stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיפאן חסן
ביוגרפיה > 2021

ביוני 2021, בהולגלו, הולנד, קבעה שיא עולם חדש בריצת 10000 מטר, 29:06.82 דקות. שיאה זה נשבר לאחר יומיים באותו האצטדיון על ידי לטסנבט גידיי. חסן זכתה באותה שנה בתואר אתלטית השנה באירופה.
לאולימפיאדת טוקיו (2020) נכנסה במטרה להשיג שיא חדש של שלוש מדליות זהב בריצה למרחקים ארוכים (בריצת 5000 מטר, 10000 מטר ו-1500 מטר.) למרות שבמוקדמות לריצה הראשונה היא מעדה וכמעט פספסה את ההעפלה לגמר, חסן התאוששה והצליחה בחצי דקה לעקוף את כל יריבותיה ולמרות המעידה לסיים במקום הראשון.
בגמר ה-5000 מטר היא הגיעה ראשונה בזמן של 14:36.79 וזכתה במדליית זהב. היא הקדימה את הרצה הקנייתית הלן אובירי שסיימה ב-14:38.79. בגמר למרחק 1,500 מטר הגיעה שלישית, אחרי פיית' קיפייגון מקניה ולורה מויר מבריטניה, וסיימה בזמן של 3:55.86. בהמשך המשחקים ניצחה בגמר ה-10,000 מטר בזמן של 29:55.32.
גם אם לא שלושתן מזהב, היא האתלטית היחידה שהשיגה שלוש מדליות בשלוש ריצות אלה באותם משחקים אולימפיים.
ביוגרפיה > 2022

באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית סיימה רביעית בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 30:10.56 דקות, ושישית בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:48.12 דקות.
ביוגרפיה > 2023

באפריל רשמה את הופעת הבכורה שלה בריצת מרתון וניצחה במרתון לונדון בשיא הולנד של 2:18.33 שעות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט הונגריה זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:54.11 דקות, אחרי פיית' קיפייגון (14:53.88 דקות) וביאטריס צ'בט (14:54.33 דקות), שתיהן מקניה. מדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:56.00 דקות, אחרי פיית' קיפייגון (3:54.87 דקות) ודיריבה ולטג'י מאתיופיה (3:55.69 דקות) וסיימה במקום 11 בריצת 10000 מטר, לאחר שנפלה עשרות מטרים לפני קו הסיום ונפצעה קלות.
במרתון שיקגו ניצחה בתוצאה של 2:13:44 שעות, המדרגת אותה שנייה בכל הזמנים.
ביוגרפיה > 2024

לקראת אולימפיאדת פריז, הצליחה חסן להשיג קריטריון בארבעה מרחקים: 1500, 5000, 10000 מטר וריצת המרתון. מספר ימים לפני תחילת התחרויות הודיעה כי תוותר על ריצת ה-1500 מטר.
היא זכתה במדליית זהב בריצת מרתון בשיא אולימפי של 2:22:55 שעות כשהיא משיגה את טיגסט אספה מאתיופיה ואת הלן אובירי מקניה. בריצת 5000 מטר זכתה במדליית הארד בתוצאה של 14:30.61 דקות, אחרי צ'בט וקיפייגון. בריצת 10,000 מטר זכתה במדליית ארד בתוצאה של 30:44.12 דקות לאחר צ'בט ונדיה באטוקלטי. הישגיה זיכו אותה בתואר אתלטית השנה בעולם.
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 800 מטר: 1:56.81 דקות (2017)
ריצת 1500 מטר: 3:51:95 דקות (2019), שיא אירופה
ריצת מייל: 4:12.33 דקות (2019), שיא עולם בעבר
ריצת 3000 מטר: 8:18.49 דקות (2019), שיא אירופה
ריצת 5000 מטר: 14:13.42 דקות (2023), שיא אירופה
ריצת 10000 מטר: 29:06.82 דקות (2021), שיא עולם לשעבר
ריצת 1 שעה: 18,930 מטר (2020), שיא עולם
ריצת מרתון: 2:13:44 שעות (2023)
שיאים אישיים > אולם

ריצת 800 מטר: 2:02.62 דקות (2016)
ריצת 1500 מטר: 4:00.46 דקות (2015), שיא הולנד
ריצת 3000 מטר: 8:30.76 דקות (2017), שיא הולנד
שיאים אישיים > ריצת כביש

5 ק"מ: 14:43 דקות, שיא אירופה, שיא עולם לשעבר
חצי מרתון: 1:05:15 שעות, שיא אירופה
ריצת מרתון: 2:13:44 שעות (2023), שיא אירופה
הערות שוליים

