stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה שבעל-פה
התפתחות התחום

שורשיה של ההיסטוריה שבעל פה נמצאים כבר בתחילת ימיה של ההיסטוריה כתחום מחקר נפרד. חומרי עבודתו של ההיסטוריון היווני הרודוטוס, מי שמכונה לעיתים "אבי ההיסטוריה", היו בעיקר אוספי זכרונות אישיים מבני תקופתו, על האירועים שמצאו דרכם לתאוריו. כך אסף עדויות על העימות בין הפרסים ליוונים במאה החמישית לפני הספירה. באופן דומה אף תוקידידס אסף מידע על המלחמה הפלופונסית. בשושלת ג'ואו (1122-256 לפנה"ס) מינה הקיסר כתבנים כדי שיעלו על הכתב עדויות לטובת ההיסטוריונים של החצר. בחברות שקדמו לעידן הכתב (ואף בחברות בנות-זמננו בהן אחוז נמוך של יודעי קרוא וכתוב), היסטוריה הייתה חלק מן המסורת בעל פה, שנמסרה מדור לדור בזיכרון האנושי, בדרך של סיפורים, בלדות ושירה אפית.
עם עליית קרנה של הגישה המדעית בתחום הלימוד ההיסטורי, בשלהי המאה ה-19, נוצרה התנגדות להיסטוריה שבעל פה ככלי לתעוד היסטורי, ורק לקראת המחצית השנייה של המאה ה-20 החלו מספר משמעותי של היסטוריונים לשוב ולבחון את ההיסטוריה שבעל פה ככלי מחקר. כך למשל נערך בארצות הברית מבצע רחב היקף של היסטוריונים צבאיים לתיעוד קרבות מלחמת העולם השנייה בדרך של ראיונות לוחמים ששרתו בזירות הקרבות. בשנת 1965 כבר הייתה בארצות הברית פעילות רחבת היקף דיה בתחום ההיסטוריה שבעל פה כדי להצדיק פרסום דו"ח מיוחד של המשרד לחקר היסטוריה שבעל פה באוניברסיטת קולומביה בשם "היסטוריה שבעל פה בארצות הברית" בו זוהו 89 מחקרים פעילים בתחום זה בארצות הברית. התפתחויות טכנולוגיות במאה ה-20, בראש ובראשונה המצאת רשמקול, אפשרו שיתוף מידע מהימן בין היסטוריונים שבעל פה ומהווים אבן דרך בהתפתחות התחום. כיוון שהמחקר בתחום זה מבוסס כולו על גביית עדויות אנושיות, להבדיל מן העיסוק במסמכים המאפיין היסטוריונים בכלל, הרי שבחינת ההיבטים האתיים בתחום מהווה חלק בלתי נפרד מן העיסוק בגביית היסטוריה שבעל פה. כך למשל, העיקרון לפיו רצונו של המרואיין הוא שצריך להכתיב את התנהלות הריאיון, מתן מידע ברור למרואיין באשר לאופן שבו ייעשה שימוש בעדות הנגבית ממנו, ועוד.
בשנת 1967 נוסדה בארצות הברית האגודה להיסטוריה שבעל פה (Oral History Association), ארגון מקצועי המאגד חוקרים בתחום, והחל משנת 1973 החל מתפרסם ירחון המוקדש לתחום מחקר זה: Oral History Review. במקביל נוסדו אף תוכניות הכשרה באוניברסיטאות שונות, בהן נלמדות הטכניקות לגביית היסטוריה שבעל פה. בשנות ה-70 זכו פרויקטים שונים בתחום למימון מחקריהם, עובדה שאפשרה קיום מחקרים על המורשת ההיסטורית של אינדיאנים בארצות הברית וכן מחקרים על דמויות בולטות בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית ופעילים חברתיים אחרים, בהם מלקולם אקס, על חייהם של עובדי קטיף במדינות הדרום, ועל תולדותיהם וגלגוליהם של אפריקאים אמריקאים מיבשת אפריקה לארצות הברית.
בשלהי שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80 החלו להופיע ספרי לימוד ראשונים וקובצי מאמרים על שיטות מחקר בתחום ההיסטוריה שבעל פה. בשנת 1980 החל להופיע הירחון הבינלאומי להיסטוריה שבעל פה (The International Journal of Oral History). החל משנת 1987 החלה ה-Journal of American History אחד הירחונים ההיסטוריים הבולטים בארצות הברית, לפרסם מדור שנתי קבוע על היסטוריה שבעל פה. בתחילת המאה ה-21 המחקר בתחום ההיסטוריה שבעל פה נלמד במוסדות אוניברסיטאיים ברחבי תבל וקיימת ספרות מקצועית נרחבת בתחום זה.
היסטוריה בעל פה ומגדר

