stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמבה אלגי
היסטוריה > אזכורים ראשונים

הפעם הראשונה בה מופיע שמו של ההר בכתובים הייתה במהלך המאה ה-15 כאשר קיסר אתיופיה באדה מריאם הראשון הוביל מסע צבאי כנגד שבט בשם דובאה ששלט באזור והפריע לנתיבי התחבורה. בתחילת המאה ה-19 השתמש הראס וולדה סלאסי במצודה שעל ההר על מנת לכלוא את גברה גורו, אחיו של סבגדיס שמרד כנגדו. הדרך שסללו הבריטים במהלך המשלחת הצבאית לאתיופיה (1868), מהחוף אל אמבה מריאם, עברה ליד אמבה אלגי. בפברואר 1889 לחם ראס אלולה אנגדה בראס סיום גברה, ובקרב זה נפצע אנגדה.
היסטוריה > קרב אמבה אלגי (1895)

הקרב התרחש במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה בדצמבר 1895. ב-7 בדצמבר הביסו האתיופים כוח איטלקי של 2,350 חיילים שהובל על ידי פייטרו טוסלי, וב-8 בדצמבר, גירש הקיסר האתיופי מנליק השני את כוחותיו של הגנרל האיטלקי אורסטה ברטיירי. לאחר התבוסה נסוגו האיטלקים מאמבה אלגי ומגונדר כולה, למבצר מקלה שעליו צר מנליק במשך חמישה עשר ימים.
היסטוריה > קרב אמבה אלגי (1941)

הקרב השני של אמבה אלגי נערך במסגרת המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה. מתחילת שנת 1941 פתח הצבא הבריטי באמצעות יחידות מצבא הודו הבריטית ועמם כוחות מצבא דרום אפריקה, צבא צרפת החופשית ויחידות נוספות של לוחמי גרילה אתיופים המכונים כוח גדעון במערכה כנגד האיטלקים שהחזיקו באתיופיה, סומליה ואריתריאה. בתנועת מלקחיים איגפו כוחותיו של הגנרל ויליאם פלאט את האיטלקים מצפון, וכוחותיו הדרום אפריקאים של הגנרל אלן קנינגהם את האיטלקים מדרום. האיטלקים נסוגו והתבצרו במבצר אמבה אלגי, שם חצבו מצודה במנהרות באבן הטבעית. תחת פיקודו של המשנה למלך האיטלקי, הנסיך אמדאו הדוכס השלישי מאאוסטה ניהלו האיטלקים במקום קרב מגננה. בתחילת מאי החלו הבריטים לתקוף מצפון, והקיפו את ההר מצידו המזרחי והמערבי. ב-14 במאי הצטרפו אליהם הכוחות הדרום אפריקאים מדרום, וההר הוקף מכל עבריו. הבריטים תכננו לתקוף את המצודה באופן חזיתי, אך פגז שפגע פגיעה ממוזלת במצבור דלק, הביא לזיהום מי השתייה בדלק, ולכניעת מגני ההר ב-15 במאי.
היסטוריה > קרב אמבה אלגי השלישי

ב-1943 התקיים ליד אמבה אלגי הקרב האחרון ב"מרד וויאנה" שכוון כנגד שלטונו של היילה סלאסי. המורדים כבשו את מקלה והמשיכו דרומה אל ההר, בו נתקלו בעשרת אלפים חיילים של ממשלת אתיופיה. בין 18 בספטמבר ל-6 באוקטובר 1943 ניסו המורדים, בהנהגת בלאטה היילה מריאם רדה לכבוש את עמדות חיילי הממשלה בהר, אך לא עמדו בפני הפגזות הארטילריה של הצבא הבריטי שסייע לסלאסי, ובסופו של דבר התפזרו.
אלן דוטריו

| --- | --- |

 לידה:  10 ביולי 1877 טורנה, בלגיה 
 פטירה:  26 ביוני 1961 (בגיל 83) פריז, צרפת 
 מדינה:  בלגיה, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות בטיניול 
 בן או בת זוג:  Pierre Mortier 
 פרסים והוקרה:  אבירה בלגיון הצרפתי (1913)  מדליית האווירונאוטיקה 
 
אלן דוטריו (בצרפתית: Hélène Dutrieu;‏ 10 ביולי 1877 – 26 ביוני 1961) הייתה אלופת רכיבה על אופניים ומתחרה במרוצי מכוניות, פעלולנית ברכיבה על אופניים ועל אופנוע ובנהיגה במכונית, חלוצת טיסה, נהגת אמבולנסים במלחמת העולם הראשונה ומנהלת בית חולים צבאי בלגית-צרפתייה.
בשלהי המאה ה-19 התחרתה בתחרויות רכיבה על אופניים, שברה שיאי רכיבה לנשים והייתה אלופה במספר תחרויות. ב-1910 הייתה לאישה הראשונה שהטיסה מטוס עם נוסע, ולאישה הרביעית בעולם, והבלגית הראשונה, שקיבלה רישיון טיסה. כמו כן, השתתפה וניצחה במספר תחרויות טיסה. ב-1913 הייתה לטייסת הראשונה שקיבלה את מדליית לגיון הכבוד הצרפתי.
חייה

