stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביירון וייט
הכהונה בבית המשפט העליון

לאחר התפטרותו של שופט בית המשפט העליון צ'ארלס אוונס ויטאקר ב-1962 מינה הנשיא ג'ון פ. קנדי את וייט בן ה-44 כמחליפו. וייט כיהן בבית המשפט 31 שנים - התקופה הרביעית באורכה במאה העשרים. למרבה האירוניה הנחיל וייט בחלק מהחלטותיו אכזבה לתומכיו של קנדי, שתקוותם שוייט יצטרף למחנה הליברלי בבית המשפט לא נתגשמה.
במהלך כהונתו כתב וייט 994 פסקי דין. הוא נודע בשאלות הנחרצות שהפנה כלפי עורכי דין שטענו בפני בית המשפט. עיתונאים ומשפטנים שעקבו אחר החלטותיו השיפוטיות התקשו לפענח את הפילוסופיה השיפוטית שהנחתה אותו. וייט נטה לפסוק במשפטים שלפניו על פי גישה מעשית ובראייה צרה שהתמקדה בעובדות המקרה, ולרוב סירב לקבוע על בסיסם הלכות חוקתיות רחבות.
ברוח הניו-דיל תמך וייט בהכרה בסמכויות רחבות של הממשלה, והסתייג בעקביות מהטלת מגבלות על פעולת המשטרה (גישה שהובילה להצטרפותו לדעת המיעוט בפסק הדין הנודע מירנדה נגד אריזונה). השקפתו השיפוטית תוארה על ידי משקיפים כנוטה לתפיסה של ריסון עצמי שיפוטי.
ב-1993, שנת פרישתו מכהונתו, ניהל וייט את השבעת סגן הנשיא אל גור, לפי בקשתו של האחרון. הנשיא ביל קלינטון מינה לבית המשפט העליון במקומו את השופטת רות ביידר גינסבורג.
לאחר הפרישה מבית המשפט העליון

לאחר פרישתו מבית המשפט העליון ישב וייט מדי פעם בדין בבתי המשפט הפדרליים הנמוכים יותר. עד למועד קרוב למותו הוא השתמש בלשכה בבניין בתי המשפט הפדרליים בעיר דנוור. הוא גם כיהן כחבר הוועדה לבחינת חלופות מבניות לבתי המשפט הפדרליים לערעורים.
וייט נפטר ב-15 באפריל 2002, יום לפני מלאת 40 שנה למינויו לבית המשפט העליון, בגיל 84. הוא נקבר בקתדרלת סנט ג'ון בדנוור. ערב מותו הוא היה השופט החי האחרון מבין השופטים שכיהנו בבית המשפט העליון בראשות ארל וורן.
מפעלי הנצחה

בניין בתי המשפט הפדרליים בדנוור, שבו שוכן בית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים, נקרא על שמו של וייט. אגודת שחקני ה-NFL מעניקה מדי שנה את פרס ביירון וייט לשחקן אחד לציון עבודת הצדקה שלו.
ב-2003 העניק הנשיא בוש לוייט לאחר מותו את מדליית החירות הנשיאותית.
אחד ממתמחיו לשעבר של וייט, דניס האצ'ינסון, חיבר ביוגרפיה אודותיו תחת השם The Man Who Once was Whizzer White.
רוסיה (בנק)

| --- | --- |


מטה הבנק בכיכר רסטרלי בסנקט פטרבורג
 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  27 ביוני 1990 – הווה (34 שנים) 
 מיקום המטה:  סנקט פטרבורג
 משרד ראשי:  מוסקבה
 בעלות:  יורי קובאלצ'וק (בעל המניות הראשי)
 ענפי תעשייה:  שירותים פיננסיים 
 מוצרים עיקריים:  שירותים פיננסיים
 הכנסות:  71,098,900,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 רווח:  2,400,000,000 רובל רוסי (נכון ל־31 בדצמבר 2012) 
 הון עצמי:  27,650,000,000 רובל רוסי 
 יו"ר:  יורי קובאלצ'וק 
 עובדים:  2,106 (נכון ל־31 בדצמבר 2011) 
  
 www.abr.ru
 
בנק רוסיה (ברוסית: Акционерный коммерческий банк Россия, АКБ Россия) הוא בנק מניות משותף רוסי שנוסד ב-27 ביוני 1990 כבנק פרטי. מטה החברה נמצא בסנקט פטרבורג.
היסטוריה

