stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיזראן-2003
בעלות וספונסר

| שנים | ספונסר | שותפים |
| --- | --- | --- |
| 2003 — 2010 |  עיריית סיזראן רוסיה זמסקי בנק | רוסיה קבוצת החברות Krista |
| 2011 — 2015 | מחוז סמרה ממשלת מחוז סמרה  עיריית סיזראן רוסיה טיאז'מאש רוסיה זמסקי בנק | רוסיה קבוצת החברות Krista |
| 2016 — 2019 | מחוז סמרה ממשלת מחוז סמרה  עיריית סיזראן רוסיה טיאז'מאש רוסיה זמסקי בנק | רוסיה חברת ארידן רוסיה לשכת הבנייה המיוחדת הטכנולוגית „פלסטיק“ |
הערות שוליים

↑  Самому успешному тренеру сызранского футбола Дмитрию Воецкому – 43!
↑  Воецкий Дмитрий Юрьевич на сайте Footballfacts.ru
גיס

ערך זה עוסק ביחידה צבאית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
סימון נאט"ו לקורפוס
גַּיִס או קורפוס (באנגלית: Corps) הוא יחידה צבאית רב-זרועית גדולה שכפופה לארמייה. גיס מורכב בדרך כלל משתיים עד ארבע אוגדות. גיס מודרני כולל, בדרך כלל, בין 35,000 ל-65,000 חיילים. גיס הוא יחידה בעלת יכולת פעולה עצמאית לחלוטין, וכולל יחידות מסתערות ויחידות מסייעות כגון תותחנים, תעופה, סיור, הנדסה, לוגיסטיקה ועוד. גודלו משתנה בהתאם למדינה ולנסיבות.
בצבאות העולם מפקד קורפוס הוא בדרך כלל קצין בדרגת לוטננט גנרל.
הגיס המודרני נולד בראשית המאה ה-19 בגרנד ארמה של נפוליאון בונפרטה. נפוליאון כינס דיוויזיות שנוצרו עוד במאה ה-18 לגופים חזקים יותר בשם קורפוסים. הגייסות של נפוליאון היו יחידות רב זרועיות שכללו חיל רגלים, פרשים ותותחים. הגיס הנפוליאוני היה למעשה צבא בזעיר אנפין והיה מסוגל לפעול באופן עצמאי לחלוטין. המבנה היה מוצלח עד כדי כך שאומץ עד מהרה על ידי כל הצבאות האירופאים הגדולים.
צה"ל

בצה"ל גיס הוא יחידה בדרג המבצעי שכפופה לפיקוד, כשהיא מתוכננת לפקד בשעת חירום על אוגדות סדירות ואוגדות מילואים. בראש הגיס עומד קצין בדרגת אלוף. גיס אינה יחידה פעילה בזמן שלום, ומפקד הגיס משמש בתפקיד זה בנוסף לתפקיד סדיר בצבא, כגון ראש אגף במטכ"ל. בשעת חירום או מלחמה מקבל מפקד הגיס פיקוד מבצעי על האוגדות שבגיס שלו, ובכך מקל על מפקד הפיקוד בהפעלת הכוחות שבמרחב. ייעוד הגיס במצב כזה הוא להפעיל את הכוחות ברמה הטקטית והאופרטיבית ולשחרר את הפיקוד לעיסוק בתכנון ובאסטרטגיה.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים עלה הצורך בצה"ל להקים מפקדות שדה בכירות שישמשו גוף לפיקוד ולשליטה בתווך שבין הפיקוד המרחבי לבין האוגדות, בעיקר על מנת להביא להתייעלות בהפעלת הכוח במבצעים דוגמת צליחה והבקעה, שבהם פועלות במרחב אוגדות אחדות. בנוסף, הגידול בהיקף המסגרות של כוחות האויב בחזיתות השונות, מורכבות המכשולים הקרקעיים ועוצמת האש הצפויה בזירות הלחימה חייבו אף הם הקמת מפקדת ביניים שכזו.
בנובמבר 1974 הוכרז על הקמת שתי מפקדות של "כוח משימה על-אוגדתי" הכפופות מנהלתית לפיקודים המרחביים צפון ודרום, המשימות של מפקדות אלה היו: לעסוק בתכנון מבצעי של כוח משימה על-אוגדתי בגזרת הפיקוד המרחבי; ולפקד במלחמה על כוח משימה על-אוגדתי למשימות מוגדרות בגזרת הפיקוד המרחבי. גיס 441 בפיקודו של האלוף אריאל שרון היה הראשון שהוקם ותורגל. איומים צפויים בחזית סיני אל מול הצבא המצרי שהשתקם והתעצם אחרי מלחמת יום הכיפורים, חייבו מתן מענה. גיס 446 בפיקודו של האלוף ישראל טל הוקם בפיקוד הצפון כמענה עיקרי לצורכי הזירה אל מול הצבא הסורי. לאחר כשנה הוקם גם הגיס המטכ"לי 479 על בסיסה של מפקדת גייסות השריון בפיקודו של האלוף משה (מוסה) פלד.
המפקדה המצומצמת, שאימצה את השם גיס רק בפברואר 1975, כללה את מפקד הגיס, סגנו, ראש המטה ובצדם מספר קציני מטה בסדיר ובמילואים ובהם קצין אג"ם, קצין מודיעין, קצין הנדסה, קצין קשר, קצין סיוע ארטילרי, קצין תיאום אוויר, קצין נ"מ, קצין שלישות וקציני אגף האפסנאות (כיום אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה) ובהם תחזוקה, חימוש ורפואה. ארבע שנים לאחר הקמתו של הגיס נבחן שוב המבנה והארגון שלו והוחלט לבנותו כמפקדה גדולה יותר שתוכל לפקד על אוגדות, על חטיבות עצמאיות ועל גופים מסייעים שיוקצו בהתאם לצורכי המשימה. כמו כן ועל מנת לאפשר פיקוד ושליטה בסדר הכוחות הגדול של הגיס הוחלט להקים למפקדה גדוד קשר גייסי. עם זאת, נותרו תפקידיה של מפקדת הגיס בלחימה כשהיו, דהיינו לתכנן ולפקד במאמץ מרוכז על כוח משימה על-אוגדתי.
בצה"ל ישנם כיום שני אלופים בקבע המשמשים כמפקדי גייסות:
הגיס הצפוני - אלוף דן גולדפוס.
הגיס המטכ"לי - אלוף דוד זיני.
כמו כן בעבר פעל גם גיס דרומי שמספרו היה 441 ומפקדו האחרון היה יצחק בריק.
ראו גם

