stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הגביע הבין-יבשתי
היסטוריה

הקבוצות הראשונות שטענו אי-פעם לתואר "אלופת העולם" היו היברניאן, שהייתה מחזיקת הגביע הסקוטי ופרסטון נורת' אנד שהייתה זוכת גביע ה-FA במשחק שנערך ב-13 באוגוסט 1887. בעונה שלאחר מכן, וסט ברומיץ' אלביון כמחזיקת גביע ה-FA שיחקה מול רנטון הסקוטית, למרות שהמשחקים נערכו ללא שום פיקוח של שתי ההתאחדויות השונות. הקמתן של הליגה האנגלית והליגה הסקוטית כמו גם הקמת מועדוני כדורגל מחוץ לבריטניה גרמו לירדה בחשיבות המשחק הנ"ל.
הטורניר הראשוני, שהפך מאוחר יותר לגביע הבין-יבשתי, הוקם על ידי הנרי דלאוני שניסה לקבוע מיהו המועדון הטוב ביותר בעולם (הוא יצא מנוקדת הנחה כי שתי היבשות המתקדמות ביותר בכדורגל הן אירופה ודרום אמריקה, דבר שהיה נכון בשל המיעוט בקבוצות מקצועניות, בעיקר ביבשות אסיה ואפריקה).
תחילה, רק באירופה היה מפעל בין-לאומי לקבוצות מכל היבשת, (גביע אירופה) שנוסד ב-1955. מאוחר יותר, ב-1960, הוקם בדרום אמריקה טורניר דומה שנשא תחילה את השם "גביע אמריקה לאלופות" והחל מ-1965 הוחלט לקרוא לו על שם הגיבורים שהביאו לעצמאותן של מדינות דרום אמריקה, ה"ליברטדורס דה אמריקה" (Libertadores de América, משחררי אמריקה). מכאן שמו של גביע ליברטדורס שהחל להכתיר את "אלופת דרום אמריקה".
הטורניר הראשון נערך בשנת 1960 והפגיש בין הקבוצה הספרדית ריאל מדריד לפניארול מאורוגוואי. במשחק הראשון בין הקבוצות ניצחה ריאל מדריד 5-1, המשחק השני הסתיים בתיקו 0-0 וריאל מדריד הפכה לזוכה הראשונה בטורניר.
החל משנות ה-50 (ובעיקר בשנות ה-70), כישרונות רבים מדרום אמריקה נדדו מעבר לאוקיינוס האטלנטי כדי לשחק במועדונים האירופאים, שהיו לרוב גם בעלי יכולות כספיות טובות יותר. זוהי כנראה הסיבה לכך שאוהדי הכדורגל בדרום אמריקה הקדישו חשיבות רבה יותר למשחקים אלו כדי לראות את בני מדינותיהם משחקים במועדונים הגדולים באירופה.
אירוע קשה במיוחד התרחש בשנת 1969, במשחק בין מילאן לאסטודיאנטס לה פלאטה כאשר שחקנים רבים של אסטודיאנטס הורחקו במהלך המשחק בשל התפרעותם.
מספר עונות, אלופות אירופה לא השתתפו בטורניר בשל מספר שיקולים בהם שיקולים כלכליים ובמקרים אלו סגניתן השתתפה בטורניר במקומן. כמו כן, בשנים 1975 ו-1978 לא התקיים הטורניר בשל קשיים להסדרי תאריכים למשחקים. הטורניר היה תחילה תחת חסותם של מספר חברות עד שטויוטה השיגה את הבעלות על הטורניר בשנת 1980, אז גם הועברו המשחקים ליפן במקום שני משחקי גומלין במדינות שונות כפי שהיה נהוג לפני כן.
טורניר זה שוחק לאחרונה בשנת 2004, עד שהוחלף באליפות העולם לקבוצות בשנת 2005. למרות זאת, מאז דצמבר 2005, הועלו הצעות להקמת טורניר שיפגיש את זוכת הרקופה סודאמריקנה עם זוכת הסופר קאפ האירופי או את אלופת הליגה האירופית עם מחזיקת גביע סודאמריקנה, ובכך ישוחזר הגביע הביניבשתי שפעולתו הופסקה.
פורמט הטורניר

בין 1960 ל-1979 הטורניר העולמי נערך בשיטת שני משחקי גומלין, כאשר כל קבוצה אירחה במגרשה משחק אחד. עד שנת 1969 נערך הטורניר בשיטת צבירת נקודות כאשר במקרה של שוויון נקודות בין הקבוצות, ללא קשר להפרש השערים ביניהן, נפגשו השתיים למשחק שלישי על אדמה נייטרלית באחת משתי היבשות, אירופה או דרום אמריקה. שיטה זו, שהייתה נהוגה בעיקר בדרום אמריקה לא שרדה זמן רב והוחלפה בשיטת האירופאית, לפיה מתקיימים שני משחקים בלבד וההכרעה היא לפי הפרש שערי חוץ כאשר במקרה של תיקו נערך דו-קרב פנדלים.
החל משנת 1980, הטורניר הפך לטורניר של משחק יחיד, כאשר תחילה המשחקים נערכו באצטדיון טוקיו שבטוקיו, יפן, כאשר כל משחקי הגמר נערכו באצטדיון זה עד לשנת 2000. החל מ-2001, המשחק נערך באצטדיון יוקוהמה שביוקוהמה, אצטדיון בו נערך גמר מונדיאל 2002 שנערך ביפן וקוריאה הדרומית.
סטטיסטיקה כללית > לפי קבוצה

