stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוגאטי סוג 29 ו-30
יצרנית הרכב "בוגאטי"

בוגאטי היא יצרנית רכב צרפתית יוקרתית. החברה התפרסמה בכך שייצרה כמה ממכוניות הספורט המהירות ביותר בעולם. בדומה לחברות אחרות, לא הצליחה חברת בוגאטי לשרוד את תקופת מלחמת העולם השנייה ונסגרה, אך בהמשך נעשו מספר ניסיונות לחדש ייצור תחת שם זה. כיום נמצאת חברת בוגאטי תחת בעלות קבוצת פולקסווגן. מנכ"ל החברה הוא סרג'יו מרקיונה.
"בוגאטי סוג 30"

מנוע קדמי - 8 צילינדרים
מנוע בנזין, כונן גל זיזים: קדמי, מצנפת ארכובה אחת
רדיאטור מסוג "Brescia" במרכב בסיס גלגלים ארוך
בלמים: מסוג בלמי תוף: תופים קדמיים קטנים, תופים אחוריים גדולים
2 מאיידים מתוצרת "Zenith"
צמיגים - גודל הצמיג: צמיג אורגני בתוך תבנית הגלגל : 105x765, ו- 120x820, או 120x880, מאוחר יותר
"בוגאטי סוג 30" > מרוצים

הופעת הבכורה התחרותית של דגם "בוגאטי סוג 30" התקיימה ב־15 ביולי1922 במרוץ "גרנד פרי הצרפתי" ("Gran Premio di Francia" (איט')) : שלושה מתוך ארבעת דגמי "בוגאטי 30" דורגו במקום השני, השלישי והחמישי
בשנת 1922 במרוץ "Gran Premio d'Italia" (איט') במסלול "Autodromo nazionale di Monza" (אנ') הגיע דגם "בוגאטי סוג 30" למקום השלישי
בשנת 1923 במרוץ "500 Miglia di Indianapolis" (איט') הגיע דגם "בוגאטי סוג 30" למקום התשיעי
תמונות

"בוגאטי סוג 30", שנת 1924
"בוגאטי סוג 30", שנת 1924
"בוגאטי סוג 30"
"בוגאטי סוג 30"
"בוגאטי סוג 30" בתצורת 4 מושבים, שנת 1925
"בוגאטי סוג 30"
"בוגאטי סוג 30", שנת 1922
"בוגאטי סוג 30", שנת 1922
"בוגאטי סוג 30" - מבט למנוע 8 הצילינדרים
"בוגאטי סוג 30" - מבט למנוע 8 הצילינדרים
ראו גם

בוגאטי
אטורה בוגאטי
בוגאטי סוג 64
בוגאטי סוג 101
הערות שוליים

↑  בוגאטי סוג 29 web.archive.org/web/20091003202059
↑  בוגאטי סוג 30 web.archive.org/web/20140730054205
↑  "בוגאטי סוג 29 ו-30" conceptcarz.com/profile/23187,25439/1922-bugatti-type-29/30
↑  בוגאטי סוג 30 - מפרט web.archive.org/web/20100326144118
↑  תוצאות מרוץ גרנד פרי הצרפתי 1922 Risultati del GP di Francia 1922, su teamdan.com. URL consultato il 26 dicembre 2009 (archiviato dall'url originale il 4 maggio 2009).
↑  תוצאות מרוץ גרנד פרי האיטלקי 1922 Risultati del GP d'Italia 1922, su teamdan.com. URL consultato il 26 dicembre 2009 (archiviato dall'url originale il 4 maggio 2009).
עשב חיטה

עשב חיטה נוצר מהנבטה של זרעי חיטה והצמחתה לגובה של 10–15 ס"מ.
מסחטה של עשב החיטה
כוס מיץ סחוט מעשב חיטה
את העשב טוחנים במטחנה שהיא בעצם מעין מסחטה ייחודית לסחיטת עשב חיטה המפרישה את מיצי העשב והמיצוי שלו ניתן לשימוש בדרכים רבות ומועילות, בעיקר בשתייה.
הנבט מכיל כלורופיל ברמות גבוהות, המקנה לו את צבעו הירוק. כמו כן, עשב החיטה מכיל ויטמינים רבים, מינרלים, סיבים, נוגדי חמצון וחלבונים.
את העשב ניתן להשיג בחנויות טבע, לשתות את המיץ בדוכנים שונים או לגדל בבית על מצע ולסחוט אותו במסחטה ביתית.
הצבא היפני הקיסרי