↑   דרמה בריצת 1,500 מטר: סיפאן חסן נפלה, קמה וסיימה ראשונה, באתר הארץ, 2 באוגוסט 2021
↑  Tokyo 2020 – ‘All the drama!’ – Sifan Hassan tripped at bell yet powers past rest of field to win heat, Eurosport (באנגלית)
1 2  הרגע הגדול בקריירה של סיפאן חסן "הרגיש כמו 10 מדליות זהב", באתר וואלה, 11 באוגוסט 2024
|  אלופות אולימפיות - ריצת 3,000 מטרים וריצת 5,000 מטרים |
| --- | --- | --- |
| ריצת 3000 מטר | (1984): מריצ'יקה פויקה רומניה • (1988): טטיאנה סמולנקו-דורובסקיך ברית המועצות • (1992): ילנה רומנובה ברית המועצות |  |
| ריצת 5000 מטר | (1996): ואנג ז'ונגחיה הרפובליקה העממית של סין • (2000): גבריאלה סאבו רומניה • (2004): מסרט דפאר אתיופיה • (2008): טירונש דיבאבה אתיופיה • (2012): מסרט דפאר אתיופיה • (2016): ויויאן צ'רויוט קניה • (2020): סיפאן חסן הולנד • (2024): ביאטריס צ'בט קניה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  World Athletics: 14489606
בית הכנסת בסטובי

סטובי, "כתובת פּוֹליכֿרמוֹס"
בית הכנסת העתיק בסטובי (ביוונית עתיקה: Στόβοι; ברומית: Stobi; במקדונית: Стоби), במרכז מקדוניה הצפונית המודרנית, התקיים במאות השלישית והרביעית לספירה הנהוגה.
אתר העתיקות של העיר ההיסטורית סטובי נמצא סמוך למפגש הנהרות אריגון ואקסיוס, על הדרך המוליכה מאגן הדנובה אל הים האגאי. סטובי, שהתקיימה עוד לפני הכיבוש המקדוני, הייתה עיר מסחר משגשגת, מרכז המינהל של הפרובינקיה הרומית 'מקדוניה סַלוּטַריס' (לימים 'מקדוניה סֶקוּנדָה') ומושב בישוף במאות הרביעית והחמישית. העיר חרבה במאה השישית וניטשה. בחפירות שנערכו בה נחשפו שרידי בית הכנסת מן התקופות הרומית והביזנטית. קיום בית כנסת עתיק בסטובי נודע כבר ב-1931, עם גילוי כתובת העוסקת בו, אבל שרידי מבניו אותרו ונחקרו רק בשנות ה-70 של המאה העשרים.
בית הכנסת העתיק של סטובי נמצא בתוך מכלול מבנים מאוחרים לו, שהחוקרים מכנים בשם "הבזיליקה המרכזית" ו"בית תהילים". זוהו בו שני שלבים בשני מפלסים לא חופפים. מבית הכנסת הראשון נותרו שרידים מעטים, שהמשמעותי בהם הוא עמוד שיש ועליו כתובת ארוכה, בת 32 שורות, ביוונית. ציון השנה בכתובת אינו ברור, והתאריך נתון במחלוקת בקרב חוקרי הכתב: שתי האפשרויות הן שנת 163 או שנת 279 לספירה. הכתובת מתייחסת למקדיש המבנה, קלודיוס טיבריוס פּוֹליכֿרמוֹס (Polycharmos), "אב הכנסת בסטובי" (Patër tës Stóbois Synagögës), שבנדבתו תוקן והורחב הבניין. ייתכן שתרם אגף מביתו שלו, כפי שניתן להסיק מתוכן הכתובת. "כתובת פוליכרמוס" מציינת את חלקי המבנה – "מקום קדוש" (hagios topos), שהוא כמשוער אולם ההתכנסות לתפילה, חדר הסבה (triklnion) וחצר מוקפת עמודים (tetrastoön), אך אין בממצאים כדי להמחיש תוכנית קרקע מוגדרת של המבנה. יש סימנים לכך שבית הכנסת משלב זה כלה בשריפה.
בית הכנסת מן השלב השני, שהקמתו מתוארכת לראשית המאה הרביעית, בנוי על גבי חלק מבניין בית הכנסת הראשון. משלב זה נותרה רצפת פסיפס מעוטרת בדגמים גאומטריים, דומים לאלה שנמצאו ברצפות אחרות בסטובי ובסביבתה. האולם המרכזי, שמידותיו 7.9 × 13.3 מ', מכוון לדרום-מזרח. בצמוד לקצהו המזרחי של האולם נמצאו שרידי משטח מוגבה, בימה, וכן נמצאו שרידי ספסל שנמשך לאורך הקיר הדרומי. בחדר סמוך, מדרום למבנה בית הכנסת, נמצא דימוי של מנורת שבעה קנים על פיסת קיר מטויח. במהלך פעולות שימור שנערכו באתר ב-1994 נמצאה לוחית שיִש מעוגלת (בשימוש מִשני כאבן מִדרך) ועליה כתובת המציינת את אלכסנדר, המשגיח (phrontistes), ששיפץ את הסטיו המוליך ל"בית הכנסת הקדוש" (Hagia Synagoga). הכתובת מיוחסת לתחילת המאה הרביעית, כלומר לשלָב השני של בית הכנסת. בניין הבזיליקה, שמתחתיו נמצאו שרידי בית הכנסת, מיוחס לשלהי המאה הרביעית, ומכאן תיארוך סופו של בית הכנסת במקום זה. הכניסה לבזיליקה הנוצרית, וכך גם לקוֹדמהּ באתר – בית הכנסת, הייתה דרך הרחוב שחצה את העיר במרכזהּ.
לא ידוע דבר על הקהילה היהודית בסטובי בעת העתיקה ממקורות שאינם ארכאולוגיים ואפיגרפיים.
ראו גם

