stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
על הנשגב
תוכן החיבור > הנעלה

המחבר משבח ומגנה חיבורים ספרותיים מסוימים כדוגמאות לסגנונות טובים או רעים של כתיבה, ומקדם העלאה ברמת הסגנון וכן מהות של פשטות. מקובל שרעיון הנעלה מתייחס לסגנון כתיבה שמתעלה על זו הרגילה. לבסוף, המחבר קובע חמישה מקורות של עילאות: מחשבות גדולות, רגשות חזקים, דמויות מסוימות של מחשבה ונאום, סגנון אצילי, וניסוח מילולי מכובד.
השפעות הנעלה הם: אובדן הרציונליות, ניכור המוביל לזיהוי עם התהליך היצירתי של האמן ורגש חזק מעורב בהנאה והתעלות. דוגמה לנעלה, המצוטטת בחיבור, היא שיר של סאפפו, המכונה "שיר תהילה לקנאה", המוגדר כ"שיר תהילה נעלה". מטרתו של כותב אינה לבטא רגשות ריקים, אלא לגרות רגש בקהל שלו.
המחבר טוען כי הנעלה מנחה את השומעים לא לשכנוע, אלא לאקסטזה: שכן מה שנפלא תמיד הולך ביחד עם תחושה של ייאוש, ומנצח את מה שרק משכנע או נעים, מאחר ששכנוע, ככלל, הוא בתחום ההבנה של כולם: ואילו הנעלה, המעניק לנאום כוח בלתי מנוצח, מתעלה מעל כל שומע (I, 4).
בהתאם לקביעה זו, ניתן לחשוב שעבור המחבר, הנעלה הוא רק רגע של התחמקות מהמציאות. אולם להפך, הוא חשב שספרות יכולה להדגים נשמה, ושנשמה יכולה לשפוך עצמה ליצירת אמנות. בדרך זו, המאמר הופך לא רק לטקסט של מחקר ספרותי, אלא גם לטקסט של הרצאה אתית, מאחר שהנעלה הופך לתוצר של נשמה גדולה (μεγαλοφροσύνης ἀπήχημα, megalophrosunēs apēchēma). מקורות הנעלה הם משני סוגים: מקורות טבועים (שאיפה לתפישות נמרצות ותשוקה חזקה ונלהבת) ומקורות נרכשים (אמצעים רטוריים, בחירת הלקסיקון הנכון, ויצירה מכובדת וגבוהה).
המחבר מדבר גם על דעיכת האורטוריה, כנובעת לא רק מהיעדר חירות אישית אלא גם מהשחתת ערכי מוסר, שביחד הורסים את מצב הרוח המרומם היוצר את הנעלה. כך המאמר ממוקד במחלוקת הבוערת שסערה במאה ה-1 לספירה בספרות הלטינית.
תוכן החיבור > הערכת החיבור

כשליש מן המאמר חסר. מתוך החלק העוסק בדימויים, למשל, נותרו רק מספר מילים. סופרים בני זמנו של המחבר אינם מצטטים מתוכו או מזכירים אותו בשום דרך.
למרות ההערכה הביקורתית כלפי המחבר, כתיבתו רחוקה מלהיות מושלמת. מדי פעם הוא נסחף בהתלהבותו ויוצר בלבול מסוים לגבי משמעות הטקסט שלו. המאמר מוגבל גם בהתרכזותו בהתעלות רוחנית וחסרה בו התמקדות בדרך שבה מבנים לשוניים קובעים את רגשותיהם ומחשבותיהם של סופרים. קשה להסביר את המאמר במסגרת אקדמית, בהתחשב בקושי הטקסט ובחוסר כללים מעשיים מסוג שניתן ללמד.
למרות פגמיו, המאמר בכל זאת זוכה לביקורת טובה בשל הנימה האצילית שלו, הציוויים הקולעים, הגישה המשפטית והעניין ההיסטורי. אחת הסיבות לכך שאף מבקר ידוע מהעת העתיקה לא כתב על החיבור, היא משום שהוא מורכב באופן כל כך שונה מכל חיבור ספרותי אחר. בגלל שהנוסחה הרטורית של המחבר נמנעת מהשתלטות על החיבור, הספרות נותרת אישית ורעננה, ייחודית במקוריותה. המחבר מורד כנגד הרטוריקה הפופולרית של התקופה. למרות ביקורתו כלפי טקסטים עתיקים, המחבר נותר אמן של כנות וטוב לב. הוא אף ממציא דימויים ומטאפורות מרשימים ולפעמים כותב כמעט באופן פיוטי. באופן כללי, המחבר מעריך ועושה שימוש בסגנון פשוט ודימויים נועזים.
בכל הנוגע לשפה, החיבור הוא תערובת של ביטויים של היוונית קוינה ההלניסטית, שאליהם נוספו משמעויות גבוהות, ביטויים טכניים, מטאפורות, וצורות קלאסיות ונדירות היוצרות יצירת טלאים ספרותית בתחומי הניסוי הבלשני.
מבקרים שקראו את "על הנשגב" קבעו שהפילוסוף העתיק אפלטון היה גיבור עבור המחבר. לא רק שהוא יוצא להגנתו של אפלטון, אלא שהוא גם מנסה להעלות את מעמדו הספרותי כנגד הביקורות של זמנו. השפעה נוספת על המסה ניתן למצוא בדמויות הרטוריות, המבוססות על תאוריות מאת הסופר בן המאה ה-1 לפנה"ס, קייקיליוס.
ביקורת היסטורית ושימוש בחיבור

