stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
1909 בספורט
כדורגל > כדורגל לפי מדינות > ספרד

גביע המלך הספרדי - "קלוב ציקליסטה דה סאן סבסטיאן" זוכה בגביע.
הקמת איגוד הכדורגל הספרדי
כדורגל > קבוצות שנוסדו > אירופה

פ.ס.וו. איינדהובן - הולנד הולנד
בולוניה 1909 - איטליה איטליה
שטורם גראץ - אוסטריה אוסטריה
בורוסיה דורטמונד - גרמניה גרמניה
הכח וינה - אוסטריה אוסטריה
ריאל סוסיאדדן - ספרד ספרד
פ.צ. סיון - שווייץ שווייץ
מרוץ מכוניות

מרוצי הגרנד פרי למכוניות לא התקיימו.
שחייה > שיאי עולם > שחיינים

רוברט אנדרסון (שוודיה שוודיה) - 18 באפריל בסטוקהולם, שוודיה - שיא עולם חדש במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:08.3 דקות
ויליאם ברנץ' ג'יילס

ויליאם ברנץ' ג'יילס (באנגלית: William Branch Giles;‏ 12 באוגוסט 1762 –  4 בדצמבר 1830) היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1798–1800, בשנים 1816–1817 ובשנים 1826–1827; כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1790–1798 ובשנים 1801–1803; כסנאטור מטעם מדינתו בשנים 1804–1815; וכמושל וירג'יניה ה-24 בשנים 1827–1830.
ראשית חייו

ויליאם ברנץ' ג'יילס, בנם של ויליאם ואן ג'יילס, נולד במחוז אמיליה שבמושבת וירג'יניה, שבה בנה את ביתו, "אחוזת ויגוואם" (Wigwam). הוא למד באקדמיית הנסיך אדוארד (כיום המפדן-סידני קולג' (אנ')) ובקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון). ככל הנראה הלך בעקבותיו של סמואל סטנהופ סמית' (אנ'), כאשר זה מונה ב-1779 לנשיא קולג' ניו ג'רזי בעת שלימד באקדמיית הנסיך אדוארד. לאחר מכן למד ג'יילס משפטים בהדרכתו של ג'ורג' ויית' (אנ') בקולג' ויליאם ומרי, וב-1786 התקבל ללשכת עורכי הדין. במהלך הדיונים על אשרור חוקת ארצות הברית ב-1788 תמך ג'יילס בחוקה החדשה, אך לא היה חבר בוועידת האשרור של וירג'יניה.
חבר בית הנבחרים של ארצות הברית

בבחירות מיוחדות שהתקיימו ב-1790 נבחר ג'יילס לבית הנבחרים של ארצות הברית במקומו של תאודוריק בלנד (אנ') לאחר שזה נפטר. מקובל לחשוב שהוא חבר בית הנבחרים הראשון שנבחר בבחירות מיוחדות. לאחר מכן הוא נבחר לשלוש תקופות כהונה נוספות בבית הנבחרים, עד התפטרותו באוקטובר 1798 על רקע בעיות בריאות ועל רקע הסלידה שחש כלפי חוקי הזרים וההמרדה.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה בבית הנבחרים תמך ג'יילס בנשיאים בני וירג'יניה ג'יימס מדיסון ותומאס ג'פרסון מול אלכסנדר המילטון ורעיונותיו בנוגע לבנק הראשון של ארצות הברית (אנ'), בהעדיפו את הרעיון של ג'פרסון לאגרריות. בעבודתו עם ג'פרסון ומדיסון, הוא הגיש ב-1793 שלוש סדרות של החלטות, שניסו להוקיע את "המנהל הפיננסי" של המילטון כמזכיר האוצר, והאשים אותו בהתנהלות גרועה בתפקידו במסגרת חוק המימון של 1790 (Funding Act of 1790), שאילץ את ארצות הברית לשלם לצרפת את חובותיה לאחר המהפכה הצרפתית. לצורך מטרה זו, הוא התנגד להסכם ג'יי הפרו-בריטי, והתנגד להקצאת המימון לצי ארצות הברית לצורך פעולות נגד צרפת במהלך המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת. באותה שנה הוא הצביע בעד החלטות קנטקי ווירג'יניה (אנ') שהכריזו על חוקי הזרים וההמרדה כנוגדים את החוקה.
סנאטור

