stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טיפול המרה
שיטות טיפולי המרה > הרגעת החשק המיני

קיימים, בעיקר בארצות הברית, מטפלים מתחום בריאות הנפש המציעים טיפולים שבאופן מוצהר אינם מיועדים לשינוי הנטייה המינית עצמה, כי אם רק את ההתנהגות בהקשרה;
טיפולים אלה מוצעים על ידי מטפלים שחלקם מאמינים בעצמם כי נטיות מיניות אינן אפשרויות לשינוי בכלים הפסיכותרפיים המוכרים. הטיפולים שלהם נעשים לרוב בגישה קוגניטיבית-ביהביוריסטית ומטרתם להקטין את הסבירות לביטוייה של נטייה מינית מסוימת (ללא תלות הכרחית בסוג הנטייה או במניע של המטופל לבקש סיוע זה); טיפולים אלה מטרתם להפחית את החשק המיני או לפחות את ההתנהגות המינית של הפרט, והם מבוססים על ההנחה כי חשוב לעזור למטופל להגיע לשלווה נפשית, ואם ביטוי נטייתו המינית מפריע לכך, מסיבה פילוסופית, דתית, רגשית או אחרת, הרי שיש לסייע לו לפחות לנסות להפחית את ביטויה.
כאשר טיפולים אלה ניתנים להומוסקסואלים, יש הרואים בהם וריאציה של טיפולי המרה, גם אם באופן מוצהר אין זו כוונת המטפל או המטופל. המציעים טיפולים אלה מכנים אותם לעיתים כטיפולים בהתמכרות למין או לפורנו, או להתנהגות מינית קומפולסיבית (CSB, או בשמה השני "היפרסקסואליות"). המתנגדים לטיפולי המרה באופן כללי, אולי יתנגדו לטיפולים אלה עם אותן טענות נגד טיפולי המרה "רגילים".
ארגונים המקדמים טיפולי המרה > תנועת ה-Ex gays

ישנם אנשים המעידים על עצמם, כי היו בעברם הומוסקסואלים, ובעקבות תרפיה רפראטיבית פחתה משיכתם לגברים, או פסקה לחלוטין, ובמקומה התפתחה משיכה לנשים.
בארצות הברית קיימות קבוצות וכנסיות של "הומוסקסואלים לשעבר" ("ex-gay"). רבים מאנשים אלה מסתירים את עברם, אך יש שכתבו ספרים או מרצים על תרפיה רפראטיבית ואף מעניקים אותה בעצמם; בולט בין אלה הוא ריצ'רד כהן (אנ'), אשר מציג את האישה שנשא בשנת 1982 ואת שלושת ילדיהם בסדרות דוקומנטריות שונות כעדות להצלחתם של טיפולי המרה מסוימים תוך קידום גישתו הטיפולית.
ישנם אנשים, שהעידו על עצמם בעבר כי עברו בהצלחה תרפיה רפראטיבית, אך לאחר מספר שנים חזרו בהם מהצהרה זו. בארצות הברית קיים ארגון בשם ex-gay-watch שחלק מהפעילים בו היו בעבר נציגים בולטים של "הומוסקסואלים לשעבר" - אנשים אלו מכנים עצמם בדרך כלל ex-ex-gay‏ (בתרגום חופשי: הומוסקסואלים-לשעבר לשעבר).
ביוני 2013, "Exodus International", מועצת המנהלים של ארגון גג של קבוצות וכנסיות של הומוסקסואלים לשעבר, החליטה לסיים את פעילותו. נשיא הארגון פרסם הצהרה שהביעה חרטה על הקו בו נקט הארגון והתנצל בפני חברי קהילת הלהט"ב הרבים ש"נפגעו ממנו". ארגון הגג הוחלף בידי התארגנות חדשה בשם "Restored Hope Network".
ארגונים המקדמים טיפולי המרה > הברית (לשעבר NARTH)

"The Alliance for Therapeutic Choice and Scientific Integrity" – "הברית לבחירה טיפולית ויושרה מדעית" (לשעבר "האגודה האמריקאית למחקר וטיפול בהומוסקסואליות" – NARTH) הוא ארגון אמריקאי של מטפלי המרה.
הסרת ההומוסקסואליות מה-DSM בשלבים בין שנת 1973 לשנת 1987 החלה בעקבות מחאות ומאמצי הסברה של פעילי להט"ב כלפי האגודה הפסיכיאטרית, ובארגון הברית יש הטוענים כי הסיבה להסרה לא הייתה מקצועית אלא פוליטית – לחץ מצד הקהילה ההומוסקסואלית יחד עם המחנה הליברלי. [דרוש מקור]
באופן היסטורי, רוב טיפולי ההמרה התרחשו בקבוצות עם רקע דתי וארגוני בריאות התעלמו מהם. דבר זה השתנה בתחילת שנות ה-90 עם הופעת NARTH שקידמה דעות קדומות שליליות והציגה את כל ההומואים, לסביות ובי-סקסואלי כבעלי בעיות נפשיות. פעולה זו דרבנה תגובה מצד ארגוני בריאות כמו APA בסוף שנות ה-90
בשנת 2002 פרסמו ד"ר ג'וזף ניקולוסי, מייסד הארגון והעומד בראשו עד 2006, וד"ר א. דין בירד סקירה מטה-אנליטית של טיפולים רפראטיביים אינדיבידואליים של הומוסקסואלים. הם בדקו 146 מקרים, מתוכם 79% הצביעו על כך שהתרפיה הרפראטיבית יעילה. הקריטריונים שנקבעו לקביעת יעילותה של תרפיה רפראטיבית כללו דיווח של הנחקרים על משיכתם המינית (אל בני אותו המין ואל בני המין השני), אחוז הפנטזיות על בני אותו המין ועל קיום יחסי מין עם בני אותו המין; קריטריונים נוספים לקביעת יעילות התרפיה עסקו בבדיקת עוררות מינית: שינוי בזקפה ושינוי בדופק כתגובה למצגת של תמונות אירוטיות.
ארגונים המקדמים טיפולי המרה > IFTCC

