stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התרדמה הגדולה

ערך זה עוסק בסרט קולנוע משנת 1946. אם התכוונתם לסרט קולנוע משנת 1978, ראו .
| --- | --- |

 מבוסס על:  השינה הגדולה 
 בימוי:  הווארד הוקס 
 תסריט:  ויליאם פוקנר, ג'ולס פורטמן, לי בראקט, ריימונד צ'נדלר 
 עריכה:  כריסטיאן ביני 
 שחקנים ראשיים:  המפרי בוגרט (פיליפ מרלו) בס פלאוורס צ'ארלס ד. בראון Theodore von Eltz Peggy Knudsen ג'יימס פלאבין Jack Chefe Trevor Bardette Emmett Vogan טום פאדן Louis Jean Heydt ג'ון רידגלי מרתה ויקרס דורותי מלון לורן באקול Joseph Crehan רג'יס טומי אלישה קוק הבן בוב סטיל צ'ארלס וולדרון ג'יי איטון 
 מוזיקה:  מקס שטיינר 
 צילום:  סידני היקוקס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 באוקטובר 1946 
 משך הקרנה:  114 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פשע, סרט מבוסס יצירה ספרותית, פילם נואר, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס 
 דף הסרט ב־IMDb
 
בוגארט ובאקול על סט הצילומים של הסרט, 1946
התרדמה הגדולה (באנגלית: The Big Sleep) הוא סרט אפל משנת 1946 בבימויו של הווארד הוקס, שנעשה על בסיס הספר "השינה הגדולה" מאת ריימונד צ'נדלר, שפורסם ב-1939. בסרט מככבים המפרי בוגרט, בתפקיד הבלש הפרטי פיליפ מרלו, ולורן באקול. את התסריט כתבו במשותף ויליאם פוקנר, לי ברקט וג'ולס פורטמן.
ב-1997 הוכרז הסרט בידי ספריית הקונגרס כסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
עלילה

מרלו הוא רווק כבן שלושים ושמונה ובעברו היה בלש משטרה וחוקר במשרד התובע המחוזי של לוס אנג'לס. העלילה נפתחת כאשר מרלו נשכר על ידי גנרל סטרנווד הקשיש והחולה לטפל במקרה סחיטה המערב את בתו הצעירה, כרמן. עד מהרה מתברר למרלו שפרשת הסחיטה קשורה גם בראסטי ריגן, בעלה הנעדר של בתו הגדולה של הגנרל, ויוויאן, וקצין לשעבר במחתרת האירית. כמו כן מוצא עצמו מרלו נאבק במאפיונר אדי מארס ובאנשיו.
עיבוד נוסף

עיבוד נוסף לספרו של צ'נדלר, שנקרא אף הוא "התרדמה הגדולה" בוים בשנת 1978 על ידי מייקל וינר, ואת גיבוריו גילמו רוברט מיצ'ם ושרה מיילס.
לקריאה נוספת

דני מוג'ה, אהבנו כל כך – 100 סרטי מופת, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, הערך "השינה הגדולה", עמ' 65–67
זיו סואיסה

| --- | --- |

 לידה:  1989 (בן 36 בערך)
 מוקד פעילות:  ישראל 
 
זיו סואיסה (נולד בשנת 1989) הוא מוזיקאי וזמר-יוצר מז'אנר האינדי רוק אלטרנטיבי יליד ישראל.
בשנת 2014, הוא הוציא את האלבום הקצר "The Seasick Squid" שנחל הצלחה רבה ברדיו 88FM בארץ ובאנגליה. הסינגל מתוך האלבום שנקרא כספיון אף נבחר לשיר השבוע בתוכנית של גדי ליבנה.
שנה לאחר מכן יצא לסיבוב הופעות עם הרכב ליווי אקוסטי יצר שיתופי פעולה עם זמרים אחרים ואף נבחר לנגן בפסטיבל אינדינגב שבדרום.
בימים אלה הוא עובד על אלבום החדש שמערב מוזיקת רוק אלטרנטיבית בשילוב עם מקצב אלקטרוני חדשני.
חיים בשנית

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  הרומן "Seconds" של דייוויד אלי
 בימוי:  ג'ון פרנקנהיימר
 הופק בידי:  אדוארד לואיס
 תסריט:  לואיס ג'ון קרלינו
 עריכה:  פריס ובסטר
 שחקנים ראשיים:  רוק הדסון ג'ון רנדולף
 מוזיקה:  ג'רי גולדסמית'
 צילום:  ג'יימס וונג האו
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Bryna Productions 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  5 באוקטובר 1966
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מדע בדיוני, סרט דרמה, סרט המבוסס על יצירה ספרותית, מדע בדיוני 
 מקום התרחשות:  קליפורניה 
 הכנסות:  1,750,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
חיים בשנית (באנגלית: Seconds) הוא סרט מדע בדיוני ומותחן אמריקאי בשחור-לבן משנת 1966 בבימויו של ג'ון פרנקנהיימר, עם רוק הדסון וג'ון רנדולף (אנ') בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "Seconds" של דייוויד אלי (1963). זה סרטו האחרון של פרנקנהיימר בשחור-לבן. הוא ביים את הסרט לאחר השליח ממנצ'וריה (1962) ושבעה ימים במאי (1964) ושלושת הסרטים האלה מכונים "טרילוגית הפרנויה של פרנקנהיימר".
המונח "Second" אינו מתכוון בסרט לשנייה אלא לאדם ש"נעלם" וחי כעת בשנית בזהות אחרת.
זה היה ניסיונו היחיד של הדסון להופיע במותחן בדיוני כזה לאחר שהופיע בעיקר בקומדיות רומנטיות. עם השנים הפך הסרט לסרט פולחן.
הצלם ג'יימס וונג האו היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר שחור-לבן.
ג'ון פרנקנהיימר היה מועמד לפרס דקל הזהב.
ב-2015 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס על היותו בעל חשיבות תרבותית, היסטורית ואסתטית.
תקציר העלילה

