stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליזבת מור
אותות הוקרה

בשנת 1971, ניבחרה להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי לטניס (אנ').
הערות שוליים

1 2 3 4  MOORE, ELISABETH, Edelson, Paula. A to Z of American Women in Sports. Infobase Publishing, 2014.
1 2 3 4  Elisabeth Moore, The International Tennis Hall of Fame
1 2 3  Joan N. Burstyn, ed. (1997). Past and Promise : Lives of New Jersey Women (1st Syracuse University Press ed.). Syracuse, N.Y.: Syracuse University Press. pp. 173–174
אנימציה בפלסטלינה

סרטון אנימציה בפלסטלינה משנת 1955
אנימציה בפלסטלינה (באנגלית מקובל בין היתר המונח claymation – הלחם של "clay", חרס, ו-animation, אנימציה) היא טכניקת אנימציה המבוססת על שימוש במודלים העשויים מפלסטלינה או מחומר דומה.
סצנות של סרטוני אנימציה בפלסטלינה, שהיא אחת ממספר סוגים שונים של אנימציית סטופ-מושן, מצולמת בעזרת מצלמת סטילס אשר מצלמת בכל פעם רק תמונה אחת (פריים). בין כל פריים לזה שאחריו, האובייקטים בסצנה מוזזים מעט באופן ידני - דבר אשר יוצר אשליית תנועה כאשר לאחר מכן הפריימים הללו יוקרנו ברצף במהירות רגילה (24 עד 30 פריימים בשנייה).
בסרטוני אנימציה בפלסטלינה בונים לרוב את האובייקטים על גבי חוט גמיש יחסית אשר מסייע לחזק את האובייקטים על מנת שניתן יהיה להנפיש אותם ביתר קלות.
בישראל טכניקת אנימציה זו ידועה במיוחד מהסרטונים והסדרות שפיתח האנימטור הישראלי רוני אורן במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90, כגון משלים שועליים ואגדות המלך שלמה, אשר זכו להצלחה רבה גם בגרסאות המדובבות לאנגלית ששודרו ברחבי העולם.
תמונות מסרטוני אנימציה בפלסטלינה

פריים מסרטון אנימציה בפלסטלינה של פרסומת טלוויזיה פינית
פריים מתוך סדרת האנימציה בפלסטלינה "From Ilich to Kuzmich"
אנה ריזן פלשר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בנובמבר 1915 שווייץ
 פטירה:  11 באוגוסט 2008 (בגיל 92)
 מקום קבורה:  ניו יורק
 מדינה:  שווייץ 
 מקצוע:  מזכירה
 מידע חסידת אומות העולם
 תאריך הכרה:  20 באוגוסט 2007
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (20 באוגוסט 2007) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  אנה ריזן פלשר
 
אנה ריזן פלשר (בשווייצרית: Anna Riesen Flescher;‏ 15 בנובמבר 1915 – 11 באוגוסט 2008) היא חסידת אומות העולם ילידת שווייץ, שהצילה במלחמת העולם השנייה ברומא את ד"ר יואכים פלשר.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

אנה ריזן נולדה בריינפלדן שבשווייץ. כאשר הייתה בת 3, התייתמה מאביה, ובגיל 14 התייתמה מאימה. בגיל צעיר נאלצה לעזוב את בית הספר, ועבדה כמוכרת בז'נבה ולאחר מכן כאם בית בלונדון ובבוקרשט.
אנה ריזן ואחותה קלרה עברו לרומא ב-1936, שם עבדה אחותה כעוזרתו של ד״ר יואכים פלשר שהיה רופא פסיכיאטר. הוא התקשה להמשיך בעבודתו כרופא בגלל חוקי הגזע. לאחר שחזרה אחותה לשווייץ החליפה אותה אנה.
ב-1943 כבשו הגרמנים את צפון איטליה ומרכזה, ובאוקטובר 1943 החל גירוש יהודי איטליה למחנות ההשמדה. יהודי רומא רוכזו במקומות מגוריהם, ומבצעי האיסוף הסתיימו במעצרם ובגירושם של 1,800 יהודים לאושוויץ-בירקנאו. כמעט כולם נרצחו.
כאשר החלו הגירושים מרומא לאושוויץ, לקחה אנה את יואכים תחת חסותה. כאשר הגרמנים הגיעו לרומא, בגלל חשש לחייו, הוא הסתתר בביתה של אישה איטלקייה, אך לאחר שהגרמנים איימו על חייו של כל אדם שמסתיר יהודים ביקשה האישה שייצא מביתה. יואכים עבר משם לבית אחר שהסתתרו בו חיילים בריטים. באותו הזמן הביאה אנה ליואכים אוכל אף על פי שהיה קשה מאוד להשיג מזון. היא נהגה לנסוע לפרברי העיר השונים כדי לקנות לו אוכל. באחת מפשיטות הגרמנים הוא הצליח להימלט בקושר רב, ואז  החליטו אנה ויואכים שהמקום הבטוח ביותר הוא ביתו של יואכים. אנה הודיעה לקונסוליה השווייצרית שהיא עוברת לדירתו של יואכים מאחר שהוא נמלט מרומא, וכך קיבלה צו הגנה שווייצרי. כאשר נחקרה בעקבות הלשנה לגביו, היא הכחישה שיש בידה מידע כלשהו אודות מקום הימצאו ושלחה מכתב בשמו מהוותיקן בכדי להסיר חשדות שנשאר בדירתה ברומא.
ב-4 ביוני 1944 שוחררה רומא על ידי הארמייה של הצבא האמריקאי ויום לאחר מכן בוטלה החקיקה נגד היהודים. יואכים שב לעסוק בפסיכיאטריה, ואנה המשיכה לשמש כעוזרתו והקלידה את עבודתו ומחקריו.
לאחר המלחמה

