stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פוינט מישל

| --- | --- |

מפרץ סופרייר, ברקע - פוינט מישל
 מדינה:  דומיניקה דומיניקה
 מחוז:  סנט ליוק
 שפה רשמית:  אנגלית
 גובה:  57 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  1,664 (2011)
 קואורדינטות:  15°15′N 61°23′W﻿ / ﻿15.250°N 61.383°W﻿ / 15.250; -61.383
 אזור זמן:  UTC -4
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת דומיניקה מוגדלת) רוזו פורטסמות' מריגוט וסלי רוזלי סנט ג'וזף סופרייר גראנד ביי פונט קסה קוליהו האוקיינוס האטלנטי  הים הקריבי פוינט מישל(למפת דומיניקה רגילה) רוזו פורטסמות' מריגוט וסלי רוזלי סנט ג'וזף סופרייר גראנד ביי פונט קסה קוליהו האוקיינוס האטלנטי  הים הקריבי פוינט מישל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
פוינט מישל (באנגלית: Pointe Michel) היא בירת מחוז סנט ליוק שבדומיניקה. העיירה שוכנת על חופו הדרום-מזרחי של האי מדרום לבירה, רוזו. פוינט מישל ידועה כמקום לידתה של יוג'יניה צ'ארלס, שהייתה האישה הראשונה (והיחידה עד כה) שכיהנה בתפקיד ראש ממשלת דומיניקה.
הערות שוליים

↑  מפקד האוכלוסין של דומיניקה - 2011
עמוס הופמן (היסטוריון)

עמוס הופמן
עמוס הופמן (נולד ב-1952) הוא פרופסור להיסטוריה ואיש חינוך ישראלי. חבר סגל במכללה האקדמית בית ברל וכיהן שם כסגן הנשיאה לעניינים אקדמיים.
ביוגרפיה

עמוס הופמן נולד וגדל בירושלים, הבכור מבין שני אחים. התחנך בגימנסיה העברית רחביה (סיים בשנת 1970). בכיתות ד-ו שהה עם משפחתו באנגליה, לרגל לימודי הדוקטורט של אביו יצחק, שהיה מזכ"ל האוניברסיטה העברית ואחר-כך מנכ"ל אוניברסיטת תל אביב. בצה"ל עשה שירות סדיר בחיל השריון (1973-1970), המשיך ושירת בו במילואים עד לשנת 1997.
הופמן סיים תואר ראשון בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים היסטוריה ופילוסופיה (1978). סיים תואר שני בהצטיינות באותו המוסד בחוג להיסטוריה (1981). נושא עבודת המוסמך: "העילית השלטת בתורותיהם של מוסקה, פרטו ומיכלס" והיא נעשתה בהנחית פרופ' יעקב טלמון. סיים דוקטורט באוניברסיטת שיקגו 1986-1981. נושא עבודת הדוקטור: The Origins of the Theory of the Philosophe Conspiracy והיא נעשתה בהנחית פרופ' קית מייקל בייקר (אנ'). בזמן לימודי הדוקטור שימש כעוזר מחקר לפרופ' רוברט פוגל (Robert Fogel), אוניברסיטת שיקגו (פוגל זכה בפרס נובל לכלכלה על מחקריו בהיסטוריה כלכלית, 1987).
לאחר שובו לישראל ועד אמצע שנות התשעים עבד ולימד באוניברסיטה הפתוחה. משנת 1988 ואילך משמש כמרצה להיסטוריה, המכללה האקדמית בית ברל. התמנה למרצה בכיר בשנת 2005, התמנה לפרופסור חבר בשנת 2012.
בשנים 1993–2008 שימש הופמן כחבר הנהלת המכללה. בשנים 2001–2008 כיהן כראש בית הספר לחינוך במכללה. בשנים 2021-2013 כיהן כסגן הנשיאה לעניינים אקדמיים (רקטור).
עמוס הופמן נשוי מאז 1981 ליעל, להם שתי בנות והם מתגוררים בכפר סבא.
מחקריו

עמוס הופמן עוסק במחקריו בשני תחומים עיקריים: היסטוריה של תקופות הנאורות, ומדיניות הכשרת המורים בישראל.
מחקריו > תקופת הנאורות > מקורותיה של תאוריית הקונספירציה של המהפכה הצרפתית