המאה ה-10 - החיבור המקורי, לפני תרגום, מועתק לכתב יד ומיוחס ל"דיוניסוס או לונגינוס".
המאה ה-13 - רטוריקן ביזנטי מבצע אזכורים מעורפלים למה שייתכן שהוא הטקסט של לונגינוס.
המאה ה-16 - המלומדים מתעלמים מן החיבור, עד שהוא מתפרסם על ידי פרנצ'סקו רובורטלו (אנ') בבזל, בשנת 1554, וניקולו דה פלגאנו (Niccolò da Falgano) ב-1560. החיבור המקורי מיוחס ל"דיוניסוס לונגינוס" ורוב ארצות אירופה מקבלות תרגומים שלו.
המאה ה-17 - השפעות הנעלה הופכות למטרה רצויה של ספרות ואמנות רבה בתקופת הבארוק, והחיבור של "לונגינוס" שנתגלה מחדש יוצא בחצי תריסר מהדורות במאה ה-17. היה זה תרגומו של ניקולא בואלו לצרפתית בשנת 1674 שהתחיל את דרכו בהיסטוריה של הביקורת. למרות הפופולריות שלו, מבקרים מסוימים טוענים כי המאמר היה "פרימיטיבי" מדי כדי שיהיה באמת מובן על ידי קהל "מתורבת מדי" של המאה ה-17.
המאה ה-18 - תרגומו של ויליאם סמית (אנ') לאנגלית בשנת 1739 (Longinus on the Sublime) קבע את מעמדו של המתרגם ושוב הביא את החיבור לבולטות. הטקסט הגיע לשיאו מבחינה פופולרית. באנגליה העריכו המבקרים את עקרונות הקומפוזיציה והאיזון של המחבר כשניים רק לאלה שבפואטיקה של אריסטו. חיבורו של אדמונד ברק, "חקירה פילוסופית אל תוך המקור של הרעיונות שלנו לגבי הנעלה והיפה" (אנ') וחיבורו של עמנואל קאנט, "ביקורת על כוח השיפוט", חבים חוב לתפישת המחבר את הנעלה. באותו זמן, הרומנטיקנים חשים בוז מסוים כלפי לונגינוס, בשל ייחוסו אל ה"כללים" של משוררים קלאסיים. בוז אירוני, בהתחשב בהשפעה הרחבה של לונגינוס על עיצוב הביקורתיות של המאה ה-18.
המאה ה-19 - בתחילת המאה עולים ספקות לגבי זהות מחבר המאמר. הודות למלומד האיטלקי אמאטי, כבר אין מניחים שקסיוס לונגינוס הוא מחבר "על הנשגב". במקביל, הפופולריות הביקורתית של החיבור קטנה באופן ניכר; למרות שהוא עדיין בשימוש על ידי חוקרים, הוא כמעט ולא מצוטט. למרות חוסר ההתלהבות הציבורית, בסוף המאה מתפרסמים מהדורות ותרגומים של "על הנשגב".
המאה ה-20 - למרות שהטקסט עדיין מצוטט מעט מאוד, הוא שומר על מעמדו, מלבד "פואטיקה" של אריסטו, כ"מענג ביותר מכל החיבורים הביקורתיים של התקופה הקלאסית".
ביקורת היסטורית ושימוש בחיבור > תרגומים לעברית

יורם ברונובסקי תרגם את הספר לעברית, בשם "על הנשגב" ב-1982 (הוצאת ספריית פועלים).
הערות שוליים

↑  "על הנעלה", למשל אצל מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, דברי סטראבון על היהודים, עמ' 436; אהדה ליהודים בחוגי סנאטורים רומיים בתקופת הקיסרות הקדומה, עמ' 507, פילוסופים ואנשי מדע יהודיים ושומרוניים ב'חיי איסידורוס' לדמאסקיוס, עמ' 558; עמ' 586.
↑  הגיית השם ביוונית: לוֹנגינוֹס, במלעיל (ההטעמה בהברה הלפני אחרונה).
↑  De Sublimitate, IX, 9
↑  ספר בראשית, פרק א'.
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I, LIV. The Anonymous Author of De Sublimitate (Pseudo-Longinos), pp. 361-363
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590318005171  BNE: XX3610244  BnF: cb12259751t (data)  GND: 4135564-7  LCCN: n84160047  NKC: unn2012737200  NLA: 36448788  NLG: 65505  SUDOC: 031526063  VcBA: 492/3188  VIAF: 207059406   WorldCat (עם VIAF): 207059406
אפרים פישל אהרנסון

