stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטול ויארו
יצירות מוזיקליות > יצירות לתזמורת > קונצ'רטי ויצירות אחרות לכלים ולתזמורת

1962 - קונצ'רטו לצ'לו
קונצ'רטו לשני צ'לי
1958, 1996 - שני קונצ'רטי לחליל
1964 - קונצ'רטו לכינור
1975 - קונצ'רטו לקלרינט
1979 - קונצ'רטו לכינור וצ'לו
1987 - סימפוניה קונצ'רטית לצ'לו
1963 - Jocuri (משחקים) לפסנתר ותזמורת
1968 - Clepsidra I לחצוצרה ותזמורת
1993 - קונצ'רטו לפסנתר "קליידוסקופ"
1996 - קונצ'רטו לגיטרה
Narațiune II (סיפור II) לסקסופון ותזמורת
Malincolia furiosa - 1994 - לוויולה ותזמורת
יצירות מוזיקליות > יצירות קאמריות וכליות סולו

שמונה רביעיות לכלי מיתר
no.1, 1955,
no.2, 1956;
1973 no.3, לסופרנו ולרביעיית מיתרים
no.4, 1980;
no.5, 1982;
no.6, 1986;
no.7, 1987;
no.8, 1991
רביעית סקסופונים
1957 - חמשייה עם קלרינט
שלישייה מיקרוטונית - לפגוט, גיטרה וקונטרבאס
1997 - שלישייה
Duo leggiero 1995
1962 - סימפוניה קאמרית
1994, 1976 - שתי סונטות לפסנתר
סונטה לכינור וצ'לו
1963 סונטה לצ'לו; 1977 - עיבוד לצ'לו וכלי הקשה
1968 - Nautilos לפסנתר ולמגנטופון (קלטת)
Feuerwerk 1994 לחליל, לכינור ולוויברפון
1968 - Muzeu muzical - מוזיאון מוזיקלי לצ'מבלו 12 כלי קשת
1995 - רובטו לאבוב וכלי הקשה
1997 - קנון ופוגה
1973 - סיפור (Narration) לעוגב
1996 - Muzica (Musik) לעוגב וכלי קשת
1997 - קפריצ'ו
1995 - Hibernal (חורפי) לחלילי פאן וכלי קשת
1998 - אלגיה מס. 2 לצ'לו, קונטרבס ותזמורת קאמרית
Centaurus (קנטאורוס) לסקסופון בריטון, לטרומבון ולכלי הקשה
יצירות מוזיקליות > יצירות קוליות

מוזיקה מקהלתית:
1949 קנטטה Mierla lui Ilie Pintilie (השַחֲרור של איליה פינטיליה) ;
1957 האורטוריה Miorița (השיה - "מיוריצה")
1960 Cantata anilor lumină (קנטטת שנות האור) לפי שיר מאת נינה קסיאן -
1964 Scene nocturne (סצנות ליליות - על מילותיו של פדריקו גארסיה לורקה - לשתי מקהלות
1963 - Vocale (תנועות) על שירים מאת ג'וזפה אונגרטי למקהלת נשים;
Clepsidra II - 1971; (קלפסידרה ב) על טקסטים עממיים, - למקהלה,
חלילי פאן, צמבל ותזמורת
Fratele cel sărac - 1993 (האח האביון) לפי יון נקולצ'ה
Daniil, 1994 (דניאל)
In marea apusului, 1998 (בים השקיעות) למקהלה, חצוצרה וטימפני
לסולנים:
1959–1963 Muzică pentru Bacovia și Labiș (מוזיקה לפי ג'ורג'ה בקוביה וניקולאיה לאביש) שני מחזורים לקול (טנור, מצוסופרנו, סופרנו) ופסנתר עם אינטרלודים כליים (קלרינט, כינור, פסנתר;חליל סולו)
Lupta cu inerția (מאבק באינרציה) - למצופסופרנו, טנור, חליל, כינור ופסנתר
Nocturne și rezonanțe după Bacovia (ליליות ותהודות - לפי ג'ורג'ה בקוביה) לסופרנו, חליל ופסנתר
Destinderi (הרפיות) - למצוסופרנו ופסנתר
1972 - Discul lui Newton (דיסק ניוטון) - ל 12 קולות
1973 - Patru unghiuri din care am văzut Florența (ארבע זוויות שמהן ראיתי את פירנצה)
- לסופרנו, פסנתר או צ'מבלו, ו1–2 כלי הקשה
- Cântec arhaic de dragoste: (שיר אהבה ארכאי) - לפי שיר השירים - למצוסופרנו, חליל, אבוב, קלרינט ופגוט
I. Sage mir an, 1985 (שיר השירים א, ז - הגידה לי)
II. O that you were a Brother to Me, 1987 (שיר השירים ח, א - מִי יִתֶּנְךָ כְּאָח לִי)
III. Siehe, du bist schön, 1985 (שיר השירים ד,א - הינך יפה...)
IV. Fă-mă precum o pecete, 1989 (שיר השירים ח, ו - שימני כחותם...)
V. Ja nartsis saronskij, 1987; (שיר השירים א,ב - אני חבצלת השרון...)
1990 - Memorial מוקדש לנושא שואה
1993 - מזמור Psalm לפי הזמנת התזמורת הסימפונית ברג'ינה, קנדה
1993 - אגדה (Märchen) - לקול מדבר וכלי הקשה
1994 - Arhipelag (ארכיפלג) לבריטון וויברפון
1995 - Dechanson על טקסט מאת טריסטן צארה - ל-4 קולות
1995 - Întrebări și răspunsuri (שאלות ותשובות) ל-4 קולות, על טקסטים מאת פאול צלאן בתרגום
פטרה סולומון
1998 - Iarba ochilor tăi -על טקסטים מאת פאול צלאן - ל-4 קולות)(לפי שיר ללא כותרת, לא גמור - עשב עיניך)
Cântec pentru Stalin (שיר לסטלין)
-אופרות:
1972-1976 - Iona (יונה) לפי דרמה מאת מרין סורסקו ומ.ק. אשר
1981-1978 - Praznicul calicilor (משתה האביונים) לפי קומדיה מאת מיכאיל סורבול
1983-1982 - Telegrame:Tema și Variațiuni (מברקים:נושא ווריאציות) לפי יון לוקה קאראג'אלה
1995-1990 - Ultimele zile, ultimele ore (הימים האחרונים, השעות האחרונות) - לפי "מוצרט וסליירי" מאת אלכסנדר פושקין ו"הימים האחרונים" מאת מיכאיל בולגקוב
יצירות מוזיקליות > מוזיקה לסרטים

