stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית דין קבוע
חובת מינוי דיינים

הציווי המרכזי בעניין מינוי דיינים הוא (דברים טז, יח):
"שופטים ושוטרים תתן לך בכל שעריך אשר ה' אלוקיך נותן לך לשבטיך, ושפטו את העם משפט צדק".
חובת מינוי הדיינים מפורטת בתלמוד (סנהדרין טז, ע"ב):
"מנין שמעמידין שופטים לישראל? תלמוד לומר: "שופטים תתן." שופטים לכל שבט ושבט מניין? תלמוד לומר: "שופטים לשבטיך". שופטים לכל עיר ועיר מניין? תלמוד לומר: "שופטים לשעריך"."
הרמב"ם מגדיר את החובה כדרישה למינוי דיינים קבועים:
"מצוות עשה של תורה למנות שופטים ושוטרים בכל מדינה ומדינה ובכל פלך ופלך, שנאמר שופטים ושוטרים תתן לך בכל שעריך, שופטים אלו הדיינים הקבועין בבית-דין ובעלי דינין באים לפניהם"
לדרישת הקביעות נפקות חשובה, משום שדווקא בית הדין הקבוע הוא בעל  סמכויות לכפות דיון ולנהלו אף ללא הסכם בוררות, להפקיע ממון מבעל דין, וכן למנוע אפשרות מבעל דין לדרוש לנהל את הדיון בבית דין אחר או בזבל"א.  סמכויות אלו מקנות לבית הדין הקבוע יתרונות הלכתיים על פני בית דין שאינו קבוע, הנעדר סמכויות אלו.
הגדרת "בית-דין קבוע" בשו"ע

בשולחן ערוך נפסק:
"וכל שלושה דיינים נקראים בית-דין, אפילו הדיוטות, והם דנים את האדם בעל כורחו, אם הנתבע מסרב לירד לדין, או שאינו רוצה לדון עם התובע בעירו. אבל אם רוצה לדון עמו בעירו, אלא שאינו חפץ בג' שבירר התובע, אז זה בורר לו אחד, וזה בורר לו אחד"
הרמ"א שם מסייג את הדברים:
"ונ"ל דווקא דיינים שאינם קבועים, אבל אם דיינים קבועים בעיר, לא יוכל לומר 'לא אדון לפניכם אלא זה בורר', וכן נוהגים בעירנו".
הרמ"א לא הבהיר כאן מהו בית-דין קבוע. הלכה זו התבררה בהקשר אחר, בעניין בחירת דיינים שאינם ראויים:
"ועיירות שאין בהם חכמים הראויים להיות דיינים, או שכולם עמי הארץ, וצריכים להם דיינים שישפטו ביניהם, שלא ילכו לערכאות של עכו"ם, ממנים הטובים והחכמים שבהם לדעת אנשי העיר. אף על פי שאינם ראויים לדיינים; וכיוון שקבלו עליהם בני העיר, אין אחר יכול לפסלן".
ניתן ללמוד מדברי הרמ"א שבהיעדרם של דיינים ראויים ניתן למנות דיינים, אף אם אינם חכמים הראויים להיות דיינים. מוטב להתדיין בפני דיינים יהודים שהם  הדיוטות, מאשר לפנות לערכאות של גויים. מדברי  הרמ"א עולה כי לאחר שקיבלו עליהן את אותם דיינים כבית-דין, הוא מוגדר כבית-דין קבוע, וכל בני העיר כפופים לו, ואינם יכולים לסרב להופיע לפניו.
מאפייני בית-דין קבוע

פעילות קבועה - בית-דין דן באופן קבוע ולא ארעי.
מינוי על ידי רב העיר - בעיר שבה רב העיר ממנה דיינים לבית-הדין לממונות, יש לבית-הדין הזה מעמד של בית-דין קבוע.
בלעדיות - אם ביישוב או בעיר יש רק בית-דין אחד, בית-הדין הזה ייחשב לבית-הדין הקבוע באותו מקום.
בחירה על ידי הציבור – כאמור, בית-דין שנבחר על ידי הציבור נחשב בית-דין קבוע, כך עולה מן ההלכה התלמודית בעניין "בית דין שהמחוהו רבים עליהם". דיינים שבני העיר קיבלו אותם עליהם  כמומחים, אף שאינם כאלה, הסכמה כזו מחייבת את בני העיר, כשם שתקנות הקהל מחייבות את הציבור, בין שהותקנו על ידי הציבור ובין שהותקנו על ידי הרשות הציבורית (שבעת טובי העיר).
קבלת משכורת - יש שסוברים שבית דין שדייניו מקבלים משכורת מן הציבור, דינו כבית-דין קבוע.
יישוב שיש בו בית קברות יחיד - יישוב שיש בו בית קברות יחיד, כך שכל בני הקהילה נקברים רק בו, גורר גם בלעדיות של בית הדין המקומי. לפיכך, בן הקהילה אינו זכאי לדרוש מבעל דינו להתדיין לפני בית-דין במקום אחר, אף שהוא חשוב יותר.
סמכויות בית-דין קבוע

