stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טבח פונאר

ערך זה עוסק ברצח המוני שבוצע בסביבות העיר וילנה במלחמת העולם השנייה. אם התכוונתם לערך על הפרוור עצמו, ראו .
| --- | --- |

 תאריך:  יולי 1941 – אוגוסט 1944 (כ־3 שנים) 
 מקום:  פונאר 
 קואורדינטות:  54°37′35″N 25°09′40″E﻿ / ﻿54.6264°N 25.1612°E﻿ / 54.6264; 25.1612
 סוג:  רצח המוני 
 הרוגים:  100,000 
 he
 
האנדרטה המרכזית בפונאר לזכר היהודים שנרצחו שם
שלט זיכרון בכניסה ליער פונאר
כתובת בכניסה לאתר הזיכרון ביער פונאר
שלט זיכרון לביקורו של משה קצב בפונאר
אחד מבורות ההריגה בפונאר
טבח פונאר (Ponary massacre) היה רצח המוני של עד 100,000 אנשים על ידי אנשי האס דה ואנשי האס אס הגרמנים ומשתפי פעולה ליטאים של המיליציה הליטאית במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה באזור הכיבוש הנאצי "נציבות הרייך אוסטלנד". הרציחות החלו לאחר תחילת מבצע ברברוסה, ונערכו בין יולי 1941 לאוגוסט 1944 בקרבת תחנת הרכבת בפונאר, אשר כיום הוא פרוור של העיר וילנה בירת ליטא. כ-70,000 יהודים נרצחו בפונאר, ולצדם עד 20,000 פולנים ו-8,000 שבויי מלחמה סובייטים, שרובם הובאו לשם מווילנה.
במלחמת העולם השנייה והשואה הפכו ליטא והמדינות הבלטיות למקומות הראשונים מחוץ לפולין הכבושה שבהם החלו הנאצים לרצוח יהודים כחלק מהפתרון הסופי. מתוך 70,000 היהודים שחיו בווילנה רק 7,000 (או 10%) שרדו את השואה. מספר התושבים נכון ליוני 1941 היה 80,000 יהודים, או כמחצית מאוכלוסיית העיר. לפי אנציקלופדיית השואה (אנ') מעל לשני שלישים מהם, או לפחות 50,000 יהודים, נרצחו לפני סוף 1941.
מעשי הטבח

מעשי הטבח החלו ביולי 1941, מייד עם הגיעם של אנשי יחידת איינזצקומנדו 9 של האס אס לווילנה ב־2 ביולי 1941. רוב ההרג בוצע בפועל על ידי מחלקות מיוחדות שכללו 80 מתנדבים ליטאים. ב-9 באוגוסט 1941 הוחלפה יחידת איינזצקומנדו 9 ביחידת איינזצקומנדו 3. בספטמבר הוקם גטו וילנה. באותו החודש נרצחו במסגרת מבצע אחד 3,700 יהודים. רוב הקורבנות הופשטו לפני שנורו. מבצעי רצח המוני נוספים בוצעו במהלך הקיץ והסתיו.
עד סוף השנה נרצחו כ־50,000 עד 60,000 יהודים מווילנה. על פי אנציקלופדיית השואה נרצחו במבצעי הרצח ההמוני הללו גברים, נשים וילדים. יצחק ארד סיפק מידע המבוסס על דוחות איינזצגרופן, כרטיסי מזון והיתרי עבודה.
הקצב בו נרצחו האנשים הואט ב-1942 כאשר עבדים יהודים הופקעו בידי הוורמאכט. עם התקדמות הצבא הסובייטי ב-1943, ניסו היחידות הנאציות להסתיר את פשעיהם במסגרת מבצע 1005. שמונים אסירים ממחנה הריכוז שטוטהוף הפכו ל"לייכנקומנדו" ("יחידות הגופות"). הפועלים אולצו לחפור החוצה מהבורות גופות, לערום אותם על עצים, ולשרוף אותם. האפר נכתש, עורבב בחול ונקבר. עבודה זו נמשכה במשך מספר חודשים, והאסירים הצליחו לברוח משם דרך מנהרה שנחפרה באמצעות כפות ב-19 באפריל 1944. 11 מתוך 80 האסירים שרדו את המלחמה ועדויותיהם תרמו לחשיפת הטבח.
הקורבנות

