stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פארק המעיינות
אתרים ושמורות טבע בפארק > עין שוקק

מעיין שוקק מתחיל את דרכו באמת מים הידועה בשם "מינוס 100" משום שהיא מתחילה את דרכה בגובה 100 מטרים מתחת לפני הים.
מעיין עין שוקק יוצר בריכה פסטורלית וגדולה בעלת מים צלולים ומסביבה מגוון עצים נותני צל. קיר האבן הבנוי ששרד עד היום בצד המעיין הוא חלק מבריכה שאגרה את מי המעיין והזרימה אותם לשתי טחנות קמח. הטחנה העליונה (טחונת אל-ג'וסק) הייתה צמודה לסכר, אך לא נותר ממנה שריד. התחנה התחתונה (טחונת אל-אשרף), שחלקים ניכרים ממנה שרדו, בנויה כ-350 מטרים במורד הפלג של עין שוקק.
כמות המים הרבה במעיין נוצלה להפעלת שלושה זוגות ריחיים ונראה כי בעין שוקק הייתה בריכה כבר בתקופה הרומית. לאחרונה עברה הבריכה שיקום וסודרו אבני השפה.
בהמשך לבריכה, מי המעיין זורמים אל נחל שוקק (במסלול השביל הרטוב) ונשפכים בסופו אל בריכת הטחנה. מי המעיין צלולים ובעלי גוון מרשים ויפיפה. טמפרטורת המים קבועה כל השנה והיא 25 מעלות, מה שמספק עבור המבקרים מקור התרעננות בימי הקיץ ואף מוקד רחצה בימי השמש החורפית.
אתרים ושמורות טבע בפארק > בריכת הטחנה

מימיו של נחל שוקק, בסופו של השביל הרטוב, נשפכים אל בריכה המוקפת חורשת אקליפטוס רחבה. מי הבריכה נמוכים ומאפשרים שכשוך בימי הקיץ. בצל חורשת האקליפטוס פזורים שולחנות קק"ל נוחים לפיקניק.
הערות שוליים

1 2 3 4  פארק המעיינות, באתר טבע ונופים בישראל
1 2 3  פארק המעיינות, באתר קק"ל
1 2 3 4 5 6 7 8  פארק המעיינות, באתר kinderland
1 2 3 4 5 6 7   אתר רשמי פארק המעיינות בתאריך 14 במאי 2019, בארכיון האינטרנט
↑  מיכל דובינסקי, השביל הרטוב בפארק המעיינות: מעין שוקק לבריכת הטחנה, באתר טיולי, ‏1 ביוני 2017
השביל הרטוב
נחל הקיבוצים, מעט אחרי עין מגדל
בריכת הטחנה וברקע הגלבוע
יפעת

ערך זה עוסק בקיבוץ בעמק יזרעאל. אם התכוונתם לקבוצת חברות העוסקת בניטור, מחקר ובקרת המדיה המודפסת, האלקטרונית והמשודרת, ראו .
| --- | --- |

מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: עמק יזרעאל
גובה ממוצע: ‎128 מטר
תאריך ייסוד: 1926
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,322 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 1,304 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הכרמל מוגדלת) יפעת(למפת הכרמל רגילה) יפעת(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום יפעת(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום יפעת32°40′39″N 35°13′26″E﻿ / ﻿32.67757303913°N 35.2238471357596°E﻿ / 32.67757303913; 35.2238471357596  heמפת היישובים של מועצה אזורית עמק יזרעאל באדום - יפעת בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10
האתר הרשמי של קיבוץ יפעת
יִפְעַת הוא קיבוץ בעמק יזרעאל המערבי, הנמצא על כביש 73, בין קיבוץ גבת ממערב לקיבוץ שריד ממזרח. הקיבוץ הקיבוץ נמצא בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל. הקיבוץ היה שייך לתנועת איחוד הקבוצות והקיבוצים ואחרי איחוד התנועות הקיבוציות משתייך לתנועה הקיבוצית.
קיבוץ יפעת בשנת 1960
היסטוריה > הקמת הקיבוץ