מעמד בית-הדין הקבוע מחייב את הדיינים לדון בכל מקרה המובא לפניהם, למעט מקרים שיש להם נגיעה בהם. במקביל, לבית דין קבוע ישנן סמכויות עודפות על פני בית דין שאינו קבוע :
1. דיון בכפייה - בית-דין קבוע יכול לדון את תושבי העיר גם ללא צורך בהסכמתם במסגרת הסכם בוררות.
עם זאת, בית-הדין יכול גם לחייב את הצדדים לחתום על הסכם בוררות, כדי לתת לו תוקף גם על פי חוק המדינה, ובכך לאפשר אכיפה של פסקי הדין באמצעות הוצאה לפועל.
2. עדיפות בית-דין קבוע על פני בתי דין אחרים - בית-דין קבוע יכול לחייב את בני העיר לבוא ולהתדיין לפניו, גם אם יש במדינה בתי דין חשובים יותר ממנו. זאת, כדי למנוע מצב בו התובע יגיש את תביעתו במכוון במקום רחוק, מתוך ידיעה שהנתבע יתקשה להגיע לדיון, ויעדיף לשלם את הסכום הנתבע ממנו, תחת לחץ ושלא כדין.
לחלופין, קיים חשש הפוך, שהנתבע יתעקש להתדיין דווקא בבית-דין רחוק, בתור אמצעי להתחמק מתביעה.
3. עדיפות בית-דין קבוע לעומת זבל"א - כאשר התובע רוצה לדון בפני בית-דין שאינו קבוע, יכול הנתבע לדרוש להתדיין בזבל"א, כלומר, באמצעות מנגנון על פיו כל אחד מהצדדים בורר לו דיין, ושני הדיינים בוררים עוד אחד. מנגד, אם בחר התובע לתבוע בבית-הדין הקבוע שבעיר, אין לנתבע זכות כזו.
4. הפקעת ממון - יש הסבורים כי לבית-דין קבוע יש סמכות להפקיע ממון. הואיל ובית הדין שואב את כוחו מכוח היותו ממונה על ידי הציבור, מוקנית לו  הסמכות להפקיע את בעלותו של  בעל הדין על רכוש מסוים, מכוח הכלל "הפקר בית דין הפקר". המקור לכך הוא בדברי הרמב"ם:
"וכן יש לדיין תמיד להפקיר ממון שיש לו בעלים ומאבד ונותן כפי מה שיראה לגדור פרצות הדת".
"תמיד" משמע גם בזמן הזה, ודווקא בית דין קבוע.
חובת מינוי בית-דין קבוע לאחר החורבן

כשלוש מאות שנה לאחר חורבן בית המקדש השני פסקה  הסמיכה. עד שלב זה,  סמכות  החכמים לדון בכל הדינים שבתורה הייתה תלויה בהליך סמיכה רצוף שראשיתו במשה רבנו. משבטלה הסמיכה, בטלה סמכותם של חכמי ישראל לדון בדיני תורה. בעקבות בטלות זו, סמכותם של חכמים לדון דיני תורה נובעת מהיותם שליחים של החכמים שנסמכו בעבר. שליחות זו נועדה אך ורק לתחומים משפטיים חיוניים, כמו דיני ממונות. בתחומים שאינם חיוניים, אין לחכמים שאינם סמוכים סמכות לדון. הואיל וכיום לדיינים אין סמכות עצמית לדון בכל דיני התורה, קיימת מחלוקת אם מקור החיוב למנות דיינים בימינו הוא מדאורייתא או מדרבנן.
על יסוד פסיקת הרמב"ם, קבעו  הרב עובדיה יוסף  והרב אליעזר ולדנברג שמצוות מינוי דיינים נוהגת אף בימינו מן התורה:
" ניתן לומר שאפילו בזמן שאין סמוכים, מכל מקום יש מצוה מן התורה למנות דיינים קבועים שידונו דין תורה, וכמו"כ יש יסוד לומר שאפילו בדברים שהבית-דין בא עליהם מכוח שליחותייהו דקמאי [= שליחותם של (הסמוכים שהיו בדורות) הראשונים], מכל מקום כח הרשאתם על כך הוא מדאורייתא".
אף ר'  משה מטראני פסק שמצוות מינוי דיינים בזמן הזה היא מדאורייתא על אף העדר סמוכים, וזאת משום שבזמן שאין סמיכה בטלה הדרישה לדיינים סמוכים.
לעומת זאת, לפי גישת הרמב"ן, החיוב למנות דיינים בימינו, בהיעדר סמוכים, הוא רק מדרבנן.
כך פסק גם  רבנו ירוחם באומרו כי:
"מצווה מדרבנן למנות שופטים בכל עיר ועיר, אף על גב דאין לנו סמיכה עתה".
זו גם דעתם של רוב  הפוסקים.
מתוך הדברים שלעיל ניתן להסיק שהמצווה למנות דיינים בזמן הזה, מחייבת בין אם מדאורייתא ובין אם מדרבנן.
מעמד בתי הדין במדינת ישראל

