stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיין דיהן
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010 | אמיגו | גיל |  |
| 2012 | כרוניקה בזמן אמת | אנדרו דטמר |  |
| 2012 | ג'ק ודיאן | כריס |  |
| 2012 | ארץ יבשה | קריקט פייט |  |
| 2012 | לינקולן | חייל |  |
| 2012 | מקום בתוך היער | ג'ייסון גלנטון |  |
| 2013 | קשר שטני (אנ') | כריס מורגן |  |
| 2013 | הרוג את יקיריך | לוסיאן קאר |  |
| 2013 | Metallica Through The Never | טריפ |  |
| 2014 | ספיידרמן המופלא 2 | הארי אוסבורן |  |
| 2014 | החיים אחרי בת' (אנ') | זאק אורפמן |  |
| 2015 | אביר הגביעים | פול |  |
| 2015 | Life | ג'יימס דין |  |
| 2016 | לרקוד | ויקטור | דיבוב |
| 2016 | שני נאהבים ודוב | רומן |  |
| 2017 | תרופה לבריאות | לוקהארט |  |
| 2017 | קדחת הצבעונים | ג'אן ואן לוז |  |
| 2017 | ולריאן ועיר אלף הכוכבים | קפטן ולריאן |  |
| 2018 | ילדי הקרון: אי ההפתעה | ג'ון ג'וזף אלדן | דיבוב |
| 2019 | הנער | בילי הנער |  |
| 2023 | אופנהיימר | קנת ניקולס |  |
| 2023 | Dumb Money | הבוס של מרקוס |  |
| TBA | McCarthy | רוי כהן |  |
| TBA | The Tiger | קנצ'וגה |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2008 | חוק וסדר: מדור מיוחד | וינסנט | פרק: "Lunacy" |
| 2010 | בטיפול | ג'סי דאמט'ו | 7 פרקים |
| 2010 | The Front | קאל טראד | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2010 | At Risk | קאל טראד | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2011 | דם אמיתי | טימבו | 3 פרקים |
| 2020 | זירו זירו זירו | כריס לינווד | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
| 2020 | הזר | קארל אי. | תפקיד ראשי; 13 פרקים |
| 2021 | סיפורה של ליסי | ג'ים דולי | מיני-סדרה |
| 2022 | המדרגות | קלייטון פטרסון | מיני-סדרה |
| 2025 | אדמה סוררת | ג'ייקוב פראט | 6 פרקים |
איירבוס מיליטרי

| --- | --- |
סמליל החברה
 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  2009 – דצמבר 2013 (כ־4 שנים) 
 חברת אם:  קבוצת איירבוס 
 מיקום המטה:  ספרד מדריד ספרד
 בעלות:  EADS, איירבוס
 ענפי תעשייה:  תעשייה צבאית
 מוצרים עיקריים:  מטוסים לשימוש צבאי
 מנכ"ל:  דומינגו אורנה-ראסו
 עובדים:  5,500 
  
 www.airbusmilitary.com
 
אָיִירְבּוּס מִילִטָרִי (באנגלית: Airbus Military) הייתה חברה אירופית לייצור מטוסים לשימוש צבאי. נכון לשנת 2023 היא חלק של איירבוס ביטחון וחלל שהיא חטיבה בקבוצת איירבוס.
החברה נוסדה במתכונתה הנוכחית באפריל 2009, כתוצאה משילוב בין מיליטרי טראנספרט איירקראפט דיויסיון (Military Transport Aircraft Division‏ MTAD), ואיירבוס מיליטרי סוסיאדד לימיטאדה (Airbus Military Sociedad Limitada‏ AMSL).
כלי טיס של איירבוס מיליטרי

איירבוס A310 MRTT - מטוס תדלוק המבוסס על האיירבוס A310
איירבוס A330 MRTT - מטוס תדלוק המבוסס על האיירבוס A330
איירבוס A400M - מטוס תובלה גדול
קאסא C-212 אביוקאר - מטוס תובלה בינוני
CASA CN-235 - מטוס תובלה וסיור
CASA C-295 - מטוס תובלה וסיור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 1773 8482
חוק רכישת מקרקעים (אישור פעולות ופיצויים)

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  20 במרץ 1953
 תאריך חקיקה עברי:  ד' בניסן תשי"ג
 גוף מחוקק:  הכנסת השנייה
 תומכים:  22
 מתנגדים:  5
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 122, עמ' 58
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד האוצר
 נוסח מלא:  חוק רכישת מקרקעים (אישור פעולות ופיצויים), תשי"ג-1953
 
חוק רכישת מקרקעים (אישור פעולות ופיצויים), תשי"ג-1953 (בקיצור: חר"ם) הוא חוק שהתיר למשך שנה ורטרואקטיבית הפקעת קרקעות בידי הממשלה, בעיקר של ערבים, שלאחר מלחמת העצמאות הוקצו ברובם לבסיסי צבא או ליישובים יהודיים.
תוכן החוק

