stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חמד בן ג'אסם בן ג'אבר אאל ת'אני
קריירה פוליטית

בין השנים 1982 ל-1989 היה חמד מנהל לשכת השר לעניינים מוניציפליים ולחקלאות. ביולי 1989 מונה לשר לעניינים מוניציפליים ולחקלאות ובמאי 1990 מונה בנוסף גם לסגן שר החשמל והמים.
ב-1 בספטמבר 1992 מונה לשר החוץ של קטר על ידי האמיר ה-8. הוא נשאר בתפקידו כאשר בנו של האמיר, חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, עלה לשלטון בהפיכה ב-1995. חמד מילא תפקיד חשוב בהפלת האמיר ה-8. ב-16 בספטמבר 2003 מונה חמד לסגן ראש הממשלה תוך שמירה על תפקידו כשר החוץ. ב-2 באפריל 2007, הוא מונה לראש ממשלת קטר, לאחר התפטרותו של עבדאללה בן ח'ליפה אאל ת'אני. במקביל לתפקידו כראש ממשלה המשיך לכהן כשר החוץ.
מבחינה פוליטית הוא מילא כמה תפקידי מפתח נוספים, ביניהם חבר מועצת הביטחון העליונה, שהוקמה ב-1996; ראש הוועדה הקבועה של קטר לתמיכה באל קודס, שהוקמה ב-1998; חבר בוועדת החוקה הקבועה, שהוקמה ב-1999; חבר מועצת המשפחה השלטת, שהוקמה בשנת 2000; וחבר המועצה העליונה להשקעת עתודות המדינה, שהוקמה בשנת 2000.
בפרשת קייבלגייט התגלה כי ב-2010 שגרירות ארצות הברית בדוחה טענה כי "שייח' חמד (HBJ) אמר לסנאטור האמריקני ג'ון קרי כי הציע עסקה עם נשיא מצרים, חוסני מובארק, שכללה הפסקת השידורים במצרים בתמורה לשינוי עמדתה של קהיר בנוגע למשא ומתן בין ישראל לפלסטינים, וכי 'נעצור את אל-ג'זירה לשנה' אם מובארק יסכים בפרק הזמן הזה לספק הסדר בר-קיימא לפלסטינים".
ב-2011 תחת שלטונו, קטר החלה לסייע למורדים בסוריה על ידי אספקת נשק. מהלך זה הביא ביקורת על קטר, מכיוון שנשאלה השאלה האם הנשק הזה בסופו של דבר הגיע לידיים הלא נכונות.
ב-25 ביוני 2013, חמד בן ח'ליפה אל-ת'אני התפטר מתפקיד אמיר קטר, ולמחרת, 26 ביוני, התפטר חמד מתפקידו כראש ממשלה. חלקם שאלו אם זה בגלל שהאמיר החדש משך אותו מתפקידו לאחר שהבין כמה כוח צבר HBJ. הוא הוחלף על ידי עבדאללה בן נאצר בן ח'ליפה אל ת'אני כראש ממשלה ועל ידי חאלד בן מוחמד אל עטייה כשר החוץ. ב-3 ביולי, חמד שוחרר גם מתפקיד סגן ראש רשות ההשקעות של קטר (QIA).
בנאום ב-2015 בלונדון הזהיר את הישראלים, והזכיר להם שהם מוקפים ב-400 מיליון ערבים, ואמר "ידכם על העליונה עכשיו אבל אתם מוקפים. קבלו את גבולות 1967, פתרון שתי המדינות. העליונות שלכם לא תימשך לנצח. פתרו את הבעיה הפלסטינית והטרור ינוטרל".
ביוני 2021 פרסם בית המשפט הגבוה לצדק בלונדון תביעה, לפיה משרדו הפרטי של חמד בן ג'אסים היה בלב המסלולים החשאיים שבאמצעותם הועברו כספים לשותפה של אל-קאעדה בסוריה, ג'בהת פתח א-שאם.
במרץ 2022 אמר חמד בן ג'אסים לטלוויזיה קטרית כי פיקוד המבצעים הצבאיים בירדן ובטורקיה הוציא 2 טריליון דולר כדי להדיח את נשיא סוריה בשאר אל-אסד.
ב-2022 פורסם כי בין השנים 2011 ל-2015 העביר 3 מיליון יורו באמצעות מזוודות, תרמילים ושקיות לנסיך הבריטי, צ'ארלס.
לפי הדיווחים היו לחמד קשרים חזקים עם ממשלת ארצות הברית. כיום הוא מכהן במועצה המייעצת הבינלאומית של מכון ברוקינגס ויושב ראש המועצה המייעצת הבינלאומית של מרכז ברוקינגס. יש לו אחיזה בעסקים רבים כמו קטר איירווייז וחברת ההשקעות הזרות, רשות ההשקעות של קטר, אי הפנינים בדוחה (אנ') והרודס. הוא שותף בפרויקט גרנדה (גרנזי), והיזם של One Hyde Park בלונדון, בריטניה.
קריירה פוליטית > מאמצי גישור

