stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרלו
אזורי גידול עיקריים

מרלו גדֵל בעיקר בצרפת (שם הוא זן הענבים השלישי בתפוצתו), איטליה (החמישי בתפוצתו), קליפורניה, רומניה, ובמידה פחותה יותר באוסטרליה, ארגנטינה, חצי האי ניאגרה בקנדה, צ'ילה, ניו זילנד, דרום אפריקה, שווייץ, קרואטיה, הונגריה, מונטנגרו, סלובניה, וחלקים אחרים בארצות הברית דוגמת וושינגטון ולונג איילנד. מרלו גדֵל באזורים בהם גדל גם קברנה סוביניון, אולם העדיפות היא לגדל מרלו במתחמים הקרים ביותר באזורים אלה. באזורים חמים מדי, ענבי המרלו מבשילים מוקדם מדי.
בהתאם למתכון הייצור המסורתי בבורדו, תפקיד המרלו הוא להוסיף למִמְסָךְ סמיכות ורכות. אף שבבורדו מהווה המרלו כ-50%–60% מהיקף הנטיעה והגידול, ביינות הממסך המיוצרים באזור הוא מהווה רק כ-25% מהמשקה הכולל. עם זאת, ישנם יינות בהם מרלו הוא הרכיב העיקרי בתערובת, במיוחד באזורי פומרול וסן אמיליון. אחד מהיינות המפורסמים והנדירים בעולם, שאטו פטרוס, מבוסס כמעט כולו על ענבי מרלו.
הגפן

הזן מאופיין באשכולות רופפים ובפרי גדול מהממוצע. הגוון הוא פחות שחור/כחול מענבי הקברנה סוביניון אך כולל קליפה דקה יותר, ומעט יותר טאנין. בהשוואה לקברנה, ענבי המרלו מתוקים יותר ובעלי שיעור נמוך יותר של חומצה מאלית.
מרלו משגשג על אדמה קרה, ובדרך כלל מבשיל עד כשבועיים מוקדם יותר מקברנה סוביניון.
לגיזום הגפן יש חשיבות רבה. יש הטוענים כי הפחתת יבול המרלו באמצעות גיזום הגפנים ודילול האשכולות משפרת את איכות היין. גם גיל הגפנים חשוב, וליין המופק מגפנים עתיקות יש "אופי" מיוחד.
לענבי המרלו יש נטייה להבשלת יתר מהירה מרגע שהם מגיעים לשלב הבשלות הראשוני, לעיתים תוך ימים ספורים. ישנן שתי גישות מרכזיות באשר לזמן המתאים לבצור מרלו. הייננים של יקב שאטו פטרוס דוגלים בבציר מוקדם על מנת לשמר את חומציותו של היין ודקויות הטעם, כמו גם את פוטנציאל היישון שלו. יצרנים אחרים מעדיפים לבצור מאוחר יותר וכך לקבל תוספת פירותיות הנובעת מבשלות-יתר מסוימת של הפרי.
יויצ'ירו נאמבו

| --- | --- |

 לידה:  18 בינואר 1921 טוקיו, יפן
 פטירה:  5 ביולי 2015 (בגיל 94) מחוז אוסקה, יפן
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טוקיו
 מוסדות:  אוניברסיטת טוקיו, המכון למחקר מתקדם, אוניברסיטת שיקגו
 תלמידי דוקטורט:  Savas Dimopoulos, Ramon Brewster Hoff 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיקה  מסדר התרבות   פרס דיראק (1990)   פרס וולף   המדליה הלאומית למדעים
 
יויצ'ירו נאמבו (ביפנית: 南部 陽一郎.;‏ 18 בינואר 1921 – 5 ביולי 2015) היה פיזיקאי אמריקאי-יפני, שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 2008 יחד עם מקוטו קובאיאשי וטושיהידה מסקאווה על "גילוי מקור הסימטריה השבורה שחוזה את קיומן של לפחות שלוש משפחות של קווארקים בטבע". עסק בעיקר בפיזיקת חלקיקים. כיהן כפרופסור באוניברסיטת שיקגו.
ביוגרפיה

יויצ'ירו נאמבו נולד ב-18 בינואר 1921 בטוקיו. לאחר לימודיו התיכוניים, למד נאמבו פיזיקה באוניברסיטת טוקיו. בשנת 1942 סיים נאמבו את התואר הראשון ואת הדוקטורט בשנת 1952. באותה השנה החל ללמד באוניברסיטת פרינסטון. בשנת 1954 החל נאמבו ללמד באוניברסיטת שיקגו, שם הפך לפרופסור בשנת 1958. בשנת 1970 הפך נאמבו לאזרח אמריקאי.
נאמבו נפטר ב-5 ביולי 2015 במחוז אוסקה בגיל 94 כתוצאה מהתקף לב.
פרסים והוקרה

