stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הגן הארכאולוגי ירושלים
מתחם בית שני > המקוואות

גרם המדרגות של המחלף נסמך אל מבנה אבן עצום בגודלו, שפורק כמעט לגמרי, ולא נותר ממנו כמעט זכר. מבנה זו שימש כמרכז טהרה עבור עולי הרגל הרבים שפקדו את ירושלים, והכיל מקוואות רבים. המקוואות שפעלו בקומת הקרקע נחצבו כולם בסלע, ובזכות כך שרדו. ממצאי המקוואות הרבים מלמדים על השימוש הרב שהיה להם בימי המקדש.
רוני רייך ויובל ברוך חילקו את המקוואות באזור זה לשתי תקופות: מקוואות מהתקופה שקדמה להרחבת הר הבית על ידי הורדוס וכאלו שנבנו אחר כך. את עבודותיהם הם ביססו בעיקר על סמך מקווה טהרה מרשים שנחפר על ידם מתחת למפתן השער המשולש (שער חולדה המזרחי). בנוסף למקוואות השתמרה יפה גם מערכת חצובה של תעלות מים וצינורות, שסיפקו מים לא-שאובים למקוואות, כנראה דרך אמות המים שעברו בסמוך.
מתחם בית שני > שרידים מהתקופה הרומית

במהלך חפירות מזר ממערב ובסמוך לפינה הדרום-מערבית של הר הבית, נחשף בניין מהתקופה הביזנטית במצב השתמרות טוב. שלבו המוקדם של הבניין בן ארבעת החדרים תוארך לתקופה הרומית. התגלו בו שרידים של חמישה תנורים עגולים מרוצפים שברים של לבנים ורעפים הנושאים טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס. על פי החופרים, השימוש בלבנים שיוצרו בידי הלגיון העשירי פרטנסיס ובמיוחד מציאת חותם חרס בעל כתובת לטינית, על גבי רצפת המבנה, מלמדים כי המבנה היה בשימוש על ידי חיילי הלגיון העשירי. על רצפת המבנה התגלה חותם לחם צבאי. צורת גוף החותם מלבנית, חתכו טרפזי ועל גבו ממוקמת טבעת. מרבית הטבעת, בעלת שלושה רכסים, חסרה. על פני החותם חרותה הכתובת PRIM, הנתונה בתוך מסגרת מלבנית חרותה. שטיבל הציע שתי אפשרויות לפירוש השם על החותם שלפנינו: האפשרות הפשוטה לפרוש הכתובת היא כי מדובר בשם ,PRIM(US)‎, שהוא שם לטיני נפוץ בתקופה זו. במקרה זה סביר כי מדובר בשם האופה. כיוון שאת הכתובת ,PRIM(US)‎, ניתן לפרש גם כשם תואר – היינו ראשון, הציע שטיבל כי אפשר והפריט הטביע את חותמו על ככרות לחם מן האיכות המשובחת, הראשונה – ה-panis primus, כזה שנצרך בידי הדרגות הבכירות יותר בלגיון מזר ובן דב אף חשפו בית מרחץ רומי מפואר במתחם זה. חפירתו של מבנה זה הושלמה בשנת 2000 על ידי ד"ר יובל ברוך מטעם רשות העתיקות. ברוך ורייך העריכו כי בית המרחץ הוא מהתקופה הביזנטית והוא בנוי על גבי שרידים של בית מרחץ רומי. לדעתם של רייך וברוך מבנה זה השתרע מערבה עד לקארדו. לטענתם, רחוב זה נבנה לראשונה בתקופה הרומית והוא המשיך ושימש עד למאה השמינית לספירה.
המתחם הביזנטי > השכונה הביזנטית

המתחם השני בגן הארכאולוגי מציג את שרידיה של שכונה נוצרית מן התקופה הביזנטית, שיושביה התגוררו על חורבותיה של שכונה יהודית מימי בית שני. השכונה נבנתה בצפיפות בסוף המאה הרביעית בחלקו המזרחי של העופל, וכללה כנסיות, מנזר, אכסניה, בתי מלאכה, חנויות ובתי מגורים. הממצא עשיר ברצפות פסיפס, שחלקם בעלי עיטורים גאומטריים. נראה כי שכונה זו נהרסה עם הכיבוש הפרסי בשנת 614, ולא שוקמה.
הממצא המשמעותי ביותר מהתקופה הביזנטית נחשף על ידי אילת מזר ב2013 - בתוך קיר של מבנה ביזנטי, הוחבא מטמון נדיר ובו חפצי כסף וזהב, 36 מטבעות ביזנטיים (מאמצע המאה הרביעית לספירה עד תחילת המאה השביעית). הפריט החשוב ביותר הוא מדליון זהב גדול עליו מופיעים עיטור גדול של מנורת המקדש, ולידה שופר ועוד עיטור שפורש על ידי מזר כספר תורה (לראשונה כסמל יהודי) ועל ידי אחרים כלולב מוקף הדסים וערבות (בדומה למנהג יהודי תימן של ימינו). המדליון מוצג כיום במוזיאון ישראל.
חשיפת המטמון עוררה את השאלה, מיהו היהודי שחי בירושלים בגאווה ובעושר בתקופה שירושלים היתה מקום די עוין ליהודים. אילת מזר העריכה כי המטמון היה שייך ליהודים שהגיעו אליה יחד עם הכיבוש הפרסי סאסאני בשנת 614, מתוך תקוות משיחיות שהתעוררו עקב הבטחותיהם ליהודים באותה תקופה, והגיוס היהודי לצבא הסאסאני בהנהגת נחמיה בן חושיאל.
המתחם הביזנטי > שרידים מימי בית ראשון ושני