גיס חמישי
סרפים קומפנייץ

סרפים קומפנייץ (נולד ב-8 ביוני 2000) הוא ג'ודוקא ישראלי המתחרה בקטגוריית המשקל של מעל 100 ק"ג, זוכה מדליית ארד באליפות עולם (טשקנט 2022) בקטגוריית הנבחרות המעורבות.
קריירת ג'ודו > 2022 > מדליית ארד באליפות עולם בקטגוריית הנבחרות המעורבות

באליפות העולם שנערכה באוקטובר בטשקנט שבאוזבקיסטן הפסיד בסיבוב הראשון לאמבאניק אנדיאיי מסנגל.
בקטגוריית הנבחרות המעורבות זכה במדליית ארד יחד עם חבריו לנבחרת ישראל, על-אף שלא לקח חלק בקרבות.
קריירת ג'ודו > 2022 > מדליית ארד באליפות אירופה עד גיל 23

באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בהמשך חודש אוקטובר בסרייבו שבבוסניה והרצגובינה זכה במדליית ארד.
פרסים

טשקנט 2022 (נבחרת מעורבת)
הערות שוליים

↑  אסי ממן, ‏בגלל השיער: רז הרשקו הפסידה בקרב על הארד, באתר ONE‏, 12 באוקטובר 2022
↑  נדב צנציפר, מרשים: מדליית ארד לנבחרת ישראל באליפות העולם בג'ודו, באתר ynet, 13 באוקטובר 2022
↑  שתי מדליות ארד לג'ודאי נבחרת ישראל באליפות אירופה עד גיל 23 – הוועד האולימפי
↑  איתי קאשי, ‏ארד לסרפים קומפנייץ באל' אירופה עד 23, באתר ערוץ הספורט, 30 באוקטובר 2022
נחל בצת

| --- | --- |

 מידע כללי
 יובלים:  נחל חניתה, נחל נמר, נחל גליל, נחל מצובה, נחל שרך 
 שפך:  הים התיכון 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) נחל בצת(למפת הגליל המערבי רגילה) נחל בצת(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל בצת(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל בצת
 
מבנה המשאבות ההיסטורי בנחל בצת
זרימה בנחל
קיץ 2006: ללא מים
מערת שרך
נַחַל בֶּצֶת (בערבית: וָאדִי כַּרְכָּרָה) הוא מנחלי הגליל המערבי. הנחל נכנס לשטח מדינת ישראל מלבנון בין היישובים שתולה לזרעית, ונשפך לים בקרבת ראש הנקרה. ערוץ הנחל עובר בקרבת היישובים שומרה, עראמשה, אילון, אדמית, יערה, מצובה, שלומי ובצת.
שטח אגן הניקוז של הנחל כ-60 קמ"ר והוא מנקז גם את הנחלים שרך, גליל, נמר, חניתה, ומצובה.
חלקו של הנחל שמצפון לקיבוץ אילון זרם בעבר כל ימי השנה ובצידי אפיקו מצויים שרידים רבים של טחנות קמח ומתקנים חקלאים שונים. מימיו של הנחל נאגרו על ידי הקיבוץ לצורכי שתייה והשקיה עד לתחילת שנות אלפיים כאשר התייבשו עיינות כרכרה עקב שאיבת יתר מן האקוויפר.
גאולוגיה

