משפט האיחוד האירופי
סמכויות האיחוד האירופי ביחס לסמכויות המדינות החברות בו

לפני אמנת ליסבון היו חילוקי דעות רבים בשאלת הסמכויות הנתונות לאיחוד האירופי ביחס למדינות החברות בו- באילו תחומים יש לאיחוד סמכות בלעדית? האם ישנם נושאים בהם יש לאיחוד סמכות משותפת לו ולמדינות? אם הסמכות משותפת- מה חלקו של כל אחד מן הצדדים? האם יש סמכויות שמוקנות רק למדינות? ואכן, אמנת ליסבון חילקה את סמכויות האיחוד לקטגוריות במטרה להבהיר את המצב.
אמנות האיחוד ופסיקת בית המשפט האירופי לצדק קובעים למי הסמכות בנושא מסוים. כיום מצויות ההוראות בדבר חלוקת הסמכויות בסעיפים 2-6 TFEU, כאשר גבול סמכות האיחוד הוא הגבול שקבעו המדינות החברות באיחוד כאשר העניקו לה את הסמכות. סעיף 4 TFEU אף מדגיש במפורש כי סמכויות האיחוד שלא הוענקו לאיחוד, נשארות בידי המדינות.
שלושת מצבי הסמכות:
סמכות בלעדית וייחודית של מוסדות האיחוד- אמנות האיחוד לא כוללות רשימה ממצה, המפרטת מהן הסמכויות הייחודיות של מוסדות האיחוד האירופי. היה ניסיון שכזה, במסגרת החוקה שלא התקבלה. כיום חלק מהסמכויות הבלעדיות ניתן להסיק הן במפורש והן במשתמע.
מבין הסמכויות הבלעדיות ניתן למנות:
סמכות בלעדית למוסדות האיחוד לכריתת הסכמים בינלאומיים במצבים מסוימים (סעיף 3(2) TFEU)
מדיניות מוניטארית ומטבע חוץ (סעיף 219(3) TFEU)
מדיניות סחר חוץ (סעיף 207 TFEU)
מדיניות איכות הסביבה (סעיף 191 TFEU)
סמכות משותפת למוסדות האיחוד ולמדינות – במציאות כיום סמכויות רבות הן משותפות. השיתוף יכול להיווצר בכוונה על ידי מנסחי האמנה, או להיות תוצאה של מגבלות שהוראה באמנה מטילה על סמכות האיחוד. כך למשל, אמנות האיחוד יכולה להסמיך את האיחוד לקבוע רק כללי מינימום, או להגדיר את החקיקה ברמת האיחוד כמשלימה לחקיקת המדינות. טכניקה זאת ננקטה ביחס לתחומים שהועברו לסמכויות האיחוד כגון: מדיניות תעסוקה, בריאות הציבור, מדיניות סוציאלית, חינוך, תרבות, הגנת הצרכן ועוד.
סעיף 4(2) TFEU מונה רשימה לא סגורה של תחומי הסמכות המשותפים: השוק הפנימי (Internal Market), מדיניות סוציאלית, חקלאות ודייג, לכידות כלכלית, חברתית וטריטוריאלית, הגנת הצרכן, תחבורה, אנרגיה, רשתות טרנס אירופיות, וענייני פנים ומשפט. שני תחומים נוספים המנויים בנפרד הם: מחקר, פיתוח טכנולוגי וחלל (סעיף 4(3) TFEU) ושיתוף פעולה לפיתוח וסיוע הומניטארי (סעיף 4(4) TFEU). בשני תחומים אלו מודגש, כי פעילות האיחוד לא תמנע מהמדינות להמשיך לפעול.
שני תחומים המוזכרים במפורש בסעיף 2 TFEU כתחומים של סמכות משותפת הם: מדיניות כלכלית, סוציאלית ותעסוקתית ע"פ סעיף 2(3) ומדיניות חוץ וביטחון המשותפת בסעיף 2(4). נושא מדיניות החוץ והביטחון ויחסי החוץ נדון בחלק V של TFEU הנפתח בסעיף 205, אשר קובע כי פעולות האיחוד במישור הבינלאומי תהיה כפופה לעקרונות, למטות ולהוראות הכלליות בפרק הראשון של TEU.
סמכויות הנתונות למדינות החברות- כאמור, הגבול של סמכות האיחוד בתחומים שבהם יש סמכות משותפת עם המדינות נקבע בהתאם לעיקרון הסובסידיאריות, אשר הוא עיקרון משפטי המעוגן בסעיף 5(3) באמנת ה-TEU-
"Under the principle of subsidiarity, in areas which do not fall within its exclusive competence, the Union shall act only if and in so far as the objectives of the proposed action cannot be sufficiently achieved by the Member States, either at central level or at regional and local level, but can rather, by reason of the scale or effects of the proposed action, be better achieved at Union level."
עיקרון הסובסידיאריות חל רק בתחומים שבהם למוסדות האיחוד האירופי אין סמכות ייחודית לחקיקה, כלומר בתחומים הנמצאים בסמכות משותפת של האיחוד האירופי והמדינות החברות. ביחס לתחומים הללו מתעוררת אפוא השאלה מי ראוי שישתמש בסמכותו לגבש מדיניות ולחוקק חקיקה: מוסדות האיחוד או המדינות החברות, כל אחת לפי הבנתה וצרכיה? עקרון הסובסידיאריות מבקש להשיב על השאלה הזו וקובע כי מוסדות האיחוד רשאים בסמכותם (השיורית) לחוקק חוקים בתחומים הללו רק שעה שמתקיימים שלושה תנאים מצטברים:
כאשר מטרות אשר נקבעו באמנות האיחוד לא ניתנות להשגה על ידי המדינות החברות עצמן, בין ברמת הממשלה המרכזית ובין ברמת הממשלה האזורית או המקומית.
כאשר האיחוד האירופי ומוסדותיו יכולים להשיג תוצאה טובה יותר בגלל הגודל או היקף ההשפעה של הפעולה המוצעת.
פעולת האיחוד האירופי ומוסדותיו לא תחרוג מעבר לנדרש להשגת מטרות האמנות (עיקרון המידתיות).
דוגמאות לסמכות בלעדית מפורשת של המדינות החברות: בריאות, חינוך ותעשייה מקומית.