stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שדרות סאנסט (מחזמר)
היסטוריה

המחזה הועלה לראשונה בשנת 1993 על במות וסט אנד בלונדון בכיכובה של פטולה קלארק. הגרסה נותרה נאמנה לקו העלילה ולדיאלוג, וניסתה להעלות תפאורה דומה לזו המופיעה בסרט. בילי ויילדר נתן את ברכתו למחזה. המחזה זכה להצלחה.
עלילת המחזה מתרחשת בשנות ה-30 של המאה ה-20, ומתארת את דמותה של נורמה דזמונד, שחקנית מבוגרת אשר בעברה הייתה כוכבת הוליוודית של סרטים אילמים, החולמת לעשות קאמבק, ולהיות כוכבת גם בסרטים מדברים.
בין השירים הבולטים במחזמר: With One Look,‏ Sunset Boulevard ו-As If We Never Said Goodbye.
בין השחקניות הבולטות שגילמו את נורמה דזמונד: פאטי לופון וגלן קלוז.
שיחות על הפקת גרסה קולנועית למחזמר הסתובבו בהוליווד במשך שנים. התסריט נכתב שוב ושוב וליהוקים התחילו מאמצע שנות ה-90 ולא פסקו. בשנת 2005 גלן קלוז, ויואן מקגרגור היו הבחירות הברורות לתפקידים הראשיים של נורמה וג'ו. אבל אף אולפן לא הסכים להפיק את הסרט. נכון למאי 2020 אין תכנונים להפקת גרסה קולנועית למחזמר. [דרוש מקור]
פרסים ומועמדויות

| פרס | תאריך הטקס | קטגוריה | מועמד/ים | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס אוליבייה | 14 באפריל 2024 | השחקן הטוב ביותר במחזמר | טום פרנסיס | זכייה |  |
| פרס אוליבייה | 14 באפריל 2024 | השחקנית הטובה ביותר במחזמר | ניקול שרזינגר | זכייה |  |
| פרס אוליבייה | 14 באפריל 2024 | השחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה במחזמר | דייוויד תאקסטון | מועמדות |  |
| פרס אוליבייה | 14 באפריל 2024 | השחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה במחזמר | גרייס הודג'ט-יאנג | מועמדות |  |
| פרס אוליבייה | 14 באפריל 2024 | הבמאי הטוב ביותר | ג'יימי לויד | זכייה |  |
| פרס אוליבייה | 14 באפריל 2024 | כוריאוגרף התיאטרון הטוב ביותר | פביאן אלואיז | מועמדות |  |
| פרס אוליבייה | 14 באפריל 2024 | עיצוב התפאורה הטוב ביותר | נתן אמזי וג'ו רנסום | מועמדות |  |
| פרס אוליבייה | 14 באפריל 2024 | עיצוב התאורה הטוב ביותר | ג'ק נואלס | זכייה |  |
| פרס אוליבייה | 14 באפריל 2024 | עיצוב הסאונד הטוב ביותר | אדם פישר | זכייה |  |
| פרס אוליבייה | 14 באפריל 2024 | תרומה מוזיקלית יוצאת דופן | אלן וויליאמס | זכייה |  |
הערות שוליים

