stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישיבת פוניבז'
תולדות הישיבה > בארץ ישראל > שנות ה־60

ב־1960 החל הרב כהנמן בתכנונו של מפעל הנצחה גדול ליהדות ליטא שחרבה בשואה. בשלבי התכנון הראשוניים עלתה הצעה להקמת בית מדרש ובו פינות הנצחה לקהילות ליטא, הצעה שעד סוף אותה שנה לבשה צורה בדמותו של אוהל הקדושים שהוקם במהלך שנות ה-60. סביבו היה אמור להיבנות בית קברות מיוחד לגדולי ליטא שאת ארונם תכנן הרב להעלות לישראל, בהם הגאון מווילנה והחפץ חיים
תבנית:הערה
. תחת רעיון זה הוקם בשנים הבאות בית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז'
תבנית:הערה
שבקבר הראשון בו נקברה הרבנית גוטל, אשת הרב שך. מלבד "נציבי הישיבה" - כינוי לתורמים שרכשו עבור הישיבה בית שמשכר הדירה שלו ממומנת פעילות הישיבה ליום בשנה, קבורים שם גם רבני הישיבה שנפטרו ורבנים מפורסמים אחרים.

בראשית אותה שנה קיבלה הישיבה תרומה גדולה של 50,000 ל"י מחברת האחים חיים ואברהם שרמן בקארדיף
תבנית:הערה
. מתרומה זו הוקמה ספריית שרמן, ואחד מחדרי הישיבות הגדולים בקומת הכניסה לבניין הישיבה המרכזי נקרא "אולם שרמן". לפי פרסום של הישיבה משנת 1962 עמדו הוצאות הישיבה בשנה זו על כ-1,500,000 ל"י שהיו אז כ-500,000 דולר ארצות הברית
תבנית:הערה
.

ב־1963 למדו בישיבה עצמה 370, בישיבה הקטנה 170 ובכולל פוניבז' 130 תלמידים
תבנית:הערה
.

באוגוסט 1964 חנכה הישיבה, באירוע שכלל כתיבת ספר תורה
תבנית:הערה
, מבנה פנימייה לילדי "בתי אבות". המבנה נבנה ברחוב הרב הירש הסמוך ובו 24 חדרים ומועדונית בשלוש וחצי קומות ששטחן 1,200 מ"ר. המבנה נקרא על שם התורמים צבי אליעזר ואסנת קרויזהאר מארצות הברית שתרמו לפני כן את הבניין המרכזי של הישיבה ומבנים נוספים. בשל תרומותיהם הרבות, הכריז הרב כהנמן לקראת חנוכת מבנה זה על קריאת שם הכיכר הסמוכה "כיכר קרויזהאר"
תבנית:הערה
. עם סלילת הרחוב ובניית מבני המגורים לכל ארכו, כיכר זו אינה קיימת עוד. עם צמצום מספר הילדים במוסדות "בתי אבות" התרוקן המבנה והחל משמש פנימייה לבחורי הישיבה עצמה. בפנימייה זו מתגוררים בעיקר בחורים צעירים. לצד הפנימייה נבנה חדר אוכל גדול ששימש בערבים כאולם אירועים
תבנית:הערה
, האולם נקרא אף הוא "אולמי קרויזהאר" ושימש במשך עשרות שנים לחתונות ואירועים אחרים. בראשית העשור השני של המאה ה-21 נסגר האולם והושכר למעון יום.

בשנת ה'תשכ"ח, 1968, חלה הרב כהנמן. הוא נותח בארצות הברית. בכ' באלול ה'תשכ"ט, 3 בספטמבר 1969 נפטר. ההלוויה התקיימה למחרת בגבעת הישיבה והשתתפו בה כ־40,000 מלווים. עם תום ה"שבעה" התכנסו תומכי הישיבה בראשות אברהם הרצפלד במלון דבורה והקימו ועדה במטרה להמשיך את התמיכה הכלכלית במפעליו. בוועדה השתתפו חברי כנסת, כלכלנים ותעשיינים, והיא התעתדה לגייס קרן של מיליון דולרים בעולם. ועדת-המשנה הישראלית, התחייבה לגייס 700,000 ל"י בהתאם להצעתו של חבר הוועדה, מנכ"ל בנק המזרחי משה מן
תבנית:הערה
. בעקבות פטירת הרב כהנמן התהדקו קשריו של הרצפלד עם הישיבה, הוא סייע ליצירת קשרים עם תורמים ואף הגיע ללמוד בה בעצמו במסגרת "ירחי כלה" שנערכו בישיבה בחופשת הקיץ. ב-1971 הבשיל קשר כזה בתרומה של רבע מיליון ל"י שהרים התעשיין והפילנתרופ היהודי-בריטי ארתור הוברט לישיבה. על שמו נקרא אחד מחדרי הישיבות הגדולים בקומת הכניסה לבניין הישיבה המרכזי "אולם הוברט". במסיבה שנערכה לכבודו במלון דבורה בתל אביב בעקבות התרומה, נאם הרצפלד וסיפר על קשריו עם הרב כהנמן
תבנית:הערה
.
תולדות הישיבה > בארץ ישראל > שנות ה־70–ה־90

