stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטנלי קובריק
עבודתו הקולנועית וחייו המאוחרים > שנות ה-80 > מטאל ג'אקט

שבע שנים מאוחר יותר, קובריק עשה את סרטו הבא, "מטאל ג'אקט" (1987), עיבוד קולנועי לספרו של גוסטב האספורד על מלחמת וייטנאם בשם "The Short-Timers", בכיכוב מת'יו מודין כג'וקר, אדם בולדווין כ"Animal Mother", ר. לי ארמי כסמל הארטילריה הארטמן, ווינסנט ד'אונופריו כטוראי לאונרד "גומר פייל" לורנס. קובריק אמר למבקר הסרטים סטיבן הול שמשיכתו לספרו של האספורד הייתה מפני שהוא היה "לא נגד מלחמה ולא בעד מלחמה", ו"לא החזיק בדעות מוסריות או פוליטיות", ועסק בעיקר ב"איך שהדברים נמצאים."
הסרט מתחיל בבסיס הגיוס של חיל הנחתים האמריקני בפאריס איילנד, קרוליינה הדרומית, שם מדריך האימונים הוותיק סמל הארטילריה הארטמן מעביר את מגויסיו ללא רחמים דרך אימונים בסיסיים, כדי להפוך אותם מ"רימות" חסרות תועלת למכונות הריגה נמרצות וממושמעות. טוראי לורנס, מגויס איטי-תנועה בעל משקל עודף שהארטמן מדביק לו את הכינוי "גומר פייל" (כינוי בעגה למתגייס שמפשל ללא הפסקה), לא מצליח להתמודד עם תוכנית האימונים ואט-אט נשבר תחת הלחץ. בליל הסיום, הוא חוטף התמוטטות פסיכוטית ורוצח את הארטמן ולאחר מכן מתאבד.
בהתאם לסגנונו הטיפוסי של קובריק, חציו השני של הסרט קופץ באופן מפתיע לווייטנאם, בעקבו אחר ג'וקר לאחר שקודם לדרגת סמל. ככתב עבור עיתון צבא ארצות הברית, כוכבים ופסים, ג'וקר מוצב בין העורף לחזית, ומשתמש בשכל ובסרקזם כדי לנתק את עצמו משפיכות הדמים שמתנהלת סביבו. בנוסף להיותו נחת במלחמה, הוא גם עיתונאי ולכן חייב לציית לכללי המוסר של מקצועו. הסרט עוקב אחר התקדמותה של פלוגת חיל רגלים אל ובתוך העיר הואה, שהושמדה על ידי מתקפת טט. הסרט מגיע לשיאו בקרב בין פלוגתו של ג'וקר לבין צלף המסתתר בהריסות, שמתגלה להיות בחורה צעירה. היא כמעט הורגת את ג'וקר עד אשר שותפו הכתב יורה בה ופוצע אותה קשות. ולאחר מכן ג'וקר הורג אותה כדי לשים קץ לייסוריה.
צילום סרט על מלחמת וייטנאם באנגליה היה אתגר רציני לקובריק ולצוות ההפקה שלו. חלק נכבד מהצילומים נעשו באזור הדוקלנדס בלונדון, באתר הצילום של העיר ההרוסה שעוצב על ידי מעצב ההפקה אנטון פירסט. כתוצאה מכך, הסרט מאוד שונה חזותית מסרטים אחרים העוסקים במלחמת וייטנאם כגון "פלאטון" (1986) ו"אפוקליפסה עכשיו" (1979), שרובם צולמו במעמקי הג'ונגל במזרח הרחוק. במקום ג'ונגל טרופי, החצי השני של הסרט נפתח בעיר מלאה בהריסות בניינים, ומפיץ אור על היבט הלוחמה העירונית במלחמה שלרוב מצטיירת (ולכן נתפסת) כמלחמה ביערות. מבקרים ופרשנים טענו שזה תרם לעגמומיות והרצינות שבסרט, והוסיף לסרט אווירה קודרת וקרה. בזמן עשיית הסרט, נעזר קובריק בר. לי ארמי, מדריך אימונים אמיתי לשעבר בצבא ארצות הברית, ששיחק בסרט ועבד גם כיועץ טכני.
"מטאל ג'אקט" זכה לביקורות מעורבות כאשר יצא לאור אך מצא לעצמו קהל אוהדים גדול יחסית, זאת לצד העובדה שהסרטים "פלאטון" של אוליבר סטון ו"המקצוע: לוחם" של קלינט איסטווד שיצאו באותה שנה, האפילו עליו. כמו כל סרטיו של קובריק, המעמד שלו גדל לאין שיעור מאז שיצא לאקרנים.
עבודתו הקולנועית וחייו המאוחרים > שנות ה-90