הנחל זורם על בסיס אחד מקוי השבר הגדולים של הגליל ולכן מהלכו ישר יחסית והוא אינו מאופיין בפיתולים רבים וחזקים. המסלע מורכב בעיקר דולומיט ומגיר קשה ומעט עדשות קרטוניות של גיר רך על פני השטח. בגלל אופיו הקרסטי והשבור של המסלע הנגר העילי מועט יחסית והפעילות הגיאומורפולוגית איטית לעומת נחלים באזורי הארץ האחרים. בנחל מספר מעיינות שכבה הקרויים עינות כרכרה. על הצוקים שעל גדותיו של הנחל מערות רבות שביניהן מערת האלה ומערת קשת המפורסמת. בנחל שרך ובנחל נמר הסמוכים נמצאות מערות נטיפים מהיפות שבארץ ישראל.
חי וצומח

באפיק הנחל צמחי נחלים אופייניים כמו שערות שולמית, הרדוף הנחלים, דולב מזרחי ועוד ומסביבו חורש ים-תיכוני של סביבת האלון והאלה. בנחל מיני חיות שונות האופייניות לשמורות הגליל כמו חזירי הבר, תנים, שועלים, שפני סלע ועוד. בבריכות שבאזורו הזורם של הנחל חיים דגי חפף מצוי, מיני דו-חיים, שפיריות ועוד סוגים של חרקים וחובבי מים. לאחרונה נעשה ניסיון לאקלם באזור את היחמור שנעלם מנופי הגליל במאה ה-19.
ארכאולוגיה והיסטוריה

בני אדם ניצלו את הנישה האקולוגית הברוכה שמציע הנחל במשך כל הדורות וארכאולוגים מצאו בו אתרים חשובים, ביניהם:
מערת האלה ובה שרידים מהתקופה הפלאוליתית התיכונה ועד התקופה האפיפלאוליתית.
אתרי נחל בצת I ו-II שבהם שרידים מהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית ועד התקופה הכלקוליתית הקדומה.
תל איקרית שראשית היישוב בו הייתה בתקופה הכלקוליתית, שיא היישוב היה בתקופת הברונזה הקדומה והוא נמשך עד גירוש התושבים בשנת 1948.
חורבת כרכרה וחורבת עירב ובהן שרידים החל מתקופת הברונזה הקדומה ועד התקופה הממלוכית.
חרבת אום טומא ובה שרידים מתקופת הברונזה התיכונה.
בולטים במיוחד אתרים מהתקופה הרומית והביזנטית כדוגמת: חורבת צונם, חורבת מער, חורבת שרך, חורבת דנעילה חורבת עירב, חרבת כרכרה, חורבת עובש, חרבת פי מצובה וחורבת משרף. באתרים אלה בולטים שרידי בתי בד שמעידים על התמחות בייצור שמן זית וכנסיות שמעידות על השתלטות הנצרות בתקופה הביזנטית.
חפירות ארכאולוגיות חשפו בתי בד מעניינים ארכאולוגית בחרבת דנעילה ובחרבת כרכרה. במצוקים שמעל מעיינות כרכרה ובנחל נמר מצויות מערות ששמשו להתבודדות נזירים ביזנטיים.
באזור שכנו מספר כפרים ערבים שחרבו במלחמת העצמאות, הגדול בהם היה הכפר הנוצרי אל-באסה.
בחלק השמורה שנמצא מתחת לקיבוץ אילון נמצא בנין המשאבה ששימשה להעלאת מימיו לקיבוץ. צורת הבניה של בנין המשאבה מבוצרת והוא מוקף בגדרות רבות, כנגד הניסיונות לניתוק אספקת המים לקיבוץ בתחילת שנותיו. בבנין המשאבה קומת מגורים ששימשה את חברי הקיבוץ בשמירה על מערכת השאיבה.
בשנת 1964 התקיים מבצע סימון שבילים בנחל בצת.
שמורת נחל בצת

