stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליפות וימבלדון 1880
התחרות

התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון 58 ספורטאים התחרו על הזכות להתמודד מול המנצח של התחרות שנערכה בשנה שעברה. בשלב השני המנצח של השלב הראשון נפגש עם האלוף-משנה שעברה.
כול המשתתפים חולקו ל-4 קבוצות (16, 16, 16 ו-10 ספורטאים).מנצחי הקבוצה הראשונה והשנייה נפגשו בחצי גמר ומנצח הקבוצה השלישית הגיע ישירות למשחק הגמר.
המנצח של השלב הראשון היה ספורטאי בריטי הרברט לאופורד שניצח את ורט גולד האירי ב-3 מערכות. במשחק בינו לבין ג'ון הארטלי (מנצח של תחרות 1879) הסתיים לאחר 4 מערכות בניצחון של הארטלי. במשחק הגמר היו כ-1300 צופים.
לאחר זכייה בתחרות זו, הארטלי לא הצליח להגן על התואר בשנת 1881.
ארמון הגבירה טונשוק

| --- | --- |

חזית הארמון, מראה מרחוב מעלות המדרשה (הארמון מצד שמאל)
 מידע כללי
 סוג:  ארמון, בית יתומים 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1391
 תאריך פתיחה רשמי:  1391 
 קואורדינטות:  31°46′41″N 35°14′00″E﻿ / ﻿31.778188°N 35.23324°E﻿ / 31.778188; 35.23324
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) ארמון הגבירה טונשוק(למפת ירושלים העתיקה רגילה) ארמון הגבירה טונשוק(למפת ירושלים רגילה) ארמון הגבירה טונשוק(למפת ירושלים מוגדלת) ארמון הגבירה טונשוק
 
קמרון גומחת הכניסה. ניתן לראות שימוש באבלק, עיטורי נטיפות (מוקרנס) ועיטורים גאומטריים
התורבה (מבנה הקבר) של הגבירה טונשוק
ארמון הגבירה טונשוק (בערבית: قصر الست طنشق, "קצ'ר סיט טונשוק"), הנקרא גם "א-תָאכִּיֶה" או "חָאסקי סולטאנה", הוא ארמון ברובע המוסלמי בירושלים. בעשור השני של המאה ה-21, משמש המבנה כבית יתומים מוסלמי, בניהול הווקף. הארמון מרכז דוגמאות נאות לאדריכלות ממלוכית ירושלמית.
הגבירה טונשוק

הארמון הוקם בין השנים 1391–1392, ולפי גרסאות אחרות ב-1388, על ידי הגברת טונשוק בת עבדאללה אלמט'פריה (או - מוצאפריה). לא ממש ידוע מי הייתה אותה גברת וכך, לגבי זהותה יש מספר גרסאות. על פי אחת מהן, הייתה בת-זוגו של שליט ממלוכי בשם מוט'פר א-דין. לפי גרסה אחרת, המקובלת יותר בשנות האלפיים, היא הייתה בת למשפחת אל מוצפארייה ששלטה במרכז פרס בשנים ההן, ובדיוק באותה תקופה, פרצה שם מלחמת ירושה בין שני אחים. בהחלט אפשרי שהגברת טונשוק, שהייתה בת למשפחת השליטים, נמלטה לירושלים מאימי מלחמת האחים, והביאה עמה רכוש עצום. כל הגבעה על הגבול בין הרובע המוסלמי לרובע הנוצרי הייתה, ככל הנראה, רכושה של הגבירה טונשוק.
הגבירה טונשוק בנתה בירושלים ארמון מפואר באמצע רחוב "מעלות המדרשה" ("عقبات الطاقية" בערבית, רחוב מדרגות המחבר את רחוב הגיא עם סוק חאן-א-זית "בית הבד"). הגבירה טונשוק מתה, ככל הנראה בשנת 1398, ונקברה במוזוליאום קטן (תורבה) מול הארמון, מעבר לסימטה. היא הקדישה את המבנה למסדר צופי שמרכזו היה בבית הקברות ממילא.
מדווח מוג'יר א-דין:
בזמן ההוא התגוררה בירושלים הגברת טונשוק בת עבדאללה אלמט'פריה, אשר בנתה את הבית הגדול הידוע בשמו כ"בית הגברת" בעקבה (מעלה) שמול שער המשגיח. היא היטיבה עם השיח' (הסופי) אבראהים אלקאנדרי... טונשוק נפטרה בירושלים בשבת, בחודש ד'ו אל-קעדה שנת שמונה מאות (=1398) ונקברה בתורבה שהקימה ב"עקבת הגברת" מול הבית הגדול.
מבנה הארמון

בארמון ניתן לראות את חדר קבלת פנים הנרחב בקומת הקרקע, שמידותיו הן 11 מטר על 36 מטר, עם שורת עמודי תמיכה גדולים במרכזו. ובקומה השנייה, שאליה ניתן להגיע דרך אחד משלושה גרמי מדרגות בקומת הכניסה, משתרעת חצר פנימית גדולה, טקסית אף היא. הארמון איננו מבנה מקובל בתקופה הממלוכית בירושלים, בה בתי מידות שימשו בדרך כלל רק כמוסדות צדקה ודת.
בתקופה העות'מאנית שולב המבנה במכלול שנבנה ביזמת רעייתו של סולימאן המפואר, הורם סולטאן (תוארהּ: האסקי סולטאן). היא הנהיגה במקום חלוקת מרק חינם לנזקקים מוסלמים. במהלך התקופה העות'מאנית שכנו במקום בית הסראייה (מבנה הממשל העות'מאני), עיריית ירושלים וקסרקטין לכוחות צבא ומשטרה.
במאה ה-19 (ואולי גם לפניה) זוהה בטעות הארמון על ידי יהודים ונוצרים עם ארמונה של הלני המלכה, המלכה הגיורת מתקופת בית שני. באמצע המאה ה-19 ביקר בארמון הרב הירושלמי משה ריישר ודיווח על כך בספרו שערי ירושלים:
בתוך העיר יש בנין יפה, אף נאה וגדול וחזק למדי. ונקרא בפי כל ארמון הילנה המלכה מבנה מאבני שיש גדולות במחיצות של קני ברזל עבים וישנים מאד. וגם בה יש חלונות שקופים אטומים. מפותחים פיתוחי ציצים ופרחים ועמודי שיש עומדים מזה ומזה... ואני הייתי כמה פעמים בתוכו וראיתי שם שלושה דודים של נחושת ישנים וגדולים מאוד מאד... ומזה עושים תמחוי לעניי הישמעאלים...
חזית המבנה

חזית המבנה מפוארת מאוד - כנראה החזית המפוארת ביותר מכל מבני העיר מהתקופה הממלוכית. החזית כוללת שלוש כניסות וחלון מעגלי אחד. כולה בנויה בסגנון אבלק הצבעוני, שהיה אופייני לתקופה.
ראו גם

מדרסת תנכזיה
ירושלים בתקופה הממלוכית
לקריאה נוספת

עפרה רגב, ממלוכ כי ימלוך, בתוך אייל מירון (עורך), ירושלים וכל נתיבותיה, יד בן צבי, ירושלים, תשנ"ז (1996) עמ' 153
הערות שוליים

↑  הסיבה לפערי גרסאות היא בתרגום התאריך המוסלמי לתאריכי הלוח הגרגוריאני, שלא תמיד מביא בחשבון שאורכה של שנה מוסלמית שונה מאורכה של שנה גרגוריאנית.
↑  קרדום 21–23, יולי 1982, עמ' 256
↑  אלי שילר, ירושלים בתקופה העות'מאנית, אריאל 83–84. עמ' 255
גנון כחול

| גנון כחול |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף יבש
משפחה:: קופים בעלי זנב
סוג:: גנון
מין:: גנון כחול
שם מדעי
 Cercopithecus mitis ‏וולף, 1822
תחום תפוצה


גנון כחול וכן גנון לבן סנטר (שם מדעי: Cercopithecus mitis) הוא מין של קוף בינוני מסוג גנון החי ברחבי אפריקה.
מאפיינים

הגנון הוא בעל פרווה אפורה עם שערות לבנות ולעיתים חום-זית. הפנים בעלות שערות כחולות מהם קיבל את שמו והוא בעל ציצה זהובה מעט, פנים כהות, אף כחלחל וגפיים וזנב כהים. אורכו של הגנון 50–65 ס"מ ומשקלו הממוצע 4 ק"ג בנקבות ו-8 ק"ג בזכרים.
גנון זה נפוץ יחסית והוא חי ביערות לחים וכן ביערות במבוק באזורים לחים ברחבי אפריקה המרכזית והמזרחית מאזור הבקע הסורי-אפריקני בצפון עד לאנגולה וזמביה בדרום. הוא יורד לקרקע לעיתים נדירות ומבלה את זמנו בין העצים. הוא ניזון בעיקר מעלים, פירות וחרקים וכן מחלקי צמחים אחרים או מזון מהחי.
הם חיים בחבורות של 10–40 פרטים המובלות על ידי זכר ראשי וקבוצת נקבות וצאצאים תחתיו. הזכרים הצעירים עוזבים בהתבגרם את החבורה ומנסים להקים להקה אחרת. הלהקות ידידותיות מאוד אחת לשנייה וחבריה משחקים אחד עם השני, פולים מעליהם כינים ומשחקים איתם. הקטנים משחקים יותר מהבוגרים אך גם אלה יודעים לשחק בין עצמם. עם זאת הם יעשו את זה רק עם בוגרים אחרים.
הקופים מאוימים על ידי נמרים, אריות, עיטי כתר, שימפנזות ונחשים גדולים והם עומדים על המשמר בחיפוש אחריהם. מהרגע שזקיף משמיע אזעקה כולם בורחים לעבר הענפים או אם הטורף הוא עיט, יורדים לעבר שיחים נמוכים וקוצניים. פעילת האזעקה שלהם מועילה למספר עופת כמו הקלאו החיים חברתם. הם מסתובבים גם עם מינים אחרים של קופי גנון או עם קופי קולובוס.
הגנונים אינם בסכנה אך היערות בהם הם שוכנים עלולים להיפגע וכן הבאת מיני עצים לא ילידים פוגעים גם הם ביער. סכנה נוספת נגרמת מצייד לא חוקי או מילידים הצדים לשם מזון.
תת-מינים

