stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ודי באקה
ביוגרפיה > קריירה אקדמית

באקה החלה ללמד באוניברסיטת קליפורניה באירוויין ב-1980, ועזב ב-1994. כעבור שנה, היא הקימה את סדנת הכשרת ציירי הקיר כדי ללמד אנשים טכניקות שהיא צברה במהלך השנים. היא גם שימשה כפרופסור באוניברסיטת מדינת קליפורניה במפרץ מונטריי, מ-1994 עד 1996, שם הייתה מייסדת שותפה של החוג לאמנות הוויזואלית והציבורית. מאז היא חברת סגל ב-UCLA, בחוג ללימודי צ'יקנו במרכז למחקר בינתחומי על שם סזאר צ'אבס, שהיא בין מייסדיו, וסגנית יו"ר בו. בשנת 2002 היא מונתה גם לחוג אמנות ותרבות העולם, ובשנת 2014 היא מונתה כפרופסור מלאה של המחלקה.
בשנת 1998, היא שימשה כאמנית הבית בנושא תפקיד האמנויות בשיח האזרחי באוניברסיטת הרווארד.
ביוגרפיה > "קיר העולם" ופרויקטים נוספים

ב-1987 היא החלה לצייר את "קיר העולם: חזון של העתיד ללא פחד", ציור שמראה את העולם ללא אלימות. באקה מאמינה שהצעד הראשון לשלום עולמי הוא לדמיין את זה, והיא רצתה שאמנים מכל רחבי העולם יתרמו לציור. היא תכננה שהוא יצויר על לוחות כדי יוכל להישלח למקומות שונים. לאחר שנים של תכנון ותרומות שנעשו על ידי אמנים ממדינות אחרות, הציור הוצג בבכורתו בפינלנד ב-1990. הרעיון היה שכל מדינה מה מוצגת העבודה תוסיף פאנל. בין המדינות המארחות היו רוסיה, ישראל/פלסטין, מקסיקו, וקנדה.
ב-1988 ראש העיר של לוס אנג'לס טום בראדלי הזמין אותה להקים תוכנית "גאווה שכונתית", פרויקט ציורי קיר ברחבי העיר. הפרויקט העסיק יותר מ-1,800 בני נוער בסיכון, והיה אחראי ליצירת מעל 105 ציורי קיר.
ב-1996 היא יצרה את La Memoria de Nuestra Tierra ("לארץ שלנו יש זיכרון") עבור נמל התעופה הבינלאומי דנוור. עבור באקה, הפרויקט הזה היה אישי, משום שסבא וסבתא שלה ברחו ממקסיקו במהלך המהפכה המקסיקנית, ובאו ללה חונטה, קולורדו. הכוונה בציור הייתה "לא רק לספר את הסיפורים הנשכחים של אנשים, אשר כמו ציפורים או מים, נעו הלוך ושוב על פני כל הארץ באופן חופשי, לפני שהיה קו שהבדיל מאיזה צד אתה, אלא גם לדבר על מצבנו המשותף כתושבים זמניים בכדור הארץ...ביצוע העבודה הזו הייתה חפירה בזיכרון של ההיסטוריות שלהם." הציור הושלם בשנת 2000.
באקה ערכה מחקר באמצעות ראיונות של תושבים והובילה סדנה עם סטודנטים מאוניברסיטת דרום קולורדו. היא מצאה צילום במוסך בפואבלו מאת הצלם חואן אספינוזה, מייסד העיתון El Diario de la Gente בבולדר, קולורדו, של פגישה חשובה בין קורקי גונזלס מארגון המסע לצדק של קולורדו וסזאר צ'אבס מאיגוד פועלי החוות, בעת עריכת ההסכם ביניהם להביא את שביתת הענבים בדליינו לקולורדו.
אחר כך, היא יצרה את ציור הקיר Cesar Chavez Monument Arch of Dignity, Equality, and Justice. הציור, הממוקם באוניברסיטת סן חוזה סטייט, הוא דיוקן של סזאר צ'אבס, מהטמה גנדי, ודולורס הוארטה.
בחודש מרץ 2010, באקה השתתפה בפרויקט ציורי קיר בריצ'מונד, שבצפון קליפורניה. מדובר בציור בן חמישה לוחות, כל אחד בנושא אחר. המטרה של הפרויקט היא לחבר בין התושבים ולשתף את מגוון הרקעים השונים שלהם. היא גם הייתה חלק מקבוצה שפעלה בהצלחה לשימור ציור הקיר שלה, Danza Indigenas, בבולדווין פארק, אחרי שהיו הפגנות אלימות וונדליזם כלפי יצירת האמנות. באקה גם מילאה תפקיד מרכזי בתוכנית שימור ציורי הקיר, אשר פועלת לשימור ושחזור של ציורי הקיר (גם דיגיטליים). פרויקט נוסף ומתמשך של באקה הוא "new codex-Oaxaca- immigration and cultural memory" פרויקט לשיתוף יצירות אמנות וסיפורים של מהגרים ממקסיקו (ספציפית מוואחאקה); למה הם היגרו, מה הם השאירו מאחור, מה קרה כדי לגרום להם לעזוב, וכדומה.
באקה הייתה זוכת מלגת גוגנהיים, ופריטים ועבודות שלה נרכשו על ידי מוסדות מובילים, כגון מוזיאון הסמיתסוניאן בוושינגטון די. סי.
יצירות בולטות

