stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדווין סטנטון פורטר
מורשת

פורטר נותר דמות עלומה בתולדות הקולנוע. למרות החשיבות שלו כבמאי של שוד הרכבת הגדול וסרטים אחרים על סרטיו המוקדמים החדשניים לא מוטל ספק, אבל הוא מעולם לא פיתח סגנון הבימוי עקבי, וגם בשנים שלאחר מכן לא מחה כאשר אחרים השתמשו מחדש בטכניקות שלו ולא טען אותם לעצמו. הוא תואר כאדם צנוע, שקט, זהיר והוא לא חש בנוח לעבוד עם הכוכבים המפורסמים שבעבר הוא ביים. פורטר אמר כי הוא היה יותר מכונאי אומנותי מאשר אמן דרמטי, אדם שידע להתמודד עם מכונות טוב יותר מאשר עם אנשים.
ג'וסטוס בארנס בסרטו של אדווין פורטר "שוד הרכבת הגדול" (1903)
קרב פורט סעיד

תרשים קרב פורט סעיד 7 באוקטובר 1973
קרב פורט סעיד היה הקרב הימי הראשון שנערך בין חיל הים הישראלי לחיל הים המצרי במלחמת יום הכיפורים. הקרב התרחש בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר, בקרבת נמל פורט סעיד והתנהל  בין ספינות טילים וספינת מטולי רקטות מצריות מצד אחד לבין ספינות טילים ישראליות ומטוסי תקיפה ישראלים מהצד השני. בקרב הוטבע סטי"ל מצרי מדגם אוסה.
היערכות ישראלית לקרב

ביום פריצת המלחמה העריך המודיעין הישראלי שעלולה להתבצע נחיתה מצרית בחוף סיני. לשם מניעת ההנחתה רוכז בהדרגה כוח ישראלי שמנה שש ספינות טילים מצפון לחוף סיני.
הכוח הישראלי כלל שתי ספינות (אח"י קשת מדגם סער 4 ואח"י אילת מדגם סער 2) בפיקוד מפל"ג סער 4 אלי רהב שנשלחו כבר בשעות הבוקר של 6 באוקטובר. בצהריים תוגבר הסיור בשתי ספינות טילים נוספות: אח"י סופה (סער 3) ואח"י חרב, בפיקוד מפל"ג 33 גדעון רז. בערב, לאחר התארגנות, יצאו מחיפה שני סטי"לים נוספים בפיקוד סא"ל יעקב ניצן מפל"ג 32: אח"י סער (סער 3)ואח"י משגב (סער 1, עדיין ללא מערכת טילי גבריאל).
תחילת מגע בין הכוחות

בשעה 20:30 נקלטו בספינות הישראליות מספר שידורי מכ"ם של סטי"לים מצריים מדגם אוסה מצפון לפורט סעיד. מפקד הכוח, אלי רהב, ביקש סיוע אווירי לתקיפתם. בקשתו הועברה לחיל האוויר אך לא ניתן היה להקצות לכך מטוסים באותה שעה.
בהוראת מפקדת חיל הים נשלחו זוג הספינות סופה וחרב בפיקוד גדעון רז למארב בקרבת תחנת החוף, לפי תוכנית שתורגלה על ידם בעבר. המטרה להימנע מגילוי על ידי מכ"ם הסטי"לים המצריים בזכות התמזגות עם החוף. מאחר שנודע שבספינות האוסה מותקן גלאי אותות מכ"ם ביצעו הסטי"לים הישראלים את המארב מבלי להפעיל את המכ"ם ובדממת אלחוט. לצורך גילוי ספינות האויב ותמונת המצב הסתמך המארב על מכ"ם תחנת החוף.
בשעה 22:45 שוב נקלטו אותות המכ"ם של הסטי"לים המצריים. מיקום הסטי"לים המצריים חושב בתנועה מזרחה ומפקד הכוח חזר וביקש סיוע אווירי. התמונה שהצטיירה במפקדה על שני כוחות מצריים - טרפדת מפורט סעיד להפגזת החוף וספינות אוסה מאלכסנדריה ללחימת טילים. על אף ההצלחות בקרב לטקיה לא רצה מפקד חיל הים הישראלי, בנימין תלם, להסתמך על מערכות ההגנה נגד טילים בלבד. לכן התערב בפיקוד הטקטי על הכוח והורה לאלי רהב עם אח"י קשת ואח"י אילת (סער 2) להתרחק מזרחה ולהיכנס לתקיפה רק כאשר יגיע סיוע אווירי. שלא במכוון התפצל הכוח הישראלי לשני כוחות נפרדים.
טרפדת מצרית דגם P-183, חמושה במטול רקטות BM-21 שהשתתפה בתקיפת בסיס דפנה.
הפתעה והפתעת נגד