לגנון הכחול שבעה תת-מינים, חלקם נמצאים במחלוקת:
Cercopithecus mitis mitis
Cercopithecus mitis heymansi
Cercopithecus mitis stuhlmanni
Cercopithecus mitis elgonis
Cercopithecus mitis botourlinii
Cercopithecus mitis opitsthosticus
Cercopithecus mitis schoutedeni
המינים גנון אסקניוס (Cercopithecus ascanius), גנון סייקס (Cercopithecus albogularis), גנון דוגטי (Cercopithecus doggetti) וגנון זהוב נחשבו בעבר כתת-מינים של גנון כחול.
הערות שוליים

↑  גנון כחול באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284816305171  LCCN: sh85022061
מחוזות נפאל

בחלוקה המנהלית, נפאל מחולקת בדרג המשני (לאחר פרובינציות) ל-77 מחוזות. עד 20 בספטמבר 2015 הייתה נפאל מחולקת לאזורים שחולקו ל-75 מחוזות.
ראו גם

מדינות נפאל
חלוקת קושי למחוזות
איילוניים

| איילוניים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
תת־סדרה:: מעלי גירה
אינפרא־סדרה:: טרגולינה
משפחה:: איילוניים
שם מדעי
 Tragulidae ‏מילנה-אדווארדס, 1864

איילוניים (שם מדעי: Tragulidae) היא משפחה בתת-סדרת מעלי גירה והיחידה מבני הקבוצה טרגולינה שקיימת כיום. היא כוללת שלושה סוגים ומספר מינים. האיילוניים הם יצורים קטנים, שנמצאים כיום רק ביערות טרופיים באפריקה, בהודו ובדרום-מזרח אסיה.
אבולוציה ותזונה

בהיותם השרידים העתיקים ביותר למעלי הגירה הקדומים, האיילוניים נחשבים למאובנים חיים. המיונים המסורתיים מיקמו את המשפחה בין מכפילי פרסה שאינם מעלי גירה, כמו חזירים ובין מכפילי הפרסה שמעלים גירה, כמו האייליים. מכפילי הפרסה היא סדרה, אשר התפצלה למשפחות שונות בזמן תקופת האאוקן (לפני 38 עד 54 מיליוני שנים), ואלו היו האבות הקדומים של האיילוניים של ימינו. יחד עם זאת, מאובנים של יצורים לאיילוניים של ימינו תוארכו לתקופת המיוקן (לפני 15 מיליוני שנים) לכל המוקדם.
בעקבות שינויי האקלים שחלו בתקופת המיוקן, אדמות יער רבות הפכו לאדמות מרעה. השינוי בתזונתם של מכפילי הפרסה היה הכרחי - התפתח צורך לעכל את חומרי המזון שבעלים ובעשבים. מכיוון שכך, התפתחה אצל מכפילי הפרסה בכלל, ואצל האיילוניים בפרט, בטן בעלת מספר מדורים. מערכת העיכול המשופרת איפשרה להם לעכל את התאית ואת הצורן הדו-חמצני שבמזונם, בניגוד ליצורים שאינם מכפילי פרסה. יחד עם זאת, תזונתם של האיילוניים שונה באופן עקרוני מזו של יתר מכפילי הפרסה - גודלם הקטן מביא לכך שצריכת האנרגיה שלהם נמוכה, ולכן כמות האוכל היומית לה הם נזקקים נמוכה יותר. מסיבה זו, הם יכולים להשקיע זמן רב יותר בחיפוש מזון, אותו הם מתעלים לטובת חיפוש עלים טריים, פירות ופרחים, שהם מזונות שקל יותר לעכל.
דרך עיכול זו הביאה לשינוי ייחודי במבנה מערכת העיכול שלהם. בדומה ליתר מכפילי הפרסה, החיידקים המפרקים את התאית ואת הצורן הדו-חמצני נמצאים בשני המדורים הראשונים של הבטן, ההמסס (Rumen; המדור הראשון) ובית הכוסות (Reticulum; המדור השני). מכיוון שמזונם, כאמור, קל יותר לעיכול משל יתר מכפילי הפרסה, הוא עובר מסלול מהיר במערכת העיכול שלהם, ומגיע ישירות לקיבת המיצים (Abomasum; המדור הרביעי). המדור השלישי, קיבת העלעלים (Ormasum; המדור השלישי), שמחבר אצל מכפילי פרסה אחרים את המדור השני עם המדור האחרון, אינו קיים אצל האיילוניים. מספר איילוניים נצפו אוכלים חסרי חוליות ואף יונקים קטנים.
התאמה נוספת של האיילוניים ומכפילי הפרסה לאכילת עשבים ועלים היא שיניהם הטוחנות שקצותיהן מעוצבות בצורת חצי-סהר. מבנה זה מאפשר לחתוך ביעילות גדולה יותר את הצמחים. הם נעדרים שיניים חותכות, וכך מערכת השיניים שלהם דומה לזו של מעלי גירה גדולים יותר. בנוסף, הניבים של הלסת התחתונה דומים לשיניים חותכות. יחד עם זאת, הניבים העליונים של הזכרים גדולים יחסית ובולטים מהפה, אולם אצל הנקבות הם קטנים באופן יחסי.
מאפיינים פיזיים