קיבוץ יפעת הוקם בעקבות איחוד של קבוצת השרון עם קרוב למחצית מחברי קיבוץ גבת. בראשית שנות החמישים חל פילוג רעיוני-פוליטי בקיבוץ המאוחד על רקע היחס לברית המועצות: בצד האחד היו המעריצים ללא סייג של חלוצת המהפכה הסוציאליסטית וסטלין העומד בראשה ובצד השני – המבקרים של עריצות המשטר ודיכוי ההמונים, שראו את כבוד האדם וזכויות הפרט כתנאי יסוד לכינון חברה. המחלוקת החריפה ביותר הייתה בשאלה על הערכים שעליהם יתחנכו הילדים. תוצאת הוויכוח המר הייתה פילוג. קיבוצים רבים התפלגו, ביניהם גבת.
באותו זמן חל משבר חברתי עמוק בקבוצת השרון, שהייתה דחוקה בגבעת רמת-דוד עם קבוצת עיינות, על רקע העדר מרחב לפיתוח משק וחברה. אחרי שהניסיון של קבוצת השרון להתאחד עם עיינות כשל, פנתה קבוצת השרון לאנשי 'איחוד הקיבוצים' בגבת בהצעה להתאחד ולהקים קיבוץ חדש. הרעיון התקבל בהתלהבות ואושר כמעט ללא מתנגדים במשאל שנערך במקביל בדצמבר 1951 בקרב חברי 'גבת-איחוד' ובקרב חברי קבוצת השרון. אל האיחוד הזוגי הצטרפו חברים ממחניים ומשדה נחום, שעזבו את קיבוציהם בשל מחלוקת הפילוג.
לכל החברים והילדים הייתה העלייה ליפעת התחלה חדשה, אך לוותיקים הייתה זו התחלה חדשה שנייה: עשרים ושבע שנים קודם לכן עלו להתיישבות בעמק יזרעאל אחרי שנים של נדודים וחיפושי דרך, והיו בטוחים שלא יזוזו עוד ממקומם. עתה, כשראשיהם כבר הלבינו, עלו להתיישבות בשנית, באותו עמק, במרחק לא גדול מביתם הראשון. מאז היו ליפעת שני שעוני זמן: האחד – לפי הקמת "בית ראשון", העלייה להתיישבות בגבת ובקבוצת השרון בדצמבר 1926, והשני – לפי הקמת "בית שני".
ב-25 באפריל 1952, בטקס חגיגי ומרגש, הונחה אבן הפינה בגבעת הטרשים שיועדה לקיבוץ החדש. במגילת היסוד שחיבר חבר קבוצת השרון נחמן תרדיון נכתב בתמצית החזון של הבית הקיבוצי שיקום בקרוב בגבעת הטרשים החשופה: בית שייבנה בהסכמות והבנה, בית שיסודותיו לב טהור ומעשים טובים, בית קיבוצי השואף להיות חברת מופת. ב-15 ביולי 1954 עברו כל החברים והילדים מקבוצת השרון וגבת ליפעת.
היסטוריה > שם היישוב

בהיעדר שם מוסכם ליישוב, נקרא תחילה הקיבוץ החדש בשם הזמני "איחוד השרון-גבת". ועדת השמות הממשלתית הודיעה לחברים, כי מאחר שבשלב זה של חקר האזור לא מצאה הוועדה אחיזה בשם של יישוב קדום במקום הזה, ניתנת חברים יד חופשית לבחור את שם הקבע לקיבוצם. בדצמבר 1954 נערכה הצבעה על השמות שהוצעו וברוב קולות נבחר השם "יפעת". ב-27 בדצמבר 1954 אישרה ועדת השמות הממשלתית את השם. חבר הקיבוץ חיים גלעד כתב בעלון הקיבוץ בהתרגשות: "יפעת, שם שכולו טבוע בחותם החוויה הנפשית, ששורשה בתחושת המראות שקרניהם הנקלטות בנפש – גם בנפשו הקולקטיבית של ציבור – מקרינות עליה, והן חוזרות ומתגלמות ביחסו האינטימי של האדם לגוף המאציל מזיווו והודו. זהו סוד האהבה: אהבת האדם לזולת; אהבת בן העם למולדתו; זהו גם סוד הקשר הנפשי שבין היוצר ליצירתו. ואולי לזכות ייחשב לנו החידוש שחידשנו באוצר השמות של יישובי ארצנו ובזה גם חידשנו מסורת קדומה. שכן אבותינו הקדמונים אף הם, בחיפושיהם אחר שמות ליישובים אשר בנו, נסתייעו במראה העין, במשמע האוזן ובתחושת הלב. עדים לכך עשרות השמות במקורותינו הקדומים".
היסטוריה > משק וכלכלה

קיבוץ יפעת כיום הוא קיבוץ מתחדש (מופרט) שרבים מחבריו מוצאים את פרנסתם מחוצה לו.
במרכזו של הקיבוץ ניצב פסל "הקיבוצניק" פרי יצירתו של הפסל אחיעם שושני.
כמו כן נמצא בקיבוץ אולם אירועים אזורי ובו 700 מקומות, המשמש את כלל תושבי עמק יזרעאל.
ילדי הקיבוץ לומדים בבית הספר היסודי שגיא בקיבוץ שריד ובבית הספר העל-יסודי "העמק המערבי" השוכן ביפעת, בו לומדים גם תלמידים מקיבוצים ויישובים קהילתיים שכנים.
מרכזי תרבות, חינוך ומורשת > בית התרבות