מסדר התרבות - 1978
המדליה הלאומית למדעים - 1982
מדליית מקס פלאנק - 1985
פרס דיראק - 1986
פרס וולף - 1995
מדליית בנג'מין פרנקלין - 2005
פרס נובל לפיזיקה - 2008
רטרוארץ'

| --- | --- |


צילום מסך מגרסה 1.8.8 בווינדוס 10
 מפתח:  Libretro Team
 מחזור חיים:  26 במאי 2010 (לפני 14  שנים, 4  חודשים ו־19  ימים) – הווה (14 שנים)
 גרסה אחרונה:  1.19.1 (4 ביוני 2024) 
 מערכת הפעלה:  אנדרואיד, PlayStation 3 system software, PlayStation Portable system software, Windows 98, Microsoft Windows, NetBSD, Wii U system software, Windows 95, FreeBSD, Windows NT, גנו/לינוקס, macOS, OpenBSD 
 נכתבה בשפות:  C ,C++
 סוג רישיון:  GPL גרסה 3 
 קוד מקור:  https://github.com/libretro/RetroArch  https://git.libretro.com/libretro/RetroArch 
 www.retroarch.com
 
רטרוארץ' (באנגלית: RetroArch) היא תוכנת קצה קדמי חוצה-פלטפורמות וקוד פתוח לאמולטורים, משחקי וידאו, נגני מדיה ויישומים נוספים. התוכנה הוסבה למכשירים רבים (ביניהם טלפונים חכמים וקונסולות משחקים) ומערכות הפעלה רבות.
היסטוריה

התוכנה נקראה בתחילה SSNES, בהתבסס על libsnes. לפי השינויים שבוצעו בדף ה-GitHub, פיתוחה החל בשנת 2010. היא נועדה לשמש כתחליף לממשק של bsnes (אנ'), אך בסופו של דבר תמכה ביותר "ליבות" אמולציה בהשוואה לתוכנה זו. על כן, שמה של SSNES שונה ב-21 באפריל 2012 לרטרוארץ' כדי להראות את השינוי שנעשה במטרת התוכנה.
ב-16 בפברואר 2016 הפכה רטרוארץ' הייתה לאחד היישומים הראשונים לתמוך בממשק תכנות היישומים וולקן (אנ'), כשתמכה בוולקן עוד ביום ששוחרר. ב-27 בנובמבר של אותה שנה, Libretro (המפתחים של רטרוארץ') הודיעו כי מיזמיהם הועלו לPatreon (אנ') לשם גיוס כספים לשם המשך פיתוח והוספת אפשרויות חדשות.
חברת GoGames, אחת החברות העובדות עם סגה, פנתה בעבר ל-Libretro על מנת להשתמש ברטרוארץ' בשירותי Sega Forever (אנ'), אך הדבר נכשל בשל נושא הרישיון מכיוון שרטרוארץ' משתמשת ברישיון הציבורי הכללי של גנו, וסגה התנגדה לשימוש בתוכנה תחת רישיון זה בתוכנה קניינית (אנ') שהיא יוצרת.
אמולטורים נתמכים

רטרוארץ' עושה שימוש ב"ליבות" אמולציה שונות, שזמינותן לעיתים משתנה בהתאם לפלטפורמה בה התוכנה רצה. להלן רשימת ה"ליבות" ושיוכן לקונסולה שאת משחקיה הן יכולות להריץ:
| הקונסולה/ות | "ליבות" האמולציה |
| --- | --- |
3DO: 4DO
ארקייד: MAME(אנ')   FBNeo (ובעבר גם FBAlpha)
Amstrad CPC (אנ'): Caprice32   CrocoDS
אטארי 2600(אנ'): Stella (אנ')
אטארי 5200 (אנ') ומערכות 8 ביט של אטארי (אטארי 400, 800, XL 600, 800XL, 130XE): Atari800
אטארי 7800(אנ'): ProSystem
אטארי יגואר(אנ'): Virtual Jaguar
Atari Lynx(אנ'): Beetle Handy: ‏Mednafen(אנ'),‏ Handy
אטארי פלקון(אנ'), אטארי ST, אטארי STE, אטארי TT: Hatari
ColecoVision(אנ'): blueMSX
קומודור 64: VICE
דרימקאסט: Redream   FlyCast
DOS: DOSBox
Famicom Disk System (אנ'): Nestopia UE(אנ')   higan Accuracy
גיים בוי, Game Boy Color: Gambatte   SameBoy   TGB Dual   higan Accuracy   Gearboy   Emux GB
גיים בוי אדוונס: Beetle GBA  gpSP Meteor mGBA VBA (אנ')
נינטנדו גיימקיוב: דולפין (אנ')
סגה גיים גיר: Genesis Plus GX   Gearsystem   SMS Plus GX
MSX(אנ'): fMSX   blueMSX
Neo Geo Pocket, (אנ') Neo Geo Pocket Color (אנ'): Beetle NeoPop   RACE
NEC PC-8000 / PC-8800: QUASI88
NEC PC-98 (אנ'): Neko Project II Kai
נינטנדו 64: Mupen64Plus (אנ')   Mupen64Plus-Next  ParaLLel N64
NES: higan Accuracy   Nestopia UE   QuickNES   Mesen   FCEUmm   Emux NES   bnes
נינטנדו DS: DeSmuME   melonDS
נינטנדו 3DS: Citra
Odyssey²(אנ') ‏, +Philips Videopac: O2EM
PC-FX(אנ'): Beetle PC-FX
Sega 32X (אנ'): PicoDrive
Sega CD(אנ'): Genesis Plus GX   PicoDrive
SG-1000 (אנ'): blueMSX
סגה מגה דרייב/ג'נסיס: Genesis Plus GX
Sega Master System: PicoDrive   Genesis Plus GX   Gearsystem   SMS Plus GX   Emux SMS
PlayStation Portable: PPSSPP (אנ')
פלייסטיישן: PCSX ReARMed   Beetle PSX   Beetle PSX HW   DuckStation
פלייסטיישן 2: !Play
פוקימון מיני (אנ'): PokeMini
Sega Saturn: Yabause   Beetle Saturn
SNES: bsnes   higan Accuracy   nSide Balanced  Snes9x
Thomson computers(אנ'): Theodore
SuperGrafx(אנ'): Beetle SuperGrafx
TurboGrafx-CD,TurboGrafx-16(אנ'): Beetle PCE FAST
Vectrex(אנ'): vecx
וירטואל בוי: Beetle VB
Wii: דולפין
WonderSwan(אנ'): Beetle Cygne
ספקטרום סינקלייר: Fuse (אנ')
ZX81(אנ'): EightyOne
אמולטורים נתמכים > שונות

| המשחק/תוכנה | ה"ליבות" |
| --- | --- |
בומברמן: Mr. Boom
Cave Story (אנ'): NXEngine
CHIP-8 (אנ'): Emux
DOOM: PrBoom
FFmpeg (אנ'): FFmpeg
Quake 1: TyrQuake
טומב ריידר: OpenLara
Rick Dangerous (אנ'): XRick
פלטפורמות נתמכות > מערכות הפעלה נתמכות

מערכות ההפעלה עליהן ניתן להריץ את התוכנה הן:
ווינדוס: ווינדוס 95- ווינדוס 10
לינוקס
אנדרואיד
iOS
tvOS
macOS (כולל תמיכה ב-PowerPC, שכרגע ככל הנראה אינה אקטיבית. התמיכה במעבדי 32 ביט תוצרת אינטל תחת מערכת הפעלה זו לא זמינה כרגע, אך אמורה לחזור בעתיד)
פלטפורמות נתמכות > קונסולות משחקים נתמכות

Xbox One
פלייסטיישן 2, פלייסטיישן 3
PlayStation Portable
PlayStation Vita ,(אנ') PlayStation TV
נינטנדו סוויץ'
נינטנדו גיימקיוב
Wii, Wii U
Nintendo 2DS, נינטנדו 3DS (אנ')
מעבר לכך, ניתן להריץ את התוכנה באמצעות דפדפן או Steam Link (אנ'). בהקשר זה ראוי לציין גם את Lakka- מערכת הפעלה שנוצרה על ידי מפתחי רטרוארץ' אשר עושה שימוש בתוכנה, וניתן להתקינה על מחשבי־לוח־יחיד כגון ראספברי פאי (וכן על מחשבי 32 ביט ו64 ביט).
תגובות

התוכנה זכתה למחמאות בשל מגוון הקונסולות שאת משחקיה היא יכולה להריץ והפיצ'רים הרבים שהיא כוללת,  אך גם נאמר עליה כי קשה להגדירה לשימוש.
טכנולוגיית ה"input lag", המאפשרת הרצת משחקים באמולציה במהירות מהירה יותר מהמהירות של החומרה המקורית, זכתה למחמאות גם כן.
לקריאה נוספת

רטרוארק ואמנות אחזקת אוסף המשחקים
רטרוארק – המדריך להתקנה והרצת משחקים
רביז

| --- | --- |
 מקורות סגנוניים:  מוזיקה ארמנית • מוזיקה טורקית • מוזיקה גאורגית • מוזיקה ערבית
 מקורות תרבותיים:  ארמניה, שנות ה-90
 מוצא:  ארמניה 
 כלים:  קלרינט • סינתיסייזר • דולי (אנ') • גיטרה חשמלית • אקורדיון
 
רביז (בארמנית: ռաբիզ) הוא מונח המתייחס למוזיקה בסגנון קווקזי עם השפעה מזרח תיכונית שנוצרה בארמניה.
הוא נקרא 'רביז' מהביטוי הרוסי "rabotniki iskusstva", פירושו "פועלי אמנות".
הז'אנר החל לצבור פופולריות בארמניה בשנות ה-90 ועם הזמן הסגנון הופץ גם בגאורגיה ובשאר הקווקז.
לחני מוזיקת הרביז הם בעיקר בסולם מינורי, בדרך כלל בצורת הסולם פריגי, והמילים נוטות להתמקד בנושאי געגועים, בגידות ואהבה. לז'אנר יש קווי דמיון מובהקים לארבסק הטורקי, אך הרביז מאופיין בצלילים אלקטרונים ועדינים יותר.
תת ז'אנר של הרביז נקרא "קאיף" וזוהי מוזיקה קצבית הכוללת בתוכה את מיטב האלמנטים של המוזיקה של עמי הקווקז ונפוצה בחתונות ומסיבות.
זמרי הרביז מתמחים בשירת מקאם חיג'אז (מוגאם, באיאתי) וחלק מהשירים המובילים בז'אנר מאופיינים בסגנון מקאם, למשל: "Im Hivand Mayr" של הזמר ספיטקסי הייקו.
ג'ון קמפבל (שופט)