לאחר תקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים בשנים 1801–1803 מונה ג'יילס ב-1804 לאייש את המושב של וירג'יניה בסנאט של ארצות הברית, שהתפנה לאחר התפטרותו של וילסון קרי ניקולס. ב-1810 נבחר ג'יילס לתקופת כהונה נוספת בסנאט, עד התפטרותו במרץ 1815. הוא קידם את הדחתו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית סמואל צ'ייס לאחר הליך ההדחה שעבר, בטענה שעל הסנאט לשקול את ההחלטה כפוליטית (בשאלה אם לאזרחי ארצות הברית צריך להיות אמון בצ'ייס), ולא כהחלטה שיפוטית.
ג'יילס היה מאוכזב קשות מזיכויו של צ'ייס. בבחירות לנשיאות של 1808 הוא תמך בג'יימס מדיסון בהעדיפו אותו על פני מועמד המפלגה הפדרליסטית, צ'ארלס קוטוורת' פינקני. בווירג'יניה הוביל ג'יילס את התמיכה במדיסון. עם זאת, לאחר הבחירות, הוא חבר לסנאטור ממרילנד סמואל סמית' ולאחיו, מזכיר המדינה רוברט סמית', בהטחת ביקורת על מדיסון. ראשית בשל חולשתו מול בריטניה, ולאחר מכן, ב-1812, על חפזונו לצאת למלחמת 1812. אף על פי כן, הוא הצביע בעד הכרזת המלחמה. הוא סלד מאלברט גלטין, מזכיר האוצר, שהיה האחראי העיקרי למניעה ממנו לקבל את המינוי לתפקיד מזכיר המדינה, והוא הפיל את הצעת החוק של גלטין ב-1811 להקמת הבנק החדש של ארצות הברית.
חבר בית הנבחרים של וירג'יניה ופרישתו הזמנית

סירובו של ג'יילס לקבל את הנחיות האספה הכללית של וירג'יניה הוביל לאי בחירתו לתקופת הכהונה הבאה כסנאטור (באותה תקופה בחרו בתי המחוקקים של המדינות את הסנאטורים). בשנים 1816–1817 הוא כיהן תקופת כהונה שלא הייתה רצופת אירועים מיוחדים בבית הנבחרים של וירג'יניה, ולאחר מכן פרש לזמן מה מהחיים הפוליטיים. הוא פרסם מאמרי דעה וטורים, בעיקר בעיתון Enquirer בריצ'מונד, שבו הוא הביע את חוסר שביעות רצונו מעידן התחושה הטובה (אנ') כתחושת שגשוג מוטעית בנוגע לבנקים, למחירים ולהונאה שהייתה קשורה לעבודות הציבוריות. אלה הובילו לדעתו לממשלה ריכוזית מושחתת והמיטו חורבן על החקלאים. הוא תקף את ג'ון קווינסי אדמס ואת הנרי קליי כפי שהוא תקף את המילטון, וכינה אותם אנגלופילים מושחתים.
ג'יילס גם פרסם מאמרים שבהם מתח ביקורת על תוכנית אנשי סיעת הג'פרסונים לחינוך הציבורי. הוא טען שאין זה צודק להטיל מס על אדם אחד כדי לממן את חינוכם של ילדיו של אדם אחר, ושהמורים שמועסקים על ידי הממשלה צריכים להיות בעלי עניין מיוחד ומוכנים להצביע בעד הגדלת מסים ובעד הוצאות הממשלה. בנוסף, הוא אמר שמתן שלוש שנות לימוד לכל ילד בווירג'יניה יהיה בעל תועלת מעשית מוגבלת, ישלול מהחוות המשפחתיות את כוח האדם שכה היה נחוץ להן, ויותיר את האדם המשכיל הטיפוסי בלתי מתאים לשוב לעבודה הקשה שהמתינה לו.
כאשר פרש ג'יימס ברבור מהסנאט ב-1825 ניסה ג'יילס לשכנע את בית המחוקקים למנות אותו כמחליפו. תחת זאת הם בחרו בג'ון רנדולף (אנ'). ב-1826 הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים המדינתי.
מושל וירג'יניה