מי אבואליטה, 1970, פארק הולנבק, לוס אנג'לס, קליפורניה
החומה הגדולה של לוס אנג'לס, 1976–הווה, ואן נייס, קליפורניה.
ההיסטוריה של אוניטריאניזם, 1981, הכנסייה האוניטרית הראשונה של לוס אנג'לס, לוס אנג' לס, קליפורניה
דנזה אינדחנס, 1994, מטרו, מתוחזק על ידי הנוסעים, בבולדווין פארק, קליפורניה
לה ממוריה דה נואסטרה טיירה: קולורדו, 2000, נמל התעופה הבינלאומי דנוור, דנוור, קולורדו
ציור קיר אריחים דיגיטליים, 2000, העיר של לוס אנג'לס, וניס ביץ', קליפורניה
הגירת אנשי הזהב, 2002, מרכז חינוך ומחקר אמריקה התיכונה של לוס אנג'לס
פלאזה אנטרדת סזאר צ'אבס, 2008, אוניברסיטת סן חוזה סטייט, סן חוזה, קליפורניה
דאנסה דה לה טיירה, 2009, מרכז תרבות הלטינה של דאלאס, דאלאס, טקסס
ציורי קיר, אטאקו, אל סלוודור, 2009 הוזמן על ידי שגרירות ארצות הברית באטאקו, אל סלוודור
אדוות זעירות של תקווה, ולראות דרך עיניים של אחרים, 2010, מלון אמבסדור על שם רוברט פ. קנדי, לוס אנג'לס, קליפורניה
לה חנטה דל מאיס, 2011, מרכז חינוך מיגל קונטררס, לוס אנג'לס, קליפורניה
האנשים הרגילים יוצאי הדופן, 2013, המרכז העירוני ריצ'מונד, ריצ'מונד, קליפורניה
למצוא את הקול האמיתי, 2013 אקדמיית סנדרה סיסנרוס, לוס אנג'לס, קליפורניה
פרסים

1997 - פרס מפעל חיים מטעם National Hispanic Magazine
1998 - פרס האמנית המשפיעה מטעם שדולת הנשים לאמנות
2001 - פרס החזון היצירתי מטעם קרן ליברטי היל
2001 - פרס מחנכת השנה למורשת היספנית מטעם הקרן הלאומית למורשת היספנית
2002 - עמיתת מונטגומרי, Dartmouth College'
2003 - מלגת גוגנהיים Guggenheim Fellowship
2005 - רשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר של Hispanic Business Magazine
2009 - פרס האקדמאית האקטיביסטית על שם בטינה מרטינז, מטעם InnerCity Struggle
2009 - פרס האמנית יוצאת הדופן של סנאטורית קליפורניה ג'ני אורופזה
2009 - פרס החלוצה הפמיניסטית "Through the Flower" של ג'ודי שיקגו
2010 - הפרס הלאומי לאמנות ציבורית מטעם אמריקאים למען האמנויות ורשת האמנות הציבורית
2011 - פרס הלטינה יוצאת הדופן באמנויות היפות מטעם האגודה האמריקאית של היספנים בהשכלה גבוהה
2012 - פרס סינקו דה מאיו על שם מאריו פ. וסקס, מטעם פדרציית העובדים של מחוז לוס אנג'לס
2012 - פרס הרוח הלטינית להישגים באמנויות, מטעם שדולת החקיקה הלטינית של קליפורניה
2012 - פרס האגדה האורבנית למפעל חיים
2015 - Distinguished Alumni Award, California State University, Northridge
2016 - עמיתת United States Artists
2018 - פרס PAD ‏(Public Art Dialogue)
2018 - תואר דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת המדינה של קליפורניה
הערות שוליים

