stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עת"מ יוהנס למה באיו נגד משרד הפנים
הדיון > טענות משרד הפנים (המשיב)

העיקרון העומד בבסיס האפשרות הניתנת למי שהוכר כפליט לבקש מעמד עבור בני משפחתו אינו תקף במקרה הנוכחי מפני שכשבאיו שהוכר כפליט הוא טרם הכיר את העותרת.
מימוש זוגיותם של העותרים במדינת ליכטנשטיין היא החלופה העדיפה, שכן זכויותיה של העותרת במדינתה עולות על זכויותיו של באיו בישראל ושהבקשה למעבר נעשתה על מנת לפגוע פגיעה מינימלית בזכויותיהם.
אין בכוונת המשיבים לטעון כי על העותרים להימנע מהזכות לחיי משפחה אלא כי מימוש זכות זו צריך להיעשות במדינה אחרת. היות שהעותרת היא אזרחית בעלת זכויות מלאות במדינת מוצאה ראוי שזכות בסיסית זו תמומש שם.
פסק הדין

עתירת הזוג התקבלה על ידי בית המשפט. בית המשפט קבע כי מדינת ישראל, בהיותה חברה באמנת הפליטים, מכירה בצורך המיוחד להכיר באדם כפליט, בזכויותיו באופן כללי ובזכותו לחיי משפחה בפרט.
בית המשפט קבע שקבלת מעמד בישראל אפשרית לא רק למי שהיה בן זוג של הפליט במועד הכרתו כפליט, אלא גם לבן זוג עמו יצר קשר לאחר מכן. זכות זאת נובעת מהצורך להעניק לפליט את מכלול זכויות היסוד, שיאפשרו לו לקיים אורח חיים סביר, הכולל בתוכו את הזכות לחיי משפחה.
אין הצדקה לכרוך את הענקת המעמד לעותרת ביציאת בני הזוג מישראל ומעברם למדינת ליכטנשטיין. מדובר בשיקול שאין המשיב רשאי לשקול, ואינו רלוונטי לצורך מתן המעמד לעותרת. יותר מכך, שיקול זה פוגע בזכויותיו של העותר כפליט ופוגעת פגיעה קשה בחיי המשפחה.
בית המשפט קבע כי מתן מעמד בישראל לבת זוגו של העותר הוא פועל יוצא ממעמדו המיוחד של העותר בישראל כפליט, וצעד לכיבוד זכויותיו הטבעיות הן כאדם והן כפליט. היות שמדינת ישראל התחייבה להעניק לעותר מעמד של פליט, עליה לכבד את מעמדו וכנות הקשר הזוגי בין העותרים.
השלכות פסק הדין

כפי שעולה הן מפסקי דין מאוחרים יותר והן מפסקי דין בעבר התגלו לקויות של הוועדה המייעצת בענייני פליטים בטיפול במקרים נוספים בדומה למקרה הנוכחי כמו גם התעלמות מאמנות האו"ם עליהן חתומה ישראל. מאז קבלת הערעור מונה יושב ראש לוועדה. כמו כן נכנס לתוקף בשנת 2011 נוהל חדש, "נוהל הטיפול במבקשי מקלט", הכולל את סעיף 12 המתייחס לבני זוג וילדי הפליטים והענקת מעמד לחיי משפחה, אך עיקר עיסוקו בפליטים המגיעים עם בני זוג לישראל ולא באלה הפוגשים את בני זוגם בישראל.
ראו גם

אמנה בדבר מעמדם של פליטים
זכויות האדם
פליט
לקריאה נוספת

טלי קריצמן-אמיר,"תפקידו של בית המשפט בעיצוב מדיניות המקלט של מדינת ישראל", מעשי משפט 5: 175-192, 2013.
טלי קריצמן- אמיר, "הביקורת השיפוטית על ההליך המנהלי של בחינת בקשות מקלט-פרשת גונזלס", מבזקי הארות פסיקה  12, יולי 2013.
ובל לבנת, "פליטות ומעמד קבע במדינת מקלט(הקישור אינו פעיל)", פליטים בישראל:היבטים חברתיים ומשפטיים,2014
הערות שוליים

↑  עת"מ (י-ם) 8717/08 יוהנס למה באיו נ' משרד הפנים
↑  עת"מ10- 35344-03 גלאן ואח' נ' משרד הפנים (ארכיון)
↑  עת"מ (י-ם) 10- 03- 43371 רוז גלארדו, מישל קיימבה צ'ונה נ' משרד הפנים (ארכיון)
↑  נוהל הטיפול במבקשי מקלט מדיני בישראל
פרווין אעתצאמי

| --- | --- |

 לידה:  16 במרץ 1907 תבריז, איראן 
 פטירה:  5 באפריל 1941 (בגיל 34) טהראן, איראן 
 מדינה:  איראן 
 מקום לימודים:  Iran Bethel School 
 שפות היצירה:  פרסית 
 