↑  רוברט סימונסון, Glenn Close and Ewan McGregor to Star in Film of Lloyd Webber's Sunset Boulevard, PLAYBILL, ‏11 ביולי 2005
↑  Olivia Rook, 2024 Olivier Awards: Full list of winners, London Theatre, ‏2024-04-14 (באנגלית)
| מבחר מיצירותיו של אנדרו לויד ובר |
| --- | --- | --- |
| יוסף וכתונת הפסים המשגעת | המחזמר (1968) • לחלום מוכן • דלת סיגרו עלי |  |
| ישו כוכב עליון | האלבום (1970) • המחזמר (1972) • הסרט (1973) |  |
| אוויטה | האלבום (1976) ‏ • ‏ Another Suitcase in Another Hall ‏ • ‏ Don't Cry for Me Argentina ‏ • ‏ Oh What a Circus ‏ • ‏ You Must Love Me ‏ • ‏ המחזמר (1978) • הסרט (1996) • הפסקול (1996) |  |
| קאטס | ספרו של פוסום הזקן על חתולים שימושיים (1939) • המחזמר (1981) • הדמויות • Memory • סרט, 1998 • סרט, 2019 |  |
| סטארלייט אקספרס | המחזמר (1984) |  |
| פנטום האופרה | הרומן (1909-1910) • המחזמר (1986) • השיר ‏•‏ The Music of the Night ‏•‏ All I Ask of You ‏• Wishing You Were Somehow Here Again •‏ הסרט (2004) |  |
| שדרות סאנסט | הסרט (1950) • המחזמר (1993) ‏ • ‏ As If We Never Said Goodbye |  |
| האהבה לעולם לא מתה | המחזמר (2010) |  |
| פרס טוני למחזמר הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1975−1949 | נשקי אותי, קייט (1949) • דרום פסיפיק (1950) • ברנשים וחתיכות (1951) • המלך ואני (1952) • קיסמט (1954) • גבירתי הנאווה (1957) • איש המוזיקה (1958) • צלילי המוסיקה/פיורלו! (1960) • ביי ביי בירדי (1961) • איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ (1962) • דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום (1963) • הלו, דולי! (1964) • כנר על הגג (1965) • איש למנשה (1966) • קברט (1967) • 1776 (1969) • קומפני (1971) • הקוסם (1975) |  |
| 2000−1976 | שורת המקהלה (1976) • אנני (1977) • סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט (1979) • אוויטה (1980) • רחוב 42 (1981) • ‏Nine‏ (1982) • קאטס (1983) • כלוב העליזים (1984) • עלובי החיים (1987) • פנטום האופרה (1988) • שדרות סאנסט (1995) • רנט (1996) • מלך האריות (1998) |  |
| 2001 ואילך | המפיקים (2001) • היירספריי (2003) • אבניו קיו (2004) • ספאמלוט (2005) • ג'רזי בויז (2006) • אביב מתעורר (2007) • בילי אליוט - המחזמר (2009) • ממפיס (2010) • ספר המורמונים (2011) • קינקי בוטס (2013) • מדריך הג'נטלמן לאהבה ורצח (2014) • המילטון (2016) • אוון הנסן היקר (2017) • ביקור התזמורת (2018) • האדסטאון (2019) • מולן רוז' (2021) • לופ מוזר (2022) • קימברלי אקימבו (2023) ‏•‏‏ נערי הכרך (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 300373015  LCCN: no98045615  MusicBrainz work: 174603e0-6e0c-493e-bb04-9a68a8d3c213  VIAF: 174807754   WorldCat (עם VIAF): 174807754 
ערך זה הוא קצרמרבנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שרון דן אדל

| --- | --- |
Sharon Del Adel
Sharon Del Adel
 לידה:  12 ביולי 1974 (בת 50) Waddinxveen, הולנד 
 מוקד פעילות:  ממלכת ארצות השפלה ממלכת ארצות השפלה
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 עיסוק:  זמרת-יוצרת
 סוגה:  מטאל סימפוני, מטאל גותי, רוק סימפוני
 סוג קול:  מצו סופרן
 שפה מועדפת:  הולנדית, אנגלית 
 חברת תקליטים:  Roadrunner Records, GUN רקורדס, סוני מיוזיק, סוני מיוזיק אנטרטיינמנט 
 SharonDenAdel.net
 פרופיל ב-IMDb
 
שרון ג'ני דן-אדל (בהולנדית: Sharon Janny den Adel; נולדה ב-12 ביולי 1974 בוודינסקוין שבדרום הולנד) היא זמרת הולנדית וסולנית להקת המטאל Within Temptation.
ביוגרפיה

דן-אדל נולדה בשנת 1974 בדרום הולנד. בטרם החלה את הקריירה המוזיקלית שלה, עבדה דן-אדל בחברת אופנה, והיא מעצבת את תלבושותיהם של חברי הלהקה. בשנת 1996 ייסדה יחד עם בן זוגה, הגיטריסט רוברט ווסטרהולט (Robert Westerholt), להקה בשם The Portal שלאחר מכן שמה שונה ל-Within Temptation.
דן-אדל נחשבת לנציגה הלא-רשמית של הלהקה. היא שותפה לכתיבת שיריהם, וקול המצו-סופרנו שלה הוא סימן ההיכר המוזיקלי של הלהקה. בנוסף לכך, כל הקליפים של הלהקה מתמקדים בעיקר בדן-אדל כשהיא משחקת דמויות שונות, ושאר חברי הלהקה מופיעים ברקע, או לא מופיעים בכלל. כמו כן, היא מופיעה גם על עטיפות אלבומיהם.
בנוסף להופעותיה עם להקתה, שרה דן-אדל גם עם הלהקות: After Forever, ‏Heideroosjes ודיליין. והיא השתתפה גם בשירו של ה-D.J והמפיק ארמין ואן ביורן In and Out of Love.
בראיונות סיפרה דן-אדל, כי תמיד חלמה לשיר עם קורט קוביין, סולן להקת נירוונה לשעבר שהתאבד.
ב-7 בדצמבר 2005 נולדה לדן-אדל ובן זוגה, רוברט ווסטרהולט, בתם הבכורה ושמה אווה-לונה (Eva Luna). בזמן הריונה לא רצתה דן-אדל לדעת את מין העובר, וגילתה, למעשה, שמדובר בבת רק לאחר הלידה. היא השתתפה במסע ההופעות של להקתה בעודה בהריון.
ב-1 ביוני 2009 נולד לבני הזוג ילד נוסף ושמו רובין איידן (Robin Aiden). ב-30 במרץ 2011 נולד לזוג ילדם השלישי ושמו לוגאן ארווין (Logan Arwin)
נכון לשנת 2010 מתגוררת דן-אדל בהולנד. בעבר, היא התגוררה בעשר ארצות שונות, ובהן: אינדונזיה, אתיופיה, סורינם, תימן וסרי-לנקה.
לקראת סופה של שנת 2017 לא היה מידע חדש על פעילות הלהקה, בעמוד הפייסבוק הרשמי של הלהקה פורסמה הכרזה מדן-אדל כי היא חוזרת בקרוב.
ב-10 בנובמבר 2017 דן-אדל הכריזה בסרטון וידאו על פרויקט מוזיקלי שלה שפורסם בעמוד הפייסבוק הרשמי של הלהקה.
לאחר סיבוב ההופעות האחרון שלהם דן-אדל חוותה מחסום כתיבה ולא הייתה מסוגלת לכתוב שירים חדשים עם הלהקה.
בנוסף לכך היא גם התמודדה עם בעיות אישיות. דן-אדל החליטה לכתוב שירים לעצמה במטרה לעזור לעצמה להתמודד עם בעיות אלה, כמה זמן לאחר מכן התגלה שאביה חלה בצורה קיצונית, עם סיום הפרויקט אף התגלה שאביה נפטר כתוצאה ממחלתו והפרויקט מוקדש לזכרו.
כשנתיים לאחר מכן שבהן דן-אדל כתבה לעצמה, היא החליטה לשתף את החומר בפומבי ועם חברי הלהקה, ונתנה לפרויקט המוזיקלי את השם My Indigo.
רוטור וולגוגרד

