stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריק טולדנו
ביוגרפיה

טולדנו נולד בפריז וגדל בורסאי. הוריו יהודים ילידי מרוקו. טולדנו ונקש נפגשו במחנה קיץ בשנות ה-80 והם חברים כבר מגיל ההתבגרות. ב-1989 עם סיום לימודי התיכון למד שנה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1993 קיבל תואר ראשון בספרות וקולנוע באוניברסיטת פריז ובשנת 1995 סיים תואר שני במדע המדינה בסורבון עם התמחות בסוציולוגיה פוליטית. ב-1995 נפגש שוב עם נקש בכנס אנימטורים והחלו לעבוד ביחד.
ב-1995 הם ביימו את סרטם הקצר הראשון, "Le Jour et la Nuit" (היום והלילה), סיפורו של רופא לילה מאוהב, עם זינדין סואלם וג'ולי מודוך.
ב-1999 הם יצרו את הסרט "Les petits souliers" (הנעליים הקטנות), הרפתקאותיהם של ארבעה חברים שנשכרו כסנטה קלאוס, בכיכובם של ג'מאל דבוז, גד אלמלח, רושדי זם וג'ילבר מלקי. הסרט זכה בפרס חבר השופטים לסרטים קצרים בקומדיה.
ב-2002 הם עשו סרט קצר נוסף "Ces Jours Heureux" (הימים המאושרים האלה), על עזיבת מחנה קיץ.
ב-2006 יצרו את הקומדיה "Nos jours heureux" (הימים המאושרים שלנו), בכיכובם של ז'אן פול רוב, מרילו ברי, עומאר סי, ז'ופין דה מו, ז'אן בנגיגי ועוד. את הסרט ראו כ-1,400,000 צופים.
ב-2009 יצא הסרט השלישי שלהם, "Tellement proches" (כל כל קרוב), סיפורה של משפחת פועלים בפרברי פריז. השחקנים, וינסנט אלבז, איזבל קארה, פרנסואה-קסבייר דהמזון, אודרי דנה, עומאר סי, ז'אן בנגיגי וז'ופין דה מו.
ביוגרפיה > הפריצה הגדולה

ב-2011 יצא סרטם הגדול "מחוברים לחיים" בכיכובם של פרונסואה קלוזה ועומאר סיץ מגולל את יחסיהם של אריסטוקרט עשיר, משותק מהצוואר ומטה עם המטפל שלו, צעיר סנגלי מהפרוורים. הסרט זכה להצלחה השנייה בגודלה בהיסטוריה של הקולנוע הצרפתי, מעל 19 מיליון צופים צפו בו והפך לסרט הצרפתי הנראה ביותר מחוץ לצרפת מאז 1994, כ-19 מיליון. הסרט הפך את השחקן עומאר סי, לכוכב. הסרט זכה ב-2012 ב-8 פרסי סזאר.
ב-2014 יצא סרטם "סמבה" בכיכובם של עומאר סי, שארלוט גינסבורג זכה להצלחה באירופה עם כ-5 מיליון צופים.
ב-2017 יצא סרטם "Le sens de la fête" (משמעות המסיבה), בכיכובם של ז'אן-פייר בכרי, ז'יל ללוש.
ב-2019 יצא סרטם "יוצאים מן הכלל" בכיכובם של וינסנט קאסל ורדה קטאב.
ב-2021 יצאה הסדרה שלהם בוטלוויזיה "En thérapie" עיבוד צרפתי לסדרה הישראלית "בטיפול".
ב-2023 יצא סרטם "Une année difficile" (שנה קשה) בישראל הסרט נקרא "השנה שהייתה לנו", קומדיה על שני לוזרים שהחובות הכבדים שלהם יצאו מכלל שליטה. בניסיונם להתאפס ולחזור לדרך הישר, הם מתחברים לקבוצת פעילים למען איכות הסביבה ומצטרפים למעלליהם, בכיכובם של פיו מרמאי, ג'ונתן כהן, נואמי מרלה ומתייה אמלריק.
חיים אישיים

במתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023 נרצח בשדרות, בן דוד שלו, אלון עמרם טולדנו, בדרכו לבית הכנסת.
הערות שוליים

↑  אמיר קמינר, "זו הבעיה של אנשי שמאל כמו גרטה, הם שונאים את ישראל ולא יודעים היסטוריה", באתר ynet, 24 בינואר 2024
↑  לזכרו של אלון טולדנו ז"ל, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 16 בנובמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007457586305171  PLWABN: 9810540391605606  BNE: XX4806427  BnF: cb14490773d (data)  GND: 141017376  ISNI: 0000 0001 2149 0553  LCCN: no2007150158  NKC: xx0229715  NLK: KAC201413676  NTA: 344364828  SUDOC: 14379731X  VIAF: 120272785   WorldCat (עם VIAF): 120272785
אלימות נגד יהודים בפולין, 1944–1946

