stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי הירש מווידיסלאב

| --- | --- |

שער ספרו ארץ צבי ירושלים תרנ"ג
 כינוי:  המגיד מווידיסלאב
 מדינה:  גרמניה 
 בני דורו:  המגיד מקוז'ניץ, רבי יחזקאל לנדא
 חיבוריו:  ארץ צבי, עשרה למאה
 בת זוג:  שרה בת הרב בצלאל הלוי
 צאצאים:  שמחה בונים מפשיסחה 
 
הרב צבי הירש מווידיסלאב היה מגיד נודד, ומחבר ספרים, אביו של רבי שמחה בונים מפשיסחה.
ביוגרפיה

צבי הירש נולד לרבי יהודה לייב ולרחל בגרמניה, בסביבות שנת ת"ץ, בבגרותו נישא לשרה בת רבי בצלאל הלוי והתגורר בווידיסלאב שבפולין.
משם נדד ברחבי פולין וגרמניה, ונשא דרשות בעירות שונות.
סגנון דרשותיו היה פשטני ולא מפולפל.
בעוברו בקלן בשנת תקמ"ו הדפיס את ספרו "ארץ צבי" - מקבץ מדרשותיו הספר מחולק לערים בכל עיר נושא אחר, את הספר הדפיס לאחר שחלה, ונדר שאם יינצל יכתוב ספר וניצל, לספר הסכמות מאת הרב יחזקאל לנדא ואחרים.
לאחר כשבע עשרה שנה הדפיס את ספרו השני "עשרה למאה" בברלין, בספר עשר דרשות מתוך מאה שיש לו, ומאז נדפס הספר יותר מעשרים פעמים.
חתנו היה יהושע ליב דוקטור בענעליאווסקי בן אליהו גלדשמיד מברעסלא.
הערות שוליים

↑  מחבר הפירוש "בשם בצלאל" על פרקי אבות אשר מיוחס למהרש"א לרמ"א לב"ח ולעוד רבים מגדולי אשכנז
↑  שמעון יעקב גליקסברג, הדרשה בישראל,  מוסד הרב קוק, ירושלים ת"ש, עמ' רצט, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
↑  בסוף ספרו 'עשרה למאה', מהדורה ראשונה, כתב שהוא מיועד להיות חתנו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007288904705171  LCCN: nr94017848  VIAF: 97384162   WorldCat (עם VIAF): 97384162
נחל שעל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 אורך:  כ־15 ק"מ
 יובלים:  נחל אשחר, נחל נחת 
 שפך:  הים התיכון 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) נחל שעל(למפת הגליל המערבי רגילה) נחל שעל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל שעל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל שעל
 
נחל שעל (בערבית: ואדי א-סעאליכ- נחל הקבצנים/ השודדים או וואדי א-דם- נחל הדם) הוא נחל באורך כ-15 ק"מ במערב הגליל העליון. הנחל נמצא בתחום שמורת בילטון. הנחל מסתיים בתל אכזיב שבגליל המערבי.
תוואי הנחל

ראשיתו של הנחל מעט ממערב למעיליא. ומכאן הוא יורד מערבה בעמק עמוק ותלול מדרונות עד מפגשו עם נחל נחת. קטע זה של הנחל נמצא בתחום שמורת בילטון ובו מכוסים מורדות הנחל בחורש ים תיכוני צפוף. ממפגש נחל שעל ונחל נחת נמשך הנחל מערבה בעמק מתון, ומעט מצפון לקיבוץ כברי הוא יוצא אל מישור חוף הגליל. מכאן נמשך הנחל כ-5 ק"מ בערוץ רדוד ויוצא אל הים לתל אכזיב.
אתרים היסטוריים > חורבת בילטון

חורבה בגליל המערבי, מעל הגדה הצפונית –מזרחית של נחל שעל. בחורבה אפשר לראות את שרידי היישוב העתיק. המקום היה חלק מן המערך של הצלבנים סביב מבצר המלך במעיליא. שמורת בילטון הנקראת כשמה של החורבה, נמצאת על גדתו של נחל שעל. השמורה משתרעת לאורך 3 ק"מ בחלקו העליון של נחל שעל.
צמחייה בנחל

בנחל תוכלו לראות חורש ים תיכוני כגון קטלב מצוי, ער אציל, לבנה רפואי, כליל החורש, אלון מצוי, אלון התולע, אדר סורי, ואלה ארץ ישראלית לצד טחבים ועצבונית החורש.
הערות שוליים