מועדון הכדורגל רוטור (ברוסית: Ро́тор; רשמית "מועדון ספורט רוטור", Спортивный клуб «Ротор») הוא מועדון כדורגל רוסי מקצועני מהעיר וולגוגרד. זהו מועדון הכדורגל המצליח ביותר בעיר וולגוגרד ששיחק מספר עונות בליגת העל הרוסית בכדורגל. הקבוצה הוכתרה פעמיים סגנית אלופה, פעם אחת אלופת רוסיה הסובייטית והעפילה מספר פעמים לחצי גמר הגביע ולגמר 1995. העפילה גם לגמר גביע אינטרטוטו.
קבוצת הנוער של רוטור זכתה באליפות רוסיה בכדורגל לנוער בעונת 2001.
מאז הקמתו נמצא בבעלות ממשלת מחוז וולגוגרד. דואר רוסיה וחברת הטקסטיל Madiyo Dekna משמשות כספונסר הקבוצה. בעונת 2020/2021 הציבה תקציב של 7 מיליון דולר.
שמות הקבוצה

1929—1961 — בריקדות («Баррикады»), טרקטורוסטרויטל (Тракторостроитель)
1961—2009 — רוטור («Ротор»)
2009—2010 — מועדון הכדורגל וולגוגרד
2015—2018 — רוטור-וולגוגרד («Ротор-Волгоград»)
2018—ואילך — רוטור
היסטוריה

מועדון הכדורגל הוקם ב-1929 בשם "טרקטורוסטרויטל" בחסות מפעל הטרקטורים העירוני. בתקופה הסובייטית הקבוצה שיחקה בליגות התחתונות של האליפות הסובייטית ונודעה בשמות "טרקטור", "טורפדו" ו"סטאל". מאז 1975 ידועה בשם "רוטור" ובשנות ה-80 העפילה לליגת המשנה וזכתה באליפות רוסיה הסובייטית.
ב-1989 שיחקה בליגת העל הסובייטית וסיימה עשירית באותה עונה. ב-1990 סיימה במקום ה-13. החל מ-1991 ולאורך כל שנות ה-90 הקבוצה השתתפה בליגת העל הרוסית.
ב-1995 רוטור גברה 3:2 על נאנט הצרפתית, אף שזו ניצחה במשחק הגומלין 0:3. ב-1996 גברה על מנצ'סטר יונייטד והעפילה לשלב הבא, למרות שוויון בשני המשחקים אך הופעה טובה יותר. בשלב זה הפסידה לבורדו והודחה.
בשלב הבתים של הטורניר ב-1997, רוטור גברה על אטקה-אאורה הבלארוסית 4:0, ניצחה את שחטיור דונייצק 1:4, גברה על אנטליהספור הטורקית 2:1 וניצחה את פ.צ. בזל 3:2 בדרך לחצי הגמר. בחצי הגמר הביסה בסיכום שני המשחקים 2:7 את ל.א.ס.ק. לינץ האוסטרית והעפילה לגמר המפעל, שם הפסידה לגנגאן הצרפתית.
הקבוצה סיימה כסגנית האלופה בעונת 1997 ולכן התמודדה בשלב המוקדמות השני של גביע אופ"א ב-1998. היא גברה 6:3 בכללי על אודרה וודז'יסלאב הפולנית, ניצחה את אראברו השוודית 6:1 בסיכום הכולל והפסידה לבסוף 0:3 ללאציו האיטלקית בשלב השני.
ב-1999 התמודדה בשלב המוקדמות השני מול הכוכב האדום בלגרד והפסידה 2:4. רוטור נשרה מליגת העל הרוסית בשנת 2005 והתדרדרה עד לליגה השלישית בחשיבותה. ב-2010 העפילה לליגת המשנה הרוסית, השנייה בחשיבותה במדינה, אלא שבסיום העונה נשרה בחזרה לליגה השנייה. בעונת 2012/13 הקבוצה שיחקה שוב בליגת המשנה הרוסית אך נשרה כעבור 2 עונות.
בעונת 2015 פורקה והוקמה מחדש כ"רוטור-וולגוגרד" והחלה להתמודד בליגה הרוסית השנייה. בסיום עונת 2016/2017 הצליחה להעפיל לליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה. בסיכום עונת 2017/2018 הקבוצה הייתה אמורה לחזור לליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה, אך נותרה בליגה הלאומית, בשל פשיטת רגל של קבוצת קובאן קרסנודאר, שאת מקומה רוטור קיבלה.
בעונת עונת 2018/2019 רוטור הייתה הקבוצה הפופולרית ביותר בליגה הלאומית עם ממוצע של 26,376 צופים למשחק ובעונת 2019/2020 רוטור שברה שיא צופים באצטדיונה, כאשר 33,417 צופים נכחו בוולגוגרד ארנה במשחק נגד שיניק ירוסלבל, שהסתיים בניצחון שיניק בתוצאה 2–3 והוכתר לאחד המשחקים הפופולריים ביותר בתולדות ליגת המשנה. שיא זה נשבר ב-30 באוגוסט 2019 במשחק נגד טורפדו מוסקבה, שבו המוסקבאים גברו 2:0, לעיני 36,219 צופים בוולגוגרד ארנה. בעונת 2019/2020 בליגת המשנה הרוסית בכדורגל נצמדה לצמרת טבלת הליגה ובסיכומה העפילה לליגת העל לראשונה מזה 16 שנים.
עם זאת, על עונת החזרה לליגה העיבה העובדה שבספטמבר 2020 רבים משחקני רוטור נמצאו חיוביים לנגיף COVID-19 אולצו להיכנס לבידוד שבעקבותיו נפסקו לקבוצה 2 הפסדים טכניים בליגה והפסד טכני נוסף בשלב הבתים של הגביע ולקבוצה היה מאזן עגום של 6 הפסדים ו-2 שוויונות ללא ניצחונות. בתום העונה ירדה חזרה לליגה הלאומית.
בתום עונת 2022 ירדה לליגה הרוסית השנייה בכדורגל. בתום עונת 2023/2024 הבטיחה חזרה לליגה הראשונה, אחרי שגברה על סיביר נובוסיבירסק במשחקי מבחן.
רוטור במפעלים האירופיים

| עונה | טורניר | שלב | מדינה | יריבה | משחק בית | משחק חוץ | בסיכום הכולל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1994/95 | גביע אופ"א | ‏32 אחרונות | צרפת צרפת | נאנט | 3:2 | 0:3 | 3:5 |
| 1995/96 | גביע אופ"א | ‏32 אחרונות | אנגליה אנגליה | מנצ'סטר יונייטד | 0:0 | 2:2 | 2:2 |
|  |  | ‏16 אחרונות | צרפת צרפת | בורדו | 0:1 | 1:2 | 1:3 |
| 1996 | גביע אינטרטוטו | שלב הבתים | בלארוס בלארוס | אטאקה מינסק |  | 4:0 |  |
|  |  |  | אוקראינה אוקראינה | שחטאר דונצק | 4:1 |  |  |
|  |  |  | טורקיה טורקיה | אנטליהספור |  | 1:2 |  |
|  |  |  | שווייץ שווייץ | בזל | 3:2 |  |  |
|  |  | חצי גמר | אוסטריה אוסטריה | ל.א.ס.ק. לינץ | 5:0 | 2:2 | 7:2 |
|  |  | גמר | צרפת צרפת | גנגאן | 2:1 | 0:1 | 2:2 |
| 1997/98 | גביע אופ"א | סיבוב המוקדמות השני | פולין פולין | אודרה וודז'יסלאב | 2:0 | 4:3 | 6:3 |
|  |  | ‏32 אחרונות | שוודיה שוודיה | אורברו | 2:0 | 4:1 | 6:1 |
|  |  | ‏16 אחרונות | איטליה איטליה | לאציו | 0:0 | 0:3 | 0:3 |
| ‏1998/99 | גביע אופ"א | סיבוב המוקדמות השני | יוגוסלביה יוגוסלביה | הכוכב האדום בלגרד | 1:2 | 1:2 | 2:4 |
יריבויות

היריבה הגדולה ביותר של המועדון הוא מועדון הכדורגל ספרטק מוסקבה, הגם שהקבוצות לא נפגשו ביניהן מ-23 באוקטובר 2004 עד 26 באוגוסט 2020. במהלך שנות התשעים, שתי הקבוצות נאבקו על תוארי האליפות ורוטור נחשבה לאחת מיריבותיה המושבעות של ספרטק.
לרוטור יריבות מקומית עם מועדוני האזור, בייחוד טמבוב, אוונגרד קורסק, סאליוט בלגורוד, מטאלורג ליפצק ופאקל וורונז'.
אצטדיון הקבוצה ומתקנים