ארתור המילטון (ג'ון רנדולף) הוא בנקאי עשיר בגיל העמידה. הוא חש ריקנות בחייו, יחסיו עם אשתו אמילי (פרנסס ריד) קרים ומנוכרים על סף משבר ובתם היחידה כבר לא גרה אתם.
יום אחד הוא מקבל טלפון מחבר ישן בשם צ'רלי שארתור חשב שנפטר, על האפשרות לחיים חדשים ומישהו תוחב לידו ברחוב פתק עם כתובת להגיע לשם.
ארתור מגיע למפעל בשר גדול, מועלה על תא מטען אטום של משאית בשר ומגיע לבניין של ארגון סודי המכונה "החברה" (Company), שם מראיין אותו בעל החברה "רובי" (ג'ף קורי) ומסביר לו כי כדי לשנות את חייו העלובים ובסכום של 30,000 דולר הוא יעבור ניתוח רדיקלי לשינוי זהותו ויקבל את צורתו של אדם שמת בשם טוני וילסון. החברה תדאג ל"מותו" של המילטון בשריפה בבית מלון וכן תעביר אותו להתאקלמות בקליפורניה.
המילטון מהסס אך לבסוף משתכנע וחותם. הוא מועבר לחדר ניתוח ועובר ניתוח מקיף לשינויו דמותו לאדם צעיר ונאה בשם טוני וילסון (רוק הדסון). הוא טס ללוס אנג'לס שם הוא מתארח להתאקלמות בווילה בחוף מאליבו בתור צייר. החברה מספקת לו משרת בשם ג'ון (וסלי אדי).
על החוף הוא פוגש צעירה בשם נורה מרכוס (סלומה ג'נס) ומתפתחת ביניהם ידידות. היא מספרת לו שעזבה את בעלה ושתי ילדותיה כדי להיות חפשייה. היא אינה מגלה לו שלמעשה היא מועסקת של ה"קומפני". כדי שירגיש צעיר היא לוקחת אותו לפסטיבל יין שבו שותים, משתכרים ודורכים ענבים עירומים.
ג'ון מארגן לו מסיבה בווילה וטוני מתחיל להשתכר ולגלות דברים על עצמו שאר המוזמנים מביטים עליו בזעם ואז מתברר לו שגם הם למעשה "חיים בשנית".
טוני חוזר לבית המילטון בליווי ג'ון אבל אשתו אינה מכירה אותו. הוא דורש מרובי לחזור למצבו הראשוני אבל אינו יודע שהדבר אינו אפשרי.
הוא נכבל, מועבר מטושטש לחדר ניתוח כשכומר קורא לפניו תפילת רקוויאם ומוכנס לחדר ניתוח שם ירדימו אותו לנצח וישתמשו באיבריו ללקוח נוסף של ה"קומפני".
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| רוק הדסון | טוני וילסון |  |
| ג'ון רנדולף | ארתור המילטון | בנקאי |
| סלומה ג'נס | נורה מרכוס | עובדת ה"קומפני" |
| פרנסס ריד | אמילי המילטון | אשתו של ארתור |
| ג'ף קורי | רובי | מנהל ה"קומפני" |
| וסלי אדי | ג'ון | משרת מטעם ה"קומפני" |
חתום בנשיקה (סרט, 1997)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  ספר של ג'יימס פטרסון
 בימוי:  גארי פלדר 
 הופק בידי:  דייוויד בראון, ג'ו ויזן
 תסריט:  דיוויד קלאס 
 עריכה:  סנדי בומפר
 שחקנים ראשיים:  מורגן פרימן  אשלי ג'אד
 מוזיקה:  מארק אישאם
 צילום:  ארון שניידר
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פרמאונט 
 חברה מפיצה:  פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  3 באוקטובר 1997
 משך הקרנה:  117 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פשע, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט דרמה, נאו-נואר 
 מקום התרחשות:  קרוליינה הצפונית 
 תקציב:  27 מיליון דולר
 הכנסות:  60.5 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   kissthegirls
 סרט הבא:  Along Came a Spider 
 דף הסרט ב־IMDb
 