Când primăvara e fierbinte 1960 (כשאביב חם - בבימוי מירצ'ה סאוקאן)
Ciucurencu, 1964; (צ'וקורנקו) סרט תיעודי בבימוי אריך נוסבאום
Procesul alb, 1965; (המשפט הלבן) - סרט עלילתי בבימוי יוליאן מיהו
Brâncuși la Târgu-Jiu, 1966; (ברנקוש בטרגו ז'יו) - סרט תיעודי בבימוי אריך נוסבאום
Soarele negru, 1968; השמש השחור בבימוי סלבומיר פופוביץ'
O sută de lei, 1972; (מאה ליי) בבימוי מ. סאוקאן
Felix și Otilia, 1974; (פליקס ואוטיליה) סרט עלילתי בבימוי יוליאן מיהו
Marele singuratic, 1976; (הבודד הגדול) סרט עלילתי (לפי מרין פרדה) בבימוי יוליאן מיהו
Întoarcerea lui Voda Lăpușneanu, 1979 (שובו של וודה לפושניאנו), סרט עלילתי בבימוי מלבינה אורשיאנו
יצירות מוזיקליות > יצירות אחרות

1972 - Țara de piatră (ארץ האבן) - פואמה אלקטרונית לפי הסופר ג'או בוגזה
לקריאה נוספת

Valentina Sandu-Dediu Simpozion de muzicologie Anatol Vieru, Ed. Muzicală, București 2001
Valentina Sandu-Dediu: Profil componistic: Anatol Vieru (România), SIMN Ediţia a XIV-a, Bucureşti, 23-30 mai 2004,
Dan Tudor Vuza : Théorie modale et suites périodiques dans la pensée compositionnelle d'Anatol Vieru
Petru Stoianov -Anatol Vieru - Omagiul discipolului
Anatol Vieru, Anatol Vieru despre muzica sa, volum editat de Nina Vieru, Editura Universității Naționale de Muzică București, 2006
Ada Brumaru cap Muzică în N.Cajal, H. Kuller, - Contribuția evreilor din România la cultură și civilizație Hasefer, București 2004
הערות שוליים

