stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רודולף פליוקפלדר
ביוגרפיה

פליוקפלדר נולד באובלסט דונצק (כיום במזרח אוקראינה) למשפחה גרמנית. בעקבות הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941, גורשה משפחתו לסיביר, שם הוצאו להורג אביו ואחיו הבכור. יתר המשפחה השתקעה בקיסליובסק, ופליוקפלדר בן ה-14 החל לעבוד במכרה פחם. בזמנו הפנוי, התאמן באתלטיקה ובהיאבקות, ובשנים 1948 ו-1949 היה אלוף סיביר בהיאבקות.
ב-1950 החל פליוקפלדר להתאמן גם בהרמת משקולות. ב-1956 רשם הישג ראשון בזירה הלאומית, כשזכה במדליית ארד בספרטקיאדת העמים של ברית המועצות, אירוע ספורט רב-ענפי שנערך בברית המועצות אחת לארבע שנים. ב-1957 זכה במקום השני באליפות ברית המועצות, וב-1958 הוכתר לאלוף ברית המועצות, עם שיא עולם חדש - 452.5 ק"ג. ב-1959 שיפר את שיאו והעמידו על 455 ק"ג. באותה שנה החל גם להשתתף בתחרויות בינלאומיות. כבר באותה שנה, בפעם הראשונה בה השתתף באליפות העולם, שנערכה בוורשה, זכה במדליית הזהב והוכתר כאלוף העולם, עם שיא עולם חדש - 457.5 ק"ג. באותה שנה זכה גם באליפות אירופה. ב-1960 שמר על תוארו כאלוף אירופה, אך נעדר מאולימפיאדת רומא עקב פציעה. באליפות ברית המועצות שנערכה בדנייפרופטרובסק ב-1961 שיפר שוב את שיא העולם, והעמיד אותו על 462.5 ק"ג, התוצאה הטובה ביותר שהשיג מאז ומעולם. באליפות העולם בווינה ב-1961 שב וזכה באליפות העולם.
אף שכבר היה אלוף עולם פעמיים, המשיך פליוקפלדר לעבוד במכרה הפחם, ורק ב-1962 עזב את עבודתו ועקר לשאחטי שבאובלסט רוסטוב. באליפות העולם שנערכה בסטוקהולם ב-1963 איבד את תוארו להונגרי גיוזו ורש, והסתפק במקום השני. באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה בתואר האולימפי, עם שיא אולימפי, שהיה גם התוצאה הטובה ביותר שהשיג בתחרות רשמית - 475 ק"ג.
לאחר זכייתו בתואר האולימפי, כשהוא בן 36, פרש פליוקפלדר. הוא החל לעסוק כמאמן, ובין חניכיו נמנו אלופי עולם ואלופים אולימפיים כדוד ריגרט, אלכסיי וחונין, ניקולאי קולסניקוב וויקטור טרגובוב.
בשנים 1960, 1964 ו-1971 הוענק לפליוקפלדר עיטור אות הכבוד, ובשנת 1976 הוענק לו עיטור הדגל האדום של העמל.
לאחר פירוק ברית המועצות עבר להתגורר בגרמניה.
סוורודונצק

סוורודונצק (באוקראינית: Сіверськодонецьк) היא עיר במחוז לוהנסק, אוקראינה.
היסטוריה

תחילתו של היישוב היא בתור מושבת פועלים. בראשית שנות השלושים של המאה ה-20. במקום נבנה מפעל כימי ועובדיו הקימו את סוורודונצק. בספטמבר 1935 נפתח בית הספר הראשון. שמו הראשון של היישוב היה ליסכימסטרוי.
עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה רוב מפעלי המקום התפנו. העיר נכבשה על ידי הגרמנים ב-11 ביולי 1942 ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-1 בפברואר 1943.
ב-1950 קיבלה את שמה הנוכחי, סוורודונצק.
ב-1958 קיבלה מעמד של עיר.
ב-2022, כחלק מהסכסוך האוקראיני-רוסי, הצבא הרוסי וכוחות הבדלנים באוקראינה החלו במצור על העיר  העיר ב-6 במאי, וכבשו באופן מלא את העיר בשם הרפובליקה העממית של לוחנסק ב-25 ביוני.
אוכלוסייה

אוכלוסיית סוורודונצק לפי שנים:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | שנה | מספר תושבים |
| 1 | 1939 | 5,000 |
| 2 | 1959 | 33,200 |
| 3 | 1970 | 90,000 |
| 4 | 1975 | 107,000 |
| 5 | 1991 | 131,000 |
| 6 | 2009 | 121,000 |
ערים תאומות

פולין ילניה גורה, פולין
אוקראינה רובנו, אוקראינה
רוסיה שאחטי, מחוז רוסטוב, רוסיה
תושבים מפורסמים

