stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסי בנאי
ביוגרפיה > כזמר ופזמונאי

יוסי בנאי נודע גם כזמר בעל סגנון הגשה ייחודי, ובייחוד מוכרת אהבתו לשאנסונים צרפתיים. הוא הרבה לשיר שירים צרפתיים מתורגמים של ז'ורז' ברסנס, ז'אק ברל ואחרים, ואף הקדיש לכך מספר אלבומים וחלק מערבי היחיד שלו, כמו התוכניות משירי ברסנס "אין אהבות שמחות" מ-1969 ו"בנאי שר ומספר ברסאנס" מ-1997, והאלבום משירי ברל "אם נדע לאהוב" מ-1984. את מרבית השירים הצרפתיים תרגמה למענו נעמי שמר, הידוע בהם היה השיר "אהבה בת עשרים" של ז'אק ברל. בנאי ביצע גם מספר שירים מקוריים של שמר, בהם "על כל אלה" ("על הדבש ועל העוקץ") שהפך ללהיט. בנאי הסתייג מאוד מהכיוון הפוליטי שהשיר תפס בעת פינוי ימית, כשהושר על ידי מתנגדי הפינוי מהימין, ולכן לא שר אותו במשך שנים.
אף על פי שעזב את ירושלים לאחר הצבא, הייתה העיר מושא געגועיו, הוא הרבה לבקר בה והיה מזוהה עמה. בנאי כתב את השיר "אני וסימון ומואיז הקטן" על חוויות ילדותו בירושלים ועל שני חבריו, האחים סימון ומואיז יאיר, שביחד העלו הצגות בפארק, רדפו על גגות אחרי יונים, ונשבעו אמונים לכל הילדות, כמאמר השיר. על בסיס דמותו של אברהם סוראמלו, דמות ססגונית מירושלים, כתב וביצע את תוכנית הבידור "שובו של הסוראמלו" והוציא ספר מסיפוריו העממיים.
שירים נוספים המזוהים עמו הם "בחולות", "שיכור ולא מיין", "ספירת מלאי", "הגבירה בחום", "ערב עירוני", "אני שר להעביר את הזמן" ו"מרוב אהבה".
אלבום האולפן האחרון של בנאי כזמר היה "לאט" (2001). לאלבום, אותו הפיק מוזיקלית ועיבד יונתן בר גיורא, תרמו לחנים שלום חנוך, אהוד בנאי, ארקדי דוכין, יהודה פוליקר ועוד. האלבום זכה לביקורות נלהבות, ותהליך העבודה עליו תועד בסרט הדוקומנטרי "מכתבים ברוח" בבימויו של רם לוי, שהוא גם שמו של ספר שהוציא בנאי לאור ב-2001.
שתי הופעותיו האחרונות הוקלטו, ושנה לאחר מותו נערכו לאלבום בשם "מרוב אהבה: הפזמונים, המערכונים ומה שביניהם", בהפקת התו השמיני ובניהול מוזיקלי של אילן מוכיח.
לפני מותו החל בנאי בכתיבת טקסטים ובליקוט לחנים לאלבום חדש, אך נפטר לפני תחילת ההקלטות. האלבום יצא לבסוף בשנת 2012 בשם "יוסי בנאי - שירים אחרונים". את שיריו עיבד רע מוכיח וביצעו אמנים שונים, ובהם אהוד בנאי, ארקדי דוכין, ברי סחרוף ויובל בנאי. העבודה על האלבום תועדה בסרט שנשא את שמו ושודר בערוץ 8 ב-2013 בבימויו של מיקי שטיינר.
ביוגרפיה > כקריין

בנאי היה ידוע גם כקריין. הוא קרא טקסטים באירועים ותוכניות רבות. בין היתר שימש כקריין בתסכיתי רדיו ובסדרת הטלוויזיה התיעודית על תולדות הציונות "עמוד האש", הגיש עיבודים לסיפורי אגדות לילדים וכן לסיפור חייהם של מלחינים גדולים בשנות ה-80, קרא פרקים מספר תהילים לאלבום מיוחד שהוציא, וכן את שיריו של המשורר האהוב עליו, נתן אלתרמן, באלבום שהוציא בשנת 1999 בשם "פגישה לאין קץ - יוסי בנאי מגיש נתן אלתרמן". את שני אלבומים אלו הלחין, עיבד והפיק מוזיקלית יונתן בר גיורא.
חיים אישיים

בנאי הוא בן לדור הראשון של משפחת בנאי, אחיהם של השחקנים יעקב בנאי, חיים בנאי וגברי בנאי. מנישואיו הראשונים לאילנה נולד בנו, הזמר יובל בנאי, סולן להקת משינה. מנישואיו השניים לאביבה נולדו בניו דניאל ואריאל.
בנאי נפטר ב-11 במאי 2006 בגיל 74 ממחלת הסרטן, ונקבר למחרת בבית הקברות של גבעת השלושה. קהל הצופים בכל אולמות התיאטרון עמד דקת דומיה ביום מותו כדי לכבד את זכרו. באותה השנה יצא כסינגל שירו האחרון, "תרנגול כפרות", בהלחנת מיכה שטרית.
מורשתו