בשעה 00:30 הופתעה תחנת החוף מירי של ספינה מצרית נושאת רקטות (סמטל"ר) ששיגרה מטחי רקטות 122 מ"מ לעבר מוצב המכ"ם של חיל הים בשם "דפנה", באזור ימת ברדוויל. הרקטות פגעו כמאתיים מטרים ממזרח למוצב ולא גרמו לו נזק. מכ"ם תחנת החוף לא הבחין בספינה המצרית עד לאחר הירי. באותו זמן מזרחה משם חבר מפל"ג 32, יעקב ניצן, עם הספינות סער ומשגב לאילת ולקשת שיחד נערכו להסתערות חזיתית על המצרים המתקרבים והמתינו להגעת המטוסים.
בתגובה לירי הורה גדעון רז להפעיל מכ"ם ולהסתער על הכלים המצריים שהתגלו. "סופה" ו"חרב" החלו במרדף אחרי ספינת הרקטות. הספינה המצרית הופתעה בעצמה ונמלטה לכיוון פורט סעיד. האוסות המצריות מהכוח הצפוני פנו דרום מערבה לכוון "סופה" ו"חרב" אך לא הבחינו בינן לבין החוף ומטרות הדמה שפוזרו. הכוחות צמצמו טווחים ביניהם במהירות. הסטי"לים הישראלים "סופה" ו"חרב" שיגרו בזה אחר זה את טילי גבריאל שהיו ברשותם אך עקב תקלות טכניות בשתי הספינות החטיאו הטילים שנורו ונפלו בים, מבלי לגרום נזק לכלי השיט המצריים.
סיוע אווירי

לסיוע האוויר הוקצה זוג מטוסי פנטום. מטוס אחד שב על עקבותיו עקב תקלה ואילו המטוס השני שהוטס על ידי מפקד טייסת 119, אליעזר פריגת, המשיך לאזור הקרב והגיע מעל הכוח בשעה 00:45. הטייס נשלח ללא הכוונה של מערך הבקרה שכן יב"א 528 הופצצה קודם לכן ויצאה מכלל פעולה. הטייס והנווט זיהו את אזור הקרב לפי מעופי הטילים. בשלב זה הכוח המצרי שהותקף מכיוון בלתי צפוי לא הצליח להגדיר לעצמו מטרות לירי טילים, פנה מערבה והחל בניתוק מגע.
פריגת עבר לערוץ התקשורת הימי וניסה לברר את מצב הקרב עם מפקדי הסטי"לים הישראלים. לאח"י סופה - ספינת המפל"ג היו קשיי קליטה ומפקד אח"י חרב סרן שמואל פרס הקים קשר וכיוון את הטייס לפי נוהלי אוויר ים שנלמדו בשייטת ספינות הטילים. באותה עת היה המטוס ממש מעל הכוח המצרי. לאחר זיהוי הכוח המצרי לפי השובל הלבן הטיל הפנטום נורים ונכנס להפצצה על הסטי"לים המצריים. הפצצה החטיאה אך האוסות המצריות שניסו לחמוק מההפצצה ולהימלט לא הצליחו להיערך לירי הטילים לעבר הספינות הישראליות.
לעזרת מטוס הפנטום הזניק חיל האוויר שלישית מטוסי סקייהוק שהטילו פצצות לעבר כלי השיט המצרים אך לא פגעו. בשעה 01:05, לאחר שיצאו מטוסי הסקייהוק מהקרב, נכנס שוב מטוס הפנטום להנרה והפצצה על האוסה האחרונה. בהפצצה השלישית לא ראה יותר מטרה וחזר. התברר כי פגע בה פגיעה ישירה והטביעה.
ניתוק מגע

כל אותה העת המשיך גדעון רז עם ספינותיו לרדוף אחרי האוסות המצריות שנותרו תוך ירי בתותח אוטו מלרה 76 מ"מ שמדי פעם נתקע. לספינות הישראליות לא נותרו עוד טילים ומפקד הכוח קיווה לסיוע אוויר נוסף. קיום הקרב דווח לרמטכ"ל, דוד אלעזר ולראש הממשלה גולדה מאיר שהשתוממה על הימצאות ספינות חיל הים מערבית לפורט סעיד והמרדף הופסק בהוראתה. רז קיבל פקודה ישירה ממפקד חיל הים לנתק מגע.
על אף הסיכון שבהתרחקות מספינות אויב חמושות בטילים ומפעילות מכ"ם, החליט מפקד החיל שלא לבקש סיוע אווירי לחיפוי. ההתרחקות נעשתה בצורה מאובטחת עד ליציאה מטווח טילי הסטיקס המצריים. שתי הספינות המצריות שלא נפגעו לא ניצלו את ההזדמנות לירי שנוצרה להן.
בשעה 02:00 החל הכוח הישראלי בתנועה חזרה. לאחר חזרת הכוח לבסיס חיפה, אותרו ותוקנו התקלות הטכניות במערכות הנשק שהביאו להסטת טילי הגבריאל ממטרתם. אך התקלות בתותח אוטו מלרה 76 מ"מ מהסדרה הראשונה חזרו על עצמן גם בקרבות אחרים במלחמה.
תוצאות הקרב