ב-1950 היגר יואכים לארצות הברית, לאחר שהוזמן על ידי החברה הפסיכואנליטית של ניו יורק. ב-1951 הצטרפה אליו אנה. השניים נישאו וקבעו את ביתם במנהטן שבניו יורק. לבני הזוג נולדו שתי בנות, סילביה ודיאנה, העוסקות ברפואה. יואכים נפטר בשנת 1976.
ב-2005 עלתה אנה לישראל להתגורר לצד בתה דיאנה בירושלים.
באוגוסט 2008, הלכה אנה ריזן לעולמה. אפרה נטמן, לצד אפרו של בעלה יואכים, בנחלה המשפחתית שלהם בהרי מדינת ניו יורק.
הכרה והנצחה

ב-20 באוגוסט 2007 הוחלט ביד ושם להעניק לאנה את התואר חסידת אומות העולם. בפברואר 2008 נערך טקס הענקת האות ביד ושם בירושלים. ביום למחרת נשאלה אנה לתחושותיה בטקס, והיא השיבה, תוך כדי שהיא קומצת את אגרופיה ונושאת את זרועותיה למעלה: "הרגשתי חזקה".
כאשר נשאלה על ידי ראש מחלקת חסידי אומות העולם ביד ושם מדוע סיכנה את חייה למען יואכים ענתה: "זה היה הדבר הנכון לעשות".
ראו גם

חסידי אומות עולם
שואת יהודי איטליה
הערות שוליים

1 2  אורי דרומי, הסתירה את מעסיקה היהודי בדירתו שלו, באתר הארץ, 24 באוגוסט 2008
↑  רומא, באתר יד ושם: מרכז המידע אודות השואה
↑  טקס הוקרה לכבודה של חסידת אומות העולם אנה ריזן פלשר משוויץ, באתר יד ושם: רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, ‏21.2.2008
↑  אנה ריזן פלשר: ״חסד אחרון״, באתר יד ושם: רשות הזיכרון לשואה ולגבורה
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אנה ריזן פלשר".
אנימנטרקס

| אנימנטרקס |
| --- | --- |
  שלד של אנימנטרקס והשוואה לאדם
תקופה
קרטיקון תחתון-קרטיקון עליון 104.46–98.37 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי עוף
תת־סדרה:: תיראופורה
משפחה:: נודוזאוריים
סוג:: אנימנטרקס
מין:: Animantarx ramaljonesi
שם מדעי
 Animantarx

אנימנטרקס (שם מדעי: Animantarx; מילולית: "מצודה חיה") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הנודוזאוריים שהתקיים במערב אמריקה הצפונית בתור הקרטיקון מלפני 104.46 מיליון שנה עד ל-98.37 מיליון שנה מזמננו.
מאפיינים

האנימנטרקס התגלה בתצורות צדר מונטיין (אנ') שביוטה ותואר למדע ב-1999 בידי החוקר היפני קנת׳ קרפנטר (אנ'). הממצאים כללו חוליות צוואר וגב, לסת תחתונה ושרידים לא מזוהים מהגולגולת.
האנימנטרקס היה דינוזאור הרביוור ארבע-רגלי שהיה קרוב לאנקילוזאורוס אך היה קטן יותר וחסר "אלת זנב" כשל האנקילוזאוריים. עם זאת הוא היה מגונן בשריון לוחיות עליו בלטו מספר זיזים ארוכים וחדים ששימשו להגנה. הגולגולת העבה שלו הגיעה לאורך 25 ס"מ, כך שהדינוזאור עצמו הגיע לאורך ממוצע של 3 מטרים. הגולגולת הייתה עבה ודמתה מעט לגולגולת פכיצפלוזאוריים והלסתות היו שטוחות בעלות סוללת שיניים דקות שטחנו צמחייה עשבונית.
לא ברור לאיזה דינוזאור היה קרוב האנימנטרקס, אף שיש לו מאפיינים של בני משפחת הנודוזאוריים. במראהו הוא דמה מעט לגסטוניה או לאדמונטוניה.
אנינות

ערך זה עוסק במושג הלכתי מתחום האבלות. אם התכוונתם לאנינות קולינרית, ראו .
| --- | --- |
 מקרא:  דברים, כ"ו, י"ד; ויקרא, י', י"ט
 שולחן ערוך:  סימן שמ"א
 
