stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת האופיום השנייה

מלחמת האופיום השנייה (ידועה גם בשם מלחמת "החץ") הייתה מלחמה בין סין לארצות המערב שהחלה ב־1856 ותמה ב-1860. את שמה קיבלה המלחמה מאחר שיש הרואים בה המשך ישיר למלחמת האופיום הראשונה אשר הסתיימה בסין ב־1842.
רקע

בשנות החמישים של המאה ה-19 חלה האצה משמעותית בגידול השוק הקפיטליסטי באירופה. מטרותיהן העיקריות של המעצמות הקפיטליסטיות היו הרחבת קשרי המסחר שלהן עם הארצות שמעבר לים, והקמת קולוניות חדשות בארצות אסיה ואפריקה. מטרות משותפות אלו עמדו גם בראש מעייניהן של צרפת, בריטניה וארצות הברית, ששאפו להרחיב את זכויות הסחר שלהן בסין.
אולם חצר הקיסרות הסינית, תחת שלטון שושלת צ'ינג, דחתה את דרישותיהן של האימפריות המערביות.
תחילת המלחמה

ב־8 באוקטובר 1856 פשטו כוחות שיטור סיניים על האוניה "החץ" (Arrow), ספינה בבעלות סינית אשר הייתה רשומה בהונג קונג והניפה דגל בריטי, עקב חשד שהאוניה הייתה מעורבת בשוד-ים, הברחה וסחר באופיום שהוצא זה מכבר אל מחוץ לחוק בסין. על הספינה נתפסו ונאסרו 12 אנשי צוות. תקרית זו נזכרה בהיסטוריה בשם תקרית החץ ומכאן קיבלה המלחמה את שמה השני (למרות שיש הטוענים כי הספינה לא הניפה דגל בריטי ושעובדה זו הומצאה בדיעבד כדי להצדיק את פלישת הבריטים לסין).
הבריטים, שראו בפשיטה על ספינה בריטית עילה למלחמה, הגיבו במהרה על העלבון בהתקיפם את גואנגג'ואו מנהר הפנינה. שליטם של מחוזות גואנגדונג וגואנשי הורה לחייליו לא להתנגד בכח לחיילים הפולשים. לאחר שכבשו את המבצר המגן על גואנגג'ואו, החלו הבריטים תוקפים את העיר עצמה. ספינות מלחמה אמריקאיות הפגיזו את העיר בטענה שהן "מגינות" על אזרחיה. למרות הוראת שליט המחוז החלו אזרחי העיר, ואיתם גם החיילים, להתנגד לפולשים והדפו אותם דרומית לעיירה הקטנה חוּמֶן.
ממשלת בריטניה, בראותה את המתרחש בעקבות תקרית החץ, החליטה להקים ברית צבאית עם צרפת, ארצות הברית ורוסיה. צרפת, ראשונת המצטרפות לקואליציה, הסבירה את הצטרפותה בהוצאתו להורג של כומר צרפתי על ידי שלטונות מחוז גואנשי. ארצות הברית ורוסיה הסכימו להצטרף כתומכות בבריטניה בהבינן את הרווח הצפוי להן אם ינצחו במלחמה. ארצות הברית ורוסיה אמנם לא שלחו צבא לעזרת בריטניה וצרפת, אך הן תמכו במלחמה בעיקר בהציען צוותי תכנון שישבו בהונג קונג ועזרו לבריטים ולצרפתים לתכנן את ההתקפה על סין.
הכוחות הבריטיים והצרפתיים, תחת פיקודו של האדמירל מייקל סימור, תקפו וכבשו את גואנגג'ואו בקרב קנטון בסוף שנת 1857, הכניעו את ראש המחוז ועצרו את יה מינגשן, שליט המחוזות. ועדה משותפת לבריטים ולצרפתים החליטה להשאיר בתפקידו את ראש מחוז גואנגג'ואו, בו-גוי, כדי להשליט סדר במחוז לטובת שליטיו החדשים. זה היה המקרה הראשון בהיסטוריה של סין שבו הוקם משטר בובות במדינה. שלטונה הקולוניאלי של הברית הבריטית-צרפתית נמשך והתקיים במחוז גואנגג'ואו עד כארבע שנים משנת הכיבוש.
בשנת 1858 המשיכו כוחות הקואליציה צפונה במסע התקפות לאורך חופי המדינה, וכבשו את טיינצין (כיום טיינג'ין) בחודש מאי של אותה השנה.
חוזה טיינג'ין