בספטמבר 1952 נחתם הסכם השילומים עם גרמניה. ההסכם לא כלל את חברי הקיבוצים, ורק מאוחר יותר שונה ההסכם וגם חברי הקיבוצים נכללו בהסכם. ביפעת היו שלושים חברים שהיו זכאים לקבלת הפיצויים האישיים (רנטות). החברים קיבלו את הרנטות על שמם והעבירו את הכסף לקיבוץ. בשנת 1962, על יסוד חוק משלים, הוכרה זכאותם של חברים ממדינות נוספות לקבלת שילומים. הכספים שהתקבלו הועברו לקיבוץ. ההחלטה מה יעשה בכסף הייתה נחלת האספה הכללית, אך רוב החברים הבינו וקיבלו מראש שיש להתחשב ברצונם של מקבלי השילומים. אחרי התלבטות משותפת הודיעו מקבלי השילומים מגרמניה, שברצונם להקים בכספים האלה "מפעל תרבותי". הנושא עלה לאספה לראשונה בכז' בכסלו תשי"ז, 1 בדצמבר 1956, ולאחר מכן עלה עוד פעמים אחדות בהיבטים שונים. במוצ"ש, יז' אייר תשכ"ג, 11 במאי 1963, אחרי כשש שנים וחצי, האספה אישרה את ההצעה החדשה-ישנה. האדריכל החיצוני שנבחר היה שלמה גלעד (גרמוט) מחיפה, שהיה מוכר מפרויקטים מרשימים רבים בחיפה ובמקומות אחרים. באוקטובר 1963, הוצגו התוכניות בפני הציבור על לוח המודעות. במסגרת אירועי חג העשור ליפעת, בתאריך 26 ביולי 1964 הונחה אבן הפינה לבניין בית התרבות. בית התרבות בקיבוץ יפעת נחנך בטקס חגיגי במוצאי שבת כא' בטבת תשכ"ח, 11 בינואר 1969.
כמו מבנים נוספים של האדריכל שלמה גלעד, בית התרבות ביפעת שייך לזרם הברוטליזם באדריכלות ובפיסול. המאפיין העיקרי של זרם זה הוא השימוש בבטון חשוף. כחודש אחרי חנוכת הבית עלתה על בימת בית התרבות ההצגה הראשונה: "דודה ליזה". שחקני הבימה הנערצים הפליאו לשחק במחזה שכתב וביים ניסים אלוני. בשנת 2001 העבירה יפעת את ניהול בית התרבות למועצה האזורית עמק יזרעאל. הבית עבר שיפוץ נרחב בהשקע כספית כבדה של המועצה בתמיכת מפעל הפיס ומשרד התרבות, כולל החלפת המושבים ממושבי העץ למושבים מרופדים, ושדרוג המערכות השונות. בשנת 2020 עבר הלובי שיפוץ נרחב נוסף, ובנוסף לכל החידושים, נפתח בחלק העליון של הלובי חדר הנצחה אזורי ובצמוד לו חדר לתערוכות מתחלפות.
מרכזי תרבות, חינוך ומורשת > מוזיאון העמק

מוזיאון העמק (נקרא בעבר: המוזיאון לראשית ההתיישבות בעמק) הוא מוזיאון לכלים חקלאיים ששימשו את חלוצי עמק יזרעאל. ראשיתו של המוזיאון בתערוכה של כלי עבודה ישנים שנאספו ביוזמת חבר הקיבוץ עודד ארצי בשנת ה-40 להתיישבות בעמק (1967). הכלים שופצו ורבים מהם הוחזרו ל"מצב עבודה". בהמשך נבנה המוזיאון במקומו הנוכחי בראש גבעת יפעת, צופה אל פני העמק. אוסף הכלים והסיפורים התעשר, העמיק והתרחב. לכלים החקלאיים נוספו פינות בחצר הקיבוצית בשנות העשרים, השלושים והארבעים: חדר האוכל, המקלחת הציבורית, בית התינוקות, הנפחיה, הנגריה ועוד. נוספו כלים, סיפורים, צילומים ופינות גם של חלוצי המושבים בעמק. המוזיאון פתוח לקהל הרחב בשנת 1972. זהו אתר מורשת מהחשובים בארץ, המאפשר לבאים בשעריו להבין את האתגרים שעמדו בפני הראשונים, אופי חייהם כיחידים וכקהילות; ענפי החקלאות בקיבוץ ובמושב של-פעם, התרבות שעיצבו ויצרו, חינוך הילדים, החלומות והתקוות. המוזיאון נוהל בעשור הראשון על ידי קיבוץ יפעת. בשנת ... עבר המוזיאון לניהול ותחזוקה של המועצה האזורית עמק יזרעאל. בשנת... בשותפות עם חברת ג'ון דיר, נחנכה רחבת טרקטורים ובה ... המוזיאון מוסיף עד היום להעשיר את האוסף והפעילות: תערוכות אומנות, ערבי עיון ועוד.
מרכזי תרבות, חינוך ומורשת > א גרוייסע מציאה