לכוחות הישראלים לא היו נפגעים בקרב ולא נגרם נזק. 11 טילי גבריאל ששוגרו משתי ספינות לא פגעו במטרתם עקב תקלות מערכת. הערכת המודיעין על כוונת המצרים לבצע נחיתה בצפון סיני לא התממשה. הפגזת מוצב החוף ברקטות לא הייתה מדויקת ולא גרמה לנזקים.
ספינת טילים מצרית 525 מדגם אוסה, בפיקודו של נקיב (סרן) מחמוד חאפז, הוטבעה על ידי מטוס פנטום. יומיים לאחר הקרב נלקחו בשבי על ידי צה"ל בחוף "רומני" מספר אנשי צוות שניצלו מהספינה שטובעה והגיעו לחוף ברפסודה. אחד מהם היה קצין שהפעיל ציוד מודיעין אלקטרוני. נראה ששאר אנשי הצוות של האוסה המצרית, כ-20 במספר, נהרגו. אף על פי שהכוח הישראלי פינה את המקום עוד באותו הלילה, לא היו סימנים לפעולות חיפוש ניצולים מצד המצרים.
בקרב לא הושגה הכרעה, בעיקר עקב תקלות טכניות ופיצול הכוח, שהעמידו את ספינות הסער הישראליות בנחיתות.
מפקדים בקרב

| מפקדי יחידות וכלי שיט> תפקיד  | מפקדי יחידות וכלי שיט> דרגה ושם | מפקדי יחידות וכלי שיט> תמונה | מפקדי יחידות וכלי שיט>  | מפקדי יחידות וכלי שיט>  | מפקדי יחידות וכלי שיט>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מפקד חיל הים | אלוף בנימין תלם | ניהל את הקרב ברמה אופרטיבית |  |  |  |
| מפקד שייטת ספינות הטילים | אל"ם מיכאל ברקאי | עודד את המשתתפים ”הטילים המצריים לא פוגעים” |  |  |  |
| מפקד פלגת ספינות טילים 32 | סא"ל יעקב ניצן | הצטרף עם אח"י סער ואח"י משגב בפתיחת הקרב |  |  |  |
| מפקד פלגת ספינות טילים 33 | סא"ל גדעון רז | עם אח"י סופה ואח"י חרב, ארב למצרים ירה טילים ורדף |  |  |  |
| מפקד פלגת סער 4 | סא"ל אלי רהב | ראשון בשטח עם אח"י קשת ואח"י אילת (סער 2) |  |  |  |
| מפקד טייסת 119 | סא"ל אליעזר פריגת חיל האוויר | ניהל את המטוסים והטביע סטי"ל אוסה מצרי |  |  |  |
| מפקד בסיס דפנה | רס"ן עמי שראל | נתן הכוונה לספינות הטילים |  |  |  |
| מפקד אח"י קשת | סרן דוד הרפזי | קיבל פיקוד במהלך הפלגה לקרב |  |  |  |
| מפקד אח"י אילת (סער 2) | רס"ן אילן שדה |  |  |  |  |
| מפקד אח"י סופה (סער 3) | רס"ן יצחק שמיר | קיבל פיקוד במהלך הפלגה לקרב |  |  |  |
| מפקד אח"י חרב (סער 3) | סרן שמואל פרס | כיוון את המטוסים וירה טילים |  |  |  |
| מפקד אח"י סער | רס"ן דוד עזר |  |  |  |  |
| מפקד אח"י משגב | סרן פנחס מילוא |  |  |  |  |
לקריאה נוספת

אמוץ שורק, תלם בים - סיפורו של אלוף ביני תלם, אחוה הוצאה לאור, 2009.
בין גלים, ביטאון חיילי חיל הים, גיליון מס' 6, 7.10.1973.
הערות שוליים

↑  פסח מלובני, ריקוט דפנה במלחמת יום הכיפורים באתר משמר המורשת הימית
תוכנית הקרב המצרית. ספינה צהובה – ספינת טורפדו חמושה ברקטות; 3 ספינות אדומות – כוח המשימה של ספינות הטילים; שתי ספינות ירוקות - ספינות טילים לאבטחת נתיב החזרה.
מטוס פנטום - קורנס
מבצע ניקל גראס

טנק מסוג M60 פטון נפרק ממטוס C-5 גלקסי בשנת 1973
מבצע ניקל גראס (באנגלית: Operation Nickel Grass) היה מבצע אמריקאי לסיוע באספקת נשק ותחמושת לישראל במלחמת יום הכיפורים שבוצע ברכבת אווירית. שם המבצע הישראלי לקליטת הציוד היה "מבצע מנוף".
במשך 32 יום, בין 14 באוקטובר ל-14 בנובמבר 1973, חיל האוויר האמריקני העביר לישראל 22,325 טונות של טנקים, ארטילריה, תחמושת ואספקה במטוסי תובלה C-141 Starlifter (אנ') ו-C-5 גלקסי.
נוסף על כך, ארצות הברית העבירה גם בדרך הים לישראל, במסגרת הרכבת הימית לישראל במלחמת יום הכיפורים 33,210 טון עד ליום 30 באוקטובר. באותה תקופה העבירו הסובייטים 12,500–15,000 טון אספקה, יותר ממחציתן לסוריה; הם גם סיפקו 63,000 טון נוספים בעיקר לסוריה בדרך הים.
רקע