מאז 1931 ועד 1962 רוטור אירחה את משחקיה באצטדיון טרקטור שמכיל 15,000 מושבים.
מ-1962 ועד 2018 אירחה משחקים באצטדיון המרכזי שהכיל 32,000 מושבים, בעוד טרקטור החל לשמש לאימונים ולמשחקי קבוצת הנוער וקבוצת המילואים.
ב-2018 עברה לארח את משחקיה בוולגוגרד ארנה המכיל 45,568 מושבים והוא מתקן הספורט הגדול ביותר במחוז.
אצטדיון הקבוצה ומתקנים > מתקן האימונים

מאז 2008 רוטור מתאמנת באצטדיון זניט ברחוב טראשנצב 72 בוולגוגרד, המכיל 3,500 מושבים ונחנך ביולי 1927.
אצטדיון הקבוצה ומתקנים > מתקן האימונים > בסיס רוטור

בשנים 1987—2007, הקבוצה התאמנה במתקן האימונים "רוטור", הממוקם בוולז'סקי פרוספקט 14 בוולגוגרד. המתקן נבנה בשנות 1980 וכולל שלושה מגרשי כדורגל, מרכז רפואי ומלון קטן, אשר משמש בעיקר למגורים של קבוצות הנוער של רוטור. בהמשך שופץ המקום, הונחו מגרשים חדשים שנרכשו בכספים מתקציב המחוז ומגרש כדורגל עם דשא מלאכותי - על חשבון כספים שהתקבלו במסגרת תוכנית של אופ"א.
בשנת 2007 הופרט המתקן על ידי נשיא הקבוצה, ולדימיר גוריונוב. באותה תקופה גוריונוב ייסד חברה מסחרית לניהול המתקן בשם Rotor Baza. באפריל 2006 מועדון הבת רוטור-2, שבראשו עמד גם ולדימיר גוריונוב, מכר מתחם ספורט לחברה מסחרית זו תמורת 4 מיליון רובל. בפברואר 2007, ולדימיר גוריונוב, באמצעות בית המשפט בוולגוגרד, הבטיח רשמית את הבעלות על מתקן האימונים של רוטור.
בסוף 2013 החליטה ממשלת מחוז וולגוגרד ליצור את "המרכז לאימוני ספורט בכדורגל", מרכז זה התבסס על מתקן רוטור, ובעל המתקן, ולדימיר גוריונוב, שקיבל תמיכה ממשרד הספורט והתיירות של רוסיה וממשלת מחוז וולגוגרד, מונה לראש מרכז זה. מוקדם יותר בדצמבר 2006, על פי החלטת מושל מחוז וולגוגרד, ניקולאי מקסיוטה, הוקם "המרכז האזורי הוולגוגרדי לאימוני ספורט של שחקני כדורגל", שראשו היה גם גוריונוב, אך רוב משימותיו של המרכז, היו: הבאת רוטור לליגת העל ושיפוץ האצטדיון המרכזי.
שחקנים לשעבר, הנהלת מועדון רוטור, אוהדים והורים שחקני קבוצת הנוער התקוממו על המהלך מכיוון שגורוניוב שילם לעצמו את שכר הדירה מתוך כספי תקציב, מכיוון שהוא הבעלים של המתקן. באפריל 2013, שחקני עבר ועובדי מועדון רוטור הגישו בקשה קיבוצית למשרד התובע המחוזי ולסניף וולגוגרד של ועדת החקירות של רוסיה בבקשה לאמת את חוקיות העברת מתקן הספורט לידיים פרטיות.
בינואר 2014 שלחו אוהדים מכתב לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין בבקשה לבטל את ההחלטה להקים את "מרכז אימוני ספורט לכדורגל" והחזרת מתקן "רוטור" מידיים פרטיות בחזרה לרכוש מחוז וולגוגרד, אך טרם נענו והמתקן עודנו מצוי בבעלותו של גוריונוב.
סגל הקבוצה > שחקנים מפורסמים בעבר ובהווה

ארגנטינה פטריסיו מטיקארדי
ברית המועצות אנאטולי זינצ'נקו
ברית המועצות אלכסנדר פונומאריוב
ברית המועצות יורי קליטבינצב
רוסיה רומן פבליוצ'נקו
רוסיה אלכסנדר שמארקו
רוסיה אולג ורטניקוב
רוסיה מיכאיל אוסינוב
רוסיה יבגני אלדונין
רוסיה אלכסיי רבקו
רוסיה ואלרי יסיפוב
רוסיה אנטון ארחיפוב
רוסיה יבגני סאבין
רוסיה אנזור סנאיה
רוסיה יבגני פסגוב
אסטוניה סרגיי פארייקו
קזחסטן ולדימיר נידרגאוס
מלאווי אסאו קאניינדה
טג'יקיסטן אנדריי מנאניקוב
אוקראינה יורי הודימנקו
אוזבקיסטן ולדימיר רדקביץ'
סגל הקבוצה > מאמנים נודעים