לפי תאוריית הקונספירציה של המהפכה, הוגי הדעות המרכזיים של הנאורות בצרפת (וולטר, רוסו, דני דידרו, ד'אלמבר ועוד) התארגנו בחבורות סתרים ותכננו את המהפכה הצרפתית שנים רבות לפני התרחשותה, ויורשיהם ממשיכי דרכם הוציאו אותה לפועל. תאוריה זו הייתה פופולרית מאוד במאות 18–19, ונחשבה אחד ההסברים החשובים לפרוץ המהפכה. הופמן בדק את מקורותיה של התאוריה וגילה ש-5–6 אינטלקטואלים קתוליים ונאמנים למלוכה ניסחו אותה לראשונה, למעלה מעשרים שנים לפני שפרצה המהפכה הצרפתית. התאוריה הזו – שהיא מופרכת לחלוטין ואין לה כל תוקף כהסבר לפרוץ המהפכה – נפוצה כחלק ממאמץ אדיר של מתנגדי המהפכה לעשות דה-לגיטימציה של הנאורות כמקור אידאולוגי של המהפכה הצרפתית, והיא אחת התשתיות החשובות לימין הפוליטי בצרפת.
הוא פרסם כמה מאמרים שהתבססו על עבודת הדוקטור שלו העוסקים במתנגדי הנאורות.
מחקריו > תקופת הנאורות > מהפכה של הרוח: נאורות ומהפכה בצרפת של המאה ה-18

ספרו של עמוס הופמן, שראה אור בהוצאת רסלינג בשנת 2012, עומד על השורשים האינטלקטואליים של המהפכה הצרפתית וקושר בין תנועות של הגות ופולמוסים דתיים מראשית המאה ה-18 לבין אירועי המהפכה החל ממאי 1789.
בספר זה מראה הופמן שהקשר בין הנאורות לבין המהפכה אינו קשר סיבתי פשוט (הנאורות כסיבה והמהפכה כתוצאה), אלא שהקשר ביניהן הוא עקיף ומורכב. הנאורות לא חוללה את המהפכה, אך יצרה מצב שבו הרעיון של המהפכה היה בחזקת "מתקבל על הדעת", ועל כן אפשרי (אך בוודאי לא הכרחי).
מנקודת המבט הזו הופמן שולל את תפיסת ההיסטוריה של האידיאות (כפי שביטא אותה, למשל, יעקב טלמון) לפיה לרעיונותיהם של הוגי הדעות של הנאורות היה כוח פעולה עצמאי, והם יצרו את הסיטואציה המהפכנית. הופמן מציין שכידוע, המהפכה לא תוכננה על ידי איש אלא הייתה תוצר דינמיקה בלתי-צפויה של אירועים פוליטיים בעשור שקדם לה. בין אלה אפשר למנות את היחלשות תדמית המלוכה האבסולוטית, ואת פריצת דעת הקהל כמעין "בית דין" של הציבור המשכיל, ששופט את מעשיו של השלטון ומציע חלופות למשטר הקיים על כל התשתית האידאולוגית שלו (למשל, הדת הקתולית).
מחקריו > תקופת הנאורות > תרבות ההשכלה

הופמן ערך והפיק את הקורס המקיף של האוניברסיטה הפתוחה, "תרבות ההשכלה" – קורס בן 18 יחידות לימוד שחלקו עובד מאנגלית וחלקו נכתב על ידיו, ומשמש עד היום (2014) חומר לימוד בסיסי, ברמת התואר הראשון, בנושא הזה.
מחקריו > תקופת הנאורות > מבואות ועריכה מדעית

הופמן שימש כעורך מדעי של שורת ספרים מתורגמים של מקורות הנאורות בצרפת ובאנגליה. בכל הספרים הללו הוסיף מאמרי-מבוא מקיפים שמסבירים את ההקשר ההיסטורי לכתיבת הטקסטים הללו.
הבולט שבהם הוא פרסום תרגום מלא של "אמיל" מאת ז'אן-ז'אק רוסו (בתרגומה של ארזה טיר-אפלרויט), בהוצאת מאגנס 2009. זהו אחד מספרי המופת החשובים בתרבות המערבית ובתולדות המחשבה הפילוסופית והחינוכית בכלל. בהובלתו של הופמן, זכה הספר לתרגום עברי עדכני ולעריכה מדעית מקיפה. פרט למונוגרפיה בת כמאה עמודים הפותחת את הספר, כתב הופמן כ-800 הערות שוליים וכן נספח ("אמיל וסופי, או הבודדים") – מעין המשך לספר שרוסו חיבר בערוב ימיו. במונוגרפיה הוא הסביר את חשיבותו של הספר, כיצד רוסו הגיע לעסוק בחינוך אף על פי שלא אהב חינוך ואף נכשל כמורה. הוא מסביר את ההתנגדות שהספר עורר – התנגדות שגררה את גירושו של רוסו מצרפת, ואת חשיבותו כתשתית לתפיסות חינוכיות בנות זמננו.
הופמן ערך תרגום עברי חדש ל"האמנה החברתית" מאת ז'אן ז'אק רוסו (תרגם עידו בסוק). במבוא לספר עסק במסורת האמנה החברתית כבסיס לחשיבה הפוליטית באירופה.
כמו כן ערך את הספר "דיאלוגים" מאת דני דידרו (בתרגום עידו בסוק). המבוא שכתב מסביר את מקומו של דידרו כמנהיג בולט של הנאורות בצרפת, ואת חשיבותו כסופר, מחזאי ופילוסוף.
כמו כן ערך את "המסכת הראשונה על הממשל המדיני" מאת ג'ון לוק בתרגומה של שונמית ליפשיץ וכתב לה מבוא. במבוא מציג הופמן את משנתו המדינית של לוק כתוצר של תסיסה פוליטית באנגליה בשלהי המאה ה-17, ומסביר את חשיבותו של לוק לא רק כהוגה דעות, אלא כאיש סודם של כמה מדינאים בתקופתו.
מחקריו > הכשרת מורים בישראל