קיימים שני סוגים של בתי דין הפוסקים על פי ההלכה במדינת ישראל:
הסוג הראשון הוא  בתי דין רבניים רשמיים, להם יש סמכות מכוח חוק המדינה, לדון 'דין תורה' בענייני המעמד האישי –  נישואין  וגירושין.
הסוג השני הוא בתי דין פרטיים, שאף הם דנים על פי דין תורה, אבל אין להם סמכות רשמית ומבחינת החוק הם מוגדרים  כבוררים (שסמכותם לדון היא מכח חוק הבוררות). עיקר עיסוקם של בתי-הדין הפרטיים הוא בדיני ממונות.
במשך שנים רבות, התבססה הדעה אצל חלק ניכר מן הדיינים  בבתי-הדין הרשמיים, כי למוסד  הלכתי שיש לו סמכויות מכוח החוק (כלומר, בית-הדין הרשמי) ישנה עדיפות מבחינה הלכתית על מוסד הלכתי מקביל שאין לו סמכויות מכוח החוק (כלומר, בית-הדין הפרטי).
היו שטענו כי  לבית-הדין הרבני הממלכתי ישנה עדיפות על בית-הדין הפרטי, משום שבית-הדין הרשמי הוא בית-דין קבוע של כלל האוכלוסייה היהודית שבארץ. זאת, מאחר שהוא הוקם באמצעות המוסדות הממלכתיים על דעת הרוב המכריע של האוכלוסייה היהודית בארץ ובכלל זה כל נציגי הציבור הדתי המאורגן. טיעון זה מתבסס על הגדרת "בית-דין קבוע" כבית-דין שהוקם על ידי טובי העיר ומכוח הקהל. משמעות קביעה זו היא כי בית-דין הרשמי יכול לדון את הצדדים בעל כורחם, ו בעל הדין מנוע מלטעון כי הוא חפץ לקיים את הדיון בבית-דין אחר. לדבריו של הדיין שמחה מירון, הדברים אמורים גם בדיני ממונות, על אף שבהם אין לבתי הדין סמכות לדון מטעם המוסדות הממלכתיים, אלא  כבוררים.
טענה נוספת היא, שלבית הדין הרבני הרשמי יש סמכות של "בית-דין קבוע" בכל תחומי המשפט, משום שהוא מונה מכוח החוק אשר העניק לו סמכויות אכיפה.
עם זאת, נראה כי לאור פסיקת בית המשפט העליון בעניין כץ (איסור על בתי הדין הרשמיים להוציא כתב סירוב) ובעניין סימה אמיר (איסור על בתי הדין לדון בענייני ממון כבורר), ניטל מבית-הדין הרשמי מעמדו כ'"בית-דין קבוע" היכול לחייב  בעלי-דין, גם בתחום  דיני הממונות, להתדיין לפניו. בית-המשפט העליון מוטט בפסיקתו זו את יכולת האכיפה העודפת שהייתה קיימת לבית-הדין הרשמי. כיום, דווקא בית-הדין הפרטי עולה על בית-הדין הרשמי, שהרי את פסקי הדין של בתי הדין הפרטיים ניתן לאשר בבית משפט מחוזי ולאכוף בהוצאה לפועל, ואילו  לבית הדין הרבני אסור מלכתחילה לעסוק בעניינים המסורים  לבוררים.
ישנם דיינים הסבורים כי כיום דווקא לבית-הדין הפרטי ישנו מעמד של בית-דין קבוע לכל דבר ועניין, כאשר רב העיר ממנה את דייניו. בדרך זו לבית הדין הפרטי יש עדיפות על פני בתי-דין רשמיים. סימוך לכך ניתן למצוא בפסיקת הרדב"ז הקובע כי על רבני העיר לעשות כל דבר כדי להניע את התושבים להתדיין בדין תורה דווקא.
במהלך השנים היו שהציעו להשיב  לבית הדין הרבני את  סמכותו לדון דיני ממונות כבורר באמצעות חקיקה שתעניק לבתי הדין הרבניים מעמד דומה לזה של  בתי המשפט האזרחיים, ותאפשר להם – בכפוף להסכמת שני הצדדים – לקיים פסק דין הניתן בבית דין רבני בתחום  דיני הממונות ללא אישור של בתי המשפט. למעשה, מטרת החקיקה היא ליצור שוויון בין  בית הדין הרשמי לבין בתי המשפט האזרחיים (למעט הצורך בהסכמת בעלי-הדין), כך שלשני המוסדות תהיה סמכות מכוח חוק לדון דיני ממונות. לחקיקה זו יש חשיבות עליונה משום שהיא בעלת משקל  הלכתי המגדיר את בית הדין הרשמי כ"בית דין קבוע" כך שעליונותו של בית הדין הרשמי על בית הדין הפרטי, אף בתחום  דיני הממונות, תהיה ברורה. שהרי, בעוד בית הדין הרשמי כמעט שקול בכוחו לבתי המשפט ופועל מכוח השראה ישירה של החוק, בית הדין הפרטי פועל כבורר בלבד, ולכן הוא כפוף לבית המשפט האזרחי. חקיקה כזו, המכירה במעמד בית הדין הרשמי כבית דין קבוע, תסייע בהכרעת עדיפותו של בית הדין הרשמי על פני בית הדין הפרטי.
ראו גם

