stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרדכי רוביו
תולדותיו

נולד בירושלים והשתקע בחברון. בחברון שימש כראש אב הדין וכראש הרבנים. כן עמד בראש הישיבות "חסד לאברהם ואמת ליעקב" בעיר. נסע לטורקיה בשליחות הקהילה לאיסוף כספים.
ספרו שו"ת שמן המר (ראשי התיבות – שאלות מן הרב מרדכי רוביו), יצא אחרי פטירתו. בהסכמת הרב יום טוב אלגאזי ורבני חברון.
בנו רבי אברהם גם הוא היה מרבני חברון, הוציא לאור את ספרי אביו, ונישא לבתו של רבי אברהם גרשון מקיטוב, גיס הבעש"ט.
היתר המכירה

בספרו שמן המור, עונה הרב רוביו לשאלת אחד מיהודי חברון, לקראת שנת השמיטה:
איש ישראל אשר קנה לו כרם בחברון ת"ו (תבנה ותכונן).... ואי לזאת שאול שאל האיש מה משפט ותקון יבחר לו להתנהג בו בשנת השמיטה כדי שלא תהא מכשילו עבודת הגוי אשר הוא חורש ומזמר בארץ אשר לו בשנה ההיא שנת השמיטה? יורנו המורה ויבא שכמ"ה [שכרו מן השמים].
בתשובה לשאלה, עונה הרב רוביו שיוכל למכור לגוי את הכרם ערב שנת השמיטה, הגוי יעבד את הכרם במשך שנת השמיטה, ואחרי השמיטה יחזור הכרם ליהודי. כך יהיה פטור בעל הכרם היהודי מהאחריות על שביתת שדהו בשביעית, ויוכל להתפרנס מדמי-המכירה. בתשובתו, מתייחס הרב רוביו בפירוט לאיסור ההלכתי "לא תחנם", שאחד מסעיפיו הוא האיסור למכור שדות בארץ ישראל לגויים, כדי שלא לתת להם חניה ואחיזה בארץ. הוא מציין שתי סיבות, מדוע למרות זאת המכירה מותרת:
סיבה משפטית: כל הקרקעות באותה תקופה היו שייכות לסולטאן העותמאני, שהחכיר אותן ליהודים. לגויים כבר הייתה חניה ואחיזה מלאה בארץ, וה"מכירה" לנכרי בודד אינה משנה את המצב. ”בזמננו זה, בעוונותינו הרבים, בכל השדות של ארץ ישראל יש להם חנייה, ואפילו בשדות שלנו, שמשועבדות הן להם, ולטסקא [חכירה] הן ביד ישראל, באופן שאף בשדות וכרמים של ישראל, גם בעודם בידינו, כבר עיקר החנייה היא שלהם”.
סיבה מעשית: איסור "לא תחנם" נועד למנוע התחזקות ההתיישבות הנכרית בארץ, אבל המכירה לפני השמיטה מטרתה הפוכה - לחזק את ההתיישבות היהודית בארץ. ”על ידי תקון מכירה, הלא הוא גורם להיות לישראל חנייה בקרקע יותר, שיקנו כרמים בארץ הקדושה הלזו”.
תשובתו זו הייתה התשובה הראשונה בספרות ההלכה שהתירה במפורש את המכירה לגוי לפני השמיטה. עם זאת, הוא לא התיר כל איסור אחר הקשור לשמיטה בקרקע שנמכרה לגוי. בפרט, הוא לא התיר ליהודים לעבוד בשדות שנמכרו, או לסחור בפירות; הרווח היחיד של המוכר היה דמי-השכירות שקיבל מהקונה.
בעת חיפוש היתר לעבודת היהודים, עם תחילת ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בסוף המאה ה-19, חיפשו רבני חובבי ציון את הספר "שו"ת שמן המר" בו פורסם ההיתר, הספר שהיה נדיר במזרח אירופה הובא לפניהם מברלין לאחר מלאכת איתור.
ספריו

מרדכי רוביו, שו"ת שמן המר, ליוורנו, תקנ"ג, באתר היברובוקס
הר המר, חידושים על הרמב"ם ודרושים, סלוניקי, תקצ"ה
הערות שוליים

↑  איגרת משנת תקי"ז. נדפסה בספר ברכת הארץ
↑  יורה דעה, תשובה ד'
↑  הרב שלמה זלמן אוירבך, מעדני ארץ טז י-יג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293225305171  ISNI: 0000 0004 0302 9343  VIAF: 299336535   WorldCat (עם VIAF): 299336535
מרצ'לו פיאצ'נטיני

| --- | --- |

מרצ'לו פיאצ'נטיני דיוקן עצמי במדים של חבר האקדמיה המלכותי של איטליה
 לידה:  8 בדצמבר 1881 רומא, ממלכת איטליה 
 פטירה:  19 במאי 1960 (בגיל 78) רומא, איטליה 
 מקום קבורה:  קמפו ורנו 
 מקום לימודים:  ספיינצה – אוניברסיטת רומא 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  פאלאלוטומטיקה, Piazza della Vittoria, אצטדיון נאציונלה PNF 
 בן או בת זוג:  Matilde Festa 
 