סטובי
לקריאה נוספת

אשר עובדיה, "קהילות יהודיות במקדוניה ובתרקיה בעת העתיקה", תעודה י"ב, תשנ"ז, עמ' ל"ט–נ"א
הערות שוליים

↑  יש חוקרים המקדימים את תקופת של בית הכנסת למחצית השנייה של המאה השנייה, וזאת על פי קריאה שונה של שרידי האותיות ב"כתובת פוליכרמוס" שנמצאה באתר
↑  עיקר החפירות שבהן נחקר בית הכנסת נערכו בשנים 1970–1971 ו-1973–1974 בראשות ג'יימס וייסמן (James Wiseman) מאוניברסיטת בוסטון וג'ורג' מאנו-ציסי (Djordje Mano-Zissi) מהמוזיאון הלאומי בבלגרד; החפירות באתר העתיקות של העיר סטובי נמשכות, וב-2008 אף הוקמו במקום מִנהלה קבועה ומרכז הדרכה
↑  נושא זה נדון בפירוט בחיבורה של אפרת חבס (רובין):
Ephrat Habas (Rubin), "The Dedication of Polycharmos from Stobi: Problems of Dating and Interpretation", The Jewish Quarterly Review, Vol. 92, No. 1–2, 2001, pp. 41–78
↑  גרסה אחרת: אשר עובדיה, "קהילות יהודיות במקדוניה ובתראקיה בעת העתיקה", אפיריון 46, חורף 1996–1997, עמ' 6–9
דווייט פיליפס

דווייט פיליפס (באנגלית: Dwight Phillips ; נולד ב-1 באוקטובר 1977) הוא אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי ו-4 פעמים אלוף עולם בקפיצה לרוחק. שיאו האישי בקפיצה לרוחק, 8.74 מטר, היא התוצאה החמישית בטיבה בכל הזמנים.
ביוגרפיה

פיליפס נולד בדיקייטר, ג'ורג'יה.
באולימפיאדת סידני (2000) סיים פיליפס במקום השמיני בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.06 מטר. בשלב המוקדמות הוא קפץ 8.13 מטר ועלה מהמקום השלישי.
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 סיים פיליפס שוב במקום השמיני בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.92 מטר. בשלב המוקדמות הוא קפץ 7.95 מטר ועלה שוב מהמקום השלישי.
באליפות העולם שנערכה בפריז בשנת 2003 זכה פיליפס במדליית זהב ראשונה בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.32 מטר לפני ג'יימס בקפורד מג'מייקה (8.28 מטר) ויאגו לאלמלה מספרד (8.22 מטר).
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה פיליפס במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.59 מטר (התוצאה הרביעית במשחקים האולימפיים אחרי התוצאות של בוב בימון ממקסיקו 1968 וקרל לואיס מסיאול 1988 וברצלונה 1992) לפני בן ארצו ג'ון מופיט (8.47 מטר) וחואן לינו מרטינז מספרד (8.32 מטר).
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 הגן פיליפס על תוארו וזכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.60 מטר, לפני איגנסיויס גייסה מגאנה (8.34 מטר) וטומי אווילה מפינלנד (8.25 מטר).
באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכה פיליפס במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.30 מטר ולא הצליח לזכות בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב. אירווינג סלדינו מפנמה זכה במדליית זהב (8.57 מטר) ואנדרו אווה מאיטליה זכה במדליית כסף (8.47 מטר).
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים פיליפס במקום הרביעי בלבד וכך נמנעה ממנו השתתפות שלישית במשחקים האוליפיים (רק שלושה נציגים מכל מדינה יכולים להשתתף בכל מקצוע).
ב-7 ביוני 2009 קבע פיליפס את שיאו האישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.74 מטר. באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה אותה שנה הוא זכה בפעם השלישית במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.54 מטר, לפני גודפרי חוטסו מוקואנה מדרום אפריקה (8.47 מטר) ומיצ'ל ואט מאוסטרליה (8.37 מטר).
באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכה פיליפס בפעם הרביעית במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.45 מטר, לפני מיצ'ל ואט מאוסטרליה מדרום אפריקה (8.33 מטר) ונגונידז'שה מקושה מזימבבואה (8.29 מטר).
שיאיו האישיים

