stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קופסה כחולה

| --- | --- |

מעצבת הפוסטר: מרב שחם - בננה מון סטודיו
 בימוי:  מיכל ויץ
 הופק בידי:  אסף אמיר, אינה פישמן, אריק גוסנס, אורי שמאלי, פרדריק ניקולאי חברת הפקה: נורמה הפקות, אינטואיטיב פיקצ'רז (Intuitive Pictures), אוף-וורלד פרודקשנס (Off-world)
 תסריט:  תיעודי
 תחקיר:  מיכל ויץ, לי רוטברט, לילי יודינסקי
 עריכה:  דורון ג'רסי, ארז לאופר
 מוזיקה:  בנואה צ'רסט
 צילום:  דניאל קדם, אבנר שחף, דניאל מילר
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  2021
 משך הקרנה:  82 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט תיעודי 
 פרסים:  זוכה פסטיבל דוקאביב 2021 התחקיר הטוב ביותר
 דף הסרט ב־IMDb
 
קופסה כחולה הוא סרט דוקומנטרי ישראלי בן 82 דקות, שהופק בשנת 2021 בישראל, בקנדה ובבלגיה. הסרט דובר עברית ומספר את תולדות הקרן הקיימת בישראל שזור בחייו של יוסף ויץ מראשי קק"ל ורוכש הקרקעות שלה. הסרט זכה בפרס התחקיר בפסטיבל הבינלאומי דוקאביב 2021. הסרט הופק עבור ערוץ Yes דוקו ושודר בו לראשונה ב-2021.
עלילה

יוסף ויץ היה מראשי הקרן הקיימת לישראל, ובמסגרת תפקידו היה אחראי על רכישת קרקעות בארץ ישראל לטובת יישוב העם היהודי. למען מטרה זו התגייסו יהודי התפוצות והזרימו כספים אל הקופסה הכחולה המיתולוגית. מיכל ויץ, נינתו ובמאית הסרט, יצאה למסע בעקבות יומניו האישיים של יוסף ויץ המתארים לפרטי פרטים ולאורך שנים את שגרת יומו של מי שעסק בפינוי ערביי הארץ מהאדמות והכשרתן להקמת יישובים. היא מעמתת את בני משפחתה עם גילויים חדשים שחושפים היסטוריה אחרת מזו שנהוג לספר. יומניו של ויץ מספרים את סיפורה של המלחמה הארוכה והמתמשכת על אדמות ארץ ישראל ואת סיפור מאבקם של שני העמים החיים עליה.
כתבות ובקורות > בארץ

אבנר בורוכוב, "אם סבא שלי היה חי היום – הוא היה מתנער מזה": רמי ויץ גילה שסבא שלו המציא את רעיון הטרנספר, באתר ynet, 9 ביולי 2021
יחיעם ויץ, סבא שלי לא היה טרנספריסט, באתר TheMarker‏, 5 ביולי 2021
גילי איזיקוביץ, בדוקו חדש מתחקה הבמאית מיכל ויץ אחרי הסבא רבא שלה, הוגה מדיניות הטרנספר, באתר הארץ, 1 ביולי 2021
מירון רפופורט: שיחה מקומית - 12 ביולי 2021
נעה לנדאו, כשרמי ויץ קורא לטרנספר "ווטאבר", באתר הארץ, 6 ביולי 2021
יחיעם ויץ, סבא שלי לא היה טרנספריסט, באתר הארץ, 5 ביולי 2021
נירית אנדרמן, מחיר ה"נס" של הקמת מדינת היהודים, באתר הארץ, 4 ביולי 2021
עינב שיף, לחשוב מחוץ לקופסה, באתר "ידיעות אחרונות", 14 ביולי 2021
קופסה כחולה, הארץ באנגלית
כתבות ובקורות > בחו"ל

מגזין Variety ראיון עם הבמאית מיכל ויץ (באנגלית)
מגזין Business Doc Europe ראיון עם הבמאית מיכל ויץ (באנגלית)
מגזין Variety על הסרט קופסה כחולה
כתב העת cineuropa על קופסה כחולה
POV magazine על הסרט
Hot Docs review: Blue Box by Michal Weits
Uncomfortable truths:MODERN TIMES REVIEW
FILMUFORIA על הסרט
ברדיו ובטלוויזיה

ראיון רדיו בתוכנית "גומרים הולכים"
ראיון רדיו בתוכנית "בחצי היום" עם ליאת רגב
ראיון טלוויזיה קובי מידן בתוכנית "סוכן תרבות"
ראיון טלוויזיה עם ערד ניר בתוכנית "סדר עולמי"
ראיון ב-i24news- טלוויזיה (באנגלית)
השתתפות בפסטיבלים