| --- | --- |

פישל אפרים אהרונסון בין השנים 1900–1910
 לידה:  17 במאי 1849 כ"ה באייר ה'תר"ט בקאו, רומניה
 פטירה:  27 בינואר 1939 (בגיל 89) ז' בשבט ה'תרצ"ט זכרון יעקב
 מדינה:  ארץ ישראל ארץ ישראל
 מקום קבורה:  זכרון יעקב
 תאריך עלייה:  1882
 מקום מגורים:  זכרון יעקב (זמארין)
 פעילות בולטת:  גזבר מחתרת ניל"י
 ידוע בשל:  אבי משפחת אהרנסון
 מקצוע:  סוחר תבואות, איכר
 תפקיד:  גזבר מחתרת ניל"י
 השקפה דתית:  יהודי
 בת זוג:  מלכה אהרנסון לבית גלצאנו
 צאצאים:  אהרן, צבי, שמואל, ויטיה, ליבה, אלכסנדר, שרה, רבקה
 מספר צאצאים:  8
פישל (אפרים) אהרונסון (באנגלית: Ephraim Fishel Aharonson; ‏ 17 במאי 1849 – 27 בינואר 1939) היה ממייסדי המושבה זכרון יעקב בשנת 1882. הוא אביהם של בני משפחת אהרונסון והיה הגזבר של מחתרת ניל"י שניהלו בני משפחתו.
ביוגרפיה

אהרונסון, בנם של אהרן וחוה רחל נולד ברומניה בכ"ה אייר תר"ט (1849). עד הגיעו לגיל מצוות למד בחדר ומאז עבד בעבודות שונות. הוא נשא לאשה את מלכה בת שמואל גלאצאנו, (ראש הקהילה בבקאו) ואסתר גיטל אפרתי. מאז עסק אפרים פישל בסחר תבואות עד שהצטרף לתנועת חולמי שיבת ציון ברומניה.
בשנת תרמ"ב, 1882 עלה ארצה עם אשתו ובניו אהרן וצבי. הם היו חלק מעליית יהודים רומנים לארץ ישראל בראשיתה של העלייה הראשונה. משפחת אהרנסון הגיעה ב"אורחה השלישית" באניה דניה (האוניה הראשונה והמפורסמת נקראה טטיס, השנייה איריס והשלישית דניה). בקבוצה היו גם אחיו קלמן אהרנסון ואחותם שרה, עם ארוסה חיים בר שוורץ, כולם מהעיר בקאו.
העולים התאספו בחיפה ושהו בה מספר חודשים. ההתיישבות על אדמת זמארין החלה בחנוכה תרמ"ג (1883) אך ארכה כמה חודשים עד שעלו אליה כל המשפחות. בגלל קושי להשיג רישיונות בניה לבתים נבנו בזכרון יעקב צריפים שנשלחו מרומניה. משפחת אהרנסון התיישבה באזור הבאר "ביר אל חנזיר" ורק עם חלוקת המגרשים ברחוב הראשי עברה לבית קבע, כתובתו נכון ל-2024 רחוב המייסדים 40. תלאות השנה הראשונה הובילו את המתיישבים לפנות לעזרת נדיבים, ובמכתב שנשלח לברון רוטשילד בתאריך 14 באוקטובר 1883 הם הודיעו לו על הסכמה מוחלטת לניהול של היישוב על ידי שליחיו. "באמונה, אדוננו הברון, אנו מחכים להחלטותיך הנדיבות, הנאורות והנמרצות, שבכוחן הואלת להפוך קבוצה של משפחות, המתות ברעב ובחוסר כל, למושב של עובדים יהודים, שבזכות עצותיך, נדבת לבך והדרכתך העליונה, יזכו לאכול לחמם בזיעת אפים בארץ הקודש, אדמת אבות." אפרים פישל אהרנסון ואחיו קלמן אהרנסון היו בין 53 האיכרים שחתמו על המכתב לברון.
בשנת 1885 קיבל פישל מפקידות הברון אדמת הר לנטיעת כרם מסופר כי כשהגיע נפתלי הרץ אימבר לסיור במושבה עם ידידו לורנס אוליפנט הם פגשו את האיכר אהרנסון ובנו הצעיר אהרן חורשים בשדה. בעקבות המפגש כתב אימבר את שירו "דגל המרד של בר כוכבא" ובו תיאור דמיוני של הגיבור ההיסטורי יוצא מהמערה ומעביר את נס המרד לנער יהודי צעיר.
בשנת 1896 כיהן אהרנסון כגזבר של אגודת "הכנסת אורחים" בזכרון יעקב, שהוא היה בין מייסדיה. מיקומה של זכרון יעקב היווה תחנה חיונית בדרך ממושבות יהודה למושבות הגליל. האגודה דאגה לאירוח של "כל עני העובר ושב בלי הבדל דת ועם" ואף לצרכים חברתיים כגון מעות לעניים והכנסת כלה.
פישל היה ידוע כאיכר חרוץ ובשנת 1897 היה הראשון בזכרון יעקב שוויתר על תמיכה קבועה מהברון וביקש מהפקידות תשלום עבור יבול הענבים של כרמיו. כשהגיע הברון לביקורו הרביעי בארץ, בשנת 1914 הוא התקבל בזכרון יעקב בכבוד רב, ובעת סיור במושבה, כשעבר ליד ביתו של אהרנסון אמר הברון: "חצר זו ראויה להיות לדוגמה ליתר החצרות"
מלחמת העולם הראשונה ומחתרת ניל"י