האלימות האנטי-יהודית בפולין בשנים 1944–1946 כללה שורה של תקריות בפולין שלאחר שואת יהודי פולין ותום מלחמת העולם השנייה באירופה. תקריות אלה השפיעו על שארית הפליטה ועל יחסי יהודים–פולנים. הן התרחשו בתקופה של אלימות ואנרכיה ברחבי המדינה, שנגרמו בגלל התנגדות אנטי-קומוניסטית נגד ההשתלטות הקומוניסטית על הרפובליקה העממית הפולנית בתמיכת הסובייטים. מספר הקורבנות היהודים נאמד בין כמה מאות ל-2,000. יהודים היו בין 2% ל-3% מכלל קורבנות האלימות שלאחר המלחמה בפולין, בהם יהודים פולנים שהצליחו להימלט מהשואה אל שטחי פולין שסופחו על ידי ברית המועצות וכן אל עומקי ברית המועצות, וחזרו לאחר שינויי הגבול שקבעו בעלות הברית בוועידת יאלטה. התקריות נעו בין התקפות על פרטים לבין פוגרומים.
ההגירה היהודית מפולין הואצה גם כתוצאה מאלימות זו, אך גם מכיוון שפולין הייתה מדינת הגוש המזרחי היחידה שהתירה הגירה יהודית חופשית (עלייה) לארץ ישראל המנדטורית. לעומת זאת, ברית המועצות החזירה את יהודי ברית המועצות ממחנות עקורים לברית המועצות בכוח, ללא קשר לרצונם. יהודים רבים עברו בדרכם מערבה או דרומה. בינואר 1946 נרשמו 86,000 ניצולים בוועד המרכזי של יהודי פולין. בסוף הקיץ המספר עלה ל-205,000–210,000 (עם 240,000 הרשמות ולמעלה מ-30,000 כפילויות). כ-180,000 פליטים יהודים הגיעו מברית המועצות לאחר הסכם השיבה. רובם נותרו ללא אשרות או אישורי יציאה עקב צו של הגנרל מריאן שפיכלסקי (אנ'). באביב 1947 נותרו בפולין רק 90,000 יהודים.
עשרות אלפי אנשים נהרגו במלחמת האזרחים בפולין במשך שנתיים לאחר מלחמת העולם השנייה, אך גם בגלל התרופפות שלטון החוק לאחר המלחמה ועוני מחפיר. בין הקורבנות היהודיים של האלימות שהופנתה נגד הממשלה החדשה היו גם רבים מבעלי התפקידים במשטר הסטליניסטי החדש, שחוסלו על ידי חיילי המחתרת האנטי-קומוניסטית, ללא מניעים גזעיים או אנטישמיים בהכרח, אלא בשל נאמנויותיהם הפוליטיות. יאן גרוס ציין כי "ניתן לייחס רק חלק מרציחות [היהודים] לאנטישמיות." יהודים היו לרוב גם קורבנות של שודדים. מארק אדלמן אמר: "רצח יהודים נעשה ממניעי שוד, ולא הייתי מסביר זאת כאנטישמיות." התרעומת כלפי יהודים חוזרים בקרב פולנים מקומיים נבעה גם מהחשש שהיהודים יתבעו בחזרה את רכושם.
רקע > תביעות רכוש והשבה