ב-1827 נבחר ג'יילס למושל וירג'יניה. הוא כיהן בתפקיד עד מרץ 1830. כמושל, הוא עודד את הסנאטור מווירג'יניה, ליטלטון וולר טאזוול, לארגן התנגדות של מדינות הדרום ל"שיטה האמריקאית" (American System) של הנרי קליי, שהתמקדה בהחרמת מפעלי התעשייה של הצפון. טאזוול צבר תמיכה מועטה לתוכניתו בקרב הסנאטורים הדרומיים.
בסוף תקופת כהונתו כמושל היה ג'יילס חבר בוועידת החוקה של וירג'יניה של 1829–1830 (אנ'), שבה תמך בהתלהבות בחלוקת מחוזות הבחירה של בית הנבחרים המדינתי שהייתה קיימת אז, שנתנה למחוזות במזרח המדינה, שמספר הבוחרים בהם היה דליל, שליטה בבית המחוקקים. עם זאת, הוא תמך ברפורמה בדרישות לקבלת זכות בחירה. הוא גם התנגד למגמה שהסתמנה בוועידה לחזק את סמכויות המושל. הוא אמר שתפקידי המושלים במדינות אחרות, כמו מדינת ניו יורק, היו במרכז המנגנון הפוליטי, ושאבו את כוחם ממערכת הפטרונות וממגמות מושחתות, והסיבה שווירג'יניה לא סבלה מחוליים אלו הייתה שמשרת מושל המדינה הייתה חלשה דיה מכדי שאנשים יאבקו עליה. במקום להעדיף ללכת בעקבות הדוגמה של ניו יורק, עם המנגנון המפלגתי שלה, היה לדעתו טוב יותר עבור וירג'יניה להמשיך ולהחזיק בדפוס הניהולי של ג'ורג' מייסון. החלטת הוועידה הייתה מנוגדת בסופו של דבר להשקפתו של ג'יילס. בעוד שמשך כהונת המושל נותרה קצרה, ועדיין היה על המושל לתת דין וחשבון בפני האספה הכללית, ביטלה חוקת 1830 את קיומה של מועצת המושל, וכך הפכה את התפקיד לעצמאי יותר.
משפחתו, מותו ומורשתו

ב-1797 נשא ג'יילס לאישה את מרתה פייטון טאב, ובנה עבורה את בית האחוזה ויגוואם, שכלל 18 חדרים. לשניים נולדו שלושה ילדים. לאחר מותה של מרתה ב-1808 נישא ג'יילס בשנית ב-1810 לפרנסס אן גוויין, ולשניים נולדו שלושה ילדים נוספים.
ויליאם ברנץ' ג'יילס מת בעת ששהה בבית המשפט של מחוז אמיליה ב-4 בדצמבר 1830, תשעה חודשים לאחר תום כהונתו כמושל. הוא נטמן בחלקת הקבר המשפחתית של משפחות ג'יילס וגוויין שבמחוז. שני מחוזות נקראו על שמו, האחד בווירג'יניה, והאחר בטנסי. על שמו קרוי גם בניין מעונות סטודנטים בקולג' ויליאם ומרי. אחוזת ויגוואם הוכנסה ב-1969 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
דעות החוקרים בנוגע לג'יילס היו מעורבות. פרדריק סקוט אוליבר (אנ') הגדיר אותו כ"דמות מגוחכת ואגרופנית", שהקריירה שלו עמדה בסימן של "זלזול פזיז באמת", ובסימן "אופיו הגס".
קלוד באוורס (אנ') כינה את תיאורו של אוליבר "קריקטורה עלובה ובלתי הוגנת", ותיאר את ג'יילס באור חיובי, בציינו בין השאר את השבחים שקיבל ג'יילס מפטריק הנרי, מג'ון רנדולף ומאחרים מבני תקופתו.
ג'וזף סטורי, אף על פי שהטיח עלבונות דומים בג'יילס לנוכח ההגזמות הרטוריות שלו לכאורה, ושם לב לרושם העלוב שיצרה הופעתו המרושלת, כתב ש"כאשר הוא מדבר, דעתך משתנה באופן מידי":
התבטאות ברורה ועצבנית, ריכוז של דיבור עוצמתי ומעובד היטב, נותן לשטף המתמשך של מחשבותיו רושם בלתי פוסק. הוא מחזיק בידיו את הנושאים בהם הוא עוסק, וסוקר אותם בעיניים בלתי לאות. הוא מציין את התנגדויותיו באמצעות כוח מחושב, ומחזיק בעמדותיו באמצעות דיון חודרני וזהיר. אין ספק שיש לו תעצומות נפש טבעיות, ואם הוא מנמק את טיעוניו באמצעות עקרונות שקריים או באמצעות התחמקויות מתוחכמות, הוא תמיד מקדיש לנושא הדיון מחשבה רבה, שניתן לערער אותה או לפסול אותה רק באמצעות מתקפה המבוססת על חוכמה עילית.
לקריאה נוספת

Dice Anderson, William Branch Giles; A Study in the Politics of Virginia and the Nation from 1790 to 1830, George Banta, 1914.
Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1635-1636
הערות שוליים