חמד פעל באופן פעיל ליישוב סכסוכים פוליטיים הן באפריקה והן במזרח התיכון במהלך 20 השנים האחרונות.
בשנת 2007 סייע חמד בארגון הדיאלוג הלאומי הלבנוני והסכם השלום בין קבוצות פוליטיות לבנוניות שונות כדי לסיים את הלחימה הפנימית הקשה ביותר בלבנון מאז מלחמת האזרחים של 1975–1990. בניסיון לפתור עימות פוליטי רחב יותר ששיתק את המדינה במשך 18 חודשים, זימן חמד את ממשלת לבנון ואת האופוזיציה בראשות חזבאללה לקטר לשיחות. הוא הכריז על הסכם בחסות הליגה הערבית לטיפול במשבר בלבנון. בהסכם התחייבו הצדדים, "להימנע מלחזור לשימוש בנשק או באלימות כדי לממש הישגים פוליטיים. "ממשלת לבנון התחייבה בנוסף להציג חוק בחירות חדש שנועד לספק ייצוג טוב יותר במערכת העדתית של חלוקת הכוח במדינה.
הוא השתתף בתיווך להפסקת האש בתימן בין ממשלת תימן לתנועה החות'ית ב-2007. ב-2010 הסכימו שני הצדדים לקיים את ההסכם לאחר עימותים שאיימו על הפסקת האש. הגישור סיים מלחמה בת שש שנים בין שני הצדדים.
בשנת 2009 השתתף חמד בתיווך הסכם שלום לסיום הסכסוך בדארפור ("הסכם בניית הרצון הטוב והאמון") בין ממשלת סודאן לתנועת צדק ושוויון. ההסכם נפתח גם לשאר הפלגים בדרפור.
ב-2009 סייע בהסכם הפשרה בין סודן לצ'אד. מלחמת האזרחים בצ'אד החלה בדצמבר 2005. ב-8 בפברואר 2006 נחתם הסכם טריפולי, שעצר זמנית את הלחימה. עם זאת, פעולות האיבה התחדשו לאחר חודשיים, מה שהוביל למספר ניסיונות הסכם חדשים ולהסדר סופי בין שני הצדדים ב-2009.
בשנת 2010 הוא הוביל את מאמצי התיווך שהביאו לחתימת הסכם שלום בין ג'יבוטי ואריתריאה ליישוב סכסוך הגבול ביניהם ובכך לסלול את הדרך לשיחות שלום רחבות יותר לסיום הסכסוך בן שש השנים באזור. על פי הצהרת השלום, שני הצדדים התחייבו לתת "עדיפות אסטרטגית ליישוב הסכסוך בדארפור", ולנקוט את האמצעים הנדרשים ליצירת "סביבה ראויה להשגת הסדר בר-קיימא", כולל עצירת "אי נוחות לפליטים והבטחת זרימת סיוע הסעד". כמו כן, הצדדים התחייבו לחילופי אסירים ולשחרורם של העצורים עקב הסכסוך.
בעיות חוקיות > חברת BAE Systems

בעקבות שכנוע של מייקל פורטילו (פוליטיקאי בריטי), קטר חתמה על עסקת נשק בשווי 500 מיליון פאונד עם BAE Systems. מתוכם 7 מיליון ליש"ט הועברו לשתי נאמנויות בג'רזי, אשר חמד הוגדר כמוטב בהן. בניסיון למנוע הלבנת הון, הכספים הוקפאו מ-16 ביולי 2000 על ידי הוועדה לשירותים פיננסיים בג'רזי, שהחלה אז בחקירה בבית המשפט. חמד שילם לרשויות ג'רזי 6 מיליון ליש"ט כ"פיצוי מרצון" והתיק נסגר על ידי הרשויות בג'רזי.
בעיות חוקיות > חברת הנפט Heritage Oil

ביוני 2014, HBJ רכש 80% ממניות Heritage Oil, שנרשמה כחברת חיפושים והפקה בלונדון. במקביל, הוא היה רשום כ"יועץ" בשגרירות קטר וככזה זכה לחסינות משפטית על פי אמנת וינה. סעיף 42 לאמנה זו קובע כי דיפלומט לא יעסוק במדינה המארחת בעסקים למטרות רווח אישי, מה שהיה אמור לפסול את הרכישה אותה ביצע. הרכישה, המוערכת ב-924 מיליון ליש"ט הועברה ל"חברה בת בבעלות מלאה" של אל-מירקב קפיטל, חברת השקעות בבעלות פרטית של HBJ ומשפחתו. עורכי הדין של HBJ טוענים כי העובדה שהחברה נרשמה בלונדון אינה ראיה מספקת כדי לקבוע שסעיף 42 הופר.
בעיות חוקיות > מסמכי פרדייז