הסרט נבחר להשתתף בכמה וכמה פסטיבלים בינלאומיים:
בחודש מאי 2021 הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הוט דוקס HOT DOCS, טורונטו, קנדה
בחודש יולי 2021 הסרט הוקרן בבכורה ישראלית בפסטיבל דוקאביב. הסרט השתתף בתחרות הישראלית וזכה בפרס התחקיר הטוב ביותר
בחודש יולי 2021 הסרט הוקרן בפסטיבל היהודי בסן פרנסיסקו, ארצות הברית
בחודש אוגוסט 2021 הסרט השתתף בפסטיבל דוקופסט קוסובו
פרסים

פרס התחקיר בפסטיבל הבינלאומי דוקאביב 2021.
קופסה כחולה נבחרה למועמדות פרס אופיר 2021 כאחד מחמשת הסרטים הטובים ביותר בקטגוריה של "הסרט התיעודי הטוב ביותר מעל 60 דקות".
הערות שוליים

↑  הסרט קופסה כחולה בפסטיבל דוקאביב 2021
ברכה ליכטנברג אטינגר

| --- | --- |

 לידה:  23 במרץ 1948 (בת 76) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פריז 7 
 מוסדות:  European Graduate School 
 עיסוק:  ציירת, פילוסופית, צלמת, פסיכואנליטיקאית 
 מדינה:  צרפת, ישראל 
 
ברכה ליכטנברג אטינגר (נולדה ב-23 במרץ 1948) היא אמנית, ציירת ישראלית, פסיכואנליטיקאית, פילוסופית וסופרת ישראלית-צרפתית. השתתפה בתערוכות רבות ברחבי העולם. היא פרופסורית לאמנות ופסיכואנליזה ב-EGS, בית הספר האירופי לתארים מתקדמים בשווייץ, וב-GCAS, המרכז ללימודים מתקדמים. זוכת פרס לאמנית מצטיינת בישראל על שם בקי דקל לשנת 2024.
ביוגרפיה

אטינגר גדלה בקריית שלום בדרום תל אביב. אביה, עוזיאל ליכטנברג, הוא ניצול השואה, ממייסדי מכון משואה וממייסדי קיבוץ ניצנים.
ביוגרפיה > שירות צבאי ומבצע החילוץ של אח"י אילת

התגייסה לצה"ל ובמלחמת ששת הימים שירתה כפקידת מבצעים בטייסת 124 - טייסת של מסוקי תובלה. בתחילת אוקטובר 1967 עברה לבסיס אל עריש של חיל האוויר, ששימש בעיקר מסוקים ומטוסים קלים.
ב-21 באוקטובר 1967 טובעה המשחתת אילת על ידי חיל הים המצרי בקרבת פורט סעיד. ליכטנברג, שהייתה תורנית בחדר המבצעים בבסיס אל עריש, קלטה את שידורי המצוקה של האוניה ויזמה מבצע הצלה, חילוץ ופינוי הפצועים. היא פיקדה על המבצע למרות היעדרות מפקד הבסיס שנסע לבלות בתל אביב ועל אף התעלמות ה"בור" בקריה מהודעותיה. ליכטנברג, שהייתה עד זמן קודם לכן פקידת מבצעים בטייסת 124 בבסיס תל-נוף, דאגה להזנקת מטוסים ומסוקים, תיאמה את פעולות ההצלה והקימה בית חולים שדה מאולתר בבסיס. במהלך המבצע התמוטט לעברה מסוק בוער והיא נפצעה ולאחר מכן לקתה בהלם קרב. רק 51 שנה לאחר האירוע פרסם חיל האוויר את מעשה הגבורה שלה, ובאוגוסט 2020 קיבלה צל״ש אלוף ומדליית הוקרה ״מעל ומעבר״ ממפקד חיל האוויר עמיקם נורקין.
ביוגרפיה > לימודים

בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה ותואר שני בפסיכולוגיה קלינית מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבדה כעוזרת מחקר של עמוס טברסקי ודניאל כהנמן. בשנים 1979-1975 למדה במרכז לונדון לפסיכותרפיה, חזרה לישראל בשנת 1979 ועבדה במרכז לבריאות הנפש שלוותה. בשנת 1981 עברה לפריז שם עסקה בציור, רישום וצילום. התמחתה בפסיכואנליזה באוניברסיטת פריז VII: דני דידרו והשלימה דוקטורט באסתטיקה לאמנות מאוניברסיטת פריז VIII: המרכז האוניברסיטאי הנסיוני ונסן - סן-דני בשנת 1996.
ביוגרפיה > הגות פמיניסטית