המספר הכולל של קורבנות טבח פונאר עד סוף שנת 1944 היה בין 70,000 ל-100,000. רוב הקורבנות היו יהודים פולנים ויהודים ליטאים מהערים הפולניות והערים הליטאיות הסמוכות, והיתר היו בעיקר פולנים (כ-20 אלף) ורוסים (בערך 8,000). על פי מוניקה טומקייביץ', אשר חיברה ב-2008 ספר שעוסק בטבח פונאר, בטבח נרצחו 80,000 בני אדם, בהם כ-72,000 יהודים, כ-5,000 אסירים סובייטיים, בין 1,500 ל-2,000 פולנים, כאלף איש שתוארו כקומוניסטים או פעילים סובייטים, ו-40 צוענים.
הקורבנות הפולנים כללו בעיקר אנשי אקדמיה, אנשי חינוך, כמרים וחברי תנועת ההתנגדות של ארמייה קריובה.
טבח פונאר בתרבות ואמנות

על טבח פונאר נכתב אחד משירי השואה הידועים ביותר, "פונאר" (או "שטילער, שטילער", שקט שקט). את השיר ביידיש חיבר שמריהו קצ'רגינסקי בעקבות בית בפולנית שכתב הרופא נח (לאון) וולקוביסקי, והוא הולחן על ידי בנו בן ה-12, אלכסנדר (אלק) וולקוביסקי (לימים אלכסנדר תמיר). השיר, שנכתב בגטו וילנה באביב 1943, הוא שיר ערש לילד שאביו נספה בפונאר. להלן השורות הראשונות בתרגומו העברי של אברהם שלונסקי:
הסרט "מכיוון היער" שוחרר בשנת 2004. הסרט מתעד יומן שכתב פולני בשם סאקוביץ, שגר בסמיכות לבורות ההריגה בפונאר, ומתחקה אחר האנשים שגרים בסביבה עד היום ומספרים על העבר, הרעש, הריחות וחיי היומיום שלהם באזור הבורות.
הציור הסוריאליסטי "לא תרצח" של הצייר שמואל בק משנת 1970 מנציח את הטבח ואת הרצחם של שני סביו ושתי סבתותיו בפונאר.
יצירת האמנות "פונאר - סרט נע" של האמנית רחלי רוגל משנת 2010 מנציחה על בד את שלבי הטבח בפס הייצור ההמוני של המוות. שבעה בורות הריגה מייצגים שבעת מדורי גיהנום של מסלול שסופו נקבע מראש.
ראו גם

בור ירי
לקריאה נוספת

שרה נשמית, "יומן פונאר של חויטולד סוקובסקי", זמנים, 12, 1983
איתי בלומנטל, ynet, (חדשות בעולם), (היסטוריה), "נחשף אחרי 71 שנה: כך ברחו אסירים יהודים מהנאצים", - "יהודים היו אמונים על טשטוש העקבות הזוועה שביצעו הנאצים ביער פונאר בליטא", 29.6.2016
הערות שוליים

↑  KŚZpNP (2003). "Investigation of the mass murder of Poles in 1941–1944 at Ponary near Wilno by functionaries of German police and the Lithuanian collaborationist forces" [Śledztwo w sprawie masowych zabójstw Polaków w latach 1941-1944 w Ponarach koło Wilna dokonanych przez funkcjonariuszy policji niemieckiej i kolaboracyjnej policji litewskiej]. Documents of the ongoing investigation (בפולנית). Institute of National Remembrance – via Internet Archive, 17 October 2007.
1 2 3  Michalski, Czesław. "Ponary — the Golgotha of Wilno" [Ponary - Golgota Wileńszczyzny] (בפולנית). Konspekt nº 5, Winter 2000–01, Academy of Pedagogy in Kraków – via Internet Archive, 24 December 2008.
1 2  Kazimierz Sakowicz, Yitzhak Arad, Ponary Diary, 1941–1943: A Bystander's Account of a Mass Murder, Yale University Press, 2005, ISBN 0-300-10853-2, Google Print.
↑  Ponary. Last accessed on 10 February 2007.
↑  Niwiński, Piotr (2011). Ponary : the Place of "Human Slaughter" (בפולנית, אנגלית, and ליטאית). Warsaw: Instytut Pamięci Narodowej, Komisja Ścigania Zbrodni przeciwko Narodowi Polskiemu; Ministerstwo Spraw Zagranicznych Rzeczpospolitej Polskiej, Departament Współpracy z Polonią. pp. 25–26.
1 2  Piotrowski, Tadeusz (1997). Poland's Holocaust. McFarland & Company. p. 168. ISBN 0-7864-0371-3.
↑  Snyder, Timothy. The Reconstruction of Nations: Poland, Ukraine, Lithuania, Belarus, 1569-1999. Yale University Press. pp. 84–89. ISBN 0-300-10586-X – via Google Books, preview.
↑  Sedlis, Steven P.; Grodin, Michael A. (2014). The Establishment of a Public Health Service in the Vilna Ghetto. Jewish Medical Resistance in the Holocaust. Berghahn Books. p. 148. ISBN 1782384189.
↑  Baumel, Judith Tydor; Laqueur, Walter (2001). The Holocaust Encyclopedia. Yale University Press. p. 254. ISBN 0300138113. Also in: Shapiro, Robert Moses (1999). Holocaust Chronicles: Individualizing the Holocaust Through Diaries and Other Contemporaneous Personal Accounts. KTAV Publishing House. p. 162. ISBN 0881256307.
↑  Woolfson, Shivaun (2014). Holocaust Legacy in Post-Soviet Lithuania: People, Places and Objects. Bloomsbury Publishing. p. 3. ISBN 1472522958.
↑  Andrzej Kaczyński, Zbrodnia ponarska w świetle dokumentów, wyborcza.pl, 17 June 2009; accessed 8 December 2014.
↑  מכיוון היער (ארכיון)
↑  ליז אלסבי, [https://www.yadvashem.org/he/articles/general/art-bloch-and-bak.html גוונים של זיכרון: ציוריהם של פרדיננד בלוך ושמואל בק
אמונה ואמנות לאחר השואה], באתר יד ושם
↑  אביטל בורג, שמואל בק, זוכר תמיד, רואה עתיד, הארץ 11 באפריל, 2010
↑  שולה פרומר, לולאות של חיים, ידיעות רחובות 26 במרץ, 2010, עמ' 94
↑  שירה פרידמן, סיפור בחרוז וכפתור, מקור ראשון, מדור אמנות 22 בינואר, 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566461305171  LCCN: sh2003009039  NKC: ph548932
סופיה גוביידולינה