מתוך המחקר מתברר שאנשים שונים תופסים את אותה היסטוריה באורח שונה בהיבטים של החוויות האישיות שלהם את ההיסטוריה, של מה שנראה להם חשוב לספר בתוך זה וגם איך פועל הזיכרון שלהם. ולכן ברגע שמתבררות הנקודות האלה ניכרת ומתבלטת השאלה של מגדר. הרעיון הנ"ל נתמך בכל מה שאנו יודעים על ההבדל בין נשים לגברים בדרך שבה הם בונים את החיים שלהם בהיבט האישי, הרגשי והתפקיד המשפחתי שלהם והתפקידים שלהם בתוך היחסים, וכן את הציפיות השונות בחברה מגברים ומנשים. היבט נוסף בתוך ההבנה הזאת שיש הבדלי תפיסה של נשיות וגבריות בתוך חתך תרבויות.
הערות שוליים

↑  Rebecca Sharpless, The History of Oral History. In Thomas Lee Charlton,Lois E. Myers,Rebecca Sharpless (eds.), Thinking about oral history: theories and applications. Baylor University, 2008.
↑  Thad Sitton ,George L. Mehaffy ,Ozro Luke Davis, Oral history: a guide for teachers (and others). University of Texas Press, 1983. p. 5.
↑  Oral History in the United States. Columbia University, 1965.
↑  בולט באלה ספרו של ספרו של אלכס היילי "שורשים: הסאגה של משפחה אמריקאית", אשר עובד לסדרת הטלוויזיה שורשים
↑  Leydesdorff, Luisa Passerini and Paul Thompson, Gender & Memory, Gender and Memory: International Yearbook of, 1996 doi: 10.4324/9780203791042
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548583405171  BNE: XX528156  BnF: cb11954167d (data)  GND: 4115456-3  LCCN: sh85095238  NARA: 10629346  NKC: ph123826
המנון גינאה המשוונית

| --- | --- |
 מדינה:  גינאה המשוונית גינאה המשוונית
 שפה:  ספרדית
 מילים:  Atanasio Ndongo Miyone
 לחן:  Ramiro Sánchez López
 תאריך מעמד רשמי:  1968
 ‏האזנהקובץ:Equatorial Guinea's national anthem, performed by the United States Navy Band.oga‏Ⓘ‏
 
בואו נצעד בדרך (בספרדית: Caminemos pisando las sendas de nuestra inmensa felicidad) הוא ההמנון הלאומי של גינאה המשוונית.
השיר נכתב על ידי אטנאסיו נדונגו מיונה והולחן על ידי רמירו סאנצ'ז לופז אשר היה סֶגֶן וסגן מנהל מחלקת המוזיקה במפקדה הצבאית במדריד.
בשל הלחנת השיר, קיבל לופז מענק של 25,000 פֶסטות (מטבעה הרשמי של ספרד עד 2002).
השיר אומץ כהמנון הלאומי של גינאה המשוונית עם קבלת עצמאותה ב-12 באוקטובר 1968.
מילות ההמנון

| תרגום חופשי לעברית | ספרדית |
| --- | --- |
 בואו נצעד בשבילי  שמחתנו העצומה.  באחווה וללא פילוג,  בואו נשיר למען החופש!  200 שנה, נתונים היינו  תחת שלטון קולוניאלי,  מתוך אחווה וללא אפליה,  בואו נשיר למען החופש!    בואו נקרא "ויוה (חיים)", "תחי גינאה",  ונגן על חירותנו.  לנצח, "תחי גינאה", נשיר ונזמר  והבה על איחודנו ננטור ונשמר.  בואו נקרא "ויוה (חיים)", "תחי גינאה",  ונגן על חירותנו.    את זכות עצמאותנו נשמר.:  Caminemos pisando la senda  De nuestra inmensa felicidad.  En fraternidad, sin separación,  ¡Cantemos Libertad!  Tras dos siglos de estar sometidos  Bajo la dominación colonial,  En fraterna unión, sin discriminar,    ¡Cantemos Libertad!  ¡Gritemos Viva, Libre Guinea,  Y defendamos nuestra Libertad.  Cantemos siempre, Libre Guinea,  Y conservemos siempre la unidad.  ¡Gritemos Viva, Libre Guinea,  Y defendamos nuestra Libertad.  Cantemos siempre, Libre Guinea,  Y conservemos siempre la independencia nacional  Y conservemos, Y conservemos  La independencia nacional.
ראו גם

דגל גינאה המשוונית
סמל גינאה המשוונית
המנון גמביה

| --- | --- |

 מדינה:  גמביה גמביה
 שפה:  אנגלית
 מילים:  ג'רמי פרדריק הווה
 לחן:  וירג'יניה יוליה הווה
 תאריך מעמד רשמי:  1965
 ‏האזנהקובץ:For The Gambia Our Homeland (instrumental).ogg‏Ⓘ‏
 