תבנית:להשלים
באוקטובר 1978 נהרגו שנים מתלמידי הישיבה ונפצעו שלושה בהתהפכות רכבם בכביש החוף
תבנית:הערה
. בשנות ה־80 וה־90, אירעו אירועים דומים, והרב שך אסר על תלמידי הישיבות בכלל ללמוד נהיגה ולהוציא רישיונות נהיגה ואף הצהיר כי תלמידים שיוציאו רישיונות יאבדו את זכותם לבקשת דחיית שירות בצבא. ועד הישיבות אימץ הנחיה זו רק ב-1995 בעקבות מותו בתאונת דרכים של תלמיד נוסף מישיבת פוניבז'
תבנית:הערה
.
עד שנות ה־90 נמסרו השיעורים בישיבה ביידיש. בשנות ה־90 החלו הר"מים למסור שיעורים בעברית, למעט הרב דוד פוברסקי שהמשיך למסור שיעורים ביידיש, עד לפטירתו.
נושאי תפקידים

שלושת הר"מים הראשונים - הרב שמואל רוזובסקי, הרב דוד פוברסקי והרב שך, שימשו כראשי הישיבה שנים רבות עד לפטירתם. בשנותיה הראשונות של הישיבה מונו כר"מים נוספים שלושה מבוגרי הישיבה: הרב ירחמיאל גרשון אדלשטיין (בה'תש"ח), הרב שלמה ברמן והרב ברוך דב פוברסקי, בנו של הרב דוד פוברסקי. בשלהי זמן חורף של שנת תשמ"ח מונו לר"מים הרב שמואל מרקוביץ והרב אשר דויטש, באותה שנה מונה הרב יונה זלושינסקי, ובהמשך בשנת תשנ"ה מונה גם הרב דוד מילר.
המנהלים הרוחניים והמשגיחים הבכירים שכיהנו בישיבה הם הרב אבא גרוסברד, הרב אליהו אליעזר דסלר והרב יחזקאל לוינשטיין. כמו כן כיהנו כמשגיחים הרב בן ציון במברגר, הרב חיים פרידלנדר, הרב דוד זינגרביץ והרב ראובן יהושע גינזבורג (חתנו של הרב לוינשטיין).
בנוסף לבעלי התפקידים הרשמיים, הביא הרב יוסף שלמה כהנמן לישיבה מספר תלמידי חכמים יוצאי ישיבות ליטא שילמדו בישיבה ויהוו דוגמה לבחורים. גם כיום לומדים בישיבה מספר אישים כאלו, בהם הרב חיים ברמן (אחיו של הרב שלמה, המוסר
תבנית:מונחון
לבחורים) וכן עד לפטירתו בחודש ניסן תשפ"ד - הרב אהרן יהושע צוקר.

לאחר פטירתו של הרב יוסף שלמה כהנמן התמנה כנשיא הישיבה בנו אברהם, ולאחר פטירתו הוא הוריש את הישיבה לידי רעייתו רבקה. בעקבות מחלוקת ממושכת בישיבה שהחלה בשנת תשנ"ח, בסוף שנת תשס"ה התפצלה הישיבה, כך שלמעשה פועלות באותו מבנה שתי ישיבות. בישיבה האחת, בנשיאות הרב אליעזר כהנמן (בנו של הרב אברהם כהנמן וחתנו של הרב שלמה ברמן), משמש כראש הישיבה הרב ברוך דב פוברסקי. לצידו שימשו כראשי הישיבה הרב גרשון אדלשטיין עד לפטירתו בשנת ה'תשפ"ג, והרב חיים שלמה ליבוביץ משנת ה'תשס"ז עד לפטירתו בחורף ה'תשע"ו, לאחר פטירת רבי גרשון אדלשטיין מינה נשיא הישיבה הרב אליעזר כהנמן את הרב דוד לוי לראש ישיבה. לישיבה הצטרפו כר"מים הרב דוד מילר, הרב חיים פרץ ברמן (החל משנת ה'תשס"ה) (בנו של הרב שלמה ברמן, וחתנו של הרב ברוך דב פוברסקי שמונה לר"מ לאחר פטירת אביו, כחצי שנה לפני הפילוג), ובהמשך מונו לר"מים נוספים הרבנים שמואל יהודה מלר (מה'תש"ע) והרב דוד לוי (חתנו של הרב גרשון אדלשטיין, מונה בשנת ה'תשע"א). בתשע"ז מונה הרב יעקב אפשטיין לראש ה"קיבוץ", בגיל 28
תבנית:הערה
. לאחר פטירת ראש הישיבה הרב אדלשטיין התמנה לממלא מקומו במסירת שיעור לבני שיעור א. המשגיח בישיבה זו היה הרב אליעזר גינזבורג (בנו של המשגיח הקודם הרב ראובן, וחתנו של הרב שלמה ברמן), עד לפטירתו. באלול ה'תשע"ז (ספטמבר 2017) מונה למשגיח הרב עזרא רוטשילד, ובהמשך מונה גם הרב אליהו אליעזר קלרמן (בנו של הרב אורי שרגא קלרמן). בניסן תשפ"ד מונה הרב רפאל שמואלביץ (נכדו של הרב חיים שמואלביץ) לר"מ בישיבה.
בראשות הישיבה השנייה עומד הרב שמואל מרקוביץ (חתנו של הרב אברהם כהנמן), בישיבתו המשיכו לשמש כראשי הישיבה הרב אשר דויטש והרב יונה זלושינסקי, ששמשו כר"מים בישיבה עוד קודם הפילוג. בשנת תשס"ט מונו לר"מים גם הרב יחיאל דזימיטרובסקי והרב חנוך הבלין. המשגיחים הרב אהרון זאב גרוסברד שמכהן מאז שנת תשמ"ה בישיבה, הרב אליהו אליעזר דסלר שמכהן מאז שנת תשנ"א, בני משפחה של המשגיחים מהדורות הקודמים - המשיכו לשמש כמשגיחים בישיבה זו. בהמשך מונו לר"מים הרב מיכאל קופמן (חתנו של הרב מרקוביץ), הרב אהרן דוד מלאכי והרב אהרן יוסף קרלנשטיין. וכן מונו למשגיחים בישיבה הרב אהרן זלזניק והרב משה אינדורסקי.
מאז ראשית 1962 מאוגדים עובדי הישיבה בהסתדרות העובדים הכללית
תבנית:הערה
.
שיטת וסדרי הלימוד בישיבה