הקמפוס החדש של אוניברסיטת רומא (1935)
שלט מורשת מחוץ לבניין ג'נראלי בירושלים מאזכר את אדריכלו מרצ'לו פיאצ'נטיני
מרצ'לו פיאצ'נטיני (באיטלקית: Marcello Piacentini;‏ 8 בדצמבר 1881 – 19 במאי 1960) היה תאורטיקן עירוני איטלקי ואחד התומכים העיקריים באדריכלות הפשיסטית האיטלקית.
ביוגרפיה

נולד ברומא, בנו של האדריכל פיו פיאצ'נטיני (איט'). כשהיה בן 26 בלבד, הוזמן לחדש את המרכז ההיסטורי של ברגמו (1907); לאחר מכן, עבד בכל רחבי איטליה. יצירותיו אשר נחשבו לטובות ביותר הן אלה שהוזמנו על ידי הממשלה הפשיסטית ברומא.
פיאצ'נטיני פיתח "נאו-קלאסיסיזם מפושט", סגנון הנע בין הנאו-קלאסיציזם של קבוצת (אנ') (ג'יו פונטי ואחרים) והרציונליזם של גראפו 7 (אנ') של ג'וזפה טרגני (אנ') אדלברטו ליברה (אנ') ואחרים. הסגנון שלו הפך לעמוד התווך של הארכיטקטורה הפשיסטית ברומא, ובא לידי ביטוי, בין היתר, בקמפוס החדש של האוניברסיטה ורובע יורו, אותו הוא עיצב ואף שימש בו גם בתפקיד הקומיסר הבכיר מרצון של בניטו מוסוליני. עבודותיו האחרות כוללות את שיפוץ ברשיה וליבורנו, המוזיאון הלאומי מגנה גרסיה (אנ') ברג'יו קלבריה, פתיחתו של ויה דלה קונקילציון (אנ') ברומא, ושיקום בית האופרה של רומא (1928–1958).
פיאצ'נטיני הפך לאדריכל חשוב בתקופה הקולוניאלית של איטליה: עבודותיו ניכרו במיוחד בקירנאיקה במזרח לוב. סגנון הבניינים שלו אופייני לתקופה הנאו-מורית של האדריכלות הקולוניאלית איטלקית בלוב בשנות העשרים. סגנון זה ניכר באלברגו איטליה שלו כמו גם בתיאטרון Berenice בבנגזי. פיאצ'נטיני התמנה למנהל הפרויקט של כל עבודות הבנייה האיטלקית בקירנאיקה (אנ'). בנוסף, הוא שימש כפרופסור לתכנון עירוני באוניברסיטת לה ספיאנצה ברומא, שם גם כיהן כנשיא האוניברסיטה. לאחר נפילת המשטר הפשיסטי הוא הפסיק את עבודתו כאדריכל למשך מספר שנים. הוא מת ברומא בשנת 1960.
עבודות

פוטנזה, פרוג'טו אופליה ( פרויקט אופליה), 1910
בנגאזי, אלברטו איטליה (איטליה מלון, ידוע מראש כמו גרנדה אלברגו רומא) 1913 (יחד עם האדריכל לואיג'י Piccinato)
בנגאזי, תחנת רכבת מרכזית בנגאזי, 1916
Acqui Terme, וילה Ottolenghi, 1920, עם פדריקו ד 'אמאטו, מאוחר יותר פייטרו Porcinai השלימה את הווילה ואת הפארק.
בנגזי, פנים בית העירייה, 1925
בנגזי, תיאטרון ברניס, 1928
בולזאנו ויקטורי מונומנט, 1926-1928
ברשיה, פיאצה דלה ויטוריה, 1927-1932
Brescia, Torrione INA, 1930-1932
גנואה, ארקו דלה ויטוריה, 1931
ירושלים, בניין ג'נרלי, 1934-1935
רג'יו קלבריה, מוסאו נאזיונאל דלה מאגנה גרסיה, 1932-1941
רומא, כנסיית סקרו קור די כריסטו רי, 1920-1934
רומא, שחזור של תיאטרו דל'אופרה די רומא, 1926-1928
רומא, תכנון הקמפוס של אוניברסיטת סאפינזה של רומא, 1935
רומא, וייה דה לה קונסילציוני, 1936-1950, עם Attilio Spaccarelli
רומא, תכנון ברובע יורו, 1938-1942
רומא, אלברגו דגלי אמבצ'יאטורי (ויה ונטו), 1925-1932
רומא, שחזור וחזית 1926-1928בית האופרה של רומא,
רומא, תיאטרו סיסטינה (1946-1949)
רומא, קאפלה אוניברטאריה דיווינה סאפינזה (1947–1952)
פרארה, נואובו פאלאצו דלה רג'יונה (1954–1956)
רומא, פאלאצו דלו ספורט (1960), בשיתוף עם פייר לואיג'י Nervi
לקריאה נוספת