אלן דוטריו נולדה ב-10 ביולי 1877 בטורנה, בלגיה, כבתו של קצין בצבא הבלגי. בגיל 14 עזבה את בית הספר כדי להתפרנס.
חייה > רכיבה על אופניים ופעלולנות

דוטריו הייתה למתחרה מקצועית במרוצי אופניים וחברה בקבוצת Le chaîne Simpson. ב-1895 שברה את השיא העולמי לנשים בקטגוריית מרחק הרכיבה הרצוף על אופניים במשך שעה. ב-1897 וב-1898 זכתה במקום הראשון באליפות העולם למרוצי אופניים לנשים באוסטנדה, בלגיה, וקנתה לה את הכינוי "החץ האנושי" ("La Flèche Humaine"). באוגוסט 1898 זכתה במקום הראשון באליפות הגרנד פרי של אירופה (Grand Prix d’Europe) ובנובמבר באותה שנה זכתה במקום הראשון בתחרות מרוץ שנים-עשר הימים בלונדון, אנגליה. לאופולד השני, מלך בלגיה העניק לדוטריו את עיטור הצלב של סנט אנדרה, משובץ ביהלומים, לכבוד הישגיה המוצלחים בתחום הרכיבה על האופניים. לאחר מכן החלה להופיע במופעים של להטוטי רכיבה, וביולי 1903 רכבה על גבי מסלול מעוקל כלולאה במופע 'אלדורדו' במרסיי, צרפת. בספטמבר 1903 הופיעה באולם אולימפיה בלונדון. היא הייתה לפעלולנית ידועת-שם בתחומי הרכיבה על אופניים ועל אופנוע ובנהיגה במכונית, וכן התחרתה במרוצי מכוניות.
חייה > חלוצת טיסה

ב-1908 הוצע לדוטריו על ידי מפעל קלמאן באיאר (Clément Bayard) הצרפתי להיות הראשונה שמטיסה את המטוס מדגם Demoiselle ("עלמה צעירה") מס' 19, דגם מטוס חד-כנפי קל במיוחד בעיצובו של אלברטו סנטוס דימון. בטיסתה הראשונה המטוס התרסק ונהרס במהלך ניסיון ההמראה. בהמשך הצליחה להטיס מטוס בגפה. ב-19 באפריל 1910 הפכה לאישה הראשונה שהטיסה מטוס עם נוסע. ב-25 בנובמבר 1910 הפכה דוטריו לאישה הרביעית בעולם, והאישה הבלגית הראשונה, שקיבלה רישיון טיסה, רישיון "מועדון הטיס של בלגיה" מס' 27. היא הופיעה במופעי טיס לראווה, וזכתה לכינוי "אשת הנץ". בספטמבר 1910 טסה טיסה רצופה בין אוסטנדה לברוז' שבבלגיה. בין 26 בספטמבר ל-1 באוקטובר היא טסה, פעמים רבות עם נוסעים, ב"שבוע התעופה" שנערך באנגליה. היא הייתה הטייסת הראשונה ששהתה באוויר מעל שעה וב-21 בדצמבר 1910 הייתה למנצחת הראשונה של תחרות הטיסה לנשים "קופה פמינה" (Coupe Femina) לאחר שטסה טיסה רצופה לאורך 167 ק"מ במשך שעתיים ו-35 דקות. ב-1911 שמרה זמנית על תוארה ב"קופה פמינה" עם טיסה בת שעתיים ו-58 דקות לאורך 254 ק"מ, אך לבסוף ניצחה בתחרות בשנה זו מארי מרווינגט.
בספטמבר 1911 ביקרה דוטריו בארצות הברית עם מטוסה הדו-כנפי בעיצובו של אנרי פרמן, מודל III. היא ניסתה לשבור את גובה השיא בטיסה של טייסת אישה, והשתתפה בתחרות "גביע רודמן-ונמייקר" בניו יורק, שבו זכתה מטילדה מויסנט. באותה שנה דוטריו זכתה ב"גביע המלך" (Coppa del Re) בפירנצה, איטליה, בתחרות שבה ניצחה 14 טייסים גברים. ב-1912 הייתה לאישה הראשונה שהטיסה מטוס ימי. בהמשך אותה שנה זכתה בפרס בתחרות טיסה במטוסים ימיים שהתקיימה בשווייץ, שבה התחרתה מול ארבעה טייסים אחרים, כולל רנה קודרון (René Caudron). ב-1913 הייתה לטייסת הראשונה שקיבלה את מדליית לגיון הכבוד הצרפתי.
חייה > מלחמת העולם הראשונה ואילך