דרך הלימוד בישיבה דומה ביסודה לצורת הלימוד בישיבות ליטא. מבין ראשיה בעבר ובהווה השפיע בעיקר הרב שמואל רוזובסקי. דרכו התבססה על הקפת הנתונים בכל סוגיה תלמודית, עימותם ההדדי ומסקנות חדשניות. גם לאחר פטירתו, בשנת תשל"ט (1979), הייתה דרכו הפופולרית ביותר בישיבה, עד למחצית השנייה של שנות ה־90, אז התרופפה השפעתו של הרב רוזובסקי ופינתה לצדה מקום לדרכים אחרות. סדרי הלימוד בישיבה הם כמקובל בשאר הישיבות הליטאיות. בפועל מתקיים הלימוד בבית המדרש לכל אורך שעות היממה.
בישיבה נהוג שגם ראשי הישיבות מוסרים שיעור יומי, וכן נהוג שבכל שנה מתחלפים לכל שיעור שלושה רבנים (אחד בזמן אלול וחצי זמן חורף, אחד בחצי זמן חורף ואחד בזמן קיץ), וכל רב מוסר שיעורים רק בשני שלישים של שנת הלימודים.
בהקמת הישיבה, תכנן הרב כהנמן שהתלמידים יסיימו את כל הש"ס בתקופת הלימודים בה. בעקבות זאת למדו בשנים הראשונות בחורי הקיבוץ אחרי הצהריים ובערב מסכתות אחרות מאלה הנלמדות בדרך כלל בישיבות הליטאיות, אך בסופו של דבר התקשו התלמידים לעמוד בתוכנית והיא בוטלה.
בעבר קצב הלימוד היה למעלה מעמוד גמרא ליום. כך למשל, בהקמת הישיבה בכסלו תש"ד למדו מסכת בבא מציעא, ועד לסוף הזמן חורף כעבור ארבעה חודשים, הגיעו עד דף נ', ובקיץ למדו עוד כשלושים דפים - קצב של 10–12 דפי גמרא בחודש. בהמשך ירד הקצב בהדרגה, ולאחר פטירת הרב כהנמן הוא הגיע לתשעה דפים לחודש. כיום בישיבה שבראשות הרב גרשון אדלשטיין הקצב הוא של כ־5 דפים לחודש על פי הנהגתו, אך מרבית התלמידים אינם לומדים בקצב זה אלא לאט יותר.
בשנים הראשונות של הישיבה מסר הרב כהנמן שיעור בשולחן ערוך אורח חיים עם מגן אברהם
תבנית:הערה
.
בשנות ה־70 נקבע שהתלמידים החדשים בשיעור א' ילמדו בשעות הערב עם עמיתיהם מהקיבוץ. חברותא זו מכונה "אילן". בשנת ה'תש"ע ביטל הרב אדלשטיין את הנוהג, והוא מתקיים כיום רק בישיבה בראשות הרב מרקוביץ'.
ארון הקודש מאיטליה

באולם בית הכנסת מוצב ארון קודש מסוגנן אשר הובא מאיטליה על ידי שלמה אומברטו נכון
תבנית:הערה
. ארון הקודש, הבנוי מעץ ומצופה זהב, היה מוצב בבית הכנסת האיטלקי הגדול (Scuola Grande Italiana) בעיר מנטובה שבאיטליה. הארון נבנה בשנת ה'שצ"ה (1635), ולפי הכתובת שבמרכז הארון, שופץ מחדש (כחלק משיפוצו מחדש של בית הכנסת במנטובה
תבנית:הערה
) בשנת ה'תק"י (1750). בתחילת שנות השמונים שופץ ארון הקודש על ידי הרסטורטור רן שנער
תבנית:מקור
, מתרומה של איל ההון היהודי לודוויג יסלזון.