Lupano, Mario (1991). Marcello Piacentini. Rome-Bari: Laterza.
Pisani, Mario (2004). Architetture di Marcello Piacentini. Le opere maestre. Rome: Clear.
Scarrochia, Sandro (1999). Albert Speer e Marcello Piacentini: l'architettura del totalitarismo negli anni trenta. Milan: Skira.
De Rose, Arianna S. (1993). Marcello Piacentini: Opere 1903–1926. Modena: Franco Cosimo Panini.
(בגרמנית) Luigi Monzo, trasformismo architettonico – Piacentinis Kirche Sacro Cuore di Cristo Re in Rom im Kontext der kirchenbaulichen Erneuerung im faschistischen Italien, in Kunst und Politik. Jahrbuch der Guernica-Gesellschaft, 15.2013, pp. 83-100.
(בגרמנית) Christine Beese, Marcello Piacentini. Moderner Städtebau in Italien. Berlin 2016.
(בגרמנית) Luigi Monzo, Review to Beese, Christine: Marcello Piacentini. Moderner Städtebau in Italien, Berlin 2016. In architectura: Zeitschrift für Geschichte der Baukunst, 45.2015/1 (published October 2016), pp. 88-91.
הערות שוליים

↑  (בגרמנית) Luigi Monzo: trasformismo architettonico – Piacentinis Kirche Sacro Cuore di Cristo Re in Rom im Kontext der kirchenbaulichen Erneuerung im faschistischen Italien, in: Kunst und Politik. Jahrbuch der Guernica-Gesellschaft, 15.2013, p. 83-86.
↑  ANMI Archive Rome "Girls Academy Benghazi" (אורכב 27.12.2014 בארכיון Wayback Machine)
1 2 3  Longari, Elisabette (2011-03-15). "Revolution in Libya: if the war eradicates history". Domus. נבדק ב-2018-03-11.
↑  אלסיו גוארינו, וילה אוטולנגי. פייטרו פורצ'יני, מרצ'לו פיאצ'נטיני, פדריקו ד'אמאטו . חלוקת, 14 בפברואר 2017
↑  Obermair, Hannes (2017), "Monuments and the City—an almost inextricable entanglement",  in Matthias Fink (ed.), 'Multiple Identitäten in einer „glokalen Welt“—Identità multiple in un "mondo glocale"—Multiple identities in a "glocal world", Bozen-Bolzano: Eurac Research, pp. 88–99, ISBN 978-88-98857-35-7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007431616905171  BNE: XX5311107  BnF: cb11210475v (data)  CANTIC: a11713938  GND: 119332426  ICCU: CFIV050306  ISNI: 0000 0000 6629 7979  LCCN: n86104104  RKD: 321274  SUDOC: 070728496  ULAN: 500020048  VcBA: 495/70323  VIAF: 39370470   WorldCat (עם VIAF): 39370470
מקס מורלוק

פסל בדמותו של מורלוק בסמוך לפרנקנשטדיון
מקסימיליאן ("מקס" או "מקסל") מורלוק (בגרמנית: Maximilian ("Maxl" or "Max") Morlock,‏ 11 במאי 1925–10 בספטמבר 1994 בנירנברג שבגרמניה) היה כדורגלן גרמני ששיחק בנירנברג ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירת מועדונים

בנעוריו שיחק מורלוק באיינטרכט נירנברג, ובשנת 1940, כאשר היה בן 15, הצטרף לקבוצה הבכירה של העיר, נירנברג. בתקופת מלחמת העולם השנייה כמעט שלא התנהל כדורגל בצורה סדירה בגרמניה. לאחר המלחמה, הקבוצה שיחקה בליגת האוברליגה הדרומית, שכללה את הקבוצות הבכירות בבוואריה, הסה ובאדן-וירטמברג. החל מעונת 1945/46 החל מורלוק לשחק בליגה זו עם נירנברג באופן סדיר, ובשלוש עונותיו הראשונות בקבוצה הבקיע לפחות 23 שערים בכל עונה, כאשר בעונת 1947/48 הבקיע 30 שערים ב-34 הופעות והוביל את הקבוצה לאליפות. בעונת 1950/51 הבקיע מורלוק 28 שערים ב-33 הופעות והוכתר כמלך השערים, ובעונת 1951/52 הבקיע 26 שערים ב-29 הופעות, והיה למלך השערים בפעם השנייה ברציפות. לאחר עונה זו חלה ירידה מסוימת במספרי ההבקעות של מורלוק, אך הוא שמר על יציבות עם קבוצתו. בעונת 1958/59 חזר מורלוק להבקיע במספרים מרשימים, כאשר כבש 20 שערים ב-30 הופעות. עונת 1960/61 נחשבת לעונת השיא של השחקן, כאשר אמנם הבקיע רק 13 שערים ב-30 הופעות, אך זכה עם הקבוצה באליפות בפעם השנייה בקריירה שלו, ונבחר בסיום העונה לכדורגלן השנה בגרמניה, והיה השחקן השני לו ניתן התואר, לאחר שאווה זלר זכה בו בשנה הקודמת. בעונת 1961/62 זכה מורלוק עם נירנברג בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-1 בגמר מול פורטונה דיסלדורף, בו לא שיחק. עונת 1963/64 הייתה האחרונה של מורלוק בקריירה, וזו גם הייתה עונת הבכורה של הבונדסליגה לאחר איחוד כל הליגות בגרמניה. בעונה זו הבקיע מורלוק שמונה שערים ב-21 הופעות, ובתומה פרש מכדורגל.
מורלוק ניחן ביכולת לשחק בעמדות רבות במגרש, והוא תופקד לרוב כקשר התקפי, אך הוא ביצע בנוסף גם מספר תפקידים הגנתיים והבקיע שערים רבים.
קריירה בינלאומית

