stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיפוש לעומק איטרטיבי מעמיק
חיפוש לעומק וחיפוש לרוחב > חיפוש לעומק

חיפוש לעומק הוא אלגוריתם המתחיל את החיפוש משורש בגרף ומתקדם לאורך הגרף עד אשר הוא נתקע, לאחר מכן הוא חוזר על עקבותיו עד שהוא יכול לבחור להתקדם לצומת אליו טרם הגיע. אחד מיתרונותיו הוא בכך שסיבוכיות הזיכרון בו הוא משתמש ליניארית ביחס לעומק המסלול אותו הוא בודק באותו שלב, כי הוא רק נדרש לזכור איך הגיע לכל צומת ואילו בנים של כל צומת סרק כבר. חסרונותיו הם שאף אם קיים פתרון במרחק קטן יותר מהקדקוד, אם האלגוריתם לא פנה לכיוונו בהתחלה יכול לעבור הרבה זמן אם העץ מאוד עמוק עד שהוא יימצא, ואף לא לעצור אם העומק אינסופי. כמו כן המסלול הראשון אותו מוצא האלגוריתם לעבר פתרון לא מובטח שהוא המסלול הקצר ביותר אל פתרון.
חיפוש לעומק וחיפוש לרוחב > חיפוש לרוחב

האלגוריתם סורק בצורה שיטתית את העץ רמה אחרי רמה עד למציאת פתרון, וזאת על ידי הכנסת כל הבנים של כל צומת שנסרק לתור, ועל ידי כך צמתים מרמה כלשהי יסרקו לאחר שהצמתים מהדרגה שלפניה נסרקו. יתרונותיו של אלגוריתם זה הם שהאלגוריתם ימצא את המסלול הקצר ביותר אל הפתרון, בסיבוכיות זמן אופטימלית. אחד מחסרונותיו הם שסיבוכיות המקום של התור היא כמספר הצמתים שבעומק הנוכחי, שהיא אקספוננציאלית ביחס לעומק (בהנחה שיש בממוצע יותר מבן אחד לכל צומת).
אלגוריתם חיפוש לעומק איטרטיבי מעמיק

האלגוריתם עובד באיטרציות בכל איטרציה i מריצים את אלגוריתם חיפוש לעומק שיסרוק את כל העץ עד לעומק i, אם הפתרון נמצא הוא יחזיר אותו, אם לא נשארה עוד רמה לפתח הוא יחזיר שאין פתרון, אחרת הוא עובר לאיטרציה i+1.
האלגוריתם מבטיח שאם הפתרון בעומק המינימלי נמצא בעומק k הוא יימצא באיטרציה k מאחר שעד לאיטרציה זו האלגוריתם לא סורק בעומקים k ומעלה ובעומק k הצומת עם הפתרון תיסרק ותוחזר. סיבוכיות הזיכרון באיטרציה i ליניארית ב-i כי מריצים חיפוש לעומק עד עומק i. סיבוכיות הזמן פולינומית בכמות הצמתים עד עומק k.
אלגוריתם A* איטרטיבי מעמיק

בדומה לאלגוריתם חיפוש לרוחב, קיים אלגוריתם A* מקביל בעל תור עדיפויות כדי לפתור בעיות חיפוש בגרף ממושקל, שגם בו קיימת בעיה של זיכרון. כדי לפתור בעיה זו משתמשים באלגוריתם חיפוש לעומק איטרטיבי מעמיק IDA* כשהעומק המוגדר בכל איטרציה הוא העומק הכי נמוך של בן שפותח שהיה עמוק יותר מהעומק 'המותר' באיטרציה הקודמת.
טיחואנה

| --- | --- |
סמל טיחואנהסמל טיחואנה

מראה העיר
 מדינה:  מקסיקו מקסיקו
 מדינה:  באחה קליפורניה באחה קליפורניה
 ראש העיר:  חורחה ראמוס ארננדס
 תאריך ייסוד:  1889
 שטח:  637 קמ"ר
 גובה:  20 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  1,964,788 (2019)
  ‑ צפיפות:  2,041 נפש לקמ"ר (2010)
 קואורדינטות:  32°31′30″N 117°2′0″W﻿ / ﻿32.52500°N 117.03333°W﻿ / 32.52500; -117.03333
 אזור זמן:  UTC -8
 http://www.tijuana.gob.mx
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מקסיקו מוגדלת) מקסיקו סיטי גוודלחרה מונטריי פואבלה לאון סיודאד חוארס סלטיו סן לואיס פוטוסי ארצות הברית גוא. ב. הונ. האוקיינוס השקט  מפרץ מקסיקו טיחואנה(למפת מקסיקו רגילה) מקסיקו סיטי גוודלחרה מונטריי פואבלה לאון סיודאד חוארס סלטיו סן לואיס פוטוסי ארצות הברית גוא. ב. הונ. האוקיינוס השקט  מפרץ מקסיקו טיחואנה(למפת באחה קליפורניה רגילה) מקסיקלי אנסנדה איסלה סדרוס ארצות הברית האוקיינוס השקט  מפרץ קליפורניה  סונורה בא. קלי. הדרומיתטיחואנה(למפת באחה קליפורניה מוגדלת) מקסיקלי אנסנדה איסלה סדרוס ארצות הברית האוקיינוס השקט  מפרץ קליפורניה  סונורה באחה קליפורניה הדרומיתטיחואנה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
טיחואנה (בספרדית: Tijuana) היא העיר הגדולה ביותר במדינת באחה קליפורניה שבמקסיקו. העיר שוכנת על גבול ארצות הברית–מקסיקו, סמוך לעיר החוף סן דייגו שבארצות הברית. טיחואנה נוסדה כעיר בשנת 1889. היא המטרופולין השישי בגודלו במקסיקו, והיא אחת הערים הגדלות בקצב המהיר ביותר במדינה. נכון לשנת 2010 מתגוררים בעיר כ-1,300,000 איש.
כלכלה