אילת מזר, שחפרה במתחם הביזנטי, חשפה שרידי ביצורים שהיא תיארכה למאה העשירית לפנה"ס, תקופת שלמה המלך, בית שער ובו מחסני מזון ופיטסים גדולים (על אחד מהם הכיתוב 'לשר האו...' כלומר שר האופים או שר האוצר, על פיטס אחר חרותת בצורת דקל), בניין ממלכתי גדול וכמה בורות מים מימי בית ראשון, בתחתית הגן הארכאולוגי בשולי 'דרך העופל'. בסמוך היא גילתה בניין חשמונאי גדול, שבמרכזו ניצבה בריכת מים. כן התגלה באזור מקווה טהרה רבוע ומדורג גדול במיוחד, שתוארך לימי בית שני. בסמוך לשערי חולדה נמצאו שרידים שאפשר לייחס אולי למצודת החקרא אשר ככל הנראה עמדה במקום בעת מרד החשמונאים.
המתחם הביזנטי > מדרגות חולדה

לרוחב הכותל הדרומי במתחם זה מצויות מדרגות ענק, המתוארכות לימי בית שני, ומזוהות כ'מדרגות חולדה'. שם זה מתייחס לשערים אליהם הובילו המדרגות, ואשר נקראו בשם 'שערי חולדה'. את המדרגות חשף בנימין מזר, וחלקן שוחזרו כדי לאפשר הליכה בטוחה עליהן. רוחב המדרגות אינו אחיד, אלא הוא עשוי לסירוגין, מדרגה אחת רחבה ומדרגה אחת צרה. גרמי מדרגות אחרים מימי בית שני שהתגלו באזור, ואף בעיר דוד, עוצבו באופן דומה. הארכאולוג רוני רייך, שחשף את המשכו של הרחוב המרוצף (לעיל) בעיר דוד, אשר הופך שם אף הוא למדורג בהתאם, טוען כי מדובר כנראה בסגנון שהיה מקובל אז, ונועד לאפשר עלייה נוחה יותר. באמצע גרם המדרגות עמד קומפלקס מקוואות, הדומה לזה ששכן בבסיס קשת רובינסון. מקוואות אלה שימשו אף הם את עולי הרגל, כדי להבטיח כניסתם של אנשים טהורים בלבד לתחומי המקדש.
מתחם התקופה המוסלמית הקדומה > הארמונות האומיים

אחת משכבות החיים המאוחרות יחסית בממצאי הגן הארכאולוגי הייתה מהתקופה המוסלמית הקדומה, במאה השביעית. בנימין מזר חשף בחפירותיו ארבעה ארמונות ענק, שתוארכו ויוחסו לח'ליפה וליד הראשון משושלת בית אומיה (705-715 לספירה). הארמונות, המכסים את כל שטח הגן הארכאולוגי (כולל רחבת התפילה בכותל המערבי), נבנו כל אחד מהם סביב חצר פנימית קְטוּרָה (לא מקורה), והיוו יחד קריית שלטון. המתחם שהוקדש לתקופה המוסלמית הקדומה מציג את שרידיו של ארמון אחד בלבד מתוך הארבעה ('ארמון 2' במספור של בנימין מזר), אשר על פי המשוער גשר קטן חיבר בין הגג שלו לבין מסגד אל-אקצא. חלק מקירות הארמון נבנו בשימוש משני מאבני כותלי הר הבית, שהיו פזורות בשטח לאחר החורבן. הארמון כלל חדרים רבים סביב החצר, והתנשא לגובה של שתיים או שלוש קומות. סביב החצר נמתחה אכסדרה, שעמודיה מיוצגים היום בשטח על ידי עצי ברוש דקיקים. הנחת החוקרים היא שהארמונות חרבו ברעידת אדמה באמצע המאה השמינית, המכונה 'רעש שביעית', ולא שוקמו. בעקבות ההרס ננטש המקום, ורוב אבני הארמונות שימשו כמה מאות שנים לאחר מכן לבניית קו ביצור חדש, על ידי השליטים ההפאטימים של ירושלים.
גישה שונה מזו הוצגה על ידי יובל ברוך. לטענתו בניית המבנים מעולם לא הושלמה וזאת כתוצאה משינויים פוליטיים ותבוסתם של האומיים בפני הח'לפים העבסים. כמו כן, מחקר מתקדם יותר שהשתמש לראשונה בתיארוך פחמן 14 גילה כי המבנים עצמם כבר נבנו בתקופה הביזנטית, ורק עברו התאמה בתקופה המוסלמית - כך שלמעשה הארמונות אינם אומיים במקורם.
במאה ה-16 ניצלו העות'מאנים את תוואי הקיר החיצוני של 'ארמון 2', ו"הרכיבו" עליו את חומת העיר. בשל כך מגיעה החומה העות'מאנית רק עד פינת הארמון, ואז פונה בזווית של 90 מעלות צפונה ומתחברת להר הבית באופן שרירותי כמעט, באמצע הכותל הדרומי. כדי לאפשר מעבר אל המשכו של הגן הארכאולוגי מחוץ לחומת העיר העתיקה העות'מאנית, פרצו החופרים בשנות ה70 שער מלאכותי בחומה, במקום שבו ניצב בעבר שער 'ארמון 2', והוא למעשה השער התשיעי של חומת העיר העתיקה, מכונה 'שער החופרים' או שער 'הארכיאולוגים'.
מתחם התקופה המוסלמית הקדומה > הלטרינה הרומית

