stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דני שובבני (סדרת טלוויזיה)
תקציר העלילה

הסדרה מתמקדת בהרפתקאותיהם של דני תומר (במקור, דניס מיטצ'ל), הפרחח הקטן והשובב, כלבו הב וידידיו גיל ונועה. סקרנותו וכוונותיו הטובות של דני מובילות אותו בדרך כלל לצרות, אשר בדרך כלל באות על חשבונו של השכן, מר יובל.
לאורך הסדרה דני מעורב בכל מיני הרפתקאות פרועות (אשר חלקן מבוססי פנטזיה כגון משימות ביון ברחבי העולם ומסעות בזמן אל העבר) אבל תמיד מצליח להציל את היום.
הדמויות > משפחת תומר

דני תומר (יפה גבאי): הדמות הראשית בסדרה. ילד בלונדיני שובב בן חמש. סקרנותו ורצון ההכנה שלו לעזור לזולת מובילים אותו לעיתים קרובות להסתבך בצרות.
רינה תומר (עירית ענבי/אורית אמיר): אימו של דני.
דוד תומר (ניקו בר/שי זורניצר): אביו של דני.
הב : כלבו של דני. במקור היה כלבו של דוד.
הדמויות > משפחת יובל

יורם יובל (נחמן אשכנזי/אלברט כהן): השכן הסובל של דני.
מרים יובל (אלן מישלי/סיון שביט): אשתו של מר יובל. עדינה וסבלנית במיוחד ומשמשת כדמות סבתא לדני.
הדמויות > חבריו של דני

גיל (עירית ענבי/סיון שביט): חברו הטוב של דני. צעיר ממנו.
נילי (אלן מישלי/אורית אמיר): ילדה שחצנית ומרגיזה. מרכיבה משקפיים ובעלת שיער ג'ינג'י. בדרך כלל יריבתו של דני.
נועה (עירית ענבי/סיון שביט): ילדה נערית בעלת שיער שחור ועגילי פנינה.
רם (עירית ענבי/אורית אמיר): ילד בעל לחצים רבים.
אורי (עירית ענבי/אורית אמיר): חבר טוב של דני.
שרגא (עירית ענבי/סיון שביט): חברו החנון של דני, וכנראה מכאן בא שמו. תמיד ממציא המצאות משונות, כגון "מכווץ המידות" שכיווץ את דני בשוגג.
מלחמה

ערך זה עוסק במאבק מזוין. אם התכוונתם למשחק קלפים, ראו .
חיילים יורים במקלע ויקרס, במלחמת העולם הראשונה.
מלחמה היא מאבק אלים בעצימות גבוהה בין גופים מדיניים וצבאיים על מנת לכפות את רצונם זה על זה או למנוע כפייה כזו. מטרות המלחמה נגזרות ממטרות הקבוצה הנלחמת, ונקבעות על פי רוב על ידי הנהגתה. סר באזיל לידל הארט הגדיר את מטרת המלחמה כהשגת שלום טוב יותר מנקודת המבט של הצד הלוחם. יש סיבות אפשריות רבות למלחמה, רציונליות ושאינן רציונליות. ההצדקה שבשמה מוכרזת מלחמה מכונה עילה למלחמה. כלי המלחמה כוללים אמצעים פיזיים, מחשבתיים וטכנולוגיים.
מלחמות וסכסוכים אלימים אפיינו את כל החברות האנושיות, והתופעה אינה ייחודית לאדם. ג'ון קיגן טוען כי המלחמה האנושית קדמה למדינה, לדיפלומטיה ולאסטרטגיה, וכי היא אינה מונעת בהכרח משיקולים רציונליים. כך למשל אצל האבוריג'ינים שחיו טרם הגעת האירופאים באורח חיים התואם את התקופה הפרה היסטורית, כ-15% מהאוכלוסייה ו-25% אחוז מהגברים מתו כתוצאה ממוות אלים. אותו דבר גילו אצל הפולינזים שנחשבו על ידי האירופאים לאנשים שלומניים, אבל טרם הגעת האדם הלבן לפולינזיה, היו סכסוכים אלימים רבים בתוך החברות הפולינזיות.
למלחמה מופעים רבים באמנות ובתרבות האנושית: תעודות, ציורים, שירים, רומנים ספרותיים, מחקרים היסטוריים, מחזות, סרטי קולנוע, מוזיקה ועוד. לטענת קיגן, ישנם מקרים בהם המלחמה אינה רק ביטוי של תרבות אלא גם גורם הקובע דפוסים חברתיים ואף לעיתים מהותה של תרבות מסוימת.
ההתנגדות למלחמה מכונה "פציפיזם", בעוד התמיכה במלחמה ובפעולות צבאיות מכונה "מיליטריזם".
הגורמים למלחמה