ניקולאי דווידנקו - טניסאי רוסי.
ראו גם

קרב סוורודונצק
הערות שוליים

↑  Mason Clark and George Barros, RUSSIAN OFFENSIVE CAMPAIGN ASSESSMENT, MAY 6, Institute for the Study of War
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007471758605171  LCCN: n2004108011  NKC: ge1046997  VIAF: 131554556   WorldCat (עם VIAF): 131554556
All by Myself

ערך זה עוסק בשיר של אריק כרמן משנת 1975. אם התכוונתם לשיר של אלוק, סיגלה ואלי גולדינג משנת 2022, ראו .
| --- | --- |
אחת מעטיפות האיי-סייד של הסינגל בארצות הברית
אחת מעטיפות האיי-סייד של הסינגל בארצות הברית
 סינגל בביצוע אריק כרמן
 מתוך האלבום Eric Carmen
 יצא לאור:  דצמבר 1975
 תאריך הקלטה:  1975
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 שפה:  אנגלית
 אורך:  4:22 (גרסת הסינגל) 7:10 (גרסת האלבום)
 חברת תקליטים:  Arista Records
 כתיבה:  אריק כרמן 
 לחן:  אריק כרמן, סרגיי רחמנינוב 
 
"All by Myself" הוא סינגל ובלדת פופ רגשית שנכתב ובוצע על ידי האמן האמריקאי אריק כרמן. השיר יצא לאור בדצמבר 1975 כסינגל מתוך אלבום האולפן הראשון של כרמן, שנקרא גם אריק כרמן. מאז השקתו, השיר הפך ללהיט המזוהה ביותר של כרמן שגם במותו הוא הוצג בתור הזמר שמאחורי הסינגל. השיר קיבל גרסאות כיסוי רבות מאמנים שונים ברחבי העולם, שהמפורסמת בהן היא של סלין דיון.
רקע

לפני שהחל את דרכו כסולן, אריק כרמן זכה לתהילה כחבר בלהקת הפופ-רוק "The Raspberries". במהלך תקופת מעבר זו בחייו, בה חש תחושות של בדידות ונטישה, נכתב השיר "All by Myself". תהליך יצירת המנגינה והמילים היה תגובה לאותם רגשות קשים.
כרמן סיפר כי חלק הסולו של השיר נכתב ראשון, כאשר הוא כתב ארבעה תיבות בכל פעם, עד שבסופו של דבר הושלם השיר.
השיר זכה לאזכור משמעותי בסצנה מתוך הסרט הסרט יומנה של ברידג'ט ג'ונס, כאשר הדמות הראשית, ברידג'ט, שרה את השיר בבדידותה תוך כדי לשתות יין ולאכול אוכל מהיר בפיג'מה. הסצנה הפכה לאחת הרגעים הזכורים ביותר בקולנוע המודרני, משקפת את התחושה האוניברסלית של בדידות ושאיפה לשינוי, ומחזקת את הזיקה בין השיר לתרבות הפופולרית.
"All by Myself" מאופיין בקצב 4/4 ובונה על מבנה קלאסי של קופלה-פזמון. השיר נפתח בפתיחה פסנתרית שקטה ומדומיינת, המתפתחת לפזמון עם מילים המשקפות כאב ותשוקה. סולו פסנתר רגשי מהווה את החלק המרכזי של היצירה, מוביל לשיא בו כרמן מבטא בעוצמה ופטוס את התחושות של בדידות והשאיפה למצוא אהבה.
אריק כרמן ביצע את "All by Myself" ואת "Never Gonna Fall in Love Again", להיט ההמשך שלו, בתוכנית הטלוויזיה ספיישל חצות ב-23 ביולי 1976 (עונה 4, פרק 37).
השיר, שהיה הסינגל הראשון מאלבומו הסולו הראשון של כרמן לאחר עזיבתו את להקת הפאוור פופ "The Raspberries", יצא לאור בדצמבר 1975. הבילבורד תיאר את השיר כ"בלדת רוק מרהיבה... המשקפת באופן נאמן את הרגש העמוק ביותר של הרוק". בנוסף הקאש בוקס העריכה כי כרמן "תפס את העוצמה הקולית של לפחות שניים משלושת הבי ג'יז ונראה שהשתמש גם ביכולות הליריות של פול מקרטני". "רקורד וורלד" ציין כי כרמן "מתלונן על רקע של מיתרים מדורגים על הנאה עצמית זו מאלבומו האחרון".
בוסתנאי אבולעפיה

בוסתנאי אבולעפיה
בוסתנאי (ידידיה) אבולעפיה (י"א בתשרי תר"ס, 15 בספטמבר 1899 – י"ט באייר תשל"א, 14 במאי 1971) היה מראשוני המהנדסים בארץ ישראל, ממקימי נמל יפו ומסוללי כבישי ישראל. התמחה בתחום חומרי הבנייה והחדיר לישראל את שיטת טרקריט לבנייה ולסלילת כבישים.
קורות חיים