השפעתו של בנאי על התרבות הישראלית הייתה רבה ביותר. מבחינה אמנותית הוא הצליח להטביע חותם עמוק על פני מספר תחומי יצירה בהם עסק במהלך השנים:
הוא נחשב, גם על ידי הקהל וגם על ידי המבקרים, לשחקן תיאטרון בעל נוכחות בימתית דומיננטית, שהפליא לשחק במחזות דרמטיים (במיוחד בתפקידי בני מלוכה ואצולה), כמו גם במחזות קומיים.
כתב מערכונים רבים, חלקם גם עבור אחרים, שייצרו שפה בידורית אשר השפיעה על דורות של בדרנים בארץ ותרמו גם לשפה העברית המדוברת. הכניס לשפה ביטויים רבים ומטבעות לשון המזוהים עם "שלישיית הגשש החיוור", כמו: "עובדים עלינו", "זה רדיו?" ו"העולם מצחיק אז צוחקים", שנהפכו שגורים בפי רבים, ועם זאת, הקפיד ביצירותיו על שפה גבוהה ומכבדת.
היה זמר נשמה שבחר בקפידה טקסטים של מיטב היוצרים אותם ביצע בהגשה בימתית. הוא "שיחק" את שיריו וקולו העמוק הדגיש במיוחד את מילות הטקסט. כמו כן, בנאי ונעמי שמר הביאו לישראל את השאנסונים הצרפתיים, שלא היו מוכרים בארץ עד אז.
לאחר מותו הספידו אותו פוליטיקאים ואמנים רבים, בכינוי "גדול האמנים הישראליים של הדורות האחרונים". אהוד אולמרט, ראש הממשלה באותה העת, הספיד אותו בהודעה מיוחדת שפרסמה הממשלה בעקבות מותו ואמר, בין השאר: "יוסי בנאי היווה מופת של כישרון רב תחומי בבימוי, במחזאות, בסאטירה, בקולנוע ובשירה. קולו הייחודי של יוסי היה חלק מרכזי בסיפורה של מדינת היהודים המתחדשת בארץ ישראל ובירושלים."
פרסים והנצחה

בפרס ישראל לתיאטרון, בו זכה בנאי בשנת 1998, הוא זכה לתיאור:
יוסי בנאי מבטא בכישרונותיו, באישיותו, בעולמו היצירתי את השילוב המיוחד של שחקן, במאי, כותב ואיש הבימה הקלה. בסיפור חייו פוגשים אנו דובר ססגוני של הוויה ישראלית, ומייצג נאמן של אומנות הבימה בת שנות דור. לכל אורך דרכו מסמטאות ילדותו בירושלים ועד גלגולנו שלנו, הישראלים, בעורם של הגששים, דרך גלריה רחבה של דמויות מהעולם הקלאסי, מוליך אותנו בנאי בחן, בכישרון, באומנות ובפשטות למחוזות מרתקים, קרובים ורחוקים.
בשנת 2019 יצא לאקרנים הסרט הדוקומנטרי להאיר את יוסי (במאים קובי פרג' ומוריס בן מיור), ממואר קולנועי שעשוי מאינספור קטעי ראיונות, הופעות ועוד של יוסי בנאי, מלווים אך ורק בקולו. הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הקולנוע ירושלים ומשם יצא להקרנות מסחריות ברחבי הארץ.
על שמו של בנאי נקראו רחובות במספר ערים בארץ: בבית שמש, בכפר סבא, בנתניה, בחיפה, ברמלה, בחולון, באשדוד, בראש העין, בנתיבות, ובקריית מוצקין.
בנובמבר 2022 נערך מופע מחווה לזכרו על ידי תזמורת המהפכה ובהשתתפות רבקה מיכאלי, אניה בוקשטיין ואבי גרייניק ומופע הצדעה של תיאטרון "הבימה" בהשתתפות אומנים רבים
ב-22 במאי 2009 הנפיק דאר ישראל סדרה של 12 בולי דאר על "מוזיקה ישראלית"; בסדרה זו הוקדש בול לזכרו של יוסי בנאי שעליו מופיע דיוקנו. האמנית מירי ניסטור סופר עיצבה את הבול. על השובל, כיתוב של שורה מתוך הלהיט "אני וסימון ומואיז הקטן" של בנאי : "היינו ילדים וזה היה מזמן".
יצירותיו