אטינגר היא אחת ההוגות הפמיניסטיות הצרפתיות הבולטות של ימינו, לצידן של הלן סיקסו, לוס איריגארי וז'וליה קריסטבה. טבעה הגתה ופיתחה את המושג הפילוסופי והפסיכואנליטי חלל מטריקסיאלי (חלל/מרחב רחמי) ב-1985 ומושגים נוספים והציגה ופיתחה את המימד המטריקסיאלי בסוביקט האנושי בסדרת מאמרים וספרים לאורך קרוב ל-4 עשורים. פרסמה מספר ספרים וכן עשרות מאמרים אקדמיים באנגלית, צרפתית, ספרדית, פינית, רוסית, גרמנית, פורטוגזית, עברית ועוד, החל מ-1991. כתביה עוסקים בפילוסופיה, פסיכואנליזה, ואמנות ומכוננים את הפסיכואנליזה והאתיקה וכן את הפילוסופיה של האסתטיקה על המקור הרחמי-נשי-אימהי. כתביה המהפכניים חוללו שינוי בחקר הקולנוע, התרבות והאמנות ובפמיניזם.
ההגות שלה עוסקת בנשיות, הלא-מודע של ההריון, תהליכי אירוע-מפגש לא-מודע בין הסובייקט לבין הנשי-אימהי רחמי, טראומה ועדות, מבט, סוביקט ואובייקט מטריקסיאליים, והעברה טרנס-סובייקטית בפסיכואנליזה ובאמנות, טראומה אישית והיסטורית, העברה בין-דורית של טראומת השואה, אלימות נגד נשים וילדים במלחמה, זיכרון ושכחה. קיימה סדרת שיחות עם עמנואל לוינס, אדמון ז'אבס כריסטיאן בולטנסקי, פליקס גואטרי ונוספים, ותרגמה לעברית מכתביו של ז'אק לאקאן.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ברכה חייתה בלונדון בין השנים 1975–1979 ולה בת מנישואיה הראשונים ללני אטינגר, בנו של פרופ' שמואל אטינגר, השחקנית והמתרגמת לנה אטינגר. היא חייתה בפריז בין השנים 1981–2003 עם איש התקשורת יואב טוקר ולהם בן, איתי אנטואן טוקר.
בעלה הראשון, לני, התאבד ב-1988, לדבריה, בעקבות פרסום פסיכונאליזה שעבר אצל כריסטופר בולאס (אנ') ופורסמה כתיאור מקרה בצורה גלויה בספרו של האחרון "צילו של האובייקט". טענותיה של ליכטנברג אטינגר נגד בולאס הושמעו על ידה בפומבי ביום עיון שערכה הוצאת תולעת ספרים בפברואר 2015 על ממשיכי ויניקוט - מסוד חאן (אנ') ובולאס, אך נטען כי דבריה הושתקו ולא התאפשר דיון בהם. לדברי אבשלום אליצור מסרה לו ליכטנברג-אטינגר כי אביו של לוני, שמואל אטינגר, שנפטר בפתאומיות בנסיעה ללונדון ב-1988 זמן מה לאחר התאבדות בנו, נפגש עם בולאס ערב לפני מותו הפתאומי, במטרה לקבל הסברים לפרסום האנליזה.
פעילות אומנותית

אטינגר, שהיא אחת האמניות המצליחות ביותר בשדה האמנות הבינלאומי העכשווי, מעולם לא למדה אומנות באופן מסודר.
תהליך העבודה שלה כולל שימוש באמצעי שכפול של דימויים על גבי קנבס או נייר, שלאחר מכן עוברים טרנספורמציה על ידי רישום וצבע, בתהליך ארוך הנמשך לאורך כמה שנים, שכבה שקופה על שכבה שקופה. אטינגר עוסקת כבר שנים בקשרים בין אימה וטראומה בהקשר של עיבוד עקבות הזיכרון של אחר ושל העצמי, על ידי יצירה של חלל עומק בציור דרך עבודת קו-צבע-אור, והאופן שבו המבט וההתפוגגות של המבט מאפשרים מרחב של עדות.
את ההשראה שלה וחומריה ליצירה היא שואבת מחומרים ארכיונים כמו מפות אוויר ישנות, צילומי אוויר ומפות טופוגרפיות של ישראל, אלבומי משפחה (משפחת הוריה באירופה של תקופת השואה ולפניה כמו גם תצלומיה ותצלומי ילדיה) וצילומים של אימהות ותינוקיהן ונשים ונערות המובלות עירומות להוצאה להורג באוקראינה בשנת 1942.
אפילו מלאונרדו דה וינצ'י וממונה, מה שאפשר לקלוט זה רק את מה שההווה פתוח אליו. אמנות לא נענית לשום תקן, ואף שהשימושים שלי במכונת צילום וסריקה במחשב לא היו אפשריים בתקופת הרנסאנס והציור בצבע שמן כן היה אפשרי אז – מה שהופך את הציור שלי לעכשווי לא תלוי בזה. במובן העמוק, האמנות היא זו שקובעת מה עכשווי, ואומנות שתשרוד בתקופה שלנו ותמשיך להשפיע בעתיד היא זו שתעצב את מה שייחשב בעתיד לאמנות של זמננו מעבר לצווי השעה החולפת. הציור העכשווי קבר את ההכרזות על מות הציור.
נושא מרכזי בעבודותיה של אטינגר הוא המחקר הייחודי במימד האבסטרקטי של יחסי קו וצבע היוצרים חלל עומק לא פרספקטיבי, חלל-נושא ואור-נושא, כדבריה של אטינגר, "החלל הרחמי של הציור". החומרים הארכיונים הוויזואליים מעובדים תחילה במכונות זירוקס המשעתקות אותם ומשבשות אותם, כמו גם במחשב, כחלק מתהליך המטמורפוזה לרישום וציור. פרגמנטים של חשיבה פואטית או יומיומית, פילוסופית או פסיכואנליטית, נאגרים במחברות ויומנים לצד רישומי דיו ומעובדים בהמשך לאופני תצוגה נוספים ולכתיבה כחלק מתהליך היצירה.
מספר תאורטיקנים, היסטוריונים ואוצרים של אמנות, ביניהם גריזלדה פולוק (אנ') וקתרין דה זגר (אנ'), הקדישו ספרים ליצירתה.
עבודותיה