נולד בנווה צדק, בנם של שלמה אבולעפיה ורבקה אבולעפיה. למד בבית הספר "עזרה" ולאחר מכן בגימנסיה הרצליה. בשנת 1920 נסע לארצות הברית ולמד הנדסה אזרחית במכון הטכנולוגי ע"ש קרנגי שבפיטסבורג, פנסילבניה. בשנת 1927 נישא לצפורה אבולעפיה, וכעבור שנה שבו לארץ ישראל.
עם שובו לישראל הועסק על ידי ממשלת המנדט בעבודות הנדסה ובסלילת כבישים בעבר הירדן. היה חבר ההגנה. בשנות ה-30 היה ממקימי נמל תל אביב. בתקופת מלחמת העולם השנייה השתתף בתכנונם ובבנייתם של מצודות "טגארט" של משטרת המנדט. כיהן כמפקח הנדסי בבתי הזיקוק בחיפה. היה אחראי על בניית כבישים שונים בישראל ובהם כביש החוף החדש וכביש הסרגל.
אבולעפיה התמחה בתחום חומרי הבנייה והשתתף בכינוסים בינלאומיים בנושאים אלו. בשנות ה-60 פעל להחדרת שיטת בנייה מקורית בשם "טרקריט", המבוססת על שימוש בעפר בתוספת כמויות קטנות של מלט בשיטת ערבול מיוחדת. הוא החדיר שיטה זו בתחום סלילת הכבישים שאפשרה סלילה מהירה. בשנת 1967 נשלח על ידי המדינה לארצות הברית להשלמת מחקריו בשיטה זו, שנעשו מטעם הטכניון, בשיתוף משרד השיכון ומכון התקנים הישראלי.
היה חבר בבונים החופשיים ומוותיקי תנועת מכבי.
בוסתנאי נפטר ב-14 במאי 1971 ונקבר בבית העלמין דרום.
משפחתו

לבוסתנאי אבולעפיה היו שלושה ילדים, ביניהם דליה אביאל שנישאה לצבי אביאל, מחנך ומשורר.
הערות שוליים

↑  בוסתנאי אבולעפיה באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012280856405171  VIAF: 2758167807384018130001   WorldCat (עם VIAF): 2758167807384018130001
נוף

ערך זה עוסק בתכונות צורניות שמאפיינות מרחב. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הנוף הנשקף ממלון סטלהיים מציג את הצמחייה של נרייפיורד האופיינית למרחבי הטבע של נורווגיה
נוף בהרי האלפים בשווייץ
נוף הוא סך-כל התכונות הצורניות שמאפיינות מרחב כלשהו (כארץ או חלק ממנה), כשמכלול זה נתפס ומפורש בידי צופה או צופים. בלשון המשנה, המונח מתייחס לחלקו העליון של עץ או צמח, הבולט אל מעל לקרקע.
התייחסויות ופירושים

ההתייחסות הרווחת בימינו למושג "נוף" חדשה יחסית. קודם ששימש אובייקט לייצוג חזותי-אמנותי או לידע תכנוני, עמד הנוף במשמעות של "ארץ", כהווייתה המקורית, כלומר קטע של קרקע שלהּ זהות מובחנת מבחינת האדם שחלק אותה, מקום של חיים עבורו ועבור שותפיו. במקרא מוזכרת המילה פעם אחת בלבד בפסוק "יפה נוף משוש כל הארץ". במשנה מוזכר "נוף" במשמעות של חלקו של העץ הבולט אל מעל לקרקע. לדוגמה, במסכת מעשרות דנה המשנה בהגדרת מיקומו ההלכתי של פרי, בעץ שגדל בסמוך לגבולות של תחומים הלכתיים שונים, כאשר "עיקרו" (שורשו) במקום אחד ו"נופו" מעבר לגבול:
תאנה שהיא ... עומדת בארץ ונוטה לחוצה לארץ, בחוצה לארץ ונוטה לארץ - הכל הולך אחר העיקר; ובבתי ערי חומה - הכל הולך אחר העיקר; ובערי מקלט, הכל הולך אחר הנוף; ובירושלים, הכל הולך אחר הנוף.
היום משתמשים בביטויים מושאלים מהמונח, כגון "הנוף הפוליטי", "הנוף התקשורתי" וכדומה, וניכר כי מושג הנוף מסייע בתיאור מכלול מותאם-להקשר. כך, כתמונה של עצמים בזמן-נתון, נוף אינו אלא ישות בתהליך מתמיד של התפתחות.
עם זאת, במרבית המקרים משייכים "נוף" לממד הוויזואלי של המרחב שמקיף את האדם, ומכאן גישות שונות בודקות את דרכו של האדם להתמודד עם המכלול הנופי. העיסוק בנוף מתחלק בין:
גישה צורנית - שמשקלה רב באמנות הציור;
גישה גאוגרפית.
גישה אקולוגית.
באמנות

לנוכחותו וייצוגו של נוף יש תפקיד מפתח באמנויות הגרפיות, אולי משום שייצוג כזה מהווה ניגוד אפשרי לייצוגן של בריות - או אף משמש כדרך לסמלן; הנוף בציורי הרנסאנס שירת את הרצון לבטא את האוטופיות החברתיות המתרקמות. ציירי ארצות השפלה במאות ה-16 וה-17 נודעו בציורי נופי-החורף באזורים הכפריים, והאימפרסיוניסטים הצרפתים אחריהם שיוו לנוף מעמד שונה בתכלית כשעשוהו למושא להתבוננות מדוקדקת ויחסית, במושגי אור וצבע, כדרך ליצירת ייצוג נאמן לתפיסה המציאותית של המתבונן. הציירים הרומנטיים רוממו את הדרת-הנוף הפראי (ועל פי רוב ההררי) כאמצעי לבטא את נשגבותו של האַל-זְמני ביחס לאדם.
"נוף חורפי", פיטר ברויגל האב (1565)
נוף האי ספצס ביוון
נוף טבעי - קרחון בצ'ילה
נוף חקלאי בטנזניה
נוף עירוני: מרכז חיפה
נוף זוהר הקוטב האזור הארקטי
נוף שקיעה בחוף הים
'נוף' באמנות ישראלית

'נופים מסומנים' "נוף-מקום" באמנות העכשווית בישראל, תערוכה במאי-אוקטובר 2003, 'גלריית הסנאט', אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. אוצרים: חיים פינקלשטיין, חיים מאור ומשתתפי קורס אוצרות.
'נוף מתחלף' לחיות ביחד בתרבויות שונות. ספר בהוצאת עמותת אלה. בספר מאמרים, קטעים קצרים, שירים ואיורים שכתבו יוצאי הולנד או צאצאיהם הגרים בישראל. הספר הופיע בעברית ובהולנדית.
ראו גם

אדריכלות נוף
גאומורפולוגיה
דרך נוף
הערות שוליים

↑  ספר תהילים, פרק מ"ח, פסוק ג'
↑  חיים פינקלשטיין, חיים מאור ומשתתפי קורס אוצרות-נעמי אלטמירנו, אירנה בוטניסט,ילויה בוליינקו,אנה ביאליק, רונן גלי,זהר כדורי,ענבר צברי,נינה קליטייניק, הדס קמחי,סווטלנה רובינשטיין, פולינה שטמלר, ליאת שילון,, תרגום: דריה קסובסקי, נופים מסומנים "נוף-מקום" באמנות עכשווית בישראל, באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון, 2003. (בעברית, אנגלית)
↑  דניאל ג'.נ. ווייסהוט,גל גולן, ויקטור ה. נחבר, חנה קונה (ע), נוף מתחלף, לחיות ביחד בתרבויות שונות,, ירושלים: אלה, 1999, מסת"ב 965-222-976-8. (בעברית, הולנדית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007418972905171  BnF: cb11966944n (data)  GND: 4034343-1  HDS: 007840  LCCN: sh85074392  NARA: 10640349  NKC: ph115006
מירצ'ה הזקן

מירצ'ה הזקן (ברומנית: ‏Mircea cel Bătrânקובץ:Ro-Mircea cel Bătrîn.ogg‏Ⓘ‏; אלפבית פונטי בינלאומי: (mirt͡ʃe̯a t͡ʃel bəˈtrɨn)‏ 1355 - 31 בינואר 1418) היה שליט ולאכיה בין 1386–1395 ובין 1397- 1418.
בנו של ראדו הראשון ואחיו של דן הראשון, אותו ירש בכס השלטון לאחר מותו ב-23 בספטמבר 1386.
כינויו "הזקן" ניתן לו לאחר מותו על מנת להבדיל בינו לבין נכדו מירצ'ה השני ("מירצ'ה הצעיר").
רקע משפחתי

לראדו הראשון נולדו שני בנים:
דן, הידוע כדן הראשון, מאשתו הראשונה, אנה.
מירצ'ה, מאשתו השנייה, קאליניקיה.
לגבי מוצאה של קאליניקיה, אמו של מירצ'ה קיימות כמה השערות.
לפי יורגה הייתה נסיכה ביזנטית, בהתחשב בשמה היווני ובכך שמירצ'ה היה בעל תואר דספוט, אולי נדוניה ממנה. 
לפי פאנאיטסקו השם היווני אינו מוכיח דבר, בהיותו שם נהוג בכנסייה האורתדוקסית, בעוד התואר דספוט מוסבר על ידי שליטתו של מירצ'ה בחבל דוברוג'ה שהיה נשלט על ידי "דספוטים". מפני שהיו לה אחוזות רבות בחבל אולטניה ייתכן כי קאליניקיה הייתה בת למשפחת אצילים משם.
לפי כרוניקה סרבית מאוחרת (מן המאה ה-17), קאליניקיה הייתה בתו הרביעית של הקניאז לזר של סרביה.
אבל בת זו של הקניאז ידועה כנשואה למיקלוש גאראי, פלטין של הונגריה.
לפי השערה נוספת (דניאל בארבו) הנסיכה אנה והנסיכה קאליניקיה היו אותה אשה, שבחרה לחיות כנזירה בשם קאליניקיה.
מקור הכינוי