אנינות (או אנינה או אוֹנְנות) היא המצב בו מצוי קרובו של הנפטר בזמן שלאחר מות קרובו ועד קבורתו של הנפטר. אוֹנֵן הוא כינויו של אדם המצוי במצב של אנינות.
המושג מופיע בתורה פעמיים: במעשר ובקדשים. במעשר: לֹא אָכַלְתִּי בְאֹנִי מִמֶּנּוּ (דברים כו יד), ו"אוני" הוא מלשון אבל על מת (ראו באבן עזרא על התורה שם שם); ובקדשים, שאמר אהרן אחרי מות שני בניו: וַתִּקְרֶאנָה אֹתִי כָּאֵלֶּה וְאָכַלְתִּי חַטָּאת הַיּוֹם הַיִּיטַב בְּעֵינֵי ה' (ויקרא י יט). כלומר, אונן אסור לאכול במעשר שני ובקדשים. אנינות לגבי דינים אלה שייכת ביום המיתה עד השקיעה (אפילו קברו את המת בו ביום), ומדרבנן עד שייקבר אם לא נקבר בו ביום.
בנוסף, ההלכה פוטרת את האונן מקיום מצוות עשה, ולפי שיטות מסוימות אף אוסרת עליו לקיים מצוות אלו. כך למשל, האונן לא מקיים הנחת תפילין, תפילה וברכת המזון. 
עם זאת אונן חייב בכל מצוות לא תעשה מדאורייתא ודרבנן. לצד פטור זה מחויב האונן במנהגי אבלות מסוימים. אנינות לגבי דינים אלו מסתיימת מיד כשנקבר המת, אפילו קברו את המת ביום המיתה.
ההיקף המדויק של דיני האבלות בהם נוהג האונן מצוי במחלוקת בין הראשונים. הרמב"ם והרי"ץ גיאת פוטרים את האונן כמעט מכל מנהגי האבלות. לעומתם אחרים כמו רבנו פרץ מחייבים את האבל כמעט בכל מנהגי האבלות לצד האיסורים המיוחדים לאונן. (בשונה מהאונן, לאבל בשבעת ימי אבלותו, מותר לאכול בשר ולשתות יין). עם זאת החובה לנהוג לפי ההלכות המיוחדות לאנינות פוסקת בשבתות ובימים טובים.
מן התורה, אדם נחשב אונן רק ביום שבו מת קרובו. לאחר שקיעת החמה אין הוא נחשב אונן מן התורה, אך חכמים גזרו עליו דיני אונן אף לאחר השקיעה, עד שייקבר המת. במידה וקרובי הנפטר אינם יכולים ואף התייאשו מהאפשרות להביא את קרובם לקבורה, פוסקת החובה לנהוג מנהגי אנינות. במקרה כזה יש לעבור לנהוג מנהגי אבלות ולהתחיל בשבעת ימי האבל.
מי שהיה 'תפוס' ומת בתפיסה ולא ניתן לקוברו – לא חל אנינות על קרוביו מכיוון שאין המת מוטל לפניהם כיון שלא נתנוהו (התופסים) לקבורה. וכן מי שהוא אסור בבית האסורים ומת לו מת – אין לו דין אונן שאינו יכול להתעסק בקבורתו.
שולחן ערוך פסק שבמקום שרגילים שאנשים מיוחדים מוציאים את המת, לאחר שיתעסקו הקרובים בצרכי הקבורה ימסרו להם והם יקברוהו, ברגע שנמסר להם אינו מוטל עוד על הקרוב לקברו ולכן מותרים הקרובים לאכול בשר ולשתות יין אפילו קודם שהוציאוהו מהבית (אף על פי שלא חל עדיין האבלות). הפתחי תשובה בשם נודע ביהודה כתב שמרגע שמותרים בבשר ויין חייבים במצוות ובמקום שהולכים עם המת לקברו לא מועילה מסירת המת, לכן בימינו אף על פי שהקרובים מסרו את המת לחברא קדישא, נוהגים דיני אנינות עד לאחר הקבורה.
הערות שוליים

