stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מירי פביאן
ביוגרפיה > קריירה בקולנוע וטלוויזיה

בשנת 1980 שיחקה בסרטה של מיכל בת אדם, "על חבל דק" בתפקיד משנה.
ב-1983 שיחקה בסרטו של יצחק צפל ישורון, "זוג נשוי", בתפקיד הראשי לצד ירון לונדון כזוג החווה משבר. על תפקידה בסרט זכתה בפרס כינור דוד כשחקנית השנה. באותה השנה שיחקה גם בסרט "אני והמאהב של אשתי".
ב-1984 שיחקה בסרטו של רפאל רביבו "עדות מאונס".
ב-1988 שיחקה ב"זוהי סדום", סרט סטודנטים של המחלקה לקולנוע בבית הספר בית צבי, שיצרה ג'ולי שלז.
ב-1989 הופיעה בסרט הטלוויזיה "הצטמצמות" ששודר בערוץ 1.
ב-1990 הופיעה בסרט "דרך הנשר".
ב-1993 הופיעה בסרט ההוליוודי "רשימת שינדלר". בשנה זו שיחקה גם כאמה של הדמות הראשית דנה (לימור גולדשטיין) בסרט "מנת יתר", המבוסס על סיפור חייה של מונה זילברשטיין.
ב-1996 הופיעה בסרט "האיטלקים באים".
ב-1998 שיחקה בסרט "ז'נטילה".
בשנים 1998–1999 שיחקה באופרת הסבון "כסף קטלני" בתפקיד הלנה אייזמן, אם משפחת אייזמן שסביבה נסובה עלילת הסדרה.
בשנים 2003–2004 שיחקה בסדרה "אהבה בשלכת", הסובבת את סיפור אהבתם של שני קשישים בבית אבות (יהודה ברקן וליא קניג).
ב-2007 שיחקה את דמותה המבוגרת של עדי (ליטל רוזנצוייג), בסדרה "הנפילים", ושיחקה בסרט "מדוזות" בבימוים אתגר קרת ושירה גפן, שזכה בשני פרסים בפסטיבל הקולנוע בקאן.
ב-2015 שיחקה בסרטו של אמיר וולף "ציפורי חול", לצד גילה אלמגור ועודד תאומי.
חיים אישיים

פביאן נשואה למהנדס הכימיה דוד בלוך (בנו של משה רודולף בלוך), להם בן ובת.
הערות שוליים

↑  דניאלה שמי, נשארתי זרה בארץ, "העולם הזה", גיליון 2460 מ-24 באוקטובר 1984, עמוד 33
↑  טלילה בן-זכאי, "במת השחקנים" מתגרשת מ"הבימה", מעריב, 8 במאי 1966
↑  רחל אורן, מי יציל את הפלח בפעם השנייה, דבר, 18 בפברואר 1966
חיים גליקשטיין, ארבע הצגות בינוניות, למרחב, 25 במרץ 1966}
במת השחקנים  בחסות "הבימה" ", דבר, 31 בינואר 1966
↑  מי? מה ? מתי? - תיאטרון, מעריב, 21 באוקטובר 1966
↑  עזרא זוסמן, "ימים בין העצים" עם מ. ברנשטיין-כהן, דבר, 21 ביולי 1967
נחמן בן-עמי, בת אנוש - "ימים בין העצים" מאת מרגריו דירא -ב"צוותא", מעריב, 23 ביולי 1967
↑  אורי קיסרי, "אלפי" - על הנייר ועל הבמה, מעריב, 24 באוקטובר 1969
יורם קניוק, אחרי בכורה - "אלפי" -בבימת השחקנים שליד התיאטרון הקאמרי, דבר, 2 באוקטובר 1969
↑  יעקב העליון, "דאפורד" - לסיום דרכה של "במת השחקנים"  בתל־אביב, מעריב, 30 בדצמבר 1969
חוה נובק, כל העולם במה, דבר, 3 בפברואר 1970
↑  חוה נובק, מחזות ישראליים על בעיות קטנות, דבר, 17 ביוני 1971
↑  מ-חזה, "העולם הזה", גיליון 1758 מ-12 במאי 1971, עמוד 25
↑  זאב רב-נוף, מונדי מפגין נוכחות, דבר, 3 בנובמבר 1976
זאב רב-נוף, חילופי נשים ב"יומן נוכחות" של מונדי, דבר, 2 ביוני 1977
↑  התיאטרון לילדים ולנוער לבתי־ספר יסודיים, דבר, 10 באוקטובר 1979
↑  שוש אביגל, בימת שחקנים, כותרת ראשית, 28 בנובמבר 1984
↑  שוש אביגל, תאונות עבודה 'האספן', מאת דייוויד פארקר, ב'התיאטרון הפשוט', כותרת ראשית, 23 במאי 1984
↑  ירון פריד, אלמנות  - על־פי רומן מאת אריאל דורפמן; עיבוד ובימוי: גדי ענב;, חדשות, 4 באוקטובר 1987
↑  אדר אבישר, פילא וקישטא, מעריב, 5 בנובמבר 1990
↑  עירית שמגר, בורגנית ישראלית. 1983, מעריב, 5 במאי 1983
↑  'כינור דוד': לא עוד בורקאס, כותרת ראשית, 14 במרץ 1984
↑  ביקורות:
רחל נאמן, ביקורת - הישראלי המכוער 'עדות מאונס' - שחף, תל־אביב, כותרת ראשית, 31 באוקטובר 1984
מאיר שניצר, האנס המגמגם - 'עדות מאונס' - שחף, תל־אביב, חדשות, 15 באוקטובר 1984
אריה יאס, יש אונס ו...יש אונס, מעריב, 12 באוקטובר 1984
שבא סלהוב, "למה לא נותנים לחיות?" ביקורת  על ביקורת, חדשות, 25 באוקטובר 1984
↑  מירי פביאן מאוד מרוגזת, היא הסבירה לדניאלה שמי למה, "העולם הזה", גיליון 2679 מ-4 בינואר 1989, עמוד 40
רונית ויס ברקוביץ, סרט קצר - רום סרוויס, חדשות, 22 בדצמבר 1988
↑  רונית הבר, נרקומן גרוש הורס את חייה של נערה נמרצת, חדשות, 19 במרץ 1993
↑  ערוץ 3 רכש את 2 העונות הראשונות של "כסף קטלני", באתר גלובס, 17 בפברואר 1999
↑  רותה קופפר, מופע שנות ה-70, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2003
↑ ביקורות: אורי קליין, שוב המציאות מתפצלת, באתר הארץ, 29 ביוני 2007
ירון פריד, ‏בסרט הזה עוד לא הייתם, באתר גלובס, 3 ביולי 2007
↑  נירית אנדרמן, אורי קליין, קאן, שני פרסים לסרט הישראלי "מדוזות", באתר הארץ, 27 במאי 2007
↑ ביקורות: אורי קליין, "ציפורי חול": קומדיה על שואה שלא הולכת עד הסוף, באתר הארץ, 14 במרץ 2016
אורון שמיר, עכבר העיר, "ציפורי חול": שורף מצחוק בנקודות הכואבות, באתר הארץ, 10 במרץ 2016
↑   רועי צ'יקי ארד, האיש שרוצה להציל את העולם באמצעות מלח, באתר הארץ, 18 באוקטובר 2017
↑  רוני דורי, בארון של מירי פביאן ואלה בלוך, באתר הארץ, 27 בפברואר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011525760905171  VIAF: 731166237087696380002   WorldCat (עם VIAF): 731166237087696380002
משה ששון