בשוליו המערביים של 'ארמון 2' התגלה חלק מלטרינה (בית שימוש) רומית, שחלק ממושביה השתמרו יפה, כולל תעלת הניקוז. קיומה של לטרינה בסמיכות כה קרובה להר הבית היה הפתעה לחוקרים, הן בהקשרה השימושי (שירותים ציבוריים ליד הר הבית), והן בהקשרה הפוליטי (מתקן רומי בלב האזור המקודש). בשל כך, הוחלט להותירה במקומה, אף על פי שהיא שייכת לתקופה שונה מהמתחם.
מתחם התקופה המוסלמית הקדומה > בית הכנסת

ממערב לארמון התגלו שרידיו של בית כנסת, שתוארך לתחילת התקופה המוסלמית הקדומה. המבנה היה כנראה דו-קומתי, וכלל חצר פנימית קטוּרה. זיהויו של המבנה כבית כנסת מתבסס על שני ציורים אדומים של המנורה על קירות המבנה, וכן ציור נוסף של מנורה על אבן, שהתגלתה במפולת באחד החדרים. בכל פתחי החדרים התגלו שקעים מימין, המזוהים כשקעי מזוזה. על משקוף הדלת צוירו שתי מנורות נוספות, וביניהן נחשף צלב, שכוסה בטיח. נראה, אם כן, שהבית שימש נוצרים בתקופה הביזנטית, ועם הכיבוש הערבי, כאשר הותר ליהודים לשוב ולהתגורר בירושלים, שינה המבנה את ייעודו. בית הכנסת שימש במשך כשישים שנה, עד שנבנה עליו הארמון האומיי, והוא נחשב לבית הכנסת הקדום ביותר שהתגלה בירושלים.
מרכז דוידסון

בקצהו הדרום-מערבי של הגן הארכאולוגי, בין קירות המסד של 'ארמון 3' האומיי, הוקם בשנת 2001 מוזיאון ארכאולוגי. (בתכנון קימל אשכולות אדריכלים). המוזיאון נקרא על שם נדבן יהודי-אמריקני, ביל דוידסון, שמימן את הקמתו, ומוצגים בו ממצאים בני תקופות שונות שהתגלו ברחבי הגן הארכאולוגי ובסביבתו. תצוגת הממצאים היא בסדר כרונולוגי, החל מימי בית שני ועד סוף התקופה המוסלמית הראשונה. במוזיאון היה מוקרן בעבר גם סרטון קצר (בעברית ובאנגלית לסירוגין), המתאר את תולדות החפירות הארכאולוגיות בעופל, החל מהמאה ה-19 ועד ימינו. סרטון נוסף (אף הוא בעברית ובאנגלית לסירוגין) ממחיש את חוויותיו הרגשיות והדתיות של עולה רגל יהודי, המבקר בירושלים ובבית המקדש בימי הרגלים. בנוסף, מוצג במוזיאון דגם מוקטן של ירושלים בימינו, עשוי מתכת.
חידושו של מרכז דוידסון היה במודל וירטואלי אשר הוצג בשני חדרי הקרנה סגורים, שבאמצעותו ניתן היה להתחקות אחר מבנה הר הבית בימי בית שני, ובעיקר חלקו הדרומי שבו היה ניצב הסטיו המלכותי. המודל איפשר למנחה "לשוטט" בעזרת עכבר ברחבי הר הבית, להיכנס למבנים אלו או אחרים, לרדת או לעלות במדרגות, וכדומה. המודל היה נחשב בזמנו לפריצת דרך בתחום ההדמיה הממוחשבת, ונוצר על ידי פרופ' רוני רייך מטעם רשות העתיקות, כאחראי על התוכן המדעי, וד"ר ליסה סניידר מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס שבנתה את המודל.
מודל נוסף, שבו נראים הר הבית וסביבותיו בתקופת בית אומיה, נבנה על ידי ד"ר יובל ברוך, מטעם רשות העתיקות. בעבר היה ניתן לצפות בו במקום, לפי דרישה.
בשנת 2023 עבר המוזיאון תהליך של חידוש ומתיחת פנים. אגף חדש נבנה והתווסף אליו, על פי תוכנית אדריכלית של משרד האדריכלות קימל אשכולות. תוכן המוזיאון עוצב מחדש בהובלת רשות העתיקות והחברה הממשלתית לשיקום ופיתוח הרובע היהודי ובאמצעות חברת בריז והמעצב ניצן רפאלי.
המבקרים במקום נחשפים למבחר ממצאים ארכאולוגיים נדירים, חלקם מוצגים לראשונה לציבור ובהם: אבן מגדלא, קיר מטוייח מקבר יאסון, מטבע ארגיפס, גלוסקמא ובה חרוטה ירושלם ועוד. בגלריות השונות יכולם המבקרים לצפות במגוון מיצגים חדשניים הממוקדים בנושאי הליבה של המרחב "עיר מקדש" : שמותיה של ירושלים, מנורת המקדש, העלייה לרגל, הכותל הדרומי, התקדשותה של העיר. באגף החדש של המוזיאון, יכולים המבקרים ליהנות מחלל של מיצגים אינטראקטיביים העוסקים בכתובות על הכותל המערבי, באבן השתייה, בלוח השנה הירושלמי, בזיכרון המקדש באמנות, בשירי ירושלים, בתולדות הכותל המערבי, בתולדות החפירה של משלחת וורן ובכתיבה של זיכרון על קיר ענק.
תפילות קונסרבטיבים ורפורמים בגן הארכאולוגי

במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 החריף המאבק בין הזרמים השונים ביהדות, בדבר הזכות להתפלל כל אחד כמנהגו ברחבת התפילה של הכותל המערבי. הסכסוך הביא לפשרה, כאשר הקונסרבטיבים והרפורמים ניאותו לקיים טקסי תפילה כמנהגם, בקהל מעורב של גברים ונשים, ליד הכותל המערבי בחלק השוכן בתחומי הגן הארכאולוגי. באופן זה ממשיכה רחבת התפילה הרגילה לשמש כבית כנסת אורתודוקסי, ואילו הרחוב המרוצף מימי בית שני, הצמוד לחלק הדרומי יותר של הכותל, משמש את הזרמים האחרים לתפילה חגיגית, טקסי בר מצווה ושאר שמחות.
בשנת 2013, הוקמה במקום "עזרת ישראל".
ראו גם

מרכז שרשרת הדורות
מנהרות הכותל
הר הבית
הפרוור ההרודיאני
הבית השרוף
הכותל המערבי
הכותל הדרומי
עיר דוד
רחבת הכותל המערבי
חותם יהועזר בן הושעיהו
לקריאה נוספת

רוני רייך, גדעון אבני ותמר וינטר, אבני דרך בירושלים מדריך לאתרי העתיקות, הוצאת רשות העתיקות, ירושלים, 2009, עמ' 6–43.
אילת מזר, מחנה הלגיון העשירי למרגלות הפינה הדרומית-מערבית של מתחם הר-הבית בירושלים, בתוך: פאוסט, א., ברוך, א., (עורכים), חידושים בחקר ירושלים –דברי הכנס החמישי, רמת-גן תש"ס, עמ' 52–67
שטיבל גיא, סוגיית מחנה הלגיון העשירי בירושלים ותחומה של אליה קפיטולינה, חידושים בחקר ירושלים ה (תשס), 1999, עמ' 71–74
אילת מזר, בית המרחץ הרומי-ביזנטי למרגלות הכותל המערבי של מתחם הר הבית, חידושים בחקר ירושלים ו, (תשס"א), 2001, עמודים 87–102
בנימין מזר, חפירות ארכאולוגיות בירושלים העתיקה – סקירה ראשונה על חפירות תשכ"ח, ארץ ישראל 9 (תשכ"ט), עמ' 161–174
בנימין מזר, החפירות הארכאולוגיות ליד הר הבית – סקירה שנייה, עונות תשכ"ט- תש"ל, ארץ ישראל 10 (תשל"א), עמ' 1–33
בנימין מזר, החפירות ליד הר-הבית, קדמוניות 4-3 (תשל"ג), עמ' 83–84
יובל ברוך ורוני רייך, שרידים מתקופת איליה קפיטולינה ליד הפינה הדרומית מזרחית של הר-הבית, חידושים בחקר ירושלים יא (תשסו), עמ' 249–262
מאיר בן-דב, חפירות הר הבית בצל הכתלים ולאור התגליות, ירושלים 1982
דן בהט, אטלס כרטא הגדול לתולדות ירושלים, הוצאת כרטא, 1989
צ'ארלס וורן, ירושלים של מטה, הוצאת משרד הביטחון, ירושלים, 1987
אילת מזר, המדריך השלם לחפירות הר הבית, הוצאת שוהם, ירושלים, 2000
אילת מזר, מנזר הבתולות - התקופה הביזנטית, המכון לארכאולוגיה, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1998
אייל מירון, ירושלים וכל נתיבותיה, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 1996
Ronny Reich, Gideon Avni and Tamar Winter, Jerusalem Milestones A Guide to the Archaeological Sites, Israel Antiquities Authority, Jerusalem, 2009, pp. 6-45.
Eilat Mazar & Benjamin Mazar, Excavations in the south of the Temple Mount (Qedem 29), Hebrew University Institute of Archaeology, Jerusalem, 1989
Eilat Mazar (ed.),The Temple Mount Excavations in Jerusalem 1968–1978. Final Reports Vol. II: The Byzantine and Early Islamic Periods. Qedem - Vol. 43, Hebrew University Institute of Archaeology, Jerusalem, 2003
Eilat Mazar (ed.), The Temple Mount Excavations in Jerusalem, 1968–1978. Final Reports, Vol. III. The Byzantine Period, Qedem - Volume 46, Jerusalem, Hebrew University Institute of Archaeology, Jerusalem, 2007
Mazar, B., The Mountain of the Lord, New-York 1975
אוקאגי האיאשי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בספטמבר 1909  (בת 115) Toki, יפן 
 מדינה:  יפן 
 מקום מגורים:  Toki 
 מספר צאצאים:  9 
 