↑  Sheridan, Eugene R. (1992). "Thomas Jefferson and the Giles Resolutions". The William and Mary Quarterly. 49 (4): 589–608.
↑  Gannett, Henry (1905). The Origin of Certain Place Names in the United States. Govt. Print. Off. p. 137.
↑  "Virginia Landmarks Register". Virginia Department of Historic Resources.
↑  Frederick Scott Oliver, Alexander Hamilton: An Essay on American Union, pp.292-293 (London: Archibald Constable & Co., 1906)
↑  Claude G. Bowers, Jefferson and Hamilton: The Struggle for Democracy in America, pp.192-195 (Boston and New York: Houghton Mifflin 1953).
↑  William Story, ed., Life and Letters of Joseph Story, Vol.1, pp.158-159 (Boston, Charles C. Little and James Brown, 1851).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007389020405171  GND: 1175597058  ISNI: 0000 0000 3093 1368  LCCN: n87933624  SNAC: w6gh9tvw  US Congress: G000183  VIAF: 33532646   WorldCat (עם VIAF): 33532646
דבי וסרמן שולץ

דבי וסרמן שולץ (באנגלית: Debbie Wasserman Schultz; נולדה ב-27 בספטמבר 1966) היא פוליטיקאית יהודייה-אמריקאית, חברת בית הנבחרים של ארצות הברית משנת 2005. היא מייצגת את המחוז ה-20 של פלורידה מטעם המפלגה הדמוקרטית, שכיהנה כיו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC) ממאי 2011 ועד יולי 2016.
ראשית חייה

וסרמן נולדה בקווינס שבניו יורק וגדלה בלונג איילנד. וסרמן שולץ בוגרת תואר ראשון ושני במדע המדינה מאוניברסיטת פלורידה.
באוניברסיטת פלורידה, הייתה וסרמן שולץ פעילה באגודת הסטודנטים וכיהנה כמייסדת ונשיאת סנאט הסטודנטים ונשיאת ממשל הסטודנטים לאזור ראוולינגס. היא הייתה חברה במועדוני היוקרה "המעגל" ו-"Phi Beta Kappa", אשר שניהם מהווים מועדון כבוד אקדמי ונחשבים לכבוד הגדול ביותר המוענק לסטודנט אשר חברות בהם היא הכרה בהישגי ההצטיינות של התלמיד בתחומים שונים כולל הנהגה פוליטית, כמו גם קיבלה תואר כבוד מאיגוד מעונות הסטודנטים הבינלאומי (NACURH), אשר מעניק תוארי הכרה על הצטיינות בהנהגה באוניברסיטאות ומכללות. מאוחר יותר, היא נתנה קרדיט לניסיון הפוליטי שלה כסטודנטית על פיתוח "האהבה לפוליטיקה והתהליך הפוליטי". לאחר מכן וסרמן שולץ הפכה למרכזת תוכניות ומורה בפלורידה קולג'.
פוליטיקה של פלורידה

ב-1988, עוד בהיותה סטודנטית בגיינסביל, היכן שהייתה האוניברסיטה שלה מחוץ למקום מגוריה, היא הפכה לעוזרת של היהודי פיטר דויטש בתחילת הקריירה שלו כמחוקק ברמה מדינתית. בסופו של דבר היא הפכה לראש הצוות שלו והמשיכה לסייע לו כשהוא היה בבית המחוקקים של פלורידה. היא נחשבת כקרובה לקו האידאולוגי של דויטש. וסרמן שולץ היא פוליטיקאית בעד הפלות, במה שמכונה פוליטיקאי פרו-בחירה, המגדיר את זכותה של האישה לבחירה על גופה ועוברה, בעד פיקוח על נשיאת נשק ובעד זכויות ההומוסקסואלים.
ב-1992, ויתר דויטש על המושב שלו בבית המחוקקים של פלורידה כדי לרוץ ובסופו של דבר גם לנצח למושב ברמה הארצית, של בית הנבחרים של ארצות הברית, עבור המושב של המחוז ה-20 של פלורידה. וסרמן שולץ נזכרה מאוחר יותר כיצד היא קיבלה טלפון מדויטש, "זה היה באמת מדהים. הוא התקשר לבית שלי יום אחד באמצע דיון חקיקתי ואמר שאת יכולה לרוץ במרוץ שלי, הבית שלך הוא המחוז שלי". אף על פי שגרה במחוז רק מזה שלוש שנים, וסרמן שולץ זכתה ב-53% מהקולות במרוץ של שישה ראשים בפריימריס הדמוקרטים באותה שנה והצליחה לחמוק מסיבוב שני. היא נצחה בבחירות הכלליות וירשה את דויטש במושב בית המחוקקים של פלורידה. בגיל 26, היא הפכה לאישה המחוקקת הצעירה ביותר בתולדות בית המחוקקים של פלורידה. היא כיהנה שם שמונה שנים ונאלצה לעזוב עקב מגבלות חוקיות על מספר הכהונות. עם ניסיון בבית המחוקקים של פלורידה, היא רצה לסנאט של פלורידה בשנת 2000 ושוב נצחה. בזמן כהונתה בסנאט של פלורידה היא נחשבה כאחת מהנציגות הליברליות ביותר בבית מחוקקים זה.
בית הנבחרים של ארצות הברית