בנובמבר 2017, חקירה שבוצעה על ידי הקונסורציום הבינלאומי לעיתונות חוקרת ציינה את שמו ברשימת הפוליטיקאים המופיעים במסמכי פרדייז.
בעיות חוקיות > אל קורטה אינגלס

בשנת 2010 רכש 10% מ-El Corte Inglés בספרד, רשת חנויות הכלבו הגדולה במדינה. לעסקה זו הוא השתמש בדמות מקומית, דייוויד בריירו נוגלדו, שנחקר על ידי בית המשפט במדריד בגין מקרה פוטנציאלי של הלבנת הון ומרמה.
עסקים ועושר

אאל ת'אני הוא אחד האנשים העשירים בעולם, לאחר שהיה אחראי על קרן העושר הריבונית של קטר בסך 230 מיליארד דולר עד 2013. הוא זכה בתואר "האיש שקנה את לונדון" על ידי הצהובונים הבריטיים. אחזקותיו בלונדון כוללות את מגדל השארד, הרודס אינטרקונטיננטל ו-London Park Lane. הוא גם הבעלים של מועדון הכדורגל פריז סן ז'רמן.
במאי 2015 רכש חמד את ה-"Les Femmes d'Alger", יצירה של פיקאסו תמורת 179.4 מיליון דולר כולל עמלות, מחיר שיא עבור ציור במכירה פומבית. בבעלותו גם יאכטה, אל מירקב, בשווי 300 מיליון דולר.
בשנת 2021, ה-Sunday Times Rich List העריך את שוויו הנקי ב-2 מיליארד ליש"ט.
בשנת 2023 פורסם כי נגנב לו יהלום בשווי 100 מיליון דולר.
אותות כבוד

אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה (16 בנובמבר 2010, איטליה).
דוקטור לשם כבוד במכתבים הומניים מהאוניברסיטה הלבנונית האמריקאית (28 באפריל 2010, לבנון).
חיים אישיים

בשנת 1982, נשא חמד לאישה את שייח'ה ג'וואהר בינת פהד אאל ת'אני. ב-1996 התחתן עם שייח'ה נור אל סובאיי, בתו של שר החינוך לשעבר כאשתו השנייה. יש לו 15 ילדים משתי נשותיו.
מריה קרולינה, ארכידוכסית אוסטריה

מריה קרולינה, ארכידוכסית אוסטריה (בגרמנית: Maria Karolina von Österreich; ‏8 באפריל 1801 - 22 במאי 1832) הייתה בתו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו של פרידריך אוגוסט, נסיך סקסוניה.
ביוגרפיה

מריה קרולינה נולדה ב-8 באפריל 1801 בווינה, לפרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמריה תרזה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה.
היא התחנכה בקפדנות, והצטיינה בציור, כפי שניתן לראות ממספר סקיצות, וציורים בעפרונות צבע שנשמרו באוסטריה. בשנת 1804 קיבל אביה את התואר "קיסר אוסטריה", ובשנת 1806 הוא ויתר על התואר "קיסר האימפריה הרומית הקדושה".
ב-7 באוקטובר 1819 היא התחתנה עם פרידריך אוגוסט, נסיך סקסוניה, בנם של מקסימיליאן, נסיך הכתר של סקסוניה וקרולינה, נסיכת פארמה, בדרזדן, אולם לא היו להם ילדים. מריה קרולינה הייתה מתוקה ונעימה, אולם היא סבלה מאפילפסיה, וההתקפות היו כל כך תכופות, כך שהיא בקושי הייתה מסוגלת למלא את חובותיה כנסיכת הכתר. הם גם השפיעו לה על קשר הנישואין, ופרידריך אוגוסט לא היה נאמן לה מספר פעמים. מאחת הפרשיות הללו נולד לו בן מחוץ לנישואים, המוזיקאי תאודור אוהלינג. ב-22 במאי 1832 מתה מריה קרולינה בטירת פילניץ בדרזדן, כתוצאה מהתקף אפילפטי.
הערות שוליים

