stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקהילה היהודית במושינה
מלחמת העולם השנייה

בספטמבר 1939 כבשו חיילי הוורמאכט את מושינה, שבה התגוררו באותה תקופה כ-800 יהודים. רבים מהם נמלטו, חלקם מזרחה ומקצתם נשארו בגליציה המזרחית או שבו לעיירות מוצאם. עם הכיבוש הגרמני צוו יהודי העיר בין היתר ללבוש טלאי צהוב ותנועתם הוגבלה. הוקם יודנראט בראשותו של איזאק ברודמן, והתכתובת של ברודמן עם יס"ס (הארגון לעזרה הדדית) ב-20 בספטמבר 1940 משמשת מקור רב ערך להבנת התנאים שבהם חיו יהודי מושינה בשנות המלחמה הראשונות.
אוכלוסיית העיר המונה כ-800 יהודים מרוששת לחלוטין, אין כל אפשרות להתפרנס, וכך עוברים עלינו הימים בעוני מחפיר. מפרוץ המלחמה ועד היום לא קיבלנו שום עזרה. בשלב הנוכחי, כפי שהזכרנו קודם, אין באפשרותנו לתמוך בעצמנו בעזרה הדדית עקב העוני ששורר בכל פינה.
ב-29 באוקטובר 1940 הוציא חבר עיריית נובי סונץ' פקודה הקובעת כי "היהודים החיים קריניצה, מושינה, ופיבניצ'נה ובעיירות הסמוכות ...לעזוב את האדמות השייכות למחוזות אלה עד ל-30 בנובמבר 1940". ואכן, עד סוף דצמבר 1940 חדלה כמעט הקהילה היהודית של מושינה להתקיים, עם עקירתם של רוב היהודים לעיירות סמוכות, ביניהן באבובה וגריבּוּב, ומאוחר יותר גם לגטו נובי סונץ'. במגרש על יד מנסרה שבבעלות החברה הגרמנית "הובאג" הוקם מחנה עבודה שפעל בשנות 1941–1942. אל המחנה הובאו בהתחלה כ-150 יהודים מהגטו נובי סונץ', ואחרי כמה חודשים בוצעה תחלופה: כלואי המחנה הועברו בחזרה לגטו, ומהגטו נלקחה קבוצה אחרת שנשלחה למחנה. המחנה פורק בדצמבר 1942 ושוכניו נשלחו למחנות כפייה אחרים, ביניהן מחנה במיילץ בה פעלו מספר מפעלים להרכבת מטוסים.
הגטו בנובי סונץ' פורק בשנת 1942, ודיירי הגטו נשלחו למחנות ההשמדה בבלז'ץ ובאושוויץ. ככל הידוע, שרדו רק שני תושבים יהודים שברחו לברית המועצות בתחילת 1940.
הערות שוליים

↑  ארגונים נוספים שפעלו בעיר: "ארזי לבנון" שהוקם בשנת 1905 (עם חברים מועטים) "התחייה" (1919) וכן סניפים של "המזרחי" ו"הנוער העברי" (1928) שמאוחר יותר התפלג ל"הנוער הציוני" ו"עקיבא". במועדוני הנוער הללו הוקמו סיפריות והתקיימו קורסים לעברית, חוגי דרמה ועוד. בבחירות שקיים הקונגרס הציוני בשנת 1935 התפצלו קולות הבוחרים כדלקמן: 43% ל"הציונים הכלליים" (השחר), 16% ל"המזרחי", ו- 19% ל"רשימת ארץ-ישראל העובדת".
↑  הגרמנים הענישו בחומרה יהודים שנמצאו מחוץ ליישוב ללא אישורים, בשל קרבתו לגבול הצכ'וסלובקי
↑  לפי מקור ישן יותר נותרו במושינה כ-423 יהודים בשנת 1941. ייתכן שמספר זה כולל את עובדי המחנה במושינה.
↑  בתוך: פנקס הקהילות: אנציקלופדיה של קהילות יהודיות, פולין, ירושלים: יד ושם
הר בלקנסקה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  מימי בלקנסקה 
 גובה:  1,600 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  69°37′47″S 71°29′55″W﻿ / ﻿69.629722222222°S 71.498611111111°W﻿ / -69.629722222222; -71.498611111111
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההר בלקנסקה(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההר בלקנסקה(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר בלקנסקה(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר בלקנסקה
 