את הופעתו הראשונה במדי נבחרת גרמניה המערבית ערך מורלוק בשנת 1950, כאשר החליף את פריץ ואלטר הפצוע. בשנת 1954 השתתף מורלוק במונדיאל 1954, והיה חלק משמעותי בזכייה של הנבחרת בתואר, לראשונה בתולדותיה. מורלוק הבקיע שער נגד נבחרת טורקיה בניצחון 4-1 בשלב הבתים. שתי הנבחרות נפגשו שוב בפלייאוף העלייה משלב הבתים לנוכח העובדה שלפי הכללים שהיו נהוגים אז, אם שתי נבחרות סיימו עם מספר נקודות זהה, היו ממשיכים למשחק מכריע. במשחק זה נבחרת גרמניה המערבית ניצחה את טורקיה בתוצאה 7-2, ומורלוק הבקיע שלושער. בהמשך, מורלוק הבקיע שער בחצי הגמר מול נבחרת אוסטריה שהסתיים בתוצאה 6-1 לגרמניה המערבית. במשחק הגמר מול נבחרת הונגריה, הובילה הנבחרת ההונגרית בתוצאה 2-0 כבר בדקה השמינית, ונראתה בדרך הבטוחה לזכות בתואר, במיוחד לנוכח העובדה שבשלב הבתים של אותו מונדיאל הביסה הונגריה את גרמניה המערבית בתוצאה 8-3. במשחק הגמר, מורלוק הבקיע שער מצמק בדקה העשירית, והלמוט ראן הוסיף צמד, ונבחרת גרמניה המערבית זכתה במונדיאל שנערך בשווייץ, כאשר הגמר כונה הנס של ברן בגין ההתרחשות המפתיעה. בדצמבר 1958 ערך מורלוק את הופעתו האחרונה במדים הלאומיים, במשחק מול נבחרת מצרים.
מותו והנצחתו של מורלוק

בשנת 1994 מורלוק נפטר מסרטן, בגיל 69. שנה לאחר מותו, נחנכה כיכר על שמו, מחוץ לאצטדיון פרנקנשטדיון בנירנברג. בשנת 2006 אוהדי נירנברג דרשו לשנות את שמו של אצטדיון הפרנקנשטדיון עצמו למקס מורלוק שטדיון, אך נתקלו בסירוב מצדה של עיריית נירנברג, מאחר שזו חתמה על הסכם מסחרי עם בנק מקומי, ולכן האצטדיון נקרא באותה תקופה איזיקרדיט שטדיון. בשנת 2017 הוסב שמו של האצטדיון לשם אצטדיון מקס מורלוק.
תארים

אליפות גרמניה (2): 1948, 1961
הגביע הגרמני: 1962
מונדיאל: 1954
כדורגלן השנה בגרמניה: 1961
מרגיט נינקה

| --- | --- |

 לידה:  15 בנובמבר 1930 שצ'צ'ין, המדינה החופשית פרוסיה 
 פטירה:  10 בינואר 2015 (בגיל 84) מינכן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 בן או בת זוג:  פיטר גרדן (1972–7 בינואר 2015) 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
מרגיט נינקה (בגרמנית: Margit Nünke; ‏15 בנובמבר 1930 – 10 בינואר 2015) הייתה שחקנית גרמנייה.
ביוגרפיה

נינקה נולדה בשטטין. היא הייתה מיס נורדריין-וסטפאליה, וב-1955 הייתה גם למיס גרמניה.
בתחרות מיס תבל 1955 הגיעה למקום הרביעי, ובתחרות מיס אירופה 1956 הגיעה למקום הראשון.
ב-1957 שיחקה בדרמת הספורט האיטלקית "I fidanzati della morte" ובקומדיית הסלפסטיק "Das haut hin".
ב-1959 שיחקה בסרט האוסטרי "Geliebte Bestie"; בתפקיד הראשי בסרט "Zwölf Mädchen und ein Mann", לצד גולש הסקי טוני זיילר; ובסרט "Bobby Dodd greift ein גילמה מזכירה.
ב-1964 הופיעה בקומדיה "Liebesgrüße aus Tirol", לצד השחקן פיטר ווק.
ב-1972 התחתנה עם השחקן פיטר גרדן, והם גרו במינכן.
ב-10 בינואר 2015 הלכה נינקה לעולמה.
מרגלים ותיקים (ספר)