שלט רחוב משה ששון בשכונת שערי חסד בירושלים
משה ששון (15 בדצמבר 1925 – 16 בספטמבר 2006) היה דיפלומט ישראלי, שבין תפקידיו כיהן כשגריר ישראל במצרים.
ביוגרפיה

ששון, בנם של ג'וליה ואליהו ששון (לימים דיפלומט בכיר ושר בממשלת ישראל), נולד בדמשק לאחר שאמו נסעה להוריה לצורך הלידה, והגיע לארץ ישראל בגיל שישה שבועות. למד בבית ספר אליאנס, בסמינר בית הכרם ובאוניברסיטה העברית בירושלים, שבה השלים תואר ראשון בכלכלה ולימודי המזרח התיכון. התנדב לארגון "ההגנה" ושירת בש"י ובמחלקה הערבית בירושלים תחת יצחק נבון.
לאחר מלחמת העצמאות הצטרף למחלקה המדינית של משרד החוץ, נטל חלק בשיחות עם עבדאללה הראשון, מלך ירדן שניהל אביו, ועבד במחלקת המזרח התיכון. בסוף 1952 מונה למזכיר השני בנציגות ישראל ביוון, תפקיד בו כיהן עד יוני 1955. לאחר מכן שירת במוסדות האו"ם בז'נבה, ובשנים 1958–1959 היה המנהל בפועל של מחלקת המזרח התיכון במשרד החוץ. בשנים 1960 עד 1966 שירת כציר דיפלומטי בשגרירות ישראל באנקרה שבטורקיה.
באוגוסט 1966 מונה למנהל מחלקת שביתות הנשק במשרד החוץ, ולאחר מלחמת ששת הימים מונה על ידי ראש הממשלה לוי אשכול לשמש כנציגו האישי בגופים השונים המטפלים בענייני השטחים ושימש נציגו לשיחות עם מנהיגים פלסטינים. בדצמבר 1969 מונה לסמנכ"ל משרד החוץ והממונה על מערך המזרח התיכון במשרד. בשנים 1973–1976 שירת כשגריר ישראל באיטליה ובוותיקן. באפריל 1977 סיים את תפקידו ברומא ופורסם שהוא ימונה למשנה למנכ"ל משרד החוץ האחראי על ההסדר עם מדינות ערב. באוגוסט 1977 הוא מונה למנהל המרכז למחקר ותכנון של משרד החוץ. בדצמבר 1977 מונה ליועץ לשר החוץ לעניינים מיוחדים, וטיפל בשיחות עם מצרים, במקביל לניהול המרכז למחקר ותכנון.
במאי 1981 החל לכהן כשגריר ישראל במצרים, שירת בתפקיד זה במשך שבע שנים. במהלך כהונתו התמודד עם תגובת מצרים לאחר תקיפת ישראל את הכור הגרעיני בעיראק, עם ההתנקשות בנשיא מצרים, אנואר סאדאת, במהלכה היה נוכח ששון ביציע הכבוד בעת המצעד הצבאי, ששון חולץ על ידי מאבטחיו הישראלים, הוכנס לרכב שהוסרו ממנו סימני הזיהוי הישראליים ונמלט מהמקום, השלמת פינוי סיני, מלחמת לבנון, הפיגוע בראס בורקה ופרוץ האינתיפאדה הראשונה. לאחר פרישתו היה לנשיא התאחדות עולי סוריה בישראל.
בשנת 1988 נמנה עם מדליקי המשואות בטקס פתיחת יום העצמאות.
היה נשוי לטובה לבית סוקולוב (משנת 1949) ואב לשניים. בתו, אורנה ששון-טמיר, היא עורכת דין, בנו ראובן נהרג בתאונת דרכים.
זכרו מונצח ברחוב הנושא את שמו בשכונת שערי חסד בירושלים.
ספריו