הר בלקנסקה (באנגלית: Mount Balkanska; בבולגרית: връх Балканска) הוא הר המכוסה ברובו קרח, בהרי לאסוס, בצפון האי אלכסנדר, שב אנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,600 מטרים מעל פני הים.
מדרונותיו הדרום-מערביים של ההר תלולים, ובשל כך אינם מכוסים קרח ברובם.
ההר מתנשא מעל שדה הקרח ניקולס שממזרח לו; ומעל קרחון נארצ'ן שמצפון-מערב לו.
ההר ממוקם 2.53 קילומטרים דרומית - דרום-מזרחית לפסגת מוריסני; 16.2 קילומטרים ממערב לנונאטאק נבוש שברמת אלגר; 4.26 קילומטרים מצפון להר מורלי; ו-4.57 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית מפסגת ביגל.
היסטוריה > מיפוי ההר

ההר מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1971.
היסטוריה > מקור השם

ההר נקרא על שמה של זמרת האופרה הבולגרית מימי בלקנסקה.
לקריאה נוספת

הגאזט האנטארקטי הבולגרי (בבולגרית)
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי הבולגרי
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  ראו ב"לקריאה נוספת" בגאזט האנטארקטי הבולגרי
הר בלינגסהאוזן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן 
 גובה:  1,380 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי הנסיך אלברט 
 קואורדינטות:  75°07′00″S 162°06′00″E﻿ / ﻿75.1167°S 162.1°E﻿ / -75.1167; 162.1
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר בלינגסהאוזן(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר בלינגסהאוזן
 
הר בלינגסהאוזן (באנגלית: Mount Bellingshausen) הוא הר בהרי הנסיך אלברט (המהווים חלק מההרים הטרנס-אנטארקטיים). הר בלינגסהאוזן ממוקם באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
להר צורת חרוט, והוא בולט בסביבתו.
גובהו של ההר 1,380 מטרים מעל פני הים; והוא מתנשא לגובה של 154 מטרים מעל סביבתו.
ההר ממוקם 9 קילומטרים צפונית-מזרחית להר פריסטלי, בין קרחון לארסן וקרחון דייוויד.
היסטוריה > גילוי ההר

ההר התגלה על ידי המשלחת הבריטית האנטארקטית (משלחת דיסקברי), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904 בפיקודו של רוברט סקוט.
היסטוריה > מקור השם

סקוט נתן להר את שמו.
סקוט קרא להר על שם האדמירל תדיאוס בלינגסהאוזן, מנהיג המשלחת הרוסית בין השנים 1819– 1821.
לקריאה נוספת

• Defense Mapping Agency 1992, , P 400
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, , P 194
הערות שוליים

↑  ההודעה הרשמית על מתן שמות אנטארקטיים בצו פרסום השמות הרשמי של ממשלת ניו זילנד
↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  לפי מקור אחר גובהו של ההר 975 מטרים מעל פני הים
↑  על פי הספר Sailing Directions for Antarctica: Including the Off-lying Islands South of Latitude 60°, המפורט בפסקת "לקריאה נוספת", גובהו של ההר 976.6 מטרים מעל פני הים.
1 2  מידע גאוגרפי
| אתרים בהרי הנסיך אלברט |
| --- | --- | --- |
| הרים | הר בואן • הר בילינג • הר ג'ויס • הר ג'ורג' מארי • הר האוורד • הר מאליס • הר מארי • הר מוריסון • הר מקינטוש • הר סמית' • הר פריסטלי |  |
| מעברי הרים | אוכף דוגווץ' |  |
| סלעים ומצוקים | סלעי שפרד • סלעי בובי |  |
| גבעות | רייקר |  |
| קרחונים | דייוויד • פראר • פריסטלי |  |
| מקפא קרחוני | פריסטלי |  |
| נונאטאקים | נונאטאקי טריו |  |
הרייט באקר

| --- | --- |

 לידה:  21 בינואר 1845 Holmestrand, נורווגיה 
 פטירה:  25 במרץ 1932 (בגיל 87) אוסלו, נורווגיה 
 שם לידה:  Harriet Backer 
 מקום קבורה:  Vår Frelsers gravlund 
 מקום לימודים:  Hartvig Nissen School 
 תחום יצירה:  ציור, אמנות חזותית 
 יצירות ידועות:  A Country Cobbler, Landscape, Eggedal 
 פרסים והוקרה:  מדליית ההצטיינות של המלך מזהב (1 ביולי 1908) 
 
הרייט באקר (בנורווגית: Harriet Backer ‏;21 בינואר 1845 – 25 במרץ 1932) הייתה ציירת נורווגית, שהייתה חלוצה בקרב אמניות הן בארצות הנורדיות והן באירופה בכלל. היא ידועה בעיקר בזכות סצנות הפנים המפורטות שלה, המועברות בצבעים עשירים וביחסי הגומלין של אור וצל.
ביוגרפיה