חלקה הראשון של המלחמה הגיע לסיומו עם החתימה על חוזה טיינג'ין (מוכר גם כחוזה טיאנצין, על-פי תעתיק ישן) אשר עליו היו חתומות מלבד בריטניה גם ארצות הברית, רוסיה וצרפת.
הנקודות העיקריות בחוזה:
הבריטים, הצרפתים האמריקאים והרוסים יהיו רשאים להציב נציגים בבייג'ינג (עד אז הייתה העיר סגורה בפני מערביים).
פתיחת 11 נמלים נוספים לסחר מערבי.
אישור לכלי שיט וספינות מלחמה לשייט באופן חפשי בנהר היאנג-צה.
אישור לאזרחי המעצמות להיכנס אל תוך סין למטרות טיול, סחר או מיסיונריות.
חיוב הסינים בתשלום קנס של 2 מיליון מטבעות כסף על הוצאות המלחמה של בריטניה, 2 מיליון מטבעות על הפסדי סוחרים נתיני בריטניה ו-2 מיליון מטבעות לצרפת.
חוזה אייגון

ב־28 במאי 1858 נחתם חוזה אייגון, שהיה חוזה נפרד בין סין לרוסיה כדי לקבוע את מיקומו הסופי של הגבול בין שתי המדינות כהמשך להסכם נרצ'ינסק שנחתם בין שתי המדינות ב־1689.
בחוזה חייבה רוסיה את סין להחזיר את הגבול לנהר האמור, שם עבר הגבול עד לחתימת החוזה הקודם. בעקבות כך קיבלה רוסיה לידיה רצועת חוף באוקיינוס השקט אשר בה המים אינם קופאים. על רצועה זו הקימה רוסיה את עיר הנמל ולדיווסטוק ב־1860.
המשך המלחמה

ב־1859, לאחר שסין סירבה לאפשר לנציגי המעצמות להתמקם בבייג'ינג, תקף כח ימי בריטי בפיקודו של אדמירל ג'יימס הופ את המבצרים המגינים על נהר הפטו. אולם הכח נהדף ונפגע קשות והצליח לסגת תחת סיוע באש של שייטת ספינות מלחמה אמריקאית.
בשנת 1860 התארגן הכח הבריטי-צרפתי מחדש בהונג קונג לתקיפת היבשת. הכח נחת בפיי טאנג ב־1 באוגוסט, וכבש בהצלחה את המבצר בטאקו ב־21 באוגוסט. ב־26 באוגוסט הגיע הכח המשולב לבייג'ינג וכבש אותה ב־6 באוקטובר. הקיסר הסיני שיאנפנג, מינה את אחיו להיות אחראי למשא ומתן עם הכוחות המערביים וברח לארמון הקיץ שבצ'נגדה, כ-250 קילומטרים צפונית מזרחית לבייג'ינג. חיילי הקואליציה העלו באש את ארמון הקיץ בבייג'ינג כמו גם את ארמון הקיץ הישן (שנהרס לגמרי בהתקפה) וכבשו סופית את בייג'ינג.
ועידת פקין

עקרונות חוזה טיאנג'ין של 1858, נכפו סופית על הקיסר שיאנפנג בוועידת פקין (שמה המערבי של בייג'ינג) ב־18 באוקטובר 1860, ועידה שהביאה את המלחמה לקיצה.
בוועידה חתם הקיסר על היתר לסחר חפשי וחוקי באופיום והכרה חוקית בזכויות הנוצרים במדינה.
חלק מתכניה של ועידת פקין היו:
העברת השליטה בהונג קונג וחצי האי קאולון לידי בריטניה.
הכרה וקבלה רשמית מצד סין של עקרונות חוזה טיאנג'ין.
אישור לאזרחי סין להגר אל מחוץ למדינה למטרות עבודה.
קנס נוסף למדינה שישולם לבריטניה וצרפת.
ראו גם

מלחמת האופיום הראשונה
מרד הבוקסרים
פקידים סיניים מורידים את הדגל הבריטי ועוצרים את צוות הספינה של החץ
המבצר בטאקו ב-1860, צולם על ידי פליצ'ה באטו
מריה סאנצ'ס לורנסו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בנובמבר 1977 (בת 46) סלמנקה, ספרד
 מדינה:  ספרד ספרד
 מקום מגורים:  ברצלונה, ספרד
 גובה:  1.71 מטר
 יד חובטת:  ימין
 פעילות כמקצוענית:  1994–2006 (כ־12 שנים) 
 סה"כ פרסים שצברה:  1,268,365 דולר אמריקאי 
 יחידים
 מאזן קריירה:  308–283 
 דירוג שיא:  33 (5 באפריל 2004)
 זכיות בטורנירים:  10 (1 WTA ו-9 ITF)
 זוגות
 מאזן קריירה:  44–59 
 דירוג שיא:  78 (19 ביוני 2006)
 זכיות בטורנירים:  1 (בסבב ה-ITF)
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות 0
 אליפות אוסטרליה הפתוחה:  סיבוב רביעי (1999)
 אליפות צרפת הפתוחה:  סיבוב שלישי (1999, 2003)
 וימבלדון:  סיבוב שלישי (1999)
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  סיבוב שלישי (2003)
 