בקיבוץ יפעת שוכן מוזיאון נוסטלגיה ״א גרוייסע מציאה״. את המוזיאון הקים ומתחזק - דרור ברק, שבמשך 35 שנה אסף יותר מ - 2000 חפצי ארץ-ישראל שנעלמו מזמן מן העולם. במוזיאון יש כתשע פינות משוחזרות ומלאות בחפצים ישנים. ניתן להתרשם ממטבח של פעם, ממרפאה, מחצר כובסת, מבונקר תש״ח, מחנות מכולת, מחדר-להשכיר, מבית מסחר למכונות ולמכשירים, ממשק חקלאי, ומחדר ילדים. דרור עמל במשך כ-5 שנים, על בניית המקום והשקיע בו שעות עבודה רבות.
יצירות אמנות חשובות

אחיעם שושני: הקיבוצניק (1984), פסל גדול מאבן גיר מקומית, מחוות האמן לקיבוץ יפעת עבור הטיפול המסור באמו, בחזית חדר האוכל
אחיעם שושני: קדיש (1983), ראש ברונזה, תרומת האמן לאתר הזיכרון לנופלים במערכות ישראל של יפעת, מתחת חדר האוכל
יעקב דורצ'ין: תלמים (2010), מוזיאון העמק, עבודת פלדה גדולת ממדים, תרומת האמן
יעקב דורצ'ין: באר שתוקה, שדה חרוש ושתי קרנות (1995), מוזיאון העמק, עבודת ברזל, הועברה מהמוזיאון הפתוח בתפן ועוצבה מחדש, 2021
עזרא אוריון: יחד שותק (1994), מוזיאון העמק, אדני ברזל ניצבים מהמסילה הישנה של רכבת העמק
אלי שמיר: דבש (2012), מוזיאון העמק, יציקת בטון, תרומת האמן למוזיאון העמק
זיוה בן-ערב: כלבויניקים (2010), מוזיאון העמק, עמוד ברזל עם כלבויניקים, תרומת האמנית
אלישע וולוצקי: קשתות הזמן (1978), בית הספר "העמק המערבי", אנדרטת ברזל, לזכר תלמידי בית הספר שנפלו במערבות ישראל
אלישע וולוצקי: ועודם מאירים לי, עודם, בית העלמין המשותף לגבת, רמת-דוד ויפעת, אנדרטת ברזל ובטון, לזכר חללי מערכות ישראל משלושת הקיבוצים
אישים ידועים

מאיר איילי, חבר יפעת, מורה ומחנך, חוקר בתחומי מחשבת ישראל
חיים גבתי, חבר יפעת, כיהן כשר החקלאות במשך עשר שנים (1964-1974) ושר הפיתוח (1970-1974), חתן פרס ישראל למפעל חיים - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בעבודה ובתעשייה (1982).
יצחק בן-ישראל (יצחק יצחק), חבר יפעת, הומוריסטן ופיליטוניסט
צביקה לוי, חבר יפעת, "האבא של החיילים הבודדים", חתן פרס ישראל למפעל חיים - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה (2017).
חגי מירום, בן וחבר יפעת לשעבר, היה מזכ"ל הנוער העובד והלומד, כיהן כחבר כנסת, היה יו"ר ועדת החוץ והביטחון וגזבר הסוכנות היהודית.
אליעזר שושני, חבר יפעת, גזבר הפלמ"ח, המזכיר הראשון של ברית התנועה הקיבוצית
נחמן תרדיון, חבר יפעת, איש רוח, סופר ועורך ספרים וכתבי עת
לקריאה נוספת

הפילוג בגבת, חיים הדרי, עדות מזווית ראייה אישית - בהוצאת קיבוץ גבת 1993
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  מרים אהרוני, הבה נתקדש למחר: מגילת היסוד של קיבוץ יפעת, 1952, באתר עונג שבת (עונ"ש), הבלוג של פרופ' דוד אסף, ‏ט"ו באב תשפ"ב, 12 באוגוסט 2022
↑  חיים גבתי, כך נולדה יפעת, באתר קיבוץ יפעת, ‏תש"ן (1990)
↑  מרים אהרוני, השם: יפעת, באתר קיבוץ יפעת, ‏יוני 2017
↑  מרים אהרוני, משכן הרוח (עמ' 1-20), באתר קיבוץ יפעת, ‏11/1/2019
↑  עודד ארצי, סיפורים מכלי ראשון
↑  תכירו את ברק: בלילה רפתן, ביום "אָ גְרוֹייסֵע מְצִיאֶה", באתר עמקניוז - חדשות העמק, ‏2017-04-07
↑  טל ברוקשטיין, מוזיאון הנוסטלגיה: ״א גרוייסע מציאה״, באתר outdooractive, ‏11/3/2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535651405171  VIAF: 137745533   WorldCat (עם VIAF): 137745533 
בית התרבות בקיבוץ
חדר הנצחה וזיכרון
מוזיאון העמק
שיבתו