באקר הייתה אחת מארבע בנות שנולדו למשפחה אמידה בהולמסטרנד בווסטפולד, נורווגיה. הוריה היו נילס באקר (1815–1877) וסופי סמית' פיטרסן (1819–1882). אביה היה סוחר ואמה הייתה ממשפחה אמידה. משפחתה עברה לגור בכריסטיאניה (אוסלו) בשנת 1856.
היא למדה בבית הספר לנערות (1857–1860) ובבית הספר הרטוויג ניסן (1863). בגיל 12 למדה לראשונה שיעורים ברישום וציור, בעיקר אצל יואכים קלמאייר (1857). היא למדה אצל מדריך האמנות יוהאן פרדריק אקרסברג (1861–1865), בברלין אצל אלפונס הולנדר (1866–1867), אצל האמנית כריסטן ברון (1867–1868) ולמדה בבית הספר לציור של קנוד ברגסליין (1871–1874). מאוחר יותר היא הייתה תלמידתו של איליף פטרסון במינכן (1874–1878).
היא הייתה תלמידתם של ליאון בונאט וז'אן-לאון ז'רום בפריז (1878–1780).
בנוסף נסעה רבות כבת זוגה של אחותה, הפסנתרנית אגתה בקר גרונדהל (1847–1907), בסיורי הקונצרטים שלה ברחבי אירופה. היא לקחה שיעורים נוספים במהלך נסיעות אלה. בין השנים 1880–1888 היא שהתה בפריז, שם חלקה סטודיו עם האמנית הנורווגית, קיטי לנג שלן.
בשנת 1888 היא חזרה לנורווגיה לצמיתות והתיישבה בסנדביקה, מחוץ לכריסטיאניה. משנת 1889 ועד שנת 1912 הפעילה בית ספר לאמנות והייתה השפעה על מספר אמנים צעירים יותר.
באקר הפיקה רק כ -180 יצירות אמנות שהתבססו בעיקר על נושאים מקומיים. עבודתה הייתה איטית ויסודית. בשנת 1880, הופיעה לראשונה בפריז עם הציור "התבודדות", ובשנת 1883 הציגה את "בלוט אינטריור" בתערוכת הסתיו באוסלו. היא הושפעה מהאימפרסיוניזם. היא מעולם לא השתייכה לאף בית ספר, אך לעיתים קרובות משווים את עבודתה לזו של איליף פטרסן בן זמנה (1852–1928). באקר עבדה במסורת הריאליזם בציור, שם היא נחשבת לציירת טבע וגם לאימפרסיוניסטית מוקדמת.
היא זכתה במדליית כסף בתערוכת יוניברל (1889). באקר הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
משנת 1907 ועד מותה בשנת 1925 קיבלה מענק שנתי מהתעשיין העשיר ופטרון האמנויות, אולף פרדריק שו (1861–1925). היא קיבלה את מדליית כבוד מזהב של המלך. היא זכתה במספר תוארי כבוד, ובשנת 1925 היא הוצבה למחלקה הראשונה של האבירים במסדר סנט אולב.
באקר נפטרה בשנת 1932 ונקברה באוסלו.
עדה מדסן (1917–2009) עיצבה פסל ברונזה של הרייט באקר ואחותה אגתה באקר גרונדאהל שהוקם בשנת 1982 בעיר הולמסטרנד.
כמה מהמוזיאונים ואוספי האמנות הגדולים ביותר בנורווגיה מציגים יצירות שלה. כולל המוזיאון הלאומי באוסלו, מוזיאון ברגן ואוסף רסמוס מאיירס במוזיאון ברגן קונסט בברגן.
גלריה

'
הערות שוליים

↑  Tore Kirkholt, Harriet Backer, Store norske leksikon, 2020-04-19
↑  Marit Lange, Harriet Backer, Norsk biografisk leksikon, 2020-02-25
↑  The Glamorous Parisian Salon of Marie Trélat, Interlude, ‏2017-04-01 (באנגלית אמריקאית)
↑  Harriet Backer: a gifted, determined artist, The Norwegian American, ‏2015-02-02 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 90221820  BnF: cb12530472w (data)  GND: 11951611X  ISNI: 0000 0000 6674 9090  KulturNav: 9c5564e6-ce98-43cb-b1e8-70a3c8e0df3f  LCCN: n84129014  NKC: jo20241230329  NTA: 133576094  RKD: 3391  SELIBR: 176470  SNAC: w6f22rzz  SUDOC: 034561307  ULAN: 500013350  VIAF: 8199706   WorldCat (עם VIAF): 8199706
המכון לננוטכנולוגיה על שם ראסל ברי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 ארגון ממשלתי
 תקופת הפעילות:  2005–הווה (כ־19 שנים) 
 תלמידים
 :  300 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°46′40″N 35°01′18″E﻿ / ﻿32.777680052155°N 35.021579898218°E﻿ / 32.777680052155; 35.021579898218
 rbni.technion.ac.il
  (למפת חיפה מוגדלת) המכון לננוטכנולוגיה על שם ראסל ברי(למפת חיפה רגילה) המכון לננוטכנולוגיה על שם ראסל ברי(למפת הגליל המערבי רגילה) המכון לננוטכנולוגיה על שם ראסל ברי(למפת הגליל המערבי מוגדלת) המכון לננוטכנולוגיה על שם ראסל ברי
 
