איוון שוובל
יצירתו

לשוובל סגנון ציור ייחודי המורכב משני אלמנטים שונים - רישום ריאליסטי עם פרספקטיבה ברורה ושליטה וירטואוזית בקו, בעפרון ובפחם, יחד עם עבודה אקספרסיבית במכחול בכתמי צבע חפשיים ואינטואיטיביים. צייר את ירושלים, עין כרם והרי יהודה כל חייו. בחלק מהסדרות שלו ירושלים משמשת כרקע לנושאים מהתנ"ך, השואה ואחרים. עירוב של מקומות ותקופות שאינם קשורים גאוגרפית או כרונולוגית מאפיין את ציוריו.
שוובל יוצר בדרך כלל בסדרות. החל להתפרסם בשנות השבעים. בתחילת שנות השמונים יצר סדרת ציורים על "ספר שמואל" - אשר עסקה בסימבולים תנ"כיים ברחובות ירושלים, בעקבות מלחמת לבנון, שהשפיעה עליו מאד. בסדרה זו מופיע המלך דוד בחלק גדול מהציורים. את דוד צייר שוובל לעיתים בדמותו עצמו, וכלל גם בני משפחה אחרים כדמויות - ארטמיס בנו משמש כאוריה, אביבה אשתו כתמר, בת שבע, או מיכל. בכל הציורים הסיפור התנ"כי מופיע על רקע ירושלים המודרנית, והדמויות לבושות כמו היום, לעיתים אפילו בבגדים האפיניים למשחק הבייסבול.
הסדרה "כוכבי קולנוע ברחובות תל אביב" עוסקת בחיים של היום, בעולם הקולנוע, בגיבורי תרבות. בסדרה זו מופיעות דמויות קולנועיות, נאהבים וזוגות, וגם דיוקנו העצמי. כל זאת על רקע רחובותיה ובתיה של תל אביב, שהייתה מוכרת היטב לשוובל.
בשנת 1990 הוזמן שוובל להכין סדרת ציורים על גירוש ספרד לציון 500 שנה לגירוש. ההזמנה בוטלה, אך שוובל כבר שקע עמוק בציורי הסדרה, שנקראה בשם "The Inescapable מגירוש ספרד עד הפתרון הסופי". סדרה זו משלבת תכנים שבין גירוש ספרד, לשואה היהודית, בין גטו ורשה לירושלים ולניו יורק, בין ציורי רכבות ושער אושוויץ-בירקנאו לדמויות מהתנ"ך, כמו גם דמותו שלו. בסופו של דבר התערוכה התקיימה במוזיאון בר דוד בקיבוץ ברעם. בציורים מופיעות דמויות היסטוריות כמו דון יצחק אברבנאל, המלך פרדיננד והמלכה איזבלה, האינקוויזיטור טורקמדה מאירועי גירוש ספרד, יחד עם ציטוטים מציורים של האמנים הספרדים הגדולים - אל-גרקו, ולסקז וגויה. מהשואה מראה שוובל את דמותו של רומקובסקי, מנהיג היהודים בגטו לודז', המשמש כמתווך ומקביל לאברבנאל קודמו. עבור שוובל אלה אירועים מקבילים בעלי משמעויות דומות. בתערוכה הובא נאומו של רומקובסקי ("תנו לי את הילדים והחולים"), מכתבים ותעודות אחרות. שוובל עצמו לא היה מודע כלל לשואת היהודים בזמן שנעשתה. הוא חי כילד בניו יורק ועניין אותו לשחק בייסבול. במחקריו לקראת התערוכה על גירוש ספרד מצא לנכון לחבר בין 2 אירועים אלה. הוא קורא לשואה "הדבר האמִתי". (ראו ציטוטים)
על מנת לעסוק בנושאים של גירוש ספרד והשואה חקר שוובל מסמכים, תעודות, ספרים, סרטים, וכל מה שיכול היה להגיע אליו. אף על פי שלא היה לשוובל או למשפחתו, עד כמה שידע, שום קשר לשואה ולא ידע על כך דבר בצעירותו, בסופו של דבר הנושאים הללו חדרו לנפשו ולמחשבתו. את מה שהרגיש, למד וידע שילב באופן אינטואיטיבי ואסוציאטיבי בציוריו.
בשנותיו האחרונות עבד בעיקר על דיוקנאות עצמיים ועל ציורי טבע של אזור נחל שורק, שם נהג לטייל עם כלבו באורח קבוע. בציוריו שילב שוובל ריאליזם ודמיון. ברבים מאוד מהם מופיעים נופים אורבניים קונקרטיים של ירושלים, תל אביב וניו יורק שבהם משוטטות דמויות תנ"כיות, הוליוודיות ואחרות ובהן האמן עצמו. רבים מציוריו הם דיוקנאות עצמיים, כאשר לעיתים מופיעים בהם בני משפחתו וחבריו, בהם בולט האמן אורי ליפשיץ.
שוובל לא היה במרכזה של הסצנה האמנותית בישראל בחייו ולא זכה לפרסום רב. הנושאים הסיפוריים והתנ"כיים בהם עסק, יחד עם הסגנון המשלב בין הריאליסטי והדמיוני, עם כתמי הצבע האקספרסיביים והביטוי הרגשי העז, השאירו אותו לרוב בשוליים. אך הוא עצמו גם לא ניסה להשתלב בסצנה המקומית, אלא דבק בדרכו שלו ובתכנים שעניינו אותו. למרות זאת היו לו תערוכות במוזיאונים החשובים בארץ.