stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסע אחר
היסטוריה

המגזין נוסד בשנת 1987 על ידי טל קלם וגיל אל-עמי, שהיו המוציאים לאור והעורכים הראשיים. בהמשך הצטרף אליהם משה גלעד כעורך, ולאחריו ערכה אותו זוהרה רון. בשנת 1992 פרש טל קלם מניהול ומעריכת המגזין.
בשנים הראשונות יצא לאור אחת לחודשיים, שווק כ״כתב־עת לתרמילאים" ועסק בטיולים ומסעות למקומות "אקזוטיקיים", במשך הזמן הרחיב את נושאי הסיקור והחל לפעול תחת הסיסמה "מגזין חובק עולם". בשנת 1990 היה המגזין שותף למאבק נגד הקמת תחנת הממסר של "קול אמריקה" בערבה.
בשנת 1999, ניסה המגזין להשיק ערוץ טלוויזיה בשם "מסע אחר" שיעסוק בתיירות, נופש ופנאי, בשיתוף חברת פריים פלוס תקשורת של היזם רועי רביב, והמפיק שוקי פרידמן. הערוץ חתם על הסכמים לרכישת תוכן מערוצי טלוויזה באירופה וארצות הברית, ועל הסכם השקעה עם אולפני הבירה ירושלים, אך לבסוף לא הושק.
בתחילת שנות ה-2000 הפך "מסע אחר" למגזין השני הנמכר בישראל (לאחר "לאשה"), עם מכירה של כ-85,000 עותקים מדי חודש.
בשנת 2002, ניסה "מסע אחר" למנוע את הוצאתו לאור של כתב עת מתחרה בשם "מסע עולמי" שיזם אייל פלד. לטענת "מסע אחר" הדבר נעשה בניגוד להסדר בין הצדדים, בו התחייב פלד שלא לעשות שימוש בשם "מסע עולמי" בתחום כתבי העת והמגזינים. הסכסוך החל כאשר פלד ביקש, ביוני 2000, לרשום את השם "מסע עולמי" כסימן מסחרי אך "מסע אחר" טען שהשם דומה מדי לשמו. "מסע אחר" הפסיד במאבק המשפטי.
בשנים 2003–2005 ערך אותו יאיר קדר. בקיץ 2003 הושקה לראשונה גרסה אלקטרונית של המגזין כפרויקט משותף עם חברת נטוויז'ן. בספטמבר 2005 מונה דרור פויר לעורך המגזין. בפברואר 2007 פוטר פויר ובמקומו מונתה רותם בר כהן. באותה עת גם השיק פורטל תוכן חדש בהשקעה של 2.5 מיליון שקל.
בתחילת שנות ה-2000 הגיע המגזין לשיא תפוצתו אך לאחר מכן, לנוכח תחרות עזה מצד מתחרים ולאור פריצת התחום התיירותי באינטרנט, הצטמצמה תפוצת המגזין. עם התגברות הקשיים הכלכליים נמכר המגזין המודפס בפברואר 2008 למו"ל SBC שהפיק את המגזין "מסע עולמי", שבעקבות הרכישה מוזג לתוך "מסע אחר". במאי 2009 נקנתה SBC על ידי קבוצת "מוטו תקשורת". לבסוף, נקנה הירחון בנובמבר 2013 על ידי טיים אאוט תל אביב ויצא לאור במסגרתו עד להחלטה על הקפאת הגיליון המודפס במאי 2016.
החל מיולי 2017, "מסע אחר" חזר לפעילות בגרסה מודפסת (על ידי קבוצת ציבלין תקשורת צעירים) ועוסק בנושאי תיירות, טיולים, מסעות, תרבות עולמית, גאוגרפיה והיסטוריה תוך מתן דגש על נושאים מתחלפים. עורכו הנוכחי של המגזין הוא עידו רוזנבלום והעורך הראשי והמוציא לאור הוא אורן ציבלין. במקביל, באינטרנט בשם "מסע אחר אונליין" ומתעדכן בתכנים בנושאי תיירות, טיולים, גאוגרפיה ועוד. בנוסף, מכיל האתר מדריך ובו פרטים גאוגרפיים, מידע תיירותי ומפות למרבית היעדים בעולם.
מסע צעיר

"מסע צעיר" היה ירחון מבית מסע אחר שיועד לגילאי 6ֿ–13 שהושק בשנת 1998. הירחון עסק בטבע ובמדע. הכתבות בו היו קצרות ומנוקדות.
בשנת 2008 נרכש "מסע צעיר" על ידי קבוצת SBC והתאחד עם הירחון "גליליאו צעיר". במסגרת האיחוד הצטרפו מנויי מסע צעיר למנויי גליליאו צעיר וכתב העת המאוחד המשיך לצאת תחת השם "גליליאו צעיר".
מסע אחר – המדרשה לצילום גאוגרפי

בתחילת שנות ה-2000 הקים המגזין את "המדרשה לצילום גאוגרפי" המציעה לימודי צילום במגוון מסלולים. המדרשה מהווה מסגרת לימודים המכשירה צלמים מקצועיים וגם פונה לקהל החובבים. המדרשה גם ארגנה מספר תערוכות צילומים למורים ולבוגרים.
עורכים וכתבים בולטים