בית דין רבני
בית דין לממונות
דיני ממונות
הפקר בית דין הפקר
זבל"א
לקריאה נוספת

הרב יועזר אריאל, דיני בוררות – כללי הדין והפשרה (תשס"ה)
נתן חי, "בית-דין קבוע - הגדרות והשלכות הלכתיות" אמונת עתיך 128 (תשע"ג)
עמיחי רדזינר, "בית-הדין הרבני בין בג"ץ לבד"ץ: השפעת בג"ץ על מעמדו ההלכתי של בית-הדין הרשמי" משפט וממשל 13 271, 2011
שפרה מישלוב, "דילמות בייצוג בבתי דין לממונות" מעשי משפט כרך ז 60, 2015
שפרה מישלוב, ""התובע הולך אחר הנתבע?" תוקפו של הכלל במציאות החברתית בת זמננו" דרישה א 85, 2016
שפרה מישלוב, "מה בקופסה? רב-תרבותיות בבתי הדין הפרטיים הפוסקים על פי ההלכה" מעשי משפט כרך יא 114, 2020
ג'ורג' פאודל-פיליפס

סר ג'ורג' פאודל-פיליפס (אנגלית: George Faudel-Phillips; ‏1922 - 1840) היה איש ציבור יהודי בריטי, בן למשפחת אצולה יהודית בריטית, בעל תואר ברונט, כיהן בתפקיד של הלורד ראש העיר של לונדון, ולפני כן כשריף של לונדון ושריף הגבוה של מחוז לונדון.
ביוגרפיה

נולד בלונדון, בנו השני של סר בנג'מין סמואל פיליפס (Benjamin Samuel Phillips). את שמו "פאודל" הוא צירף מדודו מצד אמו. התחנך בבית הספר האוניברסיטאי בלונדון, והשלים את לימודיו בברלין ובפריז. לאחר מכן הצטרף לעסקי אביו. בשנת 1867 נישא להלן, בתו של ג'וזף מוזס לוי, הבעלים של ה"דיילי הטלגרף", ואחותו של סר אדוארד לוסון, שירש את בעלות העיתון.
אביו בנג'מין סמואל כיהן כראש עיריית לונדון בין 1865 ל-1866. בשנים 1884-1885 כיהן ג'ורג' פאודל-פיליפס כשריף של לונדון ומידלקסס (Middlesex). בשנת 1894 מונה לראש "Honorable Irish Society". בשנה שלאחר מכן הוא התמנה לשריף הגבוה (high sheriff) של מחוז לונדון, ובשנת 1896 הוא התמנה לראש העיר של לונדון.
כשופט ראשי ("Chief magistrate") של העיר, פאודל-פיליפס קיבל את המלכה ויקטוריה בטמפל בר לרגל טקס ההודיה של היובל שהתקיים בקתדרלת סנט פול, ולאחר מכן במעונו הרשמי בבית האחוזה. שנת כהונתו הייתה שנה של פילנתרופיה יוצאת דופן. הוא גייס כספים שהסתכמו ב-1,000,000 ליש"ט להקלה על הרעב בהודו ולמטרות צדקה אחרות. הוא זכה למספר תוארי כבוד בתום כהונתו, ובהם: ברונט. כאות הוקרה על שירותיו להודו, קיבל את הצלב הגדול של האימפריה ההודית. הוא קיבל גם עיטורים זרים רבים.
סר ג'ורג' פאודל-פיליפס שירת את הקהילה היהודית כנשיא בית היתומים היהודי ונשיא החברה לסיוע לעיוורים יהודים בלונדון.
בנו הוא סר ליאונל לוסון פאודל-פיליפס (Sir Lionel Lawson Faudel Faudel-Phillips). נכדות נינו הן האחיות פופי וקארה דלווין.
צ'יזוקו אואנו

| --- | --- |

 לידה:  12 ביולי 1948 (בת 76) קאמיצ'י, טויאמה, יפן 
 מדינה:  יפן 
 השכלה:  אוניברסיטת קיוטו
 מעסיק:  אוניברסיטת טוקיו, Heian Jogakuin University, אוניברסיטת קיוטו סקיו, Ritsumeikan University 
 תפקיד:  פרופסורית 
 בן או בת זוג:  Daikichi Irokawa (6 בספטמבר 2021–7 בספטמבר 2021) 
 מספר צאצאים:  0 
 