↑  מדריך ישראל החדש, משרד הביטחון והוצאת כתר, 2001
↑  אנציקלופדיה מפה, כרך 7, הוצאת אנציקלופדיות, 2001
↑  "מסלול טיול בנחל שעל | מסלולי טיול וצרכנות תיירותית". פורטל מידענות למטייל העצמאי בישראל ובעולם. 2014-06-01. נבדק ב-2018-05-02.
↑  אתר מפה, נחל שעל: מסלול שעושים בצעדים קלילים, באתר ynet, 2 באוקטובר 2012
↑  נחל שעל – iNature, באתר inature.info
| נחלי הגליל |
| --- | --- | --- |
| הגליל העליון | נחל עמוד • נחל עכברה • נחל אביב • נחל גוש חלב • נחל דישון • נחל חצור • נחל יראון • נחל מורן • נחל מחניים • נחל מירון • נחל נריה • נחל צבעון • נחל ראש פינה • נחל רבי ינאי • נחל פשחור • נחל סתר • נחל חנניה • נחל ליבנים • נחל הוזים • נחל שכוי • נחל שמאי • נחל חוקוק • נחל רזים • נחל עצבונית • נחל חלב • נחל עלמון • נחל קציון • נחל ברעם • נחל בן זמרה • נחל מרות • נחל פרוד • נחל עפאים • נחל פקיעין • נחל זבד • נחל זווית • נחל ברתות • נחל חירם • נחל אדמונית • נחל שפנים • נחל זוך • נחל יצהר • נחל אזהב • נחל דלתון • נחל סוד • נחל בר יוחאי • נחל בירנית • נחל משמש • נחל מתת • נחל שרך • נחל בצת • נחל חניתה • נחל נמר • נחל גליל • נחל מצובה • נחל שעל • נחל אשחר • נחל נחת  • נחל יסף • נחל כזיב • נחל מרווה • נחל מירב • נחל אשרת • נחל געתון • נחל ביריה |  |
| הגליל התחתון | נחל אבליים • נחל אדמי • נחל ארבל • נחל גדורה • נחל דנה • נחל השבעה • נחל חילזון • נחל חרוד • נחל יבנאל • נחל ימה • נחל יששכר • נחל כבול • נחל נהלל • נחל נון • נחל ציפורי • נחל צלמון • נחל שונם • נחל שיזפים • נחל שכניה • נחל שרונה • נחל תבור • נחל קנקן • נחל כמון • נחל חזון • נחל שבע • נחל הארי • נחל ממלח • נחל אוזנית • נחל סביונה • נחל נמרים • נחל מזגה • נחל עקב • נחל חמוד • נחל אזנות • נחל קשת  • ואדי אל-חסין • נחל מורסן • נחל נעיאל • נחל סח'נין • נחל שגב • נחל תמרה • נחל חנינה • נחל צוף • נחל עביד • נחל חנה • נחל שזור • נחל יפתחאל • נחל סרגונה • נחל זורעים • נחל שובב • נחל פוריה • נחל חרצית • נחל צידתה • נחל אלות • נחל ברית • נחל תולע • נחל יחמי • נחל גבול • נחל צבאים • נחל זיקה • נחל גבע • נחל נעורה • נחל עכין • נחל רכש • נחל כוכב • נחל סליל • נחל הקוסמת • נחל אוכל • נחל קיש • נחל יזיר • נחל ברק בן אבינעם • נחל קמה • נחל חמוד • נחל עין דור • נחל דבורה • נחל שומר |  |
| אצבע הגליל | נחל דן • נחל שניר • נחל חרמון • נחל עיון • נחל קדש • נחל משגב • נחל השומר • נחל מרגליות • נחל קורן |  |
| הגליל המערבי | נחל בית העמק • נחל בצת • נחל געתון • נחל יחיעם • נחל ינוח • נחל יסף • נחל כזיב • נחל שעל • נחל שרך |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010326686305171
צעצועי האן

צעצועי האן הייתה חנות צעצועים ירושלמית ולאחר מכן רשת צעצועים מהגדולות ומהמובילות בישראל עד לקריסתה בתחילת שנות ה-2000.
סקירה כללית

בשנת 1950 פתחו יהודה ורחל (אגי) האן עסק למכירה סיטונאית ברחוב שמאי בירושלים. יהודה או בשמו הגרמני המקורי לוטהר, שעלה לארץ מגרמניה הנאצית בשנת 1933, עבד בין השאר אצל סיטונאי צעצועים גדול בשם קלרמן, שעם הזמן העניק לו את סוכנות ההפצה של מוצריו. העסק היה מאוד מוכר בירושלים.
בשנת 1986 פתח בנו של יהודה, שמעון האן מחסן למכירה סיטונאית, והגיע למחזור מכירות של 2.5 מיליון שקל. על גב הצלחה זו החלו להיפתח חנויות נוספות. תחילה נפתחה חנות ברחוב יד חרוצים בשכונת תלפיות בירושלים, וכאשר נפתח שנה לאחר מכן הקניון הראשון בירושלים, קניון האחים ישראל בשכונת תלפיות, הוא פתח את החנות הקניונית הראשונה בשנת 1990. אחר כך נפתחו חנויות בקניון הזהב בראשון-לציון, בקניון מלחה, קניון הנגב, קניון עזריאלי וקניון רמת אביב. לעסק היו 100 עובדים, והוא ייבא בו זמנית 10% מהצעצועים בישראל. המותג פימו היה ביבוא בלעדי שלו.
לאור משבר כלכלי שנבע מהאינתיפאדה השנייה, העסק לא עמד בהוצאות והחל לצבור חובות רבים, ובשנת 2002 הגיע האן להסדר עם הנושים וסגר את העסק המשפחתי.
הערות שוליים

