stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התפסן בשדה השיפון

| --- | --- |

עטיפת המהדורה העברית הראשונה עיצוב: שמעון זנדהאוז
 מידע כללי
 מאת:  ג'רום דייוויד סלינג'ר
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן ריאליסטי
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1951
 מספר עמודים:  209 עמודים
 הוצאה בעברית
 תרגום:  ראו בפסקה תרגום לעברית
 פרסים
 רשימת 100 הספרים של המאה של לה מונד  20th Century's Greatest Hits: 100 English-Language Books of Fiction 
 
התפסן בשדה השיפון (באנגלית: The Catcher in the Rye) הוא רומן מאת ג'יי די סלינג'ר, שראה אור בשנת 1951 (ב-1945 וב-1946 התפרסמו פרקים ממנו כסיפורים קצרים בכתבי עת). הספר הוא רומן התבגרות ריאליסטי המתאר שלושה ימים בחייו של המספר, הולדן קולפילד (אנ'), תלמיד תיכון בעיר ניו יורק.
הספר נחשב לפורץ דרך ומן המשפיעים בספרות האמריקנית, למרות היותו שנוי במחלוקת. דמותו של קולפילד ברומן נתפסה כפֶה לדור החדש ולתחושת הניכור של בני הנעורים מהחברה. כך הפך הולדן קולפילד לסמל למרד נעורים.
הספר נמכר בעשרות מיליוני עותקים, ומדי שנה נקנים כ-250,000 עותקים ממנו. הספר נכלל ברשימת 100 הספרים הטובים ביותר שנכתבו באנגלית מאז שנת 1923. רשימה זו הורכבה על ידי העיתון TIME.
מקור השם

מקור שמו של הספר מבואר בפנטזיה דמיונית העולה במוחו של הגיבור. בפנטזיה זו משגיח הולדן על קבוצת ילדים המשחקים ומתרוצצים בשדה שיפון, ואינם מודעים לכך שבקצה השדה נפערת תהום עמוקה. בדמיונו, קולפילד ממלא תפקיד של מציל, כי הוא תופס את הילדים לפני שהם נופלים לתהום.
המושג "שדה שיפון" מופיע בברכת הודיה על המזון בנצרות ופירושו שימינו יתנהלו בנעימים כמו בהליכה בשדות שיפון אינסופיים. אולם בפנטזיה שבסיפור תהום רובצת לצד שדות הביטחון והשאננות ורק גיבור הספר היכול להושיע. יש הרואים בכך ביטוי למסר העיקרי של הספר על התמימות המבורכת של הילדות הנמצאת בסכנה של נפילה לעולם המבוגרים[דרוש מקור].
עלילה

הולדן קולפילד בן ה-17, מספר בגוף ראשון על מה שקרה לו לאחר שסולק מפנימיית פֶּנסי היוקרתית, טרם חג המולד, בשל כישלונותיו בלימודים. הוא מחליט לעזוב את פנסי מספר ימים קודם למועד העזיבה המתוכנן, במוצאי שבת, ולנסוע לניו יורק.
במהלך יום וחצי של נדודים בניו יורק (ממוצאי שבת ועד יום שני בבוקר) הוא עובר ממקום למקום, פוגש אנשים שונים, ומנסה למצוא מישהו שיבין אותו. הוא נפגש עם תיירות, נהגי מוניות, ידידים וידידות ותיקים, ידידים-של-ידידים, זונה והסרסור שלה, אחותו הקטנה ומורה ותיק. בכל הפגישות (ושיחות הטלפון) האלו הוא מנסה למצוא אוזן קשבת ובני שיח. אחדים מהאנשים כלל לא מבינים אותו, אחרים מנסים להבין אך נכשלים, וכמה מהם מבינים אותו היטב אבל מתנגדים לדרכו ולמעשיו.
דמותו של הולדן