חתום בנשיקה (באנגלית: Kiss the Girls ) הוא מותחן פסיכולוגי משנת 1997 בבימויו של גארי פדלר, עם מורגן פרימן ואשלי ג'אד בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על מרדף מותח אחר שני רוצחים סדרתים של נשים צעירות.
התסריט מבוסס על רב מכר בשם זה מאת ג'יימס פטרסון.
ב-2001 יצא סרט ההמשך שעת העכביש.
תקציר העלילה

אלכס קרוס (מורגן פרימן) הוא חוקר משטרתי ותיק ובעל תואר בפסיכולוגיה משפטית בוושינגטון די. סי.. אחייניתו נעמי (ג'ינה רבנה) שגרה בדרהאם (קרוליינה הצפונית) נעלמה והוא יוצא לשם למרות שזה מחוץ לתחום השיפוט שלו.
הוא מתקבל שם ברגשות מעורבות ונרמז לו שלא ייתערב מדי בענייני המשטרה שם. נצמד אליו החוקר ניק רסקין (קרי אלווס) שמסביר לו כי יש מספר נשים שנעלמו וכמה מהן נרצחו על ידי חוטף/רוצח אלמוני שמכנה את עצמו בשם "קזנובה".
ד"ר קייט מקטירנן (אשלי ג'אד) היא כירוגית בעלת שם בדרהם ומצטיינת גם באיגרוף. היא נחטפת בלילה ומובאית למרתף ביער שם היא מסוממת על ידי חוטף עטוי מסכה שמצווה עליה להישמע לרצונותיו אחרת תירצח. היא מצליחה להשתחרר מכבליה, בורחת ליער כשהוא רדף אחריה, קופצת לנהר עמוק וניצלת על ידי דייגים.
קרוס מנסה לחקור אותה אך היא שקועה. הוא מוצא שהוזרק לה חומר בשם "סיסטול" והיא עוברת טיפול ומתעוררת. היא מוסרת ששמעה במרתף קולות של בחורות חטופות ובהן נעמי. היא מגלה שהחוטף עוטה מסכה ומתנשק עם החטופות.
קרוס עובר על רשימת צרכני "סיסטול" ונגלה שרופא פלסטיקאי בשם ויליאם רודולף (טוני גולדווין) מלוס אנג'לס צרך כמויות גדולות של סיסטול למרות שהסם מאושר לחולים אונקולוגים בלבד. הוא טס ללוס אנג'לס בלווית קייט ופוגש שם את נציגי המשטרה ואת בן דודו השוטר ג'ון סאמפסון (ביל נאו). הם עוקבים אחרי רודולף כשהוא מפתה צעירה בבר, מביא אותה לביתו וקושר אותה. הם מתפרצים לשם אך הוא פותח עליהם בירי, הורג את אחד השוטרים, פוצע את קרוס ומצליח להימלט.
קרוס חוזר ליער ובעזרת סת' סמואל- (ריצ'רד ג'ונס) חבר של נעמי-הוא מצמצם את אזור החיפוש. רודולף מגיע למרתף בו כלואות הבחורות כדי להתעמת עם שותפו "קזנובה". "קזנובה" יורה לעברו וקול היריה מזעיק את קרוס שנמצא בסביבה. הוא פורץ למרתף, הורג את רודולף ומשחרר את החטופות אבל "קזנובה" נעלם.
קייט מזמינה את קרוס לביתה לארוחה. בינתיים מגיע אליה הבלש רסקין ל"ביקור ידידותי". קרוס משווה בביתו את כתב היד של "קזנובה" לזה של רסקין ומתגלה שהוא זהה. כאשר היא אינה עונה לו בטלפון (שרסקין ניתק) הוא ממהר לשם. בינתיים רסקין מגלה לה מי הוא ומנסה לרצוח אותה אך היא מתנגדת ומתפתח ביניהם מאבק אלים ביותר. לבסוף הוא קושר אותה. קרוס מגיע ברגע האחרון ורסקין שולף מצית ומאיים לפוצץ את הבית שבו יש גז דולף אבל קרוס מצליח להטעות ולהרוג אותו ברגע האחרון.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| מורגן פרימן | אלכס קרוס | חוקר משטרה |
| אשלי ג'אד | ד"ר קייט מקטירנן | רופאה |
| קרי אלווס | ניק רסקין | חוקר משטרה |
| ג'רמי פיבן | הנרי קסטיו | בלש |
| בריאן קוקס | צ'יף האצ'פילד | מפקד משטרת דורהם |
| טוני גולדווין | ד"ר ויליאם רודולף | רופא |
| ג'ינה רבנה | נעמי קרוס |  |
| טטיאנה עלי | ג'נל קרוס | אחותה של נעמי |
| ריצ'רד ג'ונס | סת' סמואל | חבר של נעמי |
| ביל נאן | ג'ון סאמפסון | בלש |
| ג'יי או. סנדרס | קייל קרייג | סוכן FBI |
פרנאו מנדש פינטו

| --- | --- |

פרט מהציור "ביקור הבתולה אצל אלישבע הקדושה" מאת ג'ראלדו פרננדדש דה פראדו שמשערים כי הוא בן דמותו של פרנאו מנדש פינטו
 לידה:  1509 מונטמור-או-וליו, פורטוגל 
 פטירה:  8 ביולי 1583 (בגיל 74 בערך) Pragal, פורטוגל 
 לאום:  פורטוגזי
 תקופת הפעילות:  ? – 8 ביולי 1583 
 