| --- | --- |
 אלבומים תל אביב הקטנה (עם יונה עטרי, אבנר חזקיהו ואמנים נוספים, 1958)  יוסי-חזקי-יונה (עם יונה עטרי ואבנר חזקיהו, 1961)  הנסיכה האמריקאית (תיאטרון העונות עם אבנר חזקיהו, 1963)  ילדות קשה (עם רבקה מיכאלי) (1964)  רביזור (1965)  יוסי בנאי קורא את טור המלחמה של חיים חפר (1967)  יוסי בנאי מספר: תעלולי מקס ומוריץ (1967)  יוסי בנאי קורא: פיצפון תושב השמים (1967)  יוסי בנאי מספר ושר: חכמי חלם, הרשלה מאוסטרופול (1968)  חכמים בלילה (עם אילי גורליצקי) (1968) (2 תקליטים)  רומנסרו ספרדי (1969) - עם יהורם גאון ורמה סמסונוב.  יוסי בנאי שר ברסאנס - אין אהבות שמחות (1969)  הגורילה - יוסי בנאי שר ברסאנס בהופעה (1969)  נישואין נוסח גירושין (1973) (2 תקליטים) - עם רבקה מיכאלי.  פרצוף של צועני (1973)  ספירת מלאי - שירים ופזמונים מתוך פרצוף של צועני (1974)  מאזן האהבות (1976)  יוסי בנאי (1979)  יוסי בנאי קורא מן התנך (1980)  אנונימוס בלפי הגדול (1980)  אני וסימון ומואיז הקטן - אברם אברם (1981)  אני וסימון ומואיז הקטן - על כל אלה (1981)  שיכור ולא מיין (1983)  אם נדע לאהוב - משירי ז'ק ברל (1984)  יוסי בנאי (1987)  ציפור הנפש (עם נורית גלרון, 1988)  שובו של הסוראמלו (1995)  יוסי בנאי שר ומספר ברסאנס (1997)  פגישה לאין קץ - יוסי בנאי מגיש נתן אלתרמן (1999)  לאט (2001)  האוסף (2003)  יוסי בנאי קורא תהילים (2005)  מרוב אהבה: הפזמונים, המערכונים ומה שביניהם (הופעה) (2007)  שירים אחרונים (2012) (בביצוע אמנים אחרים):  תוכניות בידור "תל אביב הקטנה" (1958) מאת חיים חפר ודן בן אמוץ. בהשתתפות שחקנים נוספים.  "יוסי חזקיונה" (1961) – יוסי בנאי, יונה עטרי ואבנר חזקיהו. לחנים: סשה ארגוב.  "ילדות קשה" (1964) עם רבקה מיכאלי.  "חכמים בלילה" (1968). מאת נסים אלוני. עם אילי גורליצקי.  "אין אהבות שמחות" (1969). שירי ז'ורז' ברסנס.  "פרצוף של צועני" (1972).  "נישואין נוסח גירושין" (1973) עם רבקה מיכאלי.  "מאזן האהבות" (1976).  "שירים מן הקיץ של החורף שעבר" (1977).  "אני וסימון ומואיז הקטן" (1981).  "שיכור ולא מיין" (1983).  "יוסי בנאי" (1988).  "שובו של הסוראמלו" (1992).  "ירושלים זה לא תל אביב" (1994).  "מיומנו של ישראלי שפוי". מאת דורון רוזנבלום (2002).  "מרוב אהבה" (2004). מיטב השירים והמערכונים.
 סרטים שבהם השתתף חבורה שכזאת (1962)  אף מילה למורגנשטיין (1963)  פורטונה (1966)  ארבינקא (1967)  999... עליזה מזרחי (1967)  הגלולה (1968)  חכם גמליאל (1973)  הפטריוטים (1994)  מכתבים ברוח (2001)  להאיר את יוסי (2019, ארכיון):  ספריו אנונימוס בלפי הגדול, לילדים, ציורים - מיכל לויט, מודן, 1980.  האיש עם הסיפור בראש, לילדים, איורים - איציק רנרט, כנרת, 1987.  מסיפורי אברהם סוראמלו, ציורים - אורי ליפשיץ, זמורה ביתן, 1994.  כשאמא שלי הייתה מלכה, סיפורים לא ארוכים בשורות קצרות, זמורה ביתן, 1996.  אני שר להעביר את הזמן, זמורה ביתן, 1998.  מכתבים ברוח, מכתבים דמיוניים שכתב לאישים שהשפיעו על חייו, זמורה ביתן, 2001.  ג'ונג'ון, סיפור ושנים עשר תחריטים, יוסי בנאי, אלי אברהמי, גוטסמן, 2004. עם עובד, 2006.
הערות שוליים