בשנים שקדמו למלחמה, הוכנו וחומשו מדינות ערב על ידי ברית המועצות. הסובייטים סיפקו למצרים ולסוריה מעל 600 טילי קרקע-אוויר מתקדמים, 300 מטוסי מיג-21, 1,200 טנקים ומאות אלפי טונות של ציוד מלחמה.
בימיה הראשונים של מלחמת יום הכיפורים איבד צה"ל אמצעי לחימה רבים בקרבות הבלימה. ב-24 השעות הראשונות למלחמה אבדו לחיל האוויר 40 מטוסי קרב וחיל השריון איבד כ-200 טנקים. בתום שלושת ימי הלחימה הראשונים עמדו אבדות צה"ל על 49 מטוסי קרב וכ-500 טנקים וכן נעשה שימוש בתחמושת רבה ממחסני החירום. בעקבות זאת נוצר בישראל חשש למחסור בציוד צבאי מסוגים שונים, בעיקר מטוסי פנטום, טנקים ותחמושת, במיוחד ארטילרית, שהוזמנו עוד קודם למלחמה אך מועד אספקתם היה עתידי. ישראל החלה לפנות בבקשות לסיוע החל מה-7 באוקטובר.
הבקשות הישראליות הועברו לממשל האמריקני בשלושה ערוצים מקבילים: משרד הביטחון פנה לשגרירות ארצות הברית בישראל, שגריר ישראל בארצות הברית שמחה דיניץ פנה להנרי קיסינג'ר, ונספח ההגנה של ישראל בוושינגטון מרדכי גור פנה למחלקת ההגנה של ארצות הברית ("הפנטגון"). ככל שהמלחמה התקדמה, התארכה הרשימה של הציוד שישראל ביקשה מארצות הברית.
בימים הראשונים דחתה ארצות הברית את בקשות ישראל לסיוע וסירבה לבקשת ישראל שמטוסים ישראלים ינחתו בארצות הברית ויאספו תחמושת וחלקי חילוף חיוניים בהיקף מוגבל. קיסינג'ר אמר לנציגים הישראלים שהסירוב נובע מהתנגדותו של ג'יימס ר' שלזינגר שעמד בראש מחלקת ההגנה של ארצות הברית, וכן שלובי הנפט היושב בפנטגון מונע את הסיוע. בהמשך נאמר לנציגים הישראלים שהנשיא החליט עקרונית לספק לישראל מטוסי קרב במקום אלו שאבדו לה, אולם המטוסים לא סופקו. בד בבד, תיאם קיסינג'ר כי "אל על" תוכל לאסוף פריטים מסוימים, כולל תחמושת, "מוצרי טכנולוגיה עילית" וטילי AIM-9 Sidewinder מהבסיס הימי בווירג'יניה והחל מאמץ לאספקתם. קיסינג'ר עדיין קיווה לשמור על נראות נמוכה ועד 13 באוקטובר 1973 נמסר לישראל סיוע מוגבל בלבד באמצעות מטוסים אזרחיים לא מסומנים.
מספר ימים קודם לכן, ב-9 אוקטובר, הורה נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון על תחילת מבצע "ניקל גראס", להחליף את כל אבדות הציוד של ישראל. ההחלטה התקבלה ביום שבו החלו הסובייטים בפעילות אספקה משלהם לצבאות ערב דרך הים.
על פי טענת פרופ' אלכסנדר בליי (חוקר שהיה בדרגת סגן בזמן המלחמה), הסיוע כלל רק מעילים, תרופות, אלונקות וכדומה. וזאת על אף הוראת ניקסון ב-12 באוקטובר "לשלוח לישראל את כל מה שיכול לעוף" עם ציוד. לדעתו, המפנה התרחש רק אחרי שישראל החלה לנצח בקרבות.
בעקבות תקרית דיפלומטית בין מרדכי גור לממשל האמריקאי תפס את מקומו הנספח האווירי של צה"ל בוושינגטון, שייקה ברקת. הוא נפגש יחד עם דיניץ בבית הלבן עם ניקסון ועם שר ההגנה, וניתן אישור להוציא לפועל את התוכנית. לאחר מכן ניהל ברקת מגעים עם נציגי משרד ההגנה וקיבל אישור להעברת טייסת פנטומים לחיל האוויר.
לאחר התחייבות התמיכה אמריקאית, ב-19 באוקטובר, מימשו מדינות ערב החברות בארגון מדינות יצוא הנפט (OPEC) את אזהרותיהן והכריזו על אמברגו נפט מוחלט על ארצות הברית, והגבלות על מדינות אחרות. צעד זה, לצד כישלון המשא ומתן בנושא תמחור וייצור בין היצואנים לחברות הנפט הגדולות, הובילו למשבר הנפט ב-1973. קובעי המדיניות בוושינגטון הפיקו מכך לקחים שעיצבו באופן מכריע את המדיניות הפוליטית והאסטרטגית האמריקאית במיוחד בנוגע למזרח התיכון. בנוסף, המבצע שינה לחלוטין את יחסי ארצות הברית וסעודיה.
נתונים וסטטיסטיקות > הגורם המבצע