מלחמת העולם הראשונה הייתה תקופה קשה ומסוכנת ליישוב היהודי הצעיר בארץ ישראל. השלטון העות'מאני הכביד את ידו על המתיישבים, עשק וגזל את יבוליהם הדלים, שנפגעו קשות במכת הארבה של 1915. במכתב של אבשלום פינברג להנרייטה סאלד מתואר יגונו העמוק של האיכר אהרנסון בראותו את מפעל חייו נאכל על ידי הארבה.
החזון לגירוש העות'מאנים דרך עזרה לצבא הבריטי במצרים נרקם בבית משפחת אהרנסון על ידי בניו וחבריהם הקרובים. בביתו של פישל קמה מחתרת ניל"י. לפי האתר של בית אהרנסון מוזיאון נילי, שימש פישל כגזבר של המחתרת.
במוצאי חג הסוכות תרע"ז, 1917, סגרו הטורקים על המושבה ועצרו את פישל, שרה וצבי. פישל נלקח לאחוזת לנגה ועבר שם עינויים קשים. רופא המושבה ד"ר הלל יפה נקרא לטפל במעונים והוא דיווח כי פישל הוכה ברגליו והוא סובל מקוצר נשימה. המפקד הטורקי איים שיחזור להכות את האב הזקן עד שבתו שרה תגלה את מקום מחבואו של יוסף לישנסקי.
לאחר מותה בעינויים של הבת שרה, העבירו את אפרים פישל, יחד עם הנאסרים האחרים מזכרון יעקב, למנזר קאזנובה בנצרת, שהפך לבית כלא ארעי ושימש למרכז העינויים של הטורקים בראשותו של הקצין חסן בק. שם המשיכו לענות את הזקן ביתר שאת. איש חדרה מנדל שניאורסון שהיה עד ראייה לעינויים אלה, רשם ביומנו כי בזמן העינויים הקשים המשיך אהרונסון בתפילות שמע ישראל. עינוייו נמשכו משעה אחת עד ארבע לפנות בוקר, ואז הובא לקומה העליונה מעולף והושלך על רצפת האבן של תאו.
למרות העינויים הקשים, החלים פישל, שכבר התקרב לגיל שבעים, והמשיך לעבד את אדמותיו. האסונות המשיכו לפקוד את המשפחה, אחרי מותה של שרה, נהרג אהרן הבכור בתאונה אווירית מעל תעלת למאנש בשנת 1919.
בשנותיו האחרונות חי פישל בביתו עם בתו רבקה, וזכה לחגוג את יום הולדתו התשעים במושבה שאהב. ליום חגו התפרסמו בעיתונים כתבות, ברכות ואיחולים משכנים וחברים ברחבי הארץ. באותה שנה נפטר ונקבר בבית העלמין של זכרון יעקב.
משפחה

למלכה ופישל אהרנסון נולדו ארבעה בנים וארבע בנות. בשנת 1890 נפטרו שתיים מהבנות (ויטיה וליבה) בזו אחר זו, קבריהן בחלקת הילדים של בית העלמין בזכרון יעקב. מלכה נפטרה בגיל 59 בי"ב שבט תרע"ב, 31 בינואר 1912. היא הייתה הרוח החיה בבית ונאמר שהעניקה לילדיה חופש פעולה אינטלקטואלי ללמוד ולחקור וללכת בדרך עצמאית.
משפחה > אהרון אהרנסון (1919-1876)

אהרן אהרנסון, נולד בבאקו ועלה ארצה כילד עם הוריו. לאחר סיום לימודיו בבית הספר בזכרון יעקב נשלח ללמוד אגרונומיה בבית הספר הגבוה לחקלאות בגריניון שבצרפת. בשנת 1896 סיים את לימודיו, חזר ארצה ושימש כאגרונום ומדריך חקלאי במטולה. לימים נודע כמי שגילה את "אם החיטה" ובשנת 1910 הקים את חוות הניסיונות בעתלית אשר שימשה בין היתר כבסיס פעילות למחתרת ניל"י אותה הקים יחד עם חבריו. אהרון ניספה בהתרסקות מטוס מעל תעלת למאנש בשנת 1919 בעת חזרתו מלונדון. בן 43 במותו.
משפחה > צבי אהרנסון (1929-1878)

צבי אהרנסון, נולד אף הוא בבאקו. הוא נשא לאשה את שרה לבית גלברג. צבי היה איכר ועסק בחקלאות. היה ממקימי מנחמיה בשנת 1901 והיה גם בין מקימי המושבות כנרת ויבנאל בהן פעל מטעם אחיו האגרונום אהרון. צבי נפטר בשנת 1929 ממחלה, וייתכן שנגרמה עקב העינויים שעבר מידי הטורקים בעת מעצרם של אנשי ניל"י. בן 51 במותו.
משפחה > שמואל אהרנסון (1950-1883)