חוק השבה של נדל"ן נטוש מיום 6 במאי 1945, איפשר לבעלי נכסים שננטשו, או לקרובי משפחתם ויורשיהם, בין אם הם מתגוררים בפולין או מחוץ למדינה, לתבוע נכסים בבעלות פרטית במסגרת נוהל ירושה מפושט. החוק נותר בתוקף עד סוף 1948. לשם טיפול בתביעות נקבע הליך מזורז של פניה לבית משפט בעלויות מעטות. היה צורך לבחון את הבקשות תוך 21 יום, ותביעות רבות טופלו עוד ביום שהוגשו. הממשלה הקומוניסטית חוקקה חקיקה בנושא "רכוש נטוש", והעמידה מגבלות חמורות על הירושה, מגבלות שלא התקיימו בחוק הירושה שלפני המלחמה שאיפשרה ירושה על ידי קרובי משפחה מדרגה שנייה, והגבילה את ההשבה לבעלים המקוריים או ליורשים ישירים. נוכח שיעור ההשמדה חסר התקדים של יהודי פולין בשילוב עם העובדה שרק רכוש יהודי הוחרם רשמית על ידי הנאצים, היה ברור ש"רכוש נטוש" היה שווה ערך ל"רכוש יהודי". גורמים בקומוניזם המקומי לא הסתירו זאת. מנסחי החוק טענו כי יש צורך למנוע ריכוז עושר בידיהם של "גורמים לא פרודוקטיביים וטפילים". הגזרות הראשוניות של 1945 הוחלפו על ידי חוק משנת 1946, ומועד תום האפשרות לתבוע רכוש נקבע ל-31 בדצמבר 1947 (מאוחר יותר הוארך פרק הזמן עד 31 בדצמבר 1948). נקבע שלאחר מועד זה ייחשב הנכס כרכוש מדינת פולין. גם אם היהודים קיבלו שליטה מחדש על הנכס, דה-יורה, כאשר נתפס הנכס על ידי פולנים נדרשו הליכים ממושכים נוספים לשם השבתו לבעליו. מרבית התובעים היהודים לא יכלו להרשות לעצמם את הליך ההשבה ללא עזרה כספית בגלל עלויות הגשתם של התביעה והמסמכים הנלווים, שכר טרחת עו"ד ומיסי ירושה.
רכוש יהודי רב נותר ללא דורש עקב מספר מקרים בהם נרצחו יהודים כשביקשו השבת רכוש המשפחה או שנמלטו מפולין אחרי המלחמה. רכוש יהודי שנדרש הועבר לרשויות פולין ב-31 בדצמבר 1948, אולם יהודים רבים שברחו לברית המועצות חזרו רק לאחר תאריך זה. החקיקה הפולנית בשנת 1947 הגבילה מאוד את האפשרות להעביר רכוש ללא דורשים, והגבילה את הירושה שיכלו לתבוע בני משפחה רחוקים. יהודים שחזרו לפולין מברית המועצות והתיישבו בשטחים במערב פולין, אותם פולין קיבלה מגרמניה, היו זכאים לפיצוי חומרי על בסיס שווה לפולנים אתניים שנעקרו ממזרח פולין.
רקע > ניצולי שואה ושבים לפולין

ניצולי שואה מפולין שחזרו הביתה חששו מפני תקיפה פיזית, שוד ואף רצח מידי גורמים מסוימים בחברה. יותר ניצולים יהודים חזרו מברית המועצות מאלה שהצליחו לשרוד בפולין הכבושה, וכך נוצר סטראוטיפ שהיהודים אחראיים להטלת משטר טוטליטרי בפולין הסטליניסטית.
חברי המפלגה הקומוניסטית לשעבר של פולין (KPP) חזרו הביתה מברית המועצות כפונקציונרים בולטים של המשטר החדש. ביניהם היו פולנים ממוצא יהודי, שהפכו לפעילים במפלגת הפועלים הפולנית / מפלגת הפועלים המאוחדת של פולין ובמשרד לביטחון הפנים של פולין, ביניהם הילרי מינק, השלישי בהיררכיה במנגנון הפוליטי של בולסלאב ביירוט, ויעקב ברמן, ראש שירותי הביטחון (UB, Urząd Bezpieczeństwa) שנחשב יד ימינו של סטלין בפולין בין 1944 ל-1953. הייצוג היהודי במנגנון הדיכוי הפוליטי של ביירוט היה גבוה משמעותית מחלקם באוכלוסייה הפולנית הכללית. עלתה השערה כי סטלין העסיק בכוונה חלק מהם בתפקידי מדכאים ובהם רומן רומקובסקי ואנטול פייגין כדי לעמת בין פולנים ויהודים "במסלול התנגשות". מחקר של המכון הפולני לזיכרון לאומי הראה כי בין 1944 ל-1954 מתוך 450 איש בתפקידי מנהל במשרד, 37.1% (167) היו יהודים. העיתונות האנטי-קומוניסטית המחתרתית טענה שהם אחראים לרצח המתנגדים הפולנים של המשטר הקומוניסטי החדש.
רקע > התנגדות חמושה אנטי-קומוניסטית