עמי בן-בסט
משה גלעד
זוהרה רון
יאיר קדר
דרור פויר
עינת דהאן
קרין מיכאלי
רותם בר כהן
כנרת יפרח
תמר שנקר
אורן קנר
דנדן בולוטין
איוי לרר
יוליה פריליק
דבי הרשמן
דניאל קרן
נפתלי הילגר
חיים קרופך
יותם יעקבסון
טל קלם
יואל שתרוג
גיל אל-עמי
אורן ציבלין
צלמים בולטים

משה שי
נפתלי הילגר
לימור צדוק
טל גליק
יואל שתרוג – צלם ועורך הצילום של המגזין
הערות שוליים

↑  נועה פרייס‏, אחרי 30 שנה - מגזין "מסע אחר" ייסגר, באתר וואלה, 3 במאי 2016
↑  תחייתו המחודשת של "מסע אחר", באתר וואלה, 20 באוגוסט 2017
↑  אפי לנדאו, מסע אחר, גיליון השנתיים / עורכים: גיל אל עמי וטל קדם / 92 עמ׳, חדשות, 5 בדצמבר 1989
↑  בועז כהן, עולם גדול מופלא, כותרת ראשית, 12 באוקטובר 1988
↑  בועז כהן, כתב־עת - מסע אחר גיליון 10, חדשות, 8 באוגוסט 1989
↑  אפי לנדאו, כתב־העח "מסע אמד מצטרף למאבק נגד הקמת תחנת קול אמריקה בקרבה, חדשות, 15 באפריל 1990
↑  אביבה קרול, ‏ערוץ "מסע אחר" יוצא בפרזנטציות לכבלים וללוויין, באתר גלובס, 28 בספטמבר 1999
↑  אסנת כותן, ‏קבוצת "ערוץ מסע אחר" הקצתה 5 ממניותיה לחברת ההפקה JCS, באתר גלובס, 25 בנובמבר 1999
איי אונליין, קבוצת JCS רוכשת % 35 מערוץ טלויזיה בתחומי נופש ותיירות , באתר TheMarker‏, 24 בנובמבר 1999
↑  ג'ודי מלץ, ‏נוסע אחרת, באתר גלובס, 23 בספטמבר 2003
↑  אמיר הלמר, "מסע אחר" מבקש מביהמ"ש למנוע מאייל פלד הוצאת מגזין מתחרה בשם "מסע עולמי", באתר TheMarker‏, 2 בינואר 2002
↑  יצחק דנון, ‏מגזין "מסע אחר" מבקש לאסור על אייל פלד להוציא לאור מגזין בשם "מסע עולמי", באתר גלובס, 15 ביולי 2002
↑  שמואל דקלו, ‏אייל פלד גבר על "מסע אחר": קיבל אישור להשתמש ב"מסע עולמי", באתר גלובס, 25 בינואר 2005
↑  רוני קורן-דינר, איל פלד יוכל להשתמש בשם "מסע עולמי" גם במגזין המודפס, באתר TheMarker‏, 26 בינואר 2005
יצחק דנון, ‏ניצחון לאייל פלד: ביהמ"ש קבע - "מסע עולמי" לא מפר את סימן המסחר של מגזין "מסע אחר", באתר גלובס, 2 באפריל 2006
↑  מגזין אינטרנט חדש ל"מסע אחר", באתר הארץ, 7 ביולי 2003
↑  בועז גריילסמר, דרור פויר מונה לעורך המגזין "מסע אחר", באתר TheMarker‏, 14 בספטמבר 2005
↑  אסף כרמל, דרור פויר פוטר מעריכת "מסע אחר", באתר הארץ, 3 בפברואר 2007
↑  שירות גלובס, ‏"מסע אחר" משיק פורטל תוכן בהשקעה של 2.5 מיליון ש', באתר גלובס, 6 בפברואר 2007
↑  יעל גאוני, ‏קבוצת SBC רכשה את המגזין "מסע אחר" תמורת 2.5 מיליון שקל, באתר גלובס, 17 בפברואר 2008
↑  אופיר בר-זהר, הילה רז, SBC, המו"ל של "קוסמופוליטן" הישראלי ו"מסע אחר", קורס: מבקש הקפאת הליכים בשל חוב של 50 מ' ש', באתר TheMarker‏, 19 בפברואר 2009
לי-אור אברבך, ‏מנכ"לית קבוצת המגזינים מוטו תקשורת: "אני מתכננת שורת רכישות", באתר גלובס, 8 בדצמבר 2010
↑  אלכסנדר כץ, סיגלר רוכש ב-685 אלף שקלים את רוב פעילות 'מוטו תקשורת': יקלוט 18 עובדים, באתר אייס, 16 בספטמבר 2013
↑  אביבה קרול, ‏הילדים יוצאים למסע אחר, באתר גלובס, 30 במרץ 1998
↑  עמירם ברקת, ‏שער למתחיל, באתר גלובס, 23 באפריל 2009
↑  עכבר העיר און ליין, סיפורי מסע - תערוכת הצילומים של "מסע אחר", באתר הארץ, 8 ביוני 2006
עירית רוזנבלום, תערוכת צילומי מבנים היסטוריים, באתר הארץ, 1 במרץ 2005
הבחירות ללוק סבהה (1967)