סרטו האחרון של קובריק היה "עיניים עצומות לרווחה", בכיכוב זוג הכוכבים הנשוי באותו זמן טום קרוז וניקול קידמן שגילמו זוג אמיד ממנהטן. ליהוקם של קרוז וקידמן כזוג נשוי בסרט, גרם להפצת השמועות (הנכונות) כי הסרט יכיל עלילה טעונה מינית.
הסיפור של "עיניים עצומות לרווחה" מבוסס על הרומן הפרוידיאני של ארתור שניצלר, "סיפור חלום", אף על פי שהסיפור הועבר מווינה בשנות ה-20 אל ניו יורק של שנות ה-90. הוא עוקב אחר מסעו של דוקטור ויליאם הארפורד (קרוז) אל תוך העולם התחתון המיני של ניו יורק, לאחר שאשתו, אליס (קידמן), גרמה לו לאבד את אמונו בה כאשר הודתה שהייתה לה פנטזיה בה ויתרה עליו ועל ילדתם תמורת לילה עם גבר אחר. עד אז, הארפורד האמין שנשים הן יותר נאמנות מגברים באופן טבעי. תגלית חדשה זו יוצרת אצלו ייאוש וספקות, והוא מתחיל לשוטט ברחובות ניו יורק, נוהג בעיוורון במסעו.
לאחר שחדר לטקס של כת מינית מאיימת ומסתורית, דוקטור הארפורד חושב פעמיים לפני חיפוש נקמה מינית באשתו. כאשר הוא חוזר לביתו, אשתו מתוודה בפניו כי היה לה חלום בו קיימה יחסי מין עם מספר גברים בו-זמנית. לאחר הרפתקתו המסוכנת, דוקטור הארפורד נותר חסר עילה מוסרית כנגדה והשניים מתחילים לתקן את מערכת היחסים שלהם.
הסרט היה בשלבי הפקה במשך יותר משנתיים, ושניים מחברי צוות השחקנים הראשיים, הרווי קייטל וג'ניפר ג'ייסון לי, הוחלפו במהלך הצילומים. על אף שהוא ממוקם בניו יורק, הסרט צולם ברובו בבמות אקוסטיות בלונדון. צילומי מנהטן עצמה היו צילומים מזדמנים שנעשו על ידי צוות משני. בגלל החשאיות של קובריק לגבי הסרט, שמועות בלתי מדויקות לגבי העלילה והתוכן התפשטו. התוכן המיני בסרט עורר ספקולציות רבות במיוחד, מספר עיתונאים כתבו שהוא צפוי להיות "הסרט המיני ביותר שנעשה אי פעם." הליהוק של זוג הכוכבים הנשוי באותו זמן, טום קרוז וניקול קידמן, כבעל ואישה בסרט העצימו את גוזמאות העיתונאים.
"עיניים עצומות לרווחה", כמו "לוליטה" ו"תפוז מכני" לפניו, ניצב בפני צנזורה עם יציאתו לאור. בארצות הברית ובקנדה, צלליות דיגיטליות מוקמו כדי להסתיר חלקים בסצנות של יחסי מין, על מנת שהסרט יוכל לקבל דירוג צפייה R (צפייה מתחת לגיל 17 עם ליווי מבוגר). באירופה ובשאר העולם, הסרט יצא לאור ללא עריכה ובצורתו המקורית. הוצאת ה-DVD שיצא לאור בשנת 2007 הפכה את הסרט לזמין לקהל בצפון אמריקה, לראשונה בגרסה הלא ערוכה של הסרט.
מיזמים שלא התממשו או שהושלמו על ידי אחרים > "הסוד הבוער" ו"ילד טבעי"

בשנת 1956, כאשר אולפני MGM דחו את בקשתם של האריס וקובריק לצלם את "שבילי התהילה", הם הזמינו אותו לחפש בין שאר הנכסים שלהם. האריס וקובריק גילו את רומנו של שטפן צווייג, "הסוד הבוער", שבו רוזן צעיר מנסה לפתות אישה יהודייה צעירה בכך שהוא מתיידד עם בנה בן ה-12, שנהיה מודע למצב במהרה. קובריק היה נלהב במיוחד מרומן זה ואף שכר את הסופר קאלדר ווילינגהם שייצור ממנו תסריט, אך הגבלות קוד הייז הפכו את הפרויקט לבלתי אפשרי.
קובריק התעניין גם ביצירת עיבוד קולנועי לספרו של ווילינגהם, "ילד טבעי", אך הבין במהרה כי לא יוכל לבצע זאת בגלל קוד הייז.
מיזמים שלא התממשו או שהושלמו על ידי אחרים > "כשגברים שונאים" ("One-Eyed Jacks")

