stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יער להב
אתרים ביער ובסביבתו

מרכז ג'ו אלון: אתר העוסק בתרבות הבדואים בישראל. במרכז היער ישנו חניון לשימוש המטיילים והנופשים במקום. החניון קרוי על שם חברת התרופות טבע, שתרמה את הכספים להקמתו.
חורבות מגדלית: אתר ארכאולוגי מהתקופה הביזנטית. באתר נמצאו מערה ששימשה למגורים, יסודות מבנים, חצר סגורה מוקפת גדר אבנים לכינוס הצאן ובורות מים.
חורבת זעק: אתר ארכאולוגי רב תקופתי, בו נתגלו שרידים המתוארכים החל מתקופת הברונזה (לפני כ-4,000 שנים) ועד לתקופה הערבית המאוחרת. באתר מערכת מערות מסתור מימי מרד בר כוכבא.
חורבת רימון: מדרום לקיבוץ להב, שרידי כפר ובית כנסת מן התקופה הביזנטית, הנושאים את שמו של כפר יהודי שהתקיים באזור דרומא בתקופה הביזנטית, המוזכר באונומסטיקון של אאוזביוס: "ועתה היא חרמון, כפר גדול מאוד של יהודים טז' מילין מבית גוברין לדרום בדרומא"
דרך נוף נחל שקמה: דרך רכב העוברת לאורכו של נחל שקמה, מהגדולים שבנחלי מישור החוף. לאורך גדות הנחל ניטעו עם השנים עצים רבים על ידי קק"ל .
חרבת אבו חוף: תל ובו בארות, שרידי כנסיות ויישוב מבוסס מערות-מגורים מן התקופה הביזנטית. סביב התל הוכשר שביל טיול בשם "דרך הזהב". באזור פורחות בנובמבר חלמוניות
באר תילה: באר מים גדולה הנושאת את שמו של כפר יהודי שהתקיים באזור דרומא בתקופה הביזנטית, המוזכר באונומסטיקון של אאוזביוס: "בנחלת שמעון, עכשיו נקרא תלה. כפר גדול של יהודים בדרום, 16 מיל מבית גוברין"
מגדל תצפית ברום 500 מ' מעל פני הים המשמש לתצפית מפני שריפת יער
משרדי "גוש להב" של הקרן הקיימת
הערות שוליים

↑  Alisa Solomon,"Viva la Diva Citizenship: Post Zionism and Gay Rights", in Queer Theory and the Jewish Question, Columbia University Press, 2003, pp. 158-159
↑  עופר דגן, נוף על גבי נוף, באתר "העוקץ", 29 בינואר 2013
↑  דרך הזהב ביער להב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007396742005171  VIAF: 663154923689463780000   WorldCat (עם VIAF): 663154923689463780000 
מרכז ג'ו אלון
עצת יתרו

יתרו ומשה ציור מאת ג'יימס טיסו
עצת יתרו הייתה הצעה למערכת משפטית היררכית שהציג יתרו בפני משה, מנהיגם של בני ישראל במדבר. לפני עצתו של יתרו, משה היה השופט היחיד של בני ישראל, בעוד מערכת המשפט שהציע יתרו והתקבלה בברכה, כללה שופטים רבים ברמות שונות, שבראשם עמד משה כשופט העליון של בני ישראל.
רקע

לפי פרשני המקרא, לפני עצת יתרו, משה ישב ושפט את העם בצורה פשוטה: משה ישב ולפניו עמדו עם ישראל, כך בכל יום, חלק מהעם פנו לדרישה בנושאים תורניים, לשאלות ברוח הקודש, ולדיונים בנושאים ממוניים.
החסרונות בשיטת השפיטה הזו היו רבים. היא הטילה עומס גדול על משה, מה שגרם הן לעייפות ותשישות, והן לחוסר יישוב הדעת. בנוסף בשיטה זו היה עומס גדול על העם. ולפיכך השיטה לא הייתה יעילה מבחינת הטיפול בצורכי העם.
לפי הרמב"ן, מערכת שיטור הייתה קיימת עוד לפני יתרו.
הצעת יתרו למערכת היררכית