עם ניצחון המערב על גרמניה הנאצית במאי 1945, תקפו פרטיזנים פולנים את משרדי המדינה של ה-MO (משטרת המדינה הקומוניסטית), UB ו-NKVD שהעסיקו יהודים רבים. עד 80 אחוז מהקצינים ו-50 אחוז מהלוחמים בלובלין, וכן עד 75 אחוז מהקצינים בשלזיה היו יהודים. על פי הערכות אייזנשטיין, 90 אחוז מהפקידים היהודים במשרד הביטחון הממלכתי בקטוביץ שינו את שמם לשמות פולניים לאחר 10 בנובמבר 1945 למען שמירה על האנונימיות. בחודש מאי 1945, נפגעו משרדי הביטחון הציבורי על ידי המחתרת האנטי-קומוניסטית בקראסנושיילץ ובאנובקה (1 במאי), (7 במאי), בגרייבו ובביאליסטוק (9 במאי), בסמיאטיץ' ובווישקי Wyrzyki) (11 במאי), ובהמשך מאי באוסטרולנקה, רמברטוב, ביאלה פודלסקה, מיידן-טופילו (יער ביאלובייסקה), קוטקי Busko-Zdrój) אסירים פוליטיים שוחררו - לעיתים מאות (למשל בהתקפה על רמברטוב) - אך רבים מהם נתפסו לאחר מכן ונרצחו. הפרות זכויות האדם וניצול לרעה של כוח על ידי המשרד לביטחון רק חיזקו את הרגשות האנטי-יהודיים בפולין, והוסיפו לסטראוטיפ "היהודי הקומוניסט" בקרב פולנים רגילים שגם קודם לכן החזיקו בעמדות אנטי-קומוניסטיות ואנטי-סובייטיות. ההאשמות כי יהודים תומכים במשטר הקומוניסטי החדש ומהווים איום על פולין הגיעו גם מכמה פקידים בכירים בכנסייה הקתולית.
הסכם יאלטה אפשר לסטלין להחזיר בכוח פליטים יהודים יחד עם כל אזרחי ברית המועצות ממחנות עקורים לברית המועצות "בלי קשר לרצונם האישי". אזרחי פולין לשעבר, קבוצת הפליטים השנייה בגודלה במערב, לא החלו לחזור עד סוף 1946. עקורים פוליטיים יהודיים (25 אחוז מכלל העקורים בתחילת 1947) הוכרזו כבלתי ניתנים להחזרה, בין היתר בגלל הלחץ האמריקני, שאילץ את ממשלת בריטניה לפתוח את גבולות ארץ ישראל המנדטורית. באביב 1947 ירד מספר היהודים בפולין - בחלקם הגדול הגיעו מברית המועצות - מ-240,000 ל-90,000 בגלל הגירה המונית ואי קיום חיים יהודיים בפולין לאחר השואה. הבריחה הואצה על ידי מלחמת אזרחים בפולין, גם עקב המאמצים של לובי יהודי-פולני בסוכנות היהודית להשגת רמת חיים גבוהה יותר והטבות מיוחדות עבור עולים מפולין. יצחק רפאל, מנהל מחלקת העלייה, פעל למתן יחס מועדף ליהודים מפולין בישראל.
הדיווחים על דיכוי פוליטי מצד הכוחות הקומוניסטים בפולין וגל הרציחות הפוליטיות בידי כוחות הביטחון שהיו בשליטת ברית המועצות התגברו. שגריר ארצות הברית בפולין, ארתור בליס ליין, היה מוטרד מהמעצרים ההמוניים של לא-קומוניסטים פולנים והטרור כלפיהם על ידי משטרת הביטחון. לאחר גל הטרור בחסות המדינה וגירושים גדולים בא צו הלאמה בינואר 1946. בתגובה להפגנות דרש ביירוט מליין לא להתערב.
עלילת דם

האינטליגנציה הפולנית שמלפני המלחמה חדלה להתקיים. 23.7 מיליון איש חיו בפולין בשנת 1946, אך רק 40,000 מהם היו בוגרי אוניברסיטאות ששרדו את המלחמה - פחות מ־0.2 אחוז מהאוכלוסייה. בין 1944 ל-1956 הוחזקו 350,000-400,000 פולנים בבתי הכלא הסטליניסטים. עקב השמדת רוב מוסדות ההשכלה הגבוהה בפולין, שבוגריהם היו מתונים ביחסם ליהודים, ועקב עליית המשטר הקומוניסטי, שזוהה עם היהודים, גברה העוינות כלפי היהודים בפולין בשנים שלאחר המלחמה. פרעות ומהומות אנטי-יהודיות פרצו בעקבות עלילות דם כוזבות נגד כמה יהודים בערים ועיירות פולניות - קרקוב, קיילצה, ביטום, ביאליסטוק, ביילבה, צ'נסטוחובה, לגניצה, אוטבוצק, ז'שוב, סוסנוביץ, שצ'צ'ין וטרנוב. אלימות אנטי-יהודית התחוללה גם בכפרים ובעיירות קטנות במרכז פולין, שם התרחש הרוב המכריע של הפגיעה ביהודים. מבצעי הפעולות האנטי יהודיות נענשו רק לעיתים נדירות.
פוגרום קרקוב ב-11 באוגוסט 1945 היה המהומה האנטי-יהודית הראשונה בפולין שלאחר המלחמה, והביא למותה רוזה ברגר. הפוגרום פרץ עקב שמועה שהפיץ צעיר (שלימים טען כי הטעו אותו) כי גוויותיהם של ילדים נוצרים הוסתרו בבית הכנסת "קופה". במהלך ההתפרעות הותקפו יהודים בקז'ימייז' ובאזורים אחרים בעיר העתיקה. שרפה הוצתה בבית הכנסת "קופה". 145 חשודים נעצרו ובהם 40 אנשי מיליציה ושישה חיילים. בספטמבר ובאוקטובר 1945 הואשמו כ-25 מהם ועשרה מהם נשלחו לכלא. זמן קצר לאחר פוגרום קיילצה, האלימות כלפי יהודים בפולין פסקה, בין היתר עקב מיעוט היהודים, שכן אלה ברחו בהמוניהם מפולין.
עלילת דם > פוגרום קיילצה