שמורת נחל בצת מתחילה במזרח באפיקו של הנחל למרגלות הר מנור בנ"צ 1747.2774 וממשיכה מערבה לאורך אפיקו של הנחל עד למפגש עם צומת אדמית וכוללת גם את נחל נמר ומצוקיו, את מצוקיו וגדותיו של הנחל כמו גם את הגאיות המתנקזים אל הנחל בתחומה, את החלק התחתון של נחל שרך ונחל מישמיש, ואת הר אוכמן. חלקה העליון של השמורה סגור למטילים ובחלקה התחתון מספר מסלולי טיול שביניהם המסלול המפורסם היורד מחורבת דנעילה לנחל שרך ודרך מערת שרך גולש אל נחל בצת ומסתיים על יד תחנת השאיבה של קיבוץ אילון. חלקו של הנחל שבין תחנת השאיבה וצומת אדמית גם הוא מסומן וכך גם שביל העלייה למערת הקשת מבריכת האיגום שבחלקו הזורם של הנחל והעלייה מחיבור הנחלים שרך בצת לחורבת עירב ש על-יד הכפר עראמשה.
החל משנת 2001, לאחר 3 שנים שחונות, נחל בצת מתייבש בסוף האביב, החל ממאי ועד לגשמי נובמבר-דצמבר, ובמשך מעל לחצי שנה אין נביעה ממעיינותיו. עולם החי והצומח העשיר שלאורכו, נתון בסכנת כליה. עקב לחץ של רשות הטבע והגנים וקבוצת אזרחים מעוניינים הניחה רשות הטבע והגנים בשנת 2001 צינור, המזרים מי שתייה בקילוח דק אל המעיינות החרבים, ומאפשר הרטבה של חלק מהאפיק במהלך הקיץ. אף על פי כן, אין בהזרמת מים זו כדי להבטיח קיום לחיים העשירים של הנחל.
על פי דו"ח של ד"ר אלון רימר, הנחל מתייבש עקב שאיבה מוגברת של מקורות, ממי התהום באזור הנחל, ממזרח וממערב למעיינות בצת. עקב שאיבת יתר מבארות אלו יורד בקיץ מפלס מי התהום המזין את מעיינות הבצת אל מתחת למפלס הנביעה שלהם, והם מתנהגים כמעיינות אכזב טיפוסיים. מסקנה זאת נובעת מכך שהירידה בנביעת המעיינות באה במקביל לגידול בשאיבה בקידוחי שדה שומרה הסמוכה לנחל והורדת מפלס השאיבה בקידוחים אלו אל מתחת למפלס המעיינות.
חברת מקורות הגישה חוות דעת נגדית הטוענת שהירידה בשפיעה בנחל אינה בגלל הקידוחים שלה. במאי 2002, לאחר שרשות המים הכירה באחריותה לייבוש המעין, היא החלה להזרים מים מהרשת לאפיק הנחל. אף על פי שכמות המים שמוזרמת לנחל הלכה וגדלה עם השנים, היא מספיקה כיום להרטיב רק כמה מאות מטרים מאפיקו החרב של הנחל.
בשנים האחרונות מנהלת קבוצת תושבים מהגליל המערבי, אשר נתמכת על ידי החברה להגנת הטבע, מאבק להפחתת השאיבה מהאקוויפר, כדי להשיב את השפיעה הטבעית של הנחל ולהחזירה לרמה שבה הייתה בשנות ה-80 של המאה ה-20.
מפת נחל בצת
גראסהופרס ציריך

גראסהופרס-קלאב ציריך (בגרמנית: Grasshopper Club Zürich) הוא מועדון הכדורגל השווייצרי הגדול והמעוטר ביותר בשווייץ, והוא ממוקם בעיר ציריך. מועדון הספורט גראסהופרס הוא מהגדולים בשווייץ ומחלקת הכדורגל שלו היא גולת הכותרת של המועדון. עם 27 אליפויות שווייץ וכן 19 זכיות בגביע השווייצרי, ניצבת הקבוצה במקום הראשון בשתי קטגוריות אלה.
בין שאר מחלקות המועדון, למעט כדורגל, ישנן מחלקות חתירה, הוקי קרח, טניס, כדוריד, הוקי שדה, פלורבול, רוגבי, סקווש וקרלינג.
היסטוריה

ב-1 בספטמבר 1886 הוקם בציריך מועדון הכדורגל גראסהופרס מתרומה של בחור אנגלי בשם תום גריפית' על סך 20 פרנקים שווייצרים שהספיקו לקניית כדור ומדים בצבעי כחול-לבן בייבוא מאנגליה. המשחק הראשון של הקבוצה נערך באוקטובר באותה השנה מול קבוצה אחרת מציריך כאשר המשחק נגמר בתוצאה 0-0. גראסהופרס הפכה לקבוצה הראשונה משווייץ שמשחקת בגרמניה כאשר ניצחה במשחקה הראשון את קבוצת שטרסבורג בתוצאה 0–1.
בשנת 1896 הוקמה בעיר ציריך קבוצת כדורגל נוספת, פ.צ. ציריך, כאשר זו הפכה לאורך השנים ליריבה הגדולה ביותר של גראסהופרס וזהו משחק הדרבי החשוב ביותר בכדורגל השווייצרי. בעונה שלאחר מכן זכתה גראסהופרס באליפותה הראשונה. בשנת 1909 נטשה גראסהופרס את ההתאחדות השווייצרית ושבה אליה רק לאחר סיומה של מלחמת העולם הראשונה ב-1919.
הקבוצה זכתה פעמיים בגביע האינטרטוטו, בפעם הראשונה בעונת 2006, אז גברה על קבוצות טפליצה מצ'כיה וגנט מבלגיה כדי לזכות בתואר. כמו כן בעונת 2008 זכתה בתואר לאחר שגברה על קבוצות בסה קביה מאלבניה וצ'רנומורץ' בורגאס מבולגריה.
בשנת 1997 הפכה גראסהופרס רשמית לקבוצה בבעלות פרטית ובכך הפכה לראשונה בשווייץ לעשות כן.
בעונת 2018/19, לראשונה מזה 68 שנה, נשרה גראסהופרס לליגה השווייצרית השנייה. בסיום עונת 2020/2021 שבה לליגה הכירה.
תארים