רוסיה ויקטור פרוקופנקו
רוסיה גאורגי יארצב
רוסיה ולדימיר סאלקוב
רוסיה אלכסנדר חצקביץ'
רוסיה לאוניד סלוצקי
רוסיה מיכאיל ביריוקוב (מאמן שוערים)
רוסיה דמיטרי חוחלוב
רוסיה יורי באטורנקו
סמל הקבוצה

מאז הקמתה ועד שנות השמונים של המאה העשרים הקבוצה לא השתמשה בלוגו רשמי ועל החולצות היה איור של פסל אמא מולדת. בשנת 1989 נערכה תחרות לעיצוב לוגו עבור המועדון ומאז המועדון שינה את הלוגו שלו מספר פעמים.
דגל הקבוצה
סמל הקבוצה בשנים 1989–2009
סמל הקבוצה בשנים 2010–2013
סמל הקבוצה בשנים 2013–2015
סמל הקבוצה בשנים 2015–2018
סמל הקבוצה מאז 2018.
הישגים

אליפות ליגת העל הסובייטית / ליגת העל הרוסית
סגנית: 1993, 1997
מקום 3: 1996
מקום 4: 1939
הגביע הסובייטי / הגביע הרוסי בכדורגל:
גמר: 1995
חצי גמר: 1945, 1996, 1998, 1999
גביע אינטרטוטו:
גמר: 1996
ליגת הכדורגל הלאומית / ליגת המשנה הסובייטית
זכייה: 1991, 2020
אליפות רוסיה הסובייטית בכדורגל
זכייה: 1980
הליגה הרוסית השנייה
זכייה: 2011/12, 2016/17
הליגה השלישית
זכייה: 2015
רוגבי

מועדון הספורט מפעיל גם מחלקת רוגבי בשם "רוטור" (rugby34.ru) שהתמודדה בעבר בליגת הרוגבי הפדרלית ומאז 2020 מתמודדת בליגת המשנה הרוסית ברוגבי.
הערות שוליים

↑  «Ротор» остается в ФНЛ из-за банкротства «Кубани»
↑  Матч «Ротор» — «Шинник» стал четвертым по посещаемости в истории ФНЛ
↑  מאזן מפגשים מאז 1991
↑  מאזן מפגשים בתקופה הסובייטית
↑  FNL
↑  Тренером «Ротора» назначат Хасанби Биджиева, но тренировать команду будет Юрий Батуренко
וולגוגרד ארנה לפני משחק בין איסלנד לניגריה במונדיאל 2018.
מצקן האימונים "רוטור"
שבעת המופלאים

ערך זה עוסק בסרט משנת 1960. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

כרזת הסרט שבעת המופלאים
 מבוסס על:  שבעת הסמוראים 
 בימוי:  ג'ון סטרג'ס
 הופק בידי:  ג'ון סטרג'ס
 תסריט:  ויליאם רוברטס
 עריכה:  פריס וובסטר
 שחקנים ראשיים:  יול ברינר אלי וולך סטיב מקווין צ'ארלס ברונסון ג'יימס קובורן רוברט ווהן הורסט בוכהולץ בראד דקסטר
 מוזיקה:  אלמר ברנסטין
 צילום:  צ'ארלס לאנג
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  יונייטד ארטיסטס, מיריש הפקות 
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  23 באוקטובר 1960
 משך הקרנה:  128 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  מערבון, סרט דרמה, סרט פעולה 
 תקציב:  2,000,000‏$
 הכנסות:  2,250,000‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   magnificentseven
 סרט הבא:  שובם של שבעת המופלאים
 דף הסרט ב־IMDb
 
שבעת המופלאים (באנגלית: The Magnificent Seven) הוא מערבון משנת 1960 בבימויו של ג'ון סטורגס ובכיכובו של יול ברינר. הסרט הוא למעשה גרסה אמריקאית לשבעת הסמוראים בבימויו של אקירה קורוסאווה (1954). ב-2013 הסרט הוכרז בידי ספריית הקונגרס כסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
בתקופה שבה נוצר הסרט המערבונים האמריקאים שעסקו בכיבוש הדרום מיצו את עצמם, ובמערבון זה, שעלילתו פשוטה מאוד, בחר הבמאי להתמקד בדמויות, בניגודי האופי ובתלכיד הניגודים לגיבוש כללי כשהם משלימים האחד את מגרעות השני.
תקציר העלילה