↑  יוסי בנאי - מאגר המידע של הסטנדאפ והמערכונים הישראלי, ‏2021-05-31
↑  שמואל אבואב | משרד החינוך, יוסי בנאי: אביר הבמה העברית, באתר משרד החינוך
↑  יוסי בנאי, "מכתבים ברוח", זמורה-ביתן, מוציאים לאור, 2001, עמוד 42
↑  לדבריו, "הפכו את השיר הזה לדגל. לקחו שיר שנעמי שמר כתבה אותו לי, וזה הפך להיות המנון לאנשים קיצוניים, פאנטים, שזה לא היה לרוחי" יוסי בנאי - מרוב אהבה - מראיין עמנואל הלפרין - חלק א סרטון באתר יוטיוב, הערוץ הראשון 2004.
↑  ראש הממשלה פרסם הודעה מיוחדת בעקבות מותו של יוסי בנאי, באתר הכנסת, 11 במאי 2006
↑  יואב בירנברג, המחווה של תזמורת המהפכה ליוסי בנאי היא מסע מרתק בעקבות האגדה, באתר ynet, 10 בנובמבר 2022
↑  יוסי בנאי – הבימה, באתר www.habima.co.il
↑  מידע על בול יוסי בנאי, באתר התאחדות בולאי ישראל
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודמים: 1996 - יוסי ידין, אורנה פורת, שמעון פינקל | פרס התיאטרון הישראלי - פרס מפעל חיים 1997 - יוסי בנאי, חנה מרון | הבאים: 1998 - ליא קניג, ניסן נתיב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301221005171  BnF: cb14629221v (data)  GND: 1165531674  ISNI: 0000 0000 6658 5620  LCCN: n84072200  MusicBrainz: 331edda3-a98d-422e-9b44-9a9484b8a479  NTA: 198675380  SNAC: w6x067f6  VIAF: 61803691   WorldCat (עם VIAF): 61803691 
יוסי בנאי עם רבקה גור בהצגה "מראה מעל הגשר", 1990

לוחית זיכרון על ביתו של יוסי בנאי ברח' שדרות ח"ן 29 בתל אביב
נויקלן

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  ברלין
 על שם:  נויקלן 
 שטח:  11.7 קמ"ר 
 אוכלוסייה:  167,248 (30 ביוני 2016)
 קואורדינטות:  52°28′53″N 13°26′07″E﻿ / ﻿52.481388888889°N 13.435277777778°E﻿ / 52.481388888889; 13.435277777778
 שכונות נוספות בברלין
    לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   
 
נויקלן (בגרמנית: Neukölln) היא שכונה ברובע נויקלן בדרום-מערב ברלין, בירת גרמניה.
השכונה

בעבר היה הרובע קרוי ריקסדורף (Rixdorf) והיה ידוע כרובע עם רמת פשיעה גבוהה, וב-1912 שונה שמה לנויקלן כדי להתנער מהדימוי שדבק בשכונה. ב-1920 נערכה רפורמה, בה אוחדו שכונות וכפרים לשכונות בתוך העיר, ונויקלן החדשה הורכבה מהשכונות: נויקלן, בריץ (Britz), בוקו (Buckow), רודו (Rudow) וגרופיוסשטאדט (Gropiusstadt).
רובע נויקלן גובל בקרויצברג בצפון, בקפניק במזרח ובטמפלהוף במערב. בדרום גובל הרובע במדינת ברנדנבורג. את השכונה חוצים קווי הרכבת התחתית קו 8 (U8) מצפון לדרום וקו 7 (U7) ממזרח למערב.
התת-אזור נויקלן היה מאוכלס במהגרים רבים החל משנות השישים, בעיקר בטורקים ומהגרים מארצות ערב והיה אחד האזורים העניים בברלין. בשנים האחרונות חל תהליך ג'נטריפיקציה מואץ, בעיקר על ידי צעירים מכל העולם שהעלה את מחיר הדיור באזור פי כמה. שאר האזורים מורכבים בעיקר מבתים פרטיים.
מבחינה תרבותית רובע נויוקלן משך תערובת של תוויות מעצבים ואמנים. מרבית בתי המלאכה של אמנים פרטיים ממוקמים בין תעלת לנדוור ו-Hermannstraße. אולם האירועים Heimathafen Neukölln מציג מופעי תיאטרון לא קונבנציונליים הקשורים לברלין. כמו כן הוא מארח לילות שירה ואירועים יוצאי דופן (למשל ערב טייוואן). לבית האופרה הסמוך יש תוכניות מגוונות ומקוריות.
ערים תאומות

השכונה מקיימת ברית ערים תאומות עם:
ישראל בת ים, ישראל
גרמניה לאונברג, גרמניה
גרמניה וצלר, גרמניה
הממלכה המאוחדת האמרסמית' ופולהאם, הממלכה המאוחדת
איטליה מרינו, איטליה
אזכורים תרבותיים

נויקלן מוזכרת בשם הקטע האינסטרומנטלי Neuköln [כך] של דייוויד בואי - הרצועה התשיעית בתקליט "גיבורים" (Heroes) משנת 1977 (התקופה בה חי בברלין).
ראו גם

בריכה עירונית נויקלן
הערות שוליים

↑  Visit Berlin, Neukölln

Lively and bustling – and vibrantly diverse
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559945805171  GND: 17558-4  LCCN: n84049705  NKC: ge164266  VIAF: 240293093   WorldCat (עם VIAF): 240293093
העלייה לביריה