↑  פתחי תשובה על שולחן ערוך יו"ד שמ"א, א
↑  ש"ך.
| מצוות ומנהגים יהודיים |
| --- | --- | --- |
| ערכים כלליים | הלכה • עשרת הדיברות • תרי"ג מצוות • שבע מצוות דרבנן • שבע מצוות בני נח • רשימות: מצוות הנהוגות בזמן הזה • מצוות שאינן נוהגות בזמן הזה |  |
| סדר היום | נטילת ידיים • ציצית • תפילין • קריאת שמע • תפילה • תלמוד תורה • ברכת המזון |  |
| הלוח העברי | קידוש החודש • עיבור השנה • שבת • ראש חודש • חגי ישראל ומועדיו • שמיטה • שנת היובל |  |
| מצוות שבין אדם לחברו | ואהבת לרעך כמוך • צדקה • גמילות חסדים • לשון הרע • והדרת פני זקן • אונאת דברים • משפט עברי |  |
| מצוות התלויות בארץ | מצוות יישוב ארץ ישראל • מתנות כהונה • מתנות עניים • איסור ערלה • שמיטה • שנת היובל |  |
| איסור והיתר | כשרות • בשר בחלב • שחיטה • טרפה • איסור אכילת חלב • יין נסך • חמץ |  |
| תשמיש קדושה ותשמיש מצווה | ספר תורה • תפילין • מזוזה • סידור • ציצית • שופר • לולב • מצה • כיפה |  |
| בית המקדש | מצוות בניין בית המקדש • כהן • קורבן • עלייה לרגל • טומאה וטהרה • רשימת מצוות בית המקדש |  |
| משפחה | ברית מילה (או הטפת דם ברית) • פדיון הבן • זבד הבת • בת מצווה • בר מצווה • חופה וקידושין • טהרת המשפחה • מעמד האישה ביהדות • צניעות  • כיבוד אב ואם |  |
| מוות | אבלות • אנינות • הלוויה • קריעה • קדיש • קבורה • סעודת הבראה • שבעה • יום השנה • אזכרה • נר נשמה • הזכרת נשמות • חברה קדישא |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא הלכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
אלפארד

.
| --- | --- |
   
 מיקומו של אלפארד בקבוצת הכוכבים נחש מים
 נתוני תצפית
 קבוצת כוכבים:  נחש מים
 שמות נוספים:  α בנחש מים
 סוג:  ענק כתום
 בהירות נראית:  1.99
 סיווג ספקטרלי:  K3 II-III
 עלייה ישרה:  9ʰ 27ᵐ 35.2ˢ מילי-שניות קשת בשנה
 נטייה:  ‏31″ ‏39′ ‏08°‏- מילי-שניות קשת בשנה
 מאפיינים פיזיים
 בהירות מוחלטת:  1.71-
 מרחק:  180  שנות אור 55.19  פארסק
 רדיוס:  40 רדיוסי שמש
 מסה:  2.5-3.0 מסות שמש
 עוצמת הארה:  פי 400 מהשמש
 טמפרטורה:  4,100 K
 מהירות סיבוב:  3.97±0.63 קילומטר לשנייה
 מהירות רדיאלית:  −4.561±0.0001 קילומטר לשנייה
 היסט:  18.09±0.18 אלפיות של שניות קשת
 מתכתיות:  −0.07 
 
אלפארד (מערבית الفرد אל-פארד - "הבודד") או α בנחש מים הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים נחש מים והוא גם אחד מהכוכבים הבהירים בשמי הלילה. הכוכב מייצג את ליבו של נחש המים המזוהה במיתולוגיה היוונית עם ההידרה.
שמו של הכוכב נובע ממיקומו באזור דליל בכוכבים בהירים כך שלמרות שדרגת בהירות נראיתו היא כמעט 2, הוא בולט ככוכב הבהיר בסביבתו וקל לזיהוי.
תכונות

אלפארד הוא ענק כתום במרחק של כ-180 שנות אור ממערכת השמש עם מסה של לפחות 2.5 מסות שמש ורדיוס של כ-40 פעמים רדיוס השמש, שעזב את הסדרה הראשית לאחר תום המימן בליבתו וכעת הוא מתיך הליום לפחמן ולחמצן. עוצמת הארתו של אלפארד היא פי 400 משל השמש וספקטרום הקרינה שלו משתנה באופן מורכב עם מספר מחזורים שונים הנעים בין מספר שעות למספר ימים. ככל הנראה השינויים נובעים מפעימות בשכבות החיצוניות של הכוכב.
ניתוח ספקטרוסקופי של אור הכוכב הראה ששכבותיו החיצוניות מכילות חומרים כמו באריום, שאינם צפויים להמצא בו בשלב התפתחות זה. דבר זה מרמז שלכוכב היה בעבר בן זוג מסיבי יותר, שסיים את חייו כננס לבן וכעת לא ניתן להבחין בו יותר, והוא המקור לחומרים אלו.
אל תפתח פה לשטן

"אל תפתח פה לשטן" הוא ניב עברי המשמש כמשפט אזהרה, לשמור על לשון נקייה ולא לומר דבר רע על מנת שלא יתרחש. בלשון חז"ל מצוי גם ביטוי כללי יותר: "ברית כרותה לשפתיים", המתייחס הן לדיבור לטובה והן לדיבור לרעה, ומשמעותו: מילים יוצרות מציאות.
מקור הביטוי

