stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשר מיכאל (ארתור)
ביוגרפיה > הרב כהן והקונגרס הציוני הראשון

הרב ד"ר כהן מאוזכר בדברי הימים של הציונות המדינית בעיקר בשל הסכמתו ועידודו לקיום לקיום הקונגרס הציוני העולמי הראשון בעירו בזל בשנת 1897. הרצל חיפש מקום לעריכת הקונגרס הראשון, לאחר שקהילת מינכן דחתה אותו בשל התנגדות רבני המחאה. בתיווכו של ד"ר דוד פרבשטיין ניאות הרב כהן לעריכת האירוע בעירו, ואף נאם בו אודות היחסים בין התנועה הציונית והמסורת היהודית. במענה לנאומו הצהיר הרצל קצרות כי אין בכוונתה של התנועה "לפגוע באמונה הדתית של כל זרם שהוא בתוך היהדות".
לקראת הקונגרס ביקר הרצל בבית הרב כהן, ובהמשך, לבקשת הרב, אף עלה לתורה בברכה בשבת בבית הכנסת הגדול בעיר. לאחר הקונגרס כתב הרב:
הקונגרס התנהל בצורה מכובדת למדי. בראש עמד ד"ר תיאודור הרצל, אדם בעל שיעור קומה מרשימה, בעל נימוסים, אצילות נפש ויושר לבב, אשר כל אלה הכשירו אותו יותר מכל אדם אחר לעמוד בראש התנועה [...] לצדו של הרצל אחז מקס נורדאו בתפקיד סגן הנשיא. נורדאו, שהוא בן של רב הונגרי, הוא הנואם האפקטיבי ביותר שאי פעם שמעתי. ואיני מתייחס רק להברקות השכל שאיתן הוא סקר את העובדות, או לרגישות הפסיכולוגית שבה ניתח את נפש היחיד והכלל, אלא גם את הלבשתו את מחשבותיו באומנות הבעה מופלאה, המסבירה את התפרצויות ההתלהבות של קהל שומעיו – ואפילו של מתנגדיו.
לאחר הקונגרס כתב הרצל לרב כהן: "ללא ויתורים בלתי ראויים, מצאנו אחד את השני. זה אולי אחד ההישגים היפים ביותר של אותם ימים, השייכים להיסטוריה היהודית". לאורך השנים הבאות שימש הרב כהן כציר מטעם עירו לקונגרס הציוני. עם זאת, לאחר שבקונגרס הציוני העשירי לא נתקבלה דרישת חברי תנועת המזרחי שההסתדרות הציונית תעסוק רק בענייני מדיניות ולא בתחומי תרבות, עזב הרב כהן ועמו ד"ר יעקב פויכטונגר, חיים ישראל אייז ואחרים, את ההסתדרות. שנה לאחר מכן היו השלושה מהפעילים המרכזיים באירופה להקמת אגודת ישראל.
לקריאה נוספת

שנתיים לאחר פטירתו הוציא לאור הרב ד"ר חיים (היינריך) כהן, בנו הבכור, את הספר "Von Israels Lehre und Leben" (הוצאת רימון, בזל תרפ"ח) בו לוקטו שלושים ושש מדרשותיו בגרמנית. ארבעים וארבע שנים לאחר מכן הוציא לאור ד"ר צבי אהרן (הרמן) כהן, בן זקוניו, גרסה חלקית באנגלית של הספר בשם "Of Israel's teachings and destiny" (הוצאה עצמית, ניו יורק תשל"ב). בשנת תשע"ג הוציא לאור נינו מרדכי כהן חוברת קצרה תחת הכותרת "הרב מבזל" ובה תרגום עברי למספר מאמרים, תמונות ומסמכים.
הערות שוליים

