stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אינטימיות
הקשר בין אהבה לאינטימיות

אחד המודלים לתיאור האהבה, שפותח בידי רוברט סטרנברג, נקרא "המודל המשולש של האהבה". המודל מניח שלאהבה יש שלושה מרכיבים: מרכיב רגשי שהוא אינטימיות, מרכיב הנעתי שהוא התשוקה ומרכיב הכרתי שהוא המחויבות. אלו מצטרפים לאהבה, אך כל אחד לחוד וכולם יחד יכולים להוות סוג שונה של אהבה. לפי המודל, צירוף של מרכיבים שונים של האהבה יכול ליצור סוגי יחסים שונים, כך לדוגמה שילוב של תשוקה, מחויבות ואינטימיות, יוצר יחסי זוגיות, ואילו צירוף של מחויבות ואינטימיות, יוצר אהבת רעים – יחסי חברות.
חוזה אורטגה אי גאסט כותב בהרחבה על הקשרים בין אינטימיות לאהבה, בספרו "מסות על אהבה": "אהבתו של אדם הרי היא מה שהינו, ועל כן נוכל למצוא באהבה את הגילוי המכריע ביותר של מהות האדם המסוים... כאשר הזולת, המושא, נעתר למאוהב, מגיע תור של 'איחוד' שמכוח חלחול הדדי, מצב שבו מעביר כל אחד את שורשי הווייתו אל השני וחי – הוגה, משתוקק, פועל – לא מתוך עצמו אלא כביכול מתוך האחר. ושוב האהוב איננו עוד מושא חיצוני להגות בו, שהרי הוא בתוך הנושא, כרוך בו ומאוחד עמו... האהבה מאחדת את בני הזוג באיחוד כה הדוק ומקיף עד שלא נותר מרחק דרוש לתפיסת התמורה שמחולל כל אחד בבן זוגו... יש דחף מוזר למוסס את האישיות שלנו בזו של האחר ולשאוף אל תוכנו את אישיותו של האהוב. זו תשוקה רבת מסתורין; לפיה עונג האהבה כרוך כולו בהרגשת היותנו חדירים מבחינה נפשית להשתכנות הזולת בתוכנו".
לקריאה נוספת

טרנס ריל, איך אפשר להסביר לך, תל אביב: עם עובד, 2003
סימון דה בובואר, המין השני, כרך 2. תל אביב: בבל, 2007
רוני סולן, חידת הילדות, בן שמן: מודן, 2007
סמדר גונן, שיחזור אינטימי. לינה משותפת וכמיהה לאהבה, תל אביב: רסלינג, 2009
סמדר גונן, חרדת האינטימיות. תל אביב: רסלינג. 2019.
מה גורם לאינטימיות רגשית, זוגיות משלימה, ינואר 2020
האם את חרדה מאינטימיות?, החיים לפי שירלי, נובמבר 2020
הערות שוליים

↑  דייוויד ג' מאיירס, פסיכולוגיה חברתית, עמ' 521, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2012
↑  סמדר גונן, "חרדת האינטימיות", תל אביב: הוצאת רסלינג, 2019, עמ' 93
↑  Harry Reiss & Brian Patrick, "Attachment and intimacy: Component processes", in E. T. Higgins & A. W. Kruglanski (Eds), "Social psychology: Handbook of basic principles", New York: Guilford Press, p. 523-563
↑  חוזה אורטגה אי גאסט, "מסות על אהבה", ירושלים: הוצאת כתר, 1989, עמ' 132-133
↑  ג'ון בולבי, "בסיס בטוח". תל אביב: הוצאת עם עובד, 2016, עמ' 122
↑  סמדר גונן, "חרדת האינטימיות". תל אביב: רסלינג, 2019, עמ' 19
↑  ג'ון בולבי, "בסיס בטוח". תל אביב: עם עובד, 2016, עמ' 125
↑  ג'ון בולבי, "בסיס בטוח". תל אביב: הוצאת עם עובד, 2016, עמ' 127
↑  דייוויד ג' מאיירס, פסיכולוגיה חברתית, עמ' 518, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2012
↑  השלכות ההתקשרות על האדם בבגרותו - תיאורית ההתקשרות, באתר sites.google.com
↑  סמדר גונן, "חרדת האינטימיות", תל אביב: רסלינג, 2019, עמ' 33
↑  מכטר, איתן ואביטל, "בין האינטימי לאנונימי במרחב האורבני", תל אביב: רסלינג, 2015, עמ' 26
↑  חוזה אורטגה אי גאסט, "מסות על אהבה", ירושלים: הוצאת כתר, 1989, עמ' 59
↑  חוזה אורטגה אי גאסט, "מסות על אהבה", ירושלים: הוצאת כתר, 1989, עמ' 126
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4072909-6  NKC: ph494802 
המודל המשולש של האהבה
אורסולה פון רידינגסווארד

