stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אירידיולוגיה
השיטה > אבחון על פי מפות קשתית

השימוש במפות קשתית היה תחילת הדרך של האירידיולוגיה המערבית. החל מהמפה הראשונה של ד"ר איגנץ פון פצ'יי, דרך המפה של ד"ר ברנרד ג'נסן וכלה במפות רבות נוספות שקיימות היום בעולם. על פי שיטה זו, האירידיולוג מזהה סימנים בקשתית העין ומשייך אותם למערכות הגוף על פי המפה. שיטה זו מזכירה שיטות אחרות מתחום הרפואה המשלימה כמו רפלקסולוגיה, אוריקולותרפיה וסוג'וק. האירידיולוג יכול אף לבחון סימנים בקשתית העין לאחר תקופה מסוימת ולראות הטבה או החמרה של המצב על פי השינויים בקשתית. ישנם שינויים בין המפות השונות: ישנן מפות מפורטות יותר כדוגמת המפה של ד"ר ג'נסן וישנן מפורטות פחות כדוגמת המפה של ד"ר פונזו אולם המפות השונות חולקות קווים משותפים רבים.
השיטה > אבחון על פי קונסטיטוציות

האירידיולוגיה המודרנית ממעטת להשתמש במפות קשתית ומאבחנת מבנים מולדים על פי קונסטיטוציות. שיטה זו פותחה ביותר על ידי פרופ' שמידט בגרמניה. הטענה היא, שעל פי שיטה זו, ניתן לזהות על פי המבנה המולד של הקשתית את הנטיות הגנטיות של האדם. על פי מבנה זה, ניתן להזהיר את האדם מפני מחלות שעשויות לבוא לידי ביטוי אצלו וכמו כן, ניתן להמליץ לו על שינויים בתזונה שמתאימים למבנה הגנטי שלו ועל שינויים באורח החיים. ישנם מבנים רבים של עיניים והאירידיולוג בשיטה המודרנית צריך להכיר את המבנים השונים ואת המשמעות שלהם ולהתאים את מבנה עיני הנבדק למבנים כפי שהוא מכיר. הטענה שעומדת בבסיס שיטת הקונסטיטוציות היא שהקשתית עוברת שינויים איטיים ולכן מצביעה בעיקר על נטיות ומבנה גנטי ואינה משקפת נאמנה מחלות, פציעות או תהליכים מהירים. אירידיולוגים שמשתמשים בקונסטיטוציות כשיטה עיקרית, טוענים בדרך כלל שהאירידיולוגיה איננה מסוגלת לאבחן מחלות.
השיטה > אירידיולוגיה ממוחשבת

ישנם אירידיולוגים המשתמשים במצלמה או במכשיר מיוחד הנקרא אירידיוסקופ על מנת לצלם את הקשתית. הצילום יכול לעזור לאירידיולוג לראות טוב יותר את הסימנים השונים בקשתית וכמו כן לשמש לצורכי תיעוד ומעקב. חלקם טוענים שניתן לראות בקשתית סימנים זעירים בעזרת אירידיוסקופ, שכמעט לא ניתן להבחין בהם באמצעות פנס וזכוכית מגדלת. מטבע הדברים, אירידיולוגים המשתמשים באירידיוסקופ או מצלמים את העין במצלמה, שמים דגש רב יותר על השימוש במפות הקשתית לעומת השימוש בשיטת הקונסטיטוציות. ישנם אירידיולוגים החוששים ששימוש באירידיוסקופ עלול לגרום לעומס נתונים שיפגע באבחון ויגרום להמלצות רבות מדי שאינן נכונות ואולי אף סותרות. בשנים האחרונות החלו לפתח תוכנות מחשב שאמורות לפענח בעצמן את הסימנים בקשתית העין אך תוכנות אלו מתאימות לאבחון על פי מפות קשתית ואינן מתאימות לשיטת הקונסטיטוציות.
השיטה > בדיקות נוספות שעורך האירידיולוג

על אף שאירידיולוגיה בהגדרתה כוללת רק אבחון על פי קשתית העין, אירידיולוגים רבים משתמשים בשיטות נוספות במהלך האבחון ומכנים אותן לעיתים גם בשם "אירידיולוגיה", כמו: אבחון בלובן העין, אבחון על פי האישון ואבחון על פי סימנים בסביבות העין. מדובר בסימנים נוספים שיכולים לעזור לאירידיולוג מבלי לדרוש ממנו מאמץ נוסף. מסיבה זו, ישנם אירידיולוגים שרוכשים ידע נוסף בתחומי משנה אלה, אם כחלק ממהלך הלימודים ואם כהשלמה עצמית במקומות שנושאים אלו לא משולבים במסגרת הלימודים.
בנוסף, מרבית האירידיולוגים משתמשים גם בבדיקות מעבדה כהצלבה לאבחון האירידיולוגי. לטענתם, האבחון האירידיולוגי משתלב טוב עם בדיקות מעבדה ובדיקות המעבדה יכולות לתת את השלמת התמונה.
ביקורת