בניגוד לאיילים, לאיילוניים אין קרניים, ומשום כך הם נאבקים באמצעות הניבים העליונים שלהם. היעדר הקרניים הוא מאפיין נוסף שמלמד על הפרימיטיביות היחסית שלהם, והוא אחד מהמאפיינים אותו חולקים האיילוניים עם האבות הקדומים הפרימיטיביים שלהם, שהיו מעלי הגירה. מבין עשרת המינים החיים במשפחה, איילון המים (Hyemoschus aquaticus) הוא הפרימיטיבי ביותר, כפי שניתן להסיק מהמאפיינים האנטומיים הדומים לאלו של החזיריים יותר מאלו של האייליים. בין מאפיינים אלה ניתן למנות את עור הישבן העבה במיוחד, המקשה על טורפים לנשוך אותו.
האיילוניים דומים לאיילים קטנים וחסרי קרניים: ראשם קטן ומחודד, גופם חסון ורגליהם דקות מאוד. יחד עם זאת, הם בעלי מספר מאפיינים ייחודיים, כמו קיומן של בהונות, עיניים גדולות, נחיריים צרים ואוזניים בינוניות בגודלן המכוסות בשכבה דקה של שערות. גבם מעוקל, וכך קטנותם מאפשרת להם לשמור על "פרופיל נמוך" ולרוץ דרך הצמחייה הסבוכה שבסביבת החיים שלהם. פרוותם העליונה חומה - אדמדמה, ופרוותם התחתונה לבנה. לעיתים קיימים נקודות או פסים לבנים או חומים על הגוף, על החזה ועל הצדדים. על חרטומם אין שערות. הם חסרים את הבלוטות שעל הפנים או על הרגליים שיש למכפילי פרסה רבים אחרים.
מידות: אורכם של האיילוניים נע בין 44 ל-85 סנטימטרים, ומשקלם בין 2 ל-12 קילוגרמים. הנקבות גדולות מהזכרים בשלושה מתוך עשרת המינים.
התנהגות ורבייה

