אביב העמים בגרמניה
כישלון המהפכה

המהפכה של 1848 נכשלה בניסיונה לאחד את המדינות דוברות הגרמנית מכיוון שאספת פרנקפורט שיקפה את האינטרסים הרבים והשונים של המעמדות השליטים הגרמניים. חבריה לא הצליחו להקים קואליציות ולדחוף למטרות ספציפיות. הקונפליקט הראשון התעורר על מטרות האספה. הליברלים המתונים רצו לנסח חוקה שתציג בפני המלכים, בעוד שהקבוצה הקטנה יותר של חברים רדיקליים רצתה שהאספה תכריז על עצמה כפרלמנט מכונן חוקה. הם לא הצליחו להתגבר על החלוקה היסודית הזו, ולא נקטו בשום פעולה מוחלטת לקראת איחוד או הכנסת כללים דמוקרטיים. האספה סירבה לדיון. בעוד שהמהפכה הצרפתית נשענה על מדינת לאום קיימת, הכוחות הדמוקרטיים והליברליים בגרמניה של 1848 התמודדו עם הצורך לבנות מדינת לאום וחוקה בו-זמנית, מה שהטיל עליהם מס יתר.
כשנפתחה אספת פרנקפורט ב-18 במאי 1848, בחרו הצירים בהיינריך פון גאגרן לנשיא הראשון של האספה. הייתה לו תמיכה חזקה ממפלגת המרכז-ימין היוניוניסטית והשפעה מסוימת על מתונים מהשמאל, כך שיכל לשלוט אולי ב-250 מהצירים של אספת פרנקפורט. גאגרן תמך מאוד באיחוד מדינות גרמניה. עם זאת, הוא התעקש שהאסיפה צריכה להשיג הסכמה של המלכים, שהיו ריאקציוניים ביותר. בנוסף, רק לממלכת פרוסיה היה הכוח הצבאי הדרוש לאיחוד זה. רבים באספה, כולל גאגרן, חששו בכוונותיה של המדינה הפרוסית וממשלתה האבסולוטית. מחשש לאבד את עמדותיהם כמשרתי המלכים, הגיעו הליברלים המתונים במהירות למסקנה שרק משא ומתן יוביל להתקדמות פוליטית. הצבא הפרוסי התעלם מהדרישות לרפורמות ורדף את חברי האספה מפרנקפורט ב-1849.
לאספת פרנקפורט לא היו סמכויות להעלות מיסים והיא הסתמכה לחלוטין על רצונם הטוב של המלכים. מכיוון שרבים מהחברים החזיקו בתפקידים מחוזיים משפיעים, חוסר הרצון שלהם לקרוא לרפורמות קיצוניות או לעצבן את מעסיקיהם גרם לכך שהם לא יכלו לגייס כספים לכוחות מזוינים, ולא לאכוף חוקים שהם עשויים להעביר. כמאה הרדיקלים, שסברו שיש צורך בהתקוממות מזוינת, איבדו עניין ועזבו את האספה כדי לנסות לגייס כוחות ברמה המקומית כדי לחולל מהפכה 'אמיתית'. בלי בירוקרטיה הם לא יכלו לגייס כסף.
חברי האספה היו בעלי מוטיבציה רבה לרפורמה, אך הפערים הגדולים ביניהם הפכו ברורים ועצרו את ההתקדמות; למשל, חסידי גרוסדויטשלנד מול חסידי קליינדויטשלנד, קתולים מול פרוטסטנטים, תומכי אוסטריה מול תומכי פרוסיה. הסכסוך הגדול שגרם להתמוטטות האספה היה הפער בין הדרישות של המתונים לכתוב חוקה דמוקרטית לבין הסתמכותם של הליברלים על משא ומתן עם מלכים ריאקציוניים כדי לייצר רפורמות. קבוצות האינטרס השונות החלו להתאסף מחוץ לאספה כדי להחליט על הטקטיקה שלהם.
בינתיים, שליטי מדינות גרמניה הבינו בהדרגה שעמדותיהם אינן מאוימות עוד. מלך בוואריה פרש מתפקידו, אבל זה היה רק תוצאה של לחץ מלמטה. כשהאיום של התקוממות מזוינת נסוג, הבינו המלכים שהאיחוד לא יתממש. הם לא היו מוכנים לוותר על שום כוח במרדף אחריו. בעוד נסיכים דיכמו את המרידות בשטחיהם, הם הלכו בעקבות פרוסיה, והחזירו את ציריהם הנבחרים מהאסיפה. רק פרוסיה, בכוחה הצבאי המכריע, הצליחה להגן על אספת פרנקפורט מפני התקפה צבאית של הנסיכים. אבל לפרוסיה היו אינטרסים משלה.