| --- | --- |

אורסולה פון רידינגסווארד, בסטודיו שלה בברוקלין - 1997
 לידה:  26 ביולי 1942 (בת 82) דינסן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 תחום יצירה:  פיסול 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב להצטיינות בתרבות (2021)  מלגת גוגנהיים  פרס רומא 
 בן או בת זוג:  פול גרינגרד 
 אתר רשמי
 
פסל של אורסולה פון רידינגסווארד במדיסון סקוור פארק, במנהטן, ניו יורק
אורסולה פון רידינגסווארד (באנגלית: Ursula von Rydingsvard; נולדה ב-1942, במחנה פליטים, בדינסן, גרמניה) היא פסלת אמריקאית ממוצא אוקראיני - פולני, הידועה בפסלי העץ הענקים שהיא יוצרת ומוצבים בפארקים רבים ברחבי ארצות הברית, בנוסף למוזיאונים ותצוגות אחרות. יצירותיה כלולות בתערוכה הקבועה של מעל 30 מוזיאונים ברחבי העולם, לרבות מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מוזיאון ברוקלין, מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, מיקרוסופט, בלומברג ועוד.
פון רידינגסווארד זכתה בפרסים רבים בגין יצירותיה. בין השאר היא קיבלה פעמיים מענק מהסוכנות הפדרלית האמריקאית לעידוד האמנות (NEA), זכתה במלגת גוגנהיים ובמדליית סקוהגן לפיסול וכן קיבלה שלוש פעמים פרס מטעם הסניף האמריקאי של האגודה הבינלאומית של מבקרי האמנות. פון רידינגסווארד היא אחת מ-250 החברים באגודת הכבוד האמריקאית - The American Academy of Arts and Letters.
קורות חיים

אביה של פון רידינגסווארד, איגנץ קרולישצ'ין היה חוטב עצים אוקראיני, שהיגר לפולין, ונישא שם לאשה פולניה. ב-1938 ברחה המשפחה מפולין לגרמניה, שם הפך האב למעין איכר-עבד, עד לתום מלחמת העולם השנייה. פון רידינגסווארד הייתה החמישית משבעת ילדיהם של בני הזוג קרולישצ'ין והיא עברה עם משפחתה, את כל ילדותה, מלידתה ב-1942, ועד גיל 8, במחנות פליטים ועקורים בגרמניה.
בדצמבר 1950 היגרה המשפחה לארצות הברית והשתקעה בעיירה פליינויל, קונטיקט, שם הצליחו ההורים לפרנס את המשפחה הגדולה רק במאמצים כבירים. שני ההורים עבדו כל השבוע, כאשר האב עובד שתי משמרות ביום, כפועל בבית חרושת ועוד מוסיף לעבוד גם כגנן בסופי השבוע.
בגיל 18 החלה פון רידינגסווארד ללמוד באוניברסיטת ניו המפשייר, שם פגשה את בעלה הראשון, מילטון פון רידינגסווארד, סטודנט לקדם רפואה. עמו היא עברה תוך זמן קצר לפלורידה, שבדרום, לשם התקבל הבעל ללימודים בבית הספר לרפואה. היא עצמה החלה ללמוד באוניברסיטת מיאמי, ציור, וקיבלה שם תואר ראשון וב-1965 תואר שני - MA. עם סיום הלימודים עברו בני הזוג לברקלי, קליפורניה, שם עשה הבעל את התמחותו בעוד פון רידינגסווארד מלמדת כמורה לאמנות בבית ספר תיכון ומפרנסת אותו ואת בתם אורסולה אן. משסיים הבעל את ההתמחות נפרדו דרכיהם.
פסלת

