stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Shigella
פתוגנזה

זיהום Shigella נגרם בדרך כלל דרך בליעה. כתלות ברמת הבריאות של הגוף המארח, גם כמות של פחות מ-100 תאי חיידק יכולה להספיק כדי לגרום לזיהום. מיני שיגלה פולשים בדרך כלל לרירית האפיתל של המעי הגס, וגורמים לדלקת חמורה ולמוות של התאים המצפים את המעי הגס. דלקת זו גורמת לשלשולים ואף לדיזנטריה שהם סימני ההיכר של זיהום שיגלה. זנים מסוימים של Shigella מייצרים רעלנים המחריפים את המחלה הנגרמת מהזיהום. זני S. flexneri מייצרים ShET1 ו-SHET2, אשר עשויים לתרום לשלשול. זני S. dysenteriae מייצרים רעלן Shiga, שהוא המוליטי בדומה לורוטוקסין המיוצר על ידי E. coli enterohemorrhagic. גם רעלן שיגה וגם ורוטוקסין קשורים לגרימת תסמונת המוליטית-אורמית שעלולה להיות קטלנית.
מיני שיגלה פולשים למארח דרך תאי ה-M המשובצים באפיתל המעי של המעי הדק. חיידק השיגלה משתמש במערכת הפרשה מסוג III (אנ'), הפועלת כמזרק ביולוגי להעברת חלבוני אפקטור רעילים לתא היעד האנושי. חלבוני האפקטור יכולים לשנות את חילוף החומרים של תא המטרה במגוון דרכים. למשל, להוביל להתמוגגות של ממברנות ואקוולריות או לארגון מחדש של פילמור אקטין כדי להקל על התנועתיות התוך תאית של חיידקי Shigella בתוך התא המארח. לדוגמה, חלבון ה-IcsA (שהוא מעביר אוטומטי במקום אפקט מערכת הפרשה מסוג III) מפעיל ארגון מחדש של אקטין על ידי גיוס N-WASP של קומפלקסים של Arp2/3, ועוזר להתפשטות הבין תאית.
לאחר ההדבקה, תאי שיגלה מתרבים בצורה תוך תאית ומתפשטים לתאי אפיתל שכנים, ובכך גורמים ל הרס רקמות ולפתולוגיה האופיינית של שיגלוזיס. התסמינים השכיחים ביותר הם שלשולים, חום, בחילות, הקאות, התכווצויות בטן וגזים. תסמין מוכר נוסף הוא תנועות מעיים מוגברות ויציאות גדולות וכואבות. הצואה עשויה להכיל דם, ריר או מוגלה. לפיכך, תאי שיגלה עלולים לגרום לדיזנטריה. במקרים נדירים, ילדים צעירים עלולים לסבול מפרכוסים. תקופת הדגירה עד להופעת הסימפטומים יכולה לארוך עד שבוע, אך לרוב התסמינים יחלו יומיים עד ארבעה ימים לאחר ההדבקה. לרוב התסמינים נמשכים למשך מספר ימים, אך הם עלולים להימשך שבועות. Shigella מוכר כאחד הגורמים הפתוגניים לדלקת מפרקים ראקטיבית ברחבי העולם.
גילוי