אוקאגי האיאשי (ביפנית:  林おかぎ‏; נולדה ב-2 בספטמבר 1909) היא האדם החי השלישי בגילו בעולם, יפנית שהפכה לאדם המבוגר ביותר ביפן ובאסיה לאחר מותה של טומיקו איטואוקה ב-29 בדצמבר 2024.
ביוגרפיה

האיאשי נולדה בטוקי (אנ') שבמחוז גיפו שביפן. כאשר סיימה את בית הספר היסודי, היא התקבלה לבית הספר התיכון לבנות "Nakatsu".
בסביבות גיל 20 היא נישאה למורה בבית ספר יסודי שאיתו נולדו לה תשעה ילדים. אוקאגי בילתה ונהנתה לצאת, למעיינות חמים עם בעלה. והייתה עושה גינון עם חבריה לבית הספר עד גיל 80.
האיאשי גרה עם משפחתה עד גיל 105, ואז נכנסה לבית אבות.
בגיל 112 הצליחה לקרוא עיתונים ונהנתה לפתור חידות. להאיאשי יש 7 בנים ו-2 בנות, 22 נכדים ו-39 נינים.
אריכות ימים

ב-27 באפריל 2023 הפכה לאדם המבוגר ביותר שהתגורר אי פעם במחוז גיפו.
ביולי 2024, אוקאגי הייאשי הפכה ליפני האחרון שנולד בשנת 1909 בעקבות מותה של מאסה מטסומוטו.
ב- 29 בדצמבר 2024 הפכה לאישה המבוגרת ביותר בעולם ביפן ובאסיה לאחר מותה של טומיקו איטוקה.
האיאשי היא אחד האנשים האחרונים שנולדו בתחילת המאה ה-20, היא האדם החי השלישי בגילו בעולם אחרי אינה קנבארו לוקאס ואתל קאטרהאם.
הערות שוליים

↑  Stefan Maglov, Gifu’s Okagi Hayashi, 115, Becomes Japan’s Oldest Living Person, LongeviQuest, ‏2025-01-06 (באנגלית אמריקאית)
1 2 3 4  "Okagi Hayashi". LongeviQuest (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2024-10-19.
1 2 3  "Okagi Hayashi | Gerontology Research Group" (באנגלית אמריקאית). 2023-10-30. נבדק ב-2025-01-04.
↑  Maglov, Stefan (2024-07-16). "World's Seventh-Oldest Person, Masa Matsumoto, dies at 114". LongeviQuest (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2025-01-06.
↑  Maglov, Stefan (2025-01-04). "Gifu Prefecture's Okagi Hayashi, 115, Confirmed as Japan's Oldest Living Person". LongeviQuest (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2025-01-04.
↑  Lindberg, Jimmy (2024-09-02). "The last five people born in the 1900's decade". LongeviQuest (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2024-10-19.
↑  "Homepage". LongeviQuest-Atlas (באנגלית). נבדק ב-2024-10-19.
↑  "World Supercentenarian Rankings List | Gerontology Research Group" (באנגלית אמריקאית). 2023-01-19. נבדק ב-2025-01-04.
גבריאל מוקד

| --- | --- |

גבריאל מוקד, 1984
 לידה:  27 באוגוסט 1933 (בן 91) ה' באלול ה'תרצ"ג פולין ורשה, פולין
 שם לידה:  גבריאל מוּנְבֶז
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  עורך, מבקר תרבות, סופר
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אוקספורד 
 שפות היצירה:  עברית, אנגלית, פולנית 
 תקופת הפעילות:  מ-1950
 בן או בת זוג:  טובה רוזן  עפרה שונית  דניאלה שמי 
 