מקור הביטוי הוא בהוראת התלמוד:
”אמר רבי שמעון בן לקיש וכן תנא משמיה דרבי יוסי: לעולם אל יפתח אדם פיו לשטן!”
הסיבה לכך - כי קטרוג של אדם על עצמו, או על אחרים, מהווה מעין הזמנה וסיוע למקטרג.
 כראייה לדבריהם מביאים חז"ל את דברי ישעיהו הנביא, שהביא לפני האל את דברי בני ישראל: ”כמעט כסדום היינו, לעמורה דמינו.” - כלומר, ברוע מעללינו נתחייבנו כליה כבני סדום ועמורה. ומיד בפסוק שלאחריו נענה מהשמים: ”שמעו דבר ה' קציני סדום האזינו תורת אלהינו עם עמורה”.
 בספר ראשית חכמה מובאת ראיה נוספת לכך מהפסוק: ”מי האיש החפץ חיים אוהב ימים לראות טוב, נצור לשונך מרע...”
הד לחשש זה נמצא בכל מרחבי הש"ס בשינויי לשון רבים שמשנים לשון קללה מלשון מדבר או נוכח ללשון נסתר. לעומת זאת לשון שמופנית לנשים מופיעה ללא שינוי. לדעת הרב שי עילם השינויים התהוו מאופי הלימוד בפועל; מאחר שלימוד בחברותא הוא צורת הלימוד המקובלת בבית המדרש, שינו מסדרי הש"ס את הלשון, שלא ישמע כמקלל את חבירו. אישה, לעומת זאת, אינה מצויה בבית המדרש, ולכן גם השינוי מיותר.
בספרות המוסר הובאו דוגמאות נוספות מהמקרא והנביאים על פתיחת פה לשטן שהזיקה:
דור הפלגה שאמרו: ”הבה נבנה לנו עיר ומגדל וראשו בשמים ונעשה לנו שם פן נפוץ על פני כל הארץ”. ולבסוף אכן התקיים בהם: ”ויפץ ה' אתם משם על פני כל הארץ”.
דור המדבר אמרו: ”לקחתנו למות במדבר”, וכך אכן נגזר עליהם, שנאמר: ”במדבר הזה יתמו”.
יהוא בן נמשי ברצותו לבטל עבודה זרה מישראל אמר בדרך מרמה: ”ויקבץ יהוא את כל העם ויאמר אליהם; אחאב עבד את הבעל מעט, יהוא יעבדנו הרבה!” והתוצאה הייתה: ”ויהוא לא שמר ללכת בתורת ה' אלוהי ישראל בכל לבבו, לא סר מעל חטאות ירבעם אשר החטיא את ישראל.”
הפסיקה ההלכתית

על פי האמור לעיל קבעו חז"ל שאסור לאדם להתבטא בעת תפילתו באופן שישתמע כי נגזרה עליו גזירה, לדוגמה:
”הרבה חטאתי לפניך ולא נפרעת ממני אחד מני אלף.”
”ואל יארע בי דבר קלקלה ועוון ואם יארע בי דבר קלקלה ועוון תהא מיתתי כפרה לכל עוונותי.”
דין זה אף נקבע להלכה: ”לא יאמר אדם לא נפרעתי כפי מעשי או כיוצא בדברים אלו שאל יפתח פיו לשטן”. יש מי שאומר כי הסיבה שנאסר על מי שיש לו הורים לומר קדיש יתום היא משום 'אל תפתח פה לשטן'.
הוראה זו הובאה גם בספר חרדים, כמצווה מדברי קבלה שלא לפתוח פה לשטן. ורבי יהודה החסיד הביא שיזהר אדם מלומר לחברו או לבניו: פגר, או אתה תמיר את דתך, שכן כדבריו: ”לא ייתכן כך לזרע ישראל שלא יתקיים בו, או בזרעו.” ולמעשה כמעט בכל ספרי הפסיקה ההלכתית הובא דין זה שאסור לאדם לפתוח פיו לשטן.
הוסיף על כך השל"ה: שיש להישמר לא לפתוח פה לשטן בכל צורה שהיא, "כי אפילו אם מדבר שלא בכוונה, ממשיך הדבר על עצמו". בהביאו ראיה לדבריו מבקשת בלק אל בלעם "ארה לי את העם הזה" - כלומר קלל לי את העם. ופיו הכשילו שהשתמש בלשון "לי", שלבסוף התקיים הדבר בו עצמו ובלעם אכן קילל אותו.
מקובל כי חלק מהתפתחותה של לשון סגי נהור לשימוש בקרב יהודים, נבע מכך שהיא היוותה אלטרנטיבה "חיובית" לספר על דבר רע ושלילי, כגון מחלה או גזירה רעה, מבלי לפתוח פה לשטן.
בספרות