| --- | --- |

 לידה:  24 באוקטובר 1931 צ'יסטופול, הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של טטר, ברית המועצות 
 פטירה:  13 במרץ 2025 (בגיל 93) Appen, שלזוויג-הולשטיין, גרמניה 
 מוקד פעילות:  ברית המועצות, רוסיה 
 מקום לימודים:  Kazan Conservatory, הקונסרבטוריון של מוסקבה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  ספרדית, רוסית, טטרית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון, מלודיה 
 פרסים והוקרה:  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה (1990)  פרס חזית הידע של קרן BBVA (2016)  פרס הפדרציה הרוסית (1992)  Order "Duslyk" (2016)  פרס לאוני סונינג למוזיקה (1999)  מדליית גתה (2001)  פרס בך של העיר החופשית של המבורג (2007)  פרימיום אימפריאל (1998)  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה  פור לה מריט  עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  Order For Merit in Culture and Art  אזרח כבוד של העיר קאזאן  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר  עיטור הידידות (רוסיה)  פרס אלכסנדר מן  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרופיל ב-IMDb
 
סופיה אסגטובנה גוביידולינה (ברוסית: София Асгатовна Губайдулина;‏ 24 באוקטובר 1931 –  13 במרץ 2025) הייתה 
מלחינה רוסייה, ממוצא רוסי-למחצה וטטרי-למחצה.
נולדה בצ'יסטופול שבמחוז האוטונומי הטטרי בברית המועצות הסובייטית למשפחה חצי רוסית וחצי טטרית. אביה היה מהנדס שעסק במדידת קרקעות, אשר נרדף בעבר עקב היותו בן של מולא מוסלמי.
היא למדה בנעוריה הלחנה ופסנתר בקונסרבטוריון של קאזאן ובשנת 1954 השלימה שם את לימודיה. באותה שנה נסעה למוסקבה, שם למדה בקונסרבטוריון של מוסקבה, תחילה עם המלחין ניקולאי פייקו (תלמיד של שוסטקוביץ') ואחר כך למדה עם המלחין הרוסי ויסאריון שבלין, עד לשנת 1963. צורת ההלחנה האלטרנטיבית שלה התקבלה בקרירות במהלך לימודיה בברית המועצות, אולם היא קיבלה עידוד משוסטקוביץ. רק בתקופת הגלאסנוסט של גורבצ'וב, כשהיא בשנות החמישים לחייה, החלה המוזיקה של גוביידולינה לזכות בהכרה ולהיות מבוצעת בצורה נרחבת בברית המועצות.
בשנת 1985 נסעה גוביידולינה לראשונה למערב, ומאז מעמדה בעולם המוזיקה הקלאסית הרקיע שחקים. היא קיבלה מספר פרסים יוקרתיים, בהם פרס הפרמיום אימפריאלה היפני וקיבלה הזמנות מהתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק, התזמורת הסימפונית של שיקגו, ספריית הקונגרס ועוד.
המוזיקה של גוביידולינה מושפעת ממסורות שונות ועשירה במוטיבים וסימבולים דתיים וספרותיים. המוזיקה שלה היא לעיתים קרובות בעלת נופך רוחני, מיסטי, דתי או מטאפיזי. גוביידולינה לעיתים מוזכרת יחד עם אלפרד שניטקה ואדיסון דניסוב כחלק מהגל החדש של המלחינים הרוסים, אשר שללו את הריאליזם הסוציאליסטי וכללו ביצירותיהם מגוון רחב של מוטיבים אוונגארדים, בהם סריאליזם ושיטות אינסטרומנטליות יוצאות דופן (extended instrumental techniques).
משנת 1992 התגוררה גוביידולינה בהמבורג שבגרמניה.
מרתון רוטרדם

| --- | --- |
פסל המוצב בעיר שנתרם על ידי מארגני המרתון ובו מונצחים מנצחי התחרות. 20 צבעי הפסל מסמלים את הלאומים הרבים של המשתתפים