שבע השנים בארץ המצרים, תל אביב: עידנים, תשנ"ב 1992
משה ששון, עטרה קליגמן (ע), ללא שולחן עגול: המשאים והמתנים לשלום – עדות ולקחים (1919–1979), אור יהודה: ספרית מעריב, תשס"ד 2004
לקריאה נוספת

אורנה טמיר, יגאל טמיר, "על השגריר ונשיא התאחדות עולי סוריה בישראל משה ששון ע"ה תרפ"ה-תשס"ו 1925-2006", מכאן ומשאם 11, 2010, עמ' 40–47 (במאמר, מאת בתו ובן זוגה, מופיעים גם דבריהם של יצחק נבון, צבי מזאל, פרופ' יוסף הדס, אבא אבן ויהושע קלש על משה ששון.)
הערות שוליים

↑  הבן בדרכי אביו, מעריב, 4 ביוני 1974
↑  בעפולה, דבר, 4 במאי 1952
↑  היחיד והציבור, חרות, 31 בדצמבר 1952
↑  יחיד וציבור, זמנים, 13 ביוני 1955
↑  ברטור ייצג את ישראל במועצה הכלכלית, חרות, 9 באפריל 1956
↑  הבן בעקבות האב, מעריב, 23 בפברואר 1958
↑  יחיד ורבים, מעריב, 22 בנובמבר 1959
↑  א. בן־חורין - שגריר בבורמה; מ. ביתן - שגריר בגאנה, למרחב, 15 במרץ 1960
↑  אשכול מינה נציג אישי – לטיפול בענייני השטחים המוחזקים, מעריב, 13 בנובמבר 1967.
↑  מונו סגני מנכ"ל במשרד החוץ, מעריב, 18 בדצמבר 1969
↑  משה ששון, דבר, 16 בנובמבר 1973
↑  עיטור כבוד לשגריר ישראל באיטליה, מעריב, 22 באפריל 1977
↑  משה ששון יתאם ענייני ההסדר עם מדינות ערב, דבר, 16 במרץ 1977
↑  משה ששון - מנהל המרכז לחקר ולתכנון פלפלי ומדיני במשרד החוץ, דבר, 2 באוגוסט 1977
↑  משה ששון - יועץ לשה"ח, דבר, 13 בדצמבר 1977
↑  משה ששוו יוסיף לשמש מנהל המרכז למחקר ותיכנון, מעריב, 28 בדצמבר 1977
↑  סיון כהן, הציל את השגריר בזמן רצח סאדאת: "ירו צרורות, השכבתי אותו על הרצפה", באתר nana10‏, 6 באוקטובר 2011.
↑  שנים עשר המדליקים, מעריב, 20 באפריל 1988
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311987405171  BnF: cb150238455 (data)  ISNI: 0000 0000 6661 7733  LCCN: nr92043043  VIAF: 34735417   WorldCat (עם VIAF): 34735417
ערב אל קראד

ערב אל קראד היה שבט בדואי שהתגורר בצפון ארץ ישראל בסמיכות לאיילת השחר והתפרנס ממרעה צאן ובקר. לאחר מלחמת העצמאות נמצאו בני השבט בשני כפרים, קראד אל באקארה וקראד אל גאנאמה, בתוך השטח המפורז המרכזי בגבול ישראל-סוריה. בשנת 1951 הם הועברו על ידי שלטנות ישראל לשעב, אך לאחר החלטה של מועצת הביטחון הוחזרו לכפריהם. בנובמבר 1956 הם הועברו, על פי דרישתם, לסוריה.
הערות שוליים