החוק הסמיך את שר האוצר, למשך שנה אחת, להעביר לרשות הפיתוח קרקעות שב-1 באפריל 1952 לא היו ברשות בעליהם, שימשו לצורכי ביטחון, התיישבות או פיתוח חיוניים בזמן כלשהו בין 14 במאי 1948 ל-1 באפריל 1952 ועדיין דרושים לצורך זה בעת ההפקעה. החוק קבע שהבעלים זכאים לפיצויים בכסף ואם הקרקע שימשה את הבעלים לחקלאות וזאת הייתה פרנסתו העיקרית, יש להציע לו פיצוי מלא או חלקי בקרקע, בין בבעלות ובין בחכירה. הפיצוי בכסף ניתן בהתאם להערכת שמאי ממשלתי בדבר שווי הקרקע ב-1 בינואר 1950 בתוספת של 3% ריבית שנתית. החוק לא הוגבל רק בקרקעות שהיו בבעלות פרטית, וקבע שהוצאת הצו אינה עדות לכך שהקרקע לא הייתה בבעלות המדינה עוד לפני כן. בסעיף 9 החוק גם הגדיר אפשרות לחסינות מתביעות בגין פעולות שנעשו בקרקע עוד טרם הוצאת הצו.
החוק לא דרש שתינתן לבעלים הודעה על הצו, ולחלק מהבעלים נודע על ההפקעה, לטענתם, רק שנים רבות אחריה.
היסטוריה

החל מסוף 1950 החלו ערבים ישראלים להגיש תביעות לבתי משפט בישראל בדרישה להשיב להם קרקעות שהוחרמו מהם. באוגוסט 1951 הקים שר החוץ משה שרת ועדה לבחינת הבעיה והוועדה המליצה לחוקק חוק שתכשיר באופן רטרואקטיבי את החרמת הקרקעות ללא קשר לשאלה אם הבעלים היו נפקדים.
החוק אושר בכנסת ב-10 במרץ 1953 ברוב של 22 ח"כים מסיעות הקואליציה, נגד 5 ממק"י, סיעת שמאל של משה סנה וג'בר מועדי מהרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל. חברי חרות ואברהם כלפון ממפא"י נמנעו, ואילו חברי מפ"ם (שהייתה באופוזיציה) נעדרו מההצבעה. הוא פורסם ברשומות ב-20 במרץ 1953. במשך השנה שהחוק חל הוציא שר האוצר 465 צווים שנגעו לקרקעות בשטח שמוערך[דרושה הבהרה] ב-1,200 קילומטר רבוע. על פי ההערכות, כ-325,000 דונם היו קרקעות בבכעלות ערבים והשאר היו אדמות מדינה (כולל נכסי נפקדים) וקרקעות בנגב שהיו בשימוש של בדואים. החוק שימש בין השאר להפקעת קרקעות כפרי איקרית ובירעם. ערביי ישראל קיימו אספות מחאה כנגד החוק ברחבי המדינה. רבים מהערבים לא פנו לקבלת פיצוי. הסבר אחד שניתן לכך היה שהם סירבו לבקש פיצוי מכיוון שראו בכך הכרה בהפקעה. הסבר אחר שניתן לגבי חלק מבעלי הקרקעות היה שלאור עליית מחירי הקרקעות קיוו הבעלים לפיצויים יותר גבוהים אם ימתינו.
החל משנת 1956 הפעילה הממשלה לחצים על ערבים כדי שיסכימו לקחת פיצוי על קרקעות שהופקעו. בין השאר הותנו החכרת קרקעות מהמדינה, מתן היתרי בנייה וסיוע בבניית בתים בהסכמה לקבל את הפיצויים.
עד שנת 1959 ניתן פיצוי עבור 64,500 דונם, עד שנת 1962 עבור 132,036 דונם ועד שנת 1970 עבור 170,000 דונם. מתוך זה ניתנו 55,629 דונם קרקעות חילופיות כפיצוי. החוק תוקן בשנת 1973 כדי לעדכן את גובה הפיצויים, ושינויים נוספים בנוסחת הפיצוי נעשו בשנים 1979, ו-1989.
הפיצוי שניתן בהתאם לערך הקרקע בתחילת 1950 היה נמוך משמעותית מהערך בעת מתן הפיצוי שכן בעת כניסת החוק לתוקפו כבר איבדה הלירה ישראלית 80% מערכה. על פי הערכות, ערך הקרקע ב-1953 היה פי 14-16 מערכו בשנת 1950, בין השאר בגלל ירידת ערך הלירה. בשנת 1959 הועלה הפיצוי על סמך מסקנות ועדת הערכה מיוחדת שרוב חבריה היו ערבים והפיצוי הגיע קרוב למחיר השוק בגליל, הגם שבמשולש הפיצוי עדיין היה נמוך משמעותית. בשנת 1961 הועלה הפיצוי בעוד 15%. במקרה ספציפי בסוף 1999, הוצע למערערים שהביאו הערכת שמאי שקרקע שווה 92,000 דולר אמריקאי, פיצוי בסך 32,406 ש"ח.
פולמוס