| --- | --- |

דגל הצבא היפני הקיסרי
 פרטים
 מדינה:  האימפריה היפנית האימפריה היפנית
 שיוך:  צבא יבשה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1867–1945 (כ־78 שנים)
 מלחמות:  מלחמת סין–יפן הראשונה  מלחמת רוסיה–יפן  מלחמת העולם הראשונה  מלחמת סין–יפן השנייה  מלחמת העולם השנייה
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  6,095,000 חיילים בשיאו
 פיקוד
 מפקדים:  יאמגאטה אריטומו, איוואו אויאמה, טומויוקי ימאשיטה
הצבא היפני הקיסרי (ביפנית: 大日本帝国陸軍, רומאג'י: Dai-Nippon Teikoku Rikugun) היה בסיס הכוח הקרקעי של האימפריה היפנית מ-1871 עד 1945. המטה הכללי של הצבא הקיסרי ומשרד המלחמה נהלו את הצבא, ובתורם היו כפופים לקיסר יפן, שהיה המפקד העליון של הצבא ושל הצי. מאוחר יותר, נוסף גוף שלישי - מפקדת התעופה הצבאית - שהחזיק בסמכות על כוחות הצבא. בעת מלחמה או במצב חירום עברו תפקידיו הרשמיים של הקיסר למטה הכללי הקיסרי, גוף שנוסד אד הוק, בו ישבו ראשי המטות הכלליים של הצבא ושל הצי וסגניהם, שר המלחמה, ראש מפקדת התעופה הצבאית, והאחראי על האימונים הצבאיים.
היסטוריה > הקמה

במהלך רסטורציית מייג'י, באו מרבית הסמוראים הנאמנים לקיסר מוצוהיטו מהנחלות סצומה וצ'ושו. לאחר הדחת שוגונות טוקוגאווה וכינון משטר חדש שהתבסס על הדגם האירופאי, ראתה ממשלת יפן בהקמת צבא רשמי, הנאמן לממשלה ולא לאזורים גאוגרפיים ביפן, צעד נחוץ לשמירה על עצמאותה של המדינה מפני האימפריאליזם המערבי.
חשיבותו של הצבא החדש, שקיבל את השם "הצבא היפני הקיסרי," נגזרת מ ביטול שיטת ההאן ב-1871. על מנת להקים את הצבא, לקראת הקמת הצבא הנהיגה הממשלה ב-1873 גיוס חובה, שקבע שכל גבר בין הגילאים 17 עד 40 חייב בשירות צבאי בן שלוש שנים, לאחריו שירות בן שנתיים בכוחות מילואים פעילים, ושנתיים נוספות בכוחות מילואים בעתודה. אחד ההבדלים המשמעותיים ביותר בין חברי מעמד הסמוראים לבין חברי מעמד האיכרים היה הזכות לשאת נשק. לאחר הקמת הצבא הורחבה הזכות לכל הגברים באוכלוסייה.
היסטוריה > סיוע זר

הצבא הקיסרי החל את דרכו בסיוע יועצים צבאיים מצרפת. אולם, בעקבות הניצחון הגרמני במלחמת צרפת–פרוסיה, החלה יפן להסתמך יותר על דגם הצבא הפרוסי, ואף הזמינו יועצים צבאיים גרמנים להדרכת המטה הכללי היפני מ-1886 עד 1890. המטה הכללי של הצבא הקיסרי הוקם ב-1878, על פי הדגם של המטה הכללי הפרוסי, וניתנו לו סמכויות נרחבות בתחום התכנון והאסטרטגיה הצבאית.
היסטוריה > המשלחת לטאיוואן

בדצמבר 1871 נטרפה ספינה מאיי ריוקיו בקצה הדרום מערבי של האי טאיוואן. מתוך צוות של 66 אנשים, 54 הוצאו להורג על ידי תושביו הילידים של האי, ו-12 נוספים הצליחו להימלט. בתגובה, ב-1874 נשלחה לאי משלחת עונשין צבאית, במה שהיה הפריסה הראשונה של הצבא והצי מחוץ לגבולות יפן. הצלחת המשלחת חשפה את אחיזתה הרופפת של סין של שושלת צ'ינג באי, ועודדה את היפנים לשוב ולספח אותו.
היסטוריה > מרד סצומה

הסדר החדש שכוננה הממשלה ביפן גרם למרמור בקרב קבוצות סמוראים, שהחלו למחות בגלוי. את אחת ממחאות אלה, מרד סצומה, הנהיג טקמורי סאיגו, והמחאה הפכה תוך זמן קצר למאבק מזוין בכוחות הקיסר. בסופו של דבר דיכאו חיילי הצבא הקיסרי החדש את המרד, תוך שהם משתמשים בכלי נשק ובטקטיקות מערביים, וזאת על אף העובדה שבמרכז הכוח הצבאי עמד כוח השיטור של טוקיו, בו היו חברים סמוראים באופן כמעט בלעדי.
במסמך רשמי שפרסם ב-1882, הקריאה הקיסרית לחיילים ולמלחים, קרא הקיסר מוצוהיטו לחייליו ולמלחיו להביע נאמנות מוחלטת לקיסר, וקבע שפקודות מקצין גבוה יותר שקולות לפקודות מהקיסר עצמו. מסמך זה היה הקוד האתי של הצבא והצי היפניים, עד פירוקם ב-1945. מנקודה זו והלאה, נהנה הממסד הצבאי מגישה ישירה לקיסר, תוך שהוא אינו מוגבל על ידי הממשלה האזרחית.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 היה הצבא הקיסרי הצבא המודרני והמיומן ביותר באסיה. עם זאת, הוא הכיל אך ורק כוחות רגלים, וחסר חיל פרשים וארטילריה. כלי הארטילריה שכן היו בנמצא היו מעטים בלבד ובעלי קליבר שונה, דבר שהקשה על אספקת תחמושת.
היסטוריה > מלחמת סין–יפן הראשונה