↑  עוד חנויות ברמת אביב וקניון השלום הושכרו ב-80-75 דולר למ"ר לחודש, באתר גלובס, 21 ביולי 1997
1 2  שושנה חן, האן-צעצועים: "הקניונים הרגו לי את העסק", באתר ynet, 3 בדצמבר 2002
↑  שמואל דקלו, ‏אושר הסדר הנושים של האן צעצועים, באתר גלובס, 29 באפריל 2003
עין מח'נה

| --- | --- |

עין מחנה, למרגלות הר ברכה
 שם נוסף:  מעיין עמשא, מעיין יוסף
 מיקום המעיין
 מחוז:  השומרון
 אזור:  הר ברכה
 קואורדינטות:  32°10′49″N 35°16′02″E﻿ / ﻿32.1803127°N 35.2673202°E﻿ / 32.1803127; 35.2673202
 גובה:  600 מטר
 נתוני המעיין
 סוג זרימה:  מעיין איתן
 סוג נביעה:  מעיין שכבה
 גישה למעיין
 נגישות לציבור:  פתוח
 דרך גישה:  מצד שמאל לכביש העולה להר ברכה
  (למפת צפון השומרון מוגדלת) עין מח'נה(למפת צפון השומרון רגילה) עין מח'נה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין מח'נה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין מח'נה
בריכת שכשוך לילדים
עין מַחְ'נֶה (נקרא גם עין עמשא או מעיין עמשא וכן עין יוסף או מעיין יוסף), הוא מעיין שכבה בשומרון, למרגלות המאחז סנה יעקב שבדרך העולה ליישוב הר ברכה ומדרום לשכם. השם מח'נה נגזר מהשם הערבי של עמק המכמתת שלרגליו - "סהל מח'נה", המנציח את שמו של היישוב הקדום 'מחנה' שישב במקום. המועצה האזורית שומרון, שהמעיין נמצא בתחומה, קראה למעיין מעיין עמשא להנצחת הלוחם עמשא משולמי שנהרג במלחמת לבנון השנייה. בנוסף המעיין מכונה מעיין יוסף, על שם קרבתו לשכם ולקבר יוסף ובשל מנהגם של פוקדי קבר יוסף לטבול בו לפני כניסתם לשכם.
היסטוריה

בשנת 1998 תועד חלק מנקבת המעיין. נקבת המעיין חצובה בסלע ודפנותיה עשויות אבני גזית. גודל פתח הכניסה - 0.7 על 0.8 מטר. אורך הקטע הראשון - 5.7 מטר רוחב - 1.05 מטר וגובה - 1.6 מטר. לאחר מכן הנקבה מתעקלת מערבה והרוחב מצמצמם ל-0.6 מטר- והגובה מצטמצם ל-1.3 מטר.
מאז שנת 2001 נחסמה בהדרגה על ידי צה"ל הגישה לפלסטינים למעיין ולשטח החקלאי שסביבו, והוא סופח בפועל להר ברכה. לטענת תושבי בורין והמשרד לתיאום עניינים הומניטריים של האו"ם, המעיין נמצא בשטח פרטי פלסטיני ושימש חקלאים ורועי צאן פלסטינים מהכפר להשקות את גידוליהם ואת חיות המשק שלהם.
בשנת 2003 בערך נבנה במקום מבנה ובו מקווה הניזון ממימי המעיין. בשנת 2008 בנו תושבי האזור ובני משפחתו של משולמי שתי בריכות באתר בצורת לב, הניזונות אף הן ממי המעיין. במקום בוסתן ובו עצי תאנה ותות ושולחנות פיקניק. המעיין נקרא מעיין עמשא על שמו.
המעיין מופיע בספרה של אורנה בורדמן "פסיעות בחול".
לקריאה נוספת

משה קוסטה, אל המעיין: כל החלומות מתגשמים בספר אחד, ספריית בית אל, 2008
מפת טיולים וסימון שבילים 5–6 - בקעת הירדן ומזרח השומרון, בהוצאת "הוועדה לסימון שבילים בישראל".
אורי מאור, ארץ המעיינות - המדריך השלם לנקודות המים הקסומות בישראל, ספריית בית אל, 2011, עמ' 46
הערות שוליים