ההצדקה שניתנה לחוק הייתה שהוא פועל בהתאם לחוק המחלול הכלול בחוק הקרקעות העותמאני על פיו מי שקיבל קרקע מכוח חזקה ונטש אותה למשך שלוש שנים איבד את זכותו בקרקע. נטען שמכיוון שבעלי הקרקעות זכו בקרקע מכוח חזקה הרי שאם אינם משתמשים בה הם איבדו את זכותם, כמו שדייר מוגן מאבד את זכותו אם אינו גר בדירה.
אגודת "איחוד" שהייתה מעין המשך ל"ברית שלום" יצאה במכתב גלוי לועדת חוקה, חוק ומשפט נגד החוק בו נכתב: "לא על רכישת מקרקעין – כאילו מרצונם הטוב של כל הצדדים — מדובר בו אלא על הפקעת מקרקעין, אשר נתפסו באופן שרירותי ובלתי חוקי ... החוק הזה נותן גושפנקא חוקית למעשים פליליים". בנוסף טענה האגודה כנגד חקיקת חוק המפקיע רכוש במליונים בלי לתת לנפגעים זכות ערעור.
על חוק רכישת מקרקעים כתבה השופטת דורית ביניש את הדברים הבאים:
"הנה כי כן, קשה לנתק את החקיקה החריגה מהרקע ומהתקופה שבה נחקק חוק הרכישה, ואין ספק כי מדובר בחקיקה חד-פעמית שיש להשקיף עליה על רקע הנסיבות ההיסטוריות ששררו בתקופת הקמת המדינה. חוק הרכישה הביא לפגיעה משמעותית ביותר בזכות הקניין של בעלי המקרקעין שקרקעותיהם הוקנו לרשות הפיתוח מכוח החוק הנ"ל. פגיעתו של החוק הייתה ללא ספק קשה עוד יותר מהפגיעה ממנה נפגע, בדרך כלל, בעל מקרקעין שמקרקעיו מופקעים על-פי פקודת הקרקעות. זאת, משום שחוק הרכישה אִפשר את הכשרתה הרטרואקטיבית של תפיסת חזקה במקרקעין על ידי המדינה, שככל הנראה נעשתה (לפחות בחלקה) בהיעדר הסמכה בדין ... את אופיין החמור של הוראות חוק הרכישה ואת אי השימוש בהסדרי הפקעת המקרקעין הקבועים בפקודת הקרקעות ניתן להבין רק באספקלריה של הנסיבות ההיסטוריות הייחודיות של ראשית ימיה של המדינה; על רקע צרכי התקופה ובעת שקרקעות ננטשו על ידי בעליהן עקב אירועי המלחמה. נסיבות היסטוריות אלה הביאו לחקיקתו של חוק הרכישה שהוראותיו פוגעות פגיעה ניכרת בזכות הקניין, ואין ספק כי כיום חקיקה מעין זו לא הייתה עומדת במבחן החוקתיות"
פסיקה

במספר פסקי דין דן בית המשפט העליון במשמעות של הביטוי צורכי פיתוח והתיישבות חיוניים ופירש אותם במובן רחב ככוללים "פעולות לרוב הצריכות לפיתוחה של המדינה בכלל" ובין השאר שמורת טבע, מגורים, תעשייה, חקלאות, מרעה, כבישים ויער.
בית המשפט העליון, בתביעה יונס נגד שר האוצר, קבע שחתימת שר האוצר על צו הפקעה מהווה ראיה לכך שתנאי החוק מולאו ושאין חובה על שר האוצר לתת לבעל הקרקע הזדמנות לטעון את טענותיו. בנוסף, קבע בית המשפט שהחוק חל על מי שלא יכל לעבד את האדמה בגלל צו שניתן על ידי המדינה. בית המשפט שב וקבע ש"ערכה ההוכחתי של התעודה שהוציא שר האוצר מכוח סמכותו שבחוק רכישת מקרקעים, הוא מוחלט, ולא ניתן לתקוף את האמור בה". עם זאת, בשנת 2010 פתח בג"ץ פתח לדיון לגופו של עניין בעתירה כנגד הפקעה על פי החוק, לאחר שנטען שבמשך 50 שנה לא נעשה דבר כדי לממש את ההפקעה.
הסמכות לדון בהשגות על הפקעה על פי החוק נתונה לבג"ץ. עם זאת, נקבע שבעת ביצוע הסדר מקרקעין בבית המשפט המחוזי, רשאי בית המשפט לדון גם בטענות נגד ההפקעה. עם זאת, נשיא בית המשפט העליון, אשר גרוניס, ציין:
ראו גם