מריה אנטוניה סאנצ'ס לורנסו (ספרדית : María Antonia Sánchez Lorenzo; נולדה ב-7 בנובמבר 1977) היא טניסאית עבר מספרד, אשר דורגה בשיאה במקום ה-33 בדירוג ה-WTA.
סאנצ'ס לורנסו זכתה בקריירה שלה ב-10 תוארי יחידות (1 WTA ו-9 ITF) ובתואר זוגות אחד (בסבב ה-ITF).
סאנצ'ס לורנסו שיחקה בנבחרת ספרד בין השנים 1995 ו-2006. מאזנה בגביע הפדרציה עומד על 3 ניצחונות (2 במשחקי יחידות ואחד במשחק זוגות) ו-7 הפסדים (3 במשחקי יחידות ו-4 במשחקי זוגות).
מקסימיליאן עמנואל, דוכס בבוואריה

מקסימיליאן עמנואל, דוכס בבוואריה (בגרמנית: Maximilian Emanuel; 7 בדצמבר 1849 - 12 ביוני 1893) היה בן אצולה וגנרל-לוטננט בווארי.
ביוגרפיה

מקסימיליאן עמנואל נולד בטירת פוסנהופן ב-7 בדצמבר 1849. אביו היה מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ואמו הייתה לודוביקה, נסיכת בוואריה. סבו מצד האם היה מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה. הוא היה הצעיר ביותר מבין עשרת ילדיהם. ילדותו עברה עליו בטירת פוסנהופן על גדות אגם סטרנברג. אחותו הגדולה הייתה אליזבת "סיסי", שנישאה לפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. אחות אחרת שלו הייתה מריה סופיה אשר נישאה לפרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות. בילדותו הוא כונה במשפחתו "מפרל".
מגיל צעיר חלם מקסימיליאן עמנואל להתגייס לצבא, והוא הגשים את חלומו בשנת 1865. הוא הוצב כלוטננט משנה ברגימנט האולאנים ה-2 ("המלך") של הצבא הבווארי. ב-1866 הוא לחם במלחמת שבעת השבועות כחלק מהכוח ששלחה בוואריה לעזרת בת בריתה האימפריה האוסטרית במלחמתה נגד פרוסיה. ב-1867 הוא הועבר לרגימנט הפרשים ה-3 (קרל תאודור, דוכס בבוואריה), ולחם עמו במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה כנגד הקיסרות הצרפתית השנייה. הוא השתתף בין היתר במצור על אורליאן והמצור על פריז. בין 1873-1874 הוא נכנס ללימודים באקדמיית המלחמה. הוא השלים את הקורס הראשון בהצטיינות, אולם לאחר מכן עזב את האקדמיה וחזר לשרת ברגימנט האולאנים ה-1. ב-1875 הוא הועלה לדרגת האופטמן. שנה לאחר מכן הוא מונה למפקד גדוד ברגימנט הפרשים ה-1 (ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה). ב-1877 הוא נאלץ לוותר על התפקיד מטעמי בריאות. הוא המשיך להתקדם בסולם הדרגות וב-1889 הפך לגנרל לוטננט. ב-12 ביוני 1893 הוא נפטר לאחר דימום בקיבה.
משפחתו

לודוויג וילהלם נישא לאמליה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, היא ילדה לו שלושה ילדים:
זיגפריד אוגוסט, דוכס בבוואריה (10 ביולי 1876 - 12 במרץ 1952)
כריסטוף יוזף, דוכס בבוואריה (22 באפריל 1879 - 10 ביולי 1963)
לויטפולד עמנואל, דוכס בבוואריה (30 ביוני 1892 - 16 בינואר 1973)
מיסטר לינק

| --- | --- |
כרזת הסרט בעברית
כרזת הסרט בעברית
 בימוי:  כריס באטלר 
 הופק בידי:  טראוויס נייט, אריאן סאטנר 
 תסריט:  כריס באטלר 
 עריכה:  סטיבן פרקינס 
 שחקנים ראשיים:  יו ג'קמן זואי סלדנה טימותי אוליפנט אמה תומפסון זאק גאליפנאקיס
 מוזיקה:  קרטר בורוול 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  לייקה Annapurna Pictures
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 12 באפריל 2019  ישראל 11 באפריל 2019
 משך הקרנה:  95 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט הרפתקאות 
 הכנסות באתר מוג'ו:   laika2018
 פרסים:  פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - הנפשה
 www.missinglink.movie
 דף הסרט ב־IMDb
 
מיסטר לינק (באנגלית: Missing Link - מילולית "החוליה החסרה" וכן "לינק הנעדר") הוא סרט אנימציה אמריקאי הרפתקאות-קומי בסטופ מושן שיצא לאקרנים ב-11 באפריל 2019, את הסרט ביים כריס באטלר והופק בחברת לייקה. בסרט דבבו יו ג'קמן, זואי סלדנה, טימותי אוליפנט, אמה תומפסון וזאק גאליפנאקיס. הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט האנימציה הטוב ביותר.
תקציר העלילה