↑  הנזכר במדרש ויסעו ועוד.
↑  יגאל מוסקו, ‏אל המעיין: הקרב בין המתנחלים לפלסטינים ביהודה ושומרון, באתר ‏מאקו‏, 5 באוגוסט 2016
↑  [ עין מחנה, באתר "לבן כתום לבן"]
↑  המשרד לתיאום עניינים הומניטריים של האו"ם - דו"ח מיוחד- ההשפעה ההומניטרית של השתלטות מתנחלים על מעיינות פלסטיניים - עמוד 19
| אתרים בשומרון |
| --- | --- | --- |
| צפון השומרון | תל דותן • עמק דותן • קסטלום בליסימום • יער ריחן • מצפה שלפים - עמק דותן • שומרון • יער שקד |  |
| מרכז השומרון | בריכת ישמעאל • עין מח'נה (מעיין עמשא) • האלות האטלנטיות • מצפה יוסף • מצפה הדר • מצפור רבבה • שכם הקדומה • קבר יוסף • הר גריזים • מוזיאון השומרונים • מקדש השומרונים בהר גריזים • יקב הר ברכה • הר עיבל • מזבח הר עיבל • באר יעקב (שכם) • עין כפיר • עיינות בידאן • הר כביר •  בור הציפורים • סבסטיה • גבעת פינחס • קברי אלעזר ואיתמר • אלוני יצהר • קבר השייח' סלמאן אל-פארסי |  |
| מערב השומרון | המרפסת של המדינה • נחל קנה • גתות ברקן • דיר קלעה • פארק הצנירים • חורבת כורכוש • חורבת דיר סמען • חורבת צרידה |  |
| מזרח השומרון | מצפה שלושת הימים • מצפה מתן • תל חייא • שמורת נבי נון • חורבת עורמה • בריכת אירוס השומרון • מצפה אילן (אלון מורה) • מצפה בניו • בוסתן שלמה • טנא א-תחתא |  |
| דרום השומרון | קבר יהושע בן נון • קבר כלב בן יפונה • מעיין אייל • ח'ירבת סמארה • יקב טורא |  |
| מעיינות השומרון |
| --- | --- | --- |
| צפון ומרכז השומרון | מעיין הגבורה • עין עוז • מעיין כפיר (עין אל-כבירה) • בריכת ישמעאל • עין מח'נה (מעיין עמשא) • מעיין עטרת • עין קנה • מעיין אייל |  |
| מזרח השומרון ובקעת הירדן | חמאם אל-מליח • עין סמיה • עינות פצאל • עין סוכות • עין מצב • עין ברווז (עין גבול) |  |
| דרום השומרון ובנימין | עינות זרקא (נחל נטוף) • עין בובין (מעיין דני) • מעיין הקשת (מעיין מאיר) • מעיין טלמון • עיינות ענר • עין אגוז |  |
המתחם הצרפתי בירושלים

| --- | --- |

אכסניית "נוטרדאם דה ז'רוזלם"
 מידע
 עיר:  ירושלים ירושלים
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך ייסוד:  1851
 מייסדים:  הרוזן דה פיילא
 קואורדינטות:  31°46′47.4″N 35°13′32.4″E﻿ / ﻿31.779833°N 35.225667°E﻿ / 31.779833; 35.225667
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) המתחם הצרפתי בירושלים(למפת ירושלים העתיקה רגילה) המתחם הצרפתי בירושלים(למפת ירושלים רגילה) המתחם הצרפתי בירושלים(למפת ירושלים מוגדלת) המתחם הצרפתי בירושלים
 
המתחם הצרפתי בתצ"א משנות ה-1930
המתחם הצרפתי לצד מגרש הרוסים במפת שיק 1894
המתחם הצרפתי בירושלים הוא מתחם בירושלים, שנבנה בשלבים ברבע האחרון של המאה ה-19, בחסות הרוזן דה פיילא, מצרפת, בין מגרש הרוסים לבין הפינה הצפון מערבית של חומות העיר העתיקה, שבה נפרץ ב-1889 השער החדש.
המתחם כולל את בית החולים סן לואי, מנזר נוטרדאם דה פראנס, שהפך לאכסניית נוטר דאם דה פרנס (כיום נוטר דאם דה ז'רוזלם), מנזר האחיות המתקנות (נהרס חלקית ב-1948 ולגמרי לאחר מלחמת ששת הימים) ואת מנזר סן ונסן דה פול. בקרבת המבנים החדשים שנבנו על ידי הצרפתים התמקמה גם הקונסוליה הצרפתית במבנה שכור שנהרס עם הרחבת כיכר ספרא.
הפעילות הצרפתית בארץ הקודש