חוק נכסי נפקדים
רשות מקרקעי ישראל
קרן קיימת לישראל
לקריאה נוספת

אברהם הללי, הזכויות במקרקעין: רקע היסטורי כלכלי של התפתחות הקניין בארץ בתוך ארצות הגליל, כרך ב', משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1983, עמודים 596-594
הערות שוליים

↑  ע"א 3535/04 ברכה דינר נ' מדינת ישראל - שר האוצר, ניתן ב־27 באפריל 2006, סעיפים 1, 11
↑  אושר חוק רכישת מקרקעין, דבר, 11 במרץ 1953
1 2  גדעון ויגרט, חוק רכישת מקרקעין - בלי תביעות משפטיות, דבר, 18 במרץ 1963
↑  David A. Wesley, E. Marx, State Practices and Zionist Images, 2008, pages 113-114
↑  David A. Wesley, E. Marx, State Practices and Zionist Images, 2008, page 113
↑  Yifat Holzman-Gazit, Land expropriation in Israel: law, culture and society, 2007, pages 111-113
↑  Yifat Holzman-Gazit, Land expropriation in Israel: law, culture and society, 2007, pages 112-113, remark 27
↑  David A. Wesley, E. Marx, State Practices and Zionist Images, 2008, page 113
↑  ראו ע"א 3535/04 ברכה דינר נ' מדינת ישראל - שר האוצר, ניתן ב־27 באפריל 2006, סעיפים 1, 2
↑  הלל כהן, הנפקדים הנוכחים: הפליטים הפלסטינים בישראל מאז 1948, ירושלים: המרכז לחקר החברה הערבית בישראל, 2000, עמוד 125
↑  ע"א 3535/04 דינר נ' מדינת ישראל - שר האוצר, ניתן ב־27 באפריל 2006סעיף 7
↑  ע"א 4067/07 מחמוד חליל עבד אלפתאח ג'בארין ואח' נ' מדינת ישראל, ניתן ב־4 בינואר 2010, סעיפים 8, 32, 36
↑  Yvonne Schmidt,Foundations of Civil and Political Rights in Israel and the Occupied Territories, 2008, page 521
↑  ע"א 4067/07 מחמוד חליל עבד אלפתאח ג'בארין ואח' נ' מדינת ישראל, ניתן ב־4 בינואר 2010, פסקה 25
↑  בג"ץ 9804/09 עוני שוואהנה נ' מדינת ישראל רשות הפיתוח, ניתן ב־23 במרץ 2010
↑  דנ"א 1099/13 מדינת ישראל נ' גארד סוילם גארד אבו פריח זל ו34 אח', ניתן ב־12 באפריל 2015
אורי עופר

| --- | --- |
אורי עופר
 לידה:  14 ביוני 1937 ירושלים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  21 בפברואר 2025 (בגיל 87) תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  מפיק ואיש תיאטרון
 מקום לימודים:  בית חינוך 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  יקיר העיר תל אביב-יפו (2017) 
 
אורי עופר (14 ביוני 1937 – 21 בפברואר 2025) היה יועץ תיאטרון ומפיק מופעי תרבות, המנהל הכללי של התיאטרון הקאמרי, ומיוזמי ומייסדי האופרה הישראלית החדשה והמשכן לאמנויות הבמה בתל אביב ומנהלם הראשון.
ביוגרפיה