הגורמים למלחמה יכולים להיות רציונליים ובלתי רציונליים, והם נובעים מהצרכים האנושיים ומהיווצרותן של סוגיות חברתיות. לאור זאת, מלחמות נגרמות בשל חוסר יציבות של גורמים כלכליים, חברתיים, דמוגרפיים, אתניים, אנתרופולוגיים, דתיים ואפילו ביולוגיים.
לפי הוגים ריאליסטיים כניקולו מקיאוולי שהושפע מאי היציבות הפוליטית של רפובליקת פירנצה, תומאס הובס שהושפע ממלחמת האזרחים האנגלית אך גם הוגים מאוחרים כקנת וולץ והנס מורגנטאו שהושפעו ממלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה, מלחמות הן כתוצאה מטבע האדם השואף לכוח ועוצמה, לצד הצורך של המדינה לשרוד המניע אותה להילחם. וכל זה כתוצאה מהמצב האנרכי הקיים בעולם. הריאליסטים טוענים שהיחסים בין מדינות מתנהלים במשחק סכום אפס, כך שהרווח של מדינה אחת אמור לבוא על חשבון מדינה אחרת.
הכרזת מלחמה

הכרזת מלחמה היא הכרזה פורמלית של ממשלה, שבה היא מודיעה על קיומו של מצב מלחמה בין אותה מדינה ובין מדינה אחרת או מספר מדינות אחרות. הכרזות מלחמה היו אמצעים דיפלומטיים מקובלים מאז תקופת הרנסאנס.
בישראל מוסדרת קבלת החלטה על יציאה למלחמה בסעיף 40 לחוק יסוד: הממשלה. בין השאר קובע הסעיף שראש הממשלה ימסור בהקדם האפשרי הודעה על ההחלטה במליאת הכנסת.
עצימות ויחס הכוחות במלחמה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ניתן למדוד את עצימות הלחימה באמצעות חיתוך בין כמות האירועים בלחימה לבין גודל הכוחות ואמצעי הלחימה. מלחמה בין צבא לבין ארגונים חמושים בלתי סדירים מכונה לחימה בעצימות נמוכה. מלחמה בה מעורב התווך האזרחי באופן מלא מכונה מלחמה כוללת.
אמצעי לחימה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
האמצעים בהם נעשה שימוש במלחמה נחלקים לאמצעים פיזיים ולאמצעים רעיוניים. האמצעים הפיזיים כוללים את המשאבים ובכללם את כלי הנשק, את פני השטח ועוד. האמצעים הרעיוניים כוללים את התכנון, את המטרה והאסטרטגיה והטקטיקה הנגזרות ממנה.
את פעולת המלחמה מבצעים בדרך כלל צבאות. בנוסף, ארגונים חמושים לא סדירים, כגון מיליציות, ארגוני טרור ומחתרות עשויים לקחת חלק במלחמה.
טקטיקה ואסטרטגיה צבאית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
המלחמה כוללת מספר מישורים:
בלימת צבא האויב - נטרול כוחו הצבאי של האויב על מנת שלא יהווה איום, זה נעשה בדרך כלל על ידי פגיעה פיזית בצבא האויב: הריגת חייליו והשמדת ציודו
פגיעה בתשתיות צבאיות בעורף שטח האויב
תקיפה ופלישה לשטח האויב וכיבוש שטחים
פגיעה בתשתיות עורפיות (לרבות תשתיות אזרחיות)
לוחמה פסיכולוגית - מאמץ להשגת הכרעה על ידי שבירת רוחו של האויב
מלחמה במשפט הבינלאומי

"מלחמה" היא גם מושג משפטי, שמוגדר באופן פורמלי בחוקי המשפט הבין-לאומי, וחלים לגביה תקנות שונות. כך מדינות יכולות להכריז מלחמה זו על זו, ולהימצא במצב משפטי של מלחמה, גם אם בפועל לא מתנהלים קרבות בין הצדדים.
כמעט כל מדינות העולם חתומות על אמנת ז'נבה, שמהוות בסיס לחוק הבין-לאומי לעניינים הומניטריים בזמן מלחמה. מאז חתימת האמנה התברר שרוב המדינות זונחות את כללי האמנה בזמן מלחמה. כניסתם של ארגונים חמושים שאינם מדינות הפכה את האמנה ללא רלוונטית בעימותים איתם - הארגונים אינם מקפידים על האמנה, והמדינות שלוחמות נגדם מסתפקות במראית עין, אך בפועל פועלות גם נגד אוכלוסיות שמספקות מסתור ללוחמים, דוגמה למלחמה כזו היא מלחמת וייטנאם.
במהלך המלחמה מסכימים הצדדים לעיתים על הפוגה זמנית בלחימה. סיום יציב יותר של הלחימה נוצר באמצעות כניעת הצד המובס, שמוכן לקבל את כל תנאי הצד המנצח, או באמצעות הפסקת אש, וסיום חוזי שלה נעשה בהסכם שביתת נשק, שבעקבותיו בא לעיתים הסכם שלום.
תאוריית השלום הדמוקרטית גורסת שדמוקרטיות ליברליות לא נלחמות זו בזו. ההסבר התאורטי לשלום הדמוקרטי שהאזרחים במדינות הדמוקרטיות לומדים לכבד את שלטון החוק ואת הסדרת הסכסוכים בדרכי שלום על פי החוק וציפו שאותו דבר ישרור ביחסים בין המדינות. ויש את האמון הנחוץ בין המדינות כדי לא ללכת למלחמה. הסבר נוסף הוא שמנהיגים לא נכנסים למלחמה מחשש להפסדים פוליטיים. יובל נח הררי מסביר זאת שהאמונות בקרב הדמוקרטיות שלכל בני האדם מגיעות אותן חירויות בסיסיות, שאין קבוצה אתנית ודתית העליונה על האחרת, ושהאנושות כולה חולקת ערכים אוניברסליים משותפים, מונעים ממנהיגים דמוקרטים להילחם אחד בשני ולשתף פעולה.
המלחמה בשירות האדם