הסוג Shigella נקרא על שם הרופא היפני קיושי שיגה, שחקר את הגורם לדיזנטריה. שיגה החל בלימודי רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה הקיסרית של טוקיו בשנת 1892. במהלך לימודיו שמע הרצאה של שיבסאבורו קיטאסאטו. שיגה התרשם מהאינטלקט והביטחון העצמי של קיטאסאטו, ולכן הלך לעבוד כעוזר מחקר שלו במכון למחלות זיהומיות לאחר שסיים את לימודיו. בשנת 1897, שיגה מיקד את מאמציו בהתפרצות של מה שכונה ביפן "סקירי" (דיזנטריה). מגפות אלו הזיקו לעם היפני והתרחשו לעיתים קרובות בסוף המאה ה-19. מגפת ה"סקירי" של 1897 פגעה ביותר מ־91,000 בני אדם, עם שיעור תמותה של מעל 20%. שיגה חקר 32 חולי דיזנטריה והשתמש בהנחות של קוך כדי לבודד ולזהות בהצלחה את החיידק הגורם למחלה. הוא המשיך לחקור ולאפיין את החיידק, זיהה את שיטות ייצור הרעלנים שלו, כלומר רעלני שיגה (אנ'), ופעל ללא לאות ליצירת חיסון למחלה.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  Levinson, Warren E (2006). Review of Medical Microbiology and Immunology (9th ed.). McGraw-Hill Medical Publishing Division. p. 30. ISBN 978-0-07-146031-6.
1 2 3  Hale, Thomas L.; Keusch, Gerald T. (1996). "Shigella".  In Baron, Samuel (ed.). Medical microbiology (4th ed.). Galveston, Texas: University of Texas Medical Branch. ISBN 978-0-9631172-1-2. PMID 21413292.
↑  Snapper, Scott B.; Takeshima, Fuminao; Antón, Inés; Liu, Ching-Hui; Thomas, Sheila M.; Nguyen, Deanna; Dudley, Darryll; Fraser, Hunter; Purich, Daniel (באוקטובר 2001). "N-WASP deficiency reveals distinct pathways for cell surface projections and microbial actin-based motility". Nature Cell Biology (באנגלית). 3 (10): 897–904. doi:10.1038/ncb1001-897. ISSN 1476-4679. PMID 11584271. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Todar, Kenneth. "Shigella and Shigellosis". Todar's Online Textbook of Bacteriology.תבנית:Self-published source
↑  Suzuki, Toshihiko; Sasakawa, Chihiro (2001). "Molecular basis of the intracellular spreading of Shigella". Infection and Immunity. 69 (10): 5959–66. doi:10.1128/IAI.69.10.5959-5966.2001. PMC 98722. PMID 11553531.
↑  Hill Gaston, J (2003). "Arthritis associated with enteric infection". Best Practice & Research Clinical Rheumatology. 17 (2): 219–39. doi:10.1016/S1521-6942(02)00104-3. PMID 12787523.
↑  Trofa, Andrew F.; Ueno-Olsen, Hannah; Oiwa, Ruiko; Yoshikawa, Masanosuke (1999-11-01). "Dr. Kiyoshi Shiga: Discoverer of the Dysentery Bacillus". Clinical Infectious Diseases (באנגלית). 29 (5): 1303–1306. doi:10.1086/313437. ISSN 1058-4838. PMID 10524979.
הרנהוט

פוגסטוף, מקום מושבה של הכנסייה המוראבית
כיתוב כוכב מוראביה
הכנסייה קירכזאל
הרנהוט (בגרמנית: Herrnhut, בסורבית עילית: Ochranow, בצ'כית: Ochranov) היא עיירה במחוז גרליץ שבמדינת סקסוניה שבגרמניה. העיירה ידועה בעיקר כמקום המוצא של קהילת הכנסייה המוראבית (אנ') (הוקמה על ידי ניקולאוס לודוויג, הרוזן פון צינצנדורף, ב-1722), ושל הכוכבים המוראביים (אנ') (Herrnhuter Sterne).
בשנת 2016, העיירה זכתה בתואר הכבוד "עיר אירופית של הרפורמציה (אנ')" מטעם ארגון קהילת הכנסיות הפרוטסטנטיות באירופה (אנ'), וביולי 2024 נרשמו מרכז העיירה ושני שטחים נוספים בתחומה ברשימת המורשת העולמית של אונסק"ו כחלק מהאתר המורשת הסדרתי "יישובי הכנסייה המוראבית" לצד כריסטיאנספלד (דנמרק), בת'להם (ארצות הברית) וגרייסהיל (צפון אירלנד). הרנהוט שוכנת בין העיירות הגדולות יותר של לובאו וציטאו (אנ') באזור הגבעות של הרי ציטאו (אנ') על נחל פטרסבאך, היובל הראשי הארוך ביותר של הנהר פליסניץ (אנ'), יובל של הנהר נייסה.
גאוגרפיה

העיירה שוכנת באזור אוברלאוזיץ (אנ') ההיסטורי, על כביש בונדשטראסה 178, ועל קו הרכבת ציטאו-לובאו (Bahnstrecke Zittau–Löbau). הרנהוט נמצאת כ-10 ק"מ דרומית-מזרחית ללובאו, 15 ק"מ צפונית-מערבית לציטאו (אנ'), ו-25 ק"מ דרומית-מערבית לבירת המחוז גרליץ.
העיירה גובלת, בין היתר, בעיירה אודרביץ (אנ').
היסטוריה