↑  "Judy Baca". The Social and Public Art Resource Center. אורכב מ-המקור ב-2011-04-04.
↑  Sharis Delgadillo (2009-11-15). "L.A's Living Legend, Muralist Judy Baca - Sharis Delgadillo". Blogs.uscannenberg.org. אורכב מ-המקור ב-2011-07-21.
1 2 3 4 5 6  Biography Today, Omnigraphics, 2009, Detroit, Michigan. isbn 978-0-7808-1052-5
↑  Doss, Erika, Raising Community Consciousness with Public Art: Contrasting Projects by Judy Baca and Andrew Leicester on JSTOR, JSTOR 3109047
↑  Brodsky, Judith K.; Olin, Ferris, Stepping out of the Beaten Path: Reassessing the Feminist Art Movement on JSTOR, JSTOR 10.1086/521062
↑  "Judy Baca Biography - (b. 1946), Murals and SPARC, Works, Social and Public Art Resource Center". Jrank.org.
↑  "Curriculum Vitae | Judy Baca Artist". www.judybaca.com.
↑  "Judy Baca News | Judy Baca Artist". www.judybaca.com.
↑  "Location | Metrolink". Metro.net.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008729515005171  GND: 132549182  ISNI: 0000 0001 1478 0544  LCCN: n85389100  NTA: 130668230  SNAC: w6697r67  ULAN: 500026686  VIAF: 95846404   WorldCat (עם VIAF): 95846404
ג'יימס האו (צייר)

| --- | --- |

 לידה:  1780 
 פטירה:  1836 (בגיל 56 בערך) אדינבורו, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 
ג'יימס האו (באנגלית: James Howe;‏ 1780–1836) היה צייר חיות ודיוקנאות סקוטי.
ביוגרפיה

ג'יימס האו נולד ב-30 באוגוסט 1780 בסקירלינג בפיבלשייר, שם היה אביו, ויליאם האו, כומר משנת 1765 ועד מותו ב-10 בדצמבר 1796. לאחר שלמד בבית הספר הקהילתי האו למד לצייר באדינבורו, והועסק זמנית בציור תערוכות פנורמיות, והתמסר במיוחד לבעלי חיים.
האו זכה למוניטין רב בזכות מיומנותו בציור סוסים ובקר, והועסק בציור דיוקנאות של בעלי חיים לסדרת איורים של חיות בית בריטיות, שפורסם על ידי "אגודת היילנד" של סקוטלנד כדי לעודד רבייה של בקר. הוא גם הוזמן על ידי סר ג'ון סינקלייר לצייר דוגמאות של גזעי בקר השונים. סט של ארבעה עשר תחריטים של סוסים מציורים של האו פורסמו וברובם נחרטו באדינבורו ב-1824, וסדרה של ארבעים וחמישה תחריטים דומים של סוסים ובקר פורסמה ב-1832.
ויליאם קיד הצעירותו היה בין תלמידיו.
האו הגיע פעם ללונדון כדי לצייר את סוסי ההרבעה המלכותית, אך התגורר בעיקר באדינבורו, שם היה מציג תכוף בתערוכות, במוסד המלכותי ובאקדמיה הסקוטית המלכותית משנת 1808 ועד מותו.
ב-1815 ביקר בשדה ווטרלו, וצייר תמונה של הקרב, אותה הציג באקדמיה המלכותית בלונדון ב-1816.
האו מת באדינבורו ב-11 ביולי 1836
הערות שוליים

↑  Cust, Lionel Henry (1891). "Howe, James" . In Lee, Sidney (ed.). Dictionary of National Biography. Vol. 28. London: Smith, Elder & Co. p. 85.
↑  Oliver, Valerie Cassel, ed. (2011). "Howe, James". In Benezit Dictionary of Artists. Oxford University Press.
↑  Smith, George Fairfull (2004). "Howe, James (1780–1836), animal and portrait painter". In Oxford Dictionary of National Biography. Oxford University Press.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810681725905606  GND: 118854313  ISNI: 0000 0000 6677 5440  LCCN: n86094338  RKD: 40155  ULAN: 500023562  VIAF: 52486820   WorldCat (עם VIAF): 52486820
בית החולים הגרמני (ירושלים)

סמל מסדר האחיות הדיאקוניסות
בית החולים הגרמני, 1939
בית החולים הגרמני ב-2007-  חלק מבית החולים "ביקור חולים"
בית החולים הגרמני של האחיות הדיאקוניסיות (בגרמנית: Das deutsche Diakonissen-Krankenhaus) היה מוסד רפואי שפעל בירושלים בעיר העתיקה החל מאמצע המאה ה-19, ולאחר מכן במבנה בפינת הרחובות הנביאים ורחוב שטראוס בירושלים ב-1894. כיום משמש המבנה כאגף של בית החולים "ביקור חולים". בימי המדינה הראשונים נקרא "בית חולים זיו" ואירח בית חולים צבאי (מספר 11) וכמה ממחלקות בית החולים הדסה.
רקע