בשנת 1990 הפכה ועדת המפלגה של מחוז לנינגרד לבעלת המניות הגדולה ביותר של הבנק שאך זה הוקם (48.4%), אולם לאחר ניסיון ההפיכה באוגוסט 1991 הוקפאה פעילות הבנק מכיוון שהיה קשור למפלגה. זה היה הבנק המסחרי הראשון שהחזיק חשבונות בפעילות הכלכלית הזרה של הוועדה האזורית של המפלגה וההנהלה המקומית של הק.ג.ב.
בדצמבר 1991 התחדשה פעילותו, מכיוון שהמניות נפדו על ידי כמה יזמים פרטיים כמו יורי קובאלצ'וק, מיכאיל מרקוב, ויקטור מיכין, אנדריי פורסנקו, סרגיי פורסנקו, יורי ניקולייב ואחרים.
החל מ-1 בינואר 2005, בעלי המניות העיקריים שלה היו יורי קובלצ'וק עם 37.6%, ניקולאי שמאלוב עם 9.7%, דמיטרי גורלוב עם 9.7% וקבוצת סוורסטאל של אלכסיי מורדשוב עם 8.8%.
נכון לשנת 2006, בעלי המניות העיקריים שלה היו יורי קובאלצ'וק (30.4%), דמיטרי גורלוב (12.58%), ניקולאי שמאלוב (12.58%), חברת Transoil‏ (9.54%), קבוצת Severstal‏ (7.15%), חברת Accept‏ (3.93%) – בבעלות מיכאל שלומוב, חברת Relax‏ (3.65%), מיזם "סיוע ליוזמות עסקיות" (3.08%) וקרן הנכסים הפדרלית הרוסית (2.93%).
ביום 28 בדצמבר 2006, דירוג פיץ' הקצה לבנק דירוגים שליליים. חברת בת של הבנק, ABRos Investment Company, חתמה על עסקה לא שקופה שמטרתה לרכוש נתח ניכר מחברת החזקות התקשורת Ren TV.
ב-28 ביוני 2013, בעלי המניות העיקריים שלה היו יורי קובלצ'וק 30%, דמיטרי גורלוב וניקולאי שמאלוב 10.5% כל אחד, גנאדי טימצ'נקו 8%, גזפרום 16%, אלכסיי מרדשוב 6%.
הבנק מצוי במוקד ביקורות נגד פוטין ונטען כי הבעלים האמיתי של הבנק הוא פוטין עצמו וכי ההון עבור הבנק מגיע מפעילות הפשע המאורגן ושיתוף הפעולה של פוטין עם ארגון הפשע טמבוב, בשנות עבודתו במינהל העיר סנקט פטרבורג.
ב-20 במרץ 2014, משרד הממשל לבקרת נכסי חוץ של ארצות הברית הוסיף את בנק רוסיה לרשימת הסנקציות שננקטו בתגובה למשבר קרים 2014, והציב מגבלות על הסחר האמריקני עם הבנק. ויזה ומסטרקארד הפסיקו לעבד את תשלומי הבנק כתוצאה מכך.
בתגובה הודיע ולדימיר פוטין כי יפתח חשבון של רובל אחד בבנק רוסיה ויהפוך אותו לבנק הראשי בחצי האי קרים שסופח לאחרונה ויעניק את הזכות לתשלומי שירות בסך 36 מיליארד דולר משוק החשמל – מה שמעניק לבנק 112 מיליון דולר הכנסות בשנה מחיובי העמלות בלבד. בנק רוסיה הודיע גם על כוונתו להתרחב לשוק בקרים, והפך לבנק הרוסי הגדול הראשון שעשה זאת.
ב-1 במרץ 2022, כחלק מהסנקציות נגד רוסיה בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, הבנק נותק ממערכת הסליקה SWIFT.
נכסים

הבנק מחזיק ב-35% ממניות העיתון ודומוסטי סנקט פטרבורג בנובמבר 2005 הבנק רכש נתח של 37% מחברת הטלוויזיה והרדיו הפטרבורגית, כמו כן, היא מחזיקה בנתח ניכר מערוץ RenTV (נכון לדצמבר 2006.
פרפרים

ערך זה עוסק בקבוצת חרקים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
.
| פרפרים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
תת־מערכה:: שש-רגלים
מחלקה:: חרקים
על־סדרה:: בעלי גלגול מלא
סדרה:: פרפראים
קבוצה:: פרפרים
שם מדעי
 Rhopalocera
דרומי הסלוודורה
דנאית הדורה
פרפר מהמין Charaxes brutus
Parthenos Sylvia ("הקליפר")
הפרפרים (שם מדעי: Rhopalocera) הם קבוצה מונופילטית (ענף (קלייד)) של חרקים בעלי גלגול מלא מסדרת הפרפראים.
שלבי התפתחות