יתרו הציע למשה להעמיד מערכת של שופטים שתהיה מדורגת בצורה של שרי אלפים, שרי מאות, שרי חמישים ושרי עשרות, שרי אלפים אחראים על אלף איש, שרי מאות אחראים על מאה איש וכן הלאה, בכל קבוצה הממונה פונה למי שמעליו בהתאם לקושי השאלה, לפי שיטה זו יש 78,601 שופטים.
הרב אברהם אבן עזרא סבר שזה מספר מוגזם וריבוי שרים הוא דבר מזיק. ולכן טען ששרי האלף הם אנשים שבכל מקרה ממונים על אלף אנשים (מסיבות אחרות) והם מונו לתפקיד זה, כמוהם יש 12 אנשים, וכן הלאה.
הרב יצחק אברבנאל כתב ששרי אלפים נועדו לדיונים העוסקים באלפי שקלים, שרי המאות למאות שקלים, וכן הלאה, עוד פירש שיש דינים שההכרעה בהם מצריכה אלף איש או מאה איש וכן הלאה.
רבי יצחק עראמה כתב שהדגש בהצעת יתרו היה מערכת חוקים שמשה ביקש מה', לפני כן כל דבר משה היה שואל את ה' או פוסק בעצמו לאחר שעצתו התקבלה ה' נתן מערכת חוקים למשה וממנה פסקו השופטים.
הרב יעקב מדן טען שעצתו של יתרו באה בעקבות דיונים משפטיים רבים שהיו בעקבות השלל של מלחמת עמלק, משה לא קיבל את עצתו כי סבר שהצורך בו כשופט הוא לא רק משפטי אלא גם רוחני – הוראה לעם את תורת ה', רק לאחר שנה בקברות התאוה משה התמוטט ומינה מערכת שפיטה והוסיף לה את שבעים הזקנים האחראים על הפן הרוחני.
יתרו התנה את דבריו באישורו של אלוהים, ”אם את הדבר הזה תעשה וצוך אלוהים ויכלת עמוד”, רשב"ם הבין שכוונת הכתוב היא שאם יהיה ציווי אלוהי לדון אז משה ידון בצורה כזו, אך לא נדרש אישור אלוהי למהלך.
הצעת יתרו למערכת היררכית > המועמדים לשופטים

יתרו הציע לתפקיד השופטים ”אנשי חיל, יראי אלוהים, אנשי אמת שונאי בצע” לדבריו אלו ניתנו פירושים רבים: רש"י פירש שהכוונה עשירים, יראים, נאמנים ושונאים כסף (בהתאמה). אבן עזרא פירש אנשים המוכנים לסבול, יראים, אמיתיים, ושונאי ממון.
רבי חיים בן עטר סבר שארבעת המידות הם כנגד ארבעת סוגי השופטים, שרי האלפים צריכים להיות אנשי חיל, שרי המאה יראי אלוהים, וכן הלאה.
בתיאור ביצוע הצעת יתרו מוזכרים רק אנשי חיל, רמב"ן פירש שאנשי חיל הוא שם כללי לכל המעלות, במדרש נאמר שמשה לא מצא אנשים עם כל המעלות.
הצעת יתרו למערכת היררכית > מועד המפגש עם יתרו

תאריך בואו של יתרו לעם ישראל שנוי במחלוקת, יש שטענו שבא קודם מתן תורה ויש שאמרו שבא לאחר מתן תורה.
הפסוקים מתארים את תאריך ההצעה של יתרו כ"מחרת" ניתנו מספר פירושים לזיהוי יום המחר.
רש"י כתב שזה היה למחרת יום כיפור שאחר עלייתו של משה להר סיני. יש שסברו שהיה זה למחרת יום בואו: או קודם מתן תורה, או לאחר מתן תורה, כלומר למחרת כפשוטו ולפי סדר הפסוקים. לפי רמב"ן זה היה למחרת האירוע הקודם - הקרבת הקרבנות, אך ההקרבה הייתה ימים רבים אחרי בואו לעם ישראל.
רבי יצחק אברבנאל כתב שההצעה הייתה לפני מתן תורה והביצוע היה אחר מתן תורה.
גרסת ספר דברים