| קבוצה | גביעים | שנים |
| --- | --- | --- |
| איטליה מילאן | 3 | (1969, 1989, 1990) |
| ארגנטינה בוקה ג'וניורס | 3 | (1977, 2000, 2003) |
| אורוגוואי נסיונל | 3 | (1971, 1980, 1988) |
| אורוגוואי פניארול | 3 | (1961, 1966, 1982) |
| ספרד ריאל מדריד | 3 | (1960, 1998, 2002) |
| ברזיל סאו פאולו | 2 | (1992, 1993) |
| הולנד אייאקס אמסטרדם | 2 | (1972, 1995) |
| גרמניה באיירן מינכן | 2 | (1976, 2001) |
| ארגנטינה אינדפנדיינטה | 2 | (1973, 1984) |
| איטליה אינטר מילאנו | 2 | (1964, 1965) |
| איטליה יובנטוס | 2 | (1985, 1996) |
| פורטוגל פורטו | 2 | (1987, 2004) |
| ברזיל סנטוס | 2 | (1962, 1963) |
| ספרד אתלטיקו מדריד | 1 | (1974) |
| גרמניה בורוסיה דורטמונד | 1 | (1997) |
| ארגנטינה אסטודיאנטס לה פלאטה | 1 | (1968) |
| הולנד פיינורד | 1 | (1970) |
| ברזיל פלאמנגו | 1 | (1981) |
| ברזיל גרמיו | 1 | (1983) |
| אנגליה מנצ'סטר יונייטד | 1 | (1999) |
| פרגוואי אולימפיה | 1 | (1979) |
| ארגנטינה ראסינג קלוב | 1 | (1967) |
| יוגוסלביה הכוכב האדום בלגרד | 1 | (1991) |
| ארגנטינה ריבר פלייט | 1 | (1986) |
| ארגנטינה ולז סרספילד | 1 | (1994) |
סטטיסטיקה כללית > לפי מדינה

| מדינה | קבוצות | גביעים | שנים |
| --- | --- | --- | --- |
| ארגנטינה ארגנטינה | 6 | 9 | (1967, 1968, 1973, 1977, 1984, 1986, 1994, 2000, 2003) |
| איטליה איטליה | 3 | 7 | (1964, 1965, 1969, 1985, 1989, 1990, 1996) |
| ברזיל ברזיל | 4 | 6 | (1962, 1963, 1981, 1983, 1992, 1993) |
| אורוגוואי אורוגוואי | 2 | 6 | (1961, 1966, 1971, 1980, 1982, 1988) |
| ספרד ספרד | 2 | 4 | (1960, 1974, 1998, 2002) |
| גרמניה גרמניה | 2 | 3 | (1976, 1997, 2001) |
| הולנד הולנד | 2 | 3 | (1970, 1972, 1995) |
| פורטוגל פורטוגל | 1 | 2 | (1987, 2004) |
| פרגוואי פרגוואי | 1 | 1 | (1979) |
| אנגליה אנגליה | 1 | 1 | (1999) |
| יוגוסלביה יוגוסלביה | 1 | 1 | (1991) |
סטטיסטיקה כללית > לפי יבשת

| יבשת | קבוצות | מדינות | גביעים |
| --- | --- | --- | --- |
| דרום אמריקה | 13 | 4 | 22 |
| אירופה | 12 | 7 | 21 |
סטטיסטיקה כללית > מאמנים

קרלוס ביאנצ'י זכה בשלושה גביעים כמאמן: פעם אחת עם ולז סרספילד ב-1994, ו-2 פעמים עם בוקה ג'וניורס ב-2000 ו-2003.
לואיס קוביז'ה וחואן מוחיקה, 2 האורוגוואיים זכו בתואר הן כשחקנים והן כמאמנים:
לואיס קוביז'ה (כשחקנה של פניארול ב-1961 ועבור נסיונל ב-1971; ואז אימן את אולימפיה ב-1979)
חואן מוחיקה (שיחק עבור נסיונל ב-1971; ואימן ב-1980)
סטטיסטיקה כללית > קבוצה - שחקנים