הפנטזיה של הולדן קולפילד היא להיות תפסן בשדה של שיפון, לתפוס ילדים העומדים ליפול מצוק. זוהי מטפורה לרצונו למנוע מהילדים ליפול מתוך עולמם התמים אל עולמם המזויף של המבוגרים, מוטיב החוזר לאורך כל הספר. רעיון זה גם נרמז משמו. הולדן מהמילה "Hold", להחזיק (או מ-"Hold 'em", "תחזיק אותם"), ואילו קולפילד, שדה מכוסה, אותו שדה שיפון שבו הוא רוצה לתפוס את הילדים הנופלים.
במהלך הרומן קולפילד עובר תהליך של נפילה פיזית שמצביעה על נפילה נפשית. באופן מטפורי זו נפילה אל תוך עולם המבוגרים. המסע בניו יורק הוא גם מסע מציאותי, אך גם מסע מטפורי, אל תוך הנפש. הסיפור כולו מסופר תוך שימוש תדיר בלשון סבילה, על-מנת להמחיש כי הסופר מבקש להרחיק את עצמו מהמתרחש בעולם.
על פי התנהגותו ניתן ללמוד באפיון עקיף על הערכים החשובים בעיניו. הערך העליון בעיניו הוא התחשבות בזולת. כך לדוגמה במפגש עם הנזירות, מאוד חשוב לו לא לפגוע ברגשותיהן או להביך אותן ולכן לא נעים לו לדבר על רומיאו ויוליה, כי הוא נהיה מאוד מיני בקטעים מסוימים. ההתחשבות שלו בזולת אף גדולה יותר כאשר מדובר ביחס לחלשים בחברה. כשנפגש עם סאני הזונה הוא מתכונן ומתגנדר. הוא חושב עליה כעל אדם. הוא שומר על כבוד הבנות איתן נפגש ומתחשב ברגשותיהן. לא כופה עצמו עליהן, רואה בהן אדם ראוי להערכה ואהבה, ולא אובייקט מיני (וכועס על סטרדלטר המתייחס אליהן כאל חפץ). גם בהקשרים אחרים, כשהוא מדבר על בנות עם לוס, הוא אומר שאינו יכול לחשוב על יחסי מין ללא אהבה.
ביקורת

הולדן מתייחס לכל אורך הרומן אל סביבתו מנקודת מבט ביקורתית, חברת המבוגרים נתפסת כמזויפת, הוא מבקר את הקפיטליזם, החומרנות, חוסר ההתייחסות לצורכי הפרט, חוסר הרגישות והשטחיות של החברה האמריקאית בשנות ה-50 של המאה ה-20.
ביקורת > זיוף בחברה

אחת התופעות העיקריות שכלפיהן יוצא הולדן בביקורתו היא הזיוף והצביעות של עולמו. בשל סלידתו של הולדן מהחברה, הוא מרבה להשתמש בהכללות ("אנשים אף-פעם לא שמים לב לשום דבר"), להשתמש בציניות ולתאר מצבי סלידה קיצוניים. הולדן שונא את הזיוף אך מעיד על עצמו "אני השקרן הכי גדול שפגשתם אי פעם", והוא אכן משקר לעיתים, כמו ששיקר לאמו של ארנסט מורו בנסיעה ברכבת. אף על פי שמתעב את בנה, וחשב ש"בנה היה בטח הממזר הכי גדול שאי-פעם למד בפנסי... הפרצוף הזה מורו היה רגיש בערך כמו קרש של בית-שימוש" אומר לה: "הוא אחד מהנערים הכי מבוקשים בפנסי... יש לו אופי כזה מיוחד... הוא נורא ביישן וצנוע". הוא מעיד על עצמו, כאשר הוא מספר על הנסיעה עם אמא של ארנסט מורו: "התחלתי לקשקש כל מיני קשקושים... ואז באמת התחלתי למרוח אותה לגמרי". הוא אפילו שיקר לגבי זהותו והציג עצמו בפניה כ"רודולף שמידט".
הולדן מפנה את ביקורתו גם כלפי כמרי הדת שאמורים לייצג את הקדושה, אך במקום זאת הם מדברים "בקול קדוש כזה"... "זה נשמע כל כך מזויף" – הכמרים אמורים לייצג משהו טהור, כן ואמיתי. הולדן מבקר את המלאכותיות שבטקסיות הדתית, מלאכותיות שריח של צביעות נודף ממנה.
בדוגמאות הללו מציג הולדן את הזיוף שיש בכל אחד. הוא מוצא דבר מזויף בכל תחום חיים ויש ציפייה שאם כל כך קשה לו בחברה של "מזויפים", אז הוא יצטרך לעשות שינוי מסוים באידיאלים שלו ובדרך שבה הוא רואה את הדברים כדי לשרוד.
ביקורת > חומרניות ובעלי הון

