stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב אל-עלמיין השני
מהלך הקרב > המתקפה הסופית ושבירת התנגדות כוחות הציר > מבצע "מטען מוגבר" (ליל 1/2 בנובמבר)

המתקפה המתוכננת החדשה של מונטגומרי מצפון ל"רכס הכליה", קיבלה את שם הקוד "מבצע מטען מוגבר". הכוחות שנועדו להשתתף במתקפה כללו את הבריגדה ה-151 מהדיוויזיה ה-50 (שהועברה מגזרת הקורפוס ה-13 בדרום), הבריגדה ה-152 מהדיוויזיה הסקוטית ה-51, הגדוד המאורי מהדיוויזיה הניו זילנדית, הבריגדה הממונעת ה-133 מהדיוויזיה המשוריינת ה-10 והבריגדה המשוריינת ה-9. כל הכוחות הנ"ל נועדו לפעול תחת פיקודו של גנרל ברנרד פרייברג, מפקד הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2. המתקפה נועדה לכבוש בליטה מלבנית ברוחב כ-3.6 ק"מ ובעומק כ-5.5 ק"מ במערך ההגנה של הציר, ולהביא את כוחות החי"ר של הארמייה השמינית עד למרחק קצר ממזרח לנתיב רחמן. בשלב השני של המתקפה נועדה הבריגדה המשוריינת ה-9 להתקדם בנתיב שנכבש על ידי כוחות החי"ר, להבקיע דרך מסך תותחי הנ"ט שהיו פרוסים בעוצמה רבה לאורך נתיב רחמן וממערב לו, ולכבוש את תל אל-עקאקיר. לאחר שתושלם הבקעת קו ההגנה השלישי והאחרון של רומל, נועדו כוחות השריון של הקורפוס ה-10 לעבור דרך הפרצה בקווי הציר, לפנות לכיוון צפון-מערב במטרה לנתק את כביש החוף, ולתקוף מהעורף את שארית כוחותיו הניידים של רומל באזור סידי עבד אל רחמן. המטרה הסופית של המבצע הייתה למוטט את התנגדות האויב ולהשמיד את כוחותיו.
כרגיל העדיף הפיקוד הבריטי לערוך את המתקפה בשעות הלילה. מבצע "מטען מוגבר" נפתח בשעה 01:00 ב-2 בנובמבר בסיוע הרעשה ארטילרית עזה מ-360 קני ארטילריה. מתקפת כוחות החי"ר בפיקודו של פרייברג נחלה הצלחה מלאה, כבשה את כל יעדיה, ויצרה פרצה רחבה בעומק כ־6 ק"מ בקווי הציר. הכוחות התוקפים נתקלו בדרך כלל בהתנגדות קלה, ותפסו כ-1500 שבויים. אולם השלב השני של המבצע לא התנהל כמתוכנן. בגלל קשיים שונים נדחתה ההסתערות של הבריגדה המשוריינת ה-9, ונפתחה רק זמן קצר לפני עלות השחר. בתחילה נחלה המתקפה הצלחה. הטנקים התוקפים שטפו את כוחות האויב בנתיב התקדמותם, חצו את "נתיב רחמן" והשמידו מספר רב של תותחי נ"ט 50 מ"מ גרמניים, ו-47 מ"מ איטלקיים. אולם משעלה השחר נחשפו הטנקים הבריטיים לאש תותחי הנ"ט הכבדים של הציר (תותחי 88 מ"מ), שהיו ערוכים לעומק, וספגו אבדות נוראות. הבריגדה המשוריינת ה-9 איבדה תוך זמן קצר 75 מתוך 94 הטנקים שלה, ושרידיה נסוגו ותפסו עמדות לאורך נתיב רחמן. בסך הכל נפגעו 103 טנקים בריטיים במהלך המבצעים, שנערכו בליל 1/2 בנובמבר.
מהלך הקרב > המתקפה הסופית ושבירת התנגדות כוחות הציר > מתקפת הנגד של רומל (2 בנובמבר)