מרבית הרופאים אינם מקבלים את השימוש במפות קשתית ואת האירידיולוגיה כשיטת אבחון של מצב קיים. מבקרי השיטה מתריעים מפני הסכנה שבאבחון שגוי ומכך שאבחון על ידי אירידיולוג עלול להניא את הנבדק מאבחון על ידי רופא.
מחקרים מדעיים מבוקרים היטב אודות שיטת האירידיולוגיה לא מצאו מובהקות סטטיסטית לשיטה. לדברי ארנסט:
במחקר שהתפרסם ב"כתב העת הבריטי לרפואה" ב-1988, בחנו החוקרים את יכולת האבחנה של מחלה בכיס המרה בעזרת אירידיולוגיה. החוקר פאול ניפצ'ילד מאוניברסיטת לימבורג במאאסטריכט בחר 39 חולים שעמדו לעבור למחרת ניתוח כריתת כיס המרה, עקב חשד לאבני מרה. כמו כן, בחר אנשים ללא מחלה בכיס המרה, לשימוש כקבוצת ביקורת. קבוצה של חמישה אירידיולוגים בחנה סדרת שקפים של קשתיות של אנשים משתי הקבוצות. האירידיולוגים לא הצליחו להבחין נכונה בין החולים עם בעיות כיס המרה, לאנשים הבריאים. האירידיולוגים איבחנו 49% מהחולים כבעלי בעיה בכיס המרה, ו-51% מהם כבריאים. בקרב קבוצת הביקורת איבחנו 51% כחולים, ו-49% כבריאים. החוקר סיכם: "המחקר מראה כי אירידיולוגיה אינה כלי דיאגנוסטי יעיל".
מבקרי השיטה טוענים כי הקשתית כמעט ואינה משתנה במהלך חיי האדם. לטענתם, אין עדויות לשינויים בקשתית מעבר לשינויים בפיגמנטציה בשנות החיים הראשונות, ומחלות עיניים כמו גלאוקומה בשלבי חיים מאוחרים יותר. יציבות זו בתבנית הקשתית עומדת בבסיס שיטות זיהוי קשתית, המשמשות לזיהוי בני אדם, בדומה לטביעות אצבעות. מעבר לכך, שינויים קטנים בתאורה ובמיקום יכולים ליצור תמונה שונה של העין גם ללא שינויים בקשתית.
ביקורת > סימני קשתית בשימוש הרפואה

סימנים מסוימים בקשתית העין משמשים כאבחון גם ברפואה וברפואת החירום. כדוגמה לכך ניתן להזכיר את טבעות קייזר-פליישר שעשויות להיות הסימן הראשון למחלת וילסון או את קשת הזקנה שעשויה לעזור באבחנה מבדלת במקרים של כאבים בחזה.
הערות שוליים

↑  Ernst, E. (2000). "Iridology: Not Useful and Potentially Harmful". Archives of Ophthalmology 118 (1): 120–1. doi:10.1001/archopht.118.1.120 (inactive November 13, 2012). PMID 10636425.
↑  Hockenbury, Don H.; Hockenbury, Sandra E. (2003). Psychology. Worth Publishers. p. 96. ISBN 0-7167-5129-1.
↑  האירידיולוגים טוענים שלא כל טראומה תותיר סימן. ראו לדוגמה גרבר מ', אירידולוגיה מעשית, ישראל, 2008, עמוד 42
↑  The science and practice
of iridology, Jensen, 2012, pg. 91
↑  קופרשטיין י' וכהן ס', מבט על אירידיולוגיה, (הוצאה עצמית ללא שנה), עמוד 56-57
↑  גרבר מ', אירידולוגיה מעשית, ישראל, 2008, עמוד 21
↑  ראו לדוגמה גרבר מ', אירידולוגיה מעשית, ישראל, 2008, עמוד 19: "מה לא ניתן לראות באמצעות אירידולוגיה? לא ניתן לראות מחלות".
↑  ישנם אירידיולוגים המצלמים את העין בדרך קבע אולם טוענים שדי בזכוכית מגדלת פשוטה ופנס. ראו לדוגמה גרבר מ', אירידולוגיה מעשית, ישראל, 2008, עמוד 24.
↑  שימוש באירידיוסקופ באתר מעט צרי
↑  Ernst E. Iridology: not useful and potentially harmful. Arch. Ophthalmol. 2000 Jan;118(1):120-1. PMID 0636425
↑  Knipschild P. Looking for gall bladder disease in the patient's iris. BMJ. 1988 Dec 17;297(6663):1578-81. PMID 3147081
↑  ד"ר שמואל לוינגר באתר דוקטורס
↑  Joshua David Mather Sr., וידויו של אירידיולוג לשעבר (מקור באנגלית) מתוך הבלוג חשיבה חדה.
↑  מדריך וושינגטון לקרדיולוגיה, ישראל, 2008, עמוד 16
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541877705171  BNE: XX547121  BnF: cb11937380g (data)  GND: 4003588-8  LCCN: sh89006943  NKC: ph121189 
העין
אלברט וודריג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 ביולי 1883 ברלין, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  31 באוקטובר 1972 (בגיל 89) באד הויינהאוזן, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1901–1945 (כ־44 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל התותחנים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-21   מפקד הקורפוס ה-26   מפקד המחוז הצבאי ה-1
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
גנרל אלברט וודריג (בגרמנית: Albert Wodrig;‏ 16 ביולי 1883 – 31 באוקטובר 1972) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על קורפוס במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