המכון לננוטכנולוגיה על שם ראסל ברי הוא היחידה האקדמית הגדולה בטכניון שבחיפה. המכון נוסד בשנת 2005 במימון ממשלת ישראל, הקרן הפילנתרופית ע"ש ראסל ברי והטכניון בהשקעה כוללת של 100 מיליון דולר. ההשקעה הממשלתית הרחבה בהקמת המכון עוררה ביקורת בקרב חלקים באקדמיה.
בשנת 2016 עבדו במכון כ-150 חוקרים. מנהל המכון הוא פרופסור גדי אייזנשטיין. בשנת 2021 למדו במכון כ-300 סטודנטים מ-14 פקולטות שונות.
במסגרת המכון מתקיימת תוכנית הרב תחומית לתארים מתקדמים בננו-מדעים וננו-טכנולוגיה בשיתוף פעולה עם יחידות אקדמיות נוספות בטכניון.
הערות שוליים

↑  נפתח המכון לננו טכנולוגיה בטכניון * דולר השקעה מול כל דולר תרומה, באתר הידען, ‏2005-02-07
↑  ננו-טכנולוגיה בטכניון: מובילים את התחום בצמרת העולמית, באתר IT News, ‏2016-02-07
↑  תמרה טראובמן, מכון לננוטכנולוגיה יוקם בטכניון - אך באקדמיה לא כולם חוגגים, באתר הארץ, 7 בפברואר 2005
↑  RBNI Staff | RBNI, rbni.technion.ac.il
↑  RUSSELL BERRIE NANOTECHNOLOGY INSTITUTE | RBNI, rbni.technion.ac.il
↑  התכנית הרב תחומית לתארים גבוהים בננו-מדעים וננו-טכנולוגיה ע"ש נורמן סיידן | בית הספר לתארים מתקדמים, באתר graduate.technion.ac.il
וולונגונג

| --- | --- |

מראה העיר
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה
 מדינה:  ניו סאות' ויילס ניו סאות' ויילס
 שפה רשמית:  אנגלית
 תאריך ייסוד:  1834
 שטח:  684 קמ"ר
 גובה:  5 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  261,896 (2016)
 קואורדינטות:  34°25′59″S 150°52′59″E﻿ / ﻿34.433055555556°S 150.88305555556°E﻿ / -34.433055555556; 150.88305555556 
 אזור זמן:  UTC +10
 http://www.wollongong.nsw.gov.au
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוסטרליה מוגדלת) בריזבן סידני קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרוויןוולונגונג(למפת אוסטרליה רגילה) בריזבן סידני קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרוויןוולונגונג(למפת ניו סאות' ויילס רגילה) סידני ניוקאסל וואגה וואגה טוויד הידס קופס הארבור טאמוורת' אולבורי אורנג' דובו וילנדרה הבירה קווינסלנד א ו ה ד ר ו מ י ת  ויקטוריה ים טסמן וולונגונג(למפת ניו סאות' ויילס מוגדלת) סידני ניוקאסל וואגה וואגה טוויד הידס קופס הארבור טאמוורת' אולבורי אורנג' דובו וילנדרה הבירה קווינסלנד א ו ה ד ר ו מ י ת  ויקטוריה ים טסמן וולונגונג  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
וולונגונג (באנגלית: Wollongong, בשפת האבוריג'ינים: "ימי הדרום") היא עיר חוף במדינת ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה. העיר שוכנת על רצועת חוף צרה בין מתלול אילאווארה (Illawarra) לבין האוקיינוס השקט, 82 ק"מ מדרום לבירת המדינה סידני. אוכלוסיית העיר מנתה 268,944 תושבים במפקד 2011 ובכך היא העיר השלישית בגודלה בניו סאות' ויילס והעשירית בגודלה בכל אוסטרליה.
וולוגונג ידועה בתעשייתה הכבדה המפותחת, בנמל שלה ובמבנה הפיזי המיוחד שלה. בעיר קיימות שתי קתדרלות, כנסיות מזרמים רבים והמקדש הבודהיסטי הגדול ביותר בחצי הכדור הדרומי. לעיר היסטוריה ארוכה של פעילות תעשייתית ושל כריית פחם. היא מקור משיכה לתיירים רבים הפוקדים אותה מדי שנה והיא המרכז של ענף הדייג באזור. באוניברסיטת וולונגונג לומדים כ-22,000 סטודנטים והיא זכתה להכרה בינלאומית.
היסטוריה