 ענף:  ריצת מרתון
 תאריך ייסוד:  1981
 מדינות משתתפות:  הולנד הולנד
 עיר מארחת:  רוטרדם 
 
 
 קואורדינטות:  51°55′N 4°29′E﻿ / ﻿51.92°N 4.48°E﻿ / 51.92; 4.48
 he
 
מרתון רוטרדם (NN Marathon Rotterdam) היא ריצת מרתון המתקיימת מדי שנה במהלך חודש אפריל ברוטרדם שבהולנד. התחרות משתייכת לדרג הזהב של ריצות הכביש בהתאחדות האתלטיקה הבינלאומית.
המרתון הראשון במתכונתו הנוכחית התקיים ב-23 במאי 1981. המרתון הוא אחד הפופולריים בעולם ונחשב לאחד המהירים ביותר. במהלך השנים נקבעו בו שלושה שיאי עולם. משנת 2017 המסלול מתחיל בגשר ארסמוס ומוזנק בשלוש דבוקות בהתאם לזמני המתחרים, הוא מסתיים בבניין העירייה.
בשיא המסלול מחזיק הבלגי-סומלי באשיר עבדי שקבע זמן של 2:03:36 שעות במרתון 2021. בין הנשים השיגה האתיופית טיקי ג'לאנה תוצאה של 2:18:58 שעות במרתון 2012.
בלאיינה דינסאמו ניצח במרתון זה ארבע פעמים.
שמשון הגיבור (פסל)

| --- | --- |

הפסל ב-2009
 מידע כללי
 פַּסל:  ברוך וינד 
 תאריך יצירה:  2008 
 טכניקה וחומרים:  ארד 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  400 ס"מ 
 גובה:  350 ס"מ 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  רובע הקריה,  אשדוד
 קואורדינטות:  31°47′41″N 34°38′14″E﻿ / ﻿31.794606193314°N 34.637161002767°E﻿ / 31.794606193314; 34.637161002767
  (למפת אשדוד מוגדלת) שמשון הגיבור(למפת אשדוד רגילה) שמשון הגיבור(למפת השפלה רגילה) שמשון הגיבור(למפת השפלה מוגדלת) שמשון הגיבור
 
שמשון הגיבור הוא יצירתו של הפסל והצייר ברוך וינד, הממוקמת בעיר אשדוד. הפסל עשוי ברונזה ומתנשא לגובה של 3.5 מטרים ורוחבו 4 מטרים. הוא מתאר את שמשון המקראי ברגעיו האחרונים, כאשר הוא ממוטט את עמודי מקדש דגון. הפסל, שנחנך בשנת 2008, מוקדש להנצחת גבורתם של היהודים בשואה ובמלחמות ישראל.
הפסל מוצב בשדרות משה דיין ברובע הקריה, מול פארק אשדוד-ים.
רקע

הפסל נוצר על ידי ברוך וינד, אמן ופסל ניצול שואה, אשר הקדיש את חייו להנצחת אירועים היסטוריים וערכים לאומיים באמצעות אמנותו. הפסל מציג את שמשון ברגע הקריטי שבו הוא מפיל את עמודי מקדש דגון, ומשקף את דמותו כגיבור טרגי המקריב את חייו כדי להכות באויביו.
וַיִּלְפֹּת שִׁמְשׁוֹן אֶת שְׁנֵי עַמּוּדֵי הַתָּוֶךְ אֲשֶׁר הַבַּיִת נָכוֹן עֲלֵיהֶם וַיִּסָּמֵךְ עֲלֵיהֶם אֶחָד בִּימִינוֹ וְאֶחָד בִּשְׂמֹאלוֹ.
וַיֹּאמֶר שִׁמְשׁוֹן תָּמוֹת נַפְשִׁי עִם פְּלִשְׁתִּים וַיֵּט בְּכֹחַ וַיִּפֹּל הַבַּיִת עַל הַסְּרָנִים וְעַל כָּל הָעָם אֲשֶׁר בּוֹ וַיִּהְיוּ הַמֵּתִים אֲשֶׁר הֵמִית בְּמוֹתוֹ רַבִּים מֵאֲשֶׁר הֵמִית בְּחַיָּיו.
הערות שוליים

