stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דינוזאורים מנוצים
מאובני דינוזאורים מנוצים מאזורים נוספים בעולם

תנאים מיוחדים דרושים להשתמרות רישומי נוצות במאובנים, והם מתקיימים בדרך-כלל רק באתרי מאובנים מעטים מאוד בעולם, כמו בחבורת התצורות של הג'הול בליאונינג, או במחצבת זולנהופן (Solnhofen) בגרמניה שבה התגלו מאובני הארכאופטריקס. במרבית שאר אתרי הדינוזאורים בעולם, הפלאונטולוגים לרוב נוהגים "לנקות" מאובני דינוזאורים עד העצם, ובכך הם מוותרים מראש על האפשרות לזהות רקמות גוף כלשהן מלבד השלד, ומעטה נוצות בכלל זה.
עם זאת, בשנת 2012 דיווח מאמר מדעי ב-Science על מאובן הדינוזאור הראשון ביבשת אמריקה שהתגלה עם רישומי נוצות. המאובן התגלה בפרובינציית אלברטה בקנדה, אזור עשיר מאוד במאובני דינוזאורים, והוא שייך לסוג שהיה מוכר היטב עוד מקודם - אורניתומימוס, דינוזאור תרופוד דמוי יען ממשפחת האורניתומימיים. הפלאונטולוגים שגילו את המאובן השגיחו בשלב מוקדם של החפירה בסימנים דומים לרישומי הנוצות החוטיות שהתגלו בדינוזאורים המנוצים של ליאונינג, והחליטו לנקות את המאובן באופן שיאפשר להם להבחין גם ברקמות שאינן שלד. בנוסף הם החליטו לנקות באותו אופן מאובנים אחרים מאותו הסוג, שנחפרו מאותו אתר עוד קודם לכן. בסופו של דבר הם הצליחו לגלות שלושה מאובני אורניתומימוס עם מעטה נוצות. באחד מהם, מאובן של פרט צעיר, התגלו רישומי מעטה דמוי פלומה על הגוף, ואצל הבוגרים התגלו גם סימני נוצות בעלות קולמוס (ציר מרכזי) על הזרועות.
בשנת 2012 גם התגלה בגרמניה מאובן מסוג חדש של דינוזאור זעיר, שקיבל את השם סקיורומימוס (Sciurumimus). פירוש השם הוא "חיקוי סנאי", זאת כיוון שבמאובן נראית פלומת סיבים חוטיים צומחת מזנבו של הדינוזאור, מה שהזכיר למגלים פרוות זנב של סנאי. להערכת המגלים, סיבי הפלומה הם נוצות קדומות בדומה לאלו של רבים מן הדינוזאורים המנוצים מסין. סקיורומימוס הוא בין הדינוזאורים המנוצים העתיקים ביותר שהתגלו, הוא מתוארך לתור היורה המאוחר לפני כ-150 מיליון שנה, ועשוי להיות עתיק מארכאופטריקס. בנוסף, בניגוד לכל שאר הדינוזאורים התרופודים שהתגלו עם סימני נוצות, סקיורומימוס אינו מסווג לקבוצת הקלורוזאוריה, אלא לקבוצה ממוצא עתיק יותר, המגלוזאורים (Megalosauroidea). בכך הוא רומז שנוצות חוטיות הופיעו בדינוזאורים מוקדם מן הסברה המקובלת.
צבעי נוצות בדינוזאורים