האזור היה מיושב בשבטים אבוריג'ינים. האירופאים הראשונים שביקרו במקום היו מתיו פלינדרס וג'ורג' בס (George Bass) שנחתו באגם אילאווארה (Illawarra) ב-1796. המתיישבים הראשונים באזור היו חוטבי עצים בראשית המאה ה-19, שאחריהם הגיעו ב-1812 איכרים. ב-1815 הוקמה במקום בקתת נוקדים ראשונה. ב-1830 הוקם מחנה צבאי ליד הנמל. מתיישבים נוספים הגיעו בהמשך וב-1834 הוקמה העיירה. הרחוב הראשי נסלל על ידי נידונים ב-1835–1836. ב-1856 מנתה אוכלוסיית וולוגונג 864 תושבים.
ב-1858 נבנה בית משפט. ב-1862 חוברה העיירה לקו טלגרף וב-1865 החלה העיירה לקבל אספקת גז. ב-1868 הורחב הנמל, ב-1871 הושלמה בנייתו של המגדלור וב-1883 נסללה מסילת ברזל שהובילה פחם לנמל. העיר הוארה בתאורת גז ב-1883 וב-1885 הוקם בניין בית המשפט. כמו בתי משפט רבים באוסטרליה הוא הוקם בסגנון אדריכלות נאו-קלאסית וכיום הוא מוכר בתור אתר מורשת לאומי. ב-1886 הוקם בניין העירייה.
ב-1902 אירע פיצוץ במכרה הפחם הסמוך לעיר במאונט קמבלה (Mount Kembla) ונהרגו בו 94 כורים בנוסף לשניים שנהרגו בניסיונות החילוץ. ב-1908 הוקם בעיר בית החולים וב-1916 נפתח בית הספר התיכון של העיר.
תעשייה כבדה הייתה חלק נכבד מכלכלת העיר עקב זמינותו הקרובה של הפחם. ב-1928 הוקם מפעל פלדה בפורט קמבלה, ק"מ ספורים מדרום לוולונגונג. תעשיית הפלדה בעיר התפתחה והפכה למשמעותית בקנה מידה עולמי. תפוקת הפלדה הייתה בהיקף של 5 מיליוני טונות בשנה. תעשיות נוספות שהוקמו באזור התעשייה של פורט קמבלה היו מפעל לייצור דשנים, מפעל להתכת נחושת, בית מלאכה לקטרים, מסוף ליצוא פחם, מסוף לייצוא דגנים ומפעל לייצור גזים תעשייתיים.
ב-1937 הושלמה בנייתו של מגדלור חדש. ב-1942 הוכרזה וולונגונג כעיר. ב-1954 אוכלוסיית העיר מנתה 90,852 תושבים. ב-1961 הוקמה בעיר אוניברסיטה וב-1963 נפתח בית מדרש למורים. ב-1985 חושמלה מסילת הברזל המובילה לוולונגונג.
למרות שקיעתן של התעשיות המסורתיות עקב נטישת כלכלת הפרוטקציוניזם בשנות השמונים, רבים מהמפעלים בעיר עדיין קיימים ופועלים. עם זאת ענפי הכלכלה של וולונגונג נעשים מגוונים יותר וכוללים: חינוך גבוה, אומנויות, תיירות, בנייה למגורים, וייצור חשמל ידידותי לסביבה. עם זאת, חלק הארי של כלכלת העיר נסמך על התעשייה הכבדה ונראה שהמצב יימשך כך בעתיד הקרוב.
גאוגרפיה

המבנה הגאוגרפי של וולונגונג מיוחד. היא שוכנת על מישור חוף צר התחום בין ים טסמן ממזרח, לבין מתלול אילאווארה (Illawarra ) ממערב. רצועת החוף רחב יחסית בדרום ונעשית צרה בצפון כשהעיר שוכנת פחות או יותר באמצע. מדרום למרכז העיר משתרע אגם אילאווארה (Illawarra).
גובהו של הרכס ממערב נע בין 150 ל-750 מטרים מעל פני הים. שכבות הרכס כוללות מרבצי פחם והכניסות למכרות הפחם הם על המדרונות של הרכס בכל רחבי העיר.
ערים תאומות

יפן קווסאקי, יפן
מקדוניה אוחריד, מקדוניה
הרפובליקה העממית של סין לונגיאן (אנ'), הרפובליקה העממית של סין
הערות שוליים

↑  וולונגונג במפקד 2011
↑  "Nan Tien Temple Home Page". Nan Tien Temple.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552734705171  BnF: cb12105692z (data)  GND: 4358153-5  LCCN: n82010613  MusicBrainz: 4b79e850-ada6-4381-8637-e42279f27d3e  VIAF: 123756810   WorldCat (עם VIAF): 123756810
ויליאם בירד

| --- | --- |

 לידה:  1543 לונדון, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  4 ביולי 1623 (בגיל 80 בערך) Stondon Massey, אסקס, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  Stondon Massey (St Peter and St Paul) Churchyard 
 מוקד פעילות:  ממלכת אנגליה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 חתימה:  
 
ויליאם בירד (באנגלית: William Byrd;‏ 1543 - 4 ביולי 1623) - מלחין אנגלי בתקופת הרנסאנס, נחשב לאבי המוזיקה האנגלית.
חייו

בירד נולד בשנת 1543 במקום לא ידוע באנגליה. בשנת 1563 כיהן כנגן העוגב ומנהל המקהלה בקתדרלת לינקולן. בשנת 1572 הצטרף לקפלה המלכותית בתור זמר. באותה שנה התמנה לנגן העוגב באותה קפלה ביחד עם מורו תומאס טאליס, אף הוא מלחין ידוע באותה תקופה. בשנת 1575 קיבלו שניהם כתב הרשאה מלכותי להדפסה ולמכירה של תווים. בשנת 1578 עקרה משפחתו של בירד להרלינגטון בעקבות רדיפות הקתולים (משפחתו של בירד הייתה קתולית אדוקה). בשנת 1581 נערך חיפוש בביתו של בירד והוא נקנס על אמונתו. בשנות ה-90 של המאה של המאה ה-15 עבר בירד לאסקס וחי שם עד מותו בשנת 1623.
יצירתו

בירד הלחין בתקופתה של אליזבת הראשונה, תור הזהב של המוזיקה החילונית. למרות היותו קתולי אדוק, עובדה שמופיעה גם ביצירותיו, המלכה האנגליקנית הייתה בדרך כלל סובלנית כלפי אמונתו של בירד.
אמונתו התבטאה במיסות ובמוטטים שכתב, הידועות שבהן הן: המיסות לשלושה, ארבעה וחמישה קולות, "הלל לגוף האמיתי" (מוטט), ורבים אחרים.
למרות אמונתו הקתולית, בירד הלחין גם המנונים לכנסייה האנגליקנית, כמו: "בוא אלי, צער, לנצח" ו"עבודת הקודש הגדולה".
מלבד מוזיקה קולית, כתב יצירות כליות רבות, בעיקר לוירג'ינל ולקונסורט ויולים. ביצירותיו לווירג'ינל מתבלטות סדרות של וריאציות, חלקן מבוססות על מנגינות עממיות ובלדות וכן ריקודים (בדרך כלל צמדים של פוואן וגאליארד). כמו כן יש לציין מספר יצירות תוכניתיות כמו "הקרב" או "הפעמונים", יצירות קונטרפונקטיות כמו פנטסיות ויצירות ליטורגיות. ביצירותיו לקונסורט ויולים יש לציין פנטסיות בשלושה, ארבעה, חמישה וששה קולות, יצירות המבוססות על קנטוס פירמוס כמו למשל In Nomine וכן ריקודים.
ויליאם בירד: "שירו בששון לאל, הוא כוחנו". (BL Harley MS 7337 f. 54v)
הנרי סקולקראפט

| --- | --- |

 לידה:  28 במרץ 1793 מחוז אולבני, ארצות הברית 
 פטירה:  10 בדצמבר 1864 (בגיל 71) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  יוניון קולג', מידלברי קולג' 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  ג'יין ג'ונסטון סקולקראפט  מרי האוורד סקולקראפט 
 חתימה:   
 
הנרי סקולקראפט (באנגלית: Henry Schoolcraft‏: 28 במרץ 1793 – 10 בדצמבר 1864) היה גאוגרף, גאולוג ואתנולוג אמריקאי, שנודע במחקריו המוקדמים על תרבויות אינדיאנים, כמו גם במסעו בשנת 1832 למקורות נהר המיסיסיפי.
ראשית חייו