המבצע בוצע על ידי פיקוד ההטסה האווירית הצבאית (אנ'), שפעל בין השנים 1966 ל-1992 כסוכנות של משרד ההגנה האמריקאי (Department Of Defense) לאספקה אווירית. משימתו העיקרית הייתה אספקת ציוד הנדרש לצורך פריסת כוחות אמריקאים בזמן מלחמה. הפיקוד סיפק גם שירותי תמיכה גלובליים כגון שירות מזג אוויר, חילוץ והצלה למשימות חלל, פינוי רפואי לאח"מים ועוד. לאחר שנסגר, בשנת 1992, משימותיו הועברו ל-AMC.
מטה הפיקוד שכן בבסיס חיל האוויר סקוט, אילינוי, והיה אחראי על הכוונת הפעילות של כוח האספקה האווירית האסטרטגי. השליטה המבצעית בכוח נתונה לשתי מפקדות משנה: ה-21 בבסיס McGuire (אנ'), ניו ג’רסי וה-22 בבסיס טראוויס (אנ'), קליפורניה. כאשר כל מפקדה משנית אחראית על הפעילויות בחצי העולם. תחת מפקדות אלו נמצאות כנפות, צוותי תחזוקה וקרקע, וטייסות הממוקמות בארצות הברית ומחוצה לה.
לביצוע משימותיו הוקצו לפיקוד 77 מטוסי גלקסי C-5 ו-276 מטוסי סטארליפטר C-141. בשנת 1973 שירתו בפיקוד 53,407 אנשי צבא ועוד 15,449 אזרחים.
נתונים וסטטיסטיקות > תכנון מקדים

למשרד ההגנה האמריקאי לא הייתה תוכנית מגירה לפעילות תמיכה אסטרטגית בישראל. מבצע כמו ניקל גראס דורש איסוף ציוד מנקודות רבות וריכוזו בשדות תעופה מתאימים שמהם ישוגרו בדרך האוויר דרך לאג'ס לישראל. ישראל סירבה למסור למתכנני הפעילות מידע שהיה קריטי לצורך הדבר כגון מערכות הנשק הקיימות ברשותה ופריסתן, רמות המלאי, צפי לשחיקת הציוד במצבים שונים ועוד. מידע זה יכול היה לייעל את הכנת הפריטים ולסייע בתכנון טוב יותר לגבי מסלול השינוע עד לישראל. כתוצאה מהיעדר שיתוף הפעולה עם ישראל, היה צריך לתכנן את פעילות הסיוע וההובלה האווירית על בסיס אד-הוק. למרות האמור, ישראל מסרה לקיסינג'ר ולסקוקרופט מידע יומי על מספר המטוסים והטנקים של ישראל שנפגעו בקרבות והכמות שנותרה לצה"ל, וכמו כן רשימה מפורטת של התחמושת שצה"ל היה זקוק לה. הרשימה נשלחה החל מ-7 באוקטובר 1973 ועודכנה באופן רציף. הרמטכ"ל לשעבר צור (צ'רה) מונה על ידי ממשלת ישראל לאחראי על אספקת הציוד הנדרש לצה"ל עם רשימות מפורטות שקיבל מהמטכ"ל.
עם קבלת הנחיית הנשיא ניקסון ב-12 באוקטובר 1973 להתחיל בהובלה האווירית באופן מיידי, מטה חיל האוויר הורה למפקד פיקוד ההטסה להיערך למבצע אך עדיין לא להוציא מתחומי ארצות הברית אף פריט. הפיקוד הפעיל את מטה התמיכה שלו והורה להקים צוותים מיוחדים ביחידות המשנה שלו. בהמשך אישר הפיקוד את הקצאת המטוסים וביטל את כל אימוני הטיסה השוטפים. מפקדת חיל האוויר ה-21 הוגדרה כגורם השולט במבצע ההטסות שהחלו למחרת והושלמו 33 יום לאחר מכן למרות היעדר תכנון מקדים.
נתונים וסטטיסטיקות > פריסת כוח אדם וציוד תומך

בשגרה, אנשי פיקוד ההטסה וציוד תמיכה מוקצים לבסיסי העמסת הציוד ופריקתו. במקרה זה, הפיקוד נדרש לפרוס כוח אדם וציוד לנקודות העמסה מרכזיות, נקודת המעבר ונקודת הפריקה שלא היו מאוישות דיין. בתחילת המבצע, הפיקוד הציב במספר אתרים צוותי קרקע לבקרה, תפעול, תאום ודיווח הפעילות. בצוותים אלה היו 689 אנשי צבא, מתוכם 425 הוקצו לבסיס בלאג'ס, עוד 209 הוצבו ב-4 בסיסי חיל האוויר בארצות הברית ו-55 לשדה התעופה לוד. כמו כן הועבר ציוד נוסף לטיפול בחומרים, ציוד רדיו ותקשורת אחר, ערכות חלפים, עמדות תחזוקה וכלי עבודה. ציוד התקשורת סופק על ידי אנשי יחידת הקשר של חיל האוויר. שירות מזג האוויר האווירי ושירות החילוץ האווירי פרסו כוח אדם וציוד משלהם לתמיכה במבצע.
נתונים וסטטיסטיקות > הקצאת המטוסים למבצע