חלק ממחקריו של הופמן עוסקים במדיניות הכשרת מורים בישראל, וכן בהוראת היסטוריה במערכת החינוך הישראלית. מאמריו בנושאים אלה מציגים גישה ביקורתית כלפי קובעי מדיניות הכשרת המורים – משרד החינוך, הסתדרות המורים והמועצה להשכלה גבוהה. הוא מראה שהאקדמיזציה של הכשרת המורים, שהחלה בשלהי שנות השבעים של המאה ה-20, הייתה תהליך חלקי, שאמנם אפשר להקים מכללות אקדמיות לחינוך, אך מנע מהן אוטונומיה אקדמית כמקובל במערכת ההשכלה הגבוהה. האקדמיזציה של הכשרת המורים בישראל הפכה לתהליך ארוך מאוד, שנמשך עד עצם היום הזה, שמלווה במאבקים בין כמה מכללות מובילות לבין משרד החינוך על מנת לאפשר יותר אוטונומיה ניהולית ויותר גיוון בתוכניות הלימודים. בתהליך זה מתגלה גם הסתדרות המורים, שתפקידה להגן על סגל ההוראה ולקדם אותו, כגורם שמכשיל אקדמיזציה, ואינו מכיר בהבדל בין מרצים במכללות אקדמיות לבין גננות או מורים בבית הספר היסודי.
התייחסותו של הופמן לתוכנית הלימודים בהיסטוריה אף היא ביקורתית. הוא מראה שתכלית לימודי ההיסטוריה אינה דווקא ידיעת העבר אלא נטיעת נראטיב הגמוני אצל התלמידים בבתי הספר. לנראטיב הזה יש שני ענפים – האחד ממלכתי-חילוני, ששם דגש על הקשר בין ההיסטוריה של עם ישראל לבין התרבות המערבית, והאחר ממלכתי-דתי, ששם דגש על התערבות האל במהלך ההיסטוריה. המרחק בין שני הנראטיבים הללו הלך וגבר עם השנים, כך שלמעשה היום מדובר בשתי אוכלוסיות שאינן מדברות אותה שפה.
הערות שוליים