מראה כללי של מצודת ביריה
העלייה לביריה היא פרשה מתקופת היישוב, שהחלה בסוף חודש פברואר 1946 (אדר א' ה'תש"ו) והגיעה לשיאה בין 14 במרץ ל-17 במרץ 1946. תחילת הפרשה בהחלטתם של שלטונות המנדט הבריטי להכריז על היישוב היהודי ביריה, הסמוך לצפת, כ"שטח צבאי מוחזק", וזאת לאחר שתושביו, בני המחלקה הדתית של הפלמ"ח, נתפסו בהחזקה בלתי חוקית של נשק. כתוצאה מההכרזה הורד היישוב מן הקרקע, חל איסור על מגורי יהודים במקום, והשטח נתפס והוחזק על ידי החיילים הבריטיים.
הורדתה מהקרקע של נקודת היישוב הגלילית המבודדת, נתפסה על ידי הנהגת היישוב כתקדים מסוכן, וכפגיעה ישירה בזכות להתיישבות חופשית, בהמשך לגזירות "הספר הלבן" וחוק הקרקעות המפלה שבא בעקבותיהן.
היישוב הגיב בעלייה המונית של אלפים אל ביריה, אל מול התנגדותו של הצבא הבריטי. העלייה נערכה על ידי חניכי תנועות הנוער, פועלים וחיילים משוחררים, בליל י"א באדר ה'תש"ו (1946). תאריך זה נבחר, אם במטרה להצמיד את האירוע ליום הזיכרון למאורעות תל חי ואם במטרה להסוות את האירוע כעלייה השנתית של בני נוער לתל חי. בתחילה גילו הבריטים התנגדות עיקשת ופיזרו את המתיישבים בטנקים ובשריוניות. לאחר הפעם השנייה שעלו המונים לביריה הסכימו שלטונות המנדט לקיומו של יישוב קבע במקום.
ההתנגדות ההמונית להסרת נקודת היישוב היהודית וכניעת השלטונות הבריטיים, נתפסה כהצלחה של אנשי היישוב במאבק על ההתיישבות. ביריה נתפסה כסמל להתיישבות ולעמידה איתנה וכציון דרך חשוב לקראת התיישבות חופשית, עלייה חופשית ומדינה עברית עצמאית.
באותה העת נתפס האירוע כאירוע היסטורי חשוב בתודעת הציבור כולו, ובמיוחד בקרב הציבור הדתי, שלקח חלק פעיל בנעשה. העובדה כי האירוע אירע בפורים הביאה לכינויו כ"פורים דְבִּיריה". זכרו של האירוע צוין בשירים, בספרים, ובקריאת ספינת מעפילים בשם "ביריה". תנועת הנוער "בני עקיבא" ממשיכה בפעילות חינוכית הקשורה לאירוע וחניכיה מציינים את העלייה לביריה מדי שנה בי"א באדר, אך בקרב הציבור הרחב נדחק מעט זכר הפרשה.
הקמת היישוב

ביריה הוא יישוב יהודי בגליל העליון, בסמוך לצפת, ולו שורשים בני אלפי שנים. היישוב מוזכר כבר במשנה ובתלמוד (למשל בתלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף נ"ה, עמוד ב'). רבי יוסף קארו, בעל השולחן ערוך, שהה בביריה בשנת 1555 והשלים בה את כתיבת "אורח חיים", אך נראה כי במהלך המאה ה-16 ננטש המקום.
אדמות המקום נרכשו בידי פיק"א עוד בשנת 1895. בשנת 1922 נעשה ניסיון ליישב את המקום, אך הוא כשל.
בשלהי מלחמת העולם השנייה החליטו אנשי הפלמ"ח על הקמת היאחזויות במקומות מבודדים. אזור הגליל העליון ואזור צפת היו דלילים באוכלוסייה יהודית. שני קריטריונים שימשו לבחירת נקודות היישוב - ראשית, שההתיישבות תהיה במקום מבודד שאין בו יישוב יהודי, משם יוכלו אנשי היישוב ולוחמי הפלמ"ח לצאת לפעולה בעת מאורעות. שנית, שבחירת המקום תקשה על הגשמת "חוק הקרקעות".
"תקנות העברת קרקעות" (Land Transfer Regulations) שפורסמו ב-1940 על ידי המחוקק המנדטורי, וכונו "חוק הקרקעות" או "גזירת הקרקעות" הגבילו מאוד מכירת קרקעות ליהודים בארץ ישראל. הארץ חולקה לאזורים, כאשר באזור שכלל את הגליל, יהודה, השומרון עזה וצפון הנגב, סך הכול כ-65% משטח ארץ ישראל המנדטורית, נאסרה על יהודים רכישת קרקע. מיום שפורסמו תקנות אלו, בפברואר 1940, פרסום שלווה במחאות, בהפגנות ובשביתה כללית מצד יהודי הארץ, חיפש היישוב דרכים להיאבק במשטר הקרקעות החדש, ולהגביר את ההתיישבות העברית בכל נקודה אפשרית, בנגב ובגליל.
הנקודה הראשונה שהקימו אנשי הפלמ"ח במסגרת זו הייתה בית קשת, שיושבה באוגוסט 1944, ולאחריה באו עמיעד (אז - ג'יב יוסוף), ביריה, חוקוק, משגב עם, רמות נפתלי ועין זיתים, כולן נקודות מבודדות בגליל.
את ביריה יישב ב-8 בינואר 1945 גרעין של המחלקה הדתית של הפלמ"ח. לא היה מדובר בגרעין הכשרה שראה את ייעודו בהתיישבות לשמה, כי אם במחלקת פלמ"ח שיישבה את המקום לצרכים צבאיים. במקום הוקמה מצודה, במתכונת הדומה למצודות שהוקמו ברמות נפתלי ובחוקוק. תושבי היישוב עסקו באימונים ובסיורים צבאיים, וכן בעבודות ייעור מטעם הקרן הקיימת לישראל. אנשי ביריה ראו את ייעודם בהגנה על יהודי צפת שהיוו מיעוט בעיר שרובה הייתה אז ערבית. כן היוותה ביריה נקודה מחסה בדרכם של מעפילים שהוברחו דרך סוריה, בשיירות שלוו על ידי אנשי הפלמ"ח. העולים היו מגיעים אל עמק החולה, ובלילה היו מוברחים לביריה, שם ניתנו להם בגדי "תנועת הנוער" ולימדו אותם שיר ישראלי. כך, כ"ארץ ישראלים", היו מועברים לחיפה.
האירועים שהובילו לפינוי ביריה

