stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בנקאות רזרבה חלקית
היסטוריה > צורפים בלתי ישרים

מקורה של שיטת הרזרבה החלקית היא בצורפים וסוחרי זהב של ימי הביניים. הצורפים הסכימו לשמור בכספות שלהם זהב ומתכות יקרות עבור סוחרים אחרים, בתמורה לעמלה (על שירותי השמירה). בתמורה לזהב, הצורפים נתנו קבלות או שטרי ערבות או כתב התחייבות על פי סך כמות הזהב שהופקדה.
קבלות אלה הפכו במהרה לאמצעי חליפין משום שהן היו קלות יותר ובטוחות יותר לשימוש במסחר יחסית לזהב. כך סוחר היה יכול להפקיד זהב אצל צורף אחד, ובמקום לשלם בזהב לסוחר אחר, הוא היה נותן לו את שטר הערבות שלו.
חלק מהצורפים עבדו במקביל גם במתן הלוואות בתמורה לריבית. עם התרחבות הנוהג לסחור בשטרי החוב למתכת, במקום במתכת עצמה, הצורף יכל להלוות כנגד הזהב שהופקד עצמו, בנוסף להלוואה כנגד הזהב שלו עצמו. כל עוד לא ביקשו כולם את הזהב באותו זמן, מערכת זו המשיכה לתפקד לעיתים ללא ידיעת המלווים.
הצורפים בעלי הכספות גילו שהם יכולים לבצע מעשה תרמית ולהדפיס קבלות ללא כיסוי של זהב אמיתי. כך שצורף שמחזיק 5 ק"ג של זהב, לא היה צריך להנפיק קבלות שוות ערך ל-5 ק"ג זהב, אלא יכל להנפיק קבלות בשווי 10 ק"ג זהב. כל עוד לא כל המפקידים שלו באו לדרוש את הזהב שלהם באותו זמן, איש לא הבחין בתרמית. במקביל, הצורף יכול להלוות את הקבלות שהוא ייצר תמורת ריבית, וליצור לעצמו ענף הכנסה נוסף. דבר זה מהווה למעשה מס אינפלציה על שאר החברה. כאשר מספר גדול מספיק של מלווים דורשים את הכסף בחזרה, נקרא מצב זה בשם "בהלה לבנק" ובמצב זה ה"בלוף" של הבנקים מתגלה, והבנק מתמוטט.
כאשר נתגלו הרמאויות של צורפים, המלווים לא דרשו את כספם בחזרה. הדבר נבע מכך שהצורפים הפכו כבר לגופים רבי עוצמה המקושרים לשלטון. דוגמה לכך היא משפחת דה-מדיצ'י האיטלקית. זו הייתה תחילת מערכת הבנקאות.
התופעה של בהלה לבנק הרסה בנקים פרטיים וערערה את אמון הציבור בכל המערכת הבנקאית. היו שדרשו לאסור על השיטה של הפקת כסף על ידי הסתמכות על חובות. אך האשראי שיצרו הבנקים היו חיוניים למדינות אירופה שנלחמו זו בזו ונזקקו לכסף כדי לממן את הצבאות. הבנקים הסכימו לקבל הגבלות על כמות הכסף הדמיוני שיכלו ליצור.
היחס היה לרוב 9 דולרים דמיוניים לדולר אמיתי אחד שהיה בכספת. תקנות אלו נאכפו על ידי ביקורות פתע. עוד נקבע, כי במקרה של בהלה לבנק, הבנקים המרכזיים יתמכו בבנקים המסחריים על ידי אספקה של זהב. רק במקרה של בהלות בנקים מרובות שהתרחשו באותו הזמן, האשראי נעלם והמערכת הגיעה לקריסה.
הדפסת כסף מסחרי כתוצאה מחוב