חוקרים וחובבי דינוזאורים שיערו מאז שנות ה-80 שכמה מנוצות הדינוזאורים היו צבעוניות, בדומה לנוצותיהם של עופות רבים. השערה זו סבירה בעיקר משום שנראה כי נוצות אלו שימשו בחלקן כנוצות קישוט לתצוגות חיזור ותוקפנות, למשל נוצות הזנב הדקות והארוכות מאוד הנראות במאובן של אפידקסיפטריקס, אשר קשה לחשוב על תפקיד אחר בשבילן. ברם, הצבעים עצמם אינם שורדים במאובנים, ועד לשנת 2010 כל צבעי הנוצות שהופיעו באיורים ובשחזורים אמנותיים של דינוזאורים היו בגדר ניחושים בלבד.
בבדיקות מיקרוסקופיות של רישומי נוצות במאובני דינוזאורים מתגלים גופיפים זעירים רבים בגודל של מיקרונים בודדים. בתחילה סברו שאלו שרידי חיידקים אשר ניזונו מן הנוצות לאחר מות הדינוזאורים. אך בבחינה מדוקדקת יותר באמצעות מיקרוסקופ אלקטרונים הסתבר שאלו שרידי מלנוזומים - אברוני תא המכילים מלנין, הצבען המעניק את הצבע לנוצות של עופות בני-ימינו. המלנוזומים של צבעים שונים נבדלים בצורתם ובתכונותיהם, ובאמצעות השוואת המלנוזומים המאובנים לאלו הידועים מעופות בני-ימינו ניתן להסיק את צבעי הנוצות של דינוזאורים. בשנת 2010 היה סינוזאורופטריקס לדינוזאור הראשון שבו פוענחו צבעי הנוצות, ולאחריו גם אנכיאורניס, מיקרורפטור ודינוזאורים מנוצים נוספים. נמצא כי סינוזאורופטריקס היה בצבע חום-אדמדם; גופו וכנפיו של אנכיאורניס היו בדגם מפוספס בשחור-לבן, עם ציצית ראש בצבע חום-אדמדם; יִי צִ'י היה כהה עם צבעי חום וצהוב בראש ובזרועות; צבעו של מיקרורפטור היה שחור עם ברק סגלגל-ירקרק, בדומה לזה של עורב שחור; צאיחונג היה אף הוא בעל גוף שחור מבריק, אך בנוסף התגלו אצלו בנוצות הגב, הצוואר והראש מלנוזומים דמויי טסיות דם, כאלו שנמצאים כיום אצל עופות ממשפחת הפסופיים ויוצרים גוונים מבריקים בכל צבעי הקשת. צבעים אלו זיכו את צאיחונג בשמו (סינית: קשת בענן).
ראיות עקיפות לנוצות בדינוזאורים

ישנם סוגי דינוזאורים אשר נמצאו רק באתרי מאובנים בהם לא ניתן לראות את רישומי הנוצות עצמן, אך נמצאו אצלם ראיות עקיפות לקיום נוצות, בעיקר "צלקות קולמוס" (אנגלית: quill knobs). אלו הן בליטות קטנות המופיעות בשורה סדורה על עצמות הגומד, במקומות שבהן הקולמוסים של הנוצות התחברו אל הזרועות. צלקות כאלו נמצאות גם בעצמות הגומד של עופות רבים בני-ימינו, ומציאותם במאובן של דינוזאור תרופוד נחשבת כראייה טובה לנוצות בעלות קולמוס על זרועותיו, בייחוד אם הוא משתייך לאחת המשפחות שבהן התגלו כבר מקודם סוגים אחרים עם רישומי נוצות בעלות קולמוס. מצד שני, לא בכל העופות המעופפים בני-ימינו יש צלקות קולמוס, ולכן העדרן אינו נחשב כראייה להיעדר נוצות בסוגי דינוזאורים נכחדים.
סוג הדינוזאור הידוע ביותר שעל זרועותיו נמצאו צלקות קולמוס הוא ולוצירפטור, אשר התפרסם בציבור בעקבות הופעתו בסרטי פארק היורה. בניגוד לעיצוב הולוצירפטורים בסרט, מרבית החוקרים סוברים שהם היו עטויים בנוצות. ולוצירפטור שייך לקבוצת הדיינוניכוזאוריה ולמשפחת הדרומאוזאוריים, שבהן התגלו מספר סוגים עם רישומי נוצות ברורים.
סוגים נוספים אצלם התגלו צלקות קולמוס הם דקוטרפטור, אפטורפטור (אנ'), אבימימוס ורהונאביס.
שחזור אמנותי של שישה מיני דינוזאורים מפורסמים ממשפחת הדרומאוזאוריים, אחת המשפחות הקרובות ביותר לעופות, עם כסות נוצות. רישומי נוצות התגלו בפועל רק במאובני מיקרורפטור (1), ובמאובני ולוצירפטור (2) התגלו צלקות קולמוס על עצמות הגומד. שאר המינים שוחזרו עם נוצות בעיקר בשל השתייכותם לאותה משפחה.
בדינוזאורים שאינם תרופודים