גבריאל מוקד (במקור: מוּנְבֶז; נולד ב-27 באוגוסט 1933) הוא מבקר תרבות וספרות, סופר ועורך ישראלי. עורך את כתב העת "עכשיו" משנת 1957 ופרופסור אמריטוס במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה

מוקד נולד בפולין בשם גבריאל מוּנְבֶז וגדל בוורשה. משפחתו הגיעה לפולין במאה השש-עשרה מפורטוגל לאחר גירוש יהודי ספרד ופורטוגל בשלהי המאה החמש-עשרה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה נכלאה משפחתו בגטו ורשה, הוא ואימו, מגדלנה טייכנר, נמלטו מהגטו ואביו, שהיה רופא ונשאר שם לעזור ליושבי הגטו ולמארגני המרד בגטו, נרצח על ידי הנאצים. מוקד ואימו הסתתרו בעיר זקופנה עד לסיום המלחמה תחת זהות נוצרית ובשנת 1946 עלו לארץ ישראל. את שם משפחתו העברי החדש, מוקד, הציע לו ידידו, המשורר דוד אבידן.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שימש כסגנו של אלכסנדר פן, שערך את המוסף הספרותי של העיתון "קול העם". בסוף שנות ה-50 ייסד את כתב העת "עכשיו" יחד עם ברוך חפץ, נתן זך ועוד.
את עבודת הדוקטורט שלו עשה באוניברסיטת אוקספורד, ובעקבותיה אף פרסם בהוצאת אוקספורד את ספרו Particles and Ideas, העוסק במשנתו של הפילוסוף האירי ג'ורג' ברקלי. גם את עבודת הפוסט-דוקטורט שלו עשה באוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה. במהלך השנים פרסם מוקד מאמרים רבים בכתבי עת מדעיים בישראל ומחוצה לה העוסקים במגוון תחומים פילוסופיים.
מוקד הוא פרופסור אמריטוס לפילוסופיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, לימד במחלקות לספרות באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת חיפה. כעורך כתב העת "עכשיו" היה אחראי לגילוים של חלק ניכר ממשוררי וסופרי דור המדינה, כגון יונה וולך, מאיר ויזלטיר, יאיר הורביץ, יוסף מונדי ועוד. כיוצר, הוא פועל במסגרת סגנון הוריאציות והמטא-וריאציות.
שימש כיושב ראש אגודת הסופרים העבריים בשנים 2004-2001.
בדצמבר 2006 הוגש נגדו כתב אישום בחשד שמעל בכספי אגודת הסופרים בעת היותו יושב הראש שלה. ב-24 בספטמבר 2008, אחרי הסדר טיעון, תוקן כתב האישום להפרת אמונים בתאגיד. הוא נידון למאסר על תנאי וחויב בהשבת כספי החזר הוצאות שקיבל בניגוד לנהלים. בהמשך התדרדר מצבו של מוקד, הוא שקע בחובות ונמצא מאויים לפינוי מדירתו.
במהלך השנים החל להוציא, יחד עם פרופ' חיים מרנץ ופרופ' קרן אלקלעי-גוט, כתב עת של משוררים וסופרים ישראלים שתורגמו לאנגלית ושל סופרים יהודים ברחבי העולם, כתב העת נקרא "תל אביב ריוויו" ואחרי זה שונה ל"ג'רוזלם ריוויו" עד היום יצאו לג'רוזלם ריוויו כ-12 גיליונות.
מוקד היה אחראי לגילוי משוררים מרכזיים בסצנת השירה העברית. בין היתר, יונה וולך, דפנה שחורי ומאיה בז'רנו.
חיים אישיים

בשנות ה-60 היה נשוי לעפרה שונית (סמוליאנוב), משוררת שפרסמה את "הקומקום הסגול" ולימים אמה של ענבל פרלמוטר.
אחר כך נישא לדניאלה שמי.
בשנות ה-70 נישא לטובה רוזן, ונולדו לו שני בנים.
ב-1984 נרצחה אמו, מגדלנה טייכנר, בדירתה בתל אביב, במהלך שוד.
בשנת 2019 יצא סרט דוקומנטרי על גבריאל מוקד בשם "איש החרב" שיצרה שלומית כרמלי.
כיום הוא גרוש ומתגורר בתל אביב.
שלום מיכאלשווילי גילם את דמותו בסרט הביוגרפי "יונה" (2014), על פי סיפור חייה של יונה וולך.
מחשבתו