נולד בירושלים למשפחת הירש. התחנך ולמד בירושלים בבית הספר היסודי בית הכרם ובבית חינוך תיכון. התגייס לנח"ל והיה חבר קיבוץ יזרעאל.
בשנים 1963–1967 היה סגן מנהל מרכז ההסברה במשרד ראש הממשלה. בשנים 1967–1986 היה המנהל האדמיניסטרטיבי והמנהל הכללי של התיאטרון הקאמרי. בתקופתו עלתה הרמה המקצועית של התיאטרון לרמה של טובי התיאטרונות בעולם. היה שותף להפקה של מחזותיו של חנוך לוין, ביניהם מלכת האמבטיה, יעקובי ולידנטל וסוחרי גומי, יסורי איוב, הזונה הגדולה מבבל.
בשנים 1986–1996 הקים וניהל את האופרה הישראלית החדשה ואת המשכן לאמנויות הבמה (תל אביב). במקביל היה המנהל הכללי של המשכן לאומנויות הבמה. הוא כתב את התכנית להקמת המשכן וניהל את הקמתו ותפעולו בשנתו הראשונה.
שמש כיו"ר ועדת הפרסים של האקדמיה הישראלית לתיאטרון.
מאז שנת 1996 ועד פטירתו היה יועץ תיאטרון ומפיק מופעי תרבות. בתפקידו כיועץ תיאטרון סייע בין השאר להקמה והתחדשות: אולמי התיאטרון בבית ציוני אמריקה, בית שמואל בירושלים, התיאטרון הקאמרי החדש; היכלי התרבות בראשון לציון, באשקלון, יבנה, מעלות, טבריה, אשדוד, ברחובות, בצפת, בכפר סבא; המשכן לאמנויות הבמה בבאר שבע; היכל אומנויות הבמה בהרצליה. שימש כיועץ תיאטרון למפעל הפיס.
מאז שנת 1996 השתתף בהפקת מופעי אומנות גדולים כמו עלובי החיים בשנת 1999 בשיתוף עם המשכן לאמנויות הבמה; פורגי ובס 2001 ונבוקו 2003 בשיתוף עם האופרה הישראלית. הוא השתתף במסגרת צמח/עופר הפקות בע"מ בהבאה לישראל של הופעות של להקת בוריס אייפמן מסנקט פטרסבורג (2000–2013), להקת המחול של מרתה גרהם מניו יורק, להקת המחול אלווין איילי (2008–2012), מאמה מיה 2007, סיפור הפרברים 2009, המחזמר קורוס ליין 2011 ואחרים.
במאי 2013 הוענק לו פרס הוקרה על תרומה מיוחדת לתיאטרון הישראלי והאופרה. בשנת 2017 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
נפטר ב-21 בפברואר 2025. עופר היה נשוי עד לפטירתו לבת-עמי, ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  פרסום שמות יקירי העיר תל אביב-יפו לשנת 2017, באתר "הבמה"
↑  יואב בירנברג, איש התיאטרון אורי עופר, שהיה ממייסדי האופרה הישראלית, הלך לעולמו בגיל 87, באתר ynet, 21 בפברואר 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420609505171  VIAF: 9155464857102041714   WorldCat (עם VIAF): 9155464857102041714
חוק איסור פתיחת בתי עינוגים בתשעה באב

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  14 בנובמבר 1997
 תאריך חקיקה עברי:  י"ד בחשוון תשנ"ח
 גוף מחוקק:  הכנסת הארבע עשרה
 תומכים:  26
 מתנגדים:  0
 נמנעים:  1
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 1637, עמ' 8
 הצעת חוק:  פרטית
 משרד ממונה:  משרד הפנים
 מספר תיקונים:  1
 נוסח מלא:  חוק איסור פתיחת בתי עינוגים בתשעה באב (הסמכה מיוחדת), התשנ"ח-1997
 
חוק איסור פתיחת בתי עינוגים בתשעה באב (הסמכה מיוחדת), התשנ"ח-1997 הוא חוק העוסק בציביון הציבורי של ליל תשעה באב במדינת ישראל אשר נחקק בכנסת בשנת 1997.
רקע לחקיקה

במשך שנים רבות הנוהג במדינת ישראל היה שאין מקרינים סרטים בליל תשעה באב. בתי הקפה והמסעדות היו סגורים ברובם, אולם כן נפתחו המסעדות באזורי הבילוי בקרבת שפת הים בתל אביב. בשנות ה-80 בתל אביב מסעדות רבות נוספות פתחו כרגיל בליל תשעה באב ורק דו"חות שנרשמו להם הביאו לסגירתם. עד שנת 1997 היו רשויות מקומיות שחוקקו חוקי עזר שאסרו פתיחת בתי עינוגים בתשעה באב. באותה שנה הוגשה תביעה לבית משפט השלום בתל אביב לביטול חוקי העזר הללו בטענה שהם סותרים את חוק יסוד: חופש העיסוק. השופט שדן בתביעה, גבריאל שטרסמן, קיבל את התביעה וקבע שחוקי העזר הללו אכן מנוגדים לחוק יסוד: חופש העיסוק, אלא אם כן תקבע הכנסת אחרת. מאחר שהזמן מקבלת התביעה עד תשעה באב של אותה שנה לא איפשר חקיקת חוק מתאים, נפתחו באותה שנה בתי העינוגים בתל אביב בלבד.
בנובמבר שלאחר מכן (1997) התקבל חוק המתיר לרשויות המקומיות לחוקק חוקי עזר שיאסרו פתיחת בתי עינוגים בערב תשעה באב. החוק אף הכשיר למפרע את חוקי העזר שכבר היו בתוקף. בהצעת החוק המקורית שהגיש חבר הכנסת שאול יהלום (מפד"ל) הוצע שתשעה באב יוכרז כ"יום אבל לאומי", בדומה ליום הזיכרון לשואה ולגבורה וליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, אולם בסופו של דבר הוא נקבע כ"יום אבל לעם היהודי".
תוכן החוק