למען גמביה מולדתנו (באנגלית: For The Gambia Our Homeland) הוא ההמנון הלאומי של גמביה.
מילות ההמנון

| תרגום חופשי לעברית | אנגלית |
| --- | --- |
 למען גמביה, ארץ מולדתנו  אנו נאבקים ומתפללים,  שכולנו נחיה מתוך איחוד,  חירות ושלום כל יום.  שהצדק יוביל אותנו למען הטוב,  ויאחד את בני עמינו,  למען אשר יוכיח אחוות אחינו.  לנאמנות איתנה אנו מחויבים,  ואת הבטחתנו אנו מחדשים.  שמור נא עלינו, אלוהי העמים,  למען גמביה.:  For The Gambia, our homeland  We strive and work and pray,  That all may live in unity,  Freedom and peace each day.  Let justice guide our actions  Towards the common good,  And join our diverse peoples  To prove man's brotherhood.  We pledge our firm allegiance,  Our promise we renew;  Keep us, great God of nations,  To The Gambia ever true.
ראו גם

דגל גמביה
סמל גמביה
ה'תכ"ג

ה'תכ"ג (5,423) ובקיצור תכ"ג – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-14 בספטמבר 1662, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 1 באוקטובר 1663.
המולד של תשרי חל ביום רביעי, 9 שעות ו-377 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג החא. היא מעוברת, ואורכה 383 ימים.
זו שנה חמישית לשמיטה, ושנת 8 במחזור העיבור ה-286. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 19 (סימנה יטיהא) במחזור השמש ה-194.
שנה זו היא שנת 1,594 לחורבן הבית, ושנת 1,974 לשטרות.
נפטרו

א' באדר א' - רבי שבתי כהן, רב ופוסק, מחבר פירוש הש"ך על השולחן ערוך (נולד ה'שפ"ב).
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג החא, ובה 383 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
ט"ו באדר ב' חל בשבת, ולכן שושן פורים נחוג שלושה ימים - בערים שהיו מוקפות חומה - מיום שישי י"ד באדר ב' ועד יום ראשון ט"ז באדר ב' - זהו פורים משולש.
י"ד בניסן, ערב פסח, חל בשבת, ולכן חלים דיני ערב פסח שחל בשבת.
היסטוריה של עם ישראל
הבחירות לנשיאות רוסיה

סמל ועדת הבחירות המרכזית של רוסיה, מארגנת מערכות הבחירות ברוסיה
הבחירות לנשיאות רוסיה (ברוסית: Выборы президента Российской Федерации) נערכו שמונה פעמים (1991, 1996, 2000, 2004, 2008, 2012, 2018, 2024), כאשר את ההחלטה הראשונה לערוך בחירות נשיאותיות ברוסיה, קיבל הסובייט העליון של רוסיה ב-17 במרץ 1991, שהחליט כי הנשיא ייבחר לתקופת כהונה בת 5 שנים. מעמד הבחירות הישירות לנשיא המדינה אושרר וחוזק בסעיף נפרד בחוקת הפדרציה הרוסית שאומצה ב-1993, אלא שתקופת הכהונה קוצרה ל-4 שנים. ב-2008 הוכנסו שינויים לחוקה, לפיהן הנשיא מכהן תקופת כהונה בת 6 שנים, שינוי שנכנס לתוקפו בבחירות 2012.
מאז שנת 2000 ועד 2012, מספר המועמדים לנשיאות רוסיה ירד בהדרגה.
הבחירות הבאות לנשיאות עתידות להתקיים בשנת 2030.
מערכת הבחירות

בשנת 1991, בבחירות לנשיאות ברוסיה הייתה מערכת בחירות שנקבעה על פי הרוב המוחלט, לפיו על מנת שהנשיא ייבחר בבחירות הכלליות (כבר בסיבוב הראשון של ההצבעה) עליו להיבחר על ידי רוב הבוחרים (כדי לקיים את הבחירות נדרש כי יותר ממחצית מהבוחרים הרשומים אכן ילכו להצביע בקלפיות). אם בבחירות הכלליות הנשיא לא נבחר, נערכת הצבעה שנייה (סיבוב שני) בין שני המועמדים שקיבלו את המספר הגבוה ביותר של קולות המצביעים.
הבחירות לנשיאות רוסיה מוסדרים על ידי החוקה והחוק הפדרלי "אודות יום הבחירות של נשיא הפדרציה הרוסית". על פי חוקי הבחירות לנשיאות נערכו מערכות הבחירות בשנים 1991, 1995, 1999 ו-2003. אף שתקנות הבחירות התפתחו, הבסיס של שיטת הבחירות נותר ללא שינוי.
סדר הבחירות לנשיאות ברוסיה > מטרת הבחירות