הולדן אדיש להיבט החומרני שבחייו. הדבר מתבטא ביחסו לכסף. לכן איננו מקפיד לקבל עודף, הוא מאבד חפצים, ומצטער שלא נתן יותר כסף לנזירות. הוא אומר "כסף מחורבן. בסוף הוא תמיד עושה אותך עצוב נורא." גם באלקטון הילס הוא חווה חוויה שהעידה על חוסר השוויון בחברה ועל ערכים שנחשבים בחברה האמריקאית. בחדרו של הולדן התגורר נער נוסף ממעמד סוציו-אקונומי נמוך יותר. כדי לא להביך את אותו נער, החביא הולדן את מזוודותיו היקרות מתחת למיטה והופתע לגלותן שוב ושוב על המדף. התברר שהנער, שותפו לחדר, הקפיד להניחן שם כדי שיחשבו שאלה מזוודותיו שלו. מחד, אותו נער הקניט את הולדן על מזוודותיו ה"בורגניות" ועל עטו ה"בורגני". ומאידך, באופן אירוני, דווקא אותו הנער היה שבוי בידי החומרנות והסנוביזם החברתי. הולדן מצידו ניסה בכל הזדמנות לטשטש את חוסר השוויון החברתי. הוא הרגיש לא בנוח עם העובדה שהוא בעל אמצעים כלכליים רבים משל האחרים. לכן הרגיש לא נוח בשעה שאכל ארוחת בוקר מלאה ועשירה, בעוד הנזירות הסתפקו בקפה.
כך למשל, הולדן נזכר בביקורו של אוסנבורגר, תורם עשיר שלמד בפנסי, בבית-הספר. באמצעות תיאור הביקור הולדן מביע את דעתו לגבי ההון ובעלי ההון. הוא מבטא את הגועל שהוא מרגיש כלפי אוסנבורגר, כלפי ההון, באמצעות הדגשת העובדה שאוסנבורגר התעשר מעסקי קברנות. הוא גם מבקר את יחסו המזויף לדת של אוסנבורגר ואת ההתנשאות הגורמת לו להטיף לתלמידי בית-הספר. נדמה כי הולדן מזלזל כל-כך באוסנבורגר, שמייצג את בעלי ההון, עד שמספר כי אחד התלמידים בכנסייה "הפליט נאד אדיר כזה", כאשר אוסנבורגר נשא את נאומו המזויף.
ביקורת > ביקורת כלפי דמויות ספציפיות

אקלי – אקלי מתואר על ידי הולדן כמפסידן גמור. הוא מכוער מאוד, דוחה, לא חכם, לא רגיש, קנאי, מתוסכל, מריר ודחוי. הולדן מבטא בביקורתו את סלידתו הרבה מכיעור: "ומי שראה אותו.. כמעט בא לו להקיא"; את רגישותו העצומה והקיצונית-משהו לפגמים פיזיים ואת סלידתו מחוסר רגישות: "כמעט נהרגתי... אבל את אקלי זה כמעט הרס לגמרי. הוא התחיל לצחוק...".
סטרדלטר – סטרדלטר מוצג כהפך הגמור מאקלי. הוא מתואר כמצליחן נאה, גברי, עשיר ואהוב על בנות. למרות זאת, הולדן מסתייג גם ממנו. הוא מאשים את סטרדלטר בהערצה עצמית, הוא לא סובל את הנרקיסיזם ובייחוד את הערצת הגוף האופיינית לסטרדלטר: "הוא היה מאוהב בעצמו עד שיגעון". כמו כן מוזכרת שוב רגישותו לחוסר ניקיון, כשהוא מגדיר את סטרדלטר "לכלכן מוסווה". גם סטרדלטר מוצג כמי שאיננו מבין את הולדן, הוא בחור שטחי ורדוד, "הוא קצת כמו אקלי". הולדן מבליט את סלידתו מהאגוצנטריות של סטרדלטר ומחוסר הרגישות שלו: "אותי מעיפים מבית-הספר המחורבן הזה. ואתה מבקש ממני לכתוב לך חיבור מחורבן". כמו אקלי, הוא לא מסוגל להבין את משמעות כובע-הציידים האדום בעיני הולדן, "'כביר', הוא אמר. הוא אבל רק התחנף אליי".
המועדון של ארני – הולדן מסכים כי ארני הוא פסנתרן מעולה, אך הוא מתעצבן מההערצה אליו. לדעתו הערצה מופרזת פוגעת בחשיבה הביקורתית אצל המעריץ. כך למשל, הולדן הוא היחיד באולם שהרגיש כי ארני קלקל את השיר. היא גם פוגעת במוערץ, אשר מתחיל להאמין שאין מקום לשיפור. הוא לא יכול לסבול שהופכים בן-אנוש לדמות על-אנושית. הולדן מעיד על עצמו, שלו הוא היה מפורסם, הערצת הסובבים לא הייתה מחמיאה לו, אלא הייתה מעצבנת אותו. הולדן בז לביטחון העצמי שארני מפגין. לתפיסתו, אמן לעולם לא מפתח ביטחון-עצמי, לא מסתפק במה שהשיג ולא עובד "בשביל" הקהל. ההתבטאות הזו מזכירה את יחסו לאחיו ד.ב., המכונה על-ידו "זונה", כי הוא יוצר את מה שאנשים רוצים שיצור, ולא את מה שהוא עצמו רוצה.
"לאן הברווזים הולכים כשהאגם קפוא"