צ'יזוקו אואנו (ביפנית: 上野 千鶴子; נולדה ב-12 ביולי 1948) היא סוציולוגית יפנית, הנחשבת לאחת הפמיניסטיות הידועות ביותר ביפן. עבודתה עוסקת בנושאים סוציולוגיים שונים, כולל סמיוטיקה, קפיטליזם ופמיניזם ביפן. אואנו ידועה בזכות איכות עבודתה, האופי השנוי במחלוקת שלה, ונגישות הרעיונות שהיא מציגה לקהל הרחב.
ילדות והשכלה

אואנו נולדה במחוז טויאמה, יפן, וגדלה במשפחה נוצרית, דבר שהגדירה כ"מאוד יוצא דופן" בהתחשב בכך שפחות מ-1% מאוכלוסיית יפן הם נוצרים. אביה היה רופא, ואואנו סיפרה שהוא היה סקסיסט מובהק, שציפה להישגים גבוהים משני אחיה, בעוד אותה ראה כ"ילדה מחמד". אמה של אואנו סבלה מנישואין לא מאושרים, אך חששה מלהתגרש בשל הקשיים הצפויים. חוויות אלה השפיעו על דעותיה המאוחרות של אואנו על מוסד הנישואין, אותו כינתה "שורש כל הרוע".
אואנו למדה סוציולוגיה באוניברסיטת קיוטו והייתה פעילה במחאות הסטודנטים של שנות ה-60 ביפן. במהלך לימודיה היא התמודדה עם אפליה מינית, שהתבטאה בהנחות לגבי יכולותיה והזדמנויותיה האקדמיות.
קריירה אקדמית

צ'יזוקו אואנו הקדישה את חייה לקידום שוויון מגדרי בחברה היפנית, תוך שהיא חוקרת נושאים שונים הקשורים למגדר ותורמת להכרה בלימודי מגדר כתחום מחקר אקדמי ביפן. בשנת 1982 פרסמה את ספריה "The Study of the 'Sexy Girl'" ו-"Reading the Housewife Debates", שנחשבים לפורצי דרך בפמיניזם של שנות ה-80 ביפן.
לאחר שהפסיקה את לימודי הדוקטורט שלה, עבדה אואנו במכון מחקר למערכות שיווק, שם הפיקה מספר פרסומים על הצרכנות והחברה. בשנים 1979–1989 הייתה מרצה באוניברסיטת הנשים הייאן, ולאחר מכן, בשנים 1989–1994, הייתה פרופסור באוניברסיטת קיוטו סייקה. בשנת 1993, לאחר שנדחתה על ידי אוניברסיטאות רבות בשל דעותיה הפמיניסטיות, הוזמנה להיות פרופסור באוניברסיטת טוקיו.
אואנו היא פרופסור אמריטה באוניברסיטת טוקיו, ומשמשת כאורחת מיוחדת בבית הספר ללימודי אתיקה ומדעים באוניברסיטת ריצומייקן. בנוסף, היא המנהלת הראשית של רשת הפעולה הנשית (Women's Action Network - WAN), ארגון המחבר בין פמיניסטיות ממגוון רקעים.
השקפות ומחקרים

תחום המחקר של אואנו כולל תיאוריה פמיניסטית, סוציולוגיה של המשפחה והיסטוריה של נשים.
אואנו היא מבקרת חריפה של רוויזיוניזם היסטורי שלאחר מלחמת העולם השנייה, ומבקרת ניסיונות להצדיק את הקולוניאליזם ופשעי המלחמה של יפן. היא תמכה בפיצוי לנשות הניחומים הקוריאניות שנכפו לעסוק בזנות בתקופת האימפריה היפנית, ודוגלת בזכויות רבייה לנשים בכל העולם. היא גם מתנגדת למוסד הנישואין המונוגמי, אותו היא רואה כאמצעי לדיכוי נשים.
אואנו דנה רבות בסמיוטיקה של הפמיניזם, וטוענת כי הדיונים הפמיניסטיים ביפן לעיתים קרובות חסרים את השפה הנדרשת כדי להנגיש את הרעיונות לציבור הרחב. היא השתמשה בביטויים ופרסומים פרובוקטיביים כדי לעורר שיח על נושאים פמיניסטיים פחות מדוברים, מה שזיכה אותה בשבחים וביקורת גם מצד פמיניסטיות אחרות.
מחלוקות