מלחמת סין–יפן הראשונה נסבה סביב המאבק בין האימפריה היפנית לסין של שושלת צ'ינג על השליטה בקוריאה. המלחמה חשפה את חולשת צבא צ'ינג, לאחר שהיפנים ניצחו בכל הקרבות. הסיבה לכך הייתה הצבא המודרני של יפן, שעלה על הצבא הסיני בציודו, באימוניו ובמוראל שלו. יוקרתה של יפן עלתה בעיני העולם, והניצחון ביסס את מעמדה כמעצמה אזורית, ואף כשוות ערך למדינות מערב.
היסטוריה > מרד הבוקסרים

התקפת חברי הקבוצה המהפכנית אגרופי הצדק ההרמוני החלו לתקוף זרים בסין ב-1899, ושנה לאחר מכן הסלים המצב עד שהגיע למצור על רובע הנציגויות הדיפלומטיות הזרות בבייג'ינג. כוח צבאי רב-לאומי, שהכיל כוחות מבריטניה, מצרפת, מהאימפריה הרוסית, מהקיסרות הגרמנית, מממלכת איטליה, מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, מארצות הברית ומיפן, נשלח על מנת לשבור את המצור, ולחלץ את הדיפלומטים. הכוח היפני היה הגדול ביותר, וכלל 20,840 חיילים, מרביתם מהדיוויזיה החמישית של הצבא הקיסרי, ו-18 ספינות מלחמה. המורדים השתמשו באמנויות לחימה סיניות מסורתיות מול כלי הנשק המודרניים של הכוח הרב-לאומי. בסופו של המרד הוצאו להורג מנהיגי המורדים, והקיסרית האם, שתמכה בהם, נאלצה להימלט מפני הצבאות הזרים שנכנסו לעיר האסורה.
היסטוריה > מלחמת רוסיה–יפן

לאחר שנים של מתיחות מדינית בין האימפריה היפנית לאימפריה הרוסית, בעיקר סביב זכויות אימפריאליסטיות במנצ'וריה ובקוריאה, פרצה מלחמה בין שתי האימפריות ב-1904. היפנים הסבו לרוסים אבדות רבות, אף על פי שאיבדו חיילים רבים בעצמם. היפנים זכו בניצחונות רבים, ועל אף שלא הנחילו תבוסה לצבא הרוסי הצליחו לגרום לרוסים לבקש שלום, לאחר שאלה איבדו את הצי שלהם בקרב צושימה. הייתה זו הפעם הראשונה שצבא של מדינה אסייתית מנצח צבא אירופאי, ויפן חיזקה את מעמדה הבינאלומי כמעצמה, ואף השיגה שליטה על קוריאה ואזורים במנצ'וריה.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

האימפריה היפנית נכנסה למלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה. היפנים אמנם לא שלחו כוחות לאירופה, אך הם מילאו תפקיד מרכזי באבטחת נתיבי השיט בדרום האוקיינוס השקט ובאוקיינוס ההודי מפני הצי הגרמני הקיסרי. בנוסף, השתלט הצבא הקיסרי על שטחי הקיסרות במחוז שאנדונג ועל המושבה הגרמנית צ'ינגדאו. מבחינה פוליטית, ניצלה יפן הזדמנות זו על מנת להרחיב את אזור ההשפעה שלה בסין, ולהשגת הכרה כמעצמה לאחר המלחמה.
היסטוריה > בין שתי מלחמות העולם