היא הציגה תערוכות בגלריות ובמוזיאונים הנחשבים בעולם, ביניהם: מרכז פומפידו, פריז; מוזיאון סטדליק, אמסטרדם; מוזיאון תל אביב לאמנות ומוזיאון הרצליה בישראל, וכן הציגה תערוכות יחיד במוזיאון ישראל, ירושלים; במוזיאון לאמנות מודרנית, אוקספורד; במוזיאון לאמנות של קאלה (אנ'), צרפת; במוזיאון לאמנות של אנז'ה (אנ'), צרפת; במוזיאון לאמנות של פורי (אנ'), פינלנד; במוזיאון מרכז הרישום (אנ'), ניו יורק; במכון אנטוני טאפייס, ברצלונה; במוזיאון הרוסי, סנט פטרסבורג; בביאנלה של איסטנבול, טורקיה (2015); בביאנלה של קוצ'י-מוזיריס (אנ'), הודו (2018) ועוד.
עבודותיה > תערוכה במרכז פומפידו בפריז

ב-2009 נפתחה במרכז פומפידו תערוכה שנמשכה כשנה וחצי ובה הוצגו 350 יצירות של 150 אומניות מראשית המאה ה-20 ועד לשנת התערוכה. בתערוכה ביקרו יותר משני מיליון מבקרים והיא התבססה על האוסף האירופי הראשון של אומנות מודרנית ועכשווית. ב-2011 הציגה אטינגר בתערוכה זו סדרה בת 7 ציורים שבהם היא עוסקת בשאלות של זיכרון ותודעה. "כבר יותר מ-20 שנה שהאומנות היא הלב של העשייה שלי והעשייה היא מאוד איטית, מדיטטיבית. לאט לאט עולים ההרהורים ובעקבותיהם עולה גם כתיבה", אמרה לגבי התערוכה.
בשנת 1996 השתתפה אטינגר בתערוכה מקיפה של אמנות מודרנית במרכז פומפידו: ׳מול פני ההיסטוריה׳.
עבודותיה > תערוכת יחיד במוזיאון זיגמונד פרויד בבריטניה

בשנת 2009 הציגה אטינגר תערוכת יחיד במוזיאון פרויד, שהייתה התערוכה הגדולה הראשונה שלה בבריטניה מאז 1993. בתערוכה הוצגו ציורים ומחברות של אטינגר שלא נחשפו לציבור הרחב לפני כן. כל העבודות בתערוכה התכתבו עם השואה, ובעצם כך עם הסיבות שהביאו את זיגמונד פרויד לבריטניה. נושאי התערוכה העיקריים היו אסתטיקה, פוליטיקה, זיכרון תרבותי ומרחב פסיכואנליטי.
עבודותיה > הביאנלה באיסטנבול

בשנת 2015 הוזמנה אטינגר להשתתף בביאנלה של איסטנבול עם תערוכת יחיד מקיפה של עבודותיה בין השנים 1984 עד 2015. התערוכה, שאצרה קרולין קריסטוב-בקרגייב (אנ'), נקראה "מי מלח – תיאוריה של צורות מחשבה". התערוכה מתייחסת דרך מטאפורות של גלי מחשבה, גלי זיכרון, גלי מוח וגלים מגנטים, לקשר בין האומנות לעולם, למדע, לפילוסופיה ולאקולוגיה. העבודות של אטינגר בביאנלה עסקו בטראומה האישית וההיסטורית, בזיכרון, שכחה ועדות. כהתנגדות לעולם מוצף דימויים, כאן מוצעת האופציה של עולם שעושרו נשען על העמקה רוחנית של מעט מוטיבים. התערוכה של אטינגר הוצגה בגלריה Arter ומתוארת על ידי אייל שגיא ביזאוי כ"אחד המבנים היפים ביותר ברחוב, בסגנון האר נובו, המיוחד לאחד הארכיטקטים הטורקים המזוהים ביותר עם רובע זה של העיר, פטריק מיימרידיס אפנדי."
במסגרת הביאנלה קיימו ההיסטוריונית של האומנות גריזלדה פולוק ואטינגר סדנת קריאה. כמו כן הושק בתערוכה ספר אמנית של אטינגר, הנקרא "א. וליבי חלל", וכולל דימויים רבים של עבודותיה: ציורים וצילומים מעבודות וידאו, וכן מחברות.
השכלה