אואנו עוררה מחלוקות בקוריאה הדרומית, כאשר תמכה בחופש הביטוי של פרופסורית פארק יו-הא, שהביעה עמדות רוויזיוניסטיות בנושא "נשות הנחמה" הקוריאניות, ונחשבת ל"מתכחשת לשואה" בעיני חוקרים קוריאניים. דבריה גרמו להתנגדות מצד פמיניסטיות ואקדמאיות קוריאניות שטענו כי היא מייצגת גישה קולוניאליסטית.
עלייה בפופולריות בסין

בשנת 2023, עבודותיה של אואנו זכו לפתע לפופולריות רבה בסין, לאחר שסרטון של נאומה מאוניברסיטת טוקיו בשנת 2019 הפך לויראלי. תרגומים סיניים של ספריה הפכו לרבי מכר, ומעל מיליון עותקים נמכרו. בשנת 2024 היא נבחרה לאחת מ-100 האנשים המשפיעים בעולם על ידי מגזין "טיים", בשל השפעתה בסין.
הערות שוליים

↑   ניו יורק טיימס, "למה שלא אהיה הבוסית?": באוניברסיטה המובילה של יפן, רק 1 מ-5 סטודנטים היא אשה, באתר הארץ, 8 בדצמבר 2019
↑  היא-סטוריה - צ'יזוקו אואנו, נולדה ב-1948..., באתר פייסבוק, ‏12 ביולי 2018
↑  מרי רייזל, טוקיו, ארץ השמש העולה? ביפן נערכים לעתיד עם פחות צעירים ובלי צמיחה משמעותית, באתר ynet, 29 באפריל 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273799505171  BIBSYS: 99049307  BnF: cb14592405r (data)  CiNii: DA00744915  GND: 136669557  ISNI: 0000 0001 2103 7345  LCCN: n83036763  NDL: 00130592  NLK: KAC199631600  NTA: 217891829  RERO: 02-A020338635  SUDOC: 073953512  VIAF: 108510331   WorldCat (עם VIAF): 108510331
ברכה פולד (אוניית מעפילים)

"ברכה פולד"
מסלול ההפלגה של "ברכה פולד"
מעפילים באונייה "ברכה פולד"
ברכה פולד הייתה אוניית מעפילים שארגנה "ההגנה". נקראה על שם ברכה פולד מפקדת בפלמ"ח שנהרגה מאש בריטית בליל וינגייט.
תולדותיה > אוניית משא

נבנתה בשנת 1918 כאוניית משא עשוית ברזל וממונעת, בעלת שלושה תרנים ומפרשים, במספנת הרלינגן (Harlingen) בגרמניה. בעלת מנוע דיזל תוצאת חברת הומבולט (Humbolt) בגרמניה ותפוסה של 500 טון. שימשה כאונית משא. שמותיה הקודמים: Enrico, Alma, Jocelyn, Rotterdam, ו-Fenice.
הייתה בבעלות חברה איטלקית בשם Campagnia Ggenovese di Armamento, ונמל הבית שלה היה ג'נובה.
תולדותיה > אוניית מעפילים

נרכשה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' עדה סרני ויהודה ארזי בנמל ג'נובה באיטליה בפברואר 1946.
הפליגה בפעם הראשונה כאניית מעפילים בשם אליהו גולומב, לקראת הפלגת העפלה נוספת, הוסב שמה ל"ברכה פולד" על שם חברת הפלמ"ח ברכה פולד, שנהרגה מאש כוחות בריטיים בקרב ברחובות תל אביב בליל וינגייט.
לקראת הפלגה, כדי להסוות את זהותה, נוסרו שני התרנים הצדדיים והושאר התורן האמצעי, כמו כן הוכנו דרגשי שינה נוספים.