1 2  פסל שמשון הגיבור, באתר תיירות אשדוד, ‏21 במאי 2019
ג'ורג' גרוס

| --- | --- |

 לידה:  26 ביולי 1893 ברלין, ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  6 ביולי 1959 (בגיל 65) ברלין המערבית, אזורי הכיבוש בגרמניה 
 שם לידה:  Georg Ehrenfried Groß 
 מקום קבורה:  בית הקברות הירשטראסה 
 לאום:  גרמנים 
 מקום לימודים:  אקדמיית דרזדן לאמנות יפה (1911) 
 תקופת הפעילות:  1910–1959 (כ־49 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם, דאדא, אובייקטיביות חדשה 
 הושפע על ידי:  אמיל אורליק 
 יצירות ידועות:  I Am Glad I Came Back 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1937, 1938) 
 בן או בת זוג:  Eva Peters 
 צאצאים:  Marty Grosz, Peter M. Grosz 
 
ג'ורג' גרוס (בגרמנית: George Grosz;‏ 26 ביולי 1893 – 6 ביולי 1959) היה צייר וקריקטוריסט גרמני בימי רפובליקת ויימאר. היה חבר חשוב בתנועת הדאדא בברלין ובתנועת "התכליתיות החדשה (אנ')" (Neue Sachlichkeit), אך נודע בזכות ציוריו הפוליטיים, אשר היטיבו לגלם את רוחה של הרפובליקה של ויימאר, על אירועיה הסוערים, וסופה שנראה היה לגרוס, חבר המפלגה הקומוניסטית, כידוע מראש. בשנת 1932 בסמוך לעלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, עזב לארצות הברית ושהה שם עד סמוך למותו. בארצות הברית חדל מן הציור הפוליטי.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

נולד בשם גאורג אהרנפריד גרוס (Georg Ehrenfried Groß) בשנת 1893 לבעל בית מרזח בברלין. בילדותו עברה המשפחה לעיירה שטולץ בפומרניה. אביו מת כאשר היה בן 6 שנים. מגיל צעיר גילה נטייה וכישרון לציור, וקיבל עידוד מהוריו ומוריו. ב-1909 נשלח לאקדמיה לאומנות בדרזדן ולמד שם במשך שנתיים. בשנת 1912 עבר לברלין ולמד שם במכללה לאָמָּנוּיות ואֻמָּנוּיות, במימון מלגה מהמדינה. ברלין הייתה המרכז הגרמני לאמנות מתקדמת ולתרבות, וגרוס הצעיר נחשף לגדולי אמני דורו, כמו גם לחיי התרבות התוססים בעיר הגדולה.
בשנת 1912 החל לצייר בצבעי מים, עוד קודם לכן גילה כישרון כקריקטוריסט, ובגיל 17 הופיעה הקריקטורה הראשונה שלו במוסף הסאטירי של העיתון ברלינר טאגבלאט. הוא החל לפרסם את יצירותיו בעיתונים סאטיריים כ"אולק" ("תעלול") ו"Die Lustigen Blätter" (הדפים השמחים). קריקטורות אלו לא היו בעלות אופי פוליטי. בתקופה זו התיידד עם האמן ג'ון הרטפילד, מאבות שיטת הפוטומונטז' באמנות. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה שינה הרטפילד את שמו מן השם הלמוט הרצפלד, לשם האנגלי "ג'ון הרטפילד". נראה כי המניע למעשהו של הרטפילד היה הבעה של סנטימנט אנטי פטריוטי. גרוס, בעקבותיו, שינה את שמו ל"ג'ורג' גרוס", אך נראה כי המניע למעשה זה היה חיבתו לספריהם של ג'יימס פנימור קופר וקרל מאי[דרושה הבהרה].
בשנת 1913 שהה כחצי שנה בפריז, והוקסם מן התנועה המודרניסטית בציור, ומציירים כאמיל נולדה וואן גוך, כמו גם מהציירים אונורה דומייה ואנרי דה טולוז-לוטרק. בפריז נחשף לאמנות יפן ובמיוחד לגילופי העץ היפנים. גרוס שב לפריז בשנים 1924 ו-1925 וב-1927, לעיר ולתרבותה הייתה השפעה על אומנותו.
ב-13 בנובמבר 1914 התנדב לצבא. שירותו הצבאי היה קצר ימים ונמשך עד מרץ 1915, שוחרר בשל בריאות לקויה והוכרז כבלתי כשיר לשירות. בתקופה קצרה זו חווה גרוס חוויות טראומטיות שהביאו אותו להתנגדות לצבא ולמלחמה. ציוריו מ-1916 ואילך מציגים את כל השלילה והסבל האנושי שמצא בצבא ובמלחמה. בסטודיו שפתח עם הרטפילד בברלין תיעד את המלחמה באופן השלילי ביותר. בשנת 1917 גויס שוב, ונשלח לשמור על שבויי מלחמה. לאחר תקופה קצרה ערק מן השירות הצבאי, ובשל כך נשפט ונדון למוות. התערבות של פטרון עשיר בשם הרוזן קסלר הביאה לאשפוזו לחצי שנה במוסד פסיכיאטרי שבמהלכה אובחן כלוקה בהלם קרב.
רפובליקת ויימאר