אם אזרח מפקיד שטר של 100 ש"ח בבנק, הבנק מחויב על פי חוק להחזיק בשטרות ביחס רזרבה שנקבע על ידי הממשלה או על ידי הבנק המרכזי. ביחס רזרבה של 10%, הבנק מחויב להחזיק שטרות בסך 10 ש"ח על הפקדה זו. פירוש הדבר הוא שהבנק מלווה 90 ש"ח לאדם אחר. אותו אדם מפקיד את הכסף בסופו של דבר באותו בנק או בבנק אחר. שמחויב להחזיק ברזרבה 9 ש"ח ומנסה להלוות 81 ש"ח לאדם נוסף. על ידי סדרה הנדסית יורדת, 100 ש"ח הראשונים, ביחס רזרבה של 10% יכולים לייצר עד 1,000 ש"ח של כסף בצורות הלוואות וחובות.
כדי להסביר את מערכת הרזרבה החלקית בדרך פשוטה, הבה נדמיין שבנק חדש הוקם עכשיו ועדיין אין לו מפקידים. מייסדי הבנק הפקידו רזרבה בסך 1,111.12$ של כסף מזומן בבנק המרכזי. יחס הרזרבה הקבוע הוא 9:1.
שלב ראשון: הדלתות נפתחות ולווה ראשון נכנס, הוא צריך 10,000$ כדי לקנות מכונית. יחס הרזרבה הוא 9:1. הרזרבה שהפקיד הבנק החדש בבנק המרכזי, בסך 1,111.12$ מאפשר לו ליצור פי 9 כסף חדש בסכום של 10,000$ על בסיס ההתחייבות של הלווה בלבד. 10,000$ הללו אינם נלקחים משום מקום, זהו כסף חדש לחלוטין שפשוט מוקלד לתוך חשבון הבנק של הלווה. ניתן להגיד שהבנק "הדפיס" כסף. הלווה רושם צ'ק בסכום הזה, כדי לקנות בו מכונית.
שלב שני: מוכרת המכונית מפקידה את 10,000$ החדשים בבנק שלה. בניגוד לכסף המזומן שמופקד על ידי הבנק המסחרי בבנק המרכזי, את הכסף הזה לא ניתן להכפיל ביחס הרזרבה. במקום זאת, הוא מחולק ביחס הרזרבה של 9:1 וניתן ליצור הלוואה חדשה של 9,000$ על בסיס הפקדת 10,000$.
שלב שלישי: אם אותם 9,000$ מופקדים על ידי צד שלישי בבנק המקורי שיצר את ההלוואה, הם הופכים לבסיס לאשראי בנקאי חדש, בסך 8,100$. כל הפקדה מכילה פוטנציאל להלוואה קטנה במעט, בגדלים הולכים וקטנים, אם הכסף החדש שנוצר לא מופקד בבנק התהליך נעצר. זהו החלק הלא צפוי בתהליך יצירת הכסף. אך סביר להניח כי בכל שלב הכסף החדש כן יופקד בבנק, ותהליך הרזרבה היחסית יכול לחזור על עצמו שוב ושוב עד שכ-100,000$ של כסף חדש נוצרו על ידי המערכת הבנקאית. כל הכסף החדש הזה נוצר אך ורק מחוב. כל התהליך חוקי תודות לפריבילגיה של בנקים להדפיס כסף ובגלל הפקדון הראשוני של 1,111.12$ אשר עדיין נמצא בשלמותו בבנק המרכזי.
השלכות > אשראי זול צמיחה מהירה

אחת ההשלכות של בנקאות ברזרבה חלקית היא אשראי זול שבתורו תורם לצמיחה כלכלית מהירה. בנקאות ברזרבה חלקית מקלה על בנקים לספק הלוואות, ולהנות מרווחי ריבית. הדבר מתרגם לצמיחה מהירה שיש בה יתרונות חברתיים רבים כמו פיתוח טכנולוגי ושיפור ברמת החיים. בד בבד זו גם אחת הביקורת על שיטה זו - שכן התמריץ לאשראי זול ולצמיחה כלכלית מהירה מתנגש לא פעם עם רצון לשמור על משאבים מתכלים, מערכות אקולוגיות, הון חברתי והיבטי קיימות. בחברות מסורתיות הצמיחה הכלכלית הייתה איטית וקבלת אשראי הייתה קשה יותר ורובה היה מבוסס על אשראי מצד קהילות.
השלכות > ריצה על הבנק

כאשר יש משבר כלכלי, כל בנק בפני עצמו עומד בפני סיכון של ריצה על הבנק, והמערכת הלאומית של בנקאות ברזרבה חלקית, עומדת בסיכון של פניקת בנקים. ריצה על הבנק הוא מצב שבו קבוצה גדולה של חוסכים דורשים את חסכונותיהם בבת אחת (או בתוך תקופה קצרה) בגלל משבר אמון. היות שלבנק במערכת בנקאות ברזרבה חלקית, יש רק כ-10% מכספי החוסכים בכל רגע נתון, הבנק עומד במצב זה בפני סכנת קריסה. זו דוגמה לציפיות שמגשימות את עצמן. ריצות על הבנק התרחשו שוב ושוב במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 והובילו לסגירת מאות בנקים. כאשר בנק כזה קורס, רוב הכסף של החוסכים בבנק "מתאדה". ריצה על הבנק בבנק אחד עלולה לפתוח שרשרת של ריצות על הבנק בבנקים אחרים ובכך ליצור "אפקט דומינו", או לולאת משוב מחזקת של קריסה. חוסכים בבנקים אחרים חוששים ממצב דומה, ובנאים לבנק שלהם בדרישה לקבל את הכסף. אם הם עושים את זה בתוך תקופה קצרה, גם הבנק שלהם קורס.
דבר זה יוצר תחושת מרמור קשה, שכן מתגלה לציבור שקבוצה קטנה של אנשים לקחה את כספו. בנוסף הדבר יוצר משבר כלכלי שכן כמות הכסף ירדה ואיתה היכולת לבצע פעילות כלכלית. דבר זה גורם למשבר בכלכלה הריאלית של מפעלים מוצרים ועובדים. כמו כן, הדבר יוצר משבר אמון ביחס לכסף, לממשלה, לאשראי ולכן עלול להקטין את כמות ההון החברתי ולהקשות על הקמת מיזמים חדשים.
בעבר בנקים גדולים היו ה"מלווה לשעת חירום" לבנקים קטנים יותר, בניסיון לספק להם כסף מזומן בשעת ריצה על הבנק ולמנוע קריסה שלהם, אולם ככל שכמות הכסף התנפחה, לא היה בכוח מנגנון זה מספיק כוח כדי למנוע ריצות על הבנק. כדי לנסות למנוע את המצב של ריצות על הבנק, הוגדרו תקנות רבות של פיקוח על הבנקים, הוקמו הבנקים המרכזיים כמו הפדרל ריזרב, והוגדרה כמות מינימלית של רזרבה שמתחת לה אסור להמשיך ולהלוות. המלווה לשעת חירום הפך להיות הבנק המרכזי, שלו עתודות המטבע הגדולות ביותר, וגם האפשרות להדפיס כסף פיזי. הדבר כולל גם חבילות סיוע גדולות לבנקים בזמן משברים, מצד הממשלה. דבר זה הצליח למנוע בינתיים הישנות של משבר נוסח 1929, אלא שהוא בא גם במחיר של סיכון מוסרי, כאשר בנקים יודעים שהממשלה צפויה לחלץ אותם, בגלל שנפילתם פירושה משבר חברתי גדול, ולכן בנקים נוטים לקחת סיכונים גדולים מידי, בציפייה שאחרים ישלמו את המחיר.
השלכות > אי עמידות וקיימות