תואר ראשון (BA) בפסיכולוגיה, האוניברסיטה העברית בירושלים
תואר שני (MA) בפסיכולוגיה קלינית, האוניברסיטה העברית בירושלים
תואר שלישי (DEA) בפסיכואנליזה, אוניברסיטת פריז VII
דוקטורט (PHD) באסתטיקה של אומנות, אוניברסיטת פריז VIII
מבחר תערוכות יחיד

1987: מרכז פומפידו, פריז.
1987: Moltkerei Werkstatt, קלן, גרמניה.
1988: המוזיאון של קאלה, קאלה, צרפת.
1992: Le Nouveau Musée, Institut d'art contemporain, וילאורבן.
1993: מוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) אוקספורד.
1993: המוזיאון הרוסי לאתנוגרפיה, סנט פיטרסבורג.
1995: "ברכה ליכטנברג-אטינגר: חללה – עבודת אוטיסט", מוזיאון ישראל, ירושלים.
1996: "דוקטור ופציינט", מוזיאון האומנות פורי, פינלנד.
2000: היכל האמנויות היפות (Palais des Beaux-Arts), בריסל.
2001: מרכז הרישום (The Drawing Center), ניו יורק.
2002: "Maison de France", האוניברסיטה העברית בירושלים, ירושלים.
2003: גלריית גרווד, אוניברסיטת אוקספורד, אוקספורד.
2009: מוזיאון פרויד, לונדון.
2009: האקדמיה לאמנות, הלסינקי.
2010: מוזיאון קרן טאפייס (Tapies Foundation), ברצלונה.
2011: המוזיאון של אנז׳ה (Angers), צרפת.
2012: קסקו, אוטרכט.
2013: המוזיאון הממלכתי להיסטוריה של סנט פטרסבורג, סנט פטרסבורג.
מוזיאון החלומות של פרויד, סנט פטרסבורג.
2014: הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת מיינוט, אירלנד.
2014: מוזיאון לאופולדו פלורס, טולוקה, מקסיקו.
2015: הגלריה המוזיאלית של אוניברסיטת גואנחאטה, מקסיקו.
2015: סולו בביאנלה של איסטנבול.
2016: Callicoon Fine Arts, ניו יורק.
2016: "וליבי חלל", גלריה ברוורמן, תל אביב.
2017: מוזיאון שלייזה, קטוביץ'.
2018: הגלריה האוניברסיטאית UB אנדרסון, באפלו.
2018: סולו בביאנלה של קוצ'י.
תערוכות קבוצתיות

1990: "הנוכחות הנשית: אמניות ישראליות בשנות ה-70 וה-80", מוזיאון תל אביב לאומנות, תל אביב.
1991: "אומנות ישראלית עכשיו", מוזיאון תל אביב לאומנות, תל אביב.
1991: "מסלולי נדודים", מוזיאון ישראל, ירושלים.
1994: "זכרונות ואובססיה", בית האמנים, ירושלים.
1996: "Inside the Visible", מוזיאון ICA, בוסטון.
1996: "Inside the Visible", מוזיאון Whitechapel, לונדון.
1996: "Face à l'Histoire", מרכז פומפידו, פריז, צרפת.
1997: "אהבה ממבט ראשון – אוסף דפנה נאור", הגלריה בכברי, קיבוץ כברי.
1997: "Inside the Visible", המוזיאון הלאומי לאומנות נשים, וושינגטון.
1997: "הו מאמא", המוזיאון לאומנות ישראלית, רמת גן.
1997: "Kabinet", מוזיאון Stedelijk, אמסטרדם.
1997: "Body", הגלריה לאומנות של ניו סאות' ויילס, סידני.
1998: "אמניות נשים באומנות ישראלית", מוזיאון חיפה, חיפה.
1999: קולות מכאן ומכאן" - ״מראה מקום, מראה אדם״, מוזיאון ישראל, ירושלים.
1999: ״אינטרארכיב״, בית האמנות של אוניברדיטת לונברג, גרמניה.
1999: "זיכרון", וילה מדיצ'י, רומא.
2003: "Aletheia", מוזיאון גטבורג לאומנות, גטבורג.
2005: "לכידת המיינד המרגש והנע", פרויקט אומנות באוניברסיטאות הלסינקי, מוסקבה, נובוסיבירסק, בייג'ינג וברכבת הטרנס סיבירית.
2006: הביאנלה בהלסינקי, מוזיאון קיאסמה לאומנות עכשווית, הלסינקי.
2006: "(Gorge(l", מוזיאון האומנות המלכותי, אנטוורפן.
2008: "ששים שנות אמנות ישראל. שנות התשעים - ובסוף נמות", מוזיאון הרצליה לאומנות עכשווית, הרצליה.
2010: "elles@centrepompidou", מרכז פומפידו, פריז.
2013: "בלב הארץ - מאוסף המוזיאון", המוזיאון לאומנות מודרנית, ורשה.
2013: "הצורה חסרת השם", המוזיאון רוז׳ה ראביל, משלן.
2015: הביאנלה של איסטנבול, איסטנבול.
2017: "קולורי", מוזיאון GAM, טורינו.
2017: "מפגשים על אומנות ורגש",מוזיאונים MAS\KMSKA, אנטוורפן.
2017: "Lyric on a Battelfield", גלריה גלדסטון, ניו יורק.
2017: "דימוי מלחמה", Bonnier Konsthall, סטוקהולם
2017: "המצב האנושי - הבית הרדוף", מכון יקטרינה, מוסקבה.
2018: "Tap and Touch", גלריה ברוורמן, תל אביב.
2018: "רדת הלילה" גלריית DM - מנדס ווד, בריסל.
2019: "לב החשיכה" Castello di Rivoli at OGR, טורינו.
2019: הביאנלה של Kochi-Muziris, הודו.
2019-20: Espressioni, מוזיאון Castello di Rivoli, טורינו
לקריאה נוספת