מאז נחתם הסכם הקפיטולציות במאה ה-16 בין פרנסואה הראשון לסולימאן המפואר הייתה צרפת בעלת בריתם של העות'מאנים. היחסים הדיפלומטיים הרצופים והידידות ששררה בין שתי המעצמות במשך מאות שנים הבטיחו לצרפת חסות על מרבית הנתינים הזרים הנוצריים. צרפת פרשה את חסותה על כל הנוצרים ובעיקר על הכנסייה הקתולית, ובכך קנתה לה יתרון ניכר על מדינות אירופה אחרות. בזכות חסות זו רכשה לעצמה צרפת יתרון עצום בכלכלה, דת ומוניטין על פני כל מדינה מערבית אחרת בארץ ישראל.
ב-1774 הוכרה רוסיה על ידי הסולטאן כנותנת חסות לערבים בני הדת היוונית-אורתודוקסית בתחומי כל האימפריה וצרפת נותרה נותנת החסות לכנסייה הקתולית. במאה ה-19, בעקבות התחרות בין המעצמות שהושפעה מהלאומיות הגואה, החל כל השג של הנזירים היוונים בתחרות מול הנזירים הלטיניים (קתולים מערבים) להיתפס גם כהישג של הרוסים מול הצרפתים ולהפך.
ב-1860 החלו הרוסים בבניית מגרש הרוסים. המתחם הרוסי המרשים מחוץ לחומות העיר העתיקה נבנה על השלוחה הגאוגרפית הגבוהה ביותר באזור (גבוהה בעשרים מטר מהמקום הגבוה ביותר בעיר העתיקה), במרחק כ-300 מטר מהפינה הצפון-מערבית של חומת העיר העתיקה. במקביל נבנו השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות, משכנות שאננים, ובית היתומים שנלר.
הפעילות הצרפתית בירושלים, לעומת זאת, הייתה קלושה עד שנות השבעים של המאה ה-19 והתבטאה בעיקר בפעילות של מספר מסדרי נשים.
הרוזן דה פיילא (Comte de Piellat)

ברבע האחרון של המאה ה-19 וברבע הראשון של המאה ה-20 פעל בארץ ישראל הרוזן הצרפתי מארי פול אמדה דה פיילא (Comte Marie Paul Amedee de Piellat) והיה לאחת מן הדמויות הבולטות ביותר מאחורי מפעלי הקתולים הצרפתים. דה פיילא הגיע לארץ בפעם הראשונה ב-1874 בגיל עשרים ושלוש למסע צליינות. מאז הגיע לארץ עוד פעמיים וריכז את כל מרצו והונו בארץ הקודש ולשם כך אף ויתר על רכוש רב בצרפת. הוא סייר בארץ, ערך מסע סובב ים המלח, עסק בחפירות ובמחקר דמוגרפי. כמו כן סייע דה פיילא ברכישת קרקעות רבות למסדרים קתוליים צרפתים שונים בירושלים, אבו ע'וש וחיפה.
ב-1876, בביקורו השני, רכש דה פיילא, יחד עם אמו, שטח קרקע נרחב בין הפינה הצפון מערבית של חומת העיר לבין מגרש הרוסים.
סיבות לבחירת השטח
נגישות מצוינת לשער יפו ושער שכם (השער החדש עוד לא היה קיים): כל נתיב חשוב לירושלים ממערב, צפון ודרום עבר על פני המגרש.
המגרש חצץ בין העיר העתיקה למגרש הרוסים ובנייה גבוהה עליו עשויה הייתה להסתיר במידה רבה את הבניינים של הרוסים מעיני המשקיף מכיוון העיר העתיקה.
קרבה לכנסיית הקבר בעיר העתיקה.
זיהוי של המגרש כמקום מחנהו של האביר וגיבור מסע הצלב הראשון, הנסיך הנורמנדי טנקרד (Tancred), שהסתער מכאן, לפי המסורת, על חומת העיר לכבשה. הסעיף הזה מעניין במיוחד בהקשר של זהות לאומית של הצרפתים הפעילים בארץ הקודש והראייה שלהם את מסעי הצלב כחלק מפעילות לאומית צרפתית.
בית החולים סן לואי (Saint Louis)