עמידות מוגדרת כיכולת של המערכת להתגבר על משברים. מבחינה זו מערכת הבנקאות ברזרבה חלקית מהווה בעיה בגלל שהיא בעלת שני מנגנונים להעצמת משברים - האחד הוא נטייה לאופטימיזם מוגזם שמעוניין להתעלם מהתפתחות משברים, והשני הוא שלאחר שמשבר התרחש למערכת יש מנגנוני לולאות משוב מחזקות, שמעצימות את המשבר (ראו פרק על ריצות על הבנק).
המערכת הכספית של רזרבה חלקית תלויה בציפיות להתרחבות מתמדת של הכלכלה ומעודדת ציפיות אלה. הציפייה הזאת מאפשרת לצפות להחזרי ההלוואות שניתנות, ולכן לתת עוד הלוואות שמגדילות את כמות הכסף. כמות הכסף הגדלה אם בגלל אשליית הכסף ואם בגלל היבטים אחרים יוצרת תמריץ לאנשים להוציא כסף ובכך הם גורמים להתרחבות הכלכלה הריאלית - ייצור עוד סחורות. דבר זה נמשך זמן מה, עד שמתגלה שאין מספיק הכנסות לכיסוי ההלוואות שניתנו, והמערכת מתכווצת בחזרה. זה אחד הגורמים המרכזיים למחזור עסקים. בכל מקרה, למערכת הבנקאית עצמה יש אינטרס להכחיש קשיים וסיכונים, כדי להמשיך ככל האפשר את האווירה האופטימית שתאפשר את המשך קיומם של בנקים ולהרחיק ככל האפשר מצב של ריצה על הבנק.
כסף הוא מכשיר למסחר וייצור. כאשר אספקת הכסף גדלה, ערך הכסף יורד, אלא אם נפח המסחר והייצור בכלכלה הריאלית גדל באותו הקצב. כאשר הכלכלה גדלה בקצב קבוע של 3% לדוגמה, היא מייצרת פונקציית גידול מעריכי או גידול אקספוננטי. בעקומה מעריכית ההולכת ונעשית תלולה. אלא שצמיחה כלכלית דורשת שימוש הולך לגובר במשאבי טבע והאנרגיה. עוד ועוד דברים צריכים לעבור את המסלול ממשאב לפסולת בכל שנה, לנצח. כל זאת רק כדי למנוע מהמערכת להתמוטט. דבר זה נחשב לבלתי מקיים.
השלכות > חשש מהשפעות שיא תפוקת הנפט

פעילי סביבה וחברה חוששים כי שיא תפוקת הנפט ומשברים דומים כמו שיא תפוקת הפחם עלולים ליצור משבר ריאלי שעלול להתרגם למשבר פיננסי קשה.
היות שמערכת הבנקאות רוצה אווירה כלכלית אופטימית, והיות ושיא תפוקת הנפט עלול לגרור קשיים כלכליים הדבר עלול להוביל לקריסה כלכלית. לפרטים ראו קורס בהתרסקות.
ביקורת