פון רידינגסווארד חזרה לתקופה קצרה הביתה, לקונטיקט, שם היא גרה בדירה בבית דירות שהצליחו הוריה לרכוש תודות לעבודתם הקשה, אבל ב-1973 היא עברה לניו יורק, יחד עם בתה ובכך החלה בדרכה האמנותית.
היא התקבלה ללימודים באוניברסיטת קולומביה וב-1975 סיימה תואר שני נוסף, באמנות - MFA. באותה שנה היא גם קיימה את תערוכת היחיד הראשונה שלה, בתוך האוניברסיטה, ובנוסף לכך גם קיבלה באותה שנה את מלגת תוכנית פולברייט, דבר שאיפשר לה להתמסר לפיסול ללא בעיות פרנסה.
החל מ-1975 ועד היום פון רידינגסווארד מפסלת בעץ - קורות עצי ארז.
ב-1982 התקבלה פון רידינגסווארד כמרצה בבית הספר לאמנות של אוניברסיטת ייל, החלה ללמד שם ופגשה את מי שעתיד היה להפוך לחתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2000, פול גרינגרד, יהודי אמריקאי. היא נישאה לו ב-1985.
גם לגרינגרד היו אלה נישואין שניים ויש לו שני בנים מנישואיו הראשונים - האחד הוא כיום ד"ר למתמטיקה וסגן נשיא IBM והשני לסלי גרינגרד, רופא וד"ר למחשבים (שני התארים מאוניברסיטת ייל, 1987), חבר האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), פרופסור ומרצה למתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת ניו יורק.
פון רידינגסווארד לימדה באוניברסיטת ייל במשך שש שנים וב-1988 חזרה לניו יורק ומאז היא עוסקת בפיסול בלבד.
ב-1991 היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהקולג' לאמנות של מרילנד, בבולטימור. החל מ-2008 היא אחת מ-250 החברים ב-American Academy of Arts and Letters.
תערוכות יחיד

2011, Ursula von Rydingsvard: Sculpture 1991-2009, Sculpture Center, Long Island City, NY; traveled to deCordova Sculpture Park and Museum Lincoln, Massachusetts; and to Museum of Contemporary Art, Cleveland, OH
2010, ERRĀTUS, Galerie Lelong, New York, NY
2010, New Works with Paper from Dieu Donné and a Recent Sculpture, Barbara Krakow Gallery, Boston, MA
2010, Deckle Deckle, Dieu Donné, New York, NY
2009, Primitive Pull, Pilane, Sweden
2007, Portland Art Museum, Portland, Oregon
2007, Herbert F. Johnson Museum of Art, Cornell University, Ithaca, NY
2006, Sylwetka, Galerie Lelong, New York, NY
2006, Mad. Sq. Art at Madison Square Park, New York, NY
2004, Galerie Lelong Zürich, Zürich, Switzerland
2003, Recent Sculpture, Lafayette College, Easton, PA
2003, A Psychological Landscape, Butler Gallery, The Castle, Kilkenny, Ireland
2003, Primitive Jarring, Galerie Lelong, New York
2002, On an Epic Scale, Neuburger Museum, SUNY Purchase, New York
2002, Cedar Lace and Tossing Loops, Galerie Lelong, Paris
2000, Cranbrook Art Museum, Bloomfield Hills, Michigan
2000, Hill Gallery, Birmingham, Michigan
2000, Galerie Lelong New York, March
2000, Galerie Lelong Zurich, February
1999, Sculpture, Barbara Krakow Gallery, Boston, MA
1998-9, Sculpture, Madison Art Center, Madison, WI; traveled to Hood Museum of Art, Dartmouth College, Hanover, NH; Chicago Cultural Center, Chicago, IL; The Contemporary Museum, Honolulu, HI; Nelson Atkins Museum of Art, Kansas City, KS; Indianapolis Museum of Art, Indianapolis, IN; and to Yorkshire Sculpture Park, Wakefield, England.
1998-9, Byron Cohen Gallery, Kansas City, MO
1997, Sculpture, Galerie Lelong, New York, NY
1996, Hand-e-Over, Museum of Art, Rhode Island School of Design, Providence, RI
1995, Socks on my Spoons, University of Massachusetts at Amherst
1995, University of Wyoming Art Museum, Laramie, WY
1994, Weatherspoon Art Museum, The University of North Carolina at Greensboro, NC
1994, Galerie Lelong, New York, NY
1992-4, Ten Year Retrospective, Storm King Art Center, Mountainville, NY
1992, Zamek Ujazdowski- Contemporary Art Center, Warsaw, Poland
1991, Lorence Monk Gallery, New York, NY
1990, Lorence Monk Gallery, New York, NY
1990, The Fabric Workshop, Philadelphia, PA
1990, Capp Street Project, San Francisco, CA
1989, Feigenson/Preston Gallery, Birmingham, MI
1989, Cranbrook Art Museum, Bloomfield Hills, MI
1988, Exit Art, New York, NY
1988, Laumeier Sculpture Gallery, St. Louis, MO
1985, Studio Bassanese, Trieste, Italy
1984, Bette Stoler Gallery, New York, NY
1982, Rosa Esman Gallery, New York, NY
1981, Rosa Esman Gallery, New York, NY
1980, 55 Mercer, New York, NY
1980, Jorgensen Gallery, The University of Connecticut, Storrs, CT
1979, 55 Mercer, New York, NY
1978, Robert Freidus Gallery, New York, NY
1977, 55 Mercer, New York, NY
1977, SoHo Center for Visual Arts, New York, NY
1975, Columbia University, New York, NY
פרסים