הכינוי "הזקן", לפי המשמעות שהייתה לו בתקופה בה ניתן, מכוון ל"הישן יותר" ונועד להבדיל בין השליט הזה, הנושא את השם מירצ'ה ובין שליטים אחרים עם אותו שם, כדוגמת נכדו מירצ'ה השני או מירצ'ה החמישי (הרועה). באותם הימים, בארצות הרומניות, לא היה נהוג למספר את השליטים הנושאים את אותו שם והבדילו ביניהם בעזרת כינויים.
תאריו

אני המאמין הטוב ועושה הטוב בשם כריסטוס אלהים, אוהב של כריסטוס, ושליט יחיד, יו מירצ'ה, ווייבוד גדול ואדון, ברחמי אלהים ובמתת אלהים, שולט ומולך על כל ארץ אונגרוולאכיה ועל החלקים מעבר להרים, ועוד אל עבר חלקי הטטרים, דוכס של אמלש ופגראש, ואדון הבאנאט של סוורין ושל כל פודונאביה משתי גדותיה, ועוד עד לים הגדול, ושליט של מצודת דרסטור
לקריאה נוספת

P.P. Panaitescu, Mircea cel Bătrân, ediţia a II-a, Editura Corint, Bucureşti, 2000.
(פ.פ. פנאיטסקו - מירצ'ה הזקן, מירצ'ה הזקן, מהדורה שנייה, הוצאת קורינת, בוקרשט 2000)
ולאכיה בשנת 1390, תחת שלטונו של מירצ'ה הזקן
רומאג'י

רומאג'י (קאטאקאנה: ローマ字) הוא ליטון של יפנית, כלומר שיטת תעתיק של השפה היפנית לכתב לטיני. הרומאג'י כמעט ואינה משמשת בכתיבה יומיומית, מלבד שמות לועזיים או קיצורים למיניהם (לדוגמה: " CD を買います" שפירושו "אני קונה תקליטור"). באנגלית, משמשת צורת כתיבה זו לכתיבת מילים שבדרך כלל נכתבות באחד משלושת הכתבים הנהוגים ביפנית (היראגאנה, קאטאקאנה וקאנג'י), על מנת לבאר את המילה לאנשים שאינם קוראים יפנית, כגון מבקרים, לשם כתיבת שמות במסמכים בינלאומיים שאינם ביפנית ולתמיכה בזרים הלומדים יפנית. בנוסף, היא משמשת כדי לבאר איך הוגים מילים בקאנג'י, מכיוון שכתב זה הוא כתב לוגוגרפי, כלומר כתב המציין משמעויות ולא הגאים.
התעתיק הלטיני הקדום ביותר של היפנית מבוסס על הפורטוגזית. הוא פותח באמצע המאה ה-16 על ידי יפני בשם אנג'ירו או יאג'ירו (Yajiro). אנג'ירו המיר את דתו לנצרות קתולית בעקבות מפגש עם המיסיונר הישועי פרנסיסקו חאווייר, וליווה אותו במסעו ליפן. בשיטה זו השתמשו הישועים לשם הדפסת כתבי קודש קתוליים, על מנת שהמטיפים יוכלו ללמד את מאמיניהם, מבלי ללמוד את הכתב היפני המסובך. הספר הטוב ביותר לחקר היפנית המודרנית המוקדמת ולניסיונות התעתוק הראשונים הוא ה-Nippo Jisho, מילון יפני-פורטוגזי שנכתב ב-1603.  כיום משתמשים ברומאג'י כדי ללמד יפנית, בעיקר בשלבים הראשונים של לימוד השפה. שימוש אינטרנטי נוסף הוא בכתיבת שירים ביפנית ברומאג'י, למשל בקריוקי, על מנת לעזור למי שלא יודעים יפנית ללמוד את המילים.
ישנן מספר שיטות של רומאג'י. שלוש העיקריות הן הפבורן (Hepburn), קונריי-שיקי (Kunrei-Shiki, ISO 3602) וניפון-שיקי (Nippon-Shiki, ISO 3602 Strict).
ראו גם

פין-יין
יחסי לסוטו–רוסיה

| יחסי לסוטו–רוסיה |
| --- | --- |
לסוטו: רוסיה


לסוטו: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
30,355: 17,098,242
אוכלוסייה
2,346,119: 144,542,549
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,046: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
872: 13,985
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה פדרלית נשיאותית