הסברה המקובלת בין הפלאונטולוגים היא שנוצות התפתחו אצל התרופודים, תת-סדרה של דינוזאורים טורפים השייכת לסדרת בעלי אגן דמוי לטאה, שמתוכה התפתחו העופות. הסדרה השנייה של דינוזאורים קיבלה את השם בעלי אגן דמוי עוף, על פי מבנה האגן שלה, אך זוהי דווקא הסדרה שממנה לא התפתחו העופות. לכן מרבית החוקרים לא ציפו למצוא אצלם נוצות.
למרות זאת, מאז שנת 2002 נמצאו מבנים דמויי-נוצות על העור של לפחות שני סוגי דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף: פסיטקוזאורוס (Psittacosaurus) וטיאניולונג (Tianyulong). בשני המקרים, מבנים אלו נראים במאובנים כגבעולים ארוכים, כעין קולמוסי נוצה חסרי סעיפים, והם צומחים מן הגב והזנב, ככל הנראה בשדרה יחידה. תפקידם אינו ברור אך ייתכן ששימשו לתצוגות ראווה, בדומה למבנים רבי רושם אחרים אצל דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף כמו ה"צווארון" של הצרטופסיים. ב-2012 נתגלה בארצות הברית מאובן של טריצרטופס שהשתמר בצורה טובה במיוחד, כולל רוב השלד ואף טביעת עור מאובנת. אף על פי שמאובן זה עדיין לא תואר רשמית ופורסם במאמר מדעי מתיאור ראשוני עולה שעור הטריצרטופס כלל קשקשים גדולים שלפחות על חלק מהם היו בליטות שנראו כמו "צלקות קולמוס". ממצא זה העלה את הסברה שגם הטריצרטופס היה מכוסה בזיפים דמויי-נוצה חסרת סעיפים כמו הפסיטקוזאורוס.
לא ברור עדיין אם מבנים אלו הומולוגים לנוצות, או שהתפתחו באופן בלתי-תלוי. אם הם הומולוגים, פירוש הדבר שנוצות הופיעו לראשונה עוד לפני הפיצול בין שתי הסדרות של דינוזאורים, בתור הטריאס לפני כ-230 מיליון שנה. במקרה זה יש לצפות לגילוי נוצות על מאובני דינוזאורים מכל הקבוצות, גם כאלו שאינם תרופודים.
אבולוציה של נוצות בדינוזאורים

שחזור העץ האבולוציוני של הדינוזאורים לפי מאפייני השלד שלהם, בתוספת סימני הנוצות בכמה מן הסוגים שהתגלו, מאפשרים לנסות ולשחזר את האבולוציה של הנוצות.
ייתכן שהצורה הפרימיטיבית ביותר הייתה מורכבת מסיב חוטי (filament) יחיד, שהתפתח מקשקש. סיבים כאלו נראים בכמה מאובנים של דינוזאורים בעלי אגן עוף. בכמה מאובני דינוזאורים תרופודים ניתן למצוא כבר נוצות חוטיות מורכבות יותר, בעלות מספר סיבים או מספר סעיפים שלעיתים מתפצלים מסיב מרכזי יחיד. הן ידועות ממרבית הקבוצות שהתפצלו מאוחר יותר, אך עדיין לא נמצאו כאלו בקבוצות הפרימיטיביות ביותר של תרופודים - הצרטוזאוריה והקרנוזאוריה, ולכן נראה שהן התפתחו מסיבים פשוטים במהלך האבולוציה של דינוזאורים תרופודים. נוצות דמויות פלומה כאלו שימשו ככל הנראה בעיקר לבידוד תרמי.
רק בקבוצות התרופודים הקרובות יותר לעופות נמצאו, בנוסף לנוצות חוטיות דמויות פלומה, גם נוצות בעלות קולמוס מרכזי עבה המעניק לנוצה מבנה אווירודינמי. נוצות כאלו נמצאו בעיקר על הזרועות, על הרגליים ועל הזנב. בתוך נוצות בעלות קולמוס מרכזי ניתן להבדיל בין נוצות סימטריות ואסימטריות סביב הקולמוס. בנוצות אצל עופות בימינו, נוצות אסימטריות הן בעלות תפקיד אווירודינמי, כאשר הצד הצר יותר משמש כ"שפת ההתקפה" והרחב יותר כ"שפת הזרימה". לכן מציאות נוצות אסימטריות במאובני דינוזאורים נחשבות כראייה ליכולת תעופה או לפחות דאייה במינים אלו.
סוגים ידועים בוודאות

