stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האסכולה הוונציאנית (ציור)
האסכולה הוונציאנית הפרה-רפאליטים והאימפרסיוניזם

במהלך המאה ה-19, קמה באנגליה קבוצת ציירים שזכתה לשם "פרה-רפאליטים" (בעקבות השם שלקחה על עצמה: ״האחווה הפרה-רפאיליטית״) ואחד המאפיינים הבולטים של צייריה היה השימוש בתורת האור והצל של האסכולה הוונציאנית.
צבע הצל של הזרם האנגלי יוסד על הצבעים המשלימים של האסכולה הוונציאנית.
קדמה להם 'תורת הצבעים' של יוהאן וולפגנג פון גֶתה (1749–1832)
שהייתה אמורה להיות מדעית יותר ונאמנה יותר למציאות.
מאוחר יותר (1855) הופיע הספר על גלגל הצבעים "חוקי הניגוד הסימולטני של הצבעים" מאת הכימאי הצרפתי מישל שוורל.
על תפקיד הצל והאור הרחיב (ג'ון רסקין) בספרו משנת 1843, "ציירים מודרניים", (התפרסם בשם העט "בוגר אוקספורד" הוא בן זמנם של הפרה רפאליטים).
הציירים האנגליים יצאו בקריאה מפורשת להכניס צבע אל הצללים בטענה: שכדי שאור המופיע בתמונה יראה אור אמיתי וטבעי הוא חייב להיות מלווה בצללים צבעוניים המשקפים את הצבעים המשלימים של האובייקט המטיל את הצל.
תאוריית האור של מישל שוורל משנת 1839 התפרסמה כאמור לעיל, תחת השם "חוקי הניגוד הסימולטני של הצבעים" (De la loi du contraste simultané des couleurs et de l'assortiment des objets colorés) ובו פירט תאוריה של צבע הדנה באופן הקליטה של צבעים על ידי הצופה. התאוריה שניסח שוורול, מבוססת גם על עבודתם של חוקרים קודמים לו, הביאה למעשה את הבשורה הוונציאנית אל הדור הצעיר בצרפת ואחת מתנועות הציור הנודעות של הציור האימפרסיוניזם יצאה לדרך בעזרתה. במקום לערבב צבע מסוים יכלו הציירים הצרפתיים להניח זה לצד זה גוונים שונים ולהשתמש באפקט הפיזיולוגי של הראייה (שוורול) כדי ליצור דימוי מדויק יותר ותואם לתאוריית הצבעים החדשה.
תורת האור של האסכולה הוונציאנית