הסופר-ליג השווייצרי
אלופה (27): 1898, 1900, 1901, 1905, 1921, 1927, 1928, 1931, 1937, 1939, 1942, 1943, 1945, 1952, 1956, 1971, 1978, 1982, 1983, 1984, 1990, 1991, 1995, 1996, 1998, 2001, 2003
הגביע השווייצרי
זוכה (19): 1926, 1927, 1932, 1934, 1937, 1938, 1940, 1941, 1942, 1943, 1946, 1952, 1956, 1983, 1988, 1989, 1990, 1994, 2013
גביע הליגה השווייצרי
זוכה (2): 1973, 1975
הסופר-קאפ השווייצרי: 1989
גביע האינטרטוטו
זוכה (2): 2006, 2008
אבן על כל מיל

| --- | --- |
 בימוי:  אריה להולה
 הופק בידי:  גוסטב שטיינמץ יקותיאל פדרמן שאול גוסקינד
 תסריט:  אריה להולה חיים חפר
 שחקנים ראשיים:  יוסף ידין בומבה צור נתן כוגן אורנה פורת
 צילום:  יעקב יונילוביץ'
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  יוני 1955
 משך הקרנה:  105 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  דרמה
 תקציב:  200,000 ל"י
 דף הסרט ב־IMDb
אבן על כל מיל הוא סרט קולנוע ישראלי אבוד משנת 1955 שביים אריה להולה.
עלילה

דני, נהג משאית במקצועו, מוכן לעשות הכל על מנת להרוויח כסף ולקנות את המשאית המשופצת שמחכה לו במוסך בחיפה, אך כמה שהוא לא יטרח, הוא לא מצליח לאסוף מספיק כסף. ניסיונותיה של אנה, אשתו, לעקור מתוכו את ה"דיבוק" למשאית הזאת אינם עולים יפה. בסופו של דבר המשאית מושגת וחלום חייו של דני מתגשם. מיכאל, פעיל בארגון "ההגנה", דורש מדני את המשאית. הוא זקוק לה לצרכים לאומיים, הימים הם ימי הדמדומים של השלטון המנדטורי ומיכאל עומד בראש קבוצת אנשי מחתרת.
הפקה

את התסריט כתבו חיים חפר ואריה להולה, שגם ביים את הסרט. היה זה סרט העלילה ראשון של להולה באורך מלא.
התקציב להפקה (200,000 לירות) הגיע מהמשקיעים הפרטיים: יקותיאל פדרמן, שאול גוסקינד וגוסטב שטיינמץ ומן הקיבוץ המאוחד, שהקים לשם כך את חברת ההפקות "שדות".
לתפקיד רעייתו של דני לוהקה השחקנית הצרפתייה סופי לקלר.
בתחילת 1954 החלו הצילומים (הצלם היה יעקב יונילוביץ'). בסוף מאי 1954 הוכרז על סיום הצילומים.
העריכה הייתה אמורה להתבצע בפריז ולהסתיים בתוך חודשיים. להולה יצא לפריז ושב באוקטובר, אולם הסרט עוד לא היה גמור. 
עריכת הסרט הושלמה במעבדות "ליאנו-פילם" בצרפת והעותק הגמור היחיד הגיע לישראל בתחילת ינואר 1955.
הסרט הוקרן לראשונה ביוני 1955 בערב הפתיחה של פסטיבל הסרטים הארצי בחיפה ונקטל על ידי המבקרים. בו ביום הוחלט להוריד את הסרט מן האקרנים והוא לא הופץ מסחרית עד היום. מפיקי הסרט הפסידו כסף רב (פדרמן הפסיד 140 אלף דולר - סכום עתק בעת ההיא) והכריזו על פשיטת רגל. הסרט אבד במשרדי ההוצאה לפועל.
במשך כ-10 שנים ניסו הנושים, ללא הצלחה, למכור קטעים מהסרט ולשלב אותם בסרטים חדשים.
בשנת 2017 נמצאו מספר גלילים מן הסרט. הם עברו דיגיטציה ונשמרו בארכיון הסרטים הישראלי.
שחקנים

יוסף ידין – דני, התפקיד הראשי
בומבה צור
נתן כוגן
אריה אליאס – בתפקיד העולה מעיראק
אורנה פורת
חנה מרון
חיה הררית
סופי לקלר
גרשון פלוטקין
אלישבע מיכאלי
זלמן לביוש
יצחק בן-יעקב
מרגלית עובד
הירש ברלינסקי
זיוה רודן-שפיר
שייקה אופיר – בתפקיד עולה חדש, ניצול שואה מצרפת
מפלגת המרכז

ערך זה עוסק במפלגה ישראלית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 מייסד:  רוני מילוא
 מנהיגים:  יצחק מרדכי, דן מרידור, דוד מגן
 תקופת הפעילות:  23 בפברואר 1999 – 17 בפברואר 2003 (4 שנים)
 אפיון:  מפלגת מרכז
 כנסות:  14, 15
 ממשלות:  28, 29
 אותיות:  פה
 שיא כוחה:  6 מנדטים
 נוצרה מתוך:  הליכוד-גשר-צומת, העבודה
 מטה:  רמת גן 
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז
 
מפלגת המרכז הייתה מפלגת מרכז, שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה על ידי חברי כנסת שפרשו ממפלגות העבודה, הליכוד וצומת.
הקמת המפלגה > רקע