ידועים למעלה מ-30 סוגי דינוזאורים בהם התגלו רישומי נוצות ברורים. כמה מסוגים אלו מצוינים באותיות מודגשות ברשימה למטה, מסווגים לקבוצותיהם הטקסונומיות על פי המיון המעודכן ביותר. לגבי כמה מן הסוגים יש עדיין מחלוקת בנוגע לסיווגם הנכון.
דינוזאוריה
בעלי אגן דמוי לטאה (Saurischia )
תרופודה (Theropoda )
טטנורים (Tetanurae )
מגלוזאורים (Megalosauroidea )
סקיורומימוס (Sciurumimus albersdoerferi) (יורה 150)
קלורוזאוריה (Coelurosauria )
קומפסוגנתוסיים (Compsognathidae )
סינוקליופטריקס (Sinocalliopteryx gigas) (קרטיקון 125)
סינוזאורופטריקס (Sinosauropteryx prima) (קרטיקון 125-122)
טירנוזאוריים (Tyrannosauridae )
דילונג (Dilong paradoxus) (קרטיקון 128–139)
יוטירנוס (Yutyrannus huali) (קרטיקון 125)
אורניתומימוזאוריה (Ornithomimosauria )
אורניתומימוס (Ornithomimus) (קרטיקון 70)
אלברזאוריה (Alvarezsauroidea)
מנירפטורים (Maniraptora )
תריזינוזאוריה (Therizinosauria )
ג'יאנצ'אנגוזאורוס (Jianchangosaurus yixianensis) (קרטיקון 126)
בייפיאוזאורוס (Beipiaosaurus inexpectus) (קרטיקון 124)
אובירפטורוזאוריה (Oviraptorosauria )
נינגיואנזאורוס (Ningyuansaurus wangi) (קרטיקון 125)
קאודיפטריים (Caudipteridae )
קאודיפטריקס (Caudipteryx) (קרטיקון 125)
סימילקאודיפטריקס (Similicaudipteryx yixianensis) (קרטיקון 120–124)
פאראבס (Paraves )
סקנסוריופטריגיים (Scansoriopterygidae )
יי (Yi qi) (יורה 160)
אפידקסיפטריקס (Epidexipteryx hui) (יורה 151)
סקנסוריופטריקס (Scansoriopteryx heilmanni) (יורה 151)
אאוסינופטריקס (Eosinopteryx brevipenna)(אנ') (יורה 161)
אאומנירפטורה (Eumaniraptora )
דרומאוזאוריים (Dromaeosauroidea )
ג'ניואנלונג (Zhenyuanlong ) (קרטיקון 125)
צ'אנגיורפטור (Changyuraptor) (קרטיקון 120–125)
סינאורניתוזאורוס (Sinornithosaurus) (קרטיקון 124)
טיאניורפטור (Tianyuraptor) (קרטיקון 122)
מיקרורפטור (Microraptor zhaoianus) (קרטיקון 120)
טרודוניים (Troodontidae )
ג'יאניאנהואלונג (Jianianhualong tengi)(אנ')(קרטיקון 124)
ג'ינפנגופטריקס (Jinfengopteryx elegans)(אנ')(קרטיקון 122)
אביאלאה (Avialae )
צאיחונג (Caihong juji)(אנ')(יורה 161)
אורורניס (Aurornis xui ) (יורה 160)
אנכיאורניס (Anchiornis huxleyi ) (יורה 161)
ארכאופטריקס (Archaeopteryx lithographica ) (יורה 145)
שיאוטינגיה (Xiaotingia zhengi ) (יורה 160)
עופות (Aves)
הערות שוליים