הטכניקה המיוחדת והמתקדמת של הצללה בוונציה הייתה לאחת הטכניקות החשובות ביותר בתולדות הציור ותגלית גדולה של ציירי הרנסאנס הצפוני. תורת האור של בליני הביאה למספר מהפכות מרשימות בתולדות הציור כמו בקרב הציירים האנגלים שכונתה הפרה-רפאליטים (האחווה הפרה-רפאליטית), האימפרסיוניזם (צרפת), פיקאסו הצעיר, ואפילו אצל וילם דה קונינג הולנד – ארצות הברית, 1904–1997)[דרוש מקור].
תורת האור וההצללה יצרה למעשה שתי גישות יסוד שפיצלו את הרנסאנס באיטליה לשיטה של פירנצה ושל ונציה:
הגישה הפלורנטינית (פירנצה) שהשתמשה בהצללה בצבעים כהים המתווספים לאזורים מוצללים ומתערבבים עם מה שמכונה צבע מקומי.
הגישה הוונציאנית השתמשה בצבעים משלימים למה שמכונה צבע מקומי. צבע מקומי הוא הצבע השולט על מראה של עצם. כשמסתכלים על עצם צבעוני שנחשף לאור מלא, או בהתבוננות בו בעין מצומצמת דרך רטט של הריסים – כשההצללות ה"מעוותות" אותו בייצרן גוונים – נעלמות נחשף צבעו המקומי. ירוק למשל, הוא צבע מקומי של מלפפון ואדום של עגבנייה.
הצבעים המקומיים נחלקו בוונציה לצבעי יסוד ולצבעים מנוגדים (מכונים גם משלימים) כך צבע יסוד אדום נוגד ירוק והאדום מטיל צל ירוק. בעוד שבפירנצה צל של עגבנייה אדומה יהיה ערוב של צבע כהה באדום בוונציה הצל יהיה ירוק!
ניסיון הציירים של ונציה גילה תופעה מרשימה שהחלה לייצר את ההוד המופלא של עבודותיהם וגם כבש את העולם (טיציאן היה בתקופה ההיא הצייר הנודע באירופה) הסתבר שהצבע המנוגד מבליט ומהווה כלי ליצירת הדגשה מסתורית בציור והבלטה הזו הייתה כאמצעי פיוט של הציירים. צבע יסוד אדום על רקע הצבע המנוגד ירוק יהיה יותר בולט ומובחן מאשר על רקע של צבע אחר.
הוונציאנים טענו שבטבע ולאור שמציף אותו שיטת הבלטה והסתרת חפצים ודמויות שנקשרת בצל ובצבע מנוגד לצבעו המקומי של העצם.
חקר הצבעים הוביל למסקנות חדשות שניתן לסכמן כיום כך:
ישנם שלושה צבעי יסוד: אדום צהוב וכחול (צבע יסוד, הווה אומר, שלא ניתן ליצור אותו בערבוב של צבעים אחרים).
ישנם שלושה צבעים מנוגדים שנוצרים מערבוב של שני צבעי יסוד, ומנוגדים לצבע היסוד השלישי.
מערבוב של אדום וצהוב מתקבל צבע כתום (בציור משמש לתאר צבע של גוף אדם) הכתום חסר את צבע היסוד השלישי כחול. הכתום, אם כך, משלים אותו אבל גם מנוגד לכחול. המתבונן בעבודת המופת של ג'ובאני בליני "סן סבסטיאן", משנת 1465, יזהה את הצל הכחול על גופו (הכתום) שמתייסר. ג'ובאני בליני – אסכולה וונציאנית. סן סבסטיאן 1465. צהוב ואדום הם צבעי יסוד, מערבובם נוצר צבע גוף אדם, כתום והכתום הוא צבע משלים ומנוגד לכחול, וצבע הצל שהגוף מפיל באסכולה הוונציאנית.
עצם צהוב צויר בוונציה כמטיל צל בגוונים סגלגלים. וחפץ אדום כמטיל צללים ירקרקים. הציור של הצללים נצבע והעניק את אותו זוהר שנחשב עד היום מרהיב ביופיו ונקשר במסתורין שבציורים הוונציאנים.
תורת התנועה של האסכולה הוונציאנית

תורת התנועה של ציירי ונציה (טינטורטו) התפתחה בעיר התעלות ואפשרה לתאר על הבד תנועה דרמטית ואירועים אמוציונליים תוך שימוש בנקודות מגוז מפתיעות, משיחות מכחול גסות, מרושלות לכאורה, אימפרסיוניסטיות, שיוצרות מידיות, ספונטניות ופלסטיות בלתי רגילה, המאפיינת את יצירת הנפח לאירועים שבאו לאחר השגת הידע לתאר גופים תלת־ממדיים וחלל (פרספקטיבה מתמטית, שיטת הקצרה, הבהרת צבע באזור שמתאר את שיא נפחו וצבע מנוגד לשיפוליו) על מרחב דו־ממדי (בד, לוח עץ או קיר).
יצירת מרחב תלת־ממדי במרחב הציור כולו, הייתה למהפכה שהביאה לדרמה הגדולה ולמה שהקנה את הנפח למיזנסצנה המצוירת והביא לאחת מההתפתחויות הגדולות של הרנסאנס הוונציאני ולהתמזגות עם תאוריות התנועה של הרנסאנס (ניקולאוס קופרניקוס (1473–1543), ומאוחר יותר גם גלילאו גליליי (1564–1642) ואייזק ניוטון (1642–1727)) שיאה בעבודותיו מעוררות הסקרנות של טינטורטו (ז'אקופו קומין).
טינטורטו קנה את פרסומו ביצירתו "מרקוס הקדוש משחרר עבד נוצרי" (1548). יצירת מופת בה הצייר ממקם עצמו במרומים. הוא מתבונן על נס העבד ממעוף הציפור, מערבל את חושי המתבונן בסיוע קומפוזיציה מהפכנית שיוצרת נקודת מגוז בעבד השוכב כשראשו אלינו (הקצרה) אלא שלמרחב החלל המצויר – לרחבה בה מתרחש האירוע - נקודת מגוז נוספת בקו האופק, כלומר הצייר נמצא בשתי עמדות צפייה בו זמנית. הזווית שבה הצייר מתבונן על המלאך המרחף שקולה להצבת צופה (בלתי מורגש) נוסף הנמצא על הקרקע ומתבונן אל השמיים כך טינטורטו מודד גדלים בעולם נע במערכות ייחוס שונות שמייצרות מרחב דרמטי, הבנוי על מה שיקרא במאה העשרים תנועה יחסית.
תנופה של צבע, ותנועה של רגשות עזים ונבדלים משתלבת על הבד בעזרת שליטה מלאה בטכניקת ההקצרה, ובפרספקטיבה המדעית, כשטינטורטו נוגע בפרספקטיבה אטמוספירית (שמבוססת על העובדה שגופים מרוחקים נראים בעין מטושטשים ובהירים יותר ולא רק קטנים יותר) ומאחד בווירטואוזיות מספר נקודות התבוננות על אירוע אחד.
האסכולה הוונציאנית הגיעה כאן לשיא חדש ולבשלות וכל שנותר לטינטורטו בנוסף להעברת הידע לדור הבא, לעצב את מה שאיינשטיין יכנה כמה מאות שנים מאוחר יותר: תנועה יחסית בציור.
הציירים המייסדים