ג'ון ארצ'יבלד קמפבל (באנגלית: John Archibald Campbell ;‏ 24 ביוני 1811 –  12 במרץ 1889) היה משפטן אמריקאי. הוא היה עורך דין מצליח בג'ורג'יה ובאלבמה, שם הוא כיהן כחבר בית המחוקקים המדינתי. ב-1853 הוא מונה על ידי הנשיא פרנקלין פירס כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, אז היה לפקיד בממשל הקונפדרציה. לאחר המלחמה הוא ישב שישה חודשים בבית כלא צבאי ולאחר מכן חידש את עיסוקו בעריכת דין בניו אורלינס. קמפבל היה ממתנגדי מדיניות השיקום.
ראשית חייו

ג'ון קמפבל נולד ליד וושינגטון שבג'ורג'יה לקולונל דנקן גרין (שעל שמו היה קיים בעבר מחוז בג'ורג'יה). הוא נחשב לילד פלא, וב-1825, בגיל 14, הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'יה, ומיד התקבל לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית. בעת לימודיו באקדמיה היה קמפבל מעורב ב"מהומות משקה הביצים" (Eggnog Riot) בחג המולד של 1826. ההליכים המשפטיים בנוגע לפרשה בבית המשפט הצבאי החלו למחרת החג והסתיימו ב-16 במרץ 1827, לאחר שהנשיא ג'ון קווינסי אדמס שינה חלק מפסקי הדין ואישר את האחרים. קמפבל נמנה עם 70 הצוערים שהיו מעורבים במקרה אך בעקבות בדיקה נוספת, הוגשו כתבי אישום נגד 20 מתוכם ונגד חייל אחד בשירות פעיל. צוערים ידועים כמו ג'פרסון דייוויס (היה מעורב אך לא הואשם) ורוברט אדוארד לי (לא היה מעורב אך העיד), היו מעורבים בפרשה. תשעה צוערים הורחקו מהאקדמיה באישור הנשיא אדמס. הייתה דרישה להרחיק את קמפבל, אך היא לא אושרה והוא לא הועמד לדין.
קמפבל היה אמור לסיים את הכשרתו ב-1830, אך ב-1828 הוא פרש מהלימודים עקב מות אביו ושב לביתו שבג'ורג'יה. הוא למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכת דודו, מושל ג'ורג'יה לשעבר ג'ון קלארק וב-1829 התקבל ללשכת עורכי הדין. בשל גילו הצעיר, 18, נדרשה חקיקה מיוחדת של בית המחוקקים של המדינה כדי שתתאפשר הסמכתו.
פעילותו באלבמה

