stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גבי בן יקר
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
משה איבגי: גבי בן יקר
אלברט אילוז: טירון
רמי דנון: אסף דהן
ורד נהרין: סמלת ת"ש, ענת
אמיר אוריין: מפקד גדוד שריון
זאב שמשוני: בני
רפי אדיר: הטירון רמי כהן
יעקב אייזנמן: מפקד בסיס טירונים
אלי דנקר: האח העבריין
רן ורד: סמל בבסיס טירונים
אורי גבריאל: שוטר צבאי
אורלי קפאח: סיגי
אורה יפת: אמא של גבי
דבדו

| --- | --- |

 מדינה:  מרוקו מרוקו
 תאריך ייסוד:  1465
 גובה:  1000 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  4,960 (2014)
 קואורדינטות:  33°59′N 3°03′W﻿ / ﻿33.983°N 3.050°W﻿ / 33.983; -3.050
 אזור זמן:  UTC
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מרוקו מוגדלת) רבאט קזבלנקה אגאדיר טנג'יר מקנס מרקש פאס אוג'דה סלא האוקיינוס האטלנטי הים התיכון אלג'יריה סהרה המערביתדבדו(למפת מרוקו רגילה) רבאט קזבלנקה אגאדיר טנג'יר מקנס מרקש פאס אוג'דה סלא האוקיינוס האטלנטי הים התיכון אלג'יריה סהרה המערביתדבדו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דֶבְּדוּ (בערבית: دبدو) היא עיירה בצפון־מזרח מרוקו, המונה, נכון ל-2014, כ-4,960 תושבים. היא ממוקמת בצידו הצפוני של רכס הרי האטלס, כ-150 ק"מ דרומית לחוף הים התיכון.
הקהילה היהודית

דבדו הייתה מפורסמת בקהילה היהודית שהתגוררה בה ונקראה בעבר גם בשם עיר הכהנים. בתי האב היהודיים הראשיים בדבדו היו: משפחת כהן-סקלי, מרציאנו, בן חמו, בן שושן, בן גיגי ואנקונינה. בשנת 1780 היו בעיר 700 משפחות של כהן סקלי. בסוף המאה ה-19 מספר התושבים נאמד בכ-2,000 תושבים, רובם יהודים.
ככל הנראה ראשוני היהודים שהגיעו לדבדו היו צאצאי פליטי פרעות קנ"א בספרד (1391), יוצאי העיר סביליה. בני כהן-סקלי, התיישבו בה החל משנת 1465. ראשית הקהילה היהודית בדבדו כנראה בסוף המאה ה-15 לאחר גירוש ספרד (1492).
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 החלה דבדו להיוודע כמרכז תורני, והיא ייצאה רבנים וחכמים לערים רבות באזור ולמרוקו בכלל. התפתחות זו נבלמה בתחילת המאה ה-20 עם פרוץ מרד בוחמארה.
בשנת 1904 פרץ במזרח מרוקו מרד בו חמארה, המורדים הכבידו ידם על היהודים באזור. בתחילת המאה ה-20 מספר היהודים נאמד בכ-1,600 תושבים, כשליש מכלל האוכלוסייה. משפחת הכהן סקלי, אשר  מדגישה את ייחוסה לצדוק הכהן, היוותה את רוב הקהילה היהודית ומשפחת מרציאנו היו העשירים בעיר. בשנות ה-20 של המאה העשרים, עם התגברות הביטחון  במרוקו בעקבות משטר החסות הצרפתי (הוחל באזור דבדו החל משנת 1911), רבים מתושביה היהודים היגרו, מטעמים כלכליים, לעיירות שונות בעמקים, ביניהן: ברגנט, גרסיף, תאזה, תאורירת, אוג'דה, מליליה ועוד.
העיירה נודעה גם בשל סופרי הסת"ם שהיו בה. בשנת 1974 ניתן  לרה"מ יצחק רבין ספר תורה מדבדו, שנכתב על גויל איילה, והוא מסרו למוזיאון ישראל.
ישיבות בעיר - בדבדו שכנו מספר ישיבות, ביניהן ישיבת מוהרש"ך - ארבי לקביר, ישיבת רבי אברהם בן סוסאן, ישיבת רבי אברהם הכהן, ישיבת רבי שמואל מרציאנו ועוד.
רבנים מפורסמים בעיר