2011, Best Show in a Non-Profit Gallery or Space, American Section of the International Association of Art Critics
2011, Skowhegan Medal for Sculpture, Skowhegan School of Painting & Sculpture, New York, New York
2008, Rappaport Prize, DeCordova Museum and Sculpture Park, Lincoln, MA
2008, Member, American Academy of Arts and Letters
2007, Artist in Residence, American Academy in Rome, Rome, Italy
2000, 2nd prize, Best Show in a Commercial Gallery, International Association of Art Critics
1997, Joan Mitchell Award
1994, Academy Award in Art, American Academy of Arts and Letters, NY, NY
1992, American section of the International Art Critics, best small museum exhibition award for 1991-92 season for “Ursula von Rydingsvard: Sculpture” at Storm King Art Center
1991, Honorary Doctorate, Maryland Institute College of Art, Baltimore, MD
1986-87, National Endowment for the Arts, Individual Artists Grant
1985, Griswald Traveling Grant - Yale University
1983-84, Guggenheim Fellowship
1983-84, Athena Foundation Grant
1980, CAPS, Creative Artists Program Service
1979, National Endowment for the Arts
1978, America the Beautiful Fund
1978, New York State Council on the Arts
1975, Fulbright-Hays Travel Grant
לקריאה נוספת

Ashton, Dore, Marek Bartelik, and Matti Megged. The Sculpture of Ursula von Rydingsvard. New York: Hudson Hills Press, 1996.
Brenson, Michael. Ursula von Rydingsvard. Kansas City, MO: Nelson-Atkins Museum of Art; and Wakefield, West Yorkshire: Yorkshire Sculpture Park, 1997. Texts by Deborah Emont Scott and Ursula von Rydingsvard.
Koplos, Janet. “Stasis and Agitation.” Art in America 89 (January 2001): 86–89, 141.
Levi Strauss, David. “Sculpture as Refuge.” Art in America 81 (February 1993): 88–93, 125.
Madison Art Center. Ursula von Rydingsvard: Sculpture. Madison, WI, 1998. Text by Martin Friedman.
Neuberger Museum of Art, Purchase College, State University of New York. Ursula von Rydingsvard: On an Epic Scale. Purchase, NY, 2002. Text by Patricia C. Phillips.
Storm King Art Center. Ursula von Rydingsvard, Sculpture. Mountainville, NY, 1992. Texts by Michael Brenson and Maureen Megerian.
Tully, Judd. “Ursula Von Rydingsvard.” Arts Magazine 54 (May 1980): 22.
Viney, Jill. “Ursula von Rydingsvard: A Rich, Redemptive Journey.” [interview] Sculpture 8 (November/December 1989): 32–35.
הערות שוליים

↑  ריאיון עם אורסולה פון רידינגסווארד - 2010, באתר The Brooklin Rail
↑  תקציר ביוגרפי, באתר Public Art Fund
↑  באתר MadSqPk, Calendar
↑  באתר שירות השידור הציבורי האמריקאי
↑  ביוגרפיה קצרה, באתר של אורסולה פון רידינגסווארד
↑  ריאיון עם אורסולה פון רידינגסווארד באתר art21
↑  באתר של אוסולה פון רידינגסווארד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007354680905171  PLWABN: 9810611347305606  BnF: cb136037515 (data)  GND: 119402815  ISNI: 0000 0000 7861 6279  LCCN: n88620570  RERO: 02-A021630616  RKD: 250040  SNAC: w6vm4x48  SUDOC: 069727295  ULAN: 500084071  VIAF: 96286790   WorldCat (עם VIAF): 96286790
אולכסנדר מורשקו

| --- | --- |

 לידה:  26 באוגוסט 1875 (יוליאני) קייב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  14 ביוני 1919 (בגיל 43) קייב, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית 
 שם לידה:  Александръ Крачковскій 
 מקום קבורה:  Lukianivske Cemetery 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות 
 תחום יצירה:  ציור, social engagement 
 בן או בת זוג:  Margareta Murashko 
 