קרבתה של טיחואנה לארצות הברית השפיעה רבות על כלכלתה. תיירים רבים, בעיקר, מעבר לגבול נוהרים לעיר. כלכלתה של טיחואנה נשענת במידה רבה גם על קרבתה לעיר האמריקנית סן דייגו. כ-70% מהכלכלה בה מבוססת על "כלכלת גבול". במידה דומה, נעזרת סן דייגו בטיחואנה, כאשר כוח העבודה הזול המגיע לעיר ממנה, מאפשר לתושבי סן דייגו לשפר את איכות חייהם תוך העסקת עובדים מקסיקניים בשכר עבודה נמוך.
טיחואנה ידועה בעולם המערבי בעיקר בזכות תדמיתה כ"עיר החטאים", כינוי שדבק בה עוד בימי תקופת היובש, עקב מכירת האלכוהול במקום (בזמן שמכירת האלכוהול בארצות הברית נאסרה).
ארצות הברית מקיימת קונסוליה כללית בעיר, בנוסף לשגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי
הערות שוליים

↑  המועצה האזורית טיחואנה, קטלוג המיקומים, המזכירות לפיתוח חברתי של מקסיקו (בספרדית).
↑  קונסוליות ארצות הברית במקסיקו Locations". U.S. Department of State, United States Diplomatic Mission to Italy. Archived from the original on 18 June 2015. Retrieved 20 June 2015.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555151605171  BNE: XX458512  BnF: cb13751801m (data)  GND: 4230553-6  LCCN: n82020615  MusicBrainz: 0c81089f-621b-4c30-acf3-a5d81f07f84b  NARA: 10037238  SUDOC: 066838010  VIAF: 146598000   WorldCat (עם VIAF): 146598000 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים במקסיקו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שדרות המהפכה במרכז העיר
חיפוש הנשק ברמת הכובש

הלווית ההרוג בפעולה
אחי ההרוג בעת ההלוויה
שלט הסבר על החיפוש ברמת הכובש במקום בו הייתה המכלאה
חיפוש הנשק ברמת הכובש נערך ב-16 בנובמבר 1943 על ידי משטרת המנדט, לאחר שעל גג אוטובוס נמצאו שני מקלעים ארוזים. בתגרה המונית שפרצה במהלך החיפוש עצרו הבריטים 35 איש ופצעו 14 אנשים, שאחד מהם מת מאוחר יותר מפצעיו.
חיפוש הנשק

ב-14 בנובמבר 1943 נתגלו בבדיקה אקראית שערכו חיילים בריטים באוטובוס, שלושה תת-מקלעים ארוזים בשק על גג האוטובוס. איש מיושבי האוטובוס לא הודה כי הנשק שייך לו. חשדם של הבריטים נפל על שני צעירים, אורי אריאב ואלקנה גלי, שטענו שהם תושבי קיבוץ רמת הכובש (למעשה הם היו מפקדי מחלקת הפלמ"ח והנשק היה שלהם) והם נלקחו למעצר מנהלי בלטרון. הבריטים החליטו לערוך חיפוש בקיבוצם של השניים. בהסתמך על מידע שנתקבל מה'שי' העבירו הנשקים של הקיבוץ והפלמ"ח את הנשק הרב שהיה בסליקים מחצר הקיבוץ אל סליק אחר בבית הקברות בסמוך לפרדס. כעבור יומים הקיפו כוחות צבא ומשטרה את הקיבוץ. לפנות בוקר, ב-16 בנובמבר, הוקף הקיבוץ על ידי גדוד הודי ומעל ל-400 אנשי משטרה בעשרות כלי רכב התפרצו לקיבוץ ומעליו חג מטוס סיור. בראש מבצע החיפוש עמד ריימונד אוסוואלד קפראטה, מפקד משטרת מחוז השומרון. התואנה לעריכת החיפוש הייתה חשד להמצאם של עריקים פולנים     מצבא אנדרס בקיבוץ, ואמנם להוכחת טענתם הביאו הבריטים כמה קצינים ואנשי משטרה צבאית פולנית "לשם זיהוי העריקים". לאחר שנוכחו הפולנים לדעת כי הובאו לקיבוץ באמתלת שווא, קמו וחמקו מן המקום.
הבריטים התרכזו במחנה האוהלים של מחלקת הפלמ"ח ועצרו את כל מי שהיה בסביבתו. כול גברי הקיבוץ רוכזו במכלאות מוקפות תיל בחצר הקיבוץ. במהלך החיפוש נגרם נזק רב למבנים ולרכוש. חברות הקיבוץ רגמו את הבריטים באבנים ובחפצים. בחיפוש לא נתגלה נשק, פרט למספר רימוני סרק. בשעת הצהריים הובילו הבריטים קבוצה בת 35 איש, ביניהם גם כמה מחברי הקיבוץ, שנעצרו במחנה הפלמ"ח, לעבר המכוניות. התחוללה מהומה רבתי בה רגמו חברות הקיבוץ את הבריטים באבנים ובחפצים והגברים ניסו לפרוץ מהמכלאות. במהלך התגרה ההמונית נפצעו 14 אנשים. אחד מהם, שמואל ווליניץ, נפגע ממכת אלה בראשו. לאחר שאושפז חסר הכרה במשך חמישה ימים נפטר בבית החולים הממשלתי בשכם. קבוצת העצירים נכלאה במשטרת שכם 3 ימים ולאחר מכן הם הובלו למחנה לטרון.
בעת האירוע הוזעקו כ-3,000 מחברי ארגון "ההגנה" בשרון לעזרת הקיבוץ והקיפו את הכוחות הבריטים הצרים על היישוב. כ-150 מהם הצליחו לפרוץ לחצר הקיבוץ. מפקדי "ההגנה" שקלו להפעיל גם כוח מזוין אולם ויתרו על כך בהיווכחם בעוצמת הכוח הבריטי.
תגובת הציבור בארץ