שיטה זו מותקפת על ידי גורמים בשמאל ובימין הכלכלי בטענה שהיא מייצרת ניפוח של הכסף, אינפלציה וחוסר יציבות. הטענות בשמאל ממוקדות בקשר בין שיטה זו לבין אי שוויון כלכלי, ונטייה של המערכת הנוכחית לקדם מצב בלתי מקיים, הטענות בימין הן כי הפדרל ריזרב, ובנקים מרכזיים דומים ברמה הלאומית ומחריפים משבר כלכלי. מבחינה כלכלית הבנקאות ברזרבה חלקית מעודדת כשל שוק מסוג סיכון מוסרי.
פרדריק סודי היה זוכה פרס נובל בכימיה לשנת 1921, על עבודותיו בתחום הקרינה הרדיואקטיבית והאיזוטופים. לאחר ההכרה בעבודותיו בתחום הכימיה, הגיע סודי למסקנה כי העולם זקוק לכלכלה טובה יותר ולאו דווקא לכימיה טובה יותר. הוא הפנה את עיקר המרץ שלו לניסיון לכתוב מחדש את חוקי הכלכלה בהתאם לחוקי התרמודינמיקה. בין השנים 1921 ל-1944, כתב סודי מספר ספרים שבהם ביטא ביקורת קשה כלפי הכלכלנים בני תקופתו ולמען רפורמה מקיפה בתחום המוניטרי. המלצות רבות שלו, כולל זניחת תקן הזהב או שערי מטבע בינלאומיים גמישים נתקבלו אבל הביקורת שלו לבנקאות ברזרבה חלקית, נשארה מחוץ לזרם המרכזי בכלכלה.
סודי הבחין בין עושר אמיתי - המושג ונשמר בדברים פיזיים, כמו שדות, אנשים, מכונות, בתים, לבין חוב במונחים של כסף. בעוד שחוב יכול לתפוח עם הזמן בגלל ריבית, עושר, בהיותו דבר פיזי הוא דבר שמתקלקל בגלל החוק השני של התרמודינמיקה וללא תחזוקה הוא מגדיל את האנטרופיה ומעבד את תכונותיו המועילות. היות שיש גידול מתמיד של החובות על ידי מנגנון של ריבית ובנקאות ברזרבה חלקית, אבל אין גידול כזה אפשרי בדברים פיזיים (שיכולים לגדול אבל על פי חוקי הפיזיקה ולא על פי החלטות על ריבית), יש צורך במנגנונים ש"סוגרים את הפער" בין העושר לבין החוב - מנגנונים שנחשבים שליליים כמו אינפלציה פשיטות רגל, החרמת רכוש וכו'. סודי טען כי אי אפשר להתנגד לתופעות אלה כל עוד מתקיים המנגנון של ריבית ואי ההבחנה בין חוב לבין עושר.
נשיא טורקיה

נשיא הרפובליקה הטורקית (בטורקית: Türkiye Cumhuriyeti Cumhurbaşkanı, ובדרך כלל רק Cumhurbaşkan – נשיא הרפובליקה) הוא האישיות הבכירה בטורקיה ומשמש כראש המדינה. הנשיא, המייצג את המדינה ואת אחדותה, מופקד על יישומה של החוקה ועל תפקודן התקין של רשויות השלטון. תפקידיו והליכי בחירתו מוסדרים בסעיפים 101 עד 106 לחוקת טורקיה משנת 1982. בשנת 2007 בוצעו שינויים בחוקה, ובחירת הנשיא עברה מבחירה בידי הפרלמנט לבחירה בבחירות ישירות על ידי העם.
הנשיא המכהן מאז 28 באוגוסט 2014 הוא רג'פ ארדואן, והוא הנשיא השנים-עשר של טורקיה.
תפקידי הנשיא

עד שנת 2018, נשיא טורקיה היה רשאי או חייב, לפני העניין, למלא את החובות הבאים:
תפקידי הנשיא > בתחום החקיקה

הנשיא רשאי לנהל את ישיבת האספה הלאומית הראשונה עם תחילת שנת העבודה.
לכנס את האספה הלאומית לדיון כראות עיניו.
להציע דברי חקיקה.
להשיב לאספה הלאומית חיקוקים לשם שיקול חוזר.
להורות על קיום משאל עם בעניין תיקונים לחוקה.
להורות לבית המשפט לחוקה לבחון את חוקתיותם של חיקוקים או סדרי דין של האספה הלאומית.
להורות על קיום בחירות כלליות.
תפקידי הנשיא > בקשר לרשות המבצעת

למנות את ראש הממשלה ולקבל את התפטרותו.
למנות או לפטר שרים על בסיס הצעתו של ראש הממשלה.
לעמוד בראש מועצת השרים ולכנסה לישיבה בניהולו.
למנות את נציגים הדיפלומטים של טורקיה ולקבל את כתבי ההסמכה של דיפלומטים זרים.
לאשרר וליזום הסכמים בינלאומיים.
לייצג את המטות המשולבים של טורקיה בשם האספה הלאומית.
להורות על גיוס כוחות הצבא.
למנות את ראש המטות המשולבים של טורקיה.
לכנס את המועצה לביטחון לאומי ולעמוד בראשה.
להכריז על מצב חירום, לפרסם תקנות בנות כוח תחיקתי בהתאם להחלטת מועצת השרים בניהולו.
לחתום על צווים.
לחון נידונים בשל מחלה כרונית, נכות או גיל מבוגר.
למנות את מבקר המדינה ואת המועסקים במשרדו (Devlet Denetleme Kurulu), ולהורות למשרד לפתוח בחקירה.
למנות את חברי המועצה להשכלה גבוהה.
למנות רקטורים באוניברסיטאות.
תפקידי הנשיא > בקשר לרשות השופטת

הנשיא ימנה את בעלי התפקידים הבאים:
שופטי בית המשפט לחוקה (Anayasa Mahkemesi).
רבע מחברי בית המשפט הגבוה לצדק (Danıştay).
התובע הכללי בבית המשפט הגבוה לערעורים (Yargıtay) וסגנו.
שופטי בית המשפט הצבאי הגבוה לערעורים (Askerî Yargıtay).
שופטי בית המשפט המנהלי הצבאי הגבוה (Askerî Yüksek İdare Mahkemesi).
חברי ועדה השופטים והתובעים הכלליים העליונה (Hâkimler ve Savcılar Yüksek Kurulu).
תפקידי הנשיא > אחריות אישית