החוק נפתח בקביעה האומרת ש"תשעה באב הוא יום אבל לעם היהודי על חורבן בית המקדש", הוא מציין את זמני תחילת הצום וסופו (משקיעת החמה ועד צאת הכוכבים) וכן את דחיית היום אם חל בשבת. לאחר מכן מסמיך החוק את הרשויות המקומיות להתקין חוק עזר שיאסור על הפעלת "בתי עינוגים" בערב תשעה באב עד זריחת השמש, חוק העזר יכול להיקבע כתקף בכל שטח הרשות או בחלקה, ובלבד שיהא תקף לכל האוכלוסייה בשטח הנידון. החוק אף מעניק לרשויות המקומיות סמכות למנות פקחים שיופקדו על אכיפת החוק ויקנסו את העוברים עליו ב-2,600 שקלים חדשים (קנס אחיד לעוברים על חוקי עזר).
על-מנת להגדיר עסקים כבתי עינוגים החוק מפנה לחוק רישוי עסקים בו מפורטים בתי העינוגים: "הצגות של תיאטרון או קולנוע, קונצרט, דיסקוטק, מופעי מחול, ריקודים, קברט, קרקס, משחק או ספורט, וכל עינוג כיוצא באלה, בין שהם בתמורה ובין שלא בתמורה, למעט הרצאה או ויכוח שמטרתם העיקרית היא חינוכית, אף אם הם מלווים לצורך הדגמה הצגת תמונות או השמעת צלילים".
תיקון (הרחבת הסמכה על בתי אוכל) - תשס"ב 2002

בשנת 2001 גיבש היועץ המשפטי לעיריית תל אביב, אחז בן ארי, חוות דעת הקובעת שהחוק אינו חל על בתי אוכל, אלא על בתי קולנוע, תיאטראות, דיסקוטקים וכדומה. כתוצאה מכך אישרה עיריית תל אביב באותה שנה פתיחת בתי אוכל בערב תשעה באב. למרות התעקשות ראש העירייה רון חולדאי שמדובר בהחלטה מעשית-משפטית בלבד ללא משמעות אידאולוגית, היא עוררה דיון ציבורי רחב בדבר הכפייה הדתית וצביונה היהודי של המדינה.
בשנת 2002, בעקבות מקרה זה, הוספה לחוק קביעה מפורשת האוסרת פתיחת בתי אוכל.
בהצעת החוק, הסביר יוזם החוק, ח"כ שאול יהלום כי סגירת בתי אוכל ובתי עינוגים מקובלת בישראל בימי אבל ועל כן יש להשוות את מעמדו של יום תשעה באב לימי אבל אחרים כמו יום הזיכרון לשואה ולגבורה ויום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
בעת כהונת אברהם פורז כשר הפנים הוא הודיע כי לא יפעל כנגד רשויות שלא יפעילו את חוק העזר העירוני בנוגע לבתי עינוגים בתשעה באב. הכרזה זו עוררה מחדש את הדיון הציבורי בנוגע לתשעה באב.
ראו גם

חוק יום הזיכרון לשואה ולגבורה
הסטטוס קוו בישראל בנושא השבת
הערות שוליים

↑  בבתי הקולנוע בארץ, דבר, 21 ביולי 1961
בציבור, דבר, 23 ביולי 1969
↑  כל הארץ - בתי הקפה והמסעדות סגורים בליל תשעה באב, דבר, 30 ביולי 1971
ליל תשעה באב ברחבי הארץ, דבר, 17 ביולי 1956
↑  המונים עולים להר ציון ביום האבל הלאומי, דבר, 8 באוגוסט 1954
↑  יצחק בן חורין, ערב זלילות וקנסות ברחובות תל אביב, מעריב, 14 באוגוסט 1986
↑  ענת ציגלמן‏, היועץ המשפטי יתבקש לדון בפתיחת מסעדות בט' באב, באתר וואלה, 29 ביולי 2001
אישה עירומה עם צעיף כחול

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  סוזאן ואלאדון 
 תאריך יצירה:  1930 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  54.5 ס״מ 
 גובה:  65 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  2008.8.117 (Unterlinden Museum) 
 מיקום:  Unterlinden Museum
 
אישה עירומה עם צעיף כחול (בצרפתית: Nu au châle bleu) הוא ציור שמן משנת 1930 מאת הציירת הצרפתייה סוזאן ואלאדון. היצירה נמצאת באוסף מוזיאון אונטרלינדן (אנ') בקולמר, אלזס (מספר קטלוגי 2008.8.117). הציור מציג דמות נשית אנונימית בסביבה בלתי מהודרת, ומשתייך לתקופה האחרונה והבוגרת ביותר ביצירתה של ואלאדון.
היצירה היא חלק מקבוצת למעלה מ-120 יצירות אמנות מודרנית צרפתית שנמסרו למוזיאון בצוואתו של האספן, העיתונאי הצרפתי ז'אן-פול פרסון, בשנת 2008. קודם לכן, בשנת 2004, תרם פרסון למוזיאון 16 יצירות נוספות.
בין האמנים הידועים שנכללו באוסף פרסון נמנית גם ואלאדון. בראשית המאה ה-20 שימשה ואלאדון כדוגמנית עבור כמה מהאמנים הדגולים של התקופה, מפוביס דה שאבאן ועד אוגוסט רנואר, ובכך הצליחה לפרנס את עצמה ואת בנה, הצייר לעתיד מוריס אוטריו. לאחר מלחמת העולם הראשונה זכתה ולדון להכרה כאמנית אוטודידקטית, שהתבלטה בתיאור ישיר ובלתי מתפשר של גוף האישה בעירום.
הערות שוליים