ובסוף נמות – אומנות צעירה בשנות התשעים בישראל, מוזיאון הרצליה לאומנות, הרצליה, 2008
ברכה ליכטנברג אטינגר: חלל (ה) – עבודת אוטיסט, ז'ן פרנסואה לוטר, 1995
קרן הקולנוע הרוסי

| --- | --- |
סמל קרן הקולנוע
 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה 
 תחום שיפוט:  רוסיה רוסיה
 סוכנות אם:  ממשלת רוסיה
 תאריך הקמה:  16 בינואר 1995
 מנכ"ל:  פיודור סוסנוב
 מטה מרכזי:  שדרות וורוטניקובסקי 12, מוסקבה
 שמות קודמים:  הקרן הפדרלית לתמיכה סוציאלית וכלכלית של הקולנוע הלאומי
 
קרן הקולנוע הרוסי (רשמית: הקרן הפדרלית לתמיכה כלכלית וחברתית בקולנוע הרוסי; ברוסית: Федера́льный фонд социа́льной и экономи́ческой подде́ржки оте́чественной кинематогра́фии, ידוע בקצרה כקרן הקולנוע, Фонд кино́‏) היא קרן ממשלתית לאומית שנוסדה על ידי משרד התרבות של רוסיה כגוף לעידוד ותמיכה בסרטי קולנוע ובאולפני קולנוע רוסיים.
הקרן הוקמה בהחלטת ממשלת הפדרציה הרוסית במלאת 101 שנה לקולנוע הרוסי ב-16 בינואר 1995.
יחד עם משרד התרבות הרוסי, הקרן מהווה לאחד הרגולטורים הממשלתיים החשובים ביותר בתחום הפקות הקולנוע ברוסיה. הקרן ידועה בעריכת אירועי גיוס כספים עבור אולפני הקולנוע ברוסיה שבמסגרתם האולפנים מציגים לבכירי הקרן את הפרויקטים שלהם לשנים הקרובות בעוד בכירי הקרן בוחרים האם הפרויקטים יזכו למימון ממשלתי או לא.
משנת 2015 הקרן מפעילה את מאגר המידע האוטומטי הפדרלי המאוחד על נתוני הכנסות מהקרנת סרטים בבתי הקולנוע (ЕАИС).
הערות שוליים

↑  «Фонд кино». — Официальный сайт Федерального фонда социальной и экономической поддержки отечественной кинематографии. // fond-kino.ru
↑  «Фонд кино». История, цели и задачи. Официальный сайт Федерального фонда социальной и экономической поддержки отечественной кинематографии // fond-kino.ru
דריה קסטקינה

| --- | --- |

 לידה:  7 במאי 1997 (בת 27) טוליאטי, מחוז סמרה, רוסיה
 מדינה:  רוסיה
 מקום מגורים:  מוסקבה
 בן או בת זוג:  Natalia Zabiiako (2022–?) 
 גובה:  170
 יד חובטת:  ימין
 פעילות כמקצוענית:  2014–הווה (כ־11 שנים) 
 סה"כ פרסים שצברה:  13,184,631 דולר אמריקאי 
 יחידים
 מאזן קריירה:  392–222 
 דירוג שיא:  11 (19 במרץ 2018)
 זוגות
 מאזן קריירה:  54–60 
 דירוג שיא:  43 (12 בספטמבר 2016)
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות 0
 אליפות אוסטרליה הפתוחה:  סיבוב רביעי (2025)
 אליפות צרפת הפתוחה:  חצי גמר (2022)
 וימבלדון:  רבע גמר (2018)
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  סיבוב רביעי (2017) (2023)
 תאריך עדכון 4 ביוני 2018
 