↑  ראו: ברוך פליקס מונק, תולדות משפחת מונק, ירושלים תשמ"ה, עמ' 41.
↑  חילופי אגרותיהם נדפסו בספר השו"ת של ר' עקיבא איגר. ראו: מכתב אל הגאון רבי עקיבא אייגר – מאת תלמידו רבי משה כהן אב"ד גאלוב – תקפ"ה, באתר בית המכירות הפומביות קדם.
↑  הרבנית מבזל ביילה כהן נ"ע, הצופה, 20 במרץ 1952, עמ' 2.
↑  מכתבים משווייץ, המגיד, 22 בדצמבר 1898.
↑  דברי סופרים: בזל, המודיע, 2 ביולי 1910, עמ' 6.
↑  הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו (בתוך: מנובהרדוק דרך מונטרה לירושלים, חיים שלם (עורך), ירושלים תשע"ו, עמ' נו).
↑  מנובהרדוק דרך מונטרה לירושלים, חיים שלם (עורך), ירושלים תשע"ו, עמ' שא.
↑  התיסדות אגדת ישראל, הצבי, 14 במאי 1912, עמ' 3.
↑  לדוגמה: אגודת ישראל, דואר היום, 31 באוקטובר 1921, עמ' 2.
↑  ועידת החרדים בקאטוביץ, המצפה, 21 במאי 1912.
↑  הכנסייה הגדולה - אגודת ישראל, באתר YouTube (דקה 1:51).
↑  השוו: תנחומיך ישעשעו נפשי, הרב זאב נוימן (עורך), ירושלים תשע"ט, עמ' 74.
↑  אגרות הראיה, כרך ה: שנת תרפ"ב, מכון הרצי"ה תשע"ט, עמ' צא-צב; הרב צבי יהודה הכהן קוק, מימים עברו: פרק זכרונות, הצופה, 20 במרץ 1953, עמ' 4 ועמ' 5 (חלק א, חלק ב).
↑  מסורת משפחתית מציינת כי קודם לכן נערכו מגעים לשידוכה עם הרב צבי יהודה הכהן קוק (נתן אופיר, הרב שלמה קרליבך, ראשון לציון 2017, עמ' 20).
↑  ראו: יואל רפל, בזל והציונות, באתר מסע אחר.
↑  מרדכי מרכוס כהן, 'הרצל בימי הקונגרס הראשון: קטע מפרקי זכרונותיו של איש בזל', דבר, 30 ביולי 1948, עמ' 6 ועמ' 8.
↑  הנאום בפרוטוקול של הקונגרס הציוני הראשון, המהדורה העברית (ירושלים תש"י), עמ' 71–80.
↑  תיאור המפגש בספרו של הרב אליהו עקיבא רבינוביץ, שנכח בו (ציון במשפט, וורשה תרס"ב, עמ' 77-80).
↑  "מתוך כבוד לדת הלכתי בשבת שלפני הקונגרס אל בית-הכנסת. ראש הקהילה [=הרב כהן] קרא לי לעלות לתורה [...] המלים המעטות של הברכה העברית חנקו את גרוני מהתרגשות יותר מאשר נאום הפתיחה ונאום הנעילה וכל ניהול הדיונים" (תאודור הרצל, עניין היהודים: ספרי יומן, כרך ראשון, מוסד ביאליק והספרייה הציונית 1997, עמ' 487).
↑  מחוץ לארצנו, הצופה (וורשה), 4 באוגוסט 1903, עמ' 2.
↑  הרב פ. הכהן לוין, 'מתולדות אגודת ישראל', בתוך מבית יעקב: קובץ עיונים, פתח תקווה תשל"ד, עמ' 50.
↑  כתשעים גלויות ששלח תלמיד הישיבה הבחור היינריך כהן להוריו, באתר בית המכירות Bidspirit.
↑  על הספר ראו: אליעזר מאיר ליפשיץ, כתבים, כרך ג, מוסד הרב קוק תשי"ז, עמ' רטז-ריז (פורסם לראשונה בהתור [ט, יט], י"ט אדר א' תרפ"ט, עמ' 16, מדור "ספרים חדשים").
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259850405171  GND: 133761061  HDS: 014929  ISNI: 0000 0000 6686 8436  LCCN: no2012123405  SUDOC: 135449197  VIAF: 33197167   WorldCat (עם VIAF): 33197167
פרידריך דיקל

פרידריך דיקל (בגרמנית: Friedrich Dickel;‏ 9 בדצמבר 1913 – 22 באוקטובר 1993) היה מדינאי ואיש כוחות הביטחון מזרח גרמני. כיהן כשר לביטחון הפנים בממשלת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (DDR) משנת 1963 עד שנת 1989.
ביוגרפיה