הפיקוד הציב לטובת המבצע רק 24% ממטוסיו בכל יום נתון וזאת על מנת לא לפגוע בשגרת משימותיו השוטפות. עם זאת, הפיקוד גם רכש מחברות מסחריות שינוע אווירי בכ-5.5 מיליון דולר. בסיכום המבצע התברר כי לא נוצלו 7 מטוסי גלקסי C-5 ו-46 מטוסי C-141 שהוקצו לו מראש.
נתונים וסטטיסטיקות > תכנון נתיב ההטסה

מסלול הטיסה מלאג’ס לישראל היה עד לנקודה מעל מיצר גיברלטר, ואז מזרחה מעל הים התיכון לסביבת כרתים, ואז דרומית-מזרחית לתל אביב. מסלול זה נבחר מכיוון שארצות הברית לא הצליחה להשיג אישור דיפלומטי לשימוש בבסיסים בבריטניה, ספרד, איטליה, יוון וטורקיה (שבהם עשה הפיקוד שימוש באופן שוטף בשגרה).
כמו כן, המטוסים נאלצו להימנע מטיסה מעל מדינות ריבוניות בדרך וכמובן שגם להישאר מחוץ לבקרה האווירית של מדינות ערב.
ב־22 באוקטובר 1973, לבקשת ממשלת יוון, מסלול הטיסה שונה כך שיחלוף דרומית לאי כרתים.
לפי הפיקוד, נקודת הרוויה של בסיס לג’ס הייתה 6 מטוסי C-5 ו-36 C-141 לכל כיוון, במהלך 24 שעות. למרות זאת, שר ההגנה האמריקאי הגביל את מספר המטוסים לנחיתה בלוד ל-6 מטוסי C-5 ו-17 מטוסי C-141.
מפות כלליות
29 נקודות העמסה ברחבי ארצות הברית שמהן הועבר ציוד ללאג'ס
נתיב הטיסה משדה התעופה לאג'ס לישראל
נתונים וסטטיסטיקות > כושר נשיאה

ה-C-5 מסוגל לשאת 107 טון מטען. העומס הממוצע שנשאו מטוסי המבצע היה 73.2 טון כשהכבד ביותר נשא 98.7 טון.
השימוש בנקודת ביניים (לאג'ס) הייתה קריטית ובלעדיה המבצע לא היה יוצא אל הפועל. ללא יכולת תדלוק באוויר, טיסות ישירות של ה-C-5 מארצות הברית לישראל היו מוגבלות לנשיאת 33 טון בלבד למטוס. בנוסף, בתלות ברוח ובתנאי מזג אוויר אחרים, לא בטוח שלמטוס הייתה יכולת לחזור ללא תדלוק. מטוסי ה-C-141 כלל לא יכלו לצאת לטיסה מארצות הברית ללא תדלוק בדרך.
נתונים וסטטיסטיקות > הטסת ציוד בממדים גדולים במיוחד

אחד המאפיינים הייחודיים של ה-C-5 הוא יכולתם להוביל מטענים גדולי ממדים. 43 טיסות (29% מהסה"כ) של מטוסי ה-C-5 הובילו 1,257 טון של ציוד גדול ממדים (טנקים, תומ"תים ומשאיות). 43 טיסות אלה העבירו 9% מסך הציוד שהועבר לישראל. מתוכן, 29 טנקים היוו 69% מכלל הטיסות ומהם רק 4 טנקים הגיעו לישראל לפני הפסקת האש כמו גם 10 פריטי ציוד גדולים אחרים.
ציוד גדול ממדים אחר היה תומ"תי M109 הוביצר, מערכות מכ"ם, ציוד הנדסי כבד, מסוקי יסעור וחלפים למטוסי סקיהוק.
רוב טיסות המטען גדול הממדים הגיעו לאחר הפסקת האש ולאחר הגעת אוניית האספקה הראשונה של הרכבת הימית. האונייה הראשונה של הרכבת הימית הגיעה לישראל ב-2 בנובמבר 1973, ועליה 3,321 טונות ציוד גדול ממדים ובו טנקים, תומ"תים ומשאיות.
למעט הציוד בממדים גדולים, ניתן היה לבצע את כל המבצע באמצעות מטוסי C-141 בלבד. ייתכן שהדבר היה משבש פעולות אחרות של פיקוד ההטסה. עם זאת, פקידי משרד ההגנה הצהירו כי הרכבת האווירית ובמיוחד הובלת ציוד בממדים חריגים, הפגינה לעולם את היכולת האמריקאית.
נתונים וסטטיסטיקות > כמויות

51 מטוסי C-5 ו-177 מטוסי C-141 ביצעו 569 טיסות לישראל והעבירו 22,497 טונות של ציוד. כמחצית מהיקף הציוד, 10,757 טון בוצעו ב-147 טיסות במטוסי ה-C-5.
מטוסי ה-C-5 ביצעו סה"כ 170 טיסות מנקודות העמסה בארצות הברית לטובת המבצע מהן 7 נחתו בבסיס DOVER (אנ'), דלאוור; 16 בבסיס Lajes ו-147 הגיעו לשדה התעופה לוד. מטוס C-5 בודד העביר מטען גם ממערב גרמניה.
עד הפסקת האש, ב-24 אוקטובר 1973, הועברו ארצה בדרך האוויר 39% מהציוד, זאת בנוסף לכ-5,500 טון שהועברו ארצה על ידי 8 מטוסי מטען (B-707 ו-B-747) של "אל על" מנקודות שונות בארצות הברית.
נתונים וסטטיסטיקות > כשירות מבצעית של המטוסים