הבריגדה המשוריינת ה-2 מהדיוויזיה המשוריינת ה-1, נעה בעקבות הבריגדה המשוריינת ה-9, והייתה אמורה לנצל את הפריצה שלה לתפיסת יעדים ממערב לרכס תל אל-עקאקיר. מפקד הבריגדה הבין שמחסום תותחי הנ"ט של הציר עדיין לא נפרץ, ושלא ניתן להבקיע דרכו לאור היום, ולכן הורה לטנקים שלו לתפוס עמדות טובות ממזרח לנתיב רחמן, ולהיערך להגנה לפני כוחות החי"ר, למרות דרישת מפקד הקורפוס ה-10, הרברט לאמסדן, להמשיך בהתקדמות. מפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-1, רימונד בריגס, הורה לשאר היחידות שלו – הבריגדה המשוריינת ה-8 ולבריגדה הממונעת ה-7 – לנוע קדימה, לחבור לבריגדה המשוריינת ה-2 ולשרידי הבריגדה המשוריינת ה-9, ולהיערך למגננה.
רומל פעל כצפוי, והטיל מיד כמעט את כל כוחות הניידים שנותרו ברשותו למתקפת נגד. בשעות הבוקר המאוחרות הגיעו לזירה דיוויזיות הפאנצר ה-15 וה-21 ודיוויזיית "ליטוריו" האיטלקית, ופתחו במתקפה על שני האגפים של הבליטה הבריטית החדשה. במשך כל שעות היום הדפו כוחות השריון הבריטיים, שהסתייעו בתותחי נ"ט של יחידות הרגלים, ובריכוזי אש ארטילרית, את כל התקפות כוחות הציר, וגרמו אבדות כבדות לכוחות התוקפים. מטוסי חיל האוויר המדברי תקפו שוב ושוב את ריכוזי הכוחות של רומל, ומעל שדה הקרב נערכו קרבות אוויר המוניים, כששני הצדדים נאבקו להשגת עליונות אווירית. עם רדת הערב נסוגו לבסוף כוחותיו של רומל, לאחר שאיבדו 117 טנקים, 77 מהם גרמניים. לקורפוס אפריקה נותרו כ-35 טנקים כשירים בלבד, בעוד שלארמייה השמינית נותרו עוד כ-600 טנקים. כישלון מתקפת הנגד הגרמנית ב-2 בנובמבר חרץ סופית את גורלו של קרב אל-עלמיין.
מהלך הקרב > המתקפה הסופית ושבירת התנגדות כוחות הציר > המרדף הבריטי

במהלך הימים הבאים היו הכוחות הבריטיים קרובים מאוד להשמיד לחלוטין את ארמיית הפאנצר אפריקה, אך בסופו של דבר הצליחו שרידי כוחותיו של רומל לחמוק מידם. רומל כתב ביומנו: "מי שלא הגיע אל הכביש [כביש החוף] ודהר מערבה, אבד". לפי תוכניתו של מונטגומרי נועד הקורפוס המשוריין ה-10 לכתר ולהשמיד את קורפוס אפריקה באמצעות תנועת איגוף קצרה, שתנתק את כביש החוף באזור אל-דאבה, כ-24 ק"מ ממערב ל"נתיב רחמן", בעוד הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 והדיוויזיה המשוריינת ה-7 ינועו לכיוון צפון-מערב ויבצעו תנועת איגוף רחבה יותר, במטרה לנתק את כביש החוף סמוך לפוּכּה, ולהשמיד שם את שרידי כוחותיו של רומל. אולם הכוחות הרודפים התעכבו בגלל פקק תנועה עצום, שנוצר סמוך לתל אל-עקאקיר, כתוצאה מהריכוז העצום של כלי רכב וטנקים שהצטופפו באזור הפרצה בקווי הציר. כוחות שריון מהקורפוס ה-10 חסמו את דרכם של הניו זילנדים, ולא איפשרו להם לפתוח בתנועה לכיוון פוּכּה לפני בוקר 5 בנובמבר. מחסור בדלק, הקושי של כוחות השריון להמשיך בתנועה בשעות הלילה, והיתקלויות עם כוחות מאסף של קורפוס אפריקה גרמו לעיכובים נוספים במהלך היומיים הבאים.
המרדף הבריטי הנמרץ שכנע את רומל לא לעצור את נסיגת כוחותיו באזור פוּכּה, בהתאם לתוכניתו הראשונית, אלא להמשיך בנסיגה מערבה לכיוון מרסא מטרוח. גשמים עזים שהחלו לרדת בשעות אחר הצהריים ב-6 בנובמבר, הפכו את חול המדבר לקרקע בוצית, ומנעו מהכוחות הרודפים של הארמייה השמינית לנתק את כביש החוף סמוך למרסא מטרוח, וללכוד שם את שרידי כוחות הציר. כאשר הגיעו לבסוף הטנקים הבריטיים המובילים למתלול של מרסא מטרוח ב-7 בנובמבר, הם מצאו את שרידי הדיוויזיה הקלה ה-90 ממתינים להם, ונאלצו לעצור זמנית את המרדף.
עם זאת, לשרידי כוחותיו של רומל, שנותרו עם מעט מאוד טנקים כשירים, לא היה סיכוי לבלום את התקדמות כוחות הארמייה השמינית, שנהנו עתה מעדיפות בשריון של יותר מ-10:1 על כוחות הציר. ב-8 בנובמבר חודשה ההתקדמות הבריטית מערבה לאחר קרב מאסף קצר במרסא מטרוח, ועד ל-11 בחודש הגיעו כוחות הארמייה השמינית לגבול מצרים-לוב, וכבשו את עמדות הציר במעבר חלפאיה ובסולום. רומל, שחשש מכיתור שרידי כוחותיו על ידי כוחות השריון הבריטיים (שניסו שוב ושוב לאגף ולנתק את כוחות הציר הנסוגים, ללא הצלחה) הורה להמשיך בנסיגה מהירה מערבה, ולפנות כמעט ללא קרב את בליטת קירנאיקה. ב-19 בנובמבר כבר הגיעו כוחות החלוץ של צבאו למיצר היבשה של מרסה ברגה, מרחק של למעלה מ-1,300 ק"מ מאל-עלמיין, שם עצר רומל לבסוף את הנסיגה והחל בהקמת קו הגנה חדש.
סיכום

