עלווים
היסטוריה

מוצאם של העלווים אינו ברור לחלוטין, אך ההנחה המקובלת היא כי הם התפלגו מהזרם השיעי המרכזי התריסרי. יש המזהים את מקורם בשבטי ה"קיזילבאש" שנדדו במרחב שבין טורקיה לאיראן של ימינו. העלווים עצמם מייחסים את מקורותיהם לאימאם האחד-עשר חסן אל-עסכרי (الحسن العسكري) (846–874), אשר היה מורהו של איבן נוסייר (אנ') (מת ב־868). נוסייר הכריז על עצמו כ"באב" (שער/דלת) כנציגו של האימאם האחד-עשר, ולימד שזהו השילוש הקדוש השביעי והאחרון במספר מאז בריאת האדם.
העלווים מופיעים לראשונה בכתובים במאה העשירית. כינויים של העלווים עד תחילת המאה ה-20 היה "נוצייריה" או "נוסיירים". יש התולים כינוי זה בכך שהם הגיעו מ"הרי אנסריה". תאוריה אחרת תולה את מקור הכינוי בקרבה ובהשפעה שעלווים הושפעו מן הנצרות בשילוב ממנהגים אליליים שקדמו להופעת האסלאם בסהר הפורה. דעות אחרות מייחסות את מקור הכינוי בפשטות לאבן נוסייר עצמו.
נראה כי הכת התארגנה לראשונה בהנהגת תלמידו של א-נוסייר, אל-חסיבי, אשר מת בחלב ב-969. על פי השערה אחת, נכדו של אל-חסיבי, אל-טברני, עבר לגור בלטקיה שבחוף הביזנטי ב-1032, שם הגה את הזרם העלאווי, ויחד עם תלמידיו המיר את דתם של רוב תושבי העיר. התשתית הפורייה להצמחת הדת החדשה באזור נבעה מהיותו חסר יציבות עקב הימצאו במרכז זירת התנגשות שהחליפה ידיים בין הפאטימים, העבאסים והביזנטיים. במאה העשירית התבססו העלווים תחת שלטונה של השושלת החמדנית מחלב, אך גורשו ממקומות מגוריהם כאשר השושלת נפלה ב־1004. ב־1094 התקיפו אותם הצלבנים, אך לבסוף הפכו העלווים והצלבנים לבעלי ברית כנגד האיסמאעילים, שליטי מצרים. ב-1120 הובסו העלווים על ידי האיסמאעילים והכורדים, אך שלוש שנים לאחר מכן ניצחו את הכורדים. ב-1297 היו מגעים בין האיסמאעילים והעלווים באשר לאיחוד, אך מגעים אלו לא עלו יפה.
ב-1317, תחת השלטון הממלוכי, פרסם המלומד החנבלי אבן-תיימיה פתווה שבה הכריז על העלווים ככופרים. בשנים שלאחר מכן הוא פרסם שתיים נוספות אך ישנה אי-ודאות בנוגע לשנים בהן התפרסמו. שלוש הפתוות האלה הובילו לרדיפה של העלווים תחת השלטון הממלוכי. כאשר האימפריה העות'מאנית השתלטה על סוריה ב-1516, הרגו הטורקים יותר מ־90,000 עלווים. לאחר מכן נחשבו העלווים כמנודים והטורקים שלחו מתיישבים להתיישב באדמותיהם. חלק מן המתיישבים הטורקים המירו את דתם לדת העלווית. ב-1832 פשטו העלווים על הכפר האיסמאעילי מיסף, אך הפשה של דמשק שלח חיילים להילחם בהם. גם במהלך מחצית המאה ה-19 היו מפעם לפעם מרידות באזור, שאחת מהן הונהגה על ידי אסמאעיל ח'יר בכ.
משנת 1922, החלו העלווים לאמץ את השם "עלווים" במקום השם שהיה נפוץ עד אז, "נוסייריה". ישנן כמה סיבות לשינוי, אך המרכזית שבהן היא הרצון להדגיש את הקשר בין הכת ובין האסלאם והאימאם עלי, ולנסות למחוק סממנים חיצוניים לאסלאם אשר קשורים לשם "נוסיירה" ולהיסטוריה של הכת. בנוסף, השם "עלווים" נתפס כשם שהכת נתנה לעצמה בעוד שהשם "נוסיירה" ניתן לה על ידי גורמים חיצוניים.
לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית, הפכו סוריה ולבנון למנדט צרפתי. רבים מהעלווים התגוררו במדינת העלווים שנהנתה מאוטונומיה, ובסנג'ק אלכסנדרטה שהייתה בעלת אוטונומיה בגלל הריכוז הגבוה של טורקים. עלווים התקבלו לגדודים הקולוניאליים בצבא צרפת. תחת שלטון המנדט, תמכו ראשי השבטים העלווים במדינה עלווית עצמאית, וניסו להפוך את האוטונומיה שקיבלו למדינה של ממש. בסוף 1938 התמרד אחד מראשי העלאווים נגד השלטון המרכזי בסוריה. ב-1939 נתנו הצרפתים לטורקיה את סנג'ק אלכסנדרטה שהכילה עלווים רבים. המעשה הרגיז מאוד את הקהילה העלווית, כמו גם את הסורים שאינם עלווים. זכי אל-ארסוזי, מורה בעל חינוך צרפתי מהעיר אנטקיה באלכסנדרטה, ולימים ממייסדיה של מפלגת הבעת' (יחד עם מישל עפלק) והוגי האידאולוגיה הבעת'ית, הוביל את תנועת ההתנגדות לכיבוש הטורקי. לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר המחוזות העלווים אוחדו עם סוריה, ניסו תומכי המנהיג העלווי סולימאן אל מורשיד להתנגד לסיפוח. אל מורשיד נתפס ונתלה על ידי ממשלת המדינה הסורית הצעירה בדמשק ב-1946.
סוריה קיבלה את עצמאותה ב־17 באפריל 1946. בשנת 1963, מועצה צבאית שכללה קצינים עלווים ממורמרים, לרבות סלאח ג'דיד וחאפז אל-אסד, סייעה למפלגת הבעת' לעלות לשלטון בסוריה. ב-1966 מרדו הקצינים, וגירשו את ותיקי הבעת' מישל עפלק וסלאח אל ביטאר, וב־23 בפברואר 1966 התבצעה הפיכה שבה עלו לשלטון הקצינים העלווים אשר הכריזו על זכי אל ארסוזי כאביהם הרוחני, ועל ממשלתם כ"ממשלת המראה החדש של הבעת'". חאפז-אל אסד מונה לשר ההגנה בממשל החדש. ב-1970 לקח אסד את השלטון לידיו והכריז על "תנועת רפורמות" במפלגת הבעת'. ב-1971 מונה אסד לנשיא סוריה. מצבם של העלווים השתפר וב-1973 האימאם מוסא א-צדר, מנהיג הזרם השיעי המרכזי בלבנון, הכריז בפתווה כי הוא מכיר בעלווים כחלק אותנטי מן האסלאם השיעי. עד להכרזה זו, ההנהגה הדתית המוסלמית, הן זו השיעית והן זו הסונית, סירבו להכיר בעלווים כמוסלמים. הכרזתו זו של א-צדר הייתה פוליטית בעיקרה: חוקת סוריה מחייבת את הנשיא להיות מוסלמי, ובכך התאפשר לאסד, שהיה עלווי, לכהן כנשיא. בנוסף, הכרזתו זו של א-צדר אפשרה לבסס קשרים בין המיעוט השיעי בלבנון לבין המשטר הסורי. א-צדר היה איש סודו של אסד, והיה לו חלק חשוב בברית בין אסד ובין הגורמים השיעים באיראן (אם כי הוא עצמו נעלם באופן מסתורי במהלך ביקור בלוב ב-1978). למשפחת אסד היה חלק חשוב בברית זו בין המוסלמים השיעים בלבנון ובאיראן ובין המיעוט העלווי בסוריה.
הרוב הסוני בסוריה לא ראה בעין יפה את שלטון העלווים, ותנועת האחים המוסלמים הובילה מרד, במהלכו ניסתה להתנקש בחיי אסד ב־25 ביוני 1980. בתגובה שלח אסד את חייליו להשמיד את מעוז התנועה בעיר חמאת. בפברואר 1982 ביצעו אנשי אסד טבח באנשי העיר ("טבח חמה"), אשר גבה בין 3,000 ל־40,000 קורבנות (המספר הנמוך הוא אומדנה הרשמי של הממשלה הסורית, והגבוה הוא הערכה של "הארגון הסורי לזכויות אדם"). מאז דיכויה האלים של המרידה באל-חמה, היה הממשל העלווי בסוריה יציב.
לאחר מותו של חאפז אל-אסד ב-2000, קיבל את השלטון בנו, בשאר אל-אסד, ושמר על קווי המדיניות של אביו. אף על פי שהעלווים היו הכת השלטת במדינה, הן בצבא, הן בחיל האוויר והן בשירותי הביטחון, הרי שהשירות הציבורי ועמדות המפתח הכלכליות בסוריה הוחזקו בעיקרן על ידי הסונים. משטרו של אסד הקפיד להעניק לכל גורם דתי את חלקו בעמדות הכח, כל עוד שומרים העלווים על עמדות המפתח בממשל. ב-2011, בעקבות גל המהפכות בעולם הערבי, פרצה בסוריה מלחמת אזרחים שהעמידה בסכנה את שלטונו של בשאר אל-אסד הנשיא וערערו את עמדות הכוח העלוויות במדינה.
בדצמבר 2024, המורדים הסורים ובראשם ארגון הטרור הייאת תחריר א-שאם פתחו במתקפת פתע, והפילו את שלטון אסד. מספר חודשים לאחר מכן, בעקבות ניסיון התקוממות של העלווים במערב המדינה, טבחו אנשי המשטר החדש במאות רבות של עלווים, כולל נשים וילדים.