עבודתו הספרותית פילוסופית של גבריאל מוקד החלה בגילויו כתבים של הפילוסוף ג׳ורג׳ ברקלי שלא נודעו טרם גילויו אותם. הכתבים עוסקים במבנה החומר והאטומים.
עמדותיו האסתטיות נסובות סביב עמדות פילוסופיות אותן הציג בספרו "השיפוט האמנותי - מיתווה לדגם אובייקטיביסטי מתון באסתטיקה" בו טען לשיפוט ביקורתי אובייקטיבי מתון. שיפוט כזה כך כתב נסוב סביב התייחסות למאפייניה האובייקטיביים של יצירת אמנות שתלויים במדיום בו היא נוצרה. לכל מדיום אמנותי כעשרה מאפיינים בולטים שעשויים להוות מוקד לשיפוט אמנותי של מאפייניה הנתפסים בחושים. עורך כתב עת או מבקר אמנות הם למעשה שופטיה האובייקטיביים של יצירה ובנוסף להם ישנו אוצר אמנות, מאזין וצופה אובייקטיבי מה שעשוי להיות כל מבקר.
בנוסף לעמדות אותן הציג בעבודתו זו פרסם במשך השנים וואריאציות: טקסטים באורך עמוד או יותר ובהם התרשמויות פילוסופיות וחווייתיות של המציאות ומוגדרת על ידו כ"פרוזה ניסיונית שבה אני מתמודד במישרין עם מצבי-דברים קיומיים. זו יצירה אקזיסטנציאליסטית, אולי נאו-אקזיסטנציאליסטית".
את עבודתו הפילוסופית אסתטית המחיש בכרכי כתב העת 'עכשיו' שהוציא במשך השנים ובהם דוגמאות רבות ליצירות שנשפטו באופן אובייקטיבי, כך למעשה הפילוסופיה אותה פיתח היא פילוסופיית עריכה ביקורתית.
במאמריו הפוליטיים בכתב העת עכשיו ובעיתון הארץ הוא יצא הן נגד הימין והן נגד השמאל הרדיקלי.
מספריו

דברים בוטים, תל אביב, 1953
עיונים ב"מטאמורפוזיס" לפרנץ קפקא, פרקים בתולדותיה של חוויה אקזיסטנציאלית אחת, תל אביב, 1956
5 ואריאציות, תל אביב, 1971
השיפוט האמנותי: מיתווה לדגם אובייקטיביסטי מתון באסתטיקה, תל אביב: אגודת הסופרים העברים, 1986
Particles and Ideas, Oxford press, 1988
שבחי עדיאל עמזה, עד עולם ועידו ועינם מאת ש"י עגנון, הוצאת שוקן, 1989
ארבעה משוררים - דברים על יהודה עמיחי, נתן זך, דוד אבידן ויונה וולך, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון, 2006
8 מטאוריאציות. הוצאת המהדיר, עורכים רן יגיל ויהודה ויזן, תל אביב, 2009
בזמן אמיתי, הוצאת כתב, 2011
תפישות היהדות של חיים נחמן ביאליק, שמואל יוסף עגנון ואורי צבי גרינברג, עמדה חדשה, 2014
ספרים שערך

בגנה הצבורית, יהודה עמיחי, 1959.
דברים, יונה וולך, 1966.
סלויון, יאיר הורוביץ, 1966.
הסולנית, ללי ציפי מיכאלי, 2013.
הארת שוליים, אמיר סומר, 2017.
פרולוג, יואב גלבוע, 2018.
שירים ללואיס, יאיר הורוביץ, 2018.
להישאין דניאל וייל, 2022
לקריאה נוספת

אמנון נבות, תבניות פרצפטואליות כספרות, (הערות להקשר הז’אנרי של ה"וואריאציות" לגבריאל מוקד, מאזנים נ"ז 9, 1984. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
עזריאל קאופמן, ממדי קיום עקרוניים, עיון בוואריאציות של גבריאל מוקד, עכשיו 49, 1984.
רות נצר, גבריאל מוקד - סמלים אלכימיים והאל מרקורי או פוסטמודרניזם. השלם ושברו. כרמל. 2009. עמ' 338–345.
הערות שוליים

1 2  ורד לוביץ', יו"ר אגודת הסופרים לשעבר הורשע במרמה, באתר ynet, 24 בספטמבר 2008
↑  שירי לב-ארי וניר חסון, גבריאל מוקד יועמד לדין על גניבה מאגודת הסופרים, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2006
↑  דנית צמית. גבריאל מוקד: "רוצים לזרוק אותי לרחוב" ynet

10 באוקטובר 2021
↑  יוסי הימן, מירי ציביון, "מי שעשה זאת לאמי, לא מגיע לו לחיות", חדשות, 15 ביולי 1984
↑   גילי איזיקוביץ, גבריאל מוקד: "רוצים לזרוק אותי לרחוב", באתר הארץ, 10 באוקטובר 2021
↑  ניצול השואה גבריאל מוקד, פרופ' לספרות ופילוסופיה וסופר, נאלץ למכור את דירתו, בה חי מאז שעלה ארצה ועד היום, בשל חוב. רדיו ללא הפסקה.
↑  Particles and Minima the Immaterialism of George Berkeley