הבחירות ללוק סבהה ב-1967 התקיימו מ-17 עד 21 בפברואר. הבחירות קבעו את הרכב הלוק סבהה הרביעי.
היו אלה הבחירות הראשונות לאחר מותו של ג'ווהרלל נהרו ב-1964, שכיהן בראשות הממשלה ב-14 השנים הראשונות של הודו. בבחירות אלו עמדה בראש הקונגרס הלאומי ההודי ביתו אינדירה גנדי.
רקע

הבחירות ללוק סבהה ב-1967 התקיימו במועדן, חמש שנים לאחר הבחירות הקודמות.
מספר איחודי ופיצולים אירעו בתקופה הזו: באפריל 1964 התפצלה המפלגה הקומוניסטית של הודו בין הפלג המתון יותר לבין זרם מהפכני ורדיקלי יותר שהקים את המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית). ביולי 1964 הודיעו המפלגה הסוציאליסטית ומפלגת פרג'ה הסוציאליסטית על התאחדותן למפלגה אחת, מפלגת סמיוקטה הסוציאליסטית. האיחוד החזיק מעמד לתקופה קצרה, אך במהלך ועידת המפלגה המאוחדת ב-31 בינואר 1965 בוואראנסי התפצלה המפלגה בין שני מרכיביה, כאשר מפלגת פרג'ה הסוציאליסטית שבה לשמה הקודם, בעוד מפלגת סמיוטקה הסוציאליסטית הפכה למפלגתם של יוצאי המפלגה הסוציאליסטית. בספטמבר 1964 פרשו 15 מחברי האספה המחוקקת של קרלה מטעם הקונגרס הלאומי ההודי מהמפלגה והקימו מפלגה נפרדת בשם קרלה קונגרס. מפלגה נוספת שהתפצלה הייתה השירומאני אקאלי דאל, שהתפלגה מעט לאחר הבחירות הקודמות לשתי קבוצות, האחת בהנהגת טאראה סינג (אנ') והאחרת בהנהגת פטה סינג (אנ'). השתיים הוכרו על ידי ועדת הבחירות של הודו כאקאלי דאל – טאראה סינג ואקאלי דאל – סנט פטה סינג.
בחירות