1 2  Petru Stoianov
↑  מידע ביוגרפי קצר על אנטול ויארו
↑  מידע על ויארו, שמיעת יצירה שלו ורשימת יצירותיו
↑  V.Sandu-Dediu 2004
↑  נאום הרקטור של אוניברסיטת וינה בטקס הענקת הפרס הרדר ב-1986
↑  Ada Brumaru 2004 עמ' 514
↑  Independent 1998
↑  יצירות מאת אנטול ויארו, באתר הספרייה הלאומית של גרמניה
↑  איליה פינטיליה היה גבור קומוניסטי, שנהרג בכלא דופטאנה בעת רעידת האדמה בשנת 1940
↑  על הצייר אלכסנדרו צ'וקורנקו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269676205171  PLWABN: 9810594799405606  BnF: cb13960466d (data)  CiNii: DA12264520  GND: 124334202  ISNI: 0000 0001 2100 6979  LCCN: n80113367  MusicBrainz: 99ad669a-dde7-4c50-b557-5f03e4483dc8  NKC: kup20000000107163  NTA: 108061434  RERO: 02-A003941717  SNAC: w66r40wf  SUDOC: 08390610X  VIAF: 37108575   WorldCat (עם VIAF): 37108575
אסכולת גלאזגו

אסכולת גלאזגו (באנגלית: Glasgow School;‏ 1870–1920) היה חוג של אמנים ומעצבים משפיעים שהחל להתלכד בגלאזגו, סקוטלנד בשנות ה-70, ושגשג משנות ה-90 של המאה ה-19 ועד 1910 בערך. הקבוצות המייצגות כללו את "הארבעה" (הידוע גם כאסכולת ספוק), "בנות גלאזגו" ו-"נערי גלאזגו". חלק מתנועת הארט נובו הבין-לאומית, היו אחראים ליצירת סגנון גלאזגו הייחודי. גלאזגו חוותה פריחה כלכלית ותרבותית בסוף המאה ה-19, שהביאה לעלייה בתרומות לתנועת האר נובו, במיוחד בתחומי האדריכלות, עיצוב הפנים והציור.
הארבעה (אסכולת ספוק)

בין המגדירים הבולטים של קולקטיב אסכולת גלאזגו היו "הארבעה". הם היו הציירת ואמנית הזכוכית מרגרט מקדונלד, האדריכל הנודע צ'ארלס רני מקינטוש (בעלה של מקדונלד), אחותה פרנסס מקדולנד מקנייר ובעלה ג'יימס הרברט מקנייר. יחד, הגדירו הארבעה את מיזוג ההשפעות של סגנון גלאזגו, כולל התחייה הקלטית, תנועת האמנויות והאומנויות והג'אפוניזם, שמצאו חן בכל עולם האמנות המודרני של יבשת אירופה. הארבעה, הידועה גם בשם אסכולת ספוק, השפיעה בסופו של דבר משמעותית על ההגדרה של ארט נובו. השם, "ספוק" היה במקור "כינוי גנאי" שניתן לעבודתם ש"עיוותה והפכה את הצורה האנושית...".
בנות גלאזגו

בנות גלאזגו הוא השם המשמש כינוי לקבוצה של מעצבות ואמניות כולל מרגרט ופרנסס מקדונלד, שתיהן היו חברות בארבעה, ג'סי מריון קינג, אנני פרנץ', הלן פקסטון בראון, ג'סי ניוברי, אן מקבת', אליזבת מקניקול, נורה נילסון גריי, סטנסמור דין, דורותי קרלטון סמית', אלינור אלן מור, אמילי מורי פטרסון, דה קורסי לווייט דיואר, הצורפת אגנס בנקס הארווי וכריסטיאן ג'יין פרגוסון. מיי וילסון ואלייזה בל, בין היתר, המשיכו את מסורת האמנות הקרמית לתוך שנות ה-40 וה-50 בציור ידני של פריטים שונים עם דפוסי פרחים.
נשים הצליחו בגלאזגו במהלך "תקופת הפריחה" שהתרחשה בין 1885 ל-1920, שבה נשים עסקו באופן פעיל בקריירות אמנות, ולבית הספר לאמנות של גלאזגו הייתה תקופה משמעותית של "נראות בין-לאומית". הפריחה מיוחסת לעיתים לראש בית הספר לאמנות "המשפיע" וה"מתקדם". פרנסיס הנרי ניוברי, שהקים סביבה שבה נשים יכולות היו לפרוח, הן כתלמידות והן כמורות. נשים נהנו מאגודת הנשים האמניות של גלאזגו (נוסדה ב-1882) שהציעה מקום להיפגש עם אמניות והיה לה גם חלל תצוגה. בנוסף, סטודנטים וצוותים רבים של בתי ספר לאמנות היו מעורבים בזכות הבחירה לנשים. "תלמידים התחלפו בין השיעורים תפרו כרזות" עבור התנועה.
השם "בנות גלאזגו" צץ יותר מאוחר. בשנות ה-60 היה ניסיון להקדיש תשומת לב ראויה לעבודתן של האמניות בעיר כדי לאזן את הדיון הרב ב"נערי גלאזגו". משערים שראש מועצת האמנויות הסקוטית באותה תקופה ויליאם ביוקנן היה הראשון שהשתמש בשם בקטלוג לתערוכת נערי גלאזגו ב-1968. "המצאה" זו כונתה "התייחסות אירונית" לקבוצת הגברים המקבילה. המונח בנות גלאזגו הודגש בתערוכה גדולה של בנות גלאזגו: נשים באמנות ועיצוב 1880–1920 שאורגנה על ידי ג'וד בורקהאוזר ב-1990.
הנערים של גלאזגו

במהלך שנות השמונים והתשעים של המאה ה-19, בערך באותו זמן שבו אסכולת ספוק זכתה לפריחה, קולקטיב שזכה לכינוי "נערי גלאזגו" פרש והרחיב את הקנון של הציור האימפרסיוניסטי והפוסט-אימפרסיוניסטי. הנושא שלהם כלל סצנות כפריות פרוזאיות מגלאזגו וסביבתה. התיאורים הצבעוניים שלהם ניסו ללכוד את ההיבטים הרבים של דמותה של סקוטלנד.
הנערים של גלאזגו היו מורכבים מכמה גברים, שרובם הוכשרו, או היו בעלי קשרים חזקים עם העיר גלאזגו. גברים אלה הובאו יחד על ידי תשוקה לריאליזם ונטורליזם, והדבר ניכר ביצירות שהם יצרו. יחד עם התשוקה הזו לנטורליזם, הם חלקו סלידה בולטת מממסד האמנות הסקוטי המכוון מאדינבורו, שנראה בעיניהם כמעיק. מונעים ומונעים מהאידיאלים הללו הם אימצו את השינוי, יצרו יצירות מופת והפכו לסמלים סקוטיים.
היו שלושה גלים ברורים של "נערי גלאזגו". הדמויות המובילות של הגל הראשון היו ג'יימס פטרסון (1854–1932) ויליאם יורק מקגרגור (1855–1923), והקבוצה נהגה לאכול בסטודיו של מקגרגור.
הגל השני היה מיוצג בג'וזף קרוהול (1861–1913), תומאס מילי דאו (1848–1919), ג'יימס גאת'רי (1859–1930), ג'ורג' הנרי (1858–1943), א.א. הורנל (1864–1933) וג'יימס ויטלאו המילטון. (1860–1932).
הגל השלישי של האמנים היו דייוויד גאולד (1865–1936), ויליאם קנדי (1859–1918), ג'ון לאברי (1856–1941), הרינגטון מאן (1864–1937), סטיוארט פארק (1862–1933), וויליאם וולס (1872–1923), דייוויד יאנג קמרון (1865–1945), אלכסנדר רושה (1861–1923), ארתור מלוויל (1855–1904), תומאס קורסן מורטון (1859–1928), ג'יימס נירן (1859–1904), ג'ורג' פירי (1863–1946) וג'ון קווינטון פרינגל (1864–1925).
ההשפעות העיקריות שלהם היו של הסגנון היפני, הריאליזם הצרפתי כולל ז'ול בסטיאן-לפאג' וג'יימס אבוט מקניל ויסלר, אבל כל החוויות שלהם ברחבי העולם השפיעו רבות על עבודתם והיוו השראה ליצירתם, במיוחד בספרד, צפון אפריקה ויפן.
הקבוצה הושפעה ללא הרף ממה שהם ראו בעולם סביבם ושאפה להציג את התמונות הללו על ידי שימוש בטכניקות של ריאליזם ונטורליזם; הייתה להם תשוקה לתאר דברים כפי שהם בפועל. זו אחת הסיבות לכך שהקבוצה בחרה לא פעם לעבוד בחוץ. העבודה בחוץ אפשרה להם לייצר ציורים נאמנים לטבע ככל האפשר והיא אפשרה להם לצייר חפצים ריאליסטיים בסביבתם הטבעית. הם ציירו אנשים אמיתיים במקומות אמיתיים. ייצורם של ציורים נטורליסטיים היה חדש בתקופה זו, ולכן הטכניקות שלהם נחשבו לחדשניות. באופן דומה, היצירות נתנו לעיתים קרובות תחושה של תנועה, תיאור מדויק (או נטורליסטי) של אור וצל, ומרקם ריאליסטי במיוחד. זה גרם להם להתבלט בקהילת האמנות.
הערות שוליים

↑  Burkhauser, Jude, ed. (2001). Glasgow Girls: women in art and design, 1880-1920. Edinburgh: Canongate.
↑  Rezelman, Cogger. The Glasgow Boys.
↑  "The Four". Charles Rennie Mackintosh. CRM Society. Re
↑  Burkhauser, Jude (1993). "The Glasgow Style". Glasgow Girls: Women in Art and Design 1880-1920. Edinburgh: Canongate Press. pp. 55–104
↑  Glasgow Girls On Display, Mary Selwood, accessed July 2010
↑  "Series 35, Antiques Roadshow - BBC One". BBC.
↑  Burkhauser, Jude (1993). "Restored to a Place of Honour". Glasgow Girls: Women in Art and Design 1880-1920. Edinburgh: Canongate Press, Plc. pp. 19–26.
↑  "Glasgow Girls (act. 1880–1920) - Oxford Dictionary of National Biography". Oxforddnb.com. 2004.
↑  Burkhauser, Jude, ed. (1993). "The 'New Woman' in the Arts". Glasgow Girls: Women in Art and Design 1880-1920. Edinburgh: Canongate Press, Plc. pp. 43–54.
↑  "ExploreArt - Search Results - The Glasgow Girls". Exploreart.co.uk. Retrieved 23 April 2018.
↑  The Glasgow Boys: An Exhibition of Work by the Group of Artists who Flourished in Glasgow 1880-1900, Volume 2, Scottish Arts Council, 1968
↑  Lynne Walker (1993). "Review of "Glasgow Girls": Women in Art and Design 1880-1920". Woman's Art Journal. 14 (2): 60.
פרנסס מקנייר, פראדוקס, 1905
בסי מקניקול, נערת האווזים, 1898
ויליאם יורק מקרגור, נוף ליד דובר, 1921
בובי פילס

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  20 בדצמבר 1969 באטון רוז' שבלואיזיאנה, ארצות הברית
 פטירה:  12 בינואר 2000 (בגיל 30) שארלוט שבקרוליינה הצפונית, ארצות הברית
 עמדה:  קלע
 גובה:  1.96 מטר
 מספר:  13, 14
 מכללה:  אוניברסיטת סאות'רן
 דראפט:  בחירה מספר 45, 1991 מילווקי באקס
 קבוצות כשחקן
 1991–1992   1992–1997   1997–2000:  סו פולס סקייפורס   קליבלנד קאבלירס   שארלוט הורנטס
 הישגים כשחקן
 בחירה לחמישיית ההגנה השנייה של העונה (1996)
בובי ריי פילס השני (באנגלית: Bobby Ray Phills II; ‏20 בדצמבר 1969 – 12 בינואר 2000) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA מאז 1992 ועד מותו בתאונת דרכים בשנת 2000.
נודע כקלעי שלשות מצוין, וכשחקן הגנה מחונן; בשנת 1996 התייחס אליו מייקל ג'ורדן כאל "שחקן ההגנה הקשוח ביותר ששמר עליי אי פעם". בסיום עונת 1995/1996 נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, ולאורך קריירת ה-NBA העמיד ממוצעים של 11.0 נקודות, 3.1 ריבאונדים ו-2.7 אסיסטים למשחק.
קריירת מכללות

פילס נולד בעיר באטון רוז' שבלואיזיאנה, ובשנת 1987 החל ללמוד באוניברסיטת סאות'רן המקומית. בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, במהלכה שיתף פעולה עם הרכז אייברי ג'ונסון, שותף בכ-7 דקות למשחק בלבד. בעונה העוקבת נכנס לרוטציית הקבוצה וקלע 13.5 נקודות בממוצע למשחק, ובעונת 1989/1990 כבר הפך לשחקן המוביל של האוניברסיטה, כשקלע 20.1 נקודות למשחק. בעונתו הרביעית והאחרונה בבאטון רוז' הוביל את כל שחקני ליגת המכללות עם 4.4 שלשות בממוצע למשחק, וקלע משיא קריירה של 28.4 נקודות למשחק (חמישי בליגת המכללות).
קריירת משחק > סו פולס סקייפורס

בדראפט ה-NBA‏ 1991 נלקח פילס על ידי קבוצת מילווקי באקס בבחירה ה-45, אך כחצי שנה לאחר הדראפט, בדצמבר 1991, שוחרר מהקבוצה בטרם שיחק במדיה. משלא קיבל הצעת חוזה מאף קבוצת NBA, חתם בקבוצת סו פולס סקייפורס מליגת ה-CBA.
קריירת משחק > קליבלנד קאבלירס

לקראת סיום עונת 1991/1992 חתם על חוזה בקליבלנד קאבלירס, אשר סיימה את העונה עם המאזן השני בטיבו בליגה, 57–25. עד סיום אותה עונה, ובעונה שלאחריה, מיעט פילס לקבל דקות משחק ותרם כ-3 נקודות למשחק בלבד, אך בעונת 1993/1994, עם מינויו של מייק פראטלו למאמן הקאבלירס, הפך לחלק אינטגרלי מחמישיית הקבוצה. בארבע העונות הבאות ביסס עצמו כאחד משחקני ההגנה הבולטים בליגה, וקלע כ-11.6 נקודות בממוצע למשחק עבור הקאבלירס. ב-30 בדצמבר 1995 קלע שיא קריירה של 43 נקודות במשחק קבוצתו מול פורטלנד טרייל בלייזרס.
קריירת משחק > שארלוט הורנטס

לקראת עונת 1997/1998 חתם על חוזה לחמש עונות בשארלוט הורנטס. בתקופתו בשארלוט המשיך להציג יכולת סולידית כשחקן חמישייה, עם 12.3 נקודות בממוצע למשחק.
מותו

ב-12 בינואר 2000, בזמן ששיחק עבור שארלוט הורנטס, נהרג פילס בתאונת דרכים בעיר שארלוט. מתחקיר האירוע עלה כי פילס נהג במהירות מופרזת של מעל 160 קילומטר לשעה בכביש בו חלה הגבלת מהירות של כ-70 קמ"ש, מאחורי רכבו של חברו לקבוצה דייוויד וסלי שנהג אף הוא במהירות מופרזת. במהלך הנסיעה איבד פילס שליטה על רכב הפורשה שלו, אשר סטה אל נתיב התנועה שבכיוון ההפוך והתנגש בשני רכבים. מותו של פילס נקבע במקום התאונה. דו"ח התאונה קבע כי נהיגתם של פילס ושל וסלי הייתה "בלתי יציבה, פזיזה, רשלנית ואף תוקפנית", והועלתה השערה כי השניים התחרו ביניהם. בתחילה הואשם וסלי בכך שלקח חלק ב"תחרות נהיגה", אך לבסוף הורשע בגין "נהיגה רשלנית" בלבד.
ב-9 בפברואר 2000 הופרשה גופייתו של פילס עם המספר "13" לתקרת אולמה הביתי של שארלוט הורנטס, במהלך משחק מול קבוצתו הקודמת – קליבלנד קאבלירס.
הערות שוליים

1 2  ההודעה על מותו של פילס, באתר הניו יורק טיימס, 13 בינואר 2000
↑  סטטיסטיקות הקריירה של פילס ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המכללות של פילס, באתר sports-reference.com
↑  רשימת נבחרי דראפט 1991, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המשחק בין קליבלנד לפורטלנד, באתר basketball-reference.com
↑  דייוויד וסלי מואשם בתחרות נהיגה, באתר הניו יורק טיימס, 3 בפברואר 2000
↑  After the Crash, באתר grantland.com,‏ 31 במרץ 2015
↑  ההורנטס זוכרים את בובי פילס, באתר הקבוצה, 12 בינואר 2018
אסכולת בריסטול

אסכולת בריסטול (באנגלית: Bristol School) הוא מונח המיושם לתיאור ההקשרים והיצירות הבלתי פורמליות של קבוצת אמנים שעבדה בבריסטול, אנגליה, בראשית המאה ה-19. הוא היה פעיל בעיקר בשנות ה-20 של המאה ה-19.
היווצרות

בית הספר לאמנות בבריסטול הוקם תחילה סביב אדוארד בירד כמה שנים לפני מותו בשנת 1819. לאחר שפרנסיס דנבי הגיע לבריסטול מאירלנד בשנת 1813, הוא השתתף בפעולת האמנים בשנים 1818–1819 ונשאר מחובר לקבוצה במשך כעשור שנים, אף שעזב את בריסטול ללונדון בשנת 1824.
אמנים נוספים שהיו מעורבים היו אדוארד וילייר ריפיל, סמואל ג'קסון, ג'יימס ג'ונסון, נתן קופר ברנוויט, ויליאם ווסט, ג'יימס בייקר פיין ופול פלקונר פול.
גם אמנים חובבים השתתפו קבוצה זו, אלה כללו את ג'ון איגלס, פרנסיס גולד ואחיו הנרי, המנתח ג'ון קינג וג'ורג' קומברלנד. קומברלנד היה חבר של ויליאם בלייק ושל חברים חשובים רבים באקדמיה המלכותית לאמנויות. פטרוני בית הספר כללו את ג'ורג' ווייר ברייקנרידג' ואת התעשיינים ג'ון ג'יבונס, דניאל ווייד אקרמן וצ'ארלס האר.
פעילויות