בספר דברים נשנתה פרשה זו שוב אך עם שינויים.
בגרסה של ספר דברים משה מספר שאין לו כוח לשפוט את העם, ועל כן הוא חשב על ההצעה לשפוט את העם בצורה של מערכת שפיטה היררכית, והוא מיישם את ההצעה, בכך הוא משמיט את חלקו של יתרו בהצעה, רמב"ן בביאורו לפרשה זו מסביר שמשה לא רצה להזכיר לעם את נישואיו לציפורה או שעצת יתרו התקבלה בשל ציווי האל, או מפני ענוותנותו של יתרו.
לפי ביאורו של הרב יעקב מדן לפרשה זו גרסת ספר דברים מציגה את השלב הסופי ביישום ההצעה שאכן נהגה על ידי משה – הוספת שבעים הזקנים.
נוסח שומרון מאחד את שני הגרסאות לסיפור אחד התואם ברובו לנוסח פרשת יתרו.
העלאת הצורך בחלוקת העומס

יתרו, שהיה אדם מחוץ לעם ישראל הגיע והציע הצעה לשינוי בדרך השפיטה למשה, עצתו לכאורה נראית פשוטה, רבים תמהו למה משה לא חשב על כך לבד, ולמה אף אחד מהעם לא הציע מערכת היררכית כזו.
יש שכתבו שאם משה היה מציע כן זה היה נתפס כהשתמטות, והעם לא הציע כי העריץ את משה. הרב לייב מינצברג כתב שענייני סדר ויופי הם מקצועם של בני יפת ולא של בני שם, הרב יצחק אברבנאל תקף את האומרים שמשה לא הבין בהנהגה מדינית.
לפי פירושו של הרב יעקב מדן לפרשה משה לא קיבל את עצת יתרו בזמנו כי לא היה בה צורך – העומס על משה היה זמני והיה בה חוסר בהנהגה רוחנית, רק לאחר מכן משה התמוטט והקים מערכת שפיטה היררכית והנהגה רוחנית.
ג'רלד אלן כהן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 באפריל 1941 מונטריאול, קנדה 
 פטירה:  5 באוגוסט 2009 (בגיל 68) אוקספורד, הממלכה המאוחדת 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מקגיל, ניו קולג' 
 מוסדות:  יוניברסיטי קולג' לונדון 
 מונחה לדוקטורט:  Alan Patten 
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה 
 מדינה:  קנדה 
 פרסים והוקרה:  עמית האקדמיה הבריטית 
 
ג'רלד אלן כהן (באנגלית: Gerald Allan Cohen;‏ 14 באפריל 1941 – 5 באוגוסט 2009), המכונה ג'. א. כהן או ג'רי כהן, היה פילוסוף פוליטי מרקסיסט קנדי, ששימש פרופסור למדע המשפט ביוניברסיטי קולג' לונדון ופרופסור לתאוריה חברתית ופוליטית באול סולז קולג' של אוניברסיטת אוקספורד.
קורות חיים

כהן נולד למשפחה יהודית קומוניסטית במונטריאול שבקוויבק ב-1941. למד באוניברסיטת מקגיל בעיר הולדתו, וקיבל במוסד זה תואר בוגר אוניברסיטה בפילוסופיה ובמדעי המדינה. סיים תואר בוגר אוניברסיטה בפילוסופיה באוניברסיטת אוקספורד, שם למד אצל ישעיה ברלין וגילברט רייל.
כהן היה מרצה זוטר (assistant lecturer) בשנים 1963–1964, מרצה (1964–1979) ואז פרופסור חבר (reader; ‏1979–1984) במחלקה לפילוסופיה ביוניברסיטי קולג' לונדון, לפני שמונה לפרופסור באוקספורד בשנת 1985. כמה מתלמידיו, דוגמת כריסטופר ברטרם, סיימון קייני (אנ'), אלן קרטר (אנ'), ססיל פברה (אנ'), ויל קימליקה, ג'ון מקמרטי (אנ'), דייוויד לאופולד, מייקל אוטסוקה (אנ'), סיאנה שיפרין (אנ') וג'ונתן וולף (אנ'), המשיכו במסלול האקדמי והיו לפילוסופים פוליטיים ולפילוסופים של המוסר בפני עצמם, בעוד שתלמיד אחר, ריקי ג'רווייס, החל קריירה מצליחה בקומדיה.
כהן הוא איש גישת המרקסיזם האנליטי (אנ') וממייסדי קבוצת ספטמבר שמקושרת לגישה זו. ספרו Karl Marx's Theory of History: A Defence משנת 1978 מגן על אחת הפרשנויות לגישת המטריאליזם ההיסטורי של קרל מרקס, פרשנות המכונה לעיתים קרובות "דטרמיניזם טכנולוגי" ידי מבקריה. בספר Self-Ownership, Freedom, and Equality מציע כהן טיעון מוסרי בזכות הסוציאליזם. הוא מציג את עמדתו כנוגדת את השקפתם של ג'ון רולס ורוברט נוזיק, באמצעות ביקורת על העיקרון הלוקאני "בעלות עצמית" (אנ'), כמו גם על השימוש בעיקרון זה כדי להגן על ליברטריאניזם שמאלי וימני. בספר If You're an Egalitarian, How Come You're So Rich?‎ (שעוסק בנושא שעליו דיבר בהרצאות גיפורד שנשא) עוסק כהן בשאלה מה מורים עקרונות פוליטיים שוויוניים על ההתנהגות האישית של התומכים בהם. הוא מבקר את תפיסת הצדק של הפילוסוף האמריקאי ג'ון רולס כתפיסה שאינה שוויונית מספיק, וטוען שאינה ישימה.
כהן היה חבר קרוב של הפילוסוף הפוליטי המרקסיסט מרשל ברמן (אנ').
כהן נפטר ב-5 באוגוסט 2009.
ספריו