הרנהוט נוסדה בתחילת המאה ה-18 על ידי חברי "אחדות האחים (אנ')", דוברי הגרמנית, פליטים דתיים ממרקיזות מוראביה. ארגון "אחדות האחים" קם לאחר שהרפורמטור יאן הוס הועלה על המוקד במהלך ועידת קונסטנץ בשנת 1415. במאה ה-18, הם נאלצו להתמודד עם צעדי הקונטרה-רפורמציה החמורים שננקטו בארצות כתר בוהמיה על ידי השליטים מבית הבסבורג. משנת 1722 הגיעו פליטים לאזור אוברלאוזיץ, שבשליטת נסיכות הבוחר מסקסוניה מאז שלום פראג (1635). לאחר שנפגש עם מנהיגם כריסטיאן דוד (אנ'), מיסיונר מוראבי, הזמין אותם האציל הגרמני ניקולאוס לודוויג, הרוזן פון צינצנדורף (1700–1760), להתיישב באחוזות ברטלסדורף הנרחבות שלו.
זמן קצר לאחר מכן בנה דוד את הבית הראשון במה שעתיד להפוך להרנהוט. משמעות השם "הרן הוט" (Herrn Hut) פירושו "הגנתו של האל". צינצנדורף הקים לעצמו בעיירה מעון חדש בשנים 1725–1727. מהרנהוט התפשטה הקהילה לריקסדורף שליד ברלין, למנזר מרינבורן (אנ') לשעבר ליד בידינגן (אנ'), להרנהאג (אנ'), לנורדן (אנ') ועד לפאוולוביצקה (אנ') (1771–1772). כנסיות בנות רבות קמו בכל רחבי העולם. התנועה המיסיונרית הפרוטסטנטית המאורגנת הראשונה החלה מהרנהוט ב-1732, כאשר שני אחים בוהמיים נסעו לאיי הודו המערבית הדנים, ואחר כך נסעו אחרים גם לגרינלנד. עבודת המיסיון הראשונה באמריקה הצפונית החלה בסוואנה, בקולוניה הבריטית פרובינציית ג'ורג'יה באמריקה הצפונית, בשנת 1735. בשנת 1738 נוסדה בדרום אפריקה התחנה המיסיונרית של חנדנדאל (אנ'). כריסטיאנספלד בדנמרק הגיעה בעקבותיה ב-1771.
להרנהוט יש מקום נכבד בהיסטוריה של הפרוטסטנטיות, כמו גם בהיסטוריה הרחבה יותר של הנצרות. הקהילה של צינצנדורף השפיעה על ג'ון וסלי (אנ') ביצירת המתודיזם, והיא תרמה לעליית האוונגליזם, תנועה בין-עדתית רחבה של יותר מ-300 מיליון אנשים בכל רחבי העולם.
אוכלוסייה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | 1834 | 1871 | 1890 | 1910 | 1925 | 1939 | 1946 | 1950 | 1964 | 1990 | 2000 | 2010 |
| אוכלוסייה | 899 | 1092 | 1139 | 1364 | 1664 | 1627 | 2024 | 2025 | 1808 | 1754 | 2842 | 4963 |
לפי הקונגרס הממלכתי הסקסוני ב-1777, הרנהוט כללה 76 בתים.
באמצע המאה ה-19 עלתה האוכלוסייה מעל 1,000 תושבים, ולאחר מלחמת העולם השנייה הגיעה ליותר מ-2,000. מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 חלה ירידה באוכלוסייה, אשר קיבלה פיצוי על ידי איחוד של עיריות שכנות.
סמל

הסמל של הרנהוט הוא כחול ולבן, מראה את מגדל האלטן (מגדל התצפית) על ראש גבעת הוטברג מעל העיירה. שמה של גבעת הוטברג ("גבעת התצפית") מרמז על שמו של היישוב המוראבי שנוסד על ידי גולים אלה באחוזת צינצנדורף בשנת 1722.
תרבות

בהרנהוט יש כנסייה ושני מוזיאונים, כולל מוזיאון להיסטוריה מקומית. זהו המרכז של הכנסייה המוראבית העולמית, Unitas Fratrum (בלטינית: "אחוות האחים"), במקבילה הגרמנית Brüder-Unität או Brüdergemeine. שפות אירופיות רבות קראו לתנועת הכנסייה המוראבית ישירות על שם הרנהוט, למשל הרנהוטלוס (hernhuutlus) באסטונית, הרנהוטילאיסוס (herrnhutilaisuus) בפינית, הרנהוטיישי (hernhūtieši) בלטבית והרנהוטיסמן (herrnhutismen) הן בנורווגית והן בשוודית.
תחנת הרכבת לשעבר של הרנהוט על קו הרכבת שהוצא משימוש של ציטאו-לובאו הפכה לגלריה לאמנות.
כלכלה

כלכלת העיירה מבוססת על מינהל הכנסייה, חינוך, תיירות וייצור, כולל הכוכב בעל 25 הקצוות שנתלה לעיתים קרובות בחלונות ובמרפסות במהלך עונת חג המולד, אשר מיוצר כבר למעלה מ-150 שנה. הוא נקרא כוכב מוראבי (אנ') או כוכב האדוונט המוראבי (Herrnhuter Adventsstern או פשוט Herrnhuter Stern). מהרנהוט התפשט עיטור הכוכבים המוראביים ברחבי אירופה ואמריקה.
אתר המורשת העולמית