בבחירות 1996 נבחר בנימין נתניהו לראשות ממשלת ישראל. בממשלתו התמנו דן מרידור לשר האוצר ויצחק מרדכי ("אלוף שלושת הפיקודים") לשר הביטחון. ביוני 1997 התפטר דן מרידור, אחרי שיחסיו עם נתניהו נקלעו למשברים תכופים והשניים לא יכלו יותר לעבוד זה עם זה. במאי 1998 בחר רוני מילוא, ראש עיריית תל אביב, שלא לרוץ לקדנציה נוספת והכריז על הקמת מפלגה חדשה – "עתיד", ועל כך שיתמודד בבחירות הקרובות (שהיו אמורות להתקיים בנובמבר 2000) לראשות הממשלה. המפלגה כולה ורעיון ההתמודדות הוקפאו (למרות תמיכה ציבורית מסוימת) עד המשבר הקואליציוני החמור, שאירע בדצמבר אותה השנה, והוביל להקדמת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה. אל מילוא חבר בהמשך דן מרידור, והשניים ניסו להוביל את המפלגה, תחילה ללא הצלחה.
הקמת המפלגה > ההקמה עצמה

אמנון ליפקין-שחק, הרמטכ"ל לשעבר, החליט בעקבות האירועים להצטרף לפוליטיקה גם הוא ולנסות לרוץ לראשות הממשלה. על ליפקין-שחק הוטלו לחצים כבדים מגורמים בכירים במפלגת העבודה (ביניהם יו"ר המפלגה, אהוד ברק) ועל ידי משפחת רבין להצטרף למפלגת העבודה ולהיות מספר שתיים לברק בתור ראש ממשלה. ליפקין-שחק בחר שלא להצטרף לעבודה, על אף עמדותיו המדיניות היוניות. ב-6 בינואר 1999 הודיע בשידור חי בטלוויזיה על החלטתו להתמודד מול נתניהו על ראשות הממשלה. למרות ההכרזה הדרמטית ויצירת סיסמת הבחירות "נתניהו מסוכן לישראל, נתניהו חייב ללכת" מועמדותו לא נחלה הצלחה מיומה הראשון.
בינואר ניסו מילוא ומרידור להעביר בכירי ליכוד נוספים למפלגתם - בעיקר את שרת התקשורת, לימור לבנת ואת שר הביטחון יצחק מרדכי. לבנת הייתה שרויה בסכסוך עם נתניהו על רקע תהליך קבלת ההחלטות, כמו גם על המצב הפנימי בליכוד ועל מעמדה במפלגה ובעיניו; מרדכי חשש מפני התחזקותו של אריאל שרון (שמונה לשר החוץ במקום דוד לוי חודשים ספורים קודם לכן) ומהעמדה הניצית שהנהיג נתניהו דווקא מאז הסכם וואי. ב-10 בינואר נפגש נתניהו עם לבנת לשיחה ארוכה, במהלכה הובטחו לה הבטחות רבות. בעניין מרדכי, נקט נתניהו טקטיקה שונה: הוא ניסה לפתותו להישאר בליכוד בתמורה לכך שיכהן כשר הביטחון בממשלה הבאה, ובו בזמן חיפש מועמדים אחרים לתפקידו של מרדכי.
מרדכי, שהעדיף לעבור לצד מרידור, מילוא ושחק (שעבר למפלגה החדשה בינתיים) מאשר לצד נתניהו, החליט סופית ב-21 בינואר. ב-23 בינואר נודע לנתניהו על החלטת מרדכי, והוא החליט לשלוח למרדכי מכתב פיטורין מתפקידו כשר ביטחון במהלך פגישת הרביעייה בביתו של שחק. המכתב הגיע דקה לפני מהדורות החדשות, ובעצם היה הגורם להקמת מפלגת המרכז.
בחירות 1999

במערכת בחירות זו הונהגו בחירות ישירות לראשות הממשלה, לצד הבחירות לכנסת. בחודשים ינואר-פברואר היה מרדכי מועמד חזק לכל הדעות, אך ככל שהתקרב מועד הבחירות, מיצב עצמו מועמד העבודה אהוד ברק כמועמד המוביל מול נתניהו. כמו כן, שבו רבים מתומכיו לשעבר של נתניהו אל הליכוד, וכתוצאה מכך החל כוחו של מרדכי ליפול.
למפלגה הצטרפו אורי סביר ודליה רבין-פילוסוף, ונראה היה כי המפלגה החדשה תעבור את הליכוד ותזכה במנדטים רבים (הערכות מסוימות דיברו על 20–25 מנדטים). כמו עם מועמדות מרדכי לראשות הממשלה, גם כאן הבחירות התקרבו ועימן הנפילה. ב-7 במאי רמז מילוא לתקשורת כי מרדכי ישקול הסרת מועמדות למען ניצחון ברק ותבוסת נתניהו, רעיון שבוצע בפועל ערב הבחירות, וב-12 במאי החלה המפלגה להיסדק מבפנים - כאשר בפגישת ראשי המפלגה דובר על פרישה אפשרית של מילוא ומרידור (שלא הגיעה למעשים). בבחירות עצמן ציפתה למפלגה אכזבה מרה, לאחר שהמפלגה קיבלה 6 מנדטים בלבד. המפלגה הצטרפה לממשלת ברק כאשר מרדכי כיהן כשר התחבורה ושחק כשר התיירות.
נפילה