בית החולים של מסדר האחיות הדיאקוניסות, החל את פעילותו, בדומה לבתי חולים אחרים בירושלים, בתוך חומות העיר העתיקה.
בשנת 1851 ייסד המסדר הגרמני של האחיות הדיאקוניסות בית חולים בתוך העיר העתיקה בתוך מבנה קיים ששכן מול מצודת מגדל דוד וששימש לפני כן כביתו של הקונסול הבריטי ויליאם טנר יאנג (כיום משמש הבית כאכסניה המרונית ברחוב מנזר המרונים). בית החולים שימש גם כבית הארחה לתיירים- צליינים  פרוסיים חסרי אמצעים, שיכלו ללון במקום ולקבל ארוחות למשך 14 יום. ארבע נזירות מהמסדר הקדישו את זמנן לטיפול ביתומים ולצרכיהם של החולים. במבנה פעל גם בית ספר מיסיונרי לבנות. למרות הצפיפות הרבה טיפל בית החולים בכ-650 חולים בשנה.
תנאי המחיה בעיר העתיקה הלכו והתדרדרו עם הגידול באוכלוסייה, ובית החולים לא עמד בדרישות קהל מבקריו. בשנת 1891 הגיש המסדר בקשה לשליט הטורקי להקמת מבנה מחוץ לחומות העיר.
בבקשה נרשם: "המיקום והמצב של בית החולים הנוכחי של הדיאקוניסות דורשים שינוי באופן דחוף ביותר"
על מנת לממן את הקמת בית החולים מכר המסדר את המבנה שבבעלותו לפטריארכיה המרונית ורכש מגרש בשטח שמונה וחצי דונם במרכז רחוב הנביאים.
תכנון ובניה

את בניין בית החולים החדש תכננו אדריכלים גרמניים - ארנסט שוורצקופף והיינריך תייזינג, ועל הבניה הופקדו האדריכלים תיאודור זנדל וקונרד שיק[דרוש מקור] שתכננו בנינים נוספים בירושלים, ביניהם מבנה בית החולים שערי צדק הישן ברחוב יפו (כיום בית רשות השידור), בית הספר למל ועוד.
תכנון ובניה > תיאור המבנה

המבנה ישב על קצה המגרש בפינת הרחובות שטראוס והנביאים. אורכו הכולל 45 מטר, רוחבו 15 מטר וגובהו 12 מטר. במקום המפגש של שני אגפי הבניין נמצאת הכניסה הראשית למבנה. חזיתות בית החולים נבנו מאבן בסיתות עדין, ותשומת לב ניתנה לעיטור המבנה בעמודים, כותרות וסורגים דקורטיביים. חזית הכניסה הראשית תוכננה כבניין ציבורי גרמני טיפוסי, מעל הקפלה מעל חלון מעוגל נבנה מגדל פעמונים קטן וגגו עוצב כפירמידה מנחושת הנחה על ארבעה עמודים מעוגלים.  באגף הכניסה נבנתה ארקדה שבה הקשתות נתמכות על ידי עמודים בעלי כותרות מרובעות מסוגננות במוטיב גאומטרי - צמחי, המאפיין את העמודים הרבים המעטרים את הבניין. בקצה העליון של הארקדה נבנתה מרפסת עם מעקה העשוי מעשה שבכה מאבן. בקשת המרכזית חקוקה יונת השלום הנושאת בפיה ענף עץ זית - סמל מסדר האחיות הדיאקוניסות. בכניסה המשנית לבניין מרחוב שטראוס, ובמשקוף פתח הכניסה המקושת נחקקה דמות יונת השלום והשנה בה הונחה אבן הפינה לבית החולים (1892), ומשני הצדדים נחקק הפסוק מספר שמות: "כִּי אֲנִי יְהוָה, רֹפְאֶךָ" (שמות טו', כו').
מהכניסה הראשית מוביל מסדרון ארוך ובצדדיו שורת חדרים. לבית החולים מרתף שחלקו העליון נמצא מעל פני הקרקע, ומשמש בעיקר לצורכי אחסון ותחזוקה, ומעליו שתי קומות, בקומה הראשונה היו חדרים לאשפוז החולים, ובקומה העליונה חדרים למנהלה, קפלה וחדר אוכל. בחצר המבנה הוקמו מספר מבני עזר ששימשו כחדרי בידוד ומרפאות חוץ. כן נבנתה אורווה ובסמוך מחסנים. 
מתחם בית החולים הוקף גדר אבן גבוהה ובה פתחים עם שערי ברזל. בקווים וסגנון מזכיר מבנה בית החולים מבנים גרמניים אחרים שנבנו בסוף המאה ה-19 בירושלים, ובעיקר את מבנה בית היתומים  שנלר.
מבנה נוסף ששימש את מנהלת בית החולים שכן ברחוב הנביאים ממזרח לבניין הראשי בסמוך לאכסניית בנימין, מבנה זה נהרס עם השנים וכל שנותר ממנו כיום הוא השער ועליו אבן ראשה עם חריטה של סמל המסדר. לא נותר כל מידע על המבנה כגון תוכניתו ותכלית שימושו, כמו כן לא ידוע מתי ומדוע נהרס המבנה האמור.
בית החולים הגרמני הצטרף עם סיום בנייתו למספר בתי חולים שפעלו כבר ברחוב הנביאים, ונתנו לו את כינויו באותה תקופה - רחוב בתי החולים.
פעילות בית החולים הגרמני