וודריג נולד ב-16 ביולי 1883 בברלין שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1901 התגייס וודריג לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-26 (הנובר ה-2), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, וב-8 באוקטובר 1914 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר וודריג ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. באביב 1928 מונה וודריג למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הארטילריה ה-4, וב-1 בפברואר 1929 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. בשנת 1930 מונה לקצין מטה בקבוצת הארמייה הראשונה, ובאביב 1931 מונה לקצין מטה בפיקוד התותחנים ה-3. ב-1 באוקטובר 1931 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בדצמבר 1931 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-1. ב-1 באפריל 1934 הועלה וודריג לדרגת גנרל מיור, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד הדיוויזיה ה-21. ב-1 במרץ 1936 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-10 בנובמבר 1938 פרש מתפקידו.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בפרוץ המלחמה מונה וודריג למפקד קורפוס מאולתר, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהארמייה השלישית במסגרת קבוצת ארמיות צפון. ב-1 באוקטובר 1939 הועלה וודריג לדרגת גנרל חיל התותחנים, והקורפוס שבפיקודו הפך לקורפוס ה-26. במהלך המערכה על צרפת לחם וודריג עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות B, ובשלב השני כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות A, וב-19 ביולי 1940 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מבצע ברברוסה לחם וודריג עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-22 באפריל 1942 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-1 באוקטובר 1942 פרש וודריג מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, וב-1 בפברואר 1943 מונה למפקד המחוז הצבאי הראשון. ב-1 בנובמבר 1944 פרש וודריג מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, וב-28 בפברואר 1945 פרש וודריג לביתו.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה התגורר וודריג בבאד הויינהאוזן, עד למותו ב-31 באוקטובר 1972.
איריומוטה

| --- | --- |
צילום לוויין של האי
צילום לוויין של האי
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  ים סין המזרחי
 קואורדינטות:  24°20′N 123°49′E﻿ / ﻿24.34°N 123.81°E﻿ / 24.34; 123.81
 ארכיפלג:  איי יאאיאמה (אנ'), חלק מאיי ריוקיו
 שטח:  289.27 קמ"ר
 אורך:  29 קילומטר
 רוחב:  19 קילומטר
 היקף החוף:  130 ק"מ
 גובה מרבי:  469.5 מטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  יפן יפן
 אוכלוסייה:  2,379 (31 במרץ 2021)
 אזור זמן:  UTC +9
  (למפת יפן מוגדלת) טוקיו אוסקה סאפורו סנדאי ניאיגטה פוקואוקה נהה ד. קו.  צ. קו.  סין רוסיה ים יפן האוקיינוס השקט איריומוטה(למפת יפן רגילה) טוקיו אוסקה סאפורו סנדאי ניאיגטה פוקואוקה נהה ד. קו.  צ. קו.  סין רוסיה ים יפן האוקיינוס השקט איריומוטה(למפת מחוז אוקינאווה רגילה) נההאיריומוטה(למפת מחוז אוקינאווה מוגדלת) נההאיריומוטה
 