1 2  יעקב אביאל, קראד אל בקרה שבאזור המפורז, הארץ, 29 במרץ 1954
↑  יעקב בנדל, מלטה - היא איילת השחר, הַבֹּקֶר, 5 באוגוסט 1942
↑  סכסוך המים באילת השחר, הארץ, 15 במרץ 1926
↑  מפקד האוכלוסין 1922, מחוז צפת, עמוד 44
↑  מפקד 1931, נפת צפת, עמוד 105-106
1 2  י. אביאל, הכפר שמרד במדינת ישראל, מעריב, 31 באוגוסט 1956
↑  Yigal Kipnis, The Golan Heights: Political History, Settlement and Geography since 1949, 2013, page 22
↑  ג. צימרמן, אצל המפונים מהאזור המפורז, מעריב, 4 ביוני 1951
1 2  War, peace and land seizure in Palestine's border area. By: Falah, Ghazi‐Walid, Third World Quarterly, 01436597, Jul2004, Vol. 25, Issue 5
↑  משטרת ישראל בגבול הסורי: השטח המפורז חולק למעשה, על המשמר, 8 באפריל 1951
↑  פונה כפר?, על המשמר, 13 באפריל 1951
↑  מועצת הבטחון החליטה להזמין את ריילי, הארץ, 18 באפריל 1951
1 2  ה. יוסטוס, ריילי תובע להחזיר ערבים מסוריה לאזור המפורז, מעריב, 10 ביולי 1951
↑  גילוי דעת של שרת, הצופה, 16 באפריל 1951
↑  סיכוי לסיום חפירת אפיק הירדן עד לחורף, דבר, 5 ביוני 1951
↑  החלטת מועצת הבטחון, הַבֹּקֶר, 20 במאי 1951
↑  סוריה מתלוננת בפני מועצת הבטחון, הַבֹּקֶר, 30 במאי 1951
↑  העבודה בחולה נמשכה ביום ו' בשטח הדרומי, על המשמר, 27 במאי 1951
↑  עם הערבים שפונו מן האיזור המפורז, הַבֹּקֶר, 22 ביוני 1951
↑  2 משקיפים ביקרו בשעב, חרות, 28 במאי 1951
↑  לקראת הסדר ביקור אנשי או"ם אצל המפונים, דבר, 6 ביוני 1951
↑  קציני או"ם נפגשו בכפר שעב עם הערבים שפונו מאזור החולה, הארץ, 28 ביוני 1951
↑  משקיף צרפתי התפטר, על המשמר, 10 ביולי 1951
↑  שליש מהמפונים רוצים לחזור לאזור המפורז, מעריב, 3 ביולי 1951
↑  ירמיהו שמואלי, 230 משפחות יוחזרו לאיזור המפורז, על המשמר, 4 ביולי 1951
↑  החלה החזרת הערבים שפונו, מעריב, 5 ביולי 1951
↑  תגרה עזה בין תושבי כפר ערבי לחברי אילת השחר, הארץ, 10 בפברואר 1955
↑  רועים מהאזור המפורז על אדמת ראש פינה, דבר, 1 בינואר 1952
↑  ר. לוריא, בידואים בגליל קיבלו מזון חינם, מעריב, 14 בינואר 1953
↑  העובדים בערוץ הירדן, הארץ, 25 בינואר 1954
↑  בניקה שמע תלונות כפר ערבי באיזור המפורז בצפון, הארץ, 22 בפברואר 1954
↑  ערביי האזור המפורז פנו לברנס, דבר, 22 בדצמבר 1954
↑  הוצעו הקלות לערביי אל באקארה, הארץ, 4 בינואר 1955
↑  ברנס מציע מו"מ ישיר ישראלי־סורי להסדר באזור המפורז או לחלוקתו, דבר, 16 בינואר 1955
↑  ערביי האזור המפורז קונים וסוחרים בצפת, דבר, 17 בינואר 1955
↑  ערבים תפסו קרקעות יהודים באזור המפורז, מעריב, 4 ביוני 1956
↑  נאשם בריגול חזר בו ומבקש למנות סניגור, הארץ, 27 בדצמבר 1956
נידון על איסוף מסמכים למען האויב, הארץ, 21 בינואר 1957
↑  תובעים בתוקף הוצאתם מישראל, חרות, 24 באוגוסט 1956
↑  ברנס ביקר באיזור המפורז בצפון, למרחב, 20 באוגוסט 1956
↑  השבט קראד אל בקארה עבר מהאזור המפורז לסוריה, דבר, 14 בנובמבר 1956
↑  Adel Manna, Nakba and Survival, Univ of California Press, 2022, page 11
↑  שמואל שגב, הגבול הצפוני של ישראל "התחמם", מעריב, 5 ביולי 1957
קואורדינטות בריצנטריות

דוגמה למערכת קואורדינטות בריצנטריות במשולש שווה-צלעות
במתמטיקה, מערכת של קואורדינטות בָּרִיצֶנְטְרִיוֹת היא מערכת קואורדינטות שבה מתואר מקומה של נקודה ביחס לקודקודי סימפלקס מסוים (למשל משולש). בקואורדינטות אלה השתמש לראשונה אוגוסט פרדיננד מביוס.
במקרה הפשוט, בהינתן משולש  \triangle ABC, ניתן להביע כל נקודה P על ידי
 P={{{\lambda }_{1}A+{\lambda }_{2}B+{\lambda }_{3}C} \over {{\lambda }_{1}+{\lambda }_{2}+{\lambda }_{3}}} עבור  {\lambda }_{1},{\lambda }_{2},{\lambda }_{3} סקלרים כלשהם, כאשר מתייחסים לנקודות A,‏ B ו-C כווקטורים. הנקודה תלויה בווקטור הקואורדינטות  (\lambda _{1},\lambda _{2},\lambda _{3}) רק עד כדי כפל בסקלר, ולכן מקובל להניח  {\lambda }_{1}+{\lambda }_{2}+{\lambda }_{3}=1. הנקודה P נמצאת בתוך המשולש אם ורק אם כל המקדמים חיוביים.
הנקודה P שהקורדינאטות שלה הן  (\lambda _{1},\lambda _{2},\lambda _{3}) היא מרכז המסה של המערכת, אם לנקודות A,B,C יש מסות של  \lambda _{1},\lambda _{2},\lambda _{3}.
בנוסף, אם אחת מהקואורדינטות   \lambda _{1},\lambda _{2},\lambda _{3}  שווה לאפס, הנקודה  {\mathbf {P}}  תתכנס לקומבינציה אפינית של שתי הנקודות האחרות,לדוגמה  \lambda _{1}=0,\lambda _{2}\neq 0,\lambda _{3}\neq 0 יגרור  P=\alpha B+\beta C
המקרה הכללי

באופן כללי עבור קודקודי סימפלקס  \mathbf {x} _{1},\ldots ,\mathbf {x} _{n} במרחב אפיני A ונקודה  \mathbf {p}  ב-A, אם קיימים מקדמים  a_{1},\ldots ,a_{n} שאינם כולם אפסים כך שמתקיים
אז אומרים שהמקדמים הם קואורדינטות בריצנטריות של  \mathbf {p}  ביחס ל- \mathbf {x} _{1},\ldots ,\mathbf {x} _{n}. קואורדינטות הקודקודים  \mathbf {x} _{1}=(1,0,0,\ldots ,0),\mathbf {x} _{2}=(0,1,0,\ldots ,0),\ldots ,\mathbf {x} _{n}=(0,0,0,\ldots ,1). כאשר הקואורדינטות אינן שליליות, הנקודה  \mathbf {p}  נמצאת בקמור של  \mathbf {x} _{1},\ldots ,\mathbf {x} _{n}, כלומר בתוך הסימפלקס שמוגדר על ידי הקודקודים,  \mathbf {x} _{n}.
קואורדינטות בריצנטריות כפי שהוגדרו לעיל הן צורה של קואורדינטות הומוגניות. לעיתים מגבילים את ערכי הקואורדינטות כך שיתקיים:  \sum a_{i}=1.
ראו גם

קואורדינטות טריליניאריות
שרה ברנאר

| --- | --- |

 לידה:  23 באוקטובר 1844 פריז, צרפת 
 פטירה:  26 במרץ 1923 (בגיל 78) הרובע השבעה-עשר של פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 שם לידה:  Sara Marie Henriette Bernhardt 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1862–1922 (כ־60 שנה)
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה 
 בן או בת זוג:  Jacques Damala (1882–1889)   Samuel Pozzi 
 צאצאים:  Maurice Bernhardt 
 פרסים והוקרה:  קצינה בלגיון הכבוד  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד (1960) 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
שרה ברנאר בשנת 1864, צילום מעשה ידי נדאר.
בתפקיד הקיסרית תאודורה, צילום מ-1884 מעשה ידי נדאר.
שרה ברנאר (בצרפתית: Sarah Bernhardt;‏ 22 באוקטובר 1844 – 26 במרץ 1923) הייתה שחקנית תיאטרון צרפתייה ממוצא יהודי. נחשבה בתקופתה לשחקנית המפורסמת בעולם והייתה "הכוכבת הבינלאומית הראשונה". כונתה 'האלוהית' ו'קיסרית התיאטרון'; ויקטור הוגו כינה אותה 'קול הזהב', וז'אן קוקטו כינה אותה 'המפלצת הקדושה'.
תולדות חייה > ילדות ונעורים