| מקצוע | תוצאה | מקום | תאריך |
| --- | --- | --- | --- |
| קפיצה לרוחק | 8.74 מטר | יוג'ין, אורגון, ארצות הברית | 7 ביוני 2009 |
| קפיצה לרוחק (אולם) | 8.29 מטר | ברמינגהאם, בריטניה | 15 במרץ 2003 |
| קפיצה משולשת | 16.41 מטר | בויסי, איידהו, ארצות הברית | 5 ביוני 1999 |
| ריצת 50 מטר | 5.70 שניות | לייוי, צרפת | 26 בפברואר 2005 |
| ריצת 60 מטר | 6.47 שניות | מדריד, ספרד | 24 בפברואר 2005 |
| ריצת 100 מטר | 10.06 שניות | אתונה, ג'ורג'יה, ארצות הברית | 9 במאי 2009 |
| ריצת 200 מטר | 20.68 שניות | טמפה, אריזונה, ארצות הברית | 30 במרץ 2002 |
פבריס לאפייר

פבריס לאפייר (באנגלית: Fabrice Lapierre; נולד ב-17 באוקטובר 1983) הוא אתלט אוסטרלי, אלוף העולם באולם (דוחא 2010) וסגן אלוף העולם (בייג'ינג 2015) בקפיצה לרוחק.
ביוגרפיה

לאפייר נולד במאוריציוס. בשנת 2002 סיים שני בתחרות הקפיצה לרוחק באליפות העולם לנוער שנערכה בג'מייקה, בתוצאה של 7.74 מטר. בשנים 2003 עד 2006 למד חקלאות באוניברסיטת טקסס A&M בארצות הברית והתחרה במסגרת נבחרת האוניברסיטה באתלטיקה. הוא זכה באליפות ה-NCAA בקפיצה לרוחק באצטדיון בשנת 2005, סיים שלישי באליפות באולם באותה שנה ושני ב-2006. כמו כן התחרה בקפיצה משולשת ובריצות שליחים.
ב-2006 זכה במדליית ארד במשחקי חבר העמים הבריטי שהתקיימו במלבורן בתוצאה של 8.10 מטר. ב-2008 נכלל בסגל אוסטרליה לאולימפיאדת בייג'ינג אך לא עבר את שלב המוקדמות לאחר שקפץ למרחק של 7.90 מטר. באליפות העולם ב-2009 שהתקיימה בברלין סיים רביעי בתוצאה של 8.14 מטר.
ב-2010 זכה באליפות העולם באתלטיקה באולם שהתקיימה בדוחה בתוצאה של 8.17 מטר, בהמשך השנה זכה באליפות אוסטרליה כשקבע תוצאה של 8.78 מטר אך בעזרת רוחית גבית מעל המותר (+3.1) באוקטובר זכה במשחקי חבר העמים שהתקיימו בדלהי בתוצאה של 8.30 מטר.
בשנים לאחר מכן סבל מפציעות חוזרות ונשנות ובאליפות העולם ב-2011 ובאליפות העולם ב-2013 לא הצליח לעבור את שלב המוקדמות.
ב-2015 זכה במדליית כסף באליפות העולם שהתקיימה בבייג'ינג בתוצאה של 8.24 מטר, לאחר המנצח גרג רתרפורד. באליפות העולם באתלטיקה באולם 2016 זכה במדליית כסף בשיא אוסטרלי חדש באולם של 8.25 מטר, לאחר המנצח מרקיז דנדי מארצות הברית (8.26 מטר) ולפני צ'נגז'הו הואנג מסין (8.21 מטר). באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו סיים במקום העשירי. באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיים במקום ה-11.
הערות שוליים

↑  LAPIERRE SAILS WIND-ASSISTED 8.78M IN PERTH - AUSTRALIAN CHAMP, אתר התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, 18 באפריל 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  World Athletics: 14179335
ארייס מריט

ארייס מריט (באנגלית: Aries Merritt; נולד ב-24 ביולי 1985) הוא אתלט מארצות הברית, הוא אלוף אולימפי (לונדון 2012), בעל מדליית ארד מאליפות העולם (בייג'ינג 2015) ושיאן העולם הנוכחי (2017) בריצת 110 מטר משוכות (12.80 שניות). נוסף לכך הוא אלוף העולם באולם בריצת 60 מטר משוכות (איסטנבול 2012).
ביוגרפיה