שמואל אהרנסון, נולד בזכרון יעקב. שמואל (סם) היה איכר, חניך בית הספר מקוה ישראל. הוא נשא לאשה את מרים לבית שטרנברג בת זכרון יעקב. בביתו (בית רבניקר לשעבר) הוחזקה שרה אחותו אחרי תפיסתה בידי הטורקים. שמואל לא היה מעורב בפעילות מחתרת ניל"י ובתקופת מלחמת העולם הראשונה נשלח עם אחיו אלכסנדר ואחותו רבקה לארצות הברית וחזר לארץ עם תום המלחמה. בן 66 במותו. נכדו הוא פרופ' רן אהרנסון, חוקר העלייה הראשונה.
משפחה > אלכסנדר אהרנסון (1949-1888)

אלכסנדר אהרנסון, נולד בזכרון יעקב. היה פעיל ציוני וחברתי. בתקופת פעילות מחתרת ניל"י שהה בארצות הברית יחד עם אחותו רבקה ואחיו שמואל. הוא חזר ארצה לאחר המלחמה. הוא היה בין מייסדי תנועת "בני בנימין" ועסק בפעילויות רבות ושונות בתנועה הציונית. בן 59 במותו
משפחה > שרה אהרנסון (1917-1890)

שרה אהרנסון נולדה בזכרון יעקב. בילדותה הייתה תלמידה מצטיינת בבית הספר, למדה שפות שונות ובנעוריה עסקה בפעילויות הנוער במושבה. היא נישאה לחיים אברהם, יליד בולגריה ועקב עסקיו עברה להתגורר עימו באיסטנבול. הנישואין לא צלחו ולאחר כשנה וחצי חזרה שרה לזכרון יעקב, אף על פי שנותרה נשואה לבעלה. בחזרתה הצטרפה למחתרת ניל"י יחד עם אחיה אהרון, והייתה אחת מעמודי התווך של המחתרת. בשנת 1917 נתפסה על ידי הטורקים ולאחר עינויים קשים התאבדה בבית המשפחה. בת 27 במותה.
משפחה > רבקה אהרנסון (1981-1891)

רבקה אהרנסון, הייתה הצעירה בין האחים. בתקופת הפעילות של מחתרת ניל"י נשלחה לארצות הברית יחד עם אחיה אלכסנדר וחזרה לאחר תום המלחמה. היא נודעה כארוסתו של אבשלום פיינברג ולאחר מותו לא נישאה מעולם. יחד עם אחיה אלכסנדר הקימה ב-1948 את מוזיאון ניל"י בביתם שבזכרון יעקב. בת 89 במותה.
לקריאה נוספת

דבורה עומר, שרה גיבורת ניל"י, הוצאת שרברק, 1967
זאב ענר (עורך), סיפורי משפחות, סיפורן של חמישים משפחות בתולדות הישוב, משרד הביטחון, 1990. משפחת אהרנסון- נצח ישראל לא ישקר מאת עמית לוינסון, עמ' 17- 24
איתי בחור, פעמון סדוק, הוצאת איתי בחור זכרון יעקב, 2007
הערות שוליים

↑  דוד תדהר, אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, 1952, עמ' 2086
1 2  אריה סמסונוב, זכרון יעקב, פרשת דברי ימיה תרמ"ב-תש"ב, זכרון יעקב: ועד המושבה, 1942, עמ' 110
↑  אריה סמסונוב, זכרון יעקב, 1942, עמ' 89
↑  אריה סמסונוב, זכרון יעקב, 1942, עמ' 110
↑  יעקב יערי פולסקין, האיש הדגול מזכרון־יעקב: אפרים פישל אהרונסון, חולמים ומגשימים, מזרחי, 1967
↑  ספר הכנסת אורחים, ארכיון לתולדות זכרון יעקב
↑  סמסונוב עמ' 238 על פי מאמר בעיתון הצבי מיום כ"ח ניסן תרנ"ז.
↑  אריה סמסונוב, זכרון יעקב, 1942, עמ' 353
↑  אריה סמסונוב, זכרון יעקב, 1942, עמ' 375-374
↑  בני משפחת אהרנסון, באתר בית אהרנסון - מוזיאון ניל"י
↑  אריה סמסונוב, זכרון יעקב, 1942, עמ' 396
1 2  יעקב יערי פולסקין, חולמים ומגשימים, תל אביב: מזרחי, 1967, עמ' ראה הפניה לאתר פרויקט בן יהודה
↑  אריה סמסונוב, ר' פישל אהרונסון חוגג את יובל ה-90 שלו, באתר עיתונות יהודית היסטורית, עיתון הבוקר, ‏29.5.1938
↑  אריה סמסונוב, זכרון יעקב, 1942, עמ' 193
↑  פנחס בן צבי גראייבסקי, אבני זכרון, נוסח אבני המצבות מבית העלמין בזכרון יעקב, כרך ט"ו, ירושלים, תרצ"ב, עמ' כ', ערך רנ"ג
↑  דוד תדהר, אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך 5, 1952, עמ' 2077-2073
↑  דוד תדהר, אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך 6, 1956, עמ' 2583-2582
↑  דוד תדהר, אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך 7, 1956, עמ' 2777-2773
↑  דוד תדהר, אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך 5, 1952, עמ' 2342-2340
משפחת אהרנסון: פישל מימין. עומד: אהרן אהרנסון, יושבים במרכז חיים אברהם (בעלה של שרה), צבי ואלכסנדר. מלפנים: שרה ורבקה
שלט הכניסה לבית אהרנסון
בית משפחת אהרנסון בזכרון יעקב
שלג על עצי הדובדבן