בין רבני העיר וחכמיה המפורסמים נמנו;
הרב שלמה הכהן צבאן (ארבי לקביר), ראב"ד דבדו, דיין ופוסק הלכה.
הרב אברהם בן סוסאן, לימים ראב"ד בעיר מוגאדור
הרב שלמה הכהן צבאן, ראב"ד אוג'דה, מחבר הספרים, שו"ת ויאסוף שלמה, שו"ת מעלות לשלמה ושו"ת דובב שפתי ישנים
הרב דוד הכהן סקלי - מקובל, דיין ואב בית הדין של אוראן שבאלג'יריה, מחבר הספרים שו"ת קריית חנה דוד, דרשות על התורה לך דוד, לדוד ברוך ועוד
הרב אברהם הכהן צבאן -  דיין, מורה הוראה, ראש ישיבת דבדו ורב העיר מֶלִיָיה שבמרוקו.
הרב שלמה הכהן זאגורי - דיין, פוסק הלכה ומגדולי חכמי מרוקו, רב העיר תאורירת ומחבר הספר "ויקץ שלמה". חתנו של הרב דוד הכהן סקלי
הרב שמואל מרציאנו דלחימר - דיין, פוסק הלכה ורב העיר מאזאגן במרוקו. מחבר הספר ויען שמואל.
הרב אברהם מרציאנו דלהרהאר - דיין ופוסק הלכה, חבר בית הדין בדבדו ורב באלג'יריה
הרב אליהו בן גיגי - רב העיר סעידא באלג'יריה
הרב דוד בן גיגי רב העיר ואב בית הדין בעיר אל קאסר כביר שבמרוקו הספרדית.
לקריאה נוספת

קונטרס "ויחל שלמה - יחס העיר דבדו" מאת הרב שלמה הכהן צבאן, הוצאת אור המערב, ירושלים תשס"ב
"יחס דבדו החדש" מאת אליהו רפאל מרציאנו, ירושלים תשנ"ז
דבדו - "עיר הכהנים" מאת אליהו רפאל מרציאנו, ירושלים, הוצאת אור המערב, ירושלים תשע"ב
הערות שוליים

↑  אליהו רפאל מרציאנו, דבדו עיר הכהנים, הוצאת מכון בני יששכר, ירושלים, תשע"ב, עמ' 42
↑  פאס וחכמיה ח"א, ר' דוד עובדיה, עמ' 138.
↑  דבדו עיר הכהנים, אליהו רפאל מרציאנו, עמוד 122
↑  יחס דבדו החדש, אליהו רפאל מרציאנו, עמוד 17
↑  אליהו רפאל מרציאנו, דבדו עיר הכהנים, הוצאת הספרייה הספרדית, ירושלים תשע"ב, עמ' 90
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540471505171  LCCN: nr93051623  VIAF: 137649568   WorldCat (עם VIAF): 137649568
בריחת ה-20 מלטרון

שלט על בית ברחוב שטראוס 3 בתל אביב בו הייתה מרפאתו של פר' מרקוס שאליה הגיעו לראשונה בורחי הלח"י מלטרון
בריחת ה-20 מלטרון התרחשה בליל 31 באוקטובר 1943, כאשר 20 עצירים חברי לח"י הצליחו לברוח ממחנה המעצר בלטרון דרך מנהרה באורך 75 מטר שחפרו.
רקע היסטורי

בשנים הראשונות לקיומה, לאחר הפרישה מהאצ"ל, הייתה מחתרת לח"י בשפל. רוב הפעולות נכשלו, לא היה עורף אזרחי תומך ולא היה מידור מספיק בין חברי המחתרת. כתוצאה מכך הצליחה הבולשת הבריטית לעצור עשרות מחבריה. השיא היה בלכידתו ורציחתו של מפקד המחתרת אברהם שטרן. לח"י הפסיקה לתפקד ומה שנותר ממנה היה קומץ חברים שהסתתרו בפרדסי רעננה בפיקודו של יהושע כהן.
חברי לח"י לא הובאו למשפט אלא נעצרו בצו מינהלי לפי חוקי החרום המנדטורים. המעצרים היו למשך שנה אך בתום תקופה זו הם הוארכו לשנה נוספת וכך הלאה.
עצירי לח"י הובאו למחנה המעצר מזרעה שמצפון לעכו.
בליל 1 בספטמבר 1942 הצליחו יצחק שמיר ואליהו גלעדי לברוח ממחנה "מזרעה" ומיד החלו בפעולות לשיקום המחתרת. הצלחת בריחה זו עוררה רצון לנסות לברוח דרך מנהרה. קבוצה של 20 עצירים התגבשה לבריחה. תוכניות חפירת המנהרה נקטעו כשנודע על כוונת הבריטים להעביר את העצירים למחנה המעצר בלטרון. העצירים הצליחו לקבל את תוכנית המחנה בלטרון וקבעו את הצריף הקרוב ביותר לגדר עליו "ישתלטו" מיד עם ההגעה למחנה בצורה שלא תעורר חשד.
בדצמבר 1942 הועברו עצירי לח"י כבולים ותחת משמר כבד למחנה המעצר בלטרון.
חפירת המנהרה