פַּרְוִין אעתצאמי (בפרסית: پروین اعتصامی;‏ 16 במרץ 1907 – 5 באפריל 1941) היא משוררת איראנית שפעלה במחצית הראשונה של המאה העשרים. לפי עלי אכבר דה ח'ודא, היא נקראה בילדותה "רַחְ'שַנְדה".
ביוגרפיה

פרווין אעתצאמי נולדה בתבריז. היו לה ארבעה אחים. אביה, מירזא יוסף אעתצאמי, היה בנו של מירזא אבראהים ח'אן אעתצאם אל-מולכ, שמונה למפקח הכלכלי של מחוז אזרבייג'ן מטעם השלטון הקאג'ארי. אמה של אעתצאמי נפטרה בשנת 1973.
משפחת אעתצאמי עברה לטהראן בצעירותה. בנוסף לחינוך המקובל הבסיסי, אביה הנחיל לה ידע מעמיק בערבית ובספרות פרסית קלאסית.
היא למדה בקולג' האמריקאי לבנות בטהראן, השלימה את לימודיה התיכוניים בשנת 1924 בבית הספר התיכון הנוצרי אמריקאי "בית-אל איראן " (the Iran Bethel School). לאחר סיום לימודיה היא עבדה בבית הספר הזה כמורה.
בשנת 1926 הוזמנה אעתצאמי להיות מורתה הפרטית של המלכה בחצר המלוכה הפהלווית, אך סירבה להזמנה.
בשנת 1934 התחתנה אעתצאמי עם בן דודה של אביה ועברה לעיר כרמאנשאה. הנישואים החזיקו מעמד במשך עשרה שבועות בלבד, לאחריהם שבה לטהראן.
במהלך 1938-9 היא עבדה מספר חודשים בספרית "דאנֵש סראיא-י עאלי" (מדרשה להכשרת מורים) בטהראן. אביה נפטר בשנת 1938 ופרווין נפטרה שלוש שנים לאחר מכן. היא נקברה ליד אביה בעיר קום.
יצירתה

אעתצאמי הייתה רק בת שבע או שמונה כאשר התגלתה לראשונה נטייתה הפואטית. בעידודו של אביה, היא עיבדה בצורה שירית יצירות ספרותיות שתרגם אביה מספרות המערב. כמה משיריה המוקדמים התפרסמו בשנים 1921-2 בכתב העת הפרסי "בַּהאר" (האביב). המהדורה הראשונה של הדיואן שלה (התפרסם ב-1935) כללה 156 שירים. המשורר והמלומד מוחמד תקי בהאר כתב את ההקדמה לספר. המהדורה השנייה של הספר נערכה בידי אחיה אבו אל-פתח אעתצאמי והופיעה לאחר מותה בשנת 1941. מהדורה זו כללה 209 חיבורים בסגנונות שונים: מת'נוי, קצידה, ע'זל, קטעה, ופרוזה מחורזת. בסך הכול כללה המהדורה 5606 בתי שיר.
במהלך חייה הקצרים, זכתה אעתצאמי להכרה רבה בקרב בני עמה. שיריה ממשיכים את המסורת הפרסית הקלאסית מבחינת הצורה ובחירת הנושאים. אעתצאמי לא הושפעה, ואולי התעלמה במכוון, מן המגמות המודרניסטיות בשירה הפרסית החדשה. אוסף שיריה כולל 42 קצידות וקטעות ללא כותרת. יצירות אלה כתובות בסגנון הפילוסופי והדידקטי של סנאאי ונאצר ח'וסרו (אנ'). מספר קצידות אחרות, במיוחד אלה העוסקות בטבע, מושפעות מן המשורר מנוצ'הרי. הדיואן כולל גם כמה ע'זלים.
שירה "מסע הדמעה" (סַפַר-י אַשְכּ) נחשב לדעת חוקרים בין השירים הטובים ביותר שנכתבו אי פעם בפרסית.
חלק הארי של יצירתה של פרווין אעתצאמי שייך לסוגת ה"מונאזַרה" (בפרסית: مناظره, "ויכוח" או "דו-שיח"). היא חיברה כשישים וחמישה שירים בסגנון זה, ועוד כשבעים וחמש אנקדוטות, משלים ואלגוריות. בשיריה היא עסקה באנשים מכל שכבות האוכלוסייה, ואף בבעלי חיים וצמחים, בתופעות טבע, בחפצים רגילים וברעיונות מופשטים. באמצעות כל אלה הצליחה להצביע על חוליי החברה וכשליה המוסריים והחברתיים.
לקריאה נוספת

Once a dewdrop: essays on the poetry of Parvin E’tesami, edited with an introduction by Heshmat Moayyad, Mazda Publishers, 1994
A nightingale’s lament: selections from the poems and fables of Parvin E’tesami (1907-41), translated from the Persian by Heshmat Moayyad and A. Margaret Arent Madelung, Mazda, 1985
הערות שוליים