↑  עמוס הופמן, "מקורות תאוריית הקשר של המהפכה הצרפתית". בתוך: המהפכה הצרפתית ורישומה. ערך ירחמיאל כהן. ירושלים: מרכז שז"ר, 1991.
↑  עמוס הופמן, "הטרור כקונספירציה אוניברסלית", בתוך: הטרור במהפכה הצרפתית: תדמית ומציאות היסטורית, ערכו חנוך צ'יזיק ורחל קומלוש, ירושלים 1997.
↑  Amos Hofman, "The Origins of the Theory of the Philosophe Conspiracy". French History 2 (1988): 152-172.
↑  Amos Hofman, Opinion, "Illusion, and the Illusion of Opinion: Barruel's Theory of Conspiracy". Eighteenth Century Studies, 1993: 27-60.
↑  "מבוא כללי על תקופת הנאורות" (עם מיכאל הד). בתוך: תרבות ההשכלה. תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 1991, עמ' 31-5.
↑  עמוס הופמן, "טבע, אהבה ופוליטיקה במשנתו החינוכית של ז'אן-ז'אק רוסו". בתוך: ז'אן-ז'אק רוסו, אמיל, או: על החינוך. תרגמה ארזה טיר-אפלרויט. ירושלים: הוצאת מאגנס, 2009, עמ' 1–96 (מבוא).
↑  עמוס הופמן, "בין אבסולוטיזם למהפכה: רוסו ו'האמנה החברתית' בהקשר היסטורי". בתוך: ז'אן-ז'אק רוסו, על האמנה החברתית. תרגם עידו בסוק. תל אביב: רסלינג, 2006, עמ' 9–41 (מבוא).
↑  "דידרו ותרבות ההשכלה. בתוך: דני דידרו, דיאלוגים. תרגם עידו בסוק. ירושלים: מאגנס, 2004, עמ' 7–40 (מבוא).
↑  עמוס הופמן, "בין תנ"ך ופוליטיקה: המסכת הראשונה על הממשל המדיני בהקשר היסטורי". בתוך: ג'ון לוק, המסכת הראשונה על הממשל המדיני. תרגמה שונמית ליפשיץ. תל אביב: רסלינג 2008, עמודים 7–55 (מבוא).
↑  Amos Hofman (coauthor: Doron Niederland), "Is Teacher Education Higher Education? The Politics of Teacher Education in Israel, 1970-2010". Higher Education Policy 25 (March 2012): 87-106.
↑  עמוס הופמן (עם דורון נידרנלד), "דמות המורה בראי הכשרת מורים – מבט היסטורי". דפים 49 (ינואר 2010): 86-43.
↑  Amos Hofman, "Education and Social Change: The Case of Israel's State Curriculum" (coauthors: Bracha Alpert and Yizhak Schnell), Curriculum Inquiry 37 (December 2007): 303-328.
↑  עמוס הופמן, "בין היסטוריה לאומית להיסטוריה כללית: ערכים ומטרות בתוכניות הלימודים בהיסטוריה, תשט"ו-תשנ"ה". בתוך: עמוס הופמן יצחק שנל (עורכים), ערכים ומטרות בתוכניות הלימודים. אבן יהודה: רכס, 2002, עמ' 162-131.
↑  Amos Hofman, "The Politics of National Education: Values and Aims of Israeli History Curricula". Journal of Curriculum Studies 39 (August 2007): 441-470.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302460805171  ISNI: 0000 0000 6936 5957  LCCN: n2012041094  VIAF: 298273829   WorldCat (עם VIAF): 298273829
עליית מי העומק

בשל הרוח הנושבת במקביל לחוף בחצי הכדור הדרומי (כדוגמת חופי פרו, שם נושבת הרוח צפונה), הסעת אקמן יכולה להביא לתנועה של מים מפני השטח 90º לשמאל, ולגרום בעקבות זאת לעליית מי העומק.
עליית מי העומק (באנגלית: Upwelling), או נביעה, היא תהליך בו מי עומק עולים מעומק האוקיינוס. התהליך מביא מי עומק עשירים בנוטריאנטים (חומרים אורגניים שהם שרידים של בעלי חיים וצמחים שמתו) ודלים בחמצן אל פני השטח. התהליך ההפוך הוא "שקיעת מי שטח" או "down welling".
עליית המים נובעת מתהליכים שונים:
תנועת המסוע הימי
נביעה חופית - נובעת מהשפעת הרוח באזור החוף. אם הרוח נעה לאורך החוף וכוח קוריוליס פועל על המים החוצה מהחוף (למשל בסופת הוריקן), מי השטח ינוע לעומק הים ומי עומק יעלו ויתפסו את מקומם.
עליות מי עומק ידועות קיימות לחופי פרו, כאשר בדרכו של זרם הומבולדט צפונה גורמים שילוב של רוחות מן היבשה, זרמים עליונים, צורת מדף היבשת ותנועת כדור הארץ לעליית מי העומק. יחד עם עליית מי הים הקרים ממעמקים עולים אל פני השטח חומרים מזינים (נוטריאנטים). חומרים מזינים אלו גורמים לצמיחה עשירה של פיטופלנקטון (סוג של אצות המסוגל לבצע פוטוסינתזה) שהם השלב הראשון בשרשרת המזון. מן הפלנקטון ניזונים הדגים הקטנים, (בעיקר דגי עפיאן (אנשובי Engraulis ringens)), שמהם ניזונים הדגים הגדולים יותר. הדגה המרובה מהווה בסיס לתעשיית הדיג הנרחבת של פרו. באל-ניניו העליות נחלשות ופוריות המים יורדת. במצב זה מי השטח חמים יחסית למי העומק שעולים שם, ולכן האידוי מוגבר ויש יותר משקעים מהרגיל באזור היבש. נביעה דומה קיימת במזרח אפריקה.
נביעה מרכזית אחרת קיימת באזור חצי האי ערב, וקשורה לתופעת המונסון. בקיץ צפוני, הרוחות נעות לכיוון צפון מזרח וגורמות לנביעה לאורך מזרח אפריקה. בחורף הצפוני הרוחות נעות בכיוון ההפוך וגורמות לנביעה באזור החופים המערביים של הודו.
סקסטוס יוליוס פרונטינוס

| --- | --- |

 לידה:  30? גאליה נארבוננסיס, האימפריה הרומית 
 פטירה:  103 (בגיל 73 בערך) 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 שפות היצירה:  לטינית 
 יצירות בולטות:  De aquaeductu, סטראטגמאטה 
 צאצאים:  daughter of Sextus Julia Frontina 
 
