stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטרום ת'ורמונד
ראשית הקריירה > מושל קרוליינה הדרומית

הקריירה הפוליטית של ת'ורמונד החלה בתקופת חוקי ג'ים קרואו שמנעו מהשחורים להצביע, כשהיו חלק נכבד מהאוכלוסייה במדינתו. הוא רץ כדמוקרט במדינה של מפלגה אחת ונבחר לתפקיד מושל קרוליינה הדרומית ב-1946, בעיקר בזכות הבטחה לפעול לשקיפות בממשל המקומי.
רבים טענו שת'ורמונד היה פרוגרסיבי, בעיקר עקב לחציו לעצור אנשים שביצעו לינץ' באדם שחור. אף אחד מהנאשמים לא הורשע בידי חבר המושבעים הלבן (השחורים לא יכלו לשרת בחבר המושבעים) אולם ת'ורמונד זכה לשבחים מצד NAACP והאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות עקב מאמציו להעמיד את הרוצחים לדין.
ראשית הקריירה > ריצתו לנשיאות

ב-1948, ציווה הנשיא הארי טרומן לחסל את האפליה הגזעית בצבא, תמך בביטול המס שמנע משחורים ומלבנים עניים להצביע, ותמך בחוקים ממשלתיים נגד לינץ'.
בתגובה, הפך ת'ורמונד למועמד נשיאותי בתור מועמד המפלגה הדמוקרטית של זכויות המדינות, או ה"דיקסיקרטים". המפלגה התפלגה מהמפלגה הדמוקרטית במחאה על המעורבות הממשלתית בנושאי המדינה. תומכי ת'ורמונד השתלטו על המפלגה בדרום, וטרומן לא יכול היה להתמודד באלבמה. ת'ורמונד זכה בארבע מדינות וב-39 אלקטורים, אולם טרומן נבחר מחדש.
במהלך מערכת הבחירות נאם ת'ורמונד והצהיר שאין מספיק חיילים בצבא שייאלצו את הדרום לוותר על ההפרדה הגזעית ולשלב את השחורים בקהילה.
ראשית הקריירה > ריצתו לסנאט

לפי חוקת המדינה, לא יכול היה ת'ורמונד להתמודד על כהונה שנייה כמושל ב-1950, ולכן החליט להתמודד בבחירות המקדימות על המושב הדמוקרטי בסנאט. כיוון שהמפלגה הדמוקרטית שלטה במדינה, היה ברור שהמנצח בבחירות המקדימות יהיה הסנאטור. שני המועמדים דחו את הנשיא טרומן במהלך מסע הבחירות. ת'ורמונד הפסיד, כשהוא זוכה ל-46% מקולות הבוחרים. היה זה הפסדו הפוליטי היחיד.
ב-1952, תמך בדווייט אייזנהאואר הרפובליקני לנשיאות, ולא במועמד הדמוקרטי עדלי סטיבנסון. מנהיגי המפלגה המקומיים מנעו מת'ורמונד לקבל את המועמדות לסנאט ב-1954, והוא רץ כמועמד עצמאי.
קריירה בסנאט > שנות החמישים

הסנאטור הדמוקרטי היוצא לא זכה לתחרות בבחירות של 1954, אולם מת בספטמבר, חודשיים לפני יום הבחירות. המנהיגים הדמוקרטים מינו במהירות את הסנאטור המקומי אדגר בראון כמועמד חלופי. רבים כעסו על החוסר בבחירות מקדימות, בעיקר בגלל שלא הייתה חלופה לדמוקרטים במדינה. ת'ורמונד הכריז על התמודדותו כמועמד עצמאי.
בהמלצת המושל, הבטיח ת'ורמונד שאם ייבחר לסנאט, יתפטר ב-1956 כדי להתמודד בבחירות מקדימות בהן יוכל להיבחר. היה ברור לכולם שהבחירות בתוך המפלגה היו התחרות האמיתית לגבי איוש התפקידים. המפלגה הרפובליקנית, שמשכה את תמיכת השחורים, יכלה להשפיע על המועמד הנשיאותי אולם הייתה חסרת השפעה ברמה המקומית.
ת'ורמונד ניצח בקלות בבחירות ב-1954. כפי שהבטיח, התפטר ב-1956 כדי לרוץ בבחירות המקדימות וניצח גם בהן. לאחר היבחרו מחדש ב-1956, נבחר מחדש לסנאט בידי הבוחרים המקומיים עד לפרישתו כעבור 46 שנים.
ת'ורמונד תמך בהפרדה הגזעית במהלך רוב כהונתו. הוא הכריז שהתנגד לפסק דין בראון נגד מועצת החינוך שקבע שהפרדה גזעית בבתי ספר ציבוריים לא הייתה חוקתית.
בניסיון למנוע את העברת חוק זכויות האזרח של 1957, נאם ת'ורמונד את הפיליבסטר הארוך ביותר עבור סנאטור, ונאם במשך 24 שעות ו-18 דקות. מיטות מתקפלות הובאו ממלון סמוך כדי שהמחוקקים יוכלו לישון בזמן שת'ורמונד נאם על נושאים מוזרים ולא קשורים, כולל המתכון של סבתא שלו לביסקוויטים. סנאטורים דרומיים אחרים, שהסכימו כחלק מפשרה לא לנקוט בפיליבסטר, כעסו עליו כיוון שחשבו שהתנגדותו לחוק פגעה במעמדם.
קריירה בסנאט > שנות השישים

ת'ורמונד היה במסלול התנגשות עם המפלגה הדמוקרטית, שמנהיגה החלו לתמוך בתנועה לזכויות האזרח שהובלה בידי שחורים בדרום שחפצו באכיפה של זכויותיהם החוקתיות, כזכות הצבעה וכשוויון בפני החוק. עם העברת חוק זכויות האזרח של 1964, החלו השחורים במדינת קרוליינה הדרומית להצביע. ב-16 בספטמבר 1964, עבר ת'ורמונד אל המפלגה הרפובליקנית.
הוא תפס תפקיד חשוב במשיכת הבוחרים הלבנים ממדינתו לתמיכה במועמד הרפובליקני לנשיאות, בארי גולדווטר, ב-1964, ובריצ'רד ניקסון ב-1968. קרוליינה הדרומית ומדינות דרומיות אחרות תמכו בדמוקרטים בכל מערכת בחירות מאז סוף תקופת השיקום, כשהדמוקרטים הלבנים השתלטו על הדרום, עד ל-1960. אולם הכעס כלפי תמיכת הדמוקרטים בזכויות האזרח הובילה לכך שג'ון פיצג'רלד קנדי בקושי זכה במדינה ב-1960. עדלי סטיבנסון בקושי זכה במדינה ב-1952 בהפרש של 5,000 קולות ועם 50.72% מהקולות, בהשוואה ל-49.28% לדווייט אייזנהאואר. לשם השוואה, ב-1948, קיבל המועמד הרפובליקני תומאס דיואי 3.78% מהקולות (ת'ורמונד, שרץ כ"דיקסיקרט", זכה ל-71.97% מהקולות, וטרומן זכה ל-24.14% מהקולות, כלומר 96.11% מהקולות הלכו לדמוקרטים). (ב-1960, זכה ת'ורמונד ל-14 אלקטורים שתמכו בו כסגן נשיא מתוך חמישה עשר שהיו אמורים לתמוך בהארי בירד לנשיאות).
לאחר רצח קנדי, תמך הנשיא לינדון ג'ונסון בחוק זכויות האזרח ובהבטחת זכות הצבעה לשחורים. החוקים חיסלו את ההפרדה הגזעית וסייעו לממשל לאכוף את זכויות האזרח בעזרת פיקוח על הבחירות במדינות בהן הופלו שחורים. השמרנים התנגדו לכך, כולל הסנאטור רוברט בירד, שנאם כנגד החוק במשך ארבע עשרה שעות ו-13 דקות. גולדווטר ניצח בקרוליינה הדרומית בהפרש גדול.
ב-1966, נבחר ארנסט הולינג, המושל לשעבר, לייצג את קרוליינה הדרומית בסנאט. הוא שירת עם ת'ורמונד במשך 36 שנים, והם היו זוג הסנאטורים ששירת הכי הרבה זמן בתולדות המדינה. הם היו חברים טובים והוותק שלהם העניק למדינתם השפעה על הסנאט.
בוועידה הרפובליקנית הלאומית ב-1968, הצליח ת'ורמונד להביא לתמיכה דרומית בריצ'רד ניקסון, למרות ניסיונו של מושל קליפורניה, רונלד רייגן, להיכנס למירוץ. מושל ניו יורק, נלסון רוקפלר, גם ניסה להתמודד אולם לא הצליח. במסע הבחירות בסתיו, זכה ניקסון ב-38% מקולות קרוליינה הדרומית והצליח להשיג את האלקטורים שלה. ג'ורג' וולאס תומך ההפרדה הגזעית התמודד גם הוא, וקולות הדמוקרטים התפלגו בינו (32.3%) למועמד הדמוקרטי, יוברט האמפרי, שזכה ל-29.6% מהקולות. מדינות הדרום האחרות תמכו ברובן בוולאס.
ת'ורמונד השתיק את החשש השמרני שניקסון ימנה סגן רפובליקני ליברל. ניקסון הסכים למנות את מושל מרילנד, ספירו אגניו, להיות סגנו.
ת'ורמונד הצליח למנוע את מינויו של אייב פורטס, שופט ליברל, לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית. הוא מנע מהנשיא ג'ונסון לבצע את המינוי עד שניקסון נכנס לתפקידו.
ת'ורמונד זלזל בהחלטת בית המשפט מ-1969 שציוותה על שילוב גזעי בבתי הספר הדרומיים. הדרום התנגד מאז 1954 לפסיקה שההפרדה הגזעית בבתי הספר אינה חוקתית. ת'ורמונד שיבח את ניקסון במשבר וטען שניקסון מנע את המיזוג הגזעי ותמך בדרום.
קריירה בסנאט > שנות השבעים

בשל השפעתו בממשל ניקסון, הצליח ת'ורמונד להשיג כסף ממשלתי רב, מינויים ממשלתיים ופרויקטים לקרוליינה הדרומית. הוא נחשב לנציג הבולט של מדינתו בממשל.
בבחירות לתפקיד המושל ב-1970, מועמדו המועדף של ת'ורמונד, אלברט ווטסון, הובס בידי יריבו ג'ון ווסט. ווטסון ערק לרפובליקנים ב-1965 בעקבות ת'ורמונד, ונחשב לקרוב אליו. הוא הפסיד בעיקר בגלל התנגדותו לחקיקת זכויות האזרח. ת'ורמונד נאלץ להתמתן בנושא יחסים בין גזעיים.
ב-1970, ביקש ת'ורמונד מניקסון למנות את ג'וזף רוג'רס, הבן, עוד עורק לרפובליקנים מטעם קרוליינה הדרומית, לתפקיד המושל. ככל שהמינוי התעכב, התייאש רוג'רס ולבסוף סירב להתמודד. הוא טען שממשל ניקסון הושפע מהתנגדות ה-NAACP למינויו.
ב-4 בפברואר 1972, שלח ת'ורמונד מברק לאנשי ניקסון לצורך גירושו של ג'ון לנון מארצות הברית בגלל פעילותו הפוליטית. המסמך טען שהשפעתו של לנון על צעירים יכולה להזיק לניסיונו של ניקסון להיבחר מחדש, והציע לבטל ללנון את הוויזה. עד 1976 איים ממשל ניקסון בגירוש לנון. המסמכים התגלו בתיקי ה-FBI לאחר חקיקת חוק חופש המידע.
באותה התקופה האזין השירות החשאי לשיחותיו של ת'ורמונד.
ב-1976, הופיע ת'ורמונד בתשדיר למען הנשיא היוצא, ג'רלד פורד, מול מושל ג'ורג'יה לשעבר, ג'ימי קרטר. בתשדיר טען ת'ורמונד שפורד (שנולד בנברסקה וגר רוב חייו במישיגן) נשמע כמו דרומי יותר מקרטר.
קריירה בסנאט > עמדותיו בנוגע לגזע לאחר שנות השבעים

בשנות השבעים, השחורים היו 30% מאוכלוסיית קרוליינה הדרומית. אלפי שחורים עזבו את המדינה במחצית הראשונה של המאה העשרים לטובת מדינות הצפון. לאחר חוק זכויות ההצבעה, השחורים יכלו להצביע בקרוליינה הדרומית. הפוליטיקאים לא יכלו להתעלם מהם ומהלבנים שתמכו בזכויות האזרח.
ת'ורמונד מינה חבר שחור לצוות הסנאט שלו ב-1971. ב-1983 תמך בחקיקה להפיכת יום הולדתו של מרטין לותר קינג לחג לאומי. עד שנת 2000 קרוליינה הדרומית העניקה זכות לעובדים לחגוג את חג זה או אחד משלושה חגים של הקונפדרציה. למרות זאת, ת'ורמונד לא גינה את עמדותיו לגבי ההפרדה הגזעית.
קריירה בסנאט > סוף הקריירה

ת'ורמונד מונה לתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית ב-1981, וכיהן בתפקיד הטקסי במשך שלוש כהונות, לצד יריבו רוברט בירד, בהתחשב במפלגת הרוב בסנאט. הוא שמר על מערכת יחסים קרובה עם ממשל רייגן.
ת'ורמונד היה חבר בוועדת המשפטים של הסנאט במהלך השימועים של קלרנס תומאס ב-1991 ועבד עם ג'ו ביידן, יושב ראש הוועדה (שלימים יהפוך לנשיא ארצות הברית). הוא הצטרף למיעוט הרפובליקנים שתמכו בחוק להגבלת הנשק החם.
ב-5 בדצמבר 1996, הפך לסנאטור המבוגר ביותר, וב-25 במאי 1997, לסנאטור הוותיק ביותר (41 שנים ועשרה חודשים), והצביע בפעם ה-15,000 בספטמבר 1998. כעבור חודש, כשג'ון גלן עמד לעלות אל טיסת STS-95, בעודו בן שבעים ושבע, שלח לו ת'ורמונד, המבוגר ממנו בתשע עשרה שנים, הודעה שבה טען שגם הוא רוצה לטוס.
לקראת סוף כהונתו בסנאט, טענו מבקריו של ת'ורמונד על נסיגה ביכולותיו השכליות. תומכיו טענו מנגד שאמנם גילו המופלג מעיב על עבודתו הפרלמנטרית, אך הוא נותר פעיל וצלול, ושהגיע לכל הצבעה. בראשית 1999, כפי שהבטיח, התפטר מתפקידו כיושב ראש ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית.
ת'ורמונד סירב להיבחר מחדש בשנת 2002, והוחלף בידי לינדזי גרהאם, שעדיין מכהן כסנאטור.
ת'ורמונד עזב את הסנאט בינואר 2003, כסנאטור בעל תקופת הכהונה הארוכה ביותר (שיא אותו שבר בירד). בנאום הפרידה שלו, הודיע שהוא אוהב את כל הסנאטורים, ובעיקר את נשותיהם, כרמז לאופיו הפלרטטן. ביום הולדתו המאה, עם חגיגת פרישתו, הודה לכל הסנאטורים על מעשיהם.
יום הולדתו המאה של ת'ורמונד נחגג ב-5 בדצמבר 2002.
חיים אישיים > נישואין וילדים

ת'ורמונד היה בן ארבעים וארבע כשנישא לאשתו הראשונה, ג'ין קראוץ' (1926–1960) באחוזת המושל של קרוליינה הדרומית. באפריל 1947 שפט בתחרות יופי שבה נבחרה קראוץ' למיס קרוליינה הדרומית. הוא שכר אותה לתפקיד מזכירתו הפרטית. ב-13 בספטמבר 1947, הציע לה נישואין. היא מתה כעבור שלוש עשרה שנים מגידול מוחי בגיל שלושים ושלוש. לא היו להם ילדים.
ת'ורמונד נישא לאשתו השנייה, ננסי ג'אניס מור (ילידת 1946) ב-22 בדצמבר 1968. הוא היה בן שישים ושש והיא הייתה בת עשרים ושתיים. היא זכתה בתחרות מיס קרוליינה הדרומית ב-1965. כעבור שנתיים שכר אותה לעבור במשרדו בסנאט. הם נפרדו ב-1991 ולא התגרשו.
בגיל שישים ושמונה ב-1971, נולד ילדו הראשון מננסי, שהייתה בת עשרים וחמש. ילדיו הם ננסי מור ת'ורמונד (1971–1993) שנהרגה בידי נהג שיכור, ג'יימס הבן (יליד 1972) שהפך לתובע מחוזי בקרוליינה הדרומית, ג'וליה גרטרוד (ילידת 1974) שעובדת עבור הצלב האדום והייתה אם נכדו הראשון, ופול ת'ורמונד (יליד 1976) שנבחר לסנאט של קרוליינה הדרומית.
חיים אישיים > בתו הראשונה

חצי שנה לאחר מותו, חשפה אישה בשם אסי וושינגטון ויליאמס שהיא הייתה בתו. היא הייתה שחורה, נשואה עם ילדים. היא הייתה מורה בגמלאות שנולדה ב-12 באוקטובר 1925, לעוזרת המשפחתית של משפחת ת'ורמונד, אז בת שש עשרה. ת'ורמונד לא הכיר בבתו במהלך חייו אולם שילם עבור לימודיה והעניק לה קצבה. בריאיון טענה שלא גילתה שהייתה בתו במהלך חייו כדי לא לפגוע באף אחד מהם.
משפחת ת'ורמונד הכירה בה, ושמה התווסף לאנדרטה לזכרו של ת'ורמונד. רבים בקרוליינה הדרומית חשדו בכך שהייתה בתו, שכן היא הייתה מקורבת למשפחה ואליו.
וושינגטון ויליאמס רצתה להצטרף לקבוצת בנות יוצאי הקונפדרציה, מעמד שהיה אפשרי עבורה עקב מוצאו של אביה. היא מתה ב-4 בפברואר 2013.
מותו

ת'ורמונד מת בשנתו ב-26 ביוני 2003 בשעה 9:45 בערב מאי ספיקת לב בבית החולים.
סטרום ת'ורמונד ב-1961
ת'ורמונד ב-1969
תו'רמונד (משמאל) מנהל מסע בחירות עבור רונלד רייגן ב-1980
הנשיא רייגן ות'ורמונד בחדר הסגלגל
מרגרט תאצ'ר ות'ורמונד בארוחה רשמית ב-1981
ת'ורמונד ביום הולדתו המאה
בני רגב

בנימין (בני) רגב (24 במאי 1945 - 18 ביוני 2024) היה פוליטיקאי ישראלי ששימש כראש עיריית לוד בשנים 1996–1998 ושוב בשנים 2002–2007. הוא הורשע בקבלת שוחד מאיש העסקים דודי אפל ונידון בשנת 2010 ל-18 חודשי מאסר בפועל ושנת מאסר על תנאי.
ביוגרפיה

רגב נולד בשנת 1945 בשם בנימין רגיב. בהמשך עברת את שם משפחתו לרגב. הוא החל את פעילותו הציבורית כמנהל קבוצת הכדורגל הפועל לוד החל מהמחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-20. בשנים בהן היה מנהלה העפילה הקבוצה ב־1978 מליגה ב' לליגה א', ושנה לאחר מכן העפילה לליגה הארצית והשלימה עליית ליגה פעם שנייה ברציפות. ב-1982 העפילה הקבוצה לליגה הלאומית, אז הליגה הבכירה של ישראל, לראשונה אחרי 17 שנים. רגב הוביל את הקבוצה ב-1984 לזכייה היסטורית בגביע המדינה בכדורגל, בהדרכתו של המאמן דרור קשטן.
בשנת 1983 נבחר רגב לראשונה כחבר מועצת עיריית לוד מטעם רשימת "לוד יפה". הוא התמודד בנוסף גם לראשות העיר וזכה ב-15% מקולות הבוחרים. הוא לא עלה לסיבוב השני ואחרי הבחירות שימש כסגנו של ראש העירייה מקסים לוי. הקואליציה של לוי ידעה מתיחויות רבות ורגב פוטר בסוף שנת 1988. בשנת 1989 החליט רגב להתמודד מול לוי לראשות העירייה מטעם רשימתו, אך הפסיד. עם זאת הוא נבחר שוב לחבר מועצת עיריית לוד ומונה לסגן וממלא מקום ראש העירייה. רשימתו שמרה על כוחה מהבחירות הקודמות והכניסה שלושה מנדטים גם בבחירות האלה.
בשנת 1993 איחד מקסים לוי את רשימתו עם סיעתו של רגב ועם רשימה נוספת של פעילי ליכוד בעיר. רגב הוצב במקום השני ברשימה המשותפת, שזכתה לתמיכת הליכוד ומפלגת העבודה. בבחירות זכתה הרשימה בתשעה מנדטים ורגב מונה שוב לסגנו וממלא מקומו של לוי.
משפנה לוי בשנת 1996 לפוליטיקה הארצית החליף אותו רגב כראש העירייה, לאחר שנבחר ברוב קולות. רגב נאלץ להתמודד עם גירעון גדול שהוריש לו ראש העיר הקודם ובעיות נוספות בעיר. בבחירות המוניציפליות שהתקיימו בנובמבר 1998 התמודד רגב שוב על ראשות העירייה ברשימה עצמאית בתמיכת מפלגת העבודה, אך הפסיד לפנחס עידן מהליכוד. רגב כיהן כיו"ר האופוזיציה העירונית עד שנת 2000, אז הודח עידן בגלל הגירעון הכבד שצברה העירייה. את מקומו תפסה ועדה קרואה שמינה משרד הפנים, בראשות אריה ביבי. בתום שנתיים של ניהול העיר תחת ועדה קרואה החליט שר הפנים אלי ישי לערוך בחירות בעיר. רגב התמודד שוב לראשות העיר כמועמד עצמאי מול מקסים לוי שפרש מהכנסת ומול יו"ר סניף העבודה החדש בעיר, גבי אסרף. רגב הפסיד וגם רשימתו איבדה מכוחה וירדה ל-2 מנדטים. בזכות קשריו האישיים עם מקסים לוי מונה רגב שוב לסגנו וממלא מקומו. לאחר שמקסים לוי נפטר באופן פתאומי באוקטובר 2002 נבחר רגב כראש העירייה בבחירות פנימיות של חברי המועצה. באותה עת גם הצטרף למפלגת הליכוד. בבחירות המקומיות שנערכו באוקטובר 2003 התמודד רגב על ראשות העירייה מטעם הליכוד וזכה.
תקופתו כראש העירייה התאפיינה במנהל לא תקין ובצבירת גירעונות. במרץ 2004 קיים מנכ"ל משרד הפנים שימוע לרגב, כצעד מקדים להקמתה של ועדת חקירה לבדיקת תפקודה הכספי של עיריית לוד. ועדת החקירה שהקים משרד הפנים המליצה להדיח את רגב ולמנות במקומו ועדה קרואה, אולם ההמלצה לא מומשה ובמקום זאת אישר משרד הפנים לרגב לבצע תוכנית הבראה. שתי עמותות, "תושבים למען מנהל תקין בלוד" ותנועת אומ"ץ, עתרו לבג"ץ במרץ 2006 נגד שר הפנים, בבקשה להורות לו להעביר מתפקידו את רגב ולמנות ועדה קרואה לעיר. בפברואר 2007 הדיח שר הפנים רוני בר-און את רגב והחליט להקים ועדה קרואה. רגב עתר לבג"ץ נגד ההחלטה אך עתירתו נדחתה.
הרשעה בפלילים

בספטמבר 2003 הגישה פרקליטות המדינה כתב אישום נגד איש העסקים דוד אפל וחברת "מגדלי הזוהר" שהייתה בבעלותו, על ארבע פרשות שונות של שוחד ומרמה. על פי כתב האישום, פעל אפל כיזם מקרקעין באזור המרכז, בעיקר באזור לוד וגבעת שמואל, להשגת תמיכתם של עובדי ציבור בענייניו העסקיים באמצעות טובות הנאה כספיות שהעניק להם. בתמורה, על-פי כתב האישום, הבטיח את המשך בחירתם כעובדי ציבור. תחילה הכחיש רגב כל קשר לפרשה, אף על פי ששמו הוזכר בכתב האישום ושימש כעד מטעם התביעה.
לאחר 3 שנות חקירה נעצר רגב לחקירה במאי 2006. רגב נחקר בחשד למספר פרשות שוחד. ביוני 2006, החליטה פרקליטות מחוז תל אביב להגיש כתב אישום נגד רגב, באשמת לקיחת שוחד מדוד אפל. על-פי כתב האישום, מימן אפל וחברת "מגדל הזוהר" שבבעלותו את מערכת הבחירות של רגב לראשות העיר בשנת 1998 בסכום של כ-1.4 מיליון שקלים והוא גם קיבל סיוע לוגיסטי מעובדי החברה. בנוסף העמידה חברת "מגדל הזוהר" ערבות בנקאית לכיסוי חוב ממערכת הבחירות של רגב, ואף חויבה לבסוף לשלם את הסכום בסך 150 אלף שקל. בתמורה קידם רגב כסגן ראש העירייה את ענייניה של שכונת גני אביב שאותה בנה אפל בעיר באותן השנים. רגב פעל גם לסיפוח אדמות מושב גנתון, אותן רכש אפל, ללוד ופעל לשינוי ייעוד הקרקע לצורכי בנייה למגורים.
באפריל 2010, הורשע ונידון ל-18 חודשי מאסר בפועל ושנת מאסר על תנאי, ונקבע כי היה קלון במעשיו. במרץ 2013 השתחרר לאחר שנה בכלא. עונשו קוצר בשליש בשל מצב בריאותו הקשה ובגין התנהגות טובה.
אחרית ימיו

לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 הודיע רגב שיתמודד על מקום במועצת העיר. מועמדותו גררה דרישה לפסילתה מצד התנועה לאיכות השלטון ובסופו של דבר הוא לא התמודד.
באפריל 2024 הוחלט לקרוא לאצטדיון הכדורגל העירוני בלוד על שם רגב.
רגב נפטר ב-18 ביוני 2024. הותיר אחריו אישה, חנה, שלושה ילדים ונכדים. התגורר בלוד.
הערות שוליים

↑  עפרה אידלמן, איש העסקים דוד אפל נידון לשלוש שנים וחצי מאסר, באתר הארץ, 13 ביולי 2010
↑  לוד תשחרר את נעמן וברטר, מעריב, 24 בנובמבר 1985
↑  4 נעצרו בהתפרעות באסיפת בחירות בלוד, מעריב, 7 בפברואר 1989
↑  אנשיל פפר, מזל מועלם, היום בחירות בלוד; המקובל כדורי תומך במועמד מתחרה בש"ס, באתר הארץ, 14 במאי 2002
↑  אלי סניור, ראש עירייה חדש בלוד: בני רגב, באתר ynet, 13 בנובמבר 2002
↑  רינת ברקוביץ, ‏העיר הכי דמוקרטית בישראל, באתר גלובס, 22 בינואר 2003
↑  אמנון ברזילי, לוד - המועמד מרמת השרון צפוי לחזור הביתה, באתר הארץ, 27 באוקטובר 2003
יהונתן ליס, הליכוד איבד את השלטון בערים המרכזיות, באתר הארץ, 27 באוקטובר 2003
↑  ראלי סער, נשקל מינוי ועדת חקירה לחובות העיר לוד, באתר הארץ, 9 במרץ 2004
↑  שמואל דקלו, ‏תושבי לוד עתרו לבג"ץ: להדיח את ראש העיר בני רגב, באתר גלובס, 6 במרץ 2006
↑  אלי סניור ומירי חסון, שר הפנים הדיח את ראש עיריית לוד, באתר ynet, 4 בפברואר 2007
↑  אלי סניור, עתירה לבג"ץ: לבטל פיטורי ראש עיריית לוד, באתר ynet, 6 בפברואר 2007
↑  יהונתן ליס, הוגש כתב אישום נגד ראש העיר לוד בני רגב - מואשם שלקח שוחד מדוד אפל, באתר TheMarker‏, 22 ביוני 2006
↑  זיו מאור, לא המציא את השיטה, אבל פיתח השימוש בה לאמנות, באתר הארץ, 22 בינואר 2004
↑  ברוך קרא, סעיפי האישום נגד דוד אפל, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2003
↑  רגב: בעלי עניין מנסים ליצור רושם מוטעה, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2003
↑  אמיר זוהר, שוחד? שקל אין לי, באתר הארץ, 27 בפברואר 2007
↑  נועם שרביט, ‏הוארך מעצרו של ראש העיר לוד בני רגב; המשטרה: חשש שישבש הליכי חקירה, באתר גלובס, 15 במאי 2006
יצחק דנון, ‏"החשדות למעשים בעיריית לוד עלולים לכרסם ביסודות החברה", באתר גלובס, 17 במאי 2006
↑  יצחק דנון, ‏מסתעפת חקירת פרשת השוחד בעיריית לוד: נעצרו 5 חשודים נוספים, באתר גלובס, 18 במאי 2006
↑  יהונתן ליס, הוגש כתב אישום נגד ראש העיר לוד בני רגב - מואשם שלקח שוחד מדוד אפל, באתר TheMarker‏, 22 ביוני 2006
↑  הדס מגן, ‏דודי אפל הורשע במתן שוחד לראש עיריית לוד לשעבר בני רגב, באתר גלובס, 15 באפריל 2010
↑  קוצר עונשו של ראש עיריית לוד שהורשע בשוחד, באתר וואלה, 17 במרץ 2013
↑  בני רגב חוזר, ובגדול!, באתר רמלוד נט באר יעקב, 26 בינואר 2018
↑  משה נעים, איכות השלטון למשרד הפנים: מנעו התמודדות בנימין רגב, באתר כאן נעים, 23 באפריל 2018
↑  אביחי טבק, "מחווה": איצטדיון לוד ייקרא ע"ש ראש עיריית לוד לשעבר שהורשע בשוחד, באתר מקומונט לוד, ‏2024-04-03
↑  אשר גולדברג‏, יו"ר הפועל לוד לשעבר בני רגב הלך לעולמו: "שם את לוד על המפה", באתר וואלה, 18 ביוני 2024
האצטדיון העירוני על שם בני רגב.
שרה ארנטל

עבודה של ארנטל בקריית המלאכה בתל אביב
שרה ארנטל (באנגלית, "Sara Erenthal"; על יצירותיה היא נוהגת לחתום באותיות הודיות सारा - שרה) היא אמנית רב-תחומית ואמנית-רחוב ישראלית-אמריקנית.
ביוגרפיה

ארנטל נולדה למשפחה חרדית-ליטאית בשכונת מאה שערים בירושלים. אביה היה מעצב גרפי, פעיל בקבוצת נטורי קרתא ומתנגד לציונות, שאף כתב בביטאון הקבוצה "החומה". אמה, ממוצא צרפתי, עסקה אף היא מעט באומנות. בגיל שלוש היגרה עם משפחתה לברוקלין, שם התגוררו לאורך השנים במספר שכונות חרדיות: בורו פארק, מונסי וקריית יואל של חסידות סאטמר. ביתה היה דובר יידיש ובבית הספר דיברו באנגלית. כילדה, נחשפה בעיקר לאמנות בסביבה חרדית - ציורי נופים ורבנים.
בגיל 17 חזרה המשפחה לישראל בעקבות נישואי אחותה. על מנת להימנע משידוך, ברחה ארנטל מבית ההורים, ובהמשך חזרה בשאלה ואף שרתה בצה"ל כפקידת מבצעים בפלס"ר נח"ל, כשהיא מתגוררת בקיבוץ פלמחים כחיילת בודדה.
לאחר שחרורה מהצבא התגוררה תקופה מסוימת באילת, ולאחריה שבה לניו-יורק שם עבדה כמטפלת, והתגוררה בשורה של דירות מוזנחות. בתקופה זו החלה לצייר על קירות הבתים בהם התגוררה, והחלה לצייר ולמכור עבודות. ארנטל למדה באופן אוטודידקטי, ולדבריה, החלה לעסוק באמנות ככלי טיפולי עבור עצמה. בהמשך טיילה תקופה גם מסביב לעולם ובין היתר בהודו, שם מכרה רישומים שציירה על חוף הים.
עבודות הגרפיטי שלה מופיעות בתל אביב ובניו-יורק, בייחוד בשכונת ברוקלין. מוטיב חוזר בעבודותיה היא דמות נשית מינימליסטית המשתנה מיצירה ליצירה (ופעמים רבות מופיעה חשופת חזה). באתר האינטרנט שלה היא מציינת כי עבודתה מתמקדת בנושאים של 'עקירה, הישרדות ושחרור'. עבודותיה עוסקות גם בסוגיות של צדק חברתי, זכויות נשים, פמיניזם ואקטיביזם. לצד אמנות רחוב, עבודותיה כוללות גם עבודות מיצג, פיסול, רישום וציור. בעבודותיה היא נוהגת לשלב חומרים מחיי היום יום.
באוקטובר 2021 הפכה את הדירה אותה שכרה ביפו במהלך ביקור בישראל לתערוכה תחת השם דירה להשכיר (באוצרות של אלעד ירון), שכללה שורה של מיצבים ויצירות שלה שנתלו ברחבי הדירה, כמו גם את החוזה עליו חתמה עם בעל הבית.
תערוכות

2012 - SKY GALLERIES - JEWISH ART NOW, תערוכה קבוצתית, ניו-יורק
יוני 2013 - BUSHWICK OPEN STUDIOS - Loom Studios, תערוכת יחיד, ברוקלין, ניו-יורק
אוגוסט 2014 - SOAPBOX GALLERY, תערוכת יחיד, ברוקלין, ניו-יורק
אוקטובר 2015 - FIVE MYLES - INTERLUDE PROJECT, ברוקלין, ניו-יורק.
יולי 2016 - REPAIR THE WORLD, תערוכה קבוצתית, Brooklyn: Juxtaposition, ברוקלין, ניו-יורק
אוגוסט 2016 - 212 ARTS, תערוכה קבוצתית, ברוקלין, ניו-יורק
מרץ 2017 - FIVE MYLES, תערוכת יחיד: Moving On, ברוקלין, ניו-יורק
אוגוסט 2017 - GOOGLE NYC, תערוכת יחיד, ניו-יורק
ספטמבר 2017 - SPREAD ART NYC, תערוכה קבוצתית, ברוקלין, ניו-יורק
אוקטובר 2017 - FAT FREE ART GALLERY, תערוכה קבוצתית, ניו-יורק
פברואר 2018 - THE RED HOUSE SHAPIRA, תערוכת יחיד: Re-cover, תל אביב, ישראל
מרץ 2018 - CON ARTIST COLLECTIVE, תערוכה קבוצתית, ניו-יורק
מרץ 2018 - THE SAMPLER BUSHWICK, תערוכה קבוצתית, ניו-יורק
אפריל 2018 - MUSEUM OF JEWISH MONTREAL, תערוכת יחיד, מונטריאול, קנדה
אוגוסט 2019 - THE STOREFRONT PROJECT, תערוכת יחיד, ניו-יורק
אוקטובר 2021 - דירה להשכיר, יפו, ישראל
הערות שוליים

1 2  האתר הרשמי של ארנטל (באנגלית)
1 2 3 4  שרה ארנטל בבלוג אמנות הרחוב של דרור הדדי
1 2 3 4 5  תחיה ברק, גדלה במשפחה חרדית, נדדה כל חייה בין דירות רעועות - וכעת מציגה תערוכה בדירתה השכורה, באתר ynet, 12 באוקטובר 2021
↑  Howard Halle, This New York artist is producing timely work on discarded items around the city, Time Out, ‏28 במאי 2020
↑  טכנית גרה בברוקלין, מציגה "דירה להשכיר״ ביפו - מגזין פורטפוליו, באתר מגזין פורטפוליו, ‏11 באוקטובר 2021
1 2  באתר הגלריה
↑  באתר הגלריה
↑  דף האירוע בפייסבוק
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "שרה ארנטל".
עבודה של ארנטל ברחוב צ'לנוב בתל אביב
עבודות של ארנתל על מבנה סמוך לשדרות ירושלים ביפו
רחב (עיר מקראית)

מצפה
רמון
מצפה
רמון
תל תל בירה, אשר יש המזהים אותו עם רְחֹב המקראית
ברשימת ערי שבט אָשֵׁר המובאת בספר יהושע פרק י"ט נזכרת פעמיים עיר בשם רְחֹב. בפסוק כ"ח רְחֹב נזכרת יחד עם עֶבְרֹן־עַבְדּוֹן וקָנָה שבצפון הנחלה ואחר כך היא נזכרת שוב יחד עם עֻמָה (המזוהה עם עַכּוֹ) ועם אֲפֵק שבעמק עַכּוֹ בדרום הנחלה.
”וַיֵּצֵא הַגּוֹרָל הַחֲמִישִׁי לְמַטֵּה בְנֵי אָשֵׁר לְמִשְׁפְּחוֹתָם: ... וְעֶבְרֹן וּרְחֹב וְחַמּוֹן וְקָנָה עַד צִידוֹן רַבָּה. וְשָׁב הַגְּבוּל הָרָמָה וְעַד עִיר מִבְצַר צֹר וְשָׁב הַגְּבוּל חֹסָה וְהָיוּ תֹצְאֹתָיו הַיָּמָּה מֵחֶבֶל אַכְזִיבָה. וְעֻמָה וַאֲפֵק וּרְחֹב עָרִים עֶשְׂרִים וּשְׁתַּיִם וְחַצְרֵיהֶן.”.
על פי הנאמר בספר שופטים בני אָשֵׁר לא הצליחו לכבוש את רְחֹב מהכנענים שחיו בה, אך היא נזכרת ברשימת ערי הלווים שנמסרו לבני גֵרְשׁוֹן מנחלת אָשֵׁר.
זיהוי האתר

לא ברור אם רְחֹב הנזכרת בצפון נחלת אָשֵׁר ורְחֹב שבדרום הנחלה היא אותה העיר שנזכרה בטעות פעמיים, או שמדובר בערים שונות. בכל מקרה האתר של העיר או הערים לא זוהה בוודאות וקיימות מספר הצעות זיהוי עם תלים שבהם נמצאו ממצאים מתקופת המקרא והנמצאים בסמוך לערים שהוזכרו יחד עם רְחֹב ברשימת ערי אָשֵׁר.
רְחֹב הצפונית היא אולי "רחב" הנזכרת ברשימת מסעות פרעה תחותמס השלישי לפני "אקר" המזוהה עם האתר בחורבת אִקְרית. מכאן יש המציעים לזהות את רְחֹב הצפונית עם חורבת תֶל אֶל-בַּלַט הסמוכה והוצעו עוד תלים נוספים באזור עֶבְרֹן\עַבְדּוֹן הנזכרת גם היא כאמור לפני רְחֹב ברשימת ערי אָשֵׁר. בעקבות סקר שבצעו בדרום לבנון בשנת 1978 קבעו רפי פרנקל וישראל פינקלשטיין שרחב לא היה בתֶל אֶל-בַּלַט והציעו לזהותו מערבה יותר, באזור עלמה אישעב.
בכתבי המארות נזכרת העיר "ארחבום" אחרי אַכְשָׁף ומִשְׁאָל - גם הן ערים בנחלת אָשֵׁר המזוהות עם אתרים בדרום עמק עַכּוֹ. בתיאור מסע בארץ מימי פרעה רעמסס ה-2 (מאה 13 לפנה"ס) נזכרת "רחבו" אחרי דּוֹר־דֹּאר וההשערה המקובלת היא שמדובר ברְחֹב הדרומית שבעמק עַכּוֹ, אשר ישבה כנראה על סעיף מערבי של דרך המלך - דרך מסחר קדומה שהובילה ממצרים צפונה לאזור סוריה.
אחד הזיהויים שהוצעו לרְחֹב הדרומית הוא בתל בירה שבמזרח עמק עַכּוֹ, ממערב לכפר הערבי הנטוש אל-בירווה וליד קיבוץ יסעור של היום. יש לעומת זאת המזהים את תל בירה עם אַכְשָׁף או עם בֶּטֶן המקראיות (שתיהן גם כן ערים בנחלת אָשֵׁר).
בתל ביר אלע'רבי בכל אופן שכן אחד היישובים הגדולים באזור (כ-69 דונם) בתקופת הברונזה הקדומה והתיכונה (הכנענית) ובתקופת הברזל (הישראלית). היישוב כלל עיר "עליונה" על התל ועיר "תחתונה" למרגלותיו, וכלל גם מערכות ביצורים עם חומה וחפיר. היישוב המשיך להתקיים גם בתקופות הפרסית וההלניסטית. ממזרח לתל נמצאו קברים חצובים החל מתקופות הברונזה והברזל, ובעיקר מהתקופה הפרסית וההלניסטית.