"The International Federation for Therapeutic and Counseling Choice" – "הפדרציה הבינלאומית לבחירה בטיפול וייעוץ" – הוא ארגון אירופאי של מטפלי המרה. הארגון אימץ את הקוד האתי למטפלים שגובש ב-NARTH.
ארגונים המקדמים טיפולי המרה > ארגונים המקדמים טיפולי המרה בישראל

העמותה הדתית עצת נפש, מציעה סדנאות קבוצתיות לשינוי נטייה מינית, ומפנה למטפלים קליניים המציעים טיפול המרה פרטני. בשנת 2019 הורשע ראובן וולצ'ר, שהיה מטפל מומלץ מטעם הארגון ועד 2008 כיהן גם כיושב ראשו, במעשים מגונים שביצע בשניים ממטופליו, בהסכמה שהושגה תוך העמדת פנים שמדובר בחלק מהטיפול. נגזרו עליו 20 חודשי מאסר. באפריל 2023 פרסם פורום תקנה אזהרה לציבור כי וולצ'ר חזר להיות מועסק בעמותה.
עמותת חוסן מפנה למטפלים העוסקים בטיפולי המרה.
כָּמוֹךָ - הומואים דתיים אורתודוקסים היא עמותה של הומואים הדוגלת בכך שזכותם של המעוניינים בטיפול פסיכולוגי בנטייתם המינית לממש אפשרות טיפול זו, תוך הכרה בכך שאין מדובר בערובה בטוחה לשינוי וכי מדובר בתהליך שתוצאותיו ומידת הצלחתו לא הוכחו דיים; "כמוך" אף הקימה קרן לסבסוד טיפולי המרה.
ביקורת על טיפולי המרה

המתנגדים לגישה הטיפול טוענים כי לבעלי נטיות לא הטרוסקסואליות אין סיבה לעבור טיפול כלשהו בקשר לנטייתם, מכיוון שאינם חולים במחלה המצריכה טיפול, בעוד שאלו המעוניניים, בוחרים בקבלת אותם "טיפולים" כתוצאה מלחץ חברתי וסטיגמות חברתיות, השוללות את הלגיטימציה מהיסוד של נטיות לא הטרוסקסואליות מתוך אמונות דתיות, אי הכרת להט"בים באופן אישי, רגשות אשם בנושאים שונים הקשורים למיניות, דעות קדומות, השכלה נמוכה, נטייה לסמכותיות ושיפוטיות ותפיסות תפקיד נוקשות. חלק מהמתנגדים לטיפול טוענים שהמקור לרעיון התרפיה הרפראטיבית הוא שנאת ההומוסקסואלים והרצון להעלים את ההומוסקסואליות מהעולם; לדבריהם יש קשר בין תרפיה רפראטיבית לבין אג'נדה דתית והומופוביה, וכי אחת הראיות לכך לטענתם, היא שרבים מהארגונים התומכים בתרפיה רפראטיבית הם כנסיות או ארגונים דתיים אחרים – נוצריים, יהודיים או מוסלמיים.
עמדה נפוצה בקרב המתנגדים לתרפיה הרפראטיבית היא, כי לפחות בכלים הקיימים, לא ניתן לשנות באופן יזום נטייה מינית של אדם, גם אם ירצה בכך. הם טוענים, כי המחקרים שלפיהם ניתן לשנות נטייה מינית, עושים שימוש שגוי וסלקטיבי בנתונים ואינם נעשים על-פי השיטה המדעית, וכתוצאה מכך, להסקת המסקנות לכאורה אין כל בסיס מדעי. חלק מהמחקרים המצביעים על יעילות התרפיה הרפראטיבית אינם מתפרסמים בכתבי עת מקצועיים (בהם בדרך כלל כל המאמרים עוברים בדיקה במסגרת של ביקורת עמיתים), ולפיכך יש להטיל ספק במתודולוגיית המחקר ובהסקת המסקנות שבו.
שתי טענות נגד העוסקים בטיפולי המרה הן, שהם מניחים כי הומוסקסואליות היא הפרעה נפשית וכי מחקריהם מתמקדים כמעט אך ורק בגברים הומואים, ורק לעיתים נדירות כוללים לסביות.
מחקר > קורט פרוינד

פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בשטחי צ'כוסלובקיה בשנת 1962 לאחר שמחקר מדעי של הפסיכיאטר והסקסולוג קורט פרוינד הוביל למסקנה כי לא ניתן לשנות נטייה הומוסקסואלית להטרוסקסואלית. בין השנים 1950 ל-1953, פרוינד טיפל ב-67 גברים על רקע נטיותיהם ההומוסקסואליות. בעוד שחלק ממטופליו ביקשו מרצונם לשנות את נטייתם המינית, אחרים קיבלו מחילה מהעמדה לדין או עונשים משפטיים, כדי שיוכלו לעבור את הניסוי. מתוך פרספקטיבה ביהביוריסטית, ניסה פרוינד לחזק רגשות הטרוסקסואלים תוך ענישה של הומוסקסואלים כדי לשנות את נטייתם המינית. למטופלים ניתנו תרופות מעוררות בחילה בזמן שנחשפו לתמונות של גברים אחרים, אשר לאחר מכן קיבלו זריקות טסטוסטרון ונחשפו לתמונות של נשים עירומות. פרוינד עקב אחר מטופליו בשנים 1956–1958, והגיע למסקנה כי טיפוליו לא צלחו. הנתונים האמפיריים שלו הציגו מספר מהראיות הראשונות לכך, שביצוע טיפול המרה בנטייה מינית היה בדרך כלל חסר תועלת והוכיח כי אף גברים בעלי אוריינטציה הומוסקסואלית שנראה כאילו ויתרו על יחסים מיניים עם גברים אחרים והקימו נישואים הטרוסקסואלים עדיין נמשכים רומנטית לתמונות של גברים ולא של נשים. פרוינד גם קרא תיגר על תיאוריות פסיכואנליטיות עכשוויות של הומוסקסואליות גברית, שהצביעו על כך שזה נובע מפחד או סלידה מנשים.
ב-1977 התנצל פרוינד על ניסיונו לשנות את נטיותיהם החד-מיניות של מטופליו, וכתב כי אם ניסוייו "'עזרו בכלל, הם עזרו ללקוחות להיכנס לנישואים שהפכו מאוחר יותר לבלתי נסבלים או כמעט בלתי נסבלים" והביע ספק שיש לראות בהומוסקסואליות מחלה בשל הסיכוי כי "שינויים חברתיים סבירים עשויים לבטל למעשה את כל המצוקה הספציפית של הומוסקסואלים". פרוינד יעץ למטופליו לחיות בשלום עם נטייתם החד-מינית.
מחקר > מאסטרס וג'ונסון (1979)

בין השנים 1968 ל-1977 הפעיל המכון של מאסטרס וג'ונסון תוכנית טיפול המרה של הומוסקסואלים להטרוסקסואליות. בשנת 1979 התוכנית דיווחה על 71.6 אחוזי הצלחה במהלך שש שנות טיפול. בתקופת המחקר שלהם הוגדרה הומוסקסואליות על ידי האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה כהפרעה פסיכולוגית. בשנת 1973 הגדרה זו הוחלפה ב'הפרעת נטייה מינית' (Sexual Orientation Disturbance), שהגדירה נטייה מינית כהפרעה, אם בעל הנטייה סבל ממנה ורצה לשנותה. פרסום תוצאות המחקר שש שנים לאחר החלטת האגודה ספג ביקורת על רקע זה.
בשנת 2009, תומאס מאייר (אנ') פרסם ביוגרפיה על הזוג, בה כתב שוויריג'יניה ג'ונסון הסתייגה קשות מתאוריית ההמרה של מאסטרס וחשדה אף שמאסטרס פברק את תוצאות המחקר, ושעמית נוסף של מאסטרס חלק אף הוא על אמיתות הממצאים הללו וטען שמאסטרס לא שמר את נתוני המחקר שפורסם בספרו.
מחקר > עבודותיו של איסאי (1991)

הפסיכיאטר והפסיכואנליטיקאי ריצ'רד איסאי טען במאמר משנת 1991, שלקוחות, המבקשים סיוע בשינוי הנטייה המינית מונעים לרוב מפגיעה בהערכה העצמית ומהפנמה של הטיה חברתית שיוצרות חוסר יכולת לאחד ולשלב את נטיותיו המיניות של הפונה בגיל ההתבגרות ובבגרות המוקדמת, דבר הגורם לחוסר היציבות של הזהות ההומוסקסואלית שלו.
מחקר > וורן ת'רוקמורטון (1998)