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  צ'ארלס מק'קרי (Charles McCarry)
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מתח וריגול
 הוצאה
 הוצאה:  ספרי פינגווין
 תאריך הוצאה:  2004 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  אריה ניר
 תאריך:  2005
 תרגום:  נורית לוינסון
 מספר עמודים:  382 (כריכה רכה)
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002498737
 
מרגלים ותיקים (באנגלית: Old Boys) הוא ספר מאת הסופר, העיתונאי ואיש ה-CIA האמריקני צ'ארלס מק'קרי.
עלילה

עלילת הספר נפתחת כאשר פול כריסטופר, איש מבצעים לשעבר בשורות ה"ארגון", כפי שמכונה בספר סוכנות הביון של ארצות הברית, וקודם לכן לוטננט בחיל הנחתים, אשר לחם במלחמת העולם השנייה בקרב אוקינאווה ועוטר בכוכב הכסף ולב הארגמן, נעלם מביתו. זמן מה לאחר מכן נמסר אפרו לקונסוליה האמריקנית בבייג'ינג. אולם בן דודו, הוראס האבארד, אף הוא איש מבצעים ב"ארגון" אשר שירת קודם לכן בחיל הנחתים, מסרב להאמין כי כריסטופר אכן מת. הוא מגייס ארבעה מחבריו הוותיקים לשירות ב"ארגון" במטרה לחקור את נסיבות היעלמותו של כריסטופר. עד מהרה מתברר לצוות כי כריסטופר יצא למסע במטרה לעצור טרוריסט ערבי בשם אבן עוואד, שנחשב למת, מלהניח את ידו על פצצות גרעין, ובמקביל לאתר את אמו, לורי, שנעלמה בגרמניה בשנת 1940. על הצוות לאתר את כריסטופר, לגלות מה אירע לאמו ולמנוע מאבן עוואד להגשים את תוכניתו.
הערות שוליים

↑  פרוזה - תרגום, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2005.
↑  צ'ארלס מק'קרי, "מרגלים ותיקים", הוצאת אריה ניר, 2005, עמוד 16.
↑  צ'ארלס מק'קרי, "מרגלים ותיקים", הוצאת אריה ניר, 2005, עמוד 29, "על מצבתו נכתב: פול ה' כריסטופר, סגן בחיל הנחתים, כוכב הכסף, לב הארגמן, והתאריכים".
↑  צ'ארלס מק'קרי, "מרגלים ותיקים", הוצאת אריה ניר, 2005, עמוד 306, "אני לא יריתי באקדח שנים ולא דקרתי אף אחד מאז שעזבתי את חיל הנחתים. הכישורים האלה, אם למדת אותם פעם, הם כמו רכיבה על אופניים, כך קיוויתי לפחות. הם חוזרים אליך כשאתה נזקק להם".
מריה תרזה דה פיליפיס

| --- | --- |

דה פיליפס בשנת 1949
 לידה:  11 בנובמבר 1926 Marigliano, איטליה 
 פטירה:  8 בינואר 2016 (בגיל 89) Scanzorosciate, איטליה 
 מדינה:  איטליה 
 
דה פיליפיס במרוץ הגרנד פרי האיטלקי בספטמבר 1958, במכונית מזראטי 250F
מריה תרזה דה פיליפיס (11 בנובמבר 1926 – 8 בינואר 2016) הייתה נהגת מרוצים איטלקית, והאישה הראשונה שהתחרתה במרוץ פורמולה 1. הופעת הבכורה שלה בפורמולה 1 הייתה ב-18 במאי 1958, אך היא השתתפה בחמישה מרוצי גרנד פרי בלבד. אף שקריירת המרוצים שלה בפורמולה 1 הייתה קצרה, היא זכורה כחלוצה בתחום הספורט המוטורי ולרשותה עומדים ניצחונות במרוצים בכלי רכב אחרים.
ילדותה

דה פיליפיס נולדה ב-11 בנובמבר 1926 בנאפולי שבאיטליה, הצעירה מבין חמישה ילדים של רוזן איטלקי ואם ספרדייה. אביה היה הבעלים של פאלאצו מריגליאנו, טירה מהמאה ה-16 בנאפולי ושל פאלאזו ביאנקו (הארמון הלבן) ליד קסרטה. בנערותה הייתה רוכבת סוסים וטניסאית נלהבת.
בגיל 22 החלה דה פיליפיס בקריירת המרוצים שלה. שניים מאחיה אמרו לה שהיא לא תוכל להתקדם, וניסו להכשיל אותה ולהמר שתהיה איטית. היא ניצחה במרוץ הראשון שלה, כשהיא נוהגת על פיאט 500 בנסיעה של 10 קילומטר בין סלרנו לקאווה דה טירני. היא המשיכה לנהוג באליפות איטליה לרכבי ספורט, וסיימה במקום השני בעונת 1954. מזראטי החתימה אותה כנהגת מותג כשראתה את הפוטנציאל שלה.
דה פיליפיס לקחה חלק באירועי מרוץ מוטוריים שונים, כולל מרוצי גבעות וסיבולת, לפני שניתנה לה הזדמנות לנהוג על פורמולה 1. היא סיימה במקום השני במרוץ מכוניות ספורט בגראנד פרי בנאפולי בשנת 1956, כשהיא נוהגת על מזארטי 200S.
פורמולה 1