יחסי לסוטו–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים שבין ממלכת לסוטו לבין הפדרציה הרוסית.
תקופת ברית המועצות

ברית המועצות ולסוטו כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-1 בפברואר 1980. באותה עת, שגריר ברית המועצות במוזמביק היה אמון על היחסים עם לסוטו. כמה שנים לאחר מכן ב-24 באפריל 1983 מונה יורי ספלב לשגריר הסובייטי הראשון בלסוטו והוא הגיש את כתב ההאמנה שלו למלך לסוטו ב-9 ביוני.
הרקע לכינון היחסים עם הגוש הקומוניסטי היה פשיטה שערכה דרום אפריקה על הבירה מסרו ב-9 בדצמבר 1982. לאחר ביקורים בסין ובמדינות נוספות הודיע ראש ממשלת לסוטו ליובואה ג'ונתן במאי 1983 על כך שסין וברית המועצות יקימו שגרירויות בממלכה. ממשלת דרום אפריקה הגיבה בזעם על ההודעה וציינה את הבטחתו מ-1965 שלא לאפשר הקמת שגרירות קומוניסטית בלסוטו כל עוד יכהן כראש ממשלה.
כסימן לעליית הנוכחות של הקג"ב בלסוטו, עלתה רמת היחסים בין המדינות כשבמאי 1985 הסובייטים מינו את השגריר-תושב הראשון שלהם בלסוטו. בדצמבר אותה שנה ביקר במוסקבה שר החוץ של לסוטו וחתם על הסכמים לשיתוף פעולה מדעי ותרבותי, וכן על הסכמי כלכלה וטכנולוגיה. עם זאת, הניסיונות הסובייטים להרחיב את השפעתם במדינה חוו נסיגה לאחר שב-1986 נערכה בלסוטו הפיכה בתמיכת דרום אפריקה שהביאה להורדת ראש הממשלה ג'ונתן מכס השלטון.
הפדרציה הרוסית > קשרים דיפלומטיים

לסוטו הכירה בפדרציה הרוסית ב-24 בינואר 1992 כיורשתה של ברית המועצות אחרי התפרקותה של האחרונה. כמה חודשים לאחר מכן, באוגוסט אותה שנה נסגרה שגרירות רוסיה במסרו לצד האמנת שגריר רוסיה בדרום אפריקה כשגריר האמון גם על היחסים עם לסוטו.
הפדרציה הרוסית > קשרים תרבותיים

מראשית היחסים בין המדינות, כמה עשרות אזרחי לסוטו למדו במוסדות רוסיים להשכלה גבוהה. כמה מהם מונו לאחר מכן לתפקידים בכירים בממשל של לסוטו. כמו כן, מאז 1996 רוסיה מחלקת מדי שנה לאזרחי לסוטו שלוש מלגות ללימודי תואר ראשון ומלגה אחת ללימודים לתארים מתקדמים יותר.
מרקו קרנזקי

מרקו קרנזקי (באיטלקית: Marco Carnesecchi; נולד ב-1 ביולי 2000) הוא כדורגלן איטלקי שמשחק בעמדת השוער בקבוצת אטאלנטה האיטלקית.
קריירה

קרנזקי החל את הקריירה שלו בקבוצה עד גיל 19 של אטאלנטה בעונת 2017/18. בינואר 2019, הוא הוקפץ לראשונה לקבוצה הבוגרת, אך לא זכה לדקות משחק. בקיץ 2019, קרנזקי הושאל למועדון הסרייה ב' טרפאני קלצ'ו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-22 בספטמבר 2019, במשחק ליגה נגד סלרניטנה. בינואר 2021 הושאל למועדון קרמונזה לשארית עונת 2020/2021. בעונתו הראשונה בקרמונזה, שמר קרנזקי על 8 שערים נקיים ב-20 משחקים. השאלתו הוארכה לאחר מכן לעונה נוספת. ב-31 באוגוסט 2022, הוא חזר לקרמונזה בהשאלה מחודשת, כשהמועדון נמצא בסרייה א'.
נבחרת לאומית

ב-24 בינואר 2022, זומן קרנזקי לנבחרת איטליה על ידי המאמן רוברטו מאנצ'יני. הוא היה חלק מסגל נבחרת איטליה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנים 2021 ו-2023. והיה השוער הראשון ב-2 הטורנירים האלו.
תארים

אטאלנטה
הליגה האירופית: 2023/2024
הערות שוליים

↑  IL PORTIERE SI TRASFERISCE IN PRESTITO, atalanta
↑  UFFICIALE – Carnesecchi è un nuovo giocatore della Cremonese, calcioatalanta
איגור ריבק