איריומוטה (ביפנית: 西表島) הוא האי הגדול ביותר באיי יאאיאמה (אנ'), והאי השני בגודלו במחוז אוקינאווה, אחרי האי אוקינאווה. האי שוכן בחלק הדרומי של איי ריוקיו, בין האיים אוקינאווה וטאיוואן.
שטחו של האי 289.27 קילומטרים רבועים, ומתגוררים בו, נכון ל-31 במרץ 2021, 2,379 תושבים. לאי אין נמל תעופה, ורוב המבקרים - למעלה מ-390,000 בשנת 2006 - מגיעים מהאי אישיגאקי (אנ') במעבורת, שיט של 31.4 קילומטרים לנמל אוואהרה (上原港) בחוף הצפון-מזרחי של איריומוטה או לנמל אוהארה (大原港) בדרום-מזרח. מבחינה מנהלית האי שייך לעיירה טאקטומי (אנ'), במחוז אוקינאווה. התשתיות מוגבלות לכביש חוף אחד המחבר בין הכפרים בחוף הצפוני והמזרחי.
בשנת 2021, נכלל רוב האי באתר המורשת העולמית האיים: אממי-אושימה, טוקונושימה ואיריומוטה והחלק הצפוני של אוקינאווה של ארגון אונסק"ו.
היסטוריה

באי היו מעט יישובים של דייגים ומגדלי אורז באזורי החוף, אך מעולם לא הייתה בו אוכלוסייה גדולה. עד שהחל לפעול בו מכרה הפחם איריומוטה (西表炭鉱). המכרה היה פעיל בין 1889 ל-1959.
במהלך מלחמת העולם השנייה נאלצו כמה מתושבי האי אישיגאקי למצוא מחסה באיריומוטה, ורבים מהם חלו במלריה. לאחר המלחמה חיסלו כוחות ארצות הברית ביפן את המלריה מהאי, והאי נקי ממלריה מאז. האי, יחד עם שאר מחוז אוקינאווה, היו טריטוריה בשליטת ארצות הברית עד 1972. איריומוטה הוחזרה ליפן ב-17 ביוני 1972.
קיימת האפשרות שצוללת אמריקאית מתקופת מלחמת העולם השנייה נמצאת בעומק של כ-350 מטרים מול חופי האי איריומוטה. במהלך פעולות עם חברה אוקינאווית באמצעות רובוט תת-ימי מתוצרת ארצות הברית בשנת 1995, קבוצת צוללנים נתקלה במגע סונאר עם מה שנראה כמבנה מתכת, בהיקף של כ-6.1 מטר ובאורך 35 מטרים בזווית של בערך 20–30 מעלות. תמונת סונאר של מכשול גדול ובלתי צפוי לפעילות הניעה את הצוללנים לפקד על תמרוני התחמקות ולהימנע מהאזור למען בטיחות הרובוט.
הצוללנים, שחשבו שתהיה להם הזדמנות נוספת לעבוד באזור במועד מאוחר יותר, עזבו את האזור ולא חזרו לאותו אתר. הרובוט שלהם אבד ב-1997 מול האי יונאגוני, האי האחרון השייך לאוקינאווה מול החוף המזרחי של טאיוואן. הם היו בטוחים למדי שהאובייקט הוא צוללת, אולי הצוללת סנוק (אנ') שאבדה באזור באפריל 1945. טרם נעשו ניסיונות צלילות נוספות באזור.
גאוגרפיה

שטחו של האי 289.27 קילומטרים רבועים, והיקף קו החוף הוא 130 קילומטרים. זהו האי ה-12 בגודלו בין איי יפן, והשני בין האיים במחוז אוקינאווה, אחרי האי אוקינאווה עצמו. באי מתגוררים, נכון ל-31 במרץ 2021, 2,379 תושבים.
האי הררי במרבית שטחו ואין בו כמעט שפלות, כשההרים והיערות מגיעים עד החוף, מה שמגביל את המקומות הראויים למגורים לשטחים קטנים ליד החוף. 90% מהאי מכוסה בג'ונגל צפוף ובביצות מנגרובים. 80% מהאי הם אדמת מדינה מוגנת, ו-34.3% מהאי שייכים לפארק הלאומי איריומוטה (אנ'). הנקודה הגבוהה ביותר באי היא הר קומידאקה (古見岳) בגובה 469.5 מטרים. הרים נוספים הם טדוסן (テドウ山), בגובה 441.2 מטרים וגוזאדאקה (御座岳), בגובה 420.4 מטרים.
נהר אורוצ'י (浦内川) הזורם לאורך 18.8 קילומטרים באי הוא הנהר הגדול ביותר במחוז אוקינאווה, באי זורמים גם נהרות קטנים יותר: הנהר נאקאמה (仲間川), שאורכו 7.45 קילומטרים והנהר נאקרה (仲良川). משתרע מפלי פינאיסרה (ピナイサーラの滝) שבאי הם המפל הגדול ביותר במחוז אוקינאווה. בין איריומוטה לאישיקאגי משתרעת לגונת סקיסי (石 西 礁湖) ובה שונית האלמוגים הגדולה ביותר ביפן.
בסביבות 21 קילומטרים צפונית-מערבית מאירימוטה נמצא הר געש תת-ימי פעיל שהתפרץ בפעם האחרונה ב-1924. הפסגה נמצאת 200 מטרים מתחת לפני הים.
גאוגרפיה > אקלים

האקלים באיריומוטה הוא אקלים משווני טרופי (סיווג Af על פי שיטת קפן). גשם יורד כל השנה כשכמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 2,342.3 מילימטרים, כשיולי הוא החודש היבש ביותר עם ממוצע משקעים של 129 מילימטרים. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 23.9 מעלות צלזיוס, והטמפרטורה החודשית הממוצעת נעה בין 18.5 מעלות צלזיוס בינואר ל-28.9 מעלות צלזיוס ביולי. באיריומוטה יש עונת טייפון שנמשכת בממוצע מיוני עד ספטמבר.
| אקלים באיריומוטה (1991–2020)> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים באיריומוטה (1991–2020)> ינואר.20.9.16.4.162.9 | אקלים באיריומוטה (1991–2020)> פברואר.21.6.16.7.146.6 | אקלים באיריומוטה (1991–2020)> מרץ.23.1.17.7.147.3 | אקלים באיריומוטה (1991–2020)> אפריל.25.5.20.3.157.3 | אקלים באיריומוטה (1991–2020)> מאי.28.3.23.1.175.6 | אקלים באיריומוטה (1991–2020)> יוני.30.5.25.8.186.3 | אקלים באיריומוטה (1991–2020)> יולי.32.1.26.5.128.8 | אקלים באיריומוטה (1991–2020)> אוגוסט.31.5.26.1.282.0 | אקלים באיריומוטה (1991–2020)> ספטמבר.30.3.25.2.270.8 | אקלים באיריומוטה (1991–2020)> אוקטובר.27.8.23.4.213.1 | אקלים באיריומוטה (1991–2020)> נובמבר.25.5.21.0.192.3 | אקלים באיריומוטה (1991–2020)> דצמבר.22.4.17.9.176.9 | אקלים באיריומוטה (1991–2020)> שנה.26.6.21.7.2,239.9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: Iriomotejima Climate Normals 1991-2020, Japan Meteorological Agency
אקולוגיה

האי מפורסם בזכות חתול איריומוטה (אנ') (Prionailurus bengalensis iriomotensis), תת-מין של חתול נמרי בנגלי בסכנת הכחדה חמורה שחי רק על איריומוטה. נכון לשנת 2007 גודל האוכלוסייה הוערך ב-100–109 פרטים.
ירגזי איריומוטה (אנ') (Sittiparus olivaceus) הוא מין ירגזי אנדמי לאיי יאאיאמה, שבהם איריומוטה הוא האי הגדול ביותר.
באי יש נחש ארסי Protobothrops elegans (אנ'), מין של צפעוני גומה מהסוג גומצן המכונה מקומית בשם "האבו", המין שייך לאותו סוג כמו גומצן האבו, אבל על אף הכינוי הזהה מדובר במינים שונים. מהכשה מנחש זה יש שיעור מוות של 3% ושיעור נכות קבוע של 6–8%.
Satakentia liukiuensis, המין היחיד בסוג Satakentia, הוא עץ דקל האנדמי לשני האיים אישיגאקי ואיריומוטה באיי יאיאמה.
תרבות

מעט אנשים באי דוברים בניב המקומי של איריומוטה של שפת יאאיאמה (אנ').
כלכלה

מלבד תיירות, כלכלת האי מתבססת על חקלאות, בעיקר גידולים של אננס, קנה סוכר, מנגו, גידול פנינים מתורבות ודיג.
כלכלה > תיירות

בניגוד לאי השכן אישיגאקי, יש באיריומוטה מעט מלונות ובתי הארחה. האי פופולרי בקרב צוללנים בשל שוניות האלמוגים. יש גם טיולים בנהרות בקאנו או ברגל לאורך כמה מסלולי הליכה בפנים הארץ. אולם במקרה האחרון, מומלץ להיעזר במדריך מקומי. בצפון-מזרח יש טיולים עם עגלות רתומות לתאו מים.
גלריה

חוף צוקיגאמה
נהר אורוצ'י, הנהר הארוך ביותר באוקינאווה
מפל בנהר אורוצ'י
מפל קמפירה בנהר אורוצ'י
מפלי פינאיסרה
מנגרובים על הנהר נאקמה
עץ המנגרוב הגדול והעתיק ביותר ביפן.
בחיפוש אחר גרגירי חול בצורת כוכב
גרגרי חול בצורת כוכב
הערות שוליים

↑  Amami-Oshima Island, Tokunoshima Island, Northern part of Okinawa Island, and Iriomote Island
↑  "USS Snook (SS 279)". Commander, Submarine Force, U.S. Pacific Fleet. אורכב מ-המקור ב-24 ביולי 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Izawa, M. (2008). "Prionailurus bengalensis ssp. iriomotensis".
↑  環境省. イリオモテヤマネコ生息状況等総合調査（第４次）の結果について（お知らせ） [(Fourth) Survey of the State of the Iriomote Cat's Habitat: Regarding the Results (notice)] (ביפנית).
↑  U.S. Navy (1991). Poisonous Snakes of the World
↑  Satakentia liukiuensis
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2014-10-06. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560421605171  LCCN: sh85068075  NDL: 00638602  VIAF: 260258378   WorldCat (עם VIAF): 260258378 
מפת האי
פוחלץ של חתול איריומוטה
שיט בקאנו באי
אילונה פהר

| --- | --- |

 לידה:  1 בדצמבר 1901 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  2 בדצמבר 1988 (בגיל 87) חולון, ישראל 
 מוקד פעילות:  הונגריה, ישראל 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט 
 עיסוק:  כנרת ומורה לכינור
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  כינור 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע (1987) 
 
אילונה פהר עם תלמידיה, סוף שנות ה-60. שלמה מינץ שלישי מימין בשורה הראשונה
אִילוֹנָה פֶהֵר (בהונגרית: Fehér Ilona;‏ 1 בדצמבר 1901, בודפשט, הונגריה – 1 בפברואר 2 בדצמבר 1988, חולון) הייתה כנרת יהודייה-הונגרייה בהונגריה ומורה לכינור בישראל, מאחרוני המייצגים את אסכולת הכינור של מרכז אירופה (יוזף יואכים, ינה הובאי). רבים מתלמידיה של פהר היו לכנרים ידועי שם בארץ ובעולם.
ביוגרפיה

בנעוריה למדה נגינה בכינור אצל יוזף בלוך ,(Joseph Bloch) יוזף שמילוביץ' (Josef Smilovitch) ואימרֶה פּוֹגָאן (Imré Pogány). במשך שש שנים למדה פהר באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט אצל ינה הובאי. בין שתי מלחמות העולם הופיעה בנגינה בכל רחבי אירופה, הן כסולנית עם תזמורות, בייחוד עם וילם מנגלברג ותזמורת הקונצרטחבאו באמסטרדם, והן ברסיטלים.
פהר חייתה בבודפשט עד 1942, אז נשלחה עם בתה לילי למחנה ריכוז. השתיים הצליחו להימלט בשנת 1944 והצטרפו לפרטיזנים הונגרים וצ'כוסלובקים עד השחרור בידי הצבא האדום. לאחר המלחמה השתקעה בצ'כוסלובקיה וחזרה להופיע על בימת הקונצרטים, אך הוגבלה למזרח אירופה שבגוש הסובייטי.
בשנת 1949, לאחר קום מדינת ישראל, הופיעה בקונצרט חגיגי לציון שנה להקמת מדינת ישראל. היא לא קיבלה תשלום על הופעתה, אך ניתן לה כרטיס נסיעה לישראל, ובהמשך לביקורה זה, עלתה אליה עם בעלה ובתה. רכושה היחיד שהביאה עמה היה הכינור שלה.
בתקופה הראשונה לחייה בישראל הרבתה להופיע בקיבוצים, אך הטלטולים בדרכים ובעיות הפרנסה היו קשים לה, ובעצתו של בונה הכינורות משה ויינשטיין (אביו של בונה הכינורות אמנון ויינשטיין) ויתרה על ההופעות והחלה בחיים חדשים כמורה לכינור, בדירתה הקטנה בחולון. במשך השנים נהגה לדווח לוויינשטיין על התקדמות תלמידיה, והוא המליץ לה על תלמידים הראויים לתשומת לבה. במשך 25 שנים יצא שמה כמורה רבת השראה, קפדנית ומטילת מרות, אבל גם מחוננת בחוש הומור.
עם 250 תלמידיה נמנים כמה מן הכנרים המפורסמים ביותר בעולם, בהם פנחס צוקרמן, שלמה מינץ, איתי שפירא, אייל שילוח וחגי שחם (תלמידה האחרון), נגני מוזיקה קאמרית כגון שמואל אשכנזי (תלמידה הראשון) ודוד ארליך, הכנר והוויולן יהונתן בריק וכן רון אפרת, כנר ראשי בפילהרמונית של רוטרדם והמנצח יואל לוי. נוסף להוראה באקדמיה ע"ש רובין בתל אביב, קיימה פהר כיתות אמן בכל רחבי העולם. לעיתים קרובות שימשה כשופטת בתחרויות כינור בינלאומיות במינכן ופרייבורג שבגרמניה, בתחרות שפּוֹהר (Spohr).
הפסנתרן והמורה אריה ורדי, שבין תלמידיו פסנתרנים בעלי שם עולמי, גם הוא תושב חולון, אמר כי "היכולת ליצור מוטיבציה אמיתית בתלמיד היא תכונתו של המורה הגדול, ותכונה זו מאפיינת במיוחד את אילונה פהר".
הכרה והנצחה

בדיפלומה ומדליית זהב של אקדמיית ליסט בבודפשט
תואר דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע
אזרחית כבוד של חולון
אות המלך שלמה מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל, שהוענק לה במסגרת קונצרט חגיגי ליום הולדתו ה-65 של אייזק שטרן.
עירית חולון קראה רחוב על שמה
"קרן אילונה פהר", שהקימו ב-2003 אחדים מתלמידיה לזכרה, ביניהם חגי שחם ואיתי שפירא.
בשנת 1982 הופק סרט על אודותיה, בבימויו של גדעון גנני: Teacher of Genius: A Portrait of Ilona Feher (מורה של גאונות: דיוקנה של אילונה פהר).
ראו גם

ערכים על אודות תלמידיה של אילונה פהר
לקריאה נוספת

Teacher of Genius: A Portrait of Ilona Feher, [Tel-Aviv?]: Belbo Films/London Films Co-production, 1982.
Nancy Uscher, "Teaching Practice," The Strad 96 (1985), 342-344. (ריאיון על מפעל חייה)
"Ilona Feher," in: Samuel & Sada Applebaum, The way they play, vol. 12, Neptune City, N.J.: Paganiniana Publications, 1983, pp. 47 ff.
הערות שוליים

↑  אילונה פרלמן פהר באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  בית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו: הודעות בדבר קיום צוואות או ירושות או למינוי מנהלי עזבון, ילקוט הפרסומים 3610 (כ' בטבת התשמ"ט, 28 בדצמבר 1988), 1144.
↑  אורי מילשטיין, צרה ושמה הצלחה, דבר, טורים 1–2, 19 בנובמבר 1971.
↑  יובל שקד, אילונה פהר, באתר "בדרך: יוצרים יהודים שיצאו מהונגריה במאה העשרים", המוזיאון למורשת היהדות הדוברת הונגרית.
↑  קלאסי - שיחה עם שלמה מינץ, באתר www.habama.co.il
↑  יוסי שיפמן, "בעתיד הלא רחוק הכנרים יגיעו מסין" (ראיון), "הבמה", 6 באוגוסט 2009.
↑  חנוך רון, האומנת הגדולה של הכשרון, דבר, 4 ביוני 1979.
↑  תחזית שבועית | המורה לכינור, דבר, טור אחרון, 4 בפברואר 1983; טלוויזיה, דבר, טורים 1–2, 10 בפברואר 1983.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524455605171  GND: 124199720  ISNI: 0000 0000 1849 5401  MusicBrainz: c4f20b6f-e3d5-4790-81ca-236061303a4d  VIAF: 25530084   WorldCat (עם VIAF): 25530084
אלברט וייס

| --- | --- |

פרופסור אלברט וייס  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  3 באוקטובר 1905 זמון, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  4 באפריל 1964 (בגיל 58) בלגרד, יוגוסלביה הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה
 מדינה:  ממלכת יוגוסלביה הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה
 פעילות בולטת:  נשיא הקהילה היהודית בבלגרד  נשיא איגוד הקהילות היהודיות של יהודי יוגוסלביה (1948–1964)
 השכלה:  לימודי משפטים באוניברסיטת בלגרד ואוניברסיטת זאגרב
 תקופת הפעילות:  1938–1964 (כ־26 שנים)
 מקצוע:  עורך דין
 מעסיק:  אוניברסיטת בלגרד 
 תפקיד:  פרופסור באוניברסיטת בלגרד
 תואר:  דוקטור למשפטים
 