פוגרום קיילצה פרץ ב-4 ביולי 1946 עקב שמועה לפיה ילד פולני נחטף על ידי יהודים אך הצליח להימלט, וכן שילדים פולנים אחרים נרצחו על ידי יהודים. השמועה הציתה תגובה ציבורית אלימה שהופנתה אל היהודים. התקפות על יהודים תושבי קיילצה הונהגו על ידי יחידות של המיליציה הקומוניסטית והצבא הפולני שבשליטת הסובייטים, אשר אישר את השמועות על חטיפה.
בפוגרום בקיילצה נרצחו 42 איש וכ-50 נפצעו קשה. מספר הקורבנות אינו מבטא את השפעת הפוגרום. פוגרום קיילצה היווה נקודת מפנה בהיסטוריה של יהודי פולין לאחר המלחמה, שכן לאחר מכן הגיעה המחתרת הציונית למסקנה כי אין עתיד ליהודים בפולין. זמן קצר לאחר מכן חתם האלוף שפיצ'לסקי על צו המאפשר ליהודים לעזוב את פולין ללא אשרות או אישורי יציאה, וההגירה היהודית מפולין גברה. ביולי 1946 עזבו את פולין כמעט 20,000 יהודים. בספטמבר נותרו בה כ-12,000 יהודים. בריטניה דרשה מפולין (בין השאר) להפסיק את יציאת היהודים, אך לחצה ברובו לא הצליח.
מספר הקורבנות

מחקר של דוד אנגל עבור בית הספר להוראת השואה ביד ושם כלל בדיקת "מקרי מוות יהודים באלימות שלגביהם קיים תיעוד ספציפי, לפי חודש ופרובינציה". המחקר שימש כנקודת מוצא בדו"ח משנת 1973 של ההיסטוריון לוסיאן דוברושיצקי (אנ'), ש"ניתח רשומות, דוחות, מברקים, פרוטוקולים וגזרי עיתונות מהתקופה הנוגעת לתקיפות ורציחות אנטי-יהודיות ב-115 יישובים" בהם תועדו כ-300 מקרי מוות של יהודים.
מספר היסטוריונים, ביניהם אנטוני פולונסקי ויאן גרוס, מציינים את הנתונים ממחקרו של דוברושיצקי. דוברושיצקי כתב כי "על פי הערכות כלליות 1,500 יהודים איבדו את חייהם בפולין מהשחרור עד קיץ 1947". גרוס שציטט את דוברוסיצקי טען כי ניתן לייחס רק חלק ממקרי המוות האלה לאנטישמיות וכי רובם נבעו מהערעור הכללי במצב לאחר המלחמה, מאלימות פוליטית וממקרי שוד. אנגל כתב שדוברוסצקי "לא הציע מקור ל'הערכות כלליות' כאלה", ואלה "לא אושרו על ידי אף חוקר אחר", גם לא הערכה של 1,000 קורבנות, כפי שנטען על ידי גוטמן. לדברי אנגל, "שתי ההערכות נראות גבוהות". אנה צ'יצ'ופק (Anna Cichopek) טענה כי יותר מאלף יהודים נרצחו בפולין בין 1944 ל-1947. על פי סטפן גראייק נרצחו כאלף יהודים במחצית הראשונה של שנת 1946. ההיסטוריון תדיאוש פיוטרובסקי העריך כי בין 1944 ל-1947 היו 1,500–2,000 קורבנות יהודים של סכסוך אזרחי כללי שפרץ עם התבססות הכוח הסובייטי, ואלו היוו 2 עד 3 אחוז מכלל קורבנות האלימות לאחר המלחמה בפולין.
במאמר בכתב העת המחקרי "יד ושם: קובץ מחקרים" כתב היסטוריון השואה דוד אנגל:
[דוברושיצקי] לא דיווח על תוצאות המחקר, אלא במונחים הכלליים ביותר, ואף לא ציין את המקורות הספציפיים מהם ערך את רשימת המקרים שלו. עם זאת, בחינה שיטתית נפרדת של התיקים הרלוונטיים בארכיון המשרד הפולני למינהל ציבורי, בתוספת דיווחים שהוכנו על ידי שגרירות ארצות הברית בוורשה ועל ידי מקורות יהודיים בפולין, וכן עלונים שפרסמו הוועד המרכזי. של יהודי פולין והסוכנות הטלגרפית היהודית, קובעת שטענתו של דוברושיצקי אמינה: היא הציגה תיאורים של 130 אירועים ב-102 מוקדים בין ספטמבר 1944 לספטמבר 1946, בהם 327 יהודים איבדו את חייהם.
אנגל כתב כי בחקר רישומי התיקים תיאור המקרים אינו ממצה, וטען כי מקרים של אלימות אנטי-יהודית דווחו ונרשמו באופן סלקטיבי, וכי לא היה מאמץ ריכוזי ושיטתי לתעד מקרים אלה. הוא מפרט דיווחים מקריים רבים על רצח יהודים שלא שרדו דיווחים רשמיים לגביהם. הוא מסיק שלנתונים אלה יש "חולשות ברורות" וכי הרשומות המפורטות ששימשו להרכבתן חסרות נתונים, למשל מאזור ביאליסטוק. לדוגמה, אנגל מצטט מקור אחד המראה 108 מקרי מוות יהודים במהלך מרץ 1945, ומקור אחר המציג 351 מקרי מוות בין נובמבר 1944 לדצמבר 1945.
ראו גם