↑  Heshmat Moayyad, "Etesami, Mirza Yusuf Khan Ashtiani, Etesam-al-Molk," Encyclopedia Iranica, Vol. VIII, Fasc. 6, p. 666
↑  Sheean, The New Persia, The Century co., 1927, p. 256
↑  Heshmat Moayyad, Parvin Etesami, Encyclopædia Iranica, Vol. VIII, Fasc. 6, pp. 666-669.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263270005171  PLWABN: 9810629283605606  BIBSYS: 90651092  BnF: cb13486108d (data)  CiNii: DA15271486  GND: 118976303  ISNI: 0000 0001 1600 7803  LCCN: n85113022  NLA: 35059929  NTA: 073374008  RERO: 02-A013510899  SNAC: w6vh7z00  SUDOC: 035634065  TDVİA: pervin-i-itisami  Trove: 814979  VIAF: 17374532   WorldCat (עם VIAF): 17374532 
הכתובת על קברה של פרווין אעתצאמי
תמונתה של פרווין אעתצאמי על קיר ביתה בתבריז
פרדריקסטאד (כדורגל)

מועדון הכדורגל פרדריקסטאד (בנורווגית: Fredrikstad Fotballklubb) הוא מועדון כדורגל נורווגי מהעיר פרדריקסטאד, המשחק בליגת העל הנורווגית. אצטדיון הבית של הקבוצה הוא אצטדיון פרדריקסטאד בעיר, המכיל כ-12,560 מקומות ישיבה.
עם תשע זכיות באליפות נורווגיה ו-11 גביעים, פרדריקסטאד היא אחת הקבוצות המצליחות והאהודות בתולדות הכדורגל הנורווגי. עם זאת, זכייתה האחרונה בתואר הייתה בעונת 1960/1961, ובין השנים 1984 ל-2003 היא כלל לא שיחקה בליגה הבכירה בנורווגיה. תוארו האחרון של המועדון היה הגביע הנורווגי לשנת 2006.
היסטוריה > ההקמה והשנים הראשונות (1903 - 1932)

מועדון הכדורגל פרדריקסטאד נוסד ב-7 באפריל 1903. בעוד מועדוני כדורגל אחרים ברחבי המדינה היו למעשה תוספת למועדוני ספורט שכבר היו פעילים בענפים אחרים, כגון סקי או אתלטיקה, פרדריקסטאד הייתה לקבוצה הראשונה בנורווגיה שעסקה באופן בלעדי בכדורגל. בעקבות חוסר במועדונים מתחרים לפרדריקסטאד, היווסדו של המועדון היה למעשה הניסיון השלישי להקים קבוצת כדורגל בעיר. עם זאת, גם ניסיון מוצלח זה לווה בקשיים במציאת מועדונים מתחרים.
כחודש לאחר הקמת הקבוצה הוקמה בעיר השכנה קבוצת סרפסבורג. במשחק הראשון בין הקבוצות גברה פרדריקסטאד 4-0 על סרפסבורג לעיני כ-600 צופים. היה זה צעד ראשון בדרך להקמת ליגה אזורית, שהיוותה השראה להקמתם של מועדונים נוספים באותו האזור. במקביל, החלה הקבוצה להתחרות במפעל הגביע הנורווגי, שהיה המפעל הרשמי היחיד שאיחד את כל קבוצות הכדורגל במדינה, אך לא הצליחה להשיג הצלחה משמעותית.
בשנת 1927, לאחר מספר שינויים, נקבעו צבעי התלבושת של פרדריקסטאד על לבן ואדום, הצבעים המלווים את המועדון עד היום.
היסטוריה > תקופת השיא (1932 - 1966)