מחנה המעצר היה מוקף במגדלי שמירה וגדר מחושמלת במתח גבוה. מיד עם ההגעה תפסו חברי קבוצת הבורחים את הצריף מס' 4 הקרוב ביותר לגדר. רצפת הצריפים הייתה מרכבת מאבנים המחוברות במלט. כדי ליצור את פתח המנהרה צריך היה להסיר מספר אבנים ולהדביקן למסגרת עץ כדי שתהיה אפשרות לפתוח ולסגור את המנהרה ולהסוות את פתחה. מקום המנהרה הוסווה גם על ידי יצירת "מלתחה" שהייתה מכוסה בווילון משמיכות, ובה שמו את המזוודות והבגדים בהסכמת הבריטים. כדי להסוות את הרעש בהפרדת האבנים מהמלט, צריכים היו לחכות ליום חורפי וגשום שיומטר על גג הפח והרעש שייווצר יסווה את רעש העבודה. אפשרות זו נוצרה ב-12 בינואר 1943 ובחסות רעש הגשם הוסרו האבנים, הודבקו לתבנית עץ והוחזרו למקומן כשאת המלט המקורי מילא "מלט" פריך בצבע דומה שיוצר על ידי הבורחים לאחר ניסיונות רבים.
חפירת המנהרה העלתה בעיות שנפתרו על ידי הבורחים:
הסתרת כמויות אדמה גדולות שהוצאו מהמנהרה - בעיה זו נפתרה על ידי הקמת גינות וערוגות סביב הצריף.
הארת המנהרה - בעיה זו נפתרה על ידי השגת חוטי חשמל והעברת קו מבית השימוש בצריף (שבו היה חשמל כל הלילה), למנהרה. כאשר החלו לחפור גם ביום, נעזרו בסוללות שהושגו בדרכים שונות.
אוורור המנהרה - בעיה קשה זו צצה שעה שחפרו תחת הכביש או קטע קצר בעל אדמת כורכר, מקום בו האדמה אינה "נושמת" אוויר. נפתרה על ידי בניית מפוח מגומי של מעיל גשם ונייר פרגמנט שהזרים אוויר לחלל המנהרה בעזרת תנועות מכניות כאקורדיון. כאשר עברה החפירה את הכביש חלפה הבעיה.
מידור מוחלט של תוכנית הבריחה מהבריטים ובעיקר משאר העצירים שלא שותפו בה.
השגת אביזרים לחפירה -  פטישים, אזמלים ובעיקר כמויות גדולות של קרשים לתמיכת קירות המנהרה לבל תתמוטט.
הכנת העורף לקבלת הבורחים. ב-15 בספטמבר 1943 הצליח אחד מהקבוצה, עמנואל הנגבי, לברוח מבית החולים הממשלתי בירושלים שם אושפז לאחר שהתחזה לחולה. הוא ויצחק שמיר קידמו את ההכנות לקליטת הבורחים. זמן הבריחה נקבע ל-31 באוקטובר 1943.
הבריחה

ביום הבריחה נשכר אוטובוס להסעת הבורחים בעזרת אוהד המחתרת שהיה נהג בחברת האוטובוס "דרום יהודה". בבקשת ההשכרה נרשם "לשם הסעת פועלים לחגיגה ברמלה".
עמנואל הנגבי וחבר נוסף - צבי שוהמי (דני בית המקדש), שכרו מונית שנהגה היה חבר המחתרת. על המונית העמיסו שתי מזוודות שבתוכן אקדחים ורימוני יד. לאחר שצפו על המחנה וקיבלו סימן מוסכם מהבורחים שהכל תקין (שני חלונות מוארים ושניים מוגפים בצריף הבורחים), הם ירדו מהמונית עם המזוודות והמתינו בחשיכה לבורחים במרחק 300 מטר מהגדר החיצונית.
האוטובוס המתין לבורחים בחורשה בפאתי הכפר הערבי אל קובאב (כיום מושב משמר איילון) על כביש תל אביב – לטרון.
לאחר המיפקד והספירה של שעה 21:00, החלה הירידה למנהרה. הבורחים נפגשו בחוץ עם הנגבי ושוהמי שציידו כל אחד באקדח ורימוני יד. אחד הבורחים איבד את דרכו אך הצליח לאחר צעידה ממושכת להגיע למזכרת בתיה ומשם לתל אביב. שאר 19 הבורחים הסתדרו בחשיכה בשורה עורפית כשהם אוחזים אחד בידי השני והחלו בצעידה לקראת האוטובוס.
בשעה 03:00 הגיע האוטובוס לתל אביב והבורחים ירדו ממנו בשקט, למרפאתו של פרופסור מכס מרכוס שסייע למחתרות, שהייתה ברחוב שטראוס 3. למחרת הם פוזרו למקומות מסתור בחולות בת ים.
הבריטים גילו את דבר הבריחה רק למחרת ב-1 בנובמבר 1943 בשעה 06:00. הם הטילו עליה צו איסור פרסום אך דבר הבריחה דלף.
השפעת הבריחה על לח"י