↑  Chen, P et al (1998) "An exceptionally well-preserved theropod dinosaur from the Yixian Formation of China"
Nature. Vol. 391, pp. 147-152. doi:10.1038/34356
↑  Zelenitsky, D. K. et al (2012) "Feathered Non-Avian Dinosaurs from North America Provide Insight into Wing Origins"
Science. Vol. 338 (6106 ), pp. 510-514. DOI: 10.1126/science.1225376
↑  Zhang, F et al (2010) " Fossilized melanosomes and the colour of Cretaceous dinosaurs and birds"
Nature. Vol. 463, pp. 1075-1078. doi:10.1038/nature08740
↑  Li, Q. (2012) "Reconstruction of Microraptor and the Evolution of Iridescent Plumage" Science, Vol. 335(6073), pp 1215-1219, doi:10.1126/science.1213780
↑  Turner, H. L. et al (2007) "Feather Quill Knobs in the Dinosaur Velociraptor"
Science. Vol. 317 (5845), p. 1721. DOI: 10.1126/science.1145076
↑  Introducing Lane, a mummified Triceratops, הבלוג הרשמי של מוזיאון יוסטון למדעי הטבע, מאי 2012,
ראו גם: רוברט "בוב" בקר, הסבר נוסף על התאבנות עור, הבלוג הרשמי של מוזיאון יוסטון למדעי הטבע, מאי 2012.
↑  ראו דיון ותמונות בפייסבוק: קבוצת הפלאונטולוגיה, 30 בדצמבר 2014.
ראו גם תמונות בכתבה Replica of rare triceratops skin goes on display in Hill City, עיתון Rapid Journal, אפריל 2013.
↑  Michael J. Benton, Danielle Dhouailly, Baoyu Jiang, Maria McNamara, The Early Origin of Feathers, Trends in Ecology & Evolution 34, 2019-09-01, עמ' 856–869 doi: 10.1016/j.tree.2019.04.018
↑  Xu, X. and Guo, Y. (2007) The origin and early evolution of feathers: insights from recent paleontological and neontological data
Vertebrata PalAsiatica. 47(4), 311-329.
↑  Godefroit, P. et al (2013) "A Jurassic avialan dinosaur from China resolves the early phylogenetic history of birds" Nature, doi:10.1038/nature12168
הנוצה המאובנת של ארכאופטריקס שהתגלתה בשנת 1860
מאובן סינוזאורופטריקס עם רישומי פלומה לאורך הזנב והגב, שהתגלה בשנת 1996
תקריב של מאובן מיקרורפטור מראה רישומי נוצות ארוכות בעלות-קולמוס מתחת לזרועות
מאובן ג'ניואנלונג מראה רישומי נוצות ארוכות בעיקר על הזרועות והזנב.
גודלו של יוטירנוס, דינוזאור מנוצה גדול גוף ממשפחת טירנוזאוריים, בהשוואה לגודל אדם
תקריב על רישומי נוצות מעל ומתחת לשלד האמה וכף היד במאובן אנכיאורניס.
שיחזור אמנותי של אנכיאורניס עם צבעי הנוצות שהתגלו במחקר המאובנים שלו
מאובן פסיטקוזאורוס מתצורת יישיאן, עם שדרת גבעולים דמויי נוצות על זנבו (משמאל)
צורות שונות של מעטה העור ונוצות שנמצאו במאובנים של קבוצות הדינוזאורים העיקריות (לפי). ככל שקבוצת דינוזאורים קרובה יותר לאביאלאה (למטה) נמצאו אצלם צורות מתקדמות יותר של נוצות.
דינמו-93 מינסק

דינמו-93 מינסק (בבלארוסית: Футбольны клуб Дынама-93 Мiнск) היה מועדון כדורגל מהעיר מינסק, בירת בלארוס, ששימש כקבוצת מילואים של דינמו מינסק.
היסטוריה

חרף היותה קבוצת מילואים היא הייתה קבוצה מוצלחת למדי, לאחר שזכתה בגביע הבלארוסי (1995) והעפילה לגמר גביע אלופות חבר המדינות (1993) וסיימה כסגנית האלופה בעונת 1994. בשנת 1997 העפילה לגמר הגביע אך לא הצליחה לזכות בטורניר.
הקבוצה התמודדה במפעלים האירופיים בגביע אינטרטוטו (בו התמודדה בשלב הבתים) ובגביע אופ"א, בו מעולם לא התקדמה מעבר לסיבוב המוקדמות השני.
הקבוצה התקיימה משנת 1992 ועד 1999 ואצטדיון הבית של המועדון היה אצטדיון טרקטור ובו 17,000 מושבים. בשנת 2000 הוקמה קבוצת המילואים דינמו-2 מינסק, אך זו לא הגיעה להישגים משמעותיים והתמודדה בעיקר בליגת המשנה ובליגה השלישית בחשיבותה ופורקה סופית בשנת 2012.
הישגים לפי עונה

| עונה | רמה | מיקום | מ | נ | ת | ה | שערים | ניקוד | הגביע הבלארוסי | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1992 | 2 | 1 | 161 | 12 | 2 | 2 | 59–15 | 27 | ‏32 אחרונות | עלתה ליגה |
| 1992–93 | 1 | 3 | 32 | 20 | 6 | 6 | 54–24 | 46 | ‏32 אחרונות |  |
| 1993–94 | 1 | ‏2 | 30 | 18 | 7 | 5 | 46–16 | 43 | ‏32 אחרונות |  |
| 1994–95 | 1 | 3 | 30 | 16 | 10 | 4 | 52–22 | 42 | זכייה |  |
| 1995 | 1 | 3 | 15 | 10 | 2 | 3 | 28–15 | 32 | חצי גמר |  |
| 1996 | 1 | 4 | 30 | 17 | 5 | 8 | 44–30 | 56 | חצי גמר |  |
| 1997 | 1 | 5 | 30 | 14 | 7 | 9 | 53–30 | 49 | גמר |  |
| 1998 | 1 |  | 15 | 4 | 6 | 5 | 19–23 | 18 | חצי גמר | פורקה |
| 1999 | ‏ | ‏ | ‏ | ‏ | ‏ | ‏ | ‏ | ‏ | 32 אחרונות |  |