עם הקמתו קיבל בית החולים את חסותה של הקונסוליה הגרמנית ששאפה לקחת תחת חסותה מפעלים גרמניים בירושלים, על מנת להאדיר ולקדם אינטרסים גרמניים בכלל.
פעילותן של אחיות המסדר הייתה ידועה ביעילותה, ועליה פיקחה האחות הראשית שרלוטה פילץ, שניהלה את מוסדות המנזר, ובזכות פעילותה נודע כל אזור מרכז העיר ובו בית היתומות טליתא קומי בשם "שרלוטה".
בבית החולים החדש טופלו חולים רבים, ולמעשה טופלו בו כל יום יותר חולים מאשר בשנה אחת בזמן פעילותו של בית החולים בעיר העתיקה. עם התבססות פעולת בית החולים הוא נודע בשמו הערבי "מוסתאשפה מג'ידה", על שם המטבע הטורקי בן 25 הגרוש, דמי הטיפול שנגבו מכל מטופל.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה נקודת מפנה בחיי העיר ירושלים ומוסדות שונים בה, ועם כיבוש העיר על ידי הצבא הבריטי בשנת 1918 הופסקה פעילות בית החולים.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 חל שינוי ב"נוף הפוליטי" בארץ, כמו בשאר חלקי אירופה. שינויים משמעותיים במפה הגאו-פוליטית  של העיר ירושלים וגידול האוכלוסייה היהודית במערב העיר, הביאו לניסיונות השתלטות מצד ארגונים יהודיים על  מוסדות גרמניים שפעולתם קפאה. בין השנים 1932–1940 ניהל את המרפאה הדרמטולוגית של בית החולים הפרופ' יצחק קצנלנבוגן במקביל לעבודתו בבית החולים ביקור חולים.
במהלך שנת 1936 פנה מנהיג המפלגה הנאצית בארץ ישראל במכתב אל מוסדות המפלגה הנאצית בגרמניה תוך תיאור המצב הקיים, ושאלה אם ניתנת רשות לבניית בית חולים חדש מחוץ לאזור היהודי של ירושלים, והאם ניתן למכור את המבנה ליהודים, הקונים הפוטנציאליים היחידים.
הדסה זיו

מלחמת העצמאות והקרבות בתוך השטח העירוני בירושלים הביאו מציאות חדשה, ובה גם ניתוק הר הצופים מהעיר המערבית, ושיתוק פעילות בית החולים הדסה הר הצופים. בית החולים פונה וננטש, ומחלקותיו פוזרו במבנים שונים באזור מרכז ירושלים, עד לשנת 1961 בה נבנה המרכז הרפואי בעין כרם. מנהל בית החולים בתקופת המלחמה היה שאול זימן.
חלק ממחלקות בית החולים הדסה הועברו למבנה בית החולים הגרמני, וניתן לו השם "בית החולים הדסה זיו" על שם מקימו הרופא דוקטור רודי ורט זיו. באחד האגפים פעל בית חולים צבאי זמני ("בית חולים 11"). עם המעבר וכינוס מחלקות בית החולים הדסה למרכז הרפואי בעין כרם, הועבר רוב המבנה לשימוש בית החולים ביקור חולים הנמצא מעברו השני של רחוב שטראוס.
בית החולים כיום

כיום משמש הבניין את אגף הנשים והיולדות ואת מחלקת הילודים והפגים של בית החולים "ביקור חולים". עד היום נמצאת במקום יחידת נפרולוגיה ודיאליזה של בית החולים הדסה. בעקבות השינויים בהסדרי התחבורה בירושלים, הפכה הגישה לבית החולים לבעייתית. זאת לאחר שרחוב יפו הפך לנתיב עבור הרכבת הקלה בלבד ותנועת כלי הרכב ממרכז העיר הופנתה לרחוב הנביאים, שהפך לעורק תחבורה ראשי.
ראו גם

רחוב הנביאים
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, רחוב הנביאים שכונת החבשים ושכונת מוסררה 2000 (כתר הוצאה לאור והוצאת יד יצחק בן-צבי)
ש' אבן אור, י' ביבר, בלב ירושלים – אתרים ברחוב יפו וברחוב נביאים ירושלים תשמ"ט
י' בן אריה, עיר בראי תקופה, א-ב, יד בן צבי, ירושלים תשל"ז-תשל"ט
י' בן אריה, ירושלים במאה הי"ט, אוניברסיטה משודרת, תל אביב 1980.
דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים – תקופות וסגנונות 1914-1860, מכון ירושלים לחקר ישראל, ירושלים 1983
ד' קרויאנקר, רחוב של ניגודים – רח' הנביאים', עתמול, כה 6 (אלול תש"ס)
ג'ושוע מורו