מזראטי הייתה יצרנית שילדות פורמולה 1 מצליחה שהעמידה מספר צוותים מנצחים לתחרויות בשנות ה-50 של המאה ה-20. ב-1957 זכה חואן מנואל פנג'יו עם מזראטי 250F באליפותו החמישית והאחרונה. הקבוצה נסוגה רשמית מהספורט בסוף אותה השנה, אך רבים מהרכבים נותרו בסבב כשהם משמשים נהגים פרטיים. ב-18 במאי 1958 ניתנה לדה פיליפס הזדמנות להתמודד בגראנד פרי מונקו, בסיבוב השני של עונת פורמולה 1 עם אחד מהמזראטי 250F. מבין 31 המשתתפים רק מחצית השיגו את זמן הדירוג המינימלי, ודה פיליפס ביניהם, פיגרה ב-5.8 שניות. באותה השנה הורשו כלל הנהגים בגרנד פרי הבלגי להתחרות, ודה פיליפס עלתה להתחרות והגיעה למקום האחרון, כ-34 שניות אחרי טוני ברוקס. עקב פרשית נהגים רבים באותו המרוץ היא דורגה במיקום העשירי, והייתה האישה היחידה בין 82 נהגים.
במהלך הקריירה שלה היא השתתפה בחמישה מרוצי גרנד פרי, שבהם העפילה לשלושה מרוצים, אך לא הצליחה לזכות בניקוד בסבב האליפות. היא השתתפה גם בשני מרוצי גרנד פרי מחוץ לסבב, ובמרוץ סירקוזה באיטליה, היא הגיעה למקום החמישי.
פרישה

שנת 1958 הייתה שנה טרגית בה נהרגו מספר נהגי פורמולה 1 במהלך התחרויות. ב-1 במרץ 1959 נהרג גם ראש צוות פורשה, ז'אן בהרה. דה פיליפס שאמורה הייתה להתחרות באותה האירוע החליטה לעזוב את ענף הספורט לאחר כ-20 שנים של נהיגת מרוצים.
בסביבות שנת 1960 התחתנה עם הכימאי האוסטרי תיאודור חוסק והקימה משפחה. היא התרחקה מכל סוגי המרוצים המוטוריים עד שנת 1979 אז הצטרפה למועדון הבינלאומי של נהגי F1 לשעבר גרנד פרי, והמשיכה לתפקיד סגנית הנשיא בשנת 1997. היא הייתה גם חברה מייסדת במועדון מזראטי בשנת 2004, והייתה ליושבת הראש שלו.
ב-8 בינואר 2016 נפטרה דה פיליפס בגיל 89.
מכתבים מנסיעה מדומה

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  לאה גולדברג 
 איורים:  יצחק פרנקל 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  רומן מכתבים 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת דבר, ספרית פועלים 
 תאריך הוצאה:  1937 
 
מכתבים מנסיעה מדומה הוא רומן מכתבים מאת לאה גולדברג, וספר הפרוזה הראשון פרי עטה. זהו רומן מכתבים קצר שבמרכזו עומדת רות, בת-דמותה של המחברת. מכתביה של הגיבורה מגוללים את סיפור פרידתה המיוסרת מאהובה עמנואל, ובעקיפין גם מאירופה מולדתה.
הרומן התפרסם תחילה בהמשכים ברשימות בעיתון "דבר" לאורך קיץ 1936. בראשית שנת 1937, יצאה לאור המהדורה הראשונה של הספר, מאוירת ברישומי הצייר יצחק פרנקל, בהוצאת דבר. בשנת 2007 יצאה מהדורה מחודשת של הספר בהוצאת ספרית פועלים. במהדורה המחודשת שולבו פרקים גנוזים שנמצאו בכתב יד של הספר, וכן ביאורים ואחרית דבר מקיפה.
תוכן הרומן

הרומן מורכב ממכתבים, שאותם כותבת רות לאהובה עמנואל, תוך כדי מסע שהיא עורכת במערב אירופה ובמרכזה בשלהי שנת 1934. המכתבים מגוללים את סיפור פרידתה של רות מעמנואל, פרידה שמתרחשת במקביל לפרידתה מיבשת הולדתה, אירופה. במכתבים נשמעים אותותיה מבשרי הרעה של התקופה.
המסע של רות יוצא מברלין, ועובר דרך קלן, בריסל, ברוז', אוסטנדה, פריז ומרסיי. ברקע המכתבים ישנם תיאורים של אירופה שלפני מלחמת העולם השנייה, ביניהם תיאורים של האנטישמיות הגואה ועליית הנאציזם בגרמניה.
אף על פי שמופיעים בספר פרקים המתייחסים למציאות החוץ-ספרותית, העולם שרות מציגה במכתביה רצוף באזכורים ליצירות אמנות וספרות. הספר רווי באזכורים ובציטוטים של סופרים, משוררים ואמנים, ברובם הגדול אירופאים. רומן זה, אם כן, הוא גם מעין פרידה בט"ז פרקים מאירופה ומאוצרות תרבותה.
בין בדיון למציאות