בשונה מן המקובל ברוב ארונות הקודש בעולם, הארון אינו נושא את סמל לוחות הברית
תבנית:הערה
. בעולם היהודי קיימים כמה העתקים של הארון, בהם בשטרסבורג
תבנית:הערה
ובניו סקוור
תבנית:הערה
.
אולמות הלימוד

היכל הישיבה - שוכן בבניין המרכזי ובו כשש מאות וחמישים מקומות. לומדים בו בחורים משתי הישיבות.
תלמידי ישיבתו של הרב אדלשטיין לומדים גם בעזרת הנשים של הבניין המרכזי (כמאתיים מקומות), ביציעים של בניין אוהל קדושים ובחדר שלידו (כ-400 מקומות) וב"היכל הגרח"ש" באותו בניין (כ-500 מקומות). הם לומדים גם בבית הכנסת "אהבת חסד" ועוד בתי מדרשות סמוכים.
תלמידי ישיבתו של הרב מרקוביץ לומדים גם בהיכל הכולל הישן ("פרלמן", כ-200 מקומות), ב"אולמי סגל" שבבניין המרכזי (כמאה מקומות) וכן בבית המדרש "התימנים" ברחוב מהרש"ל ועוד בתי מדרשות סמוכים.
מוסדות נוספים השייכים לישיבת פוניבז'

כולל אברכים הממוקם בגבעת הישיבה, בבניין "אוהל קדושים", מיועד לבוגרי הישיבה שנישאו. לומדים בו קרוב לאלף אברכים. בעבר שכן הכולל בהיכל פרלמן, בראש הכולל עמד הרב אהרן יהודה ליב שטינמן עד לפטירתו בשנת 2018. בנוסף לכולל, יש אברכים רבים הלומדים בישיבה עצמה.
ישיבת פוניבז' לצעירים היא ישיבה לתלמידים בגילאי תיכון שבראשה עמדו הרבנים מיכל יהודה ליפקוביץ, אהרן יהודה ליב שטינמן, נפתלי נבנצאל, שמואל איינשטיין וישראל בן שלום. לומדים בה כ־200 תלמידים. בנין הישיבה נבנה בראשית שנות ה-60 בחורשה שבפאתי זיכרון מאירתבנית:הערה, חורשה ששרידי עציה מכונים באירוניה בפי תושבי בני ברק "יער פוניבז". מבנה הישיבה נקרא "בית בנדהיים" על שם משפחת התורמים מארצות הבריתתבנית:הערה.
בתי אבות - מוסדות פנימייתיים שהוקמו ב-1945 עבור ילדים ניצולי שואה, ילדים יתומים וילדים ממשפחות רווחהתבנית:הערה. לאחר סגירת המוסד המבנה הוסב לפנימייה לבחורי הישיבה.
ישיבת באר יעקב - תלמוד תורה וישיבה קטנה ליוצאי עדות המזרח, נחנכה באוגוסט 1961 ברחוב הרב הירש, סמוך לגבעת הישיבה. בעת הקמתו הבניין היה המבנה ה־65 שהוקם בקריית הישיבהתבנית:הערה.
מוסדות נוספים השייכים לישיבת פוניבז' > קריית ישיבת פוניבז' - אשדוד

בשנות ה־60 של המאה ה־20 הוקמה שלוחת ישיבת פוניבז' על קרקעות שרכש הרב כהנמן באשדוד. בנובמבר 1963
תבנית:הערה
הונחה אבן הפינה לקריה, והחלה הקמת 1,400 יחידות דיור ומוסדות חינוך
תבנית:הערה
. לקראת פתיחת שנת הלימודים ה'תשכ"ו נחנכו שם שלושה מוסדות
תבנית:הערה
:
ישיבת גרודנא - ישיבה גבוהה. מלבד ראשי הישיבה שנבחרו לכהן בה והשתתפו בהקמתה, העבירו שיעורים בישיבה בעשור הראשון לקיומה גם ראשי הישיבה־האם, הרב שמואל רוזובסקי והרב אלעזר מנחם מן שך, כן העביר בה שיחות הרב יחזקאל לוינשטיין. בשנת 2000 התפצלה ישיבה זו, ונוסדה במקביל לה ישיבת גרודנא באר יעקב שגם היא משתייכת למוסדות ישיבת פוניבז'.
ישיבת וילקומיר - ישיבה לצעירים, שבראשה עומד הרב מיכל דוד רוזובסקי, בנו של הרב שמואל רוזובסקי.
כולל אברכים ע"ש רבי חיים עוזר גרודזנסקי.
מוסדות נוספים השייכים לישיבת פוניבז' > ישיבות ברוח הישיבה