אלסנדרו קוסטקורטה ו-פאולו מאלדיני השתתפו 5 פעמים בטורניר, תמיד עם מילאן (1989, 1990, 1993, 1994, 2003).
אסטודיאנטס (1968, 1969 ו-1970) ואינדפנדיינטה (1972, 1973 ו-1974) השתתפו 3 שנים ברצף. בשני המועדונים, מספר מועט של שחקנים השתתפו בכל העונות, ביניהם קרלוס סלבאדור בילארדו וחואן רמון ורון.
סטטיסטיקה כללית > איש הטורניר

| שנה | שחקן | מועדון |
| --- | --- | --- |
| 2004 | פורטוגל מאניש | פורטוגל פורטו |
| 2003 | ארגנטינה מטיאס דונט | ארגנטינה בוקה ג'וניורס |
| 2002 | ברזיל רונאלדו | ספרד ריאל מדריד |
| 2001 | גאנה סמואל קופור | גרמניה באיירן מינכן |
| 2000 | ארגנטינה מרטין פאלרמו | ארגנטינה בוקה ג'וניורס |
| 1999 | ויילס ראיין גיגס | אנגליה מנצ'סטר יונייטד |
| 1998 | ספרד ראול | ספרד ריאל מדריד |
| 1997 | גרמניה אנדראס מולר | גרמניה בורוסיה דורטמונד |
| 1996 | איטליה אלסנדרו דל פיירו | איטליה יובנטוס |
| 1995 | הולנד דני בלינד | הולנד אייאקס אמסטרדם |
| 1994 | ארגנטינה עומר אסאד | ארגנטינה ולז סרספילד |
| 1993 | ברזיל קרזו | ברזיל סאו פאולו |
| 1992 | ברזיל ראיי | ברזיל סאו פאולו |
| 1991 | יוגוסלביה ולדימיר יוגוביץ' | יוגוסלביה הכוכב האדום בלגרד |
| 1990 | הולנד פרנק רייקארד | איטליה מילאן |
| 1989 | איטליה אלבריגו אבאני | איטליה מילאן |
| 1988 | אורוגוואי סנטיאגו אוסטולסה | אורוגוואי נסיונל |
| 1987 | אלג'יריה רבאח מאג'ר | פורטוגל פורטו |
| 1986 | אורוגוואי אנטוניו אלסאמנדי | ארגנטינה ריבר פלייט |
| 1985 | צרפת מישל פלאטיני | איטליה יובנטוס |
| 1984 | ארגנטינה חוסה פרקודאני | ארגנטינה אינדפנדיינטה |
| 1983 | ברזיל רנאטו גאוצ'ו | ברזיל גרמיו |
| 1982 | ברזיל ג'איר | אורוגוואי פניארול |
| 1981 | ברזיל זיקו | ברזיל פלאמנגו |
| 1980 | אורוגוואי ולדמר ויקטורינו | אורוגוואי נסיונל |
ראו גם

אליפות העולם לקבוצות (כדורגל)
גביע הקונפדרציות
רבי ברכיה

| --- | --- |
 מקום פעילות:  ארץ ישראל
 תקופת הפעילות:  הדור הרביעי לאמוראי ארץ ישראל. תקופת האמוראים
 רבותיו:  רבי חלבו, רבי אבא בר כהנא
 
רבי ברכיה (או רבי ברכיה הכהן) היה מגדולי חכמי האגדה בדור הרביעי לאמוראי ארץ ישראל. רוב מאמריו עוסקים באגדה ורק מאמרים בודדים בהלכה מצויים ממנו. במדרשים שמו של רבי ברכיה נפוץ ביותר. לעומת זאת בתלמוד הבבלי הוא מופיע פעמים בודדות בלבד.
רבותיו

רבו המובהק היה רבי חלבו. משמו ומשם רבו, רבי שמואל בר נחמני, הוא מרבה למסור מאמרים באגדה. כן הוא מוסר ממאמרי הדרשנים המפורסמים: רבי לוי, רבי אבא בר כהנא, רבי יהודה בר סימון ודרשנים מדורות קודמים.
משפחתו

רבי ברכיה מכונה לעיתים "הכהן". שמו של אביו היה רבי חייא ושניהם יחד מסרו דברי אגדה. כן מסר רבי ברכיה מסר בשמו של אביו  אחיו היה האמורא רבי שמואל שמוזכר כמה פעמים בתלמוד הירושלמי בענייני הלכה. נכדו, בן בתו, היה רבי חייא.
ממאמריו באגדה

הרוצה לנסך יין על גבי המזבח ימלא גרונם של תלמידי חכמים יין.
אם רואה אדם שתורה פוסקת מזרעו ישא בת תלמיד חכם.
אמר הקב"ה לישראל בני אם ראיתם זכות אבות שמטה וזכות אמהות שנתמוטטה לכו והידבקו בחסד.
אבוי לדור שאישה מנהיגתו.
האימפריה המוסלמית

| --- | --- |

 ממשל
 משטר:  מלוכני
 שפה נפוצה:  ערבית
 עיר בירה:  מכה, דמשק, בגדאד
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה, אפריקה, אירופה
 היסטוריה
 הקמה:  ההג'רה
 תאריך:  622 לספירה הנוצרית
 פירוק:  פלישת המונגולים
 תאריך:  1258 לספירה הנוצרית
 ישות קודמת:   האימפריה הסאסנית
 ישות יורשת:  האימפריה המונגולית
 דמוגרפיה
 דת:  אסלאם
 