הסרט מספר על חוקר המפלצות והמיתוסים, סיר ליונל פרוסט, אשר יוצא להרפתקה באזור הפסיפיק נורת' וסט על מנת להוכיח את קיומו של היצור האגדי - סאסקואץ'. להפתעתו הוא מגלה אותו במהרה, ומתברר שהוא דובר אנגלית שוטפת. הסאסקואץ', אותו פרוסט מכנה מר לינק, (כי הוא לכאורה החוליה החסרה) מבקש ממנו לסייע לו להגיע על קרובי משפחתו הרחוקים, היטים שבהימלאיה. במהלך המסע חוברת אליהם אדלינה פורטנייט, בחורה הרפתקנית חופשייה ועצמאית.
מדבבים

יו ג'קמן - סיר ליונל פרוסט, חוקר המפלצות ומיתוסים
זואי סלדנה - אדלינה פורטנייט, נערה הרפתקנית חופשייה ועצמאית
זאק גאליפנאקיס - מיסטר לינק/סוזן, סאסקואץ'
טימותי אוליפנט
אמה תומפסון
סטיבן פריי
מאט לוקאס
דייוויד ואליאמס
הפצה

הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-11 באפריל 2019.
הערות שוליים

↑  Giardina, Carolyn (6 בינואר 2020). "Stephen Fry, Emma Thompson Join Laika's 'Missing Link' (EXCLUSIVE)". The Hollywood Reporter. נבדק ב-6 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - הנפשה |
| --- | --- | --- |
| העשור הראשון של המאה ה-21 | מכוניות (2006) • רטטוי (2007) • וול-E ‏(2008) • למעלה (2009) • צעצוע של סיפור 3 (2010) |  |
| העשור השני של המאה ה-21 | הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן (2011) • אמיצה (2012) • לשבור את הקרח (2013) • הדרקון הראשון שלי 2 (2014) • הקול בראש (2015) • זוטרופוליס (2016) • קוקו (2017) • ספיידרמן: ממד העכביש (2018) • מיסטר לינק (2019) |  |
| העשור השלישי של המאה ה-21 | נשמה (2020) • אנקאנטו (2021) • גיירמו דל טורו מציג: פינוקיו (2022) • הילד והאנפה (2023) |  |
מיכאל קייט

| --- | --- |

מיכאל קייט, 2019
 לידה:  19 בינואר 1971 (בן 53) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 שם לידה:  מיכאל קייטמזוב 
 סוגה מועדפת:  תיאטרון 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1991
 מקום לימודים:  סטודיו למשחק ניסן נתיב 
 פרופיל ב-IMDb
 
מיכאל קייט (נולד ב-19 בינואר 1971) הוא במאי תיאטרון, שחקן, יוצר ומורה למשחק ישראלי.
ביוגרפיה

מיכאל קייט (במקור קייטמזוב) נולד וגדל בסנקט פטרבורג. למד במשך שנתיים מדעים מדויקים באוניברסיטה הימית וב-1990 בהיותו בן תשע עשרה, עלה עם משפחתו לישראל והתגורר בתל אביב.
בשנים 1991 –1994 השלים תואר ראשון בפקולטה למדעים מדויקים באוניברסיטת תל אביב, ובמקביל לקח חלק בלהקת סטודנטים עולים מטעם משרד הקליטה.
ביוגרפיה > לימודי תיאטרון

קייט בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב, בו למד בשנים 1994–1997. במהלך הלימודים זכה קייט פעמיים במלגה לשחקן מצטיין מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל. בשנים 2017–2018 עשה השלמה לתואר בבימוי תיאטרון בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בהנהלת קונסטנטין רייקין במוסקבה. הוא בוגר מגמת בימוי תיאטרון, מעבדת הבמאי קמה גינקאס (Kama Ginkas).
במהלך השנים השתתף קייט בהשתלמויות, מעבדות תיאטרון וכיתות אומן שונות בישראל ומחוצה לה, ביניהן: בימוי תיאטרון באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון, מעבדת הבמאים הבינלאומית בתיאטרון הממלכתי "בית הספר למחזאות מודרנית" (Teatr Shkola Sovremennoi Pyesi), כיתות אומן של יבגני אריה (תיאטרון גשר, במסגרת סדנאות הבמה; אצל אריה השתלם גם כבמאי בהפקת "אני דון קיחוטה" ב"גשר"), ברוס מאיירס, קייט ג'ונסטון, יוסי יזרעאלי, שולי רנד, אדולף שפירא (בתיאטרון יידישפיל) וקונסטנטין רייקין (בבית הספר הגבוה לאומנויות הבמה בהנהלת קונסטנטין רייקין).
ביוגרפיה > משחק בתיאטרון

לאחר שסיים את לימודיו שיחק קייט בשלוש הפקות תיאטרון לילדים; שתיים בבימויו של גדי צדקה: "בעלת הארמון" ו"חנה סנש" ואחת בבימויו של חנוך רעים: "חברים עד הסוף". ב-2000 הצטרף ללהקת התיאטרון "יידישפיל" ולקח חלק בשתי הפקותיה: "הרוטשילדים" ו"שני קונילמל". בשנת 2000 גילם את דמות המספר בהצגה "מעשה מופלא שקרה בגלטינה" מאת דניאל הורוביץ וקלאודיה דלה סטה, בבימויו של דניאל הורוביץ; ההצגה זכתה בפרס הראשון להצגה הטובה ביותר בפסטיבל עכו. בשנים 2000–2002 השתתף בהצגת התיאטרון תנועה "הערב שוב רוקדים" בבימוי יגאל עזרתי וגבי אלדור בתיאטרון הערבי-עברי ביפו. בשנת 2004 שיחק בהצגה "הזר" בתיאטרון מלנקי, בבימויו של איגור ברזין, על-פי הרומן בשם זה מאת אלבר קאמי, ההצגה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי, הצגת השנה בקטגוריית פרינג'.
ביוגרפיה > משחק בקולנוע וטלוויזיה

בתום לימודי המשחק התקבל קייט לסדרה "טירונות", בה שיחק במשך שלוש עונות בסדרה בתפקיד בוריס מוסקוביץ', חייל עולה חדש מרוסיה, המתמודד עם קשיי קליטה והבנת השפה והתרבות. בשנת 2001 השתתף בדרמה הטלוויזיונית "בוצ'אצ'י" של ערוץ 2 (רשת), כחלק מהסדרה "שיעור מולדת", בבימויו של נתי אדלר. ב-2001 שיחק במיני-סדרה ברוסית "תחת שמי ורונה", קופרודוקציה ישראלית-רוסית, ששודרה בערוץ 9. ב-2007 הופיע בתפקיד אורח של אוליגרך בסדרה "עבודה ערבית" בערוץ 2, מאת סייד קשוע, בבימויו של שי קפון. באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "מפטיר", בבימויו של דויד בן ארי. ב-2012 גילם את דמותו של שר הקליטה רומן קפולסקי בסדרה "תנוחי" ב-HOT, מאת אורי גרוס, בבימויים של יריב הורוביץ ושירלי שטרן. ב-2013 שיחק בסדרה "בני ערובה" בערוץ עשר, מאת ובבימויים של רותם שמיר ועמרי גבעון.
ביוגרפיה > בימוי תיאטרון

ב-2007 החל קייט לעסוק בבימוי תיאטרון. ההצגה הראשונה בבימויו "לשכוח את הרוסטראטוס" על פי המחזה מאת גריגורי גורין, עלתה בתיאטרון גבעתיים באותה השנה. ב-2011 ביים את ההצגה בשפה הרוסית "לכל אחד כוכב משלו" על פי מחזה מאת ולנטין קרסנוגורוב במסגרת תיאטרון פרינג'. ב-2014 ביים את הצגת היחיד "סוף כל סוף זה נגמר" בהשתתפות השחקן גרא סנדלר על פי המחזה מאת פטר טוריני בפסטיבל להצגות יחיד "מרכז הבמה" במסגרת פסטיבל ישראל. ב-2016 ביים את "דומיית המלחים", הצגה דו-לשונית בעברית וביידיש על פי המחזה מאת אלכסנדר גאליץ'. היא עלתה במסגרת "פרויקט תיאטרון רב תרבותי" והוצגה בתיאטראות צוותא ותמונע. ב-2017 קייט היה חלק מהצוות האמנותי בהצגה "גוליבר" בבימויו של יבגני אריה, ההצגה נעשתה בשילוב טכניקת מציאות רבודה.
ב-2017 ביים את ההצגה "סבתא עם תיק גלגלים" בפסטיבל לספרות ואומנות דו-לשונית וב-2018 את "ברוקלין שואו" על פי המחזה "מראה מעל הגשר" מאת ארתור מילר באימפרו, בניהולו של אבי מלכה. ב-2018 ביים את "אני שב לעירי", מופע מוזיקלי-פואטי המבוסס על יצירות שירה מאת גדולי המשוררים והמתרגמים שכתבו על סנקט פטרבורג. הוא עלה במסגרת "פרויקט תיאטרון רב תרבותי" ופסטיבל "ישראל – פטרבורג". ב-2019 העלה את ההצגה "וניה. גרסה" על פי המחזה "הדוד וניה" מאת אנטון צ'כוב, באולם תיאטרון הבית. באותה שנה ביים את "קו חזור והלוך" על פי המחזה מאת ויקטוריה דוצ'נקו במסגרת מעבדת הבימוי הבינלאומית בתיאטרון הממלכתי "בית הספר למחזאות מודרנית" במוסקבה. ב-2019 ביים את "והעולם שתק" במסגרת פרויקט "מקום של תיקווה" לקידום נושא השואה בישראל. ב-2020 העלה עם תלמידי השנה השלישית את ההצגה "שש נפשות מחפשות מחבר" בסטודיו למשחק ניסן נתיב ירושלים.
בשנת 2015 הקים את להקת התיאטרון העצמאית "פרויקט תיאטרון רב תרבותי" בה הוא מכהן כמנהל אומנותי ובמאי ראשי עד היום. החל מ-2015 הוא חבר בוועדה האומנותית של הפסטיבל להצגות יחיד "מרכז הבמה" בירושלים בניהולה האומנותי של אורי אגוז, במסגרת פסטיבל ישראל. מ-2017 חבר בארגון ליוצרים עצמאיים בתיאטרון (אי"ב).
מ-2019 יוזם, מנחה ומנהל אומנותי של מעבדת התיאטרון "סיסטמה" הכוללת התמחות של שחקנים מחוץ לישראל בשיתוף פעולה עם בית הספר הגבוה לאומנויות הבמה במוסקבה. המעבדה מתמקדת בלמידה, חקר ותרגול של שיטת סטניסלבסקי.
במהלך השנים קייט לימד משחק באימפרו, בסטודיו למשחק ניסן נתיב, באקדמיה לאמנויות הבמה ובמרכז למשחק אמריקאי בישראל.
ביוגרפיה > דיבוב, קריינות, תרגום והנחיה