הנשיא לא יהיה אחראי על צווים שנחתמו בידי ראש הממשלה או מי מהשרים למעט על אלה מהצווים שהוא רשאי לחתום עליהם בעצמו ובלא חתימה נוספת של ראש הממשלה או השר הרלוונטי.
לא תוגש השגה בפני שום גוף חוקי, ובכלל זה גם לא בפני בית המשפט לחוקה, נגד סמכותו החוקית של הנשיא בכל הקשור להחלטות ולצווים שחתם ביוזמתו.
הנשיא עשוי לעמוד לדין בגין בגידה בהחלטה של שלושה רבעים לפחות מחברי האספה הלאומית.
תפקידי הנשיא > נבצרות ומילוי מקום

במקרה של נבצרות או היעדרות זמנית או קבועה ימלא יושב ראש האספה הלאומית את מקומו של הנשיא.
הנשיא המכהן ימשיך לכהן בתפקידו עד בחירתו של נשיא חדש גם לאחר שתמה כהונתו.
מעונות רשמיים

מעונו הרשמי של נשיא טורקיה הוא בארמון צ'נקאיה (Çankaya Köşkü) הנוטל את שמו משם הרובע באנקרה בו הוא ממוקם. לעיתים מתייחסים אל הנשיא או להחלטותיו בשם זה. שטחה של האחוזה 438 דונם. החל מאוקטובר 2014 צפוי לשמש כמעונו של ראש ממשלת טורקיה.
"הארמון הלבן" (Aksaray) משתרע על 91 אלף מ"ר והוא ממוקם בחוות היער על שם אטאטורק במערב אנקרה. הארמון מכיל 1,000 חדרים והוא עוצב בהשראת האדריכלות הסלג'וקית. הארמון מאובזר במערכות אבטחה מתקדמות, בונקרים, תעלות נגד מתקפה כימית, חדר נטול מכשורים אלקטרוניים וחדר מלחמה תת-קרקעי. מבנה בן 3 קומות בתוככי מתחם הארמון משמש את הנשיא ובני משפחתו. עלות המבנה מגיעה ל-350 מיליון דולר. צפוי להיחנך ב-29 באוקטובר 2014.
ארמון הובר (Huber Köşkü) בטראביה (Tarabia) שוכן על הגדה האירופית של מצר הבוספורוס.
בית ההארחה הממלכתי במפרץ אוקלוק (Okluk) משתרע על שטח 16 דונם בסמוך למרמריס. בית ההארחה הוקצה לשימושו של הנשיא בשנת 1991.
רשימת נשיאי טורקיה

| מס"ד | שם | תחילת הכהונה | סיום הכהונה | רקע |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | מוסטפא כמאל אטאטורק  | 29 באוקטובר 1923 | 10 בנובמבר 1938 | מפלגת העם הרפובליקאית |
| 2 | איסמט אינני  | 11 בנובמבר 1938 | 22 במאי 1950 | מפלגת העם הרפובליקאית |
| 3 | ג'לל באייר  | 22 במאי 1950 | 27 במאי 1960 | המפלגה הדמוקרטית |
| - | ג'מאל גירסל  | 27 במאי 1960 | 10 באוקטובר 1961 | שלטון צבאי |
| 4 | ג'מאל גירסל  | 10 באוקטובר 1961 | 28 במרץ 1966 | איש צבא |
| 5 | ג'וודט סונאי  | 28 במרץ 1966 | 28 במרץ 1973 | איש צבא |
| - | טקין ארבורון  | 29 במרץ 1973 | 6 באפריל 1973 | תקופת ביניים |
| 6 | פהרי קורוטירק  | 6 באפריל 1973 | 6 באפריל 1980 | איש צבא |
| - | איהסן סברי צ'ליינגיל(אנ')  | 6 באפריל 1980 | 12 בספטמבר 1980 | תקופת ביניים |
| - | קנן אוורן  | 12 בספטמבר 1980 | 9 בנובמבר 1982 | שלטון צבאי |
| 7 | קנן אוורן  | 9 בנובמבר 1982 | 9 בנובמבר 1989 | איש צבא |
| 8 | טורגוט אזאל  | 9 בנובמבר 1989 | 17 באפריל 1993 | מפלגת המולדת |
| - | היסמטין ג'ינדורוק(אנ')  | 17 באפריל 1993 | 16 במאי 1993 | תקופת ביניים |
| 9 | סוליימאן דמירל  | 16 במאי 1993 | 16 במאי 2000 | מפלגת הדרך הנכונה |
| 10 | אחמט נג'דט סזר  | 16 במאי 2000 | 28 באוגוסט 2007 | שופט בית המשפט לחוקה |
| 11 | עבדוללה גול  | 28 באוגוסט 2007 | 28 באוגוסט 2014 | מפלגת הצדק והפיתוח |
| 12 | רג'פ טאיפ ארדואן  | 28 באוגוסט 2014 | מכהן | מפלגת הצדק והפיתוח |
(מקרא: ירוק - רקע אזרחי; כתום - רקע צבאי; אדום: שלטון צבאי)
ראו גם