במהלך מלחמת העולם הראשונה דוטריו שימשה נהגת אמבולנס. גנרל פברייה מינה אותה לאחראית על האמבולנסים בבית החולים מסימי. לאחר מכן מונתה למנהלת בית החולים הצבאי שמפאן א ואל-דה-גראס (Campagne à Val-de Grâce). לאחר המלחמה הייתה לעיתונאית. ב-1922 התחתנה עם פייר מורטייה וקיבלה אזרחות צרפתית. בהמשך הייתה לסגנית הנשיאה של מחלקת הנשים ב"מועדון הטיס של צרפת". ב-1953 קיבלה את המדליה הצרפתית לטיס (Médaille de l'Aéronautique). ב-1956 הקימה את "גביע אלן דוטריו-מורטייה" (Coupe Hélène Dutrieu-Mortier) שהפרס לזכייה בו עמד על 200 אלף פרנק, וניתן לטייסת הצרפתייה או הבלגית שהצליחה לטוס את הטיסה הרצופה הארוכה ביותר בתחרות של אותה שנה.
חייה > מותה

אלן דוטריו מתה בפריז, צרפת, ב-26 ביוני 1961, בגיל 83.
פרסים

1898 - קיבלה את "צלב סנט אנדרה", משובץ ביהלומים. הוענק לה על ידי לאופולד השני, מלך הבלגים.
21 בדצמבר 1910 - זכתה במקום הראשון בתחרות "קופה פמינה" של "מועדון הטיס של צרפת".
1913 - זכתה במדליית לגיון הכבוד הצרפתי.
1953 - זכתה ב"מדליה הצרפתית לטיס".
הערות שוליים

1 2  "Helene Dutrieu, Aviator, Is Dead. French Pioneer Flier Won Legion of Honor in 1913". Ralph Cooper. אורכב מ-המקור ב-2008-05-17. נבדק ב-2008-05-31.
↑  "Hélène Dutrieu". נבדק ב-2010-09-11.
↑  "French Pioneer Flier Won Legion of Honor in 1913". New York Times. 28 ביוני 1961. נבדק ב-2008-06-14. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14174133j (data)  GND: 1037187865  ISNI: 0000 0000 0294 5471  VIAF: 14982620   WorldCat (עם VIAF): 14982620 
אלן דוטריו במטוסה, 1911 לערך
המטוס החד-כנפי Demoiselle ("עלמה צעירה") מס' 19, בעיצובו של אלברטו סנטוס דימון, המטוס שבו ניסתה דוטריו לטוס ב-1908, אך נכשלה
אצטדיון טוויקנהאם

| --- | --- |

האצטדיון וסביבתו ממבט על, 2009
 כתובת:  Whitton Road, Twickenham TW2 7BA 
 מיקום:  טוויקנהאם, ריצ'מונד שעל התמזה, לונדון, אנגליה
 קואורדינטות:  51°27′22″N 0°20′30″W﻿ / ﻿51.456111111111°N 0.34166666666667°W﻿ / 51.456111111111; -0.34166666666667
 אבן יסוד:  1907
 תקופת הפעילות:  2 באוקטובר 1909 – הווה (115 שנים)
 שופץ:  1921, 1927, 1932, 1981, 1990, 1995, 2005–2006, 2014
 בעלים:  רוגבי פוטבול יוניון
 מפעיל:  רוגבי פוטבול יוניון
 משטח:  דשא היברידי (מלאכותי וטבעי)
 אדריכל:  ארצ'יבלד לייטץ', Mather & Co 
 קבוצות:  נבחרת אנגליה ברוגבי
 מושבים:  82,000
 ממדי משטח:  125x70 מטר
 אתר רשמי
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסאצטדיון טוויקנהאם(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסאצטדיון טוויקנהאם(למפת רובע ריצ'מונד שעל התמזה רגילה) אצטדיון טוויקנהאם(למפת רובע ריצ'מונד שעל התמזה מוגדלת) אצטדיון טוויקנהאם  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אצטדיון טוויקנהאם (באנגלית: Twickenham Stadium) הוא אצטדיון רוגבי הממוקם בשכונת טוויקנהאם, אשר ברובע ריצ'מונד שעל התמזה שבלונדון, בירת אנגליה. האצטדיון מונה 82,000 מקומות ישיבה, דבר ההופך אותו לאצטדיון השני בגודלו בממלכה המאוחדת, אחרי אצטדיון ומבלי, והרביעי בגודלו באירופה.
האצטדיון משמש בעיקר לתחרויות רוגבי מקומיות ובינלאומיות, וכן לקיום הופעות חיות. באצטדיון שוכן מוזיאון הרוגבי העולמי.
היסטוריה