↑  Goerig-Hergott, Frédérique (בדצמבר 2015). La collection d'art moderne – Le Musée Unterlinden de Alechinsky à Zack. Paris: Éditions Artlys. pp. 32, 206. ISBN 978-2-85495-627-6. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  Oeuvre : Précisions - Nu au châle bleu | Musée Unterlinden, Musée Unterlinden - WebMuseo (ב־)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Joconde: M0028005382
אוגוסט טיסן

| --- | --- |

 לידה:  17 במאי 1842 אשוויילר, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  4 באפריל 1926 (בגיל 83) Landsberg Castle, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  ממלכת פרוסיה 
 השכלה:  המכון הטכנולוגי של קרלסרוהה 
 תפקיד:  חבר הסנאט הפרוסי 
 
אוגוסט טיסן (בגרמנית: August Thyssen; ‏17 במאי 1842 – 4 באפריל 1926) היה תעשיין גרמני, מייסד ובעל השליטה של מפעלי טיסן, כיום טיסנקרופ, ואביו של פריץ טיסן.
חיים אישיים

טיסן נולד ב-17 במאי 1842 באשוויילר, ממלכת פרוסיה, השלישי מבין תשעה ילדים, לפרידריך טיסן, בנקאי פרטי ואבי משפחת טיסן, ולרעייתו קתרינה. הוריו היו בני דודים ראשונים. הוא למד הנדסת מכונות במכון קרלסרוהה לטכנולוגיה באנטוורפן, בלגיה.
ב-3 בדצמבר 1872 בעיר מילהיים על הרוהר, נישא אוגוסט להדוויג פלצר (1854–1940), בתם של יוהאן-היינריך פלצר ואשתו הדוויג טרוסט. בני הזוג התגרשו בשנת 1885, כשלהם ארבעה ילדים: פריץ טיסן (1873-1951), תעשיין, אוגוסט טיסן, (1874–1943), היינריך טיסן (אנ') (1845–1947) תעשיין ואספן אמנות, ובת אחת, הדוויג טיסן (1878–1950).
כדי להימנע מהאפשרות שגירושיו יובילו לחלוקת האימפריה התעשייתית שלו, העביר טיסן את הרכוש לילדיו, אך שמר על זכויות הניהול לעצמו במהלך חייו.
טיסן מת בשנת 1926 מדלקת ריאות בה חלה בעקבות סיבוכים מניתוחי עיניים שעבר.
קריירה עסקית