פרדריקסטאד העפילה לראשונה לגמר הגביע ב-1932. בשלב חצי הגמר אירחה הקבוצה את מיונדאלן לעיני כ-9,000 צופים, כמות שיא עבור המועדון עד אז, ובגמר הביסה פרדריקסטאד 6-1 את אורן הורטן וזכתה לראשונה בתולדותיה בגביע. הייתה זו זכייה ראשונה בתקופת השיא הראשונה של המועדון, שזכה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה בארבעה גביעים נוספים.
פרדריקסטאד הייתה מהראשונות לשחק בליגת העל הנורווגית, שהחלה את דרכה בעונת 1937/1938. הליגה חולקה לשמונה מחוזות, והסתיימה בסיבוב פלייאוף. פרדריקסטאד סיימה ראשונה בטבלה המחוזית ועשתה את דרכה עד לגמר הפלייאוף, שם הביסה את לין 4-0 בסיכום שני מפגשים, והייתה לאלופת נורווגיה הראשונה. בזכות זכייתה בגביע באותה שנה, לאחר שניצחה בגמר את מיונדאלן 3-2 בהארכה, השלימה הקבוצה זכייה בדאבל כבר בעונת הליגה הראשונה בנורווגיה. פרדריקסטאד השלימה זכייה שנייה ברציפות באליפות עונה אחר כך.
לאחר שתי עונות ליגה בנורווגיה פרצה מלחמת העולם השנייה. בעקבות המערכה בנורווגיה והכיבוש הנאצי, הושעו כל התחרויות הרשמיות, בין היתר בעקבות שביתתם של הספורטאים כתמיכה במתנגדים לכיבוש. לאחר חמש שנות הפסקה חזר מפעל הגביע לפעול, ושנתיים אחריו חזרה גם הליגה.
בעונת 1948/1949, העונה השנייה מאז תום המלחמה, השתנתה שיטת הליגה. היא פוצלה לשני בתים בני שמונה קבוצות כל אחת, ובתום שני סיבובי ליגה נפגשו מנצחות הבתים למפגש גמר כפול על התואר. פרדריקסטאד העפילה לגמר, השיגה ניצחון כפול (6-1 בסיכום) על ואלרנגה, וזכתה באליפות שלישית.
שנות ה-50 היו ימי השיא של המועדון. בין עונת 1950/1951 לעונת 1960/1961 זכתה הקבוצה בשש אליפויות נוספות. בעונת 1956/1957 ובעונת 1960/1961 אף השיגה הקבוצה שני דאבלים נוספים. זכייתה באליפות בעונת 1959/1960 הקנתה לה את הזכות להיות הקבוצה הנורווגית הראשונה אי פעם בגביע אירופה לאלופות. פרדריקסטאד חוללה הפתעה גדולה בסיבוב הראשון, כשהדיחה את אייאקס אמסטרדם (4-3 בבית, 0-0 בחוץ), אך הודחה כבר בסיבוב השני.
התואר האחרון בשושלת המפוארת של פרדריקסטאד הגיע בעונת 1965/1966, אז זכתה בגביע לאחר ניצחון 3-2 בגמר על לין. בשלב זה עמד מאזנה על תשע אליפויות ותשעה גביעים.
היסטוריה > שנות השפל בליגה הבכירה (1967 - 1984)

לאחר שנים רבות של דומיננטיות מרשימה בכדורגל הנורווגי, החלה בשנות ה-70 דעיכה משמעותית בפרדריקסטאד. בעוד קבוצות רבות החלו להפוך לקבוצות מקצועניות, שחקנים רבים מפרדריקסטאד עדיין עבדו בעבודות אחרות במקביל. המקצוענות התבטאה גם בשיטות אימונים תכופות ומוקפדות יותר, בעוד פרדריקסטאד הגבילה עצמה לשני אימונים בשבוע בלבד. הירידה ביכולת קושרה גם לאחריות וללחץ של הדורות החדשים של שחקני הקבוצה, לעמוד בהישגי העבר של המועדון.
בעונת 1971 העפילה הקבוצה לגמר הגביע, אך הובסה 4-1 בידי אחד מהכוחות העולים בכדורגל הנורווגי, רוזנבורג, שאף זכתה באליפות באותה עונה. שנתיים אחר כך, ב-1973, סיימה הקבוצה במקום האחרון בליגה וירדה לראשונה בתולדותיה לליגת המשנה. היה זה סימן ראשון לבאות, כשבעשור הקרוב פרדריקסטאד ירדה ארבע פעמים לליגת המשנה.
השהות הראשונה של פרדריקסטאד בליגה השנייה נמשכה עונה אחת בלבד, וב-1975 חזרה הקבוצה לשחק בליגה הבכירה. היא הצליחה לשרוד בליגה שתי עונות נוספות, וב-1977 ירדה ליגה פעם נוספת. הפעם השהות בליגה השנייה נמשכה שלוש עונות, ופרדריקסטאד חזרה לשחק בליגה הבכירה רק ב-1980. הירידה השלישית בתולדות הקבוצה הגיעה כבר ב-1982, אך השהות בליגת המשנה נמשכה עונה אחת בלבד.
היסטוריה > תקופת ההיעדרות מהליגה הראשונה (1984 - 2003)