פֶרְנָאוּ מֶנְדֶשׁ פִּינְטוּ (בפורטוגזית: Fernão Mendes Pinto; בפורטוגזית עתיקה: Fernam Mendez Pinto‏; 1509 או 1511 – 8 ביולי 1583) היה מגלה ארצות וסופר פורטוגזי. עלילותיו נודעו כתוצאה מפרסום ספר זיכרונותיו, "מסעות" (בפורטוגזית עתיקה: Peregrinaçam, בפורטוגזית מודרנית: Peregrinação), ב-1614, 30 שנים לאחר מותו. הספר הוא אוטוביוגרפיה שפרטים רבים בה מוטלים בספק.
במהלך מסעותיו במזרח התיכון ובמזרח הרחוק ביקר פינטו באתיופיה, בים הערבי, בסין (שבה לטענתו היה עובד כפייה בבניית החומה הגדולה), בבורמה, בסיאם, בחצי האי המלאי, בסומטרה, בג'אווה, בהודו וביפן. לטענתו, נמנה עם קבוצת האירופאים הראשונה שהגיעה ליפן, מפגש שבעקבותיו התחיל הסחר בין יפן לאירופה. הוא טען גם כי היפנים למדו ממנו לראשונה על הנשק החם. ידוע כי הוא מימן את בניית הכנסייה הנוצרית הראשונה ביפן, לאחר שהתיידד עם פרנסיסקו חאווייר, מיסיונר קתולי שהיה אחד ממייסדי מסדר הישועים. בתקופה מסוימת הצטרף פינטו למסדר הישועים, אך נטש אותו מאוחר יותר.
ב"מסעות" מתגלה פינטו כמבקר חריף של הקולוניאליזם הפורטוגזי במזרח הרחוק משיקולים דתיים ומוסריים, ורואה בו פעולה צבועה של רדיפת בצע המוסווית כפעולה דתית. נקודת השקפה זו הפכה נפוצה אחר כך, אך הייתה יוצאת דופן בתקופתו של פינטו.
סיפורי מסעותיו, שנערכו במשך עשרים שנה, היו כל כך יוצאי דופן עד שבדרך כלל התייחסו אליהם כאל סיפורי בדים – לדוגמה, הוא כתב ש"נפל בשבי שלוש עשרה פעמים ונמכר שבע עשרה פעמים". התייחסות זו חוללה משחק מילים על שמו: "פרנאו, מנטש? מינטו!" ("!Fernão, Mentes? Minto"), כלומר, "פרנאו, אתה משקר? אני משקר!".
ביוגרפיה > נעורים

פרנאו מנדש פינטו נולד במשפחה כפרית ענייה סביב 1509 במונטמור-או-וליו (Montemor-o-Velho), עיירה במחוז קוימברה בפורטוגל. ייתכן שבני המשפחה היו קרובים רחוקים של משפחת מנדש, משפחה ידועה של אנוסים פורטוגזים שקיבלה מונופול על הסחר בפלפל שחור והתיישבה באנטוורפן (בת המשפחה הידועה ביותר הייתה דונה גרציה נשיא). על בני משפחתו קיים מידע מועט. במכתב שכתב פרנסיסקו חאווייר למלך פורטוגל ז'ואאו השלישי ב-1551 מוזכרים שניים מאחיו של מנדש פינטו: אנטוניו (António) ואלוורו (Álvaro), האחרון שהה במלאקה בזמן המצור על העיר ב-1547. במכתבים אחרים נכתב שאחד מאחיו של מנדש פינטו מת כמרטיר ב"בינטנג" (האי בינטן שהיה מרכז סולטנות מוסלמית), וכי למנדש פינטו יש "אח ואחיות" בליסבון. ידוע גם כי היה לפינטו בן דוד עשיר בשם פרנסישקו גרסיה דה ורגש (Francisco García de Vargas) ששהה בקוצ'י ב-1557.
בדצמבר 1521 (בהיותו לדבריו בן עשר או שתים עשרה) דאג דודו למצוא לו תעסוקה בליסבון אצל אצילה. אחרי שנה וחצי ברח מביתה, מסיבה שהוא אינו מפרט מלבד לספר כי היה בסכנת חיים, ועלה על ספינה בדרכו לסטובל. הספינה נלכדה על ידי שודדי ים צרפתיים שחשבו תחילה למכור את נוסעיה לעבדים בצפון אפריקה, אך לאחר שהשתלטו בדרך על ספינה אחרת החליטו להוריד את הנוסעים בחוף מלידש (Melides), לא רחוק מסטובל. מנדש פינטו התקבל לעבודה בביתו של האציל פרנסישקו דו פאריה (Francisco de Faria). אחרי ארבע שנות עבודה התקבל בהמלצתו של דו פאריה לעבודה בביתו של דום ז'ורז' דה לנקשטרה (Jorge de Lencastre) דוכס קוימברה, בנו הבלתי חוקי של המלך ז'ואאו השני. מנדש פינטו לא היה מרוצה מהשכר שקיבל וביקש לעזוב אחרי שנה וחצי. ב-11 במרץ 1537 (בגיל 26 או 28) הפליג כחייל על סיפון אחת משלוש האוניות השייכות לז'ואאו השלישי בדרכן להודו, לאחר שככל הנראה דה לנקשטרה הפעיל את השפעתו לטובתו. כבר בנקודה זו בספר הזיכרונות מתעוררת תמיהה. בין הגעתו לליסבון בדצמבר 1521 ליציאתו להודו במרץ 1537 חלפו מעל ל-15 שנים שמתוכן הוא מתאר בספרו 7 שנים בלבד.
ביוגרפיה > מסעותיו

בין הנסיעה מפורטוגל ב-1537 לחזרה אליה ב-1558 בילה מנדש פינטו 21 שנים בשיטוטים, בעיקר באסיה. את מסעותיו ניתן לחלק לכמה שלבים:
המסע מפורטוגל לגואה שבהודו – המושבה הפורטוגזית גואה שבחוף המערבי של הודו הייתה מטרתו המקורית, אך בדרכו לשם הוא עבר דרך מדינות רבות סביב הים האדום והמפרץ הפרסי.
מסעות בשליחות מושל מלאקה שהביאו אותו לסומטרה, חצי האי המלאי, סין, יפן ובורמה.
מסעות כסוחר לג'אווה, סיאם ויפן.
הצטרפותו למסדר הישועים ומסעו האחרון ליפן.
ביוגרפיה > מסעותיו > הודו, אתיופיה, תימן, הורמוז ושוב הודו

במרץ 1537 הפליג פינטו מפורטוגל בשיירה שכללה שלוש אוניות השייכות למלך ושתי ספינות סוחר. השיירה הקיפה את אפריקה ועצרה במושבה הפורטוגזית במוזמביק, שם קיבלה הוראה להפנות את הספינות מגואה, יעדן המקורי, לדיו, על מנת לתגבר את חיל המצב שבו. דיו הוא אי במפרץ קומביי בים הערבי, צפונית מערבית למומבאי. ב-1535 קיבלו הפורטוגזים אישור מבהדור שאה, סולטאן גוג'ראט, לבנות בדיו מצודה ולהחזיק בה חיל מצב. הסולטאן התחרט אחר כך, אך הפורטוגזים לא היו מוכנים לוותר על המקום. הסולטאן פנה בבקשת עזרה לאימפריה העות'מאנית והמושל הפורטוגזי שחשש מתגובתה הורה לשלוח תגבורת למצודה שבאי. מנדש פינטו הגיע לדיו ב-5 בספטמבר 1537, כשנה לפני שהצי העות'מאני שיצא מסואץ שבמצרים הטיל מצור על המצודה.
בדיו קיבל פינטו הצעה להצטרף למסע של שתי ספינות קטנות מהסוג המכונה בפורטוגזית Fusta. מטרת המסע הייתה לבדוק האם נכונות השמועות בדבר צי עות'מאני הנמצא בדרכו לדיו ומה גודל הצי. קברניט המשלחת, ידיד של פינטו, הבטיח לו שבמסע זה מובטח לו שיתעשר משוד של ספינות מוסלמיות. לאחר שנכנסו לים האדום, עצרו לזמן קצר בנמל ארקיקו (Arkeeko) (כ-8 קילומטרים דרומית למאסאווה של ימינו, כיום חלק מאריתריאה ואז חלק מאתיופיה), על מנת להעביר מכתב לקבוצת חיילים פורטוגזים ששמרו על אמו של "הכומר יוחנן" (כינויו של קיסר האימפריה האתיופית שהיה באותה שנה דווית השני), ששהתה באמב (מבצר הררי). אחר כך הפליגו הספינות מארקיקו צפונה. זמן קצר אחר-כך זיהו שלוש ספינות מפרשים אותן חשבו תחילה לספינות סוחר מוסלמיות. כשהתקרבו על מנת לעלות על סיפונן למטרות שוד, התחוור להוותם שאלו היו גליאות של העות'מאנים, חיל החלוץ של הצי העות'מאני שהוכן לכיבוש דיו. בקרב שהתחולל נהרגו מרבית אנשי הצוות הפורטוגזים, והשאר, ובהם פינטו, נלקחו לעיר הנמל מוח'א (المخا), שבתימן של ימינו. השבויים הפורטוגזים נמכרו לעבדים, כשאת פינטו רכש מוסלמי יווני, שלדברי פינטו התאכזר אליו במיוחד. פינטו איים שישים קץ לחייו, והסוחר שחשש שפינטו יממש את איומו מכר אותו לסוחר יהודי תמורת תמרים בשווי של 30 דוקטים.
הבעלים החדש של פינטו נטל אותו בשיירה שיצאה להורמוז (אנ'), אז עיר מסחר מובילה במפרץ הפרסי, באי הקרוי באותו שם. האי היה שייך אז לפורטוגזים, לאחר שנכבש על ידי אפונסו דה אלבוקרקי ב-1515. הסוחר היהודי פנה לדום פרננדש דה לימה (Fernandez Da Lima), המפקד הפורטוגזי של מצודת הורמוז והציע לו לקנות את חירותו של פינטו. פינטו שוחרר תמורת שלוש מאות דוקטים, חלקם מאוצר המלך, וחלקם מכיסו הפרטי של דה לימה.
עם שחרורו מעבדות הצטרף פינטו לספינת סוחר פורטוגזית בדרכה לגואה, אז מרכז השלטון הפורטוגזי באסיה. בדרך התכוון צוות הספינה לעצור בדיו על מנת לחדש את אספקת המים, אך גילה שהצי העות'מאני הטיל מצור על דיו. הם נמלטו בעור שיניהם ועצרו בצ'אול, מצודה פורטוגזית כ-100 קילומטרים צפונית לגואה. שם הועבר פינטו כנגד רצונו לצי מלחמה פורטוגזי שעשה דרכו לנמל דבאל (ديبل), אז הנמל של תאטה, עיר הבירה של ממלכת סינד. מטרתם של הפורטוגזים הייתה ללכוד ולהשמיד ספינות של הצי העות'מאני שעגנו שם. פינטו השתתף בכמה קרבות ימיים בים הערבי שהסתיימו בכישלון, כאשר באחרון שבהם הוא נפצע, ונשלח לגואה להחלמה.
ביוגרפיה > מסעותיו > מלאקה והמזרח הרחוק