בשנת 1956, המפיק פרנק רוזנברג קנה את הזכויות לרומנו של צ'ארלס נידר, "המוות האמיתי של הנדרי ג'ונס" עבור 40,000 דולר. שנתיים מאוחר יותר, חברת ההפקות העצמאית של מרלון ברנדו קנתה ממנו את הזכויות לרומן בנוסף לתסריט מעובד ראשוני, שנכתב על ידי סם פקינפה, עבור 150,000 דולר. בעת זו כבר פורסם שברנדו עשוי לביים את הסרט.
מאוחר יותר באותה שנה, פורסם שקובריק יביים את "Gun's Up", שמו הזמני של הסרט. זמן קצר לאחר הודעה זו, שונה שם הסרט ל-"One-Eyed Jacks" והוכרז על "בחירתם פה אחד של ברנדו, רוזנברג וקובריק" בפינה פליסר כשחקנית הראשית.
בנובמבר 1958, קובריק התפטר ממשרתו כבמאי הסרט, והצהיר כי הוא חש כבוד עצום למרלון ברנדו כאחד מ"האמנים הראשונים במעלה בעולם כולו" אך מכיוון שהשיג את הזכויות עבור "לוליטה" של נבוקוב, והוא רוצה להתחיל מיד בעבודות ההפקה לאור ההזדמנות הזאת, החליט להתפטר. הסרט הושלם בידי ברנדו.
מיזמים שלא התממשו או שהושלמו על ידי אחרים > "נפוליאון"

לאחר ההצלחה של "2001: אודיסיאה בחלל", קובריק תכנן ליצור סרט ביוגרפי על נפוליאון בונפרטה. הוא ערך מחקר, קרא ספרים אודות הקיסר הצרפתי, וכתב תסריט ראשוני (שזמין לעיון באינטרנט). בעזרת מספר מסייעים, הוא יצר בדייקנות קטלוג כרטיסים של המקומות והמעשים של המעגל הפנימי של נפוליאון בשנות פעילותו. קובריק סייר באתרים, ותכנן לצלם חלק נכבד מהסיפור באותם מקומות בהם חי נפוליאון. במכתב עבור המקורות הכספיים שלו, קובריק אמר להם שהוא לא בטוח מה יהיה בסרטו על נפוליאון, אך שהוא צופה ליצור את "הסרט הטוב ביותר אי פעם."
בסופו של דבר, המיזם בוטל בעקבות מחירם הגבוה של אתרי הצילום, יציאתו של הסרט מלחמה ושלום (1968) של סרגיי בונדארצ'וק על בסיס ספרו של לב טולסטוי, וכישלונו של הסרט ווטרלו שגם הוא היה מבוסס על סיפורו של נפוליאון. הרבה ממחקרו ההיסטורי של קובריק ישפיע על סרטו "בארי לינדון" (1975), שמוקם בסוף המאה ה-18, ממש לפני מלחמות נפוליאון.
גיסו של קובריק, יאן הארלן, הצהיר שהשחקן האנגלי דייוויד המינגס היה הבחירה המועדפת שלו לגילום נפוליאון. אפשרויות אחרות היו אוסקר ורנר וג'ק ניקולסון. לאחר שנים של הפקה מוקדמת, הסרט נדחף הצידה שוב ושוב לטובת מיזמים יותר כלכליים. בשנת 1987, קובריק הודיע שהוא לא ויתר על הסרט, ציין שהוא קרא יותר מ-500 ספרים על הדמות ההיסטורית ושהוא משוכנע שעוד לא הופיע סרט ראוי בנושא.
מיזמים שלא התממשו או שהושלמו על ידי אחרים > "מסמכים אריים"

בתחילת 1976, סטנלי קובריק רצה לעשות סרט על השואה, וניסה לשכנע את יצחק בשביס-זינגר לכתוב תסריט מקורי בנושא. קובריק חיפש אחר "מבנה דרמטי שדוחס את המידע הרחב והמורכב אל תוך סיפורו של אדם יחיד שמייצג את תמצית הגיהנום מעשה ידי אדם הזה." זינגר סירב, באומרו, "אני לא יודע דבר אחד על השואה."
בשנות ה-90 המוקדמות, קובריק כמעט נכנס להפקתו של סרט המבוסס על רומנו של לואיס בגלי, "Wartime Lies", סיפורם של ילד ודודתו במחבואם בזמן השואה. טיוטת התסריט הראשונה, בשם "מסמכים אריים", נכתבה על ידי קובריק בעצמו. עוזר התסריטאי בסרט "מטאל ג'אקט", מייקל הר, דיווח כי קובריק שקל ללהק את ג'וליה רוברטס או את אומה תורמן לתפקיד הדודה. בסופו של דבר, ג'ואנה טר סטיג' נבחרה לתפקיד הדודה, וג'וסף מזלו לתפקיד הילד הקטן, וקובריק אף ביקר בעיירה הצ'כית ברנו כדי לבדוק אותה כאתר הצילום של ורשה במלחמה. אך קובריק בחר שלא לעשות את הסרט בעקבות יציאתו לאור של סרט השואה של סטיבן ספילברג, "רשימת שינדלר" (1993). בנוסף, לדברי אשתו של קובריק, כריסטיאן, הנושא עצמו נהיה מדכא ומסובך מדי בשביל הבמאי. קובריק לבסוף הסיק שסרט מדויק על השואה הוא מעבר ליכולת הקולנוע, ונטש את המיזם בשנת 1995. במקומם זאת, הפנה חזרה את תשומת לבו אל "אינטליגנציה מלאכותית.
מיזמים שלא התממשו או שהושלמו על ידי אחרים > "אינטליגנציה מלאכותית"