האספה הלאומית של פרנקפורט אכן הסכימה לייסד את הרייכספלוטה, הצי הגרמני, ב-14 ביוני 1848, שהיה משמעותי לכוחה העתידי של גרמניה ולהישג ידה.
חוסר האונים של אספת פרנקפורט, לעומת זאת, בא לידי ביטוי בוויכוח על הסכסוך הדני של 1848. כמו אירועים רבים אחרים של 1848, הסכסוך הדני נוצר בהפגנת רחוב. ב-21 במרץ 1848, אנשי קופנהגן הפגינו ברחובות כדי לדרוש חוקה ליברלית. הרוב בדוכסות הולשטיין ובחלק הדרומי של דוכסות שלזוויג היו דוברי גרמנית. עם זאת, הדוכס של שתי הדוכסויות היה פרדריק השביעי, מלך דנמרק, המלך האבסולוטי האחרון של דנמרק. אזרחי קיל והולשטיין לא היו בטוחים במה שקורה בקופנהגן. הם התקוממו כדי לייסד מחוז נפרד ואוטונומי עם יחסים הדוקים יותר עם מדינות גרמניה. ב-24 במרץ 1848 הם הקימו בהולשטיין ממשלה זמנית ואוטונומית חדשה והקימו צבא שלזוויג-הולשטיין של 7,000 חיילים. דעת האיחוד במדינות גרמניה תמכה בסיפוח המחוזות שלזוויג והולשטיין.
פרוסיה שלחה צבא לתמוך בתנועת עצמאות זו, והתעלמה מהאסיפה הלאומית של פרנקפורט כאשר בריטניה ורוסיה הפעילו לחץ בינלאומי כדי לסיים את המלחמה. הפרוסים חתמו על שלום במאלמה, המחייב אותם לסלק את כל החיילים הפרוסים משתי הדוכסויות ולהסכים לכל שאר הדרישות הדניות. שביתת הנשק של מאלמו התקבלה בתדהמה רבה בגרמניה, ונדונה באספה, אך לא היה לה כוח לשלוט בפרוסיה. ב-16 בספטמבר 1848 אישרה האספה הלאומית של פרנקפורט את הסכם מאלמו ברוב קולות. התמיכה הציבורית באספה הלאומית ירדה בחדות בעקבות הצבעה זו, והרפובליקנים הרדיקליים הצהירו בפומבי על התנגדותם לאספה.
לאחר הסחות רבות, האספה הלאומית של פרנקפורט עלתה בסוגיית החוקה הגרמנית. באוקטובר 1848, פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה הוציא באופן חד צדדי חוקה מלוכנית. על פי החוקה המלוכנית החדשה הזו, הוקמה אספה פרוסית. האספה הייתה בית מחוקקים דו-ביתי, שהורכב מ-Hernhaus (בית הלורדים) או בית עליון, שחבריו נבחרו על ידי ממשלות המחוז, ומ-Landtag (דיאט מדינתי), שחבריו נבחרו לפי זכות הבחירה של גברים אך בפועל נבחרו רק באמצעות מערכת מסובכת של ועדות בחירות. אוטו פון ביסמרק נבחר ללנדטאג הראשון הזה. הלנדטאג נוסד כדי לפגוע בסמכותה של האספה הלאומית של פרנקפורט. בניסיון להחזיר לעצמו סמכות מסוימת, באפריל 1849, הציעה עצרת פרנקפורט למלך פרידריך וילהלם הרביעי את הכתר כקיסר גרמניה. הוא דחה את זה, ואמר שיקבל כתר רק בחסדי אלוהים, לא "מהביב".
האספה הלאומית של פרנקפורט נוסדה בחלקה בעקבות האירועים המהפכניים בווינה, אוסטריה, שהביאו לנפילתו של הנסיך מטרניך. תמיכתה החזקה ביותר הגיעה מהמחוזות הדרומיים, שם הייתה מסורת של התנגדות לעריצים המקומיים. לאחר שאוסטריה ריסקה את המרידות האיטלקיות של 1848/1849, ההבסבורגים היו מוכנים להתמודד עם מדינות גרמניה. בהיעדר יכולת לגייס צבא וללא תמיכה רחבה יותר, לא יכלה האספה להתנגד לכוח האוסטרי. האספה הלאומית של פרנקפורט פוזרה ב-31 במאי 1849.