האיילוניים ידועים בביישנותם. הם ברובם פעילי לילה, ובהעדיפם בתי גידול סבוכים, קשה מאוד לצפות בהם. האיילון מתרגש במהירות, ובתגובה להפרעות קלות הוא יקפוץ ממקומו בבהלה. כשהם מרגישים בסכנה, הם בורחים לתוך סבך צמחייה או לתוך מים. הם חיות סוליטריות, במיוחד בהשוואה לבעלי חיים אחרים הגדלים ביער. הזמן היחיד בו האיילון מקיים חיי חברה הוא בזמן החיזור וההזדווגות או בזמן גידול הצאצאים. יוצא מכלל זה הוא האיילון המלאי, אשר התגלה כי הוא מונוגמי. בנוסף, האיילוניים הם בעלי חיים טריטוריאליים: את הטריטוריה שלהם הם יסמנו בעזרת השתלת עקבות ריח או הטלת שתן, צואה או הפרשת הפרשות אחרות. האיילוניים מתקשרים באמצעות השמעת קולות ובאמצעות השארת עקבות ריח. כאשר הם יחושו במצוקה, הם יפלטו קול פעייה רך.
לנקבות יש שני זוגות שדיים, עובדה שהובילה מספר חוקרים לשער כי האיילונית מסוגלת להמליט צאצאים רבים יותר מאלו שנצפו. בכל המלטה היא ממליטה בין צאצא אחד לשניים. לפין הזכר מבנה לולייני. מנהגי הרבייה של האיילוניים ידועים בצורה מעטה בלבד. מרביתם מנהלים חיים פוליגמיים, למעט האיילון המלאי אשר מנהל חיים מונוגמיים. הם מגיעים לבגרות מינית בגיל 5 - 26 חודשים. בתקופת הייחום, הזכר מחזר אחרי הנקבה באמצעות השמעת קולות וכן באמצעות מגע פיזי, כמו למשל ליקוק איבר המין שלה. לאחר נוהגי החיזור, הזכר והנקבה מזדווגים. נמצא כי זמן קצר (85 - 155 דקות) לאחר ההריון, נקבת האיילון המלאי כבר יכולה לנהל יחסי מין. בשל כך, הנקבה עשויה להימצא בהריונות עוקבים במרבית זמן חייה כבוגרת.
משך ההריון נע בין שישה לתשעה חודשים, תלוי במין הספציפי. הנקבה ממליטה כצאצא אחד בשנה. לאחר ההריון, הנקבה מעכלת את השליה. הצאצאים זקוקים לטיפול מועט בלבד לאחר הלידה: הם מסוגלים לעמוד על רגליהם כשעה לאחר לידתם, ובמרבית הזמן שאחרי הלידה הם אינם נמצאים עם אמם, אלא למשך זמנים קצרים הכוללים הנקה או האכלה. הצאצאים נגמלים מיניקה בגיל שלושה עד שישה חודשים, וכאשר הם מגיעים לבגרות מינית הם עוזבים את אזור החיות של אמם. תוחלת החיים של איילון היא 11 - 13 שנים.
תפוצה, בתי גידול ושימור

במהלך תקופות האוליגוקן והמיוקן, האיילוניים היו נפוצים בכל העולם, אולם כיום תפוצתם מוגבלת לאפריקה ולאסיה. ששת המינים בסוג איילון (Tragulus) אנדמיים לדרום-מזרח אסיה, בעוד שאיילון המים (סוג: Hyemoschus) נפוץ לאורך מרכז אפריקה ומזרחה. המינים האסייאתים חיים בצמחייה סבוכה במהלך היום, ובלילות הם עשויים לצאת לאזורים פתוחים למשכי זמן קצרים. איילון המים חי ביערות גשם, בצמחייה נמוכה ועבותה, וכמעט תמיד יימצא ליד מקור מים, שם הוא יוכל להימלט מטורפיו על ידי צלילה לתוך המים.
בשל ביישנותם הרבה, גודלם הקטן ואופי פעילותם הלילי, קשה מאוד למצוא איילונים, ועל אחת כמה וכמה להעריך את מצב האוכלוסיות שלהם. עד כה, ה-IUCN הגדיר את מצבו של איילון המים כ"לא ידוע" (Date Deficient; DD), ויתר המינים סווגו במצב שימור "ללא חשש" (Least Concern; LC). הגורמים המסכנים את האיילוניים הם ציד פרוע לצורכי מזון וכן הרס של בתי גידול. בנוסף, קיים עניין באיילוניים על מנת לחקור את מכפילי הפרסה, אולם קשה להרבות את מרביתם בשבייה. המין היחיד שהייתה לגביו הצלחה חלקית בהתרבות בגן חיות הוא איילון המים.
מיון

משפחה: איילוניים (Tragulidae)
סוג: איילון (Tragulus )
מין: איילון ג'אווני (Tragulus javanicus)
מין: איילון גדול (Tragulus napu)
מין: איילון זוטר (Tragulus kanchil)
מין: איילון פיליפיני (Tragulus nigricans)
מין: איילון וייטנאמי (Tragulus versicolor)
מין: איילון ויליאמסון (Tragulus williamsoni)
סוג: איילון נקוד (Moschiola )
מין: איילון לבן-נקודות (Moschus meminna)
מין: איילון הודי (Moschiola indica)
מין: איילון צהוב-פסים (Moschiola kathygre)
סוג ומין יחיד איילון המים (Hyemoschus aquaticus)
סוגים נכחדים:
דורקתריום (Dorcatherium)
Dorcabune
Afrotragulus
Siamotragulus
Yunnanotherium
Archaeotragulus
Krabitherium?
איילון בלבק, Tragulus napu
איור של דורקתריום, סוג איילון קדמון
איילון ג'אווני, Tragulus javanicus
מיון המינים במשפחת האיילוניים.
סין-שר-אישכון

אשור בתקופתם של סרגון השני ואשורבניפל
סין-שר-אישכון (סין שַר אִשכֻּן) היה אחד ממלכי אשור האחרונים, הוא מלך בין השנים 612-627 לפנה"ס בתקופת האימפריה האשורית החדשה, והיה המלך האשורי האחרון שבירתו שכנה בעיר נינוה.
עלייתו לשלטון