במשך שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, קובריק שיתף פעולה יחד עם בריאן אולדיס להרחבת סיפורו הקצר של האחרון, "Super-Toys Last All Summer Long" (בתרגום חופשי: צעצועי-העל שרדו לכל אורך הקיץ), לסרט בשלוש מערכות, בעזרתם של שרה מייטלנד ואיאן ווטסון, תחת שמות זמניים שונים, כגון "פינוקיו" או "אינטליגנציה מלאכותית". זה הוא סיפור אגדות עתידני על רובוט הדומה ומתנהג כילד, הנמכר כתחליף זמני למשפחה שילדם שרוי בתרדמת עקב מחלה קשה. סיפור זה עוקב אחר מאמציו של הרובוט להפוך לילד אמיתי, בסגנון דומה לסיפור "פינוקיו".
קובריק ניהל דיונים טלפוניים רבים עם סטיבן ספילברג בקשר לסרט, ולדברי ספילברג, בשלב מסוים הוא הצהיר שהנושא קרוב יותר לליבו של ספילברג מאשר לליבו שלו. בשנת 1999, בעקבות מותו של קובריק, ספילברג אסף את הטיוטות השונות והרישומים שנותרו על ידי קובריק וכותביו, חיבר תסריט חדש, וביחד עם מה שנשאר מיחידת ההפקה של קובריק, יצר את הסרט "אינטליגנציה מלאכותית", בכיכובם של היילי ג'ואל אוסמנט, ג'וד לאו, פרנסס או'קונור, וויליאם הרט. הסרט יצא לאור ביוני 2001.
הסרט מכיל בתחילתו קרדיט לקובריק תחת תפקיד המפיק, והקדשה קצרה בסופו "לסטנלי קובריק". בסרט ישנם מספר מוטיבים חוזרים של קובריק, כגון מספר כל יודע, נושאים של אנושיות וחוסר אנושיות, ונקודת מבט עוקצנית על הפסיכואנליזה. בנוסף, הפסקול של ג'ון ויליאמס מכיל הרבה הרמזים ליצירות שנשמעו בסרטיו של קובריק.
מיזמים שלא התממשו או שהושלמו על ידי אחרים > "Lunatic at Large"

בנובמבר 2006, פיליפ הובס, חתנו של קובריק, הכריז שהוא יוביל יצירת עיבוד קולנועי לתסריט "Lunatic at Large" (בתרגום חופשי: מטורף בלארג'), אשר הוזמן על ידי קובריק מסופר הספרות האפלה ג'ים תומפסון בשנות ה-50, אך אבד ולא נמצא עד מותו של קובריק. מיזם זה נמצא כרגע בשלבי פיתוח ומתוכנן לראות אור ב-2012.
מיזמים שלא התממשו או שהושלמו על ידי אחרים > תסריטים שלא התממשו

נותרו מספר תסריטים אשר הוזמנו או נכתבו על ידי קובריק ולא נעשה בהם שימוש, ביניהם "הסגן הגרמני" ("The German Lieutenant"; נכתב יחד עם ריצ'רד אדמס), המציג חבורת חיילים גרמניים הנשלחים למשימה בשלהי מלחמת העולם השנייה; "16 מיליון דולר" ("16 Million Dollars"), אודות שודד הבנקים הידוע לשמצה וילי סאטון (הסרט היה אמור להיות מופק על ידי חברת ההפקות של קירק דאגלס, אף על פי שדאגלס האמין שהתסריט כתוב גרוע, וקרי גרנט היה מועמד לתפקיד הראשי); וטיוטה ראשונית של תסריט על כוח הגרילה הקונפדרטיבי של ג'ון ס. מוסבי במלחמת האזרחים האמריקנית.
מיזמים שלא התממשו או שהושלמו על ידי אחרים > מיזמים נוספים