הבחירות לנשיאות מתקיימות על פי הוראת מועצת הפדרציה. על פי החוק, החלטת הבחירות תיעשה לא לפני 100 ימים ולא יאוחר מ-90 יום לפני יום ההצבעה. בהתאם לסעיף 5 לחוק הפדרלי "אודות יום הבחירות של נשיא הפדרציה הרוסית", יום ההצבעה בבחירות לנשיאות הוא יום ראשון השני של החודש שבו ההצבעה אמורה להתקיים.
סדר הבחירות לנשיאות ברוסיה > מועמדויות

המועמדים לנשיאות יכולים להיות מועמדים מטעם מפלגות פוליטיות (המפלגה הפוליטית עשויה למנות רק מועמד אחד לנשיאות), מועמד עצמאי (כשבמקרה זה, מועמדותו חייבת להיות נתמכת על ידי קבוצה של לפחות 500 מצביעים רשומים, כך על פי ועדת הבחירות המרכזית של רוסיה). בשני המקרים, על המועמד לאסוף לפחות 2,000,000 חתימות תמיכה, ולא יותר מ-50 אלף חתימות צריכות לעבור את אישור מועצת הפדרציה של רוסיה.
רישום המועמדים לנשיאות נעשה בסניף ועדת הבחירות המרכזית של הפדרציה הרוסית. כדי להירשם כמועמד, על האזרח להגיש את המסמכים הבאים:
עתירות עם חתימות של מצביעים לטובת המועמד (מועמד לנשיאות חייב לאסוף את תמיכתם של לפחות 2,000,000 חתימות - דרישה זו פוטרת את המועמד מלתור אחר תמיכת המפלגות הפוליטיות);
מסמך המאשר את התשלום המימון למערכת הבחירות;
פרוטוקול של אוסף החתימות;
רשימת החותמים;
מידע על שינויים הנתונים של המועמד;
דו"ח הכנסות כספיות של המועמד.
על ועדת הבחירות המרכזית, לא יאוחר מ-10 ימים לאחר קבלת המסמכים האמורים, לקבל החלטה על רישום מועמד או במידה וסירבה לכך עליה לנמק מדוע סירבה לרשום אותו כמועמד.
סדר הבחירות לנשיאות ברוסיה > ההצבעה

הנשיא הרוסי נבחר על ידי אזרחי הפדרציה הרוסית על בסיס זכות ההצבעה הכללית, בחירות ישירות ובהצבעה חשאית. הזכות לבחור את נשיא רוסיה נתון לכל אזרח הפדרציה הרוסית, שמלאו לו 18 ביום הבחירות (למעט אלה שנשללה מהם הזכות לבחור, מטעמים שונים).
סדר הבחירות לנשיאות ברוסיה > תוצאות הבחירות

ספירת הקולות הראשונית נעשית על ידי ועדת הבחירות המרכזית באבטחת המשטרה, המסמכים ופרוטוקולי התוצאות מכל אזור נשלחים למרכז האזור על מנת לחשב את תוצאות הבחירות באזור; הסניף האזורי של ועדת הבחירות מאמת את תוצאות ההצבעה בשטח ושולח אותם ל ועדת הבחירות המרכזית של הפדרציה הרוסית, אשר, בתורה, לאחר שבודקת את פרוטוקולי תוצאות ההצבעה שולחת אותם לפרסום, לאחר שנאספו כל הנתונים הנדרשים.
ועדת הבחירות המרכזית, לא יאוחר מעשרה ימים לאחר ההצבעה, קובעת את תוצאות הבחירות ומכריזה על הנשיא החדש.
הבחירות לנשיאות > הבחירות לנשיאות רוסיה, 12 ביוני 1991

הנשיא נבחר לכהונה בת 5 שנים.
המועמדים:
ואדים בקאטין
בוריס ילצין - בהצבעה פופולרית רחבה הוא נבחר למנהיג הרוסי הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות חופשיות.
ולדימיר ז'ירינובסקי
אלברט מקאשוב
ניקולאי איוונוביץ' ריז'קוב
עמאנגלדי טולייב
הבחירות לנשיאות > הבחירות לנשיאות רוסיה, 16 ביוני - 3 יולי 1996

הנשיא נבחר לארבע שנים והבחירות נערכו בשני סבבים.
המועמדים:
ולדימיר בריצאלוב
יורי ולאסוב
מיכאיל סרגייביץ' גורבצ'וב
בוריס ילצין - בסיבוב השני של הבחירות, שנערך ב-3 ביולי 1996, בין ילצין לזיוגנוב, ניצח ילצין.
ולדימיר ז'ירינובסקי
גנאדי זיוגנוב
אלכסנדר איוונוביץ' לבד
סביאטוסלב פיודורוב
מרטין שאקום
גריגורי יאבלינסקי
הבחירות לנשיאות > הבחירות לנשיאות רוסיה, 26 במרץ 2000