וורן ת'רוקמורטון, פרופסור לפסיכולוגיה, ערך סדרת מחקרים על טיפולי המרה. ב-1998 פרסם סקירת ספרות, בעיקר משנות ה-60 וה-70, לפיה שיטות טיפוליות שונות הודגמו כאפקטיביות במקרים רבים, והלין על ההתנגדות הגורפת הגוברת לטיפולי המרה.
מחקר > מחקר שידלו-שרודר (2001)

מחקר נוסף על תרפיה רפראטיבית שערכו בשנת 2001 ד"ר אריאל שידלו וד"ר מייקל שרודר, התבסס על אנשים שהשתתפו בתוכניות לשינוי נטייה מינית ומתנדבים נוספים. על פי ממצאי המחקר שלהם, 88% מהמשתתפים לא הצליחו להגיע לשינוי קבוע בנטייתם המינית, ואילו 4% דיווחו כי נטייתם המינית הפכה להטרוסקסואלית. האחרים דיווחו על אובדן הדחף המיני בכלל, או על מאבק מתמיד להתנזר מיחסי מין. על פי שרודר, רבים מהנחקרים שנטייתם המינית לא השתנתה חשו בושה ואשמה; כמה מהם השתתפו בתוכניות לשינוי הנטייה המינית במשך שנים. מבין שמונת הנחקרים (מתוך מדגם כולל של 202) שכן דיווחו על שינוי בנטייתם המינית, שבעה היו מועסקים כיועצים או מדריכים בתנועת "הומוסקסואלים-לשעבר" (ex-gay). על מחקר זה נמתחה ביקורת, משום שהוא מומן על ידי ארגון המתנגד רשמית לתרפיה רפראטיבית ומשום שרוב המשתתפים הופנו אל המחקר דרך מודעות באתרי אינטרנט ובעיתונים של הקהילה הגאה, תחת הכותרת "טיפולים הומופוביים: תיעוד הנזק", ולכן הוא אינו מייצג. בנוסף, שיטת המחקר הייתה ראיון בן 90 דקות עם כל משתתף, והראיונות התבצעו בממוצע 12 שנים לאחר הטיפול.
מחקר > צוות המשימה של האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (2009)

בשנת 2007 הקימה האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה צוות משימה שכתב דו"ח בנושא "תגובות טיפוליות ראויות לנטייה מינית" שפורסם בשנת 2009. מטרת צוות המשימה הייתה לעדכן את התגובות הטיפולויות המתאימות לנטיה מינית של ה-APA. הצוות דן גם בשאלות כמו מה התגובה הראויה בטיפולי טיפולים מאשרי נטייה מינית ביחס לילדים או מתבגרים שמביעים רצון לשנות את הנטייה המינית שלהם או שהורים רוצים בכך; היישום המתאים של טיפולים מאשרי נטייה מינית כלפי מבורים שרוצים לשנות את הנטייה המינית שלהם; קיומם של מתקני אשפוז למתבגרים המציעים טיפולי המרה בכפייה; ונושאי חינוך הכשרה ומחקר ביחס לנושאים אלה.
לפי סקירת הספרות הצוות קבע כי יש יותר ויותר ראיות לכך שסטיגמה מינית, שבאה לידי ביטוי כדעה קדומה ואפליה נגד מי שאינו הטרוסקסואלי, הוא מקור עיקרי ללחץ על חברי קבוצות מיעוט של נטייה מינית. לחץ זה מכונה "לחץ מיעוטים" (אנ')
והוא גורם שמשפיע על התמודדות נפשית בקרב חלק מקהילת הלהטה"ב, כולל בנושאים הבנת העקה, מצוקה נפשית, התמודדות, חוסן נפשי, והחלמה.
הצוות הסיק שנטייה מינית שאינה הטרוסוקאוסליות אינה בעיה נפשית. סטיגמות מיניות נגד מיעוטים מיניים יוצרים נזק. חלק מחברי הלהט"ב הם בעלי נזילות מינית. כמו כן הומואים, לסביות ובי-סקסואלים יוצרים יחסים משמעותיים ומשפחות בעלות אופי דומה לאלו ההטרוסקוסאלים.
הדו"ח ביצע סקירת ספרות בנושא "מאמצים לשינוי נטייה מינית". הסקירה כללה מחקרים שעברו ביקורת עמיתים ופורסמו בין 1960 ל-2007. הדו"ח קובע כי רוב המחקרים בתחום סבלו מבעיות מתודולוגיות חמורות, וכי רק מחקרים בודדים עמדו בסטנדרטים המינימליים להערכת האם טיפולים פסיכולוגיים כאלה אכן מצליחים לשנות נטייה מינית. מחקרים מעטים עד 1978 יכלו להחשב לניסוי אמיתי. מחקר אחד בלבד השווה בין נחקרים שטופלו ובין קבוצת ביקורת. מחקרים מאוחרים יותר הם איכותיים יותר אבל לא סיפקו תשובות חד משמעיות. הדו"ח סיכם שלא עולה מהמחקרים שהמאמצים לשינוי נטייה מינית יצליחו, ושכרוך בהם סיכון מסוים לנזק.
מחקר > ניקולס קמינגס