אלברט וייס (בסרבו-קרואטית: Albert Vajs;‏ 3 באוקטובר 1905, זמון, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 4 באפריל 1964, בלגרד, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה איש ציבור יהודי-יוגוסלבי, משפטן אשר כיהן כפרופסור באוניברסיטת בלגרד, כנשיא איגוד הקהילות היהודיות ביוגוסלביה וכנשיא הקהילה היהודית של בלגרד בין השנים 1948–1964. עסק רבות בשיקום הקהילה שחרבה בשואה וכן סייע לעליית יהודי יוגוסלביה לישראל לאחר הקמתה.
ביוגרפיה > ראשית חייו ומלחמת העולם השנייה

אלברט וייס נולד בזמון למארי לבית רוט והרמן וייס, אשר היה סוחר וכיהן כיו"ר הקהילה היהודית בעיירה. הוא רכש השכלה יסודית ותיכונית בזמון ויצא ללימודים אקדמיים בפילוסופיה באוניברסיטת ברלין, בכלכלה בסורבון ובמשפטים באוניברסיטת בלגרד. רכש דוקטורט במשפטים באוניברסיטת זאגרב. בתקופת לימודיו היה פעיל בחוגי האליטה האינטלקטואלית של יהודי זאגרב ופרסם שירים ומאמרים בעיתונות הקהילתית. לאחר סיום לימודיו יצא להתמחות בנובי בצ'יי ובזרניאנין. לאחר תום ההתמחות עסק בעריכת דין בבלגרד. ב-1938 נבחר לנשיא הקהילה האשכנזית של יהודי בלגרד, לחבר בנשיאות אגוד הקהילות היהודיות בממלכת יוגוסלביה וכן היה פעיל בתנועה הציונית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עם הפלישה ליוגוסלביה גויס למערך המילואים של הצבא היוגוסלבי. הוא נפל בשבי הוורמאכט והועבר למספר מחנות שבויים בגרמניה הנאצית ביחד עם חברו לאבוסלב קאדלבורג. בעודו בשביו הצטרך לכוחות הפרטיזנים של טיטו, כיהן במועצה האנטי-פאשיסטית של תנועת השחרור(אנ'), ועסק בהפצת חומר כתוב מחתרתי וארגון השבויים תחת כוחותיו של טיטו. בתקופת השואה נרצחו כל בני משפחתו ובכלל זה אשתו ובנו.
ביוגרפיה > לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה וכינון הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, בין השנים 1945–1948 כיהן וייס בצוות התביעה היוגוסלבי במסגרת בית הדין המיוחד שהוקם לשפיטת הנאצים ועוזריהם שביצעו פשעי מלחמה בסרביה. ב-1946 נשלח כנציג רשמי מטעם יוגוסלביה למשפטי נירנברג וכן עסק באיסוף ראיות בגרמניה לבית הדין היוגוסלבי המיוחד. הניסיון המשפטי שצבר בתקופה זו הפך אותו למומחה המוביל ביוגוסלביה לחוק הבינלאומי. ב-1951 ניסח את קודקס חוק העונשין היוגוסלבי. ב-1955 נשלח בשליחות משפטית לשגרירות יוגוסלביה בארצות הברית ועסק בכתיבת בקשת ההסגרה של אנדריה ארטוקוביץ'. בהמשך, ריכז וניהל את איסוף החומר מטעם יוגוסלביה למשפט אייכמן.
במקביל לשליחויותיו הרשמיות של וייס, הוא פיתח קריירה אקדמית. ב-1947 החל ללמד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בלגרד וב-1961 מונה לפרופסור. במסגרת עבודתו פרסם מחקרים ומאמרים רבים בין השאר בתחום המשפט הבינלאומי ומדע המדינה, והרצה כפרופסור אורח במספר אוניברסיטאות באירופה. ב-1948 התמנה לנשיא איגוד הקהילות היהודית ביוגוסלביה. הוא נמנה עם מקימי המוזיאון היהודי בבלגרד ובמקביל לעבודתו המשפטית פרסם מספר ספרים ומאמרים על ההיסטוריה של יהודי יוגוסלביה וכן הרצה בנושא בפורומים שונים. הוא השתתף כנציג יהדות יוגוסלביה בכינוסי הקונגרס היהודי העולמי וכיהן בוועד הפועל שלו וכן השתתף כציר לקונגרסים הציוניים. אלברט וייס נפטר ב-1964 לאחר מחלה קשה, והוא בן 58 שנים ונקבר בהלוייה רבת משתתפים בבית הקברות החדש בבלגרד. סמוך לקיבוץ גת ניטע יער לזכרו.