קובריק היה מרותק לעבודותיו של יוצר הסרטים הנאצי פייט הרלן, שהיה דודהּ של אשתו, ושקל ליצור סרט על מעגלו הפנימי של יוזף גבלס. על אף שקובריק עבד על כך למשך מספר שנים, המיזם לא התפתח ליותר מתוואי גס של סיפור.
בנוסף, קובריק רצה ליצור סרט המבוסס על הרומן "המטוטלת של פוקו" מאת אומברטו אקו, אך אקו סירב בגלל אי שביעות רצונו מהסרטת ספרו הקודם "שם הוורד" ואי רצונו של קובריק לאפשר לו לכתוב את התסריט בעצמו. לאחר שקובריק נפטר, אקו הודה כי התחרט על החלטתו.
לפני שעבר לעבוד על "2001: אודיסיאה בחלל", טרי סאות'רן הציע לקובריק ליצור סרט פורנוגרפי עטור-תקציב בשם "סרט כחול", כדי להמציא מחדש סוגה זו. קובריק החליט שלא להענות להצעה זו, באמונה שהוא חסר את המזג עבור קולנוע פורנוגרפי, וכי סבר שלא יוכל לחדש מספיק על מנת לרומם את המוניטין שלו. באותו זמן, סאות'רן החל לעבוד על רומן בשם "סרט כחול" שיצא לאור בשנת 1970, המספר על יוצר סרטים רב חשיבות בשם בוריס אדריאן, המנסה ליצור סרט כזה (הספר הוקדש לקובריק).
כאשר ג'.ר.ר. טולקין מכר את זכויות הצילום לספרו "שר הטבעות" ליונייטד ארטיסטס בשנת 1969, הביטלס שקלו ליצור סרט על בסיסו, ופנו לקובריק שיביים אותו, אך קובריק ענה לג'ון לנון שהוא חושב שלא ניתן לצלם סרט על פי הספר עקב גודלו העצום.
קובריק השתעשע גם ברעיון של עיבוד הספר "הבושם" של פטריק זיסקינד, ספר שהוא נהנה ממנו מאוד, אך דבר לא יצא מזה. הספר עובד לסרט מאוחר יותר, על ידי טום טיקוור.
סגנון וסימנים מסחריים

לסרטיו של קובריק ישנם מספר סימנים מסחריים אופייניים. כולם, מלבד שני סרטיו הראשונים באורך מלא ומ-"2001: אודיסיאה בחלל", מבוססים על ספרים קיימים ("2001" מבוסס על הסיפור הקצר "The Sentinel" שעובד יותר מאוחר לספר), והוא נעזר לעיתים קרובות בכותבים לכתיבת תסריטיו (בדרך כלל בסופרים, אך עיתונאי במקרה של "מטאל ג'אקט"), למרות ניסיונם המועט בתסריטאות. ברבים מסרטיו היה מספר שהוביל את הסיפור והוסיף הערות לאורך הסרט, במקרים מסוימים מילה במילה מהרומן. עם או בלי מספר, כל סרטיו מכילים קטעים המציגים את נקודות המבט של הדמויות. סיום סרטים עם כתובית "הסוף" יצא מהאופנה לטובת כתוביות הקרדיטים הארוכות, אך קובריק הוסיף לשים אותה בסוף סרטיו, זמן רב לאחר שכל תעשיית הקולנוע הפסיקה עם מנהג זה. מצד שני, קובריק נהג לעיתים קרובות להוסיף כתוביות קרדיט בתחילת הסרט, זמן רב לפני שהדבר נפוץ בתעשייה. כתוביות הקרדיט הן תמיד בסגנון מצגת שקופיות. הסרט היחיד בו מופיעות הכתוביות הנגללות, הוא "הניצוץ".
קובריק השקיע תשומת לב רבה בהוצאת הסרטים שלו במדינות אחרות. לא רק שהוא שמר על שליטה מוחלטת בבחירת צוות הדיבוב, לפעמים אף צולמו חומרים חלופיים במיוחד להוצאות הבינלאומיות. כך לדוגמה, ב"הניצוץ", הטקסט במכונת הכתיבה צולם מחדש עבור מדינות אחרות, וב"עיניים עצומות לרווחה", כותרות העיתונים והפתקאות צולמו מחדש לשפות שונות. מאז מותו של קובריק, נאסר על הפקת דיבובים חדשים בכל הסרטים שהיה בעל הזכויות עליהם; במדינות בהן לא אושרה הפקת דיבוב, כתוביות הן התרגום המותר היחיד. קובריק גם פיקח מקרוב על תרגום תסריטיו לשפות שונות.
החל מ-"2001: אודיסיאה בחלל", כל סרטיו למעט "מטאל ג'אקט" השתמשו בעיקר במוזיקה קלאסית שהוקלטה מראש, בשני מקרים בעיבוד אלקטרוני של וונדי קארלוס. הוא השתמש לעיתים גם במוזיקת פופ שמחה בדרך אירונית בסצנות המציגות הרס וחורבן, במיוחד בכתוביות הסיום או בסצנת הסיום של הסרט.
בביקורתו על "מטאל ג'אקט", רוג'ר איברט שם לב כי ברבים מסרטיו של קובריק יש תצלום תקריב של פני דמות ברגע החשיפה שלה, שבו ראשה של הדמות מופנה כלפי מטה בעוד עיניה מופנות כלפי מעלה. קובריק השתמש גם רבות בצילומים בזווית רחבה, בצילומים עוקבים (tracking shot), בצילומי תקריב, ובצילומים בין קירות מקבילים ארוכים וגבוהים.
ברבים מסרטיו של קובריק יש התייחסות לסרטיו הקודמים. הדוגמאות הידועות ביותר לעניין זה הם הופעת תקליט הפסקול של "2001: אודיסיאה בחלל" בחנות התקליטים ב"תפוז מכני", ובדיחתו של קווילטי על "ספרטקוס" ב"לוליטה". פחות ברורה היא ההתייחסות לצייר בשם לודוביקו ב"בארי לינדון", לודוביקו הוא שם טיפול ההתניה ב"תפוז מכני".
בכל סרטיו של קובריק יש סצנות בתוך, או ממש מחוץ לבתי שימוש. ב"2001: אודיסיאה בחלל" ישנן שתי דוגמאות מפורסמות לכך. בצורה מוזרה, הסצנה הזכורה ביותר בנוגע לדבר זה בסרט, היא הסצנה שבה דוקטור פלויד מתוסכל מהוראות השימוש הארוכות בשירותים בחללית, ולא הסצנה המסיימת בה חוקר דייוויד באומן את השירותים בחדרו השמימי לאחר המסע הבין-כוכבי שלו.
סגנון וסימנים מסחריים > CRM-114