במהלך מלחמת העולם השנייה שיתף היישוב העברי פעולה עם הבריטים במאבק בנאצים. אולם לאחר שאבדו התקוות לשינוי במדיניות הבריטית כלפי היישוב העברי לאחר תום המלחמה, חל שינוי ביחס "ההגנה" ומוסדות היישוב אל הבריטים. לאחר מגעים בין מנהיגי המחתרות הוקמה תנועת המרי העברי, שאיחדה את כוחות היישוב, אנשי ההגנה, אצ"ל ולח"י. החל מ"ליל הרכבות", ב-1 בנובמבר 1945, שבו פגעו אנשי תנועת המרי ברשת מסילות הברזל בארץ, החלה סדרה של פעולות נגד הבריטים ומתקניהם, תחנות צבא ומשטרה. בתגובה, חוקקו הבריטים את תקנות ההגנה לשעת חירום שהעניקו לשלטונות המנדט סמכויות נרחבות לביצוע חיפושים ומעצרים.
ב-31 בינואר 1946 עצרו הבריטים 11 חברי פלמ"ח שנסעו מאילת השחר לכפר גלעדי, ככל הנראה כדי לסייע בהעברת מעפילים. על אף שלא נמצאו הוכחות לפעילות בלתי חוקית של העצורים, הם הוחזקו במעצר על פי תקנות שעת החירום. בתגובה לכך התקיף, בליל 5 בפברואר, כוח פלמ"ח מהגדוד השלישי, בפיקוד אהרן ספקטור, את תחנת המשטרה בצפת, וזאת על פי מידע מודיעיני שהעצורים נמצאים במקום. הכוח, שמנה כעשרים לוחמים, הגיע אל התחנה משני כיוונים. קבוצה אחת הגיעה מכיוון חזית הבניין לאחר שהצליחה לפרוץ את הגדר, אך התגלתה על ידי זקיף ונסוגה לאחר שפצעה אותו. השנייה התקרבה מהכיוון השני, ירתה וזרקה רימון. בחיפוש שערכו הבריטים במקום שממנו נורו היריות התגלתה תחמושת. המתקיפים סמכו על סיוע משוטר עברי מקומי, אך ככל הנראה הגיעו לבריטים ידיעות על תנועות חשודות בדרך לצפת, והם הגבירו את השמירה על המקום מבעוד מועד. בימים הבאים נערכו חיפושים בראש פינה ובצפת על ידי כוחות בריטיים משולבים של משטרה ושל חיילים. כחלק מתכנון המתקפה הוכנו מחסומי כבישים. משהתקבלה פקודת הנסיגה, הגיעה לביריה אחת החוליות, אנשי אשדות יעקב, והטמינה בסליקים במקום כמות גדולה של נשק.
ב-27 בפברואר 1946 אירע מאורע נוסף, שהיה זרז לניסיון לפינוי ביריה. חוליית פלמ"ח תקפה את מחנה הלגיון הערבי שהיה על הר כנען. אנשי החוליה פצעו זקיף, ולאחר חילופי אש נערכו חיפושים באזור ממנו נורו היריות. נמצאו פריטי לבוש, כובע צבאי, וכמות גדולה של דם, ממנה הסיקו המחפשים כי אחד התוקפים נפצע. הבריטים החלו בחיפושים אחר הפצוע. הם חיפשו במרפאת ההסתדרות הציונית הדסה בצפת, וכן בבתיהם של רופאים בראש פינה. כיום ידוע כי היורים שבו בשלום, וכי הפצוע היה כלב שעבר במקום.
כיבוש ביריה על ידי הצבא הבריטי ומעצר מתיישביה