חיפוש הנשק, שהיה אחד הגדולים בהיקפו עד כה, התקבל על ידי היישוב העברי בזעם. אף על פי שחיפושי נשק אלימים נערכו ב-7 באוגוסט 1941 בעין חרוד, ב-12 במאי 1942 בגבעת חיים וב-3 באוקטובר 1943 בקיבוץ חולדה, לא הובאו אירועים אלה לידיעת הציבור בגלל איסור הצנזורה הצבאית. ב-17 בנובמבר 1943 התכנסו כל עורכי העיתונים היהודים והחליטו כי כל העיתונים היהודים יפרסמו למחרת הודעה מפורטת ואחידה "על מעשה ההתעללות ביישוב העברי" ברמת הכובש תוך התעלמות מהצנזורה. רק "פלסטיין פוסט" קבל הוראה להימנע מכך על מנת שיישאר עיתון יהודי אחד חופשי אם יחליטו הבריטים לסגור את כל העיתונים היהודים. ב-18 בנובמבר 1943 הופיעו כל העיתונים  היהודים בהודעה בראש העיתונים ובה צוין כי "הרשות שלא ידעה להגן על רמת הכובש מעקירת מטעים, רצח, מארבים ומוקשים, באה עכשיו ללמד את רמת הכובש בקתות, אלות וביריות, שאינה רשאית להתגונן על נפשה".
הבריטים הגיבו בסגירת שני עיתונים - "דבר" ו"הבוקר", ולאות סולידריות הפסיקו גם יתר העיתונים היהודיים את הופעתם ל-11 ימים (מ-19 בנובמבר עד 29 בנובמבר). עורך "פלסטיין פוסט" נתבע לפרסם את ה"הודעה הרשמית" של השלטונות הבריטים אך הוא סירב, כל עוד לא יותן לו לפרסם גם את הגרסה היהודית במלואה. הבריטים ניסו להוציא עיתון יומי בעברית בשם "חדשות היום" ובו גרסתם על המאורעות ברמת הכובש אבל היהודים החרימו את העיתון. בעלי הקיוסקים סירבו לקבל אותו ובכל מקום שאליו הגיעו הגליונות הם נשרפו על ידי הקהל.
למחרת החיפוש הגיעו לרמת הכובש אנשים רבים לאות הזדהות, ובהם בכירי היישוב כדוד בן-גוריון, גולדה מאירסון (מאיר) ומשה שרתוק (שרת).
ארונו של שמואל ווליניץ הובא לירושלים ומשה שרת הספידו בחצר בית המוסדות הלאומיים. משם הועבר לרמת הכובש ונקבר במעמד חבריו ונציגים רבים של הציבור היהודי, בהם יצחק טבנקין שאמר כי "שמואל נלקח פצוע מרמת הכובש בה חי ועבד ועליה הגן, וחזר לבסוף לאותה רמה, שבמותו ציווה עליה את החיים ביתר שאת ובכוח גבורתו ונאמנתו יתגדל ויתקדש שמו בישראל". בזמן ההלוויה הוכרזה דומייה של שתי דקות בתל אביב. לזכרו של וולינץ ניטע יער רמת הכובש ליד מנרה, מכספי תרומות שנאספו מכל שדרות היישוב.
לקריאה נוספת