לעיתים, המלחמה תורמת רבות להתפתחות המדע (עקב מרוצי חימוש), כלי נשק שפותחו במקור לצרכים צבאיים עברו הסבה בסופה והפכו לכמה מהכלים החיוניים ביותר בשירות האדם המודרני: המחשב, המכונית, המטוס, האינטרנט נמנים עליהם. מלחמת העולם השנייה תרמה להתפתחות האנרגיה הגרעינית, הוציאה את ארצות הברית מהמשבר הכלכלי הגדול שהייתה נתונה בו, והביאה את יפן להפוך לדמוקרטיה ליברלית.
מספר מלחמות בולטות הביאו לחירות עמים וקבוצות אתניות: המקרים הבולט באה ממלחמת העולם הראשונה שאחריה נוצרו מדינות לאום רבות כתוצאה מהתפרקות האימפריה האוסטרו הונגרית והאימפריה העות'מאנית בעקבות המלחמה.
ראו גם

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  צבא (המשרתים בו: חיילים)  אמצעי לחימה וכלי נשק  טקטיקה ואסטרטגיה צבאית  פשע מלחמה  מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה  מלחמות ישראל  יחס הנפגעים בין בלתי מעורבים לחמושים | סוגי מלחמות: מלחמה כוללת   מלחמת אין ברירה  מלחמת מנע  מלחמת אזרחים  עימות נמוך עצימות  גרילה  לוחמה בשטח בנוי  טרור ומלחמה בטרור  מלחמה גרעינית  לוחמה קיברנטית  מלחמה קונבנציונלית | הוגים ותאורטיקנים צבאיים: סון דזה, מחבר "אמנות המלחמה"  קרל פון קלאוזביץ  איוון בלוך  היינץ גודריאן |
לקריאה נוספת

ג'ון קיגן, תולדות הלחימה, תל אביב: דביר, 1996
יהושפט הרכבי, מלחמה ואסטרטגיה, תל אביב: מערכות, 1990, מסת"ב 9650504761
גד ברזילי, דמוקרטיה במלחמות: מחלוקת וקונצנזוס בישראל, ת"א: ספרית פועלים, 1992
צ'ארלס טאונסנד (עורך), היסטוריה של המלחמה המודרנית, רסלינג, 2016
דייוויד זוק ורובין הייאם, קיצור תולדות המלחמות, הוצאת מערכות, 1981
גווין דאייר, ההיסטוריה הקצרה של המלחמה, הוצאת תכלת, 2023
שמואל מסטצ'קין

| --- | --- |

 לידה:  1908 ואסילקיב, אוקראינה 
 פטירה:  2004 (בגיל 96 בערך) ישראל 
 מקום לימודים:  באוהאוס, גרמניה
 תחום יצירה:  אדריכלות
 זרם באמנות:  הסגנון הבין-לאומי 
 
שמואל מֶסְטֶצְ'קִין (1908 – 2 ביוני 2004) היה אדריכל ישראלי, בוגר לימודי ארכיטקטורה בבאוהאוס והאדריכל הראשי של הקיבוץ הארצי משנות ה-40 עד לשנות ה-70. היה לאחד האדריכלים המשפיעים בתנועה הקיבוצית ומראשוני מתכנני "הסגנון הבינלאומי" בארץ ישראל.
איש תנועת העבודה, ממייסדי תנועת הנוער העובד, ממתכנני "חומה ומגדל" ומייסד בית הספר המקצועי הראשון בארץ ישראל, כיום מכללת מקס פיין-עמל.
ביוגרפיה

מסטצ'קין נולד בשנת 1908 בעיר ואסילקיב שבאוקראינה, ובשנת 1923 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. מסטצ'קין חי ופעל בתל אביב עד מותו בגיל 96, בבית שאותו תכנן בכיכר הבימה.
ביוגרפיה > הקמת הנוער העובד ולימודיו בבאוהאוס