הבורחים חזרו מיד לפעילות, במשך הזמן נהרגו שלושה מהם מאש הבריטים. בין הבורחים נמנה נתן ילין-מור, שתפס מקום חשוב בהנהגת לח"י עד לפירוקה ומתי שמואלביץ שנתפס כעבור חמישה חדשים לאחר קרב יריות בתל אביב, נידון למוות אבל גזר דינו הומתק למאסר עולם.
שמות הבורחים

ואלה שמות 20 הבורחים מהמנהרה: (בסוגריים-כינויים המחתרתי)
אבן-זהר יצחק (בן-ציון), אוירבך פנחס (פיניה), אורלי בנימין (צ'וצ'ו), ארנבלט אברהם (אהרן), בויקו אריה (אמציה), ביאלקה-וייס שמואל (אהרן), בן-דב ברוך (אסף), בן-דוד יהודה (עמוס), גור יהודה (בועז), הגלילי שאול (ארנון), ז'ורבין שאול (ישראל), זיו שמעון-סיומקה (איתן), יהודאי אברהם (אלחנן), ילין-מור נתן (גרא), יעקובי שלמה (ראובן), סימן טוב יצחק, עמיקם-ורהפטיג הרצל (עמיקם), ערמוני משה (נדב), שיף מנחם (יעקב), שמואלביץ מתתיהו (צור).
ראו גם

מחנה המעצר בלטרון
בריחת 12 אסירי המחתרות מבית הסוהר המרכזי בירושלים
לקריאה נוספת

נחמיה בן-תור: הבריחה הגדולה הוצאת בורסי, 1993
נתן ילין-מור: לוחמי חרות ישראל, הוצאת שקמונה, 1974
מתי שמואלביץ: בימים אדומים, הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1978
הערות שוליים

↑  גלעדי (גרין), אליהו ("שאול"), באתר יִזכֹּר
גלריית הדיוקנאות הלאומית (לונדון)

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  אמנות
 כתובת:  St Martin's Place 
 מיקום:  הסיטי של וסטמינסטר 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מבקרים בשנה:  2,006,000 (נכון ל־2014)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1856
 תאריך פתיחה רשמי:  1856 
 אדריכל:  Ewan Christian, ריצ'רד אליסון 
 סגנון אדריכלי:  נאו-רנסאנס 
 קואורדינטות:  51°30′34″N 0°07′41″W﻿ / ﻿51.5094°N 0.1281°W﻿ / 51.5094; -0.1281
 www.npg.org.uk
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסגלריית הדיוקנאות הלאומית(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסגלריית הדיוקנאות הלאומית(למפת הסיטי של וסטמינסטר רגילה) הפרלמנט הבריטיגלריית הדיוקנאות הלאומית(למפת הסיטי של וסטמינסטר מוגדלת) הפרלמנט הבריטיגלריית הדיוקנאות הלאומית
 
גלריית הדיוקנאות הלאומית (באנגלית: National Portrait Gallery) היא מוזיאון המצוי ברובע וסטמינסטר שבמרכז לונדון שבאנגליה.
היסטוריה

הגלריה הוקמה בשנת 1856 במטרה להציג דיוקנאות של דמויות היסטוריות ובעלות חשיבות בהיסטוריה של האומה הבריטית. הגלריה מציגה דיוקנאות, קריקטורות, תצלומים, רישומים ופסלים.
בגלריה מוצגים, בין היתר, הדיוקנאות העצמיים של ויליאם הוגארת ושל סר ג'ושוע ריינולדס, וכן דיוקנו של המלך אדוארד השישי, ציורו של פטריק ברנוול ברונטה של אחיותיו - שרלוט אמילי ואן, פסלם של המלכה ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט הלבושים בסגנון ימי הביניים, ועוד.
הגלריה עברה לאתרה הנוכחי בשנת 1896. לבניין נוספו שני אגפים - האחד בשנת 1933 והשני בשנת 2000. במלחמת העולם השנייה ניזוק המבנה במהלך הבליץ. בסוף 2022 פורסם שהגלריה רכשה קיוסק, שמתחתיו חלל ספרייה ציבורית ישנה, במטרה להופכו לחלל תצוגה.
פרס הפורטרט של BP (אנג')
פרס הפורטרט של BP הוא תחרות דיוקנאות שנתית המתקיימת בגלריה בלונדון, אנגליה. זהו פרס המשך של פרס הפורטרט של ג'ון פלייר. זהו פרס הדיוקנאות החשוב ביותר בעולם, והוא נחשב לאחת התחרויות היוקרתיות ביותר באמנות עכשווית.. ב-2015 זכה בפרס האמן הישראלי מתן בן כנען.
הערות שוליים