בעקבות עליית הפופולריות של ענף הרוגבי באנגליה, רכש הרוגבי פוטבול יוניון (איגוד הרוגבי האנגלי) בשנת 1907 שטח אשר שימש עד אז לגידול כרוב, תמורת כ-5,500 פאונד, לטובת בניית אצטדיון רוגבי חדש. האצטדיון נחנך ב-2 באוקטובר 1909 במשחק בין הרלקווין וריצ'מונד הלונדוניות. ב-15 בינואר 1910 נערך באצטדיון המשחק הבינלאומי הראשון, בו התמודדה נבחרת אנגליה מול נבחרת ויילס. בשנת 1926 נערך באצטדיון טורניר מידלסקס הראשון (רוגבי שביעיות). בשנת 1927 נערך באצטדיון לראשונה ה-Varsity Match השנתי, אשר מפגיש באופן מסורתי, החל משנת 1872, את נבחרות הרוגבי של אוניברסיטת קיימברידג' ואוניברסיטת אוקספורד.
האצטדיון לקח חלק באירוח גביע העולם ברוגבי בשנים 1991, 1999 ו-2015. באליפויות של 1991 ו-2015 אירח האצטדיון גם את משחק הגמר של הטורניר.
במהלך השנים עבר האצטדיון שינויים רבים ותכולתו הורחבה מספר פעמים. כיום מכיל האצטדיון 82,000 מקומות ישיבה מקורים בשלושה מפלסים.
במהלך השנים אירח האצטדיון הופעות חיות של אמנים רבים, ביניהם: ריהאנה, איירון מיידן, בריאן אדמס, בון ג'ובי, ג'נסיס, יו 2, ביונסה, הרולינג סטונז, הפוליס, האיגלס, ליידי גאגא, אר.אי.אם. ועוד.
גלריה

מראה היציע הדרומי בטרם הורחב שנים אחדות מאוחר יותר
גמר הפרמייר ליג לעונת 2007/2008
חזית האצטדיון, 2011
פנים האצטדיון, מאי 2012
פנים האצטדיון במהלך משחק בין אוסטרליה לוויילס במסגרת גביע העולם ברוגבי בשנת 2015
הערות שוליים

↑  אצטדיון טוויקנהאם באתר התאחדות הרוגבי האנגלית
↑  10 Largest Stadiums In Europe באתר 10mosttoday
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 00ec32b3-8d94-42f9-a009-fe400243e3b4
אלן דיי הייל

| --- | --- |

 לידה:  11 בפברואר 1855 ווסטר, ארצות הברית 
 פטירה:  11 בפברואר 1940 (בגיל 85) ברוקליין, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 תחום יצירה:  ציור 
 
אלן דיי הייל (באנגלית: Ellen Day Hale;‏ 11 בפברואר 1855 - 11 בפברואר 1940) הייתה ציירת אימפרסיוניסטית אמריקאית. היא למדה אמנות בפריז ובמהלך חייה הבוגרים התגוררה בפריז, לונדון ובבוסטון. אלן הייל כתבה את הספר תולדות האמנות: מחקר על חייהם של לאונרדו, מיכלאנג'לו, רפאל, טיציאן ואלברכט דירר, וחינכה את הדור הבא של אמניות ניו-אינגלנד.
ראשית חייה

אלן דיי הייל נולדה ב־11 בפברואר 1855 בווסטר, מסצ'וסטס, למשפחה מכובדת בבוסטון. אביה של הייל היה הסופר אדוארד אוורט הייל, ואמה הייתה אמילי בולדווין פרקינס. אף כי משפחת הייל זכתה לכבוד רב בקרב בני המעמד הגבוה בבוסטון, הם לא היו אמידים במיוחד. אביה שימש כאיש דת בסנאט האמריקאי משנת 1904 ועד מותו בשנת 1909. אלן הייל סייעה לאביה לעיתים קרובות בתפקידיו הקשורים לכנסייה. הייל הייתה אחת משמונה ילדים והיא עזרה לאמה ולאביה לטפל באחיה הקטנים. מגיל צעיר גודלה הייל באווירה אמנותית, כשאמה עודדה את התעניינותה באמנות, ודודתה, הציירת סוזן הייל, נתנה ככל הנראה את ההדרכה האמנותית הראשונה שלה. אחיה היה פיליפ לסלי הייל, אמן ומבקר אמנות ידוע, והוא התחתן עם ליליאן ווסטקוט הייל, ציירת אימפרסיוניסטית.
הרקע המשפחתי של אלן הייל סיפק לה מודלים של נשים חזקות. דודתה הגדולה הייתה הרייט ביצ׳ר סטואו, מחברת הרומן נגד העבדות אוהל הדוד טום.  אחד מבנות דודיה הראשונים של אלן הייל הייתה הסופרת והרפורמטורית החברתית שרלוט פרקינס גילמן, הידועה בעיקר בזכות הסיפור הקצר "הטפט הצהוב".  ככל הנראה, קבוצת הנשים בעלות ההשפעה הללו, גיבשה את תחושת העצמיות  של אלן הייל ונתנה לה השראה למאמציה הפעילים שלה בהמשך החיים.
חינוך