לאחר שעלה עם משפחתו לארץ ישראל, החל ללמוד בבית הספר המקצועי של תנועת המזרחי, "תלמוד תורה" שבנווה שלום, תל אביב. מסטצ'קין למד במגמת המתכת בבית הספר, ובמקביל ללימודיו עסק יחד עם ישראל גלילי ומשה פלמן בהתארגנות קבוצת נערים פועלים בעידודו של המחנך דוד כהן. יחד הקימו את תנועת הנוער העובד, שמסטצ'קין היה ממייסדיה. על אף ניסיונותיו של ברל כצנלסון לקדם את מסטצ'קין לעמדות הנהגה בתנועה הקיבוצית, הוא בחר בלימודים המקצועיים בבית הספר לעיצוב ואדריכלות באוהאוס בדסאו שבגרמניה, שם למד בין השנים 1930-1933. מסטצ'קין סיפר כי במבחן הקבלה לבית הספר שנערך לו הוא נדרש להפוך יריעת בד גס למשהו שימושי. הוא קלע מהיריעה חבל עליו אמר שבו יתלה את עצמו אם לא יתקבל.
בבאוהאוס למד תחת הנהלתו של מיס ון דר רוהה וכתלמידיהם של וסילי קנדינסקי וג'וזף אלברס, אולם לימים פעל מסטצ'קין תחת השפעת תורתו של הנס מאייר, מנהלו השני של בית הספר שסולק מתפקידו בשנת 1930, השנה בה החל מסטצ'קין את לימודיו במוסד. מאייר דגל באדריכלות סוציאליסטית הפועלת מתוך תפיסת תיקון חברתי-כלכלי. אג'נדה זו הייתה המשך ישיר לפועלו של מסטצ'קין בנוער העובד ושירתה אותו לאחר מכן בפועלו בתכנון הקיבוצי בישראל.
ביוגרפיה > תחילת דרכו המקצועית בארץ ישראל

עם שובו ארצה בשנת 1934 עבד במשרדו של האדריכל יוסף נויפלד, ובשנת 1937 פתח את משרדו הפרטי. בין הפרויקטים הראשונים שתכנן היו מבני ציבור בקיבוצים נען, אשדות יעקב ורמת הכובש. אחד המבנים הבולטים אותם תכנן מסטצ'קין בתקופה זו הוא מבנה מגורים ברחוב רופין, הקרוי "בית קרייתי" (ע"ש מזמין הפרויקט: אחיו של מסטצ'קין - מרדכי קרייתי). מבנה זה הוא מהביטויים הראשונים של סגנון הבנייה הבינלאומי בתל אביב: הטיח הלבן, האופקיות השלטת, הצורות הנקיות, חלונות זכוכית ורטיקלים המסמנים את חדרי המדרגות. החידוש שהכניס מסטצ'קין במבנה זה היה השימוש בסימטריה מוחלטת, דבר שנחשב עד לאותה העת כאלמנט שעבר זמנו.
ביוגרפיה > בשירות ההגנה

בשנת 1939 הצטרף לשורות ההגנה, במחלקת מפות במטה הפלמ"ח וכעוזרו האישי של האלוף והאדריכל יוחנן רטנר. מסטצ'קין עסק בתכנות גדרות הגנה ומבני שמירה עבור הפלמ"ח.
פעמיים קודם להצטרפותו לפלמ"ח תכנן עבור מחנות הנוער העובד מגדל צופי. הראשון, בשנת 1928 נבנה במחנה התנועה בכפר הנוער בן שמן, והיה זה שכיוון אותו ללימודיו בבאוהאוס. המגדל השני תוכנן ונבנה בשנת 1934 לאחר שובו מהלימודים, היה למעשה שכלול של הראשון, ונבנה במחנה הנוער העובד הרי הכרמל. תכנון המגדל ובנייתו בכרמל הרשימו את חבר תל-עמל דאז שלמה גור, שהגה את רעיון חומה ומגדל על בסיס המגדל של מסטצ'קין. 52 יישובים של ההתיישבות העובדת הוקמו במסגרת מבצעי חומה ומגדל. פועלו בצוות התכנון של תוכנית חומה ומגדל היה שיתוף הפעולה הראשון עם שלמה גור, שלימים הטיל על מסטצ'קין תכנון חלקים בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם.
ביוגרפיה > אדריכל הקיבוץ הארצי

בשנת 1943 הוקמה המחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי על ידי ישראל פיינמסר ומסטצ'קין מונה לתפקיד האדריכל הראשי של המחלקה מיומה הראשון. מימיו הראשונים במחלקה הטכנית ועד לשנות ה-80 תכנן תוכניות מתאר ובינוי לכ-60 קיבוצים ברחבי הארץ ובהם יגור, גזית, מזרע, מרחביה, עין דור ועין המפרץ. נוסף על כך, תכנן 24 חדרי אוכל בקיבוצים, אולמות תרבות וספורט, מוסדות חינוך, בתי מגורים ומבני משק. מסטצ'קין תכנן עבור הקיבוץ הארצי גם מחוץ לתחומי הקיבוץ, בין השאר את בית הקיבוץ הארצי (כיום: בית התנועה הקיבוצית) שהתאפיין בשילוב מרובה של יצירות אמנות בבניין ובראשן קיר הקרמיקה הגדול שיצר משה סעידי ונקרא מלחמה ושלום. כמו כן תכנן בתי הנוער העובד בתל אביב, ירושלים וחיפה, קמפוס סמינר הקיבוצים, מדרשת שדה בוקר, מרכז הספורט בקמפוס גבעת רם "מוזיאון בית היוצר" בעין בוקק, את המבנים המוקדמים במכללה האקדמית עמק יזרעאל ועוד.
בסוף שנות השישים החל לעבוד עם בנו, האדריכל יוסי מסטצ'קין על מספר פרויקטים משותפים ובראשם מבני ציבור בקיבוץ עין גדי ו"משכן ברנר וחבריו" (בית הנוער העובד והלומד) ברחוב קיבוץ גלויות בתל אביב.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