נולדה בשם אנרייט רוזין ברנאר (בצרפתית: Henriette Rosine Bernard). אמה, יהודית ברנאר, הייתה יהודייה ילידת אמסטרדם, קורטיזנה מפורסמת בפריז. אביה היה כנראה צעיר הולנדי, ולפי גרסה אחרת, עורך דין מלה האבר. סבה מצד אמה היה מוריץ ברנהארד - סוחר יהודי באמסטרדם. אמה של שרה הרבתה לנסוע, והפקידה את הטיפול בה בידי אומנת. משפחת אביה, התעקשה בהצלחה על גידולה כקתולית, ואכן, ב-21 במאי 1856 היא הוטבלה. בנוסף, משפחת אביה הקדישה סכומים נכבדים של כסף בחינוכה. בהיותה בת שבע, נשלחה שרה לפנימייה לבנות בפרבר הפריזאי אוטיי (Auteuil), ובהיותה שם, התגלתה נטייתה למשחק. בגיל 10, שרה נכנסה לבית ספר יוקרתי, המסונף למנזר אוגוסטיני ליד ורסאי. ב-1859 התקבלה לקונסרבטוריון למוזיקה ולמשחק תיאטרלי בהמלצתו של שארל (Charles), דוכס מורני (Morny), אחיו-למחצה של נפוליאון השלישי, אשר אמה הייתה בחוג מיודעיו. גם בהמשך הקריירה, הדוכס מורני סייע לקריירה של שרה ברנאר באמצעות השפעה מאחורי הקלעים. בינואר 1860 החלה שרה בלימודיה באותו מוסד, ובמהלכם שינתה את אופן כתיבת שמה מ-Bernard ל-Bernhardt.
תולדות חייה > קריירה > קומדי פראנסז

ב-31 באוגוסט 1862 ערכה שרה ברנאר את הופעת הבכורה שלה בקריירת משחק מקצועית, עת גילמה תפקיד ראשי במחזהו של ז'אן רסין "איפיגניה" (Iphigénie) בקומדי פראנסז. היא המשיכה ושיחקה בתפקיד הראשי של הנרייט (Henriette), במחזהו של מולייר "הנשים המלומדות" (Les Femmes savantes), וכן מספר תפקידים נוספים, אולם בשל מריבות שנגרמו על ידי אופייה החם, נאלצה לעזוב את התיאטרון.
תולדות חייה > קריירה > תיאטרונים עממיים

זמן מה שיחקה בתיאטרון הז'ימנאז (Gymnase), העממי יותר. אחר כך עקרה לבריסל, שם נכנסה להיריון כתוצאה מקשר עם אציל בלגי (ראו להלן), והביאה לעולם את בנה היחיד. לאחר הלידה שבה לפריז, שם חזרה ושיחקה זמן מה באחד התיאטרונים העממיים.
תולדות חייה > קריירה > אודיאון

ב־1866 עברה לשחק בתיאטרון אודיאון שבפריז, השני ביוקרתו לאחר ה"קומדי פרנסז". היא גילמה את דמותה של קורדליה (Cordelia), בגרסה הצרפתית למחזהו של שייקספיר "המלך ליר". בהמשך, בין היתר, גילמה שני תפקידים, הן של נערה, הן של נער - הראשון בשורה של תפקידים גבריים שגילמה בהמשך חייה - במחזהו של ז'אן רסין "עתליה" (Athalie).
1868 היוותה את שנת הפריצה שלה כשחקנית ידועת שם. בינואר גילמה את דמותו של הטרובדור זאנטו (Zanetto), במחזהו של פרנסואה קופה "עובר האורח" (Le Passant18). באותה שנה שיחקה גם במחזהו של אלכסנדר דיומא האב "קין" (Kean). במלחמת צרפת-פרוסיה חלק מן האודיאון הפך לבית חולים, כאשר שרה ברנאר נרתמת לסיוע לפצועים.
ב-1872 גילמה בהצלחה רבה את תפקיד מלכת ספרד במחזהו של ויקטור הוגו "רואי-בלה" (Ruy Blas), מה שגרם לקומדי פראנסז להזמינה לשחק בשורותיו כשחקנית מן המניין. הקומדי פראנסז הציע לה שכר של 12,000 פרנק צרפתי לשנה (כ-50,000 דולר אמריקני של ימינו), לעומת שכרה באודיאון, אשר עמד על 10,000 פרנק, ושרה ברנאר קיבלה את ההצעה.
תולדות חייה > קריירה > שוב בקומדי פראנסז

ב-1 באוקטובר 1872, שרה ברנאר חזרה לקומדי פראנסז. לאחר שובה לקומדי פראנסז, שרה ברנאר שיחקה, בין היתר, ב-1874 את התפקיד הראשי במחזהו של ז'אן רסין "פדרה", וב-1877 את תפקידה של דוניה סול (Doña Sol) של ויקטור הוגו "ארנאני" (Hernani).
ב-1879 הייתה לה עונה מוצלחת בלונדון, ומכאן ואילך נודעה כשחקנית הגדולה ביותר של זמנה. קולה זכה לכינוי "קול הזהב".
ב-1880, בשל ביקורת שנמתחה על משחקה במחזהו של אמיל אוז'ייה "ההרפתקנית" (L'Aventurière), ברנאר עזבה את קומדי פראנסז. כיוון שמדובר היה בהפרת חוזה, עזיבתה הגיעה לערכאות משפטיות, ולבסוף נפסק כי עליה לשלם לתיאטרון פיצויים של 100,000 פרנק בתוספת ריבית. הדבר הטיל עליה עול כספי נכבד ביותר למשך עשורים אחר כך.
תולדות חייה > קריירה > מסעי הופעות בבריטניה, צפון אמריקה ואירופה