סקסטוס יוליוס פרונטינוס (לטינית: Sextus Iulius Frontinus;‏ 40 לספירה לערך – 104 לספירה) היה איש צבא, מדינאי, מהנדס אזרחי וסופר רומי.
חייו

הוא נולד בגאליה נרבוננסיס ופעל בשירות המדינה תחת חמישה קיסרים רומים: אספסיאנוס (79-69), טיטוס (81-79), דומיטיאנוס (96-81), נרווה (98-96) וטריינוס (117-98).
פרונטינוס החל את פעילותו בצבא. בשנת 70 נבחר לפרייטור אורבנוס, ובתפקיד זה פתח את ישיבת הסנט הראשונה (כי הקונסולים של אותה שנה לא היו ברומא באחד בינואר). נבחר לקונסול בפעם הראשונה ב-73, ובאותה השנה הוטל עליו לנהל ניהול צבאי ואזרחי את הפרובינקיה של בריטניה. שימש קונסול גם בשנים 98 ו-100 יחד עם הקיסר טריינוס.
בשנים 77-73 לספירה היה נציב בריטניה ופיקד בה על ארבעה לגיונות וחיל עזר. בתפקיד זה הכניע את הסילורים בווילס. ייתכן שליווה את הקיסר דומיטיאנוס בשנת 82-83 במסעותיו הצבאיים בגרמניה. הוא שימש פרוקונסול (פקיד גבוה של המנהל האזרחי בפרובינקיות) באסיה בשנת 86. בשנת 97 מונה פרונטינוס על ידי הקיסר נרווה להיות נציב המים (curator aquarum) של רומא. לכאורה ירידה בתפקיד (פיקוד על מאות אחדות של עובדים, לאחר פיקוד על עשרות אלפי חיילים בבריטניה), אך ודאי בהתאם להערכה הגדולה שהעריכו הרומאים את אספקת המים שלהם.
חיבוריו

הוא כתב חיבור תאורטי על מדע הצבא, שאבד. חיבורו ששרד על עניינים צבאיים, ה"סטראטגמאטה", הוא אוסף דוגמאות של תכסיסים צבאיים מההיסטוריה היוונית והרומאית, לשימושם של גנרלים. הוא מתבסס על ניסיונו שלו כגנרל בגרמניה תחת דומיטיאנוס, אולם נקודות הדמיון בין האנקדוטות אותן הוא מספר לבין גרסאות מאת סופרים רומיים אחרים, כמו ולריוס מקסימוס וליוויוס, מצביעות על כך שהוא התבסס בעיקר על מקורות ספרותיים.
הוא גם כתב בין היתר על תורת המדידה. חשיבות רבה ביותר יש לספרו "על אודות אמות המים של רומא" (אנ') (De aquis urbis Romae). הספר הוא מקור חשוב לידיעותינו על בנייה ותחזוקה של אמות מים בכלל ואמות המים של רומא (שנבנו עד ימיו) בפרט. יש בו פרטים על חוקי המים, על גנבת מים, ועל המינהל הרומי.
לקריאה נוספת

סקסטוס יוליוס פרונטינוס. "שני ספרים על אמות המים של רומא". תרגמה לעברית לאה דיסגני. בתוך: ד' עמית, יזהר הירשפלד ויוסף פטריך (עורכים), אמות המים הקדומות בארץ-ישראל. ירושלים, יד בן-צבי, 1989. עמ' 45-33. (תרגום חלקי. חסרים סעיפים: 22, 34-24, 63-37, 73-65, 86-78, 102).
פרונטינוס. תחבולות מלחמה. תרגמה מרומית והוסיפה מבוא ופירוש: דבורה גילולה. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשע"ד.
הערות שוליים

↑  מנחם שטרן - Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I, LXXXI. Frontinus, p. 509
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261321605171  PLWABN: 9810639527605606  BIBSYS: 90121749  BNE: XX1021193  BnF: cb12174476c (data)  CANTIC: a11228957  CiNii: DA00878536  GND: 118536443  ICCU: CFIV092029  ISNI: 0000 0001 2120 9098  LCCN: n83236155  NDL: 001158486  NKC: jn19981001261  NLA: 35105668  NLG: 220760  NSK: 000329767  NTA: 06944417X  RERO: 02-A000066745  SELIBR: 187603  SNAC: w6bp06vh  SUDOC: 030299926  Trove: 828194  ULAN: 500240666  VcBA: 495/49825  VIAF: 12349897   WorldCat (עם VIAF): 12349897 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שרידי אמת המים "קלודיה"
הפלישה לקונגרס הברזילאי

הפלישה לקונגרס הברזילאי התרחשה ב-8 בינואר 2023, כאשר מספר רב של תומכי ז'איר בולסונארו, נשיא ברזיל לשעבר, פרצו לקונגרס הלאומי של ברזיל, בעקבות הפסדו ללואיז אינסיו דה סילבה בבחירות הכלליות בברזיל ב-2022. ונזיאנו ויטל דו רגו, ממלא מקום נשיא הסנאט הפדרלי של המדינה, אישר כי מפגינים רבים פרצו לאולם הירוק של לשכת הנבחרים ולאחר מכן גם ניסו לפלוש לארמון פלנלטו.
המפגינים בזזו את מתחם הקונגרס והשחיתו אותו קשות. לאחר מספר שעות הצליחו כוחות הביטחון להשתלט על האירוע וביצעו מעצרים המוניים.
המפגינים הנותרים צעדו ממפקדת הצבא, שם הפגינו באוהלים במשך שבועות במהלך הפגנת הבחירות בברזיל ב-2022, בדרישה לבצע הפיכה צבאית. ממשלתו של אינסיו דה סילבה ניסתה לפנות את האוהלים של המפגינים, כאשר לא הצליחה היא הורתה לתגבר את האבטחה באזור. גם שרת המשפטים שבה והדגישה באותו שבוע כי אוהלי ההפגנות יפורקו. המפגינים פרצו את מחסומי המשטרה והתעמתו עם השוטרים בעודם חמושים במקלות, בתגובה המשטרה ריססה לעברם גז מדמיע. המפגינים הפגינו גם בארמון פלנלטו, מקום העבודה הרשמי של נשיא ברזיל.
לאחר האירוע התקיימו משפטי הנאשמים, והוקמה ועדת חקירה ממלכתית שנועדה לאתר את מקור ההסתה. בעקבות מסקנות ועדת החקירה הורה בית המשפט הברזילאי על סגירת חשבונות ברשתות החברתיות שמזוהים עם בולסונרו וזוהתה בהם הסתה לאלימות. חברת טוויטר סירבה לסגור את החשבונות, והיא נחסמה בברזיל למשך כשנה וחצי והושת עליה קנס כבד. בספטמבר 2024 הודיעה טוויטר כי היא מסכימה לקיים את כל הדרישות של ברזיל ולשלם את הקנסות, והיא שבה לפעול במדינה.
ראו גם

ההסתערות על הקפיטול
הערות שוליים

↑  Lucas Rocha, Manifestantes invadem plenário do STF, Congresso Nacional e Palácio do Planalto, CNN Brasil (בפורטוגזית)
↑  "Bolsonaro supporters storm Brazilian Congress". BBC News (באנגלית בריטית). 2023-01-08. נבדק ב-2023-01-08.
↑  "Bolsonaro supporters storm Brazil Congress, clash with police". Le Monde.fr (באנגלית). 2023-01-08. נבדק ב-2023-01-08.
↑  20minutos, Directo | Asalto al Congreso de Brasil por cientos de radicales de Bolsonaro, www.20minutos.es - Últimas Noticias, ‏8 בינואר 2023 (בספרדית)
1 2 3  Partidarios de Bolsonaro invaden el Palacio presidencial, el Congreso y la Corte Suprema de Brasil, ELMUNDO, ‏8 בינואר 2023 (בספרדית)
פוינטיליזם