בשנת 1928 יזם והקים את "חדרי המלאכה ע"ש מקס פיין", שהפך לבית הספר המקצועי הראשון בישראל, מכללת מקס פיין. לימים המכללה צמחה לרשת החינוך עמל. כיום פועלים במסגרת עמל 120 בתי ספר ומוסדות חינוך.
משנות ה-50 היה פעיל באגודת האדריכלים, ושימש כיו"ר האגודה בין השנים 1959-1963.
בשנת 1980 היה הראשון לקבל את אות יקיר האדריכלים, ובשנת 2001 קיבלת תעודת הוקרה על מפעל חייו מטעם עמותת האדריכלים.
ביוגרפיה > מורשתו של מסטצ'קין

לאורך שנות עבודתו תכנן מבנים רבים ומגוונים, על פי תפיסתו את עקרונות תנועת העבודה. מסטצ'קין היה אחד האדריכלים הפורים ביותר בתולדות התנועה הקיבוצית וראה בשיח עם הקהילה השיתופית שלב הכרחי בתכנון: "מחוץ לכל התיאוריות יש דבר יסודי והוא הרצון של האדם לחיות בנוחיות. האדריכל, שבידו האמצעים, מבטא את רצונו של האדם הפרטי...יש צורך לגשת לתכנון באופן המבוסס במיוחדת על מציאת היחס הנכון בין הפרט והחברה".
בתכנונו נמנע מתכנון אלמנטים דקורטיביים וראוותניים, על פי תפיסת התכנון שלמד בבאוהאוס, ושילב מערכות מתקדמות לאותה התקופה במבנים שתכנן, דוגמת הגג הנפתח בחדר האוכל של קיבוץ מזרע ומערכות של מחיצות שתכנן כך שיוכלו להתאים לפרוגרמות שונות של חדר האוכל הקיבוצי. החל משנות ה-50, עם תחילתה של אופנת הברוטליזם, אימץ את השימוש בבטון חשוף תוך שילוב העמקה של השימוש בחומרים מקומיים, דוגמת שימוש באבנים המקומיות בנווה זוהר ובאמפיתיאטרון בגבעת רם.
כאדריכל הנמנע משימוש במוטיבים דקורטיביים שאינם פונקציונליים, הרבה לשתף פעולה עם אמנים ואדריכלי נוף, דוגמת ליפא יהלום שתכנן את הגן לתוכנית המתאר של מסטצ'קין בקיבוץ המעפיל. הוא ביקש לתכנן יישובים ומבנים שישתלבו בנוף המקומי ולא ישברו אותו. הוא נודע באמרתו כי "בית שסיים את תפקידו - צריך להיעלם".
נפטר ב-2 ביוני 2004. מבקרת האדריכלות אסתר זנדברג ספדה לו בעיתון הארץ: "ההערכה הפומבית שזכה לה בחייו פחותה בהרבה מהמורשת האדריכלית שהותיר. הוא נותר מודרניסט מאמין - סוציאליסט ואיש צנוע במלוא מובן המלה - גם בשנים שבהן שלטו בתחום האדריכלות בישראל ובעולם זרמים ואופנות אחרות. משיחות אתו היה אפשר ללמוד כי לא ייחס חשיבות רבה לשימור מבנים, לרבות יצירותיו הוא. בניינים ישנים, אמר בהחלטיות, יש להרוס ולבנות תחתם בניינים חדשים וטובים יותר לרווחת הכלל".
ארכיון מסטצ'קין נמצא בארכיון יד יערי (ארכיון השומר הצעיר) בגבעת חביבה.
גלריית תמונות

ספריית סמינר גבעת חביבה בתכנון האדריכל בוגר ה'באוהאוס' שמואל מסטצ'קין
לול תרנגולות בקומות בקיבוץ מזרע (כיום מבנה מסוכן ולקראת הריסה), 2/10
נווה זוהר, שנות ה-60 (כיום נטוש)
חדר אוכל בקיבוץ המעפיל משנת 1957
חדר האוכל בקיבוץ רוחמה שתוכנן בשנת 1981
מגדל בית הספר לקציני ים (לא הושלם), ראשית שנות ה-50, שדות ים, 7/09
חזית חדר האוכל בקיבוץ יקום, 11/09
מרכזית טלפונים בנוה זוהר
משכן ברנר וחבריו - מרכז הנוער העובד והלומד, רחוב קיבוץ גלויות 120, תל אביב (1968)
בית ילדים בקיבוץ מזרע
בית הקיבוץ הארצי
חזית חדר האוכל בקיבוץ שובל
חזית חדר האוכל בעין דור
חזית חדר האוכל בקיבוץ מגן
אמפיתיאטרון גבעת רם בירושלים
חדר האוכל באדמית
קטע מחזית חדר האוכל בשער הגולן
חדר האוכל בקיבוץ דן
חדר האוכל בקיבוץ רבדים
חדר אוכל בקיבוץ דליה
חדר אוכל בקיבוץ יד מרדכי
לקריאה נוספת