שאלה זו ששאל הולדן הפכה למשפט המוכר והמייצג ביותר בספר. עליו קמו פירושים שונים למהות השאלה ולכוונתו של הולדן. פירושים אפשריים:
אנלוגיה לשכבה החלשה בחברה בניו יורק המתמודדת עם הניכור וחוסר האכפתיות. כאמור, הולדן מרגיש שאנשים מייחסים חשיבות גבוהה מדי לנושאים חומריים ומאבדים את האמינות וההגינות. כתוצאה מכך נפגעת השכבה החלשה שאינה מקבלת את העזרה והתמיכה הנדרשת. הולדן מזדהה עם השכבה החלשה וחש אמפתיה כלפיהם.
האגם הוא משל לגוף, והברווזים הם משל לנשמה. ובעצם הולדן תוהה עקב מותו של אחיו הצעיר – מה קורה לברווזים (לנשמה) כשהאגם (כשהגוף) קופא (מת)?
האגם הוא משל למסגרת (חברה, בית ספר) והברווזים הם משל לבני אדם. לאן הולך אדם כשאינו מתקבל על ידי החברה? לאן אדם הולך אחרי שסולק מבית הספר?
כמו כן, ההתעניינות של הולדן בברווזים מבטאת את הצד הרומנטי שלו, את עולמו הרוחני העשיר. הוא נמשך אל הטבע, שמיוצג גם על ידי הברווזים. המוטיב מייצג גם את רגישותו של הולדן, את מצוקתו בחברה אדישה, מנוכרת, שמתעלמת מאיתותי המצוקה שלו. ניתן לערוך אנלוגיה בין הסיטואציה של הברווזים לבין מצבו של הולדן. הוא משליך עליהם את תחושותיו. הבריכה הקפואה יכולה לשקף הן את מזג האוויר מבחינה פיזית – קור חג המולד, אך בעיקר מבחינה מטפורית – החברה הקרה, האדישה, המנוכרת, מתעלמת מבעיות הפרט.
עטיפת הספר

את עטיפת הספר בשפה העברית, ובה ריבוע בצבע צהוב ומתחתיו מופיעים שם הספר ומחברו בגופן אורון, עיצב המעצב שמעון זנדהאוז בשנת 1972 כחלק מסדרת כריכות להוצאת עם עובד והיא זכתה למעמד מיוחד על אף המבנה הפשוט שלה.
המחבר ג'רום דייוויד סלינג'ר קבע באופן נחרץ בחוזה עם ההוצאות שהדפיסו את ספריו כי לא יכללו איורים או תמונות שיסיטו את תשומת הלב מתוכן הספר. זנדהאוז שעיצב עד אז את כל הספרים בהוצאה בפורמט אחיד ובו תמונה צבעונית שהוקפה במסגרת ומתחתיה שם הספר בפונט אורון, המשיך בקו זה והשאיר את הריבוע ומילא אותו בצבע צהוב כצבע השיפון. העיצוב התקבע ונשאר גם בחלק מהוצאות המאוחרות אחריו. 
העיצוב בשנת 2023 שונה באופן ניכר לטובת המראה המקורי שהעדיף סלינג'ר וכולל את שם הספר בכתב יד בגוון צהוב על רקע כחול.
רצח ג'ון לנון