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1974 (בן 50) ג'ונו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  Moorpark College  Skiatook High School 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ושוע ג'ייקוב מורו (באנגלית: Joshua Jacob Morrow; נולד ב-8 בפברואר 1974) הוא שחקן טלוויזיה וזמר אמריקאי.
ידוע בעיקר בתפקיד הראשי שגילם בסדרת הטלוויזיה "הצעירים חסרי מנוח".
קורות חיים

מורו נולד ב-8 בפברואר 1974, בעיר ג'ונו, במדינת אלסקה שבארצות הברית.
מורו החל את הקריירה שלו ביוני 1994 עת שהחל לגלם את הדמות ניקולס ניומן (Nicholas Newman) תפקיד ראשי בסדרה "הצעירים חסרי המנוח".
בשנת 1998 הקים את להקת הבנים 3Deep עם אדי סיבריאן, חברו הטוב ביותר וכוכב לשעבר נוסף שהשתתף ב"צעירים חסרי מנוח", ועם סי ג'יי. יואר; הלהקה נגנה בסוגת הנשמה-פופ.
הלהקה התפרקה בשנת 2001.
מורו השתתף בטורניר הפוקר העולמי (World Poker Tour) במשחקי הבית ההוליוודיים (Hollywood Home Games) עבור אגודת הצדקה קרן V לחקר הסרטן (The V Foundation for Cancer Research).
משפחתו

ב־4 באוגוסט 2001 התחתן מורו עם טובי קיני (Tobe Keeney) בסנטה ברברה שבמדינת קליפורניה. לזוג ארבעה ילדים: שלושה בנים וילדה אחת.
פילמוגרפיה

| שנה | כותרת | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1994 – הווה | צעירים חסרי מנוח | ניקולס ניומן | אופרת סבון; תפקיד ראשי |
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | סדרה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1996 | פרס אמי לבידור בשעות היום | שחקן צעיר מצטיין בסדרת דרמה | צעירים חסרי מנוח | מועמדות |
| 1996 | פרס Soap Opera Digest | שחקן ראשי צעיר מצטיין | צעירים חסרי מנוח | זכייה |
| 1997 | פרסי אמי לבידור בשעות היום | שחקן צעיר מצטיין בסדרת דרמה | צעירים חסרי מנוח | מועמדות |
| 1998 | פרסי אמי לבידור בשעות היום | שחקן צעיר מצטיין בסדרת דרמה | צעירים חסרי מנוח | מועמדות |
| 1999 | פרסי אמי לבידור בשעות היום | שחקן צעיר מצטיין בסדרת דרמה | צעירים חסרי מנוח | מועמדות |
| 2000 | פרסי אמי לבידור בשעות היום | שחקן צעיר מצטיין בסדרת דרמה | צעירים חסרי מנוח | מועמדות |
| 2001 | פרס Soap Opera Digest | גיבור מצטיין | צעירים חסרי מנוח | זכייה |
| 2016 | פרס אופרת סבון הצרפתי (Soap Awards France) | שחקן השנה הטוב ביותר | צעירים חסרי מנוח | מועמדות |
| 2018 | פרס אופרת סבון הצרפתי (Soap Awards France) | הזוג הטוב ביותר של השנה - "שרון וניק" (יחד עם שרון קייס) | צעירים חסרי מנוח | מועמדות |
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14  קורות חיים
↑  אתר פרס Soap Opera Digest לשנת 2001
ג'יבריל סידיבה (כדורגלן מאלי)

ג'בריל סידיבה (בצרפתית: Djibril Sidibé; נולד ב-23 במרץ 1982 בבמקו שבמאלי) הוא כדורגלן עבר מאליאני ששיחק בעמדת הקשר האחורי, ולזכותו 47 הופעות וארבעה שערים במדי נבחרת מאלי.
קריירה