↑  http://www.bildarchivaustria.at/Pages/ImageDetail.aspx?p_iBildID=13832056
↑  http://www.bildarchivaustria.at/Pages/ImageDetail.aspx?p_iBildID=13832077
↑  Kroll, Frank-Lothar. "Die Herrscher Sachsens: Markgrafen, Kurfürsten, Könige. 1089-1918". München, 2007, p. 241
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 130253855  VIAF: 72494609   WorldCat (עם VIAF): 72494609 
מריה קרולינה כנערה.
פיגוע הדקירה בבית הכנסת בתל אביב

| חלק מגל הטרור הפלסטיני (2015–2016) |
| --- | --- |
 תאריך:  19 בנובמבר 2015
 מקום:  בית פנורמה, דרך בן צבי, דרום תל אביב
 מטרה:  יהודים
 קואורדינטות:  32°02′29″N 34°46′19″E﻿ / ﻿32.041282°N 34.771873°E﻿ / 32.041282; 34.771873
 סוג:  פיגוע דקירה
 הרוגים:  2
 פצועים:  1
 מבצע:  ראאד חליל
 מספר מפגעים:  1
  מפת מיקום  מפה דינמית #invoke:תבנית חוזרת tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פיגוע הדקירה בבית הכנסת בבית פנורמה בתל אביב הוא פיגוע דקירה שבוצע בצהרי ז' בכסלו ה'תשע"ו, 19 בנובמבר 2015, בבית כנסת בדרך בן־צבי בתל אביב בו נרצחו 2 יהודים בעת תפילת מנחה.
הפיגוע

בשעה 14:00 בצוהרי ז' בכסלו ה'תשע"ו, 19 בנובמבר 2015, בעת תפילת מנחה, נכנס המחבל ראאד חליל, אב לחמישה מדורא שעבד באישור באזור, חמוש בסכין לחדר בבניין פנורמה, השוכן בדרך בן צבי שבדרום תל אביב. הוא עלה לקומה הרביעית, והחל לדקור כל מי שנקרה בדרכו. שלושה בני אדם נפצעו, בהם שניים באורח אנוש שמותם נקבע לאחר מכן ואדם נוסף שנפצע בינוני. לאחר מכן המחבל ניסה להיכנס לבית כנסת מאולתר שהיה בקומה, אך המתפללים מנעו ממנו את הכניסה אליו. אזרח ששהה במקום תפס את המחבל עד להגעת השוטרים, שעצרו אותו והביאו אותו לחקירה בה טען "באתי להרוג יהודים, אני רוצה להיות שהיד".
לאחר הפיגוע

באותו היום כמה שעות לאחר מכן בוצע הפיגוע המשולב בכניסה לאלון שבות ליד צומת הגוש בו נרצח יהודי תושב היישוב, יהודי מבוסטון ופלסטיני תושב חברון.
כעבור כשנה נגזרו על חליל שני בבית המשפט המחוזי בלוד מאסרי עולם ו-20 שנים נוספות.  ראאד נכלל כעבור כעשור ברשימת המחבלים שהיו מיועדים לשחרור במסגרת עסקת החטופים השנייה של מלחמת חרבות ברזל אך שמו הוסר כיוון שבעקבות תיקון לחוק הממשלה מ-2014 לא ניתן לשחרר מי הורשע ברצח ב"נסיבות חריגות בחומרתן" במסגרת עסקה לשחרור שבויים או חטופים.
ראו גם

גל הטרור הפלסטיני (2015–2016)
פעולות טרור בתל אביב
הפיגוע המשולב בכניסה לאלון שבות
הערות שוליים

↑  גלעד מורג, שני מאסרי עולם ו-20 שנה למחבל שרצח שניים עם סכין משיפודייה, באתר ynet, 28 בנובמבר 2015
↑  חוק הממשלה, התשס״א–2001 8ב(א1): "לא ייכלל בהחלטה על שחרור אסיר כאמור בסעיף קטן (א), אדם שהורשע ברצח, שלגביו קבע בית המשפט כאמור בסעיף 30ב(א) לחוק שחרור על-תנאי ממאסר, התשס״א–2001, שהוא ביצע את המעשה בנסיבות חריגות בחומרתן."
↑  נטעאל בנדל, בשל מניעה חוקית: המחבל שרצח שני ישראלים בת"א ב-2015 לא ישוחרר בעסקה, באתר ynet, 19 בינואר 2025
מרינוס הראשון

האפיפיור מרינוס הראשון (בלטינית: Marinus I; מת ב-15 במאי 884) היה אפיפיור מ-16 בדצמבר 882 ועד מותו בשנת 884.
ביוגרפיה

מרינוס, יליד גאלזה, היה בנו של כומר. הוא הוסמך לשמש דיאקון על ידי האפיפיור ניקולאוס הראשון. לפני בחירתו לאפיפיור, הוא שימש כבישוף קאיריטים, מה שהפך את בחירתו לשנויה במחלוקת, כי בשלב זה של ההיסטוריה, בישוף לא היה צפוי אף פעם לעזוב את משרתו כדי לעבור לשמש כבישוף במקום אחר. בשלוש הזדמנויות שונות הוא הועסק על ידי שלושת האפיפיורים שקדמו לו כלֵגָט בקונסטנטינופול, ושליחותו בכל מקרה שיש התייחסות למחלוקת נכתבה על ידי פוטיוס, הפטריארך של קונסטנטינופול. בשנת 882, הוא נשלח מטעם האפיפיור יוחנן השמיני אל אתנסיוס מנאפולי להזהיר אותו לא לסחור עם המוסלמים בדרום איטליה.
בין המעשים הראשונים שלו כאפיפיור היו החזרת פורמוסוס כבישוף הקרדינל של פורטוס ואת הבישוף של פוטיוס לתפקידיהם. בשל כבודו לאלפרד הגדול הוא שחרר את האנגלו-סקסונים של האנגולה סקולה ברומא מחובת המחווה והמיסוי. הוא גם הורה לשלוח חתיכה של הצלב האמיתי לאלפרד במתנה. הוא נפטר ב-15 במאי 884, ואדריאנוס השלישי נבחר כמחליפו.
שגיאת מרינוס / מרטינוס