תקופת שלטון הח'ליפים   התרחבות תחת הנביא מוחמד, 622–632   התרחבות תחת ח'ליפות ראשידון, 632–661   התרחבות תחת הח'ליפים של בית אומיה, 661–750
האימפריה המוסלמית, הידועה גם כמדינה המוסלמית של ימי הביניים, הוא שם כולל לישויות הפוליטיות המוסלמיות שהתקיימו מימי הנביא מוחמד (570–632) עד לתקופה העות'מאנית (המאה ה-14) במזרח התיכון. למעשה, תקופה זו רצופה שינויים פוליטיים, ולא הייתה אחידות שלטונית כפי שיש באימפריה. כמו כן, מידת השליטה של השלטון המרכזי במרחבי האימפריה השתנתה לאורך התקופה. מבחינה דמוגרפית, המוצא האתני של השליטים היה ערבי, עד המאה העשירית, אז החלה כניסת גורמים טורקיים. המשותף לרוב התושבים במשך כל התקופה הוא דת האסלאם.
ארבעת הח'ליפים ישרי הדרך

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בתקופה שלאחר מות מוחמד עמדו מאמיניו למול צומת דרכים. מצד אחד מוחמד הבהיר היטב כי הוא עצמו מהווה חותם הנביאים. מאידך חסידיו ביקשו למנוע את התפוררותה של האימפריה המוסלמית, אשר סימנים ראשונים לתהליך זה נראו כבר אז עם פרישתם של שבטים ערביים אשר הגדירו את נאמנותם לאסלאם כנאמנות אישית כלפי הנביא מוחמד, ועם מותו חשו כמשוחררים ממחויבותם לאסלאם. בעקבות זאת התכנסו מקורביו של הנביא, אשר עצם קרבתם אליו בימי חייו העניקה להם לאחר מותו סמכות דתית מסוימת כמפרשים של דבריו, והחליטו להכתיר את חותנו של הנביא ואיש סודו הקרוב אבו בכר כראש האומה המוסלמית וכממלא מקומו של הנביא (ח'ליפה). עם זאת, מבחינתם ומבחינת שאר המוסלמים, חרף תפקידו הדתי של הח'ליפה כאחראי על הפצת האסלאם והגנה על המקומות הקדושים, לא נחשב הח'ליף עצמו כמי שעומד בקשר ישיר עם האל, בניגוד לנביא מוחמד. לאור זאת תפקידו העיקרי של הח'ליף היה תפקיד אשר בפי בני העידן המודרני מוגדר כתפקיד מדיני חילוני. עם זאת בעבור הוגי האסלאם, אז והיום, לא ניתן לבצע הפרדה בין שני התחומים, ועצם סמכויותיו ה"חילוניות" של הח'ליף מתבססות ומונחות בהתאם לסמכויותיו הדתיות. הן אבו בכר והן שלושת יורשיו בתפקיד הח'ליף נקראו "ראשידון" – ישרי הדרך. הח'ליף הראשון כאמור היה אבו בכר, השני עומר בן אל-ח'טאב. הח'ליף השלישי היה עות'מאן בן עפאן, שנרצח בשנת 656. אחד הנציבים, מועאויה האומיי, ביקש לנקום את דמו, אך הח'ליף האחרון, עלי בן אבי טאלב, סירב לעשות זאת. מועאויה יצא לקרב נגדו ועלי הסכים לערוך בוררות, אך הפסיד. קבוצה קיצונית שהתנגדה לבוררות (הח'וארג') רצחה את עלי בשנת 661.
הח'ליפות האומיית (661–750)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
משפחתו של מועאויה, בית אומיה, עלו לשלטון תוך ניצול הקרע בעם. בירתם הייתה דמשק. עם ביסוס שלטונם רצחו בני מועאויה את בניו של עלי בכרבלא. רציחות אלו יצרו את השיעה.
בתקופה זו הייתה העדפה תרבותית ומנהלית של ה"מערב", לתרבות הערבית, על פני הפרסית. הדבר איפשר למוקדי כוח במזרח לצאת נגד האומיים.
כבר במהלך המלחמות החלו הח'ליפים לארגן את השלטון בשטחי האימפריה שהקימו.
בשנת 745 החלו קרבות בין בית אומיה לבית עבאס, שטען שהוא קרוב יותר לנביא מוחמד. אנשי בית עבאס הרגו את הח'ליף האומיי ומשפחתו, ועלו לשלטון בשנת 750. אחד מצאצאי הח'ליף ברח לספרד והקים שם ח'ליפות אומיית.
הח'ליפות העבאסית (750–1258)