בספרות ההלכתית נזכרו עניינים שונים שיש להימנע מהם מחשש שהדבר מהווה פתיחת פה לשטן.
יש מי שהזהיר שלא ללמוד הלכות אבלות וכן מסכת מועד קטן שעוסקת בענייני אבלות, וכן מסכת חולין שעוסקת בענייני שחיטה, מטעם פתיחת פה לשטן. כך למשל כותב החתם סופר בתשובה לשאלה ששלח לו חמיו, רבי עקיבע איגר בעניין הנוגע לדיני אבלות:
יקרת קדושתו הגיעני ובקראי בו ב' קושית בהלכות שמחות נרתעתי לאחורי כי גברא קפדנא אנא ואמרתי העבר חרפתי אשר יגורתי כי משפטיך טובים ואמנם שגגה יצאה מלפני השליט הגדול קדוש מו"ח הגאון ני' ונעשיתי אבל אם קודר שחותי ובאה אלי שמועה מאמי הצדקת זצ"ל תנצב"ה הכ"מ ובהתגולל בעפר קרני שבוע העברה עיינתי בדברי קדשו ותמול קמתי נתעוררתי היום להשיב ולצרף אליו כל מה שעיינתי בימים האלו ומו"ח הגאון דלא קפיד ולא קפדי' בהדי' יעבור עיונו עליו בשובע שמחות או יניח הדברים עד ט"ב שחל להיות בשבת הבע"ל ואם אולי בין כך יהפוך לששון ולשמחה א"כ גם יבולע המות לנצח ופשיטא דליכא תו קפידא".
אמנם בספרי האחרונים כתבו שאין לחוש לכך, ויש שכתבו לצום קודם הלימוד, וכן לתת צדקה ולהתפלל.
ראו גם

מילת קסם
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת מועד קטן, דף י"ח, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף י"ט, עמוד א', וכן שם בדף ס' ובמסכת כתובות דף ח'.
↑  ספר ישעיה א, ט.
↑  לרבי אליהו די וידאש, הקדמה לפרק דרך ארץ.
↑  ספר תהילים לד, יג -יד
↑  ראו מסכת תענית דף כד ע"א, בני אתה הטרחת את קונך... יאסף שלא בזמנו, וכן במקומות רבים
↑  ראו תענית שם בתי... שובי לעפריך
↑  בית יער הלבנון בהערות למסכת תענית (שם)
↑  בראשית יא, ד.
↑  שם ח.
↑  שמות יד, יא
↑  במדבר יד, לה.
↑  מלכים ב, י,יח.
↑  שם לא
↑  שולחן ערוך יורה דעה, סימן שעו סעיף ב', בהגהת הרמ"א ומשם בחכמת אדם וקיצור שולחן ערוך
↑  מטה אפרים דיני קדיש שער ד' סעיף א'
↑  לרבי אלעזר אזכרי פרק מז מצוות מדברי קבלה ודברי סופרים סעיף כא
↑  ספר חסידים סימן תעט.
↑  כף החיים פלאג'י סימן א' אות י"ז, בן איש חי פינחס שנה שנייה סעיף י"ג ועוד
↑  פרשת בלק דרך חיים תוכחות מוסר
↑  שיל, יהושע ליב בן משה שמואל, מנהגי מרן בעל החתם סופר זצ"ל, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  לקראת התחלת לימוד מסכת חולין אמר מרן הגראי"ל שטיינמן כי ראוי לצום תענית שעות, באתר דרשו, ‏3 באוקטובר 2018
↑  ראו בהרחבה בהרב אבינר: אין חשש בלימוד הלכות אבלות,  באתר כיפה, 23 בדצמבר 2015.
אלן בוקן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1958  (בן 66 בערך) לה רושל, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית סן-סיר 
 השתייכות:  צבא צרפת
 תקופת הפעילות:  1979–2015 (כ־36 שנים)
 דרגה:  Général de corps d'armée (לוטננט גנרל)
 תפקידים בשירות
 מפקד לגיון הזרים הצרפתי
 עיטורים
 קצין של לגיון הכבוד  קצין של ה-Ordre national du mérite   La croix de la valeur militaire avec étoile de bronze   La croix du combattant
 
אלן בּוּקַן (בצרפתית: Alain Bouquin; נולד ב-1958) הוא גנרל של קורפוס (Général de corps d'armée, מקביל ללוטננט גנרל) בדימוס בצבא צרפת. היה מפקד לגיון הזרים הצרפתי מ-1 ביולי 2009 עד 1 בספטמבר 2011. סיים את שרותו ב-2015.
שרותו הצבאי

בוקן סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית סן-סיר בשנת 1980. שרת כשנה ברגימנט הזרים הרביעי, ותשע שנים ברגימנט הזרים המוצנח השני, במהלכן היה מפקד מחלקה, מפקד פלוגה, וקצין מבצעים והדרכה. בהמשך שרת שנה במפקדת הקורפוס השלישי. בשנים 1991–1995 למד בקורס לפיקוד ומטה (מחזור 107) ובמכללת ההגנה הבין-זרועית (Collège interarmées de Défense). בהמשך שרת במטכ"ל הצרפתי ובמטה הכוחות הצרפתיים בג'יבוטי. בשנים 2000–2002 פיקד על רגימנט הזרים המוצנח השני, ובהמשך הדריך במכללת ההגנה הבין-זרועית. בשנים 2005–2009 מילא תפקידים שונים במטה הכללי. ב-1 באוגוסט 2008 קודם לדרגת בריגדיר גנרל. מ-1 ביולי 2009 ועד 1 בספטמבר 2011 היה מפקד לגיון הזרים. ב-1 באפריל 2011 קודם לדרגת גנרל של דיוויזיה (מקבילה למייג'ור גנרל). ב-2013 מונה לתפקיד המפקח על צבא היבשה (inspecteur de l'armée de terre) וקודם לדרגת גנרל של קורפוס. סיים את שרותו הצבאי בשנת 2015.
פעילויות צבאיות