איגור מיכאילוביץ' ריבק (באוקראינית: Ігор Михайлович Рибак; ‏21 במרץ 1934 – 28 בספטמבר 2005) היה מרים משקולות אוקראיני ממוצא יהודי, שייצג את ברית המועצות. אלוף אולימפי (מלבורן 1956) ואלוף אירופה במשקל עד 67.5 ק"ג.
ביוגרפיה

ריבק נולד בחרקוב.
ביוגרפיה > אלוף אירופה

באליפות ברית המועצות בהרמת משקולות שנערכה בשנת 1956 זכה ריבק במדליית כסף במשקל של עד 67.5 ק"ג, לאחר שהרים 375.0 ק"ג במצטבר: לחיצה - 110 ק"ג, הנפה - 115 ק"ג ודחיקה - 150 ק"ג. באליפות אירופה בהרמת משקולות שנערכה בהלסינקי שבפינלנד בסוף יוני אותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשקל של עד 67.5 ק"ג, לאחר שהרים 382.5 ק"ג במצטבר: לחיצה - 112.5 ק"ג, הנפה - 120 ק"ג ודחיקה - 150 ק"ג.
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה ריבק במדליית זהב בהקמת משקולות במשקל של עד 67.5 ק"ג, לאחר שקבע שיא אולימפי חדש של 380 ק"ג במצטבר: לחיצה - 110 ק"ג, הנפה - 120 ק"ג ודחיקה - 150 ק"ג, לפני בן ארצו רוויל חבוטדינוב (372.5 ק"ג: 125 ק"ג, 110 ק"ג, 137.5 ק"ג) וקים צ'אנג-הוי מקוריאה הדרומית (370.0 ק"ג: 107.5 ק"ג, 112.5 ק"ג, 150 ק"ג).
בסוף שנות ה-50 סיים ריבק את לימודיו והחל לעבוד כרופא ספורט.
קריית אל-פאו

ראש ארד מקריית אל-פאו
קַרְיַת אל-פאו (ערבית قرية الفاو) הוא אחד האתרים הארכאולוגיים החשובים ביותר בערב הסעודית ובחצי האי ערב כולו. הוא שוכן בדרום מחוז ריאד סמוך לדרך סחר עתיקה, כ-180 ק"מ צפונית-מזרחית לנג'ראן וכ-700 ק"מ מדרום לריאד, בקצה הצפון-מערבי של א-רובע אל-ח'אלי. באזור התגלו כ-12,000 שרידים ארכאולוגיים החל מהפרהיסטוריה ועד לפני התקופה המוסלמית המוקדמת, המעידים על נוכחות במקום, בין היתר של שלוש תרבויות שונות בעת העתיקה. בנוסף לשרידי העיר קריית אל-פאו עצמה, הממצאים משתרעים על פני שטח גדול של כ-50 קמ"ר, וכוללים כלים מהתקופה הפלאוליתית ומהתקופה הנאוליתית, מבנים עגולים ומבנים מחודדים, גל-עדים, אתרי אמנות סלע, תילי קבורה, מבצרים, חאנות, מערכת מים עתיקה, וכתובות רבות. בשנת 2024 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה

בתקופה הפלאוליתית אקלים האזור היה לח, וכתוצאה מכך היו בו נהרות ומעיינות, והוא היה מכוסה בחורשות. האקלים השתנה בתקופה הנאוליתית והקדם-היסטורית, והנהרות והמעיינות נעלמו. החורשות התחלפו במשטחי עשב, ומים נותרו רק בצורת מי תהום. תהליך נוסף של מדבור במאה ה-4 ובמאה ה-5 הפכו את האזור ליבש מידי עבור התיישבות ויישוב הקבע חדל מלהתקיים.
היסטוריה > פרהיסטוריה

כלי צור מפוזרים על-פני הקרקע הם הממצא האנושי המוקדם ביותר שהתגלה באזור, והם מתוארכים לתקופה הפלאוליתית ובמיוחד לתקופה הנאוליתית, כ-100,000 עד 10,000 שנים לפני זמננו. כלים דומים התגלו גם מאמצע ההולוקן, כ-8,000 עד 5,000 שנה לפנה"ס. מתקופה מאוחרת יותר (האלף ה-3 לפנה"ס עד ראשית האלף ה-2 לפנה"ס) התגלו יותר מ-550 ריכוזי אבנים בצורת משולש ריק עם "זנב" באורך של מטר בודד עד 70 מטרים, ערוכים במעין שדרות משני צדדיו של שביל מרכזי, והם נחשבים למאפיין מרכזי של האתר. ייעודם המדויק אינו ידוע אך ייתכן שסימנו את גבולות נווה המדבר או הוליכו לכיוון מקורות מים. מראשית האלף ה-2 לפנה"ס נמצאו שדות קבורה שבהם תילי קבורה מונומנטליים בצורת צלב וגל-עדים עגולים. ממצאים באתרי קבורה אלה, ובייחוד כלי נשק עשויים מתכת, עשויים להעיד על נוכחות של עילית שלטת. לאלה מצטרף גם ציור סלע של לוחם אוחז בשני פגיונות. בקברים התגלו גם כלי חרס המעידים על קשר אל תרבות דילמון בצפון-מזרח חצי האי ערב, וקיים דמיון בין קברים אלה לתילי הקבורה של תרבות דילמון בבחריין.
היסטוריה > העת העתיקה