וסרמן שולץ חברה במועצה הלאומית של היהודים הדמוקרטים, אשר שמה לה למטרה להפריד בין דת ומדינה, יחסי ארצות הברית–ישראל איתנים וזכויות פוריות, כמו גם בארגון הבינלאומי להורות מתוכננת ובארגון ההסתדרות הציונית הדסה. בנושא של מלחמת עיראק, היא הצביעה בעד החוק המכריז על עיראק כהסחה מהמלחמה בטרור, דעה שרווחת יותר ויותר בוושינגטון עקב ההסתבכות בעיראק והמודיעין המוטעה שהוביל אליה ורבים מהדמוקרטים מאמינים כי המלחמה האמיתית בטרור היא מלחמת אפגניסטן שהייתה התגובה האמיתית לפיגועי 11 בספטמבר וכי עיראק היא רק גרורה מיותרת של מלחמה זו. היא הצביעה בעד הערכות מחדש של הכוחות האמריקנים מחוץ לעיראק בתוך 90 יום ונגד ההכרזה על עיראק כחלק מן המלחמה העולמית בטרור ללא תאריך יציאה.
עוד ב-2004, דויטש ויתר על המושב הארצי שלו בקונגרס ורץ בכישלון למושב הסנאט של ארצות הברית של דמוקרט נוסף, בוב גרהם. הוא תמך בווסרמן שולץ כיורשת שלו בבית הנבחרים הארצי. אף אחד לא התמודד מולה בפריימריס של הדמוקרטים.
בבחירות הכלליות, המתחרה הרפובליקנית שלה הייתה מרגרט הוסטטר, סוכנת נדל"ן ושמרנית גלויה, כאשר המחוז ה-20 של פלורידה הוא מחוז כבד של הדמוקרטים והוסטטר ניצבה כנגד סיכויים כמעט בלתי אפשריים בבחירות הכלליות. היא נודעה לשמצה על התקפותיה על וסרמן שולץ. אתר הקמפיין של הוסטטר התקיף בבאנר את וסרמן שולץ על מחאתה כנגד תמונה של הדגל האמריקאי עם צלב נוצרי עליו שהוצג בבניין ממשלתי. הוסטטר כתבה, "בחרו במרגרט הוסטטר ב-2 בנובמבר ושילחו מסר ברור שאמריקנים מכבדים ותומכים... בתפקיד היסודי שהיה לנצרות בייסוד האומה הגדולה שלנו. הזכויות שלנו באות מאלוהים, לא מהמדינה". הוסטטר גם רמזה שווסרמן שולץ לא צריכה להיבחר כיוון שלא יהיה לה מספיק זמן להקדיש לקונגרס מפני שלושת ילדיה הצעירים.
וסרמן שולץ עמדה בציפיות וניצחה בגדול, כשהיא זוכה ל-70.2% מהקולות לעומת 29.8% ליריבתה. כשוסרמן שולץ הושבעה לתפקיד ב-4 בינואר 2005, היא התעקשה להשתמש בתנ"ך. כיוון שליו"ר בית הנבחרים, דניס הסטרד, היה רק את הברית החדשה, עותק של התנ"ך הושאל לצוות של הסטרד מחבר הקונגרס היהודי גארי אקרמן למטרה זו. אירוע זה הובא כתקדים שנתיים מאוחר יותר במהלך השבעתו המתוקשרת של חבר הקונגרס המוסלמי הראשון, קית' אליסון, במושב הקונגרס ה-110, כתמיכה בזכותו להשבע בספר של הדת שלו, הקוראן.
וסרמן שולץ מונתה לוועדת המינויים והמדיניות הדמוקרטית בבית הנבחרים עוד בכהונתה הראשונה. הוועדה אחראית על שיבוץ המינויים הדמוקרטים בוועדות השונות בבית הנבחרים, מקור לעוצמה פוליטית כמו גם ייעוץ במדיניות המפלגה הדמוקרטית. במהלך בחירות אמצע הקדנציה של שנת 2006, היא גייסה למעלה משבעה עשר מיליון דולר בתרומות לקמפיין עבור המועמדים הדמוקרטים, גיוס הכספים הגבוה ביותר השלישי עבור מועמדי המפלגה רק אחרי יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי והיהודי רם עמנואל. היא נבחרה לאחר מכן, כסגנית ראשונה למצליף הסיעה ומונתה לוועדת ההקצאות רבת ההשפעה, הנחשבת ככזו בשל תחום האחריות שלה בנושא תקציבים מסוימים לממשל. היא מכהנת כרגע כיושבת ראש ועדת המשנה לרשות המחוקקת, אשר פלוסי ויתרה עליה אחרי שהתמוססה בידי הנהגת הרפובליקנים ב-2005. זמן קצר אחרי שרכשה את מעמדה בוועדת ההקצאות, וסרמן שולץ, בשל המגבלות המוטלות על חברי הוועדה מלשבת בוועדות אחרות, קיבלה אישור מיוחד לשבת בוועדה נוספת והיא כרגע חברה גם בוועדת המשפטים. בבחירות שנערכו בשנת 2022 היא התמודדה באזור בחירה חדש מס' 25 ונבחרה. במקומה באזור מס' 23 נבחר ג'ארד מוסקוביץ'
עמדותיה הפוליטיות > יחסה לישראל