את דרכו בכדורגל החל סידיבה במדי קבוצת הנוער של מועדון הפאר הצרפתי מונקו. בשנת 2001 התחיל את הקריירה שלו כשחקן מקצועי בקבוצת הבוגרים של המועדון ואף ערך 12 הופעות בליגת העל הצרפתית כשהוא רק בן 19. בעונות 2002-2004 הושאל סידיבה לשאטורו מהליגה הצרפתית השנייה, כדי לצבור דקות משחק. במשך שנתיים הוא רשם 60 הופעות (30 בכל עונה) ואף כבש 3 שערים.
בעונת 2004/2005 התקדם הקשר והושאל לבסטיה מהליגה הראשונה בצרפת. בקבוצה זו שיחק 32 משחקים והבקיע שני שערים, אך אלו לא עזרו לקבוצה והיא ירדה ליגה בסוף העונה. שאטורו, קבוצתו לשעבר, ניצלה את ירידת בסטיה לליגת המשנה ורכשה אותו בעונת 2005/2006. במדי שאטורו הוא שיחק שלוש שנים ובהן רשם 76 הופעות ו-6 שערים. בעונת 2008/2009 עבר החלוץ לקבוצה בכירה יותר בליגה השנייה - סדאן. במדיה הוא רשם 56 הופעות בשתי עונות.
בעונת 2010/2011, כחלק מהרכישות הגדולות של בעלי מכבי תל אביב, מיץ' גולדהאר, חתם סידיבה למשך שנתיים במועדון. במדי מכבי תל אביב פתח בהרכב כמעט בכל משחק ונחשב לבורג חשוב מאוד בקבוצה. ב-6 בנובמבר כבש סידיבה את השער הראשון שלו במדי מכבי תל אביב, במשחק נגד הפועל אשקלון. ב-20 בדצמבר כבש סידיבה את שערו השני בקבוצה, כשכבש את שער הניצחון נגד הפועל באר שבע בבעיטה מ-30 מטרים.
בתום העונה שוחרר סידיבה ממכבי תל אביב, נבחן בקבוצות צרפתיות שונות אך לא הצליח למצוא קבוצה. בקיץ 2012 חתם בהפועל רמת גן. בתום העונה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, אך זכה עמה בגביע המדינה, לאחר שפתח בהרכב במשחק הגמר, בו ניצחה הקבוצה את עירוני קריית שמונה, 4-2 בדו-קרב בעיטות עונשין.
בקיץ 2013 חתם בהפועל אשקלון מהליגה הלאומית. בינואר 2014 חתם בקבוצת הכוכב האדום מהליגה השלישית בצרפת, ובתום העונה פרש ממשחק פעיל.
בתיופסיס

| בתיופסיס |
| --- | --- |
 איור של בתיופסיס ניצוד בידי מסוניקסים
תקופה
תחילת-אמצע אאוקן 55.8–46.2 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: דינוצרטים
משפחה:: אואינתתריים
סוג:: בתיופסיס
מינים
 B. fissidens  B. middlestewarti
שם מדעי
 Bathyopsis ‏קופ, 1881

בתיופסיס (שם מדעי: Bathyopsis) הוא סוג של יונק נכחד בן לסדרה הקדומה דינוצרטים. הוא התקיים במשך תחילת האאוקן לפני 55.8 עד 46.2 מיליון שנה מזמננו באמריקה הצפונית.
היונק הקדום תואר ב-1881 בידי אדוארד דרינקר קופ ובסוגו נכללו 2 מינים: Bathyopsis fissidens ו-Bathyopsis middlestewarti (חלק מהחוקרים רואים בהם מין אחד בעל דו-צורתיות זוויגית). השרידים שלו התגלו במספר תצורות בויומינג ובקולורדו והם הכילו בעיקר שרידי לסתות.
יונק מוזר זה היה דומה ליואינטתריום, אך קטן יותר והיה מבין הקדומים שבבני משפחתו. הוא היה בעל גולגולת באורך 30 ס"מ בעל עורף נמוך וחוטם קצר בעל זוג קרן קרנף נמוכים. הוא היה בעל מצח נמוך ובעל לסתות קצרות בעלות ניבים ארוכים שבלטו מלסתו העליונה. למרות מבנה שיניו הוא היה אוכל צמחים שניזון בעיקר מעלים או פירות ביערות של אמריקה הצפונית. אורכו הגיע ל-1.8 מטר, גובהו ל-80 ס"מ ומשקלו ל-100 עד 180 ק"ג בקירוב, קטן יחסית לקרוביו המאוחרים יותר.
ג'ון ברנט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בדצמבר 1863 אדינבורו, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  26 במאי 1928 (בגיל 64) סנט אנדרוז, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  לימודים קלאסיים 
 מקום לימודים:  בייליול קולג'  אוניברסיטת אדינבורו  התיכון המלכותי של אדינבורו 
 מוסדות:  אוניברסיטת סנט אנדרוז 
 פרסים והוקרה:  עמית האקדמיה הבריטית 
 
ג'ון ברנט (באנגלית: John Burnet;‏ 9 בדצמבר 1863 - 26 במאי 1928) היה קלסיקאי סקוטי.
חייו ומחקריו

ברנט התחנך בבית הספר התיכון המלכותי באדינבורו (Royal High School), באוניברסיטת אדינבורו ובבייליול קולג' השייך לאוניברסיטת אוקספורד, שם הוא סיים תואר שני ב-1887. בשנים 1915-1890 עבד כעמית מחקר בקולג' מרטון באוניברסיטת אוקספורד; הוא היה פרופסור ללטינית באדינבורו; בין השנים 1892 ל-1926 הועסק כפרופסור ליוונית באוניברסיטת סנט אנדרוז. בשנת 1916 נבחר כחבר האקדמיה הבריטית. ב-1909 הוצע לברנט לקבל את הקתדרה ליוונית באוניברסיטת אוקספורד, אולם הוא לא נענה להצעה.
ב-1894 הוא נשא לאישה את מארי פארמר, בתו של ג'ון פארמר, שכתב את ההקדמה לאסופת המסות של ברנט Essays and Addresses, שראתה אור אחרי מותו.
ברנט נודע בשל מחקריו על אפלטון, בייחוד התזה שלו שלפיה הצורה שבה אפלטון מתאר את דמותו של סוקרטס בדיאלוגים שלו היא מדויקת מבחינה היסטורית וכי את ההשקפות הפילוסופיות המיוחדות לאפלטון ניתן למצוא רק במה שקרויים כיום הדיאלוגים המאוחרים. ברנט גם החזיק בדעה שסוקרטס היה קרוב מאוד בהשקפתו למסורת הפילוסופית היוונית הקדומה, שכיום נודעת באופן כללי כפילוסופיה קדם-סוקרטית; ברנט האמין שסוקרטס היה בצעירותו תלמידו של ארכלאוס, שהשתייך לאסכולה של אנכסגורס (Burnet 1924, vi).
בימינו עדיין מרבים לקרוא את עבודתו הפילולוגית של ברנט על אפלטון ומהדורותיו נחשבו לאוטוריטטיביות במשך מאה שנים. מלומדים עדיין מוקירים ונעזרים בפרשנויותיו לדיאלוגים האפלטוניים אותיפרון, אפולוגיה, קריטון, ופיידון. מיילס ברנייט (Myles Burnyeat), למשל, קורא לספרו של ברנט Plato: Euthyphro, Apology of Socrates, Crito "המהדורה הטובה ביותר שמצויה בידינו כיום".
ספרים שכתב

Early Greek Philosophy. London and Edinburgh: A. and C. Black, 1892. 4th edition, 1930.
An online text of the 3rd edition (1920) of Early Greek Philosophy
Greek Philosophy: Thales to Plato. London, MacMillan, 1920.
Platonism.  Berkeley: University of California Press, 1928.
Higher Education and the War, 1917.
Essays and Addresses , 1930, includes a memoir by Godfrey Benson, 1st Baron Charnwood.
"The Socratic Doctrine of the Soul", 1916.
ספרים שערך וההדיר

The Ethics of Aristotle.  London: Methuen, 1900.  PDF
Platonis Opera: Recognovit Brevique Adnotatione Critica Instruxit (as Ioannes Burnet). Oxford: Oxford Classical Texts, 1900–1907.
Plato: Phaedo. Oxford: Clarendon, 1911.
Plato: Euthyphro, Apology of Socrates, Crito. Oxford: Clarendon, 1924.
לקריאה נוספת

The Dictionary of British Classicists, ed. Robert Todd, Bristol: Thoemmes Continuum, 2004.
הערות שוליים

↑  p. 2 n. 5, "The Impiety of Socrates", Ancient Philosophy 17 (1997): 1-12.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259359005171  PLWABN: 9810691569605606  BIBSYS: 90327983  BNE: XX1214028  BnF: cb123283751 (data)  CANTIC: a11740681  CiNii: DA01407025  GND: 117175056  ISNI: 0000 0001 1668 7095  LCCN: n50032347  LNB: 000035538  NDL: 00434877  NKC: jcu2011653996  NLA: 35023940  NLG: 151301  NSK: 000100177  NTA: 068420870  SELIBR: 179743  SNAC: w6vh6wg2  SUDOC: 032208286  Trove: 797841  VcBA: 495/136214  VIAF: 71461286   WorldCat (עם VIAF): 71461286
ג'ון נאן

| --- | --- |

 לידה:  25 באפריל 1955 (בן 69) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב אמן (1978)
 מד כושר מרבי:  2630 (ינואר 1995)
 מד כושר נוכחי:  2568 (לא פעיל)
 השכלה:  אוריאל קולג', בית הספר אליוט, אוניברסיטת אוקספורד 
 מקצוע נוסף:  פרובלמאי, כותב ספרי עיון, מתמטיקאי, מוציא לאור 
 מדינה:  בריטניה
 
ג'ון נאן (באנגלית: John Denis Martin Nunn; נולד ב-25 באפריל 1955, לונדון) הוא שחמטאי ומתמטיקאי בריטי. נחשב לאחד מכותבי ספרי השחמט הטובים בזמנו.
החל מפברואר 2019 אינו שחמטאי פעיל.