בגלל הדמיון של השמות מרינוס ומרטינוס, האפיפיורים מרינוס הראשון ומרינוס השני קיבלו בחלק מהמקורות, בטעות את השם מרטינוס (ונרשמו אז בהתאמה, כמרטינוס השני ומרטינוס השלישי). וכך, כאשר האפיפיור החדש ב-1281 לקח את השם מרטינוס, הוא הפך למרטינוס הרביעי, כאשר למעשה הוא היה צריך לקחת את השם מרטינוס השני.
הערות שוליים

1 2  McBrien, Richard P. (2000). Lives of the Popes: The Pontiffs from St. Peter to Benedict XVI. HarperCollins. p. 142. ISBN 9780060878078.
↑  Philippe Levillain (1 ינו' 2002). The Papacy: Gaius-Proxies (illustrated ed.). Psychology Press. p. 969. ISBN 9780415922302. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  "Pope Marinus I; Martin II". New Catholic Dictionary. 2008. אורכב מ-המקור ב-1 בפברואר 2012. נבדק ב-7 בפברואר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Studies in the Early History of Shaftesbury Abbey, Dorset County Council, 1999
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יוחנן השמיני | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: אדריאנוס השלישי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 10095300X  NKC: skuk0003928  VcBA: 495/45934  VIAF: 66822943   WorldCat (עם VIAF): 66822943
פיגוע הירי בכביש 60 (2015)

| חלק מגל הטרור הפלסטיני (2015–2016) |
| --- | --- |
 תאריך:  13 בנובמבר 2015
 מקום:  כביש 60, סמוך לעתניאל
 קואורדינטות:  31°25′01.34″N 35°1′57.90″E﻿ / ﻿31.4170389°N 35.0327500°E﻿ / 31.4170389; 35.0327500
 סוג:  פיגוע ירי
 הרוגים:  2
 פצועים:  2
 מבצע:  שאדי מוטאווע
 מספר מפגעים:  1
  (למפת הר חברון מוגדלת) פיגוע הירי בכביש 60(למפת הר חברון רגילה) פיגוע הירי בכביש 60(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום פיגוע הירי בכביש 60(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום פיגוע הירי בכביש 60
 
פיגוע הירי בכביש 60 היה פיגוע ירי שביצע מחבל פלסטיני כנגד כלי רכב שבו נסעו יהודים בכביש 60, סמוך ליישוב עתניאל בא' בכסלו ה'תשע"ו, 13 בנובמבר 2015. בפיגוע נרצחו יעקב ליטמן ובנו נתנאל, ושני בני משפחה נוספים נפצעו. הפיגוע זכה להד תקשורתי גבוה יחסית, בשל סמיכות האירועים בין הפיגוע לבין חתונת בת המשפחה, שרה תחיה ליטמן.
הפיגוע

בצהרי יום שישי, 13 בנובמבר 2015 (א' בכסלו ה'תשע"ו) יצאו שבעה מבני משפחת ליטמן מביתם שבקריית ארבע ברכבם לכיוון היישוב מיתר, לצורך שבת חתן לקראת חתונת בת המשפחה, שרה תחיה.
בסביבות השעה 15.00, דקות אחדות אחרי שעברו את היישוב עתניאל, נתקלו בני המשפחה במארב של שאדי מוטאווע, פלסטיני בן 27 תושב חברון, אשר חסם את נתיב הנסיעה באמצעות רכבו ופתח בירי לעבר הרכב. אבי המשפחה, הרב יעקב ליטמן (45) נפגע ונהרג במקום, ובנו נתנאל (18) שנהג ברכב, נפצע באורח קשה, אך הספיק להזעיק עזרה, בטרם נפטר מפצעיו. הרכב נעצר וסטה מהכביש, ומוטאווע פתח את דלתות הרכב כדי לפגוע ביושבים מאחור, אך מעצור בנשק מנע ממנו לעשות זאת, והוא נמלט מהמקום. לטענת גורמים ישראליים, אמבולנס של הסהר האדום הפלסטיני שנקלע למקום סירב להעניק סיוע רפואי לפצועים, טענה שגובתה בהקלטת השיחה שניהל בן המשפחה עם מוקד מד"א, אך הוכחשה על ידי הסהר האדום. כוחות ההצלה שהגיעו למקום נאלצו לקבוע במקום את מותם של יעקב ונתנאל, ופינו את יתר בני המשפחה שנפגעו קל ובינוני לטיפול רפואי.
לאחר הפיגוע