הנשיא נבחר לכהונה בת ארבע שנים. בשנת 2000, לתפקיד נשיא רוסיה בפעם הראשונה התמודדה אישה.
המועמדים:
סטניסלב גובורוחין
עומאר דז'אבראילוב
ולדימיר ז'ירינובסקי
גנאדי זיוגנוב
אלה פמפילובה
אלכסיי פודבריוזקין
ולדימיר פוטין - נתמך על ידי ילצין והביס את כל המועמדים בדרך למשרת נשיא המדינה.
יורי סקוראטוב
קונסטנטין טיטוב
עמאנגלדי טולייב
גריגורי יאבלינסקי
הבחירות לנשיאות > הבחירות לנשיאות רוסיה, 14 במרץ 2004

המועמדים:
סרגיי גלאזייב
אולג מאלישקין
סרגיי מירונוב
ולדימיר פוטין - ניצח וזכה בקדנציה שנייה רצופה
אירינה חקאמדה
ניקולאי חאריטונוב
הבחירות לנשיאות > הבחירות לנשיאות רוסיה, 2 במרץ 2008

הנשיא נבחר לכהונה בת ארבע שנים. כיוון שלנשיא פוטין לא הייתה כל זכות להתמודד לבחירות בשל המגבלות שהטילה חוקת רוסיה על מספר הקדנצית הרצופות שיכול נשיא להיבחר, הוא העמיד מועמד אחר מטעמו, דמיטרי מדבדב.
המועמדים:
אנדריי בוגדנוב
ולדימיר ז'ירינובסקי
גנאדי זיוגנוב
דמיטרי מדבדב - נתמך על ידי פוטין וזכה ברוב מובהק.
הבחירות לנשיאות > הבחירות לנשיאות רוסיה, 4 מרץ 2012

לאחר שמילא דמיטרי מדבדב עד תום את תקופת נשיאותו, התקיימה ברוסיה מערכת הבחירות הנשיאותית השישית ברציפות מאז 1990. על פי התיקונים לחוקה, הנשיא נבחר לכהונה בת 6 שנים.
המועמדים:
ולדימיר פוטין - זכה בבחירות.
מיכאיל פרוחורוב
גנאדי זיוגאנוב
ולדימיר ז'ירינובסקי
סרגיי מירונוב
הבחירות לנשיאות > הבחירות לנשיאות רוסיה, 18 במרץ 2018

לאחר שפוטין סיים את כהונתו השלישית בתפקיד, התקיימה ברוסיה מערכת הבחירות הנשיאותית השביעית במספר מאז 1990. על פי התיקונים לחוקה, הנשיא נבחר לכהונה בת 6 שנים.
המועמדים:
ולדימיר פוטין - זכה בבחירות
קסניה סובצ'ק
פאבל גרודינין
סרגיי באבורין
מיכאיל סוראיקין
בוריס טיטוב
גריגורי יאבלינסקי
ולדימיר ז'ירינובסקי
הבחירות לנשיאות > הבחירות לנשיאות רוסיה, 15–17 במרץ 2024

לאחר שפוטין סיים את כהונתו הרביעית בתפקיד, התקיימה ברוסיה מערכת הבחירות הנשיאותית השמינית במספר מאז 1990.
המועמדים:
ולדימיר פוטין - זכה בבחירות
ניקולאי חאריטונוב
ולדיסלב דאבנקוב
לאוניד סלוצקי
| הבחירות המקומיות, הפרלמנטריות, והנשיאותיות ברוסיה |
| --- | --- | --- |
| הבחירות לנשיאות | 1991 • 1996 • 2000 • 2004 • 2008 • 2012 • 2018 • 2024  • 2030 | רוסיה |
| הבחירות הפרלמנטריות | 1990 • 1993 • 1995 • 1999 • 2003 • 2007 • 2011 • 2016 • 2021 • 2026 | רוסיה |
| הבחירות לרשויות המקומיות | 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020 • 2021 • 2023 • 2024 | רוסיה |
| ניהול הבחירות | ועדת הבחירות המרכזית | רוסיה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000334162
החיפוש אחר מחסני הנשק של ההגנה (1940)

החיפוש אחר מחסני הנשק של ההגנה (1940) היה מהלך של הבולשת הבריטית שהתבצע בעיקרו בראשית שנת 1940.
הרקע ההיסטורי