הקבוצה ערכה פגישות רישום בערב וטיולי שרטוט למקומות סביב בריסטול, בפרט ערוץ אבון, ליי וודס, עמק הזמיר ועמק סטפלטון. העבודות של הקבוצה הציגו לעיתים קרובות את המקומות האלה. וריאציה בנושא זה היא "ערוץ אבון מפסגת המצפה" (1834), ציור שמן של ווסט מנקודת ה"תצפית בקליפטון דאון". תיאורים של טיולים המתקיימים בנופים אלה כוללים את "תצפית ערוץ אבון" (1822) של דנבי, "הכניסה לעמק הזמיר" (1825) של ג'ונסון, ו"מסיבת הרישומים" של ריפיליל בליי וודס (1828 בערך). נופים פנטזיים דמיוניים בגווני מונוכרום היו נושאים נפוצים בפגישות הערב, בדרך כלל קיבלו השראה מהנוף של בריסטול.
אחד האירועים החשובים ביותר של בית הספר הייתה התערוכה הראשונה של עבודתם של אמנים מקומיים במוסד בריסטול החדש בשנת 1824. מארגני תערוכה זו כללו את ג'קסון, ג'ונסון, ריפיל וברנוויט. המארגן החמישי היה ג'ון קינג השני, אמן וידידו של דנבי מדרטמות'.
היו אמנים אחרים שעבדו בבריסטול בתקופה זו, שלכאורה לא השתתפו בפעילות בית הספר. אלה כללו את רולינדה שארפלס, סמואל קולמן וכמה מהאמנים הטופוגרפיים שעבדו עבור ברייקנרידג' כמו יו אוניל, תומאס ליסון סקראס רותבוטם ואדוארד קאשין.
שנים מאוחרות יותר

ישיבות השרטוטים בערב נמשכו לפחות עד 1829, באחת מהן השתתף דנבי בזמן שביקר מחדש בבריסטול, אם כי ישיבות אחרות באותה תקופה לא היו כל כך נפוצות לפי דברי דנבי.
בסביבות 1832–1833 החלה סדרה חדשה של פגישות רישום. בתחילה הן כללו את ויליאם ג'יימס מולר, תומאס ליסון סקראס רות'ביתם, ג'ון סקינר פרוט ורוברט טאקר, על פי עדותו של טאקר עצמו. מאוחר יותר הפגישות כללו אמנים רבים יותר, אם כי זוהו מעט יחסית רישומים ששרדו, בהשוואה לפגישות של שנות ה-20 של המאה ה-19, ובשנות ה-30 של המאה ה-19 עבודותיו של בית הספר בריסטול היו פחות מקוריות. משתתפים אחרים בפגישות כללו ככל הנראה את סמואל ג'קסון, סטיבן סי ג'ונס, ג'יימס בייקר פיין, הנרי בריטאן וויליס, וו. ויליאמס, ג'וזף וולטר, ג'ורג 'ארתור פריפ, אדמונד גוסטבוס מולר, ויליאם אוונס. ייתכן שפגישות רישום אלה נמשכו עד שנות הארבעים.
הביוגרף של ויליאם ג'יימס מולר, נתנאל ניל סולי, תיאר את פגישות השרטוט כמועדון רשמי, אך יש פרשנים הסבורים שהוא בלבל אותם עם הקמת אגודת האמנים בריסטול, שערכה את תערוכתה הראשונה בשנת 1832 במכון בריסטול. תערוכה זו כללה עבודות רבות של סמואל ג'קסון, ג'יימס ג'ונסון, נתן קופר ברנוויט וויליאם ג'יימס מולר.
השפעות

סגנון הנופים באוויר הפתוח של דנבי, שהתפתח בתחילה בבית הספר בריסטול, נשא פרי בעבודות כמו "אי מכושף", "ארץ חלומות", "האי נאיידס" ו"גן מכושף". אי מכושף, שהוצג בהצלחה בשנת 1825 במוסד הבריטי ואז חזר לבריסטול, השפיע בתורו על אמנים אחרים מבית הספר של בריסטול.
עם זאת, תערוכת אגודת האמנים בבריסטול בשנת 1832 כללה מספר עבודות של אמני אסכולת נוריץ': ג'ון סל קוטמן, מיילס אדמונד קוטמן וג'ון ברני כרום. ג'ון סל קוטמן אמור היה להוכיח השפעה רבה יותר על עבודתו המאוחרת יותר של ויליאם ג'יימס מולר מאשר על דנבי ואמנים אחרים מבית הספר בריסטול, אף על פי שמולר השתלב אצל ג'ון בייקר פיין בשנים 1827–1830, פיין עצמו בקריירה המאוחרת שלו לא המשיך בסגנון הנופים הפואטיים של דנבי שהלך בעקבותיו בבריסטול.
הערות שוליים