1 כולל משחק פלייאוף (ניצחון 3–0) על המקום הראשון נגד שיניק בוברויסק, שהיה לה מספר נקודות שווה לדינמו-93.
תארים

סגנות: 1994
זכייה: 1995
סגנות: 1997
סגנות: 1993
ערך זה הוא קצרמרבנושא מועדוני כדורגל ובנושא בלארוס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
האמפיתיאטרון באל ג'ם

פנים המבנה
האמפיתיאטרון באל ג'ם (בערבית: قصر الجمّ - "קסר אל ג'ם"; בצרפתית: Amphithéâtre d'El Jem) הוא אמפיתיאטרון רומי שהוקם בעיר טיסדרוס (Thysdrus) בפרובינקיה אפריקה (כיום העיר אל ג'ם במרכז תוניסיה). הוא נבנה בידי הקיסר הרומאי גורדיאנוס השלישי בשנת 238 כאשר שימש עדיין כפרומגיסטראט, מיד לפני שהיה לקיסר. מאז 1979 מוכרז האמפיתיאטרון כאתר מורשת עולמית.
המבנה שימש כמצודה בעת פלישות הוונדלים במאה ה-5 והערבים במאה ה-7.
בספרו "מסע ארכאולוגי באזור תוניסיה", מציין הנוסע הצרפתי ויקטור גרן, כי לפי המסורת המקומית נותר האמפיתיאטרון בשלמותו עד סוף המאה ה-17, וכי רק לקראת 1695 החלו נוטלים מחזיתו חומרי בניין, בין היתר בלחץ השליט העות'מאני המקומי, אשר ביקש למנוע מהמקומיים לעשות בו שימוש בעת מרד. בערבית מכונה המבנה בשם "מצודת אל ג'ם" או "מצודת קהנה", על שמה של נסיכה ברברית מהמאה ה-7, אשר עמדה לפי המסורת בחזית ההתנגדות לכיבוש הערבי, והתבצרה עם תומכיה באמפיתיאטרון משך ארבע שנים.
האמפיתיאטרון שייתכן והקמתו מעולם לא נשלמה, היה מסוגל להכיל כ-30,000 צופים. הוא נחשב לשלישי בגודלו באימפריה הרומית, לאחר הקולוסיאום ברומא והאמפיתיאטרון של קפואה, אם כי מבנים דומים נוספים בוורונה ובקרתגו לדוגמה, טענו גם הם לתואר זה. אורכו של המבנה האליפטי מבחוץ הוא 147.90 מטר ורוחבו מגיע ל-122 מטר; ומידות הזירה שבמרכזו הן 64.50 מטר ו-38.80 מטר בהתאמה. היקפו הגיע ל-427 מטר והוא נישא לגובה של 36 מטר.
הערות שוליים

↑  Victor Guérin, Voyage archéologique dans la Régence de Tunis, הוצאת פלון, פריז 1862, עמ' 91
↑  L’amphithéâtre d’El Djem
דליה מנור

| --- | --- |
 לידה:  נאות מרדכי
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת לונדון
 מקצוע:  אוצרת  מרצה
 תפקיד:  הייתה מנהלת ואוצרת ראשית במוזיאון הנגב לאמנות ובמוזיאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח
 
דליה מנור היא אוצרת, חוקרת תולדות האמנות, עיתונאית ומבקרת אמנות, מרצה וכותבת על אמנות ותרבות ישראלית ויהודית. לשעבר מנהלת ואוצרת ראשית של מוזיאון הנגב לאמנות ושל המוזיאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח.
ביוגרפיה

מנור ילידת קיבוץ נאות מרדכי, בילדותה התגוררה בחיפה. בעלת תואר ראשון ושני בתולדות האמנות מאוניברסיטת תל אביב.
פעלה כמבקרת אמנות ועורכת בשנות ה-80 וה-90. ב-1985 החלה לכתוב על אמנות ומסחר בעיתון גלובס ועל אדריכלות ועיצוב בעיתון חדשות ובעיקר פרסמה במשך שנתיים ביקורות שבועיות של תערוכות במקומון "קול ירושלים". במקביל החלה ב-1986 לכתוב על תערוכות גם במוסף התרבות והספרות של ידיעות אחרונות עד 1988 אז עברה לפרסם מאמרים על אמנות בעיתון הארץ. בשנים 1988-1986 ערכה את מדור האמנות בכתב העת פרוזה בעריכת יוסי קריים וב-1989 הוזמנה על ידי טולי ואילנה באומן  להצטרף לחיים מאור בצוות ההקמה של הירחון סטודיו בו פעלה כעורכת משנה וככותבת עד 1992. במהלך שנות ה-90 המשיכה לפרסם מאמרים על תערוכות בלונדון בסטודיו ובמוסף התרבות של דבר, וביקורות ספרים במוסף הספרים של הארץ. ב-1995 החלה גם לכתוב ביקורות על תערוכות בירחון האנגלי Art Monthly ובכתבי עת אחרים בבריטניה ובארצות הברית.
חייתה בלונדון בשנים 1992–2004. סיימה תואר שלישי בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה של אוניברסיטת לונדון (SOAS University of London) בנושא צמיחתה של אמנות בארץ ישראל. בשנים 2008–2011 עסקה בפרויקט מחקרי מטעם הקרן הלאומית למדע בישראל.
בשנים 2010–2020 כיהנה מנור כמנהלת ואוצרת ראשית של מוזיאון הנגב לאומנות ומוזיאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח.
קריירה מקצועית