סין-שר-אישכון היה בנו של אשורבניפל המלך האשורי החזק האחרון, וייתכן והיה גם אחיו של המלך האשורי האחרון אשור-אובליט השני. עיקר המידע עליו מגיע מתעודות בבליות. הוא עלה למלוכה כנראה בשנת 627 לפנה"ס. לאחר מותו של אשורבניפל בשנת 631 לפנה"ס החלה תקופה של מאבקי ירושה שהביאה להתפוררותה של האימפריה. לכס המלוכה עלה בנו אשור-אתיל-אילני שמלך עד שנת 627 לפנה"ס. לאחר מותו עלה לשלטון אחיו סין-שר-אישכון, אבל זמן קצר לאחר מכן בשנת 626 לפנה"ס מרד בו סין-שום-לישיר שהיה רב-סריס בתקופתם של אשורבניפל ואשור-אתיל-אילני. הוא כבש את הערים בבל וניפור ומלך שלושה חודשים בבבל עד שהובס על ידי צבאו של סין-שר-אישכון.
האנרכיה שהשתררה באשור נוצלה על ידי הממלכות שהיו מדינות וסליות של אשור להשתחרר מעולה של אשור ביניהן הכשדים הבבלים, מדי, פרס, הסקיתים וקימרים.
המאבק על בבל

מאבקי השליטה באשור הביאו את בבל שהייתה מדינה ווסלית של אשור במשך כ-200 שנים למרוד באשור. נבופלאסר שהיה ממוצא כשדי עם ששכן בדרום מסופוטמיה עמד בראש מרד. הוא הפך בשנת 626 לפנה"ס למנהיג הכשדי. בהמשך מאבקו הוא יצא למתקפה על העיר ניפור שהייתה המרכז האשורי באזור, כוח אשורי נשלח בחודש תשרי (אוקטובר) 626 לפנה"ס לעיר וכבש אותה בחזרה, ורדף אחרי נבופלאסר עד ארך אך לא הצליח לכבוש אותה. בנוסף יצא נפבופלאסר למערכה גם על בבל. בתמיכת תושבי העיר בבל הוא הצליח לכבוש אותה והביס את חיל המצב ששכן בעיר לאחר דיכוי המרד של סין-שום-לישיר. בשנת 625 לפנה"ס הוכתר נבופלאסר למלך בבל. כוח צבאי אשורי שנשלח לכבוש מחדש את העיר לא הצליח במשימה.
בשנים 625 ו-624 לפנה"ס, המשיך הצבא האשורי במאמצים לדכא את מרידתו של נבופלאסר, מאמציהם התרכזו בעיקר באזור שבצפון בבל. בשנת 625/624 לפנה"ס יצא הצבא האשורי לכבוש את העיר סיפר וכנראה כבש אותה. באוגוסט 624 לפנה"ס ניסה הצבא האשורי לכבוש את הדרך הראשית לניפור כדי לסייע לכוח האשורי ששהה בעיר, אך הוא נכשל. המרד ברחבי האימפריה התרחב. העיר דיר מרדה בו בקיץ 623 לפנה"ס נראה שגם עילם הצליחה להשתחרר מהשלטון האשורי. הכוח האשורי יצא למתקפה כוללת למיגור המרידות השונות, בתחילה זכה הכוח האשורי בהצלחה. הם הצליחו להגן על ניפור בפני התקפה של נבופלאסר והצליחו לכבוש למספר שנים את העיר ארך בדרום מסופוטמיה. בשנת 623 לפנה"ס הוביל סין-שר-אישכון צבא למלחמה כנגד העיר בבל, הוא הצליח להביס את הבבלים והכשדיים, אבל מרד חדש באשור כנראה של מפקד כוחות אשור במערב, הביא להפסקת הלחימה בבל. סין-שר-אישכון וצבאו עלו צפונה לדכא את המרידה בבית. לאחר כשלושה חודשים הצליח לדכא את המרד בתוך אשור.
נבופלאסר ניצל זמן זה לבסס את מעמדו כשליט של רוב ממלכת בבל ולהוציא מידי אשור את המאחזים האחרונים של בממלכת בבל. בשנת 622 לפנה"ס יצא למאבק על ארך ולבסוף בשנת 620 לפנה"ס כבש אותה סופית. בשנת 620 או 619 לפנה"ס כבש מחדש את העיר ניפור והפך לשליטה של כל ממלכת בבל. הכוחות האשוריים נשארו באזור במשך ארבע שנים בניסיונם להדיח אותו משלטון על בבל.
המאבק על נינוה