בעונת 1984 השיגה פרדריקסטאד תואר ראשון אחרי 18 שנים, כשהניפה את הגביע הנורווגי. פרדריקסטאד פגשה בגמר את ויקינג, ומשחק הגמר הסתיים בשוויון 3-3 לאחר הארכה, כך שנקבע משחק חוזר. במשחק החוזר ניצחה פרדריקסטאד בתוצאה 3-2, והשיגה את הגביע העשירי בתולדותיה.
עם זאת, שמחת הזכייה בגביע נמהלה באכזבה, כאשר בסיום העונה ירדה הקבוצה בפעם הרביעית בתוך עשר שנים לליגת המשנה. בניגוד לפעמים הקודמות, בהן לא נעדרה הקבוצה מהליגה הבכירה ליותר משלוש עונות, הפעם פרדריקסטאד לא הצליחה לטפס חזרה לליגה הבכירה במהרה, ונותרה תקופה ארוכה בליגת המשנה.
ב-1992, שמונה שנים לאחר הירידה לליגת המשנה, חוותה הקבוצה שפל נוסף, כשירדה לראשונה בתולדותיה לליגה השלישית. השהות בליגה השלישית נמשכה זמן רב מהמצופה, והקבוצה לא הצליחה לחזור למרכז הבמה של הכדורגל הנורווגי. השינוי המיוחל הגיע בשנת 2001, עם מינויו של קנוט טורביורן אגן לתפקיד המאמן. אגן, בנו של מאמן העבר המצליח של רוזנבורג, נילס ארנה אגן, הוסיף לקבוצה ממד של מקצוענות שהיה חסר בה והיה למאמן המצליח ביותר במועדון מאז תור הזהב בשנות ה-50. בשנת 2002 העלה אגן את הקבוצה לליגת המשנה לאחר עשור בליגה השלישית. עונה אחת אחר כך, בעונת 2003 שבה חגג המועדון מאה שנים להיווסדו, הוביל אגן את הקבוצה למקום השני בליגת המשנה ולחזרה לליגה הראשונה אחרי 19 שנות היעדרות.
היסטוריה > העידן הנוכחי (2004 - )

בעונת 2004, ולראשונה מאז עונת 1984, שיחקה פרדריקסטאד בליגה הבכירה, והצליחה לשרוד בליגה. בשנה זו הצטרף לצוות האימון אגיל אולסן, מי שאימן את נורווגיה בשני טורנירי מונדיאל במהלך שנות ה-90, וקנוט אגן עבר לתפקיד עוזר המאמן.
לאחר עונת הישרדות נוספת ולקראת עונת 2006, עזב אולסן וקנוט אגן חזר לתפקיד המאמן. אגן הוביל את הקבוצה למקום השמיני בליגה הבכירה וזכה עמה בתואר ראשון מזה 22 שנים. הקבוצה העפילה לגמר הגביע הנורווגי שם פגשה את סנדפיורד. לאחר חמש דקות כבר נטלה פרדריקסטאד את ההובלה, ועד לסיום המחצית כבר קבעה את תוצאת המשחק, 3-0 מרשים שהעניק לקבוצה את הגביע ה-11 בתולדותיה. היה זה משחקו האחרון של אגן כמאמן הקבוצה, והוא עזב בסיום העונה בעקבות מחלוקות עם המנהל המקצועי החדש של הקבוצה, מורגן אנדרסן.
בעונת 2008 סיימה הקבוצה במקום השני בטבלה, שש נקודות בלבד פחות מהאלופה סטאבק. הייתה זו הסגנות הראשונה של המועדון מזה 36 שנים. עונה אחת בלבד אחר כך סיימה הקבוצה במקום ה-14 מתוך 16, מיקום המוביל לפלייאוף הישרדות. פרדריקסטאד הפסידה כבר בחצי גמר הפלייאוף, וירדה לליגת המשנה אחרי שש עונות רצופות בליגה הבכירה.
שהותה של הקבוצה בליגת המשנה נמשכה עונה אחת בלבד, לאחר שב-2010 סיימה במקום השלישי, השתתפה בפלייאוף ההעפלה והצליחה להשיג את הכרטיס לליגה הבכירה. בסיום עונת 2011, בה הצליחה הקבוצה לשרוד בליגה הבכירה, נעצרו בכירים במועדון כאשר המשטרה הנורווגית פשטה על משרדי המועדון, בחשד להעלמת מס סביב חוזהו של שחקן הקבוצה ראיו פירויה.
לאחר עונה נוספת בליגה הבכירה, שוב ירדה פרדריקסטאד לליגת המשנה.
אצטדיון

בשנת 1914 נחנך אצטדיון פרדריקסטאד בעיר. היה זה אצטדיון הכדורגל הראשון בנורווגיה בעל מערכת תאורה. שיא הקהל הביתי באצטדיון נרשם ברבע גמר הגביע הנורווגי ב-1956, אז נרשמה תפוסה של 15,534 צופים. כמות הקהל הוגבלה עם הקמת יציעי הישיבה באצטדיון, ולאחר השיפוץ והחידוש האחרון של האצטדיון טרם עונת 2004, עמדה תכולתו על כ-10,500 מקומות. אצטדיון זה אירח במרוצת השנים מספר משחקי בית של נבחרת נורווגיה הצעירה. בשנת 2007 נסגר האצטדיון, שבשנותיו האחרונות נחשב למיושן מאוד, והוא נהרס כליל בחורף 2011 על מנת לפנות מקום לבניין דירות ומשרדים.
בשנה בה נהרס האצטדיון הישן, נחנך אצטדיון פרדריקסטאד החדש בעיר. האצטדיון הוקם במרכז העיר, היכן שבעבר הייתה המספנה הגדולה ביותר בסקנדינביה, והוא עוצב ותוכנן כך ששימר בתי מלאכה שהוקמו עוד ב-1870 ביציעי האצטדיון החדש, מה שהעניק לאצטדיון עיצוב ייחודי. מאז הקמתו שימש האצטדיון מספר פעמים כאצטדיון הבית של הנבחרת הצעירה. כל יציעי האצטדיון החדש הם יציעי ישיבה, ותכולתו עומדת על כ-12,560 מקומות.
סמל ומדים