בין השנים 1997 – 1998 עבד כמתרגם סימולטני בהצגות של תיאטרון גשר. הנחה תוכנית ראיונות עם אנשי אומנות "מאחורי הקלעים" ברדיו רק"ע, רשת ב'. הוא דיבב סרטים, סדרות וסרטים מצוירים, קריין בפרסומות וביים שחקנים וקריינים בדיבוב ובפרסומות. תרגם מספר מחזות מרוסית לעברית, ביניהם: "דומיית המלחים" מאת אלכסנדר גאליץ', "האגדה על הזמן האבוד" מאת יבגני שוורץ, "הארון" מאת ו. לבנוב ו"דג, חתול" מאת א. שטנדלר.
ביוגרפיה > פרסום וקריאייטיב

בשנים 2002–2011 עבד במשרד הפרסום "מגזרים" כרעיונאי ומנהל קריאייטיב. בשנים 2011–2013 עבד כרעיונאי ומפיק קריאייטיב במחלקת פרומו ופרסום בערוץ 9. עבד כבמאי ובמאי משנה בפרסומות.
ביוגרפיה > חיים אישיים

קייט נשוי, ואב לשתי בנות.
מתגורר ברמת גן.
תפקידים > בימוי תיאטרון

| שנה | הצגה | מחזאי | תיאטרון |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 | לשכוח את הרוסטראטוס | על פי המחזה מאת גריגורי גורין | תיאטרון גבעתיים |
| 2011 | לכל אחד כוכב משלו | על פי המחזה מאת ולנטין קרסנוגורוב | הצגת פרינג' בשפה הרוסית |
| 2014 | סוף כל סוף זה נגמר | על פי המחזה מאת פטר טוריני | פסטיבל להצגות יחיד "מרכז הבמה", במסגרת פסטיבל ישראל. תיאטרון הסימטה. |
| 2015 | הזרה | על פי הנובלה מאת סרגיי דובלטוב | תיאטרון מלנקי, בשפה הרוסית (במאי משנה) |
| 2016 | דומיית המלחים | על פי המחזה מאת אלכסנדר גאליץ' | במסגרת "פרויקט תיאטרון רב תרבותי". תיאטרון צוותא. |
| 2017 | סבתא עם תיק גלגלים |  | פסטיבל לספרות ואומנות דו-לשונית prochtenie, מרכז תרבות רוסית בתל אביב |
| 2017 | גוליבר | נגה אשכנזי בהשראת ״מסעי גוליבר״ של ג'ונתן סוויפט | תיאטרון גשר; במאי יבגני אריה, קייט במאי משנה |
| 2018 | ברוקלין שואו | על פי המחזה "מראה מעל הגשר" מאת ארתור מילר | אימפרו |
| 2018 | Faces Verbatim |  | המרכז האמריקאי למשחק בישראל (אנגלית, צרפתית) |
| 2018 | אני שב לעירי | מופע מוזיקלי פואטי המבוסס על שירים מאת גדולי המשוררים והמתרגמים שכתבו על סנקט פטרבורג | במסגרת "פרויקט תיאטרון רב תרבותי" ופסטיבל "ישראל – פטרבורג". הוצגה במוזיאון חיפה לאמנות ובמוזיאון בית התפוצות. |
| 2018 | השושנה המקועקעת | על פי המחזה של טנסי ויליאמס | האקדמיה לאמנויות הבמה |
| 2019 | וניה. גרסה | על פי המחזה "הדוד וניה" מאת אנטון צ'כוב | במסגרת "פרויקט תיאטרון רב תרבותי". בית ניסן נתיב – תיאטרון הבית. |
| 2019 | קו חזור והלוך | על פי המחזה מאת ויקטוריה דוצ'נקו | התיאטרון הממלכתי "בית הספר למחזאות מודרנית" (מוסקבה, רוסיה). במסגרת מעבדת הבימוי הבינלאומית (Московский театр Школа современной пьесы). |
| 2019 | והעולם שתק |  | מקום של תקווה – מקום להצגות אינטראקטיביות בנושא השואה. |
| 2020 | שש נפשות מחפשות מחבר | על פי המחזה מאת לואיג'י פיראנדלו | הסטודיו למשחק ניסן נתיב ירושלים |
תפקידים > פרסים ופסטיבלים להצגות בבימויו