מנור פרסמה ביקורות ומאמרים מחקריים על אמנים ועל תערוכות בכתבי עת ובעיתונות ואצרה תערוכות במוזיאון תל אביב לאמנות, במוזיאון ינקו דאדא, בגלריה לאמנות של בצלאל בתל אביב, בסדנאות לאמנים ועוד. בשנות ה-80 עבדה מנור כעיתונאית בירושלים ולימדה באקדמיה לאמנות ועיצוב – בצלאל. בנוסף לאוצרות, שימשה מנור כמרצה באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע ובאוניברסיטת תל אביב.
בדצמבר 2010 מונתה מנור למנהלת ואוצרת ראשית של מוזיאון הנגב לאמנות ושל המוזיאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח, תפקיד בו שימשה 10 שנים. בתקופה זו היא הציבה את המוזיאון על מפת התרבות והאמנות המקומית בזכות תערוכות יחיד לאמנים מרכזיים בישראל ומחוצה לה וכן תערוכות של אמנים צעירים ובינלאומיים. בפעילותה במוזיאון מנור שמה דגש רב על אמניות נשים ועל חקירת מקומו של הנגב באמנות הישראלית.
מבחר תערוכות

התערוכה הראשונה שאצרה מנור הייתה תערוכת היחיד של פיליפ רנצר "מיומנו של לוחם חירות" - מיצב, שהוצגה במוזיאון ינקו דאדא בעין הוד, בשנת 1988.
בשנת 1989 אצרה מנור תערוכה קבוצתית נודדת בשם "5 אומנים – חמש סדרות" עבור אמנות לעם.
בשנת 1991 אצרה מנור בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, תערוכה בשם: "פרספקטיבה: מושגים אסתטיים חדשים באמנות שנות ה-80 בישראל", שהציגה תשעה אמנים מדורות שונים. בקטלוג הציגה מנור קריאה היסטוריוגרפית מחודשת של תולדות האמנות בישראל.
את התערוכה הקבוצתית "4 בנובמבר 1995: רצח ברטרוספקטיבה" אצרה מנור ב-2005 בשיתוף עם ד"ר דנה אריאלי-הורוביץ בגלריה בצלאל בתל אביב.
כן אצרה מנור את הביאנלה השלישית לרישום בבית האמנים בירושלים, בה השתתפו 150 אמנים שהציגו 200 יצירות ב-4 חללי אמנות.
התערוכה הקבוצתית "סלמה/הרצל: מבטים מדרום תל אביב" התקיימה ב-2008 בסדנאות האמנים בתל אביב.
בשנת 2009 אצרה מנור בבית התפוצות את התערוכה "ארץ מול שמיים", רטרוספקטיבה לצייר לודוויג בלום. תערוכה זו התמקדה במחצית השנייה של שנות ה-80. לאחר שנה הוצגה תערוכה זו גם בגלריית בן אורי והמוזיאון בלונדון.
בשנת 2011 אצרה מנור תערוכת יחיד לשושנה פינקלשטיין – "נגיעות בצבע" במשכן לאמנות עין חרוד.
מבחר תערוכות > מנהלת ואוצרת ראשית של מוזיאון הנגב לאמנות