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ליאן הרן
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  פנטזיה
 הוצאה
 הוצאה:  Headline Publishing Group 
 תאריך הוצאה:  2003
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  כנרת זמורה ביתן
 תאריך:  2006
 תרגום:  ג'וד שבא
 סדרה
 סדרת ספרים:  סיפורי האוטורי
 ספר קודם:  פסיעות על רצפת הזמיר
 הספר הבא:  נוגה הירח
 
שלג על עצי הדובדבן (באנגלית: Grass for His Pillow) הוא הרומן השני בסדרת סיפורי האוטורי מאת ליאן הרן, אשר יצא לראשונה ב-2003. האירועים ברומן מתרחשים במשך תקופה של כשישה חודשים (מהסתיו עד האביב של השנה הבאה), הבאה מיד אחרי אלו בספר פסיעות על רצפת הזמיר.
תקציר עלילה

קאדה מתאוששת לאיטה מן התרדמת שהחיל עליה טקאו בעזרת כוחות הקיקוטה שלו. היא חולמת שהאלה הלבנה מדברת אליה: "היי סבלנית. הוא יבוא אלייך". היא יוצאת למסע הביתה, מלווה על ידי שיזוקה, אחייניתו של מוטו קנג'י. אראי דאיצ'י זועם שהמעיט בערכם של טקאו והאחווה, ושולח חיילים להתנקש בחייה של שיזוקה - שהיא מאהבתו לשעבר ואם שני ילדיו, מכיוון שהוא חושש מקשריה עם האחווה. המתנקשים לא מצליחים במשימתם. קאדה בינתיים מגלה שהיא בהריון מטקאו, אך שיזוקה משכנעת אותה לספר שנישאה בסתר לשיגרו במנזר טריאמה לפני מותו כדי לספק הסבר לגיטימי להריונה.
טקאו, בינתיים, מסתתר בבית האחווה בימאגאטה, ולומד את תורת האחווה תחת הדרכתו של קיקוטה אקיאו, למרות הסלידה ההדדית בין השניים. האחווה מצווה על יוקי, בתו של קנג'י, להיכנס למערכת יחסים עם טקאו כדי להוליד יורש לכישרונות הקיקוטה הנדירים שירש טקאו מאביו שפרש מהאחווה ולכן גם נהרג על ידה. טקאו לא יודע על כך, אך מתמסר לאהבה הגופנית עם יוקי אף על פי שמתגעגע לקאדה בכל רגע. יום אחד יוקי עוזבת לפתע כשהיא בהריון בלי שהיא מספרת על כך לטקאו. ואולם, הדבר מתגלה לו בעקיפין וגורם לו לתחושות מעורבות.
קאדה חוזרת לבית ילדותה, אותו לא ראתה מאז היותה בת שבע, מכיוון שישבה בשבי. היא מגלה שאמה נפטרה, ואביה חי בייאוש לאחר שהפסיד לאראי בקרב, אך אין לו את האומץ ליטול את חייו. היא מחליטה שלמרות היותה אישה, היא תשתלט על ארץ שירקאווה ותשיב את הסדר. היא מכירה אציל מהקיסרות שגר בקרבת מקום, לורד פוג'יווארה שמסייע לה בתמורה לך שתספר לו את סודותיה. כשמגיע לביקור הנזיר מאקוטו שפגש את שיגרו, קאדה וטקאו במנזר טריאמה - הוא חושף בטעות שלא התקיימו מעולם נישואים בין קאדה ושיגרו. בבושת פנים, אביה מחליט שעל כל המשפחה ליטול חייהם ותוקף את קאדה. שיזוקה וקונדו (שכיר באחוזה וחבר באחווה) מצילים אותה על ידי הריגתו. קאדה נתקפת צירים וחווה הפלה. היא נופלת חולה אנושה על משכבה.
האחווה מאבדת סבלנות עם מרדנותו של טקאו, ושולחת אותו למשימה המוגדרת כהזדמנותו האחרונה. הם מאמינים ששיגרו אסף מידע אודות האחווה, אז טקאו הולך לביתו הישן עם אקיאו כדי להשיבם ממורהו הקודם איצ'ירו, מכיוון שטקאו הוא היחיד שיכול לפסוע על רצפת הזמיר הממולכדת בעזרת כוחותיו. טקאו מגלה שהרשומות של שיגרו נמצאות במנזר טריאמה, וכדי ללכת להביא אותן הוא מחליט להימלט מאחיזת האחווה. בעת בריחתו דרומה, כשהחורף בעקבותיו, הוא פוגש בהדרכת המנודה ג'ו-אן מעדת הנסתרים באישה עיוורת במערת סלע שמוסרת לו את הנבואה על אודותיו שתרדוף אותו: " אדמותיך ייפרשו מים לים... חמישה קרבות יקנו לך שלום, ארבעה בניצחון ואחד לתבוסה. רבים יפללו, אך אתה מוגן מפני המוות, למעט זה שיבוא לך מידי בנך". הוא מגיע למנזר טריאמה ביום האחרון לפני שהמעבר נסגר בשל השלגים ומוצא את כתביו הסודיים של שיגרו על פריסת האחווה.
כשהשלגים מפשירים באביב, קאדה מודיעה לפוג'יארה שבכוונתה לבקר את אראי שהוא כעת שליט הממלכה, כדי לדבר עמו על עתידה. הוא מסכים לכך בחוסר רצון, והיא נוסעת לטריאמה, שם שמעה שטקאו נמצא. הם נפגשים ועדיין מאוהבים. מכיוון שטקאו נמצא תחת גזר דין מוות מטעם האחווה, הם משלחים משם את שיזוקה וקונדו, כדי שלא ייפגעו. כנגד כל עצות חבריהם, קאדה וטקאו מתחתנים, אף על פי שהדבר יעורר תגובות נזעמות הן מצד אראי שליט הממלכה והן מצד פוג'יארה שתכנן להתחתן עם קאדה בעצמו.
הוצאה בעברית

הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2006. תרגום: ג'וד שבא
ראו גם

סיפורי האוטורי
קרוליין אינגלס

| --- | --- |

קרוליין וצ'ארלס אינגלס
 לידה:  12 בדצמבר 1839 ברוקפילד, ארצות הברית 
 פטירה:  20 באפריל 1924 (בגיל 84) דה סמט, דקוטה הדרומית, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  De Smet Cemetery 
 בן או בת זוג:  צ'ארלס אינגלס (1 בפברואר 1860–8 ביוני 1902) 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה ומוזיאון הבוקרת הלאומי 
 
קרוליין לייק אינגלס (באנגלית: Caroline Lake Ingalls; לבית קווינר; 12 בדצמבר 1839 – 20 באפריל 1924) הייתה מורה אמריקאית, אמה של לורה אינגלס וילדר, מחברת ספרי "בית קטן בערבה". היא מתוארת כדמות האם "Ma" בספרים ובסדרת הטלוויזיה.
ביוגרפיה > ילדות

קרוליין נולדה ב-1839 15 מייל מערבית למילווקי, ויסקונסין, בעיירה ברוקפילד, מחוז ווקשה. היא הייתה החמישית מתוך שבעת ילדיהם של הנרי ושארלוט קווינר. אחיה היו ג'וזף, הנרי ותומס, ואחיותיה היו מרתה ואלייזה.(הבת הראשונה של בני הזוג קווינר, מרתה מורס קווינר, מתה ב-1836).
כשקרוליין הייתה בת 5, אביה מת בזמן ששירת על ספינה שהתהפכה וטבעה בימת מישיגן ליד מיצרי מקינאק . לא היו ניצולים. בשנת 1849 נישאה אמה לחוואי פרדריק הולברוק. נולדה להם ילדה אחת ביחד, לוטי הולברוק. קרוליין כנראה אהבה וכיבדה את אביה החדש, ולימים תכבד את זכרו בכך שתקרא לבנה על שמו. בגיל 16 וחצי, קרוליין התחילה לעבוד כמורה.
ביוגרפיה > נישואין

ב-1 בפברואר 1860 בגיל 21 היא נישאה לצ'ארלס פיליפ אינגלס בקונקורד, ויסקונסין. יחד נולדו להם חמישה ילדים: מרי אמיליה, לורה אליזבת, קרוליין סלסטיה (קארי), צ'ארלס פרדריק (פרדי) וגרייס פרל.
צ'ארלס פרדריק "פרדי" אינגלס נולד ב-1 בנובמבר 1875 בוולנוט גרוב, מינסוטה, ומת ב-27 באוגוסט 1876 בדרום טרויה, מינסוטה, מסיבות בלתי מוגדרות.
באוטוביוגרפיה שלה, "Pioneer Girl", לורה זוכרת ש"האח הקטן היה חולה וש"יום נורא אחד, הוא יישר את גופו הקטן ומת". חוקר וילדר וויליאם אנדרסון ציין: "כמעט ארבעים שנה לאחר מותו של פרדי, אמא התאבלה עליו, ואמרה לקרובים כמה הכל היה שונה 'אם פרדי היה חי'".
ביוגרפיה > מסעות ושנים מאוחרות יותר