ב-28 בפברואר 1946 כותרו היישובים ביריה ועין זיתים, לאחר שכלב משטרה שרחרח אחר כתמי הדם והתחקה אחר ריחו של הכובע שנמצא בתקיפה בהר כנען, הוביל ישירות לביריה. במקום נערך חיפוש, ובמרחק של כ-500 מטר מהמצודה נמצא סליק ובו כמויות גדולות של נשק ותחמושת. סליק נוסף נמצא במחצבה הנמצאת כ-30 מטר מחוץ לגדר היישוב. כפי הנראה היו אלו הנשק והתחמושת שהוטמנו במקום לאחר הפשיטה הכושלת על מפקדת צפת. בסליקים נמצאו אף מסמכים מחשידים. כלב המשטרה שרחרח את המסמכים זיהה את ריחו של אחד המתיישבים באחד מהם. מפקד המשטרה במקום הסיק כי "ביריה היא מרכז לאימונים בלתי חוקיים", ועצר מיד את 24 המתיישבים, כולם גברים.
אל המקום נשלחו שני נוטרים יהודים, על מנת לשמור עליו בהיעדר תושביו. אחד הנוטרים, יוסף עבו עברון, תיאר את האווירה במקום משהגיע אליו:
ככל שהתקדמנו פנימה גברה המועקה. הכול היה שקט ונטוש, כמו לאחר קרב. בצריף הארוך, ששימש חדר אוכל, הייתה סדרת שולחנות ערוכים לסעודה; חלקן של הצלחות היו עמוסות תבשילים (תפוחי אדמה ובשר ברוטב), כמה מזלגות היו נעוצים עדיין במזון, ופה ושם ביצבצו שאריות של לחם, כמו עתה ננגסו... כל המחזה הזכיר לי משום מה את פומפיי העתיקה, רגע קצר לפני שהלבה הקפיאה את הכול למשמרת דורות. אך שלא כבפומפיי בביריה לא נותר איש...
למחרת היום הוחלפו עבו וחברו בנימין מזרחי, בידי חוליה אחרת של נוטרים, שהחזיקו במקום.
ב-5 במרץ הודיעה המשטרה לוועד מתיישבי הגליל העליון כי היישוב ייתפס ויוחזק בידי כוחות צבאיים עד להודעה חדשה. היישוב הוקף בידי מספר פלוגות צבא, ועל הכביש המוביל ליישוב הוקם מחסום. בשעות הצהריים הגיע טור צבא ליישוב, חיילים מזוינים בנשק אוטומטי סילקו את הנוטרים, וכבשו את המקום. שלושה מהעצורים הובאו על מנת לפקח על אחסון חפציהם האישיים של המתיישבים, אך אלה סירבו לחתום על הקבלה. סיור מטעם הקרן הקיימת לישראל, בעלת הקרקע החוקית, שנערך במקום, גילה כי עצים נעקרו ויבולים הושמדו במזיד. העיתון "ידיעות אחרונות" פרסם כי עילת הגירוש והמעצר הייתה שתי קבוצות של ערבים שנתקלו זו בזו באפלה, וכלב שנפצע.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה הורידו הבריטים יישוב עברי מאדמתו, והמעשה התקבל ביישוב בתחושה של הלם. היישוב כולו חש כי נעשה אי צדק למתיישבי ביריה, וכי ויתור על נקודת התיישבות זו יהיה נסיגה של ממש במאבק להתיישבות חופשית, לעלייה חופשית ולהקמת מדינה עברית.
תגובת היישוב להורדת ביריה מהקרקע