לסיפור ההתנקשות של מרק דייוויד צ'פמן בג'ון לנון יש קשר מיוחד עם הספר "התפסן בשדה השיפון". צ'פמן התחבר מאוד רגשית לדמות הראשית בספר, הולדן קולפילד, ולערכיו. בלילה שבו רצח את לנון הוא נותר בזירת הרצח, קורא בעותק של הספר, עליו כתב "זוהי הצהרתי" וחתם בשמו של הולדן. יש שטוענים שצ'פמן הונע למעשה הרצח בעקבות דעות שמופיעות בספר.
את הספר קרא צ'פמן לראשונה בעקבות המלצה של חבר. הסיפור קבל משמעות אישית עצומה בחייו, אותם עיצב סביב עקרונותיה וחייה של הדמות הראשית בסיפור, הולדן קולפילד. צ'פמן הושפע מכעסו של הולדן כלפי הצביעות בחברה וכן מהצורך שלו להגן על אנשים, ילדים במיוחד. במכתב ששלח לחברתו לינדה אייריש בספטמבר 1980, חודשיים לפני הרצח, הוא ביטא את ההשפעה העמוקה של הספר, "אני משתגע", הוא כתב וחתם "התפסן בשדה השיפון".
בפברואר 1981, לאחר שנעצר, שלח צ'פמן מכתב לעיתון הניו יורק טיימס שבו המליץ לכל לקרוא את הספר, וקרא לו, "ספר יוצא דופן שטומן בחובו הרבה תשובות." באוגוסט אותה שנה, כשנשאל במשפט אם יש לו מה לומר, הוא בחר להקריא קטע מתוך הספר, שבו מספר הולדן לאחותו הקטנה פיבי מה ירצה לעשות בחייו.
יש שטוענים, ביניהם גם הפסיכיאטר שנכח במשפטו, דניאל שוורץ, שצ'פמן הונע לרצח לנון משום שראה אותו כ"מזויף", סמל לצביעות החברתית אותה קולפילד מתעב. צ'פמן בעצמו הודה מאוחר יותר שקיווה כי באמצעות רצח לנון הוא יהפוך להולדן קולפילד, "מעין מושיע" או "מלאך שומר". בנוסף, בדיון על שחרורו על תנאי, אמר צ'פמן, "אני מרגיש שעכשיו אני רואה את לנון לא כסלבריטי. אז ראיתי. ראיתי אותו כדמות קרטון על עטיפת אלבום. [...] עכשיו הגעתי להבנה של העובדה שג'ון לנון היה בן אדם. בלי קשר להיותו חבר הביטלס או להיותו מפורסם."
צ'פמן נזכר שהקשיב לאלבום John Lennon/Plastic Ono Band מספר שבועות לפני הרצח, וסיפר: "הקשבתי למוזיקה ונעשיתי כועס עליו [לנון], על זה שאמר שהוא לא מאמין באלוהים... ושהוא לא מאמין בביטלס. זה מאוד עצבן אותי, אף על פי שהאלבום יצא עשר שנים לפני כן. רציתי לצעוק בקול רם, 'מי הוא חושב שהוא, אומר את הדברים האלה על אלוהים, על גן עדן ועל הביטלס? אומר שהוא לא מאמין בישו ודברים כאלה'. בנקודה הזו המוח שלי כבר היה בחשכה המוחלטת של כעס וזעם, [..] בשטח של 'התפסן בשדה השיפון', שם המוח שלי היה הולדן קולפילד, ופעלתי נגד צביעות". בנוסף אמר צ'פמן שאף על פי שהולדן לא היה אלים, הייתה לו "דרך מחשבה אלימה, לפיה היה יורה במישהו, מרוקן אקדח תופי אל הבטן שלו, אם היה עושה לו רע". עם זאת, הולדן היה "בחור מאוד רגיש וכנראה לא היה הורג מישהו כמוני. אבל זוהי יצירה בדיונית, ובמציאות אני עמדתי מול הדקוטה" (הדקוטה הוא הבניין שבו התגורר לנון).
הספר היווה השראה למספר רוצחים נוספים, כגון ניסיון ההתנקשות ברונלד רייגן על ידי ג'ון הינקלי, ורציחתה של רבקה שייפר על ידי רוברט ג'ון ברדו.[דרוש מקור]
השפעה תרבותית > אזכור במוזיקה

בשירו של דני סנדרסון, "זה הכל בשבילך", מופיע הציטוט "לאן הברווזים עפים כשהאגם קפוא".
כמו כן, בשירו של עמיר לב, "לאן עפים הברווזים", מוזכר ציטוט זה יחד עם הקשרים לספרו של סילנג'ר עצמו.
השפעה תרבותית > אזכור בסרטים ובטלוויזיה

בסרט "תאוריית הקשר" משנת 1997, הגיבור הראשי שמגולם על ידי מל גיבסון עובר התניה פסיכולוגית לחפש ולרכוש עותק מהספר בחנויות ספרים.
בסרט "קשר בכל מחיר" משנת 1993, הגיבור הראשי שמגולם על ידי ויל סמית' מנתח את הספר ומסביר איך ייתכן שהוא הפך ל"מניפסט של שנאה".
בסדרת הטלוויזיה "אקדמיית החממה", שתי דמויות בסדרה, היילי וג'קי, קוראות בספר זה.
בסדרת הטלוויזיה הבריטית "פורעי חוק" - לאחר שהנערה המשכילה אומרת שהיא קוראת את "התפסן", הנער שנמשך אליה מחפש את הספר בספרייה. אחותו מתפלאת על כך ואומרת שזו פעם ראשונה שהיא רואה אותו מתענין בספר.
בסדרה בנות גילמור הוזכר הולדן בהקשר לג׳ס.
בסדרה "סאות פארק" באטרס נתקף באובססיה להרוג את ג'ון לנון לאחר שקרא את הספר.
תרגום לעברית

תרגום ראשון לעברית, יצא לאור בשנת 1954 בהוצאת "דפנה", בשם "אני, ניו יורק, וכל השאר", בתרגומם של אברהם יבין ודניאל דורון, תחת שם העט אברהם דניאלי. שם הספר שונה בצורה דרמטית בטענה ש"אין לו משמעות בעברית". המתרגמים חשבו שהם קנו את זכויות הספר, מה שבדיעבד התברר כלא נכון, ועל דעת עצמם החליטו לשנות את שם הספר המקורי ל"אני, ניו-יורק וכל השאר".
בשנת 1975 פרסמו מחדש את התרגום, ערוך מחדש, בשם "התפסן בשדה השיפון", בהוצאת עם עובד וחתמו עליו בשמותיהם המלאים.