בממוצע יומי, 46 מטוסים שהם 60% מכלל צי מטוסי הגלקסי לא היה בכשירות מבצעית:
22% היו בתחזוקת דרג ד' (בדיקות וטיפולים מתוזמנים, תיקונים, שדרוגים והתקנות) הדבר נעשה בבסיס KELLY (אנ') בטקסס או בבסיס DOBBINS (אנ') בג'ורג'יה,
25% בתחזוקת דרג א',
13% לא בכשירות בשל חוסר בחלפים.
מאותן סיבות, גם 25% ממטוסי ה-C-141 היו לא כשירים מבצעית.
נתונים וסטטיסטיקות > קניבליזציה

בתקופה המבצע, כ-1,000 פריטים נלקחו עבור מטוסי ה-C-5 בחודש – ממוצע של 16.8 פריטים למטוס. הדבר נבע בעיקר מהגדלת שעות הטיסה.
נתונים וסטטיסטיקות > ביטול טיסות ועיכובים

3.4% מטיסות ה-C-5 לא הושלמו לעומת 1.2% מטיסות ה-C-141.
84 טיסות של C-5 עוכבו סה"כ 855 שעות לעומת 119 טיסות C-141 שעוכבו 880 שעות.
נתונים וסטטיסטיקות > זמן על הקרקע בלוד

גורם חשוב למדידת יעילות הובלה אווירית הוא הזמן מנחיתת מטוס ועד המראה חזרה כולל פריקתו, תדלוקו, טיפול שירותי קרקע במטוס ובצוות. מתוך 147 מטוסי ה-C-5 שנחתו בלוד, 80 המריאו בחזרה תוך 2.5 שעות. הזמן הממוצע הכולל למבצע הוא 3.6 שעות. יכולת המטוס להנמיך את פתח תא המטען שלו ל-6 רגל מעל הקרקע ולאפשר פריקת ציוד מהירה תרמה לזמן קצר זה. הזמן הממוצע על הקרקע של ה-C-141 היה 1.7 שעות אולם כושר הנשיאה של אלו היה רק 38% מאחיהם הגדולים.
נתונים וסטטיסטיקות > עלויות ההטסה

פיקוד ההטסה פועל כקבלן ביצוע ללקוחות השונים ובהתאם גובה סכומי כסף בעבור שירותיו. עלות הפעלת המבצע הסתכמה ב-88.5 מיליון דולר (שנת 1973). על פי מחבר דו"ח החשב הכללי של ארצות הברית, ישראל חויבה ב-45.1 מיליון דולר פחות מהעלות המצוינת לעיל. חישובים אלו שונים משהוצג על ידי פיקוד ההטסה (הטוען שההפרש נמוך יותר) שכן הם משקללים גם ריביות, ערך פחת למטוסים ולצוותים ועוד.
עלות טון למייל למטוסי C-5 היא 40 סנט ול-C-141 היא 20 סנט. בהשוואה, מטוס מטען חכור אזרחי B-747 תומחר בעלות טון למייל של 11 סנט בלבד.
נתונים וסטטיסטיקות > לקחים

מניתוח המבצע ומדו"ח החשב הכללי שהוצג לנשיא ולקונגרס האמריקאי בשנת 1975 הוצגו הלקחים הבאים:
הקניית יכולת תדלוק אווירית למטוסי מטען צבאיים.
הכנת תוכנית מגירה לפעילות לוגיסטית באזורי עימות בעולם.
שיפור הליכי ניהול משאבי הטסה אווירית.
שיפור נוהלי שליטה ובקרה במצבי חירום.
מניעי ארצות הברית