לפרפר ארבעה שלבי התפתחות עיקריים:
ביצה – ביצי פרפר מוגנות על ידי שכבה חיצונית קשיחה של קליפה. זה מרופד בציפוי שעווה דק, המונע מהביצה להתייבש לפני שהזחל הספיק להתפתח במלואו. כל ביצה מכילה מספר פתחים זעירים דמויי משפך. מטרת החורים הללו היא לאפשר לזרע להיכנס ולהפרות את הביצה.
זחל – הזחלים בסדרה זו הם מטיפוס זחל אמיתי ולהם צורה גלילית. בראשם מספר עיניות, לסתות חזקות, שלושה זוגות רגליים (בכל פרק חזה זוג רגליים) ובנוסף כחמישה זוגות רגליים מדומות, לאורך הבטן.
גולם – הגולם בדרך כלל מטיפוס חנוט.
פרפר – פרפרים בוגרים מתאפיינים בשני זוגות של כנפי תעופה המכוסות בקשקשים, וכן בגפי-פה מוצצים, וצבעיהם המגוונים של הכנפיים מיועדים להסוואה, לאזהרה או למשיכת בן זוג, והם יכולים להיווצר ממספר גורמים: מבנה מיוחד של קשקשים בגדלים שונים, סידור מיוחד של הקשקשים, או חומרים כימיים שונים בקשקשים.
ביצים (דנאית הדורה)
זחל (דנאית הדורה)
גולם (דנאית הדורה)
פרפר (דנאית הדורה)
תכונות > שמיעה

יש פרפרים שהקול היחיד שאוזניהם קולטות הוא קול העטלף הטורף אותם וכך הם יודעים מתי להסתתר ממנו.
מזונם

הפרפרים מתקיימים על-פי רוב מאכילת חלקי צמחים. הבוגרים ניזונים מצוף פרחים ומהפרשות שונות של בעלי חיים.
רבייה

הזכרים הבוגרים נמשכים לנקבות, בעיקר בעקבות הפרומונים המופרשים מגופן. במינים מסוימים הבוגרים נודדים למרחקים של אלפי קילומטרים.
החיזור מתחיל כשנראתה הנקבה. הזכרים נמשכים לנקבות על ידי הצבעים העל-סגולים שבכנפיהן, המהווים איתות מנצנץ לבני זוגם. עם זאת אצל הזכרים הצבעים הם לרוב מגוונים יותר מאשר הנקבות. כנפיהם של זכרי הכחלילים צבען כחול, ירוק-כחול, כחול - סגול או כתום אדמדם. בעוד שכנפי הנקבה הן חומות כהות. יש שהמחושים של הזכרים גדולים ורחבים יותר מאלה של הנקבות. כמו כן מכוסה הבטן של הנקבה בשערות צפופות וצמירות החסרות אצל הזכר. מכך ניתן לדעת ולגלות כי הפרפרים משתמשים בצורת החיזור באמצעות התקשטות. ובכך יש פה גם דו צורתיות מינית - "לבוש כלולות".
אורך חיים

מחזור החיים הייחודי של הפרפרים כולל גלגול מלא של: ביצה, זחל, גולם, בוגר.
ברוב המקרים הפרפר חי כשבועיים וחצי עד שלושה שבועות, אך לעיתים אף חודש. סוגי פרפרים מסוימים מבצעים תרדמת חורף בשלב שהם פרפרים בוגרים, וכך אורך חייהם יכול להגיע אפילו עד חצי שנה.
תפוצת הפרפרים בעולם

בעולם כולו יש כ-20,000 מיני פרפרים. בכל אירופה נמצאים כ-230 מינים של פרפרים; בטורקיה כ-310 מינים, ביוון כ-170, בלבנון כ-140, בישראל כ-140 ובסיני רק ארבעה מינים.
תפוצת הפרפרים בעולם > סכנת הכחדה

מספר מיני פרפרים במדינות המפותחות נמצאים בסכנת הכחדה. הסיבות לכך מגוונות: חקלאות מפותחת ושימוש בכימיקלים, זיהום אוויר, תעשייה ובנייה עירונית, וכן צייד של פרפרים.
פרפרים בישראל

בישראל (כולל בחרמון) יש כ-140 סוגי פרפרי יום וחלקם בסכנת הכחדה בגלל הקטנת השטחים הטבעיים. בשנת 2021 נמנו בישראל 8,451 פרפרים מ-59 סוגים שונים.
בחודש אפריל 2022 נערכה ספירת פרפרים נוספת בשיתוף אגודת חובבי הפרפרים, החברה להגנת הטבע, מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט, רמת הנדיב והציבור בארץ.
ב-23 באפריל 2023 כַּחְלִיל הַשַּׁבְרָק (שם מדעי: Polyommatus icarus) נבחר ל"הפרפר של ישראל", אחד הסמלים הלא-רשמיים של ישראל.
חשיבות הפרפר בהתרעה על סכנות אקולוגיות

על פי דובי בנימיני הפרפר הוא "אינדיקטור אקולוגי מושלם" בשל רגישותו וניידותו, והיעלמותו מאזור מסוים עלול לרמוז על סכנות אקולוגיות בו. כדי לטפח פרפרים יש להימנע מלפגוע בהם וכל אזרח יכול לגדל בגינתו או במרפסת שלו צמחים המתאימים לפרפרים.
גלריות > פרפרים בישראל