ב-1830 עבר קמפבל למונטגומרי, אלבמה, שם הוא הכיר את אנה אסתר גולדת'וייט ורכש מוניטין כעורך דין מוכשר שהתמחה בזכויות מקרקעין. בשל מעורבותו כגיבור מלחמה במלחמה נגד אומת הקריק (מוסקוגי) (אנ') ב-1836, נבחר קמפבל באותה שנה כחבר בית המחוקקים המדינתי, בו הוא היה פעיל כחבר הסיעה הג'קסונית במפלגה הדמוקרטית. משמעות הדבר הייתה שקמפבל היה מזוהה עם המדיניות של אנדרו ג'קסון בפוליטיקה הלאומית, תמך בווטו שלו על הבנק הלאומי, וגינה את משבר הביטול, אך נותר תומך מתון בזכויות המדינות.
לאחר תום תקופת כהונתו היחידה בבית המחוקקים, עבר קמפבל עם משפחתו הצעירה, שבסופו של דבר מנתה חמש בנות ובן, למוביל. ב-1842 כיהן קמפבל תקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים המדינתי. עם זאת, למזלו הטוב, מוביל הייתה עיר נמל שוקקת שסיפקה שפע של תביעות מסחריות ותביעות מקרקעין. בתיק משמעותי שכזה, "ראש עיריית מוביל נגד אסלווה" (Mayor of Mobile v. Eslava) מ-1849, חשף קמפבל את עמדותיו הימניות ולראשונה הביע את דעותיו על "הריבונות המקורית" בפני בית המשפט העליון של אלבמה. הוא טען שבשל העובדה שלכל אחת משלוש עשרה המדינות המקוריות הייתה ריבונות על נתיבי השיט שבתחומיהן, ושהחוקה מתירה לכל מדינה חדשה להיכנס לאיחוד בתנאים שווים לאלה של המדינות הקיימות, מדינות חדשות כמו אלבמה יכולות להחזיק בריבונות על נתיבי השיט שבתחומיהן. בית המשפט העליון של אלבמה אישר את הריבונות המקורית בפסק דין מ-1845 ומאוחר יותר התייחס לכך קמפבל בחוות דעתו המשלימה בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד. כך עלה כוכבו של קמפבל כאחד מעורכי הדין המבוקשים ביותר באלבמה וב-1852 הוא ייצג את מיירה קלארק גיינס (אנ') בתביעה נגד ריצ'רד רלף בפני בית המשפט העליון. ברוב המקרים ייצג קמפבל חייבים בתביעות נגד הבנקים, ובכך יישם את הנטייה הג'קסונית לקידום שליטת המדינה בפיתוח החברות והיה לתומך בחירות הפרט הכללית. הוא דחה פעמיים הצעה לכהן בבית המשפט העליון של אלבמה, ובכמה מקרים הופיע בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
במהלך שנות הקריירה הראשונות שלו כעורך דין מצליח, הוא גם הרחיב את מעורבותו בפוליטיקה. בשנים 1847–1851 הצטרף קמפבל לוויכוח הלאומי בנוגע לעבדות ופרסם ארבעה מאמרים בעיתון Southern Quarterly Review, בהם הוא קרא לשיפור תנאי החיים של העבדים ולאמנציפציה הדרגתית. בהקשר זה הייתה סתירה בין דעותיו להתנהלותו: במשך חייו החזיק קמפבל בבעלותו 14 עבדים, אך לפני מינויו לבית המשפט העליון הוא שחרר כמה מהם. יותר מכך, קמפבל השתתף בוועידת נאשוויל (אנ') ב-1850, שם הוא סייע לנסח סדרה של החלטות בתגובה להצעת פשרת 1850. אף על פי שהוא ניסח כמה מ-13 ההחלטות הסופיות בנימה פייסנית ומעולם לא קרא להתנגדות של הדרום, טען קמפבל לטובת זכויות בעלי העבדים, גינה את השקפותיה של מפלגה הארץ החופשית (אנ') וטען לזכותן הבלעדית של המדינות לפקח על העבדות בתחומיהן.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > מינויו

ב-1852, בשל פטירתו של השופט ג'ון מקינלי, התפנה מושב בבית המשפט העליון של ארצות הברית. הנשיא מילרד פילמור, איש המפלגה הוויגית, הגיש את מועמדותם של ארבעה אישים לאיוש התפקיד, שכולם דחו את ההצעה, או שמינוים לא אושר על ידי הסנאט, שנשלט על ידי המפלגה הדמוקרטית. לאחר השבעתו של הנשיא החדש, פרנקלין פירס איש המפלגה הדמוקרטית, פנתה אליו קבוצה של שופטים מכהנים בבית המשפט העליון והמליצה על קמפבל כמועמד. הייתה זו אחת הפעמים המעטות הידועות ששופטים מכהנים המליצו על מועמד לשיפוט. פירס, שקיווה להדוף התקוממות באמצעות פיוס הדרום, הסכים למועמדותו של קמפבל על רקע היותו איש אלבמה. מועמדותו של קמפבל הוגשה ב-21 במרץ 1853, ואף על פי שקמפבל היה אז רק בן 41 ולא היה לו ניסיון קודם בשיפוט, הסנאט אישר את מינויו פה אחד תוך שלושה ימים, כולל תמיכתם של הסנאטורים ממדינות הצפון, שקיוו שנטיותיו המתונות של קמפבל יסייעו לגבור על הקריאות לפרישת מדינות הדרום שהלכו וגברו. קמפבל החל את כהונתו ב-11 באפריל.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פסיקותיו > תיקים כלכליים

בהנהגתו של נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני, דן בית המשפט בשורה של סוגיות כלכליות חשובות. לדוגמה, ב-1837, בפסק הדין "גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן" (Charles River Bridge v. Warren Bridge), כתב טוני את חוות דעת הרוב, בו הוא טען לטובת פירוש קפדני של זיכיונות תאגידיים ולמעשה ריסן את ההשלכות של פסק הדין שניתן על ידי בית המשפט בנשיאותו של ג'ון מרשל מ-1819 בפסק הדין "קולג' דארטמות' קולג' נגד וודוורד" (Dartmouth College v. Woodward), שהכיר בזיכיונות תאגידיים כחוזים שזוכים להגנת החוקה. לפיכך, הרוב הצר שהיה לדמוקרטים-הג'קסוניים בהרכב שופטי בית המשפט העליון נעשה בלתי נוח לתומכי זכויות התאגידים, שראו עצמם מחויבים לכבד את הזכויות שהוענקו במפורש על פי הזיכיונות התאגידיים ולמעשה הגבילו את שליטת המדינה על עבודות ציבוריות בין-מדינתיות. יותר מכך, ב-1844 הרחיב בית המשפט בנשיאותו של טוני את החלטת בית המשפט בנשיאותו של מרשל מ-1809 בפסק הדין "בנק ארצות הברית נגד דוו" (Bank of the United States v. Deveaux) ואישר בפסק הדין "לואיוויל נגד לסטון" (Louisville v. Letson) שללא קשר לשאלת מקום מגוריהם של מחזיקי המניות, יכול תאגיד לטעון לאזרחות במדינה בה הוא התאגד ולפיכך להגיש תביעה לבית משפט פדרלי במגוון של תחומי שיפוט. אף על פי שבית המשפט בנשיאותו של טוני הפך עד מהרה על פניו את התקדים שנקבע בפסק הדין "מרשל נגד חברת התעבורה והרכבות של בולטימור ואוהיו" (Marshall v. Baltimore & Ohio Transportation & Railroad Company ) מ-1854 ופסק ששאלת אזרחותם של תאגידים נגזרת למעשה מאזרחותם של בעלי המניות שלהם ולא מהמדינות עצמן, אך עדיין תחומי השיפוט המגוונים מיושמים כלפי התאגידים.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פסיקותיו > מרשל נגד חברת התעבורה והרכבות של בולטימור ואוהיו

