר 1969 הצטרף אליהם חבר כנסת נוסף, שלמה כהן-צידון.
ב-5 ביולי 1966 התאחדו סיעות שיתוף ואחווה וקידמה ופיתוח, והקימו את סיעת שיתוף ופיתוח. איחוד זה החזיק מעמד פחות מ-6 חודשים, עד ה-1 בינואר 1967. ב-11 באפריל 1967 פרש ג'בר מועדי מסיעת שיתוף ואחווה והקים את הסיעה הדרוזית הישראלית. אליאס נח'לה פרש מקידמה ופיתוח ב-22 באוקטובר 1968 והקים את סיעת האחווה היהודית-ערבית.