קסטקינה באליפות ארצות הברית הפתוחה, 2013.
דריה סרגייבנה קסטקינה (נולדה ב-7 במאי 1997 בטוליאטי, רוסיה) היא שחקנית טניס רוסייה; מנצחת שני טורנירי WTA; מנצחת טורניר גראנד סלאם לנוער (אליפות צרפת הפתוחה 2014); מחזיקת מדליית כסף במשחקים האולימפיים לנוער 2014 (בייג'ינג, סין).
דריה — אחת משני ילדיהם של סרגיי וטטיאנה קסטקינה, שם אחיה הוא אלכסנדר. היא החלה לשחק טניס כבר בגיל 6 ונוטה לשחק בחלקו האחורי של המשחק והיא חובטת בגב כף היד.
נכון ל-21 באוקטובר 2019 מדורגת במקום 70 בדירוג הסבב העולמי של WTA.
קריירה ספורטיבית

לפני שהגיעה להישגים וניצחונות מהדהדים בקטגוריות הנוער, דריה, זמן קצר לאחר יום ההולדת הארבע עשרה שלה היא השתתפה לראשונה בטורניר הבוגרים. כאן היא הצליחה מהר מאוד לנצח במספר טורנירים קטנים וקצת יותר משנה לאחר מכן, צברה די דירוג על מנת לנסות את כוחה בתחרויות גראנד סלאם. היא זומנה לנבחרת רוסיה בטורניר הנוער של גביע הפדרציה. קסטקינה הלכה וצברה מוניטין בטניס והעפילה לשלב הגמר הראשון בתחרות שנערכה במילאנו. עם נבחרת רוסיה היא העפילה לגמר הנוער בגביע הפדרציה ויחד עם הנבחרת גם זכתה בתואר. בשנת 2014, השתתפה בפעם האחרונה בהרכב הנוער בעודה מתמקדת בהתמודדות בטורניר הרולאן גארוס. באוגוסט 2014, דריה, יחד עם בת ארצה אנסטסיה קומארדינה העפילה לגמר טורניר הזוגות באולימפיאדת הנוער וזכתה במדליית כסף.
בסתיו 2013 חדלה להתמודד בטורנירים בינלאומיים לנוער והיא נטלה חלק בטורניר הקרמלין קאפ לבוגרים וזכתה ב-10 אלף דולר הראשונים שלה בטורניר בנערך באנטליה.
באולימפיאדת 2016 שנערכה בריו דה ז'ניירו העפילה עד לרבע הגמר בטורניר היחידים והזוגות.
באפריל 2017, זכתה בגביע ה-WTA הראשון שלה ברמת אליפויות היחידים, לאחר שניצחה בגמר את ילנה אוסטאפנקו — 6:3, 6:1.
באליפות אוסטרליה הפתוחה בטניס בטורניר היחידות הודחה כבר בסיבוב השני. בטורניר סנקט פטרבורג הטניסאית הרוסייה הצליחה להעפיל לחצי הגמר, אבל במאבק על ההעפלה לגמר הפסידה למנצחת מהשנה שעברה קריסטינה מלאדנוביץ' הצרפתייה.
בטורניר הטניס בדובאי, שנערך באמצע פברואר 2018, דריה הצליחה להעפיל לגמר, שם הפסידה לאלינה סביטולינה. במהלך הטורניר, קסטקינה גברה על טניסאיות מובילות כדוגמת אגניישקה רדוונסקה, ג'ואנה קונטה, ילנה וסנינה וגרביניה מוגורוסה. בטורניר אינדיאן וולס מאסטרס 2018 הפסידה בגמר לנאומי אוסקה. בטורניר ה-WTA בצ'ארלסטון העפילה לרבע גמר הטורניר.
בטורניר רולאן גארוס שנערך ביוני 2018 העפילה לרבע גמר, אחרי שהדיחה את קרוליין ווזניאקי. לשלב זה הגיעה גם בטורניר וימבלדון שנערך חודש לאחר מכן.
באוקטובר 2018 זכתה בגביע הקרמלין ובפרס על סך 867,766 דולרים.
חיים אישיים