מוקי צור ויובל דניאלי: לבנות ולהיבנות בה, ספר שמואל מסטצ'קין – אדריכלות הקיבוץ בישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008.
פרדי כהנא: לא עיר לא כפר, האדריכליות של הקיבוץ 1990-1910, יד טבנקין, הוצאת ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2011.
צבי אפרת: הפרויקט הישראלי - בנייה ואדריכלות 1973-1948, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2004.
הערות שוליים

↑  מוקי צור ויובל דניאלי, לבנות ולהיבנות בה, הקיבוץ המאוחד
↑  אסתר זנדברג, שמואל מסטצ'קין, 2004-1908, באתר הארץ, 3 ביוני 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308329605171  ISNI: 0000 0000 7150 7491  LCCN: n2008079698  SUDOC: 144612887  VIAF: 38854953   WorldCat (עם VIAF): 38854953 
תעודת הסטודנט של מסטצ'קין בבית הספר באוהאוס
המגדל שתכנן מסטצ'קין במחנה הנוער העובד בהרי הכרמל, 1934
צמיג

ערך זה עוסק במעטפת החישוק של גלגל הרכב. אם התכוונתם למושג פיזיקלי, ראו .
סוליית צמיג של מכונית
צמיגי מכוניות מרוץ בסדרת נאסקאר
עקבות של צמיגים בבוץ
צמיג עם תקר
צְמיג הוא מעטפת טבעתית וגמישה (המכילה גומי) העוטפת את החישוק בגלגלי כלי תחבורה. באמצעות הצמיג, הכוח שמספק המנוע מומר לתנועה. לצד זאת, הצמיג מספק לכלי הרכב אחיזת כביש, בולם זעזועים ומגן על החישוק.
שימוש יצירתי בצמיגים במוסך בירושלים
מבנה > חלקי הצמיג

לצמיג שלושה חלקים:
סוליה - שכבת גומי בהיקף הצמיג, בעלת חריצים בחלקה החיצוני. החריצים נועדו לשפר את פינוי המים שנמצאים על פני הכביש וכן לצנן אותו מן החום שנוצר עקב החיכוך בעת נסיעה.
דופן - שכבות הגומי החשופות בצידי הצמיג, בין החישוק לסוליה. חלק זה הוא עיקר הצמיג, ומספק תמיכה במבנהו.
עקב - אזור המגע בין הצמיג לחישוק המורכב בעיקרו מחוטי פלדה המהדקים את הצמיג לחישוק.
מבנה > הסימונים על הצמיג

הסימון הבסיסי המופיע על הצמיג הוא מידת הצמיג והחישוק. לדוגמה, בצמיג שסימונו הוא 225/45R17, המספר 225 מציין את רוחב הסוליה במילימטרים; המספר 45 מציין את היחס באחוזים בין גובה דופן הצמיג לבין רוחב הסוליה (יחס גובה-רוחב; פרופיל או יחס חתך), ולכן, גובה דופן הצמיג במקרה זה הוא  0.45\cdot 225mm=101.25mm; המספר 17, מציין את קוטר החישוק באינצ'ים, כלומר,  2.54{\frac {cm}{inch}}\cdot 17inch=43.18cm (אינץ' אחד שווה ל-2.54 סנטימטרים); לכן, הקוטר החיצוני של כל הגלגל הוא 63.43 סנטימטרים (סכום גובה דפנות הצמיג, 10.125 ס"מ פעמיים, וקוטר החישוק, 43.18 ס"מ). האות R מציינת כי מבנה שלד הצמיג הוא רדיאלי.
לעיתים, קיימים סימונים נוספים על גבי הצמיג שמציינים, בין היתר, משקל נשיאה מרבי, מהירות נסיעה מרבית ותאריך ייצור.
| קוד סיווג | N | Q | R | S | T | U | H | V | ZR | W | Y |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מהירות מרבית (קמ"ש) | 150 | 160 | 170 | 180 | 190 | 200 | 210 | 240 | מעל 240 | 270 | 300 |
מבנה > צמיג בעל חתך נמוך או בעל חתך גבוה

ככל שחתך הצמיג נמוך יותר, פוחתת נוחות הנסיעה, כיוון שבצמיג ישנו פחות אוויר המשכך את הזעזועים. עם זאת, מכיוון שהקיר הנמוך של הצמיג מתעוות פחות, מתקבלת אחיזה טובה יותר בכביש, המורגשת בעיקר בפניות. גם רוחב גדול של סוליית הצמיג תורם לאחיזה, עקב אזור מגע גדול יותר בין שטח פני הצמיג לבין הכביש, אך משפיע לרעה על צריכת הדלק כיוון ששטח גדול יותר של הצמיג מתעוות בכל תזוזה שלו, ולכן נדרש כוח רב יותר כדי לסובב אותו.
כלי רכב ספורטיביים משתמשים בדרך כלל בצמיגים רחבים בעלי חתך נמוך, על מנת לשפר את האחיזה. לעומת זאת, כלי רכב רגילים עושים שימוש בצמיגים צרים בעלי חתך גבוה, לטובת נוחות נסיעה וצריכת דלק משופרת.
במכוניות מרוץ נהוג להשתמש בצמיג מיוחד בעל הרכב גומי רך, המספק אחיזת כביש גבוהה יותר אך גורם לשחיקה מהירה, עד כי נדרש להחליפו מספר פעמים במהלך המרוץ. במרוצים או בקטעי מרוץ המתקיימים על גבי כביש יבש, ייעשה לרוב שימוש בצמיגים בעלי פני סוליה חלקים לחלוטין (צמיג כזה מכונה בעגה המקצועית "סליק" (slick, מאנגלית: חלקלק)). במרוץ רטוב או בקטעי מרוץ רטובים, ייעשה שימוש בצמיגים בעלי סוליות מחורצות. חריצים אלו יהיו בדרך כלל מעטים ושונים מן החריצים המופיעים בצמיג רגיל. בגלל ההתאמה המדויקת בין צורת הצמיג לבין תנאי הדרך, ייתכן כי במרוצים בעלי תנאים משתנים (לדוגמה, מרוץ שחלקו גשום), יחליף הנהג את צמיגי רכבו במהלך המרוץ, ולעיתים יותר מפעם אחת. כלי רכב רגילים אינם נזקקים להחלפת צמיגים תכופה כזו, כיוון שהם עושים שימוש בצמיגים בהם מתקיימת פשרה בין יכולות האחיזה במספר תנאי דרך.
היסטוריה

עד אמצע המאה ה-19 היו כלי הרכב בעלי גלגלים קשיחים, לרוב היו אלה גלגלי עץ בעלי חישוקי מתכת. רוברט ויליאם תומפסון, סקוטי במוצאו, היה הראשון שניסה להקיף את הגלגל בעור ובין החישוק לגלגל קבע צינור גומי מנופח שיבלום ברכות את זעזועי הדרך. רעיונו של תומפסון נזנח בשל טכניקת עיבוד הגומי שלא הייתה מפותחת דיה.
ב-1888 נרשם פטנט ראשון בעולם על צמיג פנאומטי (צמיג מלא באוויר) על ידי ג'ון בויד דאנלופ, אף הוא סקוטי, שהתקין צמיג שכזה, בדומה לרעיון של קודמו, לתלת האופן של בנו הקטן. השימוש בצמיגים לרכב החל בשנת 1895 כאשר האחים הצרפתים אדוארד ואנדרה מישלן, בעליהם של מפעל ייצור מעצורי גומי לאופניים, השתמשו בפטנט של דנלופ כצמיגי רכב. חברת גודייר האמריקנית, שנוסדה ב-1898 וייצרה צמיגים לאופניים ולכרכרות, החלה לספק ב-1908 את הצמיגים למכוניות פורד מודל T. עמדה זו והצלחתם במרוצי מכוניות הפכה אותם ב-1916 ליצרן הצמיגים הגדול ביותר בעולם, וב-1926 ליצרן מוצרי הגומי הגדול בעולם.
היסטוריה > טיובלס - טיוב טייפ

עד לשנות ה-40 של המאה ה-20 השתמשו בצמיג כפי שהומצא לראשונה: בתוך הצמיג הונח אבוב, צינור גומי מנופח שנהוג לכנותו "פנימית". צינור הגומי המנופח קימר את שכבת הגומי של הצמיג והחזיק אותה. צמיג זה מכונה "טיוב טייפ". לשיטה זו היה חיסרון בולט היות שהצמיג לא היה אטום לחלוטין אל מול הגלגל. זה היה עלול לגרום לאיבוד שליטה על הרכב בשעת תקר בפנימית כיוון שהאוויר היה פורץ החוצה מחלל הצמיג במהירות.
בשנת 1944 הומצא צמיג ה"טיובלס", צמיג ללא "פנימית" שהיה אטום לדליפת אוויר מחללו באמצעות מבנה מיוחד של חישוק גלגל ועל ידי ריפוד שכבותיו הפנימיות בחומרים המונעים יציאת אוויר. כשננעץ מסמר או כל חפץ חד אין לאוויר דרך מילוט אלא מהחור שנוצר, אך כיוון שהמסמר הנעוץ אוטם בעצמו את חלל הצמיג הרכב יכול לנסוע עם מסמר בגלגליו תקופה ארוכה כשהאוויר אינו יוצא. בשנים האחרונות פיתחו חברות הצמיגים צמיג שמאפשר במקרה תקר המשך נסיעה איטית עד לתיקון או החלפת הצמיג. צמיגים אלו מכונים Run-flat. חסרונם של צמיגים אלו במורכבותם ובמחירם הגבוה. בדומה לחומרי איטום המאפשרים לנפח ולאטום את הצמיג במקרה תקר, קיימים בשנים האחרונות גם חומרים הנמרחים מראש על חלקו הפנימי של הצמיג ומונעים חלק ניכר מסוגי התקרים (מכונים גם "ג'יפה"), השימוש בהם רווח באופני הרים.
היסטוריה > שלד הצמיג - דיאגונלי / רדיאלי / מעורב

שלד הצמיג - הכרכס (carcass) הוא המבנה הפנימי של הצמיג המורכב ממיתרים צפופים העטופים בשכבת גומי (הנקראים יחד "בדים מגוממים" או רבדים) ועוברים בין חישוק לחישוק דרך הדופן והסוליה. השלד יכול להיות בנוי מרובד אחד או מכמה רבדים, המכילים מיתרים (ניילון, פוליאסטר, ראיון או פלדה) ומצופים כאמור בגומי.
במבנה שלד הצמיג חלו שינויים משמעותיים עם השנים. עד שנת 1946 היה בשימוש צמיג דיאגונלי, כלומר, אלכסוני. הכוונה היא לצורה האלכסונית בה הונחו שכבות הסיבים המרכיבים את השלד ביחס לחישוק וביחס לעצמן. החיסרון בשיטה זו היה בכך שהשלד כולו עבד כיחידה אחת ובשל כך גם שכבת הגומי הנראית לעין שמעליו, כך שכל עיוות בדופן הצמיג פגם בסוליית הצמיג כולו. במטרה למנוע התנהגות זו ולהפחית את פגיעת הצמיג, חיזקו את השלד בשכבות נוספות, אך בשל כך נוסף משקל רב לצמיג וגברה התנגדות הצמיג לגלגול, דבר שהגדיל את צריכת הדלק. בעיה נוספת בשיטה זו היא התחממות יתירה בעת הנסיעה של השכבות שהונחו זו כנגד זו. ההתחממות קיצרה את תוחלת חייו של הצמיג וגרמה להגבלת מהירות הרכב למהירות מרבית של 120 קילומטר לשעה בגלל השינויים שעלולים היו להיווצר בין השכבות השונות של השלד בשל החום.
עקב חסרונות אלו, המציאה חברת הצמיגים מישלן ב-1946 את הצמיג הרדיאלי שבו שונתה שיטת הבנייה של שלד הצמיג. שכבות השלד פוצלו לכרכס ולחגורה (Belt). חוטי הכרכס הונחו לרוחב הצמיג בין החישוקים (בתשעים מעלות לכוון הנסיעה), ואילו החגורה הונחה בזווית הקרובה לכיוון הנסיעה וכמעט ניצבת לזווית הכרכס. באופן זה בוצעה הפרדה בין עבודת החישוק (שהוא מעביר הכוח מהמנוע דרך האופן) לעבודת הסוליה (הבולמת ומאיצה את המכונית על הכביש), כשדופן הצמיג "מתווכת" בין השניים ונושאת במאמצים הגדולים הכרוכים בכך. בעיית ההתחממות פחתה על ידי הפרדת הכרכס מהחגורה ומהזווית האחידה בחוטי הכרכס, ובשל כך מתאפשרת מהירות גבוהה יותר ותוחלת חיי הצמיג הוארכה משמעותית.
הנחת שכבות השלד לרוחב איפשרה למיתרי הכרכס לשאת את הכוח שמפעיל לחץ האוויר בכיוון הרדיאלי בלבד, ואיפשרה להפחית את שכבות הכרכס עד כדי רובד אחד וכן לבנות את הצמיגים עם מיתרי פלדה. משקלו של הצמיג פחת. העברת הכוח מהרכב לכביש גדלה, ההתנגדות לגלגול פחתה והקטינה את צריכת הדלק.
אף על פי שכיום רוב מוחלט של צמיגי הנוסעים הם רדיאליים, עדיין מסמנים אותם על ידי הטבעת האות R על דופן הצמיג. המעבר לסוג צמיגים שונה חייב שינוי של משככי הזעזועים וכיוון שונה של זוויות ההיגוי ברכב כדי למנוע שחיקה מוגברת.
בנוסף לשני המבנים הבסיסיים, קיים גם מבנה מעורב (Bias belted). במבנה זה השלד הוא של צמיג דיאגונאלי, אולם מונחות עליו חגורות בזוויות דומות לצמיג רדיאלי. היתרון במבנה זה הוא בחוזק ויציבות של הדופן ועמידות הסוליה בפני תקרים. צמיגים במבנה מעורב משמשים בעיקר כלים לעבודות עפר וליערנות. צמיגים במבנה מעורב מסומנים בדרך כלל על ידי האות "B".