דיקל נולד בעיר וופרטל. מגיל 15 החל לעבוד כפועל במפעל לייצור פלדה. בשנת 1928 הצטרף לארגון הנוער הקומוניסטי של גרמניה (Kommunistischer Jugendverband Deutschlands, KJVD), ובשנת 1931 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עבר לפעול במחתרת. בשנת 1935 נעצר הוחזק בכלא במשך 3 חודשים ולאחר מכן שוחרר, כי החוקרים לא הצליחו לעלות על פעולתו המחתרתית. לאחר השחרור ברח מגרמניה לצרפת.
בשנת 1936, עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד נסע לשם והצטרף אל שורות  הבריגדה ה-11. השתתף בקרב להגנת מדריד. בשנת 1937 עבר מספרד לברית המועצות. הוא גויס לשורות המודיעין הצבאי והוכשר כסוכן. במסווה של פליט גרמני פעל בפינלנד ולאחר מכן במנצ'וריה ובשטחי סין האחרים, שהו תחת שליטת יפן הקיסרית. בשנת 1943 נעצר בשנחאי על ידי משטרת הכוחות הכיבוש היפנים, נשפט ונידון למאסר. שוחרר באוגוסט 1945 לפי דרישת הסובייטים (לאחר כניעת יפן).
בשנת 1946 שב לגרמניה והתיישב בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה. באותה שנה הצטרף למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. דיקל התגייס למשטרת העם ושירת במטה המשטרה בעיר לייפציג. בהמשך עבר לברלין, שם מונה לקצין פוליטי ראשי של משטרת ברלין. בשנת 1952 הועלה לדרגת גנרל מאיור.
בשנת 1956 עבר דיקל לצבא העם הלאומי, שזה עתה קם. בשנת 1957 נסע למוסקבה, שם למד במשך שנתיים באקדמיה צבאית. לאחר שובו – מונה לסגן שר ההגנה ולקצין קישור למפקדת כוחות הכיבוש הסובייטים בגרמניה.
בשנת 1963, ביקש שר לביטחון הפנים של גרמניה, קרל מרון, לעזוב את תפקידו מסיבות בריאותיות. בקשתו אושרה על ידי הוועד הפועל של המפלגה. פרידריך דיקל מונה במקומו. בעקבות המינוי הועלה דיקל לדרגת לוטננט גנרל. דיקל ניהל את משרד לביטחון הפנים (וגם את משטרת העם) במשך 26 שנם. במקביל לתפקיד זה היה דיקל גם חבר בפוליטבירו המזרח-גרמני וגם ציר בפרלמנט המזרח גרמני.
בשנת 1989, בעקבות מחאה ציבורית, הוא התפטר יחד עם שאר חברי הפוליטבירו. לאחר איחוד גרמניה ב-1990 לא הועמד דיקל לדין, כמו חלק ניכר משאר חברי הפוליטביורו, כמו וילי שטוף, אריך מילקה והיינץ קסלר. הוא חי בביתו בברלין, שם מת באוקטובר 1993.
ורמונט

ורמונט (באנגלית: Vermont ‏האזנהקובץ:En-us-Vermont.ogg‏Ⓘ‏) היא מדינה בארצות הברית. ורמונט גובלת במזרח בניו המפשייר, במערב בניו יורק, בדרום במסצ'וסטס ובצפון בפרובינציה הקנדית קוויבק. בירת ורמונט היא מונטפלייר. ורמונט היא אחת ממדינות חבל ניו אינגלנד והיא המדינה היחידה בחבל זה שאין לה מוצא לאוקיינוס האטלנטי. ורמונט היא אחת המדינות היחידות בארצות הברית שהייתה רפובליקה עצמאית לפני כניסתה לאיחוד המדינות של ארצות הברית, בשם רפובליקת ורמונט.
ורמונט היא מדינה קטנה ביותר, הן בשטחה (24,901 קמ"ר), והן במיעוט האוכלוסין (643,077 תושבים, נכון למפקד האוכלוסין שנערך ב-2020). היא מפורסמת בשרשרת ההרים הירוקים שנמצאים במערב המדינה, שרשרת הרים שאורכה מעל 400 ק"מ, ושההר הגבוה בה הוא בגובה 1339 מטר מעל פני הים. שמה של ורמונט, נגזר משמם הצרפתי של ההרים הירוקים les Verts Monts,  "ההרים הירוקים". בצפון מערב המדינה נמצא אגם שמפליין, המשותף גם למדינת ניו יורק ולפרובינציית קוויבק בקנדה.
ורמונט מפורסמת בחמאה וסירופ המייפל הייחודיים המיוצרים בה.
היסטוריה

שטחה של ורמונט היה שייך בתחילה לצרפת, אולם הועבר לידיים בריטיות לאחר תבוסתה של צרפת במלחמת הצרפתים והאינדיאנים בשנים 1754–1763. במשך שנים רבות שטח ורמונט, שאז נקרא "New Hampshire Grants", היה נתון למחלוקת מצד המושבות ניו יורק וניו המפשיר. מתיישבים באזור שהחזיקו בזכויות מקרקעין בידי מושבות אלו חוו התנגדות מצד מיליציית "Green Mountain Boys" המקומית, שלבסוף גברה והקימה רפובליקה עצמאית בשם רפובליקת ורמונט, שהייתה קיימת בשנים 1777–1791. לרפובליקה הייתה חוקה שהתבססה על המודל הדמוקרטי המתקדם של פנסילבניה. החוקה אסרה על עבדות, העניקה זכות הצבעה לכל גבר מעל גיל 21 (מבלי להתנותה במבחן הכנסה או בעלות על רכוש) וקבעה שעל המדינה לממן בתי ספר ציבוריים.
רבים מאזרחי הרפובליקה העדיפו להשתייך לארצות הברית, וב-1791 הצטרפה ורמונט לאיחוד כמדינה ה-14. מצד ארצות הברית צידדו בהצטרפות ורמונט מדינות הצפון, המדינות הקטנות, והמתנגדים לעבדות, שביקשו לאזן את משקלה של המדינה תומכת העבדות קנטקי, שעתידה הייתה להצטרף שנה לאחר ורמונט. מושל הרפובליקה, תומאס צ'יטנדן, המשיך בתפקידו כמושל ורמונט שבאיחוד. על בסיס חוקת הרפובליקה מ-1777 נכתבה חוקת מדינת ורמונט, שאושרה ב-1793. כשנתיים לאחר התכנסותו הראשונה אישר הקונגרס האמריקאי ב-4 במרץ 1791 את צרופה של ורמונט כמדינה ה-14 לאיחוד מדינות ארצות הברית. ורמונט היא המדינה הראשונה שהצטרפה לשלוש עשרה המושבות, אשר חתמו על הכרזת העצמאות האמריקנית בשנת 1776 והובילו למלחמת העצמאות האמריקנית וליסודה של ארצות הברית.
החל משנות החמישים של המאה ה-19, הייתה ורמונט למתנגדת בולטת לעבדות בארצות הברית. המדינה תמכה באברהם לינקולן לנשיאות ונתנה לו את הרוב הגדול ביותר מכל מדינות ארצות הברית. במלחמת האזרחים האמריקנית לחמה ורמונט לצד האיחוד, ושלחה יותר מ-33,000 חיילים לצבאו, כמעט 10% מאוכלוסיית המדינה באותה עת. 5,224 מתנדבים נהרגו או נפצעו במהלך המלחמה ולאחריה.
בשנת 2000 הייתה ורמונט למדינה הראשונה שהציגה איחוד אזרחי בארצות הברית, וב-2009 הייתה למדינה הראשונה שחוקקה נישואים חד-מיניים, ללא התערבות של בית משפט ואילוצו.
גאוגרפיה

ורמונט שוכנת באזור ניו אינגלנד במזרח ארצות הברית, ומשתרעת על פני שטח של 24,900 קילומטר רבוע, דבר המציב אותה במקום ה-45 מבחינת גודל שטח מבין מדינות ארצות הברית.
היא גובלת במערב בניו יורק, בדרום במסצ'וסטס, בצפון בפרובינציה הקנדית קוויבק ובמזרח בניו המפשייר, שבינה לבין ורמונט מפריד גבול טבעי של נהר קונטיקט. הגדה המערבית של הנהר מהווה את הגבול, הואיל והנהר שייך לניו המפשייר. 41% משטח ורמונט הוא חלק מאגן הניקוז של נהר הקונטיקט. היא מפורסמת בשרשרת ההרים הירוקים שנמצאים במערב המדינה, שרשרת הרים שאורכה מעל 400 ק"מ, ושההר הגבוה בה הוא בגובה 1,339 מטר. כ-77% משטח המדינה מכוסה ביערות ועצים, וביתר השטח קיימים בין השאר אחו, אגמים, בריכות וביצות.
אגם שמפליין הוא האגם הגדול ביותר בוורמונט, אגם המים המתוקים השישי בגודלו בארצות הברית, מפריד בין ורמונט לניו יורק בחלקה הצפון-מערבי של המדינה.
אורכה של ורמונט, מצפון לדרום, הוא 256 קילומטרים, ורוחבה הגדול ביותר, ממזרח למערב, הוא 89 קילומטרים. בין השטחים בוורמונט שנשלטים מנהלית על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, נמנים הפארק ההיסטורי של מארש-בילינגס-רוקפלר ואת חלקו של שביל האפלצ'ים הנמצא במדינה.
"קיץ אינדיאני" - עלי סתיו הנראים מההר הוגבק, בדרום ורמונט
מראות בעיירה הנקוק
שלכת בעונת הסתיו, כפי שנראית מכביש ראשי לרוחבה של ורמונט
אגם שמפליין
ממשל ופוליטיקה

ורמונט היא רפובליקה ובה שלוש רשויות שלטון: מבצעת - מושל מדינת ורמונט, מחוקקת - המורכבת משני בתים: האספה הלאומית של ורמונט וסנאט ורמונט, ושופטת, בראשה עומד בית המשפט העליון של ורמונט. המדינה מאפשרת התערבות ישירה של האזרחים על ידי יוזמה אזרחית, משאל עם, Recall Election ואישור חוק. בירת המדינה הנוכחית היא מונטפלייר.
הרשות המבצעת בוורמונט מורכבת ממושל ורמונט, סגן מושל ורמונט, התובע הכללי, מזכיר המדינה, שר האוצר, State Controller, State treasurer, Insurance Commissioner, ושר החינוך. כל בעלי התפקידים נבחרים בנפרד לתקופה של שנתיים, ויכולים להיבחר ללא הגבלה. ייתכן מצב בו ברשות המבצעת יושבים נבחרים ממפלגות שונות. הבחירות לתפקידים מתקיימות באותו הזמן.
בבית המחוקקים 59 חברי סנאט הנבחרים לתקופה של ארבע שנים ו-118 חברי אספה מחוקקת הנבחרים לתקופה של שנתיים. בחירות נעשות מדי שנתיים, ומחצית מחברי הסנאט מועמדים לבחירה בכל מערכת בחירות. למפלגה הדמוקרטית רוב בשני בתי המחוקקים.
בבית המשפט העליון של ורמונט שבעה שופטים, הממונים על ידי המושל ומאושרים על ידי בית המחוקקים. שיטת המשפט היא שיטת המשפט המקובל האנגלי, אך ישנה השפעה של המשפט האזרחי הספרדי.
המדינה מחולקת מנהלית ל-14 מחוזות. הגדול שבמחוזות ורמונט הוא מחוז וינזדור (2,510 קמ"ר), הקטן שבהם הוא מחוז גרנד אייל (210 קמ"ר), והמאוכלס שבהם הוא מחוז שיטנדן (כ-156,545 תושבים), בו שוכנת ברלינגטון, העיר המאוכלסת ביותר במדינה. עיר הבירה, מונטפלייר, נמצאת במחוז וושינגטון.
ורמונט היא מדינה ליברלית באופייה, ומאז מערכת הבחירות של שנת 1992 היא מצביעה באופן קבוע למפלגה הדמוקרטית. עם זאת, במדינה יש התנגדות גורפת לחוקי הגבלת נשק הנפוצים בשל אופייה הכפרי.
לוורמונט 3 קולות (אלקטורליים) - 2 סנאטורים וחבר בית נבחרים אחד כולל, בבחירות לנשיאות ארצות הברית. בשל מיעוט האוכלוסין במדינה זו, היא שולחת נציג יחיד לבית הנבחרים של ארצות הברית (כיום מכהנים בבית הנבחרים 435 נציגים). ייצוגה של ורמונט בבית הנבחרים של ארצות הברית הוא דמוקרטי. בדומה לשאר מדינות ארצות הברית היא שולחת שני נציגים לסנאט של ארצות הברית. הסנאטורים המייצגים את המדינה הם פיטר ולץ' הדמוקרטי וברני סנדרס, עצמאי המחזיק בדעות שמאליות-סוציאליסטיות החובר עם הדמוקרטים בסנאט.
כלכלה

על פי דו"ח משותף חדש של הקואליציה הלאומית להכנסה נמוכה והקואליציה לדיור בר השגה של ורמונט, השכר השעתי שבוורמונטר צריך להרוויח כדי להרשות לעצמו דירת שני חדרי שינה בטוחה גבוה ב-9.35 דולר שלמים מהשכר השעתי הממוצע של ורמונט, מה שהופך את ורמונט בין המדינות היקרות ביותר עבור שוכרים לחיות.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
דמוגרפיה

קבוצת האוכלוסייה הגדולה בוורמונט היא הצרפתים, המהווים 22.2% מכלל התושבים. הקבוצה השנייה היא אנגלים, עם 17.8% ממניין האוכלוסייה, ולאחריהם אירים (17.5%), גרמנים (10.4%), איטלקים (7.2%) ואמריקאים. (7.2%). אלו המציינים כי מוצאם הוא "אמריקאי" הם בעיקרם ממוצא אנגלי, אך שורשיהם נטועים בצפון אמריקה זמן רב, ובמקרים מסוימים עוד מן המאה ה-17 וראשית הקולוניות הבריטיות באמריקה.
דמוגרפיה > הערים הגדולות

ברלינגטון
סאות' ברלינגטון
ראטלנד
השכלה

בשנים 2005 ו-2006 דורגה ורמונט כמדינה המשכילה ביותר בארצות הברית. בשנת 2006 נמצא פער בתקן בדיקת המבחנים מול התקן הכללי בארצות הברית. בוורמונט ההטיה הייתה בשיעור של 30% בממוצע, מה שממקם אותה במקום ה-11 בין מדינות ארצות הברית, אך לרוב המדינות שיעור הטיה גבוה יותר. בחלוקה גזעית, דו"ח של ממשלת ארצות הברית משנת 2007 על הציונים של המדינות במבחנים הכלליים מראה שתלמידי ורמונט בכיתה ד' היו במקום ה-25 וה-26 בקריאה ובמתמטיקה, בהתאמה. תלמידי כיתה ח' במדינה דורגו במקום ה-18 במתמטיקה וה-12 בקריאה.
ההוצאה היעילה לתלמיד בוורמונט בשנת 2008 הייתה 11,548 דולר אמריקני. ב-2011, שיעור מסיימי התיכון במדינה היה 91% כאשר השיעור הכללי בכל ארצות הברית היה 85%. כמעט 34% מהתושבים היו בעלי תואר ראשון לפחות, לעומת 28% בכל ארצות הברית. ב-2013, היחס בין מספר התלמידים למספר המורים היה הנמוך ביותר בכל ארצות הברית.
סמלי המדינה

| סמלי מדינת ורמונט> דגל.דגל ורמונט Flag of Vermont | סמלי מדינת ורמונט> סמל.סמל ורמונט Seal of Vermont | סמלי מדינת ורמונט> מוטו. | סמלי מדינת ורמונט> כינוי. |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | "חירות ואחדות" "Freedom and Unity" | "מדינת ההר הירוק" "Green Mountain State" |
| עץ | פרח | ציפור | חיה |
| אדר הסוכר Sugar Maple | תלתן אדום Red clover | קיכלי חלוד-זנב Hermit thrush | סוס מורגן Morgan horse |
ראו גם

מחוזות ורמונט
הערות שוליים

↑  בדומה לרפובליקת טקסס, רפובליקת קליפורניה, ולממלכת הוואי
↑  "Vermont", Religious Landscape Study, Pew Research Center
↑  "U.S. Census Bureau Data". U.S. Census Bureau. 2010. Retrieved 2011-07-13.
1 2  American FactFinder - Results
↑  "Annual Estimates of the Resident Population: April 1, 2010 to July 1, 2013". United States Census Bureau. Retrieved 6 September 2014.
↑  "Table 1. Annual Estimates of the Population of Metropolitan and Micropolitan Statistical Areas: April 1, 2010 to July 1, 2014" (CSV). 2014 Population Estimates. United States Census Bureau, Population Division. March 2015. Retrieved March 26, 2015.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552531605171  BNE: XX455341  CiNii: DA04815287  GND: 4063093-6  ISNI: 0000 0004 0422 5151  LCCN: n79007067  MusicBrainz: a3435b4a-f42c-404e-beee-f290f62a5e1c  NARA: 10045184  NDL: 00953670  NKC: ge319448  NLA: 35580288  NSK: 000361826  RERO: 02-A022961249  SUDOC: 175803129  VIAF: 128936020   WorldCat (עם VIAF): 128936020 
מפת צפיפות האוכלוסין של מדינת ורמונט
וילה מדיצ'י

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  וילה, creative residency 
 מיקום:  רומא 
 מדינה:  איטליה 
 בעלים:  ממשלת צרפת 
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  Nanni di Baccio Bigio, אניבלה ליפי, ברתולומאו אמנאטי 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הרנסאנס 
 
 קואורדינטות:  41°54′28.8″N 12°28′58.8″E﻿ / ﻿41.908000°N 12.483000°E﻿ / 41.908000; 12.483000
 www.villamedici.it
  (למפת רומא מוגדלת) וילה מדיצ'י(למפת רומא רגילה) וילה מדיצ'י
 
וילה מדיצ'י (באיטלקית: Villa Medici) היא וילה מנייריסטית ומתחם ארכיטקטוני עם גן הגובלים בווילה בורגזה, על גבעת פינצ'יאן ליד כנסיית השילוש הקדוש של ההרים ברומא, איטליה. וילה מדיצ'י, שנוסדה על ידי פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה וכיום היא רכוש צרפת [דרוש מקור], אכלסה את אקדמיית צרפת ברומא מאז 1803. הפואמה הסימפונית "מזרקות רומא" של אוטורינו רספיגי היא אזכור מוזיקלי של מזרקות הגן.
האקדמיה הצרפתית ברומא

בשנת 1803 העביר נפוליאון בונפרטה את האקדמיה הצרפתית ברומא לווילה מדיצ'י מתוך כוונה לשמר מוסד שקיומו אוים בזמנו על ידי המהפכה הצרפתית. בתחילה, הווילה והגנים שלה היו במצב נוגה, והיה צורך לשפצם על מנת לאכלס את הזוכים בפרס רומא. בדרך זו קיווה נפוליאון לשמור לאמנים צרפתים צעירים את ההזדמנות לראות מקרוב ולהעתיק את יצירות המופת של העת העתיקה והרנסאנס. [דרוש מקור] האדריכל הצעיר אוגוסט-אנרי ויקטור גרנדז'אן דה מונטיני התחייב לבצע את השיפוץ.
התחרות נקטעה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ובניטו מוסוליני החרים את הווילה בשנת 1941, ואילץ את אקדמיית צרפת ברומא לעזוב עד 1945. התחרות ופרס רומא בוטלו בשנת 1968 על ידי אנדרה מאלרו. האקדמיה לאומנויות היפות בפריז והמכון של צרפת איבדו אז את האפוטרופסות שלהם על וילה מדיצ'י למשרד התרבות הצרפתי.
מאותה עת והלאה, המתאכסנים בווילה כבר לא היו שייכים רק לתחומים המסורתיים (ציור, פיסול, ארכיטקטורה, חריטת מתכת, חריטה באבן יקרה, הרכב מוזיקלי וכו') אלא גם לתחומים אמנותיים חדשים או כאלו שהוזנחו בעבר (תולדות האמנות, ארכאולוגיה, ספרות, כלי בית, תמונות, סרטים, וידאו, שיקום אומנות, כתיבה ואפילו בישול). אמנים כבר לא גויסו על פי התחרות אלא לפי בקשה, והשהות שלהם בווילה בדרך כלל, נמשכה בין שישה לשמונה-עשר חודשים.
בין 1961 ל־1967 ביצע האמן בלטוס, שעמד אז בראש האקדמיה, מסע שיקום עצום של הארמון והגנים שלו, וצייד אותם בציוד מודרני. בלטוס השתתף בעצמו, באופן פעיל, בכל שלבי הבנייה. היכן שנעלם העיצוב ההיסטורי, הציע בלזטוס חלופות משלו. הוא המציא עיצוב שהיה מחווה לעבר ובו זמנית עכשווי באופן רדיקלי: התפאורה המלנכולית והמסתורית שיצר לווילה מדיצ'י הפכה, בתורה, להיסטורית ועברה קמפיין שיקום חשוב בשנת 2016. העבודה נמשכה בניצוחו של המנהל הקודם, ריצ'רד פדוצ'י, ווילה מדיצ'י שבה לארגן ולהציג תערוכות ומופעים שיצרו אמנים שהתארחו בה.
האקדמיה ממשיכה בתוכנית הזמנת ואירוח אמנים צעירים, המקבלים מלגה לשהות שנים-עשר חודשים ברומא, ומציגים בה את עבודותיהם. אמנים אלה "מכונים פנסיונרים (pensionnaires)." המלה הצרפתית 'פנסיה' מתייחסת לחדר ומחייה שמקבלים אמנים צעירים ומבטיחים בדרך כלל. ווילה מדיצ'י מכילה מספר חדרי אירוח, וכאשר לא משתמשים בהם פנסיונרים או אורחים רשמיים אחרים, הם פתוחים לקהל הרחב.
השפעה אדריכלית

כמה מבנים הושפעו בסגנונם מהווילה, ובהם מלון קולורדו בגלוונד ספרינגס, קולורדו, שנבנה על ידי האדריכל אדוארד ליפינקוט טילטון, בשנת 1893, אחזותו של הפילנתרופ ג'יימס ה. דוליה נושאת את השם Swannanoa שנבנתה ברוקפיש גאפ, וירג'יניה, בשנת 1912. בדומה, עיצב משרד האדריכלים של ניו יורק, שולצה וויבר, את תוכנית השיפוץ של מלון בריקר בפאלם ביץ', פלורידה, בין השנים 1925–1926 ברוח סגנון וילה מדיצ'י.
אריות השיש של מדיצ'י, שנמצאים ליד המדרגות אל חצר הווילה שימשו השראה לאריות הברונזה של ברנרד פוקה שהוצבו בבית מדרון האריה (Lejonbacken) בצד הצפוני של הארמון המלכותי בסטוקהולם משנת 1700–1704.
ראו גם

וילה מדיצ'י בקפאג'ולו
וילה מדיצ'י בקרג'י
וילה מדיצ'י בפייזולה
וילה די פראטולינו
לקריאה נוספת

Haskell, Francis (1981). Taste and the Antique: The Lure of Classical Sculpture 1500-1900. New Haven: Yale University Press. ISBN 0-300-02913-6.  Haskell, Francis (1981). Taste and the Antique: The Lure of Classical Sculpture 1500-1900. New Haven: Yale University Press. ISBN 0-300-02913-6.  Haskell, Francis (1981). Taste and the Antique: The Lure of Classical Sculpture 1500-1900. New Haven: Yale University Press. ISBN 0-300-02913-6.
Morel, Ph., Le Parnasse astrologique. "דקורטיבים להציץ לה קרדינל פרדיננד דה מדיקיס. Étude iconologique" (פריז, דה בוקארד, 1991) (La villa Médicis, 3).
הוכמן, מישל, "וילה מדיצ'י, il sogno di un Cardinale - Collezioni e artisti di פרדיננדו דה מדיצ'י" (Roma, De Luca, 1999).
Buckley, Veronica (2004). Christina, Queen of Sweden: The Restless Life of a European Eccentric. New York: Fourth Estate. ISBN 0-06-073617-8.  Buckley, Veronica (2004). Christina, Queen of Sweden: The Restless Life of a European Eccentric. New York: Fourth Estate. ISBN 0-06-073617-8.  Buckley, Veronica (2004). Christina, Queen of Sweden: The Restless Life of a European Eccentric. New York: Fourth Estate. ISBN 0-06-073617-8.
הערות שוליים

↑  "Villa Medici - villa, Rome, Italy".
↑  Haskell and Penny 1981:24 and note.
↑  Galassi Alghisii Carpens., apud Alphonsum II. Ferrariae Ducem architecti, opus, By Galasso Alghisi, Dominicus Thebaldius (1563), page 27-28 in Googlebooks PDF version
↑  Haskell and Penny 1981:55.
↑  Alta Macadam, Rome (6th edition 1998)) p.172.
↑  Fernandes, Carlos (2002). "Auguste-Henri-Victor Grandjean de Montigny". Só Biografias. אורכב מ-המקור ב-2016-03-05. נבדק ב-2014-02-14.
↑  "Villa medici". www.villamedici.it.
↑  "Italy: The Villa Medici B&B- the poshest Bed & Breakfast in Rome". www.minorsights.com.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269578405171  GND: 4305695-7  ISNI: 0000 0001 2342 3522  LCCN: n80089330  MusicBrainz: d4a14f9d-8823-4229-9118-13a7aace9e05  SUDOC: 132828219  VIAF: 268270415   WorldCat (עם VIAF): 268270415 
מבנה האריות של הווילה Loggia) (dei leoni, כולל עותקים של אריות המדיצ'י המקוריים
המזרקה במאה ה-19
המזרקה בשנת 2002
דיוקן מאת אינגרס של הסטודנטית מרי-ג'וזף בלונדל בחזית הווילה בשנת 1809
עותק שיש מאת אוגוסטין פג'ו של אחד מאריות מדיצ'י בוילה
קוראים לי סם

| --- | --- |

 בימוי:  ג'סי ניסון 
 הופק בידי:  ג'סי ניסון   ברברה האל  מרסל הרשקוביץ
 תסריט:  קריסטין ג'ונסון  ג'סי ניסון
 עריכה:  ריצ'רד צ'ו 
 שחקנים ראשיים:  שון פן מישל פייפר דקוטה פנינג ריצ'רד שיף  דיאן ויסט
 מוזיקה:  ג'ון פאוול 
 צילום:  אליוט דייוויס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Bedford Falls Productions 
 חברה מפיצה:  New Line Cinema
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 בדצמבר 2001
 משך הקרנה:  127 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט בית משפט, סרט קומדיה 
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס 
 תקציב:  46,000,000‏$
 הכנסות:  97,818,139‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   iamsam
 פרסים:  Producers Guild Stanley Kramer Award 
 www.iamsammovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
קוראים לי סם (באנגלית: I am sam) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2001 שביים ג'סי נלסון, בכיכובם של שון פן, מישל פייפר ודקוטה פנינג. (באותה שנה היה שון פן מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר.)
עלילה

הסרט עוסק בסם דוסון (שון פן), אב מוגבל בשכלו, המגדל את בתו לוסי לאחר שאמא שלה נטשה אותה כשהייתה תינוקת (דקוטה פנינג). מוגבלותו של סם מקשה עליו מאוד במלאכת גידול בתו, והאדם היחיד שעוזר לו במלאכה זו היא שכנתו הסובלת מפוביות ואינה מעיזה לצאת מביתה. אולם, לוסי זוכה מאביה לאהבה רבה ועל אף כל חסרונותיו כאב, היא קשורה אליו מאוד.
בית הספר מסייע ללוסי בדרכים שונות, ואינו מדווח לרשויות הרווחה על המצב בביתה, מתוך חשש, שהפקעת הילדה מאביה תגרום לבעיות קשות יותר מאלה שהיא באה לפתור. אולם, רשויות הרווחה מגלות את המצב בכוחות עצמן, ומחליטות לקחת את הילדה מאביה אל משפחה אומנת, על מנת לאפשר לה "חיים נורמליים". סם, שנותר חסר אונים, פונה לעורכת הדין ריטה האריסון, שמסכימה לעזור לו בחינם, עקב התערבות עם חברותיה שהיא מוכנה לעבוד גם ללא תמורה.
ריטה מנסה לגייס את חבריו של סם כעדים לכך שסם הוא אבא טוב, אך בגלל שלכל חבריו יש גם כן מוגבלויות הם לא עדים טובים. לבסוף, אנני, שכנתו של סם, באה ומעידה, אך עורך דינם של המשפחה האומנת שובר אותה במשפט, והיא בוכה. בסופו של דבר סם מפסיד במשפט משום שעורך הדין של המשפחה האומנת מנצל בצורה צינית את מוגבלותו, מוכיח שוב ושוב שסם אינו חכם, מפחיד ומקניט את סם וגורם לו להתפרצות זעם ובכי בבית המשפט. לאחר המשפט סם מנסה להתקרב ללוסי בכך שהוא עובר לגור ליד המשפחה האומנת שבה היא מתגוררת. המשפחה האומנת מנסה להרחיק את לוסי מסם, אך לבסוף מתפשרת עם סם על אחריות חוקית משותפת בגידולה של לוסי.
עלילה > שחקנים

שון פן (סאם)
מישל פייפר (ריטה)
דקוטה פנינג (לוסי)
דיאן ויסט (השכנה עם הפוביות)
לורה דרן (האמא המאמצת של לוסי)
טריוויה

פסקול הסרט כולו הוא גרסת כיסוי לשירי הביטלס שבוצע על ידי גראנדדי.
שמה של לוסי, לקוח מהשיר "Lucy in the Sky with Diamonds". שמה של ריטה, עורכת הדין, מרמז לשיר "Lovely Rita" וכן שם משפחתה, האריסון, הוא כשם משפחתו של אחד מחברי הלהקה.
כשסם וחבריו יוצאים מחנות הנעליים, הם עוברים במעבר חצייה באופן המרמז לעטיפת התקליט של הביטלס
שם הסרט באנגלית, לקוח משורה בספרו של דוקטור סוס "לא רעב ולא אוהב" שאותו קורא סם ללוסי: I do not like green eggs and ham, I do not like them, Sam-I-am.