רבות מהישיבות הליטאיות הגדולות הפועלות בישראל משנות ה־80 וה־90 של המאה ה־20, נוסדו על ידי בוגרי ישיבת פוניבז'. מחזור הלימודים ושיטת הלימוד (בעיקר של הרב שמואל רוזובסקי) שלהן הם כבישיבת פוניבז'. ברובן של ישיבות אלה (כמו גם בתי כנסת שנפתחו על ידי בוגרי הישיבה) גם ניגוני התפילות בימים הנוראים הם כמקובל בישיבת פוניבז', מיסודם של משה פורטמן (על בסיס נוסח ישיבת טלז) והרב צבי אייזנשטיין (ראש ישיבת תפארת ציון).
בין ישיבות אלו: ישיבת מאור התלמוד, ישיבת בית מתתיהו, ישיבת אור ישראל, ישיבת כנסת יצחק, ישיבת באר התורה וישיבת אורחות תורה.
בוגרים בולטים

לישיבה בוגרים בולטים רבים
תבנית:הערה
, בהם ראשי הישיבה כיום וכן:
תבנית:טורים
ראו גם

זמן פוניבז' - סרט תיעודי שעקב במשך כשנתיים אחר חייהם של כמה מתלמידי ורבני הישיבה.
לקריאה נוספת

אחד בדורו: קורות חייו, מאבקו ופעלו של רבי יוסף שלמה כהנמן מאת שמואל קול, תש"ל
הרב מפוניבז’: תולדות חייו של ר’ יוסף שלמה כהנמן רבה של ווידז ורבה האחרון של פוניבז’ שבליטא מאת הרב יואל שוורץ, תשנ"ז
הרב מפוניבז’: פרקי חיים ויצירה של רבי יוסף שלמה כהנמן מאת אהרן סורסקי, תשנ"ט
שלמה טיקוצ'ינסקי, 'העתקת הישיבה הליטאית לארץ ישראל: סיפורן של שתי ישיבות בישראל — "חברון" ו"פוניבז'"', בתוך: עמנואל אטקס (עורך), ישיבות ובתי מדרשות, ירושלים: מרכז דינור ומרכז זלמן שזר, תשס"ז. עמ' 273–314.
ויל קליי

ויליאם "ויל" קליי (באנגלית: William "Will" Claye; נולד ב-13 ביוני 1991) הוא אתלט אמריקאי. הוא פעמיים ברציפות סגן אלוף אולימפי (לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016), סגן אלוף עולם (לונדון 2017) ושתי מדליות ארד מאליפות העולם (טגו 2011 ומוסקבה 2013) בקפיצה משולשת. נוסף לכך, הוא בעל מדליית ארד אולימפית (לונדון 2012) בקפיצה לרוחק. 
קליי מדורג במקום השלישי בכל הזמנים בקפיצה משולשת (18.14 מטר).
קריירה

קליי למד שנתיים באוניברסיטת אוקלהומה ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת פלורידה בה התאמן לצידו של כריסטיאן טיילור בהדרכת דיק בות'. בשנת 2009 זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת במשחקים הפאן-אמריקאיים לנוער עם תוצאה של 16.57 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכה קליי במדליית ארד בשיא אישי חדש של 17.50 מטר, אחרי טיילור (17.96 מטר) ופיליפס אידוו מבריטניה (17.77 מטר). נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.10 מטר.
קריירה > אלוף עולם באולם

באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באיסטנבול, טורקיה 2012 זכה קליי במדליית זהב בתוצאה של 17.70 מטר, לפני טיילור שקפץ למרחק של 17.63 מטר וליוקמן אדמס מרוסיה (17.36 מטר). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.04 מטר.
באולימפיאדת לונדון זכה קליי בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.62 מטר, אחרי כריסטיאן טיילור (17.81 מטר) ולפני פבריציו דונאטו מאיטליה (17.48 מטר) ומדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.12 מטר, אחרי גרג רתרפורד מבריטניה (8.31 מטר) ומיטשל ואט מאוסטרליה (8.16 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט 2013 זכה קליי בפעם שנייה ברציפות במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.52 מטר, אחרי טדי טאמגו מצרפת שקבע את התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים של 18.04 מטר ופדרו פבלו פיצ'רדו מקובה (17.68 מטר).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו זכה במדליית כסף בשיא אישי של 17.76 מטר. ביוני 2017 שיפר את שיאו ל-17.91 מטר, תוצאה המדרגת אותו תשיעי בכל הזמנים.
בתחרות שנערכה בקליפורניה ביוני 2019, קליי שיפר את שיאו האישי בקפיצה משולשת לאחר שקפץ למרחק של 18.14 מטר, תוצאה המדרגת אותו במקום השלישי בכל הזמנים.
שיאים אישיים > אצטדיון

קפיצה משולשת: 18.14 מטר (2019)
קפיצה לרוחק: 8.29 מטר (2011)
שיאים אישיים > אולם

קפיצה משולשת: 17.70 מטר (2012)
קפיצה לרוחק: 8.24 מטר (2012)
עמנואל עמירן

| --- | --- |

 לידה:  8 באוגוסט 1909 ורשה, פולין
 פטירה:  18 בדצמבר 1993 (בגיל 84) קיבוץ יקום, ישראל
 מקום קבורה:  קיבוץ יקום, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1928
 עיסוק:  מלחין  מורה  מקים תזמורת צה"ל  המפקח על הוראת המוסיקה במשרד החינוך
 שפה מועדפת:  עברית 
 מספר יצירות ידוע:  600
 בת זוג:  רחל קרליבך
 צאצאים:  אפרים, ליאור, חגי
 מספר צאצאים:  3
 פרסים והוקרה:  1970: פרס מילא על מפעל חיים 1985: פרס אנגל למוזיקאים ישראליים  יקיר העיר תל אביב-יפו
 