הניצחון הבריטי המכריע בקרב אל-עלמיין מסמן את נקודת המפנה במערכה הצבאית בזירת המלחמה של צפון אפריקה, ובזירת הים התיכון במלחמת העולם השנייה. צבאו של רומל ספג מפלה קשה, ממנה לא הצליח להתאושש עד סוף המערכה בצפון אפריקה וכניעת שרידי כוחות הציר בתוניסיה, כחצי שנה לאחר מכן (13 במאי 1943). לאחר הקרב עברה היוזמה במערכה בצפון אפריקה לידי בעלות הברית.
קשה להעריך במדויק את האבדות שספגו כוחות הציר במהלך הקרב, מכיוון שבכאוס ששרר בשלבי הסיום של הקרב ובמהלך המרדף הבריטי המהיר שבא בעקבותיו, קשה היה לאסוף נתונים מדויקים. לפי הנתונים הגרמניים, כלל אבדות ארמיית הפאנצר אפריקה בחודשים אוקטובר ונובמבר 1942 היו כ-7,800 נפגעים (2,300 הרוגים ו-5,500 פצועים) וכ-28 אלף שבויים ונעדרים (מתוכם כ-8,000 גרמנים). מספר זה מהווה כ-30 אחוז מכוח האדם של ארמיית הפאנצר אפריקה ערב פרוץ הקרב. אולם לפי הערכות בריטיות שונות, כוחות הציר ספגו במהלך הקרב אבדות כבדות בהרבה, 20–25 אלף נפגעים (הרוגים ופצועים), וכ-30 אלף חיילים, שנפלו בשבי עד 11 בנובמבר. בנוסף לכך הושמדו או נלקחו שלל כאלף תותחים מכל הסוגים, כ-500 טנקים ו-84 מטוסים. דיוויזיית הפאנצר ה-15, לדוגמה, דיווחה ב-9 בנובמבר, שנותרו לה רק כ-1200 חיילים וקצינים, 16 תותחים, ואף לא טנק כשיר אחד.
אבדות הארמייה השמינית במהלך הקרב היו קלות יחסית. סך הכל ספגה הארמייה 13,560 אבדות, כ-8 אחוז ממצבתה ערב פרוץ הקרב, אך חלק מדיוויזיות הרגלים של הקורפוס ה-30 (במיוחד הדיוויזיה ה-51 והדיוויזיה האוסטרלית ה-9) ספגו אבדות כבדות. אבדות הארמייה השמינית בציוד היו כ-500 טנקים שנפגעו (מתוכם רק כ-150 הושמדו לחלוטין), 110 תותחים שהושמדו (בעיקר תותחי נ"ט) ו-97 מטוסים שהופלו.
השפעת הקרב על היישוב היהודי בארץ

מהקרבות שהתחוללו במהלך מלחמת העולם השנייה, קרב אל-עלמיין היה המשמעותי ביותר עבור היישוב היהודי בארץ ישראל. הניצחון הבריטי המכריע בקרב שם קץ לאיום של כיבוש ארץ ישראל על ידי כוחות הציר בפיקודו של רומל, והשמדת היישוב היהודי על ידי הנאצים. איום שהפך מוחשי לאחר הגעת צבאו של רומל לאל-עלמיין בקיץ 1942. פיקוד ההגנה הכין אומנם תוכנית חירום נואשת (תוכנית "מצדה על הכרמל") למקרה שהצבא הגרמני יגיע לארץ ישראל לאחר כיבוש מצרים, אולם נוכח תבוסת כוחות הציר בקרב אל-עלמיין, לא נאלץ היישוב להיערך לביצוע התוכנית, שספק אם הייתה ישימה.
ראו גם

בית הקברות הצבאי אל-עלמיין
לקריאה נוספת

וינסטון צ'רצ'יל, מלחמת העולם השנייה, כרך ד', הוצאת עם הספר, תשט"ז-1957
ברנרד מונטגומרי, זיכרונות פילדמרשל מונטגומרי, תל אביב: מערכות, 1960
סי.אי. לוקס פיליפס, אל-עלמיין, תל אביב: הוצאת מערכות, 1967
מרטין ון קרפלד, מלחמה ותחזוקה: הלוגיסטיקה מוואלנשטיין ועד פטון, תל אביב: מערכות, תשמ"ג-1983
סטיוון באנגיי, אל-עלמיין, תל אביב: הוצאת יבנה, 2005
עופר ריחני, "קרבות המפנה במלחמת העולם השנייה" הוצאת קינג 2011
הערות שוליים