קמפבל סירב לקבל את התקדימים שנקבעו על ידי בית המשפט בסוגיות תאגידיות אלו. חוות דעתו בפסק הדין "מרשל נגד חברת התעבורה והרכבות של בולטימור ואוהיו" הייתה חוות דעת המיעוט העיקרית הראשונה שלו, בה הוא טען בבירור, "תאגיד הוא לא אזרח. הוא יכול להיות ישות מלאכותית, ישות מוסרית, ישות משפטית, קבוצת כוח, גוף בלתי מוחשי", אך, הוא המשיך בצטטו את ג'ון מרשל, "הוא בשום פנים ואופן לא אזרח". הגדרת אזרחות תאגידית כבסיס למגוון שיפוטי, המשיך קמפבל וטען שתאגידים "לא נכללו בין מנסחי החוקה כאשר הם האצילו את סמכות השיפוט על מחלוקות בין אזרחי מדינות שונות". במילים אחרות, סעיף הזכויות והחסינויות שבפרק 4, חלק 2 סעיף 1 לחוקת ארצות הברית לא צריך להרחיב את מושג האזרחות לתאגידים. ניתן לטעון שהטיעון הזה של קמפבל, בנוסף לחוות דעת המיעוט של עמיתיו השופטים הדרומיים, ג'ון קאטרון ופיטר ויויאן דניאל, הגן במשתמע על העבדות. אחרי הכל, אם מדינות יכולות להעניק אזרחות פדרלית לתאגידים, אזי אפרו-אמריקאים חופשיים עשויים גם הם לדרוש אזרחות פדרלית על סמך סעיף הזכויות והחסינויות. בהמשך דבריו בחוות דעת המיעוט שלו, קמפבל, הדמוקרט-הג'קסוני, טען גם שבית המשפט פלש לסמכויות המדינות באמצעות הרחבת יתר של תחום השיפוט הפדרלי בתיק זה ושהתאגדים עצמם מאיימים על הסמכויות הפנימיות של המדינות. קמפבל כתב במפורש, "ההכנסות והמפעלים [התאגידיים] שלהם שמים ללעג ולקלס את התנאים המצומצמים של ממשל המדינה; היומרות והדרישות שלהם הן ריבוניות, מכניסות התערבות חסרת סבלנות לסמכות החקיקה של המדינה". ללא בקרה של הרשויות המחוקקות של המדינות ואף עם הגנה על ידי הממשלה הלאומית, יהוו התאגידים איום על זכויות המדינות. אז, בתיק החשוב הראשון שלו, נקט קמפבל בעמדה נוקשה כלפי זכויות התאגידים, הגן על זכויות המדינות וניתן לטעון שהוא הגן על העבדות.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פסיקותיו > סניף פיקווה של בנק המדינה של אוהיו נגד קנופ