בשנים 1917–1918 המשיכה יפן להרחיב את השפעתה בסין באמצעות מתן הלוואות לגורמים סינים. לאחר התמוטטות האימפריה הרוסית במהפכת אוקטובר, שלחו מדינות ההסכמה כוחות צבא כדי להילחם בצבא האדום, ואף נשלחה משלחת יפנית לסיביר. הצבא הקיסרי ראה בהתמוטטות הצארים הזדמנות להסיר לתמיד את האיום הרוסי מעליהם, על ידי ניתוק סיביר מרוסיה, והפיכתו לשטח הפקר, אך התוכנית נתקלה בהתנגדות ארצות הברית.
נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ביקש ביולי 1918 מהממשלה היפנית לשלוח 7,000 חיילים כחלק מכוח רב-לאומי שמנה 24,000 חיילים, ונשלח לסיביר. לאחר דיון סוער בדיאט של יפן החליט ראש ממשלת יפן טראוצ'י מסטאקה לשלוח 12,000 חיילים יפנים, אך בתנאי שילחמו תחת פיקוד יפני. בסופו של דבר נשלחו לסיביר 70,000 חיילים, פי עשרה ממה שביקשה ארצות הברית, ובמהרה השתלט הצבא הקיסרי על כל מוקדי היישוב במזרח סיביר ובמחוז פרימוריה.
כוחות הקואליציה נסוגו מסיביר ביוני 1920, לאחר הוצאתו להורג של אדמירל אלכסנדר קולצ'ק בידי הצבא האדום, אך היפנים החליטו להישאר, בעיקר על מנת לבלום את התפשטות הקומוניזם באזור סמוך ליפן, תוך שהם ממשיכים להחזיק במנצ'וריה ובקוריאה. בנוסף, תמך הצבא הקיסרי בממשלה הזמנית של הצבא הלבן שקמה בפרימוריה, אך זו החזיקה מעמד שנה אחת בלבד.
נוכחות הצבא הקיסרי בצפון מזרח אסיה הדאיג את האמריקאים, שחששו שהיפנים מתכננים להשתלט על סיביר ועל מזרח רוסיה. לאחר שנתקבל בלחץ דיפלומטי רב מצד ארצות הברית ובריטניה, ואף לחץ ציבורי בשל העלויות הגבוהות של אחזקת הצבא ברוסיה, הסיר ראש ממשלת יפן קאטו טומוסאבורו את כוחות הצבא הקיסרי באוקטובר 1922.
היסטוריה > עלית המיליטיריזם בתקופת שווה

הצבא היפני הקיסרי התרחב בקצב מהיר בשנות ה-20 של המאה ה-20, ועד 1937 מנה 300,000 חיילים. בניגוד לצבאות במערב, נהנה הצבא הקיסרי מעצמאות מוחלטת מהממשלה האזרחית, והיה אחראי אך ורק בפני הקיסר. למעשה, בתקופת שווה, עם עליית המיליטריזם ביפן, נאלצה הממשלה האזרחית להיכנע לתכתיבי הצבא על מנת לשרוד. הצבא הקיסרי קבע את זהות שר המלחמה, וחוק שנחקק ב-1936 קבע שרק קצין בשירות פעיל רשאי למלא את תפקיד שר המלחמה ושר הימייה. כתוצאה מכך עלה התקציב הצבאי בהדרגה בשנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה ה-20, והממסד הצבאי השפיע רבות על מדיניות החוץ של יפן.
בתחילת דרכו נקרא הצבא הקיסרי פשוט "הצבא" (陸軍), אך לאחר 1928, כחלק מנטיית הצבא למיליטריזם רומנטי ומהבנת תפקידו הפוליטי, שונה שמו ל"הצבא הקיסרי."
היסטוריה > עימות בסין

ערב מלחמת סין–יפן השנייה, ב-1931, מנה הצבא הקיסרי 198,880 חיילים ב-17 דיוויזיות. תקרית מוקדן, שארעה באותה שנה, הייתה פעולה עצמאית של כוחות יפנים במנצ'וריה, שפעלו ללא אישור הממשלה בטוקיו, והדגימה את עצמאות הצבא בשטח. תקרית זו, ומספר אירועים דומים נוספים הובילו לפלישת הצבא הקיסרי למנצ'וריה, ולפרוץ המלחמה ב-1937. הממשלה האזרחית, שצפתה בחוסר אונים בכוחות הצבא במנצ'וריה גוררים את יפן וסין למלחמה, נאלצו להשלים עם העובדות שקבעו החיילים בשטח. עם זאת, השפעתו של הצבא הקיסרי על הקיסר הירוהיטו החל להחלש, ואת מקומו תפס הצי הקיסרי היפני. עם זאת, בשנה הראשונה למלחמה בסין גדל הצבא הקיסרי ל-24 דיוויזיות, ושנה לאחר מכן הגיע לסדר גודל של 34 דיוויזיות.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

עם כניסתה של יפן למלחמת העולם השנייה ב-1941, מנה הצבא הקיסרי 51 דיוויזיות; 27 דיוויזיות הוצבו בסין, 13 דיוויזיות חנו סמוך לגבול עם מונגוליה, ועשר דיווזיות, סך הכל כ-400,000 חיילים, היו פנויות להצבה באוקיינוס השקט. עם זאת, החל ב-1942 נשלחו יחידות שונות של הצבא הקיסרי להונג קונג (הארמייה ה-23), לפיליפינים (הארמייה ה-14), לתאילנד (הארמייה ה-15), לבורמה (הארמייה ה-15), לאיי הודו המזרחית (הארמייה ה-16) ולמלאיה (הארמייה ה-25).
1943 הייתה שנת מפנה במלחמה באוקיינוס השקט, וחיילי הצבא הקיסרי החלו לסבול ממחסור בציוד ובאספקה, בעיקר מזון, תרופות ותחמושת. הסיבה למחסור נבעה בעיקר בשל פעילות צוללות בעלות הברית בנתיבי השיט של הצי הקיסרי, שבעקבותיה איבדו היפנים כלים רבים. המחסור באספקה פגע אף בזרועות האוויר של יפן, שנותרו ללא דלק וללא חלקי חילוף למטוסים, והפכו בלתי שמישים. כשני שלישים מכל חללי הצבא הקיסרי במלחמת העולם השנייה מתו כתוצאה ממחלות או מרעב.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > פנאטיות ופשעי מלחמה

במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה נודע הצבא הקיסרי בפנטיות של חייליו, ובאכזריותם כלפי שבויי מלחמה ואזרחים כאחד, כשטבח ננקינג מהווה דוגמה בולטת לכך. לאחר כניעת יפן בקיץ 1945, נשפטו קצינים וחיילים יפנים רבים באשמת ביצוע פשע מלחמה, ובסופו של דבר העמיד בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק למשפט 5,700 אנשים.
ישנן מספר תאוריות לגבי ההתנהגות האכזרית שהציגו חיילים רבים בצבא הקיסרי כלפי אויביהם וכלפי אזרחים לא-יפנים. אחת התאוריות גורסת שהחיילים עצמם היו קורבנות התעללות. הצבא הקיסרי היה ידוע ביחס הקיצוני כלפי החיילים הפשוטים מראשית תהליך האימונים, וכלל לרוב מכות, השפלות ובריונות, שנועדו להחדיר ציות עיוור לפקודות. בצורה זו יכלו הקצינים לשלוח את חייליהם אל מותם, בלא שנתקלו בכל התנגדות. במתקפות אלה, שנקראו מתקפת בנזאי, לעיתים הסתערו החיילים היפנים על האויב כשהם חמושים בכידון רובה בלבד, אף על פי שתחמושת הייתה בנמצא.
חיילי הצבא הקיסרי במלחמת העולם השנייה נודעו בכך שלא נכנעו, והעדיפו למות בהמוניהם. דימוי זה תפס אחיזה במהלך המערכה באוקיינוס השקט, בה כמות השבויים היפנים הייתה זניחה; בקרב על סאיפאן נשבו 921 חיילים מתוך חיל מצב של 31,000, בקרב טאראווה נשבו 17 חיילים מתוך כ-3,600 חיילים, ובקרב אוקינאווה נשבו 10,500-7,500 חיילים מתוך חיל מצב של 117,000 חיילים, כשרבים מההרוגים נאלצו להתאבד. מעבר לעובדה שכניעה סימלה את ההשפלה הגדולה ביותר בצבא הקיסרי, והייתה משולה לבגידה בקיסר עצמו, הנחילו הקצינים היפנים לחייליהם את הרעיון שאם ייכנעו, שוביהם האמריקאים או הבריטים יענו אותם. בשל כך היה יחסם של החיילים היפנים כלפי שבויי המלחמה שלהם קשה ביותר, והיה מלווה באלימות ואכזריות, והדבר אף הוביל להתאבדויות המוניות של חיילים ואזרחים במהלך הקרב על סאיפאן ובקרב אוקינאווה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > המטה הכללי הקיסרי וסמכותו של הקיסר

בחלק הראשון של תקופת שווה החזיק הקיסר הירוהיטו בפיקוד העליון על הצבא והצי, כפי שציין סעיף 11 לחוקת מייג'י. לפיכך, היה הירוהיטו מפקד המטה הכללי הקיסרי, שנוסד ב-1937, ובו התקבלו כלל ההחלטות הצבאיות.
מקורות ראשוניים, כגון יומניהם האישיים של פומימרו קונואה ושל קואיצ'י קידו, מכילים תיאורים מפורטים של פגישות לא רשמיות שערך הקיסר עם שריו ועם הגנרלים שלו במטה הכללי, ומוכיחים שהירוהיטו היה מעודכן בנושאים צבאיים, ואף שאל שאלות והורה על שינויים בפעילות המבצעית.
במקרים מיוחדים ובודדים התקבלו החלטות צבאיות במועצה קיסרית. במועצה זו התקבלו החלטות כגון פלישה לסין, הרחבת המלחמה לכלל דרום-מזרח אסיה ולאוקיינוס השקט, ובסופו של דבר החליטה על סיום המלחמה. לאחר כניעת יפן, ובהתאם להחלטת המועצה, נשא הירוהיטו לראשונה נאום פומבי ששודר בכל רחבי המדינה, בו הורה הקיסר על כניעה לכוחות בעלות הברית.
לאחר מלחמת העולם השנייה > כוחות ההגנה העצמית