↑  בריג' פ. יאנג, מלחמת העולם השנייה, הוצאת מערכות, 1975, עמ' 211
↑  וינסטון צ'רצ'יל, מלחמת העולם השנייה, כרך רביעי "ציר הגורל", הוצאת עם הספר, תשכ"א, עמ' 497
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10646313 
הרכבת טנק דמה
הערכות כוחות הצדדים היריבים ערב פתיחת הקרב (לחצו להגדלה)
קרב אל-עלמיין – תוכנית המתקפה הבריטית
המבצעים הבריטיים בליל 23/24 באוקטובר
הטנקים הבריטים מתקדמים בצירים שנפרצו על ידי כוחות ההנדסה
מתקפת הנגד של כוחות הציר ב-25 באוקטובר
פאנצר סימן 3, טנק המערכה המרכזי של קורפוס אפריקה (תמונה זו צולמה בצפון אפריקה, באפריל 1941)
ההערכות מחדש של כוחות הצדדים היריבים, 26/27 באוקטובר
ריכוז הכוחות הגרמניים של רומל בחלק הצפוני של החזית בתגובה למתקפה האוסטרלית
מבצע מטען מוגבר ומתקפת הנגד של רומל
הפריצה החוצה של כוחות הארמייה השמינית ושבירת התנגדות כוחות הציר, 4 בנובמבר
בנימין זאב וולף ברייער

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1830 מטרסבורג, אוסטריה 
 פטירה:  1893 (בגיל 63 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1893 
 רבותיו:  אברהם שמואל בנימין סופר 
 
רבי בנימין זאב וולף ברייער (תק"צ, 1830 – תרנ"ג, 1893) היה אב"ד רוגנדורף וטאב שבהונגריה, מחבר שו"ת "נחלת בנימין".
תולדות חייו

נולד במטרסדורף בשנת תק"צ לרבי אלעזר יעקב ברייער, ולרחל צירל בתו של רבי בנימין זאב וולף אבלס, מתלמידי הנודע ביהודה, שימש אב"ד בעיר טאב. אביו שהיה איש עסקים אמיד, שכר בשבילו מלמדים שילמדוהו. לאחר תקופה שלחו אביו לישיבתו של רבי יצחק משה פערלס אב"ד אייזנשטדט ואונגריש ברוד.
בהמשך עבר ללמוד בישיבתו של ה'כתב סופר' רבי אברהם שמואל בנימין סופר, שם התיידד עם רבי זוסמן סופר, שאף כתב הסכמה לספרו לאחר כמה שנים. בספרו הוא מספר מה שאמר לו ה'כתב סופר', שבערב פסח בדרשתו לציבור בענייני חג הפסח, אמר בשמו שיש להיזהר ולקנות את המצות בקניין כסף ולא לסמוך על קניין משיכה בלבד.
כן למד אצל רבי יוסף שאול נתנזון, בעל "שואל ומשיב".[דרושה הבהרה] ואצל רבי אהרן זינגר אב"ד במטרסדורף.
בנימין זאב נישא לפראדל בתו של רבי יוסף צבי קוויטנר מנייטרא, ובמשך כמה שנים לאחר חתונותו היה סמוך על שולחנו של חמיו, שסיפק לזוג את כל מחסורם.
בשנת תרי"ז (1857) התמנה רבי בנימין זאב לאב"ד רוגנדורף. ושימש שם ברבנות במשך כארבעה עשרה שנה. ובשנת תרל"א (1871) התמנה לאב"ד בעיר טאב, וכיהן בה עד פטירתו, בשנת תרנ"ג. בטאב, לימד תורה בישיבה שהקים, והעמיד שם תלמידים רבים.
תולדות חייו > ספרו

הרבה להתכתב בהלכה עם גדולי וחכמי הונגריה בדורו, מהם רבי יחיאל ארנפלד, יצחק ליב סופר, שמחה בונם ארנפלד. בשנת תרמ"ט הוציא לאור שו"ת בשם "נחלת בנימין" ובו תוכנם של התכתבויות אלו. בין כותבי ההסכמה לספר הוא רבי שמחה בונם סופר בנו של ה'כתב סופר'.
מתוכן התשובות בספר, בו הוא עונה לשאלות תלמידיו, נראה כי הוא ניהל או עמד בראשות ישיבה.
בסוף ספרו הביא את חידושיהם של קרובי משפחתו, של סבו, אבי אמו, בנימין זאב וולף אבלס.
מתלמידיו

הרב אפרים מרדכי פישל סופר–זוסמן, ראב"ד בודפשט
הרב שלמה צבי שטראסר
משפחתו

בנו, שמחה בונים, מחבר ספר 'קול שמחה', נבחר למלא את מקומו ברבנות טאב. הוא שימש כרב המקום משנת 1893 עד 1938
בנו, אברהם שמואל, נולד כ"ז בטבת תרל"ד
בנו, אלעזר יעקב, נישא לבתו של וואלף לייב אבלס
לקריאה נוספת