מריט נולד בגרנדה, מיסיסיפי וגדל במריאטה, ג'ורג'יה.
ביוגרפיה > אלוף עולם לנוער

באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בגרוסטו, איטליה בשנת 2004 זכה מריט במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.56 שניות, לפני דאירון רובלס מקובה (13.77 שניות).
באליפות המכללות (NCAA) שנערכה בשנת 2006 זכה מריט במדליית זהב ריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.21 שניות, התוצאה השנייה בטיבה בהיסטוריה של המכללות אחרי שיאו העולמי של רנאלדו נהמיה (13.00 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 סיים מריט במקום 27 בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.70 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 סיים מריט במקום חמישי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.67 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 13.32 שניות.
ביוגרפיה > אלוף עולם באולם

באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באיסטנבול, טורקיה במרץ 2012 זכה מריט במדליית זהב בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.49 שניות, לפני ליו שיאנג מסין (7.49 שניות) ופסקל מרטינו-לאגרד מצרפת (7.53 שניות).
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לונדון (2012) שנערכו ביוג'ין, אורגון ב-30 ביוני 2012 קבע מריט בריצת 110 מטר משוכות את תוצאה השנה בעולם ושיא אישי חדש של 12.93 שניות, 6 מאיות השנייה איטי משיא העולם של דאירון רובלס. שבועיים לאחר מכן, בתחרות ליגת היהלום  שנערכה בלונדון ב-13 ביולי הוא ניצח את באותה תוצאה, את אלוף העולם בן ארצו ג'ייסון ריצ'רדסון (13.06 שניות).
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

באולימפיאדת לונדון (2012) זכה ארייס במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא אישי חדש ותוצאת השנה בעולם של 12.92 שניות, לפני ג'ייסון ריצ'רדסון (13.04 שניות) והאנסל פרצ'מנט מג'מייקה (13.12 שניות).
ביוגרפיה > שיאן עולם

בתחרות ליגת היהלום שנערכה בבריסל, בלגיה ב-7 בספטמבר 2012 קבע ארייס בריצת 110 מטר משוכות שיא העולם חדש של 12.80 שניות, שיפור לשיא בן ה-4 שנים ו-3 חודשים של דאירון רובלס (12.87 שניות).
שיאים אישיים > אצטדיון פתוח

ריצת 110 מטר משוכות: 12.80 שניות (2012) שיא עולם
ריצת 200 מטר: 21.46 שניות (2006)
ריצת 400 מטר משוכות : 51.94 שניות (2004)
שיאים אישיים > אולם

ריצת 55 מטר משוכות: 7.10 שניות (2006)
ריצת 60 מטר משוכות: 7.43 שניות (2011)
פרשת האונס בשמרת

פרשת האונס בשמרת הוא כינויה של סדרת מעשי אונס ואונס קבוצתי, שביצעו 11 נערים, חלקם בני קיבוץ שמרת, בבת הקיבוץ יעל גרינברג בת ה-14 וחצי, באוגוסט 1988. התקיפות המיניות נמשכו מספר ימים, ביחידות ובקבוצה. הפרשה עוררה הדים רבים בישראל והביאה לשינוי בהתייחסות החוק למעשה אונס.
תחילה החליטה פרקליטות מחוז חיפה לסגור את התיק, ורק לאחר מאבק ציבורי הוגשו נגד שבעה מהחשודים באונס כתבי אישום לבית המשפט המחוזי בחיפה, וביוני 1991 החל משפטם. הם זוכו מחמת הספק, אך הוגש ערעור על ידי המדינה לבית המשפט העליון נגד ארבעה מהם - אופיר בארי, נדב ביטון, צפריר צביסון ואריק חזון. ארבעתם הורשעו ונגזר עליהם מאסר בפועל של עד שנה וחצי. בפסק הדין נאמר כי חובה על הגבר לחפש ולוודא את הסכמתה המפורשת של האישה לפני מגע מיני איתה, וכי אם לא ניתן אישור כזה, מדובר באונס.
מעשי האונס