סקולקרפאט נולד בשנת 1793 בגילדרלנד, מחוז אלבני, ניו יורק, בנם של לורנס סקולקראפט ואנה ברברה. הוא נכנס ליוניון קולג' בגיל 15 ובהמשך למד במכללת מידלברי. הוא התעניין במיוחד בגאולוגיה ובמינרלוגיה.
אביו היה יצרן זכוכית, והנרי בתחילה למד ועבד בזכוכית. הוא כתב את המאמר הראשון שלו בנושא הזכוכית (1817). לאחר שעבד במספר עבודות זכוכית בניו יורק, ורמונט וניו המפשייר, עזב את העסק המשפחתי בגיל 25 כדי לחקור את הגבול המערבי של ארצות הברית.
סקרים גאוגרפים

בין נובמבר לפברואר 1819 ביצעו סקולקראפט וחברו לוי פטיבונה מסע מפוטוסי שבמיזורי לספרינגפילד. הם נסעו בהמשך הנהר הלבן לארקנסו, ועשו סקר על הגאוגרפיה, הגאולוגיה והמינרלוגיה של האזור. סקולקראפט פרסם מחקר זה (1819). הוא זיהה נכון את הפוטנציאל להפקות עופרת באזור. מיזורי הפכה בסופו של דבר למדינה המובילה בתפוקת מינרל זה. הוא גם פרסם דו"ח כתוב הראשון של חקר אירופאי-אמריקאי של אזור הרי האוזרק.
משלחת זו ופרסומיו הפיצו את שמו, ושר המלחמה, ג'ון סי. קלהון, אשר ראה בו "איש עם אמביציה וסקרנות שלא יודעת שובע". קלהון המליץ עליו למושל של מישיגן, לואיס קאס, לנהל מסע לחקור את אזור אגם סופיריור ואת האדמות שממערב לנהר המיסיסיפי. החל באביב 1820 שימש סקולקראפט כגאולוג במשלחת של לואיס קאס. החל מדטרויט, הם נסעו כמעט 3,200 ק"מ לאורך אגם יורון ואגם סופריור, מערבה לנהר המיסיסיפי, במורד הנהר לאיווה של ימינו, ואז חזרו לדטרויט לאחר שהתחקו אחר חופי אגם מישיגן.
המשלחת נועדה למצוא את מקורו של נהר המיסיסיפי, וגם לפתור את שאלת הגבול הבלתי מוגדר בין ארצות הברית לקנדה הבריטית. המשלחת נסעה עד למעלה הזרם במינסוטה של ימינו. מכיוון שמפלס המים הנמוך בנהר מנעו שייט רחוק יותר, האגם הוגדר כראש המים של הנהר, ושמו שונה לכבוד קאס. סיפורו של סקולקראפט על המשלחת פורסם בכתב העת בשם "מסעות דרך האזורים הצפון מערביים. .. למקורות נהר המיסיסיפי" (1821).
בשנת 1821 הוא היה חבר במסע ממשלתי אחר שנסע דרך אילינוי, אינדיאנה ואוהיו.
נישואין ומשפחה

סקולקראפט הכיר את אשתו הראשונה ג'יין ג'ונסטון זמן קצר לאחר שהוצב בשנת 1822 בסולט סט. מארי, מישיגן, כמפקח על האינדיאנים הראשון בארצות הברית. שנתיים לפני כן הקימה הממשלה את מצודת פורט בריידי ורצתה לבסס נוכחות רשמית כדי למנוע כל איום בריטי מחודש בעקבות מלחמת 1812. הממשלה ניסתה להבטיח את האזור כנגד התסיסה הבריטית בקרב שבט האוג'יבווה.
ג'יין ג'ונסטון הייתה בתו הבכורה של ג'ון ג'ונסטון, סוחר פרוות סקוטי-אירי ידוע, ואשתו סוזן ג'ונסטון, בתם של ראש השבט אג'יבווה ואשתו. שני הג'ונסטונים היו בעלי מעמד גבוה. נולדו להם שמונה ילדים, ומשפחתם העשירה הייתה ידועה באזור.
לג'יין והנרי נולדו ארבעה ילדים. היו להם נישואים שהפיקו כתיבת מכתבים רבים זה לזה לאורך השנים. ג'יין סבלה ממחלות תכופות. היא נפטרה בשנת 1842, בעת ביקורה בקנדה, ונקברה בכנסיית סנט ג'ון האנגליקנית, אנקסטר, אונטריו.
ב-12 בינואר 1847, לאחר שעבר לוושינגטון סקולקראפט התחתן שוב, בגיל 53, עם מרי הווארד (נפטרה ב-12 במרץ 1878). היא הייתה מהדרום, ותמכה בעבדות ובהפרדה גזעית. כתוצאה מכך התרחקו ילדיו מהנישואים הראשונים מאביהם וממנה.
בשנת 1860 מרי הווארד פרסמה את הרומן "הכפפה השחורה: סיפור על חיי המטעים בדרום קרוליינה" אחד מספרי העבדות הרבים שפורסמו בתגובה לרב המכר של אותם ימים "אוהל הדוד תום", של הרייט ביצ'ר סטואו. סיפרה של מרי הווארד, עודד את העבדות והפך גם לרב מכר בתקופתו.
פעילויות שונות