רכושם ויבולם של תושבי כפר חקלאים במקסיקו נבזז שוב ושוב על ידי חבורת פורעי חוק בהנהגתו של קלוורה (אלי וולך). תושבי הכפר פונים לאקדוחן אמריקאי - כריס אדמס (יול ברינר) - שנרתם לעזרתם ומגייס לצידו שישה אקדוחנים נוספים: וין טאנר (סטיב מקווין), צ'יקו (הורסט בוכהולץ), ברנרדו או'ריילי (צ'ארלס ברונסון), לי (רוברט ווהן), הארי לאק (בראד דקסטר (אנ')) ובריט (ג'יימס קובורן).
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| יול ברינר | כריס אדמס | אקדוחן מוצא קייג'וני. מנהיג השביעיה. |
| סטיב מקווין | וין טאנר | נווד. |
| הורסט בוכהולץ | צ'יקו | אקדוחן צעיר וחמום-מוח. |
| צ'ארלס ברונסון | ברנרדו או'ריילי |  |
| רוברט ווהן | לי |  |
| בראד דקסטר (אנ') | הארי לאק |  |
| ג'יימס קובורן | בריט | אשף סכינים. |
רימייק

הבמאי אנטואן פוקואה אחראי על הפקת רימייק באותו השם בכיכובם של דנזל וושינגטון, כריס פראט, אית'ן הוק, וינסנט ד'אונופוריו, לי ביונג-האן, לוק גרימס, וגנר מורה, היילי בנט, מאט בומר ופיטר סרסגארד. צילומי הסרט החלו ב-18 במאי 2015 בצפון באטון רוז' שבלואיזיאנה, כאשר אתרי צילום נוספים כוללים גם את סנט פרנציסוויל וזכארי שבמדינת לואיזיאנה. הסרט ייצא לאקרנים ב-23 בספטמבר 2016 בהפצת סרטי קולומביה ובהפקת מטרו גולדווין מאייר.
פיתוח הסרט החל עוד בשנת 2012 כאשר היילי בנט לוהקה לתפקיד אישה שהתאלמנה לאחר שבעלה נרצח והיא שוכרת שבעה ציידי ראשים כדי לנקום את מות בעלה.
רמי דה גורמון

| --- | --- |

 לידה:  4 באפריל 1858 Bazoches-au-Houlme, צרפת 
 פטירה:  27 בספטמבר 1915 (בגיל 57) הרובע החמישה-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Rémy Marie Charles de Gourmont 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קן נורמנדי 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 זרם ספרותי:  סימבוליזם 
 בן או בת זוג:  Berthe de Courrière 
 פרסים והוקרה:  Saintour Prize (1904) 
 
רמי דה גורמון (בצרפתית: Remy de Gourmont‏; 4 באפריל 1858 – 27 בספטמבר 1915) היה סופר, משורר ומבקר ספרות צרפתי.
קורות חייו

רמי דה גורמון נולד ליד העיר ארז'נטן (כיום במחוז אורן שבחבל נורמנדי תחתית בצרפת) כנצר למשפחה נורמנית עתיקה שעסקה בהוצאה לאור ובהדפסה. אביו היה הרוזן אוגוסט-מארי דה גורמון, ואמו - הרוזנת מתילד דה מונפור. בין 1868 ו-1876 למד בבית הספר התיכון של העיר קוטאנס (כיום במחוז מאנש בחבל נורמנדי תחתית). הוא היה תלמיד מצטיין שמוחו היה תמיד מלא דמיון. ב-1876 עבר להתגורר בעיר הנמל קאן שבחבל מולדתו, שם למד משפטים. ב-1879 קיבל תואר ראשון במשפטים ועבר להתגורר בפריז.
בנובמבר 1881 השיג משרה בספרייה הלאומית שבעיר, והתחיל לפרסם מאמרים בכתבי עת שונים ובהם "לה מונד". החל ב-1882 פרסם יצירות היסטוריות שונות וב-1886 פרסם את הרומן הראשון שלו "מרלט" שעלילתו מתרחשת במחוזות ימי ילדותו, אך לא זכה להצלחה בציבור. באותה שנה רמי דה גורמון שעד אז התעניין בהיסטוריה ובספרות עתיקה, גילה את תנועת הסימבוליזם באמצעות כתב העת "לה ווג" של המשורר הסימבוליסטי גוסטב קאהן.
רמי דה גורמון פגש בברט דה קורייר (ששימשה כמודל בסדנתו של הפסל אוגוסט סלזינגר) והיא הפכה למאהבתו. במשך 1887  הוא כתב לה מכתבי אהבה נלהבים שאחרי מותו התפרסמו בשם "מכתבים לסיסטין". הוא עבר להתגורר בביתה והשניים חיו שם יחדיו עד מותם. ברט דה קורייר נשארה תמיד נאמנה לו ובהשראתה כתב את הרומן "סיסטין" (1890).
ב-1889 רמי דה גורמון היה אחד המשוררים הסימבוליסטים שייסדו את כתב העת לספרות "מרקור דה פראנס", אשר לו תרם במשך עשרים וחמש שנה ואשר נקשר בשמו קשר אמיץ. ב-1892 פרסם את ספרו "המיסטיקן הלטיני" שבו תיאר את משוררי המזמורים הנוצריים ואת השירה הסמלית של ימי הביניים. ב- 1896 פרסם את "ספר המסכות" הכולל תיאור ממקור ראשון של חיי המשוררים הסימבוליסטים בפריז.
באותה תקופה נתקף בזאבת העור שפגעה בפניו ובראייתו והשאירה צלקות. מאז נשאר מסוגר בביתו אך יצא מדי פעם למשרדו ב "מרקור דה פראנס". מכאן ואילך לא היו בעבורו אלא ספריו ועבודתו בכתב העת שבו פרסם קטעי רומנים, מחזות, שירים, מסות ומאמרים שבהם גילה את בקיאותו הרבה בספרות בשירה ובאמנות.
ב-1910  פגש בסופרת האמריקנית נטאלי קליפורד בארני שהתגוררה בפריז. הוא התאהב בה וכתב לה מכתבי אהבה נלהבים, "מכתבים לאמזונה" שפורסמו ב-1914. אתה הוא ניאות לצאת מביתו ואפילו לערוך מסע קטן בנורמנדיה, אך מחלה שבה לקה מספר שנים לפני כן הגבילה את יכולתו להתנועע. מלחמת העולם הראשונה גרמה לו לשברון לב, כי רוב חבריו יצאו לחזית וכתב העת "מרקור דה פראנס" לא הופיע מזה שנה תמימה.
רמי דה גורמון מת ב-1915 כתוצאה משבץ מוחי, ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז. ברט דה קורייר ירשה את כל כתבי ידו ואת ספרייתו שאותם העבירה לאחיו, ז'אן דה גורמון, לפני שנפטרה שנה מאוחר יותר. כעבור מספר שנים אחיו פרסם כמה מיצירותיו שעד אז לא ראו אור.
שפריץ (תוכנית רדיו)