חשיבותה של קריית אל-פאו בתקופה זו נובעת ממיקומה לאורך דרך המסחר שחצתה את חצי האי ערב במרכזו, מדרומו לכיוון מסופוטמיה והמפרץ הפרסי בצידו הצפון-מזרחי, וצפון-מערבה לעבר הלבנט וחופי הים התיכון. המחקר חשף רצף של התיישבות החל במאה ה-4 לפנה"ס ועד המאה ה-5 לספירה. בתקופה זו הייתה העיר למרכז דתי, כלכלי, פוליטי ותרבותי במרכזו של חצי האי ערב, והייתה עיר בעלת השפעה. קבוצות אוכלוסייה שונות ישבו בעיר במקביל וזו אחר זו, דבר עליו מעידות כתובות בשפות שונות באזור המגורים של העיר העתיקה, כמו גם הנקרופוליס שבו סגדו לאלים שונים מרחבי חצי האי ערב. הממצא הארכאולוגי מעיד על קיומם של שלטון מרכזי ושכבת כהונה דתית כמו גם על השפעות יווניות-רומיות, מצריות, פרתיות, סאסאניות וכן מדרום ערב ומתדמור. קריית אל-פאו טבעה מטבעות משלה, והממצאים בדמות פסלים, תכשיטים, חפצי מתכת וזכוכית, כלי חרס ועוד, מייצור מקומי או מיובאים, מצביעים על עושרה של העיר. העיר ידעה שלושה שלבי התפתחות - השלב הראשון הוא תקופת ההשפעה של ממלכת מעין; לאחר מכן העיר הפכה לבירתם של הנסיכויות הערביות העתיקות, ולבסוף היא באה תחת שליטתה של ממלכת חמיר.
ייתכן שמייסדי העיר היו שבטים מגרהא (Gerrha) (ככל הנראה הופוף של ימינו) ששלטו על דרך המסחר והתיישבו במקום בסוף המאה ה-4 לפנה"ס. באמצע המאה ה-3 לפנה"ס העיר הייתה לתחנת מסחר בשליטת ממלכת מעין, שהעניקה לה את השם "העיר האדומה" (קריית אל-חמרא). בנוסף על אנשי מעין, היו בעיר תושבים גם מדדן ובני שבט סאבי, והממצא הארכאולוגי מעיד על קשרים עם ממלכות אחרות בערב, כמו תימא, סבא והממלכה הנבטית.
קריית אל-פאו הפכה למרכז אזורי הודות לסחר הבשמים ולקראת סוף המאה ה-1 לפנה"ס השתחררה משליטתה של מעין, והפכה לבירתם של נסיכויות שבטיות ששלטו בה זו אחר זו. בתקופה זו העיר נקראה על שמו של האל המקומי קאהל. תחילה ועד המאה ה-1 לספירה הייתה העיר לבירתה של ממלכת מד'חג' (مَذْحَج) (Madhhaj) וקברו של מלכה מועוויה אותר ונחקר. לאחר מכן הייתה לבירתה של ממלכת כינדא (كِنْدَة) (Kingdom of Kinda) הראשונה שהשתלטה עליה באופן הדרגתי, ובמאה ה-3 העיר צברה חשיבות אזורית רבה. אולם מקורות המים שלה, העורף החקלאי ומיקומה האסטרטגי הפכו את קריית אל-פאו ליעד להתקפות של ממלכות שכנות, בייחוד סבא. ידועה בעיקר התקפה של סבא בשנת 220 בתגובה לברית שכרתה כינדא עם ממלכת אקסום וקחטאן, והעיר נחרבה ונבזזה., אך התאוששה.
ממלכת חמיר השתלטה תחילה על דרום-מערבו של חצי האי ערב ובסוף המאה ה-3 או בתחילת המאה ה-4 השתלטה גם על קריית אל-פאו. ממלכת כינדא הפכה למדינת חסות של חימר ובירתם של מלכי כינדא עברה לחצרמוות. נוסף לכך, שינויים אקלימיים ומדבור הביאו למחסור במים והעיר ננטשה בסוף המאה ה-4 או בתחילת המאה ה-5. בתקופה המוסלמית לא היה בקריית אל-פאו יישוב של קבע, אולם נמצאו בה מספר קברים מוסלמים מתאריך לא ידוע, המעידים על נוכחות ארעית במקום לאחר המאה ה-7. האתר התגלה מחדש רק בראשית המאה ה-20 ונחקר באופן שיטתי החל בשנות ה-70 של המאה ה-20.