בשנת 2023 יצא לאור תרגום של גילי בר־הלל סמו, בהוצאת עם עובד.
לקריאה נוספת

נילי דינגוט, גיבור ואנטי-גיבור ברומן המודרני, יחידות 8–9, האוניברסיטה הפתוחה. (הספר בקטלוג ULI)
אלון מלצר. ספר עזר לעיון וללימוד התפסן בשדה השיפון ג'.ד.סלינג'ר.סדרה לעיון וללימוד, הוצאת אור עם, 1992.
הערות שוליים

↑  History com Editors, "Catcher in the Rye" is published, HISTORY (באנגלית)
↑  "The Language of 'The Catcher in the Rye:' Bloom's Modern Critical
↑  מריאם וובסטר Mike Feinsilber, Merriam-Webster's Dictionary of Allusions By Elizabeth Webber, עמ' 105
↑  Jonathan Yardley, J.D. Salinger's Holden Caulfield, Aging Graceless, washingtonpost.com, ‏October 19, 2004
↑  Louis Menand, Holden Caulfield at Fifty, The New Yorker (באנגלית)
↑  Grossman, Lev (2010-01-07). "Is The Catcher in the Rye one of the All-TIME 100 Best Novels?". Time (באנגלית אמריקאית). ISSN 0040-781X. נבדק ב-2020-03-28.
↑  admin, 100 most frequently challenged books: 1990–1999, Advocacy, Legislation & Issues, ‏2013-03-26 (באנגלית)
↑  JEFF GUINN, 'Catcher in the Rye' still influences 50 years later, nl.newsbank.com
↑  bruce brooks, Holden at Sixteen, The Horn Book Magazine, ‏May/June 2004
↑  מיוחד לתלמידים: פתרון בחינת הבגרות בספרות, באתר ‏מאקו‏, 2 ביוני 2011
↑  נילי דינגוט, גיבור ואנטי-גיבור ברומן המודרני, כרך 3; יחידות 8–9 (עמ' עמוד 14), האוניברסיטה הפתוחה, ‏2009
↑  נתי גבאי, ג'. ד. סלינג'ר - הסיפור מאחורי הכריכות של הספרים שלו | הספרנים, באתר הספרנים, ‏1 בינואר 2018
↑  יעל פלג, טוב מראה עיניים: הסודות מאחורי עטיפות הספרים, באתר nrg‏, 17 ביוני 2011
↑  מונטגומרי, פ' (9 בפברואר 1981).‏ Lennon Murder Suspect Preparing Insanity Defense.
↑  ליין ה' שולץ (2001). March 4, 1966: The Beginning of the End for John Lennon?.
↑  A Look Back at Mark David Chapman in His Own Words‏ (2000) ריאיון עם לארי קינג באתר CNN
↑  Case 97 - Rebecca Schaeffer, Case File
↑  נתי גבאי, התרגום המחתרתי של "התפסן בשדה השיפון", בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 01.01.2018
↑  מיכאל הנדלזלץ, ג'יי-די סלינג'ר דיבר גם בקול שלי, באתר הארץ, 29 בינואר 2010
↑   עופרה רודנר, "התפסן בשדה השיפון" נותר יצירה תקופתית מקסימה, באתר הארץ, 16 במרץ 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007451820305171  GND: 4120008-1  VIAF: 198915525   WorldCat (עם VIAF): 198915525 
כריכת הספר במהדורתו הראשונה
הפארין

| --- | --- |

 
 כתיב כימי:  C₂₆H₄₁NO₃₄S₄ 
 מספר CAS:  9005-49-6
 
יחידת מבנה בהפארין
הפארין (באנגלית: Heparin) הוא גליקוזאמינוגליקן הקשור למספר רב של קבוצות סולפט. להפארין יש צפיפות מטען שלילית הגבוהה ביותר מכל מולקולה ביולוגית ידועה. נעשה בו שימוש נרחב בהזרקה כחומר נוגד קרישה וביצירת משטחים נוגדי קרישה בציוד רפואי. הפארין רפואי מסונתז מרקמות של חזירים ופרות.
באבולוציה, ההפארין נשמר בבעלי חיים מגוונים ביניהם חסרי חוליות שאין להם מערכת קרישה כמו לבני האדם. לכן, משוער כי בגוף האדם הפארין משמש לתפקידים אחרים ולא לקרישה. רוב ההפארין בגוף נשמר בתאי פיטום והוא מופרש למחזור הדם רק בשעת פציעה. ייתכן ומדובר במנגנון המגן מפני חדירת גורמים מזהמים.
בשנת 2024 גילו צוות מדענים אוסטרלי קנדי ובריטי כי ההפארין מועיל לניטרול ארס של נחש קוברה וכי הוא יכול להציל חיים רבים באזורים אלו שאין להם גישה לנסיוב הארס מנטרל - הטיפול המקובל עד כה.
ראו גם