צבעוני קשוט
דרומי הצלף
לימוני האשחר, נקבה
כתמית מדברית, הזדווגות
נימפית ירושלים, הזדווגות
סטירית פקוחה, נקבה
סטירית אפלה, נקבה
סטירית סיני
חומנית עינונית
נחושתן-נמלים מפוספס
נחושתן-נמלים גלילי
שעיר הדובדבן
ראו גם

רשימת פרפרי ישראל (מלאה)
צבעוניות מבנית
אגודת חובבי הפרפרים בישראל
דובי בנימיני - חוקר פרפרים ישראלי
לקריאה נוספת

יצחק איזנשטין, טוואי המשי, הוצאת ספרים י. מרכוס ושות' בע"מ, 1978
יצחק איזנשטין פרפרי ארץ ישראל, עם עובד, 1984
יצחק איזנשטין, על פרפרים וצמחים בארץ ישראל, משרד הביטחון, 1988
דובי בנימיני, מדריך הפרפרים בישראל, כתר, 1990
דובי בנימיני, גינת הפרפרים, כתר, 2009
הערות שוליים

↑  ראו: Chorion (באנגלית)
↑  נעה פישר, אל תפסחו על זה: החלה ספירת הפרפרים בישראל, באתר ynet, 17 באפריל 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293673305171  BNE: XX528359  BnF: cb119330126 (data)  GND: 4058912-2  LCCN: sh85018381  NKC: ph114302 
מחזור החיים של פרפר
כַּחְלִיל הַשַּׁבְרָק הפרפר הלאומי
הפרפר (סרט, 1973)

| --- | --- |

 מבוסס על:  פרפר 
 בימוי:  פרנקלין שפנר 
 הופק בידי:  פרנקלין שפנר 
 תסריט:  דלטון טרמבו, לורנזו סמפל ג'וניור, אנרי שרייר 
 עריכה:  רוברט סווינק 
 שחקנים ראשיים:  סטיב מקווין פטר ברוקו John Quade Don Hanmer מילס ווטסון דלטון טרמבו ריצ'רד פרנסוורת' לן לסר ליאם דאן Val Avery אנתוני זרבה דן גורדון ויקטור ג'ורי דסטין הופמן William Smithers ביל מומי ויק טייבאק ג'ורג' קולוריס פרד סדוף Woodrow Parfrey בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוזיקה:  ג'רי גולדסמית' 
 צילום:  פרד קונמקפ 
 מדינה:  ארצות הברית, צרפת 
 חברה מפיצה:  Monogram Pictures, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 בדצמבר 1973 
 משך הקרנה:  144 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה, סרט כלא, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  אמריקה הדרומית, גיאנה הצרפתית 
 הכנסות באתר מוג'ו:   papillon
 דף הסרט ב־IMDb
 
הפרפר (באנגלית: Papillon) הוא סרט דרמה-פשע משנת 1973 בבימויו של פרנקלין שפנר על פי התסריט של דלטון טרמב ובכיכובם של סטיב מקווין ודסטין הופמן. הסרט מבוסס על ספר הזיכרונות האוטוביוגרפי של אנרי שרייר משנת 1969, שנודע בכינויו "פרפר" (Papillon), ומתאר את ניסיונותיו לברוח מבית הסוהר הקולוניאלי הצרפתי שבו נאסר באשמת רצח שהוא מכחיש שביצע. מכיוון שהוא צולם במקומות מרוחקים, הסרט היה די יקר לאותה תקופה (12 מיליון דולר), אבל הוא הרוויח יותר מפי שניים מזה בשנה הראשונה ליציאתו.
עלילה

הסרט מתאר את מסעו של אנרי "פרפר" שארייר (סטיב מקווין), אסיר שנשלח לכלא אכזרי על האי בגיאנה הצרפתית לאחר שנמצא אשם ברצח שלא ביצע. לאורך כל הסרט, פרפר מנסה לברוח מהכלא יחד עם לואי דגה (דסטין הופמן), זייפן עשיר שהפך לאסיר. הסרט מציג את מערכת היחסים המתפתחת בין השניים, את הניסיונות הכושלים של פרפר לברוח, ואת התמודדותו עם התנאים הקשים במושבת העונשין.
אחד מהרגעים המרכזיים בסרט הוא ניסיונו של פרפר לברוח בעזרת רפסודה מאולתרת, אשר נכשל ונגמר בתפיסתו ובהעברתו לבידוד. לבסוף, למרות כל הכישלונות, פרפר מצליח לברוח לאי מרוחק ומוצא חירות.
צוות השחקנים

סטיב מקווין בתפקיד אנרי "פרפר" שארייר
דסטין הופמן בתפקיד לואי דגה
דון גורדון בתפקיד ג'ולס
אנתוני זרבה בתפקיד טוסאנט
רוברט דמאן בתפקיד מאט
ביקורות והצלחה