וסרמן שולץ מגדירה עצמה כתומכת נלהבת של ישראל. היא חברה במועצה הלאומית של היהודים הדמוקרטים, אשר שמה לה למטרה לחזק את יחסי ארצות הברית–ישראל כמו גם בארגון ההסתדרות הציונית הדסה.
בינואר 2020 הייתה חלק ממשלחת של הקונגרס האמריקאי בראשות יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי לאתרים יהודיים בפולין ולפורום השואה העולמי החמישי שהתקיים בירושלים.
ב-2020 הקים הקונגרס כח משימה בין פרלמנטרי למלחמה באנטישמיות מקוונת, בראשו, נכון לספטמבר 2022, עמדו דבי וסרמן שולץ ואנתוני האוספאד'ר, חבר פרלמנט קנדי. הכח כלל נציגים מהפרלמנטים של ישראל, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה והממלכה המאוחדת.
עמדותיה הפוליטיות > חודש מורשת היהודי האמריקאי

וסרמן שולץ היא חברת בית הנבחרים היהודייה הראשונה מפלורידה. היא והסנאטור היהודי ארלן ספקטר עמדו מאחורי הצעת החוק שהכריזה על חודש מאי כחודש בשנה של "מורשת יהודי אמריקה" או כפי שהם נוהגים להגדיר זאת בעצמם "חודש מורשת היהודי האמריקאי". קיום החג השנתי נוצר כדי להכיר ב"הישגים של היהודים האמריקאים והתפקיד החשוב שחברי הקהילה היהודית שיחקו בהתפתחות התרבות האמריקנית". רעיון קיום החג התבסס על חודש ההיסטוריה השחורה, חודש המורשת ההיספאנית וחודש ההיסטוריה של האישה. וסרמן שולץ תיארה לעצמה "לימוד בכיתות, טקסים ציבוריים והודעות בשידור". וסרמן שולץ גם אמרה, "יש דור [שלם] של ילדים שגדל עם זיכרון שהולך ונחלש על מה שאירע במהלך מלחמת העולם השנייה או אפילו ההבנה של כל מי שהוא יהודי או התרבות והמסורת שלהם; דרך החינוך באה גם הסובלנות". הצעת החוק עברה פה אחד בשני בתי הקונגרס ונחתמה על ידי הנשיא בוש. וסרמן שולץ אמרה בטקס החתימה של הנשיא בוש, "זה אירוע היסטורי. לדורות הבאים תהיה ההזדמנות לחיות ללא אנטישמיות דרך הבנה ומודעות גדולה יותר על התפקיד המשמעותי שהיהודים האמריקאים שיחקו בהיסטוריה של ארצות הברית. חודש המורשת היהודי האמריקאי היא מציאות בגלל האנשים שנאספו כאן בחדר".
וסרמן שולץ אף זכתה בתואר "אשת השנה" של ארגון נשי אמי"ת לשנת 1994.
חייה האישיים

וסרמן מתגוררת בעיר ווסטון שבפלורידה הסמוכה לפורט לודרדייל. היא אמא לשלושה ונשואה לסטיב שולץ. היא חברת הקונגרס האישה היהודייה הראשונה שנבחרה מטעם פלורידה.
הערות שוליים

↑  Debbie Wasserman Schultz on War & Peace, באתר OnTheIssues
↑  Oster, Marcy (21 בינואר 2020). "Nancy Pelosi leads congressional delegation to Poland and Israel". JTA. נבדק ב-23 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jacob Magid, Congress launches inter-parliamentary task force to combat online anti-Semitism, The Times of Israel, ‏29 בספטמבר 2020 (באנגלית)
1 2  Interparliamentary Task Force To Combat Online Antisemitism Members Press Tech Leaders to Step Up Efforts to Remove Hate, Better Moderate Platforms, Congresswoman Debbie Wasserman Schultz : Biography, ‏2022-09-16 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2013006747  SNAC: w6nq2w0g  US Congress: W000797  VIAF: 296619425   WorldCat (עם VIAF): 296619425 
וסרמן שולץ (שנייה משמאל) עם משלחת חברי קונגרס בראשות ננסי פלוסי בפגישה עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו במסגרת אירועי פורום השואה העולמי החמישי בירושלים, ינואר 2020
ציגאנד

ציגאנד (בהונגרית: Cigánd; ביידיש: צוגאנדע) היא עיירה במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי ציגאנד

יהודים הגיעו לציגאנד בשנת 1812 אז רצה בעל אחוזה מקומי לפתח את המקום ועודד התיישבותם של איכרים ושל יהודים. רוב היהודים היו סוחרים ששיווקו תוצרת חקלאית, בעלי מלאכה ובעלי משקים קטנים.
בשנת 1920 בנתה הקהילה בית כנסת ובמקום היו בית ספר, "תלמוד תורה", שוחט ורב. בשנת 1930 מנתה הקהילה 229 נפש ובשנת 1944 194 יהודים.
בשנת 1938 חוקי אפליה שהגבילו את היהודים חברתית וכלכלית גרמו לסגירת בתי מרזח שהיו בבעלות יהודים. אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסו יהודים לעבודות כפייה במסגרת צבאית. בשנת 1942 נלקחו 30 גברים יהודים מציגאנד. במאי 1944 רוכזו יהודי ציגאנד בחצר בית הכנסת, ובלילה הובלו לגטו שהוקם בשאטוראליאויהיי ומשם שולחו לאושוויץ.
לאחר השואה, חזרו למקום 28 יהודים, שיפצו את בניין בית הכנסת ואף ניסו לחדש את חיי הקהילה. איבת התושבים כלפיהם הניעה את רובם לעזוב את המקום, ובשנת 1960 נותרו בציגאנד רק ארבעה יהודים.
בעיירה קיים בית קברות יהודי בו מעל 60 מצבות
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 16 |  |
| 1880 | 298 | 4,499 |
| 1910 | 246 |  |
| 1920 | 230 |  |
| 1930 | 229 |  |
| 1941 | 193 | 4,908 |
לקריאה נוספת

פנקס הקהילות הונגריה, עמוד 463–464
ציגאנד, בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 351–352. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944)
דייוויד לוי יולי

שרידי מטעי הסוכר של דייוויד לוי יולי בהומוססה, פלורידה - אתר מורשת לאומית אמריקאית
דייוויד לוי יולי (באנגלית: David Levy Yulee;‏ 12 ביוני 1810 – 10 באוקטובר 1886) היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי. היהודי השני אחרי פרנסיס סלוודור, שכיהן כחבר בבית נבחרים מדינתי בארצות הברית, היהודי הראשון שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית (מטעם פלורידה, כשעדיין הייתה טריטוריה אמריקאית ולא מדינה, 1841–1845) והיהודי הראשון שנבחר לסנאט האמריקאי, עם קבלתה והצטרפותה של פלורידה כאחת ממדינות ארצות הברית (מ-1845 ואילך).
קורות חיים

יולי נולד ב-1810, כנתין בריטי בשארלוט אמאלי, עיר הבירה של הטריטוריה האמריקאית דהיום איי הבתולה של ארצות הברית, אז עדיין מושבה דנית, תחת כיבוש בריטי, למשפחה יהודית ספרדית.
אביו, משה אליהו לוי (Moses Elias Levy)‏ (1782–1854) היה יהודי מרוקאי (יליד מוגדור) ממוצא ספרדי, שהיגר ממרוקו לאנגליה, משם לאיי הבתולה, לאחר מכן לווירג'יניה בארצות הברית ולבסוף לפלורידה ב-1820, בה היה ב-1821 ממייסדי העיירה מיקאנופי (Micanopy). בנה בפלורידה ב-1822 אחוזה שלמה, לה קרא "ירושלים החדשה", כמקום מקלט ליהודים שברחו מאירופה לאמריקה עקב רדיפות אנטישמיות. האחוזה נהרסה ב-1835 על ידי אינדיאנים סמינולים. האב נודע גם כלוחם למען שחרור העבדים ואף ערך והוציא לאור בלונדון ב-1828 ביטאון שעסק בכך (לו עצמו אמנם היו עבדים).
גם אימו של יולי, חנה, הייתה יהודיה, מצאצאי יהודים שגורשו מספרד להולנד, ונדדו לאנגליה. בן דוד מדרגה שנייה של יולי היה יהודה פיליפ בנימין, סנאטור אמריקאי ומזכיר המדינה של הקונפדרציה של מדינות הדרום, במלחמת האזרחים האמריקאית, אשר נולד אף הוא באיי הבתולה, שנה אחת בלבד אחרי יולי.
הוריו של יולי התגרשו סמוך לאחר היוולדו, הוא נשאר עם האם ואילו האב, עם הבן הבכור אליאס, עזבו את איי הבתולה ועברו לווירג'יניה ולאחר מכן, לפלורידה. יולי הצעיר הצטרף בהמשך אליהם בנורפוק וירג'יניה ולאחר מכן עבר עימם לפלורידה.
ב-1832 סיים יולי לימודי משפטים בסיינט אוגוסטין, פלורידה וקיבל רישיון עריכת דין. במקביל לעיסוקו כעו"ד הוא שירת באותן שנים במיליציה של פלורידה.
קריירה פוליטית