חוקת טורקיה
הערות שוליים

↑  חוק מספר 364 מיום 29 באוקטובר 1923
↑  Erdogan's $350M presidential palace
↑  צפו בארמון החדש של ארדואן בשווי 350 מיליון דולר, באתר גלובס, 28 באוקטובר 2014
1 2  כיהן בארבע כהונות רצופות
↑  ראש המדינה לאחר ההפיכה הצבאית ב-1960
1 2 3  כיהן כנשיא בפועל
↑  כיהן כראש המדינה לאחר ההפיכה הצבאית ב-1980
הצוענייה הנמה

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אנרי רוסו
 תאריך יצירה:  1897
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  200.7 ס״מ  79 אינץ' 
 גובה:  129.5 ס״מ  51 אינץ' 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  אמנות נאיבית 
 מספר יצירה:  646.1939 (המוזיאון לאמנות מודרנית) 
 מיקום:  המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק
 
הצוענייה הנמה (בצרפתית: La Bohémienne endormie, באנגלית: The Sleeping Gypsy) הוא ציור שמן של הצייר הצרפתי אנרי רוסו, הידוע בסגנונו הנאיבי. הציור מתאר אישה ישנה לאור הירח, בידה גיטרה, ואריה עומד וצופה בה.
היצירה הוצגה לראשונה בסאלון דז אינדפנדנטס ה-13. רוסו ניסה למכור את הציור, בלא הצלחה, לראש העיר של עיר הולדתו לאבאל, אולם לבסוף רכש את הציור סוחר פריזאי. בשנת 1939 נרכש הציור על ידי סימון גוגנהיים אשר העניק אותו במתנה למוזיאון לאמנות מודרנית.
הציור זכה לחיקויים רבים ואוזכר בשירים רבים. כמו כן שימש הציור בסיס לפרודיות. כך למשל, בפרק של הסדרה "הסימפסונים": "Mom and Pop Art" חולם הומר סימפסון על כך שהוא מתעורר בתוך הציור כשהאריה מלקק את ראשו.
בית הכנסת בגטבורג

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת, מכלול מבנים 
 כתובת:  Inom Vallgraven 
 מיקום:  גטבורג
 מדינה:  שוודיה 
 זרם:  קונסרבטיבי
 רב בית הכנסת:  עוזי לוין
 נוסח תפילה:  נוסח אשכנז
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1855
 תאריך פתיחה רשמי:  1855 
 אדריכל:  אוגוסט קרוגר
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-ביזנטית 
 
 קואורדינטות:  57°42′20″N 11°58′21″E﻿ / ﻿57.705555555556°N 11.9725°E﻿ / 57.705555555556; 11.9725
 www.judiskaforsamlingen.se
  (למפת שוודיה מוגדלת) סטוקהולם אופסלה האלמסטד מאלמה קרלסקרונה אומאו יבלה קירונה קרלסטד ויסבי נורווגיה פינלנד לטביה ליטא אסטוניה דנמרק האוקיינוס האטלנטי  הים הבלטי בית הכנסת בגטבורג(למפת שוודיה רגילה) סטוקהולם אופסלה האלמסטד מאלמה קרלסקרונה אומאו יבלה קירונה קרלסטד ויסבי נורווגיה פינלנד לטביה ליטא אסטוניה דנמרק האוקיינוס האטלנטי  הים הבלטי בית הכנסת בגטבורג(למפת מחוז וסטרה ייטלנד רגילה) גטבורג לינדשפין טרולהטן אג. וטר.  אגם ונן  הים הצפוני  נורווגיה ורמלנד ארברו אסט. ינשפין הלנד קר.בית הכנסת בגטבורג(למפת מחוז וסטרה ייטלנד מוגדלת) גטבורג לינדשפין טרולהטן אגם וטרן  אגם ונן  הים הצפוני  נורווגיה ורמלנד ארברו אסטרייטלנד ינשפין הלנד קרונובריבית הכנסת בגטבורג
 
בית הכנסת בגטבורג שבשוודיה נבנה בשנת 1855 ברחוב סטוּרה ניגַטַן (Stora Nygatan) בעיצובו של האדריכל אוגוסט קרוגר והוא בית הכנסת הפעיל העתיק ביותר בשוודיה. בית הכנסת משתייך לזרם היהדות הקונסרבטיבית אם כי הישיבה בין נשים וגברים היא נפרדת, והתפילה בבית הכנסת היא בנוסח אשכנז. רב בית הכנסת נכון ל-2019 הוא הישראלי עוזי לוין (המעביר גם הרצאות), והחזן הוא ליאון פרלמן. המבנה מכיל 300 מקומות. בית הכנסת המקורי נבנה במקום אחר (רחוב דרוטנינג) אולם הוא נשרף כמעט לאחר בנייתו, ב-1802. מלבד היותו מקום פולחן, משמש המבנה גם את הקהילה היהודית המקומית, שמנהלת את כל תחומי החיים הרוחניים של הקהילה (ערבי שבת, נישואין, בת ובר מצווה וכדומה).
לאחר מספר תקיפות אנטישמיות ונאו-נאציות שהתרחשו בעשור הראשון והשני של המאה ה-21, הוקף בית הכנסת בגדר ובשומרים, והכניסה אליו מתאפשרת רק לאחר תשאול ביטחוני והצגת מסמך מזהה.
היסטוריה

גטבורג הוקמה על ידי המלך השוודי גוסטב השני על האי המלאכותי "ינום וולגרובן" (בשוודית: Inom Vallgraven; מילולית: "בתוך תעלת המגן"), כעיר מסחר מוגנת בקצה תעלת גטה ולכן היווה האי את אזור ההתיישבות הקדום ביותר בגטבורג והוא מכיל, בין היתר, גם את הקתדרלה, כנסיות זרות, פסלים ומבנים עתיקים אחרים, שהעתיק שבהם הוא מתוארך לשנת 1621, אך רובם מהמאה ה-18. רבים מהמבנים הללו נבנו מעץ, שהיה זמין באזור זה וכך גם בית הכנסת הראשון בגטבורג. הוא נבנה בשלהי המאה ה-18 ברחוב "רחוב המלכה" (Drottninggatan) שנמצא במרכז האי, כ-200 מטרים מהקתדרלה וכ-500 מטרים מהנהר. מאחר שהיה מבנה עץ, הוא נשרף בשנת 1802. שש שנים לאחר מכן (1808) הוקדש בית כנסת חדש ברחוב המקביל, "רחוב הכנסייה" (Kyrkogatan 44), שבנוי בסגנון אדריכלות משולב, מבנה קובייתי בעל דלת מקומרת המזכירה סגנון פרסי, חלונות מקומרים וכיפה ירקרקה, אך גם בעל צריחונים מוגבהים במקצת בפינותיו המצביעה על ההשפעה הנוצרית. גם הוא לא האריך ימים וננטש לאחר מספר שנים, ונותר בעזבונו (עם אזוב המטפס על קירותיו החיצוניים). סביבו עדיין שוכן בית הקברות היהודי הישן, שגם הוא שילוב של מצבות מסורתיות כתובות בעברית, ומצבות משותפות כתובות בלשון המקומית, ואף מספר פסלים. המבנה הנוכחי של בית הכנסת נבנה לבסוף בקצהו של אותו רחוב, מול הפארק המרכזי על גדת התעלה והוקדש ב-12 באוקטובר 1855.
ארכיטקטורה

בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל אוגוסט קרוגר בסגנון ומכיל 300 מקומות ישיבה ומאז ה-2 ביוני 1999 הוא בניין רשום. חזית המבנה מכילה דלת אחת ראשית, עם חלון משולש מעליה וצריחונים מעל קצוות המבנה בחלקו הקדמי והאחורי. עליהם ניצבים מגיני דוד עשויים מתכת, וכך מראהו החיצוני דומה למבנה כנסייה טיפוסית. המבנה הפנימי של בית הכנסת בנוי מספינה ראשית תלת קומתית עם ספסלי עץ משני צדיה, כשהקומה השנייה משקיפה על המתפללים משני צדי החלל המרכזי, ומהווה את עזרת הנשים. מול המושבים ניצבת הבמה, ומאחוריה ארון הקודש. מעליו ניצב עוגב שהיה בשימוש בעבר, אך בשנות ה-70 של המאה ה-20 נפסק השימוש בו לאור החלטת מועצת הקהילה, שקבעה כי "מדובר במנהג נוצרי ואין זה ראוי שיעשה בו שימוש במזמורי שבת".
גלריה

חזית בית הכנסת
בית הכנסת הישן
בית הקברות הישן
אחד הקברים שהושחת בצלב קרס בפעולה האנטישמית בקיץ 2006
בית הכנסת מוקף בגדר ובשומרים, המאה ה-21
ראו גם

יהדות שוודיה
הערות שוליים

↑  ההיסטוריה של גטבורג, מתוך האתר www.goteborg.com, (באנגלית)
↑  מתוך האתר הרשמי המורשת השוודית, (בשוודית)
↑  בית הכנסת מתוך אתר הקהילה היהודית בגטבורג, (בשוודית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262094305171
היסטוריה של סינגפור