על אף ש"דוקטור סטריינג'לאב" מפעיל מכשיר הנקרא "CRM-114", וב"תפוז מכני" יש תרופה בשם הדומה "סרום 114", הטענות המרובות והחוזרות שהמספר 114 מופיע בסרטים אחרים של קובריק הן מפוקפקות. "CRM-114" מופיע לראשונה ברומן "Red Alert", שעליו מבוסס "דוקטור סטריינג'לאב", בניגוד לטענות שראשי התיבות מופיעות גם בסרטו המוקדם של קובריק, "ההרג". אף על פי כן, במקרה יוצא דופן של השפעת במאי על התרבות הפופולרית דרך אגדה אורבנית מוגזמת, ישנם מספר מקרים של הופעת סימנו המסחרי של קובריק. מערכת סינון דואר זבל, להקת רוק מתקדם, מגבר קול בסרט "בחזרה לעתיד", קוד קטלוג בסדרת הטלוויזיה "גיבורים", ונשק בסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", כולם בשם "CRM-114", בנוסף לסרט קצר בשם "סרום 114".
חייו האישיים > דת

סטנלי קובריק היה ממוצא יהודי, אך משפחתו לא הייתה דתייה. שמו האמיתי של אביו היה יעקב, והוא שונה לז'אק או ג'ק כדי להיטמע בחברה האמריקנית. פעמים רבות נאמר על קובריק שהוא אתאיסט, אך הוא לא אישר זאת אף פעם. בראיונו של קובריק עם קרייג מקגרגור, הוא אמר:
"2001" ייתן הצצה קטנה אל תוך העניינים המטאפיזיים שלי... אהיה מאוד מופתע אם יתברר שהיקום לא מלא באינטליגנציות ברמה שתראה לנו כאלוהים. אני מוצא את זה מאוד מרגש להחזיק באמונה לוגית-למחצה שיש משהו גדול ביקום שאיננו מבינים, ושיש אינטליגנציה בשיעור בלתי יאומן מחוץ לכדור הארץ. זה משהו שנהייתי יותר ויותר מעוניין בו. אני מוצא זאת כתקווה מאוד מרגשת ומספקת.
כאשר נשאל על ידי אריק נורדרן לעיתון "פלייבוי" אם "2001: אודיסיאה בחלל" הוא סרט דתי, פירט קובריק:
אני אומר שרעיון האלוהים נמצא בלב "2001", אך לא כל סוג מסורתי מואנש של אלוהים.
מותו

בשנת 1999 – ארבעה ימים לאחר הקרנת הגרסה הסופית של "עיניים עצומות לרווחה" למשפחתו, לצוות השחקנים הראשיים ולמנהלי האחים וורנר – נפטר קובריק מהתקף לב בשנתו. הוא נקבר לצד העץ האהוב עליו באחוזתו שבהרטפורדשייר, אנגליה.
פילמוגרפיה