בשנת 1873 החלה הייל את השכלתה וההכשרה הרשמית באמנות בבוסטון אצל הצייר ויליאם רימר. אף על פי שהנוף התרבותי והחברתי המשתנה של בוסטון סיפק הזדמנויות חדשות רבות לנשים, סטודנטיות עדיין הופרדו מהגברים. לפיכך, הייל לקחה שיעורים פרטיים מרימר, והוראתו התמקדה בעיקר בציור ובניתוח האנטומיה. שנה לאחר מכן הייל נרשמה לבית הספר של ויליאם מוריס האנט לציור עם כארבעים אמניות אחרות. עם האנט, האמנית הלן נולטון פעלה כאחת המדריכות העיקריות של בית הספר.
האנט ונולטון עודדו סגנון חדש והשתמשו בשיטות הוראה ייחודיות, כמו רישום פרשני, שהשפיע רבות עליה. נולטון קידמה במיוחד תחושת קהילה בתוך קבוצת האמניות, שסמכו זו על זו, ולא על בעליהן או על גברים אחרים, לתמיכה מקצועית ואישית.
כשהיא חיפשה הכשרה נוספת, נסעה אלן הייל לפילדלפיה בשנת 1878 כדי להשתתף באקדמיה לאמנויות בפנסילבניה. הייל למדה שם במשך שנתיים, וציירה לראשונה עירום נשי. אלן הייל השתתפה באקדמיה בזמן שניהל אותה תומאס אייקנס, שכמו ויליאם רימר הדגיש את חקר האנטומיה האנושית כבסיס לציור הדמויות.
לאחר לימודיה בפילדלפיה, טיילה הייל ברחבי אירופה עם נולטון בשנת 1881. הצמד ביקר בבלגיה, הולנד, איטליה, אנגליה וצרפת, ביקרו במוזיאונים והעתיקו ציורים, לפני שאלן הייל עברה לפריז כדי להתחיל להתאמן עם מורים פריזאיים. הייל הייתה אחת מלמעלה מאלף אמנים אמריקאים צעירים שלמדו בפריז וסביבתה בתקופה זו.
בספטמבר 1882 נסעה הייל ללונדון ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנויות. כשחזרה לפריז, החלה להתאמן באקדמיה ז'וליאן, שם למדה שלוש שנים. המדריכים שלה כללו את רודולף ז'וליאן, טוני רוברט-פלורי, ז'ול ג'וזף לפבר, גוסטב רודולף בולנגר, ויליאם אדולף בולו. מכיוון שנשים צעירות לא התקבלו למכונים הפריזאים היוקרתיים ביותר כמו Ecole des Beaux-Arts, לא נותרה להן ברירה אלא להירשם לאקדמיות עצמאיות שגבו שכר לימוד גבוה יותר מנשים. למרות התלאות הללו, אלן הייל העדיפה את אקדמית ז'וליאן על פני כל אחד מבתי הספר האחרים שלמדה בה, כאשר פיתחה קבוצת חברים קרובה וסגורה ששימשה כמערכת תמיכה עבורה.
"אשה חדשה"

הייל נחשבה ל"אישה חדשה" - אמנית אישה מצליחה ומאומנת מאוד מסוף המאה ה-19 שמעולם לא נישאה. אמניות "נשים חדשות" נוספות כוללות את אליזבת קופין, מרי קאסאט, אליזבת נורס וססיליה בו.  אף על פי שאלן הייל מעולם לא נישאה, היא מצאה בת זוג לכל החיים באמנית עמיתה גבריאלה קלמנס, אותה הכירה בשנת 1883. הייל וקלמנט התיידדו בשנת 1885 בזמן שהם נרשמו לאקדמיה ז'וליאן בפריס.
בזמן שלמדו באירופה ביחד, גבריאלה קלמנס לימדה את אלן הייל כיצד לחרוט. בשנת 1893 חזרו שתי האומניות לארצות הברית. הן עברו לגור בבית ליד גלוסטר, מסצ'וסטס. מהותה המדויקת של מערכות היחסים ביניהן אינה ודאית, אולם במהלך תקופה זו, מערכות יחסים לכל החיים בין נשים לא היו נדירות, ולעיתים קרובות נקראו "נישואי בוסטון". מערכת היחסים של הייל וקלמנס, כמו "נישואי בוסטון" אחרים באותה תקופה, סיפקה לנשים מילוי אישי ותמיכה רגשית כאשר כל אחת מהן פיתחה קריירה מקצועית כאמנית.
אלן הייל עברה לסנטה ברברה בקליפורניה למשך שנתיים בשנות ה-90 של המאה ה-19, אולי כדי לשפר את בריאותה לאחר שחלתה בסוף שנות העשרים לחייה.
בשנת 1904 עברה לוושינגטון, שם אירחה של אביה בתקופת שירותו בסנאט ארצות הברית. כאישה לא נשואה, הייל עשתה את המצופה ממנה והתמסרה לצרכים של הוריה. למרות החובות המשפחתיות הללו, הייל מעולם לא ויתרה על תשוקתה לאמנות והמשיכה לצייר ולעשות תחריטים בהמשך חייה.
הייל נפטרה בברוקליין, מסצ'וסטס, ב־11 בפברואר 1940, יום הולדתה ה -85.
קריירה