הנערים היו בגילים 16.5 עד 18.5. שלושה מהם היו תלמידי בית הספר האזורי "אשרת" בקיבוץ עברון ליד נהריה: שני נערים מקיבוץ שמרת, אחד מקיבוץ סער הסמוך, ושניים מהנאשמים היו מנהריה. שני נערים היו מיבנה וראשון לציון והתארחו בקיבוץ שמרת. גרינברג הייתה בת לחברי קיבוץ חדשים יחסית, שהצטרפו לקיבוץ כשהייתה בת 5.
את האונס ביצעו בין 11 ל־14 באוגוסט 1988, בזמן החופש הגדול. תחילה אופיר בארי, בן הקיבוץ, שכנע את יעל להצטרף לנסיעה ברכב של חבריו, נדב ואלי ביטון, תושבי נהריה. הנערים הסיעו את גרינברג ברכב לשדות הקיבוץ ושם אנסו אותה לראשונה. למחרת, כשישבה עם נערים ונערות אחרים ליד מבנה חברת הנוער, קרא לה בארי, אך היא סירבה לבוא. בתגובה אמר שיספר לכולם מה קרה ערב קודם. מאחר שפחדה - הצטרפה אליו ואל נער נוסף חבר הקיבוץ. השניים ניסו לשכנעה שתשכב איתם אך היא סירבה וחזרה לחדרה. לשם הגיע הנער שפגשה קודם, שניסה לשכנעה כי הוא יגן עליה ולא ייתן לאחרים לגעת בה, אך לאחר ששכב איתה, בהסכמתה, הודיע לחבריו ש"יש אחת שמזדיינת", ובכך עודד את המשך מעשי האינוס. נער זה לא הואשם באונס, מאחר שהיא שכבה איתו בהסכמה. במסגרת האירועים היו מקרים שבהם אנסו אותה יותר מנער אחד בו-זמנית. מעשי האינוס נמשכו בחדרה של גרינברג, במפעל הרהיטים של הקיבוץ, במושב בוסתן הגליל ובחוף הים בעכו.
לפי עדויות כל המעורבים, יחסי המין לא היו ביוזמתה של גרינברג, אלא היו ביוזמת חבורת הנערים. היא טענה כי המעשים נעשו שלא מרצונה ואגב השמעת איומים, תוך שהיא ניצבת מול חבורה מאורגנת המנצלת אותה מינית ונפשית. לטענת הנערים, המעשים נעשו בהסכמה ללא הבעת התנגדות וללא איומים. לאחר שהחלו להפעיל עליה אלימות פיזית ולא רק מילולית, גרינברג התלוננה בפני אחות הקיבוץ וסיפרה לה על המעשים. האחות הגישה לה טיפול רפואי אך נמנעה מלדווח על המקרה לרשויות. לאחר יומיים סיפרה הנערה על המעשים גם לאימהּ, ששכנעה אותה להגיש תלונה במשטרה, חמישה ימים לאחר סיום מעשי האונס.
לאחר חשיפת הפרשה, ארבעת בני הקיבוץ המעורבים הורחקו ממנו לחצי שנה בהחלטת שופט ושהו בקיבוצים אחרים. הקיבוץ החליט לממן את ההגנה המשפטית שלהם. לאחר חזרתם לקיבוץ והקושי של גרינברג להתמודד עם נוכחותם, עזבו, היא ובני משפחתה, את הקיבוץ.
המעצר וההחלטה הראשונית לא להעמיד לדין את המעורבים

ב-22 באוגוסט נעצרו שלושה מהמעורבים, בני הקיבוץ, ואחרי יומיים עוד שלושה שאינם תושבי הקיבוץ. בהמשך אותרו ונעצרו גם שני אחים מנהריה שברכבם הוסעה הנערה. המשטרה המליצה להעמיד לדין תשעה נערים מתוך 11 שהיו מעורבים בפרשה, אולם עורכת הדין לילי בורישנסקי, פרקליטת מחוז חיפה חוללה סערה ציבורית במרץ 1990, כשהמליצה שלא להעמיד אותם לדין "מחוסר עניין ציבורי". בתגובה על הסערה הציבורית שעוררה החלטתה אמרה שהשתמשה בניסוח משפטי שנהוג להשתמש בו כשהחשודים קטינים. הסיבה שנמסרה לאחר שהתיק היה בדיון בפרקליטות כשנה הייתה: ”שבעקבות חוות דעת פסיכולוגית נקבע שהנערה אינה יכולה להעיד, מפני שהעדות עלולה לגרום לה נזק ולפגום בסיכוייה להשתקם. התיק נבדק על־ידי פרקליטת המחוז, ובמשך יותר משנה קיימה הפרקליטות קשר עם הפסיכולוגית, כדי לבדוק אם המתלוננת מסוגלת להעיד. בהתחשב בעובדה שהמתלוננת לא היתה מסוגלת להעיד, נמצא כי אין מספיק ראיות לגבי חלק גדול מהתלונה, ופרקליטות מחוז חיפה נאלצה לסגור את התיק”.
ההחלטה של בורישנסקי לסגור את התיק עוררה ביקורת מצד משפטנים רבים, שטענו שלכל הפחות היה ניתן להעמיד את המעורבים למשפט על עבירת בעילת קטינה, מאחר שהם הודו שקיימו עימה יחסי מין. מרכז הסיוע לנפגעות תקיפה מינית, ארגון נעמת, עיתונאים ועורכת הדין דניאלה גרצולין סייעו לנערה, והחל מאבק לשנות את ההחלטה ולמצות את הדין בפרשה. בנוסף באותה עת נסגרו עוד תיקים דומים, מסיבות דומות, אך הפרטים שלהם לא נחשפו.
באוגוסט 1990 פנתה משפחתה של גרינברג לפרקליטות מחוז חיפה בבקשה לבחון אפשרות לפתוח מחדש את תיק החקירה, ולהעמיד לדין את החשודים במעשה. בנוסף הוגשה חוות דעת פסיכולוגית שהנערה יכולה להעיד נגד הנערים. ב-23 בספטמבר 1990 החליטה הפרקליטות לבסוף להעמיד לדין שבעה מהמעורבים בפרשה. משפטם בבית המשפט המחוזי בחיפה החל ב-2 ביוני 1991. בפועל הועמדו לדין רק שישה מהנאשמים, לאחר שנאשם שביעי עזב את ישראל עם משפחתו לפני תחילת המשפט. הנאשמים בשלב זה היו רובם חיילים בשירות סדיר. במהלך המשפט שכר קיבוץ שמרת חברת יחסי ציבור במטרה לנקות את עצמו מהאירוע, לאחר שתדמיתו נפגעה בעקבות החשיפה התקשורתית הקיבוץ ביקש להדגיש כי הוא לא עומד למשפט, אלא הנאשמים; ורק שניים מהשבעה בני הקיבוץ.
הזיכוי במחוזי