העבאסים העבירו את בירתם לעיראק, ראשית בכופה, ואחר כך בבגדאד. בתקופתם שוכתבה ההיסטוריה מתוך נראטיב אנטי-אוּמַיִי, כדי לבסס את זכותם לשלטון. בתקופת השלטון העבאסי התפתחו הקשרים התרבותיים עם האזורים הפרסיים שתחת שליטת האימפריה, והייתה הפרדה מסוימת בין השלטון הדתי למדיני. "תור הזהב" העבאסי הוא בתקופת הארון א-רשיד (786–809).
בתקופה זו הייתה העדפה תרבותית של תרבות השלטון הפרסית, עם השפעה על הספרות. המאבק התרבותי בין משכילים ממוצא פרסי לערבי נקרא השֻעוּבּיָה. את ההשפעה הפרסית הביאו הבויהים, ששלטו בבגדאד מ-945.
האימפריה הגיעה לכדי משבר במאה ה-9 עקב המצב הכלכלי-חברתי. הפרובינציות התנתקו והפסיקו לשלם מסים, ובמרכז האימפריה החלו מרידות שהפריעו לחקלאות. המשבר הכלכלי הוא שמנע את האימפריה מלהילחם בבויהים ולאחר מכן בטורקים. עם החלשות האימפריה החלו חדירות נוספות של עמים טורקים מערבות אסיה התיכונה, שהתאסלמו קודם לכן. במאות ה-9 וה-10 היו שושלות לוחמות בגבולות האימפריה הצפון מזרחיים שכבשו אזורים קטנים. השפעה טורקית אחרת הייתה דרך הממלוכים. ההשפעה הטורקית החשובה ביותר הייתה עם כניסת הסלג'וקים, שנטלו את השליטה בבגדאד מן הבויהים ב-1055. הם שלטו ברחבי האימפריה כאשר תחתם כיהן ח'ליף עבאסי בעל סמכויות סמליות. השליטה הסלג'וקית בפרובינציות נחלשה עם עליית גורמי כוח מקומיים ועם מאבקים בביזנטים במערב ובמונגולים במזרח. צאצאי הסלג'וקים יקימו את האימפריה העות'מאנית.
היבט נוסף של היחלשות השלטון המרכזי ניתן לראות בכך שבשנים 910–1171 התקיימה שושלת ח'ליפים שיעית-איסמאעילית נפרדת במערב האימפריה, השושלת הפאטימית שמרכזה היה בקהיר.
עם זאת, השושלת האיובית שעלתה לשלטון בשנת 1171, הצליחה בתוך מספר שנים לגרש את הצלבנים, ולאחד מחדש את המרכזים השלטוניים החשובים – קהיר, בגדאד ודמשק – תחת שלטון מרכזי אחד, לראשונה מאז המאה ה-9.
מונגולים, ממלוכים וטורקים (1258–1517)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
המונגולים, בראשות הולגו חאן, נכדו של ג'ינגיס חאן, כבשו את בגדאד מידי הסלג'וקים וביטלו את הח'ליפות העבאסית בשנת 1258. אחד מצאצאי העבאסים ברח למצרים ושמר על תוארו תחת חסות הממלוכים שם, אך בכך הגיעה לידי סופה הח'ליפות בבגדאד, שהייתה מרכז האימפריה.
המונגולים המשיכו לשלוט באזור עד 1336. בתקופה זו התרבו מאבקים פנימיים על הירושה ומאבקים חיצוניים עם הממלוכים. מנגד, עלתה שושלת העות'מאנים, אשר התחילה לכבוש אזורים בצפון האימפריה, בעוד שהממלוכים כובשים אזורים בדרומה. החברה הצבאית הממלוכית התפתחה, והשושלות שלה שלטו במצרים בשנים 1250–1517. ב-1260 חודשה הח'ליפות העבאסית בקהיר, אולם כל סמכויות הח'ליף הועברו לסולטאן הממלוכי. במהלך המאה ה-14 המונגולים שחיו באותו אזור התאסלמו ונטמעו באוכלוסייה המקומית, והממלוכים כבשו את כל השטחים שהיו בעבר תחת הח'ליפות הבגדאדית.
בשנת 1453 העות'מאנים כבשו את קונסטנטינופול וב-1517 את מצרים מידי הממלוכים, ובכך נוצרה האימפריה העות'מאנית.
ראו גם

יהדות ארצות האסלאם
התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל
הערות שוליים

↑  Interactive World History Atlas since 3000 BC
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563053205171  LCCN: sh85068444  VIAF: 316429334   WorldCat (עם VIAF): 316429334
השמיים שבתוכי

| --- | --- |

עמוד מיומנה המקורי של אתי הילסום
 מידע כללי
 מאת:  אתי הילסום
 שפת המקור:  הולנדית
 סוגה:  יומן, מסה, פילוסופיה
 נושא:  מלחמת העולם השנייה, השואה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1981
 עורך:  Jan Geurt Gaarlandt 
 הוצאה בעברית
 תאריך:  2002
 
עטיפת הספר בהוצאה העברית.
השמיים שבתוכי הוא מהדורה חדשה ומורחבת של יומנה האישי של אתי הילסום, אישה צעירה וליברלית, יהודייה הולנדית, שחיה באמסטרדם בתקופת שואת יהודי הולנד ונספתה במחנה אושוויץ.
רקע