בשנת 2011 הוצגה במוזיאון הנגב לאמנות תערוכה של פיסול, הדפס וציור של מנשה קדישמן.
"רוח דרומית: מבטים על הנגב באמנות ישראלית עכשווית", תערוכה קבוצתית, 2011.
בשנת 2012 תערוכת "צבע מקומי: אמנות ישראלית מאוסף הללה טל" שכללה גם למעלה מ-60 יצירות של אמנים חשובים רבים כמו יגאל תומרקין, משה גרשוני, אביבה אורי, אורי ליפשיץ ועוד.
"סיגלית לנדאו – קריאטידה", תערוכת יחיד, 2013.
"דרומה – מיכה בר-עם", צילומים, תערוכת יחיד, 2013.
במשך שנות עבודתה במוזיאון הנגב לאמנות, נתנה במה לאמנים צעירים כך למשל בשנת 2013 אצרה מנור את תערוכת היחיד הראשונה של האמן אייל אסולין "וירוס".
קבוצת הברביזון החדש – שוק בבאר שבע, תערוכה קבוצתית, 2013.
"אייל סגל – נופל במקום", תערוכת יחיד, 2013.
"אור ורוד: ציורי המדבר של לודוויג בלום", תערוכת יחיד, 2014.
"שלומית באומן – אזל", תערוכת יחיד, 2014.
"המדיום הוא המסר: הדפסי פופ מאוסף מוזיאון ישראל, ירושלים", 2014.
"סיפור על נייר", בשיתוף עם לורה בכר, תערוכה קבוצתית בין-לאומית, 2015.
"קווים לדמותו: הדימוי האנושי ביצירתו של מרסל ינקו", בשיתוף עם רעיה זומר, מוזאון עין הוד, 2015.
"פבל וולברג – רודינה מאט / מולדת", תערוכת יחיד, 2016.
"דב הלר – מסעות", תערוכת יחיד, קטלוג, 2017.
"זוודיתו יוסף סרי – פירורי פחם", תערוכת יחיד, 2017.
"חומרים למחשבה – מבחר מאוסף המוזאון", תערוכה קבוצתית, 2017.
"אניסה אשקר – זהב שחור", תערוכת יחיד, בשיתוף עם שרון לאור - סירק, מוזאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח, 2017.
"נתיבים ועקבות – אמנות עכשווית מאוסטרליה", בשיתוף עם ג'ין שרמן, סידני, 2017.
בשנת 2018 אצרה מנור שלוש תערוכות יחיד במוזיאון הנגב:
התערוכה "יפה מכל הכוכבים", סוקרת את עבודותיה של אמנית הצילום חנה סהר לאורך שני עשורים.
התערוכה "אורות" שהוקדשה לצלמת דליה אמוץ.
"גלגל הצבעים" – מבחר מעבודותיו של האמן אוסוולדו רומברג.
בשנת 2019 אצרה מנור שלוש תערוכות יחיד נוספות:
"אנה טיכו – התרשמות".
"נועם רבינוביץ – חיטה".
"דוריס ארקין – זה קרה".
תערוכות נוספות:
"היו זמנים בבאר שבע" מאוספי הארכיון הציוני המרכזי וארכיון שפילברג, 2019.
"חוט של מחשבה", אוצרת מקומית בתערוכה קבוצתית בינלאומית נודדת, 2019.
"אולגה קיסלבה - מה אומרים העצים: בין מדע לאמנות" תערוכת יחיד בינלאומית, 2019.
"מה נשמע בבית" – אמנים מהנגב יוצרים בעקבות משבר הקורונה, 2020.
"שרפרף ומרפסת" – מיכאל ארגוב, מיכאל גרוס, רחל שביט-בנטואיץ, מאוסף המוזאון, 2021.
מפרסומיה

"תמונה כנוכחות פיזית רכה ומתקמטת", 3 בפברואר 2015
"מהטבע אל ההפשטה", 12 במאי 2015
"בהחלט הגיע הזמן", 26 באפריל 2019
"נמרוד – יצירתו של דמוי קנוני", 5 בינואר 2020
"המקום של נוישטיין", 20 בנובמבר 2020
"גאווה ודעה קדומה: דגמים שכיחים בהיסטוריוגרפיה של האמנות בישראל ירושלים", בצלאל אקדמיה ועיצוב לאמנות, עמ' 13–18, 2009.
"יוסף זריצקי ורפי לביא: אמנים כמנהיגים", ישראל, כרך 15, 2009, עמ' 33–66.
בשנת 2018 יצא לאור בעברית ספרה "אמנות בציון – צמיחתה של אמנות לאומית בארץ ישראל" בהוצאת מוסד ביאליק. הספר הוא תרגום לעברית של ספרה Art in Zion: The Genesis of Modern National Art in Jewish Palestine משנת 2010 (Routledge) ושמתבסס על עבודת הדוקטורט שלה. בספרה בוחנת מנור את היחסים בין אמנות ולאומיות ביישוב היהודי בארץ ישראל בעשורים הראשונים של המאה ה-20.