הפסיכולוג האמריקני ניקולס קמינגס (Nicolas Cummings, מנשיאי איגוד הפסיכולוגים האמריקאי לשעבר) תומך חלקית בטיפולי המרה. לדברי קמינגס, טיפולי המרה מתאימים בעיקר לקטגוריה אחת, של "גברים הומוסקסואליים גבריים למראה" (Masculine appearing men) וכי מניסיונו האישי כפסיכולוג גברים אלה נטו להגיב טוב יותר לטיפול. עוד טוען קמינגס כי הביקורת המקצועית שעולה מן ה-APA כלפי עצם תופעת קיומם של טיפולי המרה או פיתוח גישות חדשות ומחקר בנושא - נגועה בהטיה פוליטית ובהפרה של עיקרון ליאונה טיילר שלפיו ראוי לגבות עמדות קולקטיביות של ה-APA בראיות מדעיות.
פולמוס בתוך הגישה הפסיכוסוציאלית להשתנות מינית

תומכים של השיטה הפסיכוסוציאלית דיווחו בשנת 1999 על מידה מסוימת של הצלחה. מספר חוקרים סבורים שגם גורמים פסיכו-חברתיים, בדרך כלל בלתי רצוניים, לכאורה משפיעים על התפתחות הנטייה המינית; כך למשל, ב-1972 הפסיכולוג הרפואי ג'ון מאני הציע כי תופעות מסוימות של התנהגות הומוסקסואלית (כמו הומוסקסואליות מצבית, אותה כינה Facultative homosexuality) הן דוגמה אפשרית להתנהגות הומוסקסואלית גם בקרב גברים סטרייטים מסוימים השוהים מספר שנים במסגרות סגורות, כמו בתי סוהר.
החוקרת ליסה דיימונד (Lisa Diamond), היא ד"ר לפסיכולוגיה וחוקרת המתנגדת לטיפולי המרה, כמו כן היא מזדהה כלסבית. היא חקרה וטבעה את המונח נזילות מינית, בעיקר בהיבט המיניות הנשית: האפשרות לשינוי בלתי-רצוני של נטייה מינית של אדם במהלך חייו בהתאם לחוויות הפרט (שלכל הפחות מכילות ממד פסיכוסוציאלי, מלבד הממד הביולוגי ובפרט הנוירוביולוגי).
על פי דיאמונד, תומכים בטיפולי המרה דוגמת ניקולוסי ואנשי הארגון NARTH שעמד בראשו, ניסו להסתמך על מחקריה, כדי לאשש את הטענה שטיפולי המרה (כגורם פסיכסוציאלי בפני עצמו) יעילים בשינוי נטייה מינית. דיאמונד יצאה במוצהר כנגד ניקולוסי וטענה כי זהו סילוף מכוון של ממצאיה. היא הדגישה כי השתנות בלתי-רצונית של נטייה מינית, על סמך התנסויות מיניות וגיוון מיני במהלך החיים שונה באופן מהותי מניסיון לשנותה באופן רצוני על ידי טיפול פסיכותרפי כמו זה שמבצעים ניקולוסי ועמיתיו, ודרשה ממנו בפומבי שלא להסתמך על עבודותיה לאישוש טענתו.
דיימונד טוענת, כי האפקט האפשרי היחיד של חלק מטיפולי ההמרה השונים הוא שינוי התנהגות, אך בפירוש לא שינוי הנטייה המינית עצמה, והביעה התנגדות לטיפולי המרה במטרה לשנות נטייה מינית.
גישות איגודים מקצועיים וארגוני בריאות