שִיבּתוּ (נכתב גם שיבתום; בכתיב חסר: שְבּתֻ ושִבּתֻם) הייתה מלכה רעיה ואשתו הראשית של זמרי-לים מלך מארי בין השנים 1774–1761 לפנה"ס, על פי הכרונולוגיה התיכונה.
קורות חייה

שיבתו הייתה בת למשפחת המלוכה של ימחד. אביה היה ירים-לים הראשון, המלך השני בשושלת ימחד, ואשתו המלכה גַשֵרַה. זימרלים ברח לימחד לאחר שמארי נכבשה על ידי שמשי-אדד הראשון, שהפך את בנו ישמח-אדד לשליט מארי. זמרי-לים הפך לבן בריתו של ירים-לים הראשון, שהכיר בו כשליט החוקי של מארי וסייע לו להשיג את המלוכה על מארי לאחר מותו של שמשי-אדד הראשון. הברית הזאת חוזקה באמצעות נישואים בשנת מלוכתו השנייה בין שיבתו לזמרי-לים. לשיבתו וזימרלים נולדו לפחות שבע בנות, חלקן נישאו לשליטים מקומיים של ממלכות במרחב. לשיבתו היה ארמון משלה, בזמן ששאר נשותיו חיו בארמון המלך.
קורות חייה > מלכת מארי

לשיבתו היה כוח שלטוני, במיוחד על המינהל של הממלכה. בעת העדרו של זמרי-לים, שהרבה לצאת למסעות מלחמה, היא ניהלה את האדמיניסטרציה של העיר, ארמון המלוכה והמקדש, והייתה אחראית על שיקום מאגר המים של העיר. הייתה לה סמכות על אנשי המינהל הבכירים ביותר של הממלכה, שכולם היו גברים. החותם שלה אישר רשמית מסמכים. היא אישרה בחותמה את פתיחת הארכיון לביקורת של מבקרי המלך, וחתמה מחדש את הארכיון בחותמה. רשמית, המלך היה ראש הפולחן במקדש, אבל הוא הסמיך את שיבתו ואת המושלים לבצע את תפקידו, ובמיוחד הנחה אותה לגבי הקרבת קרבנות בהיעדרו, כולל פיקוח על התהליך וקבלת אותות. היו לה סמכויות שלטון על מושלי ערים שהיו כפופות למארי. שליטי הערים ופקידים נהגו לכתוב אליה מכתבים בבקשם עזרה בנושאים שונים.
הלוחות שנמצאו בארכיון מארי כוללים תכתובת ערה בינה לבין בעלה שנמצא מחוץ לעיר. המכתבים עוסקים ברובם בנושאים מינהליים וכוללים דיווחים על מצב העיר, וכן עדכונים העוסקים בענייני צבא ומודיעין. שיבתו הייתה ממונה על הרמון המלך. באחד המכתבים הוא מבקש ממנה לבחור 30 נשים, מבין הנשים היפות ביותר שנישבו במלחמה, ולהעבירן להרמון, כשאת שאר הנשים הנחה להעביר לתעשיית הטקסטיל.
בנוסף, עסקו התכתובות גם בנושאים אישיים. באחד מהם היא מספרת שילדה בן ובת תאומים. במכתבים האישיים היא מביעה חיבה גדולה לבעלה ודאגה לבריאותו ומצבו הכללי במסעות המלחמה שלו. היא שלחה אליו בגדים שתפרה בעצמה. זמרי-לים נהג לשלוח אליה מכתבים שבהם הוא מעדכן אותה לגבי הקרבות שהוא נלחם בהם, תוך שהוא נותן לה הנחיות לגבי ניהול העיר. באחד המכתבים ששלח אליה בשנת מלוכתו האחרונה, הוא מבקש ממנה להתייעץ עם נביא לגבי הסיכוי שחמורבי יתקוף את מארי:
"תשאלי את הנביאים בדבר חמורבי מבבל. האם האיש הזה ימות אי פעם? האם הוא מדבר בכנות אתנו? האם הוא יכריז מלחמה? האם הוא יתחיל במצור כשאני במסע מלחמה בצפון? תשאלי שאלות על האיש. כשתסיימי לשאול את השאלות פעם אחת, תשאלי שוב ותכתבי אלי את כל התשובות לשאלותיך".
שיבתו התייעצה עם שני גורמים: התשובה הראשונה התקבלה באמצעות השקיית מדיומים שנקראו "אותות", והתשובה השנייה ניתנה לאחר חמישה ימים בדמות נבואה. היא דיווחה לו שהתקפת בבל על מארי עתידה להיכשל:
"שאלתי את שאלותיי על בבל. האיש ההוא זומם דברים רבים כנגד ארץ זאת, אבל הוא לא יצליח. אדוני יראה מה האל יעשה לו. אתה תתפוס אותו ותנצח אותו, ימיו ספורים והוא לא יחיה זמן רב, אדוני צריך לדעת".
בפועל, מארי הותקפה על ידי חמורבי מלך בבל בשנת 1761 לפנה"ס, מועד בו הוא הוריד את בית המלוכה. שנתיים לאחר מכן בשנת 1759 לפנה"ס, לאחר מרד במארי, הוא הרס את העיר.
לזמרילים היו נשים נוספות, כשלשתיים מתוכן היו גם חותמות אישיות. אשתו השנייה, דמחורסי, הייתה אחראית על הארמון בתרקה והייתה אחראית על ההרמון שם. גם היא נהגה להתכתב עם זמרי-לים.
הערות שוליים