ב-1838, כשהיה יולי בן 28 הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית (המפלגה השמרנית יותר בארצות הברית באותה תקופה), כאחד הצירים לאספה המכוננת של פלורידה, לניסוח חוקתה. ב-1841 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, כנציגה של הטריטוריה דאז פלורידה ובכך היה ליהודי הראשון שנבחר וכיהן בבית הנבחרים האמריקאי, גם אם לא מטעם אחת מהמדינות.
בקונגרס האמריקאי היה יולי מראשי הלוחמים למתן מעמד של מדינה לפלורידה, כמו גם למען היתר להמשך העבדות במדינה החדשה, לכשתוכר. משהפכה אכן פלורידה למדינה בארצות הברית, בחרו בו עמיתיו ב-1845, כאחד משני נציגי המדינה בסנאט האמריקאי. הוא נכנס לתפקיד ב-1 ביולי 1845 ובכך היה גם לסנאטור היהודי הראשון בארצות הברית. הסנאטור היהודי השני, כשבע שנים אחריו, היה בן דודו (דרגה שנייה) יהודה פיליפ בנימין.
שנה אחר כך, ב-1846 הוא נישא לנני וויקליף (Nannie C. Wickliffe Yulee), אחת מחמש בנותיו של מושל קנטקי לשעבר (1839–1840) צ'ארלס וויקליף. אחד משלושת אחיה של אשתו, רוברט וויקליף, עתיד היה להיות גם הוא, כעבור כעשור שנים, למושל לואיזיאנה (1856–1860). נני וויקליף יולי הייתה נוצריה פרסביטריאנית ויולי עצמו אמנם לא התנצר, אבל בהזדמנות זו של נישואיו לה הוא הוסיף לשם משפחתו לוי, את השם יולי, ככל הנראה כדי לטשטש את יהדותו ולאפשר לאשתו ולאחר מכן לילדיו, שלא לשאת את השם לוי. השניים גם גידלו את ילדיהם לאחר מכן, כנוצרים ולא כיהודים ושם משפחתם היה וויקליף יולי (לא לוי). כל אלה לא הועילו ליולי עצמו, משום שהוא סבל מהתקפות אנטישמיות חוזרות ונשנות, במהלך כל פעילותו הפוליטית.
יולי שירת בסנאט במשך כ-12 שנים, בשתי תקופות כהונה נפרדות, הראשונה בשנים 1845–1851, והשנייה בשנים 1855–1861. בבחירות 1850, בסוף הקדנציה הראשונה שלו, הוא ניסה להיבחר מחדש, אך הפסיד לסטיבן מלורי, דמוקרט אף הוא, אשר לימים הפך לשר הימיה של מדינות הקונפדרציה. ב-3 במרץ 1851 סיים יולי את תקופת כהונתו הראשונה ונאלץ לחכות להזדמנות נוספת במשך ארבע שנים. ב-1854 החליט הסנאטור השני מטעם פלורידה, ג'קסון מורטון, שלא לנסות לרוץ שוב לבחירה מחדש לסנאט. יולי רץ לפיכך בבחירות לסנאט האמריקאי, למקום הפנוי הזה. יריבו הפעם היה מועמד המפלגה הויגית הליברלית תומאס בראון ויולי הביס אותו וחזר לתקופת הכהונה השנייה שלו ב-4 במרץ 1855.
בסביבות 1860 התעוררה המחלוקת בארצות הברית בשאלת העבדות, במלוא עוזה. יולי היה אז מראשי הלוחמים למען העבדות ובהמשך לכך הוא החל להילחם גם למען היפרדות פלורידה מארצות הברית, על אותו רקע. מסיבה זו הוא גם התפטר מחברותו בסנאט האמריקאי, ב-21 בינואר 1861 והצטרף בהמשך לקונגרס החדש של מדינות הדרום, הפורשות מארצות הברית.