הפאראן גופרתי
הערות שוליים

↑  Nader, H. B., et al. "Heparan sulfates and heparins: similar compounds performing the same functions in vertebrates and invertebrates?" Brazilian Journal of Medical and Biological Research 32.5 (1999): 529-538.
↑  Cobra venom neutralised by common blood-thinning drug Heparin, www.bbc.com (באנגלית בריטית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555639605171  BnF: cb11965281p (data)  LCCN: sh85060283  LNB: 000305466  NDL: 00563122  NKC: ph1144691 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דיודה

דיודות שונות
דיודה (באנגלית: Diode), היא רכיב אלקטרוני בעל שני חיבורים, שפועל כשסתום חד-כיווני ומאפשר מעבר זרם חשמלי בכיוון אחד בלבד. בתרשימי חשמל, הדיודה מסומנת בצורת חץ, שקודקודו נפגש עם קו אנכי, בכיוון הזרימה של החשמל. שני הדקי הדיודה קרויים אנודה (הדק חיובי) וקתודה (הדק שלילי), כאשר כיוון הזרם החשמלי הוא מהאנודה לקתודה.
רקע

בשנת 1880, במהלך ניסויים בנורת הליבון שהמציא, הלחים תומאס אדיסון טבלת מתכת, הקרויה אלקטרודה, בנוסף לחוט הלהט שבנורה. לאחר מכן, רוקנה הנורה מאוויר (תהליך שעברו כל נורות הליבון שבהן עסק אדיסון). הנורה הופעלה בדרך הרגילה, כאשר חוט הלהט התחמם והפיץ אור. אדיסון גילה, שלאחר שחוט הלהט חומם, אפשר היה להעביר זרם חשמלי בין חוט הלהט והאלקטרודה, אך בכיוון אחד בלבד – אם חוט הלהט חובר להדק השלילי של סוללה והאלקטרודה להדק החיובי. אם המתח חובר בכיוון ההפוך, דהיינו כאשר לחוט הלהט היה מתח גבוה יותר מזה של האלקטרודה, לא זרם כל זרם. אדיסון רשם פטנט על שימוש בתופעה זו (שנקראה אז "אפקט אדיסון", וכיום קרויה פליטה תרמיונית) לצורך מדידת מתח ישר וייצובו, אך לא עשה בה שימוש מעשי.
ההסבר לתופעה ניתן רק לאחר גילוי האלקטרון. הזרם החשמלי הוא תנועה של אלקטרונים בריק השורר בשפופרת, מהקתודה (האלקטרודה החמה) אל האנודה (האלקטרודה הקרה). התופעה מתרחשת מכיוון שכתוצאה מחימום חוט הלהט, האלקטרונים שבאטומי החומר המרכיב אותו משתחררים מהאטומים לזמן קצר. המתח של הסוללה יוצר שדה חשמלי במרחב בין הקתודה והאנודה, שאם הוא בכיוון הנכון, הוא גורם להאצת האלקטרונים לכיוון האנודה בה הם יכולים להיקלט ולהמשיך לזרום במעגל החשמלי. אם המתח מחובר בכיוון ההפוך, השדה החשמלי ההפוך יאיץ את האלקטרונים בחזרה אל הקתודה, והם לא יוכלו להגיע לאנודה, ולכן בכיוון זה הזרימה נחסמת.
בשנת 1904 סר ג'ון פלמינג רשם פטנט על שימוש באפקט אדיסון במקלט טלגרף אלחוטי, על ידי המרת זרם חילופין לזרם ישר. ההתקן נקרא מיישר זרם (rectifier). השם דיודה ניתן רק בשנת 1919 להתקן שבו שתי אלקטרודות ("די" פירושו שתיים), יחד עם השמות טריודה להתקן שבו שלוש אלקטרודות, טטרודה להתקן של ארבע אלקטרודות, וכן הלאה.
חוקרים אשר עסקו במחקר על חומרים מוליכים למחצה הציגו תופעות הדומות להתנהגות של דיודה כבר במאה ה-19. ב-1926 ל. גרונדל ופ. וגייגר הציגו דיודה המבוססת על חיבור בין נחושת לתחמוצת נחושת (חומר מוליך למחצה). ב-1938 נתן וולטר שוטקי הסבר תאורטי להתנהגות זו. דיודה זו, המבוססת על חיבור בין מוליך למחצה ומתכת, נקראת על שמו דיודת שוטקי. דיודה המבוססת על חיבור בין מוליכים למחצה בעלי אילוח שונה (דיודת PN) תוארה על ידי ויליאם שוקלי ב-1949.
אף שדיודות העשויות משפופרות ריק עדיין נמצאות בשימוש (לדוגמה במגברי שמע), מרבית הדיודות המיוצרות כיום עשויות מחומרים מוליכים למחצה. ייצורן זול יותר, הן קטנות יותר, הן כמעט ולא צורכות הספק וביצועיהן טובים יותר. מאז 1949 הומצאו סוגים חדשים רבים של דיודות המיועדות למגוון רחב של שימושים.
עקרון פעולה

