הוועדה לבחירת שופטים
המחלוקת על דרך מינוי השופטים בישראל

מאז נקבעה שיטת הבחירה באמצעות ועדה הועלו יותר מ-60 הצעות חוק לשינוי שיטת בחירת השופטים. מבקרי השיטה טוענים ששיטת הבחירה אינה מייצגת את הציבור כיאות, וכיוון שבית המשפט העליון דן בנושאים הנתונים במחלוקת פוליטית, שיטת הבחירה שבה נציגי הציבור הם מיעוט מהחברים בוועדה פוגמת בעקרונות הדמוקרטיה. לעומתם, תומכי השיטה טוענים שההצעות לשינוי יגרמו לפוליטיזציה של הוועדה, שתבחר שופטים על פי דעותיהם הפוליטיות ומידת נאמנותם לשלטון ולא על פי כישוריהם המקצועיים.
מבקרי השיטה הקיימת טוענים שברוב המדינות הדמוקרטיות, הסמכות לבחור את שופטי הערכאה העליונה מסורה לנבחרי הציבור באופן בלעדי, ולרשות השופטת אין השפעה על ההליך מלבד – בחלק מהמקרים – ייעוץ והצעות מועמדים לא מחייבות, שהרשויות הנבחרות רשאיות להתעלם מהן ובידיהן מצויה הסמכות הסופית. עוד מוסיפים מבקרי השיטה, שכאשר מדובר בערכאות חוקתיות, שבסמכותן לפסול חוקים, התמונה חד-משמעית עוד יותר. לעומתם, מתנגדי השינוי טוענים שבמדינות רבות יש איזונים שמבטיחים שהכוח לא יוחזק כמעט בבלעדיות בידי הקואליציה, ושבחלק מהמדינות הדמוקרטיות יש לגורמי מקצוע ולשופטים מעורבות בהליך המינוי של שופטי הערכאה העליונה, בין אם בהצעת מועמדים או בחוות דעת על מועמדים שהוצעו, ובין אם בחברות בגוף שבוחר את השופטים.
סקירה משווה שנערכה על ידי מרכז המחקר והמידע של הכנסת בשנת 2023, מראה כי מנגנוני האיזונים והבלמים במדינות השונות משתנים בהתאם למסורת המשפטית ולמבנה הפוליטי של כל מדינה. המשותף למנגנוני האיזונים והבלמים במדינות השונות הוא הרצון למנוע ריכוז יתר של כוח בידי גורם אחד, להבטיח ייצוג הוגן של השקפות שונות בהרכב בית המשפט, ולקדם בחירה של שופטים מקצועיים ובלתי תלויים. ברוב המדינות, סמכות המינוי מחולקת בין מספר רשויות, בדרך כלל הרשות המבצעת והרשות המחוקקת, כדי למנוע ריכוז יתר של כוח בידי גורם אחד ולהבטיח ייצוג של השקפות שונות בהרכב בית המשפט. במדינות רבות נדרש רוב מיוחס בהליך הבחירה, במטרה להבטיח הסכמה רחבה על בחירת המועמדים ולייצג את מפלגות האופוזיציה. במספר מדינות, ובכללן ישראל, ועדות בחירה או ועדות מקצועיות מייעצות לרשות הממנה בנוגע למועמדים המתאימים, במטרה להבטיח בחירה על בסיס כישורים מקצועיים ולצמצם את ההשפעה של שיקולים פוליטיים. במדינות אחרות ההליכים לבחירת שופטים גלויים לציבור ומתפרסם מידע על המועמדים והקריטריונים לבחירה, כדי להגביר את אמון הציבור במערכת המשפט ובהליך המינוי. במדינות שבהן אין מנגנונים הכוללים אנשי מקצוע, יש מנגנונים אחרים שמהווים איזונים ובלמים ואשר בישראל אינם קיימים.
מחקר השוואתי שערך פורום קהלת בשנת 2019 סקר את שיטת מינוי השופטים לערכאות חוקתיות עליונות ב-42 מדינות שבהן יש ביקורת שיפוטית על חקיקה ראשית; רוב המדינות שנבחנו מעניקות את השליטה בזהות שופטי הערכאה החוקתית העליונה לנבחרי הציבור, במיעוטן ממנים נבחרי הציבור רק את רוב שופטיה (ולא את כל שופטיה), ומיעוט קטן מוסר את סמכות המינוי של רוב או כל השופטים לגורמים שאינם נבחרי ציבור. המכון הישראלי לדמוקרטיה ביקר את מתודולוגיית המחקר של פורום קהלת, בנימוק שכדי להבין את התמונה החוקתית המלאה כהלכה, יש להביא בחשבון עוד פרמטרים מוסדיים רלוונטיים שמחקר זה אינו מתחשב בהם. לצורך הדגמה נסקרו עוד שני מדדים: הראשון הוא חלוקת הכוח בין המוסדות הפוליטיים הנדרשת לשם הוצאה לפועל של תהליך הבחירה (רוב מיוחס, חלוקת הכוח בין רשויות השלטון או קואליציה אופוזיציה); והשני הוא מספר הזכויות המוגנות על ידי המסמך החוקתי. לפי ביקורת זו, בישראל מעוגנות מעט זכויות במסמך החוקתי, והמודל הישראלי פועל על פי המקובל ברוב עצום של הדמוקרטיות — ומגביל את כוחה של הקואליציה בבחירת שופטים.
על פי דוח של ה-OECD מ-2022, שופטים מקצועיים "רגילים" ממונים בדרך כלל בהתאם להליכים קפדניים בוחני כישורים. לעומת זאת, שופטים של בית משפט חוקתי מתמנים ספציפית לכהונה בבית משפט זה. בנוסף, הכישורים הנדרשים מהם משתנים מאוד ממדינה למדינה, ועל פי רוב גם שונים מהרקע הנדרש משופטים רגילים. הליך המינוי של שופטים לבתי המשפט החוקתיים יהיה אפוא בעל מאפיינים פוליטיים יותר מזה של שופטים בבתי משפט רגילים; והוא נסמך לא רק על בסיס מקצועי אלא גם על תפיסה של אחריותיות דמוקרטית. בנוסף, מטרה מרכזית שרוב המדינות מבקשות להשיג בהקשר של בחירת שופטים לבית משפט חוקתי, היא שאף קבוצה לא תשלוט בהליך הבחירה ובתוצאתו לטובתה.
ד"ר גיא לוריא טוען שאם בוחנים את הרפורמות בשיטות מינוי שופטים בעולם הדמוקרטי מאז מלחמת העולם השנייה, מגלים מגמה של ניסיונות לצמצם את הפוליטיזציה בתהליכי מינוי השופטים. כמו כן, שיטה כמו זו הנהוגה בישראל, שבה שופטים מעורבים בהליך המינוי, הפכה לדגם הדומיננטי בערכאות שיפוט מקצועיות. אך גם בערכאות בעלות סמכות לביקורת שיפוטית על חקיקה מתרבות הדוגמאות לשיטות שמעניקות משקל לעמדת השופטים או מנסות בדרכים אחרות למנוע פוליטיזציה. בבתי דין חוקתיים זה נעשה לעיתים באמצעות הענקת הסמכות למינוי שליש משופטי הערכאה לידי הרשות השופטת; או בדרישה של רוב מיוחס מקרב נבחרי הציבור (כגון שני שלישים) שמבטיח משקל לעמדת האופוזיציה. בניגוד לבית הדין לחוקה, בית המשפט העליון בישראל עוסק בדרך כלל בערעורים פליליים ואזרחיים, ורק במעט מן המקרים בסוגיות חוקתיות.
אחת ההצעות לשינוי – הצעתו של מרדכי הלר משנת 1999 – היא לעבור לשיטה המזכירה את המינויים לבתי המשפט הפדרליים בארצות הברית: בסמכות ראש הממשלה להציע מועמדים, ובידי הכנסת הסמכות – לאחר הליך שימוע פומבי – לאשרם או לדחותם (הדבר הוצע עת היו נהוגות בחירות ישירות לראש הממשלה בישראל, והלר ראה בראש הממשלה ובכנסת שתי רשויות בלתי תלויות). הלר אף העלה את האפשרות להוסיף ועדה מקצועית כדי להבטיח שהמועמדים יעמדו ברמה נאותה של כשירות.
בשנת 1996 קרא פרופסור שמואל שילה לשנות את שיטת הבחירה כך שהשופטים "שלא יהיו מעור אחד", כמו שנובע מ"הצהרת מונטריאול" מ-1983, בנימוק ש"ביהמ"ש העליון הופך בשנים האחרונות לזירה מעין פוליטית כיוון שנידונים בפניו עניינים בעלי אופי פוליטי-ציבורי".
המכון הישראלי לדמוקרטיה תומך בהשארת המצב הקיים. גם נשיא בית המשפט העליון לשעבר, אהרן ברק, התבטא נגד הצעות לשינוי דרך בחירת השופטים, וטען שאף על פי שהשיטה הישראלית איננה חפה מבעיות, היא עולה על כל ההצעות לשפרה, וכי בעניין הזה עדיף שהמדינות האחרות ילמדו מישראל ולא ההפך.
פרופסור רבקה ווייל ציינה כי הוועדה לבחירת שופטים מוסמכת גם לפטר שופטים (ברוב של שבעה). לכן, לטענתה, ברגע שהפוליטיקאים ישלטו בוועדה עשוי לבוא הקץ על עצמאות השפיטה, משום שהשופטים יחששו מפיטורין בעקבות פסיקה, ואילו עקרון על של כל חברה דמוקרטית הוא קיומה של רשות שופטת עצמאית, בלתי תלויה, שאין עליה מורא זולת מרותו של החוק.