בשנת 1918 כבר פיתח גרוס את סגנונו המיוחד, שהפך אותו לאחד מסמליה החזותיים המוכרים ביותר של רפובליקת ויימאר. בקו עדין, אך חסר רחמים, ברישום בדיו ולעיתים בצבעי מים שרטט קולאז' של דמויות - המיליטריסט הפרוסי, הפועל העני והרזה, החייל השב מן המלחמה קטוע גפיים, זונת הרחוב. כל אלו שורטטו זה לצד זה, ביצירות שתפסו את רוח התקופה המרדנית והאלימה.
גרוס הצטרף לצד הרטפילד למפלגה הקומוניסטית הגרמנית עוד בשנת 1918, נעצר במהלך מרד הספרטקיסטים בינואר 1919 אך הצליח להימלט בעזרת מסמכים מזויפים. ציוריו מאותה תקופה הם עדות מכלי ראשון על רוחה המסוכסכת של הרפובליקה של ויימאר. גרוס ניחן בחזון נבואי כמעט. ביצירתו "Ecce Homo" משנת 1919, המתעדת את דיכויו האלים של מרד הספרטקיסטים, מונצחת בצד דמות קטנה, כמעט בלתי מורגשת, של חייל סער, כאשר צלב הקרס משורטט על קסדתו.
בציוריו קרא תיגר על הרפובליקה המושחתת, על הבורגנות השבעה, על המיליטריזם הפרוסי, ועל המפלגה הנאצית, שאותה ליווה במבט קרוב מימי ראשיתה ועד לעלייתה לשלטון.
בשנת 1919 הצטרף לתנועת הדאדא בברלין והיה לאחד מעמודי התווך של התנועה. בעוד שמקורות הדאדא באומנות המודרניסטית ואף הפוטוריסטית, ראתה התנועה הברלינאית את עצמה, וגרוס כמוה, כאנרכיסטית וניהיליסטית. בתקופה זו היה פעיל עם אנשי הדאדא ועם הרטפילד, בין היתר, ביצירת תיאטרון בובות וביצירת תפאורה למחזה "קיסר וקלאופטרה" של ג'ורג' ברנרד שאו. ביצירות אלו, ובציוריו, ניכרות גם השפעות של הקוביזם והפוביזם. בשנת 1920 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריית "האמנות החדשה" של האנס גולץ במינכן. בשנת 1921 אייר הוצאה גרמנית לספרו של אלפונס דודה, "טרטרין איש טרסקון".
גרוס ארגן את יריד הדאדא העולמי הראשון ביולי 1920. היריד היה בעל אופי פוליטי בוטה, וגרוס, ועמו הרטפילד ואמני דאדא אחרים הועמדו לדין והואשמו בהשמצת השלטונות והעלבת הרייכסווהר בשל סדרת יצירות שכונתה "אלוהים עמנו" (Gott mit uns). גרוס נדון לקנס של 300 מרק. היה זה אך הראשון מסדרת משפטים מסוג זה בהם היה מעורב. בין 1927 ל-1932 ניהל משפט ארוך בנוגע ליצירה בה הציג את ישו לבוש במסכת גז ובמגפי צבא, שאותה כינה "סתום את פיך ובצע את חובתך". בתחילה הורשע, אך זוכה לאחר שערער לערכאה גבוהה. היצירה הוצגה בציבור, בין היתר כתפאורה למחזה על פי יצירתו של ירוסלב האשק, "החייל האמיץ שווייק" שהוצגה בשנת 1927 בברלין.
ב-1922 בילה גרוס חמישה חודשים בברית המועצות ואף נפגש עם לנין ועם טרוצקי. מפגשים אלו לא הותירו בו רושם חיובי. הוא שב כשהוא מפוכח מאשליותיו באשר לקומוניזם. עם זאת המשיך לפרסם בעיתונים קומוניסטים במהלך שנות ה-20, המשיך בקו הפוליטי הביקורתי כלפי הממשלה והבורגנות, אך הלך והתרחק מעמדותיו הקומוניסטיות.
גלות