הסרט זכה לביקורות מעורבות עם נטייה לחיוביות. סטיב מקווין ודאסטין הופמן קיבלו שבחים על הופעותיהם המרשימות, במיוחד מקווין על תפקידו כאסיר האנרגטי והנחוש אנרי "פרפר" שארייר. המבקרים הדגישו את הצילום היפה של הסרט והייצוג המדויק של חיי האסירים במושבת העונשין בגיאנה הצרפתית, אך חלקם מתחו ביקורת על אורכו של הסרט (151 דקות) ועל קצבו האיטי במקומות מסוימים.
הסרט קיבל ציון של 80% באתר Rotten Tomatoes, מה שמעיד על אהדה רחבה מצד המבקרים. בנוסף, הסרט התקבל היטב גם בקרב הקהל הרחב, וזכה לפופולריות מתמשכת בקרב חובבי סרטים בז'אנר הדרמה וההרפתקאות.
למרות ביקורות אלו, הסרט נחשב לקלאסיקה קולנועית ולסרט משמעותי בז'אנר סרטי הבריחה, שהשפעתו ניכרת גם כיום.
הערות שוליים

↑  "Papillon". www.tcm.com (באנגלית). נבדק ב-2024-06-18.
↑  "Movie location and cost information" (אורכב 08.11.2014 בארכיון Wayback Machine), TV Guide
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 309848704   WorldCat (עם VIAF): 309848704
אקול מיליטר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אקדמיה צבאית
 מיקום:  אקול-מיליטר 
 מדינה:  צרפת צרפת
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1751
 תאריך פתיחה רשמי:  1780 
 אדריכל:  אנז'-ז'אק גבריאל 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הבארוק 
 
 קואורדינטות:  48°51′09″N 2°18′13″E﻿ / ﻿48.8525°N 2.3036111111111°E﻿ / 48.8525; 2.3036111111111
  (למפת פריז מוגדלת) אקול מיליטר(למפת פריז רגילה) אקול מיליטר
 
האקול מיליטר (בצרפתית: École Militaire, "בית ספר צבאי") הוא מתחם רחב-ידיים של בתי ספר להכשרה צבאית ברובע השביעי של פריז, בירת צרפת, דרום-מזרחית לשאן דה מארס ומוזיאון המלחמה של צרפת.
האקול מיליטר הוקם על ידי לואי החמישה עשר, מלך צרפת ב-1750 לפי הצעתו של הכלכלן ז'וזף פארי דוברנה (Joseph Paris Duverney) בתמיכתה של מאדאם דה פומפדור, במטרה לייסד אקדמיה צבאית לצוערים ממשפחות דלות-אמצעים. המבנה תוכנן על ידי האדריכל אנז'-ז'אק גבריאל, והבנייה החלה ב-1752 על חוות גרנל (Grenelle). בית הספר נפתח ב-1760. ב-1777 ערך הרוזן סן ז'רמן שינוי מבני ביעדי המוסד, ארגן אותו מחדש, ושינה את שמו ל"בית הספר לג'נטלמנים צעירים" (École des Cadets-gentilshommes). ב-1784 הצטרף לשורות בית הספר נפוליאון בונפרטה הצעיר כדי להתחנך בו. הוא סיים את לימודיו בבית הספר תוך שנה אחת במקום שתיים.
המבנה המרכזי של האקול מיליטר
מבט רוחבי על האקול מיליטר; מאחוריו נראה מגדל אייפל
המתחם כולל שני מוסדות:
מכללת ההגנה המשותפת (Collège interarmées de défense)
המוסד ללימודים גבוהים של ביטחון לאומי (Institut des hautes études de défense nationale)
מכללת ההגנה המשותפת

מכללת ההגנה המשותפת (Collège interarmées de défense) היא מוסד צרפתי ללימודי צבא גבוהים. הוא החליף את ארבע המכללות החיליות - Écoles supérieures de guerre - של צבא יבשה הצרפתי, הצי הצרפתי, חיל האוויר הצרפתי והז'נדרמריה הצרפתית, ואת האיחוד העליון שלהן (Cours supérieur interarmées), מאז 1 בספטמבר 1993. מכללת ההגנה המשותפת ממוקמת במתחם האקול מיליטר, והיא כפופה למפקד הארגוני של צבא צרפת (Chef d'État-Major des Armées). נושאי הלימוד מגוונים ומתמקדים בשילוב ענפי הלוחמה הצבאית, ביחסים בינלאומיים ובמינהל ותכנון.
במכללה לומדים קצינים משלושת החילות הצרפתיים (אוויר, ים, יבשה), מהז'נדרמריה, משירותי הצבא (השירות הרפואי ושירות התדלוק) ומסוכנות הרכש של אמצעי לחימה. מועמדים ללימוד במכללה מתקבלים לאחר מבחנים מסננים. לאחר קבלתם, הם רוכשים הכשרה מקצועית לקראת איוש משרות בגוף הצבאי שבו שירתו קודם לכן, בתפקידים משולבים, בתפקידים קישוריים, או בכל משרה אחרת שנתונה תחת מכלול העיסוק הביטחוני בצרפת ושפועלת לפי קודי הפעילות הביטחוניים הצרפתיים.
שיתוף פעולה עם צה"ל