גרשון ריבלין (עורך), ימי רמה, תל אביב: הוצאת מערכות, תשכ"ד-1964.
הערות שוליים

↑  מעשה התעללות בישוב העברי: התנפלות המשטרה על רמת־הכובש, הארץ, 18 בנובמבר 1943;
מעשה התעללות ביישוב העברי: התנפלות המשטרה על רמת־הכובש, הַבֹּקֶר, 18 בנובמבר 1943;
מעשה התעללות בישוב העברי: התנפלות המשטרה על רמת־הכובש, המשקיף, 18 בנובמבר 1943;
מעשה התעללות בישוב העברי: התנפלות המשטרה על רמת הכובש, הצופה, 18 בנובמבר 1943;
מעשה התעללות ביישוב העברי: התנפלות המשטרה על רמת־הכובש, משמר, 18 בנובמבר 1943
↑  פרשת ימי האלם, הצופה, 30 בנובמבר 1943
↑  אחרי מיטתו של שמואל וולינץ, דבר, 30 בנובמבר 1943
↑  ניטע יער רמת הכובש במנרה, דבר, 17 במרץ 1944
חנה אופק-גנדלר

חנה אופק-גנדלר (נולדה ב-1969) היא שופטת בבית הדין הארצי לעבודה.
נולדה בישראל. בשנת 1987 סיימה את לימודיה התיכוניים בתיכון בליך ברמת גן. בשנים 1988-1990 שירתה בצה"ל. בשנת 1994 סיימה תואר ראשון במשפטים, בשנת 2000 תואר שני ובשנת 2005 לימודי דוקטורט במשפטים, כולם באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1994-1995 התמחתה בבית המשפט העליון ובשנת 1995 הוסמכה כעורכת דין. בין 1995 ל-1998 עבדה כעוזרת משפטית בבית המשפט העליון, ולאחר מכן בשנים 1998–2016 עבדה כפרקליטה במחלקת בג"צים בפרקליטות המדינה. בדצמבר 2016 מונתה לשופטת בבית הדין הארצי לעבודה.
ביולי 2017 פרסמה מאמר בכתב העת 'עיוני משפט' של אוניברסיטת תל אביב, ובו טבעה את המושג 'ענוחה', הלחם בסיסים של עבודה ומנוחה ועסקה בהשפעות העידן הדיגיטלי על טשטוש הגבולות בין עבודה למנוחה - תופעה הפוגעת ברציונל החברתי שמאחורי חוק שעות עבודה ומנוחה, תוך הצגת שיקולי המדיניות שיש להתייחס אליהם בהסדרה משפטית של הסוגיה.
ב-אוגוסט 2020 כתבה את פסק הדין אשר קבע כי החלטתו של נציב שירות המדינה שלא לאפשר לרופא שהורשע בהחזקת חומר פדופילי להתמנות לרופא הפיקוח על שירותי בריאות הילד בלשכת הבריאות במחוז הצפון, היא סבירה. לפסק הדין שכתבה הצטרפה גם נשיאת בית הדין השופטת ורדה וירט לבנה והשופטת לאה גליקסמן.
ביולי 2023 פסקה אופק-גנדלר וקיבלה את ערעור עיריית פתח תקווה כנגד פסק דין של בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב אשר קבע שתשלם 492 אלף שקלים לרב ששימש כרב שכונת הדר גנים. השופטת ביטלה את פסק הדין, וקבעה כי הרב לא היה רב שכונה שכן מינויו לא עלה בקנה אחד עם ההנחיות בנושא, והמשרד לא נתן אישור תקציבי להעסקתו.
הערות שוליים

↑  חנה אופק-גנדלר, 'ענוחה' — בין עבודה למנוחה בעידן הדיגיטלי, עיוני משפט.
↑   רותי לוי, מנוחה בלי נחת, באתר TheMarker‏, 12 בדצמבר 2017
↑  נפסל מינוי הרופא שהחזיק פדופיליה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 11 באוגוסט 2020
↑  בוטל החיוב לשלם 500,000 שקל לרב שכונה בפתח תקוה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 10 ביולי 2023
| שופטי בית הדין הארצי לעבודה |
| --- | --- | --- |
| שופטים קבועים מכהנים | נשיאה: ורדה וירט לבנה • סגן הנשיאה: אילן איטח חנה אופק-גנדלר • לאה גליקסמן • סיגל דוידוב-מוטולה • אילן סופר • רועי פוליאק |  |
| נשיאים בדימוס | יגאל פליטמן • נילי ארד • סטיב אדלר • מנחם גולדברג • צבי בר-ניב |  |
| סגני נשיאים בדימוס | אלישבע ברק-אוסוסקין • יצחק אליאסוף • שאול קובובי • ישראל לוין |  |
| שופטים קבועים בדימוס | צבי טרלו • זאב נגבי • עדינה פורת • שמואל צור • עמירם רבינוביץ' • רונית רוזנפלד • מרטין אלטס • יוסף רייך |  |
ראו גם נציגי ציבור בבית הדין הארצי לעבודה
טיוקלינסק

טיוקלינסק (ברוסית: Тюкалинск) היא עיר ברוסיה במחוז אומסק. העיר ממוקמת על נהר טיוקלקה.
היסטוריה