Gabriel Moked

(1971)
↑  הספר באתר הספרייה הלאומית.
↑  גבריאל מוקד, שלוש וריאציות, אתר סימניה.
↑  בועז כהן, גבריאל מוקד במדינת הגמדים, באתר הארץ, 27 באוקטובר 2011
↑   גבריאל מוקד, לשבור שמאלה, באתר הארץ, 6 בדצמבר 2017
↑   גבריאל מוקד, איזה מין שמאל אתם רוצים?, באתר הארץ, 23 במאי 2016
↑  רני יגיל. גבריאל מוקד, שני אקדחים, ואריאציה. מעריב און ליין 20 במאי 2013
↑  הספר באתר סימניה
↑  אלי אשד. היוצר כגיבור קוסמי : הואריאציות של גבריאל מוקד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300327405171  PLWABN: 9810644621205606  BNE: XX829858  BnF: cb121044193 (data)  CiNii: DA02669366  GND: 1158034717  ISNI: 0000 0001 1767 7999  LCCN: n86039639  NTA: 073820482  RERO: 02-A003601790  SUDOC: 029410371  VIAF: 66496533   WorldCat (עם VIAF): 66496533
שאול מורטירה

| --- | --- |

 לידה:  1596 הרפובליקה של ונציה ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 פטירה:  6 בפברואר 1660 (בגיל 64 בערך) הרפובליקה ההולנדית אמסטרדם, הרפובליקה ההולנדית 
 מדינה:  ספרד, הולנד 
 תקופת הפעילות:  ? – 6 בפברואר 1660 
 תלמידיו:  ר' אברהם הכהן פימינטיל, ר' משה זכות
 
הרב שאול בן יוסף הלוי מורטירה (באיטלקית: Saul Levi Morteira; ונציה, ה'שנ"ו, 1596 – אמסטרדם, כ"ה בשבט ה'ת"כ, 6 בפברואר 1660) היה רב בקהילה הספרדית-פורטוגזית באמסטרדם, דרשן ומחבר. רבו של ברוך שפינוזה.
חייו

רבי שאול נולד בוונציה בשנת ה'שנ"ו, למשפחה מצאצאי אנוסי ספרד. היה תלמידו של ר' יהודה אריה ממודינה ואחר כך של אליהו מונטאלטו. בשנת 1612 סייע בניסוח הטיעונים בוויכוח פדובה. בשנת ה'שע"ב בערך, בגיל 15, היגר לפריז, יחד עם הרופא אליהו מונטאלטו שלקחו עמו. כשנפטר הרופא בשנת ה'שע"ו עבר להולנד יחד עם גופתו של המנוח, קבר אותה בבית הקברות בית חיים ליד אמסטרדם ועבר לגור בעיר. עם בואו, בגיל 20, התמנה לרב ודרשן בקהילה הפורטוגזית הראשונה "בית יעקב". למרות שכיהן כרב, למד תורה אצל רבי יצחק עוזיאל, רבה המבוגר והמפורסם של הקהילה השנייה בעיר, נווה שלום, שהגיע מפאס שבמרוקו. כעבור 22 שנים, אחרי שהקהילות הספרדיות התאחדו, נבחר מורטירה לאב"ד בבית הדין שהורכב מהחכמים מנשה בן ישראל, יצחק אבוהב דה-פונסיקה, ודוד בן יוסף פרדו.
באמסטרדם ייסד מורטירה את ישיבת "עץ חיים" הספרדית (ישיבה נוספת בשם זה, אשכנזית, הוקמה מאוחר יותר באמסטרדם לצד הישיבה הספרדית הוותיקה). בישיבה זו למד אצל מורטירה הפילוסוף ברוך שפינוזה, שנטען כי עיקרי משנתו הפנתאיסטית כבר הושמעו על ידי רבו, מורטירה, שהסווה אותם בדרושים תורניים. בישיבה זו למדו גם תלמידיו רבי משה זכות ועוד.
במהלך השנים נפלו סכסוכים בין מורטירה לבין רבי מנשה בן ישראל[דרוש מקור].
נפטר בשנת 1660 ונקבר בבית הקברות "בית חיים" ליד אמשטרדם.
מעמדו כאיש הגות לא פגם במעמדו כאיש הלכה, והתנצחות הלכתית שלו עם רבי יעקב ששפורטש נשמרה.
לפי עדותם של מדפיסי ספרו "גבעת שאול" במהדורתו השנייה, הוכנס ציור דמותו בתוך כרך של מהדורתו הראשונה של הספר, והם הדפיסו אותו. המקור הראשוני של הציור הודפס לראשונה על ידי יוהאן כריסטוף וגנזייל ב-Sota שלו, אלטדורף 1674, ליד עמ' 407. בשל כך, ובשל העובדה שהתפילין שבתמונה אינן מונחות במקומן הנדרש על פי ההלכה, נטען כי אין מדובר בציור אותנטי.