לאחר שעזבה את קומדי פראנסז, ברנאר הקימה להקה משלה, ובאפריל 1880 אמרגן בריטי ארגן עבורה מסע הופעות בלונדון. המסע נחל הצלחה אדירה.
ב-1881 גילמה את דמותה של דופלסי (Duplessis) במחזהו של אלכסנדר דיומא הבן "הגברת עם הקמליות". תפקיד זה, על אף שלא הייתה הראשונה שגילמה אותו, הפך למזוהה עמה ביותר, וזה שגילמה אותו יותר מכל תפקיד אחר בחייה: יותר מ-1,000 פעמים. בנוסף, הפכו למזוהות איתה סצנות בהן הגיבורה מתה על הבמה, ולא פעם, מחזאים שיבצו עבורה סצנות כאלה בעת כתיבת חלקן של הדמויות אותן עמדה לגלם.
עם חזרתה מבריטניה, ערכה עם להקתה מסע הופעות בבריסל ובקופנהגן. בהמשך יצאה למסע הופעות בערי השדה הצרפתיות. ב-15 באוקטובר שרה ברנאר יצאה עם להקתה למסע בארצות הברית ובקנדה, והגיעה ב-27 באותו חודש לניו יורק. במהלך אותו מסע, שרה ברנאר הופעה 157 פעמים ב-51 ערים שונות, כלומר, כמעט הופעה אחת ליממה. את נסיעותיה באמריקה ערכה ברכבת מיוחדת, בה הוקדש לה, יחד עם מספר מסייעים, קרון "מלכותי". בין היתר, בניו ג'רזי פגשה בתומאס אדיסון וקראה בפניו בביתו את תפקידה במחזה "פדרה". שרה ברנאר חזרה לצרפת במאי 1881, כאשר הכנסותיה מן המסע הגיעו ל-194,000 דולר (כ-5,500,000 בערכי 2024). זאת על אף שניתן להניח בוודאות כי הצופים, ברובם הגדול, לא הבינו את השפה הצרפתית, בה נערכו המחזות.
ב-1882, הופיעה שוב בלונדון. באותם ימים נוצר קשר, שהוביל לנישואין, בינה לבין אריסטיד דאמאלה (Damalas, ביוונית: Δαμαλάς, ר' להלן). אחרי כך שרה ברנאר יצאה למסע הופעות, תחילה בערי השדה בצרפת ובהמשך, ברחבי אירופה: איטליה, יוון, הונגריה, שווייץ, בלגיה, הולנד, ספרד, אוסטריה ורוסיה. במהלך מסע זה הופיעה בפני מנהיגים כמו הצאר אלכסנדר השלישי, הקיסר פרנץ יוזף ואלפונסו השנים עשר, מלך ספרד.
תולדות חייה > קריירה > חזרה לפריז, "פדורה" ו"תאודורה"

שרה ברנרר חזרה להופיע בפריז ב-11 בדצמבר 1882, בתפקיד הנסיכה במחזהו של ויקטוריין סארדו (Sardou) "פדורה" (Fédora), כאשר בעלה הטרי דאמאלה מגלם את התפקיד הגברי הראשי. ברנאר זכתה בביקורות נלהבות, והכובע שחבשה, מגבעת רכה הפופולרית עד ימינו, נקרא מכאן ואילך על שם המחזה. על אף ההצלחה האומנותית, נחלו המחזה ושרה עצמה הפסדים כספיים מסיבות הקשורות לחייה האישיים, כולל פרידתה-למעשה מדאמאלה. שרה ברנאר, שחובותיה העיקו עליה, נאלצה למכור את תכשיטיה וחלק מרכושה, וכן לצאת למסע הופעות באירופה, כל זאת כדי לכסות את חובותיה. המחזות בהם שיחקה לאחר מכן, עד 1884, הצליחו פחות. אלא שמגמה זו השתנתה עם מחזהו של סארדו "תאודורה", המבוסס באופן רופף על דמותו של קיסרית האימפריה הביזנטית במאה השישית. המחזה, עם ברנאר בתפקיד הראשי, עלה על הבמה לראשונה ב-26 בדצמבר 1884, זכה להצלחה גורפת, הוצג מאות פעמים וכן עזר לשרה ברנאר לחסל את רוב חובותיה. עד מהרה, ברנאר נקלעה שוב לחובות: שני המחזות הבאים בהם שיחקה (אחד מהם המלט בתפקיד אופליה) לא נחלו הצלחה דומה, ובנה מוריס הפסיד כסף רב בהימורים. שוב היא נאלצה למכור חלק מרכושה.
תולדות חייה > קריירה > מסעות בעולם