↑  Martin Bailey, New exhibition space! National Portrait Gallery buys former Victorian public lavatory, THE ART NEWSPAPER, ‏30.12.2022
↑  "Royal Society of Portrait Painters". Therp.co.uk. אורכב מ-המקור ב-29 בנובמבר 2014. נבדק ב-20 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "BP and National Portrait Gallery". Arts & Business. אורכב מ-המקור ב-29 בנובמבר 2014. נבדק ב-20 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Journal – Familial feel at this year's BP Portrait Award Exhibition". Journal-online.co.uk. אורכב מ-המקור ב-17 בדצמבר 2014. נבדק ב-20 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ignacio Villarreal. "World's most innovative new portraits go on display in Wolverhampton". Artdaily.com. נבדק ב-20 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Cent Magazine". 21 ביוני 2013. נבדק ב-20 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "National Portrait Gallery in London". xamou art. 3 בינואר 2014. נבדק ב-20 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Fine Art Connoisseur – The Best In Contemporary Portraiture At London's National Portrait Gallery". Fine Art Connoisseur. אורכב מ-המקור ב-22 במרץ 2014. נבדק ב-20 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| מוזיאונים וגלריות בלונדון |
| --- | --- | --- |
| מוזיאונים | המוזיאון הבריטי • מאדאם טוסו • המוזיאון הימי הלאומי • מוזיאון צ'רצ'יל וחדרי המלחמה של הקבינט • מוזיאון ג'פרי • מוזיאון הורנימן • מוזיאון הילדות V&A • מוזיאון המדע • מוזיאון המלחמה האימפריאלי • מוזיאון העיצוב • מוזיאון לונדון ומוזיאון בדוקלנדס • מוזיאון התחבורה של לונדון • מוזיאון ויקטוריה ואלברט • מוזיאון טייט בריטניה • מוזיאון טייט מודרן • המוזיאון להיסטוריה של הטבע • מוזיאון סואן • מוזיאון פרויד • קאטי סארק • מוזיאון שרלוק הולמס • מוזיאון פיטרי לארכאולוגיה מצרית • אוסף ולקם |  |
| גלריות | הגלריה הלאומית • אוסף וולאס • בית סאמרסט – גלריית קורטולד, אוסף גילברט, חדרי הארמיטאז' • גלריית דאליץ' • גלריית הדיוקנאות הלאומית • גלריית הייווארד • גלריית סרפנטיין • גלריית סאצ'י • גלריית המלכה |  |
לרשימת מוזיאונים מלאה ראו: מוזיאוני לונדון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297988405171  BnF: cb12113228g (data)  CANTIC: a11393294  GND: 1003467-5  ISNI: 0000 0001 2149 6058  LCCN: n79113062  RERO: 02-A000185101  SUDOC: 029524199  ULAN: 500226159  VIAF: 165430167   WorldCat (עם VIAF): 165430167 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיאונים ובנושא לונדון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ד'רס"ה

ד'רס"ה (4265)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-25 בספטמבר 504 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 14 בספטמבר 505. שנה מסוג זשג, איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים. זו שנה שנייה לשמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זשג, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
היסטוריה של עם ישראל
גלודני

גלודני (ברומנית: Glodeni; ברוסית: Глодяны) היא עיר בצפון־מערב מולדובה, בירת נפת גלודני.
היסטוריה

ישנם תיעודים המראים כי העיר נוסדה בשנת 1673. תיעודים נוספים מסבירים כי במאה ה־18 שרר בעיר מצב כלכלי קשה עקב הקרקע שאינה התאימה לחקלאות. העיר סבלה ממצב קשה עד למאה ה־19.
בשנת 1973, לרגל ציון 300 שנה לייסוד העיר, הושק סמל העיר.
בשנת 1985 כרתה העיר ברית ערים תאומות עם העיר שרהורוד באוקראינה. 5 שנים אחר כך נכרתה ברית ערים תאומות עם העיר בוטושאן ברומניה.
גאוגרפיה

העיר ממוקמת בצפון־מערב מולדובה, כ־16 קילומטרים מהגבול עם רומניה (על הנהר פרוט), כ־28 קילומטרים מערבית לעיר בלץ וכ־125 קילומטרים מצפון־מערבית לקישינב, בירת המדינה. גובה העיר הוא כ־155 מטרים מעל פני הים.
דמוגרפיה

עד תחילת המאה ה־20, אוכלוסיית העיר נעה בסביבות ה־400 תושבים, אך עד שנת 1940 כבר התגוררו בה קרוב ל־4,000 תושב. אוכלוסיית העיר הגיעה לשיא של 13,180 תושבים בשנת 1989 אך מאז היא נמצאת במגמת ירידה, ונכון לשנת 2014 חיים בה 8,676 תושבים.
כ־60% מאוכלוסיית העיר הם מולדובנים או רומנים, כ־28% הם אוקראינים, כ־10% הם רוסים והשאר אחרים.
ערים תאומות