בית החולים נוסד ב-1851 ביוזמת הפטריארכיה הלטינית של ירושלים. הוא נקרא על שם לואי התשיעי מלך צרפת שהוביל שני מסעי צלב (שביעי ושמיני) למזרח התיכון ואף נפל בשבי המוסלמים במצרים. המוסד שכן תחילה בבניין קטן בין החומות, סמוך לשער יפו בבניין הראשון של הפטריארכיה הלטינית והופעל על ידי נזירות מהמסדר הצרפתי סן-ג'וזף. (מסדר האחיות סן ג'וזף של ההתגלות נוסד בשנת 1832 בצרפת ושם לו למטרה לשלוח אחיות לכל מקום בעולם בו תידרש פעולה רפואית וסיעודית).
לאחר רכישת המגרש על ידי דה פיילא וייעוד חלקו למטרת הקמת בית החולים החלו בבנייתו ב-1879. את אבן הפינה הניח בראקו (Bracco) הפטריארך הלטיני של ירושלים. את בניית קומת הקרקע והמרתפים מימן הברון דה פיילא ובנייתם הסתיימה ב-1881, ואילו שתי הקומות העליונות והכנסייה שבתוך המכלול נבנו בכספן של אחיות סן ג'וזף, אשר קיבלו לידיהן את הפעלת המוסד. הבנייה הסתיימה ב-1896. כדי להבטיח את הכנסותיו הקבועות של בית החולים הוסיף דה פיילא בניין חנויות ליד חומת העיר העתיקה, מול בית החולים.
דה פיילא ומפעליו קיבלו רק תמיכה מועטה ביותר מן המדינה הצרפתית. בית חולים זה היה המוסד הראשון מחוץ לחומות שעמד לשירות האוכלוסייה המקומית. אמנם, בית חולים במגרש הרוסים נבנה כבר בראשית שנות השישים, אך הוא שירת בעיקר את הצליינים הרוסים.
סגנון הבנייה של בית החולים אופייני לזה של מוסדות ציבור קתוליים בצרפת באותם ימים, וממזג אלמנטים מהרנסאנס הצפוני המאוחר ומהבארוק. בתוך הבניין צבע דה פיילא בעצמו את קירות הכנסייה בדגמי צלבים ופרחי חבצלת (סמל המלוכה הצרפתית), ועל קיר החומה העליונה צייר את מגני האבירים הצלבניים שכבשו את ירושלים ואת תמונת ירושלים ביום הכיבוש, וכן דמויות גדולות של אבירים ממסדרי הטמפלרים וההוספיטלרים. במלחמת העולם הראשונה כיסו הטורקים את ציוריו בשחור והוא חידש אותם לאחר המלחמה. דה פיילא נפטר בבית החולים סן לואי ב-1925.
הסכמי שביתת הנשק בין ישראל לירדן בתום מלחמת העצמאות (1949) הותירו את בית החולים בשטח ישראל בסמוך לגבול שחילק את ירושלים ועבר בין בית החולים לחומות העיר העתיקה. רק תיווכו של האו"ם ומשא ומתן עם הירדנים הצליחו להשיב לאחת הנזירות את שיניה התותבות שנשמטו מפיה אל תוך השטח המפורז בין העמדות הירדניות לעמדות הישראליות.
בעקבות פיחות חד במספר עולי הרגל הנוצרים בעקבות חלוקתה של ירושלים הוסב בית החולים להוספיס לטיפול בחולים במחלות חשוכות מרפא ומכון רנטגן.
מנזר האחיות המתקנות (Sœurs Marie Reparatrice)

מסדר האחיות המתקנות (כך מכונה המסדר בעברית, אם כי תרגומו המדויק יותר יהיה "אגודת אחיות מריה המתקנת") נוסד ב-1854 על ידי אמילי דאוטרמון (Emilie d'Oultremont) הבלגית.
אחיות מהמסדר הקימו את מנזרן בכספן ב-1888 סמוך למקום בו נפרץ שנה מאוחר יותר השער החדש. מבנה המנזר היה גדול ומפואר ולו שלוש קומות ,מבנה ענק  בגודל של 3,500 מ"ר. המנזר, שנהרס ב-1948, נבנה על אותו המגרש שרכש דה פיילא בשנות השבעים של המאה ה-19 ועליו הוקם גם בית החולים סן לואי. על גג המנזר השתלטו לוחמי חירות ישראל בתאריך 15/5/1948 עוד לפני הכרזת העצמאות .לוחמי חרות ישראל בראשות לוחם הלח"י עזרא יכין כבשו אותו אחרי שהיו הראשונים שפרצו למתחם בווינגרד עם הסתלקות הבריטים, תוך רצון לשחרר משם את העיר העתיקה ולחבור ללוחמי הרובע היהודי הנצור. בהתקפה זו נהרגו ארבעה  מהלוחמים : יישכר הוברמן( יעקב ), רפאל ממיה(גבריאל ) וניסים  הלבר  ( יהושע ). כן נהרגה  הלוחמת רחל זלצר (עופרה) ונפצעו עוד עשרות לוחמים ביניהם הלוחם עקיבא, דוד חרלפ. לוחמי הלח"י  נאלצו לפנות את המנזר עקב מחסור בתחמושת. קריאתם למפקד ההגנה בירושלים לתגבור או לקיחה לאחריותם את המבנים שכבשו - לא צלחה.    מנזר זה היווה נקודה אסטרטגית שולטת הן על כל העיר העתיקה והן  והן על ירושלים המערבית והיווה נקודת מפתח לשליטה בירושלים בהיותו גבוה וגם על ציר התנועה צפון דרום וגם על ציר מזרח מערב של ירושלים.
לזכרם של לוחמי לח"י כתב המשורר יצחק שלו את השיר המפורסם "גג מנזר נוטרדם היה לי כנבו". כן נתפרסמו שני שירים לזכרה של  הלוחמת רחל זלצר שנפלה בקרב ,"זכרו אותי" של המשוררת מרים ילן שטקליס וכן פואמה 'אחת' של המשוררת אנדה עמיר פינקרפלד,. גם   הסיפור 'גגות' של אדריכל גדעון חרלפ  שנכתב לזכר אביו דוד חרלפ-לוחם לח"י, שלחם לכיבוש המנזר במלחמת העצמאות .
המנזר בן שלוש הקומות מעל קומת מסד  שפוצץ על ידי לוחמי לח"י ,נהרס לחלוטין  על ידי חיל הנדסה סמוך לניצחון במלחמת ששת הימים . על חורבותיו  נבנתה כיכר צה"ל שנקראה בעבר 'כיכר אלנבי'. על המקרקעין של המנזר עובר היום קו הרכבת הקלה . במסגרת הקמת מסלול הרכבת האתר נחפר על ידי רשות העתיקות ועל ידי הארכאולוגים אנט נגר, ג'רלד פינקלשטיין ויעקב ביליג.
מנזר סן ונסן דה פול (Hospice Saint Vincent de Paul)

מוסד צדקה קתולי ובו בית יתומים, בית ספר ומחלקה לעיוורים ולחולי נפש, שנוסד ונבנה ב-1888 על ידי בנות הצדקה "Filles de la Charité" שאותו ייסד בצרפת האב ונסן דה פול ב-1629.
המנזר לא פונה לעיר העתיקה אלא פונה דרומה אל עמק ממילא. הקומפלקס מורכב משלושה מבנים עיקריים: הבניין המרכזי, מבנה כנסייה נפרד ומבנה של שש עשרה חנויות בחזית הראשית ברחוב ממילא. שכר הדירה שגבה המוסד מבתי העסק היה בו לסייע במימון פעולות המוסד. לחנויות הללו היה חלק משמעותי בהפיכת רחוב ממילא לאזור מסחרי חשוב.
כיום המנזר הוא אחד המבנים הבודדים ששרדו משכונת ממילא ההיסטורית שמרבית בתיה נהרסו במסגרת עבודות הפיתוח המאסיבי שנערך במקום.
אכסניית נוטרדאם דה פרנס (Notre-Dame de France), כיום נוטרדאם דה ז'רוזלם > הצורך באכסניה וייסודה

לאחר שנים אחדות של פעולת תעמולה בצרפת שב הברון דה פיילא ב-1882 לירושלים בראש קבוצת צליינים גדולה ובה יותר מאלף איש. שיירת האלף (Le Grand Caravan de Mille) אורגנה על ידי מסדר האבות האסומפסיוניסטים (אנ') מצרפת (האבות של עליית מרים לשמים), אולם היא קמה הודות לפעילות של דה פיילא שיצר קשר עם המסדר בצרפת על מנת לארגן זרם רחב של צליינות אירופית-צרפתית שתהווה משקל נגד לצליינות הרוסית האדירה. צליינים קתוליים צרפתים אמידים הגיעו לחיפה בשתי אוניות פאר, אולם בשעת שהותם בירושלים התברר כי אין האכסניות הקיימות מסוגלות לקלוט מספר גדול כל כך של צליינים קתולים.
עד אז הצליחו הפרנציסקנים לספק את צורכי האכסון של הצליינים הקתולים, אך תוספת של 1,000 איש מעל למקובל לא יכלו לקלוט. בהיעדר מקומות לינה אוכסנו הצליינים במאהל מאולתר, שהוקם על המגרש שבו ניצב היום בניין הנוטרדאם. אנשי שיירת האלף, שגם התרשמו ממפעלם של הרוסים, הבינו את הצורך בהקמת אכסניה גדולה לצליינות הקתולית. דה פיילא נידב את המגרש, בסמוך לבית חולים סן לואי, והצליינים תרמו סכומי כסף גדולים. גם בשנים שלאחר מכן נערכו מגביות בצרפת לצורך הקמת המבנה.
את התוכנית לבניין הענק הכין אחד הנזירים של האבות האסומפסיוניסטים, הארכיטקט אטיין בובה (boubet), שתכנן גם את הכנסייה הקתולית "גבירתנו של ארון הברית" באבו גוש. בניית האכסניה החלה ב-1884 ובהנחת אבן הפינה נכח הקונסול הצרפתי שהדגיש כי חשיבותו של המפעל איננה דתית בלבד, אלא לאומית צרפתית בעיקר. ברוח זו נקרא המוסד "נוטרדאם דה פראנס" (Notre-Dame de France), אך רבים קראו לו 'אכסניית האלף', לזכר שיירת הצליינים של הרוזן.
תחילה נבנה האגף הימני (הצפוני) ומחצית האגף המרכזי שהושלמו ב-1888. האגף השמאלי והקפלה שבמרכז הושלמו ב-1904. מעל לקפלה מתנוססים שני מגדלים מפוארים, בנוסח הבארוק הצרפתי וביניהם הוצב פסל המדונה והילד.
ראו גם

בית סיטון
מנזר סן ז'וזף
לקריאה נוספת

דוד קרוינקר, אדריכלות בירושלים : הבנייה האירופית-נוצרית מחוץ לחומות 1918-1855, ירושלים, 1991.
צבי שילוני, אכסניית הצליינים, נוטר-דאם דה-פראנס בירושלים, "קרדום", ספטמבר 1979.
צבי שילוני, בית החולים הצרפתי סן-לואי בירושלים, "קרדום", מאי 1979, עמ' 32-29.
עבד אבו שחאדה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1988 (בן 37 בערך)
 מעסיק:  ערב 48
 
עבד אבו שחאדה (בערבית: عبد أبو شحادة; נולד ב-1988) הוא איש תקשורת המנהל את הפודקאסט "אל מידאן" באתר החדשות הפלסטיני "ערב48", ואשר שימש בעבר כחבר מועצת העיר תל אביב-יפו לשעבר. אבו שחאדה מרבה לכתוב על סוגיות בוערות בחברה הפלסטינית כמו הכיבוש, האלימות בחברה, והמאבק הפלסטיני לשוויון.
ביוגרפיה

אבו שחאדה הלך בצעירותו לבית ספר פרטי פרוטסטנטי בשכונת אל עג'מי, שכונה מעורבת ותיקה בעיר יפו. אביו נהג מונית, ואמו עבדה כשמרטפית. הוא סיפר שלא אהב את בית ספרו, ואף שהושעה מבית הספר לאחר שהתקוטט עם בן גילו. לאחר שהורחק, עבד בבית ספר מקצועי, שבו לומדים בחלק מימות השבוע ובחלק מימות השבוע מתמקצעים בתחום מסוים. שחאדה מספר כי בתקופה זו הוא עשה שינוי, החל ללמוד ברצינות רבה יותר, והעשיר את עצמו על ידי קריאת ספרים רבים.
בשנות העשרים שלו, אבו שחאדה עבד כשליח פיצה. כשהגיע לכתובת הלא נכונה בשוגג, דפק בדלת, ובעל המקום שפתח את הדלת ושרד ניסיון התנקשות שבוע קודם לכן היה בטוח שאבו שחאדה מנסה לפגוע בו.[דרושה הבהרה]
לאחר כמה שנים, התחיל את לימודי התואר הראשון שלו במדעי המדינה, מטעם המכללה האקדמית בתל אביב-יפו. בהמשך, השלים גם לימודי תואר שני מטעם אותה מכללה.
פועלו

עבד אבו שחאדה מנהל את הפודקאסט אל-מידאן דרך מדור הפודקסטים של האתר "ערב 48". בראיון, הוא סיפר כי האזין בעצמו לפודקאסטים באנגלית, וחיפש פלטפורמת מדיה חדשה אותה יוכל לנצל לפעילות פוליטית ולהפקה של מדיה.
במקביל לניהול הפודקאסט של "ערב 48", אבו שחאדה הוא גם פעיל במפלגת בל"ד, תנועת צעירי יפו, ונבחר לוועד האסלאמי ביפו. עד לאירועי השבעה באוקטובר היה חבר במועצת העיר תל אביב.
עמדותיו
אבו שחאדה מרבה לארח אורחים בפודקאסט שלו, אל-מידאן, שם הוא דן איתם בסוגיות שונות, בעיקר בתחום הפוליטיקה. בנוסף, הוא כתב מאמרים רבים. הוא נוהג לדבר ולכתוב הרבה על האלימות בחברה הפלסטינית, וסבור כי הסיבות לבעיה היא העוני והמחסור בהקצאת משאבים לחברה הערבית, כמו גם דחיקה של דמות אב משמעותית עבור צעירים ערבים רבים שתהווה מודל לחיקוי.
במחאה נגד הרפורמה המשפטית, טען שערבים אזרחי ישראל נוטים שלא להשתתף במחאה, משום שמטרותיה שונות במהותן מהמאבק הפלסטיני לשוויון, שמתמקד בסיום הכיבוש ובהשגת הגדרה עצמית לאומית. הוא טען גם, לגבי אירועי השבעה באוקטובר, שהשמאל הישראלי הפנה עורף לפלסטינים, וכי שבר זה אירע מכיוון ששיח ההכלה והליברליות שאפיין את השמאל בישראל התבסס על תחושת עליונות. אבו שחאדה טען שברגע שתחושת העליונות נלקחה מן השמאל בשבעה באוקטובר, שיח ההכלה חדל מלהתקיים. מאז תחילת מלחמת חרבות ברזל, אבו שחאדה התבטא כנגד השותפות בין ישראלים לערבים, על בסיס הטענה כי שותפות אינה יכולה להתקיים במציאות שאותה הוא מגדיר כ"רצח עם". בעקבות כך, הוא התפטר מעבודתו כחבר מועצת הערי תל אביב-יפו.
חיים אישיים

נשוי לחנין, ילידת אום אל-פאחם במקור.
בן דודו הוא סאמי אבו שחאדה, יו"ר מפלגת בל"ד.