העדויות במהלך המשפט ניתנו כמעט שלוש שנים לאחר האירועים. הנאשמים לא הכחישו שקיימו יחסי מין עם הנערה, אך טענו שהכל נעשה בהסכמה. התביעה לא הזמינה עדים מרכזיים להעיד (דוגמת אחות הקיבוץ). הנאשמים מצדם שכרו שורה של עורכי דין מנוסים והזמינו עדי אופי.
בנובמבר 1992 זיכה מחמת הספק השופט מיכה לינדנשטראוס את כל הנאשמים השופט טען כי גרסתה של הנאנסת לא אמינה:
עם זאת סבר לינדנשטראוס, כי ייתכן שהוכחה במשפט עבירה של בעילה אסורה בהסכמה, אך ”התביעה לא מצאה לנכון להעמיד את הנאשמים לדין בעבירה זו”.
בנוסף העביר ביקורת על התנהגות הנאשמים, וכתב: ”...הנאשמים עטו עליה כמוצאים שלל רב, תוך התעלמות מוחלטת מגילה הצעיר, וקיימו איתה מגעים מיניים בגוונים שונים ובחברותה. גם אם לא הוכחו בתיק זה מעל לכל ספק סביר חוסר ההסכמה למגעים מצד המתלוננת, והסחיטה באיומים, וגם אם מדובר בנאשמים שרובם קטינים...לא התעורר אצלם ה"זיק האנושי" הדרוש כדי לסיים בשלב מוקדם מאד מערכת יחסים מתמיה זו. אין זו שאלה של "מתירנות". זו שאלה של יחס כבוד לזולת, לנערה רכה בשנים אשר מבחינת הנאשמים הפכה להיות, לדאבון הלב, ל"מכשיר" בלבד”.
פסק דינושל השופט עורר ביקורת רבה בציבור ובמשך תקופה ארוכה לא היה נגיש עד שבשנת 2019, בעקבות מאמצים של התנועה לחופש המידע והעיתונאי חן מענית, נמצא עותק של פסק הדין המקורי.
ההרשעה בעליון

פרקליטות המדינה הגישה ערעור לבית המשפט העליון על זיכוים של ארבעה מהנאשמים: אופיר בארי, נדב ביטון, צפריר צביסון ואריק חזון. הדיון בערעור החל ב-23 במרץ 1993. בדצמבר 1993, לאחר דיון בפני הרכב שכלל את נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר ואת השופטים מישאל חשין ואליעזר גולדברג הורשעו הארבעה פה אחד. פסק דין זה נחשב ציון דרך בפסיקה העוסקת בפשיעה המינית.
בפסק הדין נאמר כי חובה על הגבר לחפש ולוודא את הסכמתה המפורשת של האישה לפני מגע מיני איתה. אם לא ניתן אישור כזה, קבעו השופטים, מדובר באונס. וכך כתב השופט מישאל חשין:
לגבי הצדקת המעשים על ידי העלאת עברה המיני של הנאנסת כתב הנשיא שמגר:
בהקשר זה ציטט השופט חשין את שירו של דן אלמגור "כשאת אומרת 'לא', למה את מתכוונת?" ושאל:
”האמנם כך הוא? האמנם 'לא' הוא 'אולי'? האמנם 'לא' הוא 'בוא'? האמנם 'לא' הוא 'כן', ואף 'עוד יותר מזמין מכן'?”. חשין דחה מכל וכל את המסר שבמילות השיר, ואמר ”'לא' הוא לעולם 'לא', ואין 'לא' שהוא 'כן'”. בעקבות פסק הדין הוסיף אלמגור בית נוסף לשירו: "כשהיא אומרת 'לא' לזה היא מתכוונת".
הנשיא שמגר קבע כי גרסת הנאשמים לקויה מבסיסה:
לשם קביעת העונש חזר התיק לשופט לינדנשטראוס בבית המשפט המחוזי בחיפה, זה שבתחילה זיכה את הנאשמים. על נדב ביטון, אריק חזון ואופיר בארי נגזרו 15 חודשי מאסר בפועל. על צפריר צביסון - 12 חודשי מאסר בפועל.