סקיצה של יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט, ז'ורז' סרה
פוינטיליזם הוא סגנון ציור פוסט אימפרסיוניסטי שהתפתח בצרפת בין השנים 1884–1900, ומבוסס על ציור בנקודות.
בסגנון זה נעשה שימוש בחלק מרעיונות האימפרסיוניזם. מבחינה טכנית מדובר בציור בנקודות של צבעי יסוד בשילוב צבעים משלימים, טכניקה המבוססת על תורת שבירת האור של ניוטון ותורת הצבעים משלימים של שברויי. בהשפעת תורות אלו ניסו אומני הפוינטליזם ליצור "תערובת אופטית" על ידי ציור נקודות מדויקות של צבעי יסוד היוצרים בעין המתבונן צבע חדש.
מבחינת התכנים של היצירות, מתארים האמנים הפוינטליסטים, בדומה לאימפרסיוניסטים, את חיי המעמד הבורגני בפריז של סוף המאה התשע-עשרה. עם זאת, התנגדו האמנים הפוינטליסטים לרעיון המרכזי של האימפרסיוניזם: ציור מהיר בטבע. במקום זאת עבדו לאט, מחושב, ומדויק ויצרו את הגרסה הסופית בסטודיו לאחר סקיצות שעשו בטבע. כתוצאה מההבדל בתהליך העבודה, הציורים האימפרסיוניסטים מתאפיינים בתנועה ורטט לעומת הציורים הפוינטליסטים הנראים קפואים, מדויקים ומנוכרים יותר.
הטכניקה הפוינטליסטית פותחה על ידי אומן צרפתי ז'ורז' סרה שניסה לשפר את הטכניקה האימפרסיוניסטית ולהפוך אותה למדעית והצייר פול סיניאק. לדוגמה, יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט של סרה צויר כסקיצה בטבע ללא דמויות אדם. הציור הסופי לעומת זאת עוסק בבילוי של המעמד הבורגני ביום ראשון אחר הצהריים, נושא אימפרסיוניסטי מקובל. הסקיצה מצוירת בנקודות יותר גדולות מאשר הציור הסופי בגלל תהליך העבודה המהיר יותר. בציור הסופי ניתן לראות כי הצייר הוסיף דמויות רבות המבלות את אחר הצהריים במקום בילוי מרכזי.
כאמור, אבות הציור הפוינטליסטי הם: ז'ורז' סרה ופול סיניאק. ציירים נוספים שהשתמשו בטכניקה זו היו-האימפרסיוניסט קאמי פיסארו, אלפרד סיסלי, אנרי אדמונד קרוס, מקסימיליין לוס, אנרי מאטיס, אלברט דובואה-פיילט, צ'ארלס אגרנד, ג'וזפה פליאדה דה וולפדו, תיאו ואן ריססלברגה, ואפילו וינסנט ואן גוך.
במקביל להתפתחות הסגנון הפוינטליסטי בצרפת התפתח סגנון ציור דומה בשם דוויזיוניזם (divisionism) באיטליה. משמעות השם היא חילוק (division), שם המתייחס לחלוקת הצבעים על הבד היוצרת צבע שלישי בעין המתבונן. שני הזרמים לא ידעו זה על זה בעת התפתחותם ושיטת הציור של שניהם כמעט זהה לחלוטין.
יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט
ראו גם

אימפרסיוניזם
ז'ורז' סרה
אשליה אופטית
הערות שוליים

↑  visual-arts-cork.com, Pointillism (c.1884-1900)
| זרמים באמנות |
| --- | --- | --- |
| אמנות העת העתיקה | יוון העתיקה • רומא העתיקה • מצרים העתיקה • הסהר הפורה |  |
| אמנות ימי הביניים | אמנות מרובינגית • אמנות קרולינגית • אמנות רומנסקית • אמנות גותית • ביזנטיון |  |
| הרנסאנס | מנייריזם |  |
| אמנות מזרחית | אמנות סינית • אמנות יפנית |  |
| אמנות העת החדשה | בארוק • רוקוקו |  |
| אמנות מודרנית | נאו-קלאסיציזם • רומנטיציזם • פרה-רפאליטים • אר נובו • אר דקו • ריאליזם (אמנות) • פוינטיליזם • אימפרסיוניזם • פוסט-אימפרסיוניזם • נאו-אימפרסיוניזם |  |
| אמנות המאה ה-20 וה-21 | אמנות מופשטת • קוביזם • אקספרסיוניזם • פוטוריזם • קונסטרוקטיביזם • סוריאליזם • אקספרסיוניזם מופשט • פוביזם • פופ ארט • אופ ארט • נאו-גאו • דאדא • אסתטיקת יחסים |  |
פורטל האמנות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph524438
פיליפ אייבלסון

| --- | --- |

 לידה:  27 באפריל 1913 טקומה, ארצות הברית 
 פטירה:  1 באוגוסט 2004 (בגיל 91) בת'סדה, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פיזיקה, פיזיקה גרעינית, כימיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מדינת וושינגטון  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 מוסדות:  אוניברסיטת קרנגי מלון 
 פרסים והוקרה:  פרס קלינגה (1972)  עמית האיגוד הגאופיזי האמריקאי  מדליית רווחת הכלל (1992)  Waldo E. Smith Award (1988)  המדליה הלאומית למדעים (1987)  עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 בן או בת זוג:  ניבה אייבלסון 
 