סינגפור החלה את דרכה כנמל עתיק בשם טמסק. בחפירות ארכאולוגיות נמצאו באי שרידים ליישוב אורבני, ונראה שהוא היווה מרכז מסחר אזורי. בימי הביניים נשלטה סינגפור בידי אימפריית סריויג'איה שמרכזה היה באי סומטרה.
במאה ה-14 היא נשלטה בידי סולטנות מלאקה. בשנת 1613 נשרפה סינגפור בידי כח צבאי של פורטוגל והתפתחותה נפסקה לזמן רב. אך המלזים נותרו אדוני האי עד 1819 וההשתלטות הבריטית.
במאה ה-16 נפוץ הכינוי "סינגפורה" שמשמעותו בסנסקריט "עיר האריה".
שגשוגה ומעמדה הנוכחי של סינגפור יכולות להחשב, במידה לא מעטה, כתוצאה בלתי-ישירה של המלחמות הנפוליוניות. כתוצאה מסיפוח הולנד בידי נפוליון בשנת 1810 יצאו הבריטים, אויבי נפוליון, למלחמה לכבוש את המושבה ההולנדית באי ג'אווה, (אינדונזיה של היום). בראש המשלחת הבריטית עמד תומאס סטמפורד ראפלס, קצין מוכשר ושאפתני שהנהיג מדיניות ליברלית-יחסית בהיותו מושל ג'אווה הבריטי.
לאכזבתו של ראפלס, עם מפלת נפוליון ב-1814 החזירה בריטניה את ג'אווה להולנדים. כתחליף השתלט ראפלס על סינגפור ב-1819, למרות חוסר נחת של הממשלה בלונדון שראתה בשטח זה אזור השפעה הולנדי, והקים בה נמל פטור ממכס. באופן מיידי החלו להגיע למקום סוחרים מכל רחבי האזור, שביקשו להימלט מן המגבלות החמורות והמסים הגבוהים שהטיל השלטון הקולוניאלי ההולנדי, והממשלה הבריטית העניקה הכרה רטרואקטיבית למעשהו. כאשר עזב ראפלס את סינגפור ארבע שנים מאוחר יותר, כבר היו שם נמל גדול ועיר שהתפתחה והתרחבה במהירות.
מיקומה האסטרטגי של סינגפור בשער הכניסה והיציאה של מצר מלאקה, אשר בו הבחין ראפלס, הוא מהגורמים המרכזיים לשיגשוגה הכלכלי כעיר נמל. נתיב השייט העובר בה הוא מהעמוסים בעולם כולו.
את הבסיס לקהילה הסינית בסינגפור הניחו עובדים עניים מסין שהקימו את הנמל בשירות הבריטים, בתקופה שבה עוד היה רוב האי מכוסה ג'ונגל.
סינגפור במלחמת העולם השנייה

בעת התקפת היפנים על פרל הארבור בדצמבר 1941 הייתה סינגפור הבסיס העיקרי של בעלות הברית בדרום-מזרח אסיה. מפקדי הצבא הבריטי בסינגפור היו בטוחים שהתקפה יפנית על סינגפור, אם תבוא, תגיע מהים, מדרום לסינגפור, מכיוון שהג'ונגלים המלאיים בצפון נחשבו מחסום טבעי בלתי עביר בפני הצבא היפני. על כן, הצבא הבריטי לא התכונן ברצינות להתקפה על סינגפור מצפון. הפיקוד הבריטי היה בטוח שסינגפור לא תיפול, במיוחד לאחר שהגיע להגנתה צי של אוניות מלחמה בריטיות. אולם, נושאת מטוסים שהייתה אמורה להצטרף להגנת סינגפור לא הגיעה, והיפנים הצליחו להנחית מהלומות אוויריות יומיומיות על סינגפור שהביאו בכל פעם לעשרות הרוגים. בהמשך הצליחו היפנים להטביע את ספינות המלחמה הבריטיות ולכבוש את חצי האי של מלזיה. עד ה-31 בינואר 1942 נותר סינגפור כמבצר בריטי בודד בדרום מזרח אסיה. לאחר מספר קרבות גבורה של המגינים הבריטים, ולאחר שהאספקה בסינגפור נגמרה, נכנע מפקד סינגפור ליפנים ב-15 בפברואר 1942, ו 130,000 חיילי בעלות הברית הפכו לשבויי מלחמה.
בין 1942 ל-1945 הייתה כבושה סינגפור בידי יפן, אשר ביצעה באי מעשי זוועה, בהאשימה את הסינגפורים בסיוע לסין. תושבים ממוצא סיני הובלו למחנות ריכוז, הובלו לחוף הים ושם נקצרו במכונות ירייה. נראה שנרצחו בדרך זו כמאה אלף סינגפורים.
לאחר המלחמה

אחרי שובם של הבריטים נכשל ניסיון של הקומוניסטים לגרשם בכוח. ב-1955 העניקו הבריטים לאי אוטונומיה. ראש הממשלה הראשון היה היהודי דייוויד מרשל.
ב-1963 הצטרפה סינגפור לברית עם מלזיה. חילוקי דעות הובילו לעצמאות סינגפור ב-1965. סינגפור הקטנה והדלה במשאבים, ארץ של פליטים שרובם הגיעו מסין ומיעוטם ממלזיה ומהודו, לא הייתה מעוניינת בפירוד, שלמעשה נכפה עליה בידי המלזים, אך תחת הנהגתו של לי קואן יו, ששלט באי עד 1990, היא הגיעה לשגשוג כלכלי מזהיר והותירה מאחור את שכונתיה העניות. על אף שבתחילה כרת ברית עם הקומוניסטים, פנה לי קוואן יו ימינה בסופו של דבר והעלה את ארצו על מסלול קפיטליסטי. גם אחרי פרישתו המשיכה מפלגתו ה-PAP להחזיק בשלטון וכמעט בכל מושבי הפרלמנט. אחד ממנהיגיה הבולטים הוא בנו, שאחרי ששנים רבות שימש סגן ראש הממשלה, מונה ב-2004 לראש ממשלה.
ב-2003 התפרצה בסינגפור מחלת סארס.
ב-2010 אירחה סינגפור את אולימפיאדת הנוער.