יהדות מוסול
הקהילה בתקופה העות'מאנית

הכיבוש העות'מאני של מוסול ב-1535 הביא שינויים מיידיים מעטים בלבד עבור יהודי העיר, אולם מלחמה כמעט מתמדת בניסיונות פלישה מצד כוחות השושלת הצפווית ממזרח הפכה את מוסול לעיר גבול, והבליטה את תפקידם של היהודים כמממנים של פעולות צבאיות. לדוגמה, במהלך מסעות המלחמה העות'מאניים לכיבוש הערים המדאן ותבריז באיראן (1725–1730), ארגן פקיד בשם דאוד אל-יהודי את הגבייה והחלוקה של הכנסות ממסים עבור המושל הצבאי העות'מאני. כמו כן, ידוע כי יהודי העיר התחמשו באותה עת כדי להתעמת עם שבטים נוודיים שתקפו עיירות וכפרים באזור.
רפורמות הטנזימאט העות'מאניות שהונהגו לשם ריכוז וייעול השלטון במחצית המאה ה-19 הוחלו במחוזות העיראקיים של האימפריה בשלב מאוחר יחסית, רק בשנות ה-60 של המאה. עבור יהודי מוסול הוקם המנהל הקהילתי תחת חכם באשי (הרב הראשי), ואף הוקמו ועדות לעניינים רוחניים ולסוגיות הנוגעות למעמד אישי. נקודה חשובה היא שרבים מיהודי העיר היגרו לבגדאד בערך בתקופה זו, לאו דווקא באופן תגובתי למהלכי התקופה, אלא גם מכיוון שהקהילה בבגדאד הייתה מבוססת יותר. לדוגמה ב-1895 היה רק בית-ספר יהודי אחד בכל מחוז מוסול, בעוד שבבגדאד היו מספר בתי-ספר. בעיר מוסול לא היה בית ספר של חברת אליאנס עד 1906, בעוד בית ספר דומה בבגדאד נפתח כחצי מאה לפני כן. יהדות מוסול הפגינה שמרנות פוליטית ניכרת בעידן הרפורמה, במיוחד בהשוואה לקהילה בבגדאד. ייתכן שהדבר נבע מהעובדה הפשוטה ששיעורם של יהודי מוסול בקרב תובי העיר היה נמוך מאוד ביחס לשיעורם של היהודים בבגדאד ומסיבה זו הרגישו פחות בטוחים ביחס צעדי רפורמה.
בנימין השני (1818-1864), שביקר בעיר ב-1848, דיווח כי במוסול חיות כ-450 משפחות יהודיות, תחת הנהגה של שלושה "זקנים" שפיקחו על נושאים משפטיים ואזרחיים. על-פי בנימין השני, יהודי העיר עסקו בייצור בדי מוסלין (אנ') לייצוא לאירופה ולבשו את אותם בגדים כמו המוסלמים בעיר, כולל תכשיטים ורעלות לנשים. לפי ספרו של הנוסע פיטרמן, שביקר במוסול בין השנים 1854–1870, נמצאו בעיר 200 משפחות יהודיות בין 4500 תושבים שאינם יהודים. העיר הייתה מחולקת ל־36 רבעים ש-32 מהם היו מיושבים על-ידי מוסלמים, שלושה רבעים על-ידי נוצרים ורובע אחד על-ידי היהודים, היא שכונת היהודים. לפי דברי הנסען אוברמאייר, שביקר במוסול בשנת 1877 עלה מספר יהודי מוסול ל־300 משפחות. הנוסע מ. אדלמן, שאף הוא ביקר במוסול בשנת תר"ם (1880) כותב, שהעיר מוסול "תכיל שישים אלפים יושבים בעלי עמים ואמונות שונות, מהם אלפיים בתי אבות מאחב"י (מאחינו בני ישראל), הגרים ברובע מיוחד בקרן דרומית מזרחית של העיר ורובם, יבלו ימיהם בעוצר רעה ויגון, כי לא שמן חלקם בארץ החיים וההצלחה פנתה להם עורף ולא פנים".
במהלך המאה ה-19 סבלה העיר ממספר אסונות שהשפיעו על העיר כולה, ובתוכה גם הקהילה היהודית. מגפות שגבו קרבנות רבים אירעו בשנים 1820, 1828, ו-1831. כמו כן, תקופות של בצורת קשה ופגעי מזג אוויר שהתרחשו בשנים 1826, 1835, 1878 ו-1880, הובילו לתקופות של רעב קשה בעיר שלא פסח על הקהילה היהודית. מפקד האוכלוסין העות'מאני לשנים 1881 עד 1893 מונה 164,593 מוסלמים, 7,200 נוצרים ו-4,286 יהודים, לפחות שליש מהם היו עניים וזקוקים לסיוע. יהודי העיר היו ברובם דוברי ערבית, אך באזור הכפרי הפרובינציאלי, יהודים דיברו ארמית חדשה וחיו כאיכרים תחת שליטתם של ראשי השבטים הכורדים. יהודי העיר היו תלויים בסופו של דבר בפקידים אימפריאליים כדי להתערב ולהגן עליהם מפני מוסלמים מקומיים עוינים. הם המשיכו לעסוק בעיסוקיהם המסורתיים כסוחרים, חלפנים ובנקאים, אך מעמדם היה משני ביחס לקהילה העסקית הנוצרית. בעוד שחלקם התעשרו כסוכנים של בנקים אירופיים, רובם נותרו עניים.
במאה ה-20 לא חל שיפור במצבם של יהודי מוסול. תחת שלטונה של האימפריה העות׳מאנית היהודים נחשבו כאזרחים מדרגה שנייה, ואף חויבו בתשלום כופר גבוה ביותר במקום שירות צבאי. מס זה נגבה מהקהילה היהודית בצורה כוללת וגובהו נגבה על-ידי השליט המקומי מטעם האימפריה. על הקהילה היהודית באותה תקופה נאמר כי אינה עולה על 50 משפחות המתגוררות בשכונה נפרדת, "בדלות מעוררת רחמים, מפרנסיה עוסקים רובם ככולם בסנדלרות או בצחצוח נעליים". בנוסף, נאמר כי מצבה הביטחוני של הקהילה היה מעורער באותה תקופה ושהיא הייתה נתונה לאירועי שוד ופרעות מצד שכניה המוסלמים, שבמקרים רבים חמקו מאימת הדין לאחר שפגעו ברכושם או בנפשם של היהודים.