היומן הוא למעשה מספר מחברות בכתב יד צפוף, שנכתבו בשנים 1941–1943, שנערכו לכדי כרך אחד וראו אור לראשונה בהולנדית בשנת 1982, ומאוחר יותר גם בעברית, בשם "חיים כרותים" (הולנדית: Het Verstoorde Leven).
במהדורה השנייה שונה שמו של הספר מ"חיים כרותים" ל"השמיים שבתוכי". שינוי זה מבטא, בין היתר, את העובדה שלמרות (ואולי בגלל) השואה שהתחוללה סביבה, התעצמה רוחה של הילסום והתפתחה.
היומן, שנכתב לא הרחק ממקום מחבואה של אנה פרנק, נכתב על רקע שנות הכיבוש הנאצי בהולנד. אולם בשונה מיומנה של פרנק, מדובר ביומן של אישה בוגרת, עצמאית ושוחרת ידע בשנות העשרים לחייה, שכבר הספיקה לסיים תואר שני בלימודי משפטים והמשיכה ללמוד פסיכולוגיה ולשונות סלאביות.
ביומן מתארת אתי הילסום את משפחתה, את חייה, את חיי האהבה שלה ואת התפתחותה הרוחנית, ועושה זאת בגילוי לב וללא כחל ושרק. היומנים נשמרו כארבעים שנה מוסתרים מעין רואה, וכאשר נחשפו פורסמו תחילה בהולנדית (על ידי בית ההוצאה האן), ולאחר מכן בלמעלה מעשר לשונות נוספות.
הסופר אהרן אפלפלד כותב בהקדמה לספר, כי יומן זה הוא אחת התעודות המפעימות שראו אור בשנים האחרונות:
הפנקסים האישיים המתפרסמים מאז תום מלחמת העולם השנייה חילצו את השואה מן המספרים המחרידים ומן ההכללה ההיסטורית, והעמידו אותה על נפש היחיד. [...] [חיי הנפש נפרשים] בפירוט חושף ומדויק... [אתי הילסום מחליטה] ללמוד את החיים ולדעת אותם עד תום, כדי שבבוא היום תהיה סופרת. [...] התעודה שהשאירה לנו אתי הילסום היא יותר מווידוי. בסיסה הוא אמנם האני, אני שנתערטל מהרבה לבושים, אך ראשה שואף אל השמים. זוהי התפתחות אִטית וכמוסה, שראשיתה באהבת איש והמשכה אהבת אנשים ולמעלה ממנה - אהבת האל. [...] אין אלה כיסופים לדת מוסדית. זהו מעין פונדמנטאליזם דתי, שצמח ובקע מתוך מצוקת נפש והיה לסער של אמונה. [...] ומבחינה זו יש בה האש האצורה של המאמינים החילונים, כמו יאנוש קורצ'אק, אשר, על סִפה של התהום, עלו ונתעלו למעלת קדושים.
הספר תורגם לעברית על ידי שולמית במברגר, ויצא לאור לראשונה בהוצאת "כתר" בשנת 1985, בשם חיים כרותים: יומנה של אתי הילסום 1941–1943. בשנת 2002 יצאה לאור שוב במהדורה חדשה, תחת השם "השמיים שבתוכי".
ציטוט מתוך הספר

יום ששי, 7 וחצי בערב. אחר הצהריים עיינו גלסנר ואני בציורים יפניים. ופתאום ידעתי: כך אני רוצה לכתוב. לתת מרחב למילים. אני שונאת ריבוי מילים. הייתי רוצה לכתוב מילים שהן חלק מאיזו שתיקה גדולה. ולא מילים שכל מטרתן להחריש את השתיקה ולנפץ אותה. המילים צריכות להדגיש את השתיקה, כמו בציור היפני, שמצויר בו ענף פורח בפינה התחתונה. כמה משיכות מכחול מעודנות - אבל דיוק בקטן שבפרטים - ומסביבן החלל הרחב, לא חלל ריק אלא חלל מלא השראה.
רקע היסטורי