לוחית זיכרון לעמנואל עמירן ברח' הרב פרידמן 39 בתל אביב
עמנואל עמירן-פּוּגָצ'וֹב (בפולנית: Emanuel Pugaczow‏; 8 באוגוסט 1909 – 18 בדצמבר 1993) היה מלחין ישראלי ודמות מפתח בזמר העברי.
יצירותיו

יצירותיו של עמירן הן רבות ומסוגים שונים:
למעלה מ-600 שירים שחלקם הפכו לנכס זמרתי, כולל עשרות שירים שהיו לריקודי עם ("שאבתם מים בששון", "כי מציון", "דודי צח ואדום" ועוד).
מוזיקה לתיאטרון (הבימה, האוהל, המטאטא); מוזיקה לחגיגות (העדלאידע בפורים החל מ-1930, ביכורים בחיפה, שמחת בית השואבה בירושלים וכן מסכתות לקיבוצים).
יצירותיו > יצירות לפסנתר

רפסודיה אלגית, 1935
"להט", טוקטה לפסנתר.
"קלידון", עשרים וששה קטעים למתחילים.
"רון פסנתר", שישה-עשר קטעים למתקדמים.
יצירותיו > יצירות לתזמורת

"השומר", פואמה סימפונית לתזמורת מלאה, 1935
"פרק סימפוני", עיבוד לתזמורת של הטוקטה לפסנתר, "להט".
"מחול שבעת הצעיפים", מתוך המוזיקה למחזה "אהבת חיטרא" מאת רבינדרנת טאגור.
יצירותיו > מוזיקה ווקאלית

"סולו המסילה", קנטטה למקהלה מעורבת ותזמורת קטנה (לפסוקים מספר ישעיהו, שמה המקורי "נחמו עמי").\
"קול קרא לי" למקהלה בשני קולות.
שירים אמנותיים:
יצירותיו > מוזיקה לכלי נשיפה ופסנתר

"המחוללת", קטע לאבוב ופסנתר, 1949.
"קינה", לקרן אנגלית ופסנתר, 1949. (שני הקטעים עובדו לכלי הסולו בליווי תזמורת כלי קשת.)
יצירותיו > מוזיקה למחזות וסרטים

"אהבת ציון", אבישר על פי אברהם מאפו, תיאטרון הבימה
"אגדת שלושה וארבעה", לאה גולדברג על פי ביאליק, תיאטרון הבימה
"האדמה הזאת", אהרון אשמן, תיאטרון הבימה
"השומרים", עבר הדני, תיאטרון הבימה
"תמר אשת ער", יגאל מוסינזון, תיאטרון האוהל
"שלמה המלך ושלמי הסנדלר", סמי גרונמן - נתן אלתרמן, תיאטרון האוהל
לילדים: "פינוקיו", לאה גולדברג, "שלושת הדובים" ו"עלי באר", לוין קיפניס
"עודד הנודד", "מעל החורבות", סרטי קולנוע.
כתבים

רמזורים ותווי בחינוך מוסיקלי: פרקים בדרכי הוראת המוסיקה בבתי הספר ובגן הילדים, תל אביב: בית המדרש הממלכתי למורים למוסיקה, 1974. (הדרכה למורים ולתלמידים למוזיקה)
הערות שוליים

↑  מי ומי, על המשמר, 26 בספטמבר 1952.
↑  הוענקו פרסי "מילוא", דבר, 15 בפברואר 1970.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257750905171  BnF: cb164115088 (data)  GND: 1225707706  ISNI: 0000 0001 1462 7590  LCCN: n85374412  MusicBrainz: a841e2a3-762c-425a-a082-34750af24fa0  SNAC: w6r49z1g  VIAF: 97622051   WorldCat (עם VIAF): 97622051
יהדות מאוריציוס

מיקומה של מאוריציוס במפת מדינות אפריקה
יהדות מאוריציוס היא הקהילה היהודית במאוריציוס, מדינת אי בדרום מערב האוקיינוס ההודי המשויכת למדינות אפריקה. היהודי הראשון המתועד היה איסיה בירגר (1908–1989) שכבר חי במאוריציוס כשהגיעו אליו גולי מאוריציוס. בשנת 2005 הוקמה באי קהילה יהודית רשמית. נכון לשנת 2011 יש במאוריציוס 43 יהודים (26 גברים ו־17 נשים). יש בית כנסת בקוריפייפ, ובית קברות יהודי בבאמבוס.
היסטוריה > המנדט הבריטי וגולי מאוריציוס

ב-4 בנובמבר 1940, הגלה המנדט הבריטי את מעפילי אטלנטיק, מילוס ופאסיפיק למאוריציוס המרוחקת. תחילה הועלו 1,771 נוסעי ה"פסיפיק" וה"מילוס" על האונייה פאטריה, ב-25 בנובמבר 1940, ראשי ההגנה החליטו למנוע מהפאטריה לצאת מהנמל וקציני קישור של ההגנה פוצצו מוקש על סיפון הספינה, אך פוצצו חור גדול מהצפוי והספינה טבעה. היהודים שנותרו תחילה נשלחו למחנה המעצר בעתלית. אך ב-9 בדצמבר 1940 נשלחו למאוריציוס וכשהגיעו, הועברו למחנה מעצר בבו-באסין רוז-איל.
ארגונים יהודיים כמו מועצת הצירים של יהודי דרום אפריקה, הסוכנות היהודית והפדרציה הציונית, שלחו לאסירים מזון, בגדים, תרופות, ופריטי דת. בתחילה, הוטל איסור על אינטראקציה בין המינים; הגברים הוחזקו בבית הכלא לשעבר והנשים בבתי ברזל סמוכים. לאחר הסרת האיסור נולדו במחנה 60 ילדים. בסך הכל, 128 אסירים מתו במחנה, ונקברו בחלק היהודי של בית הקברות סנט מרטין. בסוף מלחמת העולם השנייה לאסירים ניתנה בחירה בין חזרה לבתיהם הקודמים באירופה או הגירה לארץ ישראל, מרביתם בחרו להגר לישראל וב-6 באוגוסט 1945, הגיעו לחיפה 1,320 יהודים.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה

בשנת 1946 קיבלה מועצת הצירים של יהודי דרום אפריקה בעלות על בית הקברות היהודי של מאוריציוס. בשנת 1958, המועצה, יחד עם מספר תורמים, תרמו מזמנם וכספם לתיקון החלק היהודי של בית הקברות. שחזורים גדולים נוספים בוצעו במהלך שנות ה-80, 2000 ו-2001. ב-26 באפריל 1999, בהנהגתו של הרב משה זילברהלפט, הקונגרס יחד עם 50 פליטים לשעבר הגיעו לקדש את בית הקברות. טקס מיוחד נוסף נערך במאי 2001 על ידי הקהילה היהודית בדרום אפריקה לחשיפת 66 קברים. ששולב עם ביקור בבית הסוהר, טקס שבת וארוחת ערב בהם השתתפו הקהילה היהודית הקטנה, תיירים יהודים ועצירים לשעבר. המשלחת נפגשה עם הנשיא קאסים אוטים ממאוריציוס.
לאחר שמאוריציוס קיבלה עצמאות מבריטניה בשנת 1968, נוצרו יחסים דיפלומטיים בינה לבין ישראל. מאוריטנים רבים קיבלו מלגות והכשרה מקצועית בישראל והקימו את אגודת ידידות מאוריציוס-ישראל. קיימת במאוריציוס השפעה אנטי ישראלית מוסלמית, הודית ופקיסטנית אך היא בדרך כלל ידידותית כלפי ישראל, ומי שזוכרים את המעצר היהודי במהלך מלחמת העולם השנייה עדיין מביעים את אהדתם.
היסטוריה > הקהילה היהודית ובית הכנסת מ-2005

בשנת 2005 נפתח מרכז "אמיקל מוריס ישראל" בקיורפייפ, אירוע היסטורי בו נכחו נכבדים מקומיים, חברי הקהילה היהודית המקומית ומשלחת נכבדה מדרום אפריקה בראשות הרב משה זילברהפט, מנהיג רוחני בקונגרס היהודי אפריקאי ובמעמד ראש העירייה ונציגות ממשרד החוץ הישראלי. המרכז כולל בית כנסת קטן, ראשון למאוריציוס, אולם משותף ל-200 איש ומשרד. הוא נבנה על אדמה שסופקה במיוחד למטרה זו על ידי ממשלת מאוריציוס. במהלך טקס הפתיחה נחשפו מספר לוחות הנצחה, בהם של "איסיה בירגר" בנוכחות בנו מארק בירגר (1908–1989) שהיה היהודי היחיד שכבר חי במאוריציוס כשהגיעו אליו הגולים, והוא שימש כמקשר בין מועצת הצירים היהודית, הממשל הקולוניאלי הבריטי והעצורים. לאחר המלחמה סייע לתחזק את בית הקברות היהודי, בו הוא קבור היום.
בשנת 2000 כיהן הרב זילברהלפט בחגיגת בר המצווה הראשונה במאוריציוס מאז מלחמת העולם השנייה. בית הקברות סנט מרטין בסנט מרטין ליד בו-באסין, הוא בית הקברות היהודי היחיד במאוריציוס. במקום קבורים גופותיהם של 127 העצורים וכן יהודים נוספים. על פי מפקד האוכלוסין מ-2011, ישנם 43 יהודים חיים באי שברובו הינדי ונוצרי. הקהילה הנוכחית אינה קשורה לפליטי מלחמת העולם השנייה.
הערות שוליים

1 2 3  "השקת הקהילה היהודית של מאוריציוס : מאי 2005". הקונגרס היהודי אפריקאי.
1 2  "מפקד דיור ואוכלוסיה: הרפובליקה של מאוריציוס" (PDF). 2011.
1 2 3 4 5 6  "מאוריציוס באנציקלופדיה היהודית הוירטואלית".
↑  "מותם של 260 ב-1940 פיצוץ הספינה הונצח". 2001.
| יהדות אפריקה |
| --- | --- | --- |
| צפון אפריקה | אלג'יריה • הרי האטלס • לוב (בנגאזי • טריפולי) • מצרים • מרוקו • סודאן • תוניסיה (יהדות ג'רבה • יהדות קרתגו) |  |
| אחרות | אוגנדה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה •גאנה • ג'יבוטי • גינאה ביסאו • דרום אפריקה • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • כף ורדה • לסוטו • מאוריציוס • מאלי • מוזמביק • ניגריה • נמיביה • סאו טומה ופרינסיפה • קניה |  |
| ראו גם | אבאיודאיה • האיגבו • למבה |  |
י"ג 503

| --- | --- |
סמל יחידת הגילוי 503
סמל יחידת הגילוי 503
 "מגנים מהמרכז, שומרים על הבית"
 פרטים
 כינוי:  בעל-חצור
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   חיל האוויר הישראלי
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1978–2023 (כ־45 שנים)
 התמזגה לתוך:  גדוד הגילוי
 מלחמות:    מלחמת לבנון הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עמוד ענן    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
 פיקוד
 יחידת אם:   מערך הבקרה בחיל האוויר
 דרגת המפקד:    רב-סרן
יחידת גילוי (י"ג) 503, שהייתה בעברה גם י"ק (יחידת קשר), יב"א (יחידת בקרה אווירית אזורית) וי"ב (יחידת בקרה) 503, היא יחידת גילוי במערך הבקרה בחיל האוויר הישראלי השוכנת על הר בעל חצור, מזרחית לסילוואד, צפונית לדיר ג'ריר ודרומית־מערבית לכפר מאליכ. בסיס היחידה בנוי בגובה של 1,016 מטרים מעל פני הים על הר בעל חצור, שהוא הגבוה בהרי בנימין והשומרון.
היחידה הוקמה במקור ב־1953 כי"ק 503 בסטלה מאריס שעל הר הכרמל, ושכנה שם עד לפירוקה ב־1968. ב־1978 הוקמה היחידה מחדש בבעל חצור, ובין השנים 1982–1985 שימשה כיב"א. ב־2023 הוכללה היחידה בגדוד הגילוי.
היסטוריה > סטלה מאריס

במהלך המנדט הבריטי הוקמה יחידת מכ"ם בריטית על שטח שנתפס בסטלה מאריס. היחידה הבריטית הותקפה על ידי כוחות ההגנה בפעולת פיצוץ תחנות הרדאר ב־20 בינואר ו־19 בפברואר 1946 וב־20 ביולי 1947.
במהלך מלחמת העצמאות הוקמה במקום יחידת מכ"ם ישראלית מאולתרת, שהורכבה על בסיס מכ"ם מוטס שניקח מגרוטאות של מטוס של חיל האוויר המלכותי.
ב־25 במאי 1952 הוקמה י"ק 503 בסטלה מאריס. היחידה צויד במכ"ם ימי מתוצרת ארצות הברית מדגם SM-1 (אנ'), מעודפי מלחמת העולם השנייה. היחידה הוכפפה בתחילה לראש מחלקת אלקטרוניקה, ובמרץ 1954 הועברה לאחריות קצין בקרה ודיווח חיילי (קצין בד"ח) שמונה באותה העת. בתקופה זו בוצעה בקרת הטיסה ביב"מ 333 שבמטה חיל האוויר, והיחידה דיווחה על תוצריה אליה.
ב־1956, עקב התחממות היחסים עם הרפובליקה הצרפתית הרביעית נרכשו מצרפת מכשירי מכ"ם חדשים שהוהבאו לישראל במסגרת מבצע יונה והוצבו ביחידה. לאחר מלחמת סיני ב־1957 הועבר ליחידה תחנת מכ"ם ניידת מתוצרת בריטית Convoy-21, שנלקח שלל בסיני.
ב־1 בנובמבר 1962, במסגרת תוכנית לארגון מחדש של מערך הבקרה, הוחלף כינויים של י"ק 501 וי"ק 503 לי"ב 501 וי"ק 503. ביוני 1966 עבר מערך הבקרה לבקרה אזורית, שלא בוצעה עוד ממטה חיל האוויר אלא ביחידות עצמן. בעקבות השינוי הפכה היחידה ליב"א וקיבלה אחריות לבקרה בצפון, מקו פלמחים וצפונה. במקביל הוקמה יחידת בקרה צפונית חדשה, יב"א 506 בהר מירון. ב־6 באפריל 1968 הופעלה היחידה החדשה, ויחידה 503 חזרה להיות י"ב עד לסגירתה בנובמבר 1968.