אחרי כן החלו לפקוד את המפלגה צרות. יצחק מרדכי הואשם בעבירות מין ונאלץ להתפטר מהממשלה ב-30 במאי 2000. במקומו מונה כשר התחבורה עמיתו לסיעה, אמנון ליפקין-שחק, וכחודשיים לאחר מכן מונה רוני מילוא להיות שר הבריאות. אחר כך התפצלה המפלגה לשתיים: ב-6 במרץ 2001 פרשו אמנון ליפקין-שחק, דליה רבין ואורי סביר והקימו את סיעת "הדרך החדשה", ובסיעה המקוצצת נשארו דן מרידור, רוני מילוא ויחיאל לסרי. לאחר שליפקין-שחק וסביר התפטרו מהכנסת 20 יום לאחר מכן, נכנסו במקומם לסיעת מפלגת המרכז דוד מגן ונחמה רונן, ודליה רבין הצטרפה למפלגת העבודה (ב-7 במאי).
מפלגת המרכז לא הצטרפה לממשלתו הראשונה של אריאל שרון מיד עם הקמתה ב-7 במרץ 2001, אלא עשתה זאת באיחור של כמעט חצי שנה - ב-29 באוגוסט. רוני מילוא מונה להיות השר לשיתוף פעולה אזורי, ודן מרידור נהיה לשר בלי תיק הממונה על שירותי המודיעין.
לאחר מכן, ב-6 בנובמבר 2002, פרשו רוני מילוא ויחיאל לסרי ממפלגת המרכז והקימו את סיעת "לב", אשר התקיימה דקות ספורות בלבד לפני שהתמזגה עם מפלגת הליכוד. במפלגת המרכז עצמה נשארו רק מרידור, מגן ורונן.
רשימה בשם "המרכז" בראשותו של דוד מגן התמודדה בבחירות 2003, אך לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
חברי כנסת

| כנסת | ח"כים | הערות |
| --- | --- | --- |
| הכנסת ה-14 (1996) | 6 מנדטים: נסים זווילי, אליעזר זנדברג2, דוד מגן, חגי מירום, יצחק מרדכי, דן מרידור |  הסיעה נוצרה ב-23 בפברואר 1999 בכשתי סיעות: "ישראל במרכז א'", על ידי חברי הכנסת זנדברג, מגן, מרדכי ומרידור מסיעת הליכוד-גשר-צומת, וישראל במרכז ב'" ,על ידי חברי הכנסת זווילי ומירום מסיעת העבודה. באותו היום התאחדו הסיעות הנפרדות לסיעה אחת: "ישראל במרכז".  פרש מהסיעה ב-22 במרץ 1999 והקים את סיעת היחיד "הצעירים". ב-29 במרץ 1999 הצטרף לאברהם פורז בהקמת סיעת שינוי. |
| הכנסת ה-15 (1999) | 6 מנדטים: יצחק מרדכי5, אמנון ליפקין-שחק2 4, דן מרידור, רוני מילוא6, דליה רבין2, אורי סביר2 3, דוד מגן3, נחמה רונן4, יחיאל לסרי5 6 |  רשימת מועמדים מלאה ראו כאן.  פרשו מהסיעה ב-6 במרץ 2001 והקימו את סיעת "הדרך החדשה".  ב-8 במרץ 2001 פרש מהכנסת אורי סביר. החליף אותו דוד מגן.  ב-8 במרץ 2001 פרש מהכנסת אמנון ליפקין-שחק. החליפה אותו נחמה רונן.  ב-28 במרץ 2001 פרש מהכנסת יצחק מרדכי עקב הרשעתו בפלילים. החליף אותו יחיאל לסרי.  פרשו מהסיעה ב-6 בנובמבר 2002 והקימו את סיעת "לב", שהצטרפה מיד לליכוד. |
| הכנסת ה-16 (2003) בשם "המרכז" |  | מועמדים: דוד מגן, אלברט טובול, אלכסנדר טנצר, לריסה צפובסקי (רשימת מועמדים מלאה ראו כאן) |
ראו גם

הדרך השלישית - מפלגת מרכז נוספת שפעלה בישראל באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20
יצחק מרדכי
כדורגל בברזיל