צ'אד (1984, 1986, 1988 ו-1989).
קוסובו (2001).
חיים אישיים

בוקן נשוי ואב לשישה ילדים.
הופעות במדיה

בוקן הופיע בשני סרטים תיעודיים על הלגיון: "Warrior of the French Foreign Legion" ו-"La face cachée de la Légion".
אליזבת מצרפת (1602–1644)

אליזבת מצרפת (בצרפתית: Élisabeth de France, ‏22 בנובמבר 1602 – 6 באוקטובר 1644), הייתה בתו של אנרי הרביעי מלך צרפת ואשתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד.
ביוגרפיה

אליזבת נולדה בטירת פונטנבלו ב-22 בנובמבר 1602, לאנרי הרביעי מלך צרפת ולמארי דה מדיצ'י, בתם של פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה ויוהאנה מאוסטריה. זמן קצר לאחר לידתה יועדה אליזבת להתחתן עם פיליפו אמנואלה, נסיך פיימונטה, בנו של קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה, אולם הוא מת במפתיע בשנת 1604.
בשנת 1610 נרצח אביה אנרי הרביעי, מלך צרפת, ואחיה לואי השלושה עשר, מלך צרפת עלה לשלטון במקומו. בשנת 1612 הוחלט על נישואים כפולים בין בית בורבון הצרפתי לבית הבסבורג הספרדי, על ידי נישואיה של אליזבת לנסיך אסטוריאס, בעוד אחיה לואי השלושה עשר, מלך צרפת יתחתן עם אנה, ארכידוכסית אוסטריה, נסיכת ספרד ופורטוגל.
ב-25 בנובמבר 1615 התחתנה אליזבת עם פליפה, נסיך אסטוריאס, בנו של פליפה השלישי, מלך ספרד, ובאותו יום ראתה את אחיה לואי השלושה עשר, מלך צרפת בפעם האחרונה.
בשנת 1621 מת חמיה פליפה השלישי, מלך ספרד, ובעלה פליפה עלה במקומו לשלטון. פליפה בגד באליזבת בגלוי, ואף החזיק בכמה פילגשים, אולם גם יצאו שמועות על כך שאף אליזבת בגדה בפליפה. לפליפה ואליזבת נולדו 8 ילדים, וב-6 באוקטובר 1644 מתה אליזבת במפתיע במדריד. לאחר מותה התחתן בעלה עם אחייניתה מריאנה מאוסטריה, אולם דרך בתה מריה תרסה, נסיכת ספרד אליזבת היא אם קדמונית של פליפה השישי, מלך ספרד.
משפחתה

ב-25 בנובמבר 1615 התחתנה אליזבת עם פליפה הרביעי, מלך ספרד, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
מריה מרגריטה, נסיכת ספרד (1621)
מרגריטה מריה קטלינה, נסיכת ספרד (1623)
מריה אאוחניה, נסיכת ספרד (1625–1627)
איזבל מריה תרסה, נסיכת ספרד (1627)
בלתסר קרלוס, נסיך אסטוריאס (1629–1646)
פרנסיסקו פרננדו, נסיך ספרד (1634)
מריה אנה אנטוניה, נסיכת ספרד (1636)
מריה תרסה, נסיכת ספרד (1638–1683), התחתנה עם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת
אליזבת מק'קוזלנד

| --- | --- |

 לידה:  16 באפריל 1899 
 פטירה:  14 במאי 1965 (בגיל 66) 
 מקום לימודים:  מכללת סמית' 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1943) 
 בן או בת זוג:  ברניס אבוט 
 
אליזבת מק'קוזלנד (באנגלית: Elizabeth McCausland; ‏16 באפריל 1899 – 14 במאי 1965) הייתה מבקרת אמנות, היסטוריונית וסופרת אמריקאית.
ביוגרפיה