אולכסנדר מוראשקו (באוקראינית: Олександр Мурашко;‏ ידוע גם בשם אלכסנדר מוראשקו; 26 באוגוסט או 7 בספטמבר 1875 – 14 ביוני 1919) היה צייר אוקראיני.
ביוגרפיה

מוראשקו נולד בקייב. לאביו הייתה סדנה לציור אייקונים והוא עבד בקתדרלת סנט וולודימיר.
ב-1894, עם המלצות מכמה אמנים בולטים, הוא נכנס לאקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרסבורג. ב-1896 הוא הפך לתלמידו של איליה רפין;[1] הוא אחד מאלה המתוארים בדיוקן הקבוצתי של ילנה מקובסקיה-לוקש, "תלמידי רפין" ב-1901 נסע לאירופה וביקר בגרמניה, שם למד אצל אנטון אזבה במינכן, והמשיך לאיטליה וצרפת, שם הושפע מאוד מסגנונות הציור של אותם ימים.
מורשקו הפך לאמן מצליח; הוא כונה "האמן האוקראיני החשוב ביותר של תחילת המאה". ציורו "קרוסלה" זכה במדליית הזהב בתערוכת מינכן ב-1909, והוא הציג בוונציה, רומא, אמסטרדם, ברלין, קלן ודיסלדורף.
מ-1909 עד 1912 לימד מורשקו בבית הספר לאמנות קייב. בשנת 1913 הוא פתח סטודיו משלו, שבו הוכשרו אמנים יהודים צעירים רבים, כולל מארק אפשטיין. הייתה לו השפעה רבה על קזימיר מלביץ'.
הוא ייסד את אגודת אמני קייב בשנת 1916 ובשנה שלאחר מכן היה שותף להקמת האקדמיה הלאומית האוקראינית לאמנויות.
בשנת 1909 נשא מורשקו לאישה את מרגריט קרוגר, בתו של נוטריון. בשנת 1910, לאחר מות אביו, הוא קנה בית קטן בפרבר של קייב.
הוא נחטף מביתו, ככל הנראה על ידי כנופיית רחוב, ונורה ב-14 ביוני 1919.
הלווייתו הייתה רבת משתתפים והוא נקבר בבית העלמין לוקיאניבסקי.
הערות שוליים

1 2  Сергій Виткалов, МИТЕЦЬ У КУЛЬТУРНОМУ ПРОСТОРІ МІСТА: ДО 60-РІЧЧЯ РІВНЕНСЬКОГО ХУДОЖНИКА ОЛЕКСАНДРА БОБРИШЕВА, УКРАЇНСЬКА КУЛЬТУРА: МИНУЛЕ, СУЧАСНЕ, ШЛЯХИ РОЗВИТКУ (НАПРЯМ: МИСТЕЦТВОЗНАВСТВО), 4 בספטמבר 2019 doi: 10.35619/ucpm.vi26.41
↑  Oksana Onoprii︠e︡nko, "Oleksandr Murashko (1875–1919), Painter, educator, public figure", in Vydatni dii︠a︡chi Ukraïny mynulykh stolitʹ: memorialʹnyĭ alʹmanakh / Outstanding Ukrainian Personalities of the Past: Memorial Anthology, Zoloti imena
↑  Anna Novakov, Play of Lines: Anton Ažbe's Art Academy and the Education of East European Female Painters, San Francisco: Fibonacci Academic Press (Lulu.com), 2011,
↑  Semion Gurok and Boris Lobanovsky, tr. Anne Staros, Kyiv, Architectural Landmarks and Art Museums: An Illustrated Guide, Leningrad: Aurora, 1987
↑  Igor Aronov, Jewish Art 21/22: Eastern Europe 1 (1995/1996) p. 130
↑  Myroslav Shkandrij, "National modernism in post-revolutionary society: the Ukrainian renaissance and Jewish revival, 1917–1930", in Shatterzone of Empires: Coexistence and Violence in the German, Habsburg, Russian, and Ottoman Borderlands, ed. Omer Bartov and Eric D. Weitz, Bloomington: Indiana University, 2013
↑  Gerry Souter, Malevich: Journey to Infinity, Temporis Collection, New York: Parkstone, 2008, ISBN 9781780429267, p. 47
↑  Bert Cardullo, Theories of the Avant-Garde Theatre: A Casebook from Kleist to Camus, Lanham, Maryland: Scarecrow, 2013,
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 13153288X  ISNI: 0000 0001 1056 0464  LCCN: n82012434  NKC: js2014807723  RKD: 347615  SUDOC: 129067644  Trove: 1211226  ULAN: 500111507  VIAF: 38053342   WorldCat (עם VIAF): 38053342
אינטימילי