אתר המורשת העולמית כולל שלושה מרכיבים עיקריים: מרכז העיירה ההיסטורי בדרום-מערב, האקר של אלוהים (בית הקברות) הצמוד הממוקם במדרון הדרומי של גבעת הוטברג, ואחוזת ברטלסדורף בצפון-מזרח המחוברת בשדרה היסטורית. האתר הורחב לצפון-מערב כדי לכלול את המוזיאון האתנוגרפי ומזרחה כדי לכלול שני בתי מיסיונרים של תחילת המאה העשרים.
המרכז כולל בתי היסטוריים כדוגמת הארכיון של האחווה ומנהל האחווה, גנים, המוזיאון האתנוגרפי, בית הקברות שעל גבעת הוטברג שהוקם ב-1724 ונסגר ב-1911 ובו כ-6,000 קברים ומגדל התצפית שבראש הגבעה. אחוזת ברטלסדוף כוללת את בית האחוזה של הרוזן צינצנדורף ודירות מנהלי האחווה, מוקף במגוון מבנים נלווים. בית האחוזה של צינצנדורף, הכולל את מקום הכינוס הראשון של הכנסייה המוראבית המחודשת, מתוארך לשיפוץ מלא של אחוזה ישנה יותר בשנים 1721–1722. הוא הפך לאב-טיפוס של מה שנקרא סגנון הבארוק האזרחי של הכנסייה המוראבית, שניתן לראותו במבנים שונים בכל יישובי הקהילה.
הערות שוליים

↑  Moravian Church Settlements (Denmark, Germany, United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland, United States of America)
↑  "Digitales Historisches Ortsverzeichnis von Sachsen" (בגרמנית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564394105171  BnF: cb14489470h (data)  GND: 4089212-8  LCCN: n83022698  MusicBrainz: fbaa59f4-9b45-4802-93d6-8dd02354b938  NKC: ge138718  VIAF: 144280088   WorldCat (עם VIAF): 144280088
נשיא ארצות הברית בפועל

ג'ורג' הרברט ווקר בוש (שמאל) ודיק צ'ייני (ימין) הם שני האישים הראשונים בהיסטוריה של ארצות הברית שתפקדו כנשיאים בפועל תחת התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית בשעה שהחזיקו בתפקיד סגן הנשיא
נשיא ארצות הברית בפועל (באנגלית: Acting president of the United States) הוא אדם שמחזיק באופן לגיטימי את סמכויותיו וחובותיו של נשיא ארצות הברית, אף על פי שאינו ממלא את התפקיד באופן רשמי. ישנו סדר ירושה קבוע בו מנהיגי הקונגרס של ארצות הברית וחברי הקבינט הנשיאותי נכנסים לתפקיד הנשיא אם וכאשר זה המכהן נבצר מלמלא את תפקידו, מודח, נפטר או מתפטר מתפקידו. תפקיד "הנשיא בפועל" מאויש גם במקרה בו סדר הירושה יוצא לפועל כאשר הנשיא הנבחר אינו נכנס לתפקידו טרם יום השבעתו או במידה לא עלה בידו להגיע ליום זה (כתוצאה מוויתור על התפקיד, מוות או גורמים אחרים).
חוקת ארצות הברית מתייחסת אל סדר הירושה של הנשיא מספר פעמים – בתת-הסעיף השישי של סעיף 1 בפרק השני, וכן בתיקון ה-20 ובתיקון ה-25. סגן נשיא ארצות הברית הוא נושא המשרה היחיד שמוגדר כיורש נשיאותי בידי החוקה. סעיף הירושה שמוגדר בפרק השני מסמיך את הקונגרס לקבוע אילו בעלי תפקידים פדרליים יחליפו את הנשיא במקרה בו נבצר מסגן הנשיא למלא את התפקיד, אירוע שטרם אירע. חוק הירושה הנשיאותי הנוכחי אומץ בשנת 1947 ותוקן בפעם האחרונה בשנת 2006. סדר הירושה הוא כדלקמן: סגן הנשיא, יושב ראש בית הנבחרים, הנשיא הזמני של הסנאט ולאחר מכן חברי הקבינט של ארצות הברית כשהראשון בהם הוא מזכיר המדינה של ארצות הברית.
אם הנשיא נפטר, מתפטר או מודח מתפקידו, סגן הנשיא הופך אוטומטית לנשיא. כמו כן, אם הנשיא הנבחר נפטר במהלך תקופת המעבר (Presidential Transition) או אם סירב להישבע אמונים, סגן הנשיא הנבחר יהיה לנשיא ביום ההשבעה. סגן נשיא עשוי להיות הנשיא בפועל לו הנשיא הופך בלתי-כשיר לתפקידו, מבחינה בריאותית למשל. עם זאת, במקרה בו הן משרת הנשיא והן משרת סגן הנשיא לא מאוישת, הבא בתור בסדר הנשיאות לא יהיה נשיא, אלא ממלא מקום הנשיא. עד היום שלושה סגני נשיאים — ג'ורג' הרברט ווקר בוש (פעם אחת), דיק צ'ייני (פעמיים) וקמלה האריס (פעם אחת) — החזיקו בתואר "הנשיא בפועל". אף אדם שנמוך מסגן הנשיא בסדר הירושה לא נקרא לכהן כנשיא בפועל.
תנאים חוקתיים > כשירות לתפקיד