קסטקינה סיפרה בראיונות כי שחקן הטניס האהוב עליה הוא רפאל נדאל מקרב הגברים ומריה שראפובה מבין הנשים. כמו כן סיפרה כי היא מעדיפה לצפות בתחרויות של טניס גברים ולא של נשים, מכיוון שהשחקנים הגברים טובים יותר בחבטות ובתנועה על המגרש. קסטקינה חובבת ספורט באופן כללי ואוהדת של קבוצת הכדורגל של ברצלונה.
לאורך הקריירה שלה קיבלה דריה חסויות של חברת נייקי, טכניפייבר ואינסטפורקס. החוזה שלה עם נייק הסתיים ב-2021 ואז חתמה על חוזה חדש עם אדידס.
בראיון בשנת 2021 עם סופיה טרטקובה יצאה קסטקינה מהארון כביסקסואלית ובראיון נוסף ביולי 2022 חשפה כי היא נמצאת בזוגיות עם המחליקה האומנותית נטליה זביאקו.
הערות שוליים

↑  "Профиль на сайте РТТ".
↑  דריה קסטקינה באתר WTA
↑  "Дарья Касаткина проиграла Кристине Младенович в полуфинале турнира в Санкт-Петербурге". GoTennis. נבדק ב-2018-02-03.
↑  Rafael Nadal Fans, ‘I just fell in love with Rafa’s game, with his character, everything’, Rafael Nadal Fans, ‏2016-07-31 (באנגלית אמריקאית)
1 2  Tennis.com, Daria Kasatkina Q&A: On big goals, preferring men's tennis to women's and Nadal, Tennis.com (באנגלית)
↑  InstaForex Partners with Tennis Star Daria Kasatkina | Finance Magnates, Financial and Business News | Finance Magnates (באנגלית)
↑  Brands Endorsed By Daria Kasatkina, TENNISFANSITE.COM, ‏2021-05-28 (באנגלית אמריקאית)
↑  Секс с девушкой. Фэтшейминг. Убийства 90-х | звезда тенниса из криминальной столицы ДАША КАСАТКИНА (ברוסית), נבדק ב-2022-07-19
↑  הטניסאית הרוסייה יצאה מהארון ובכתה: "במדינה שלי זה בלתי אפשרי", באתר ynet, 19 ביולי 2022
רוברט אדלר

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  4 בדצמבר 1913 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  15 בפברואר 2007 (בגיל 93) בויסי, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית, אוסטריה 
 מקום קבורה:  בויסי 
 השכלה:  אוניברסיטת וינה (1937) 
 מעסיק:  זנית אלקטרוניקה, אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין 
 השקפה דתית:  יהדות 
 פרסים והוקרה:  מדלית אדיסון (1980)  היכל התהילה הלאומי לממציאים (2008)  פרס אמי (1995)  עמית IEEE (Institute of Electrical and Electronics Engineers, 1951) 
 
שלט מסוג Zenith Space Commander 600
רוברט אדלר (4 בדצמבר 1913 – 15 בפברואר 2007) היה ממציא יהודי-אמריקאי יליד אוסטריה, בעל מספר פטנטים. נודע בעיקר על המצאת שלט רחוק לטלוויזיה, לצד שותפו יוג'ין פולי.
אדלר סיים את לימודיו באוניברסיטת וינה ב-1937. ב-1939 ברח מהשלטון הנאצי בארצו אל בלגיה ואחר כך אל אנגליה, שם הצליח לקבל אישור להגר לארצות הברית. ב-1941 החל לעבוד שם במחלקת המחקר של חברת "Zenith" באילינוי. במהלך עבודתו בחברה וגם לאחריה, רשם 58 פטנטים. אדלר פרש ב-1980 כסגן נשיא החברה ומנהל מחלקת המחקר; בשנה זו הוא גם זכה במדליית אדיסון על קריירה רצופת הישגים בהנדסת אלקטרוניקה. הוא המשיך לשמש יועץ לחברה עד 1999.
אדלר נודע במיוחד בשל המצאת שלט רחוק למכשירי טלוויזיה. השלט שהמציא אדלר היה מבוסס גלי קול והפך לסטנדרט בפועל במשך כ-25 שנה, עד שפותח מכשיר שלט-רחוק לטלוויזיות מבוסס IR שהיה מסוגל לשדר מספר פעולות רב יותר והחליף אותו. ב-1997 זכו אדלר ושותפו פולי בפרס אמי על המצאתם.
קרינה סמפיני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בספטמבר 1975 (בת 49) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 מדינה:  ארגנטינה 
 תקופת הפעילות:  מ-1995 
 מספר צאצאים:  1 
 פרופיל ב-IMDb
 
קרינה ליליאנה סמפיני (בספרדית: Carina Liliana Zampini;‏ 12 בספטמבר 1975) היא שחקנית טלוויזיה ארגנטינאית. על פי רוב היא מגלמת את דמות הנבל. בין דמויות אלה בולטת אנה גריקו בטלנובלה "לב אמיץ", שעליה זכתה בפרס מרטין פיירו ב-2004 וכן תפקידה של קרלה לוסרו אותה ביצעה ב"לנצח נשים קטנות" ו־"עשירים ומפורסמים". על תפקיד זה זכתה בפרס ויוה 2000 בישראל.