האינטימילי (בלטינית: Intimilii או Intemelii) היו שבט ליגורי ששכן על חוף הים התיכון, סביב ונטימיליה (אנ') של ימינו, בתקופת הברזל ובתקופת האימפריה הרומית.
שם

הם מוזכרים כ-Intimilii על ידי מרקוס קאליוס רופוס (אנ') (49 לפנה"ס), Intemelii על ידי טיטוס ליוויוס (סוף המאה ה-1 לפנה"ס), וכ-Intimélio (Ἰντεμέλιοι) מאת סטראבון (תחילת המאה ה-1 לספירה).
העיר המודרנית ונטימיליה, שמתועדת כ-oppidum Albu Intimilium על ידי פליניוס הזקן (המאה ה-1 לספירה) וכ-Albion Intemélion (Ἄλβιον Ἰντεμέλιον) על ידי סטראבון, נקראת על שם השבט הליגורי.
נראה שהשם האתני Intimilii הוא ממקור הודו-אירופי. הבלשנית פטריציה דה ברנרדו סטמפל הציעה לפרש את העיירה הראשית שלהם, Album Intimilium, כנובעת מ-Albion Vindi-mell-ion קודם לכן (עיירת הגבעה הלבנה).
גאוגרפיה

האינטמלי שכנו על חוף הים התיכון, מזרחית למונט אגל סביב העיירה אלבום אינטימיליום (Ventimiglia המודרנית). הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת מזרחית לוודיאנטי, מערבית לאינגאוני, ודרומית לאפאנטרי.
העיר הראשית שלהם הייתה ידועה בשם Album (או Albium) Intimilium, ומאוחר יותר בשם Albintimilium. הוזכר כאופידום על ידי פליניוס וכמוניקיפיום על ידי טקיטוס, היישוב נהרס על ידי תומכי אותו בשנת 69 לספירה.
היסטוריה

בשנת 180 לפני הספירה, הקונסול Aulus Postumius Albinus, לאחר שהביס את הליגורים הסמוכים להרים, שלח ספינות לתור אחר חופי האינטמלי והאינגאוני, מה שמרמז שהם נחשבו כשבט עוין על ידי רומא באותה תקופה.
במרץ 49 לפנה"ס, במהלך מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר, דיווח קייליוס רופוס לחברו מרקוס טוליוס קיקרו שדמטריוס, מפקד חיל מצב מצבאו של גנאיוס פומפיוס מגנוס, שוחד על ידי פלג אחד מבין האינטימילי כדי לרצוח את הבכיר המקומי והמארח לשעבר של קיסר בשם דומיטיוס. אנשי אינטימיליום לקחו את הנשק וקאליוס נאלץ לבוא לשם עם כמה קבוצות דרך השלג, כדי להחזיר את הסדר על כנו.
לקריאה נוספת

Cicero (2001). Letters to Friends. Loeb Classical Library. תורגם ע"י Shackleton Bailey, D. R. Harvard University Press. ISBN 978-0674995895.
Livy (2019). History of Rome. Loeb Classical Library. תורגם ע"י Yardley, J. C. Harvard University Press. ISBN 978-0674992566.
Strabo (1923). Geography. Loeb Classical Library. תורגם ע"י Jones, Horace L. Harvard University Press. ISBN 978-0674990562.
ביבליוגרפיה

Barruol, Guy (1969). Les Peuples préromains du Sud-Est de la Gaule: étude de géographie historique. E. de Boccard. OCLC 3279201.
de Bernardo Stempel, Patrizia (2006). "From Ligury to Spain: Unaccented *yo > (y)e in Narbonensic votives ('gaulish' DEKANTEM), Hispanic coins ('iberian' -(sk)en) and some theonyms". Palaeohispanica. 6: 45–58. ISSN 1578-5386.
Dyson, Stephen L. (1985). The Creation of the Roman Frontier. Princeton University Press. ISBN 978-1-4008-5489-9.
Giannattasio, Bianca Maria (2007). I liguri e la Liguria: storia e archeologia di un territorio prima della conquista romana. Longanesi. ISBN 978-88-304-2123-3.
Salomone Gaggero, Eleonora (2006). "Album Intimilium". Brill's New Pauly. doi:10.1163/1574-9347_bnp_e113380.
Talbert, Richard J. A. (2000). Barrington Atlas of the Greek and Roman World. Princeton University Press. ISBN 978-0691031699.
הערות שוליים

