יהודים-ערבים
היסטוריה של המושג

את הרעיון שעומד מאחורי הצירוף "יהודים-ערבים" ניתן למצוא בדיוני האו"ם בשאלת חלוקת שטח המנדט הבריטי של פלשתינה. נציגי מדינות ערב שהתנגדו בצורה נוקבת להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל - הציגו עמדה לפיה היהודים אינם עם בעלי מוצא אתני משותף, אלא דת נבדלת בלבד - וטענו בנוסף כי שייכותם הלאומית של היהודים מפוצלת לארצות רבות. יחד עם זאת, לא-היה שימוש ניכר בהגדרה מסוימת זו מאז.
המושג "Arabische Yidden" היה בשימוש בפיהם של יהודים מזרח-אירופאיים ואשכנזים, במשמעות של גנאי, לסימונם של מהגרים יהודים מארצות ערב והאסלאם שהתיישבו בניו יורק, בקהילות נפרדות מהם, החל משלהי המאה ה-19. חיון מסעוד תיאר בספרו האוטוביוגרפי "כשהיינו ערבים" את אכזבתו של סבו שהגיע לניו יורק בשנות ה-50, כאשר התבררה לו עוצמת העוינות מצידם ועל כך שאף נאלץ להתפלל ללא מניין. לאחר פיגועי 11 בספטמבר  ב-2001 שהתרחשו בעיר ניו יורק בידי ארגון הטרור האסלאמיסטי אל-קאעידה - קהילות יהדות המזרח הצפון-אמריקאיות סבלו מעוינות לא-סבירה גם כן עקב סימונם כחשודים על-ידי מערכת הביטחון בארצות הברית.
ראש ממשלת ישראל הראשון דוד בן-גוריון השתמש בביטוי בתוכנית "מוקד" ב-1970: ”באו 500 אלף יהודים-ערבים מארצות ערב”.
באמצע שנות השבעים, האינטלקטואל אלבר ממי השתמש במונח "ערבים יהודים" כקטגוריה באופן שלילי, כזהות אשר הייתה יכולה להיווצר, אלמלא היו היהודים בעולם הערבי נרדפים לאורך ההיסטוריה. בניגוד לבאים אחריו, ממי לא השתמש במונח זה כדי לבקר את הציונות או כדי לייחס זהות ערבית ליהודי ארצות האסלאם, אלא השתמש במושג מטעמי נוחות. בהתייחסו להזמנתו של מועמר קדאפי ליהודים לחזור לארצות גלותם, ולאלו מהם החוזרים למדינות ערב, להשתלב במדינות אלו כ"ערבים יהודים", כתב ממי:
היינו רוצים להיות "ערבים יהודים". אם זנחנו רעיון זה, הרי זה מכיוון שלאורך הדורות הערבים המוסלמים מנעו באופן שיטתי את הגשמתו על ידי הבוז והאכזריות שלהם. עכשיו מאוחר מדי עבורנו להפוך ל"ערבים יהודים". לא רק בתי היהודים בגרמניה ופולין נהרסו ופוזרו לארבע רוחות השמים, אלא גם בתינו שלנו.
עם זאת, לדעת חוקרת התרבות אוליביה האריסון, ממי האמין שיהודי צפון אפריקה הפנו עורף ל"מזרח" משום שדחו את ה"קולוניזאציה" שלהם עצמם בידי המוסלמים. בשנים שלאחר מכן, ולמרות התפנית הפרו-ציונית והרטוריקה ה"טרנסקולוניאלית" שאפיינה את כתיבתו, ממי אימץ מחדש - אם כי בהססנות - את הכינוי שטען שהוא עצמו המציא, כדי לבטא את ריבוי הזהויות שלו. כך למשל כתב בספרו La terre intérieure שראה אור ב-1976:
בין הערבים וביננו, זה היה עניין מורכב למדי, הרבה יותר מאשר עם אחרים... כלומר, אחרי הכל, היינו ערבים במובן מסויים! תרבותית, אני סוג של ערבי!... היינו יהודים ערבים או למעשה ערבים יהודים... לסיכום, היינו ערבים כמו האחרים, הערבים המוסלמים, אף שלא מבחירה: מאחר ולא חפצנו להיות [ערבים].
אחרי ממי בחרו מספר סופרים, פעילים מזרחים ואנשי אקדמיה, חלקם מהקשת הדמוקרטית המזרחית, לאמץ את המונח ולהקנות לו משמעות חיובית. בין אלו, ניתן למנות את סמיר נקאש, חביבה פדיה, אלה שוחט, יהודה שנהב, ויקי שירן ועוד. הסופר שמעון בלס, יליד בגדאד, השתמש במונח לתיאור זהותו העצמית.
חבר ושנהב הפנו את תשומת הלב לכך שכבר בשנת 1975, השתמש חוקר הספרות גרשון שקד בכינוי "סופר יהודי-ערבי שכתב עברית" לתיאור יצחק שמי, סופר יהודי יליד חברון אשר חיבר את הנובלה "נקמת האבות".
המשתמשים במונח הדגישו את הקרבה התרבותית שהייתה בין יהודי ארצות ערב לערבים המוסלמים. רובם נוטים להיות משויכים לשמאל הרדיקלי, וחלקם מגדירים עצמם כלא-ציונים[דרוש מקור].
המצדדים בצירוף מערערים על תיוגם הלא-ציוני, בטענתם כי המושג משמש ל"דה-קונסטרוקציה זהותית", מתוך ראייה רחבה יותר שאינה מקבלת את החלוקה המקובלת בישראל ל"ימין" ו"שמאל" הכרוכה בין השאר בסבך הזהויות שבין מערבי-אשכנזי לאוריינטלי-מזרחי. לפיכך, חלק מהמשתמשים במושג ידחו את חלוקות הזהות הבינאריות ואת שיוכם שלהם עצמם בתוכן כ"שמאל רדיקלי" או "אנטי-ציונים". יהודה שנהב, אשר עשה שימוש במונח בספרו "היהודים-הערבים", מתבטא תכופות באופן המאתגר את שיוכו האוטומטי לשמאל ואת תיוגו כאנטי-ציוניורואה בפינויי ההתנחלויות שמעבר לקו הירוק עוול וצביעות של השמאל הישראלי המופנה בין השאר כלפי היהודים הערבים עבורם השטחים מהווים מרחב תרבותי אלטרנטיבי.
טענתם של אלו העושים כן היא כשם שישנם יהודים-אירופאים שהגיעו מארצות אירופה, כך ישנם יהודים-ערבים שמוצאם מארצות ערב. מנגד נטען שהמונח "יהודים-ערבים" אינו מקביל לכינוי "יהודים-אירופאים", אלא לכינויים לא נפוצים ולא-מקובלים כגון "יהודים-סלאבים" או "יהודים-גרמאנים" שכן אלה מזהים באופן שגוי את היהודים כקבוצה האתנית בתוכה הם חיו.