אלן הייל הייתה ציירת אימפרסיוניסטית, הידועה בעיקר בזכות ציורי הדמויות שלה,  כולל דיוקנאות רבות. היא יצרה ציורים מתוחכמים ואסתטיים עם שליטה טובה על אור, צל ומיומנות טכנית.  היא הציגה במועדון האמנות של בוסטון בשנת 1876.באירופה היא התגוררה בלונדון ובפריז. באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון, היא הציגה את "נערת ניו אינגלנד". בארצות הברית היא התגוררה בבוסטון, ועבודותיה קשורות לאסכולת בוסטון.  היא יצרה ציורים אימפרסיוניסטיים, אך כמו "רבים מעמיתיה בבוסטון, היא לא התפשרה על מסירותה בציור הצורה האנושית."
הייל הייתה פעילה מאוד בהצגת עבודותיה, למרות זאת השיגה הכרה שולית כאמנית.
בשנים 1918 - 1940 גבריאלה קלמנס ואלן הייל שהו בחורף בצ'ארלסטון בדרום קרוליינה, עיר שחוותה רנסאנס של אמנות. הייל הייתה מוקסמת מהתרבות המקומית, כפי שניתן לראות בעבודה שיצרה במהלך מגורים אלה. היא וקלמנס סייעו בארגון מועדון של צ'ארלסטון, קבוצה שהוקמה בשנת 1923 במטרה להציע הדרכה בנושא הדפסים, לעודד חילופי דעות אינטלקטואליות, ביקורת אמנות ותכנון תערוכות. חברי המועדון המייסדים כוללים את אמני הרנסאנס של צ'ארלסטון אליזבת אוניל ורנר, אלפרד הוטי ואליס רייבנל הומר סמית'.
מורשת

הייל מילאה תפקיד מרכזי כמנטור לדור צעיר יותר של אמניות נשים. היא עודדה ונתנה עצות קונקרטיות לקבוצה הבאה של אמניות בניו אינגלנד.
אלן הייל לא רק לימדה שיעורים. עבור האמניות, עם נולטון, הן גם אירחו מפגשים לא פורמליים שבהם נשים כמוה יכלו לדון באמנות. בקבוצה זו של אמניות צעירות נכללה גיסתה של הייל, ליליאן ווסטקוט הייל. ליליאן ואמניות אחרות נהנו מאוד מהתמיכה וההדרכה של אלן הייל.
מורשתה של הייל לא רק בציוריה ותחריטיה, אלא גם בעזרה שנתנה לאמניות נשים.
עבודותיה הוצגו בחלק האחרון של המאה העשרים ותחילת המאה ה-21, בתערוכות קבוצתיות ובתערוכות יחיד של עבודותיה משנת 1989 עד 1990 ובשנת 2013 .
הערות שוליים

1 2 3  Inked Impressions: Ellen Day Hale and the Painter-etcher Movement: January 26 - April 14, 2007
↑  Ellen Day Hale | Artist Profile, NMWA
↑  Holly Pyne Connor; Newark Museum; Frick Art & Historical Center. Off the Pedestal: New Women in the Art of Homer, Chase, and Sargent. Rutgers University Press; 2006. ISBN 978-0-8135-3697-2. p. 25.
↑  Ellen Day Hale | Artist Profile, NMWA (באנגלית)
↑  Kirsten Swinth. Painting Professionals: Women Artists & the Development of Modern American Art, 1870-1930. UNC Press Books; 2001. ISBN 978-0-8078-4971-2. p. 63.
↑  Vose Galleries - Ellen Day Hale, www.vosegalleries.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 143449680  ISNI: 0000 0001 1438 1498  LCCN: n86000426  PIC: 286915  RKD: 35401  SNAC: w62j6w3b  ULAN: 500032407  VIAF: 13783043   WorldCat (עם VIAF): 13783043 
אלן דיי הייל, חדשות הבוקר, 1905
אלן דיי הייל, קיץ, 1925
אלן דיי הייל, יום קיץ, 1900
אלן דיי הייל, יוני, 1893
אלן דיי הייל, דיוקן של מרגרט לסלי בוש-בראון, 1910
אליזבת גרייסן

| --- | --- |

 לידה:  3 באפריל 1961 (בת 63) אוזרק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  ראסלוויל (ארקנסו) 
 השכלה:  בית הספר התיכון של ראסלוויל  Arkansas Tech University 
 בן או בת זוג:  ברנדאן יוז (9 בספטמבר 1989–1994)  Adam Murphy (העשור של 2000–?)   ביל קלינטון 
 
אליזבת גרייסן (באנגלית: Elizabeth Gracen; נולדה ב-3 באפריל 1961) היא שחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה

גרייסן נולדה בארקנסו. ב-1982 נבחרה למיס אמריקה כנציגת ארקנסו, ומימננה לימודי משחק בניו יורק בעזרת הפרס הכספי. לאחר מכן היא עברה להוליווד על מנת להתחיל קריירה במשחק.
היא שיחקה ב-1984 בסרט "ליסה" לצד ג'פרי טמבור. ב-1992 היא שיחקה באחד התפקידים בסדרה איש הנצח והצטלמה בעירום עבור מגזין פלייבוי. ב-1996 שיחקה במותחן "עדה לרצח" בכיכובה של הילרי סוונק.
היא שיחקה גם במספר סדרות טלוויזיה ובין היתר ב-2002 הופיעה בפרק של הסדרה מכושפות.
היא נשואה בפעם השלישית וב-2005 נולדה בתה.
אסטרומטריה

אסטרומטריה היא ענף באסטרונומיה המשמש למדידת מרחקים בין גרמי השמיים ולמדידת שינויי המיקום שלהם.
היסטוריה

ההיסטוריה של האסטרומטריה קשורה לקטלוגי כוכבים, אשר נתנו לאסטרונומים נקודות התייחסות עבור גרמי השמיים כך שיוכלו לאתר את תנועותיהם, כבר בשנת 190 לפנה"ס השתמש היפרכוס בקטלוגי כוכבים קדומים יותר כדי לגלות את הנקיפה של כדור הארץ.
במאה ה־16 השתמש טיכו ברהה בכלי מדידה משוכללים, כגון מדי־זווית קיריים, כדי למדוד את מיקומי הכוכבים בצורה מדויקת ביותר (דיוק של כ־15 עד 35 ארקסק – 1/3600 המעלה).
בשנת 1729 ניסה ג'יימס בראדלי לראשונה בעולם למדוד פרלקסות בין כוכבים. אמנם לא הצליח להבחין בפרלקסות באמצעות הטלסקופ שלו, אך בכל זאת גילה את האברציה הכוכבית. עד המאה ה-19 נראו רק כ־60 פרלקסות כוכביות.
בשנים 1989–1993 לקח הלוויין "היפרכוס" של סוכנות החלל האירופית את האסטרומטריה צעד קדימה, הוא היה במקום בו הוא פחות הושפע מהכוחות המכניים של כדור הארץ ומההפרעות האופטיות של האטמוספירה שלו וכך יכול היה למדוד זוויות בשמיים, מיקומים ותנועות של כוכבים בדיוק חסר-תקדים.
יישומים

מלבד מסגרת ההתייחסות שאסטרומטריה נותנת לאסטרונומים בעת דיווח על התצפיות שלהם, אסטרומטריה גם עוסקת בנושאים כמו מכניקה שמימית, דינמיקה כוכבית ואסטרונומיה גלקטית.
טכניקות באסטרומטריה עוזרות לזהות עצמים כוכביים על פי תנועותיהם הייחודיות. אסטרומטריה היא צעד חשוב בסולם המרחקים הקוסמי משום שהיא מאפשרת לבסס מרחק של פרלקסות ביחס לכוכבים בגלקסיית שביל החלב ומחוצה לה. משתמשים באסטרומטריה למדידת קואורדינטות שמימיות, תנועות כוכבים וזוויות.
ישנם שבטים באזור האוקיינוס השקט שמשתמשים באסטרומטריה ככלי ניווט כשהם מפליגים בים, הם יודעים את מיקום הכוכבים בלילה ומפליגים בלי שום מצפן או כלי ניווט אחר, רק התבוננות בכוכבים משמשת אותם ככלי לניווט בים.
סטטיסטיקות

חלק חשוב באסטרומטריה הוא תיקון שגיאות. פעמים רבות נתון מצב בו ישנה טעות חישובית, אשר מובילה לתוצאות שגויות. ניתן לצמצם את היווצרות השגיאות הללו על ידי שיפור הציוד ואיזון התוצאות.
כיום, רמת הדיוק במדידת זוויות כוכבים גדלה בקצב מהיר. אחת ממשימות החלל החשובות שמדדה בצורה חסרת-תקדים זוויות בחלל היא משימת "גאיה" של סוכנות החלל האירופאית. משימת חלל נוספת שהייתה אמורה למדוד זוויות בחלל בדיוק רב, אך בוטלה, היא משימת SIM של נאס"א.
אקירה יושיזאווה

| --- | --- |

 לידה:  14 במרץ 1911 Kaminokawa, יפן 
 פטירה:  14 במרץ 2005 (בגיל 94) טוקיו, יפן 
 תחום יצירה:  אוריגמי 
 פרסים והוקרה:  מסדר השמש העולה, דרגה חמישית 
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
אקירה יושיזאווה (ביפנית: 吉澤 章 ‏; 14 במרץ 1911 – 14 במרץ 2005) נחשב לגדול אמני האוריגמי.
ביוגרפיה