פינטו הגיע לגואה אדם שבור. לאחר החלמתו הגיע למסקנה שהחיים כחייל לא יביאו לו את העושר אליו שאף, והוא פנה והתקבל לשירותו של פרו דה פאריה (Pêro de Faria; מת ב-1546), מושל מלאקה, שהיה קרוב משפחה של פרנסישקו דו פאריה שבביתו בליסבון עבד פינטו כנער. לאחר מסע קצר עם הצי הפורטוגזי שהסיר את המצור העות'מאני מעל דיו, הגיע פינטו למלאקה ב-5 ביוני 1539.
דה פאריה שלח את פינטו לקשור יחסים דיפלומטיים עם המדינות הקטנות שבאזור מצר מלאקה. מרבית זמנו של פינטו במלאקה הוקדש לשליחויות לשתי ממלכות זעירות בסומטרה, בַּטֶק, שהייתה ממלכה הינדית, וארוּ, שהייתה ממלכה מוסלמית. שתי הממלכות היו בנות ברית של הפורטוגזים כנגד אויב משותף, הסולטנות המוסלמית של אצ'ה (שהפורטוגזים הכירו בשם אצ'ין – Achin) שבצפון סומטרה. מסעות אלו אפשרו לו לעסוק במסחר פרטי. פינטו מתאר בבושת פנים כיצד הבטיח בשם דה פאריה הבטחות לסיוע צבאי שהפורטוגזים לא היו מסוגלים לספק, וכיצד על בסיס הבטחות אלו ספגו שתי הממלכות תבוסות צבאיות, וארו אף נכבשה בסופו של דבר על ידי סולטנות אצ'ה. בדרכו חזרה מארו טבעה ספינתו. הניצולים, ובהם פינטו, סבלו מרעב ונאלצו להציע עצמם כעבדים לדייגים בספינת נהר שעברה במקום, תמורת חילוצם מאזור הביצות שאליו נקלעו. בעלי הספינה מכרו את פינטו לסוחר מפלמבנג והוא הביא אותו למלאקה שם שילם דה פאריה עבור שחרורו.
ביוגרפיה > מסעותיו > שודד ים

לאחר תום שליחותו לסומטרה נשלח פינטו לפטאני שלחופו המזרחי של חצי האי המלאי. בפטאני פגש קבוצה של פורטוגזים, וביחד החליטו לשלוח ספינה עמוסה בסחורות במעלה החוף של סיאם (כיום תאילנד), בשל השמועות כי ניתן לקצור רווחים גדולים ממכירתן. בדרכם הותקפה אונייתם בידי שודד ים מוסלמי שגזל את כל הסחורה והרג את מרבית אנשי הצוות הפורטוגזים. בניסיון לנקמה החלו חבורת הפורטוגזים שמימנו את הספינה לחפש אחר שודד הים, ובתוך כך הפכו חברי הקבוצה בפיקודו של אנטוניו דה פאריה (António de Faria), קרוב משפחה של מושל מלאקה, לשודדי ים בעצמם. בעקבות מעשי השוד של דה פאריה הוא הפך לגיבור עממי בספרות הפורטוגזית. הקבוצה פעלה תוך צבירת רווחים נאים בים סין הדרומי, בייחוד במפרץ טונקין (בין הודו-סין לאי האינאן). בקטע זה של ספרו מתאר פינטו כיצד השתלטה קבוצת הפורטוגזים על ספינות של פיראטים אחרים, ושחררה תוך כדי כך שבויים פורטוגזים. במקביל למעשים נעלים אלו, מתאר פינטו מספר מעשים קשים שביצעו אנשיו של אנטוניו דה פאריה, כולל ביזה והעלאה באש של עיירת חוף בסין, ומציג אותם כצבועים משום שבמקביל לביצוע מעשי הזוועה, הקפידו לשמור על הפולחן הדתי הנוצרי. בתחילת החורף של שנת 1540 הצליחה הקבוצה לאתר את שודד הים המוסלמי, ובקרב שהתפתח הרג אותו אנטוניו דה פאריה במו ידיו. בחורף 1540 שהתה קבוצת הפיראטים במושבה הפורטוגזית בנינגפו (כיום העיר נינגבו במחוז ג'ג'יאנג), לאחר שהתקבלו בכבוד מלכים כשהתברר שהיו אחראים להריגתו של שודד הים המוסלמי שהטיל את אימתו על סוחרי המושבה.
ביוגרפיה > מסעותיו > אסיר בסין