היישוב טיוקלינסק הוקם בשנת 1763 על הדרך שחיברה את מוסקבה עם סיביר. בשנת 1823 היישוב קיבל מעמד של עיר.
בסוף המאה ה-19 היו כאן בערך 700 בתי אב, 2 כנסיות ומספר בתי ספר. תושביהמקום עסקו בחקלאות, התקיימו ירידים.
בראשית המאה ה-20 פעלו כאן 27 מפעלים, בשנת 1914 היו כאן 28 מפעלים. לאחר השלמת המסילה הטרנס-סיבירית טיוקלינסק איבדה את מעמדה המסחרי.
אוכלוסייה

אוכלוסיית טיוקלינסק לפי שנים:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | שנה | מספר תושבים |
| 1 | 1856 | 1,500 |
| 2 | 1897 | 4,018 |
| 3 | 1939 | 6,600 |
| 4 | 1970 | 10,385 |
| 5 | 1989 | 12,191 |
| 6 | 1992 | 12,400 |
| 7 | 2000 | 12,600 |
| 8 | 2010 | 11,275 |
| 9 | 2015 | 10,546 |
| 10 | 2021 | 12,191 |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007494376205171  LCCN: no2003096307  VIAF: 129351207   WorldCat (עם VIAF): 129351207
טיח

חידוש טיח על גבי קיר הבנוי מבוץ
טיח מסוג "שפריץ" על קיר בניין חיצוני, בבני ברק.
טיח הוא כיסוי חיצוני או פנימי על הקירות או התקרות של בניינים. הטיח המודרני הוא מלט המורכב מחומר מליטה (צמנט וסיד, או גבס) ומאגרגט דק (בדרך כלל חול). הטיח הוא חומר הגמר העיקרי בבנייה המודרנית והמסורתית ומשמש למטרות רבות כולל איטום ובידוד. כמו כן הטיח משמש כבסיס לשכבות הצבע במבנה ויכול לשמש כחומר גמר סופי בעצמו כמו במקרה של טיח מסוג שפריץ.
סוגי טיח

הטיח מתחלק לשני סוגים עיקריים:
טיח פנים - מהווה את המעטפת הפנימית של הבניין, משמש כתשתית לצבע ומקנה לקירות בחדרים מראה חלק ורציף. על מנת להבטיח שהטיח יהיה ישר יש לוודא שאין בליטות או שקעים שעלולים לגרום לסדקים, טיח פנים חייב להיות בעל שתי שכבות לפחות:
השכבה הראשונה, שכבת ישור (טיח שחור), בעובי של כ-10 מילימטרים, היא השכבה החזקה יותר והרכבה הוא חול גס, סיד וצמנט לאחר יישום החומר בודקים אותו באמצעות סרגל ארוך על מנת לוודא שהטיח מישורי לחלוטין.
השכבה השנייה, שכבת גמר (שליכט, טיח לבן), מיושמת יום למחרת ועובייה הוא כ-2 מילימטרים. הטיח בשכבה השנייה עדין יותר והוא מורכב מחול ים דק וסיד. לאחר יישומו משפשפים אותו באמצעות ספוג רטוב כדי לקבל טיח חלק.
טיח חוץ - מכסה את הקירות החיצוניים של המבנה. מטרתו להגן על המבנה מפני פגעי מזג האוויר (עמידות למים ולשמש), וניתן להקנות לו תכונות של בידוד תרמי, ובידוד אקוסטי. יש לוודא לפני הטיוח שהמשטח ישר ללא בליטות או שקעים. טיח החוץ מורכב משלוש שכבות, השכבה הראשונה נקראת שכבת הרבצה. היא טיח צמנט בעובי של 3-5 מילימטרים, ומטרתה איטום הקיר ומתן רקע טוב להדבקת שכבת הישור. השכבה השנייה, שכבת הישור, נעשית יום למחרת ותפקידה ליישר את המשטח, השכבה השלישית בטיח חוץ, שכבת הגמר, היא זו שקובעת את מראה הטיח. יש כמה שיטות עיקריות והן:
טיח חוץ רגיל - מורכב מחול דק, סיד וצמנט.
טיח התזה צבוע - שכבת טיח דליל שמותז ממכונת התזה. על הטיח מתיזים צבע אקרילי שמשפר את האטימות וצובע את קיר החוץ של המבנה.
טיח מושלך - (שליכט) הטיח נזרק בכף בנאים ומורכב מאגרגט עדין ומצמנט.
טיח פלסטי - השכבה השלישית מותזת ממכונת התזה ומורכבת מחומר פלסטי.
טיח אקוסטי - טיח רגיל למעט השכבה השנייה שמוסיפים לה סיבי צמר סלעים אשר מקנים לטיח בידוד אקוסטי.
טיח גרנולית - טיח בעל עמידות גבוהה במיוחד ומורכב משתי שכבות: השכבה הראשונה מכילה מלט צמנט וסיד, והשכבה השנייה - החשופה יותר - מורכבת ממלט צמנט ואגרגטים. סוג האגרגט המשמש לטיח מסוג זה הוא בדרך כלל חלוקי נחל, שנחשפים לאחר שטיפה של הטיח לפני התקשותו.
טיח תרמי - טיח רגיל בתוספת כדורי פוליסטירן מוקצף (קלקר).
טיח לשחזור ושימור מבנים עתיקים - בפרויקטים מהסוג הזה משתמשים בתערובת של סיד כבוי, סיד הידראולי ותערובות מדורגות של אגרגטים.
הטיח נמצא בשימוש מאז העת העתיקה, אז הוכן בעיקר תוך שימוש בגבס או בסיד מעורבים בחול. בבנייה המודרנית מכינים טיח חוץ בעיקר מצמנט פורטלנד שאינו מאבד מחוזקו במגע עם מים. טיח פנים יש שמכינים מגבס שהוא פשוט לשימוש ובעל תכונות אקוסטיות טובות.
ראו גם