↑  Cicero. Epistulae ad Familiares, 149 (VIII.15).
↑  Livy. Ab Urbe Condita Libri, 40:41:6.
↑  Strabo. Geōgraphiká, 4:6:2.
↑  Giannattasio 2007, p. 136.
↑  de Bernardo Stempel 2006, p. 46.
↑  Barruol 1969, p. 366.
↑  Talbert 2000, Map 16: Col. Forum Iulii-Albingaunum.
↑  Salomone Gaggero 2006.
↑  Dyson 1985, p. 103.
↑  Millar, Fergus (1984). "The Mediterranean and the Roman Revolution: Politics, War and the Economy". Past & Present (102): 3–24. doi:10.1093/past/102.1.3. ISSN 0031-2746. JSTOR 650758.
התיאטרון הרומי של אינטימיליום.
אינטי

אינטי על דגל פרו, כפי שתוכנן על ידי חוסה ברנרדו דה טאגלה ב-1822
דגל ארגנטינה עם אינטי
עיצוב שני של דגל פרו עם אינטי
שלט האצולה של בוליביה, עם אינטי מתנשא מעל ההרים
אינטי (בקצ'ואה: Inti) הוא אל השמש של האינקה. בני האינקה סגדו לו כפטרון הלאומי של מדינת האינקה. אף על פי שהדעה המקובלת היא שאינטי היה אל השמש, היחס המדויק יותר אליו הוא כאל מקבץ של שלושה אלים הקשורים לשמש, שכן לאינקה היה אל נפרד לפי שלבי השמש השונים. הקיסר פאצ'אקוטי נחשב לעיתים קרובות כמי שיזם והרחיב את פולחן השמש של האינקה כפטרון של אימפריית האינקה. האמונה הנפוצה ביותר הייתה שאינטי נולד מוויראקוצ'ה, אל שנשא תארים רבים, ובראשם אלוהי הבריאה.
המילה אינטי אינה מקורית מקצ'ואה אלא מילה שאולה מהשפה פוקינה (אנ'). ההשאלה מפוקינה מסבירה מדוע לשפות שאינן קשורות מבחינה היסטורית כמו קצ'ואה, איימרה ומפוצ'ה יש מילים דומות עבור השמש. הדמיון הוא לא רק לשוני אלא גם סמלי, שכן גם בקוסמולוגיה של המפוצ'ה וגם בקוסמולוגיה מרכז האנדים השמש (אינטי/אנטו) והירח (קילה/קויין) הם בני זוג.
אגדות והיסטוריה

אינטי ואחותו, מאמה קייה אלת הירח, נחשבו בדרך כלל לאלים מיטיבים. הוא גם התחתן עם אחותו זו שלאחר מכן הרתה וילדה לו שני ילדים. את החצר שלהם שירתו קשת בענן, הפליאדות, נוגה ואחרים. מאנקו קאפאק, האב הקדמון המייסד של האינקה, נחשב בנו של אינטי. על פי האגדה, אינטי לימד את מאנקו קאפאק ואת בתו מאמה אוקיו את אומנויות הציוויליזציה. עם זאת, אגדה אחרת מזהה את מאנקו קאפאק כבנו של ויראקוצ'ה. במיתוס אחר, אינטי הוא בנה של אלת האדמה פצ'אמאמה ואל השמים. אינטי הפך גם לבעלה השני של פצ'אמאמה.
אינטי הורה לילדיו לבנות את בירת האינקה במקום שבו חודר מטה זהב אלוהי שהם נשאו איתם לתוך הקרקע. בני האינקה האמינו שזה קרה בעיר קוסקו ושקיסר האינקה ומשפחתו הם צאצאים מאינטי. פאצ'אקוטי נחשב לעיתים קרובות כמי שיזם והרחיב את פולחן השמש של האינקה כפטרון של אימפריית האינקה. הווילאק אומו (Willaq Umu) היה הכהן הגדול של השמש (אינטי). מעמדו מיקם אותו כאדם השני בעוצמתו בממלכה מתחת לקיסר, ולעיתים קרובות הם היו אחים.
ישנה פרשנות נוספת לאירוע הבריאה שמובילה לעימות בין ויראקוצ'ה לאינטי בו יש ויכוח על מה המשמעות של בריאת השמש והאם יש לסגוד לו כישות נפרדת.
מקורות מסוימים מזהים את הדמות המרכזית על משקוף שער השמש המונוליתי בטיוואנאקו כאינטי ואחרים כוויראקוצ'ה, וכי השמש הייתה רק אחת מני יצירות רבות שלו.
הפולחן