"סוף כל סוף זה נגמר"
ההצגה השתתפה במספר פסטיבלי תיאטרון בינלאומיים, ביניהם: Art Okraina בסנקט פטרבורג (רוסיה), ב- Bitola International Monodrama Festival (מקדוניה) וב-Festmono הפסטיבל הבינלאומי להצגות יחיד בבלגרד (סרביה), ב-Solo פסטיבל להצגות יחיד במוסקבה (רוסיה), Armmono פסטיבל בינלאומי להצגות יחיד בירוואן (ארמניה). ההצגה זכתה בפרס מטעם חבר השופטים בפסטיבל “U Troicy” בעיר סרגייב פוסד ליד מוסקבה בשנת 2016. היא הוזמנה לפסטיבל בריגה (לטביה) ובצ'ב (צ'כיה).
"דומיית המלחים"
ההצגה זכתה בפרס "עיצוב הבמה הטוב ביותר" ופרס מטעם השופטים "על התפיסה הבימתית האומנותית הייחודית" בפסטיבל התיאטרון הבינלאומי “U Troicy” בעיר סרגייב פוסד, מחוז מוסקבה, רוסיה. היא הוזמנה למספר פסטיבלים נוספים מחוץ לישראל.
"וניה. גרסה"
ההצגה הוזמנה למספר פסטיבלים בינלאומיים בחו"ל.
תפקידים > משחק בתיאטרון

| שנה | הצגה | תיאטרון | מחזאי | במאי | תפקיד | מידע נוסף |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1998 | בעלת הארמון | תיאטרון הפקות לילדים ונוער (כיום התיאטרון העברי) | לאה גולדברג | גדי צדקה | זברודסקי |  |
| 1998 | המרתון | פסטיבל צו קריאה, צוותא |  | איגור ברזין |  |  |
| 1999 | חנה סנש | תיאטרון השעה הישראלי | אהרן מגד | גדי צדקה | הקצין הנאצי |  |
| 1999 | חברים עד הסוף | העמותה לקידום התיאטרון | חנוך רעים | חנוך רעים | אנדריי |  |
| 2000 | מעשה מופלא שקרה בגלטינה | פסטיבל עכו | דניאל הורוביץ, קלאודיה דלה סטה | דניאל הורוביץ | המספר | פרס ראשון להצגה הטובה ביותר בפסטיבל עכו |
| 2000 | הרוטשילדים | תיאטרון יידישפיל | מחזה: שרמן ילן, מוזיקה: ג'רי בוק, שירים: שלדון הרניק | דרק גולדבי | מגוון דמויות |  |
| 2001 | שני קונילמל | יידישפיל | אברהם גולדפדן | עיבוד ובימוי: מוטי אברבוך, עיבוד ושירים: יענקל'ה אלפרין | מגוון דמויות |  |
| 2000 | הערב שוב רוקדים | התיאטרון הערבי-עברי ביפו | סיני פתר, יגאל עזרתי וגבי אלדור | יגאל עזרתי וגבי אלדור | הרשל'ה | תיאטרון תנועה |
|  | סיפור גן חיות |  | אדוארד אלבי |  | פיטר |  |
| 2004 | הזר | תיאטרון מלנקי | על-פי הרומן בשם זה מאת אלבר קאמי | איגור ברזין | מספר דמויות | פרס התיאטרון הישראלי, הצגת השנה בקטגוריית הפרינג' |
תפקידים > משחק בטלוויזיה

| שנה | סדרה/תוכנית | סוגה | ערוץ | יוצר/ים | במאי/ם | תפקיד |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2001-1998 | טירונות | סדרה | ערוץ 2 (רשת) | אורי ברבש, בני ברבש | אורי ברבש | בוריס מוסקוביץ' |
| 2001 | בוצ'אצ'י | דרמה (52 דק'), מתוך הסדרה "שיעור מולדת" | ערוץ 2 (רשת) | נתי אדלר, שלומי פרי | נתי אדלר | פרדי |
| 2004 | תחת שמי ורונה | מיני-סדרה | ערוצי הטלוויזיה ברוסיה, הוקרן בישראל בערוץ 9 |  | ולדימיר קרסנופולסקי, ולרי אוסקוב | רופא |
| 2007 | עבודה ערבית | סדרה | ערוץ 2 | סייד קשוע | רוני ניניו | אוליגרך |
| 2012 | תנוחי | סדרה | HOT | אורי גרוס | יריב הורוביץ, שירלי שטרן | רומן קפולסקי, שר הקליטה |
| 2013 | בני ערובה | סדרה | ערוץ עשר | רותם שמיר, עמרי גבעון | רותם שמיר, עמרי גבעון | רופא מרדים |
תפקידים > משחק בקולנוע

