מיכאיל סדוביאנו
הכרתו כסופר מהשורה הראשונה

בשנת 1900 נסע סדוביאנו לבוקרשט על מנת להירשם שם ללימודי משפטים אך נרשם לבסוף ללימודי ספרות אותם הפסיק בשנת 1901 והתמסר לכתיבה. חיבר בהתחלה שירים ופקד את חוגי הבוהמה בבירה, אולם כעבור זמן לא רב, התמקד יותר בכתיבת פרוזה ריאליסטית. בשנת 1901 נישא לאקתרינה בֶלו Ecaterina Bălu והזוג התיישב בפלטיצ'ן, נולדו להם אחד-עשר ילדים.
בשנת 1902 כתב גרסה ראשונה לרומן היסטורי בשם "האחים פוטקואבה" ופרסם קטעים ממנו תחת שם העט "מ.ז. קובוז" במגזין הספרותי "פאג'ין אלסה" ("דפים נבחרים"). בשנת 1903 גויס לצבא ושרת בשמירות בסמוך לעיירה טרגו אוקנה. אז כתב כמה מספוריו הראשונים שהייתה בהם נטייה לביקורת חברתית.
התחיל לכתוב בעיתון "ווֹינצה נציונאלה" (Voinţa Naţională) של המפלגה הלאומית-ליברלית ובעריכתו של הפוליטיקאי וינטילה ברטיאנו ופרסם בפיליטון גרסה אחרת של ה"אחים פוטקואבה" הנקראת "הבזים" (Şoimii), עם מבוא מאת ההיסטוריון וסילה פרבאן.
ב-1903 המשורר שטפאן אוקטביאן יוסיף הזמין את סדוביאנו לפרסם בכתב העת המסורתי המשפיע "סמנטורול" ("הזורע" ,Sămănătorul) שנוהל באותם הימים על ידי ההיסטוריון והמבקר הלאומן ניקולאיה יורגה. מסביב לכתב עת זה התפתח זרם אידאולוגי ספרותי שנקרא סמנטוריזם. לפי רוח מייסדיו, ג'ורג'ה קושבוק ואלכסנדרו ולחוצה, "סמנטורול" יועד לקדם את "התרבות הלאומית הרומנית" "ללא השפעה זרה" ותוך גילוי יראת כבוד כלפי ערכי האיכר הרומני. מצד שני, כפי שהצביעו המבקרים ג'ורג'ה קלינסקו וטודור ויאנו, לחוג זה הצטרפו בכל זאת גם סופרים בעלי השראה קוסמופוליטית, בעלי מגמה סימבוליסטית, למשל. לפי ויאנו ולפי התרשמותו של יוסיף (המצוטטת על ידי ויאנו), סדוביאנו, באמצעות אמנותו, היה נציג הכי מקורי וחדשני בתולדות הזרם הסמנטוריסטי. בשנת 1906 סדוביאנו צורף למערכת "סמנטורול" לצידו של יורגה ויוסיף.
בין השנים 1904–1906 סדוביאנו חזר לגור בבוקרשט ועבד כפקיד (מפקח על בתי התרבות) במשרד החינוך שבחלק מהזמן נמצא בידי המפלגה השמרנית (השר מיכאיל ולדסקו). בהמשך הוציא מתחת ידיו ארבעה כרכי פרוזה שבהם השתמש לעיתים במוטיבים היסטוריים:
"סיפורים" (Povestiri), שזכה בפרס האקדמיה הרומנית, "כאבים עצורים" (Dureri înăbușite) ו"המסבאה של דוד פרקו" (Crâșma lui Moș Precu) ו"הבזים" (Șoimii). אז התחיל שיתוף פעולה שארך כחמישים שנה עם בית ההוצאה לאור "מינרווה". ניקולאיה יורגה ברך על התגלית החדשה בשמי הספרות הרומנית והכריז על שנת 1904 כעל "שנת סדוביאנו". אמנם סדוביאנו לא סמך תמיד על שיפוטו הבקורתי של יורגה שהשווה אותו לווסילה פופ, סופר פחות ערך מחוג חסידיו. גם מנהיג החוג השמרני "ז'ונימיה, מבקר הספרות טיטו מאיורסקו התרשם מאוד מכישרונו של סדוביאנו, הציע את מועמדותו לפרס האקדמיה בשנת 1906 וכעבור שנתיים, ב-1908 במסה שכתב, הזכיר את שמו ברשימת גדולי סופרי העם הרומני.
ב-1906 שב הסופר זמנית לפלטיצ'ן ונקרא שוב לצבא לקורס קצינים. בהיותו בעל משקל-יתר סבל מאוד ממסע צעידה מפרכת שנכפתה עליו מהיישוב פרובוטה במרכז מולדובה ועד לחבל בוקובינה.
אחרי 1906 סדוביאנו התחיל להתקרב לחוג ספרותי נוסף, גם כן בעל גישה מסורתית של הערצה לחיי הכפר, אבל מתוך עמדות שמאליות. מדובר בזרם ה"פופרניזם" שהובל ביאשי על ידי המבקר ממוצא ארמני גאראבט איבראיליאנו. ספינת הדגל של החוג הייתה כתב -העת "ויאצה רומניאסקה" Viața românească (החיים הרומניים). שם פרסם סדוביאנו את סיפורי הציד שלו.
ב-1907, שנת מרד האיכרים הגדול, בימי ממשלת יון (יונל) ברטיאנו ה"לאומית-ליברלית", חזר הסופר לתפקידו במשרד החינוך שנוהל אז על ידי שר בעל מגמות רפורמיסטיות, המתמטיקאי ספירו חארט, שההיה נחוש לשפר את השכלת הכפריים. סדוביאנו, תחת רושם האירועים הטרגיים, עורר את חשדות המשטרה לפעילות חתרנית אחרי שכתב חוברת "עזרה עצמית לחורשים החרוצים".