הציירים הוונציאנים שתרמו רבות לפתוח האסכולה הוונציאנית הם יאקופו בליני (1400–1470), אנדראה מנטניה (1430–1506), סבסטיאנו דל פיומבו (1485–1547), ג'ורג'ונה (1477–1510), טיציאן (1477 ו-1490–1576) וטינטורטו (1518–1594).
רבים מציינים את יאקופו בליני ובנו ג'ובאני בליני כמייסדי האסכולה הוונציאנית גם הצייר אַנְדְרֵאָה מַנְטֶנְיָה שפעל בפאדובה ובוונציה נקשר בבגרותו עם הזרם האמנותי שצמח בוונציה. מנטניה נקשר גם עם התפתחות הרנסאנס בכללותו (תורת ההקצרה) רבים מזהים גם את הצייר פאולו ורונזה ‏(1528–1588) עם האסכולה הוונציאנית. ללא ספק ורונזה צייר בוונציה הגם שקשה לזהות בעבודותיו יסודות "וונציאנים" בעבודותיו בולט היסוד הפלורנטיני שצמח בפירנצה.
לקריאה נוספת

Art of Renaissance Venice, 1400–1600 by Loren Partridge, 2015, University of California Press
Venetian painting: A concise history
Steer, John (1970). Venetian painting: A concise history. London: Thames and Hudson. ISBN 0500201013.
Federico Zeri, Elizabeth E. Gardner: Italian Paintings: Venetian School: A Catalogue of the Collection of the Metropolitan Museum of Art, (New York, N.Y.) (online)
Chipps Smith, Jeffrey (2004). The Northern Renaissance. Phaidon Press. ISBN 978-0-7148-3867-0.
Campbell, Gordon, ed. (2009). The Grove Encyclopedia of Northern Renaissance Art. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-533466-1.
"נס העבד" (1548), מרקוס הקדוש משחרר עבד נוצרי - יצירת מופת מאת טינטורטו.
הבריחה למצרים

הבריחה למצרים בציור של ג'וטו די בונדונה, מוצג בקפלת סקרובני, פדואה
הבריחה למצרים של אלברכט דירר, מוצג בפינקוטק הישן, מינכן
הבריחה למצרים מאת פוליקארפו דה אוליביירה ברנרדס במוזיאון האזולז'וס הלאומי בליסבון
מנוחה בעת הבריחה למצרים של קאראווג'יו
הבריחה למצרים מאת לוקה ג'ורדנו במוזיאון המטרופוליטן
הבריחה למצרים בתבליט מלח  במכרות המלח בווייליצ'קה
הבריחה למצרים הוא אירוע המתואר בבשורה על-פי מתי שבו ברח יוסף, אבי ישו יחד עם משפחתו למצרים, לאחר שהוזהרו שהורדוס עומד להרוג את כל התינוקות באזור בית לחם. האירוע מתואר באמנות הנוצרית כחלק מתיאורי חיי ישו.
בברית החדשה

תיאור הבריחה מופיע רק בבשורה על פי מתי. על פי הבשורה, כששלושת האמגושים הגיעו לחפש את ישו, הם פגשו בהורדוס וסיפרו לו ש"מלך היהודים" עומד להיוולד בבית לחם. הורדוס שואל אותם מתי נראה הכוכב המבשר על לידת המשיח ואיפה הוא עומד להיוולד. מיד לאחר ביקורם אצל מרים וישו, נגלה מלאך ליוסף ומצווה עליו לברוח למצרים ולהישאר שם עד שיורה לו המלאך לחזור, כי הורדוס רוצה להרוג את התינוק. מיד קם יוסף ובאותו לילה לקח את אשתו ובנו למצרים, שם נשארו עד מות הורדוס.