בשנותיו הראשונות של המועדון, הוחלפו צבעי המדים לעיתים קרובות. התלבושת הראשונה ב-1903 כללה חולצת פסים בצבעי כחול ולבן, ומכנס שחור. כעבור שנתיים הוחלפו המדים לחולצה לבנה ומכנסיים כחולים, ולקראת חצי גמר הגביע הנורווגי ב-1910 החליף המועדון את מדיו לירוק ולבן. במרוצת שנותיו הראשונות של המועדון, נעשו בסך הכול שבעה שינויים בצבעי המדים.
השינוי השביעי והאחרון הגיע לאחר משחק ידידות בין נבחרות נורווגיה ופולין באצטדיון פרדריקסטאד ב-7 באוקטובר 1926. הקבוצה שאבה השראה מצבעי מדי הנבחרת הפולנית, ואף שלחה מכתב רשמי להתאחדות הכדורגל הפולנית ובו בקשת רשות להשתמש בצבעי הנבחרת במדיה. ההתאחדות הפולנית הגיבה במכתב בו היא הביעה את שמחתה מהחלטת המועדון לאמץ את צבעי הדגל הפולני, ובעקבות הבקשה אף התחייבה לשלוח חולצה לבנה ומכנס אדום למועדון.
ב-17 במרץ 1927 הגיעו המדים מפולין, והוחלט כי יהיו אלו מדי המועדון הרשמיים. מאז ועד היום, צבעי המדים כמעט ולא שונו כלל. השינוי האחרון היה ב-1997, אז עברה הקבוצה מגרביים בצבעי אדום ולבן לגרביים לבנים.
סמל המועדון, דגלון שבמרכזו כדור, ובצידי הכדור האותיות "FF" (ראשי התיבות של שם המועדון במקור), נחשף לראשונה ב-1909, ונותר מאז ללא שינוי. צבעי הסמל היו במקור ירוק ולבן, אך מאז שאימץ המועדון את צבעי האדום והלבן ב-1927 הוחלפו גם צבעי הסמל.
תארים

ליגת העל הנורווגית:
אליפות (9): 1937/38, 1938/39, 1948/49, 1950/51, 1951/52, 1953/54, 1956/57, 1959/60, 1960/61
סגנות (9): 1949/50, 1954/55, 1955/56, 1958/59, 1964, 1966, 1969, 1972, 2008
הגביע הנורווגי:
זכייה (11): 1932, 1935, 1936, 1938, 1940, 1950, 1957, 1961, 1966, 1984, 2006
סגנות (7): 1945, 1946, 1948, 1954, 1963, 1969, 1971
אצטדיון פרדריקסטאד החדש
פרוור

ערך זה עוסק באזור מגורים. אם התכוונתם לתופעה של מעבר לפרוורים, ראו .
.
אזור פרוורי בסן חוזה שבקליפורניה
פרוור (כך הכתיב הנכון על פי האקדמיה ללשון העברית; נכתב גם פרבר) הוא אזור מגורים גדול, הממוקם בפריפריית עיר או מטרופולין, כאשר רוב הגרים בו עובדים במרכז העיר.
מרבית האוכלוסייה שעוברת לפרוורים חדשים מורכבת, בשנים הראשונות, מזוגות צעירים עם ילדים שיצאו מהעיר הגדולה כדי לאפשר לילדיהם לגדול באזור שקט, שבו אפשר להשיג בית צמוד קרקע במחיר זול יותר.
מאפיינים

מגורים בצפיפות נמוכה המאפשרת איכות חיים כפרית
הסתמכות גבוהה על רכב פרטי כאמצעי תחבורה
ריחוק מהשפעתן של אוכלוסיות המתגוררות בשכונות מצוקה
היסטוריה