האינקה הקדישו טקסים רבים לשמש על מנת להבטיח את שלומו של מנהיגם הסאפה אינקה. השמש הייתה חשובה לבני האינקה, במיוחד לתושבי הרמות, משום שהיא הייתה הכרחית לקיומם של יבולים כמו תירס ודגנים אחרים. חום השמש נחשב גם גורם לגשם. בעונה הגשומה השמש הייתה חמה ובהירה יותר, ואילו בעונה היבשה הייתה חלשה יותר.
בני האינקה נהגו להפריש כמויות גדולות של משאבי טבע ומשאבי אנוש ברחבי האימפריה עבור אינטי. כל פרובינציה שנכבשה הייתה אמורה להקדיש שליש מהאדמות והעדרים שלה לאינטי כפי שציוו האינקה. בכל מחוז גדול היה גם מקדש שמש שבו שרתו כוהנים וכוהנות. הכוהנות היו המאמאקונה (mamakuna), שנבחרו מהאקיאקונה (aqllakuna, "נשים נבחרות"), והן היו אורגות בד מיוחד והכינו צ'יצ'ה לחגיגות ולקורבנות לאינטי. המקדשים היו המבנים המקושטים ביותר באימפריית האינקה, כאשר העיצובים בפנים עשויים מזהב ותכשיטים אחרים.
המקדש הראשי של דת מדינת האינקה היה הקוריקנצ'ה בקוסקו. בתוך מקדש זה היו גומחות בקירות בהן הוצגו מומיות של קיסרים ושליטים קודמים יחד עם פסלים שונים של אינטי בפסטיבלים מסוימים. כמה דמויות של אינטי גם תיארו אותו בצורת אדם עם חלק אמצע חלול שהיה מלא בתערובת עשויה אבק זהב ואפר לבבות של קיסרי האינקה.
אינטי מיוצג כדיסק זהב עם קרניים ופנים אנושיות. דיסקים רבים כאלה הוחזקו כביכול בקוסקו כמו גם במקדשים ברחבי האימפריה, במיוחד בקוריקנצ'ה, שם התגלה הייצוג המשמעותי ביותר של אינטי על ידי אנתרופולוגים. ייצוג זה, המעוטר בתכשיטים לאוזניים, שריון חזה וסרט מצח מלכותי, נודע כפונצ'או (punchao, בקצ'ואה: יום). נאמר גם על ייצוג זה של אינטי שמבצבצים ממנו אריות ונחשים.
הכובשים הספרדים תפסו דיסק זהב גדול המייצג את אינטי בשנת 1571 ושלחו אותו לאפיפיור דרך ספרד. מאז הוא אבד ואולי הותך למטילי זהב.
הסגידה לאינטי והתחזקות פולחן אינטי נחשבים לניצול הדת למטרות פוליטיות. מאחר שקיסר האינקה זוהה יותר ויותר עם אל השמש האמינו נתיני האימפריה שעל הקיסר פרושה חסות אלוהית. אמונה זו הייתה ביססה את שלטונם של קיסרי האינקה.
לכוהנות הייתה מטרה מיוחדת אחרת במהלך נקודת ההיפוך, שכן נאמר כי השמש ניבאה מוות שיסיים את שושלת השמש באימפריית האינקה. לאחר תום ההיפוך, היו המאמאקונה צמות, כדי לקרב אותן לצער השמש, כדי שהן תָּבֵנָּה מה עומד להתחולל ולמנוע את העוולה מלהתרחש.
ישנו היבט נוסף של הפולחן שאינו מערב את הכוהנים, אלא את בני האינקה. כי הם האמינו שהם צאצאי השמש. ליתר דיוק השליט היה צאצא של השמש וכל מקום שבו הקיסר עבר הפך עקב כך לקדוש. הפריטים המוצעים בפולחן לאינטי ואשר לגביהם יש עדויות ארכאולוגיות כוללים תפילות פשוטות, מזון, עלי קוקה ובדים ארוגים, כמו גם קורבנות של חיות, דם ואף בני אדם.