פיליפ יו אייבלסון (באנגלית: Philip Hauge Abelson; ‏27 באפריל 1913 - 1 באוגוסט 2004) היה פיזיקאי גרעין אמריקאי. אחד ממגלי היסוד הטרנס-אורני הראשון - נפטוניום, אחד ממדעני פרויקט מנהטן, מהוגי רעיון ההנעה הגרעינית לצוללות ועורך מדעי שהיה העורך הראשי של כתב העת המדעי Science בין השנים 1962–1984. נשיא מכון קרנגי למדע בוושינגטון די. סי. בשנים 1971–1978 וחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
תולדות חייו

נולד בטקומה, במדינת וושינגטון. למד כימיה ופיזיקה באוניברסיטת המדינה של וושינגטון וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם עבד במעבדתו של חתן פרס נובל ארנסט לורנס. במאמר שראה אור ב-1939 היה אייבלסון אחד הראשונים שתיארו ביקוע גרעיני. בין השנים 1939 עד 1941 עבד במכון קרנגי למדע בוושינגטון די. סי.. בעבודתו שם בודד יחד עם אדווין מקמילן איזוטופים של היסוד הטרנס-אורני הראשון שנוצר במעבדה - נפטוניום. מקמילן זכה על גילוי זה (ועל פעילויות נוספות) בפרס נובל.
בעת מלחמת העולם השנייה עבד אייבלסון במעבדת המחקר של חיל הים על בידוד איזוטופים כבדים של אורניום תוך שימוש בשיטת הדיפוזיה התרמית. כאשר שמע רוברט אופנהיימר - המנהל המדעי של פרויקט מנהטן לייצור פצצת האטום האמריקאית - על הצלחתו של אייבלסון, החליט להקים מפעל להעשרת אורניום באוק רידג' שיתבסס על שיטת אייבלסון.
מיד לאחר המלחמה שב אייבלסון למכון קרנגי. ב-1946 חיבר מסמך מדעי שהדגים את יכולת רתימת האנרגיה האטומית להנעת כלי שיט ובפרט צוללות. מסמך זה שימש את אדמירל היימן ריקובר ביזמתו לפיתוח צוללות גרעיניות. בין השנים 1953 ל-1971 כיהן כראש המכון הגאופיזי של מכון קרנגי, היה נשיא המכון בין 1971 ועד 1978 וחבר מועצת המנהלים של המכון לאחר מכן. בין השנים 1962–1984 היה העורך הראשי של כתב העת המדעי Science וחיבר מעל מאה מאמרי מערכת בהם פרס את משנתו הכללית לגבי המדע. הוא ראה סכנה בחלוקת העיסוק המדעי לדיסציפלינות צרות מדי וראה כורח חיוני לשיתוף פעולה בין-תחומי לשם מענה על השאלות הגדולות והחשובות. בעצמו עסק בתחומי דעת שונים, בהם גאוכימיה אורגנית ואף פרסם הישג מדעי של הפקת חומצת אמינו ממאובנים והוכחת הטענה לפיה חומצת האמינו אלנין תהיה יציבה לאורך מיליוני שנים.
ב-1985 ראה אור ספרו "Enough of Pessimism" (די לפסימיות, ככותרת אחד מטוריו הפופולריים). הספר כלל מאה חיבורים שרובם ראו אור לראשונה כמאמרי מערכת ב-science.
הוקרה

בשנת 1959 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. ב-1972 הוענק לו פרס קלינגה. ב-1987 קיבל את המדליה הלאומית למדעים. המינרל אבלסוניט (Abelsonite) נקרא על שמו. ב-1996 הוענק לו פרס וניבר בוש.
האגודה האמריקאית לקידום המדע מעניקה מדי שנה מאז 1985 את פרס פיליפ אייבלסון של האגודה האמריקאית לקידום המדע.
הערות שוליים

↑  Cleavage of the Uranium Nucleus, Physical Review, vol. 55, Issue 4, pp. 418-418
↑  רשימת מאמריו ב-science
↑  Bigotry in Science, Science  24 Apr 1964: Vol. 144, Issue 3617, pp. 371
↑  Paleobiochemistry, Scientific American, vol. 195, issue 1, pp. 83-96 July 1956
↑  About Philip Hauge Abelson Prize
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257316805171  BNE: XX1096774  CiNii: DA00041085  GND: 171944178  ICCU: AQ1V000107  ISNI: 0000 0000 8085 6992  LCCN: n50034827  NDL: 00430887  NKC: uk20211115598  NLA: 35660706  NTA: 068026528  SNAC: w6qd0sx3  SUDOC: 073976164  Trove: 1031033  VIAF: 6178078   WorldCat (עם VIAF): 6178078