פרוור, הוא מעבר אוכלוסייה מאזורים עירוניים מרכזיים לפרברים, וכתוצאה מכך היווצרות התפשטות (תת) עירונית. כתוצאה מתנועת משקי בית ועסקים אל מחוץ למרכזי הערים, צומחים אזורים עירוניים לוויינים בצפיפות נמוכה. תת-עירוניות קשורה ביחס הפוך לעיור (עיור), המציין מעבר אוכלוסייה מאזורים כפריים למרכזים עירוניים.
תושבים רבים של אזורי מטרופולין עובדים באזור העירוני המרכזי, אך חיים מחוצה לו, בקהילות לווייניות הנקראות פרברים, ונוסעים לעבודה ברכב או בתחבורה המוני. לאחרים יש הזדמנות לעבוד מהבית, עקב ההתקדמות הטכנולוגית. הפרבור מתרחש לעיתים קרובות במדינות מפותחות יותר מבחינה כלכלית. מאמינים שארצות הברית היא המדינה הראשונה שבה רוב האוכלוסייה חיה בפרברים ולא בערים או באזורים כפריים. המתנגדים בהכלת ההתפשטות העירונית טוענים כי ההתפשטות מובילה לריקבון עירוני ולריכוז של תושבים בעלי הכנסה נמוכה יותר בעיר הפנימית, בנוסף לפגיעה סביבתית.
הפרוורים תפסו תאוצה במאות ה-19 וה-20 כתוצאה משיפור בתשתיות הכבישים והרכבת, שהובילו לגידול במספר בני האדם שנוסעים למקום עבודתם. בהמשך, תהליכים כמו העיור, הצמיחה הכלכלית, גידול האוכלוסייה והשימוש הגדל ברכב פרטי הובילו להתפשטות הפרוורים, בתהליך שנקרא פִּרְווּר.
התנגדות

בקרב ארגוני איכות סביבה כמו גם מתכנני תחבורה ומתכנני ערים רווחת התנגדות לפרווּר, בשל ההשלכות השליליות שיש לטענתם לצורת מגורים זו על תחומים כמו סביבה, תחבורה, שוויון, כלכלה, ובריאות הציבור. באופן כמעט ודאי, פריסת אוכלוסייה בצפיפות מגורים נמוכה של פרוור אינה מאפשרת הפעלת תחבורה ציבורית יעילה, בעיקר במדד של תדירות קווי הנסיעה, ולכן מעודדת עימה גם שימוש קבוע ברכב פרטי לצורכי יוממות.
ראו גם

גאוגרפיה עירונית ותכנון ערים ואזורים - מונחים
פריפריה
הערות שוליים

↑  ראו צורתם של שמות שונים באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  Caves, R. W. (2004). Encyclopedia of the City. Routledge. p. 642. ISBN 9780415252256.
↑  "Slow Growth and Urban Sprawl: Support for a New Regional Agenda?," Juliet F. Gainsborough, Urban Affairs Review, vol. 37, no. 5 (2002): 728-744.
↑  Matthew Hollow,  Suburban Ideals on England’s Interwar Council Estates (24 pages)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543733005171  BNE: XX532260  BnF: cb119382735 (data)  GND: 4188691-4  LCCN: sh85129571  NDL: 00566134  NKC: ph124881 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פילהלניזם

"העלייה לרגל של האביר הרולד", קובץ שירים של הלורד ביירון, 1825, אחד מסמלי התנועה
שרטוט אדריכלי של האקרופוליס של אתונה, (ז'אן-ז'אק ברתלמי, 1832). להתלהבות הרומנטית התלווה גם מחקר מדעי
"קרב גיאור וחסן" (אז'ן דלקרואה, 1826) – נושאים ממלחמת העצמאות היוונית היו בעלי חשיבות גדולה באמנות
פילהלניזם ("אהבת יוון", הלחם בסיסים של המילים היווניות φίλος ("פילוס" - חבר, אהוב) ו-ἑλληνισμός ("הלניסוס" - יווני) או פילהלניות (אהבת כל מה שהוא יווני) הייתה תנועה אינטלקטואלית, תרבותית ואמנותית אשר שגשגה במערב אירופה במחצית השנייה של המאה ה-18 והמחצית הראשונה של המאה ה-19. התנועה ראתה ביוון הקלאסית את מקור כל הנעלה והטוב, הן בעיצוב האמנותי והאדריכלי (במסגרת תנועת הנאו-קלאסיציזם), הן בשיטת הממשל הדמוקרטית והן בשירה ובפרוזה ובעם היווני את הטוב שבעמים המדוכאים על ידי העריצות. רבים מהאישים המזוהים עמה כגון פושקין, ויקטור הוגו, פרסי ביש שלי ובפרט הלורד ביירון הטיפו לעצמאות מדינית ליוון והשתחררותה מעול האימפריה העות'מאנית ורתמו משאבים לסיוע ממשי במלחמת העצמאות היוונית. אף כי מקור השאיפה היה רומנטי ותפיסתה אידיאליסטית ומדומיינת במידה רבה, היא הובילה גם ללימוד רציני של השפה, קריאה במקורות ראשוניים וחקר הארכאולוגיה ובכך העלה תרומה למחקר מדעי מבוסס של יוון הקדומה.
פילהלניזם בעת העתיקה