↑  משה ענבר, נבואות, בריתות ושבטים בתעודות מארי, מוסד ביאליק, 2007, עמ' 18
1 2 3  Women, Crime and Punishment in Ancient Law and Society: Volume 1: The Ancient Near East. מאת Elisabeth Meier Tetlow, הוצאת Continuum International Publishing Group,‏ 2004, עמ' 84–86
↑  The Ancient Near Eastern World, הוצאת Oxford University Pres, ‏ 2005, עמ' 95–96
1 2  משה ענבר, נבואות, בריתות ושבטים בתעודות מארי, מוסד ביאליק, 2007, עמ' 49
1 2 3  King Hammurabi of Babylon: A Biography מאת Marc Van De Mieroop, הוצאת John Wiley & Sons, ‏ 2008, עמ' 74
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1228439028  VIAF: 311159478180227990008   WorldCat (עם VIAF): 311159478180227990008
מדד תל אביב גלובל-בלוטק

מדד תל אביב גלובל-בלוטק (בעבר נקרא: מדד תל-טק, מדד תל אביב בלוטק-50 ו-מדד תל אביב בלוטק) הוא מדד המייצג את השינוי המצרפי של מחיריהן של כל המניות הכלולות במדד ת"א-טכנולוגיה ומדד ת"א-ביומד.
משקלן היחסי של המניות במדד מתעדכן מדי יום על פי שווי השוק שלהן בטרם פתיחת יום המסחר. ערך המדד מחושב ומפורסם על ידי הבורסה בזמן המסחר מדי 15 שניות.
הרכב המדד מתעדכן פעמיים בשנה: ב-15 ביוני וב-15 בדצמבר. שם המדד נגזר מהביטוי באנגלית Blue chip stock, המתייחס למניות של חברות מבוססות ורווחיות.
היסטוריה

מדד תל-טק הושק על ידי הבורסה לניירות ערך בתל אביב ב-3 בינואר 1999. המדד הורכב ממניות של חברות טכנולוגיה ממגוון תחומים, וכן ממניות של קרנות הון סיכון. ב-1 ביולי 2001, הושק מדד תל טק-15 המבוסס על מדד תל-טק, אשר הורכב מ-15 המניות הגדולות ביותר הנכללות במדד תל-טק.
עקב כישלון מדד תל טק-15, שמאז שהושק ייצר תשואה שלילית של 15% עבור המשקיעים בו, בוטל המדד ב-3 באפריל 2011, ובמקביל הוחלף מדד תל-טק במדד תל אביב בלוטק-50, אשר כלל את 50 החברות בעלות שווי השוק הגבוה ביותר מבין המניות הכלולות במדד ת"א טכנולוגיה שהושק באותו יום ובמדד ת"א ביומד שהושק ב-1 במרץ 2010.
הסיווג הענפי של החברות הכלולות במדד ת"א בלוטק-50 היה רחב יותר וכלל סקטורים שלא נכללו עד אז בסיווג הענפי של מדד תל-טק.
בעקבות השקתו של מדד ת"א טק-עילית ב-11 במאי 2014, הורחב מדד ת"א בלוטק-50 ב-15 ביוני 2014 למדד תל אביב בלוטק המורכב מכל המניות הכלולות במדדי ת"א טכנולוגיה ות"א ביומד, ולא רק מה-50 הגדולות שבהן.
ב-9 בפברואר 2017 שונה שמו של מדד ת"א בלוטק למדד תל אביב גלובל-בלוטק במסגרת "רפורמת המדדים".
נכון ל-2024 נכללו במדד מניותיהן של 99 חברות.
הערות שוליים

↑  מדדים שחישובם הופסק, באתר הבורסה
↑  מדדי הבורסה, עמ' 1 ו-12-13, באתר הבורסה
↑  השקת מדד ת"א טק-עילית, הודעה לעיתונות, באתר הבורסה
↑  עדכון הרכבי מדדי המניות - יוני 2014, באתר הבורסה
↑  הודעה לעיתונות: הרפורמה במדדים יוצאת לדרך, באתר הבורסה, 27 בינואר 2016
הודעה לעיתונות: המדדים החדשים של תל אביב – החל מפברואר 2017, באתר הבורסה, 10 באוגוסט 2016
שייזר