לאחר מות הורדוס, שב ונגלה המלאך ליוסף ואומר לו שאלו המבקשים להרוג את הילד מתו וכי עליו לחזור לארץ ישראל. כיוון שיורשו של הורדוס היה בנו ארכלאוס, לא חזר יוסף אל יהודה, אלא אל הגליל, לנצרת.
מתי מקשר את הסיפור לכמה נבואות מהברית הישנה על מנת להוכיח את אמיתות שליחותו של ישו. הוא מצטט את הנביא הושע בפסוק "ממצרים קראתי לבני" כדי להראות שבן האלוהים ייקרא לבוא ממצרים. את תיאור טבח החפים מפשע הוא מסיים בהערה "אז נתקיים הנאמר בפי ירמיהו הנביא: קול ברמה נשמע, נהי בכי תמרורים, רחל מבכה על-בניה, מאנה להנחם כי אינם". את המעבר של יוסף ומשפחתו לנצרת הוא מסיים "למען יתקיים הנאמר על-פי הנביאים כי נצרי יקרא לו", אם כי פסוק כזה לא מופיע בתנ"ך.
מקורות חוץ-קאנוניים

בעוד מתי לא מפרט על המאורעות בדרך למצרים, על השהות בה ועל הדרך חזרה, בשורות אפוקריפיות שונות מרחיבות על כך. הן מספרות על מפגש עם שני הגנבים שנצלבו עם ישו, על פסלים שנשברו לפניו והתפוררו ועל נביעת אפרסמון מעץ סרק.
במצרים קיימות מספר כנסיות ומקומות קדושים לנצרות, באתרים שעל פי המסורת שהתה בהם המשפחה הקדושה. האתר הידוע שבהם הוא הכנסייה הקופטית "סרגיוס ובכחוס הקדושים" שנקראת גם "אבו סרגא". על פי המסורת, הכנסייה בנויה באתר בו התגוררה המשפחה הקדושה תקופה מסוימת בעת שהותה במצרים.
באמנות

הבריחה למצרים היא נושא פופולרי לציורים על חיי ישו, כשרבים מהציורים מראים את מרים רוכבת על חמור ומחזיקה את ישו, כשיוסף מוביל את החמור. הצגה זו שאולה מהתיאור הביזנטי למסע של יוסף ומרים לבית לחם. מהמאה ה-15 ואילך הציגו בדרך כלל הציורים באמנות מערב אירופה, את המשפחה הקדושה נחה בעת המסע, פעמים רבות עם מלאך או נער צעיר. בציורים מוקדמים של אותה תקופה נראים ברקע הניסים המסופרים בבשורות האפוקריפיות, כחלק מציורי נוף שנעשו פופולריים אז. הניסים המצוירים כוללים את הפסלים שנשברו לפני ישו, עץ דקל שצמח כדי שיוכלו לאכול מפירותיו, עץ אפרסמון שגדל בשבילם ושודדים שנמנעו מלשדוד אותם.

ציורים נוספים מראים את מפגשם של התינוקות ישו ויוחנן המטביל במצרים, כשהמפורסמים שבהם הם המדונה בין הסלעים של לאונרדו דה וינצ'י ו"המשפחה הקדושה פוגשת את יוחנן הילד" של רפאל.
דזירה אח'וואן

| --- | --- |

 לידה:  27 בדצמבר 1984 (בת 39) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2010 
 מקום לימודים:  מכללת סמית'  בית הספר לאמנויות ע"ש טיש 
 פרופיל ב-IMDb
 
דזירה אח'וואן (אקוואן), (באנגלית: Desiree Akhavan, בפרסית: دزیره اخوان;‏ נולדה ב-27 בדצמבר 1984) היא שחקנית, תסריטאית ובמאית קולנוע אמריקאית.
קריירה