אוהדי נבחרת ברזיל בכדורגל במונדיאל 2014
כדורגל הוא הספורט הפופולרי ביותר בברזיל וחלק בולט בזהות הלאומית של המדינה. הגוף המנהל של הענף במדינה הוא קונפדרציית הכדורגל הברזילאית. נבחרת ברזיל בכדורגל זכתה חמש פעמים בגביע העולם, שיא כל הזמנים, ב-1958, 1962, 1970, 1994 ו-2002, ונכון למונדיאל 2022 היא נבחרת הכדורגל הלאומית היחידה שהעפילה לכל גביעי העולם. ברזיל זכתה גם בשתי מדליות זהב בטורניר הכדורגל האולימפי, בריו דה ז'ניירו 2016, טורניר אותו אירחה, ובטוקיו 2020.
מספר כדורגלנים ברזילאים נחשבים לכמה מהטובים בהיסטוריה של הכדורגל, בהם גארינצ'ה, רונאלדו, רוברטו קרלוס, רומאריו, רונאלדיניו, נילטון סנטוס, דז'למה סאנטוס, קלאודיו טפארל, פלקאו, ריבאלדו, זיקו, קאקה וניימאר. פלה בגברים ומרטה בנשים נחשבים בעיני רבים לכדורגלנים הגדולים בהיסטוריה.
היסטוריה

הכדורגל הובא לברזיל על ידי המהגר הסקוטי תומאס דונוהו (אנ'). באפריל 1894 הוא ארגן את משחק הכדורגל הראשון במדינה, ששוחק על מגרש שסימן בעצמו על יד מקום עבודתו בצביעת בדים בפרוור בנגו של ריו דה ז'ניירו.
עם זאת, משחק הכדורגל הראשון שנערך לפי חוקי הכדורגל במדינה אורגן שנה לאחר מכן בידי צ'ארלס ויליאם מילר (אנ'), בן לגולה סקוטי שעבד בבניית מסילת רכבת בסאו פאולו ולאם אנגליה. ב-1884, בהיותו בן עשר, נשלח מילר בידי אביו לסאות'המפטון, אנגליה, שם שיחק כדורגל וקריקט במועדונים קורינתיאן וסנט מרי (כיום מועדון הכדורגל סאות'המפטון). ב-1888 נוסד מועדון הספורט הראשון בעיר, סאו פאולו אתלטיק קלאב, ועם חזרתו לברזיל הביא עימו מילר את חוקי התאחדות הכדורגל של המפשייר למועדון.
ב-14 בדצמבר 1901 נוסדה "ליגה פאוליסטה דה פוט-בול", שארגנה אליפות כדורגל משלה בשם "קמפאונטו פאוליסטה" לקבוצות כדורגל ממדינת סאו פאולו שנערכה לראשונה ב-1902. סאו פאולו אתלטיק קלאב זכה באליפות בשלוש שנותיה הראשונות בזכות כישוריו של מילר. ב-1906 נערכה לראשונה תחרות הקמפאונטו קריוקה, אליפות מדינת ריו דה ז'ניירו.
מילר שמר על קשר חזק עם הכדורגל האנגלי לאורך כל חייו, ולאחר שקבוצתו לשעבר קורינתיאן ביקרה בברזיל בשנת 1910 הוקם מועדון קורינתיאנס, שנקרא על שם הקבוצה בזכות הצעתו של מילר. בנוסף, ב-1914 הוקם בסאו פאולו מועדון פלסטרה איטליה (כיום פלמיירס) על ידי מהגרים איטלקים. במהרה התפתחה יריבות עזה בין המועדונים, שנודעה בשם "דרבי פאוליסטה".
קונפדרציית הכדורגל הברזילאית נוסדה ב-1914 כ"קונפדרציית הספורט הברזילאית", אך תחרויות כלל-לאומיות לא אורגנו על ידה עד 1959, אז נערכה לראשונה תחרות הטאסה ברזיל (הגביע הברזילאי), בה זכתה באהיה. עד אז נערכו בעיקר אליפויות של מדינות ברזיל, וכן טורניר ריו-סאו פאולו וטורניר רוברטו גומס פדרוזה שכללו קבוצות ממספר מדינות אך לא שימשו כאליפות ברזיל הרשמית.
רק ב-1971 נוסדה ליגת העל הברזילאית, שכללה 20 קבוצות מכלל המדינות והנהיגה פורמט של עלייה וירידה בין הליגות. במשך השנים חוותה הליגה שערוריות רבות כגון שינויים קיצוניים בפורמט, מחלוקות ואף תביעות בבתי משפט.
סגנון משחק

סגנון הכדורגל הברזילאי נחשב לייחודי מאוד, ומתבסס בעיקר על יכולת אישית וכדרור. סגנון זה הוביל את נבחרת ברזיל בכדורגל לזכייה בשלושה גביעי עולם תוך ארבעה טורנירים (1958, 1962 ו-1970).
לאחר הזכייה השלישית במונדיאל 1970 חווה הכדורגל הברזילאי בצורת תארים שנקטעה רק עם הזכייה בקופה אמריקה 1989 ובמונדיאל 1994, והחל לאבד את מאפייניו. נקודה המפנה נחשבת להפסד לאיטליה שהוביל להדחתה בשלב הבתים השני של מונדיאל 1982, שלאחריו התחיל הכדורגל הברזילאי לדמות לכדורגל האירופי במטרה לזכות מחדש בתארים. גורם נוסף ל"אירופיזציה" של הכדורגל הברזילאי נחשבת הצלחתם של שחקנים ברזילאים כגון רונאלדו, ריבאלדו, רונאלדיניו, רוברטו קרלוס וניימאר, בקבוצות אירופיות.