אלימות נגד יהודים במרכז אירופה ובמזרחה, 1944–1946
אלימות נגד יהודים בצ'כוסלובקיה, 1918–1920
הערות שוליים

↑  Prazmowska, Anita J. (2004). Civil War in Poland 1942-1948. Springer. p. 11. ISBN 0230504884.
↑  Berthon, Simon; Potts, Joanna (2007). Warlords: An Extraordinary Re-Creation of World War II. Da Capo Press. p. 285. ISBN 978-0306816505.
↑  Weizman, Yechiel. "Unsettled possession: the question of ownership of Jewish sites in Poland after the Holocaust from a local perspective." Jewish Culture and History 18.1 (2017): 34-53.
↑  Beyond Violence: Jewish Survivors in Poland and Slovakia, 1944–48, Cambridge University Press, Anna Cichopek-Gajraj, page 72
↑  The Plunder of Jewish Property during the Holocaust, Palgrave, page 101
↑  Searching for Justice After the Holocaust: Fulfilling the Terezin Declaration and Immovable Property Restitution, Oxford University Press, page 325
↑  false Beyond Violence: Jewish Survivors in Poland and Slovakia, 1944–48, Cambridge University Press, Anna Cichopek-Gajraj, page 82
↑  The Plunder of Jewish Property during the Holocaust: Confronting European History, Palgrave, Laurence Weinbaum, pages 100-1
↑  Robbery and Restitution: The Conflict Over Jewish Property in Europe, Berghan Books in association with United States Holocaust Memorial Museum, Dariusz Stola, pages 244-248
↑  Lukas, Richard C. (2015). From Potsdam to Kielce. Bitter Legacy: Polish-American Relations in the Wake of World War II. Lexington: University Press of Kentucky. pp. 43–45, 47. ISBN 978-0813150437 – via Google Books.
↑  Ochayon, Sheryl. "Anti-Jewish Violence in Poland After Liberation".
↑  דוד אנגל, מאמר על יהודים בפולין אחרי המלחמה (באנגלית), באתר ידושם, ‏ללא תאריך
איוואן אלמאר

| --- | --- |

 לידה:  21 באפריל 1932 (בן 92) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1954) 
 בן או בת זוג:  Erzsébet Illés 
 
איוואן אלמאר (בהונגרית: Almár Iván; בודפשט, 21 באפריל 1932) הוא אסטרונום יהודי-הונגרי, חוקר חלל, דוקטור למדעי הפיזיקה, נשיא כבוד לנצח של "האגודה ההונגרית לאסטרונאוטיקה" (MANT), חוקר ופרופסור אמריטוס של האקדמיה ההונגרית למדעים, חבר כבוד של הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה (IAA).
קורות חיים

איוואן אלמאר נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של ג'רג' אלמאר ושל אליס וספרמי. סבו וסבתו מצד אביו היו ליפוט פרנקל, עורך דין יליד קישווארדה, וגבריאלה רוזנטל, וסבו וסבתו מצד אמו היו ארנולד וספרמי (קודם: רוטהאוזר) ופאני גאראי. הוא סיים את לימודיו האקדמיים תחילה בתעודת הוראה למתמטיקה ופיזיקה ב-1954 באוניברסיטת אטווש לוראנד ולאחר מכן הפך לעובד במצפה הכוכבים של האקדמיה ההונגרית למדעים. ב-1980 הוא קיבל דוקטורט במדעי הפיזיקה בחלל. בין השנים 1972–1982 היה המייסד והראש של מצפה הכוכבים הגיאודטי הקוסמי FÖMI וסגן מנהל מכון המדידות. מ-1982 עד 1992 היה סגן מנהל המכון למחקר אסטרונומי ולאחר מכן יועץ מדעי עד 2000. בשנים 2009 ו-2010 הוא היה עמית בקולגיום בודפשט, חוקר אורח.
שדה מחקר