הכשירות לתפקיד הנשיא בפועל זהים לאלה של נשיא ארצות הברית. תת-סעיף 5 של סעיף 1 בפרק השני מציב שלוש הדרישות ההכרחיות למועמדים לתפקיד הנשיא: נולד כאזרח ארצות הברית או אזרח ארצות הברית בלידתו (במקור: natural born citizen), בן 35 לפחות, ותושב ארצות הברית במשך 14 שנים לפחות.
אדם העומד בדרישות אלה עדיין עלול להיפסל מבחינה חוקתית מלהחזיק בתפקיד הנשיא כאשר:
ביכולת הסנאט של ארצות הברית האפשרות לפסול אישים שהורשעו בהליך הדחה מכהונה עתידית בתפקיד פדרלי כלשהו.
סעיף 3 לתיקון ה-14 של החוקה אוסר על כל מי שנשא שבועה לתמוך בחוקה ובהמשך מרד בארצות הברית, להיות נשיא. עם זאת, ניתן לבטל פסילה זו ברוב של שני שלישים בכל אחד מבתי הקונגרס של ארצות הברית.
התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית מגביל את כהונתו של הנשיא ואוסר על בחירתו של אדם לנשיאות יותר מפעמיים (או יותר מפעם אחת לו אותו אדם כיהן למעלה משנתיים כנשיא או כנשיא בפועל בתקופת כהונה אליה נבחר במקור אדם אחר).
תנאים חוקתיים > ירושת הנשיא

במקור, החוקה קובעת כי סגן נשיא ארצות הברית הוא הראשון הבלעדי שמחליף את הנשיא כאשר מזה נבצר למלא את התפקיד. נוסף על כך, החוקה מסמיכה את הקונגרס לקבוע באופן חוקי את זהותו של מי שיכהן כנשיא בפועל במקרה בו לא עלה ביד סגן הנשיא לכהן בתפקיד זה. שני תיקונים חוקתיים נרחבים בנושא שרשרת הירושה של הנשיא ממלאים פערים שנחשפו לאורך זמן בהוראה המקורית:
סעיף 3 לתיקון ה-20 מגדיר כי אם הנשיא הנבחר נפטר טרם ראשית כהונתו, סגן הנשיא הנבחר – עמיתו למירוץ של הנשיא הנבחר – נהפך לנשיא ארצות הברית ביום השבעת הנשיא, 20 בינואר, והוא ימלא את תקופת כהונתו המלאה אליה נבחר הנשיא הנבחר. כמו כן, אם בתאריך ההשבעה קרה ולא נבחר נשיא או שהנשיא הנבחר אינו כשיר למלא את התפקיד, סגן הנשיא הנבחר יכהן כנשיא עד שייבחר נשיא באופן חוקי או עד שהנשיא הנבחר יהא כשיר למלא תפקידו. החוקה מוסיפה להסמיך את הקונגרס לקבוע את הצעדים הבאים כאשר גם הנשיא הנבחר וגם סגנו הנבחר אינם כשירים למלא את התפקיד. במסגרת סמכות זה, הקונגרס שילב "אי-כשירות" כתנאי אפשרי לירושת הנשיא ב"חוק הירושה של הנשיאות" משנת 1947.
סעיפים 3 ו-4 לתיקון ה-25 לחוקה מגדירים מצבים בהם הנשיא אינו מסוגל באורח זמני או ללא הגבלת זמן לשחרר את סמכויותיו וחובותיו.
היסטוריה > טרם התיקון ה-25