החתם סופר ותלמידיו עמ' תפד
הערות שוליים

↑  ראו אודתיו באתר תולדות ושורשים.
↑  ברויאר, בנימין זאב וולף בן אלעזר יעקב, נחלת בנימין, באתר אוצר החכמה ובהערה י'.
↑  פוקס, אברהם, ישיבות הונגריה בגדולתן ובחורבנן - ב, ב, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  https://www.nli.org.il/UserControls/Viewer/Assets/IIIFViewer/Mirador.html#
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310646005171  ISNI: 0000 0000 2895 8203  LCCN: n89111338  VIAF: 43428639   WorldCat (עם VIAF): 43428639
החיים בינתיים

| --- | --- |

החיים בינתיים
 בימוי:  ענר פרמינגר
 הופק בידי:  פורה הפקות המכללה האקדמית ספיר, אבנר פיינגלרנט
 תסריט:  אורית קימל, פיתוח תסריט: ענר פרמינגר, אורית קימל
 עריכה:  דורי ריבקין
 שחקנים ראשיים:  חגית דסברג אייל נחמיאס מתן פרמינגר תמר פרמינגר
 מוזיקה:  אורן סלע
 צילום:  רוני כצנלסון
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברה מפיצה:  בישראל: פורה הפקות, ענר פרמינגר ויונה שחר. ההפצה הבינלאומית של הסרט נעשית על ידי המפיצה חדוה גולדשמידט  מ-Go2Films.
 הקרנת בכורה:  ישראל אוקטובר 2012
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 דף הסרט ב־IMDb
רותי (חגית דסברג) ועופר (מתן פרמינגר)
נועה (תמר פרמינגר)
רותי (חגית דסברג)
מימין לשמאל: רותי (חגית דסברג), נועה (תמר פרמינגר), יואל (אייל נחמיאס) ועופר (מתן פרמינגר)
הפיגוע בשוק מחנה יהודה
החיים בינתיים הוא סרט דרמה ישראלי (100 דקות) בבימויו של ענר פרמינגר משנת 2012. זהו אחד הסרטים הישראליים הבודדים שעוסקים בהשלכות הסכסוך הישראלי פלשתינאי מנקודת ראות של האזרחים בעורף. הסרט מתמקד בהוריו של החייל ובמשפחתו בעורף, בליבה של העיר, שהופכת לחזית בתקופת הפיגועים. הדרמה המרכזית איננה של החייל בשדה הקרב, אלא של האם החרדה בבית.
ד"ר אודיה כהן-רז כתבה על הסרט:
"סרטו של ענר פרמינגר "החיים בינתיים" מצליח להעביר אמירה עמוקה על החיים במציאות הפוליטית/חברתית בישראל שנות האלפיים. פרמינגר מנסח אמירה זו בשילוב ייחודי בין שני סגנונות קולנועיים – בין ריאליזם לבין אכספרימנטליזם, משמע, בין  קולנוע שהוא על גבול-הניסיוני לבין קולנוע המחויב לתיאור  מציאות חברתית."
איימי קורניש בחרה ב"החיים בינתיים" כאחד משבעת הסרטים המומלצים של שנת 2013.
עלילה

הסרט מספר על חיי משפחה ירושלמית בתקופת האינתיפאדה השנייה בסוף שבוע אחד, במשך 48 שעות.
רותי רוזן (חגית דסברג) עורכת קניות בשוק מחנה יהודה, שם היא נקלעת 
לפיגוע. היא אינה נפגעת פיזית, אבל חווה זעזוע קשה. בנה הבכור, עופר, (מתן פרמינגר), מפקד טנק בשירות חובה, יוצא הביתה לחופשה מהצבא ונקרא לחזור בבהילות לבסיס. בתה הצעירה, נעה (תמר פרמינגר), מתכננת לצאת לבילוי בערב והאב, יואל (אייל נחמיאס), מתכוון לצאת לריצה עם חבריו. כשהמשפחה ישנה שנת צהריים, רותי מצטיידת במזון, ונועלת את הבית. היא אף מנתקת את הבית מתקשורת חיצונית ומחביאה את הטלפונים הניידים של בני ביתה. כשבני המשפחה מתעוררים, והאב מתכוון להסיע את בנו לצבא, רותי מודיעה שאף אחד לא עוזב את הבית. בני הבית מנסים, כמובן, להתמרד. הסרט מתמקד בדינמיקה המשפחתית הסוערת שמתפתחת ומשתנה ממצב קיצוני אחד למשנהו במהלך סוף השבוע המיוחד שנכפה על גיבוריו, עד שהדלת נפתחת בנסיבות בלתי צפויות.
הפקה > טרום הפקה