מניעי ארצות הברית בדחיית ההסכמה לסיוע הצבאי לישראל עד 13 באוקטובר, שבוע לאחר פתיחת המלחמה, כאשר ידה של ישראל בחזית הצפון הייתה על העליונה והחזית בסיני התייצבה, נתונים במחלוקת. היו שטענו שמדובר במדיניות משותפת של הממשל בארצות הברית, בעוד אחרים טענו שגורמים בממשל טרפדו החלטות של הממשל לסייע לישראל. עלתה למשל הטענה שכבר ב-9 באוקטובר 1973 הורה נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, על הפעלתה של רכבת אווירית (וימית) לישראל, ושג'יימס ר' שלזינגר שעמד בראש מחלקת ההגנה של ארצות הברית או מזכיר המדינה האמריקני הנרי קיסינג'ר או שניהם גם יחד, השהו את ההוראה עד לליל ה-12 באוקטובר והאשימו זה את זה בבירוקרטיה שגרמה לעיכוב במשלוח המטוסים. על פי גרסה זאת, הרכבת האווירית יצאה לדרך רק לאחר שהנשיא, שהיה שקוע בענייני פרשת ווטרגייט, התערב והורה באופן נחרץ להפעיל את הרכבת האווירית במלוא הקיטור: "לעזאזל, השתמשו בכל דבר שיכול לעוף".
ישנם הטוענים שהסירוב הראשוני למתן סיוע נבע מחשש של ממשל ארצות הברית לפגיעה ביחסי ארצות הברית עם מדינות ערב.
פרופסור קוואנדט (William B. Quandt), שהיה עוזרו של הנרי קיסינג'ר בזמן המלחמה, טוען שמטרת קיסינג'ר הייתה שישראל תנצח במלחמה, אבל ניצחון מתון כך שמצרים תבקש מארצות הברית להתערב. לכן קיסינג'ר השהה את התחלת הרכבת האווירית כדי לרכך את ישראל. קיסינג'ר לחץ על גולדה מאיר להסכים להפסקת אש מיידית כבר ב־12 באוקטובר, לאחר שישה ימי לחימה, והבטיח שמרגע הפסקת האש הנשק יסופק מיידית. מאיר הסכימה, אך סאדאת דחה את ההצעה בטענה שמצרים מנצחת. בתגובה קיסינג'ר הפעיל מיידית את הרכבת האווירית כדי שמצרים תתחיל להפסיד.
דוד בוקעי טוען כי האחראי המרכזי לעיכוב הרכבת האווירית היה הנרי קיסינג'ר, שהשתמש בשורה של מניפולציות כדי לגרום לכך שישראל לא תגיע לניצחון מוחץ מדי, על פי התפיסה האמריקנית שהיא לא תיתן לערבים לדחוק את ישראל לים, אך גם לא תתן לישראל להשפיל את הערבים. הוא עוד מציין כי מדיניות זו של עיכובים והשהיות נמשכה כאשר ארצות הברית ניסתה לאלץ את ישראל להסכים להפסקת אש, ולהציל את הארמייה המצרית השלישית הנצורה. אדמירל אלמו זומוואלט טען שקיסינג'ר ביקש לדאוג לכך שישראל "תקיז מעט דם" על מנת לרכך אותה לקראת המשא ומתן המדיני.[דרוש מקור: לציטוט]
החוקר ישי קורדובה טוען, לעומת זאת, שארצות הברית נמנעה מלהעניק סיוע לישראל בגלל מדיניותה כלפי ברית המועצות, ורק לאחר שברית המועצות הפעילה את הרכבת האווירית והימית הסובייטית במלחמת יום הכיפורים, הפעילה ארצות הברית את הרכבת האווירית שלה, כצעד נגד ההשפעה הסובייטית במזרח התיכון.
השפעת הרכבת האווירית על המלחמה

הרכבת האווירית הגיעה רק החל מערב ה-14 באוקטובר, ובאופן אינטנסיבי רק החל מיום 18 באוקטובר, כלומר לקראת סוף המלחמה. השפעת הרכבת האווירית ואי הושטת הסיוע בשבוע הראשון על הלחימה נתונים למחלוקת.
פרטי מידע סותרים נמסרו על עצם הצורך בציוד שנשלח והיקף השימוש בו. הרמטכ"ל דדו מצוטט כמי שהדגיש את חשיבות הרכבת האווירית באומרו לקראת סוף המלחמה: "אנו יורים כל בוקר מה שמגיע בערב מארצות הברית, את המלאי של צה"ל גמרנו מזמן". לעומת זאת, היו שטענו שלישראל לא היו חוסרים מהותיים, למעט בפגזי ארטילריה והיו אף שטענו שגם בפגזי ארטילריה לא היה חוסר וכי לחיל התותחנים נותר כמחצית המלאי שהיה בתחילת המלחמה. עם זאת, היו שטענו שאי הוודאות לגבי הגעת אספקה של ציוד ותחמושת גרמה לישראל לקמץ בשימוש באמצעי לחימה ואף נטען שישראל דחתה מתקפת נגד בסיני בגלל מחסור בציוד.
חלק מאמצעי הלחימה היו חדישים ולצה"ל שהיה שקוע בלחימה אינטנסיבית לא הייתה יכולת לקלוט ולתרגל אותם (למשל טילי טאו שהשימוש בהם לא היה אפקטיבי).
לא הועברו ברכבת האווירית טנקים והשחיקה המשמעותית בשריון הישראלי לא פוצתה (נשלחו טנקי פטון M-60 בודדים בלבד לקראת סוף המלחמה ויש הטוענים שהם הוטסו חזרה עוד באותו יום על ידי האמריקאים).
מטוסי הקרב נשלחו לקראת סוף המלחמה ונדרשו בחלק מהם התאמות שעיכבו השתתפותם בקרבות. עם זאת חיל האוויר הספיק להשתמש בהם במאות גיחות.
יש הטוענים (ביניהם דיין ובר לב) כי הרכבת האווירית לא שינתה דבר מבחינת התפתחות הקרבות, ועיקר תועלתה היה ברמה הפסיכולוגית וההצהרתית, שעל פי יובל נאמן, גם היא לא הייתה דבר מבוטל. מנגד, היו שטענו שהרכבת האווירית לישראל יצרה רושם אצל חלק מהציבור בישראל ובעולם כי ארצות הברית "הצילה את צה"ל" וכי ביטחון ישראל תלוי בארצות הברית ורושם זה כירסם בכושר ההרתעה של ישראל.