בשנת 616 לפנה"ס כרת נבופלאסר ברית עם אומחישתר (במקורות היוונים כיכסרס (Cyaxares)) מלך מדי. אומחישתר ניצל גם הוא את המרידות באשור לשחרר את המדים, הפרסים והפרתים מעול אשור. הוא איחד אותם לכוח צבאי חזק. הברית המשותפת כללה גם את הסקיתים והקימרים. כוח צבאי זה עלה צפונה ללב הממלכה האשורית ותקף את הכוחות אשוריים. בשנים שלאחר מכן היו הערים אשור נינוה ונמרוד תחת מצור וסבלו מהרס. המצור על נינוה החל בחודש יוני 612 לפנה"ס והסתיים באוגוסט של אותה שנה. העיר נכבשה ונהרסה.
גורלו הסופי של סין שר אישכון לא ידוע. המידע בנושא המצור המתייחס אליו ניזוק ברשומות הבבליות. סביר להניח שהוא נהרג בשנת 612 לפנה"ס במסגרת המלחמה על הגנת נינוה.
למרות כיבוש הערים הראשיות של אשור, אשור המשיכה להתקיים, המלך שירש את סין-שר-אישכון היה אשור-אובליט השני. הוא העביר את הבירה לעיר חרן. עיר זו נכבשה על ידי בבל בשנת 609 לפנה"ס.
לקריאה נוספת

Jamie Novotny, Joshua Jeffers, The Royal Inscriptions of Ashurbanipal (668–631 BC), Aššur-etel-ilāni (630–627 BC), and Sîn-šarra-iškun (626–612 BC), Kings of Assyria, Part 1, Eisenbrauns, 2018
Jamie Novotny, Joshua Jeffers, The Royal Inscriptions of Ashurbanipal (668–631 BC), Aššur-etel-ilāni (630–627 BC), and Sîn-šarra-iškun (626–612 BC), Kings of Assyria, Part 2, Eisenbrauns, 2023
Jamie Novotny, Joshua Jeffers, Grant Frame, The Royal Inscriptions of Ashurbanipal (668–631 BC), Aššur-etel-ilāni (630–627 BC), and Sîn-šarra-iškun (626–612 BC), Kings of Assyria, Part 3, Eisenbrauns, 2023
עודד ליפשיץ, הפרק "קץ עידן השלום אשורי", ירושלים בין חורבן להתחדשות: יהודה תחת שלטון בבל, הוצאת יד בן צבי, 2004, עמ' 28–37
הערות שוליים

↑  עודד ליפשיץ, ירושלים בין חורבן להתחדשות : יהודה תחת שלטון בבל, הוצאת יד בן צבי, 2004, עמ' 29–30
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אשור-אתיל-אילני (631 - 627 לפנה"ס) | מלכי אשור  שנים 627 עד 612 לפנה"ס | הבא: אשור-אובליט השני (612 - 609 לפנה"ס) |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: סין-שום-לישיר  626  לפנה"ס | מלך ממלכי בבל בתקופת השושלת העשירית האשורית  625-626 לפנה"ס | הבא: נבופלאסר 625 -605 לפנה"ס |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1181882427  LCCN: no2018109026  VIAF: 21153470919745081126   WorldCat (עם VIAF): 21153470919745081126
מיניות בגיל ההתבגרות

זוג מתבגרים מתנשק
מיניות בגיל ההתבגרות הוא השלב של התפתחות האנושית בו מתבגרים חווים וחוקרים את מיניותם. ההתעניינות במיניות גוברת במהלך תחילת שלב ההתבגרות המינית והמיניות היא לרוב חלק חיוני בחייהם של בני נוער. עניין מיני יכול לבוא לידי ביטוי במספר דרכים כגון פלירטוטים, נשיקות, אוננות או קיום יחסי מין עם בן/בת זוג. עניין מיני בקרב מתבגרים, בדומה למבוגרים, יכול להשתנות מאוד מאדם לאדם ומושפע בין היתר מהנורמות והמוסריות הקיימת בתרבות, מהחינוך המיני שקיבל המתבגר, וכמו גם מהנטייה המינית של המתבגר ומהחוקים הקיימים כגון חוק גיל ההסכמה.
באופן כללי פעילות מינית קשורה בסיכונים שונים. הסיכונים הכרוכים בקיום יחסי מין כוללים היריון לא רצוי והידבקות במחלות מין כגון HIV (איידס), זיבה, כלמידיה ועוד. ניתן להפחית סיכונים אלו על ידי קיום יחסי מין בטוחים ושימוש באמצעי מניעה כגון קונדום, גלולות למניעת הריון וכו'. שימוש באמצעי מניעה מסייע להקטין באופן מהותי את הסיכון להיכנס להריון (או להכניס את בת הזוג להריון).
ישנם סיכונים גבוהים יותר הכרוכים בפעילות מינית בקרב מתבגרים צעירים משום שמוחם עדיין אינו בוגר מבחינה עצבית. בנוסף לכך, אזורים מסוימים באונה הקדמית של מוחם ובהיפותלמוס אשר חשובים לשליטה עצמית, לדחיית סיפוקים מידיים וכמו גם לניתוח סיכונים פוטנציאלים עדיין אינם מפותחים באופן אופטימלי. אזור קליפת המוח הקדם חזיתית במוח האנושי מפותח באופן אופטימלי רק בראשית שנות העשרים עד סביבות גיל 25. בשל כך מתבגרים צעירים בדרך כלל פחות מוכנים מאשר אנשים מבוגרים לקבל החלטות נבונות ולהבין היטב את ההשלכות והסיכוניים האמיתיים הכרוכים בפעילות מינית.
שלבי ההתפתחות המינית

