דרק פרפיט
העתיד ו"המסקנה הדוחה"

בחלק הרביעי של "נימוקים ואנשים", פרפיט דן בחלופות לעתיד העולם (349-441).בחלק שכותרתו "אוכלוסיית יתר", פרפיט מבחין בין "תועלתנות ממוצעת" לבין "תועלתנות מוחלטת" כשכל אחת מהן מוצגת בשני ניסוחים.(386-387).
תועלתנות ממוצעת:
על פי "עקרון הממוצע הבלתי אישי" - "אם דברים אחרים שווים, התוצאה הטובה ביותר היא זו שבה חייהם של אנשים, נעשים נעשים, הטובים ביותר".
על פי "הגרסה הנהנתנית" - "אם דברים אחרים שווים, התוצאה הטובה ביותר היא זו שבה יש את הסכום הנטו הממוצע הגדול ביותר של אושר, לכל חיים שחיים."
התועלתנות הטוטאלית.
"הגרסה ההדוניסטית של העיקרון הכולל הבלתי אישי" - "אם דברים אחרים שווים, התוצאה הטובה ביותר היא זו שבה תהיה הכמות הגדולה ביותר של אושר - הסכום הנקי הגדול ביותר של אושר מינוס אומללות."
"העיקרון הכולל הלא-הדוניסטי הבלתי-אישי" - "אם דברים אחרים שווים, התוצאה הטובה ביותר היא זו שבה תהיה הכמות הגדולה ביותר מכל מה שהופך את החיים ראויים לחיותם".
אולם, מתוך התועלתנות הטוטאלית עולה מה שפרפיט מכנה "המסקנה הדוחה" (Repugnant Conclusion) או "פרדוקס התוספת גרידא" (Mere addition Paradox) לפיה, עולם שבו כמות עצומה של אנשים שכל אחד מהם מחזיק במידה זעירה של אושר (עולם Z) עדיף על כל עולם אחר בו יש כמות קטנה יותר של אנשים המחזיקים במידה גדולה יותר של אושר (עולמות A עד Y), כל עוד החיים בכל העולמות הם חיים ששווה לחיותם, וכל עוד סך כמות האושר ב-Z גדול מסך כמות האושר בכל אחד מהעולמות החלופיים.
החלת סטנדרטים תועלתניים מוחלטים (אושר מוחלט) על גידול אפשרי ורווחה באוכלוסייה מוביל למה למסקנה הדוחה ש"עבור כל אוכלוסייה אפשרית של לפחות עשרה מיליארד אנשים, כולם עם איכות חיים גבוהה מאוד, חייב להיות קצת הרבה אוכלוסייה גדולה יותר שאפשר להעלות על הדעת שקיומה, אם דברים אחרים יהיו שווים, יהיה טוב יותר, אף על פי שלחבריה יש חיים שבקושי שווה לחיות אותם" (388).
פרפיט ממחיש זאת בניסוי מחשבתי פשוט: דמיינו בחירה בין שני עתידים אפשריים. בעתיד A, עשרה מיליארד אנשים יחיו במהלך הדור הבא, כולם עם חיים מאושרים במיוחד, חיים הרבה יותר מאושרים משל כולם היום. בעתיד B, ישנם עשרים מיליארד בני אדם שחיים כולם, שאמנם מעט פחות מאושרים מאלה ב-A, אך עדיין מאושרים מאוד. תחת מקסום תועלת מוחלט עלינו להעדיף את B על פני A. לכן, דרך תהליך רגרסיבי של גידול אוכלוסין וירידה באושר (בכל זוג מקרים ירידה באושר עולה על גידול האוכלוסייה) אנו נאלצים להעדיף את Z, עולם של מאות של מיליארדי אנשים שבקושי שווה לחיות את חייהם על פני אי השוויון של A. גם אם אנחנו לא סבורים שהקיום יכול להועיל למישהו, עדיין עלינו להודות לפחות ש-Z לא יותר גרוע מ-A.
פרפיט טוען טיעון דומה נגד סטנדרטים של התועלתנות הממוצעת. אם כל מה שמעניין אותנו הוא אושר ממוצע, אנו נאלצים להסיק שאוכלוסייה קטנה ביותר, נניח עשרה אנשים, במהלך ההיסטוריה האנושית היא התוצאה הטובה ביותר אם נניח שלעשרת האנשים הללו (אדם וחוה ועוד) היו חיים מאושרים יותר ממה שיכולנו לדמיין.(420). לאחר מכן ניתן לשקול את המקרה של ההגירה האמריקאית. יש להניח שרווחת הזרים נמוכה מהאמריקאית, אבל הזר העומד להרוויח מאוד מעזיבת מולדתו. נניח גם שהאמריקאים נהנים מהגירה (לפחות בכמויות קטנות) כי הם מקבלים כוח עבודה זול וכו'. תחת הגירה מצבן של שתי הקבוצות טוב יותר, אבל אם עלייה זו מתקזזת על ידי גידול באוכלוסייה, אז הרווחה הממוצעת נמוכה יותר. לפיכך אף על פי שמצבם של כולם טוב יותר, זו לא התוצאה המועדפת. פרפיט טוען שזה פשוט אבסורד.
לאחר מכן פרפיט דן בזהותם של הדורות הבאים. בפרק 16 של "סיבות ואנשים" הוא טוען כי קיומו של האדם קשור קשר הדוק לזמן ולתנאי ההתעברות של האדם.(351)  הוא מכנה זאת "תביעת התלות בזמן" - "אילו [קיומו של] אדם מסוים לא היה יזום כשפועל הוא היה [ברחם], אז למעשה נכון שהוא לעולם לא היה קיים".(351)
מחקר של דפוסי מזג אוויר ותופעות פיזיות אחרות במאה ה-20 הראה שלשינויים קלים מאוד בתנאים בזמן T יש השפעות דרסטיות בכל עת לאחר T (ראו: אפקט הפרפר). השוו זאת למעורבות רומנטית של בני זוג לעתיד. כל פעולה שננקטת היום, בזמן T, תשפיע על מי שקיים לאחר מספר דורות בלבד. לדוגמה, שינוי משמעותי במדיניות הסביבתית הגלובלית ישנה את תנאי תהליך ההתעברות עד כדי כך שאחרי 300 שנה לא נולד למעשה אף אחד מאותם אנשים שהיו נולדים. זוגות שונים פוגשים זה את זה ומתעברים בזמנים שונים, וכך נוצרים אנשים שונים.
כך נוכל ליצור מדיניות הרת אסון שתהיה גרועה יותר עבור אף אחד, כי אף אחד מאותם אנשים לא יתקיים במסגרת המדיניות השונה. אם נשקול את ההשלכות המוסריות של מדיניות פוטנציאלית במונחים משפיעים על האדם, לא תהיה לנו סיבה להעדיף מדיניות תקינה על מדיניות לא תקינה בתנאי שהשפעותיה לא יורגשו במשך כמה דורות. זוהי בעיית אי-הזהות בצורתה הטהורה ביותר, כי זהותם של הדורות הבאים תלויה סיבתית, באופן רגיש מאוד, במעשיהם של הדורות הנוכחיים.