לאחר שאוגוסט סיים את לימודיו ב-RWTH אוניברסיטת אאכן, מכון קרלסרוהה לטכנולוגיה ובבית ספר למסחר באנטוורפן, ושירת גם שנה בצבא כפי שחייב החוק, הוא נהג כמו אחיו ג'וזף, והצטרף לבנק של אביו פרידריך.
בשנת 1867 הקימו טיסן וכמה מבני משפחתו את מפעל הברזל "טיסן פוסול ושות'" בדיסבורג. כאשר חברה זו פורקה ב-1870, הוא הקים עם אביו את "Walzwerk Thyssen & Co", במה שיהפוך לבסיסה של אימפריה תעשייתית במילהיים על הרוהר המתועשת. בתחילה הוא ניהל חברות שונות בנפרד בצורה מבוזרת, אך בסופו של דבר הוא איחד אותן באמצעות חברת אחזקות. החברה הגדולה ביותר שלו הייתה חברת כריית הפחם "Gewerkschaft Deutscher Kaiser" בהמבורן (אנ') (כיום חלק מדיסבורג) שרכש ב-1891.
הוא בנה את תנור רם הראשון עם קיבולת של 500 טון בגרמניה ואת תנור האח הפתוח (אנ') הראשון בנפח של 100 טון. יחד עם הוגו שטינס היה טיסן מייסד שותף של RWE (אנ'). קונגלומרט טיסן הפך לגרעין של Vereinigte Stahlwerke (אנ'), קרטל הכרייה והפלדה הגדול ביותר בעולם לפני מלחמת העולם השנייה. חברת טיסן נוסדה מחדש ב-1953 והצטרפה לחברה של משפחת קרופ כדי להפוך לטיסנקרופ ב-1997.
בתחילת המאה ה-20, טיסן רכש את רוב בקרוורת' (אנ') שהייתה חלק מהעיר דיסבורג, כולל הטירה העתיקה 'האוס קניפ'. הוא החל לרכוש אוסף של יצירות אמנות, כולל שש יצירות של חברו הפסל אוגוסט רודן. החברה של טיסן הייתה אנכית, כלומר עם שליטה בכל ההיבטים של תהליך ייצור הפלדה. היו בבעלותו גם צי ספינות משלו, רשת של רציפים ומסילת ברזל. למרות שהוא היה אחד האנשים העשירים בגרמניה, עד יום מותו האתוס שלו היה "אם אני נח, אני מחליד". הוא חי חיים פשוטים, ניהל את האימפריה שלו ממשרד מלוכלך במילהיים על הרוהר, נהג ברכב ישן, והיה שותה ואוכל עם העובדים שלו. הוא נודע גם כרפובליקני נלהב.
בחורף 1916–1917 (במהלך מלחמת העולם הראשונה) שהה אוגוסט טיסן באתר מרפא בשווייץ בבידוד, ובאותו זמן התפרסמה שמועה שהוא לא מרוצה מניהול המלחמה על ידי גרמניה. זמן קצר לאחר מכן הופצה חוברת במדינות הנייטרליות, וכעבור מספר שבועות גם באנגליה ובארצות הברית, במה שנחשב למסמך הסנסציוני ביותר של המלחמה. החוברת הכילה האשמות נגד הקייזר וממשלת גרמניה, החל משנת 1912, כאשר וילהלם השני הגיש תוכניות מלחמה מהמטה הכללי למחלקת העסקים הגדולים במדינה, בבקשה לתמיכה כספית וכלכלית במלחמה, בתמורה להזדמנויות להתרחבות לאחר המלחמה. לפי התכנון, המלחמה לא הייתה אמורה להימשך יותר משנה, אבל ככל שהיא התארכה, המטכ"ל המשיך לבקש עוד כסף מהעסקים, ולא נתן בתמורה את ההרחבה שהובטחה. טיסן עצמו התבקש לתרום 100,000 דולר בהלוואה האחרונה, אך הוא סירב. החוזים שלו עם המדינה בוטלו, והמפעל שלו נלקח. הוא עצמו חזר לגרמניה ב-1917, ומעולם לא התייחס לנושא החוברת, שיוחסה אליו.
לאחר המלחמה, טיסן המשיך לנהל חיים מבודדים עד מותו, והנהלת החברה עברה לבנו פריץ.
הערות שוליים

1 2 3 4  August Thyssen, thyssenkrupp (באנגלית)
↑  Thyssen-Bornemissza de K�szon, genealogy.euweb.cz
↑  Jeffrey R. Fear, Chapter 1. August Thyssen, Victorian Entrepreneur, Harvard University Press, 2009-07-01, עמ' 43–73, ISBN 978-0-674-03674-1. (באנגלית)
1 2 3 4  Deutsche Biographie, Thyssen, August - Deutsche Biographie, www.deutsche-biographie.de (בגרמנית)
1 2  שירות בלומברג, ‏תיסן: יצרן המתכות מס' 1 מאז מלחמת העולם ה-1, באתר גלובס, 19 במרץ 1997
↑  Thyssen, August | ZBW Press Archives, pm20.zbw.eu (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007431532005171  BnF: cb13338084h (data)  GND: 119092298  ISNI: 0000 0000 5887 625X  LCCN: no2004038715  NKC: jn20000701810  NTA: 07136191X  SELIBR: 322359  SNAC: w6kn1t0z  SUDOC: 035809760  VIAF: 42640349   WorldCat (עם VIAF): 42640349 
פסל של טיסן מברונזה, נוצר על ידי גאורג קולבה
טיילור קיטש

| --- | --- |

קיטש
 לידה:  8 באפריל 1981 (בן 43) קנדה קלונה, קולומביה הבריטית, קנדה
 מדינה:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-2006 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לת'ברידג'  Gleneagle Secondary School 
 http://www.taylor-kitsch.com
 פרופיל ב-IMDb
 
טיילור קיטש (באנגלית: Taylor Kitsch; ‏נולד ב־8 באפריל 1981) הוא שחקן ודוגמן קנדי, אשר ידוע בין היתר בזכות תפקידו בתור טימותי "טים" ריגנס בסדרה האמריקאית "אורות ליל שישי" (2006–2011). בנוסף, הוא ידוע בשל תפקידו בסרטים "אקס-מן המקור: וולברין", "באטלשיפ", "ג'ון קרטר", "בלי חוקים", "השורד האחרון", "מתנקש אמריקאי", "רק האמיצים" ו"21 גשרים".