יושיזאווה נולד למשפחה של חקלאים ביפן. בגיל 13 עבר לטוקיו ועבד כפועל במפעל ובמקביל למד והפך לשרטט טכני, תוך שימוש באוריגמי היפני המסורתי כדי להבין ולפתור בעיות גאומטריות. בשנת 1937 הוא עזב את עבודתו במפעל למען העיסוק באומנות האוריגמי וזכה להכרה ראשונית בתחום.
בשנת 1954 פרסם שיטה לרישום תהליכי הקיפול באוריגמי אשר גרמה למהפכה בתחום והפכה לסטנדרט. לאחר פרסום הספר יושיזאווה הקים את המרכז הבין-לאומי לאוריגמי בטוקיו ויצא לסדרה של תצוגות בעולם כולו אשר גרמו לפרסום האוריגמי במערב ולפריחתו בעולם.
יושיזאווה המציא מעל ל-50,000 דגמי אוריגמי חדשים, שיטות חדשניות לקיפול ואף שיטות חדשות לייצור נייר המתאים יותר לאוריגמי. יצירותיו מזוהות בעיקר עם סוגת הקיפול הרטוב, שהיא שיטת לגימור הקיפולים, על ידי הרטבת הנייר. והוא בין האבות המייסדים שלה.
יושיזאווה זכה בפרסים רבים, נבחר לאיש השנה של הניו יורק טיימס ואף קיבל ב-1983 תואר חברות במסדר השמש העולה מאת הקיסר היפני.
נפטר ביום הולדתו ה-94 בשנת 2005.
אנגלוס צינגראס

אנגלוס צינגראס (ביוונית: Άγγελος Τσιγγάρας; נולד ב-24 ביולי 1999 בפורטריה שבכלקידיקי, יוון) הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירת מועדונים

צינגראס גדל במחלקת הנוער של פאנטוליקוס. בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל היוונית, ובסך הכל ערך 107 הופעות ליגה במדי המועדון.
חיים אישיים

אחיו הצעיר של צינגראס, תאוחאריס (אנ'), גם הוא כדורגלן.
אנדראס אוטנזמר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 באפריל 1989 (בן 35) וינה, אוסטריה 
 מוקד פעילות:  וינה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה, אוניברסיטת הרווארד 
 כלי נגינה:  קלרינט, פסנתר, צ'לו 
 פרסים והוקרה:  פרס אקו-קלאסיק: נגן השנה (2015) 
 www.andreasottensamer.com
 
אנדראס אוטנזמר (בגרמנית: Andreas Ottensamer; נולד ב-4 באפריל 1989) הוא קלרניתן אוסטרי, אחד מסולני הפילהרמונית של ברלין ומנצח תזמורת.
תולדות חייו

נולד בווינה ולמד באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה פסנתר, צ'לו וקלרינט. הן אביו, ארנסט, והן אחיו הבכור, דניאל, היו נגני קלרינט סולו בפילהרמונית של וינה. בין היתר ניגן בתזמורת האופרה של וינה, בפילהרמונית של וינה ובתזמורת הנוער ע"ש גוסטב מאהלר. ב-2009 נבחר כעמית האקדמיה שליד הפילהרמונית של ברלין. בין 2010 ל-2011 היה סולן הקלרינט של התזמורת הסימפונית הגרמנית. במרץ 2011 נבחר לסולן קלרינט בפילהרמונית של ברלין.
כזוכה מספר תחרויות, ניגן אוטנזמר בהרכבים קאמריים, במסגרת "הווירטואוזים של וינה" (קבוצת נגנים מבין חברי פילהרמונית של וינה) ועם עמיתים כגון לייף אובה אנדסנס, יוליאן רחלין ויו-יו מה. יחד אם אביו ואחיו יצר את שלישיית The Clarinotts, שפעלה עד מות האב ב-2017.
בשנת 2011 ליווה את הזמרת טורי איימוס בתקליטה Night of Hunters. ב-2013 הוציא לאור בחברת דויטשה גרמופון את תקליט הבכורה שלו Portraits – The Clarinet Album שכלל יצירות לקלרינט מאת דומניקו צ'ימרוזה, ג'ורג' גרשווין, אהרן קופלנד, בביצועו יחד עם התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם והפסנתרן יאניק נזה-סגין.
בשנת 2021 החל לנצח על התזמורת הסימפונית הממלכתית של ארמניה (אנ'). כן הופיע כמנצח-אורח עם התזמורת הסימפונית של בורנמות' והתזמורת הסימפונית של טוקיו.
דיסקוגרפיה

Portraits: the Clarinet Album, 2013
Brahms: the Hungarian Connection, 2015
Blue Hour: Brahms Edition, 2019
Georg Gershwin Three Preludes, 2021
Blue Hour: Mendelssohn Edition, 2021
אנגליה התיכונה

"אנגליה התיכונה" (באנגלית: Middle England) הוא מונח חברתי-פוליטי, המתייחס בדרך כלל לאנשי מעמד הביניים או בני המעמד הבינוני הנמוך באנגליה המחזיקים בדעות שמרניות מסורתיות או ימניות.
ראו גם

אין שום אלטרנטיבה