בסיים לימודיו באוניברסיטה, איוואן אלמאר החל את עבודתו במכון מצפה הכוכבים בעיקר בתצפית של כוכבים משתנים וכוכבי נובה מסוג משתנה RR בנבל ועיבוד עקומות אור. מאוחר יותר ביצע מדידות ספקטרוסקופיות בברית המועצות ובאיטליה. כבר ב-1955 פרסם מאמר על מדע הטיסה בחלל, ומ-1957 עד 1972 ארגן וניהל את רשת התחנות ההונגרית שמנטרות אופטית את מעבר לוויינים. הוא מפרסם בתחום חקר החלל מאז 1959, מתמחה בקביעת מסלול של לוויינים, ואחר כך בחקר השינויים בצפיפות האטמוספירה העליונה, בחלקם משינוי המסלול ובחלקם עם מדי תאוצה onboard של לוויינים. הוא היה מעורב באופן פעיל בשיתוף הפעולה החלל אינטרקוסמוס, תמך בתוכנית INTEROBS. ההישג העיקרי שלו קשור לחקר העלייה בצפיפות במהלך סערות גיאומגנטיות. הוא גם מפרסם בתחום הגיאודזיה הקוסמית מאז 1972.
בשנת 2000 הוא פיתח יחד עם ג'יל טרטר את סולם ריו. להודעות אפשריות הקשורות לגילוי מודיעין חוצני (ציוויליזציה). הסולם מקובל ומומלץ רשמית על ידי הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה (IAA). בשנת 2005 הציע את סולם סן מרינו, כדי להעריך את חשיבות העברת ההודעות לכוכבים. גם ה-IAA קיבלה הצעה זו. בשנת 2010, כנואם אורח בוועידת החברה המלכותית בלונדון, הציע להכניס את סקלת לונדון עבור הכרזות אפשריות הקשורות לגילוי חיים מחוץ לכדור הארץ. הוא עסק בקביעות בבעיות הסביבתיות של גרמי השמים של מערכת השמש מאז 1989, ופרסם רבות בנושא זה.
משנות ה-80 הוא השתתף בפעילות המינוח של הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה במשך עשור כדי ליצור מילון חלל רב לשוני. הוא גם היה העורך של מילון החלל בן 16 השפות והפרסום המסכם את החומר של סימפוזיון המינוח שארגן.
ספריו

Az űrhajózás, Gondolat Kiadó, Budapest 1957. Társszerzők: Almár Iván, Dr. Aujeszky László, Dr. Galla Emil, Sinka József, a könyv az Élet és Tudomány Kiskönyvtára sorozat keretében jelent meg
Űrhajózási lexikon, Akadémiai és Zrínyi Kiadó, Budapest 1981 (főszerkesztő), ISBN 963 05 23485.
Jövőnk és a világűr. Kossuth Könyvkiadó, Budapest 1987 ISBN 9630930269
Mi dolgunk a világűrben? Móra Könyvkiadó (Kozmosz könyvek), Budapest, 1988
Csillagászat a légkörön túlról, Tankönyvkiadó, Budapest 1990
Űrtan, Springer (SH atlasz), Budapest 1996 (főszerkesztő)
Újra a Marson, Springer, Budapest 1997 (Horváth Andrással közösen)
A SETI szépsége. Vince Kiadó, Budapest 1999 ISBN 963-9192-23-6
Ha jövő, akkor világűr, Typotex Kiadó, 2007 (Galántai Zoltánnal közösen) ISBN 978-963-9664-52-4
Kozmikus társkereső. Exobolygók, asztrobiológia és SETI a XXI. században; Kossuth, Bp., 2011 ISBN 9789630966573
Válság és Apokalipszis, Éghajlat Könyvkiadó, 2011 ISBN 9789639862388, Manréza-füzetek, társszerzők: Almár Iván csillagász, Csaba László közgazdász, Csányi Vilmos etológus, Czelnai Rudolf meteorológus, Falus András genetikus, Fürst Zsuzsanna farmakológus, Kroó Norbert fizikus, Pataki Ferenc pszichológus, Székely János esztergomi püspök és Varga János virológus
Protecting the Environment of Celestial Bodies: The Need for Policy and Guidelines (ed: M. Hoffman, P. Rettberg, M. Williamson, társszerző, IAA., Peking, 2011, ISBN 9787515900209
Angol-magyar űrszótár; szerk. Almár Iván; IAA Multilingual space dictionary számára kész.; Magyar Asztronautikai Társaság, Bp., 2013
פרסומיו