בחודש מרץ 1939 הגיעו לסיומן מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט והשתרר שקט יחסי בארץ ישראל. בספטמבר אותה שנה פרצה מלחמת העולם השנייה. מאז כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית ועד לחודשים אפריל ומאי 1940, חלה עצירה בפעילות הצבאית. אף על פי שבריטניה וצרפת הכריזו מלחמה על גרמניה, טרם ביצעו עדיין הצדדים הלוחמים מהלכי התקפה ועמדו אלו מול אלו ללא תזוזה. בשל כך נקראה תקופה זו בשם "המלחמה המדומה". גם באזור הים התיכון שרר מאז פרוץ המלחמה שקט מתוח.
שלטונות המנדט הבריטי מצאו את תקופת הרגיעה הזאת, שמאז סיום המאורעות ועד לתום המלחמה המדומה, כמתאימה לדיכוי היישוב היהודי ולביסוס מדיניות  הספר הלבן. אחת המטרות הראשונות ללחץ השלטונות היה ארגון ההגנה, אך גם האצ"ל שימש כמטרה. החלה תקופה של מאסרים, של חיפושי נשק ושל משפטים, שהגיעה לשיאה בגילוי מחסני הנשק החבויים של ההגנה, שנקראו במינוח של הארגון "סליקים", במשמר השלושה ובכפר הנוער בן שמן.
תחילת המהלך הבריטי > משפט המ"ג

ב-28 באוגוסט  1939, ארבעה ימים לפני פרוץ מלחמת העולם, נפתח ביבנאל קורס מרכזי למפקדי מחלקות של ההגנה. באמצע שיעור של משה כרמל לפני חניכים סביב שולחן חול, הגיעו לפתע למקום קציני משטרת המנדט. הם נכנסו גם לאוהלים ומצאו שם רובים. לאחר עזיבתם הוחלט להעביר מיד את הקורס לג'וערה. המדריכים והחניכים פוצלו לשתי קבוצות. קבוצה אחת בפיקודו של יגאל אלון יצאה בשיירת מכוניות שהעבירו את הציוד והנשק. קבוצה שנייה של 43 (מ"ג) חניכים ומדריכים חמושים בחלקם, ובהם משה דיין, עשתה דרכה ברגל. הם נתקלו בנחל תבור בשיירה ממונעת של חיילי חיל הספר העבר-ירדני שהקיפו אותם והובילו אותם לכלא עכו, ולאחר מכן הועמדו לדין. משפטם של מ"ג אסירי ההגנה. אחד מהם, אבשלום טאו, שכיוון נשקו נגד החיילים נדון למאסר עולם, וכל יתר 42 חבריו נדונו לעשר שנות מאסר. כעבור חודש הופחת עונשו של טאו לעשר שנות מאסר ושל חבריו לחמש שנות מאסר.
תחילת המהלך הבריטי > משפט הל"ח

ב-18 בנובמבר 1939 עצרו שוטרים בריטים קבוצה של 38 משתתפי קורס מפקדים של האצ"ל, בהם ארבע לוחמות, שצעדו בסך בסדר צבאי ליד המושבה משמר הירדן. ברשותם נמצאו נשק וחומרי נפץ. במושבה נערך חיפוש ונתגלה נשק נוסף. העצורים הועמדו לדין. ב-21 בדצמבר 1939 נפתח משפט השלושים ושמונה בבית דין צבאי בעכו. לאחר שני ימי דיון נפסקו עונשי מאסר לכל הנאשמים. הלוחמים נדונו לחמש עד עשר שנות מאסר והלוחמות לשנתיים מאסר. כעבור זמן המתיק המפקד הצבאי הבריטי את עונשיהם, מעשר שנים לשבע, מחמש שנים לשלוש, והלוחמות שוחררו למעצר בית.
תחילת המהלך הבריטי > משפט חברי גינוסר

באוקטובר 1939 נתגלע סכסוך על קרקעות ומים בין חברי קיבוץ גינוסר לבין תושבי הכפר הערבי השכן ע'ויר אבו שושה. ב-24 באוקטובר יצאו אנשי המשמר הנע של משטרת היישובים העבריים לשדות הקיבוץ כדי להגן על העובדים בשדה. הם הותקפו על ידי אנשי הכפר, אחד מאנשיהם נפצע ורובהו נשדד. התנהל קרב, מספר ערבים נפצעו ומוכתר הכפר נהרג. המשטרה הבריטית עצרה חמישה נוטרים וחמישה מאנשי הקיבוץ והם הועמדו לדין. ב-12 בינואר 1940 נדון מפקד הנוטרים ל-20 שנות מאסר, מוכתר הקיבוץ נדון ל-15 שנות מאסר והשאר ל-8 ו-5 שנות מאסר. לאחר שב-1 במרץ נערכה סולחה בין הנוטרים וחברי הקיבוץ לבין אנשי אבו שושה, הומתק דינם של הנידונים.
חיפוש מחסני הנשק > חיפושים שנכשלו

