איי הודו המזרחיים ההולנדיים
כלכלה

ההיסטוריה הכלכלית של איי הודו המזרחיים ההולנדיים הייתה קשורה קשר הדוק לחוסנה הכלכלי של ארץ האם, הולנד. למרות הגידול המתמיד בהכנסות ממערכת המיסוי, הושפעה קופת האוצר ההולנדית באופן קשה מהעלויות של מלחמת ג'אווה ומלחמת פדרי והאובדן של בלגיה ב-1830 הביא את הולנד אל סף פשיטת רגל. באותה שנה מונה המושל הכללי החדש, יוהנס ואן דן בוש והוטלה עליו המשימה לגרום למושבה לממן את הוצאותיה מתוך משאביה שלה. עם השגת השליטה המלאה על ג'אווה באותה עת, התאפשרה הנהגת מדיניות חקלאית של עיבוד האדמה בשליטה ממשלתית. על פי המדיניות, שנקראה בהולנדית "cultuurstelsel (מערכת עיבוד האדמה)" ובאינדונזית "tanam paksa (נטיעה בכפייה)", נדרשו החקלאים להעביר כסוג של מס, כמויות מוגדרות של יבולים כמו סוכר או קפה. רוב שטחה של ג'אווה הפך לשטח מטעים הולנדי וההכנסות גדלו בהדרגה במהלך המאה ה-19 ושימשו להשקעה בהולנד עצמה ולהצלתה מפשיטת הרגל. בין השנים 1830 – 1870 נלקחו מיליארד גילדן מהמושבה שכיסו בערך רבע מתקציבה השנתי של ממשלת הולנד. מערכת עיבוד הקרקע גרמה בכל מקרה לחקלאים הג'אוונים קשיים רבים ובשנות הארבעים של המאה ה-19 הם סבלו מרעב וממגפות.
דעת קהל ביקורתית בהולנד הובילה לביטול השיטה במסגרת הרפורמות האגרריות שכונו "התקופה הליברלית". אחרי שנת 1850 החל לזרום למושבה הון פרטי הולנדי, במיוחד לטובת כריית בדיל ולנטיעת אחוזות מטעים. מכרות הבדיל של חברת ביליטון שפעלו ליד החופים המזרחיים של סומטרה מומנו על ידי סינדיקציה של יזמים הולנדים, כולל אחיו הצעיר של וילם השלישי, מלך הולנד. פעולות הכרייה החלו ב-1860. ב-1863 קיבל יקוב נינהאוס זיכיון מסולטנות דלי שבמזרח סומטרה להקים אחוזת מטעי טבק גדולה. החל משנת 1870, נפתחו האיים ליוזמה פרטית ואנשי עסקים הולנדים הקימו מטעים גדולים מהם הפיקו רווחים גדולים. בין השנים 1870 – 1885 הוכפל ייצור הסוכר. סוגי גידולים חדשים כמו תה וקינכונה (cinchona, עץ ששימש לייצור כינין), פרחו והחל ייצור הגומי שהוביל לעלייה דרמטית ברווחיהם של ההולנדים. התמורות הללו לא היו מוגבלות רק לג'אווה או רק למגזר החקלאי. הנפט שהופק בסומטרה ובקלימנטן הפך למשאב רב ערך לתיעושה של אירופה. האינטרסים המסחריים של הולנד התרחבו מעבר לג'אווה לאיים נוספים ובהדרגה עברו טריטוריות נוספות לשליטה הולנדית במחצית השנייה של המאה ה-19. בכל אופן, המחסור בקרקעות לגידול אורז, בשילוב עם העלייה החדה בגודל האוכלוסייה, במיוחד בג'אווה, גרם לקשיים מרובים.
ניצול עושרה של המושבה תרם לתיעושה של הולנד, בה בשעה שהניח את היסודות גם לתיעושה של אינדונזיה. ההולנדים הנהיגו את גידולם של קפה, תה, קקאו, טבק וגומי ושטחים נרחבים בג'אווה הפכו למטעים שעובדו על ידי האיכרים המקומיים, היבול בהם נאסף על ידי מתווכים סינים ונמכר בשווקים מעבר לים על ידי סוחרים אירופאים. בסוף המאה ה-19 הייתה הצמיחה הכלכלית מבוססת על ביקוש עולמי גדול לתה, קפה וקינכונה. הממשלה השקיעה ממון רב ברשת הרכבות (240 ק"מ ב-1873 ו-1930 ק"מ ב-1900) וכן בקווי טלגרף ויזמים פתחו בנקים, חנויות ועיתונים. המושבה סיפקה את רוב הביקוש העולמי לכינין ולנייר, מעל שליש מהביקוש לגומי, רבע מהביקוש לקקאו וחמישית מהביקוש לתה, סוכר, קפה ונפט. הרווחים שהולנד הפיקה מהמושבה הפכו את הולנד לאחת המעצמות הקולוניאליות המשמעותיות בעולם. בזכות פעילותה של חברת הספנות Koninklijke Paketvaart-Maatschappij הועברו הסחורות להולנד ישירות מבטאוויה ולא דרך סינגפור, וכך התרכזה פעילות כלכלית רבה בג'אווה.
המיתון הכלכלי העולמי של סוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים של המאה ה-19 עמד בסימן של ירידת מחירי הסחורות שבהם הייתה תלויה כלכלת המושבה. עיתונאים ופקידי ציבור צפו שרוב אוכלוסיית האיים תעמוד בפני מצב לא טוב יותר מאשר היה בתקופה בה הונהגה שיטת עיבוד האדמה הכפויה ואלפים סבלו חרפת רעב. בהמשך חזרו מחירי הסחורות לרמתם הקודמת, המשק העולמי התאושש מהמיתון ועלתה רמת ההשקעות במושבה. הסחר בסוכר, בבדיל, בקופרה ובקפה, שעליהם התבססה כלכלת המושבה, פרח וענפי הגומי, הטבק, התה והנפט הפכו לענפי יצוא עיקריים. רפורמה פוליטית הגבירה את רמת האוטונומיה של הממשל הקולוניאלי המקומי במקום ממשל ישיר מהולנד וכן בוצע תהליך של ביזור ליחידות ממשל מקומיות קטנות.
בסוף שנות התשעים של המאה ה-19 התאוששה הכלכלה העולמית. השקעות זרות, במיוחד של בריטים, זכו לעידוד. בראשית המאה ה-20 הסתכמו ההשקעות הזרות במושבה בכ-750 מיליון גילדן, בעיקר בג'אווה. באותה תקופה נתנו ההולנדים עדיפות לשדרוג תשתיות הכבישים והנמלים והמטרה הייתה להפוך את הכלכלה למודרנית, לסייע למסחר ולהאיץ את הפעילות הצבאית. עד שנת 1950 בנו ושיפצו מהנדסים הולנדים דרכים, כולל 12,000 ק"מ של כבישי אספלט, 41,000 ק"מ של דרכים סלולות ו-16,000 ק"מ של דרכי עפר. בנוסף לכך נסללו 7,500 ק"מ של מסילות, נבנו גשרים, מערכות השקיה שכיסו שדות אורז בשטח של 14,000 קמ"ר, נבנו כמה נמלים ו-140 מערכות ציבוריות למי שתייה.