בפסקי דין מאוחרים יותר המשיך קמפבל להאבק בזכויות התאגידים באמצעות קריאת תיגר על ההגנה של סעיף החוזה בחוקה על זיכיונות תאגידיים. למעשה, בשנה שלאחר מכן, שמע בית המשפט העליון את תיק "סניף פיקווה של בנק המדינה של אוהיו נגד קנופ" (Piqua Branch of the State Bank of Ohio v. Knoop), תיק שהעלה את השאלה אם בית המחוקקים של המדינה יכול לשנות את מדיניות המיסוי שלו על תאגידים. באופן ספציפי, חוק הבנקאות הכללי של אוהיו משנת 1845 קבע שבמקום לשלם מיסים, כל סניף של בנק המדינה יכול לשלם פעם בחצי שנה שישה אחוזים מרווחיו למדינה. חוק משנת 1851 קבע מדיניות מיסוי חדשה לבנקים. בסופו של דבר פסק בית המשפט שהחוק של 1851 הפר את סעיף החוזים, שכן החוק של 1845 יצר חוזה בין המדינה לבין תאגיד של מחזיקי מניות פרטיים. גם כאן, קמפבל, יחד עם חבריו לסיעה הדרומית בבית המשפט, קאטרון ודניאל, הוציא חוות דעת מיעוט תקיפה. בראשית חוות דעת זו הוא הבחין "בין חוקים שיוצרים תקוות, ציפיות, יכולות, תנאים, לבין אלו שיוצרים חוזים", ובסופו של דבר טען שהחוק משנת 1845 היווה חלק מזה של 1851. בהמשך חוות דעתו הגן קמפבל על סמכות המדינה לחוקק חוקים לטובת האינטרס הציבורי, בהסבירו שסמכות זו היא כזו "שכל מחלקה של הממשלה יודעת שהקהילה מעוניינת בשמירה על הבלתי פגיעים ושכל בעל תאגיד הבין שהזנחתו לא צריכה להיות ברורה מאליה במקרה שהמטרה המכוונת להזניח אותו לא קיימת". ממשלות המדינות, על פי קמפבל, צריכות להיות מסוגלות לשנות את מדיניותן כדי להתמודד עם תנאים שמשתנים ללא הרף; יותר מכך, בנקים ותאגידים אחרים לא יכולים להיות פטורים משינויים בתשלום המיסים, למעט במקרה בו צוין הדבר במפורש בחוק. קמפבל נתן במפורש עדיפות לזכויות המדינות על פני זכויות התאגידים.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פסיקותיו > דודג' נגד וולסי

בית המשפט העליון עיין מחדש בחוק זה של אוהיו בשני תיקים מאוחרים יותר בשנות ה-50, ובשני המקרים כתב קמפבל חוות דעת מיעוט יסודית. לקראת הדיון בתיק השני, "דודג' נגד וולסי" (Dodge v. Woolsey ) מ-1855, תיקן בית המחוקקים של אוהיו את חוקת המדינה כדי לשים קץ לפטורים ממס עבור הבנקים לפני שב-1852 נחקק חוק חדש למיסי הבנקים. כאשר הגישו בעלי המניות של הבנק תביעה נוספת, רוב השופטים בבית המשפט העליון בהובלתו של השופט ג'יימס ויין, קבעו שאף על פי שאוהיו תיקנה את החוקה שלה, חוק הבנקים של 1845 עדיין היווה חוזה בלתי ניתן להפרה. בחוות דעת המיעוט המפורטת שלו, מנה קמפבל את עובדות המקרה, דחה שוב את האפשרות של אזרחות תאגידית, ומתח ביקורת על רוב השופטים על הרחבת הסמכות השיפוטית. קמפבל הזהיר שאם המדינה צריכה להעניק את כספיה וסמכויותיה לתאגיד, אזי "המעשים המכוונים והפורמליים ביותר של האזרחים לא יפצו על חוסר הצדק, והספסרים תאבי הממון ביותר או שחיתות בבית המחוקקים יזכו להגנה על רווחיהם מסמכויות בית משפט זה". במילים אחרות, החלטה זו מחייבת את בית המשפט העליון להגן על תאגידים ובתי מחוקקים מושחתים כנגד תיקונים חוקתיים מוצדקים של המדינות שמוצעים על ידי האזרחים עצמם. יותר מכך, התנגשות זו בין הממשלה המרכזי לבין ישויות תאגידיות, הזהיר קמפבל, "תכשיר את הקרקע בכל מדינה למעמד שיהיה מורכב משילובים של אנשים שייהנו מהתנאים המועדפים ביותר בחברה", ובסופו של דבר תיצור "יסוד חדש של ניכור וחילוקי דעות בין המעמדות השונים בחברה והנהגתה של מטרה חדשה של הפרעה במערכת הפוליטית והחברתית המפוזרת שלנו". לא רק שהתאגידים יחוללו מלחמת מעמדות שתאיים על ריבונות המדינה, טען קמפבל, אלא שהם גם יפגעו בחירויות הפרט. אחרי הכל, תאגידים "רוחשים אהבה לכוח, להעדפה לאינטרסים של התאגיד על פני עקרונות מוסריים או פוליטיים או חובה ציבורית, והתנגדות לחירות הפרט שמבחינתם היא מושא לקנאה בכל שלב בהיסטוריה שלהם". בקיצור, קמפבל לא החשיב את הפירוש הרחב של סעיף החוזים כשיפוט מספיק לכל העוולות האפשריות מצד הישויות התאגדיות. תחת זאת הוא האמין באמת ובתמים שהמדינות צריכות לשלוט על התרחבות התאגידים.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פסיקותיו > בית החולים כרייסט צ'רץ' נגד מחוז פילדלפיה