פחד ותשוקה (1953)
נשיקת הרוצח (1955)
ההרג (1956)
שבילי התהילה (1957)
ספרטקוס (1960)
לוליטה (1962)
דוקטור סטריינג'לאב (1964)
2001: אודיסיאה בחלל (1968)
תפוז מכני (1971)
בארי לינדון (1975)
הניצוץ (1980)
מטאל ג'אקט (1987)
עיניים עצומות לרווחה (1999)
לקריאה נוספת

נסים דיין (עורך), דני ורט, "'סטנלי קובריק"', הוצאת ספרים אורט ישראל, תל אביב, תשס"ו 2006.
זאב רב נוף, "'מסך גדול"'. הוצאת כתר 1982.
Vincent LoBruto, "'Stanley Kubrick. A Biography"'. New York, Donald I. Fine Books, 1997.
Norman Kagan, "'The Cinema of Stanley Kubrick"', New York, Holt, Rinehart & Winston, 1972.
חשיפה להזנחה והתעללות בגיל הרך בישראל

רשויות הרווחה מגדירות ילדים בסיכון ככאלה הנמצאים במצבים אשר עלולים לפגוע ביכולתם להסתגל לבית ספר, לחברה ולמשפחה. הגדרה מפורטת יותר ניתן למצוא בדו"ח שמיד, המתבסס על עשרים סעיפים מתוך האמנה הבינלאומית לזכויות הילד, ועל הגדרות מקובלות בספרות המקצועית ובקרב קובעי המדיניות בישראל: "ילדים ובני נוער במצוקה חיים במצבים המסכנים אותם במשפחתם ובסביבתם, וכתוצאה ממצבים אלה נפגעה יכולתם לממש את זכויותיהם על פי האמנה לזכויות הילד בתחומים אלה: קיום פיזי, השתייכות למשפחה, למידה ורכישת מיומנויות, רווחה ובריאות רגשית, השתייכות והשתתפות חברתית, הגנה מפני אחרים ומפני התנהגויות מסכנות שלהם עצמם".
מצבי סיכון

מצבי הסיכון נובעים מבעיות כלכליות, מחלה או מוות של אחד מההורים שעלולים לגרום באופן מידי לעוני, בעיות בלימודים, שונות חברתית וקשיים בתפקוד. המאפיינים העיקריים של ילדים בסיכון בישראל הם משפחות גדולות או חד הוריות והשתייכות למעמד סוציואקונומי נמוך. בעוד שהתעללות פיזית או מינית מופיעים בצורה של אירועים ספציפיים, ההתעללות הנפשית וההזנחה קשורים יותר לדפוס של אינטראקציה בין האחראי על הילד לבין הילד. לעיתים קרובות, מופיעים כמה סוגי התעללות במקביל. במקרים רבים, המבוגר האחראי והילד/ים גרים בסביבה שגם מבחינה חברתית ופיזית היא נמוכה מהמצב האופטימלי. קיימות שתי קבוצות של ילדים שגדלים בסביבה מזיקה אך אינם מוכרים בדרך כלל כסובלים מהזנחה והתעללות.
קבוצה אחת היא של הילדים שגדלים בסביבה שבה הם עדים לאלימות, גם אם אינה מופנית כלפיהם ישירות, ולכן ייתכן שלא ייחשבו כקורבנות. הקבוצה השנייה היא קבוצת הילדים אשר עדיין לא נולדו, העוברים הגדלים בסביבה שמאופיינת ב"טיפול לא ראוי" או אפילו "התעללות בעובר" על ידי נשים בהריון שבהתנהגותן עלולות לגרום נזק לעובר. הנזק בעקבות הזנחה והתעללות איננו רק בתחום הנפשי ובסבל האנושי שילדים אלה עוברים, אלא גם בתחום הפעילות המוחית.
נתונים כלליים

כ-334,000 ילדים ובני נוער בסיכון ישיר או משפחתי מוכרים לשירותי הרווחה בישראל. מיפוי ילדים ובני נוער בסיכון שנערך במסגרת התוכנית הלאומית לילדים ובני נוער בסיכון בישראל מצא כי כ-85% מן הילדים שאותרו כילדים ובני נוער בסיכון במסגרת התוכנית אותרו על ידי מערכת החינוך. פחות ממחצית מן הילדים בסיכון שאותרו מטופלים על ידי השירותים המופקדים על הטיפול בילדים ובני נוער בסיכון. שיעור הילדים המטופלים עולה עם הגיל־33% מן הילדים בגיל הרך, 43% מן הילדים בגילאי בית הספר היסודי ו-69% מבני הנוער. מכך ניתן ללמוד על חשיבותה של מערכת החינוך באיתור ילדים בסיכון בגילאים הצעירים ביותר. כ-34% מן הילדים ובני הנוער שאותרו סובלים ממגבלות ולקויות שונות.
חוק פעוטות בסיכון