פסיכולוגים רבים בארצות הברית, באירופה ובארצות נוספות, מתנגדים לטיפולי המרה. על-פי תפיסתם, אסור למטפל מוסמך להציע טיפול רה-אוריינטציה למטופל משום שהנטייה ההומוסקסואלית היא לכאורה חלק בלתי נפרד מאישיות האדם, שלא ניתן לשנותו ושאין סיבה לשנותו. האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית (APA) הזהירה מנזקים פסיכולוגיים, שעלולים להיגרם כתוצאה מטיפולי ההסבה. מדיניות APA מצהירה, כי טרם התבצע מחקר מספק מבחינה מדעית, המראה שהתרפיה בטוחה או אפקטיבית.
ביקורת נוספת על התרפיה הרפראטיבית נוגעת לעדויות רבות, לפיהן לפחות למקרים מסוימים של הומוסקסואליות, ישנו בסיס (מוחלט או לכל הפחות תורם) שהוא ביולוגי: הורמונלי-גנטי או הורמונאלי-טרטוגני. ממצאים אלה אוששו שוב ושוב לגבי הומוסקסואליות בקרב נשים (להרחבה ראו למשל תסמונת אדרנוגניטאלית), אם כי לגבי זכרים (ללא אינטרסקסואליות) הראיות הן אינן חד-משמעיות. ולפיכך מסיקים המתנגדים לתרפיה הרפראטיבית, שהנטייה איננה ניתנת לשינוי.
בכל הנוגע לטיפולי המרה, עמדת איגודי בריאות הנפש המכריעים (כדוגמת איגוד הפסיכולוגים האמריקני) היא פחות או יותר הומוגנית, וכדעת החוקר מרקוס ברידלאב - "לא הוכח שטיפולים אלה עבדו אי פעם, והם בוודאי לא עבדו לרוב האנשים שניסו אותם". טענות אחרות מדברות על עלותם המצטברת הגבוהה של הטיפולים ופוטנציאל הסיכון (בפרט הנפשי) הטמון בהם.
ארגוני בריאות רבים ברחבי העולם ביקרו את מאמצי השינוי של הנטייה המינית / הזהות המגדרית. עמדת איגוד הפסיכיאטרים האמריקאי היא, שעד כה לא היה מחקר מספק מבחינה מדעית המוכיח שטיפולי המרה בטוחים או אפקטיביים, ושנראה סביר בהחלט, שקידומם מחזק סטראוטיפים ותורם לתחושה שלילית כלפי הומוסקסואלים גופים רפואיים רגילים קובעים, כי טיפולי המרה יכולים להזיק, מכיוון שהם עלולים לגרום לתחושת אשמה וחרדה. בקהילת בריאות הנפש קיים גם חשש שקידום טיפולי המרה עלול לגרום נזק חברתי על ידי הפצת השקפות לא מדויקות לגבי נטייה מינית וזהות מגדרית ויכולתם של אנשי להט"ב לנהל חיים מאושרים ובריאים בחברה כתוצאה מסטיגמות.
רשימת ארגוני בריאות שהתייחסו בביקורתיות לטיפולי המרה כוללת:
גישות איגודים מקצועיים וארגוני בריאות > ארגוני בריאות בינלאומיים

האיגוד הפסיכיאטרי העולמי. The World Psychiatric Association פרסם במרץ 2016 הצהרה לפיה נטייה מינית וזהות מגדרית שונות אינם בגדר בעיה נפשית, אין ראיה מדעית שניתן לשנות אותם וכי מה שמכונה "טיפולים" עלולים לגרום נזק.
המשרד האזורי של ארגון הבריאות הפאן אמריקני של ארגון הבריאות העולמי.
האגודה הבינלאומית לאחיות בבריאות הנפש.
גישות איגודים מקצועיים וארגוני בריאות > ארגוני בריאות בארצות הברית

בתחילת שנות ה-90, NARTH הציגה דעות קדומות על בעלי נטייה מינית. דבר זה עורר תגובה מצד ארגוני בריאות מרכזיים. בשנת 1997 ה-APA הורה לכל המטפלים בבעלי נטייה מינית שונה להימנע מקביעות לא מדעיות על הטיפולים שלהם. בשנת 2007 הוקם צוות המשימה של ה-APA בנושא, ובשנת 2009 פורסם הדו"ח שלו שמתח ביקורת על טיפולי המרה.
בנייר עמדה משנת 2021 מבהיר APA כי הוא מתנגד למאמצי שינוי נטייה מינית. ההתנגדות היא על רקע מחקרים מדעיים וניסיון טיפולי שמצביעים על כך שמאמצי שינוי נטייה מינית גורמים לסיכון משמעותי של אנשים. סיבה נוספת להתנגדות היא בעיות אתיות, ובעיות מחקריות במאמצים אלה. הארגון גם ממליץ לאנשים, למשפחות, למטפלים ולארגונים להימנע ממאמצים אלה. הארגון פרסם גם התנגדות למאמצי שינוי זהות מגדרית. הארגון לא רואה בנטייה מינית או שינוי זהות מגדרית בעיה נפשית ומתנגד להצגה שלהם ככאלה.
הארגון גם מצביע על צעדים שכן יכולים לסייע לאנשי להט"ב כמו קבלה ותמיכה, ביצוע הערכות, התמודדות אקטיבית, תמיכה חברתית, בחינה והתפתחות אישית, והפחתה של סטיגמות שהופנמו.
בשנת 2008 הבהיר ה-APA שהקונצנזוס המדעי והרפואי בארצות הברית הוא, שטיפולי המרה הם בעלי פוטנציאל לגרימת נזק, ורוב ארגוני הרפואה מתנגדים להם. גופי רפואה מהזרם המרכזי בארצות הברית מציינים כי טיפולי המרה יכולים להיות מזיקים, שכן הם מנצלים רגשות בושה ואשמה (Shame and Guilt) וחרדות, בקרב המטופל ובכן עלולים להגביר סיכון לדיכאון קליני ואף להתאבדות. בקהילת בריאות הנפש האמריקאית מציינים כי לקבלה של טיפולי המרה יש השלכות שליליות חברתיות, שכן הן מפיצות נקודת מבט לא מדויקת על נטייה מינית ועל "יכולתם של הומואים ולסביות לחיות חיים בריאים ומאושרים".
בין הארגונים הגדולים בארצות הברית המתנגדים לטיפולי ההמרה לפחות בחלק מהמקרים, נמנים הארגונים הבאים: האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה, האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה, האגודה האמריקנית לייעוץ, ארגון הרפואה האמריקאי (American Medical Association), האגודה האמריקאית לחיי משפחה ולנישואים (American Association for Marriage and Family Therapy), התאחדות העובדים הלאומית (National Association of Social Workers), האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים (American Academy of Pediatrics) וההתאחדות הלאומית ללימודי פסיכולוגיה (National Association of School Psychologists).
גישות איגודים מקצועיים וארגוני בריאות > ארגוני בריאות בממלכה המאוחדת