ביוון העתיקה שימש המושג לתיאור אישים לא-יוונים שהעריצו את התרבות היוונים והיו ידידים לעם היווני. כך, למשל מכנה איסוקרטס את פיליפוס השני, מלך מוקדון. מיתרידטס הראשון, מלך פרתיה כינה כך את עצמו, בטביעה על מטבעותיו, כחלק מניסונו לשייך את עצמו ליוון. ניתן לתאר גם את תנועת ההתייוונות בתקופת הבית השני כפילהלניזם של העת העתיקה.
המצביא הרומי טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס שחרר את היוונים משלטון מוקדון והביע תוך כדי כך הוקרה לתרבות ולעבר היווני, כערש התרבות בעת פתיחת המשחקים האיסתמיים. עם זאת, בתקופה הרפובליקה הרומית התבססה טינה והפניית-גב לתרבות היוונית וליוונים כעם. מאוחר יותר, יצירותיו של המשורר הרומי הורטיוס הביעו שוב זיקה והערצה לתרבות היוונית. קיסרים מאוחרים יותר כנירון, הדריאנוס, מרקוס אורליוס ויוליאנוס הכופר הביעו זיקה לתרבות היוונית, שהובעה גם בהופעה חיצונית, בידע של השפה והיצירות היווניות ובעיסוק בפילוסופיה.
בעת המודרנית

במחצית המאה ה-18, ערב המהפכה הצרפתית, ראתה תנועת הנאורות (כמו הרנסאנס, אליו השוותה את עצמה) את התרבות המערבית (כולל רומא) כמבוססת על התרבות היוונית. התנועה העלתה על נס את הרציונליזם והחירות, שזוהו עם העבר הטהור של יוון לפני ש"קולקל". באמנות צמחה באותה תקופה תנועת הנאו-קלאסיציזם כתגובת נגד "טהורה" ונקיית קווים לבארוק המקושט והעשיר, שיוחס לבתי המלוכה של המונרכיה האבסולוטית. הרעיון הדמוקרטי, שתואר עד אז כהרה אסון, הפך לאידיאל שלטוני, למשל בספרו של תומאס פיין, "שכל ישר" (1776), שהשפיע על החוקה האמריקאית.
בגרמניה חיבר גוטהולד אפרים לסינג את "לאוקון" (1766) שניתח את הטרגדיה היוונית והשווה אותה לאמנות הפיסול הקלאסי. רעיונותיו זכו לתפוצה באמצעות כרכי עבודתו של אוגוסט וילהלם פון שלגל, Vorlesungen über dramatische Kunst und Literatur ("כתבים על אמנות דרמטית וספרות"; 1809–1811). בשנת 1762 פורסם ספרם של ניקולס רווט (אנ') וג'יימס סטיוארט (אנ') על הארכיטקטורה של יוון העתיקה. הספר, שזכה לפופולריות, פתח בפני המערב צוהר לאדריכלות היוונית הקלאסית. המשורר הגרמני פרידריך הלדרלין תיאר בשיריו את יוון כדגם אידיאלי לגרמניה העתידית והאדריכל קארל פרידריך שינקל ביטא גישה זו בכך שעיצב את אדריכלות המבנים הרשמיים כמבנים יווניים, דבר שהיה רב-השפעה על האדריכלות בכל אירופה.
ב-1822 הצהיר פרסי ביש שלי בהקדמה למחזה "Hellas" – "כולנו יוונים!". בסוף 1823 הצטרף הלורד ביירון באופן פעיל למאבק היוונים במלחמת העצמאות היוונית. כעבור כ-4 חודשים, ב־19 באפריל 1824 מת במיסולונגי שביוון ממחלת המלריה בה לקה כאשר השתתף במלחמת העצמאות של יוון. בכך הפך לסמל התנועה וסמל של הקרבה עצמית לטובת הרעיון הפילהלני.
לקריאה נוספת

Martin Vöhler, Stella Alekou and Miltos Pechlivanos, Concepts and Functions of Philhellenism, De Gruyter, 2021 ISBN 9783110716023 Concepts and Functions of Philhellenism, De Gruyter, 2021-01-18. (באנגלית)
הערות שוליים

↑  Lectures on Dramatic Art and Literature by August Wilhelm von Schlegel
↑  James Stuart & Nicholas Revett, The Antiquities of Athens and Other Monuments of Greece (London, 1762). ISBN 1402159846
↑  Tsiamis C, Kalantzis G, Tompros N, Poulakou-Rebelakou E. (2011). Lord Byron's first voyage in Greece (1810) and the neglected case of malaria. Journal of the Royal Society of Medicine. 104(8):316-20. PMID 21816929
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541279605171  BnF: cb121060242 (data)  HDS: 016425  LCCN: sh85100745  NKC: ph552311