משנות החמישים של המאה העשרים יצאו קציני צה"ל להשתלמויות בשני בתי הספר במתכונת הקודמת: "בית הספר לפיקוד ומטה" (École d'état-major) ו"בית הספר הגבוה למלחמה" (École supérieure de guerre). וביניהם אביגדור - ינוש בן גל, מנחם אבירם, אהרון דוידי, שלום עירון, מרדכי גור, דני מט, יהונתן דותן, דב שפיר, יואש צידון, דורון רובין, ארוין לביא, יוסי אבירם, צבי פולג שלמד במחזור 100 של המכללה, אייל זמיר ועוד.
איל דה רה

| --- | --- |
איל דה רה
איל דה רה
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס האטלנטי 
 קואורדינטות:  46°12′05″N 1°26′02″W﻿ / ﻿46.2013°N 1.43378°W﻿ / 46.2013; -1.43378
 שטח:  85.32 קילומטר רבוע
 אורך:  26 קילומטר
 רוחב:  5 קילומטר
 גובה מרבי:  20 מטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  צרפת
 אוכלוסייה:  17,723 (2012)
 צפיפות:  208.5 תושבים/קמ"ר
 אזור זמן:  UTC+1
 עיר ראשית:  סן-מרטין-דה-רה 
  (למפת אקיטן החדשה מוגדלת) בורדו אז'ן באיון פריגו פו לימוז' טיל גרה פואטייה לה רושל אנגולם ניור פיי דה לה לואר סאנטר-עמק הלואר אוברן רון-אלפ  אוקסיטניה ספרד מפרץ ביסקאיה איל דה רה(למפת אקיטן החדשה רגילה) בורדו אז'ן באיון פריגו פו לימוז' טיל גרה פואטייה לה רושל אנגולם ניור פיי דה לה לואר סאנטר-עמק הלואר אוברן רון-אלפ  אוקסיטניה ספרד מפרץ ביסקאיה איל דה רה
 
איל דה רה (בצרפתית: Île de Ré) הוא אי צר ושטוח שאורכו כשלושים ק"מ ורוחבו כחמישה ק"מ. נמצא במפרץ ביסקאיה שבמערב צרפת, בקרבת החוף של האוקיינוס האטלנטי. האי שייך למחוז השראנט הימי (Charente Maritime). מתגוררים בו כ-15,000 תושבים (1999). הוא מחובר לבירת המחוז, עיר הנמל לה רושל, בגשר איל דה רה (אנ') שאורכו 2.9 ק"מ ושנחנך ב-1986 בתכנונו של מישל וירלוז'ה.
בעידן הרומאי היה מדובר למעשה בשלושה איים אך בשל ייצור המלח זהו כיום אי אחד המשתנה בין רוחב של כ-2.5 קילומטר בנקודה הרחבה ביותר לכמה מאות מטרים בלבד כשהוא הצר ביותר.
לה פלוט היא העיר הגדולה באי. סנט מרטין דה רה היא השני בגודלה בעיירות האי וכנראה המעניינת והמסחרית ביותר בכל הנוגע לתיירות. העיירה מוקפת 12 ק"מ של ביצורים עם שערי כניסה מרשימים, קירות אבן גבוהים בעובי של 2 מטר וחפיר המקיף את כל העיר. הנמל הוא האטרקציה העיקרית עם הביצורים המסיביים שלה ואי במרכזו, הוא מוקף במסעדות, ברים וחנויות ליד המזח ומהווה מקום שוקק ונעים. המובילים אל מחוץ לנמל נמצאים רחובות צרים רבים עם חנויות צבעוניות, שווקים קטנים שבהם ניתן לקנות תוצרת טרייה וסמטאות ציוריות ובתים. עיירות נוספות שכדאי לבקר בהן הן לה פלוט, ארס אן רה וריוודו.
הערות שוליים

↑  Ile de Ré, Venede Guide
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555271005171  BnF: cb11942462t (data)  GND: 4076542-8  LCCN: n82106031  NKC: ge752457  SUDOC: 027367606  VIAF: 170056727   WorldCat (עם VIAF): 170056727 
ערך זה הוא קצרמרבנושא איים ובנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מוחמד פאריס

| --- | --- |

מוחמד פאריס
 לידה:  26 במאי 1951 חלב, סוריה
 פטירה:  19 באפריל 2024 (בגיל 72) גזיאנטפ, טורקיה
 מידע כללי
 בשירות:  קוסמונאוט במסגרת אינטרקוסמוס
 לאום:  סוריה סורי
 עיסוק בעבר:  טייס
 דרגה:  קולונל בחיל האוויר הסורי
 זמן שהייה בחלל:  7 ימים, 23 שעות ו-4 דקות
 משימות
 סויוז TM-3
 