ב-4 באפריל 1841, חודש בלבד לאחר השבעתו, נפטר הנשיא ויליאם הנרי הריסון. בכך נהיה לנשיא ארצות הברית הראשון שמת בתפקידו. בעקבות זאת התחולל משבר חוקתי לאור ההוראות העמומות של החוקה בכל הנוגע לירושת הנשיא.
זמן קצר לאחר מותו של הריסון, התכנס הקבינט שלו והחליט שג'ון טיילר, סגנו של הריסון, יקבל על עצמו את תפקיד הנשיא בתואר "סגן נשיא-נשיא בפועל". במקום להסכים לתואר זה שהוצע בידי הקבינט, טיילר גרס שהחוקה מעניקה לו סמכויות מלאות ובלתי מסווגות כנשיא ארצות הברית והשביע את עצמו לנשיאות. פעולה זו הייתה תקדים קריטי בירושת הנשיא כתוצאה ממוות. עם זאת, אחדים מחברי הקונגרס, כמו הנשיא לשעבר וחבר בית הנבחרים ג'ון קווינסי אדמס, חשו כי על טיילר להיות נשיא תחת התואר "הנשיא בפועל", או להישאר סגן הנשיא בשם בלבד. הסנאטור הנרי קליי ראה את טיילר כ"סגן הנשיא" ואת נשיאותו כעוצרות. טיילר נשאר נחרץ בתביעתו לתואר הנשיא ובנחישותו לממש את מלוא סמכויות הנשיאות. התקדים שקבע ב-1841 נשבר לאחר מכן בשבע הזדמנויות שונות בהן נשיא מכהן נפטר, בטרם הירושה הנשיאותית עוגנה בסעיף 1 של התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית.
אף על פי שהתקדים לגבי ירושת הנשיא נקבע עם מותו של הריסון, שאלות הנוגעות ל"חוסר יכולת" (inability) נשיאותית נותרו ללא מענה. שאלות כמו מגדיר חוקתית חוסר יכולת? מי קובע את קיום חוסר היכולת? האם סגן נשיא שנהפך לנשיא לשאר תקופת הכהונה של הנשיא בשל חוסר יכולת, או שהנשיא יתפקד כ"נשיא בפועל" בלבד? בגלל עמימות זו, סגני הנשיאים הבאים היססו למלא תפקיד כלשהו במקרים של חוסר יכולת נשיאותית.
בשני מקרים ספציפיים הופרעה המשכיות הממשל הפדרלי בשל העובדה שלא היה בסיס חוקתי להצהיר כי הנשיא אינו מסוגל לתפקד:
במשך 80 יום בשנת 1881, בין ההתנקשות בנשיא ג'יימס גרפילד ביולי עד למותו בחודש ספטמבר. מנהיגי הקונגרס דחקו בסגן הנשיא צ'סטר ארתור לנקוט צעדים ולהחזיק בסמכויות הנשיאותיות בזמן שנבצר מגרפילד למלא את תפקידו, אך ארתור סירב מחשש שייתפס כמי שתופס את השלטון שלא כחוק. הוא היה מודע לכך שהוא נמצא במצב עדין ושכל מעשה שינקוט יעמוד לבחינה, על כן התבצר בביתו שבניו יורק במשך רוב עונת הקיץ.
בין החודשים אוקטובר 1919 למרץ 1921, כאשר וודרו וילסון סבל משבץ מוחי מתמשך. כמעט עיוור ומשיתוק, הוא בילה את 17 החודשים האחרונים של נשיאותו תוך התבודדות בבית הלבן. סגן הנשיא תומאס מרשל, הקבינט והעם האמריקאי כולו לטו בערפל בגלל חומרת מחלתו של הנשיא במשך חודשים אחדים. מרשל חשש באופן חד משמעי לדרוש את בריאותו של וילסון או לנהל את ישיבות הקבינט, מחשש שייתפש כמי שנכסף לנשיאות.
היסטוריה > מאז התיקון ה-25

| --- | --- |
 :  ראו גם – התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית
התיקון ה-25 לחוקה, שהוצע על ידי הקונגרס ה-89 ואושרר לאחר מכן על ידי מדינות ארצות הברית ב-1967, קבע נהלים רשמיים לטיפול במקרים של חוסר יכולת נשיאותית וירושת הנשיא. סעיף 3 לתיקון, המאפשר לנשיא להעביר מרצונו את סמכויותיו לסגן הנשיא, נרשם בשלוש הזדמנויות בידי שני נשיאים שונים (סעיף 4, העוסק במקרה בו אין במסוגלות הנשיא לפרסם הצהרת שחרור סמכויות מרצון, מעולם לא יצא לפועל מאז כניסת התיקון לתוקף).
הנשיא רונלד רייגן עשה זאת ב-13 ביולי 1985, כשעבר ניתוח להסרת סרטן המעי הגס תחת הרדמה מלאה. סגן הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש נטל את סמכויות וחובות הנשיא כאשר רייגן היה נתון תחת הרדמה, וכיהן כנשיא בפועל עד מאוחר יותר באותו יום, אז החזיר לרייגן את סמכויותיו. הבא לעשות כן היה הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, שעבר קולונוסקופיה ב-29 ביוני 2002 ושוב ב-21 ביולי 2007. סגן הנשיא דיק צ'ייני התמנה באופן זמני לנשיא בפועל בשני מקרים אלה.
ב-19 בנובמבר 2021, (מ-10:10 בבוקר עד 11:35 בבוקר לפי שעון החוף המזרחי), סגנית הנשיא קמלה האריס הייתה נשיאת ארצות הברית בפועל בשעה שהנשיא ג'ו ביידן עבר בדיקת קולונוסקופיה תחת סדציה, ובכך הפכה לאישה הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית שהחזיקה בסמכויות נשיאותיות.
נשיאי ארצות הברית בפועל תחת התיקון ה-25