דזירה עשתה את סרטה הקצר הראשון, Two Drink Minimum, בזמן שלמדה קולנוע בלונדון. וכשחזרה לארצות הברית כתבה וביימה את הסרט הקצר Nose Job ("ניתוח אף").
בשנת 2011 יצרה יחד עם בת זוגה, אינגריד יונגרמן, את סדרת הרשת הפופולרית "The Slope", העוקבת אחר זוג לסביות המתגוררות בברוקלין. בשנת 2014 הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל סאנדנס סרט הביכורים של דזירה באורך מלא, "התנהגות הולמת". הסרט זכה להצלחה רבה, ובעקבותיו הזמינה אותה לינה דנהאם לשחק בסדרת הטלוויזיה "בנות".
בשנת 2018 ביימה וכתבה את הסרט הבריטי-אמריקאי "החינוך הרע של קמרון פוסט", בכיכובה של קלואי גרייס מורץ. הסרט הוא מבוסס על ספר באותו שם משנת 2012.
ב-2018 החלה לככב בסדרה הקומית "הביסקסואלית", אותה גם יצרה, כתבה וביימה.
חיים אישיים

דזירה נולדה בארצות הברית לזוג הורים איראנים. היא ביסקסואלית.
פילמוגרפיה

| שנה | סרט / סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010 | Nose Job |   | סרט קצר; במאית ותסריטאית |
| 2014 | התנהגות הולמת | שירין | גם במאית ותסריטאית |
| 2014 | קריפ 2 | שרה |  |
| 2015 | בנות | צ'נדרה | 3 פרקים |
| 2016 - 2018 | Flowers | קרול | 5 פרקים |
| 2018 | החינוך הרע של קמרון פוסט |   | במאית ותסריטאית |
| 2018 | הביסקסואלית | ליילה | תפקיד ראשי; 6 פרקים גם יוצרת, תסריטאית ובמאית |
| 2020 | Monsterland |   | במאית הפרק: "Iron River, MI" |
| 2020 | Briarpatch |   | במאית הפרק: "Breadknife Weather" |
| 2020 | ראמי |   | במאית הפרק: "Uncle Naseem" |
| 2021 | Hacks |   | במאית 2 פרקים |
| 2022 | I Love That for You |   | במאית 2 פרקים |
| 2023 | Tiny Beautiful Things |   | במאית 4 פרקים |
הערות שוליים

↑  'I'm not the new Lena Dunham': Desiree Akhavan on her new film Appropriate Behaviour and why she is different from the 'Girls' star, CHRISTOPHER SILVESTER, ה-6 במרץ 2015.
↑   נטע אלכסנדר, לנה דנהאם הבאה: דזירה אקוואן היא נציגת הדור החדשה, באתר הארץ, 14 בינואר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811406028705606  GND: 1073552179  ISNI: 0000 0004 5044 9279  LCCN: no2015100861  NTA: 392487098  SUDOC: 232697272  VIAF: 316531853   WorldCat (עם VIAF): 316531853
המוזיקאים (קאראווג'ו)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  קאראווג'ו
 תאריך יצירה:  1595 (לערך)
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  118.4 ס״מ 
 גובה:  92.1 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  בארוק 
 מספר יצירה:  52.81 (מוזיאון המטרופוליטן לאמנות) 
 מיקום:  מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק סיטי
 
המוזיקאים (באיטלקית: Concerto di giovani) היא יצירה בצבעי שמן של הצייר האיטלקי קאראווג'ו מסביבות שנת 1595. היצירה מוחזקת במוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק סיטי מ-1952, וב-1983 היא עברה הליכי רסטורציה מרובים.
אודות היצירה