פינוי ביריה התקבל ביישוב בתערובת של זעם וחרדה. היה ברור כי מדובר בתקדים, שאם יישאר על כנו, יוכל לשמש כנקודת פתיחה להרס כל מפעל ההתיישבות הציונית בארץ ישראל. מאז פרסום "הספר הלבן" וחוק הקרקעות הושקע חלק רב מהמאמצים של התנועה הציונית בעקיפת האיסורים על ההתיישבות, ובהעלאת יישובים חדשים על הקרקע הן במקומות שהתאפשרו על פי חקיקה זו, והן במקומות אסורים. ההשלמה עם חיסול ההתיישבות היהודית בביריה הייתה עלולה להוות מכה ניצחת למאמצים אלו. במנשר שפרסם מטה הפלמ"ח לאחר האירועים המשקף את הלוך הרוחות שלאחר כיבוש ביריה נאמר:
פרשת ביריה ריכזה סביבה את מתיחותו והתרגשותו של כל היישוב בארץ. היה ברור לכל שניסיון ביריה, על כל התירוצים שהביא השלטון כהצדקה לפעולתו, עלול לשמש תקדים מסוכן לעתיד, אם יצליח. כל היישוב היה מאוחד בהכרה שעזיבת עמדה פירושה נסיגה מדינית, ושהמלחמה בביריה התנהלה לא על נקודת יישוב אחת אלא על ציפור הנפש של המפעל, על זכותו של העם העברי להיאחז באדמת ארץ ישראל.
היו בפלמ"ח שדרשו פעולה קיצונית כנגד כיבוש ביריה על ידי הבריטים, אולם יגאל אלון קבע כי השיקול הריאלי דורש דרך פעולה שלא תתן לאויב (הבריטים) אמתלה להצדיק את ישיבתו בה, אלא תערער אותו מבחינה מוסרית וכך תביא אותו לנסיגה ללא שפיכות דמים. אלון קבע כי "השימוש בנשק נדחה לשעה שיוכח בעליל כי הדרך הראשונה לא תצלח".
במקביל למאמצי הפלמ"ח ותנועת המרי, פרצה בארץ תנועת מחאה מאורגנת. שביתה כללית בת יום אחד הוכרזה בחיפה, ועצרת בהשתתפות 5,000 איש, בה נשא דברים אבא חושי קראה להשבת מתיישבי ביריה לאדמתם. אנשי היישוב פעלו בצורה דומה גם בתל אביב ובירושלים.
מבצע "הגידם" - ביריה ב'

ההגנה החליטה כי התגובה הראויה להורדת היישוב ביריה מעל הקרקע היא יישובו מחדש. לשם כך הוקם מטה מיוחד בחיפה שכלל את שאול אביגור, יוסף אבידר וצבי איילון. הללו ריכזו אלפי בני נוער למבצע התיישבות, שנקבע, אם מתוך סמליות, ואם כדי להטעות את השלטונות הבריטיים, ליום חמישי, י"א באדר, ה'תש"ו, 14 במרץ 1946, שהיה אף יום תענית אסתר. ביום זה נהגו תנועות הנוער לעלות לתל חי על מנת לציין את אירועי הגבורה שאירעו שם. בהתאם לכך נקרא מבצע ההתיישבות החדש "מבצע הגידם" על שם יוסף טרומפלדור. הנערים נאספו מרחבי הארץ, תוך שנאמר להם ברמיזה כי השנה יהיה בעלייה לתל חי "עניין מיוחד".
למפקד המבצע בשטח נקבע איש ההגנה משה מן. מן כינס את הנערים בליל יום רביעי, 13 במרץ. כמה אלפי נערים הגיעו למקום. מקורות בני התקופה נוקבים במספרים שבין 2,300 ל-4,000 משתתפים. בצועדים היו בני תנועות הנוער, פועלים, ואף חיילים משוחררים ששבו מהתנדבות בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. הצועדים צעדו כל הלילה בתנאי מזג אוויר קשים כשעמם אוהלים, עצים וכלי עבודה, הדרושים להקמת נקודת יישוב חדשה. מכיוון שהצבא הבריטי חסם את הדרכים לביריה לתנועת כלי רכב, נעו הצועדים רגלית בשלושה ראשים. כאשר הגיעו הצועדים בסמוך לביריה עם שחר, החלו בעבודות סיקול הקרקע, הקמת נקודת יישוב חדשה, ונטיעת עצים במקום. דגל ישראל הונף על אחד האוהלים, והוכרז כי נקודת היישוב קמה, ושמה "ביריה ב'".
בתחילה נראה היה כי הצבא הבריטי אינו מתכוון לנקוט בצעדים נגד נקודת היישוב החדשה. סגן מושל מחוז הגליל, ג'יי. פ. קורנס, ניסה לשכנע את אנשי ועד יישובי הצפון כי יורו למתיישבים לשוב כלעומת שבאו, אך אלו השיבו לו בשלילה. האווירה בעת ביקורו של קורנס במקום הייתה ידידותית ביותר, וחלק מהפקידים הבריטים אף נטלו חלק בנטיעות. בשעות הצהריים כאשר נראה היה כי ברור שהנקודה אכן קמה, ונראה כי הצבא הבריטי לא יתערב, החלו המתיישבים להתפזר. על אף שהביאו עמם אספקה למספר ימים, החלו הצועדים לעזוב את המקום, ובשעות אחר הצהריים המוקדמות נותרו במקום רק כ-150 איש, רובם חיילים משוחררים מהצבא הבריטי.
או אז הקיף הצבא הבריטי במפתיע את נקודת היישוב במכוניות ואף בטנקים. המתיישבים שנותרו במקום נעצרו, לאחר שגילו התנגדות פסיבית וסירבו להתפנות מרצונם. כ-50 מהם, חברי הגרעין של הקיבוץ הדתי, נגררו בכוח והוסעו במשאיות צבאיות לטבריה. המבנים והאוהלים שהוקמו נהרסו, והנטיעות נעקרו.