שער הכניסה למבצר שייזר
שרידי מבצר שייזר
המצור על שייזר ב-1138 (תיאור מהמאה ה-15)
שייזר (בערבית: شيزر) הייתה עיר מבוצרת בסוריה שהייתה מיושבת עוד מתקופת הברונזה. בימי הביניים שיחקה העיר תפקיד חשוב בהיסטוריה של מסעי הצלב. כיום שייזר היא אתר תיירות במחוז חמאת בסוריה, ובה מבצר ומגדל עוז מרשימים מימי הביניים. האתר נחקר באופן חלקי בלבד ומעט מידע קיים על העיר בעת העתיקה.
חשיבות אסטרטגית

חשיבותה של שייזר נובע ממיקומה על נהר האורונטס, שהיה - ברובו - בלתי עביר לתנועה, מלבד באזור עליו חולשת שייזר, ששימש באופן נוח לתנועה מצפון לדרום. דרכים מן הצפון לצפון-מזרח, אשר נפגשות באנטיוכיה, מתנהלות לאורך הנהר עד חומס, שם הן מתפצלות לדמשק ולסוריה, ולדרום. בכל התקופות נעו צבאות בעמק הנהר בדרכם למצרים וממנה. על האורונטס התנהל קרב קדש בתקופת שלטונו של רעמסס השני (1279 - 1213 לפנה"ס). האורונטס שימש גם כזירת קרב קרקר בשנת 853 לפנה"ס, קרב שבו צבא אשור, בפיקודו של המלך שלמנאסר השלישי, פגש בצבאם של 12 מלכים, שאותם הוביל בן-הדד השני מדמשק. הנהר שימש מאז ומתמיד כסמן גבול. עבור המצרים הקדמונים הוא סימן את הקצה הצפוני של האמורו (Amurru), מזרחית לפניקיה. עבור הצלבנים במאה ה-12 הפך האורונטס לגבול הקבע שבין נסיכות אנטיוכיה לנסיכות חלב.
היסטוריה

מחוסר במחקר ארכאולוגי מקיף, אך מעט ידוע על ההיסטוריה הקדומה של שייזר. העיר מופיעה במכתבי אל עמרנה בשם סִנזַר ובתקופה ההלניסטית הייתה ידועה בשם סידזרה. השליטים היוונים של העיר בעת השלטון של הממלכה הסלאוקית התיישבו בעיר וקראו לה לריסה הסורית (Λάρισα Συρίας) על שם מכורתם - העיר לריסה שבתסליה. העיר הפכה למרכז שליטה רומאי ועם חלוקת האימפריה למבצר ביזנטי. אתר העיר הקדומה טרם אותר במדויק וממילא לא נחפר.

בשנת 638 נכבשה שייזר על ידי הצבא המוסלמי של הראשידון ומאז שימשה כזירת קרבות ועברה מיד ליד בין הצבאות המוסלמיים וצבא האימפריה הביזנטית. העיר נכבשה וככל הנראה נהרסה על ידי ניקפורוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית, ובשנת 999, במסגרת המאבק בין האימפריה הביזנטית לשושלת הפאטמית, נכבשה על ידי צבאו של בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית.
בשנת 1081 נתפסה המצודה על ידי שבט ערבי-מוסלמי בשם בנו מונקידה. על פי אחת הגרסאות רכשו המוסלמים את המצודה מהבישוף הביזנטי אך סביר להניח כי הגדודים הסלג'וקים שכבשו חלקים ניכרים מסוריה הכריחו את הביזנטים לסגת מכל המבצרים בצפון סוריה. המאבק עם הסלג'וקים הכריח את הבנו מונקידה לוותר על מרכזם בלטקיה ושייזר ששמרה על עצמאותה הפכה למעוזם.

הצלבנים שהקימו את נסיכות אנטיוכיה קיבלו את שייזר העצמאית כשכנה ובעלת ברית, בעוד ששליטי שייזר ראו בצלבנים כוח המגן על עצמאותם מול הצבא הסלג'וקי שבסיס כוחו בצפון סוריה היה בחלב השכנה.
הצלבנים קראו לשייזר קיסריה מאחר שזיהו אותה בטעות כקייסרי - מקום פעולתו של בזיליוס הגדול הידוע גם כבזיליוס הקדוש מקיסריה. חולשת הנסיכויות הערביות הסובבות את המדינות הצלבניות הביאה לניסיונות לכבוש את העיר. בשנים 1108 ו-1110 נאלצו שליטי שייזר לשלם דמי חסות לטנקרד עוצר נסיכות אנטיוכיה על מנת שיסיר את המצור מעל העיר. בשנת 1111 עלה צבא צלבני של ממלכת ירושלים בראשות בלדווין הראשון, מלך ירושלים ושל נסיכות אנטיוכיה בפיקוד טנקרד על שייזר. בעקבות התנגשות עם צבאו של שליט מוסול נאלצו הצלבנים לסגת ושייזר ניצלה.
מאבקי הכוח בסוריה לא פסחו על שייזר, ובשנת 1125 נכללה העיר באזור השליטה של עמאד א-דין זֶנגִי הסלג'וקי, כובש אדסה. ב-26 באפריל 1138 הטילו צבאות האימפריה הביזנטית, בלווית צבא נסיכות אנטיוכיה ורוזנות אדסה בפיקודו של יוחנן השני קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית, מצור על העיר; אך חוסר שיתוף פעולה של הצלבנים חתר תחת פעילות המצור שהופסק ב-21 במאי.
בשנת 1157 חרבו ביצורי שייזר ברעידת אדמה והמשפחה השלטת נהרגה. הצלבנים ניסו לנצל את המצב ותקפו את לוחמי כת החשישיון שתפסו את חורבות המבצר, אך חילוקי דעות מנעו מהם לכבוש את העיר. נור א-דין תפס את שייזר ובנה מחדש את ביצוריה אך הם נהרסו שוב ברעידת אדמה בשנת 1170. צלאח א-דין תפס את החורבות בשנת 1174 ובנה את המבצר מחדש. שייזר נחרבה בשנת 1241 על ידי פושטים מח'ווארזם, ורק בשנת 1260 שיקם הסולטאן הממלוכי ביברס את העיר ואף ביקר בה בשנת 1268. מאבקי הכוח באימפריה הממלוכית לא פסחו על שייזר שאיבדה את חשיבותה ואת מעמדה, ובשנת 1389 תפסו את המבצר המוזנח שבטים בדואים מורדים. המבצר נזנח בתאריך לא ידוע אך בסוף המאה ה-15 שוב לא מופיעים העיר או המבצר בתיאורי נוסעים.
הערות שוליים

↑  http://www.maxvanberchem.org/fr/activite.cfm?scientific=71&activity=1&arty=70
↑  62369pre 1..14
↑  lattakia
↑  Thomas Asbridge. The First Crusade: A New History. Oxford University Press US, 2005 p 278
↑  Martijn Theodoor Houtsma E.J. Brill's first encyclopaedia of Islam, 1913-1936 BRILL, 1987 page 288
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011433526505171
קתרין הווארד

קתרין הווארד (Catherine Howard; בין 1520 ו-1525 – 13 בפברואר 1542) הייתה מלכת אנגליה לזמן קצר כאשתו החמישית של המלך הנרי השמיני. שלטונה של קתרין כמלכה ארך פחות משנה. בנובמבר 1541 הודחה מתוארה, ובפברואר 1542 הוצאה להורג בעוון בגידה. האשמות נגדה כללו ניאוף עם בן דודה הרחוק, תומאס קולפפר.
חייה > ילדות ונעורים

קתרין נולדה בלמבת' בשנת 1523 או בסביבותיה, אם כי התאריך המדויק אינו ידוע. תאריך זה נקבע באופן משוער על בסיס צוואות של בני משפחה, סדר הלידה הידוע שלה ושל אחיה כפי שמופיע ברישומים היסטוריים שונים, וכן טווח הגילאים של הנשים שהיו בשירותה. היא הייתה בתו של הלורד אדמונד הווארד, ונכדתו של הדוכס השני מנורפוק ולפיכך הייתה בת דודה של אן בולין (אביה היה אח של אמא של אן בולין – אליזבת הווארד – שניהם האחים של תומאס הווארד הדוכס מנורפוק). אביה של קתרין, אדמונד, היה גאוותן ובזבזן, תכונות שהובילו לעימותים עם המלך ולאירועים נוספים שגרמו בהדרגה לבעיות עבורו ועבור משפחתו. הוא פיתח התמכרות להימורים, אשר גרמה לאיום מתמיד במאסר בכלא. בשל כך, הוא נאלץ להסתתר במספר הזדמנויות. התקופה הקשה ביותר עבור המשפחה התרחשה בין השנים 1524 ל-1531, תקופה אשר מתכתבת עם לידתה וילדותה המוקדמת של קתרין. אביה קיבל הצבה בקאלה בשנת 1531 וקתרין נשלחה להתגורר בביתה של סבתה החורגת הדוכסית מנורפוק. הדוכסית ניהלה בית גדול ובו משרתים ומלווים רבים ובילתה את רוב זמנה בחצר המלוכה, זו הסיבה שקתרין גדלה לבדה כמעט ללא שום השגחה מצד סבתה לגבי לימודיה והכשרתה כבת למשפחת אצולה מן המעמד העליון.