החיים ביקום: כלל או חריג? אוניברסיטת כל הידע, 2003.
פרסומים של איוואן אלמאר במסד הנתונים של SAO / NASA
Rio 2.0 revising the Rio scale for SETI detections
חברויות

סגן נשיא הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה (1982-1985)
יו"ר ועדת האסטרונומיה של האקדמיה ההונגרית למדעים (1980-1990)
סגן יו"ר ועדת קומפלקס חקר החלל של האקדמיה ההונגרית למדעים (1990–1993)
יו"ר המועצה למדעי החלל (1997–2008)
המחלקה המרכזית לאסטרונאוטיקה של MTESZ, ואחר כך היורש המשפטי שלה, נשיא האגודה ההונגרית לאסטרונאוטיקה (1972–1997)
נשיא הכבוד הקבוע של החברה האסטרונאוטית ההונגרית
חבר הוועד המנהל של החברה ההונגרית למדעי הטבע, יו"ר המחלקה לאסטרונומיה וחקר החלל (1990–2005)
חבר מלא במספר ועדות של האקדמיה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה (IAA) (1984–). יו"ר הוועדה הראשית ה-6 של רשות העתיקות ("חלל וחברה") (2003-2005)
עורך מוזמן של מילון המרחב הרב-לשוני של IAA
חבר מייסד של "החברה לכבוד העובדות"
חבר אמריטוס IAA SETI
חבר במועצה המייעצת המדעית לחיים ומדע
פרסים והוקרה

1973 מדליית קופרניקוס
1978 פרס MTESZ
1982 פרס אלברט ספינינג, לוחית
1993 פרס עולם הטבע
1997 נשיא כבוד של האגודה ההונגרית לאסטרונאוטיקה (MANT)
2001. פרס הספר של IAA
2002. צלב הקצין של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה
2005. מדליית הנצחה קלמן סילי
2006 פרס זולטאן ביי
2007. לוח MANT פונו אלברט
2008. פרס ליגת SETI Giordano Bruno
2008. IAA Billingham Cutting-Edge Lecture
2010. פרס מורשת הונגריה
2010. מפיץ המדע של שנת 2010, TUK
2014. דיפלומה של יובל יהלום, אוניברסיטת אטווש לוראנד (מתמטיקה ופיזיקה)
2017. פרס אימרה סאבו, האגודה המדעית לניהול אנרגיה, מועדון גיל הזהב,
2018. פרס אנדרה הוושי, פרס מפעל חיים.
אַסטֵרוֹאִיד

ב-12 בדצמבר 2011, נקרא אסטרואיד על שמו של האסטרונום ההונגרי איוואן אלמאר, שגילו בעבר צוות המכון למחקר אסטרונומי מיקלוש קונקוי-תגה של האקדמיה ההונגרית למדעים. שם: (191856) Almáriván .
משפחתו

אמו, לילי וספרמי (1901–1982), הייתה מורה למוזיקה, ואביו, ג'רג' אלמאר (1895–1974), היה אדריכל, מעצב פנים, מעצב רהיטים וצייר. אשתו היא האסטרונומית ארז'בט אילש מאז 1959.
מאמרים קשורים

SETI
חקר חלל
לקריאה נוספת

ביוגרפיה של איוואן אלמאר בעמוד MEK
איוואן אלמאר, באנגלית
איוואן אלמאר וזולטאן גלנטאי מדברים על עתיד האנושות והחלל (2007)
איוואן אלמאר- אלד בוט : פעילות החלל בהונגריה בקצרה (2004)
רשימת פרסומים
בִּיבּלִיוֹגְרָפִיָה
האסטרונום שלנו ד"ר איוואן אלמאר קיבל פרס
הירח לעולם לא ישוב להיות אותו הדבר
החיים ביקום: כלל או חריג? וידאו, אוניברסיטת כל הידע, 2002.
אלמאר, איוואן (2003) החיים ביקום: כלל או חריג? בתוך: אוניברסיטת כל הידע, בודפשט,
ראיון עם האסטרונום איוואן אלמאר בן ה-80 בבית האמנויות
מחקר עתידי היה הנושא במישקולץ
Forbes Magyarország (2018-06-22). "Csillag Ész - interjú Almár Ivánnal". {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
"A jelekre türelemmel várni kell". www.innoteka.hu. נבדק ב-2019-01-01.
השקמת סוקול: הליכת ירח אפולו 11 עם פרשנות אודיו.
היסטוריה של טילים ואסטרונאוטיקה. AAS History Series, כרך 46. סימפוזיון היסטוריה של הרשות, כרך 34