בסביבות שנת 1595 קאראווג'ו נכנס תחת חסותו של הקרדינל פרנסקו מאריה דל מונטה, ומשוער כי המוזיקאים היא היצירה הראשונה שהצייר יצר אקסקלוסיבית עבור הקרדינל. בציור מתוארים חבורה של נערים צעירים המנגנים בכלים שונים, והבולט בהם הוא הקַתרוֹס. מאוחר יותר, קאראווג'ו צייר את "נגן הקתרוס" שהיה ציור דומה למוזיקאים. הנערים בציור לבושים בבגדים קלאסיים לתקופה. שלושה מהם מנגנים בכלים שונים, ואחד מהם לבוש כקופידון ובידו ענף של גפנים. היצירה היא למעשה אלגוריה לכך שהמוזיקה היא המזון לאהבה כמו שהאוכל הוא המזון לחיים.
ניכר כי הציור מורכב מקומפוזיציה של שתי דמויות שקאראווג'ו יצר. הדמות המרכזית היא הנער שמנגן בקתרוס, וככל הנראה זהו שותפו של הצייר, מאריו מיניטי (Mario Minniti). הדמות הרחוקה יותר של הנער המתבונן בצופה היא כנראה קאראווג'ו עצמו. דמותו של הקופידון דומה לנער מהציור "נער מקלף פרי" ולמלאך מ-"הקדוש פרנציסקוס מאסיזי".
הנערים בציור מתרגלים מדריגל, צורה מוזיקלית מתקופת הרנסאנס, בשירי אהבה. אולם, עייני הנער האוחז קתרוס לחות מדמעות, מה שמעיד על כך שהשירים נוגעים לכאבים הנובעים מאהבה ולא על תענוגותיה. הכינור המיותם במרכז היצירה מעיד על משתתף חמישי במקהלה ומרמז כי הצופה הוא המשתתף החסר.
סצנות של מוזיקאים באמנות היו פופולריות בזמנו, והכנסייה עודדה אמנים לנסות סגנונות שונים בהקשר הזה. למרות זאת, הסצנה ביצירה היא חילונית ולא דתית. הקומפוזיציה מזכירה קונצרט, מוטיב שהחל בוונציה ואומץ על ידי טיציאן בציורו "Le Concert Champêtre" (בעברית: הקונצרט הפסטורלי).
המוזיקאים הייתה יצירתו השאפתנית והמורכבת ביותר של קאראווג'ו עד אותה תקופה. הצייר חווה קשיים בציור ארבע הדמויות בחלל המשותף באופן שלא ברורה האינטראקציה ביניהם. הציור נמצא במצב ירוד. לראייה, ספר התווים שמחזיק הנער שבגבו לצופה, וממנו דהו רוב התווים. אף על פי איבוד רב של צבע מהיצירה, רובה נשארה שלמה.
הערות שוליים

1 2  Hibbard, Howard (1985). Caravaggio. Oxford: Westview Press. p. 31. ISBN 9780064301282.
↑  "The Musicians", Metmuseum.org (באנגלית)
↑  Langdon, Helen (2000). Caravaggio: A Life. Westview Press. ISBN 9780813337944.
↑  Graham-Dixon, Andrew (2011). Caravaggio: A Life Sacred and Profane. Penguin Books Limited. ISBN 9780241954645.
| קאראווג'ו |
| --- | --- | --- |
| יצירותיו | ארוחת ערב באמאוס • בכחוס • בכחוס החולה • דוד עם ראשו של גוליית • הירונימוס הקדוש כותב • יהודית והולופרנס • מאסרו של ישו • מגדת העתידות • מדוזה • המדונה של עולי הרגל • המוזיקאים • המרמים במשחק הקלפים • נער עם סל פירות • נער הננשך על ידי לטאה • סלסלת פירות • עקדת יצחק • עריפת ראשו של יוחנן המטביל • שבעת מעשי החסד • שלומית עם ראש יוחנן המטביל (לונדון) |  |
| ראו גם | בארוק • גלריה בורגזה • גלריית אופיצי |  |
הבחירות לכנסת הרביעית

תוצאות הבחירות לכנסת הרביעית
הבחירות לכנסת הרביעית התקיימו ב-3 בנובמבר 1959, ב' בחשוון ה'תש"ך, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת הרביעית. הבחירות נערכו בתקופת שיא כוחה של מפא"י בראשות דוד בן-גוריון. בבחירות אלו זכתה מפא"י בהישג הגדול בתולדותיה – 47 מנדטים.
בחירות אלו הן הראשונות שנערכו לאחר חקיקת חוק יסוד: הכנסת ועיגון מועד הבחירות בחודש חשוון (לרבות התיקון לחוק, לפיו בשנת בחירות שלאחר שנה מעוברת, הבחירות ייערכו ביום ג' הראשון של חודש חשוון, ולא יום ג' השלישי של חודש חשוון, בשנת בחירות שלאחר שנה שאינה מעוברת).
רקע היסטורי