בשנת 1932 קיבל הזמנה ללמד אמנות בניו יורק. זמן מה נע בין ניו יורק ובין ברלין, אך עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון החליט להישאר בניו יורק. בפברואר 1933 שללו הנאצים את אזרחותו הגרמנית. בשנת 1937 הוציאו הנאצים 285 מיצירותיו מכל המוזיאונים בהם הוצגו, והשמידו אותן, בטענה כי אלו "אמנות מנוונת". ב-1938 היה לאזרח אמריקני.
בארצות הברית חדל מן הציור הפוליטי. הוא החל לצייר בצבעי שמן והתקרב לתנועה הרומנטית. בתקופה זו צייר במגוון סגנונות, אך לא שב להישגיו האמנותיים מימיו בגרמניה. נראה כי ניסה לפתוח דף חדש בחייו.
יצירתו משנות ה-40 מאופיינת בגוון אפוקליפטי. בשנת 1944 הציג את "קין, או היטלר בגיהנום", ציור שמן המראה את המתים מתנכלים להיטלר בגיהנום. ב-1946 פרסם ביוגרפיה בשם "כן קטן ולא גדול", הכתובה בנימה של אירוניה מרירה. הספר תורגם לגרמנית רק בשנת 1955. עם הזמן הלכה יצירתו והתרככה. הוא החל לצייר נופים ודיוקנאות. בין 1947 ל-1953 הציג בתערוכות בארצות הברית, ופתח בית ספר פרטי לאמנות. בשנת 1951 ביקר ביקור חטוף בגרמניה.
גרוס לא היה מאושר מחייו בארצות הברית ותיאר את האשליה האמריקנית כ"בועת סבון". נראה כי עבודתו לא זכתה להערכה בארצות הברית והוא סבל מקשיים כלכליים. בשנת 1959 החליט לחזור לברלין לצמיתות, אך לאחר חודשיים מת.
בשנת 1962 הגיעו מסמכיו האישיים של מברלין לניו יורק. בניו פטר (שהיה להיסטוריון תעופה בעל שם) ומרטין (שהיה לגיטריסט ג'אז) ארגנו את ניירותיו ומסמכיו ל"ארכיון ג'ורג' גרוס" שכלל התכתבות ענפה, קטלוגים של התערוכות בהם הציג, ומסמכים רבים נוספים. הארכיון נתרם לספריית אוניברסיטת הרווארד והוא מוצג כיום באקדמיה לאמנות בברלין.
מורשתו

יצירותיו של גרוס משמשות כיום כתיעוד חזותי חזק ועז מבע לימי רפובליקת ויימאר. נראה כי הוא תפס את רוח התקופה באופן ייצוגי יותר מרבים בני זמנו. ניתן להשוות את יצירתו בציור לספריו של אלפרד דבלין בפרוזה או ליצירתו של ברטולט ברכט בשירה. ואכן, ציוריו הפכו לאיור המקובל ליצירות העוסקות בתקופת ויימאר. כגון עטיפת הספר "ברלין, אלכסנדרפלאץ" של דבלין, שיצא בהוצאת "הספרייה החדשה", איורים לספרו של ברכט "גלות המשוררים" שיצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד, וספרים רבים נוספים.
לבני דורו סימל את הדור שאיבד את תמימותו במלחמת העולם הראשונה. הסופר זבינייק זימן כתב כי גרוס הצליח לתרגם את תשוקותיו, חרדותיו, והעדפותיו שנוצרו בהשפעת המלחמה לכלל ביטוי אומנותי, דבר שאותו לא היה היטלר, בעל היומרות האומנותיות, מסוגל לעשות אלא בשדה הפוליטיקה. בניגוד להיטלר ראה גרוס במלחמה מעשה אווילי של טבח חסר משמעות, בעוד שהיטלר מצא בה את גאולתו האישית.
גרוס היה נושא לסרט דוקומנטרי שעסק בחייו וביצירתו, שהיה מועמד לזכייה בפרס האוסקר לסרט הדוקומנטרי בשנת 1960.
מרי לי אבוט הייתה בין תלמידיו.
לקריאה נוספת

Zbynek Zeman, Heckling Hitler,Taurus, London, 1987.
דני גוטוויין

| --- | --- |

דני גוטוויין, אוקטובר 2008
 לידה:  18 במאי 1953 (בן 71) 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה 
 תרומות עיקריות
 חקר תולדות עם ישראל
 
דני גוּטוויין (נולד ב-18 במאי 1953) הוא פרופסור בחוג לתולדות ישראל באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה

דני גוטוויין נולד וגדל בחיפה. למד לתואר ראשון ותואר שני בחוגים להיסטוריה של עם ישראל והיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה. את לימודי התואר שלישי עשה באוניברסיטה העברית בירושלים ועבודת הדוקטורט שלו נכתבה בהדרכתו של פרופ' מיכאל גרץ. מלמד באוניברסיטת חיפה מאז 1982. נתמנה לפרופסור חבר ב-2003.
על אף שאינו כלכלן, פעילותו הציבורית של גוטוויין מאופיינת במאבק במדיניות ההפרטה. הוא יוצא נגד השתלבות השמאל בסדר הנאו-ליברלי וקורא לבניין כוח סוציאל-דמוקרטי שייאבק באי-השוויון הכלכלי והחברתי שמחוללת ההפרטה באמצעות כינון מדינת רווחה רחבה, גם באמצעות הלאמה חוזרת. כבעל השקפה ציונית-סוציאליסטית הוא היה בין מקימי תנועת יסו"ד (ישראל סוציאל-דמוקרטית). הוא מרצה בהתנדבות במכללה החברתית כלכלית ונוטל חלק פעיל בדיון הציבורי בנושאי כלכלה וחברה: הוא משתתף לעיתים קרובות בדיונים בטלוויזיה וברדיו, כותב לבמות פובליציסטיות שונות ומרבה להרצות בפני פורומים מגוונים.
בטלוויזיה

בשנת 2015 נטל חלק והציג את משנתו בסדרה "מגש הכסף", סדרת טלוויזיה דוקומנטרית על המצב הכלכלי והחברתי של מדינת ישראל.
במאי 2023 השתתף בתוכנית הטלוויזיה התיעודית "מדורות השבטים" של כאן 11.
מחקריו

מחקריו של גוטוויין מושפעים מהגותו של קרל מרקס וממוקדים בבחינת זיקות הגומלין בין תהליכים כלכליים, פוליטיים ותרבותיים. את שיטת הניתוח הזו הוא הפעיל לגבי סוגיות שונות ובהן: חקר האנטישמיות והלאומיות היהודית בכלל, תוך התמקדות בתנועת הפועלים היהודית ובהרצל.
בנוסף למחקריו בהיסטוריה של עם ישראל, ניסה גוטוויין ליישם את התובנות של ההיסטוריה הכלכלית-חברתית באופן עכשווי להבנתה של החברה הישראלית ועסק בהיבטים שונים של תהליך הפרטת המשק והחברה בישראל ובמיוחד בהשלכותיהם הפוליטיות ובהשקפותיהם האידאולוגיות.
מחקריו > מחקרים היסטוריים > האליטה המפולגת: כלכלה, פוליטיקה, ויהדות אנגליה: 1917-1882

ספר זה הוא עיבוד והרחבה של חלק מעבודת הדוקטורט של גוטוויין: "העילית הכלכלית האנגלו-יהודית, 1917-1882: יחסי גומלין בין פעילותה הכלכלית, הפוליטית, והקהילתית".
גוטוויין טוען כי העילית הכלכלית האנגלו-יהודית – הידועה גם בכינוי 'הדודנות', על שם קשרי המשפחה הצולבים שהתקיימו בתוכה – שבכוח כספה שלטה גם בממסדים הקהילתיים, הייתה מפולגת בתוכה בהתאם לאינטרסים הכלכליים והפוליטיים המנוגדים של מרכיביה, ניגודים שהשתקפו גם במדיניותם הקהילתית.
המחקר בוחן תזה זו, המנוגדת לגישה הרווחת במחקר, בהתייחס לשני המנהיגים הבולטים של הקהילה במפנה המאה העשרים, הברון וולטר רוטשילד וסר סמואל מונטגיו. לפי המחקר, רוטשילד ומונטגיו עמדו בראש בנקי השקעות מובילים בתחומם בסיטי של לונדון, אך כהשתקפות של האינטרסים העסקיים השונים של הבנקים שלהם, נקטו בעמדות מנוגדות בשאלות מדיניות, המטבע, הריבית והאשראי, תמכו בגורמים פוליטיים ומפלגתיים וקידמו מדיניות חברתית מנוגדת. בהכללה ניתן לתאר את מדיניותו של רוטשילד כמצמצמת ושמרנית ואת זו של מונטגיו כמרחיבה ופרוגרסיבית.
ניגודים אלו באו לידי ביטוי במאבק שניהלו שני האישים על עיצוב דמותה של הקהילה האנגלו-יהודית בתקופת ההגירה הגדולה, ששנתה את פניה של הקהילה: רוטשילד פעל להבטיח את המשך שלטונה של הדודנות ומדיניותה השמרנית בקהילה, גם לנוכח ירידת משקלו של היסוד האנגלו-יהודי הוותיק בעקבות ההגירה ממזרח-אירופה, ואילו מונטגיו פעל לארגן את המהגרים ולהפוך אותם לכוח שבאמצעותו ניתן יהיה לשנות את מבנה השלטון והמדיניות בקהילה. הניגודים בין האינטרסים העסקיים של הבנקים של רוטשילד ומונטגיו התגלו גם בדור של יורשיהם, ושיאם היה בעמדותיהם המנוגדות ביחס להצהרת בלפור.