בשפופרות ריק, חוט תיל (הקתודה) פלט אלקטרונים כתוצאה מחימומו (פליטה תרמיונית) כאשר התופעה לכך מוסברת בקרינה של גוף שחור, אלה נמשכו ללוח המתכת (האנודה) המצוי במתח חשמלי נמוך יותר. תנועה בכיוון השני לא הייתה אפשרית מכוון שהלוח לא חומם ולכן לא פלט אלקטרונים.
בדיודת PN הרעיון מיושם בדרך שונה לחלוטין. דיודת PN היא בעצם צומת PN, כלומר חיבור בין חומר מוליך למחצה מסוג P לחומר מוליך למחצה מסוג N. נקודת החיבור מהווה מחסום לזרימת זרם. הפעלת מתח בכיוון אחד מקטינה מחסום זה (ממתח קדמי) ומאפשרת להזרים זרם בכיוון זה. הפעלת מתח בכיוון השני (ממתח אחורי) מגדילה את המחסום ובכך לא מאפשרת זרימת זרם בכיוון זה.
עקרון פעולה > אופן הפעולה של דיודות

דיודה אידיאלית היא דיודה המתנהגת כהדק מושלם, כלומר מהווה נתק מושלם בממתח אחורי וקצר בממתח קדמי. דיודות כאלו אינן קיימות – הדיודות האמיתיות סוטות מאידיאל זה. ראשית, כאשר הדיודה נמצאת בממתח אחורי, בכל זאת זורם דרכה זרם חלש מאוד הנקרא זרם זליגה. זרם זה זניח בדרך כלל, אולם הוא יוצר בעיות רבות בתכנונים קטנים (בעיקר בעיות של בזבוז הספק). שנית, אופיין המתח-זרם הוא מעריכי, כפי שניתן לראות באיור. יכולת ההעברה של הדיודה משתפרת עם הגדלת המתח אך עדיין אין מדובר בקצר אידיאלי. אופיין המתח-זרם בדיודה אינו ליניארי, וייחודו מתבטא בעובדה שההתנגדות תלויה בכיוון שבו מנסים להזרים את הזרם ובמתח ההפעלה – התנגדות נמוכה בכיוון ההולכה וגבוהה מאוד בכיוון ההפוך.
בנוסף, קיימת תופעה הנקראת פריצה. באמצעות הפעלת מתח אחורי חזק מספיק, ניתן לפרוץ דיודה ולגרום לה להזרים זרם בכיוון ההפוך. ישנם כמה גורמים לפריצת דיודה, וכמה דיודות (כמו דיודת זנר, ראו בהמשך) מתוכננות בהתאם לגורמים אלו. באופיין המופיע באיור לא ניתן לראות פריצה.
משוואת האופיין היא:  I=I_{\mathrm {S} }\left(e^{\frac {V_{\mathrm {D} }}{\eta V_{\mathrm {T} }}}-1\right)
כאשר
יישומים

תכונות הדיודה מאפשרות שימושים מגוונים, כגון:
יישור זרם מזרם חילופין לזרם ישר – מאחר שדיודה מעבירה זרם בכיוון אחד בלבד מוצאה יהיה זרם חיובי תמיד (זרם הזליגה זניח) וכך ניתן לאפס את חצי המחזור השלילי של זרם חילופין, פעולה הנקראת יישור חצי גל (half wave rectification). שימוש במספר דיודות מאפשר לנצל את כל המחזור, כלומר להעביר חצי מחזור ולהפוך את החצי השני, פעולה הנקראת יישור גל מלא (full wave rectification).
איפנון ושחזור – השימוש הראשון של הדיודה היה בתהליך השחזור של אותות שאופננו באיפנון משרעת (AM). הורדת חצי המחזור השלילי מהאות הנקלט איפשר למצוא את המשרעת שלו (כלומר את המידע המאופנן) בעזרת ממוצע. לפני כן, חצי מחזור היה שלילי ולכן הממוצע היה אפס. הדיודות גם משתתפות באיפנון תדר (FM).
הגנה מפני פרצי זרם וייצוב מתח – ניתן להשתמש בדיודות כדי להגן על מכשור עדין מפני פרצי זרם. התכנון מציב את הדיודה בממתח אחורי וכאשר המתח עובר גבול מסוים הדיודה עוברת למצב קדמי ומתחילה להוליך, וכך הזרם עובר דרכה ולא דרך המכשיר.
יצירת שערים לוגיים – בעבר השתמשו בדיודות ליצירת שערים לוגיים כגון שערי NAND ו-NOR. המחשבים הראשונים שנבנו היו מבוססים על שערי דיודות. כיום משתמשים בעיקר בטרנזיסטורים ליצירת שערים לוגיים.