סעיף 9 לחוקת יפן הוא סעיף בחוקת יפן האוסר על המדינה להשתתף במלחמה ואוסר יישוב סכסוכים בינלאומיים תוך שימוש בכוח. הסעיף נכנס לחוקה החדשה של יפן כדי למנוע את עליית המיליטרזים ביפן, שהצעיד אותה למלחמת העולם השנייה. עם זאת, ב-1947 נוסד כוח הביטחון הציבורי, וב-1954, בשלבים הראשונים של המלחמה הקרה, הפך כוח הביטחון לבסיס שעליו קמו כוחות ההגנה העצמית של יפן. אף על פי שכוחות ההגנה קטנים משמעותית מהצבא הקיסרי במספר הלוחמים, ומטרותיו הגנתיות בלבד, הוא אחד מהצבאות המתקדמים בעולם.
לאחר מלחמת העולם השנייה > המשך התנגדות

מספר חיילי הצבא הקיסרי היפני המשיכו להילחם, בנפרד, במקומות מבודדים באיי האוקיינוס השקט עד שנות ה-70, כשהחייל האחרון נכנע ב-1974. היראו אונודה, קצין מודיעין שנכנע בפיליפינים במרץ 1974, וטרואו נקמורה, שנכנע במורוטאי שבאינדונזיה בדצמבר של אותה שנה, היו שני חיילי הצבא הקיסרי האחרונים שנכנעו.
אידאולוגיה

הלאומנות היפנית התפתחה החל בסוף המאה ה-19, סביב הרעיון של "מדינה עשירה - צבא חזק." הלאומנים ראו ביפן אדמה קדושה, ובתושבי גזע מיוחד, על פי משנות שונות של בודהיזם יפני ושל שינטו. שירות בצבא הקיסר נחשב לשירות עבור הקיסר, והחיילים אומנו להאמין שמוות בשדה הקרב הוא הכבוד הגדול ביותר שהם יכולים לחלוק לו, זאת על פי ערך הנאמנות של הבושידו.
ערך ייחודם ועליונותם של היפנים הביא עמו חוקים נוקשים: כניעה, נפילה בשבי או הפסד נחשבו לעלבון הגדול ביותר, וחייל שלא העדיף למות מאשר להלכד הביא בושה על עצמו ואף על משפחתו ביפן. לפיכך, נהגו החיילים היפנים להילחם עד החייל האחרון, ערכו התקפות בנזאי, וכשלא יכלו לתקוף יותר, העדיפו להתאבד. סדאו אראקי, גנרל בצבא הקיסרי ותאורטיקן צבאי, ניסח גרסה צבאית של קוד הבושידו, והטמיע אותו באימונים ובחינוך הצבאי. לאחר גיוסו נדרש כל חייל להתנתק לגמרי מעברו, וכחייל עמד לנגד עיניו כבודה של יפן בלבד.
בנוסף על כך, השתמש הצבא בדמותו של הקיסר בהקשרה הדתי. אף על פי שבתקופת מייג'י ובתקופת טאישו היה הקיסר דמות סמלית בלבד, בעוד הבירוקרטים שתחתיו החזיקו בכוח האמיתי, מעמדו כדמות אלוהי נשמר. על אף היותו המפקד העליון של הכוחות המזוינים של יפן, נטה הקיסר הירוהיטו לאשר כל החלטה של מועצת המלחמה העליונה. בנוסף, על מנת לחזק את הקשר שלו לצבא, לבש הקיסר את מדי הצבא הקיסרי.
אבדות

לאורך תקופת קיומו של הצבא הקיסרי נהרגו, נפצעו או נעדרו מיליוני חיילים. מקדש יסוקוני בטוקיו משמש היכל זיכרון לכל הרוגי הצבא הקיסרי, וזרועות הצבא האחרות של יפן.
| שם העימות | תיאור | שנים | מספר הקאמי |
| --- | --- | --- | --- |
| מלחמת בושין | מלחמת אזרחים יפנית | 1869-1867 | 7,751 |
| מרד סצומה | מלחמת אזרחים יפנית | 1877 | 6,971 |
| המשלחת לטאיוואן | עימות עם טאיוואנים האבוריג'ינים | 1874 | 1,130 |
| תקרית אימו | עימות עם צבא מורדים קוריאני | 1882 | מעל 10 |
| מלחמת סין–יפן הראשונה | עימות עם סין של שושלת צ'ינג סביב קוריאה | 1895-94 | 13,619 |
| מרד הבוקסרים | ברית שמונה ארצות שפלשה לסין על מנת לדכא מרידה כנגד זרים | 1901 | 1,256 |
| מלחמת רוסיה–יפן | עימות עם האימפריה הרוסית סביב קוריאה ומנצ'וריה | 1905-04 | 88,429 |
| מלחמת העולם הראשונה | עימות עם האימפריה הגרמנית סביב שאנדונג | 1918-14 | 4,850 |
| קרב צ'ינגשאנלי | עימות עם צבא העצמאות הקוריאני | 1920 | 11 |
| תקרית ג'ינאן | עימות עם הקוומינטנג סביב ג'ינאן | 1928 | 185 |
| תקרית מוקדן | מבצע דגל כוזב שהובילה לכיבוש מנצ'וריה | 1931-3 | 17,176 |
| מלחמת סין–יפן השנייה | עימות עם סין | 1941-37 | 191,250 |
| המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט | עימות עם בעלות הברית בזירת האוקיינוס השקט | 1945-41 | 2,133,915 |
| סך הכול | סך הכול | סך הכול | 2,466,532 |
ראו גם