אליזבת מק'קוזלנד נולדה בוויצ'יטה, קנזס.
מספר שנים לאחר שסיימה את לימודיה במכללת סמית' (תואר ראשון ב-1920 ותואר שני ב-1922), היא החלה לעבוד ב-Springfield Sunday Union וב-The Springfield Republican, עיתונים שראו אור בספרינגפילד, מסצ'וסטס. היא הייתה מעורבת מאוד בתיק סאקו וונצטי ובסופו של דבר כתבה סדרת מאמרים בחוברת בשם "האיום הכחול".
היא לימדה במכללת ברנרד (1956), בבית הספר החדש למחקר חברתי (1946), במעבדת עיצוב (1939) ובקולג' שרה לורנס (תולדות האמנות, 1942-1944).
מק'קוזלנד עברה לניו יורק ב-1935. לאורך כל התקופה הזו היא גרה עם בת זוגה ברניס אבוט במנהטן. הן עבדו בשיתוף פעולה על פרסום הסדרה "ניו יורק המשתנה" ב-1939. הפרויקט נתמך על ידי פרויקט האמנות הפדרלי ומק'קוזלנד חיברה את הטקסט שליווה את הצילומים של אבוט.
חלק ניכר מהעניין שלה בלימודי אמנות נעוץ בשאיפות לדמוקרטיה ולצדק חברתי.
החל מאמצע שנות ה-30, היא עבדה כמבקרת אמנות וסופרת עצמאית, תרמה ל"פרנסוס", "רפובליקה החדשה" ו"מגזין האמנות".
היא כתבה בעיקר על ציור וצילום סוציאל-ריאליסטים, יחסה של מק'קוזלנד לנטייתו של עולם האמנות להפשטה בשנות ה-50 היה קודר; היא ציינה כי היא חשה שזו "בריחה של האמן מהמציאות ומאחריות". רגשותיה התרככו במקצת בשנים שלאחר מכן, והיא כתבה כי במחויבותה ההוליסטית להיבטים החברתיים של האמנות, היא חשה שהזניחה את הצדדים הרגשיים והפואטיים שלה עצמה.
מק'קוזלנד כתבה עבודה לאמנים ב-1947, שהתווה את תנאי המחיה והמעמד הכלכלי של האמן האמריקאי.
היא גם חיברה יצירות על אמנים פרטניים, ביניהםמרסדן הארטלי, אלפרד הנרי מאורר, אדוארד למסון הנרי, צ'ארלס ובסטר הות'ורן וג'ורג' איננס.
בין הספרים הנוספים שחיברה: קריירה באמנויות, Fine and Applied (1950) ומקצועות אמנות בארצות הברית.
היא גם כתבה שירה ועיצבה פרסומים במהדורות מוגבלות אותם הדפיסה במדפסה הפרטית שלה.
בשנת 1939 אצרה מק'קוזלנד את התערוכה הרטרוספקטיבית Lewis Hine במוזיאון ריברסייד. תערוכות נוספות שאצרה כוללות את העולם של היום (מוזיאון ברקשייר, 1939), תערוכה של הדפסי משי עבור מוזיאון ספרינגפילד לאמנויות יפות ומוזיאון מדינת ניו יורק (1940), וצילום היום (גלריית ACA, 1944).
בשנת 1943, היא זכתה במלגת גוגנהיים למדעי הרוח, ארצות הברית וקנדה, על חקר "מעמד האמן באמריקה מימי הקולוניאליזם ועד היום, עם תשומת לב מיוחדת ליחס בין אמנות לפטרונות".
בשנת 1944 היא מונתה לחברה בוועדה המייעצת של המחלקה לצילום של המוזיאון לאמנות מודרנית.
ב-1950 עבדה כיועצת מיוחדת בגלריה קורקורן וערכה את הקטלוג הנלווה לתערוכה.
המחקר הנרחב של מק'קוזלנד התמקד במיוחד בא"ל הנרי, לואיס היין, ג'ורג' אינס ואלפרד מאורר. את חמש עשרה השנים האחרונות לחייה הקדישה למחקר על אודות הצייר מרסדן הארטלי.
מק'קוזלנד נפטרה ב-14 במאי 1965. היא קבורה בבית הקברות מייפל גרוב, וויצ'יטה.
מורשת

כתביה של אליזבת מק'קוזלנד שמורים בארכיון לאמנות אמריקאית, בסמית'סוניאן.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  Elizabeth McCausland papers, 1838-1995, bulk 1920-1960
1 2 3 4  "Revolt, They Said". www.andreageyer.info
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007434910905171  BIBSYS: 2070698  BnF: cb123674093 (data)  CiNii: DA06324286  GND: 136709834  ISNI: 0000 0000 8162 5483  LCCN: n90650704  NLA: 35338375  NTA: 125084145  PIC: 9523  SUDOC: 032693311  Trove: 917117  VcBA: 495/136349  VIAF: 88761509   WorldCat (עם VIAF): 88761509 
ברניס אבוט, שנות ה-30
איתן שטיינברג

| --- | --- |

 לידה:  1955 (בן 69 בערך) ירושלים 
 מוקד פעילות:  אוניברסיטת חיפה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 כלי נגינה:  כינור, חליל צד 
 www.benzaken-steinberg.com
 
איתן שטיינברג (באנגלית: Eitan Steinberg; נולד ב-21 באפריל 1955 בירושלים) הוא מלחין ומנצח ישראלי בתחום המוזיקה הקונצרטנטית, ופרופסור מן המניין בחוג למוזיקה באוניברסיטת חיפה. יצירותיו המוזיקליות כוללות יצירות תזמורתיות, יצירות קאמריות, יצירות תיאטרון-מוזיקה, יצירות למקהלה ויצירות סולו. בין הנושאים אותם הוא חוקר ביצירתו: טיפול בטקסט; שימוש בקול בדרכים חדשניות; פיתוח מוזיקלי בלתי ליניארי; דיאלוג בין מקורות השראה עממיים ועתיקים לבין שפה מוזיקלית עכשווית ואישית; ועיבודים לשירי עם מרחבי העולם.