האיגוד הלאומי לפסיכולוגים בבתי ספר.
המועצה הבריטית לפסיכותרפיה.
האגודה הבריטית לייעוץ ופסיכותרפיה.
האגודה הפסיכולוגית הבריטית.
המועצה הפסיכואנליטית הבריטית.
המכללה המלכותית לפסיכיאטרים.
האגודה הבריטית לפסיכותרפיות התנהגותיות וקוגניטיביות.
איגוד היועצים הנוצרים.
האגודה הלאומית לייעוץ.
שירות הבריאות הלאומי הסקוטי.
שירות הבריאות הלאומי האנגלי.
המכללה המלכותית לרופאים כלליים.
גישות איגודים מקצועיים וארגוני בריאות > ארגוני בריאות באוסטרליה

התאחדות הרפואה האוסטרלית.
האגודה הפסיכולוגית האוסטרלית.
הברית הלאומית לבריאות הלהט"ב.
המכללה הפסיכולוגית המלכותית של אוסטרליה וניו זילנד פרסמה שאינה תומכת בטיפולי המרה מסוכ כל שהוא, שאין ראיה מדעית לכך שנטייה מינית ניתנת לשינוי ושמאמצים לשינוי נטייה מינית מסתכנים בגרימת נזק ניכר למטופלים.
גישות איגודים מקצועיים וארגוני בריאות > ארגוני בריאות נוספים

החברה האוסטרית לבריאות הציבור.
איגוד הפסיכולוגים הקנדי.
הסוכנות לבריאות הציבור בקנדה.
האיגוד הפסיכיאטרי הנורווגי.
המכללה הצ'יליאנית לפסיכולוגים.
המועצה הפדרלית הפסיכולוגית הברזילאית.
האגודה הפסיכיאטרית ההודית.
האגודה הפסיכיאטרית הלבנונית.
החברה לפסיכיאטרים בדרום אפריקה.
איגוד הפסיכולוגים הספרדי.
ההסתדרות הרפואית בישראל.
האגודה הפסיכולוגית של אירלנד.
המכללה לפסיכיאטרים בהונג קונג.
החברה הפסיכולוגית בהונג קונג.
איגוד הרופאים בהונג קונג בפסיכולוגיה קלינית.
סדר הפסיכולוגים האלבני.
גישות איגודים מקצועיים וארגוני בריאות > ישראל