מֶרֶק
כף בנאים
שפכטל
דבק שפכטל
טיוח
חיים ילין (סופר)

| --- | --- |

חיים ילין, מפקד "ארגון המאבק האנטי-פשיסטי" בגטו קובנה
 לידה:  7 בנובמבר 1912 וילקי, ליטא 
 פטירה:  מאי 1944 (בגיל 31) גטו קובנה, ליטא 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 
חיים ילין (בליטאית: Jelinas Chaimas;‏ ברוסית: Елин Хаим Лейзерович‏; 7 בנובמבר 1912 – 1944) היה סופר ומפקד הארגון האנטי-פשיסטי בגטו קובנה, ליטא.
טרום המלחמה > ילדותו

חיים ילין נולד בעיירה וילקי (Vilkija), (אז באימפריה הרוסית; כיום בליטא באזור המוניציפלי של העיר קובנה, 25 ק"מ צפון מערבית אליה). הוריו, לייזר (אליעזר) ילין ואסתר ריבל, היו מורים בבית הספר העברי שבעיירה, ששפת ההוראה בו הייתה עברית (דבר שנחשב בשנים ההן למפעל חלוצי ומתקדם[דרושה הבהרה] ), כך גם בביתו שפת הדיבור הייתה עברית.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גורשו יהודי ליטא, לפי צו של רמטכ"ל צבא רוסיה מ-1915, לעורף הרוסי, והמשפחה טולטלה בדרכים עד אשר התמקמה בעיר וורונז' (רוסיה, כ-1,100 ק"מ מעיירתם בליטא). שם פקדו אותם מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה. בעקבותיהן שינה האב, אליעזר, את השקפותיו באורח ניכר, וכך גם את שמו, ובביתם נשמעה יותר ויותר שפת היידיש.
המשפחה שבה מרוסיה לליטא ב-1921, והשתקעה בקובנה. עם שובם, ייסד האב ספרייה יהודית-כללית בעיר, שפעלה ליד ה"קולטור-ליגע" (הליגה לתרבות). במרוצת השנים הייתה ה"ליגה", מטעמי חוק ורישוי, לחברת "ליבהאבער פון וויסן" (חובבי דעת). הספרייה, למעשה, הפכה מרכז תרבותי, יהודי מודרני (יידשאי), ושמה יצא את גבולות קובנה. היו קבועים בה חדר קריאה, מרכז למכירה ולהפצה, שבא במגע עם הוצאות הספרים היהודיות הגדולות בעולם, נערכו בה דיונים ופעילויות ספרותיות ענפות, והיא שמשה מקום מפגש לאמנים וסופרים.
טרום המלחמה > נעוריו

חיים ילין התחנך וגדל בין הספרים, וזכה בפי חבריו לכינוי "הספר". בלימודיו, עבר תלאות מעט. בוורונז' החל את לימודיו בשפה הרוסית, בקובנה עבר ליידיש, אך מכיוון שלא היו בבית ספרו ארבע הכיתות האחרונות, נכנס לגימנסיה הריאלית העברית, שם למד בעברית (עד 1932). נוסף לכך, לימודיו באוניברסיטה הליטאית בקובנה, בפקולטה לכלכלה, היו על טהרת הליטאית (1934–1938).
ככל הנראה היה פעיל בתנועת "הנוער הציוני החלוצי" (נצ"ח). אחר כך התקרב לחוגי המפלגה הקומוניסטית הבלתי חוקית, ופעל לטובתה בימי לימודיו באוניברסיטה.
טרום המלחמה > פעילותו הספרותית

ילין החל בפרסום ביקורות תיאטרון על הופעותיהן של הלהקות היהודיות בקובנה. מכתיבה על נושאים אלה עבר בהדרגה לדיווחים ותיאורים של חיי הרחוב והשוק, העיירה והכפר, ובעיקר – על מצבו הקשה של הפועל. הוא היה מהחברים הפעילים ביותר של קבוצת הסופרים הצעירים השמאליים, וכן פעיל מאוד בארגונם של קבצים ספרותיים וערבי תרבות בנושאי ספרות מתקדמת, תיאטרון, מוזיקה ושירה. בין השאר השתתף ילין בקביעות ביומון היידישיסטי "פאלקסבלאט", ובירחון "שטראלן" שהופיע בהוצאת הקומוניסטים.
במסגרת פעילותו הספרותית-ציבורית, יצא ב-1937 לוועידת התרבות היהודית בפריז. בכנס זה הוקם האיגוד התרבותי-יידישיסטי "איקו"ף", וילין נמנה עם נציגיו בליטא.
שנות המלחמה