הגבולות בין האוטוביוגרפי לבדיוני ובין מציאות לספרות ברומן זה מטושטשים במכוון. הרומן נפתח במכתב שכותרתו "מכתב אמיתי על נסיעה מדומה וגם הוא הקדמה", בו כותבת דמות בשם ל., רמז לשמה הפרטי של המחברת, מכתב אל נמען גברי חסר-שם, ומסבירה את הקשר בין דמותה של רות לבין המחברת עצמה:
הגיבורה שלי – רות – עלולה [עשויה] לחיות כמוני בזמן התלוי על בלימה. יודעת היא שעליה לנסוע והדרך חסומה בפניה. ולפי שעה הכול נעשה עבר והולך והיא נאחזת בנסיעה ספרותית. רות אינה עלמה סנטימנטלית. היא כותבת מכתבי-אהבה לא כדי לשרפם אחר-כך בתנור. יש לה מטרה ספרותית. מכתבים אינטימיים באמת אי אפשר לפרסם. על כן בחרתי בגיבורה, ששמה אינו שמי ושם אהובה אינו שמך. אם רות דומה לי וזה אשר היא פונה אליו – לך, הרי הם, בכל זאת, לא אני ולא אתה – הם דמויות מדומות כמו הנסיעה. שם אהובה של רות עמנואל. היא קוראה לו "אֶל" מתוך חיבה ו"עמנולינו" לשם קיצור. או להפך. היחסים שלהם אינם מסודרים, ראשית מפני שדומים הם לאלו שלנו, שנית מפני שלכתוב על יחסים מסודרים... משעמם.
את המכתב היא חותמת במילים: "המכתבים האלה הם פרי בדידותה של רות. פרי בדידותי הם. אני מביאה אותם שי לך – בהרבה תוגה וקצת תודה".
מעבר לסיפור מסגרת זה, יוצרת גולדברג מבנה כפול המציג מחד גיסא את סיפור האהבה עצמו – יחסיהם המתסכלים ורוויי האכזבות של רות ועמנואל, המתוארים במבואות למכתבים – ומאידך גיסא את ההתרחשות הבדיונית שלאחר הפרידה. המבואות למכתבים, הנבדלות מן המכתבים במטענן הרגשי, לעומת הריסון הרגשי והאירוניה המאפיינים את המכתבים עצמם, מאירות גם הן את המרחק בין "בדיון" ל"מציאות".
סוגת הרומן וצורתו

במאמרה "פרי בדידותה: על שיח האהבים האפיסטולארי ו'מכתבים מנסיעה מדומה' ללאה גולדברג", כותבת תמר הס כי שיח האהבה ורומן המכתבים, הממוזגים יחדיו ב"מכתבים מסיעה מדומה", מזמינים דיון ביחסי מגדר וסוגה. לטענתה, השימוש שגולדברג עושה בספרות האפיסטולארית (האגרתנית, מלשון איגרת) איננו אנכרוניסטי. היא מעוררת את ציפיות הקורא לטקסט נשי-אינטימי, ומפגישה אותן עם ספרות לאומית מובהקת, ברוח האופיינית לסיפורת העברית בת הזמן, וזאת מבלי לוותר על עמדת הדוברת הלירית, שמתירה לה הצורה.
סוגיות מגדריות ברומן

ב"מכתבים מנסיעה מדומה" רות מתעמתת עם "האחרות הכפולה" שלה: כיהודייה באירופה של שנת 1934 וכאישה.
רות מנסה להתכחש למרכיבים אלו בזהותה; היא מתנערת הן מהפליטים הגרמנים והן מבנות מינה. כך, לדוגמה, היא מתארת את ישיבתה בבית קפה ואת ניסיונה לכתוב שיר, שנקטע בגלל צעקות של פליטים גרמנים על המלצר. היא מתרעמת, אך מזכירה לעצמה באירוניה, שאין היא זכאית לדרוש מהם התנהגות ראויה, שכן היא עצמה זרה בצרפת, "יהודייה מלוכלכת". מתוך כך מבטה של רות נעצר על אישה היושבת מולה בבית הקפה, ונראה שאף היא מנסה לכתוב שיר. מול דמות המראה הנשית בבית הקפה, פורצים מרות מרירות ולעג:
למה הורעלתי כך באירוניה זרה? – נזכרת אני באמרת ארנבורג מתוך ספרו על פריז: 'אחרי פראנסוא ויון וראמבו אין נכתבים שירים בפריז, אלא על ידי עלמות'. ואני, במחילה מכבודך, רות, שונאת עלמות הכותבות שירים. אמנם, בקשת סליחה מעצמי מיותרת במקצת: אני לא עלמה הכותבת שירים – אני משורר. השיר שלי אינו בא במקום תכשיט. אינו גנדרנות. שיר הוא שיר. [...] ואת העלמות הכותבות שירים מגיל חמש-עשרה ועד החתונה צריך ללמד בישול ולשלוח לטייל פעמיים ביום. זה מועיל בהחלט. ובאלו שלא מצאו להן אידיאל בצורת בעל הגון, ומתנקמות בנייר החף מפשע, צריך לנהוג מנהג חולות רוח. יש לציין עובדה משמחת: בימינו דחו הספורט ודאגות יום-יום את השירה האהבנית הזאת. הרי זו התקדמות חשובה ביותר לתולדות האדם.
דבריה של רות משקפים את ההתנשאות והעוינות שבהם התקבלה שירת נשים בדורה. העיסוק במקומה של האישה עולה ברומן גם מתוך התיאורים שמתארת רות את הזונות הצעירות והמבוגרות בברלין, ילדות הסוחרות בסימני נשיותן כדי לשרוד, השפלה ודה-הומניזציה של נשים סביבה.
התקבלות וביקורת