בשלהי שנת 2001, בנה הבכור של התסריטאית אורית קימל סיים קורס מפקדי טנקים. שעות ספורות לאחר שובו הביתה הוא נקרא לצבא בדחיפות. היא כתבה מכתב לראש הממשלה דאז אריק שרון, מכתב שלא נשלח, אך במקומו עלה במוחה הרעיון לסרט "החיים בינתיים" והיא קיבלה תקציב פיתוח מ"קרן מקור" לכתיבת התסריט.
ב-2006 קיבל ענר פרמינגר גרסה ראשונית של התסריט. בשנים 2007-2006 פיתחו קימל ופרמינגר ביחד את התסריט. באוגוסט 2007 הוגשו בקשות תמיכה לקרנות, אולם ב-2008, במקום להמתין לשלבי המיון של הקרנות, החליט פרמינגר להפיק את הסרט באופן עצמאי. ביחד עם פרופ' אבנר פיינגלרנט, ראש המחלקה לקולנוע במכללה האקדמית ספיר, הוחלט על פרויקט משותף שנקרא: "סדנת פיצ'ר ענר-ספיר". מכללת ספיר אפשרה להקים סדנה שנתית של תלמידים ובוגרים נבחרים בהנחייתו של פרופ' פרמינגר. כמו כן, מכללת ספיר סיפקה את מרבית ציוד הצילום, התאורה וההקלטה, את חדר העריכה ותשתיות משרדיות. פרמינגר התחייב להפיק את הסרט, כשתלמידי הסדנה הם השותפים המרכזיים לעשייה הטכנית של הסרט, ולסיים את הפקתו בכל מקרה, כשהוא משלים בעצמו את מימון ההפקה.
בשנת 2010-2009, לאחר תהליך מיון התלמידים והבוגרים המצטיינים, נפתחה הסדנה הלימודית. בסדנה שוחחו על הסרט, ניתחו את התסריט, והחלו בעבודת הטרום הפקה (פרה-פרודקשן). במהלך אביב 2010 התקיימו בירושלים חמשת ימי הצילום הראשונים במרבית אתרי החוץ של הסרט. הצלם הראשי, רוני כצנלסון (אף הוא מורה לצילום במחלקה לקולנוע במכללת ספיר) וענר פרמינגר, הבמאי, היו אנשי המקצוע המנוסים והוותיקים היחידים. אליהם הצטרף צוות התלמידים והבוגרים של הסדנה, וביחד התגבשו לצוות הרמוני. בינואר 2010 בעיצומה של טרום ההפקה, הצטרפה קרן הקולנוע הישראלי בראשותו של כתריאל שחורי לפרויקט במסלול הפרינג' שלה (גרילה). כל אנשי הצוות, והשחקנים עבדו בתנאי דיפר (הסכם הקובע כי הצוות והשחקנים יקבלו את שכר עבודתם מרווחי הסרט העתידיים לאחר שכל הוצאות ההפקה וההפצה יכוסו).
הפקה > ההפקה