רומניה בוטושאן, רומניה (מ־1990)
אוקראינה שרהורוד, אוקראינה (מ־1985)
הערות שוליים

↑  Results of Population and Housing Census in the Republic of Moldova in 2014: "Characteristics – Population (population by communes, religion, citizenship)" (XLS). National Bureau of Statistics of the Republic of Moldova. 2017. נבדק ב-2017-05-01.
↑  Recensământul populației din 2004. Caracteristici demografice, naționale, lingvistice, culturale statistica.md
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535693105171  LCCN: no98093825  VIAF: 151586601   WorldCat (עם VIAF): 151586601
דוכסות גדולה

דוכסות גדולה היא טריטוריה הנמצאת תחת שליטתו של דוכס גדול או דוכסית גדולה.
מקור הדוכסויות הגדולות

המונח דוכסות גדולה נטבע בסביבות המאה ה-15 כדי לציין את אדמותיו של דוכס חזק במיוחד. אחד השימושים הראשונים בתואר חדש זה נעשה על ידי דוכסי בורגונדיה, כאשר הם שלטו על שטח גדול מצרפת המודרנית וכן על רוב שטחי הולנד, בלגיה ודוכסות לוקסמבורג (ארצות השפלה הבורגונדיות). המונרכיה הראשונה שנקראה רשמית דוכסות גדולה הייתה הריבונות של משפחת מדיצ'י בטוסקנה תחת האדונות העליונה של האימפריה הרומית הקדושה, שהפכה לדוכסות הגדולה של טוסקנה בשנת 1569. טוסקנה נשארה דוכסות גדולה עד שנת 1860, כשאז הפכה לחלק מממלכת סרדיניה.
השימוש בתואר דוכס גדול לא היה נפוץ במיוחד עד תחילת המאה ה-19, אז נפוליאון העניק דוכסויות גדולות לרבים מבני בריתו והגדיל בכך את אדמותיהם. בעקבות תבוסתו של נפוליאון בקרב ווטרלו בשנת 1815 חדלו להתקיים מספר דוכסויות גדולות שהוא יצר, כמו הדוכסות הגדולה של ברג. למרות זאת, הנציגים שהתאספו בקונגרס וינה הסכימו להמשך השימוש בתואר "דוכס גדול" על ידי דוכסים ונסיכים שהוחזרו להם אדמותיהם, ובמיוחד אלו ששלטו על אזורים שהיו שייכים לאימפריה הרומית הקדושה. כך נוצרו במאה ה-19 מונרכיות רבות במרכז אירופה תחת השם "דוכסויות גדולות", כמו למשל הדוכסות הגדולה של הסן. באותו הזמן הורחב השימוש בתואר "דוכס גדול" ברוסיה, שבה הוא שימש לציין בן משפחה של הצאר.
לוקסמבורג

הדוכסות הגדולה היחידה שקיימת כיום היא לוקסמבורג, והיא מתנהלת היום כמונרכיה חוקתית עצמאית, אלא שתוארו של העומד בראשה נשאר "דוכס גדול". לוקסמבורג הפכה לדוכסות גדולה בשנת 1815, כאשר עברה לשליטת וילם הראשון, מלך הולנד, בעת שהולנד הפכה לממלכה עצמאית. לוקסמבורג נשארה דוכסות גדולה תחת הכתר ההולנדי עד שנת 1890. בשנה זו מת וילם השלישי, מלך הולנד ודוכס לוקסמבורג בלי להותיר אחריו יורש זכר. את כס המלוכה ההולנדי ירשה בתו של וילם השלישי, וילהמינה, אך חוקי הירושה של לוקסמבורג, שנבעו מהחוק הסאלי, אסרו על אישה שליטה. לפיכך ירש את התואר "דוכס לוקסמבורג" בן-דודה הרחוק, אדולף, דוכס נסאו.
דוכסויות גדולות חשובות במהלך ההיסטוריה

הדוכסות הגדולה של ליטא (1236-1795, חולקה בין ממלכת פרוסיה והאימפריה הרוסית)
הדוכסות הגדולה של טוסקנה (1569-1860, הפכה לחלק מממלכת סרדיניה)
הדוכסות הגדולה של באדן (1806-1814, הפכה לחלק מבוואריה)
הדוכסות הגדולה של הסן (1806-1918, הפכה לחלק מהאימפריה הגרמנית)
הדוכסות הגדולה של פינלנד (1809-1917, הכריזה על עצמאות כרפובליקה בעקבות מהפכת אוקטובר ברוסיה)
הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג (קיימת מאז 1815, עצמאית מאז 1890)
הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין (1815-1918, הפכה לחלק מהאימפריה הגרמנית)
הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ (1815-1918, הפכה לחלק מהאימפריה הגרמנית)
הדוכסות הגדולה של אולדנבורג (1829-1918, הפכה לחלק מהאימפריה הגרמנית)
הדוכסות הגדולה של קרקוב (1846-1918, הפכה לחלק מפולין)
ראו גם