שאדי מוטעווא נמלט מהמקום מיד לאחר הירי. כוחות הביטחון ניהלו מצוד אחריו, שכלל הטלת כתר על העיירות יטא ובית עווא.
מוטעווא נלכד במהלך השבת בביתו בשכונת ג'בל רחמה שבחברון, לאחר שאביו הסגירו לידי צה"ל מחשש שביתו ייהרס. הוא נידון לשלושה מאסרי עולם.
הלוויתם של יעקב ונתנאל התקיימה במוצאי אותה השבת בהר המנוחות שבירושלים, והשתתפו בה המונים. בין המספידים היו נשיא המדינה ראובן ריבלין (שהספדו הופרע על ידי כמה ממשתתפי ההלוויה שהושתקו בידי בני המשפחה), שר החקלאות אורי אריאל כנציג הממשלה, והרבנים דב ליאור ושלמה משה עמאר, ונכחו בה גם ראש עיריית ירושלים ניר ברקת, סגן השר אלי בן דהן ומפקד פיקוד המרכז רוני נומה
ראש הממשלה בנימין נתניהו הנחה את משרד החוץ להגיש תלונה לצלב האדום על התנהלות הסהר האדום בפיגוע.
חתונתה של הכלה שרה תחיה ליטמן, בתו של יעקב ואחותו של נתנאל, נדחתה בשל הפיגוע. לקראת החתונה, הזמינו בני הזוג את הציבור הרחב לשמוח איתם בשמחתם. בחתונה שהתקיימה ב-26 בנובמבר נכחו אלפי אנשים, בהם רעיית ראש הממשלה שרה נתניהו, שרים, חברי כנסת ורבנים. על כך, נכללה שרה תחיה ברשימת "100 היהודים המשפיעים" לשנת 2016 של העיתון היהודי-אמריקני "אלגעמיינער זשורנאל".
מספר חודשים לאחר הפיגוע, זכה יעקב ליטמן באות "מורה המאה" מטעם מנהל החמ"ד.
הנצחה

בשנת 2018 בנו בני נוער מקריית ארבע בריכת אגירה לשחיה ורחצה סמוך ליישוב לזכרו של נתנאל ליטמן בשם "מעיין חי".
בשנת 2019 הורחב בית הכנסת במכון לרבני יישובים בקריית ארבע, שבו התפללו בני משפחת ליטמן, ונקרא על שמם "משכן יעקב חי". לבית הכנסת גם הוכנס ספר תורה שנכתב לזכרם.
הערות שוליים

↑  יניר יגנה ושבתי בנדט‏, האב ובנו שנרצחו בפיגוע היו בדרך לשבת חתן: "שמחה וכאב מתערבבים", באתר וואלה, 13 בנובמבר 2105.
1 2  יוחאי עופר, שלושה מאסרי עולם לרוצחם של יעקב ונתנאל ליטמן, באתר nrg‏, 13 ביוני 2016.
↑  שבתי בנדט‏, "כל הרצפה התמלאה בדם": משפחת ליטמן משחזרת את פיגוע הירי, באתר וואלה, 15 בנובמבר 2015.
↑  שבתי בנדט ואמיר בוחבוט‏, הנער שנפצע בשיחה למד"א: "ירו עלינו; ניידת של הסהר האדום נסעה מכאן", באתר וואלה, 14 בנובמבר 2015.
1 2  רועי ינובסקי, אנשי "הסהר האדום" שנטשו נפגעי טרור ממשיכים לעבוד כרגיל: "הרגישו לא בטוחים", באתר ynet, 15 בנובמבר 2015.
1 2  שבתי בנדט, אמיר בוחבוט ויוסי אלי‏, אב ובנו נהרגו בפיגוע ירי לעבר רכב בדרום הר חברון; המחבל נמלט, באתר וואלה, 13 בנובמבר 2015
↑  אליאור לוי ויואב זיתון, האב הסגיר את בנו המחבל כי חשש שיהרסו את ביתו, באתר ynet, 15 בנובמבר 2015
↑  אלישע בן קימון, יואב זיתון ואיתמר אייכנר, בתו של הנרצח בפיגוע: "מי ילווה אותי בחתונה?", באתר ynet, 14 בנובמבר 2015
↑  גיל קלנר ומיכאל פלד, ‏אלפים בהלווית יעקב ונתנאל ליטמן הי"ד, באתר "סרוגים", 14 בנובמבר 2015.
↑  יפעת ארליך, "ידיעות אחרונות", שרה תתחתן לאחר רצח אביה ואחיה: "בואו לחגוג איתנו", באתר ynet, 17 בנובמבר 2015
↑  גיא עזרא, ‏צפו באלפים בכניסה לחתונת שרה ואריאל, באתר "סרוגים", 27 בנובמבר 2015
↑  קרני אלדד, ‏שרה ליטמן נישאה, אחיה: "אני אומר 'קדיש' על אבי ושר 'בואי כלה' לאחותי", באתר מעריב אונליין, 26 בנובמבר 2015.
↑  Jewish 100, 2015: Sarah Litman – Tomorrow, באתר algemeiner, 30 במרץ 2016
↑  קיבלו את הפרס במקום האב שנרצח, באתר ערוץ 7, 29 במרץ 2016
↑  מעיין חי באתר עמוד ענן.
↑  פוסט, בעמוד הפייסבוק של המכון לרבני יישובים קרית ארבע חברון
↑  ראו כאן
קברם של יעקב ונתנאל ליטמן בהר המנוחות
מלכי יוון