ביוני 1940 סופחה ליטא לברית המועצות, כהמשך להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. תקופת הכיבושי הסובייטי הקצרה נראתה, בעיני היהודים הסוציאליסטים, כהזדמנות להגשמת אידיאל קומוניסטי. המשטר החדש העניק ליהודי ליטא שוויון זכויות, סיכויי תעסוקה והשכלה. יהודים רבים השתלבו במשטר בתפקידים שונים. בזמן זה שימש ילין כמשנה למנהל המשרד הממלכתי לפוליגרפיה, העוסק בכל ענייני הדפוס.
ב-24 ביוני 1941 גרמניה הנאצית כבשה את קובנה. ילין ומשפחתו ניסו להימלט לתוככי ברית המועצות, אך נתפסו על ידי הגרמנים. הם שוטטו זמן מה בדרכים וביערות וסופו של דבר הגיעו חזרה לקובנה ונכנסו לגטו. שם, הסתתר ילין בשם הבדוי "קאדיסון" וגם הסווה את מראהו מחשש שיבואו לחפש אחריו בגלל תפקידו הבכיר בשלטון הסובייטי. עד אוקטובר 1941 הגרמנים ערכו מספר אקציות, בסופן נותרה פחות ממחצית הקהילה היהודית בקובנה, שמנתה קודם לכן כ-40,000 נפש.
ידוע על שלוש חבורות מחתרתיות-קומוניסטיות שהחלו לפעול בגטו בסתיו 1941. ילין נמנה עם ראשיה של אחת מהן, אשר עסקה בעיקר באיסוף ידיעות על החזיתות, הגשת סעד לוותיקי התנועה הקומוניסטית, וטיפול בילדיהם של קומוניסטים שנעדרו. כמו כן, ילין לקח על עצמו כבר מראשית הפעילות, את המשימה של יצירת הקשר עם גורמים מחוץ לגטו, ולמעשה עד מותו חיפש קשרים עם פרטיזנים ביערות מחוץ לגטו, במטרה לצרף לשורותיהם יהודים מהגטו.
בדצמבר 1941 התאחדו הקבוצות הקומוניסטיות השונות בגטו לכדי "הארגון הלוחם האנטי-פשיסטי". על אף שלחימה ומחתרת לא היו נושאים הקרובים לליבו של ילין – בשעתו, אף נפסל מלשרת בצבא הליטאי מפאת בריאותו, הוא התמנה למפקדו של הארגון. במעמד הקמתו, הוגדרה מטרות הארגון – "אין אנו מפקירים את הגטו, אך מטרתנו הראשית היא – מאבק גלוי בתוך שורות הפרטיזנים". ואכן, חברי הארגון ביצעו פעולות חבלה רבות ומגוונות, בעיקר באתרי העבודה אליהם נשלחו יהודים לעבודות כפייה (תחנת הרכבת, המנסרה וכו'), הם אגרו נשק וחומרי נפץ, הקימו תא של אנשי רפואה ועוד.
באביב 1942, כנראה, הוקם 'מצו"ק' (מרכז ציוני ויליאמפולה-קובנה), שריכז ותיאם את פעולתן של כל המחתרות הציוניות שפעלו בגיטו. הארגון פעל בקשר הדוק עם האלטסטנארט ובישיבותיו ישבו לעיתים היו"ר, ד"ר אלקס וסגנו, עו"ד גרפונקל. בקיץ 1943, התעוררה היוזמה לשיתוף פעולה בין המצו"ק לקומוניסטים, ובעקבותיה הוקם מטה משותף עבור כלל הפעילות המחתרתית.
שנות המלחמה > ניסיונות החבירה לפרטיזנים

בתחילת 1943, לאחר מאמצים רבים ליצירת קשרים, התחברו חברי ה"ארגון האנטי-פשיסטי" למחתרת הליטאית "איגוד למלחמה בפאשיזם בליטא", ובהובלת ילין, הוחלט על שיתוף פעולה הדוק. נעשו שני ניסיונות להקמת בסיס פרטיזנים ביערות בסביבת קובנה, אולם אלו נכשלו, דבר שמחד, הביא להתפוררותו של ה"איגוד" הליטאי, אך מאידך, תרם לניסיונו של ה"ארגון", והניע אותם לחיפוש קשרים נוספים. פעילות זו נמשכה לאורך ספטמבר – אוקטובר 1943, ובמהלכה יצאו שלוש קבוצות סיור ליעדים שונים, אולם פעילותן לא הביאה תוצאות של ממש.
בספטמבר 1943 יצא ילין לווילנה, בעקבות מכתב שהגיע לגטו, על מנת ליצור קשר עם הצנחנית גסיה גלזר ("אלבינה"), שליחתו של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ליטא, שפעלה במוסקבה. במפגש עימה קיבל ילין הזמנה אל אחד מבסיסי הפרטיזנים במזרח ליטא, והשניים יצאו ליערות רודניקי (Rūdninkai). בבסיס הפרטיזנים שהה ילין כשבועיים בהם עבר הכשרה מהירה והצטרף למספר מבצעים.
שנות המלחמה > מבצע "אוגוסטובה"