| הנשיא בפועל | הנשיא בפועל | תפקידו בסדר הירושה | תקופת כהונה | מפלגה | מפלגה | נשיא |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| דיוקנו של סגן הנשיא בוש | ג'ורג' הרברט ווקר בוש | סגן נשיא ארצות הברית | 13 ביולי 1985  11:28 – 19:22 |  |  המפלגה הרפובליקנית | רונלד רייגן |
| דיוקנו של סגן הנשיא צ'ייני | דיק צ'ייני | סגן הנשיא | 29 ביוני 2002  07:09 – 21:24 |  |  המפלגה הרפובליקנית | ג'ורג' ווקר בוש |
| דיוקנו של סגן הנשיא צ'ייני | דיק צ'ייני | סגן הנשיא | 21 ביולי 2007  07:09 – 21:21 |  |  המפלגה הרפובליקנית | ג'ורג' ווקר בוש |
| דיוקנה של סגנית הנשיא האריס | קמלה האריס | סגנית הנשיא | 19 בנובמבר 2021  11:35 – 10:10 |  |  המפלגה הדמוקרטית | ג'ו ביידן |
הערות שוליים

↑  חוקת ארצות הברית מתורגמת לעברית, עמ' 10
↑  Presidential Term and Succession, Assembly of Congress, באתר The Interactive Constitution (באנגלית)
↑  The Continuity of the Presidency: The Second Report of the Continuity of Government Commission, מסמך מאת Continuity of Government Commission, יוני 2009, עמ' 31 (באנגלית)
↑  ויליאם פרילינג, WILLIAM HARRISON: LIFE IN BRIEF, באתר מרכז מילר (באנגלית)
↑  A controversial President who established presidential succession, באתר המרכז החוקתי הלאומי, 29 במרץ 2017 (באנגלית)
↑  ויליאם פרילינג, JOHN TYLER: LIFE IN BRIEF, באתר מרכז מילר (באנגלית)
↑  ג'ון פיריק, Presidential Succession, באתר The Heritage Guide to the Constitution (באנגלית)
↑  ג'ון ד. פיריק ופול א. פריאנד, From Failing Hands: the Story of Presidential Succession, New York City: Fordham University Press, עמ' 127-118
↑  סאלאדין אמבר, WOODROW WILSON: LIFE AFTER THE PRESIDENCY, באתר מרכז מילר (באנגלית)
↑  Thomas R. Marshall, 28th Vice President (1913-1921), באתר הסנאט של ארצות הברית (באנגלית)
↑  Presidential Succession, באתר US Law (באנגלית)
↑  תומאס ה. מאו, Reagan’s Surgery for Colon Cancer Breaks a Taboo, Brings a Floodtide of Calls, באתר לוס אנג'לס טיימס, 27 ביולי 1985 (באנגלית)
↑  נורה או'דנל, President George W. Bush's Historic Transfer of Power, באתר NBC News‏, 29 ביוני 2002 (באנגלית)
↑  ג'רמי פלופסקי, No cancer found after Bush colon exam, באתר רויטרס, 23 ביולי 2003 (באנגלית)
↑  סוכנויות הידיעות, ביידן עבר קולונוסקופיה, האריס הייתה נשיאה ל-85 דקות, באתר ynet, 20 בנובמבר 2021
↑  חדשות 13, בזמן שביידן בבדיקה רפואית: סגניתו הייתה האישה הראשונה עם כוח נשיאותי, באתר חדשות 13, 19 בנובמבר 2021
איור של ג'ון טיילר מקבל את ההודעה על מותו של ויליאם הנרי הריסון מהפקיד הראשי של מחלקת המדינה של ארצות הברית, 1888
מציאת עצמותיו של ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה

שרידיו של המלך ריצ'רד השלישי כפי שהתגלו באתרם באתר של מקדש גריי פריארס, לסטר
בשנת 2012 נמצאו שרידיו של המלך האנגלי האחרון מבית פלנטג'נט, המלך ריצ'רד השלישי.
המלך האנגלי שנהרג בקרב בוסוורת' בשנת 1485 במה שסיים את מלחמות השושנים, ונקבר בכנסיית Grey Friars בלסטר. לאחר פירוק המנזרים על ידי הנרי השמיני ב-1536, אתר קבורתו נשכח והפך לחידה.
בשנת 2012, לאחר מאמצים של חוקרים והיסטוריונים, החלה חפירה באתר חניה בלסטר, שם נמצאו שרידים שהתאימו לתיאורו של ריצ'רד השלישי. בדיקות ה-DNA אישרו שזהות השרידים שנמצאו הם אכן של המלך ריצ'רד השלישי, וסיפקו מידע על חייו ומותו.
בשנת 2015, 530 שנה אחרי מותו בקרב, נקבר המלך ריצ'רד בקתרדלת לסטר.
תקציר

ריצ'רד השלישי, השליט האחרון מבית יורק, נהרג ב-22 באוגוסט 1485 בקרב בוסוורת', הקרב האחרון במסגרת מלחמות השושנים. גופתו נלקחה למנזר בעיר לסטר, שם נקברה. לאחר פירוק המנזרים והריסתן ב-1538, אבד קברו של ריצ'רד. במהלך השנים התאוריה הייתה שעצמותיו של ריצ'רד הושלכו לנהר סואר הסמוך.
החיפוש אחר גופתו של ריצ'רד החל באוגוסט 2012, ביוזמת פיליפה לנגלי ופרויקט Looking for Richard (מחפשים את ריצ'רד) בתמיכת אגודת ריצ'רד השלישי. החפירה הארכאולוגית הובלו על ידי השירותים הארכאולוגיים של אוניברסיטת לסטר, בשיתוף עם מועצת העיר לסטר.
ביום הראשון של החפירות נחשף שלד אנושי של גבר בשנות השלושים לחייו ובו סימנים לפציעות קשות. השלד, שהיה לו כמה מאפיינים פיזיים יוצאי דופן, בעיקר עקמת, עקמומיות חמורה של הגב, הוצא מהאדמה כדי לאפשר ניתוח מדעי. בדיקה הראתה כי האיש נהרג ככל הנראה ממכה של נשק בעל להב גדול, כנראה האלברד, שחתך את החלק האחורי של גולגולתו וחשף את מוחו, או ממכת חרב שחדרה לכל אורך המוח. פצעים אחרים בשלד התרחשו כנראה לאחר המוות כ"פציעות השפלה", שנגרמו כסוג של נקמה לאחר המוות.
גיל העצמות שהתגלו תאם את גילו של ריצ'רד כשנהרג; הם תוארכו בערך לתקופת מותו והתאימו בעיקר לתיאורים הפיזיים של המלך. ניתוח דנ"א ראשוני הראה ש - הDNA שהופק מהעצמות תואם לזה של שני הצאצאים של ריצ'רד, האחד דור 17 והשני דור 19, של אחותו של ריצ'רד אן מיורק. בהתחשב בממצאים אלה יחד עם עדויות היסטוריות, מדעיות וארכאולוגיות אחרות, אוניברסיטת לסטר הודיעה ב-4 בפברואר 2013 כי הגיעה למסקנה מעבר לכל ספק סביר שהשלד שנמצא הוא של מלך אנגליה, ריצ'רד השלישי.
כתנאי לאפשרות לקבור את השלד, הסכימו הארכאולוגים שאם ריצ'רד יימצא, שרידיו ייקברו מחדש בקתדרלת לסטר. התעוררה מחלוקת האם שרידיו שהתגלנו יקברו, בקתרדלת יורק או במנזר ווסטמינסטר. ערעור משפטי אישר שאין עילה משפטית ציבורית לבתי המשפט להיות מעורבים בהחלטה זו. הקבורה מחדש התקיימה בלסטר ב-26 במרץ 2015, במהלך טקס זיכרון שנערך בנוכחות הארכיבישוף מקנטרברי ובכירים בזרמים הנוצריים השונים.
מותו של המלך וקבורתו הראשונה ב-1485

גופתו של ריצ'רד הופשטה עירומה ונלקחה ללסטר שם היא הוצגה לציבור. לפי פולידור ורג'יל, הנרי השביעי "שהה יומיים" בלסטר לפני שיצא ללונדון, ובאותו תאריך לעזיבתו של הנרי - 25 באוגוסט 1485 - נקברה גופתו של ריצ'רד במנזר הנזירים הפרנציסקנים כומר וורוויקשייר וחוקר העתיקות ג'ון רוס, שכתב בין 1486 ל-1491, תיעד שריצ'רד נקבר "במקהלת האחים הקטנים בלסטר". למרות שסופרים מאוחרים יותר ייחסו את קבורתו של ריצ'רד למקומות אחרים, דיווחיהם של ורג'יל ורוס נתפסו על ידי החוקרים המודרניים כאמינים ביותר.