סקולקראפט החל את המחקר האתנולוגי שלו בשנת 1822 במהלך מינויו כמפקח על האינדיאנים בסולט סט. מארי, מישיגן. הייתה לו האחריות לשבטים בצפון מישיגן, ויסקונסין ומינסוטה. מאשתו הראשונה ג'יין ג'ונסטון, סקולקראפט למד את שפת אוג'יבווה (אנ'), כמו גם חלק ניכר מהסיפור של השבט ותרבותו.
סקולקראפט נבחר לבית המחוקקים של טריטוריית מישיגן, שם כיהן בין השנים 1828 ל-1832. בשנת 1832, הוא נסע שוב לחלקים העליונים של מיסיסיפי כדי ליישב את הסכסוכים המתמשכים בין שטחי האוג'יבווה והדקוטה. הוא שוחח עם מנהיגים אינדיאנים כדי לשמור על השלום. הוא קיבל גם רופא מלווה והוראות להתחיל לחסן אינדיאנים נגד אבעבועות שחורות. הוא קבע כי אבעבועות שחורות לא היו ידועות בקרב אנשי האוג'יבווה לפני שנת 1750 כאשר חזרה קבוצת לוחמים שנוצר מגע בינם עם האירופאים בחוף המזרחי. קבוצה זו הגיעה למונטריאול כדי לסייע לצרפתים נגד הבריטים במלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
במהלך מסע זה, ניצל סקולקראפט את ההזדמנות לחקור את האזור, ויצר את המפה המדויקת הראשונה של אזור האגמים סביב ימת סופריור המערבי. הוא גילה את מקור המים האמיתי של נהר המיסיסיפי באגם איטאסקה (אנ'). הנהר סקולקראפט הסמוך, שהוא היובל העיקרי הראשון של המיסיסיפי, נקרא מאוחר יותר לכבודו. עיתוני ארצות הברית סיקרו באופן נרחב את המשלחת הזו. סקולקראפט כתב על המסע בספר שפרסם ב-1834, על גילוי מקורות המיסיסיפי.
בשנת 1836 הוא היה סייע ליישוב סכסוכי קרקעות עם האוג'יבווה. הוא עבד איתם להשגת חוזה (1836), לפיו הם מסרו לארצות הברית שטח עצום של 53,000 קמ"ר בשווי מיליוני דולרים רבים. הוא האמין כי עדיף לאוג'יבווה לוותר על אדמות הציד הנרחבות שלהם. הממשלה הסכימה לשלם פיצויים ולספק אספקה ומזון בזמן שהאוג'יבווה עברו לאורח חיים חדש, אך מתן הפיצויים שהובטחו לא הגיע מטעם הממשלה האמריקאית, והאוג'יבווה סבלו כתוצאה מכך.
בשנת 1838 על פי תנאי האמנה, סקולקראפט פיקח על בניית המעון שלו באי מקינאק. הבניין רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. הוא סיפק גם דיור זמני לאנשי אוג'יבווה שהגיעו לאי מקינאק כדי לקבל קצבה במהלך המעבר למה שחשבה ממשלת ארצות הברית כדרך חיים מסודרת יותר.
בשנת 1839 מונה שוב סקולקראפט למפקח על ענייני האינדיאנים. הוא החל בסדרת מחקרי האינדיאנים שפורסמו מאוחר יותר. אלה כללו את אוסף הסיפורים והאגדות האינדיאנים שלו, שרבים מהם אשתו ג'יין ג'ונסטון סקולקראפט סיפרה לו או תרגמה עבורו מתרבותה.
בהיותו במישיגן, סקולקראפט הפך לחבר במועצה של אוניברסיטת מישיגן בשנותיה הראשונות. בתפקיד זה סייע בהקמת הארגון הפיננסי של האוניברסיטה.
סקולקראפט הקים ותרם לכתב העת הראשון של ארצות הברית בנושא חינוך ציבורי, The Journal of Education. הוא פרסם גם כתב עת הספרותי הראשון במישיגן.
סקולקראפט קרא שמות גאוגרפים למקומות במישיגן ובשטחי מישיגן לשעבר הוא שילב מילים והברות משפות אינדיאניות עם מילים והברות מלטינית וערבית. אגם איטאסקה, אגם המקור של נהר המיסיסיפי, הוא דוגמה לשמות שנתן.