בשלב ההתפתחות המינית (נקרא גם "גיל ההתבגרות") מתרחשים תהליכים הורמונליים, פיזיולוגיים, נפשיים וחברתיים. תהליכים אלו מתרחשים באופן ובקצב שונה בין המינים. לרוב, תקופת ההתבגרות המינית אורכת בין 18 חודשים לבין 5 שנים.
שלבי ההתפתחות המינית > ההתפתחות המינית בקרב בנים

גיל ההתבגרות המינית בקרב בנים מתחיל בגילאי 11–13 אך לעיתים יכול להתחיל גם בגילאי 9–14. השינויים הפיזיולוגיים המתרחשים בתחילת שלב זה הם גדילת הפין והאשכים, שיער הערווה מתחיל לצמוח ובהמשך הופך לכהה ועבה יותר. בהמשך הגוף מתחיל לייצר את הורמון הטסטוסטרון אשר מגרה את האשכים לייצר זרע. בשלב זה עשויה להתרחש זקפה גם ללא גירוי מסוים, בנוסף הגוף עשוי לפלוט זרע.
שלבי ההתפתחות המינית > ההתפתחות המינית בקרב בנות

גיל ההתבגרות המינית בקרב בנות מתחיל בגילאי 10–11 אך לעיתים יכול להתחיל גם בגילאי 8–13. השינויים הפיזיולוגיים המתרחשים בתחילת שלב זה הם תחילת התפתחות השדיים העלולים להיות מעט רגישים בתקופה זו ותחילת צמיחת שיער הערווה אשר הופך בהמשך לכהה ועבה יותר. כשנתיים לאחר מכן, בקרב חלק מהמתבגרות, הנרתיק מפריש הפרשות שקופות או לבנות לפני קבלת הווסת ובהמשך הווסת מתחילה להופיע.
בני 15 שחוו התנסות מינית

| מדינה | בנים (%) | בנות (%) |
| --- | --- | --- |
| אוסטריה | 21.7 | 17.9 |
| קנדה | 24.1 | 23.9 |
| קרואטיה | 21.9 | 8.3 |
| אנגליה | 34.9 | 39.9 |
| אסטוניה | 18.8 | 14.1 |
| פינלנד | 23.1 | 32.7 |
| בלגיה | 24.6 | 23 |
| צרפת | 25.1 | 17.7 |
| יוון | 32.5 | 9.5 |
| הונגריה | 25 | 16.3 |
| ישראל | 31 | 8.2 |
| לטביה | 19.2 | 12.4 |
| ליטא | 24.4 | 9.2 |
| מקדוניה הצפונית | 34.2 | 2.7 |
| הולנד | 23.3 | 20.5 |
| פולין | 20.5 | 9.3 |
| פורטוגל | 29.2 | 19.1 |
| סקוטלנד | 32.1 | 34.1 |
| סלובניה | 45.2 | 23.1 |
| ספרד | 17.2 | 13.9 |
| שוודיה | 24.6 | 29.9 |
| שווייץ | 24.1 | 20.3 |
| אוקראינה | 47.1 | 24 |
| ויילס | 27.3 | 38.5 |
ראו גם

אינטימיות
גיל ההתבגרות
יחסי מין
מיניות
משיכה מינית
סמואל טיילור קולרידג'

| --- | --- |

 לידה:  21 באוקטובר 1772 אוטרי סנט מרי, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  25 ביולי 1834 (בגיל 61) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  Church of St Michael 
 מקום לימודים:  קרייסט'ס הוספיטל, ג'יזס קולג', קיימברידג', The King's School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  שירת יורד-הים הישיש, בלדות ליריות, קובלא חאן, קריסטבל 
 בן או בת זוג:  שרה פריקר (אוגוסט 1795–?)  Mary Matilda Betham 
 צאצאים:  שרה קולרידג', הארטלי קולרידג', דרוונט קולרידג', ברקלי קולרידג' 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית לספרות 
 חתימה:   
 
סמואל טיילור קולרידג' בן 23, 1795
סמואל טיילור קולרידג' (באנגלית: Samuel Taylor Coleridge‏; 21 באוקטובר 1772 – 25 ביולי 1834) היה משורר, מבקר ופילוסוף אנגלי, שהיה, יחד עם ידידו ויליאם וורדסוורת', מהדור הראשון של המשוררים הרומנטיים באנגליה.