משפחת אינגלס נסעה בעגלה מכוסה מוויסקונסין, קנזס (טריטוריה אינדיאנית), בר אוק, איווה ומינסוטה. ב-1879 הם התיישבו בדה סמט שבטריטוריית דקוטה.
לאחר שהגיעו לדה סמט, קרוליין ומשפחת אינגלס גרו בביתו של המודד המקומי וכן בחנות באזור מרכז העיר, עד שעברו מחוץ לעיר בחווה ליד סילבר לייק. כאשר משפחת אינגלס מכרה את החווה עקב דפוס מתמשך של שנים יבשות, צ'ארלס בנה עבורם בית ברחוב השלישי בדה סמט, הידוע מאוחר יותר כ"הבית שאבא בנה". לאחר מותו של בעלה ממחלת לב ב-1902 בגיל 66, השכירו אינגלס ובתה הבכורה, מרי, את אחד החדרים להכנסה נוספת. לאחר מחלה ממושכת נפטרה קרוליין אינגלס ב-20 באפריל 1924, בגיל 84.
במדיה

סדרת הספרים הבדיונית The Caroline Years מאת מריה ד' ווילקס וסיליה ווילקינס, עוקבת אחרי קרוליין הולברוק משנתה החמישית ועד שנות העשרה המאוחרות שלה, ועד לאירוסיה עם צ'ארלס. הספר הראשון בסדרה הוא "בית קטן בברוקפילד".
הרומן "Caroline: Little House, Revisited" של שרה מילר עוקב אחר מעבר משפחת אינגלס מפפין, ויסקונסין לטריטוריית קנזס מנקודת המבט של קרוליין. הרומן אושר על ידי הקרן למורשת בית קטן בערבה.
קרוליין אינגלס הוצגה בעיבודים של "הבית הקטן בערבה" על ידי:
קארן גראסל בסדרת הטלוויזיה "בית קטן בערבה" וסרטי ההמשך שלה
לינדזי קראוס בסרטי טלוויזיה מעבר לערבה: הסיפור האמיתי של לורה אינגלס ויילדר
הערות שוליים

↑  "Young historian traces residence of author's mom". The Journal Times. 12 בדצמבר 1996. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Van Haaften, Jennifer (Spring 2017). "Re-examining the American Pioneer Spirit: The Extended Family of Laura Ingalls Wilder". Wisconsin Magazine of History. 100 (3): 4–11 – via Wisconsin Historical Society.
↑  Powers, Pamela (24 במאי 1998). "Tracing her travels". Leader-Telegram. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Hoffman, Joy (29 בנובמבר 1974). "'Little House' books, author interest aided by tv series". Leader-Telegram. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Wilder, Laura Ingalls (1867–1957), Papers, 1894–1943 (C3633)" (PDF). State Historical Society of Missouri. אורכב מ-המקור (PDF) ב-10 באוקטובר 2015. נבדק ב-26 בספטמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Anderson, William (1989). Laura Ingalls Wilder: The Iowa Story. Laura Ingalls Wilder Park & Museum. p. 7. ISBN 096100889X.
↑  Potter, Constance (Winter 2003). "Genealogy Notes: De Smet, Dakota Territory, Little Town in the National Archives". Prologue Magazine. The National Archives. 35 (4).
↑  Wilkes, Maria D. Little House in Brookfield. New York: HarperTrophy. מסת"ב 0-06-440610-5.
↑  Miller, Sarah. Caroline: Little House, Revisited. New York, N.Y. : William Morrow. מסת"ב 9780062685353.
| בית קטן בערבה |
| --- | --- | --- |
| ספרים | בית קטן ביער הגדול • בן איכרים • בית קטן בערבה (ספר) • בית קטן על גדות נחל השזיף • בית קטן על גדות אגם הכסף • החורף הארוך • עיר קטנה בערבה • שנים של זהב • בדרך הביתה (ספר) • ארבע השנים הראשונות |  |
| תוכניות טלוויזיה | בית קטן בערבה (סדרת טלוויזיה) • בית קטן בערבה (סדרת טלוויזיה, 2025) |  |
| דמויות | צ'ארלס אינגלס • קרוליין אינגלס • מרי אינגלס • לורה אינגלס וילדר • אלמנזו וילדר • קארי אינגלס • גרייס אינגלס • רוז ויילדר ליין |  |
| שחקני טלוויזיה | מייקל לנדון • מליסה גילברט |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 5304 3741  LCCN: n95119471  VIAF: 41096624   WorldCat (עם VIAF): 41096624 
סימן היסטורי במקום הולדתה של קרוליין אינגלס
ביתה האחרון של קרוליין אינגלס, שנבנה על ידי צ'ארלס ב-1887, וממוקם בדה סמט, דרום דקוטה
תבוסתנות

תְּבוּסְתָּנוּת (נקרא גם דֵּפִיטִיזְם, לוּזֵרִיּוּת, מַפְסִידָנוּת) היא נטייה במהלך מאבק בין שני צדדים, לעבר ויתור וקבלת ההפסד ללא התנגדות. תבוסתנות מתוארת לרוב עם קונוטציות שליליות. מבחינה פסיכולוגית, הנטייה לתבוסתנות יכולה להיות קשורה לפסימיות, אף על פי שאין הכרח בקשר זה.