לאחר שאנטוניו דה פאריה שמע מפיראט סיני כי על האי קלאמפלוי מצויים קבריהם של 17 מקיסרי סין, הוא הורה לשתי ספינת הפיראטים שבפיקודו לשוט צפונה לתוך ים סין המזרחי, להיכנס לים הצהוב (בין חצי האי קוריאה לחצי האי שאנדונג) ולעלות על האי. הפיראטים שדדו חלק מהקברים, אך נמלטו כאשר הגיעה אליהם שמועה שכוח צבאי סיני נמצא בדרכו לשם. בסופת טייפון שהתרחשה מיד אחר כך נטרפה ספינתו של אנטוניו דה פאריה והוא טבע, והספינה השנייה, שבה היה פינטו, עלתה על שרטון בחוף סין. הניצולים נדדו כשהם חיים כקבצנים במטרה להגיע לנאנג'ינג ולעלות שם על ספינה לסיאם. הם נאסרו בעיירה טאיפינג בטענה שהיו גנבים במסווה של קבצנים ונשלחו להישפט בנאנג'ינג. שופט מקומי דן אותם למלקות ולכריתת אגודלם. למזלם, פעלו אנשים מאגודת צדקה מקומית לביטול גזר הדין. בתי המשפט המקומיים דחו את ערעורם ולכן פנו לבית המשפט העליון בבייג'ינג, מה שחייב את הופעת הנאשמים לפני בית משפט זה. פינטו וחבריו הועלו על ספינה ששטה בתעלה הגדולה של סין לבייג'ינג, והגיעו לעיר הבירה של שושלת מינג ב-19 באוקטובר 1541. הסינים שפטו את מסיגי הגבול לשנת עבודת פרך בבניית החומה הגדולה של סין. לפני ריצוי גזר הדין פגש פינטו בוואשקו קאלבו (Vasco Calvo), סוחר פורטוגזי שנטל חלק במשלחת הפורטוגזית לסין ב-1517 שחבריה נאסרו ולא הורשו לצאת מסין. קאלבו התגורר בפרבר של בייג'ינג, היה נשוי לסינית והיו לו ארבעה ילדים. בסופו של דבר לא השלים פינטו את ריצוי עונשו, משום שנלקח בשבי הטטרים (השם האירופי המקובל אז למונגולים) שפלשו לסין. פינטו ובני לווייתו זכו בחירותם לאחר שלימדו את הטטרים כיצד יש לכבוש מצודה מבוצרת. הקבוצה של פינטו ליוותה את השגריר הטטרי בדרכו ביבשה לקוצ'ין-סין (כיום חלקה הדרומי ביותר של וייטנאם) כשמטרתם הייתה להגיע לחוף סין, שממנו קיוו לעלות על ספינה שתובילם להודו. בדרכם לשם נתקלו במנהיג דתי חשוב, "כמו אפיפיור" לדברי פינטו – ייתכן כי המדובר בדלאי למה - שמעולם לא שמע על אירופה. הם הגיעו לחוף מאוחר מדי לעונת ההפלגות. כיוון שלא רצו להישאר על האיים השוממים שמול גואנגג'ואו לתקופת החורף, עלו פינטו ושניים מחבריו על ג'ונקה, ספינה של שודדי ים סינים. סערה הטילה את הספינה על חופי האי טנגשימה שמדרום לקיושו, האי הדרומי של יפן, וכך היו לאירופאים הראשונים שהגיעו ליפן.
ביוגרפיה > מסעותיו > יפן

פינטו וחבריו נחתו בטנגשימה ב-1542 או ב-1543. הם עוררו את עניינו של המושל המקומי (הדאימיו) בסיפוריהם על ארצם "שמעבר לקצה השני של העולם", ובייחוד עורר בו עניין כלי הנשק בו השתמשו לצייד, הארקבוז (סוג מוקדם של רובה מוסקט) שאותו מכרו לו בכסף רב. כלי הירייה היחיד שהיפנים הכירו עד אז היה סוג של תותח פרימיטיבי. כיוון שהיפנים היו אז בעיצומה של תקופת המדינות הלוחמות (תקופת סנגוקו), עניין אותם כל סוג חדש של כלי נשק שיכול היה לעזור להם בשדה הקרב. האומנים המוכשרים של טנגשימה הצליחו לשכפל את הדגם הפורטוגזי, ותוך תקופה קצרה החל האי לייצא את הרובים ליפן עצמה והשפיע בכך על תוצאות מלחמת האזרחים.
פינטו חזר לסין, אל המושבה הפורטוגזית בנינגפו. תיאוריו על העושר המצפה לסוחרים עם יפן הציתו את דמיונם של הסוחרים שבמושבה, ובחפזונם להיות הראשונים להגיע אל המקום העשיר, לא חיכו לסיום עונת המונסונים. ספינתם נטרפה על חופי אחד מאיי ריוקיו, ככל הנראה אוקינאווה. הם נאסרו והואשמו בשוד ים. לדברי פינטו הם ניצלו ממוות רק הודות לתחנונים של נשות האי. הם נשלחו לחופשי ופינטו חזר למלאקה.
ביוגרפיה > מסעותיו > בורמה