Karl Marx's Theory of History: A Defence (1978, 2000)
History, Labour, and Freedom (1988)
Self-Ownership, Freedom, and Equality. Cambridge: Cambridge University Press. 1995. ISBN 978-0-5214-7174-9. OCLC 612482692.
If You're an Egalitarian, How Come You're So Rich? (2000)
Chapter in Dworkin and his Critics, with replies by Dworkin (2004)
Rescuing Justice and Equality (2008)
Why Not Socialism? (2009) [Trad. esp.: ¿Por qué no el socialismo?, Buenos Aires/Madrid, Katz editores, 2011, ISBN 978-84-92946-13-6]
On the Currency of Egalitarian Justice, and Other Essays in Political Philosophy (2011)
Finding Oneself in the Other (2012)
Lectures on the History of Moral and Political Philosophy (2013)
לקריאה נוספת

The Egalitarian Conscience: Essays in Honour of G. A. Cohen (2006); edited by Christine Sypnowich
Tomey, Simon (2012), "An interview with Jerry Cohen.",  in Browning, Gary; Dimova-Cookson, Maria; Prokhovnik, Raia (eds.), Dialogues with contemporary political theorists, Houndsmill, Basingstoke, Hampshire New York: Palgrave Macmillan, pp. 74–85, ISBN 9780230303058
Vrousalis, Nicholas. The Political Philosophy of G.A. Cohen. Bloomsbury. ISBN 9781472532701.
Robeyns, Ingrid (ביולי 2015). "On G.A. Cohen's "On the currency of egalitarian justice"". Ethics. 125 (4): 1132–1135. doi:10.1086/680879. JSTOR 10.1086/680879. {{cite journal}}:  (עזרה)
Furner, James (2018). Marx on Capitalism: The Interaction-Recognition-Antinomy Thesis. Brill. ISBN 9789004323315.
הערות שוליים

↑  O'Grady, Jane (10 באוגוסט 2009). "GA Cohen". The Guardian. נבדק ב-24 בדצמבר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Labour Theory of Value and the Concept of Exploitation".
↑  Singer, Peter (2000). Marx: A Very Short Introduction. Oxford: Oxford University Press. p. 105. ISBN 978-0-19-285405-6.
↑  אלעזר וינריב, בעיות בפילוסופיה של המוסר, האוניברסיטה הפתוחה, 2008, עמ' 259–261. (בעברית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313325005171  PLWABN: 9810564742605606  BIBSYS: 90087659  BNE: XX865235  BnF: cb121938817 (data)  CANTIC: a1114287x  CiNii: DA00583408  GND: 119114887  ISNI: 0000 0001 2280 9319  LCCN: n78039983  LNB: 000000145  MGP: 263570  NDL: 00991768  NKC: mzk2006356185  NLA: 35832574  NLG: 331423  NLK: KAC201113830  NSK: 000168779  NTA: 068388403  RERO: 02-A003114320  SELIBR: 368967  SUDOC: 067165931  Trove: 1107757  VIAF: 64052368   WorldCat (עם VIAF): 64052368
פירוק נשק גרעיני

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. איך "מפרקים" את הנשק בפועל? מה הוא ההליך?.
מאגרי ראשי הנפץ הגרעיניים של ארצות הברית וברית המועצות/רוסיה
פירוק נשק גרעיני הוא תהליך של צמצום מלאי הנשק הגרעיני הקיים בעולם, המושג לרוב תוך שימוש בדיפלומטיה והסכמים בינלאומיים.
מצדדי פירוק הנשק הגרעיני טוענים כי הוא יפחית את הסיכוי להתרחשות מלחמה גרעינית, במיוחד כתוצאה מטעות. מתנגדי פירוק הנשק הגרעיני טוענים כי מעשה כזה יפחית את גורם ההרתעה, גורם אשר מנע פריצת מלחמה גרעינית, מאז מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

התנועה לפירוק הנשק הגרעיני קיבלה ביטויים שונים במדינות שונות. בארצות הברית, שם נוצרו כלי הנשק הגרעיניים הראשונים בעולם, היו לתנועה תומכים בולטים בשנים הראשונות של המלחמה הקרה, אשר טענו כי בעזרת ארגון בינלאומי ניתן לאכוף איסור על יצירת כלי נשק גרעיניים. בשנות השישים קמה בארצות הברית תנועה עממית חזקה יותר נגד הנשק הגרעיני, פעולות התנועה התמקדו בנשורת הגרעינית כתוצאה מניסויים בנשק גרעיני. לאחר חתימת האמנה על איסור חלקי על ניסויים גרעיניים, אשר כללה איסור על ניסויי פיצוץ אטומי באטמוספירה החל מיום 10 באוקטובר 1963, הייתה רגיעת מה בפעילות הציבורית נגד פיתוח כלי נשק גרעיניים. בשנות השמונים שוב החלה להישמע הקריאה העממית נגד פיתוח כלי נשק גרעיניים, לאור קריאתו של הנשיא רונלד רייגן להמשיך בפיתוח כלי נשק אלה. עם תום המלחמה הקרה, בשנות התשעים, גוועה שוב תנועת ההתנגדות לכלי נשק גרעיניים.
בברית המועצות היו הקולות נגד הפצת נשק גרעיני מעטים וחלשים. בין הבולטים בהשמעת קולם נגד הנשק הגרעיני היה אנדריי סחרוב.
דרום אפריקה בשלטון האפרטהייד הייתה המדינה היחידה בעולם כולו אשר התפרקה באופן פומבי ממאגר כלי הנשק הגרעיניים שלה. לדרום אפריקה היה מאגר של כשישה כלי נשק גרעיניים בתקופת שנות השמונים, אך הם פורקו בתחילת שנות התשעים, לפי דיווחים שונים ישראל סִיעָה לדרום אפריקה בפיתוח הנשק הגרעיני שלו.
לאחר התפרקות ברית המועצות מצאו עצמן מספר רפובליקות סובייטיות לשעבר (בלארוס, אוקראינה וקזחסטן) מחזיקות בכלי נשק גרעיניים סובייטיים, אך הן העבירו את כלי הנשק לרשות רוסיה. עם זאת, קיים דיווח כי עקב טעות פקידותית נותרו ברשות אוקראינה מספר טילים גרעיניים.
שימוש בתוצרי הפירוק

ברוב המקרים משתמשים בחומר הפעיל מהנשק המפורק בהפקת חשמל באמצעות אנרגיה גרעינית.
הערכה באשר למדינות שבהן נשק גרעיני

המדינות הבאות הודו, נכון לשנת 2006, בהחזקת נשק גרעיני, בין באופן מפורש ובין במשתמע, על ידי ביצוע ניסוי בפיצוץ גרעיני: ארצות הברית, רוסיה, בריטניה, צרפת, סין, הודו, פקיסטן, קוריאה הצפונית.
על פי דיווחים מסוימים, גם בידי מדינת ישראל נשק גרעיני, אף על פי שמעולם לא הודתה בזאת. באיראן פועלת כעת תוכנית מחקר גרעיני העלולה להביא אותה, לדעת מומחים, ליכולת פיתוח נשק גרעיני בעתיד. בשנת 2003 הכריזו גורמי ממשלה בערב הסעודית כי המדינה שוקלת לפתח נשק גרעיני משלה, אולם הכחישו כי המדינה כבר נקטה צעדים מעשיים כלשהם בכיוון זה.
ראו גם

הסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני
סטארט החדש
תוכנית הגרעין של ישראל
תוכנית הגרעין האיראנית
האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני
צוטומו ימאגוצ'י
הערות שוליים

↑  Nuclear Files: Library: Treaties: Partial Test Ban Treaty, October 10, 1963
↑  Alan J. Kuperman, U.S. Plan to Put Weapons-Grade Uranium in a Civilian Reactor Is Dangerous and Unnecessary, Scientific American (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh85092956  NARA: 10641456  NKC: ph746952
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים אואז-אן

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 תאריך הקמה:  1918 
 מספר קבורים:  6,012 
 
 קואורדינטות:  49°12′08″N 3°32′54″E﻿ / ﻿49.202222222222°N 3.5483333333333°E﻿ / 49.202222222222; 3.5483333333333
  (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים אואז-אן(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים אואז-אן(למפת פיקרדי רגילה) אמיין בווה לאן סן-קנטן נור-פה דה קאלה בלגיה שמפאן ארדן  איל-דה-פראנס נורמנדי עילית  תע. למ. בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים אואז-אן(למפת פיקרדי מוגדלת) אמיין בווה לאן סן-קנטן נור-פה דה קאלה בלגיה שמפאן ארדן  איל-דה-פראנס נורמנדי עילית  תעלת למאנש בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים אואז-אן
 
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים אואז-אן (באנגלית: Oise-Aisne American Cemetery and Memorial) הם בית קברות ואנדרטה הממוקמים בצפון-מזרח צרפת. בבית הקברות נקברו חיילים אמריקנים שנהרגו במלחמת העולם הראשונה - 6,012 במספר. האנדרטה שבאתר מנציחה 241 חללים שמקום קבורתם לא נודע, אשר נפלו באותו אזור.
בבית הקברות מצויה גם חלקה לא מסומנת ובה קברי כמאה חיילים אמריקניים שהוצאו להורג במלחמת העולם השנייה בעוון פשעים שונים.
תולדות האתר

בשטח שסביב אתר בית הקברות ניטשו במלחמת העולם הראשונה קרבות עזים בין כוחות גרמניים ואמריקניים בחודשים יולי עד ספטמבר 1918. באתר זה נפתח באוגוסט 1918 בית קברות ארעי, אשר בשנת 1921 הוחלט להופכו לקבוע, אחד משמונה שכמותו באירופה. הועברו אליו לקבורה חללים מבתי קברות ארעיים אחרים, שבני משפחתם ביקשו כי ייקברו באירופה ולא יוחזרו לארצות הברית.
בית הקברות והאנדרטה תוכננו על ידי משרד האדריכלים קראם ופרגוסון (Cram & Ferguson). אדריכל הנוף היה ג'ורג' גיבס (George Gibbs). הם נחנכו במתכונתם הסופית ב-30 במאי 1937. הם נבנו ומתוחזקים על ידי הוועדה האמריקנית למצבות קרב.
מדרום לאתר שוכנים בית הקברות והאנדרטה האמריקניים אן-מארן (אנ') ואנדרטת שאטו-תיארי האמריקנית (אנ').
בית הקברות

מתחם בית הקברות שוכן כ-35 קילומטר ממערב לעיר ריימס וכ-90 קילומטר מצפון מזרח לפריז, בירת צרפת. שמו ניתן לו בשל קרבתו לנהרות אואז ואן. זהו מתחם מלבני, משופע בצמחייה, המשתרע מצפון לדרום על פני שטח של כ-148 דונם. כביש חולף לרוחב המתחם בחלקו הדרומי. מצפון לכביש משתרע שטח הקבורה, שצורתו כריבוע ובקצהו הצפוני ניצבת האנדרטה. מדרום לכביש ממוקם מרכז המבקרים של האתר.
שטח הקבורה הנטוע דשא מכיל ארבע חלקות, ששבילים מצטלבים מפרידים ביניהן. לצידי השבילים נטועים עצים וערוגות פרחים. בצומת השבילים משתרעת כיכר עגולה שבה ניצב תורן הדגל האמריקני. בחלקות ניצבות 6,012 מצבות שיש, שרובן הן צלבים נוצריים ו-100 מהן הן מצבות מגן דוד הניצבות על קברי חללים יהודים.
רוב החללים שנקברו באתר נפלו בקרבות שניטשו באזור שסביבו בקיץ 1918. 597 מהם הם אלמונים. תשעה זוגות של אחים קבורים בבית הקברות זה לצד זה.
האנדרטה

האנדרטה היא מבנה בצורת חצי מעגל בסגנון רומנסקי, המצופה אבן חול ורודה ובו חמש שלישיות של קשתות, המכילות עשרה עמודים כפולים. על העמודים נרשמו שמות עשר הדיוויזיות האמריקניות שלחמו באותו אזור. תבליטי דמויות מעטרים את המבנה. מול מרכז המבנה מוצבת אבן זיכרון דמויות מזבח.
בשני קצות המעגל ניצבים ביתנים רבועים ובהם בית תפילה וחדר מפות. על גבי קירות חדר התפילה חרותים שמות 241 הנעדרים, שמקום קבורתם לא נודע. בחדר המפות מוצגות מפות של הלחימה שהתחוללה באזור הסמוך לאתר.
חלקה E

בחלקו הדרומי של מתחם בית הקברות מצויה חלקת קבורה חמישית שאיננה מסומנת ואינה מופיעה במפת האתר. דגל איננו מתנופף מעליה. נקברו בה במקור 96 חיילים אמריקאים, שהוצאו להורג בזירה האירופית במלחמת העולם השנייה. כולם למעט אחד הוצאו להורג בעוון רצח או אונס. הם הועברו לקבורה במקום זה ב-1949. על קבריהם אין ניצבות מצבות ורק לוחיות מתכת קטנות ממוספרות מסמנות אותם. גופות שני חיילים שהיו קבורים בחלקה הוחזרו לארצות הברית ב-1987 וב-1990. החלקה מכונה גם כחלקת המשוחררים מהצבא בחוסר כבוד.
הערות שוליים

↑  טוראי אדי סלוביק הוצא להורג בעוון עריקה.
| בתי קברות צבאיים אמריקאים מחוץ לגבולות ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| מלחמת העולם הראשונה | צרפת: אואז-אן • אן-מארן • מאז-ארגון • סום • סורסן • סן מיהיאל • בלגיה • בריטניה  |  |
| מלחמת העולם השנייה | בלגיה: אנרי שאפל • ארדנים • צרפת: אפינל • ברטאן • לורן • נורמנדי • עמק הרון איטליה: רומא-סיציליה • פירנצה • בריטניה • הולנד • לוקסמבורג • תוניסיה • הפיליפינים  |  |
| אחרים | מקסיקו • הפיליפינים • פנמה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2015114813  VIAF: 317285219   WorldCat (עם VIAF): 317285219 
האנדרטה
חלקה E
כיכר השהידים

כיכר השהידים ב-1982
אנדרטת השהידים.
כיכר השהידים (בערבית: ساحة الشهداء - "סאחת א-שהדאא'"; בצרפתית: Place des Martyrs) היא כיכר עירונית במרכזה של העיר התחתית של ביירות, לבנון. האנדרטה במרכזה היא לזכרם של הלאומנים הלבנונים שנתלו במהלך מלחמת העולם הראשונה על ידי העות'מאנים.
היסטוריה

במהלך המאה ה-19, הכיכר הייתה ידועה בשם "פלאס דה קנון" (Place des Canons - "כיכר התותחים"). במהלך מלחמת העולם הראשונה, לבנון הייתה תחת שלטון עות'מאני. בשנת 1915, ביירות הייתה תחת מצור מצד מדינות ההסכמה, שתכננו להרעיב את הטורקים למוות. תוצאת המצור הייתה רעב, שהוביל למגפה אשר חיסלה יותר מרבע אוכלוסיית העיר. כנגד הטורקים פרץ מרד, שתוצאותיו היו תלייתם של לאומנים רבים בכיכר ביום 6 במאי 1916. ביניהם היו: עבד אל-כרים אל-חלילי, עבד אל-ווהאב אל-אנגליזי, האב יוסף חייק, יוסף בישארה חאני, מחמד ואחמד מחמסאני, עמר חמד, פיליפ ופריד אל-חזן, ושייח' אחמד טברה. לימים נקראה הכיכר על שמם.
הכיכר כיום

שאריות מבניין הסינמה-אופרה הישן (שכיום משמש כמרכז קניות וירג'ין) ואנדרטת הארד לזכר המתים, הם הזכר היחיד שנותר מכיכר השהידים. האנדרטה, מנוקבת בכדורים, הפכה לסמל של כל מה שחרב במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית. כיכר השהידים היא מקום מפגש נפוץ להפגנות ומחאות, הידועות שבהם היו הפגנות מהפכת הארזים האנטי-סוריות בשנת 2005, וההפגנות האנטי-ממשלתיות בשנת 2007 שהונהגו על ידי חזבאללה והזרם הפטריוטי החופשי.
קנוד רסמוסן

| --- | --- |

 לידה:  7 ביוני 1879 אילוליסאט, גרינלנד 
 פטירה:  21 בדצמבר 1933 (בגיל 54) קופנהגן, דנמרק 
 מדינה:  ממלכת דנמרק 
 מקום קבורה:  Vestre Cemetery 
 פרסים והוקרה:  מדליית וגה (1919)  מדליית המייסדים (1923)  מדליית צ'ארלס דיילי (1924)  מסדר כוכב הקוטב – אביר מדרגה שנייה  מפקד במסדר אולב הקדוש  דוקטור של כבוד מאוניברסיטת סנט אנדרוז  אבירות במסדר דנבורג  מפקד במסדר הוורד הלבן של פינלנד 
 
קְנוּד יוּהַאן וִיקְטוֹר רַסְמוּסֶן (בדנית: Knud Johan Victor Rasmussen; 7 ביוני 1879 –  21 בדצמבר 1933) היה חוקר קוטב ואנתרופולוג גרינלנדי-דני. כונה "אבי האסקימולוגיה (אנ')" (הידועה כיום לעיתים קרובות כלימודי האינואיטים או מחקרים גרינלנדיים וארקטיים), והיה האירופאי הראשון שחצה את המעבר הצפון-מערבי באמצעות מזחלת כלבים. עדיין זכור היטב בגרינלנד, בדנמרק ובקרב האינואיטים הקנדים.
ראשית חייו

רסמוסן נולד ביאקובסהאבן בגרינלנד. אביו, הכומר כריסטיאן רסמוסן, היה מיסיונר דני, ואימו אינואיטית-דנית, לוויס רסמוסן (לבית פליישר). היו לו שני אחים.
רסמוסן בילה את שנותיו הראשונות בגרינלנד בקרב הכלשיט (אנ') שם למד לדבר גרינלנדית, לצוד, לנהוג במזחלות כלבים ולחיות בתנאים הארקטיים הקשים. "חבריי למשחק היו ילידי גרינלנד; מהילדות המוקדמת ביותר שיחקתי ועבדתי עם הציידים, כך שאפילו הקשיים של טיולי המזחלות המאומצים ביותר הפכו לשגרה נעימה עבורי".
מאוחר יותר הוא התחנך בליניה (אנ') שבצפון שלן (אנ') בדנמרק. בין 1898 ל-1900 הוא המשיך בקריירה לא מוצלחת כשחקן וכזמר אופרה. הוא התחיל ללמוד אתנוגרפיה, מאוחר יותר הוא רצה להיות סופר. הוא התחיל לכתוב בכמה עיתונים על מסעות לאיסלנד ולפלנד.
קריירה

הוא יצא למשלחת הראשונה שלו בשנים 1902–1904, הידועה בשם "המשלחת הספרותית הדנית", עם יורגן ברונלונד (אנ'), האראלד מולטקה (אנ') ולודוויג מייליוס-אריקסן (אנ'), כדי לבחון את תרבות האינואיטים. לאחר שחזר הביתה, הוא יצא לסיבוב הרצאות וכתב את "האנשים של הקוטב הצפוני" (1908), יומן מסע ותיאור מלומד של פולקלור האינואיטים. ב-1908 נישא לדאגמאר אנדרסן.
בשנת 1910 הקימו רסמוסן וחברו פטר פרויקן את תחנת המסחר "תולה" בכף יורק (אנ') ("קאנאק"), גרינלנד, כבסיס מסחר. השם "תולה" נבחר משום שזו הייתה תחנת המסחר הצפונית ביותר בעולם, פשוטו כמשמעו "אולטימה תולה." תחנת המסחר של תולה הפכה לבסיס האם לסדרה של שבע משלחות, הידועות בשם משלחות תולה, בין 1912 ל-1933.