שפריץ היא תוכנית רדיו לנוער ששודרה בגלי צה"ל (צה"ל 2) בשנים 1990 ו-1991.
מגיש התוכנית היה רון לוינטל, העורך היה גיא וסרמן, והשתתפו בה צוות של כתבי נוער, בהם סימונה דהן, שגיא בן-נון, עדנה חמדני (כהן קדוש), אופיר גלזר ואורן וינברג. התוכנית כללה ראיונות טלפוניים מהאולפן, שיחה עם אורח מתחום הבידור, כתבות שהכינו כתבי הנוער, ניידות שידור בבסיסי צה"ל ושיחות עם מאזינים.
עם שינוי לוח התוכניות בפרוץ מלחמת המפרץ ב-15 בינואר 1991, ירדה התוכנית מלוח השידורים.
שמואל שלוסברג

ד"ר שמואל שלוסברג(29 בנובמבר 1897, מינסק, אז האימפריה הרוסית, כיום בלארוס – 8 בספטמבר 1959, חיפה, ישראל). מוותיקי הרופאים בחיפה. כיהן כסגן יו"ר ההסתדרות הרפואית בחיפה.
קורות חיים

ב-1928 סיים לימודי רפואה בברלין, ובשנים 1928–1934 השתלם שם במחלקות למחלות הפנימיות בבתי החולים "מואביט" (Moabit) ו"נויקלן" (Neukölln). השתתף בפעילות ציונית ובאוקטובר 1934 עלה ארצה. תחילה עבד בחברת האשלג בדרום ים המלח ואחרי כן, כרופא המוסד, בבית ההבראה "החלמה" ברמת גן וכן בקופות החולים בראשון לציון, ברחובות ובחדרה, בעמק זבולון ובעמק יזרעאל המערבי. בתוך כך השתקע בחיפה ומילא בה תפקידים ציבוריים שונים. היה חבר בוועד ההסתדרות הרפואית בחיפה, ולימים כיהן כסגן יו"ר שלה. היה פעיל בהגנה, יו"ר הוועדה הסניטרית של ועד שכונת הדר הכרמל, יו"ר הוועדה הרפואית של לשכת הגיוס בחיפה ומן הפעילים המרכזיים בליגה למלחמה בשחפת.
שלוסברג נפטר ב-1959 ונקבר בבית עלמין חוף הכרמל.
ב-1985 נקרא על שמו רחוב בשכונת "שער העלייה" בחיפה.
הערות שוליים

↑  לעיתים בכתיב שליוזברג, וגם סליוזברג, בתעתיק מ-Sliosberg
↑  בית החולים מואביט היה בשנות ה-20 מרכז לרופאים יהודים ובית החולים השני בחשיבותו אחרי ה"שׁאריטה" (Charité) בברלין; בעליית הנאצים לשלטון פוטרו כמחצית מן הרופאים בבית החולים בנויקלן
↑  "שליוזברג (סליוזברג) שמואל" בתוך: נסים לוי ויעל לוי, רופאיה של ארץ ישראל 1799–1948, זכרון יעקב: איתי בחור – הוצאה לאור, 2012, עמ' 416
↑  שמואל שלוסברג באתר GRAVEZ
↑  אמציה פלד, רחוב שלוסברג, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה