stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרג'יאן הולדן
ביוגרפיה

מרג'יאן הולדן נולדה בנובמבר 1964 במיניאפוליס, מינסוטה להורים אפרו-אמריקאים. היא למדה באוניברסיטת המדינה של אריזונה ובאוניברסיטת צפון אריזונה, בהם למדה משחק.
היא החלה להופיע בסרט מ-1985 "The Click", ב-1988 בסרטים: "Bloodstone" ו-"Glitch!". ב-1989 הופיעה בסרטים: "Stripped to Kill II: Live Girls" בתפקיד "משהו אחר", ב"ההרפתקה המצוינת של ביל וטד" כדוברת סטודנטים וב"ד"ר קליגרי" כ"חולה במיטה".
הופיעה לאורך שנות ה-90 במגוון סרטים. ב-1992 הופיעה ב"עצור! או שאמא שלי יורה", ב-1993 ב"ניסוי פילדלפיה 2" בתור "ג'ס".
ב-1997 הופיע בסרטו של סטיבן שפילברג: "פארק היורה: העולם האבוד" כאשה צועקת ובסרט "מורטל קומבט 2" כ"שיבה". בשנה לאחריה שיחקה בסרט "ערפדים", ב-1999 השתתפה בסרט "Babylon 5: A Call to Arms", ב-2001 שיחקה ב"רוחות מארס" וב-2003 דיבבה בסרט "הג'ונגל מת מצחוק 2". ב-2005 שיחקה בסרט "בן ערובה" של פלורן סירי את השוטרת "קרול פלורס". ב-2012 השתתפה בסרט "Bring Me the Head of Lance Henriksen" בתור "מארג'ן".
היא השתתפה גם בסדרות שונות כמו: "Pacific Blue", "עולם אחר", "הנסיך המדליק מבל אייר", "מחוץ לחוק", "Wings", "אגדות מעולם המסתורין", ER, ג'אג, "Crusade"‏, "In the House" וב"מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
חיים אישיים

מלבד עבודתה המקצועית היא ידועה בעבודה לצד יוצאי ביטחון שלקו בהלם קרב. בשנת 1996 קיבלה פרס מארגון לב הארגמן (Military Order of the Purple Heart), על תרומתה לארגון ואכפתיות לחיילים פצועים.
לוריאל

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 בורסה:  בורסת פריז (OR) 
 מייסדים:  אז'ן שילר
 תקופת הפעילות:  1909–הווה (כ־116 שנים) 
 חברות בנות:  Aesop  Roger & Gallet  Vichy cosmetics  CeraVe  La Roche-Posay  LaSCAD  Biotherm  מייבלין  NYX Professional Makeup  L'Oreal Baltic  L'Oréal USA  Kiehl's 
 מיקום המטה:  פריז 
 משרד ראשי:  צרפת קלישי, רמות הסן, צרפת
 ענפי תעשייה:  מוצרי צריכה שוטפים, תעשיית הקוסמטיקה, מוצרים לטיפוח אישי, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוצרים עיקריים:  מוצרי קוסמטיקה ויופי
 הכנסות:  38.26 מיליארד אירו (נכון ל-2022)
 רווח תפעולי:  7.45 מיליארד אירו (נכון ל-2022)
 רווח:  6,184,000,000 אירו (נכון ל־2023) 
 הון עצמי:  29,081,600,000 אירו (נכון ל־31 בדצמבר 2023) 
 סך המאזן:  43.81 מיליארד אירו (נכון ל-2019)
 יו"ר:  ז'אן-פול אגו
 מנכ"ל:  ניקולה הרונימוס
 עובדים:  88,000 
  
 www.loreal.com
 
לוֹרִיאֵל (בצרפתית: L'Oréal) היא חברת קוסמטיקה ויופי צרפתית, והיא הגדולה בעולם בתחום זה. ההנהלה הראשית של החברה שוכנת בקלישי, פרבר של פריז, במחוז רמות הסן בצרפת. החברה מפתחת ומשווקת מגוון מוצרי קוסמטיקה וטיפוח אישי, בהם מוצרי טיפוח וצביעת שיער, טיפוח העור, מוצרי איפור, מוצרי הגנה על העור מפני השמש, בשמים ועוד. החברה מובילה במחקר ופיתוח בתחום הדרמטולוגיה, הנדסת רקמות והתרופות, והיא מחזיקה בכמות הפטנטים מהגבוהות ביותר בארצות הברית בתחום הננוטכנולוגיה.
לוריאל היא חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסת Euronext וכלולות במדד CAC 40.
היסטוריה

החברה נוסדה על ידי הכימאי הצרפתי הצעיר אז'ן שילר (Eugène Schueller), שפיתח ב-1907 תכשיר לצביעת שיער בשם "אוריאל" ("Auréale"). הוא ייצר את מוצריו בעצמו ומכר אותם לספרים פריזאים. הוא רשם את החברה ב-1909 תחת השם "Société Française de Teintures Inoffensives pour Cheveux" ("החברה הצרפתית לצביעת שיער בטוחה"), ששונה בהמשך ל"לוריאל".
החברה הרחיבה את עיסוקיה עם הזמן מצביעת שיער בלבד למגוון תחומי טיפוח אישי וקוסמטיקה. החברה משווקת כ-500 מותגים ואלפי מוצרים שונים במגוון תחומי הקוסמטיקה. מוצריה נמכרים במספרות, בתי מרקחת, סופרמרקטים ורשתות שיווק בכל רחבי העולם. ממותגי החברה: לוריאל פרופשיונל, לוריאל פריז, קרסטט, קרסטין, גרנייה, מייבלין, וישי ועוד.
העיקרון המנחה של החברה מיום הקמתה היה מחקר ופיתוח בתחום היופי. ב-1920 החברה העסיקה שלושה כימאים, ומספרם עלה ל-100 ב-1950. כיום מועסקים בחברה כ-2000 כימאים. לחברה שישה מרכזי מחקר ופיתוח ברחבי העולם: אולניי ושווילי הסמוכים לפריז; קלארק שבניו ג'רזי, ארצות הברית; קווסאקי הסמוכה לטוקיו, יפן; שאנגחאי שבסין; ומומבאי, הודו.
בשנת 1988, רכשה לוריאל את חברת "הלנה רובינשטיין"
ב-1993 התמודדה החברה מול הפגנות מחאה רבות של אקטיביסטים למען זכויות בעלי חיים ברחבי העולם, שמחו כנגד ניסויים בבעלי חיים שביצעה במסגרת מחקריה.
הבעלות על החברה השתנתה עם השנים, ונכון ל-2010 היא נחלקת בעיקר בין משפחת בטנקור (30.9%; ליליאן בטנקור בתו היחידה של מייסד החברה שילר, שכיהנה כמנהלת חיצונית לחברה עד 2011 ונפטרה בספטמבר 2017), חברת נסטלה (29.7%), ומניות ציבוריות (36.8%). לאורך השנים רכשה החברה מגוון חברות בתחום עיסוקה, בהן חברת התרופות "Synthélabo" ‏(1973; לאחר מספר מיזוגים של חברה זו עם חברות אחרות, מחזיקה כיום לוריאל בכ-10% ממניות חברת התרופות השלישית בגודלה בעולם, "Sanofi-Aventis"), וחברת הטיפוח "The Body Shop" ‏(2006).
סלוגן הפרסומות הידוע של החברה היה בעשורים האחרונים "L'Oréal - Because I'm worth it" (לוריאל - כי אני ראוי/ה לכך), וניסוחו שונה מעט עם השנים ל-"Because you're worth it" או "Because we're worth it". ב-2022, השיקה קבוצת לוריאל את החזון החדש שלה: Create the beauty that moves the world, במטרה להציע לכל אחת ואחד בעולם את הטוב ביותר בתחום הביוטי: מבחינת איכות, בטיחות, אמינות ואחריות כדי למלא את צורכיהם ורצונותיהם המגוונים בתחום היופי.
מ-1998 מעניקה לוריאל את הפרס היוקרתי "פרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע" על תרומה יוצאת דופן של מדעניות למדע, פרס שנועד לעידוד מדעניות. בפרס זוכות מדי שנה חמש נשים, מחמש יבשות העולם. עד כה זכו בפרס גם מספר מדעניות ישראליות, בהן זוכת פרס נובל לכימיה עדה יונת (2008).
היסטוריה > קיימות, אחריות תאגידית והשפעה חברתית

קבוצת לוריאל נחשבת כמובילה בענף הקוסמטיקה, בתחום הממשל התאגידי וההתנהלות האתית, על ידי סוכנויות הדירוג המובילות בעולם ברציפות. בישראל דורגה לוריאל בדירוג פלטינה +, הגבוה ביותר, במדד מעלה ESG (2023). החברה מקפידה על איכות ובטיחות המוצרים, הטמעה של תרבות ארגונית המקדמת גיוון והכלה, העסקה הוגנת ותנאי עבודה הולמים (גם במפעלי הספקים), פיתוח והעשרת עובדים, ושרשרת אספקה אחראית. כן, מקפידה לוריאל על ניהול קפדני של טביעת הרגל הסביבתית שלה וזוכה להכרה נרחבת כאחת מהחברות בנות הקיימא ביותר בעולם בתחום הקוסמטיקה.
תוכנית הקיימות הגלובלית של לוריאל,LOREAL FOR THE FUTURE, מגדירה יעדים ברורים לניהול ההשפעות החברתיות והסביבתיות של לוריאל בכל העולם עד 2030. היעדים מתמקדים ב-3 ערוצים: טרנספורמציה פנימית בכל היבטי הפעילות העסקית של החברה, תוך מיקוד בארבעה עולמות תוכן: אקלים, מים, מגוון ביולוגי ומשאבים; רתימת הסביבה העסקית להצבת יעדי קיימות (ספקים, לקוחות, צרכנים וכו'), ולבסוף – מתן מענה לאתגרים החברתיים והסביבתיים של העולם, על ידי הקמת 3 קרנות בסך 50 מיליון יורו כל אחת: קרן לתמיכה בנשים הפגיעות ביותר בעולם, קרן לתמיכה בפתרונות חדשנות מעגלית, וקרן לשיקום אקולוגי של סביבות יבשתיות וימיות שניזוקו.
בהלימה עם האסטרטגיה העולמית, הגדירה לוריאל ישראל את המשימה החברתית שלה, בתחום של קידום והעצמה של נשים ופועלת בשני צירים מקבילים: הראשון, הקמת מרכזי טיפוח התנדבותיים לנשים במצבי פגיעות. עד כה הוקמו 3 מרכזים – בשיבא, אוהל שרה ובמרכז הרפואי לוינשטיין. השני, תמיכה בארגונים חברתיים המקדמים נשים במצבי פגיעות – עד כה קרן לוריאל למען נשים תמכה ב-10 ארגונים ישראליים בשווי של למעלה מ-3.5 מלש"ח.
בנוסף במישור החברתי, פועלת לוריאל ישראל באמצעות יצירת שיתופי פעולה אסטרטגיים ארוכי טווח עם ארגונים חברתיים וציבוריים מתמחים בעולמות התוכן הללו. בין היתר, מפעילה פרויקטים לקידום הנגישות התעסוקתית למקצועות היופי, הפעלת תוכנית התנדבות עובדים שנתית במסגרתה לכל עובד עומדת הזכות להשקיע שלושה ימי עבודה בשנה על חשבון החברה בפעילות התנדבותית לבחירתו, במסגרת המשימה החברתית שלקחה על עצמה.
היסטוריה > חדשנות וביוטי טק (Beauty-Tech)

לוריאל הציבה את ערכי המחקר והחדשנות בראש סדר העדיפויות האסטרטגי. ב-2021 העסיקה החברה כ-4,100 מדענים מדיסציפלינות מדעיות שונות במערך המחקר והפיתוח העולמי שלה, הפרוש על פני 21 מרכזי מחקר בכל העולם. ב-2021 עמדו השקעות החברה במחקר ופיתוח על 985 מיליון אירו. מדי שנה, רושמת לוריאל מאות פטנטים, ובשנת 2022, נרשמו 497 פטנטים לפיתוח מוצרים הנותנים מענה לצרכים ולציפיות הצרכנים. החברה מובילה את שוק הקוסמטיקה והביוטי העולמי בעולמות החדשנות המוצרית.
בנוסף, לוריאל שמה לה למטרה להוביל את תעשיית הביוטי-טק – איתור ויישום טכנולוגיות לתעשיית היופי – ומשקיעה משאבים רבים בנושא, למשל באמצעות הפעלת חממה טכנולוגית והנגשת פתרונות טכנולוגיים המאפשרים פרסונליזציה של מוצרי החברה לפי צורכי ומאפייני הוצרכנים.
בישראל, מאתרת לוריאל באופן קבוע טכנולוגיות ישראליות שמתאימות להשתלב בשרשרת הערך העסקית של החברה.
ביקורת ושערוריות > חדירת הנאצים לצמרת החברה, וכניעתה לחרם הערבי

אז'ן שילר, מייסד החברה, היה אוהד הנאצים. הוא גם היה חבר ב"לה קגול", תנועה פשיסטית ואנטי-קומוניסטית צרפתית שהשתמשה באלימות כדי לקדם את מטרותיה. שילר תמך כספית ב"לה קגול" וכמה פגישות של "לה קגול" אף נערכו במטה לוריאל. חלק מהפעילויות הפליליות שביצע ארגון "לה קגול" כללה: הברחת נשק, התנקשות בשר לשעבר והפצצת שישה בתי כנסת.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה מצאו פושעים נאצים רבים מפלט בחברת לוריאל. אז'ן שילר שכר את ז'אק קורז (Jacques Corrèze), פושע מלחמה נאצי שנשפט בצרפת, בהיעדרו, לתקופת מאסר ממושכת, לתפקיד יושב ראש שלוחת לוריאל בארצות הברית. כן התברר שרבים מנציגי לוריאל בספרד ובאמריקה הלטינית היו פושעים נאצים נמלטים.
אנדרה בטנקור חתנו של שילר, בעלה של בתו היחידה - ליליאן, וסגן יו"ר לוריאל, היה אף הוא בעל עבר נאצי, בטנקור כתב 60 מאמרים עבור עיתון תעמולה נאצי אנטישמי - La Terre Française, שיצא לאור בימי מלחמת העולם השנייה במימון ישיר של משרד התעמולה הנאצי בברלין. לאחר שעובדה זו נחשפה, טען בטנקור כי "הורעל" על ידי משטר וישי ואמר, "הבעתי שוב ושוב את חרטתי עליהם בפומבי ותמיד אתחנן בפני הקהילה היהודית שתסלח לי עבור כתיבתם".
עברם הנאצי של בכירי לוריאל נחשף בעקבות חקירה שיזם ז'אן פרידמן, בעל מניות וחבר דירקטוריון של "פאראוויז'ן" (Paravision), חברת בת של לוריאל, אשר פוטר, תוך זיוף פרוטוקולים מישיבות הנהלת החברה, ככניעה לחרם הערבי
ביקורת ושערוריות > ניסויים בבעלי חיים

בעבר נהגה החברה לבדוק חלק מתוצרתה על ידי ניסויים בבעלי חיים בתהליך הייצור. עם הזמן אחוז המוצרים שבדקה בניסויים בבעלי חיים ירד בהדרגה. בשנת 1989 הפסיקה החברה מיוזמתה ניסויים על המוצרים המוגמרים אך המשיכה לנסות את חומרי הגלם. רק בעשור השני של המאה ה-21 הודיעה החברה כי היא פועלת כדי להפסיק לגמרי את השימוש במרכיבים שנוסו על בעלי חיים אך היא כפופה לאילוצים חוקיים המחייבים אותה לבדוק חלק מחומרי הגלם. בשנת 2013, חדלה לוריאל גם מבדיקת מרכיבים על בעלי חיים.
מותגי לוריאל

YSL
גרנייה
לנקום
ג'ורג'יו ארמני
לה רוש פוזי
לוריאל פריז
מייבלין
הלנה רובינשטיין
NYX
Eissie
קילס
וישי
דקלאור
דיזל
קריטה
Saint - עתיד להיכנס ב-2024
אורבאן דיקיי
ראלף לורן בלבד. המותג Pollo בתהליך יציאה מלוריאל מלבד ראלף לורן.
קרסטאס
קאשראל - בישום
ביותרם - בתהליך יציאה מהקבוצה
איט קוסמטיקס
ויקטור אנד רולף - בישום
רדקן
מאטריקס
שאו אמורה
וורה וואנג - בישום
קלאריסוניק
The Body shop
Roger & gallet
CeraVe
בנוסף, החברה מחזיקה ביותר מ-1200 בתי מרקחת בצרפת ומרכזי ספא ברחבי אירופה.
לוריאל ישראל

לוריאל ישראל היא חברת בת של קונצרן הקוסמטיקה L'Oréal S.A העולמית. החברה מתמחה בייבוא, ייצוא, הפצה ושיווק של 22 מותגים בינלאומיים בישראל, ביניהם: לוריאל פריז, גרנייה, מייבלין ניו יורק, אסי, לנקום, ג'ורג'יו ארמני, איב סן לורן, ראלף לורן, פראדה, מוגלר, אזארו, קשארל, ולנטינו, דיזל, קיל'ס, וישי, לה רוש פוזה, סרווה, קרסטס, לוריאל פרופסיונל ומטריקס.
בשנת 2022, הסתכם מחזור המכירות של החברה בישראל בכ-600 מלש"ח. לוריאל ישראל נרכשה על ידי לוריאל העולמית בין השנים 1994–1999 וכיום, 93% מהמניות הן בבעלות לוריאל העולמית ו-7% בבעלותם של משקיעים פרטיים, גד ודן פרופר[דרוש מקור]. ביוני 2015 התמנה אלי שגיב למנכ"ל החברה בישראל.
לוריאל ישראל מעסיקה כ-400 עובדים, מתוכם כ–60% נשים, ב-2 אתרים: מטה החברה בנתניה ומרכז הפצה ולוגיסטיקה בקיסריה.
לוריאל ישראל > היסטוריה

בעקבות הסרת החרם הערבי על חברות הסוחרות עם ישראל, החליטה לוריאל, ב-1995, להקים חברת בת בישראל. הפעילויות בישראל כוללת ניהול המותגים של הקבוצה ושיווק בישראל, הפצה ניהול לוגיסטי ומפעל שייצר לא רק עבור השוק הישראלי, אלא גם עבור השוק האירופי ואזור הים התיכון (יוון, טורקיה, וכו,). לפני הקמת חברת הבת בישראל שווקו מוצרי החברה בישראל על ידי יבואנים ומפיצים שונים, אך היא נמנעה לפעול ישירות בישראל בגלוי. עם זאת ב-1990 מינתה את חברת "קוסמורל" מנתניה כיבואן רשמי. כניעת החברה לחרם הערבי נחשפה על ידי ז'אן פרידמן, הוא תבע את החברה, אך משך את התביעה לאחר שנשיא צרפת פרנסואה מיטראן הבטיח לחוקק חוק שיאסור על חברות בצרפת להיכנע לחרם הערבי. החוק אכן חוקק ב-1991, אך החברה, בניגוד להבטחה לפרידמן לא הסירה את החרם מיד, אלא רק לאחר ועידת קזבלנקה ב-1994, בה הוסר החרם בפועל.
בשנת 1999 השיקה החברה בישראל את מותג האיפור האמריקני "מייבלין".
בשנת 2004 השיקה החברה את רשת מספרות תחת המותג "קרסטס", מספרות מורשות המקבלות זיכיון בלעדי להשתמש בצומרי המותג.
בשנת 2010 החליטה החברה להפסיק את שיווק המותג "הלנה רובינשטיין" בישראל עקב ירידה במכירות.
בשנת 2013 נכנסה החברה לתחום הקמעונאות, שהשיקה סניף ראשון של רשת הטיפוח והיופי קיל'ס (Kiehl's}, בקניון רמת אביב, בהמשך נפתחו עוד מספר חנויות של המותג.
בין השנים 2009-2005 כיהנה סו נבי כנשיאה עולמית של לוריאל.
לוריאל ישראל > מבנה החברה בישראל

בלוריאל ישראל ארבע חטיבות עסקיות ושירותים משותפים, הפועלים ממטה החברה בנתניה, בנוסף למרכז לוגיסטי בקיסריה.
חטיבת מוצרי הצריכה עם מוצרי קוסמטיקה וטואלטיקה, באמצעות המותגים לוריאל פריז, מייבלין ניו יורק, גרנייה ואסי.
חטיבת מוצרי היוקרה עם מותגי קוסמטיקה, בישום ומותגי מעצבי על מובילים: לנקום, איב סן לורן, קיל'ס, ג'ורג'יו ארמני, קשארל, פראדה, מוגלר, אזארו, ראלף לורן, דיזל.
חטיבת מוצרי הדרמוקוסמטיקה, משווקת את המותגים וישי, לה רוש-פוזה וסרווה.
חטיבת המוצרים המקצועיים משווקת למספרות את המותגים לוריאל פרופסיונל, קרסטס ומטריקס.
המרכז הלוגיסטי בקיסריה מאפשר ניהול של שרשרת האספקה ובקרת מלאי.
לוריאל ישראל > מפעל הייצור בישראל

מפעל הייצור של החברה במגדל העמק נחנך במקור בפברואר 1962, כמפעל ייצור של חברת הלנה רובינשטיין. באוגוסט 1962 קיבל המפעל גם אישור לייצא את מוצריו לארצות הים התיכון, אפריקה, פרס והודו. המפעל הורחב בשנת 1967, והפך שנה אחר כך גם למרכז שיווק והפצה אזורי.
בשנת 1982 רכשה משפחת פרופר (מבעלי חברת "אסם"), עם שותפים נוספים, 75% ממניות המפעל. המפעל החל לפעול תחת השם "אינטרביוטי" והמשיך לייצר את מוצרי "הלנה רובינשטיין" ומותגים נוספים ברישיון. במאי 1994 רכשה לוריאל 30% מחברת "אינטרביוטי". ב-1996 הגדילה "לוריאל" את חלקה ל-74% וגד פרופר, מבעלי המפעל, מונה ליו"ר חברת "לוריאל ישראל", שמרכזת את כל פעילות התאגיד בישראל.
בתחילת שנות ה-2000 עבר המפעל לייצר את מוצרי המותג "גרנייה" (GARNIER) והמותג "נטורל סי ביוטי" (מוצרים המבוססים על מינרלים ובוץ מים המלח), שרובם יוצאו לרחבי העולם, ויצרו הכנסות של עשרות מיליוני דולרים מדי שנה.
בתחילת 2022, לאחר 60 שנות פעילות, מפעל ״לוריאל״ במגדל העמק נסגר.
לקריאה נוספת

מיכאל בר-זוהר, "בושם מר" - חדירת הנאצים לצמרת "ל'וריאל" וכניעתה לחרם הערבי, ידיעות ספרים, 1996
יהויקים הקדוש

| --- | --- |

יהויקים מחבק את חנה בשער העיר
 לידה:  100 לפנה"ס בערך ציפורי, ישראל 
 פטירה:  המאה ה-1 לפנה"ס ירושלים או ציפורי
 קדוש עבור:  הכנסייה הקתולית, הכנסייה האורתודוקסית, הכנסייה האנגליקנית
 חג:  26 ביולי (מערב), 9 בספטמבר (מזרח)
 פטרון של:  בעיקר אבות וסבים
 
יהויקים אבי מרים (יוונית: Ιωακείμ) הוא קדוש נוצרי, בעלה של חנה הקדושה ואביה של מרים, אם ישו. דמותו אינה מוזכרת כלל בברית החדשה אלא מופיעה במיעוט של ספרים חיצוניים.
הבשורה על פי יעקב

רוב הפרטים הידועים על יהויקים מגיעים מן הספר החיצוני הבשורה על-פי יעקב, שכן ארבע הבשורות הקנוניות אינן מספקות פרטים של ממש אודות הוריה של מרים, ואף אינן מציינות את שמותיהם.
לפי הבשורה על-פי יעקב, יהויקים היה איש אמיד וירא אלוהים, אשר הרבה לחלק צדקה לעניים ולתרום כספים לבית הכנסת בציפורי. עם זאת, תרומותיו נדחו בהיותו חשוך ילדים, שכן הדבר פורש כאות רע. יהויקים פרש אל המדבר למשך ארבעים ימים, אותם העביר בתפילה ובצום. מלאכים נגלו לו ולחנה הקדושה בו-זמנית והבטיחו להם צאצא. יהויקים שב לירושלים וחיבק את חנה בשער העיר.
בתרבות

חזרתו של יהויקים לירושלים וחיבוקו את חנה בשער העיר הייתה נושא פופולרי מאוד באמנות הדתית בימי הביניים, שכן הסיפור נכלל במקראת הזהב. ועידת טרנטו, שהתכנסה באמצע המאה ה-16, שמה קץ לכך כאשר אסרה על תיאור אירועים מהבשורות החיצוניות.
רק בשנת 1584 הונהג במערב חג לכבודו של יהויקים הקדוש, אך מועדו שונה מספר פעמים במשך 400 השנים שלאחר מכן, ומאז 1969, יום חגו נחוג ביחד עם זה של חנה הקדושה ב-26 ביולי. בנצרות האורתודוקסית נחוג חגו של יהויקים הקדוש ב-9 בספטמבר.
קיימת מסורת המצביעה על קבריהם של יהויקים וחנה בכנסיית קבר מרים בירושלים.
ראו גם

חג הולדת מרים
קפלת סקרובני
המלאך מופיע בפני יהויקים
אנה הקדושה

| --- | --- |

 לידה:  בית לחם, פרובינקיה יודיאה
 פטירה:  ציפורי, פרובינקיה יודיאה
 חג:  26 ביולי (הנצרות הרומית-קתולית), 9 בדצמבר (נצרות אורתודוקסית), 25 ביולי 
 
תיאור פופולרי של אנה הקדושה: מלמדת את בתה מרים לקרוא
אנה הקדושה (ביוונית: Άννα) היא, על פי המסורת הנוצרית, אמה של מרים הבתולה וסבתו של ישו. בעלה הוא יהויקים הקדוש. דמותה אינה מוזכרת כלל בברית החדשה אלא מופיעה במיעוט של ספרים חיצוניים.
שמה

השם אנה הוא גרסה יוונית לשם "חנה". לשמה של אנה הקדושה גרסאות מקומיות בשפות שונות (Anne, Ann, Anna).
הבשורה על פי יעקב

בחיבור הבשורה על פי יעקב שהוא בשורה אפוקריפית לקאנון הנוצרי נאמר כי אנה ובעלה יהויקים הקדוש סבלו שנים רבות מעקרות. מלאך בישר להם שייוולד להם צאצא, ואנה הבטיחה להקדיש את התינוק לעבודת האל.
בתאולוגיה הנוצרית

במאה ה-4 ושוב במאה ה-15 החלה רווחת האמונה כי גם אנה ילדה את מרים בלידת בתולין, וכי גם היא התעברה בידי רוח הקודש. כיום מתנגדת הכנסייה הקתולית לאמונה זו. עמדת הכנסייה היא כי אנה הרתה וילדה את מרים כדרך האדם, אך מרים שוחררה מהחטא הקדמון בחסד אל מרגע התעברותה בבטן אמה. אירוע זה, המכונה "העיבור ללא רבב", נחוג ב-8 בדצמבר בכל שנה.
אנה הקדושה היא הקדושה המגינה של קוויבק ושל ברטאן, ומגינה על נשים בזמן הלידה, ועל כורים.
כנסיות על שמה

על שם אנה נבנו כנסיות רבות בעולם. הכנסייה הידועה ביותר היא כנסיית סנטה אנה בירושלים בדרך הייסורים הניצבת במקום שבו לפי אחת המסורות שכן ביתם של יהויקים ואנה ובו נולדה מרים, אם ישו. כנסיות נוספות על שם אנה נבנו בארץ ישראל בציפורי, שם לפי מסורת אחרת גרו יהויקים ואנה וכן כנסיית צנדחנה בתל מרשה שם, על פי מסורת אחרת, התרחשה לידתה של מרים.
ראו גם

חג הולדת מרים
סיפורת אימה

איור של "העורב" של פו מאת גוסטב דורה.
סיפורת אימה היא סוגה של ספרות ספקולטיבית שנועדה להבהיל, להפחיד או להגעיל. היסטוריון הספרות ג'יי. איי. קודון הגדיר את סיפורת האימה כ"יצירה בדיונית בפרוזה באורך משתנה... אשר מזעזע, או אפילו מפחיד את הקורא, או אולי מעורר תחושת דחייה או תיעוב". האימה מכוונת ליצור אווירה מבהילה ומפחידה עבור הקורא. האימה מחולקת לרוב לתת-סוגות של אימה פסיכולוגית ואימה על-טבעית. לעיתים קרובות ניתן לפרש את האיום המרכזי של יצירות מסיפרות האימה כמטפורה לפחדים גדולים יותר של חברה. מאפיינים נפוצים כוללים רוחות רפאים, שדים, ערפדים, אנשי זאב, ע'ולים, השטן, מכשפות, מפלצות, חוצנים, עולמות דיסטופיים ופוסט-אפוקליפטיים, רוצחים סדרתיים, קניבליזם, פסיכופתים, כתות, כישופים שחורים, שטניזם, גור ועינויים.
גיבורים בדיוניים מצאו עצמם במצבי אימה מתחילת ימי הספרות. מיתוסים ואגדות רבים מציגים מצבים ודמויות שנוכסו לאחר מכן לספרות האימה. הסופרים הראשונים שכתבו בסוגה זו המכונים "סופרים גותים". הרומן של הוראס וולפול משנת 1765, "טירת אוטרנטו", נחשב לנקודת מפנה בשורשי ספרות האימה, כשהפך סיפורי זוועות לספרות מקובלת. סופרים במאה ה-19, כברם סטוקר יוצרו של הערפד דרקולה, ומרי וולסטונקרפט שלי יוצרתו של פרנקנשטיין (הנחשב אף ליצירת מדע בדיוני מוקדמת), המשיכו להעמיד את עמודי התווך עליהם תקום סוגת האימה בהמשך.
כחלוצי ספרות האימה המודרנית נחשבים א.ת.א. הופמן, ואבי הספרות הבלשית, הסופר והמשורר אדגר אלן פו, שיצר שילוב מעניין בסוגה זו של סיפורים בלשיים עם סיפורי אימה – שפעלו במאה ה-19. לדוגמה סיפורו של אדגר אלן פו, "הרציחות ברחוב מורג'". הסיפור הקצר "כפת הקוף" אשר נכתב על ידי הסופר האנגלי ו. ו. ג'ייקובס (W. W. Jacobs), בשנת 1902 כחלק מקובץ "The Lady of the Barge" הוא אחד מסיפורי האימה המוקדמים הנודעים והמשפיעים ביותר. כן ידוע הסופר האמריקאי ה.פ. לאבקרפט שפעל בשנות ה-30 של המאה ה-20. הסופר בן זמננו הידוע ביותר בסוגה זאת הוא האמריקאי סטיבן קינג. סופר בן זמננו המשלב ספרות אימה עם ספרות בלשית הוא הסופר היהודי-אמריקאי איירה לוין, מחבר "תינוקה של רוזמרי".
בישראל בולט בסוגה זו "לילה אדום" של גל אמיר, וכן "אמא הייתה זוחלת" של לימור נחמיאס ו"הלב הקבור" של שמעון אדף שכוללים מרכיבים חזקים של סוגת האימה. אדף טען ב-2007 כי בישראל לא נוצרה סוגה של ספרות אימה באופן מובהק.
באפריל 2024, נוסד בישראל כתב העת "בּוּ!" – לאימה בתרבות, בספרות ובקלונוע. עורכי כתב העת הם אמיר חרש ודנה שוופי.
היסטוריה > לפני 1000

לסוגת האימה מקורות עתיקים בפולקלור ובמסורות דתיות המתמקדות במוות, בחיים שלאחר המוות, ברוע, בשדים ובעקרון הדבר הגלום באדם. כל אלה באו לידי ביטוי בסיפורים על יצורים כמו שדים, מכשפות, ערפדים, אנשי זאב ורוחות רפאים. סיפורת האימה האירופאית התבססה באמצעות יצירות של היוונים והרומאים הקדמונים. הרומן הידוע של מרי שלי משנת 1818, "פרנקנשטיין", הושפע מאוד מסיפורו של היפוליטוס, שאסקלפיוס מחייה ממוות. אוריפידס כתב מחזות המבוססים על הסיפור, "היפוליטוס קליפטומנוס" ו"היפוליטוס". בספרו של פלוטרכוס, "חייהם של היוונים והרומאים האצילים" העוסק בקימון, מתאר המחבר את רוחו של רוצח, דיימון, שבעצמו נרצח בבית מרחץ בסירוניאה.
פליניוס הצעיר (61 עד 113) מספר את סיפורו של אתונודורוס קנאניטס, שקנה בית רדוף רוחות באתונה. אתנודורוס היה זהיר מכיוון שהבית נראה זול. בעת כתיבת ספר על פילוסופיה, ביקרה אותו דמות רפאים קשורה בשלשלאות. הדמות נעלמה בחצר; למחרת חפרו השופטים בחצר ומצאו קבר לא מסומן.
היסטוריה > אחרי 1000

סיפורי אנשי זאב היו פופולריים בספרות הצרפתית של ימי הביניים. אחד משנים עשר הלאים (אנ') של מארי דה פרנס הוא סיפור על איש זאב בשם "ביסקלברט".
הרוזנת יולנד הזמינה סיפור על איש זאב בשם, "גיום דה פאלרמה". סופרים אנונימיים כתבו שני סיפורים על אנשי זאב, "ביקלראל" ו"מיליון".
סיפורת האימה התבססה בחלקה על הדמויות האכזריות ביותר של המאה ה-15. ניתן לשייך את דרקולה לנסיך ולאכיה, ולאד המשפד, שפשעי המלחמה לכאורה שלו פורסמו בחוברות גרמניות. חוברת משנת 1499 יצאה לאור על ידי מרקוס אייר, והייתה בולטת בשל סגנון חיתוכי העץ שלה. מסעות הרוצח הסדרתי ז'יל דה רה נתפסו כהשראה ל"כחול הזקן". המוטיב של הערפדים נגזר בעיקר מהאצילה והרוצחת, ארז'בט באטורי, ועזר לשלב את ספרות האימה במאה ה-18, כמו גם דרך ספרו של לאסלו טורוצ'י משנת 1729, "היסטוריה טראגית".
היסטוריה > המאה ה-18

במאה ה-18 חלה התפתחות הדרגתית של הרומנטיקה וסוגת האימה הגותית. היא התבססה על המורשת הכתובה והחומרית של ימי הביניים המאוחרים, ומצא את צורתו ברומן המכונן והשנוי במחלוקת של הוראס וולפול משנת 1764, "טירת אוטרנטו". למעשה, המהדורה הראשונה פורסמה במסווה של רומנטיקה מימי הביניים מאיטליה, שהתגלתה ופורסמה מחדש על ידי מתרגם פיקטיבי. לאחר שהתגלתה כמודרנית, רבים מצאו את הסוגה כאנכרוניסטית, ריאקציונית, או שלילית, אך זו צברה פופולריות. הרומן העניק השראה ל"ואטאק" (1786) מאת ויליאם בקפורד, "רומן סיציליאני" (1790), "התעלומה של אודולפו" (1794) ו"האיטלקי" (1796) מאת אן רדקליף ו"הנזיר" (1797) מאת מת'יו לואיס. כמות משמעותית של סיפורת אימה בעידן זה נכתבה בידי נשים ושווקה כלפי קהל נשי; תרחיש אופייני ברומנים היה אישה בעלת תושייה בטירה קודרת ומסתורית.
היסטוריה > המאה ה-19

המסורת הגותית התפתחה לסוגה שהקוראים המודרניים מכנים ספרות אימה במאה ה-19. יצירות ודמויות משפיעות שממשיכות להדהד בסיפורת ובקולנוע היום ראו את יצירתן בסרט "עמי ותמי" מאת האחים גרים (1812), "פרנקנשטיין" מאת מרי שלי (1818), "הערפד" מאת ג'ון פולידורי (1819), "מלמות' הנודד" מאת צ'ארלס מטורין (1820), "האגדה על סליפי הולו" מאת וושינגטון אירווינג (1820), "המומיה!: או אגדת המאה העשרים ושתיים" מאת ג'יין סי. לודון (1827), "הגיבן מנוטרדאם" מאתויקטור הוגו (1831), "ורני הערפד" מאת תומאס פקט פרסט (1847), יצירותיו של אדגר אלן פו, יצירותיו של שרידן לה פאנו, "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד" מאת רוברט לואיס סטיבנסון (1886), "תמונתו של דוריאן גריי" מאת אוסקר ויילד (1890), "הרואה ואינו נראה" מאת הרברט ג'ורג' ולס (1897), ו"דרקולה" מאת ברם סטוקר (1897). כל אחת מהעבודות הללו יצרה אייקון מתמשך של אימה שמוצגת בווריאציות שונות בעולם הספרות, הקולנוע או הטלוויזיה.