”חבורת נערים בני כ-17 שנה, על גבול הבגרות, ניצבו מול נערה בודדת בת 14 וחצי בלבד, והם מתעללים בה, מכים אותה ונוהגים בה כבובת מין חסרת כל צלם אנוש על פני חמישה ימים רצופים”, כתבו השופטים.
אחרית דבר > האנסים

ב-2011 אחד מהנאשמים, שלא הורשע ועזב את הקיבוץ לאחר שירותו הצבאי, ביקש לחזור ולהתגורר בקיבוץ עם משפחתו.
אחרית דבר > גרינברג

לאחר האירוע, סבלה גרינברג מדיכאונות מתמשכים ומבעיות כלכליות שונות ואף ניסתה להתאבד מספר פעמים.
בינואר 2001 התראיינה בתוכנית הטלוויזיה של יאיר לפיד. בראיון סיפרה שהיא אם חד הורית לשלוש בנות. קודם לחשיפה התראיינה ב-1996, בעילום שם, לתוכנית עובדה של אילנה דיין. בו חשפה כי מאז האונס, מצבה הבריאותי והנפשי הדרדר, וסיפרה על היחס השלילי שקיבלו היא ומשפחתה בקיבוץ, לאחר שהתלוננה על האונס.
במהלך 2007 חלה הידרדרות במצבה הנפשי, ובנותיה נמסרו למשפחות אומנה. אך בהמשך נאבקה בהחלטה ובנותיה חזרו לגור עימה. היא הוזמנה לצפות במחזה "משחקים בחצר האחורית" שכתבה המחזאית עדנה מזי"א, שעלה מחדש באותה שנה בתיאטרון הקאמרי. הוסכם שתקבל תמלוגים מההכנסות והיא נפגשה לשיחה עם הקהל לאחר מספר הצגות. עם זאת בינואר 2011 החליטה לתבוע את הקאמרי ועדנה מזי"א על פגיעה בפרטיות, אך בהמשך משכה את התביעה. במאי 2017 ערכה העיתונאית אורלי וילנאי כתבת טלוויזיה על הפרשה בה ניסתה לראיין את המורשעים, שהם בעלי משפחות ובעלי עסקים מצליחים, בזמן שכנגד גרינברג עמד פסק דין של ההוצאה לפועל, עקב חוב בסך מיליון וחצי שקל של בעלה לשעבר.
גרינברג נפטרה ממחלה ב-6 במאי 2023, בגיל 49.
התייחסויות בתרבות

המחזה "משחקים בחצר האחורית" של המחזאית ובמאית התיאטרון עדנה מזי"א נכתב בהשראת המקרה, עוד לפני הערעור לבית המשפט העליון. הוא עלה לראשונה בתיאטרון חיפה, ביוני 1993, בבימוי עודד קוטלר, שגם יזם את כתיבתו.
דן אלמגור, מחבר השיר "כשאת אומרת לא", שצוטט בפסק הדין, שינה בעקבות הפרשה את מילות אחד הבתים: "כשהיא אומרת 'לא' – לזה היא מתכוונת. לזה היא מתכוונת כשהיא אומרת 'לא!', לכן ה'לא!' שלה סופי, מוחלט. רק היא קובעת, לא שום בית-משפט".
הספר "דבק שקדים או ציאניד" מאת הסופרת רקפת זהר סובב סביב משפט מתוקשר העוסק באונס קבוצתי שהתרחש בקיבוץ, אשר מעורר את זכרונות הגיבורה בנוגע לאונס שהתרחש בקיבוצה.
בעונה השלישית של סדרת הסאטירה "היהודים באים" הופיע מערכון שעוסק בדיון של אספת הקיבוץ בעקבות האונס, באופן שמבקר את תגובת הקיבוץ למעשה האונס.
למרות הדעה הרווחת, השיר "כל החבר'ה" של להקת מוניקה סקס לא נכתב בהשראת הפרשה, אלא בעקבות פרשת האונס בקרית טבעון.
ראו גם

פרשת האונס הקבוצתי בקרית טבעון
פרשת האונס באילת
לקריאה נוספת

דפנה ברק-ארז, תקדימיוֹת - נשים קובעות תקדים במשפט הישראלי, כנרת, זמורה, דביר, 2024, הפרק "יעל גרינברג, הנערה מקיבוץ שמרת", עמ' 131–133.