הצי הקיסרי היפני
צבא יפן
לקריאה נוספת

Daugherty, Leo. Fighting Techniques of a Japanese Infantryman in World War II. Zenith Imprint, 2002. ISBN 9780760311455.
Dower, John. War Without Mercy: PACIFIC WAR. ISBN 9780307816146.
Humphreys, Leonard A. The Way of the Heavenly Sword: The Japanese Army in the 1920's. Stanford University Press, 1995. ISBN 9780804723756.
Jowett, Philip. The Japanese Army 1931–45. Osprey Publishing, 2002. ISBN 9781841763538.
הערות שוליים

↑  Humphreys, עמ' 26.
↑  Daugherty, עמ 41.
1 2  Jowett, עמ' 7.
↑  שם, עמ' 16-15.
↑  Dower, עמ' 297.
↑  Jowett, עמ' 6.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263226805171  GND: 16055152-3  LCCN: n79079557  VIAF: 152982774   WorldCat (עם VIAF): 152982774 
אימוני הצבא הקיסרי תחת יועצים צרפתים ב-1867
יחידת ארטילריה בטוקיו, 1882.
כניעת הבריטים בפני הצבא הקיסרי לאחר קרב סינגפור, 1942.
הקיסר הירוהיטו במדי צבא
חיילי הצבא הקיסרי בנאנג'ינג
יקבי ברקן

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  שמעון פרידמן
 תקופת הפעילות:  1889 כיקב פרידמן – הווה
 חברת אם:  טמפו
 מיקום המטה:  חולדה 
 משרד ראשי:  חולדה
 בעלות:  טמפו
 ענפי תעשייה:  מזון
 מוצרים עיקריים:  יין
 עובדים:  850
  
 www.barkan-winery.co.il
 
יקבי ברקן הוא היקב השני בגודלו בישראל. ראשיתו ביקב פרידמן שהוקם ב-1889.
תולדות היקב

בשלהי שנת 1889, הקים שמעון פרידמן, ממייסדי היישוב היהודי בחיפה, את יקב פרידמן בחיפה. לאחר מכן עבר היקב לפתח תקווה מול גן המייסדים. בשנת 1964 נרכש היקב על ידי חברת תנובה.
בשנת 1971 הגיעו בהנהלת החברה למסקנה שעסקי היין לא מתאימים לתחום המזון ומכרו את היקב לחברת המשקאות החריפים "סטוק", שיוצגה על ידי חברת "ו.ו.ס.ט". מנתניה. "סטוק 84", וודקה קגלביץ' ויין "מונפורט" היו המותגים המובילים של "יקבי סטוק", שכללו בעיקר כהלים (ברנדי, וודקה, ליקרים, ורמוט ועוד). שם היקב שוב שונה ל'המרתף' ויינני היקב החלו לייצר יינות מזני הקברנה סוביניון, סוביניון בלאן ועוד.
בשנת 1988 החלה החברה בבניית יקב חדש באזור התעשייה ברקן, במקום מתקני המפעל הישנים בפתח תקווה ובנתניה.
בשנת 1990 הבעלות על היקב הועברה לידיהם של שני בעלי כרמים – שמואל בוקסר ויאיר לרנר. תשע שנים מאוחר יותר, התברר שהיקב בברקן אינו מסוגל לייצר את כמויות היין שאמורות להתקבל מהכרמים החדשים שהחלו להניב בבציר 2000. בוקסר ולרנר החלו לבנות יקב חדש בקיבוץ חולדה, שנחנך בשנת 2003.
בשנת 1994 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב וכ-24% ממניותיה נמכרו לציבור.
בשנת 2005 נכנסה חברת המשקאות "טמפו" כשותפה ביקבי ברקן. ב-2008 השלימה "טמפו" את הרכישה. הזרמת ההון שנעשתה על ידי תאגיד המשקאות הגדול אפשרה ליקב להשלים את תוכניות הבינוי והפיתוח שלו. ב-2013 ביצעה טמפו הצעת רכש מלאה כשרכשה 15.8% ממניות החברה הנמצאות בידי הציבור, ומחקה את יקבי ברקן מהבורסה.
בשנת 2001 רכשה החברה את יקבי סגל.
במתחם של יקבי ברקן בחולדה, הוקם ב-2012 מרכז מבקרים, המאפשר לצפות בכרמים ולעקוב אחר תהליכי הייצור של יינות היקב.
יקבי ברקן חולשים על כ-10,000 דונם כרמים בכל אזורי הגידול בארץ. הכרמים פזורים ממצפה רמון, עד הגליל העליון ורמת הגולן.
עידו לוינסון הוא היינן של יקב ברקן. הישראלי השני הנושא בתואר דרגת מאסטר ביין משנת 2020.
לקריאה נוספת