בשנת 2011 הוציאה הסתדרות הפסיכולוגים בישראל נייר עמדה בנושא, לפיו:
הבסיס המקצועי והעדויות האמפיריות להצלחתם של טיפולי המרה קלושים למדי. יש להניח שסיבות של 'תקינות פוליטית' מקשות על מימון ופרסום מחקרים בדבר יעילותם האפשרית, אך הפסיכולוג הסביר אינו יכול להתעלם מהידע המצטבר הקיים, המורה שטיפולי ההמרה אינם יעילים, ועליו לידע את המטופל לגביו. אל לו להבטיח הצלחות שאינן מציאותיות ועליו להזהירו מפני הקשיים, ובמידת הצורך הסכנות בתהליך.
טיפול המרה יוצר 'סדר יום' מוכתב מראש, ולכן עלול לחטוא למהות הטיפול הפסיכולוגי: סיוע למטופל לבחור את בחירותיו מתוך מודעות עצמית במקום מכיל ומקבל. לא נכון מקצועית שעמדותיו ונטיותיו של המטפל ישפיעו על הטיפול, ואם הוא אינו יכול לקבל את המטופל על בסיס עמדה אמפתית לא שיפוטית, עליו לפסול עצמו מלטפל בו. על הפסיכולוג לעזור לפתח אווירה של סובלנות וקבלה, להפיץ מידע ולהגן על מיעוט נרדף בכלל ועל הפונים לטיפולו בפרט. עליו להימנע מלשמש שליח של קבוצה המבקשת למנוע ממנו לחיות בדרך ההולמת את זהותו/נטייתו.
כשהמטופל חש, מתוך מוטיבציה פנימית ולא מתוך לחצים, שנטייתו עומדת בסתירה לאמונתו הדתית או עלולה לגרום לניתוקו מסביבתו, על הפסיכולוג לכבד את אמונתו ולנסות לעזור לו בהתאם. לשם קביעת תוכנית הטיפול, על הפסיכולוג, בראש ובראשונה, לבצע הערכה פסיכולוגית כוללת לבירור זהותו המינית של המטופל ומידת גיבושה, ובמקביל לבצע הערכה לגבי סביבת חייו ויחסי הגומלין שבינו ובינ זהות זו ומידת מצוקתו בהתאם. שימוש בטכניקות אוורסיביות (עונשיות), העלולות להזיק למטופל, פסול לחלוטין.
יש לוודא שמתבגרים אינם מגיעים לטיפול בכפיית סביבתם, להבטיח ביתר שאת את שמירת הסודיות מול ההורים ודמויות סמכות אחרות ולהתנות בה את החוזה הטיפולי.
הטיפול בתחום כה מורכב ורגיש על יד "מטפלים", שאינם נמנים עם מקצועות בריאות הנפש המוכרים: פסיכולוגים, עובדים סוציאליים ופסיכיאטרים, אינו ראוי ויש להזהיר את הציבור מפני הסכנות הצפויות ממנו.
בשנת 2014, אימצו איגוד העובדים הסוציאליים ומשרד הבריאות את נייר העמדה האמור. משרד הבריאות גם פרסם הודעת דובר, המזהירה את הציבור מפני הטיפולים, בה הצהיר שהמטפלים "מייצרים מצג שווא של הכרה מדעית בשיטה, אף על פי שבפועל אין עדויות מחקריות להצלחת שיטה כלשהי לגבי האפשרות להמרה ויש אף עדויות לנזק אפשרי".
בשנת 2019 פרסמה ההסתדרות הרפואית בישראל נייר עמדה שעליו חתומים איגוד הפסיכיאטריה בישראל ואיגודים נוספים ובו נאמר כי "אין עדות ליעילותם של טיפולים לשינוי הנטייה המינית או הזהות המגדרית, וכי יש עדויות לנזק אפשרי גם באוכלוסייה הבוגרת ובעיקר בילדים ובמתבגרים. לפיכך אין להפנות לטיפולים אלו ואין להשתתף בהם מבחינה מקצועית ואתית."
בשנת 2022 פרסם משרד הבריאות חוזר מנכ"ל המזהיר מפני קבלת טיפול המרה, וקובע כי יוטלו סנקציות משמעתיות על בעלי מקצוע שיציעו טיפול כזה.
נזקים אפשריים

בשנת 2019 קיימו מספר ארגוני רפואה בישראל, כולל איגוד רופאי המשפחה בישראל, איגוד הפסיכיאטריה בישראל, וההסתדרות הרפואית בישראל סקירת ספרות וניירות עמדה של ארגוני בריאות בעולם. לפי הסקירה אין מקום לאף טיפול המבוסס על ההנחה שהומוסקסואליות היא מחלה או הפרעה הדורשת טיפול, או לכל טיפול ששם לעצמו כמטרה את שינוי הנטייה המינית. הטיפולים לשינוי הנטייה המינית לא נמצאו יעילים בשינוי הנטייה, ולעומת זאת נמצא שהם עשויים לגרום לנזקים נפשיים ובהם חרדה, דיכאון ואובדנות.
סקירת ספרות מחקרית משנת 2022 של כמה עשרות מחקרים מצאה כי להט"בים צעירים שעברו טיפולי המרה היו בעלי סיכוי גבוה יותר לעבור תופעות שליליות משמעותיות לעומת להט"בים צעירים שלא עברו טיפולים כאלה. התופעות כללו:
לחץ פסיכולוגי קיצוני (47% לעומת 34%)
דיכאון (65% לעומת 27%)
שימוש בעייתי בחומרים ממכרים (אלכוהול או סמים) (67% לעומת 50%)
ניסיונות התאבדות (58% לעומת 39%)
ניסיונות התאבדות שהסתיימו בפציעה קשה או חמורה (סיכוי גבוה ב-67%)
לפי ארגוני הרופאים בישראל, בטיפולי המרה מעורבים לא פעם "מטפלים" לא מקצועיים - שאינם עומדים בתקנים המקצועיים, האקדמיים או האתיים שנקבעו בעבור אנשי מקצוע שעוסקים בטיפול נפשי. לכן, נוסף על הנזק מטיפול שאינו ראוי כשלעצמו, עלול להיגרם נזק מקבלת טיפול מאדם שאין לו הכשרה כמטפל.
לפי ארגוני הרופאים בישראל, קיימת סכנה מיוחדת בהפניית ילדים ובני נוער לטיפולי המרה בגלל סכנות לנזקים נפשיים. כמו כן קיים סיכון מוגבר להתעללות וניצול של ילדים וקטינים בטיפולים אלה.
טיפולי המרה מבוססים על ההנחה כי הומוסקאוסליות וטרנסיות הן מחלות נפש או סוג של עוולה חברתית. קמפיינים לעידוד טיפולי המרה מפיצים דעה זו בקרב הקהל הרחב. יש הטוענים כי דבר זה מהוה בסיס לעידוד הומופוביה, התנגדות לזכויות להט"ב ואפליה נגד קהילת הלטה"ב. לכן לא מדובר רק בסוגיה רפואית אלה סוגיה חברתית רחבה.