כיוון שמצבה הכספי השתנה כאמור לרעה, בשנים 1886 ו-1887 ברנאר יצאה שוב למסע הופעות ברחבי העולם. היא עברה במספר ארצות באמריקה הלטינית, ודרך מקסיקו וארצות הברית חזרה לבריטניה ומשם לפריז. במהלך מסע זה התקבלה בכל מקום בהתלהבות והופיעה בפני אולמות מלאים. הכנסותיה באותו מסע הגיעו לכמיליון פרנק צרפתי, שערכו היה כשביעית הדולר דאז, וכארבעה דולר של 2024.
במהלך שהותה בפריז, נערכו שיחות בין שרה ברנאר לקומדי פראנסז אודות חזרתה, אולם אלה עלו על שרטון. באותה תקופה, ב-1887, שיחקה בהצלחה ב"לה טוסקה" (La Tosca), דרמה מאת סארדו. הופעתה הייתה מרשימה, ואף שימשה כהשראה ארוכת השפעה לאופרה טוסקה מאת ג'אקומו פוצ'יני, אשר חזה בדרמה כאשר שרה ברנאר הופיעה במילאנו במהלך מסעה הבא (ר' להלן). ב-1908, הופק "לה טוסקה" כסרט ראינוע בכיכובה של שרה ברנאר.
כללית, מיני אז, ובכל פעם שמצבה הכלכלי הורע, דבר שעקב בזבזנותה אירע אחת למספר שנים לא גדול, יצאה למסעי הופעות ברחבי העולם. כך יצאה ב-1888 למסע נוסף שכלל את איטליה, מצרים, טורקיה, שוודיה, נורווגיה (אז חלק משוודיה) ולבסוף רוסיה, בטרם שבה לפריז בתחילת 1889. ב-1890 וב-1891 גילמה ברנאר בהצלחה רבה, בין היתר, את ז'אן ד'ארק, במחזה של ז'יל בארבייה, ואת קלאופטרה (כולל סצנת מוות דרמאטית) במחזה מאת סארדו ואמיל מורו (Moreau).
בין 1891 ו-1893 ברנאר ערכה מסע הופעות ברבות מארצות אירופה, כולל רוסיה, באמריקה הצפונית, באמריקה הדרומית, באוסטרליה, בניו זילנד, בהוואי ובסמואה. מסע זה, הארוך ביותר בחייה, הכניס לה כ-3,500,000 פרנקים.
תולדות חייה > קריירה > תיאטרון הרנסאנס

עם חזרתה לפריז ממסעה סביב העולם, שרה ברנאר שילמה 700,000 פרנק לתיאטרון הרנסאנס (Théâtre de la Renaissance) והפכה למנהלת האמנותית שלו, כמו גם לשחקנית הראשית. היא שלטה ביד רמה על כל הקורה בתיאטרון, והנהיגה תקנות שונות, חלקן הגדול לא עלה בקנה אחד עם הנהוג. כך למשל, אסרה על הנשים שבקרב הקהל לחבוש כובעים, אשר מפאת גודלם, הסתירו את הנעשה על הבמה מיתר הצופים. היא אסרה למקם על הבמה את תיבת הלחשנים, וטענה כי חלף זאת על שחקן ללמוד את תפקידו היטב. כן אסרה על מיקום מעודדים שכירים בקרב הקהל. למרות שלרוב הצליחה כמנהלת אמנותית וכשחקנית ראשית, חובותיה הכספיים, אשר חזרו והאמירו עד לכ-2,000,000 פרנקים בסוף 1898, אילצו אותה לבסוף למשוך את ידיה מתיאטרון הרנסאנס.
תולדות חייה > קריירה > תיאטרון שרה ברנאר

ב-1 בינואר 1899, שרה ברנאר חתמה על חוזה, ולפיו חכרה את תיאטרון אומות (Théâtre des Nations) בכיכר שאטלה. תיאטרון זה, ובו 1,700 מקומות, כפול מתיאטרון הרנסאנס, איפשר בשל כך הכנסות גבוהות יותר, וגם מבחינות אחרות: אקוסטיקה, סידורי הבמה ואחורי הקלעים למשל, עלה על תיאטרון הרנסאנס. שרה ברנאר קראה לתיאטרון על שמה: תיאטרון שרה ברנאר, וזה נפתח לראשונה ב-21 בינואר עם ההצגה "לה טוסקה".
ב-20 במאי 1899, העלתה על הבמה גרסה צרפתית של "המלט" שבה שיחקה את התפקיד הראשי. כן חזרה והעלתה הצלחות קודמות כמו "פדרה", "פדורה", "הגברת עם הקמליות" ועוד. בשנת 1900 גילמה את הדמות בסרט הקצר, בן שתי הדקות "Le Duel d'Hamlet" וזה הוצג במהלך התערוכה העולמית של פריז (1900). שרה ברנאר יצאה למסע נוסף ללונדון ואחר כך לארצות הברית. ב-1902, לראשונה מאז מלחמת צרפת-פרוסיה, שרה ברנאר הופיעה על אדמת גרמניה במסגרת חילופי תרבות, ואף נפגשה עם הקייזר וילהלם השני, אשר ערך לכבודה סעודת הוקרה בפוטסדם. בשנים הבאות, בנוסף למשחק, ניסתה כוחה, ללא הצלחה יתרה, הן בכתיבת מחזה, שירד לאחר זמן קצר, הן בהוראת משחק בקונסרבטוריון, שם הפסיקה לאחר זמן קצר.