במאלקה נפגש פינטו עם פרו דה פאריה, שעדיין שימש כמושל המושבה. פאריה שלח את פינטו בשליחות לעיר מרטאבן (כיום מוטאמה Mottama) שבדרום בורמה של ימינו. מרטאבן הייתה בירת מדינה קטנה ועשירה שהייתה תחת חסות ממלכת באגו שבדרום בורמה. בשני המקומות היו השליטים המקומיים בני עם המון. באגו נכבשה בידי הבורמזים זמן קצר לפני שפינטו הגיע. גם תורה של מרטאבן הגיע, וכשפינטו הגיע אליה הייתה העיר במצור. הוא מצא מחסה במחנה של שכירי חרב פורטוגזיים. שכירי החרב נשכרו על ידי שליט מרטאבן, אך הם בגדו בו כשהבורמזים הציעו להם שכר גדול יותר. הבורמזים הכריעו את העיר ופינטו מתאר בצבעים קודרים כיצד נערך טבח בתושבים. בסופו של דבר בגד אחד משכירי החרב הפורטוגזים בפינטו והוא נשבה על ידי הבורמזים ונמסר לגזבר של המלך שנטל אותו עמו במסעו לממלכת קלאמינהאם (חוקרים משערים כי מדובר בלואנג פרבאנג, כיום בלאוס). בדרכו לשם חזה פינטו בטקסים דתיים עקובים מדם הכוללים התאבדויות, פולחנים המזכירים את התיאורים שרווחו באירופה במאה ה-16 על טקסי ה"ג'וּגרנאוט" (juggernaut) שבהם השליכו המאמינים את עצמם מרצון לפני גלגלים של עגלה עצומה ונרמסו למוות, ונחשבו לטקסים הדתיים המבעיתים ביותר בכל אסיה. בחזרה מקלאמינהאם, בעוד הבורמזים צרים על סאנדווי (Sandoway, כיום תנדווי – Thandwe במדינת ראקין שבמערב בורמה), הצליח פינטו להימלט משביו, להגיע לנמל בסין (bassein) שבשפך האיראוואדי (אנ'), ומצא בו במקרה ספינת סוחר פורטוגזית וחזר לגואה.
ביוגרפיה > מסעותיו > ג'אווה

בגואה פגש פינטו בפרו דה פאריה שכבר סיים את תפקידו כמושל מלאקה, והוא שלח את פינטו לג'אווה במטרה לרכוש פלפל שחור שאותו ימכור ברווח בסין. השנה הייתה 1544. בנמל באנטם (כיום Banten באינדונזיה) הצטרפה ספינתו של פינטו ל-40 ספינות פורטוגזיות אחרות שחיכו בנמל לרוחות המונסון. הסולטאן של דֶמָאק (Demak – עיר בג'אווה), השליט החזק ביותר בג'אווה באותה תקופה, פנה לפורטוגזים בהצעה להצטרף אליו תמורת תשלום במלחמת קודש נגד ממלכת פסאורואן (Pasuruan במזרח ג'אווה), הממלכה ההינדית העצמאית האחרונה בג'אווה. תוך כדי המערכה נרצח הסולטאן בידי אחד ממשרתיו בשל ויכוח אווילי על כבוד. האלימות שליוותה את קרב הירושה על הכתר שהתפנה והכאוס ששרר בעיר שכנע את הפורטוגזים, שכבר מילאו את מחסני הספינה בפלפל שחור, להרים עוגן ולהפליג ליעדם המקורי, סין. הם לא הגיעו ליעדם. הם נמלטו מפיראטים יפנים (המכונים ווקאו - 倭寇) שנהגו לפשוט על חופי סין וספינתם נטרפה על חופי ג'אווה. הניצולים, ובהם פינטו, סבלו חרפת רעב ונאלצו להשתמש בשיטות נואשות על מנת לשרוד. תחילה קניבליזם ואחר כך הציעו עצמם כעבדים לבעלי ספינת נהר שעברה על מנת שיחלצם מאזור הביצות אליו נקלעו. בעל הספינה מכר אותם לסוחר מסולאווסי והלה מכר אותם למלך קאלאפה (כיום ג'קרטה), שלאחר ששמע את סיפורם שלח אותם בספינה לסונדה, ממנה יצאו במקור עם מטען הפלפל.