הספר "השמיים שבתוכי" מתרחש בתקופה שבה הנאצים כבשו את אמסטרדם אשר בהולנד בשנות השואה 1941-1943. במהלך הספר, אתי הילסום, גיבורת הספר, אישה צעירה בת 27 שחיה באמסטרדם וכותבת יומן אישי במשך שנתיים עד מותה במחנה ריכוז באושוויץ, ובו היא מתארת את חייה האישיים, אהבתה, תחושותיה בתור אישה יהודייה על רקע השואה. היא מתארת ביומנה את תקופת מלחמת העולם השנייה בהולנד אשר הייתה נתונה תחת הכיבוש הנאצי, לאחר שנכבשה בידי גרמניה במאי 1940.
פלישת הנאצים להולנד הובילה לגל חרדה בקרב יהודי הולנד כאשר יהודים רבים ניסו לברוח לבריטניה או דרומה, עשרות התאבדו משום שחששו שתהיה רדיפת יהודים. דבר זה אומת כבר בקיץ 1940, אז החלו לצאת הגזירות באופן הדרגתי - מהקל אל הכבד. היהודים חשו כי הגזירות הן כאלה שניתן לעמוד בהן, והמשיכו לקוות שלא יוטלו עליהם גזרות נוספות בעתיד.
אך בשנת 1941, הנאצים הוציאו גזרות חדשות וקשות יותר על יהודים, ביניהן: איסור על כניסת יהודים למוסדות ציבור, פארקים, מקומות רחצה, מרוצי סוסים, בתי מלון, בתי קפה, מועדוני ספורט, תיאטראות, גנים ציבוריים, ריקודים ועוד. גם במרץ 1942, הנאצים הטילו גזרות נוספות ואסרו על היהודים לצאת ולטייל מחוץ לעיר ובכל מקום החלו להופיע שלטים של איסור כניסת יהודים. כשגיבורת הספר הולכת ברחובות הולנד, היא שמה לב לכל הגזרות הנוספות שהוטלו על היהודים ואף רואה מעשי רצח.
במאי 1942, היהודים חויבו לענוד את הטלאי הצהוב, טלאי שנשא את הכיתוב "JOOD" שמשמעותו "יהודי" בהולנדית. בחודש לאחר מכן, החלו שמועות על גזרות חדשות ליהודים ההולכות להיכנס לתוקף בקרוב, הכוללות: איסור לקנות אצל ירקן, מסירת האופניים שלהם, איסור לנסוע בחשמלית וחיוב לשהות בביתם כל ערב, משעה שמונה ועד לשעה שש למחרת בבוקר.
אתי הילסום ציינה כי ישנו רעב שהולך וגובר עקב מחסור כבד במזון. לקראת קיץ 1941, לפי עדותה של אתי, החלה הרעה נוספת במצבם של היהודים - מעצרים, מעשי טרור, שליחה למחנות ריכוז, והיעלמות שרירותית של קרובי משפחה כאשר ברקע רצות שמועות על שליחת כל היהודים למחנות ריכוז בפולין.
לאחר שנה, ביוני 1942, הגיעו אליהם ידיעות שכל יהודי הולנד יישלחו לפולין, ותחנת השידור האנגלית הודיעה שמאז אפריל בשנה שעברה נספו כ-700,000 יהודים בגרמניה ובארצות שכבשו הגרמנים.
ב-7 ביולי 1942, יצאה מודעה כי רכבת תצא שבוע לאחר מכן ב-1 וחצי בלילה והנסיעה בחינם, כאשר אסור לקחת חיות מחמד (אחד מחוקי נירנברג אסר החזקת כלבים וחיות מחמד בידי היהודים), ויש לקחת נעלי עבודה, שני זוגות גרביים וכף, טבעת נישואין אך לא חפצי זהב, כסף ופלטינה. המשלוחים ההמוניים למחנות החלו מיום 15 ביולי 1942 ועד ליום 13 בספטמבר 1942 - יום אחרי יום, כאשר כל משלוח כלל מאות עד אלפי אנשים. ב-29 ביולי 1942, המשלוחים מאמסטרדם הופסקו, והחלו יום למחרת (30 ביולי) ברוטרדם.
אתי הפסיקה לכתוב ביומנה בתקופה שבין 29 ביולי ל-15 בספטמבר 1942. במהלך תקופה זו, אתי החליטה להצטרף מרצונה האישי אל היהודים שנתפסו ונשלחו למחנה וסטרבורק, משום שהיא לא רצתה להתחמק מגורלם של היהודים. אתי שהתה במחנה מאוגוסט 1942 ועד לספטמבר 1943, שם עבדה בבית החולים. היא נשלחה לאושוויץ בספטמבר, ונרצחה בתאריך 3 בנובמבר 1943 יחד עם 2,044 יהודים שנרצחו באותו יום באושוויץ.
לקריאה נוספת

אתי הילסום, השמיים שבתוכי: יומנה של אתי הילסום 1941-1943, תרגמה מהולנדית שולמית במברגר, ירושלים: כתר, 2002.
הערות שוליים

↑  יוסף מכמן, כתיבה מעולם אחר -'חיים כרותים: יומנה של אתי הילסום 1941–1943' תרגום: שולמית במברגר: כתר, כותרת ראשית, 4 בדצמבר 1985
↑  סקירות של הספר:
אדמיאל קוסמן, "אלוהים לא חייב לנו הסבר, אנחנו חייבים לו", באתר הארץ, 15 בספטמבר 2002
חנן פרנק, אם אלוהים קיים, הוא מעולם לא היה שם, באתר הארץ, 8 בדצמבר 2002
↑  אתי הילסום, השמיים שבתוכי, כתר, 2002, עמ' 164,168
↑  גדעון רפאל בן-מיכאל [עורך], יהדות הולנד בשואה המכון ללימודי השואה ע"ש ח.אייבשיץ-חיפה
↑  ישראל גוטמן, הולנד והקהילה היהודית שבה, בתקופת מלחמת העולם השנייה, 1947 - 1933., ‏1990
↑  אתי הילסום, השמיים שבתוכי, כתר, 2002, עמ' 79
↑  אתי הילסום, השמיים שבתוכי, כתר, 2002, עמ' 80
↑  אתי הילסום, השמיים שבתוכי, כתר, 2002, עמ' 24
↑  אתי הילסום, השמיים שבתוכי, כתר, 2002, עמ' 124
↑  רוטרדם, באתר מרכז המידע אודות השואה, יד ושם ביה"ס המרכזי להוראת השואה
↑  אתי הילסום, השמיים שבתוכי, כתר, 2002, עמ' 168
↑  מאמר שנכתב על ידי מוסד יד ושם, אתי הילסום, באתר יד ושם
↑  ישראל גוטמן, הולנד והקהילה היהודית שבה, בתקופת מלחמת העולם השנייה, 1947 - 1933., באתר מט"ח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810597248705606  BnF: cb16688148w (data)  GND: 1029494029  VIAF: 294491274   WorldCat (עם VIAF): 294491274
העלאה באוב