שלמה פפירבלט, עולם היין, אריה ניר, תשס"ב 2002, עמ' 105
אליעזר זקס וירון גולדפישר, שביל היין: טיול ביקבי ישראל, תל אביב: קורדינטה, 2007, עמ' 186 - 189
דניאל רוגוב, מדריך רוגוב ליינות ישראל 2011, טובי, 2011, עמ' 12, 24, 102-95, 461
אליעזר זקס, יין ישראלי: מבחר יינות ישראל, תל אביב: קורדינטה, ספטמבר 2011, עמ' 150 - 151
הערות שוליים

↑  אורה קורן, טמפו רכשה את השליטה ביקבי ברקן ב-6.6 מיליון ד', באתר הארץ, 16 באוקטובר 2005
↑   שלי אפלברג, טמפו השלימה את הצעת הרכש - יקבי ברקן נמחקה מהבורסה, באתר TheMarker‏, 22 באוקטובר 2013
↑  איי אונליין, יקבי ברקן רוכשת את יינות סגל בכ- 6 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 27 בפברואר 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310581005171 
סמליל קודם של החברה
מעיין כנף

| --- | --- |

 שם נוסף:  עין דיר עזיז, מעיין אשי
 מיקום המעיין
 מדינה:  ישראל ישראל
 אזור:  נחל כנף, רמת הגולן
 קואורדינטות:  32°51′48″N 35°42′47″E﻿ / ﻿32.86328168144665°N 35.712955444996624°E﻿ / 32.86328168144665; 35.712955444996624
 גובה:  290
 נתוני המעיין
 סוג זרימה:  מעיין איתן
 אגן ניקוז:  נאגר בבריכה ומתנקז לנחל כנף
 גישה למעיין
 נגישות לציבור:  פתוח לציבור
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) מעיין כנף(למפת הגליל העליון רגילה) מעיין כנף(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מעיין כנף(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מעיין כנף
מַעְיַן כָּנָף או בשמו הערבי עֵין דֵיר עַזִּיז, הוא מעיין הנובע ליד מושב כנף במדרון הצפוני של נחל כנף בדרום רמת הגולן. המעיין נקרא גם מעיין אשי לזכר רב-סמל ראשון במילואים אשר ("אשי") נוביק, שנהרג בכפר דבל שבדרום לבנון ב-9 באוגוסט 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה.
המעיין נובע כקילומטר וחצי דרום-מזרחית למושב כנף ומימיו מתנקזים במורד המדרון לנחל כנף, אשר ערוצו עובר כ-500 מטרים מתחת למעיין. בעבר שימשו מי המעיין את הכפר הסורי דיר עזיז ששכן במעלה המדרון, עוד לפני כן שימש המעיין יישוב יהודי מתקופת בית שני שככל הנראה הייתה בו גם תעשיית כלי חרס. בנקודת הנביעה נבנו זוג קמרונים מעל לשלוש בריכות קטנות (בדומה לאלו המצויים באום אל-קנאטר ועין פית), אזור זה הוא כיום בשטחה של חפירה ארכאולוגית.
בשנים האחרונות פותח שטח המעיין והוכשר במקום חניון לילה המתאים למטיילים. מאזור הנביעה הוצב צינור המוביל את מי המעיין לבריכה רחבה (כ-10 מטר אורך ו-5 מטר רוחב) בעלת קירות בטון, אשר מפלס המים בה מגיע עד כ-90 סנטימטר גובה. חניון זה פותח על ידי תושבי מושב כנף בסיוע עמותת "בדרכם" לזכרו של אשר נוביק שנהרג במהלך מלחמת לבנון השנייה.
הדרך למעיין עוברת בפנייה לכיוון דרום לפני הכניסה למושב ונסיעה של כקילומטר וחצי לאורך כביש עפר משובש. הגישה למעיין פתוחה לציבור עם חניון מוצל ומסודר לצידו, שירותים לאורחי המקום ומקום חניה בכניסה לאתר.
הערות שוליים

↑  הרחבה ותמונות
חסידות פיטסבורג

| --- | --- |

הכניסה לקריית החסידות באשדוד
 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  יהדות 
 קבוצה:  תנועת החסידות
 מקום ייסוד:  פיטסבורג 
 תאריך ייסוד:  1924 
 מייסד:  יוסף לייפר 
 אדמו"ר:  משולם אליעזר זאב לייפר 
 ארגונים ופעילות
 מיקום:  רובע ג',  אשדוד, ישראל ישראל
 
חסידות פיטסבורג, היא חצר חסידית, ענף מחסידות נדבורנה. נוסדה על ידי רבי יוסף לייפר, בעיר פיטסבורג שבפנסילבניה, וכיום מרכזה ברובע ג' באשדוד.