הסמל המלכותי של יוון תחת בית גליקסבורג, שנוצר לאחר החזרתו של המלך גאורגיוס השני לכס המלכות ב-1935
ממלכת יוון נשלטה על ידי בית ויטלסבאך בין השנים 1832 ו-1862 ועל ידי בית גליקסבורג מ-1863 עד 1924. המלוכה בוטלה זמנית במהלך הרפובליקה ההלנית השנייה, וחזרה מ-1935 עד 1973, אז בוטלה פעם נוספת על ידי המשטר הצבאי ביוון והוחלפה על ידי הרפובליקה ההלנית השלישית, שהיא יוון המודרנית.
רק המלך הראשון, אותון, נקרא מלך יוון (ביוונית: Βασιλεὺς τῆς Ἑλλάδος). יורשו, גאורגיוס הראשון, כונה מלך היוונים או מלך ההלנים (Βασιλεὺς τῶν Ἑλλήνων), כמו כל שאר המלכים היוונים המודרניים.
בית ויטלסבאך

ועידת לונדון ב-1832 הייתה ועידה בין-לאומית שכונסה כדי להקים ממשלה יציבה ביוון. משא ומתן בין שלוש המעצמות (בריטניה, צרפת ורוסיה) הביא להקמת ממלכת יוון תחת נסיך בוואריה. ההחלטות אושרו באמנת קונסטנטינופול מאוחר יותר באותה שנה.
הוועידה הציעה את כס המלוכה לנסיך הבווארי אוטו. הם גם הקימו את קו הירושה שהעביר את הכתר לצאצאיו של אוטו, או לאחיו הצעירים. כמו כן, הוחלט שבשום מקרה לא תהיה אוניה פרסונלית של כתרי יוון ובוואריה.
| שם שלטון | משך השלטון | דיוקן | סמל | לידה תאריך, מיקום, הורים | נישואים | מוות | תואר סיבת ירושה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אותון (Ὄθων) 27 במאי 1832 – 23 באוקטובר 1862 | 30 שנים ו-148 ימים |  |  | 1 ביוני 1815 זלצבורג, אוסטריה בנם של לודוויג הראשון, מלך בוואריה ותרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן | אמליה, נסיכת אולדנבורג 22 בדצמבר 1836 ללא ילדים | 26 ביולי 1867 במברג, בוואריה בן 52 | מלך יוון נבחר על ידי המעצמות |
בית גליקסבורג