ב-17 במרץ 1940 הגיעו למושב אילניה שוטרים בריטים אליהם נלוו שני מלשינים שפניהם הוסתרו. השניים הובילו את השוטרים לתחנת הנוטרים שבמושב והנחו את השוטרים בחיפוש. השוטרים עקרו את מרצפות התחנה, אך העלו חרס בידיהם.
ב-25 במרץ 1940 הגיעו למושבה גן יבנה שוטרים ואנשי הבולשת הבריטית מצוידים בכלי חפירה. הם ביצעו חפירות במקומות שסומנו מראש במפה שהייתה בידיהם. אך לא מצאו דבר.
חיפושים דומים, שאף הם נערכו באותה תקופה, במושבה נווה יעקב ושכונות העבריות של טבריה לא העלו דבר.
חיפוש מחסני הנשק > חיפושים שהצליחו > החיפוש במשמר השלושה

משמר השלושה היה מושב סמוך למושבה יבנאל, שלימים יצורף ליבנאל. ב-6 בינואר 1940 הגיעה למושב קבוצת שוטרים. לפי הוראות שהיו בידם מראש נכנסו השוטרים לבית הוועד של המושב, בו שכנה גם תחנת הנוטרים המקומית. הם עקרו מרצפות וחשפו שני כדי חלב וצינור מתכת סגור ומצאו בהם 17 רובים, תחמושת, שני רימוני יד ושתי מרגמות קלות. הנוטר הממונה על תחנת הנוטרים, חיים לייטנר, הועמד לדין בפני בית דין צבאי בחיפה ונדון ב-15 בפברואר לשמונה שנות מאסר.
חיפוש מחסני הנשק > חיפושים שהצליחו > החיפוש בכפר הנוער בן שמן

כפר הנוער בן שמן והמושב בן שמן היו באותה תקופה מבודדים ומוקפים בכפרים ערביים. בכפר הנוער היו אז 450 תלמידים ו-150 מבוגרים. בחודש ינואר 1939 נרצחו שניים משומרי המושב ביער הסמוך. מחשש לחיי תושבי המושב וילדי כפר הנוער, הורה מטה ארגון הגנה להעביר נשק רב למקום. ב-22 בינואר 1940, בשעות הערב, נכנסו לכפר הנוער כמאה שוטרים ואנשי הבולשת בפיקודו של ג'פרי מורטון, מי ששנתיים לאחר מכן רצח את אברהם שטרן מפקד הלח"י.
השוטרים פרצו את שער החומה שהקיפה את כפר הנוער והחלו בחיפושים. עצים נעקרו וגינות נוי נהרסו. תלמידי המוסד ועובדיו שניעורו לקול הרעש ונתבקשו להיכנס לחדר האוכל ולא לצאת משם עד להוראה נוספת. המחפשים פנו מיד לחדרו של רופא השיניים, תלשו את כיסא הטיפולים וחשפו מתחתיו לוח ברזל. כשהרימו את הלוח נחשף מתחתיו בור ענק מלא בכלי נשק, מפות ומסמכים. יחידה אחרת ניגשה למקום שבו היו חברי ההגנה. השוטרים דרשו מחברי ההגנה לגלות את כל מחבואי הנשק בכפר. כאשר השיבו שאינם יודעים, הם הוכו מכות נמרצות.
השוטרים הצליחו לחשוף שלושה מתוך חמישה מחסני הנשק שהיו בתחומי המוסד ובהם 27 רובים, 5 תת-מקלעים, 38 מחסניות למקלעים, 5,000 כדורי רובה, 23 רימוני יד מתוצרת התע"ש, אלפי כדורי אקדח וחומרי נפץ, אבק שרפה ועוד.
השוטרים עצרו 12 אנשים, חברי ההגנה ואנשי צוות של בית הספר ובראשם מנהל בית הספר ד"ר זיגפריד להמן. הם נלקחו לבית המעצר ברמלה ומשם לבית הכלא ביפו. לעצורים נערך משפט ראווה, שהסעיר את היישוב ונודע בשם"משפט בן שמן", המשפט נפתח ב-ירושלים ב-15 באפריל 1940. ב-22 באפריל 1940 נגזר דינם של הנאשמים. מנהל הכפר ד"ר להמן ומפקד ההגנה במקום, נידונו לשבע שנות מאסר. שישה נאשמים אחרים נידונו לחמש ולשלוש שנות מאסר. שלושה מהנאשמים זוכו. האלחוטנית של ההגנה בכפר שהספיקה לשדר למטה ההגנה על החיפוש ונתפסה מיד לאחר מכן נידונה לשנתיים מאסר בבית הכלא לנשים בבית לחם.
חיפוש מחסני הנשק > המלשין

מאופן ניהול החיפושים שנערכו במשמר השלושה ובכפר הנוער בן שמן, אשר התנהלו, כפי שנראה בבירור, על פי מידע מוקדם וגרמו לחשיפת מחסני הנשק, היה ברור למטה ההגנה כי חשיפת מחסני הנשק הייתה תוצאה של הלשנה.
לאנשי משמר השלושה היה ברור לאחר החיפוש כי מלשין נמצא בקרבם. בכפר הנוער בן שמן התעוררו החשדות בדבר הלשנה עוד לפי החיפוש. אנשי הכפר חשדו כי מלשין מסתובב בכפר וד"ר להמן כינס ישיבת הנהלה והודיע כי יש בוגד בכפר. עובדי הכפר טענו בפניו כי המלשין הוא אחד החניכים, ד"ר להמן הגן על האמינות של חניכיו, אך התחושה כי נמצא בכפר בוגד ומלשין העכירה את האווירה. תוך כדי כך התממש החשש והחיפוש נערך.
בספר תולדות ההגנה נכתב בקצרה על המלשין ממשמר השלושה:
אין הספר מגלה את זהותו של המלשין, אך בהערת שוליים נכתב:
אין בספר כל אזכור לגבי חשיפתו של המלשין בכפר הנוער בן שמן.
בספר זיכרונותיו של ג'פרי מורטון שיצא לאור בשנת 1957 גילה מורטון כי המלשין ממשמר השלושה הוא זה שהלשין גם על מחסן הנשק בכפר הנוער בן שמן, אך כשהוצא להורג לא ידעו אנשי ההגנה כי הוא היה גם המלשין בכפר הנוער. מורטון כתב כי ההוצאה להורג הייתה בתל אביב.
בשנת 2013 יצא לאור ספרו של דני בר, מי שהיה מנהל כפר הנוער "החצר הפנימית" המתאר את הפרשה. מהכתוב בספר עולה כי האיש שנקרא במשמר השלושה בשם "אוסקר אופלר" היה ידוע בכפר הנער בן שמן בשם "יאנוש אופמן". שכינויו היה ז'אק; הוא מתואר כגבר שתקן ומסוגר, נהג ששהה בכפר מדי פעם, אבל לא היה חלק מאנשיו.
באתר האינטרנט של גילי חסקין נכתב כי האיש, שנודע במשמר השלושה בשם אוסקר אופלר וכונה בפי אנשי המקום בשם יעקב, הוצא להורג בירי של שישה כדורים ולחזהו הוצמד הפתק "נידון על ידי בית המשפט הצבאי היהודי, נידון למוות והוצא להורג".
אפרים דקל מי שהיה מפקד הש"י במחוז תל אביב וממארגני הבריחה וההעפלה, הביא בספרו "עלילות ש"י" תיאור מלא יותר של המלשין ומעלליו, מבלי לנקוב בשמו. תחת הכותרת "בוגד מנוון וחדל-אישים" סיפר כי האיש "שייחשב בצדק לחלאת המין האנושי...נמנה עם המודיעים הזולים של הבולשת הבריטית" נחשף כאשר איש ההגנה ששירת כשוטר במשטרת שכונת נווה שאנן בחיפה הודיע לש"י כי אדם שנעצר כחשוד בגנבה, ואף לאחר שנאסר גנב שני עטי נובע בתוך תחנת המשטרה, שוחרר על ידי קצין הבולשת ללא סיבה ומבלי להעמידו לדין. השוטר הסיק כי האיש היה מודיע משטרתי שהסתבך דרך אגב בגנבה. בשעה שהשוטר החזיר לאיש את החפצים שנלקחו מנו כשנעצר, הוא השאיר לעצמו, צילומים, תעודות ומכתבים של האיש. מתוך התעודות נתברר לש"י כי האיש נקרא בשמות שונים. בהמשך נודע לש"י, מפי חברי הש"י ששירתו בבולשת, כי אדם חשוד נפגש עם קציני הבולשת בנסיבות חשודות. תיאורו היה זהה לזה המופיע בתעודות ובמסמכים של האיש שהיה בידי המשטרה ושוחרר. ואכן כשתמונותיו הוצגו בפני מוסרי ההודעה הם זיהו אותו מיד. השי הפיץ את תצלומי האיש לאנשי ההגנה בכל רחבי הארץ, והורה להודיע לו כשאיש ייראה במקום כלשהו.
דקל המשיך וכתב:
על סופו של המלשין כתב דקל:
דן יהב כותב בספרו "דמו בראשו: רציחות פוליטיות והוצאות להורג על ידי יהודים בתקופת היישוב (1948–1917)" כי מועד ההוצאה להורג היה 30 במאי 1940.