בשנת 1959 היה דוד בן-גוריון בן ה-73 בשיא תהילתו. לאחר שובו מפרישתו בשדה בוקר ומינויו המחודש לראש הממשלה (לאחר תקופה קצרה בה היה שר הביטחון תחת ראש הממשלה משה שרת) שלט בן-גוריון במדינה, ובמפלגתו מפא"י, ללא עוררין.
בתוך מפא"י עצמה התרחש מאבק פנימי עז על השלטון. דורו של בן-גוריון, דור העלייה השנייה, שלט ביישוב ובמדינה זה עשרות שנים, כשבן-גוריון עומד בראש התנועה הציונית ומפלגת מפא"י משנת 1935. דור הביניים, דור העלייה השלישית, שעליו נמנו דמויות דוגמת גולדה מאיר וזלמן ארן והצעירים יותר, פנחס ספיר ופנחס לבון, נדחק עתה לטובת ה"צעירים" שטיפח בן-גוריון: משה דיין, טדי קולק, יצחק נבון, אבא אבן ושמעון פרס. מצב זה הביא למתחים פנימיים במפלגה, אך אלו לא גלשו אל מחוץ לחוגיה הפנימיים.
התקופה שלפני מערכת הבחירות הייתה רגועה מבחינה ביטחונית ומדינית. פרט למשבר קואליציוני סביב רישום הדת בתעודות הזהות של העולים, שהביא לפרישת המפלגות הדתיות מן הממשלה, ומשבר סביב מינויו של יושב ראש הכנסת לאחר פטירתו של יוסף שפרינצק (כאשר תרגיל פוליטי מוצלח הביא למינויו של נחום ניר, מועמד סיעות השמאל, ליושב ראש הכנסת, שלא על דעתו של בן-גוריון), הייתה הזירה הפנימית והחיצונית שקטה למדי. אפילו ניסיונן של סיעות השמאל להתסיס את מערכת הבחירות באמצעות יצירת משבר סביב מכירת תת מקלעים מסוג עוזי לגרמניה, לא הביא לסערה המקווה.
אירוע דרמטי, שכונה אירועי ואדי סאליב, שהתגלמו בהתפרצות של זעם ומחאה של בני עדות המזרח על רקע טענות לקיפוחם, אירע מספר חודשים לפני הבחירות, אך השפעתם המיידית של האירועים לא הייתה ניכרת ויכולתם של המוחים להשמיע את קולם מול המנגנון המפלגתי והתעמולתי הממוסד הייתה מוגבלת.
מערכת הבחירות

למערכת הבחירות קדמה מערכת בחירות להסתדרות שבה סבלה מפא"י מירידה של אחוזים בודדים. ברקע הדברים עמדו מאבקי כוח בין דוריים במפא"י, כאשר "דור הביניים" בראשות פנחס לבון ואהרן רמז האשים את ה"צעירים" באחריות לתוצאה.
בן-גוריון שאף לנצל את המצב כדי להעביר לחזית המפלגה את הדור הצעיר. תחת סיסמת הבחירות "אמרו כן לזקן" הוצג בן-גוריון לבוש מדי חאקי, מוקף בנבחרת של כוכבים צעירים – רמטכ"ל מבצע קדש, משה דיין, איש מערכת הביטחון, שמעון פרס, ואלוף ההסברה, אבא אבן. בן-גוריון שב ונשא נאומים בזכות שינוי שיטת הממשל, והתקיף את יריביו משמאל ומימין. בבחירות אלו נעשה בפעם הראשונה שימוש בחוגי בית, שבאחדים מהם נכח אף בן-גוריון.
מפלגות השמאל, אחדות העבודה - פועלי ציון ומפ"ם, לא הצליחו ליצור סערה סביב מכירת העוזי לגרמניה, וכמפלגות בעלות מסר מדיני מובהק, נפגע כוחן במערכת בחירות שבה התמקד הדיון בענייני פנים וממשל.
תנועת החרות בראשות מנחם בגין ניסתה בהצלחה רבה יותר ליצור אווירה סוערת במערכת הבחירות. בגין ערך מסע אופנועים, אותו תיאר בן-גוריון ביומניו בזו הלשון:
המוקיון עבר אתמול, ביום 1 בנובמבר, בקדילק פתוח, כשלפניו רצים 20 רוכבי אופנוע, ועיתון "חרות" בישר הבוקר באותיות ענק על "מסע ניצחון של בגין". קיום המפלגה בישראל הוא כתם שחור על הדמוקרטיה הישראלית. התנוונות זו ניזונה מהנחשלות של כמה עדות בישראל, ויגאל אלון מסייע לבגין בתעמולתו.
בדברים אלו ביטא בן-גוריון את הבוז האישי שלו לעולים מארצות המגרב (ה"נחשלים" האמורים), אך נתן ביטוי לרתיעה שעוררה אצל רבים התנהגותו הכוחנית של בגין. בעת מסע הבחירות נדמה היה כאילו עומדת חרות להכפיל שוב את כוחה כפי שהכפילה אותו במערכת הבחירות הקודמת. בסופו של דבר, נהנתה חרות מעליה צנועה יחסית של שני מנדטים, הרבה פחות משציפו ראשיה.
לאחר הבחירות