באוקטובר 1862 הודח המלך אותון במרד עממי, אך בעוד שהעם היווני דחה את מלכותו של אותון, הם לא התנגדו למושג המלוכה כשלעצמו. יוונים רבים שחיפשו קשרים הדוקים יותר עם המעצמה העולמית הבולטת, הממלכה המאוחדת, התגייסו סביב הרעיון שהנסיך אלפרד, בנם השני של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט, יהפוך למלך הבא. שר החוץ הבריטי לורד פלמרסטון האמין שהיוונים "שואפים להגדלת שטחם" בתקווה שבחירתו של אלפרד למלך תביא גם לשילובם בממלכה של האיים היוניים, שהיו אז מדינת חסות בריטית, למדינה יוונית מוגדלת.
עם זאת, ועידת לונדון של 1832 אסרה על המשפחות השולטות של המעצמות הגדולות לקבל את כתר יוון, ובכל מקרה המלכה ויקטוריה התנגדה נחרצות לרעיון. למרות זאת, היוונים התעקשו לקיים משאל עם בסוגיית ראש המדינה בנובמבר 1862, משאל העם הראשון שנערך אי פעם ביוון.
הנסיך אלפרד דחה את המלוכה, והנסיך וילהלם מדנמרק, בנו של הנסיך כריסטיאן, נבחר על ידי האספה הלאומית להיות גאורגיוס הראשון, מלך היוונים.
| שם שלטון | משך השלטון | דיוקן | סמל | לידה תאריך, מיקום, הורים | נישואים | מוות | תואר סיבת ירושה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| גאורגיוס הראשון (Γεώργιος Αʹ) 30 במרץ 1863 – 18 במרץ 1913 | 49 שנים ו-353 ימים |  |  | 24 בדצמבר 1845 קופנהגן, דנמרק בנם של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל | אולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה 27 באוקטובר 1867 8 ילדים | 18 במרץ 1913 סלוניקי, האימפריה העות'מאנית בן 67 | מלך היוונים (Βασιλεὺς τῶν Ἑλλήνων) בן דוד שלישי הודח על ידי כריסטיאן קרל ריינהרד, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים ולאחר מכן נבחר במשאל עם למלך היוונים. |
| קונסטנטינוס הראשון (Κωνσταντῖνος Αʹ) 18 במרץ 1913 – 11 ביוני 1917 | 4 שנים ו-85 ימים |  |  | 2 באוגוסט 1868 אתונה, ממלכת יוון בנם של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים ואולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה | סופיה, נסיכת פרוסיה 27 באוקטובר 1889 6 ילדים | 11 בינואר 1923 פלרמו, ממלכת איטליה בן 54 | מלך היוונים (Βασιλεὺς τῶν Ἑλλήνων) בנו של גאורגיוס הראשון |
| אלכסנדרוס הראשון (Ἀλέξανδρος) 11 ביוני 1917 – 25 באוקטובר 1920 | 3 שנים ו-136 ימים |  |  | 1 באוגוסט 1893 אתונה, ממלכת יוון בנם של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון וסופיה, נסיכת פרוסיה | אספסיה מנוס 17 בנובמבר 1919 ילד אחד | 25 באוקטובר 1920 אתונה, ממלכת יוון בן 27 | מלך היוונים (Βασιλεὺς τῶν Ἑλλήνων) בנו של קונסטנטינוס הראשון |
| קונסטנטינוס הראשון (Κωνσταντῖνος Αʹ) 19 בדצמבר 1920 – 27 בספטמבר 1922 | שנה ו-282 ימים |  |  | 2 באוגוסט 1868 אתונה, ממלכת יוון בנם של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים ואולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה | סופיה, נסיכת פרוסיה 27 באוקטובר 1889 6 ילדים | 11 בינואר 1923 פלרמו, ממלכת איטליה בן 54 | מלך היוונים (Βασιλεὺς τῶν Ἑλλήνων) בנו של גאורגיוס הראשון |
| גאורגיוס השני (Γεώργιος Βʹ) 27 בספטמבר 1922 – 25 במרץ 1924 | שנה ו-160 ימים |  |  | 19 ביולי 1890 אתונה, ממלכת יוון בנם של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון וסופיה, נסיכת פרוסיה | אליסאבטה, מלכת רומניה 27 בפברואר 1921 התגרשו ב-6 ביולי 1935 ללא ילדים | 1 באפריל 1947 אתונה, ממלכת יוון בן 56 | מלך היוונים (Βασιλεὺς τῶν Ἑλλήνων) בנו של קונסטנטינוס הראשון |
המלוכה בוטלה ב-1924 והוחלפה ברפובליקה ההלנית השנייה.
הרפובליקה ההלנית השנייה

הרפובליקה ההלנית הוכרזה ב-25 במרץ 1924 לאחר תבוסתה של יוון לטורקיה במלחמת יוון–טורקיה, בה הואשמה הממשלה המלכותית. במהלך קיומה הקצר התגלתה הרפובליקה השנייה התגלתה כבלתי יציבה. החברה היוונית המשיכה להיות מפוצלת, בעיקר בין הווניזליסטים הפרו-רפובליקנים לבין המונרכיסטים המיוצגים על ידי מפלגת העם, שסירבו להכיר בלגיטימיות של הרפובליקה.
הפער בחברה התרחב לנושאים תרבותיים וחברתיים כמו הבדלים בין השימוש בשפה היוונית וסגנונות אדריכליים. לקיטוב זה נוספה המעורבות של הצבא בפוליטיקה שהביאה למספר הפיכות וניסיונות הפיכה. הכלכלה הייתה במצב רע לאחר עשור של לוחמה ולא הייתה מסוגלת לתמוך במיליון וחצי הפליטים מחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה.
למרות מאמצי הממשלה הרפורמיסטית של אלפתריוס וניזלוס בשנים 1928–1932, לשפל הגדול הייתה השפעה הרת אסון על כלכלת יוון. הניצחון האלקטורלי של מפלגת העם ב-1933 ושתי הפיכות וניזליסטיות כושלות סללו את הדרך להחזרת השלטון למלך גאורגיוס השני.