 עיטורים
 
מוחמד אחמד פאריס (בערבית: محمد أحمد فارس, תעתיק מדויק: מֻחַמד אחמד פארִס; 26 במאי 1951 – 19 באפריל 2024) היה הקוסמונאוט הסורי הראשון והערבי השני (הראשון הוא סולטאן בן סלמאן אאל סעוד) בחלל.
ביוגרפיה

פאריס נולד בחלב, והיה שייך לעדה הסונית. כטייס הגיע לדרגת קולונל בחיל האוויר הסורי. בעת שנבחר להיות קוסמונאוט, התמחה בניווט.
ביוגרפיה > טיסה לחלל

פאריס נבחר במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס, להיות קוסמונאוט ב-30 בספטמבר 1985. הוא היה אחד מארבעת המועמדים שהגיעו לשלב הגמר: שני עלווים, דרוזי ופאריס, שהיה סוני. בתחילה לא נחשב מועמד מוביל, אולם כאשר שניים נפסלו הוא היה המועדף.
פאריס המריא כקוסמונאוט מחקר במשימה סויוז TM-3 ביולי 1987 ושהה בחלל בתחנת החלל מיר 7 ימים, 23 שעות ו-4 דקות. במהלך הטיסה ביצע ניסויים וגם צילם את סוריה מהחלל. חזר לכדור הארץ במשימה סויוז TM-2.
לאחר טיסתו נחשב גיבור לאומי. הוא זכה בעיטור גיבור ברית המועצות ובמסדר לנין ב-30 ביוני 1987.
ביוגרפיה > לאחר הטיסה

לאחר הטיסה לחלל חזר לחיל האוויר הסורי ולחאלב, ושימש יועץ לנשיא.
ב-4 באוגוסט 2012, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה ערק ממשטר אסאד והודיע על תמיכתו במורדים.
הוא התגורר בטורקיה ועזר לפליטים, וגם היה חלק מהוועדה הלאומית לתיאום שינוי דמוקרטי, ארגון אופוזיציה סורי.
פאריס נפטר ב-19 באפריל 2024. הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
הערות שוליים

1 2 3  מאסטרונאוט לפליט, איך טייס החלל הסורי נפל לאדמה, רוזי גארת'וויט, אתר הגאדריאן, 1 במרץ 2016
שלמה דרימר

| --- | --- |
 לידה:  1800 
 פטירה:  1872 (בגיל 72 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1872 
 רבותיו:  אהרן משה טויבש, אברהם דוד מבוטשאטש 
 
רבי שלמה דרימר (ה'תק"ס, 1800 בערך – כ"ב בתשרי תרל"ג, 24 באוקטובר 1872) היה רב ופוסק הלכה, מגדולי רבני יהדות גליציה בדורו. מחבר הספרים "ישרש יעקב" על מסכת יבמות, ושו"ת "בית שלמה".
ביוגרפיה

נולד בנדבורנה לרב יעקב דרימר ולמרים בת ר' שלמה לנדא, נכדתו של הרב משה לנדא ראב"ד לבוב. אביו היה חסידו של רבי צבי הירש מנדבורנה ולאחר פטירתו עבר לתלמידו רבי מנחם מנדל מקוסוב, ה"אהבת שלום". הוא למד תורה מפי רבי אברהם דוד וואהרמן מבוטשאטש ומפי רבי אהרן משה טויבש. בהמשך למד גם אצל רבי נתן נטע קליצר מפודהייץ. נישא לבתו של ר' משה מנחם מנדל מחסידי אפטא, ולאחר פטירתה נישא בשנית לבתו של רבי צבי הירש גרוסמן רבה של דילטין.
לאחר נישואיו עסק במסחר, אך רבו של אביו, רבי חיים הגר מקוסוב, שידל אותו לעזוב את מסחרו ולהתמנות לרב. בשנת ה'תקצ"ג (1833) התמנה כרב בעיר סקולה, והחזיק במשרה זו כארבעים שנים עד פטירתו בחג שמיני עצרת, כ"ב בתשרי תרל"ג, 24 באוקטובר 1872.
פסקיו וספריו