צילומי השוק
זהו אחד הסרטים הישראלים הבודדים שהראו בהם פיגוע שאכן צולם באתר צילום ממשי ולא בתנאי אולפן באזור נטוש ובלתי פעיל. על אף הקשיים, התעקש פרמינגר לצלם בשוק מחנה יהודה, כדי להשיג את האותנטיות הדרושה, וכן בשל היותו של השוק חלק חשוב ממרקם החיים וההווי הירושלמי. לצורך כך נדרשו אישורים מוועד השוק, מכל בעלי הבאסטות ברחוב המרכזי בשוק בו נערכו הצילומים, כמו גם מהמשטרה וממכבי האש. הצילומים התאפשרו ביום ראשון עד עשר בבוקר, בשעות הכי חלשות של השוק.
לצורך הפקת הפיגוע החלה העבודה כבר במוצ"ש, כאשר צוותי התפאורה, ההפקה והצילום הכינו את השוק לצילומים. עשרות הניצבים הגיעו לפנות בוקר, עברו איפור ספציפי לפציעות והולבשו בהתאם. החזרות עם הניצבים התקיימו עד לתחילת הצילומים השכם בבוקר, כאשר על עיצוב הפעלולים היה אחראי ראשיד אבו רביע. זו הייתה הפקה נפרדת שנמשכה יומיים באוקטובר 2010.
כדי להגביר את האותנטיות של הפיגוע ובמיוחד כדי להדהד אותו פעמים מספר בסרט כשבני המשפחה נמצאים בבית, פרמינגר השתמש גם בצילומי ארכיון טלוויזיוניים מפיגוע אמיתי שהיה בשוק מחנה יהודה באפריל 2002, שלפיו נקבע זמן עלילת הסרט.
הדירה
אתר הצילומים המרכזי של הסרט הוא דירת המגורים של המשפחה. מבנה הדירה, גודלה ואפשרויות הצילום בה, היו קריטיים והציבו דרישות הפקה גבוהות. צילומי הדירה התקיימו ברמת בית הכרם בירושלים. צוות הסדנה שעבד על עיצוב התפאורה בדירה לא עמד במשימה ולכן, כשבוע לפני מועד התחלת הצילומים, פנה פרמינגר ליואל הרצברג וניר אלבה, מעצבים מקצועיים, שהתגייסו למאמץ והצליחו להפוך את הדירה הריקה לדירת משפחתית חמה ומלאת חיים תוך מספר ימים. הצילומים בדירה, שכללו 90% מצילומי הסרט, נערכו במהלך 19 ימים רצופים במהלך חודש אוגוסט 2010.
צילומי החוץ
בסרט רואים גם את הנוף מחוץ לבית, והנוף הניבט מחוץ לבית בו צילמו לא התאים. לכן, הנוף מחוץ לבית צולם מבית אחר, בשכונת קטמון. החלונות בבית כוסו במסכים ענקיים שעליהם הודפסו מראש תמונות הנוף שצולם מאזור צילומי החוץ של הבית בקטמון. צילומי החוץ במרביתם נעשו במשך 3 ימי צילום באפריל 2010 ובשני ימי צילום במאי 2010. צילומי בית הסבא והסבתא (הסצנות עם רבקה מיכאלי ויוסי גרבר) נעשו ביום צילום אחד בספטמבר 2010. בתוספת לעשרים וארבע שעות בשוק מחנה יהודה ו-19 ימי הצילום פנים באוגוסט, בסה"כ, הסרט הופק ב-26 ימי צילום.
הליהוק
צוות השחקנים היה מוכר לפרמינגר היטב מעבודתו בסרטיו הקודמים.
אם המשפחה, חגית דסברג, שחקה את תפקידה הקולנועי הראשון בסרט הקולנוע הראשון של פרמינגר "גולם במעגל", שבו היא זכתה לפרס אופיר עבור השחקנית הטובה ביותר, 1993 ובפרס המבקרים בפסטיבל חיפה, 1994.
אב המשפחה, אייל נחמיאס, שיחק תפקיד מרכזי בסרטו של פרמינגר מ-1999, "הגרעין הקשה".
לתפקידי הילדים ליהק פרמינגר את בנו, מתן, שחקן בראשית דרכו, ואת בתו הצעירה, תמר, שזו לה הופעתה הראשונה כשחקנית. בחירה זו אפשרה לפרמינגר לעבוד עם כל צוות השחקנים מתוך היכרות אינטימית. בנוסף, היותם של השחקנים הצעירים אחים ביולוגיים, מקנה לסרט אותנטיות נוספת.
החזרות האינטנסיביות עם ארבעת השחקנים במשך מספר חודשים בנו יחסי משפחה, שיש לה היסטוריה ומתקיימים בה קשרים קרובים ומורכבים.
פרמינגר ניצל גם באופן ייחודי את הנגישות שהליהוק אפשר לו לחומרי ארכיון של כל השחקנים. הוא השתמש בתמונות של ילדיו שנראים בסרט, כמו גם בצילומי וידאו משפחתיים מהעבר. כשדסברג מתבוננת פעמיים במראה ובבואתה מנעוריה ניבטת אליה, מתוך חומרים שצולמו ל"גולם במעגל" (1993) בו כיכבה. כך גם, כשהיא נזכרת שהכירה את בעלה כחייל, מובאת תמונה מ"הגרעין הקשה" (1999), בו נחמיאס גילם חייל.
הפקה > בתר-הפקה (פוסט פרודקשן)

עריכת הסרט נעשתה באולפני העריכה של מכללת ספיר, במהלך 2011 על ידי העורך דורי ריבקין, בוגר מכללת ספיר ותלמידו לשעבר של פרמינגר. עריכת הפסקול נעשתה באולפני דיבי, על ידי יוסי אפלבאום, אף הוא מורה לעיצוב פסקול במכללת ספיר.
הקרנות הסרט

ביוני 2012 הסרט הוקרן בהקרנת טרום בכורה בפסטיבל קולנוע דרום, ולאחר מכן בהקרנת בכורה באוקטובר 2012 בפסטיבל חיפה. החל מדצמבר 2013, הוקרן הסרט ברחבי הארץ: בסינמטק תל אביב, בתיאטרון ירושלים, ביס פלאנט ראשון לציון וחיפה ובעשרה בתי קולנוע של גלובוס גרופ. מפיצי הסרט בישראל הם פרמינגר ויונה שחר, בסיוע תמיכת הפצה של קרן הקולנוע הישראלי ושל הקרן לעידוד הסרט הישראלי מיסודה של התאחדות ענף הקולנוע בישראל.
ההפצה הבינלאומית של הסרט נעשית על ידי המפיצה חדוה גולדשמידט 
מ-Go2Films.
רותי (חגית דסברג) ונועה (תמר פרמינגר)
רותי (דסברג) ועופר (מתן פרמינגר)
יואל (אייל נחמיאס)
קרדיטים ונתונים