מפקד האונייה היה מנחם כהן איש הפלי"ם (שהיה לימים מפקדה הראשון של המשחתת אח"י אילת ק – 40), ולצדו שלום דוליצקי איש הפלי"ם גם הוא, והגדעונים היו עובד שדה וחיים גולדיס. לרשותם עמד מכשיר קשר שהוכן במעבדת "ההגנה". צוות הימאים כלל רב חובל, שלושה מלחים ורב מלחים וטבח, כולם איטלקים.
 העמסת המעפילים התבצעה בחשאי בנמל מולה דה בארי ליד מטפונטו (Metaponto), איטליה. המעפילים, כ-806 נפשות, היו ניצולי מחנות ריכוז ומחנות השמדה וחניכי תנועות הנוער. הם נאספו במחנות ב מג'נטה (Magenta) – מערבית למילנו, ומטפונטו – דרומית – מערבית לטראנטו, איטליה. הוסעו בכלי רכב אל נמל ההעמסה, והועלו לאונייה על ידי סירות. לאחר עלייתם לסיפון התארגנו בקבוצות לפי השתייכותם התנועתית.
האונייה יצאה לים ב-9 באוקטובר 1946. תחילה הפליגה ליעד שנקבע – ארבעה מיל דרומית למולודיזרי. שם נפגשה עם האונייה "אלברטינה" שהעבירה אליה 180 מעפילים נוספים.
אחר כך המשיכה לאורך החוף עד כרתים, דרומית לרודוס, כף אנמור (החוף הדרומי של טורקיה). משם סביב לכף אנדריאס, בקצה הצפון מזרחי של קפריסין, ודרומה במקביל לחוף הסורי והלבנוני. הצוות הזר חזר עם "אלברטינה" לאיטליה.
ליד האי ספינצ'ה (Sapientza) פרצה סערה עזה, המנוע התקלקל אך לבסוף תוקן. קבוצת מעפילים פרצה לסיפון וניסתה להפנות את הספינה לחוף סמוך כדי להינצל. במהלך ההפלגה התקלקל המנוע שמונה פעמים. התקלות הרבות עוררו חששות רבים אצל המעפילים.
לקראת התקרבותה לחופי הארץ, תודרכו המעפילים, להתנגד לכוחות הבריטים באופן סביל, כאשר יתפסו את האונייה. "ברכה פולד" התגלתה תחילה על ידי מטוס בריטי, ואחר כך הצטרפו ללוותה שתי משחתות. ב-20 באוקטובר, הבריטים עלו על הסיפון והשתלטו על הספינה בלב ים. ב-22 באוקטובר הביאו אותה לנמל חיפה. ושם היה עימות אלים כשנעשו ניסיונות להוריד את המעפילים ממנה. האונייה נגררה לנמל על ידי אונייה אחרת, כי המנוע של "ברכה פולד" פסק מלפעול.
 המלווים אנשי הפלי"ם קבלו הוראה להסתתר בסליק שהוכן באונייה, או להתערבב בין המעפילים. מנחם כהן הסתתר ואחר כך חולץ, ושלום דוליצקי גורש עם המעפילים למחנות המעצר בקפריסין.

 הבריטים גררו וקשרו את האונייה לשובר הגלים בחיפה והייתה אחת מ"צי הצללים". לאחר עזיבת הבריטים עברה לרשות החברה "אניות וספינות" כ–א/מ 28.
תולדותיה > ייצוגיה בתרבות

בעקבות אדישות היישוב לאירועים האלימים שהתחוללו בנמל חיפה, בעת גירוש המעפילים לקפריסין, והתערבבות הפעילים והמחלצים עם המעפילים שגורשו יחד אתם, כתב המשורר נתן אלתרמן בטורו השבועי את השיר ברכה פולד:
היא חזרה מן הים אל חופה-מתמיד
והבריטים רודפים אחריה.
היא כאילו פשוט התחלפה בתפקיד
עם אותה אוניונת קיטור איטלקית
אשר לה היא מסרה את חייה
אלתרמן הקדיש לזכרה מחזור שירים בספרו "עיר היונה".
מקורות וקריאה נוספת

מנחם כהן, במבחן התושיה 'מערכות ים' 99–100 ספטמבר 1970, עמ'	57-54.
ראו גם

ברכה פולד (שיר)
הערות שוליים

↑  ר/ח הלל ירקוני  ,75 שנות ספנות בארץ ישראל, ע'70-71.
↑  רב חובל הלל ירקוני, "ספינות מעפילים מא' ועד ת", ע' 48.
בריגיטה פסבנדר

| --- | --- |

 לידה:  3 ביולי 1939 (בת 85) ברלין, גרמניה הנאצית 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 סוג קול:  מצו-סופרן, קונטרה אלט 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 פרסים והוקרה:  פרס המוזיקה של פרנקפורט (1985)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מנצ'סטר (1987)  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2001)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1995)  לגיון הכבוד  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר  מסדר ההצטיינות הבווארי 
 פרופיל ב-IMDb
 
בריגיטה פסבנדר (בגרמנית: Brigitte Fassbaender, נולדה ב-3 ביולי 1939 בברלין) היא זמרת מצו-סופרן אופראית גרמניה ובשנים האחרונות, מנהלת אמנותית. פסבנדר נושאת את אות הכבוד "זמרת החצר" (Kammersänger) מטעם האופרה הממלכתית של בוואריה.
ביוגרפיה

פסבנדר היא בתם של שחקנית הקולנוע סאבין פטרס והבריטון הגרמני הנודע וילי דומגראף-פסבנדר. המשפחה השתקעה בנירנברג אחרי מלחמת העולם השנייה, ובריגיטה החלה בקריירת השירה שלה במינכן. בראיון בבי.בי.סי. דיברה בריגיטה פסבנדר בחופשיות על יחסיה עם שני המינים ועל מערכת היחסים שניהלה במשך 27 שנים עם בת זוגה.
קריירה