↑  Eric Adams, Francis Danby: varieties of poetic landscape. -, New Haven: Published for the Paul Mellon Centre for Studies in British Art by Yale University Press, 1973, ISBN 978-0-300-01538-6
↑  Greenacre, Francis (1973). The Bristol School of Artists: Francis Danby and Painting in Bristol 1810–1840 (exhibition catalogue). Bristol: City Art Gallery, Bristol. pp. 18–21.
↑  Greenacre, Francis (2005). From Bristol to the Sea: Artists, the Avon Gorge and Bristol Harbour. Bristol: Redcliffe. p. 96.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292429105171  LCCN: sh85016957 
פרנסיס דנבי, עמק אבון, מבט לקלינטון
סמואל ג'קסון, עמק אבון ליד בריסטול
פרנסיס דנבי, עמק אשטון
אלק באצ'יק

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  22 במאי 1926 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  14 בפברואר 1993 (בגיל 66) גלן אלין, מחוז דו פייג', אילינוי, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  הונגריה, צרפת, איטליה, ארצות הברית 
 סוגה:  ג'אז, מוזיקה קלאסית 
 כלי נגינה:  גיטרה, כינור, קונטרבס 
 חברת תקליטים:  פונטנה רקורדס 
 פרופיל ב-IMDb
 
אֶלֶק באצ'יק (בהונגרית: Bacsik Elek ;‏ 14 במאי 1926 – 22 בפברואר 1993) היה מוזיקאי ג'אז הונגרי-אמריקאי ממוצא צועני, מבצע מוזיקת ג'אז בגיטרה, כינור וקונטרבס הונגרי-אמריקאי, ממוצא צועני.
לדעתו של אמן הג'אז מארק פוסה באצ'יק "היה הראשון שהשיג פשרה בין הנשמה הצוענית לסגנון האמריקאי".
קורות חייו > ילדות ותחילת דרכו

באצ'יק נולד בשנת 1926 בבודפשט, בנם הורים צוענים:ארפאד באצ'יק וארז'בט לבית פוצ'י,
באצ'יק היה בן דוד של ג'אנגו ריינהארדט. אביו היה נגן ויולה מוכשר. באצ'יק למד כינור קלאסי בבית ספר עממי למוזיקה. ובהמשך למד כאוטודידקט וממוזיקאים אחרים. אין עדויות שלמד בשלב כלשהו במוסד לחינוך מוזיקלי גבוה. לפני מלחמת העולם השנייה ניגן בתזמורות צוענים. בהמשך עבר לנגינת מוזיקת ג'אז בעיקר בכינור וגיטרה. ניגן בתזמורת הבידור "אריזונה". עם חבריו בתזמורת נמנה גם הפסנתרן גיירג' ציפרה.
באצ'יק נמנה עם חברי הביג בנד של החצוצרן יוז'ף קוויטר ונגן הסקסופון גזה סאבו והקליט לראשונה עם ההרכב הזה בשנת 1943. בהמשך הקליט עוד תקליטים שונים ב-78 סיבובים כשניגן בגיטרה, בכינור, בקונטרבס ובצ'לו בהרכבים שונים, בעיקר בלהקה "פינוקיו" של האקורדיוניסט מיהאי טאבאני. לצידו התבלט עוד גיטריסט מוכשר, אטילה צולר.
החל מאוקטובר 1946 הופיע באצ'יק לעיתים קרובות בתוכניות הרדיו ההונגרית.
קורות חייו > הקריירה באירופה

בשנת 1946 ניגן כמה חדשים באוסטריה וב-1948 בשווייץ. לדבריו התוודע למוזיקת ביבופ בשווייץ. קנה באותה תקופה את ההקלטות של דיזי גילספי וצ'ארלי פארקר שעשו עליו רושם רב. כמה מעמיתיו טוענים שבברן הוא ניגן בגיטרה בבנד של הזי אוסטרוולד.
בשנת 1949 אחרי השתלטות המפלגה הקומוניסטית על המדינה, עזב באצ'יק את מולדתו לצמיתות. בהמשך ניגן למשך שנתיים בלבנון, במסגרת תזמורות הבמה של ארפאד (אורלאי) אוברדורפר, שנודע גם כ"לצאק" וגם בתזמורות ריקודים ולמוזיקה קלאסית.
מוזיקאים איטלקים שהתוועדו אליו בלבנון חילקו לו שבחים ובשנת 1951 הוזמן באצ'יק על ידי רנאטו קרוזונה להצטרף כנגן קונטרבס, אבל לפעמים גם ככנר וגיטריסט, לשלישיית קארוזונה שהפכה על ידי כך לרביעייה. הוא ניגן בה לצד פיטר ואן ווד וג'ג'ה די ג'אקומו והקליט איתם תקליטים רבים בבית התקליטים פאטה (Pathé). במילאנו פגש לדבריו לראשונה את דיזי גילספי. ב-1957 נסע באצ'יק לחצי האי האיברי ושהה כשנתיים בספרד ושבועות אחדים בפורטוגל