כאשר "מכתבים מנסיעה מדומה" ראה אור לראשונה, האליטיזם שלו היה מושא לביקורת. עם זאת, ביקורת זו נמהלה במניעיהם הציוניים של אנשי הממסד הספרותי; ההרחקה אל תרבות העולם על חשבון התרבות העברית נתפסה בראייתם כסטייה מן התלם של המפעל הציוני.
פרקי הספר שראו אור במלואם בעיתון "דבר" וכן מהדורתו הראשונה לא היו לוּו בביאורים, כפי שהם מופיעים במהדורה המחודשת, ועל כן ניתן להניח כי רק מעטים מקוראי הספר בשעתה, אם בכלל, עשויים היו לזהות את כל המובאות והרמזים המשובצים בו. כמו כן, בספר מובאים ציטוטים רבים בגרמנית ובצרפתית, שניתן להניח שלא כל קוראי הספר היו בקיאים בהן. על כן, נתפש הספר כאזוטרי וכאליטיסטי. מכאן אותם משקעים שליליים שנוצרו לאורך השנים אצל חלק מקוראי הספר כלפיו. גם בקרב קהל היעד המיידי של החיבור, האליטה הספרותית שלאה גולדברג פעלה בה, הטקסט לא עורר התלהבות אותנטית או אתגר ב"פענוחו".
לאה גולדברג עצמה הסתייגה מן הספר הזה – היא ראתה בו בוסר-נעורים, ואף אמרה למקורביה לא אחת, כי אילו כוחה עמד לה, הייתה אוספת מחנויות הספרים את העותקים הנדירים שנותרו ממנו ובכך הייתה סותמת עליו את הגולל. ממרחק השנים, דווקא חריגותו של הספר בזמנו מקנה לו ייחוד רב וחדשנות שלא פגה אף כיום.
לקריאה נוספת

טוביה ריבנר, לאה גולדברג: מונוגרפיה, ספרית פועלים והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1980, עמ' 53–55.
תמר הס, "פרי בדידותה: על שיח האהבים האפיסטולרי ומכתבים מנסיעה מדומה ללאה גולדברג", בתוך: פגישות עם משוררת, בעריכת רות קרטוּן-בלום וענת ויסמן, ספרית פועלים והאוניברסיטה העברית בירושלים, 2000, עמ' 152–166.
גדעון טיקוצקי, "הנשכחות – שאי-אפשר לשכוח" – אחרית דבר למהדורה המחודשת של הרומן, ספרית פועלים, 2007, עמ' 133–169.
הערות שוליים

↑  טוביה ריבנר, "לאה גולדברג: מונוגרפיה", ספרית פועלים והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1980, עמ' 54
↑  לאה גולדברג, "מכתבים מנסיעה מדומה", ספרית פועלים, 2007, עמ' 7–8
↑  תמר הס,"פרי בדידותה: על שיח האהבים האפיסטולרי ומכתבים מנסיעה מדומה ללאה גולדברג", בתוך: פגישות עם משוררת, בעריכת רות קרטון-בלום וענת ויסמן, ספרית פועלים והאוניברסיטה העברית בירושלים, 2000, עמ' 155
↑  הס, עמ' 152
↑  הס, עמ' 162-161
↑  הס, עמ' 163
↑  גדעון טיקוצקי, "אחרית דבר: 'הנשכחות – שאי-אפשר לשכוח', בתוך: "מכתבים מנסיעה מדומה" מאת לאה גולדברג, ספרית פועלים, 2007. עמ' 155-154
↑  טיקוצקי, עמ' 157-155
↑  טיקוצקי, עמ' 135
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007580643005171
מריה תרזה מאוסטריה-אסטה, מלכת סרדיניה

מריה תרזה מאוסטריה-אסטה, מלכת סרדיניה (בגרמנית: Maria Theresia von Österreich-Este;‏ 1 בנובמבר 1773 – 29 במרץ 1832), הייתה בתו של הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו, ואשתו של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה.