דיסקברי (אונייה)
עיצוב

בדיונים מקדימים על בניית אונייה המוקדשת לחקר אנטארקטיקה לממשלת בריטניה נשקלה העתקת ספינתו של פריטיוף ננסן, הפראם, שתוכננה מראש למטרת חקר קטבים, אבל אונייה זו עוצבה במיוחד לעבודה בקרח הדחוס של החוג הארקטי, ואילו האונייה הבריטית נועדה לחצות אלפי מילין של אוקיינוס פתוח לפני הגיעה לאנטארקטיקה, ועל כן נבחר עיצוב מקובל יותר. הממונה על העיצוב הכללי היה ו. א. סמית', אחד מאדריכלי הצי הבכירים באדמירליות, ואילו את מנוע האונייה, הדוודים ושאר המכונות תכנן מהנדס המכונות של הצי המלכותי, פיליפ מאראק.
האונייה שאלה היבטים רבים של עיצובה (לרבות שמה) מן ה"בלאדהאונד", אונייה של ציידי לווייתנים, שנבנתה בדאנדי והוכנסה לשירות הצי המלכותי כ"אוניית הוד מלכותה דיסקברי" ב-1874 בשביל המשלחת הבריטית הארקטית אל הקוטב הצפוני. בשנת 1900 הייתה רק למספנות בודדות בממלכה המאוחדת היכולת לבנות ספינות עץ בגודל הדרוש - רק שני בוני אוניות ניגשו למכרז לחוזה - אבל נקבע, שחיוני לבנות את האונייה מעץ, הן למטרות חוזק וקלות תיקונים והן להפחתת ההשפעה המגנטית משדרית פלדה, שתאפשר את מירב הדיוק בניווט ובמיפוי. המצפן הראשי נקבע בדיוק באמצע האונייה, ושום אביזרי פלדה או ברזל לא נמצאו בטווח של מ' 9.1 מנקודה זו. מאותה סיבה הותקנו הדוד והמנועים בכיוון ירכתיי האונייה, תכנון שגם הניח מרחב מקסימלי לציוד ואספקה.
האונייה כמעט נבנתה בנורווגיה במספנת Framnæs Mekaniske Værksted, שתבנה כעבור זמן את האנדיורנס, אבל הוחלט, שאת כספי הממשלה הבריטית יש להשקיע במספנה בריטית, וה"דיסקברי" נבנתה על ידי חברת בוני הספינות דאנדי, שעסקה בעיקר בבניית כלי שיט קטנים כגון ספינות מכמורת, גוררות ויאכטות קיטור. המספנה הייתה קודם לכן בבעלות אלכסנדר סטיבן ובניו, שבנו את הטרה נובה (האונייה שרכש סקוט ב-1910 בשביל משלחתו האחרונה
האונייה עלתה 34,050 ליש"ט, ועוד 10,322 ליש"ט להכנסת מנועים ושאר מכונות ויותר מ-6000 ליש"ט ליתר הציוד והאביזרים: סך כל המחיר ששולם תמורת ה"דיסקברי" היה 51,000 ליש"ט, שווה ערך ל-4,1 מיליון ליש"ט בשער המטבע של ימינו.
ב"דיסקברי" הותקן מנוע קיטור מוסק פחמים, בעל 450 כוחות סוס, אבל הכוונה הייתה להסתמך בעיקר על מפרשים, משום שתכולת מחסני הפחם לא הספיקה לצייד את האונייה למסעות ארוכים. במהירות שיוט חסכונית של 6 קשרים (11.1 קמ"ש) נשאה רק די פחם ל-12,320 ק"מ של הפלגה מונעת קיטור; המסע לניו זילנד כיסה יותר מ-19,000 ק"מ. ב-8 קשרים (14,2 קמ"ש) יכלה לשייט רק 8,150 ק"מ במנוע קיטור.
ה"דיסקברי" הותקנה כתלת-תורנית (התורן הקדמי והראשי מצוידים במפרש מרובע והתורן האמצעי נושא מפרש קדמי ואחורי) ושטח המפרשים הכולל המקסימלי היה 1142 מ"ר. בהתאם לנוהל של ספינות המפרד מודרניות ביותר לשעתן, ה-windjammer, נשאה מפרשים עליונים מחולקים כדי לצמצם את גודל צוות הסיפון שנדרש לטיפול בהם והמעשנה צוידה בצירים בבסיסה, כדי שאפשר יהיה להניחה על הסיפון כשהמפרש האמצעי הגדול הועלה בלב ים. ה"דיסקברי" הייתה קצת יותר מהירה בשייט מפרשים מאשר עם מנוע - השיא שלה במרחק שעברה במשך 24 שעות הוא 358 ק"מ, שווה ערך ל-9.2 קשרים (17 קמ"ש).
האונייה הייתה בעלת שדרית עץ מאסיבית, שתוכננה לעמוד בקפיאה בקרח בלי להתנפץ. בעת השקתה נחשבה "דיסקברי" לספינת העץ החזקה ביותר שנבנתה מאז ומעולם. מסגרת השדרית, שנקבעו בצפיפות גדולה בהרבה מן המקובל, יוצרו מקורות מוצקות של עץ אלון בעובי של עד 27.9 ס"מ. השדרית החיצונית נבנתה בשתי שכבות - אחת בעובי 15 ס"מ והקליפה החיצונית בעובי של כ-12.7 ס"מ. ציפוי שלישי הושם בתוך המסגרות ליצירת תחתית וקליפה כפולות סביב כל השדרית כמעט. מכך השתמע, שבמקומות מסוימים היה עובי השדרית מעל 60 ס"מ, פרט שתרם לא רק לחוזק אימתני אלא גם לבידוד מצוין בפני הקור. עקב מבנה האונייה, אי אפשר היה להתקין אשנבים (והתקנתם הייתה מחלישה את השדרית), כך שצוות הסתמך על "פתחי פטרייה" לאוורור על הסיפון להכנסת אוויר ואור אל בטן האונייה.
העץ ששימש לקורות החיפוי משתנה בהתאם למיקום הנחתן באונייה ולמטרה שישמשו במבנה: המבנה הפנימי הוא אורן סקוטי ואילו הקליפה בעובי 15 ס"מ עשויה מעצי אורן עתירי שרף (pitch pine), מהגוני הונדורס או אלון. השדרית החיצונית עשויה מבוקיצה אנגלית וגרינהארט. קורות אלון נמשכות לרוחב השדרית ליצירת שלושה סיפונים - קורות הסיפון התחתונות הן בעובי 27.9 סמ"ר בהצטלבות וממוקמות במרחק של פחות מ-90 ס"מ זו מזו לאורך האונייה. שבע מחיצות רוחב, גם הן מעץ, מחזקות את המבנה ומבטיחות, ששום הצפה כתוצאה מנזקי קרח לא תוכל להציף את כל האונייה. כדי למנוע נזק ממצופי קרח או ריסוק אפשר להעלות את המדחף הדו-להבי ולהרחיקו ואת משוט ההיגוי אפשר לפרק בנקל ולאחסנו על הסיפון. החרטומים מצופי הברזל היו מוטים בשיפוע חד, כך שבהתנגשות עם הקרח ונגיחתו הם יטפסו מעל שוליו וימחצו אותו בכובד משקל האונייה. בכל אחת משוחות הפחם משני הצדדים היה מכל פלדה בעל תכולה של 60 טון מים חיים. בשיוט הארוך באוקיינוס אל ניו זילנד וממנה יכלו המכלים האלה להכיל תוספת פחם, אבל למסע הארוך לאנטארקטיקה הייתה חשיבות רבה יותר לתוספת המים. מכלי המתכת תרמו גם לחוזק השדרית התחתונה מסביב לחללי הדוד והמנוע.
ב-16 במרץ 1900, הודות לתרומות משמעותיות למשלחת המתוכננת מנותני החסות ליולין ו. לונגסטף וממשלת בריטניה, החלה בניית ה"דיסקברי" במספנות דנדי בדנדי, סקוטלנד. היא הושקה בשפך הנהר טיי ב-21 במרץ 1901 בידי ליידי מרקהם, אשתו של סר קלמנטס מרקהם, נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית.