תרגומי המקרא ליוונית
תרגום השבעים

תרגום השבעים (ביוונית עתיקה: (ἡ μετάφρασις τῶν ἑβδομήκοντα; בלטינית: Septuaginta או LXX) הוא שם כוללני, אשר ניתן לאסופה של תרגומים וכתבים אחרים, המבוססים על המקרא העברי, והכתובים ביוונית בניב הקוינה. תרגום זה הוא תוצאה של מפעל תרגומי יוצא דופן, אשר במהלכו לראשונה תורגם חיבור בשפה שמית לשפה הודו-אירופאית. יתרה מזאת, במהלכו נלקחו בחשבון פערים תפיסתיים אדירים, בעלי משמעות פילוסופית, דתית ותרגומית עצומה. יתר על כן, אשר למתרגמים, הרי עליהם היה להתמודד עם טקסט, אשר לא תמיד היה מובן להם – והרי העברית המקראית חדלה להיות בשימוש עוד עם גלות בבל (586 לפנה"ס). על כן, הם הסיקו את תוכנו מ-מסורות פרשניות, מההקשר, מגזרון המילים, מהעברית המשנאית ומתרגומים ארמיים.
תרגום השבעים נעשה על פי מצע (vorlage) עברי ארץ-ישראלי אחד או יותר, השונה מזה של המסורה. קיימים ככל הנראה ארבעה שלבים בהתפתחותו של נוסח תרגום השבעים: א. התרגום המקורי. ב. התפתחות מסורות נוסח מגוונות, כתוצאה מהכנסת תיקונים במגילות הבודדות, עוד בתקופה שלפני הנצרות. ג. לקראת המאה השנייה התייצבות טקסט תרגום השבעים. ד. היווצרות נוסחים חדשים, על בסיסו, בדרך כלל בעלי הטיה תאולוגית. פועל יוצא מכך הוא שהן המקור והן עריכותיו משקפים מסורות פרשניות קדומות למקרא.
התרגומים החלו להתבצע בתקופה שושלת בית תלמי בעיקר באלכסנדריה או באזור השפעתה, החל מהמאה ה-3 לפנה"ס ונמשכו עד למאה ה-2. ברם תרגום השבעים הוא למעשה פרי של תרגומים ושל עריכות שבוצעו בהדרגה, במשך כחמש מאות שנה. נראה שניתנה קדימות לספרים בעלי חשיבות ליטורגית, כמו ספרי התורה וההפטרות. כמו כן, חלק מהתרגומים הם מילוליים, ואילו אחרים הם חופשיים. בנוסף לכך, אמנם במקור תרגום השבעים נערך בידי יהודים, בעבור יהודי אלכסנדריה – ובדומה לתרגומים הארמיים, בראשיתו הוא שימש לפולחן היהודי. אולם, לאחר מכן, נוכרים השתתפו במלאכת עיבודו; ובסופו של דבר, ניכסו אותו לעצמם.
השם 'תרגום השבעים' מקורו באגדה, אשר על פיה תרגום זה חובר בידי 70 (72) מתרגמים. לפי איגרת אריסטיאס, הוא נערך על פי מצוותו של תלמי השני פילדלפוס, אשר מלך בין השנים 285–247 לפנה"ס. אגדה זו מספרת כי מתוך עניין בתרבות היהודים, מלך מצרים ביקש לתרגם את התורה, לצורך צירופה לספרייה הגדולה באלכסנדריה. לשם כך, הוא זימן שבעים ושניים זקנים יהודים; ודאג לתנאי מחיה נאותים בזמן מלאכת התרגום. שבעים המתרגמים ישבו באי פארוס בתאים נפרדים; ולמרבה הפלא, על אף שהם פעלו בנפרד, הם הוציאו מתחת ידם את אותו טקסט. סיפור התהוותו של התרגום, המתבסס על הספר החיצוני "איגרת אריסטיאס", נפוץ בעולם העתיק בין יהודים, עובדי אלילים ונוצרים. הוא מוזכר בחיבורו של הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני, "על חיי משה", שמתאר את החגיגות שנהגו לערוך בזמנו מדי שנה לכבוד עריכת התרגום. הסיפור המופיע ב"איגרת אריסטיאס" מובא גם בקדמוניות היהודים ליוסף בן מתתיהו; וכן בחיבורו של אפיפניוס מסלמיס (320–403 לספירה), "על מידות ומשקלות".
בניגוד למרומז בשמו של התרגום, אין ודאות בכך שהתרגום נערך בידי 70 או 72 מתרגמים. אדרבה, על פי אבות דרבי נתן, רק חמישה מתרגמים השתתפו במלאכת התרגום. ובמסכת סופרים מבואר שהיו שני ניסיונות לתרגום, אחד בהשתתפות חמשה והשני בהשתתפות שבעים ושנים חכמים. קרוב לוודאי שסברה זו נכונה לגבי ספרי התורה; וטוענים כי 70 הוא מספר טיפולוגי, שקשור ל-'70 נשיאי העדה' (שמות כד, במדבר יא). מכל מקום, היות שספרי המקרא השונים תורגמו בידי מתרגמים שונים ובזמנים שונים, אין לדעת את מספר המתרגמים שהשתתפו במלאכת התרגום. גם לא ידוע בוודאות סדר התרגום, אבל נראה שהוא נערך על פי סדר זה: ראשון תורגם בראשית, ואחריו שאר ספרי התורה. לאחר מכן תורגמו תהילים (185), יחזקאל, ירמיהו, ותרי עשר. מאוחר יותר תורגמו יהושע, שופטים ומלכים וכן ישעיהו. עוד יותר מאוחר תורגמו דניאל, וחמש מגילות: אסתר, רות, קהלת, איכה, ושיר השירים - כנראה בידי עקילס הגר.