| שנה | סרט | במאי | תפקיד | מידע נוסף |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1998 | חדרי חדרים (סרט קצר) |  | מוזיקאי |  |
| 2005 | שמש שלי (סרט קצר) | רות ליטן | גבר |  |
| 2007 | קוואנטום ליפ (24 דקות) | אלון לוי | לאון, מורה |  |
| 2007 | מפטיר (סרט עלילתי, 87 דקות) | דויד בן ארי | מישה | פרס הצילום בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה |
| 2013 | העולם מתדפק בדלת (16 דקות) | איתי עקירב | מנחם |  |
| 2016 | המשורר האחרון (17 דק') | דינה זילברג | אבא | פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, 2016 |
הערות שוליים

↑  המשורר האחרון, באתר פרויקט קולנוע
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6211 2287  LCCN: no2009088550  VIAF: 90525038   WorldCat (עם VIAF): 90525038
מרקנזיניו

| --- | --- |

 מיקום:  ריו דה ז'ניירו
 קואורדינטות:  22°54′50″S 43°13′46″W﻿ / ﻿22.913911°S 43.229333°W﻿ / -22.913911; -43.229333
 תקופת הפעילות:  1954 – אוקטובר 2003 (כ־49 שנים) 
 בעלים:  ריו דה ז'ניירו 
 קבוצות:  פלמנגו
 מושבים:  11,800 (כדורסל, קטרגל)   35,000 במונדובאסקט 1954
 www.maracanazinho.com
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ריו דה ז'ניירו מוגדלת) מרקנזיניו(למפת ריו דה ז'ניירו רגילה) מרקנזיניו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
היכל הספורט ג'ינאסיו ג'ילברטו קרדוסו (בפורטוגזית: Ginásio Gilberto Cardoso) הוא שמו של אולם ספורט שהוקם בעיר ריו דה ז'ניירו ב-1954 בסמוך לאצטדיון מרקנה ולכן מכונה גם מרקנזיניו (Maracanãzinho) שמשמעותו מרקנה הקטן. האולם שימש במשך שנים בתור אולמה הביתי של נבחרת ברזיל בכדורעף.
ההיכל נבנה ב-1954 תוך חמישה חודשים בלבד והאירוע הראשון שאירח היה אליפות העולם בכדורסל של 1954 בה השתתפה לראשונה גם נבחרת ישראל בכדורסל. באותו טורניר שיא נוכחות הצופים באולם היה 35,000 צופים ביציעים שהיו אז יציעי עמידה. מאז אירח היכל הספורט תחרויות ספורט נוספות לצד מופעים ואירועים אחרים. בין תחרויות הספורט החשובות שאירח ניתן למנות את אליפות העולם בכדורסל 1963 (בה גם זכתה נבחרת ברזיל בכדורסל בטורניר הביתי), אליפויות העולם לגברים ולנשים בכדורעף ב-1960 ואליפות העולם לגברים בכדורעף ב-1990. במשך השנים ביציעי העמידה הותקנו מושבים וקיבולת האולם ירדה ל-13,163 מושבים.
לקראת המשחקים הפאן-אמריקאיים שאירחה העיר ריו דה ז'ניירו ב-2007 עבר היכל הספורט שיפוץ מקיף שכלל התקנת מערכת מיזוג מרכזית, התקנת קוביית מסכים בגג האולם המשמשים גם כלוח תוצאות, נפערו פתחים בכיפת האולם המאפשרים חדירת אור יום טבעי וכן הוסדרו מחדש היציעים במטרה לשפר את זוויות הצפייה ומספר המקומות הוקטן בהם ל-12,300 מושבים (11,800 קבועים והשאר הסמוכים למגרש, הם טריבונות ניידות הניתנות להסרה). במהלך המשחקים אירח האולם את משחקי הכדורעף.
ב-2013 אירח האולם את אליפות העולם בג'ודו.
גם באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) אירח ההיכל את תחרויות הכדורעף ולאחריה את תחרויות הכדורעף בישיבה לנכים במשחקים הפאראלימפיים.
מקסימיליאן מריה, נסיך טורן וטקסיס השביעי

מקסימיליאן מריה, נסיך טורן וטקסיס השביעי (בגרמנית: Maximilian Maria von Thurn und Taxis;‏‏ 24 ביוני 1862 ‏– 2 ביוני 1885) היה נסיך טורן וטקסיס השביעי מ-10 בנובמבר 1871 עד מותו ב-2 ביוני 1885.