לפי חוק פעוטות בסיכון (הזכות למעון יום), תש"ס-2000, פעוט בסיכון הוא פעוט הנמצא במצב שיש בו חשש ממשי להתפתחותו התקינה, שהוועדה קבעה לגביו כי הוא נמצא במצב סיכון ועקב כך הוא צריך לשהות במעון יום, כדי למנוע את הוצאתו מביתו. מצב סיכון לעניין זה, הוא אחד מאלה: לפי דעתו של עובד סוציאלי ועל סמך חוות דעת רפואית הפעוט מוכה, או שצרכיו ההתפתחותיים אינם נענים עקב הזנחה מתמשכת; אחד מהורי הפעוט אינו מתפקד כראוי מחמת אלימות במשפחה, הפרעה נפשית, מחלת נפש, אלכוהוליזם, התמכרות לסמים, פיגור, נכות קשה, זנות, עבריינות או מחלה כרונית של אחד מבני המשפחה; הפעוט מעוכב התפתחות, על סמך אישור רופא ילדים בעל ניסיון בתחום התפתחות הילד או פסיכולוג התפתחותי וקיימות נסיבות משפחתיות שבשלהן יש חשש ממשי להתפתחותו התקינה של הפעוט.
התעללות

התעללות פיזית היא פגיעה חמורה או מתמשכת בילד, מכוונת ולא תאונתית, באמצעות הפעלת כוח פיזי, מכשיר או כלי, הגורמים לחבלות שונות אצל הילד. באמצעות המודל האקולוגי שלBronfenbrenner ניתן להסביר כיצד מתרחשת תופעת ההתעללות בילדים. הכוונה למודל שלוקח בחשבון משתנים שונים: סוציולוגיים, דמוגרפיים, תרבותיים וכן משתני הורות, בנוסף למשתנים ברמת הפרט. להלן הגורמים העלולים להחיש את תופעת ההתעללות: גורמים ברמת הפרט- גורמים שמקורם בקשיים התפתחותיים של ההורה מהעבר העשויים להכתיב נטייה להתעללות, היסטוריה של קורבנות וכדומה ; גורמים משפחתיים- גורמים הקשורים בדינמיקה הייחודית של המשפחה, כמו למשל, תפקוד משפחתי לקוי, יחסים זוגיים מעורערים, או תהליך בו אחד הילדים הופך לשעיר לעזאזל וכדומה ; גורמים ברמת הקהילה - מצבים בהם המשפחה מבודדת חברתית, כאשר אין בנמצא גורמי תמיכה פורמליים ובלתי פורמליים, מצבים של אבטלה, צפיפות דיור, חשיפה ללחצים קשים מסוגים שונים וכדומה ; גורמים תרבותיים - מתייחסים לנורמות השכיחות באותה חברה בהקשר של גידול ילדים, לעמדות המקובלות ביחס לפגיעה בילדים, לסנקציות שהחברה נוקטת נגד המתעללים וכדומה.
השלכות ההזנחה וההתעללות

תינוקות החווים הזנחה או התעללות מתקשים ביצירת קשר בטוח עם ההורה או עם כל מי שמטפל בהם. זאת מפני שקשר עם הדמות המשמעותית לילד, ההורה, מאופיין בעוינות, בדחייה, באי התייחסות או בחוסר עקביות. לפי הגישה הפסיכואנליטית לעבודה הטיפולית עם ילדים הנמצאים בסיכון חריף של התעללות או הזנחה, ניתן להבין טוב יותר את משמעותה של הפגיעה הנובעת מהזנחה או מניצול של ילדים, אם מביאים בחשבון לא רק את הפגיעה, כפי שהיא נתפסת מבחוץ, על ידי הערכתם של הגורמים הפוגעים בהתנהגות ההורים או דמויות אחרות, אלא נותנים משקל חשוב לחוויה הסובייקטיבית של הילד בקשר לעצמו ולמה שקורה לו. תוצאותיה של גדילה בתנאי סיכון נוגעות למבנה של מערכת ההתמודדות של הילד עם העולם, ועם האנשים שאיתם הוא בא במגע. הילד הפגוע מפתח מנגנוני התגוננות מפני כאב נפשי בלתי נסבל. אך אמצעי ההתגוננות הללו מעוותים את המציאות הנפשית שלו ואת היחסים שלו עם העולם. על כן, יכולתו של ילד שנפגע להיעזר על ידי שינוי התנאים החיצוניים אינה מובטחת, ויש צורך לאפשר לו להשתחרר ממערכי ההתגוננות שעלולים לחסום אותו למגע עם דמויות מיטיבות.