העלאה באוב או דרישה אל המתים הוא טקס מיסטי, שבו מנסים המשתתפים ליצור קשר עם נשמה של אדם שמת, ולקבל מסר ממנה. וריאציות של הטקס קיימות בתרבויות רבות. בין הנפוצות שבהן: רופא אליל או מדיום, המכניס עצמו למצב טראנס באופן טקסי בניסיון לתקשר עם המתים או ישויות רוחניות אחרות. המילה "אוב" או וריאציות שלה (ab, abu) קיימת גם בשפות נוספות במזרח הקדום (שומרית, אכדית, אוגריתית, חיתית) במשמעות של "בוֹר", שלדעת המאמינים הגיע עד למקום משכן המתים בבטן האדמה, וכך איפשר להעלות אותם באמצעותו לצורך תיקשור עמם, לאחר טקס מתאים של הגשת מנחות או הגרת דם קורבנות לתוך פתח הבור או לצידו. בעלי אוב היו מי שבבעלותם היה בור עמוק כזה, והם ביצעו באמצעותו את טקסי העלאת רוחות המתים, על פי האמונה באותם ימים.
התורה אוסרת ביצוע טקסי העלאה באוב, לצד איסור כללי של דרישה אל המתים. איסורים אלו מכונים בתורה "תועבת ה'" (ספר דברים, פרק י"ח, י-יא).
בעלת האוב מעלה את שמואל הנביא באוב, לבקשת שאול המלך, בעין דור. תחריט מעשה ידי גוסטב דורה משנת 1866.
על פי ההלכה, ניתן להעניש בעל אוב שהעלה באוב במזיד בבית דין בעונש סקילה (בזמן בו נוהגים דיני נפשות), ואם לא נענש בסקילה חייב בעונש כרת. אם עבר על העבירה בשוגג חייב להביא קרבן חטאת.
בתנ"ך

בספר שמואל מסופר ששאול המלך פנה לבעלת אוב מעין דור, שתעלה עבורו את שמואל הנביא באוב, על מנת שהוא יוכל לדעת האם לצאת למלחמה הצפויה עם הפלשתים בגלבוע. שאול מתחפש ובא אל האשה בלילה, יחד עם עוד שני אנשים, ומבקש ממנה להעלות לו באוב את שמואל הנביא.
כאשר שמואל עלה, בעלת האוב זיהתה שהשואל הוא שאול המלך, שהתחפש, ופרצה בזעקה גדולה כלפי שאול: ”לָמָּה רִמִּיתָנִי, וְאַתָּה שָׁאוּל”. שאול הרגיע אותה ושאל מה ראתה. על פי תיאורה זיהה שאול שאכן רוחו של שמואל עלתה באוב.
בין שמואל לשאול התפתח דו-שיח של ממש. בתחילה שמואל טען כלפי שאול: ”לָמָּה הִרְגַּזְתַּנִי לְהַעֲלוֹת אֹתִי”, ושאול התנצל בפניו, והסביר שהוא בצרה גדולה מאוד בגלל הפלשתים, אך הוא אינו מקבל מענה מאת ה' באמצעות הנביאים והחלומות האם לצאת למלחמה בפלשתים. שמואל בתגובה שאל את שאול בתמיהה אם ה' מסרב לענות לך, ”וְלָמָּה תִּשְׁאָלֵנִי”. ובכל זאת, שמואל הודיע לשאול שאלוהים סר מעליו, וגם קרע את הממלכה מידו, ונתן לרעהו - דוד, וכן הודיעו שבני ישראל יינגפו בקרב למחרת, וכי שאול ובניו ייפלו בקרב ויצטרפו למקום מושבה של רוחו של שמואל.
על האירוע הזה, ואישיותו של שאול המשתקפת בו, כתב שאול טשרניחובסקי את שירו "בעין דור".
פרשנות

הראשונים נחלקו מהי העלאה באוב, כאשר מחלוקתם זו היא סניף מתוך מחלוקתם הכללית באשר ליחס התורני למאגיה. הרציונליסטיים שבהם לא מקבלים את קיומו של האוב, ולדעתם הטקסים הנזכרים בתורה כאמצעי חיזוי עתידות של עמי כנען קשורים לתרגילים פסיכולוגיים וליכולות של דיבור מהבטן וכדומה, ואילו המיסטיים שבהם מקבלים את האפשרות הטכנית לבצע העלאה באוב.
גם בקרב המיסטיקנים, יש הטוענים שאין בידינו כיום היכולת לעשות זאת (למשל, רבי יעקב חגיז בספרו עץ החיים).
הרמב"ם נחשב לאחד מגדולי האסכולה הרציונליסטית בתקופת ימי הביניים ובכלל, וכך הוא מתאר את טקס ההעלאה באוב בספרו משנה תורה:
כיצד מעשה האוב? זה שהוא עומד ומקטיר קטורת ידועה ואוחז שרביט של הדס בידו ומניפו, והוא מדבר בלאט בדברים ידועים אצלם, עד שישמע השואל כאילו אחד מדבר עימו ומשיבו על מה שהוא שואל בדברים מתחת הארץ בקול נמוך עד מאוד, וכאילו אינו ניכר לאוזן אלא במחשבה מרגיש בו
ראו גם

כישוף
ידעוני
סיאנס
ניבוי עתידות
על טבעי
לוח ויג'י