קשיי הרכבת הקואליציה, הצפויים לאחר כל בחירות, התגלעו הפעם לא במישור שבין מפא"י ובין שותפותיה לקואליציה, הדתיים, הפרוגרסיבים, ואנשי מפ"ם ואחדות העבודה, אלא במישור הפנימי והמפלגתי. עלייתם של ה"צעירים" הייתה לצנינים בעיני דור הביניים במפלגה. גולדה מאיר סירבה להצטרף לממשלה, שכן חששה כי אבא אבן, משה דיין ושמעון פרס ידחקו את רגליה ויטלו ממנה כל השפעה. בסופו של דבר התרצתה ונטלה את תיק החוץ, כאשר אבא אבן מונה לשר בלי תיק במשרד החוץ. משה דיין היה לשר החקלאות, ושמעון פרס לסגן שר הביטחון. משה שרת, שנדחק מכל עמדות ההשפעה, נותר הפעם מחוץ לממשלה. במהלך השנים הבאות היה המאבק הבין דורי בתוך מפא"י הגורם המניע העיקרי בפוליטיקה הישראלית, כאשר הדלק המצית את הבערה היה "הפרשה".
הערות שוליים

↑  הכנסת הרביעית, באתר הכנסת
הבחירות לכנסת השלישית

הבחירות לכנסת השלישית התקיימו ב-26 ביולי 1955, ז' באב ה'תשט"ו, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת השלישית. בבחירות אלו נראה היה בתחילה כי המתחרה הגדולה של מפלגת השלטון מפא"י תמשיך להיות מפלגת הציונים הכלליים, אך כאשר נספרו הקולות התברר כי כוחם של הציונים הכלליים ירד מאוד, וכן ירד כוחה של מפא"י, ולעומת זאת תנועת החרות בראשותו מנחם בגין הכפילה את כוחה והפכה למפלגה השנייה בגודלה.
רקע היסטורי

הבחירות לכנסת השלישית התקיימו על רקע שובו של דוד בן-גוריון מפרישה קצרה לשדה בוקר לראשות מפא"י. בן-גוריון פרש מתפקיד ראש הממשלה ב-1953, אך מעולם לא ויתר בפועל על מושכות השלטון. באמצעות שלוחיו, ובתקופה זו במיוחד משה דיין (הרמטכ"ל דאז) ושמעון פרס, חתר בן-גוריון בהתמדה תחת ראש הממשלה משה שרת. כך, לדוגמה, הופעלו כוחות צה"ל במקרים שונים לאחר היוועצות בין בן-גוריון לדיין, בלי שראש הממשלה יהיה שותף להכרעות.
כאשר שב בן-גוריון לשולחן הממשלה ב-21 בפברואר 1955 היה ברור כי ימיו של שרת בתפקיד ספורים. בן-גוריון זכה בתפקיד שר הביטחון, לאחר שפנחס לבון נאלץ לעזוב את המשרד בגלל מעורבותו בעסק הביש. "העסק הביש" עתיד היה להטיל את צילו גם על מערכות הבחירות הבאות, אך לעת עתה נותר בעיקרו סמוי מידיעת הציבור הישראלי. ברור היה כי בן-גוריון יעמוד בראש רשימת מפא"י לבחירות, והחודשים האחרונים לכהונת הממשלה התאפיינו בסכסוכים בינו ובין ראש הממשלה שרת, לו היה כביכול כפוף.
ערב הבחירות נתן בית המשפט המחוזי בתל אביב את פסק הדין בעניינו של ישראל קסטנר. במשפט הואשם מלכיאל גרינוולד בהוצאת דיבתו של קסטנר, אך סניגורו של גרינוולד, שמואל תמיר, הצליח להפוך את המשפט למשפטו של קסטנר, שהיה מאנשי ממסד מפא"י, ושל משטר מפא"י בכללו, אשר לא עשה כביכול את המרב להצלת יהודי אירופה. בפסק הדין קבע בית המשפט כי קסטנר "מכר את נפשו לשטן". על רקע פסק הדין הגישה חרות הצעת אי אמון בממשלה, ב-28 ביוני 1955. הציונים הכלליים, שהיוו את המפלגה השנייה בגודלה בכנסת, והיו שותפים בקואליציה, נמנעו מהצבעה, וסירבו לדרישתו של ראש הממשלה משה שרת להתפטר מן הממשלה. שרת הגיש את התפטרות הממשלה, והקים מיד ממשלת מעבר בלי הציונים הכלליים.