אורך הסרט: 100 דקות.
מפיק: ענר פרמינגר.
הפקה: פורה הפקות בשיתוף המכללה האקדמית ספיר, אבנר פיינגלרנט. מפיקות שותפות: נועה חביב, אורית קימל.
מפיקים בפועל: נועה חביב, חגי בן כוזרי, מתן מלך.
במאי: ענר פרמינגר.
תסריט: אורית קימל.
פיתוח תסריט: ענר פרמינגר ואורית קימל.
צלם: רוני כצנלסון.
תאורן ראשי: ליאור נצר.
עיצוב אמנותי: יואל הרצברג.
ניהול אמנותי: ניר אלבה.
מאפרת ראשית: מארי-הלן.
אפקטים מיוחדים: באשיר אבו רביע.
מעצב פסקול: יוסי אפלבאום.
מוזיקה מקורית: אורן סלע.
שיר הנושא של הסרט: מילים: אייל נחמיאס; מוזיקה: אורן סלע; שירה: אסנת הראל.
שחקנים

שחקנים ראשיים:
| הדמות | השחקן |
| --- | --- |
רותי: חגית דסברג
יואל: אייל נחמיאס
עפר: מתן פרמינגר
נעה: תמר פרמינגר
תפקיד אורח
| הדמות | השחקן |
| --- | --- |
הסבתא: רבקה מיכאלי (תפקיד אורח)
הסבא: יוסי גרבר (תפקיד אורח)
תפקידים נוספים:
| הדמות | השחקן |
| --- | --- |
נעמה: חגית אגאיוף גרוסמן
"הזר"/ראובן הצייר: עמי דרוזד
אשתו של "הזר": רניה עיאד
בתו של "הזר": סארה עיאד
שמרית: אלמה דישי
איתן: רועי הרצוג
אלכס/סשה: רומן שומונוב
רונן: אור סגולי
עמית: אילן פרוכטר
טנקיסט נוסף: יוסי ירמיה
ילדה מתרימה: עלמה דרוזד
ילד מתרים: עדו דרוזד
ז'וגלריית: שירי ברויאר
ז'וגלר: דן גרודזינסקי
גבי השכנה: יונה ארדל
שוטרת במחסום: גבריאלה ליצ'מן
שוטרת במחסום: אחינעם ברגר
שוטר במחסום: בן קימל
שוטר במחסום: אוהד קוטלר
כנרת בשוק: עינה פרמינגר
כנר בשוק: נחום קורנבליט
מוכר מיצים בשוק: עוזי-אלי
ילדה על קורקינט: תרזה בן צבי
הערות שוליים

↑  אודיה כהן-רז, "החיים בינתיים (Present Continuous): על סרטו של ענר פרמינגר", בתוך קולנוע דרום 2013, עמ' 131-127.
↑  איימי קורניש, שבעת הסרטים הישראלים הטובים ביותר של שנת 2013,בבלוג "קולנוע וקולנוענים ישראלים - עדכונים וניתוח", 24 בדצמבר 2013  (באנגלית)
↑  אור סיגולי, עכבר העיר, מה לראות בפסטיבל הקולנוע של חיפה?, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2012
↑  שני ליטמן, סרטים חדשים - 19.12, באתר הארץ, 19 בדצמבר 2013
מעצור (ירי)

תרמיל שלא נפלט באקדח חצי אוטומטי
מעצור בכלי נשק הוא ביטוי לאי יכולתו של כלי הנשק לפעול כהלכה בעת הצורך.
טווח התקלות נע בין מצבים זמניים ובטוחים יחסית, כמו תרמיל שלא נפלט, לבין מצבים שעלולים להיות מסוכנים, טיפול לא נכון בסוגים מסוימים של תקלות עלול לגרום לפציעה או למוות ולפגם משמעותי בכלי הנשק. לצורך מניעה של תקלות אלו חובה לעקוב ולהקפיד בכל העת על הכללים הבסיסיים של בטיחות כלי הנשק. כמו כן לניקיון ותחזוקה נכונה של כלי נשק יש תפקיד חשוב במניעת תקלות שכאלו.
סוגי מעצורים > מעצורי תחמושת

אלו מעצורים שנגרמים כתוצאה מכשל בתחמושת עצמה:
היפרדות תרמיל-קליע – נוצר כתוצאה מעייפות החומר שממנו התרמיל עשוי. כאשר הקליע נורה, התרמיל מתפצל ל-2 חלקים סמוך למיקום הקליע עצמו.
נפל (Dud) – בנפל, לאחר לחיצה על ההדק הקליע לא נורה עקב תקלה באבק השריפה בתרמיל. אחד מהגורמים הנפוצים לכך הם רטיבות או לחות גבוהה בזמן ממושך אשר מרטיבים את אבק השריפה.
ירי סקוויב – מעצור מסוכן מאוד בו הקליע שנורה לא נושא איתו מספיק אנרגיה ונתקע בקנה הנשק. ירי של קליע נוסף יכול לגרום להרס טוטואלי של הנשק ולסכן את חייו של המשתמש.
נקירה קלה – מעצור שנגרם כתוצאה מנוקר תקול, אשר לא מכה מספיק חזק בפיקה של התרמיל וחומר הנפץ שבפיקה לא מתפוצץ ובכך גם אבק השריפה לא נידלק ולכן הקליע לא נורה.