בבחירות אלו הוגדל מספר מחוזות הבחירה כאשר לעומת הבחירות הקודמות ב-1962, בהם היו 494 מחוזות בחירה, בבחירות אלו היו 520. השינויים נעשו בעקבות מפקד האוכלוסין שנערך במרץ 1961, אשר תוצאותיו פורסמו בספטמבר 1962.
בבחירות אלו הפכו אחד עשר נציגים ממונים שכיהנו בלוק סבהה הקודמים לנבחרים. נציגי חמישה טריטוריות האיחוד איי אנדמן וניקובר, איי לקדייב, מיניקוי ואמינדיבי, דאדרה ונאגר האוולי וגואה, דאמאן ודיו (2) שמונו על ידי נשיא הודו הפכו לנבחרים. בנוסף, הוחלט כי ששת נציגי ג'אמו וקשמיר, שבקודם לכן מונו על ידי נשיא הודו בהמלצת האספה המחוקקת של ג'אמו וקשמיר, יבחרו באופן ישיר על ידי תושבי המדינה. בנוסף, באוגוסט 1962 אוחדה פונדיצ'רי עם הודו, ומספר המקסימום נציגים בלוק סבהה מטעם טריטוריות האיחוד הועלה ל־25.
מספרם הכולל של בעלי זכות הצבעה היה 250,207,401. בסך הכל התמודדו בבחירות מועמדים מטעם 25 מפלגות, כשמספר המועמדים הגבוה ביותר ממפלגה אחת היה מטעם הקונגרס הלאומי ההודי, ש-516 מועמדים התמודדו מטעמה. 249 התמודדו מטעם בהרטיה ג'אנה סנג, 178 מטעם מפלגת סוואטנטרה, 122 מטעם מפלגת סמיוקטה הסוציאליסטית 109 מטעם המפלגה הקומוניסטית של הודו ומפלגת פרג'ה הסוציאליסטית, 59 מטעם המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית) ו-20 מפלגות נוספות העמידו פחות מעשרים מועמדים בפני עצמם. 866 התמודדו כעצמאים, וסך הכל התמודדו 2,369 מועמדים בבחירות. בסך הכל התמודדו 67 נשים, מהם זכו 29.
במקביל לבחירות הארציות התקיימו בחירות לבתי המחוקקים המדינתיים במרבית מדינות הודו, פרט לאספה המחוקקת של נאגאלנד, שנבחרה בינואר 1964 והאספה המחוקקת של פונדיצ'רי, שנבחרה באוגוסט 1964 ולא תמה כהונתם בת החמש שנים. כהונת האספה המחוקקת של אוריסה הוארכה תחת חוק מיוחד בשישה חודשים, על מנת שלא לקיים בחירות פעמיים בתוך שנה אחת.
| ימי בחירות לפי מדינה וטריטוריה> מדינה | ימי בחירות לפי מדינה וטריטוריה> יום | ימי בחירות לפי מדינה וטריטוריה> נציגים | ימי בחירות לפי מדינה וטריטוריה>  | ימי בחירות לפי מדינה וטריטוריה>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אוריסה | 21 בפברואר | 20 |  |  |
| אוטר פרדש | 15, 17, 19, ו-21 בפברואר | 85 |  |  |
| איי אנדמן וניקובר | 18 בפברואר | 1 |  |  |
| אנדרה פרדש | 15, 18 ו-21 בפברואר | 41 |  |  |
| אסאם | 17, ו-21 בפברואר | 14 |  |  |
| ביהר | 13 במרץ | 53 |  |  |
| ג'אמו וקשמיר | 21 בפברואר | 6 |  |  |
| גואה, דאמאן ודיו | 28 במרץ | 2 |  |  |
| גוג'ראט | 15, 18 ו-21 בפברואר | 24 |  |  |
| דאדרה ונאגר האוולי | 21 בפברואר | 1 |  |  |
| דלהי | 19 בפברואר | 7 |  |  |
| הריאנה | 19 בפברואר | 9 |  |  |
| הימאצ'ל פרדש | 18 ו-21 בפברואר | 6 |  |  |
| טריפורה | 18 בפברואר | 2 |  |  |
| איי לקדיב, מיניקוי ואמינדיבי | 18 בפברואר | 1 |  |  |
| מאדהיה פרדש | 16, 17 ו-20 בפברואר | 37 |  |  |
| מדראס | 15, 18 ו-21 בפברואר | 39 |  |  |
| מערב בנגל | 19 בפברואר | 40 |  |  |
| מהאראשטרה | 15, 18 ו-21 בפברואר | 45 |  |  |
| מייסור | 15 ו-19 בפברואר | 27 |  |  |
| מניפור | 15, 20, 24 ו-28 בפברואר | 2 |  |  |
| נאגאלנד |  | 1 |  |  |
| פונדיצ'רי | 28 בפברואר | 1 |  |  |
| פנג'אב | 19 בפברואר | 13 |  |  |
| צ'אנדיגאר | 19 בפברואר | 1 |  |  |
| קרלה | 20 בפברואר | 19 |  |  |
| ראג'סטאן | 15, 18 ו-20 בפברואר | 23 |  |  |
מקור:
תוצאות הבחירות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| מפלגה | מפלגה | מושבים | קולות | אחוזים | שינוי |
|  | הקונגרס הלאומי ההודי | 282 | 59,490,701 | 40.78% | 78 |
|  | בהרטיה ג'אנה סנג | 35 | 13,580,935 | 9.31% | 21 |
|  | מפלגת סוואטנטרה | 44 | 12,646,847 | 8.67% | 26 |
|  | המפלגה הקומוניסטית של הודו | 23 | 7,458,396 | 5.11% | 6  |
|  | מפלגת סמיוקטה הסוציאליסטית | 23 | 7,171,627 | 4.92% | חדש |
|  | המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית) | 19 | 6,246,522 | 4.28% | חדש |
|  | דראווידה מונטרה קזגאם | 25 | 5,529,405 | 3.79% | 18 |
|  | מפלגת פרג'ה הסוציאליסטית | 13 | 4,456,487 | 3.06% | 1 |
|  | המפלגה הרפובליקנית של הודו | 1 | 3,607,711 | 2.47% | 2 |
|  | בנגלה קונגרס | 5 | 1,204,356 | 0.83% | חדש |
|  | מפלגת האיכרים והעובדים של הודו | 2 | 1,028,755 | 0.71% | 2  |
|  | אקאלי דאל – סנט פטה סינג | 3 | 968,712 | 0.66% | חדש |
|  | גוש הקדמה הכלל הודי | 2 | 627,910 | 0.43% |  |
|  | הליגה המוסלמית המאוחדת ההודית | 2 | 413,868 | 0.28% |  |
|  | קרלה קונגרס | 0 | 321,219 | 0.22% | חדש |
|  | הוועדה הלאומית של ג'אמו וקשמיר | 1 | 210,020 | 0.14% |  |
|  | אקאלי דאל – טאראה סינג | 0 | 189,290 | 0.13% | חדש |
|  | ג'אנה קרנטי דאל | 1 | 183,211 | 0.13% | חדש |
|  | ג'אנה קונגרס | 0 | 136,631 | 0.09% | חדש |
|  | ועדת מנהיגי ההרים הכלל מפלגתית | 1 | 112,492 | 0.08% |  |
|  | גואנים מאוחדים – קבוצת סקווריה | 1 | 100,137 | 0.07% | חדש |
|  | החזית העממית | 0 | 42,725 | 0.03% | חדש |
|  | הוועדה הלאומית הדמוקרטית | 0 | 30,788 | 0.02% | חדש |
|  | גואנים מאוחדים – קבוצת פורטאד | 0 | 1,714 | 0.00% | חדש |
|  | הארגון הלאומי של נאגאלנד | 1 | 0 | 0 | חדש |
|  | עצמאיים | 35 | 20,106,051 | 13.78% |  |
| שני נציגי הקהילה האנגלית-הודית (ממונים) | שני נציגי הקהילה האנגלית-הודית (ממונים) | 2 | – |  |  |
| נציג סוכנות הגבול הצפון–מזרחית (ממונה) | נציג סוכנות הגבול הצפון–מזרחית (ממונה) | 1 | – |  |  |
| סך הכל | סך הכל | 523 | 145,866,510 | 100.00 | 15  |
לגבי האספות המחוקקות המדינתיות, הקונגרס זכה במרבית המדינות, אך הובס בשמונה מדינות - אוריסה, ביהר, מאדהיה פרדש, מדראס, מערב בנגל, פנג'אב, קרלה וראג'סטאן.
לאחר הבחירות

לאחר הבחירות הושבעה אינדירה גנדי בשנית לראש ממשלת הודו.
הערות שוליים

↑  Report on the Forth General Elections in India, 1967, New Dlehi: Election Commussuon of India, 1968, עמ' 29–31, ISBN 60846 63141
↑  Report on the Forth General Elections in India, 1967, New Dlehi: Election Commussuon of India, 1968, עמ' 1, ISBN 60846 63141
↑  Report on the Forth General Elections in India, 1967, New Dlehi: Election Commussuon of India, 1968, עמ' 6, ISBN 60846 63141
↑  The Union Territories (Direct Election to the House of the People) Act, 1965
↑  Report on the Forth General Elections in India, 1967, New Dlehi: Election Commussuon of India, 1968, עמ' 19, ISBN 60846 63141
↑  The Constitution (Forteenth Amendment) Act, 1962
↑  Statistcal Report on General Electios, 1967 to the Forth Lok Sabha, כרך I, New Delhi: Election Commission of India, 1968, עמ' 3
↑  Statistcal Report on General Electios, 1967 to the Forth Lok Sabha, כרך I, New Delhi: Election Commission of India, 1968, עמ' 1
↑  Statistcal Report on General Electios, 1967 to the Forth Lok Sabha, כרך I, New Delhi: Election Commission of India, 1968, עמ' 75
↑  Statistcal Report on General Electios, 1967 to the Forth Lok Sabha, כרך I, New Delhi: Election Commission of India, 1968, עמ' 100
↑  Report on the Forth General Elections in India, 1967, New Dlehi: Election Commussuon of India, 1968, עמ' 48–50, ISBN 60846 63141
↑  The Orissa Legilative Assembly (Extension of Duration) Act, 1966
↑  Statistcal Report on General Electios, 1967 to the Forth Lok Sabha, כרך I, New Delhi: Election Commission of India, 1968, עמ' 23
↑  Statistcal Report on General Electios, 1971 to the Forth Lok Sabha, כרך I, New Delhi: Election Commission of India, 1973, עמ' 7–6
↑  Norman D. Palmer, “India’s Fourth General Election”, Asian Survey vol. 7, no. 5, 1967‏, JSTOR 2642657
גבולות מדינת ישראל

גבולות מדינת ישראל מגדירים את השטח הנתון לריבונותה של מדינת ישראל, ושעליו חל המשפט, השיפוט והמינהל של המדינה.
מדינת ישראל גובלת בארבע מדינות: לבנון, סוריה, ירדן ומצרים, וכן ברצועת עזה ובאזור יהודה ושומרון, שבו נחלקות הסמכויות השלטוניות בין הרשות הפלסטינית וישראל. לישראל גם שלושה גבולות ימיים, בים התיכון, בים המלח ובים סוף, שבהם יש חשיבות לגבול המים הטריטוריאליים ולגבול המים הכלכליים של ישראל.
מדינת ישראל לא הצהירה על גבולותיה במגילת העצמאות. הגבולות נקבעו בתהליך הדרגתי, שראשיתו בהסכם סייקס–פיקו בין מעצמות ההסכמה כ-30 שנה קודם להכרזת המדינה, המשכו בכתב המנדט, עבור בתוכנית החלוקה, מלחמת העצמאות, פקודת שטח השיפוט והסמכויות, תש"ח–1948 שחוקקה מועצת המדינה הזמנית, ובהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, לאורם נקבע הקו הירוק, שהיה גבולה בפועל של ישראל עד למלחמת ששת הימים. במלחמה זו כבשה ישראל שטחים נרחבים מהשטחים שהיו בשליטת שכנותיה – סוריה, ירדן ומצרים, ומתוכם הכריזה ישראל על שטחי ירושלים והגולן כשטחים ריבוניים שלה.
בנובמבר 1967 החליטה ממשלת ישראל, בישיבתה כוועדת השרים לענייני ביטחון, לסמן במפות את גבולות מדינת ישראל בקווי הפסקת האש של מלחמת ששת הימים: שטחי יהודה ושומרון, רצועת עזה, חצי האי סיני ורמת הגולן תחת אלו של הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות – הקו הירוק.
הסכם השלום בין ישראל למצרים, במסגרתו חזר חצי האי סיני לשליטת מצרים, הביא להסכמה על גבול ישראל–מצרים. הסכם השלום בין ישראל לירדן הביא לייצוב קו הגבול בין ישראל לירדן, תוך הסכמה על שינויים זעירים בו.
חלק מגבולותיה של מדינת ישראל נחשבים כגבולות זמניים: "קווי שביתת נשק", "קוי הפרדת כוחות" או "קווי הפסקת אש". ריבונותה של ישראל ברמת הגולן נמצאת בלב המחלוקת בין ישראל לסוריה על גבולן המשותף.
על הגבול היבשתי בין ישראל ללבנון קיימת הסכמה למרבית הגבול למעט שטח קטן בחוות שבעא. הסכם הגבול הימי בין ישראל ללבנון ב-2022 קבע קו תיחום של האזור הכלכלי הבלעדי וקו תיחום של המים הטריטוריאליים בין שתי המדינות כאשר לגבי חמשת הקילומטרים המזרחיים ("קו המצופים") הוסכם לשמר את מעמדם בפועל עד להסדרת הגבול היבשתי בין המדינות.
בשנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21 התקיים מעת לעת משא ומתן בין ישראל לרשות הפלסטינית בנוגע להקמת מדינה פלסטינית בשטחי יהודה ושומרון. לצד זאת הועלו תביעות בציבור הישראלי להחלת ריבונות ישראלית חלקית או מלאה על שטחים אלו באופן חד-צדדי או כחלק מהסדר מדיני.
אורך הגבולות > גבולות יבשתיים חיצוניים

גבול מצרים: 208 ק"מ (אורך גדר ההפרדה הוא 241 ק"מ).
גבול ירדן: 309 ק"מ (238 ק"מ, ללא הגבול בין יו"ש לירדן).
גבול סוריה: 92 ק"מ (מבוסס הקו הסגול).
גבול לבנון: 79 ק"מ. (מבוסס הקו הכחול)
אורך הגבולות > גבולות אזורים הנתונים במחלוקת

גדר רצועת עזה: 59 ק"מ
יהודה ושומרון: 330 ק"מ
רמת הגולן: 76 ק"מ
גבול הצפון – סוריה ולבנון

ההתיישבות היהודית בצפון הגליל העליון התחדשה בסוף המאה ה-19 (מטולה הוקמה ב־1896), התעבתה בזמן מלחמת העולם הראשונה ונודעה בשם אצבע הגליל. שטח זה, יחד עם חלק ניכר מהגליל התחתון יועד לפי הסכם סייקס-פיקו מ-1916 להיות תחת שליטה צרפתית בסדרים החדשים שיונהגו במזרח התיכון לאחר תום המלחמה. בפועל, לאחר שהכוחות הבריטים נסוגו ממנו בראשית 1919, הצרפתים לא קיימו בו נוכחות צבאית מתמדת. הלאומנים הסורים שאפו לספחו לממלכה הערבית של סוריה ושבטים מקומיים גם הם בחשו בקדירה. האזור היה לשטח הפקר ומריבה עד לסימונו הסופי של הגבול לפי הסכם ניוקומב-פולה מ-1924 (קו כחול) והוא התוואי המוכר מאז כגבול הבין-לאומי בין ישראל, סוריה ולבנון.
גבול הצפון – סוריה ולבנון > הגבול בתקופה המנדטורית > הסכם סייקס–פיקו

עד לימי המנדט הבריטי היו ארץ ישראל, סוריה ולבנון חלק מן האימפריה העות'מאנית. עוד במהלך מלחמת העולם הראשונה פעלו המעצמות לחלוקת השטח ביניהן: בריטניה ראתה בארץ ישראל, החוף המערבי של המפרץ הפרסי והשטח שלימים נודע כעיראק שטח השפעה בריטי עתידי, ואילו צרפת תבעה דריסת רגל בסוריה, לבנון, אסיה הקטנה ותראקיה.
על פי הסכם סייקס–פיקו בין הבריטים לצרפתים משנת 1916, נועדה ארץ ישראל להתחלק בין אזורים שבשליטה בריטית ישירה – עבר הירדן המזרחי, הנגב ומובלעת באזור בין מפרץ עכו למפרץ חיפה שתאפשר נמל בריטי לחופי הים התיכון ליצוא הנפט העתיד לזרום בצינור מכירכוכ, אזור בשליטה צרפתית – הגליל העליון וחלקו הגדול של הגליל התחתון, לבין ליבת הארץ שתהיה תחת חסות משותפת של מעצמות ההסכמה. גבולו הצפוני של השטח בארץ ישראל המערבית, שנועד להיות תחת חסות משותפת – השטח שלימים נודע כליבתה של פלשתינה-א"י, נקבע מעט צפונית לעכו באזור אכזיב וירד דרומה עד לכנרת, באזור טבחה ואילו גבולו הדרומי נמתח בין עזה לחברון.
גבול הצפון – סוריה ולבנון > הגבול בתקופה המנדטורית > המאבק על אצבע הגליל

לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה נוצר מצב שבו לא ראתה עצמה בריטניה מחויבת לאמור בהסכמי סייקס-פיקו ככתבם וכלשונם, ולעומת זאת, מדיניותה הרשמית, המוצהרת בהצהרת בלפור צידדה בהקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל. בוועידת השלום של פריז, בינואר 1919, דרשה התנועה הציונית את השטח עד לנהר ליטני (כולל הגולן והחורן), שבו ראתה מקור מים חיוני לבית הלאומי העתידי, וכן את האזור הכולל את מקורות נהר הירדן, שכלל רצועה מעבר הירדן. הבקשה שהופקדה ונרשמה, זכתה לתמיכתם של המלך פייסל (תחת הסתייגות) ושל נשיא ארצות הברית וודרו וילסון.
ההסכם אושר מחדש ב-15 בספטמבר 1919 כהסכם שנחתם בין לויד ג'ורג', ראש ממשלת בריטניה, לבין ז'ורז' קלמנסו ראש ממשלת צרפת. לפי הסכם זה פינו האנגלים את האזורים שכבשו מצפון לקו שנמתח בין ראש הנקרה לבין בואזיה בחולה (מעט צפונה מאיילת השחר של היום), ובשטח שמסרה אנגליה לרשות המנדט הצרפתי על סוריה היו ארבע נקודות יהודיות מבודדות – תל חי, מטולה, כפר גלעדי וחמארה.
צרפת לא ביססה את שלטונה באזור זה ולא שלחה אליו כוחות צבא מספיקים אלא נאחזה בתחילה לאורך החוף, באזור צידון. את המצב ניצלו ערביי המקום כדי למרוד בשלטון הצרפתי (ולהמליך את פייסל הראשון על סוריה), ואף להתנכל לכפרי הנוצרים באזור שלהם נתנה צרפת את חסותה. כנופיות רבות של בדואים פעלו באזור, בעידוד מסוים של הבריטים. על רקע זה אירע במרץ 1920 הקרב על תל חי. במקביל, התנהלו דיונים בין בריטניה לצרפת על מיקומו של הגבול.
גבול הצפון – סוריה ולבנון > הגבול בתקופה המנדטורית > סימון הגבול המנדטורי והבין-לאומי

בוועידת סן רמו באפריל 1920 אושר המנדט הבריטי על ארץ ישראל. על פי החלטות הוועידה השטח שהוקצה למנדט הבריטי היה 118,000 קמ"ר.[דרוש מקור]
ב-23 בדצמבר 1920 הושגה הבנה בין בריטניה לצרפת. צרפת ויתרה על מקצת משטחי הגליל, והותירה בידיה את הנהר ליטני, את מקורות הירדן, את מרבית רמת הגולן ואת החרמון. הנימוק הצרפתי היה שמירת אחדותם של המתואלים השיעים שישבו משני צדי הליטני.
הגבול נמתח מצמח, חצה את הכנרת, עלה ברמת הגולן עד לאזור עין זיוון וקונייטרה משם עד לבניאס. משם פנה מערבה, שמר את מטולה בשטח המנדט, וירד דרומה עד סמוך לקיבוץ סאסא, ומשם, תוך פיתולים מסוימים, מערבה עד ראש הנקרה. התוצאה הייתה הכללתה של אצבע הגליל, על שלושת יישוביה, מטולה, תל חי וכפר גלעדי, בתחום המנדט הבריטי לאחר שבמשך ארבע שנים וחצי הייתה שטח הפקר בין המנדטים הצרפתי והבריטי. רבים ייחסו את שינוי הגבול והכללת אצבע הגליל בתחומי ארץ ישראל, ומכאן בתחומי המדינה היהודית העתידית, להתיישבות היהודית במטולה ובתל חי.
באפריל 1921 הסכימו צרפת ובריטניה על הגבול הבין-לאומי החדש, על פי הסיכום מדצמבר 1920, אך נקבע כי הגבול כפוף לשינויים בעקבות מדידות מפורטות שתערכנה. את המדידות ערכה ועדה צבאית בראשות הצרפתי פולה (Paulet) והבריטי ניוקומב (Newcombe). הוועדה פעלה בין מרץ 1921 לפברואר 1922. כל עוד נמשכו המדידות היה קו הגבול המדויק בלתי ברור. כך, למשל, נערך בלבנון מפקד אוכלוסין על ידי השלטונות הצרפתיים, ונכללו בו (וכתוצאה מכך גם קיבלו אזרחות לבנונית) גם תושבי שבעת הכפרים המתואלים בגליל, שנותרו לאחר מכן בשטח ארץ ישראל, כמו גם תושבי מטולה וכפר גלעדי. בוועדה זו דרשו הבריטים את מוסול שבכורדיסטן העיראקית שהתגלה בה נפט, והתקזזו עם הצרפתים שקיבלו בתמורה את הגולן שבכתב המנדט היה שייך לתחום הבריטי. ב-7 במרץ 1923 חתמו צרפת ובריטניה על הסכם ניוקומב-פולה.
רק בשנת 1924 קיבל הגבול את צורתו הסופית. צרפת ויתרה על שטח מחצית הכנרת, ושטח באזור קיבוץ ברעם (אז הכפר בירעם), והשיבה לעצמה את השטחים ברמת הגולן ממזרח לירדן. גבול זה, שנקבע במשא ומתן בין המעצמות, הפך לגבול הבין-לאומי המוכר בין המדינות הריבוניות ישראל, סוריה ולבנון. קטע הגבול בין ארץ ישראל לסוריה ברמת הגולן נקבע תוך התחשבות בשיקולי מקורות מים. כך נקבע כי הגבול עובר במרחק 10 מטרים מחוף הכנרת בחלקה הצפון מזרחי, קביעה דומה נעשתה לגבי עין דן, וכן נקבע כי מימי הבניאס שייכים לארץ ישראל ולא לסוריה (אף על פי שהמעיין לכאורה בשטחה).
גבול הצפון – סוריה ולבנון > הגבול עם לבנון לאחר הקמת מדינת ישראל

בין ישראל ללבנון לא נחתם הסכם שלום ואין גבול בין-לאומי מוסכם ביבשה. קו הגבול הזמני שבתוקף בין ישראל ללבנון הוא "הקו הכחול" שחזר ונתקבע בשלושה הסכמים בין-לאומיים במהלך המאה ה-20:
הסכם ניוקומב-פולה 1923 לסימון הגבול בין המנדט הבריטי בארץ ישראל למנדט הצרפתי בלבנון וסוריה
הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות 1949
הסכם ישראל-לבנון 1983
בעקבות הנסיגה מרצועת הביטחון בשנת 2000 אישר האו"ם שישראל השלימה נסיגתה מלבנון בהתאם להחלטה 425 של מועצת הביטחון וחזרה לגבול הבין-לאומי.
נכון לשנת 2024, ישנן 14 נקודות כולל חוות שבעא, שטחן קטן יחסית, לאורך גבול ישראל–לבנון שלבנון דורשת את נסיגת ישראל מהן.
העמדה הלבנונית הדורשת תיקון בסימון הנקודות בגבול היבשתי, שעלתה לראשונה בשנת 2000, אינה עולה בקנה אחד עם התקבעות הגבול היבשתי בחסות האו״ם.
לעניין חוות שבעא הרי על פי סימון האו"ם לקראת נסיגת צה"ל בשנת 2000 אזור החוות הוא חלק מרמת הגולן ולא מלבנון, ולכן השליטה בו כפופה להסדר עתידי בין ישראל לסוריה על-פי החלטות 242 ו-338 של מועצת הביטחון.
בהחלטה 1701 של מועצת הביטחון, שהביאה לסיום מלחמת לבנון השנייה, מורה מועצת הביטחון לישראל וללבנון לכבד את הקו הכחול. עם זאת, ההחלטה כוללת בקשה ממזכ"ל האו"ם לבחון את סוגיית חוות שבעא ולהציע דרכים לפתרון הבעיה. בדוח שהגיש מזכ"ל האו"ם למועצת הביטחון ב-12 בספטמבר 2006 בנוגע ליישום החלטה 1701 הוא מציע שתי דרכים לפתרון בעיית חוות שבעא:
משא ומתן בין סוריה ללבנון, שיביא להסכם בעניין הגבול הבין-לאומי ביניהן.
העברת שטח חוות שבעא ואזור כפר שובא לחסות האו"ם עד להכרעה בעניין הריבונות עליו.
גבול הצפון – סוריה ולבנון > הגבול עם לבנון לאחר הקמת מדינת ישראל > מלחמת העצמאות והסכמי שביתת הנשק

במהלך מלחמת העצמאות פלש צבא לבנון לתחום ארץ ישראל המנדטורית (בצפון השטח שהוקצה על פי החלטת האומות המאוחדות למדינה הערבית) ואף החזיק בראש הנקרה. במבצע חירם, באוקטובר 1948, כבש צה"ל את מרכז הגליל העליון וחלקים מן הגליל התחתון, ובכך השתלטה ישראל על כל שטחו של הגליל. צה"ל לא נעצר בקו הגבול הבין-לאומי עם לבנון. חטיבת כרמלי בפיקודו של משה כרמל חצתה את הגבול, והצליחה לתפוס 14 כפרים ולהשתלט על שטחים המגיעים עד לנהר ליטני. במסגרת הסכמי רודוס, בשנת 1949, נדון גם קו הגבול בין שתי המדינות. השיחות בין ישראל ללבנון התקיימו בראש הנקרה במהלך חודש מרץ 1949. בסיום השיחות הוסכם על נסיגת הכוחות ועל סימון הגבול על פי קו הגבול המנדטורי, הוא קו הגבול המוכר מבחינה בין-לאומית. ישראל נסוגה מן הגליל הלבנוני, ואילו לבנון נסוגה מראש הנקרה. סימון הקו מחדש הושלם ב-18 בינואר 1951.