בזמן שהותו של ילין ביערות רודניקי נהגתה התוכנית, שהייתה ניסיון נועז אך כושל להקמתו של בסיס פרטיזנים חדש ביער "אוגוסטובה"[דרושה הבהרה], כ-150 ק"מ דרום מערבית לעיר (בגבול פרוסיה-פולין). עם חזרתו לגטו החל ילין יחד עם חבריו לארגון במסע שכנוע על מנת להביא את המטה המשותף להכריע לטובת המבצע, דבר שאכן הושג לאחר דיונים רבים.
חלקו הראשון של המבצע היה בתחילת אוקטובר 1943. קבוצת חלוץ אשר מנתה כ-20 איש יצאה בדרכה ליערות, אולם בעקבות קשיים אשר נתקלה בהם בדרך, החליטו לשוב אל העיר. עד סוף אוקטובר הוקמו מספר קבוצות נוספות אשר עשו דרכן אל היער, אולם כולן, למעט אחת, סופן שנכשלו במשימתן. אותה קבוצה אחת, שניים מאנשיה הצליחו להגיע ליער, אך נוכחו לדעת כי אין הוא מתאים להקמת בסיס פרטיזנים, וכך שבו לגטו. הערכות נסבות סביב כ 100 איש אשר לקחו חלק בכישלון מר זה.
שנות המלחמה > יערות רודניקי

למרות כישלונו של מבצע "אוגוסטובה", ניסיונותיו של ילין לחדש את הקשר עם הפרטיזנים ביערות רודניקי לא חדלו, ואכן, באמצע נובמבר[דרושה הבהרה], הוא הצליח ליצור קשר עם פרטיזן ליטאי-רוסי, ראדיונוב, אשר עסק בהקמת מחתרת קומוניסטית ביערות, והביע נכונותו לקלוט לשורותיו קבוצות לוחמים יהודים מן הגטו. ילין, שעד כה שמר על ניסיון זה בסוד גמור, שיתף את המטה המשותף של המחתרות, ובכך פתח דף חדש בתולדות התנועה הלוחמת בגטו קובנה.
ניסיונות העבר לימדו כי לא ניתן להגיע לבסיסי הפרטיזנים ברגל, והיה ברור כי הדרך היחידה היא בעזרת כלי רכב. אולם המרחק, כ-160 ק"מ בעיצומה של המלחמה, היה בעיה קשה. מכאן, מרב המאמצים היו למציאת פתרונות לקשיים שמסע כזה זימן. ילין היה הגורם המניע והחלוץ שבפעולה זו. בגטו קובנה הוחל במבצע חשאי בהובלת מצו"ק, להכשרת לוחמים שיסעו ליערות. נערכו מגביות לגיוס כסף, נרכש נשק, בתי המלאכה בגטו ייצרו מדים וחגור, הלוחמים המיועדים עברו אימונים בנשק בתוך הגטו.  נמצאו כלי רכב והוכנו סיפורי כיסוי ותעודות מזויפות להברחת צעירים ליערות הפרטיזנים בגלוי, מתחת לאפם של הגרמנים. והוא שהוביל, בהצלחה, את הקבוצה הראשונה ליער. עד אמצע מרץ 1944, שבע קבוצות כאלו יצאו מן הגטו וחברו לשורות הפרטיזנים ביערות ולמשימות ההתנגדות השונות, כאשר ילין הוא המארגן העיקרי שלהן.
שנות המלחמה > מותו

ב-6 באפריל 1944, נלכד ילין בידי סוכני הגסטאפו, עת שהיה בחיפושים מחוץ לגטו אחר אמצעי תחבורה לקבוצה נוספת של לוחמים ליערות. כשישה שבועות הוא עמד בעינויים שמטרתם הייתה לחשוף את המחתרת בגטו, אך למרות מאמציהם לא הצליחו אנשי הגסטאפו להוציא מפיו מידע כלשהו. ישנן עדויות סותרות באשר למותו, עם זאת, ידוע ללא ספק שהוא מת במעצר.
השלטונות הסובייטים העניקו לחיים ילין, אחרי מותו, את 'עיטור לנין' (ברוסית: орден Ленина, שהיה העיטור הגבוה ביותר בברית המועצות) על שירותו בתור פרטיזן ועל הצטיינותו במלחמה האנטי-פשיסטית.
משפחתו

אחיו, מאיר ילין (יעלין) (1910–2000), היה מהנדס במקצועו וסופר. בימי הכיבוש הנאצי נכלא בגטו קובנה. בתחילת 1944 ברח מהגטו למסתור בעיר שם שהה עד שהעיר שוחררה על ידי הצבא הסובייטי. עם שחרור קובנה היה ממקימי בית מחסה לילדים יהודים ששרדו את השואה. פרסם סיפורים ומאמרים בליטא, ואחר כך בעיתונות היהודית הסובייטית על השואה בליטא. מבין חיבוריו: "פארטיזאנער פון קאונאסער געטא" (ביידיש: 'פרטיזנים בגטו קובנה'; מוסקבה, 1948); "בלילה אחד" (בליטאית וברוסית, 1966); "במבצרי המוות" (בליטאית, 1966). עלה ארצה בשנת 1971[דרושה הבהרה] .