דוכסות
גבעת נשר

| --- | --- |

גבעת נשר, מבט מפארק הכרמל
 מידע
 עיר:  נשר
 תאריך ייסוד:  1949
 אוכלוסייה:  2,322 (2010)
 קואורדינטות:  32°45′39″N 35°02′44″E﻿ / ﻿32.76075297460925°N 35.04544258117676°E﻿ / 32.76075297460925; 35.04544258117676
  (למפת חיפה מוגדלת) גבעת נשר(למפת חיפה רגילה) גבעת נשר(למפת הגליל המערבי רגילה) גבעת נשר(למפת הגליל המערבי מוגדלת) גבעת נשר
 
טקס הנחת אבן הפינה לשכונת גבעת נשר
ילדה צופה על גבעת נשר. 1960
תצפית נוף ממצפה אורי לשכונת גבעת נשר בימין התמונה. נחל נשר וכביש 705 חוצצים בין גבעת נשר לשכונת רמות יצחק. באופק לכיוון צפון בתי זיקוק לנפט והלבניות.
בית לנדאו לאחר רכישתו ושיפוצו על ידי עיריית נשר
טקס הכנסת ספר תורה לבית הכנסת בגבעת נשר בשנת 1970. ליד הארון הרב מרדכי בר מוחא, רבה הספרדי של נשר
האנדרטה לנופלים במלחמות ישראל, מעשה ידי מיכאל קארה. המבנה שימש בתחילתו כעמדת בטון מבוצרת שהגנה על תושבי נשר בשנים 1936-1939
גבעת נשר היא משכונותיה הוותיקות של העיר נשר. השכונה נבנתה בשנת 1949 כשכונת פועלים על ידי פועלי בית החרושת נשר על גבעה חשופה בהר הכרמל המשקיפה על בית החרושת. השכונה תחומה מצדה המערבי על ידי חלקו התחתון של נחל נשר, מצדה הדרומי בפארק הכרמל ומצדה המזרחי בכביש 7212 ובפארק הכרמל. בשכונה נמצאת האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל. רובה של השכונה בנוי בתים פרטיים אך יש בה רבי קומות אחדים. על גבול השכונה בינה לבין שכונת מרכז נשר נמצא בית ספר יסודי בשם "בית יהושע". מספר תושבי השכונה נכון ל-8 בפברואר 2010 - 2,322 תושבים.
הקמת השכונה > השנים שלפני ההקמה

גבעת נשר שוכנת על גבעה אשר משקיפה על שכונת מרכז נשר. בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט שנים 1939-1936 שימשה הגבעה כמקום ממנו צלפו כנופיות פורעים מבלד א-שייח' לתוך הצריפים ששכנו בתחתית הגבעה. משנתמשכו פעולות הפורעים התגבשה החלטה בקרב התושבים היהודיים של נשר לשים קץ לתקריות. קבוצה של פועלים עלתה במעלה הגבעה עם כלי נשק וכלי עבודה והקימה תוך זמן קצר עמדת בטון מבוצרת שחלשה על כל השטח והצליפות פסקו. העמדה הפכה לאחר הקמת המדינה לחלק ממבנה האנדרטה לחללי מלחמות ישראל השוכנת בראש גבעת נשר.
בעקבות הקמת בית החרושת למלט נשר, בנו פועלי בית החרושת הראשונים שכונה של צריפים ליד המפעל. כל השנים קיוו הפועלים שהם יקבלו עזרה מבית החרושת לבניית מבנים של קבע למגורים. אבל הבעלים מיכאל פולק לא היה מעוניין בכך. חלק מהפועלים ויתרו וקנו בתים בקריות הסמוכות.
רבים ציפו לבניית שכונה חדשה על הגבעה הדרומית (גבעת נשר של היום). שטח אדמה זה נרכש בשנת 1945 על ידי קרן קיימת לישראל. החלקה הייתה סבך של חורש ים תיכוני. נערכת הרשמה של עובדים, הנהלת בית החרושת הסכימה לתת לכל משתכן הלוואה למימון 25% מהבנייה, וכן השתתפות בהוצאות פיתוח השטח, העובד נדרש לממן 25% והיתרה הלוואה מקופת התגמולים ומשכנתא. ב-27 באוקטובר 1947 סוכם הנושא על דעת ההנהלה והעובדים. ב-13 בדצמבר 1948 הונחה אבן הפינה לשכונת גבעת נשר. בטקס השתתפו חברי הנהלת בית החרושת, העובדים, נציגי חברת "שיכון" ההסתדורתית (שיכון עובדים) והמשתכנים. תכנון התוכנית לשכונה נמסר למרכז השיכון שליד מועצת פועלי חיפה. עבודות הבניה וסלילת הכבישים לחברת סולל בונה.
הקמת השכונה > ההקמה