בריגיטה פסבנדר למדה שירה אצל אביה בקונסרבטוריון של נירנברג. בשנת 1961 הצטרפה לאופרה הממלכתית של בוואריה. התפקיד הראשי הראשון ששרה שם היה ניקלאוס בסיפורי הופמן של ז'אק אופנבך. בשנת 1967 הופיעה פסבנדר במינכן כאוקטביאן ב"אביר הוורד" של ריכרד שטראוס, התפקיד שהזניק אותה לקריירה בינלאומית. ב-1971 שרה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון והופעת הבכורה שלה המטרופוליטן אופרה בניו יורק הייתה ב-1974.
נוסף להישגיה בתחום האופרה, נחלה פסבנדר הצלחה באולם הקונצרטים כזמרת לידר ובסרטי קולנוע, כאשר שרה את תפקיד הנסיך אורלובסקי בהפקה קולנועית משנת 1984 של העטלף מאת יוהאן שטראוס. היא הרבתה להקליט - אופרות, לידר (בהם מסע החורף ושירת הברבור של שוברט), אורטוריות ("אורטוריית חג המולד" של באך, משיח של הנדל ועוד) - והופיעה במספר רב של הפקות אופרה טלוויזיוניות, המצויות כיום על גבי DVD. אלה כוללות תפקידי מפתח כמו אוקטביאן ב"אביר הוורד" ואורלובסקי ב"העטלף", שתיהן בניצוח קרלוס קלייבר, עמו הרבתה להופיע. בין שאר עיסוקיה, בריגיטה פסבנדר מלמדת כיתות אמן.
בשנים האחרונות מכהנת פסבנדר במשרות ניהול. היא קיבלה עליה את ניהול התיאטרון הממלכתי של בראונשווייג בסקסוניה תחתית, שנהנה מחזונה היוצר למשך שנתיים. בשנת 1999 התמנתה למנהלת אמנותית בתיאטרון הממלכתי של טירול באינסברוק שבאוסטריה, היוצא בהפקות אופרה, בימתיות ותזמורתיות, מדי שנה.
הערות שוליים

↑  BBC Radio 3, The Lebrecht Interview, 4 August 2008]
↑  glbtq >> arts >> Divas
↑  Not just another summer season | The Bay Area Reporter Online
↑  BBC Cardiff Singer of the World | BBC Wales Online
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007460510505171  PLWABN: 9810588553305606  BIBSYS: 1020343  BNE: XX921679  BnF: cb138938133 (data)  CiNii: DA04025535  GND: 121175715  ICCU: RAVV102531  ISNI: 0000 0001 1886 6951  LCCN: n81058209  LNB: 000094082  MusicBrainz: 309f8040-b019-4db3-a9ec-816ef2a69898  NKC: pna2005311848  NLA: 35155298  NSK: 000261154  NTA: 070656320  RERO: 02-A003232637  SELIBR: 318378  SNAC: w65m6c1v  SUDOC: 083049908  Trove: 844826  VIAF: 85092378   WorldCat (עם VIAF): 85092378
ג'ורג' ספנסר-בראון

ג'ורג' ספנסר-בראון (באנגלית: George Spencer-Brown;‏ 2 באפריל 1923 – 25 באוגוסט 2016) היה פילוסוף ומתמטיקאי אנגלי, הידוע בעיקר כמחברו של הספר "חוקי הצורה" (Laws of Forms).
ספנסר-בראון סיים תואר שני בשנת 1940 ב-London Hospital Medical College. לאחר ששירת בצי המלכותי (1943–1947) הוא למד בטריניטי קולג' (קיימברידג'), וקיבל תארים בפילוסופיה (1950) ובפסיכולוגיה (1951), ושם גם הכיר את ברטרנד ראסל. בשנים 1952–1958 הוא לימד פילוסופיה בכרייסט צ'רץ' (אוקספורד), למד לתואר שני (1954) באוקספורד ובקיימברידג', וכתב דוקטורט בנושא Probability and Scientific Inference, בהנחייתו של הלוגיקאי William Kneale, שהתפרסמה כספר בשנת 1957.
בהמלצת ברטרנד ראסל, הוא הפך למרצה למתמטיקה באוניברסיטת לונדון משנת 1964. משנת 1969 עבד במחלקה למתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטת קיימברידג' ובשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים הוא היה פרופסור אורח בסטנפורד, באוניברסיטה של מערב אוסטרליה, ובאוניברסיטת מרילנד.
בשנת 1969 פרסם ספנסר-בראון את ספרו חוקי הצורה, Laws of Form. הספר מגדיר פעולה מתמטית הנקראת "מובחנות", המצביעה על אובייקט ומפרידה אותו מסביבתו. על בסיס הפעולה היחידה הזו הוא מפתח מבנה לוגי מורכב. אפשר לכתוב סימן ליד סימן אך בשונה משפות אחרות אפשר לשים סימן בתוך סימן ובכך היא מאפשרת גמישות בחשיבה הליניארית. חוקי הצורה מאפשרים לסמן כלום באמצעות ריק וללא צורך בסימן האפס.
הספר השפיע על חוקרים רבים כמו למשל על Heinz von Foerter, Humberto Maturana, Francisco Varela ו-Louis Kauffman.