חמש שנים מאוחר יותר שכנע קמפבל את רוב שופטי בית המשפט העליון להסכים עם פירוש צר של סעיף החוזים בפסק הדין "בית החולים כרייסט צ'רץ' נגד מחוז פילדלפיה" (Christ's Church Hospital v. County of Philadelphia) מ-1860. ב-1833 העניק בית המחוקקים של פנסילבניה פטור ממס לבית החולים כרייסט צ'רץ', אך ב-1851 חוקק חוק שעל פיו הוטל מס על כל האגודות והתאגידים. קמפבל דחה את טענת בית החולים שהפטור ממס של 1833 היה תמידי, וכתב, "אין להעדיף פירוש שכזה, שכן סמכות המיסוי חיונית לקיומה של המדינה, והיא חייבת להיות מיושמת על פי התנאים המשתנים". כפי שהוא טען מאז שהחל לכהן על כס השיפוט, המדינה צריכה להיות מסוגלת להסתגל לשינויים ולפיכך צריכה להיות לה השליטה על התפתחות התאגידים בתחומי שיפוטה".
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פסיקותיו > דרד סקוט נגד סנדפורד

משעה שהחלו המתחים על רקע רצון מדינות הדרום לפרוש מן האיחוד בשנות ה-50, החל בית המשפט העליון לשמוע עתירות בסוגיית העבדות, כולל פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד הידוע לשמצה מ-1857. בניסיונו ליישב את סוגיית העבדות בטריטוריות אחת ולתמיד, קבע נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני בחוות דעת הרוב שהאפרו-אמריקאים לא היו אזרחים וגינה את פשרת מיזורי בהכריזו על הפיקוח הפדרלי על העבדות בטריטוריות כבלתי תואם לחוקה. קמפבל כתב חוות דעת משלימה מקיפה לפסק דין זה. אף על פי שהוא האמין שבית המשפט לא יוכל להגדיר את מעמדו האזרחי של סקוט וסירב לדון בסוגיה זו, הוא יישר קו עם טוני ברוב הטענות האחרות והציע פירוש צר לחוקה. כלומר, קמפבל הסכים שסקוט היה עדיין במעמד של עבד על פי חוקי מיזורי, ולפיכך לא יכול היה להגיש תביעה בבית משפט פדרלי. לאחר מכן הוא הקדיש חלק רחב בחוות הדעת שלו להבעת אי הסכמה עם אי תאימותה לחוקה של פשרת מיזורי, ובסופו של דבר סיכם שסעיף הטריטוריות, שבפרק 4, חלק 3 של החוקה, לא העניק לקונגרס את הסמכות לפקח על העבדות בטריטוריות. כדי להגיע למסקנה זו, טען קמפבל קודם כל שהקונגרס לא יכול לפקח על העבדות במדינות קיימות. אחרי הכל, הוא כתב, "זוהי דוקטרינה מוסדרת של בית משפט זה שהממשלה הפדרלית לא יכולה להפעיל שום סמכות בנוגע לסוגיית העבדות בתחומי המדינות, ולא להתערב בענייניהם של העבדים, למעט אלה הנמלטים. ואף על פי שסעיף הטריטוריות בחוקה עשוי להעניק לקונגרס את הסמכות לארגן את הממשלה בנחלת הכלל, הוא לא מעניק סמכות של הקונגרס לנהל את המוסדות המוניציפליים, כמו העבדות, בטריטוריות. בהסתמך על דוקטרינת הריבונות המקורית, טען קמפבל שסעיף כזה, שיתיר חקיקה פדרלית מגבילה, יפר את הריבונות הראשונית של תושבי הטריטוריות, שכן כאשר התושבים ייסדו את ממשלות המדינות שלהם, מדינות חדשות אלו נכנסו לאיחוד על בסיס שוויון מול המדינות הוותיקות. יותר מכך, אם מנסחי החוקה אכן ראו בחזונם פיקוח של הקונגרס על העבדות בטריטוריות, אזי נציגי מדינות הדרום בועידת החוקה היו מוחים בתוקף. במילותיו של קמפבל, "הטענה לסמכותו העליונה של הקונגרס בטריטוריות, על פי ההסכמה 'לקבוע את כל הכללים והתקנות הדרושים לטריטוריה', לא נתמכת בעדות היסטורית שנשאבת מהמהפכה, מתקנון הקונפדרציה, או מהדיונים שקדמו לאשרור החוקה הפדרלית". כפי שיאמר בהמשך, סעיף הטריטוריות בחוקה "לא מעניק לקונגרס שום סמכות להתערב ביחסים בין העבד לאדונו בתחומי ארצות הברית, ולא בתחומי אף אחת מהמדינות". בפסק הדין דרד סקוט קרא קמפבל באופן ברור תיגר על מה שנחשב להרחבת יתר של הסמכות הפדרלית וטען לממשל העצמי של הטריטוריות, ובמשתמע מכך, הממשל העצמי של המדינות.
על אף חוות דעתו בפסק דין דרד סקוט שבה הוא תמך בעבדות ובזכויות המדינות, הרגיז קמפבל רבים מתושבי הדרום כאשר שפט בבית המשפט הפדרלי החמישי. ב-1854 וב-1858 הוא היה מתוסכל משני תמרוני פיליבסטר לרכוש את קובה ולאחר מכן את ניקרגואה, שנועדו לתעדף את המדינות הנייטרלית הלאומית על פני המאמצים של הדרום לצרף לאיחוד מדינות עבדות נוספות.