משתכני גבעת נשר היו פועלי בית החרושת בלבד, שגרו בשכונת הצריפים למרגלותיה. עלות הבנייה בגבעה הייתה נמוכה. פיתוח הגבעה כולל סלילת הכבישים, בניית בית התרבות, הצרכניה, בית הספר היסודי ובנין קופת חולים מומן על ידי בית החרושת. מנהל העבודה והמודד הראשי היה משה ברזילי מתושבי שכונת הצריפים. ברזילי תוכנן להיות המודד ומנהל העבודה מאיר שפירא. אבל בגלל המצב הביטחוני בכבישים לא יכול היה שפירא להגיע לשכונה, וברזילי מונה גם למנהל העבודה. בגלל המצב הביטחוני לא ניתן היה לבנות צריף עבודה על הגבעה לשיכון כלי העבודה. הפתרון היה להביא קומפרסור וכלי עבודה על משאית גדולה ולהשאירם בסיום יום העבודה בשכונת נשר למטה.
בחודש אוקטובר 1949 התיישבו 8 המשפחות הראשונות על הגבעה, 6 משפחות מפועלי בית החרושת משפחת אלכסי רשילוב, הנהג, ומשפחת ברזילי המהנדס אשר פיקח על עבודות הבניה מטעם סולל בונה. מלכתחילה נבנו כל הבתים על הצלע המזרחית של הגבעה. הגבעה הייתה חשופה לרוחות וריקה מעצים. לא נבנו בתים בצידה המערבי של הגבעה מפני שבעת תכנון השכונה היא הייתה חשופה ליריות רובים מהכפר בלד א-שייח' אשר שכן מעברו השני של הואדי (נחל נשר של היום). במקום כבר הייתה קיימת עמדת הבטון המבוצרת. הפועלים התאגדו באגודה שמטרתה הייתה קבלת הלוואות למימון הבתים, מבית החרושת קיבלו צמנט לבניית הבתים, הם בנו את הבתים בעצמם. בתים בודדים קטנים עם חצר גדולה שבה יכלו להקים לעצמם משק עזר. הרחובות הראשונים שנבנו היו הרחובות באזור רחובות "אילנות", ו"החלוצים" של היום.
את הבית הראשון, בתחילת רחוב האילנות, בנה יחזקאל אילון בשנת 1948. התאריך נחקק במדרכת בטון בחצר הבית. השכונה כללה את כל מבני הציבור הבסיסיים המרכיבים שכונת פועלים: מרפאה של קופת חולים, בית ספר, צרכניה, בית עם, ובית כנסת. יחד עם הבתים נבנתה בראש הגבעה בריכת מים עגולה אשר שימשה את התושבים לאספקת מים. בריכה זו בשימוש עד היום (2010). בנוסף הוקם בשנת 1953 בית כנסת. בשנים 1958–1959 נבנו בשכונה בתים רבים במסגרת הבנייה לעולים חדשים. היו אלה בתים דו משפחתיים קטנים עם שטח אדמה גדול מסביבם. בתים אלה לא היו קשורים לאגודה.
התושבים שהתאגדו באגודה הקימו גם צרכניה שיתופית בבעלות התושבים. הצרכניה פעלה במסגרת המשביר המרכזי - ברית הקואופרציה הצרכנית. הצרכניה שימשה גם כמקום למסיבות של חברי האגודה עד לבנייתו של בית לנדאו. לאחר סגירת האגודה עברה הצרכניה לבעלות פרטית ופעלה בשכונה עד לסגירתה בשנת 2009.
מבנה טופוגרפי ורחובות

המבנה הטופוגרפי של השכונה מכתיב את רחובותיה. תחילתה של השכונה בגבעה שהתנשאה מעל שכונת הצריפים של נשר. הרחובות הראשונים מותאמים לקוי הגובה של הגבעה. הקשר בין הרחובות השונים נעשה בגרמי מדרגות היורדים לאורך הגבעה. לצידם נבנו בתים הנסתרים מעין הנוסעים ברחובות השכונה. הבניה המקורית נעשתה רק על הצלע המזרחית של הגבעה. עם הרחבת השכונה נסללו רחובות ונבנו בתים רבי קומות על הצלע המערבית של הגבעה המשקיפה על נחל נשר. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 נבנו בשכונה בתי עולים על צלע הר הכרמל ממזרח לגבעה הכוללת רחובות אופקיים אותם חוצים גרמי מדרגות. שלוחה נוספת נבנתה על ההר ממערב לגבעה.