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | פוסק הדור אגב, אכתוב מה ששמעתי מפ"ק מו"ר הגאון מטשעבין בעה"מ ספרי דובב מישרים זצל"ה ששמע מפ"ק הגאון בעל אמרי יושר זצ"ל שאמר שבדור הנוב"י הי' הנוב"י פוסק הדור, ואחר כך הי' הגאון בעל החת"ס פוסק הדור, ואחר כך הי' בעל בית שלמה פוסק הדור, וכעת אמר בעל אמרי יושר שהערך ש"י הוא פוסק הדור. כך שמעתי מפ"ק | “ |

|  – הרב שרגא פייבל שנעבאלג, שו"ת שרגא המאיר בהלכה, ח"ב סי' ע"ו |  – הרב שרגא פייבל שנעבאלג, שו"ת שרגא המאיר בהלכה, ח"ב סי' ע"ו |  |
פסקי ההלכה שלו התקבלו בכל הפזורה היהודית באירופה, כך כותב עליו הרבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש: "הגאון בית שלמה ז"ל, הוא מראשי עמודי ההוראה באחרונים מדור שלפנינו". וגם רבי ישראל מאיר הכהן מסתמך על פסקיו בכמה מקומות בספרו ההלכתי "משנה ברורה".
רבי שלמה כתב שני ספרים:
ישרש יעקב: ספר זה, על מסכת יבמות, הוא אחד הספרים היסודיים למסכת זו.
שו"ת בית שלמה: שו"ת זה יצא בשלושה כרכים ומצוטט רבות בספרות השו"ת.
התנגד למחלוקות ומריבות בתוך הקהילה, וכך כתב לשואל לגבי הסרת צורות ופסלים של חיות מבית הכנסת:
"אמנם אם לא יוכל לעשות הדבר בלי מחלוקת ח"ו, הנה גדול השלום ושנאוי המחלוקת. וכבר העד העיד הגאון בעל נודע ביהודה בתשובת נודע ביהודה (קמא חיו"ד סוף סי' א) שבזמנינו לא שייך מחלוקת לשם שמים"
משפחתו

רבי שלמה דרימר השאיר אחריו שישה בנים ושלוש בנות:
בנו, רבי אברהם דרימר - אב בית דין בפרוביזנה, ולאחר פטירת אביו התמנה כרבה של סקולה. מחבר הספר "בארה של מרים". הוא המו"ל של ספרי אביו, והערות רבות שלו משוקעות לאורכם. בנו רבי נתן נטע דרימר כיהן תחתיו ברבנות סקולה בין השנים 1920–1943 ונספה עם בני קהילתו בשואה.
בניו: רבי יוסף, רבי משה אריה, רבי ירוחם, רבי יעקב, ורבי יהודה ליב.
בתו שיינא רחל - נישאה לרב ברוך מאיר מנטשל מחבר שו"ת "רב טובך". מו"צ בזבלטוב, רבה של פוטיק ומאוחר יותר אב"ד באוסציה-ביסקופיה
בתו רוזה רבקה נישאה לרב מנדל פדרר
בתו מרים נישאה לרב משה הלוי מבוטושאן
לקריאה נוספת

הרב דוד אברהם מנדלבוים, תולדות הגאון רבי שלמה דרימר זצ"ל בעל שו"ת בית שלמה, בתוך: "ישרש יעקב", מהדורה חדשה, ירושלים תש"ע, עמ' 19–39.
הערות שוליים

↑  שנעעבאלג, שרגא פייוויש, שרגא המאיר בהלכה - חלק ב, לונדון, תשל"ו, באתר היברובוקס
↑  סי' רנ"ג ס"ק צ"ט, סי' שס"ב ס"ק ס"ד, סי' שס"ג שער הציון אות טז, סי' שפ"ב שער הציון אות מט.
↑  פרצה מחלוקת אודות המינוי בין חסידי ויז'ניץ לחסידי צ'ורטקוב, ראו על כך: מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה ח"ג עמ' 419.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310305405171  GND: 126531161  ISNI: 0000 0000 2398 7371  LCCN: n2014049991  NTA: 163974837  VIAF: 267285861   WorldCat (עם VIAF): 267285861
שרגא נצר

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1898 סוסניציה, אוקראינה 
 פטירה:  11 באפריל 1985 (בגיל 87) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  שרגא נוסוביצקי 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 בן או בת זוג:  דבורה נצר 
 
משפחות נצר ושפירא, 1957. מאחור משמאל: דבורה, שרגא ובנם משה נצר. בשורה מלפנים,משמאל: אורי שפירא, הבת עירית והאם רנה. ילדי אסתר ומשה נצר: עמוס, יעל (הקטנים), חגי ויצחק (הגדולים, בחולצות משובצות) והאם אסתר נצר (מימין).
קבריהם של שרגא ודבורה נצר בבית הקברות טרומפלדור
גינת נצר בתל אביב
שרגא נצר (נוסוביצקי) (1 בינואר 1898, ז' בטבת תרנ"ח – 11 באפריל 1985, כ' בניסן תשמ"ה) היה ממנהיגי תנועת העבודה, נודע כ"ממליך המלכים" במפא"י, טיפל בכל העניינים המפלגתיים עבור בן-גוריון עד להקמת רפ"י.