stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוזף יואכים
הכלים של יואכים

כילד, ניגן יואכים בגוארנרי דל ג'זו, שאותו נתן לפליקס שומאן אחרי שרכש את הסטרדיוואריוס הראשון שלו.
בשנותיו בהאנובר, ניגן יואכים בכינור גואדיניני, שנבנה בשנת 1767.
[1] בהמשך קנה סטרדיוואריוס משנת 1714, שבו ניגן עד 1885.
[2] את הכינור הזה החליף בסטרדיוואריוס משנת 1713, שמאוחר יותר רכש אותו רוברט פון מנדלסון והשאיל לכל החיים לתלמידו של יואכים, קארל קלינגלר.
[3] סטרדיוואריוס של יואכים משנת 1698 נמצא כיום ברשות האקדמיה המלכותית למוזיקה.
[4] כינור סטרדיוואריוס משנת 1715, שהיה לפנים של יואכים, נמצא כיום בעיר קרמונה Collezione Civica del Comune di Cremona.) הוא ניתן ליואכים בחגיגת היובל שלו בשנת 1889.
[5] עוד סטרדיוואריוס משנת 1715, כינור יואכים-אראניי.
[6] עוד סטרדיוואריוס משנת 1715, שעבר אחר כך לידי ג'ורג' איסטמן.
[7] סטרדיוואריוס משנת 1722, שהשתייך אחר כך לווילי בורמסטר, מישה אלמן ויוזף סוק.
[8] עוד סטרדיוואריוס משנת 1722, שהיה גם בבעלות משפחת מנדלסון.
[9] סטרדיוואריוס משנת 1723.
[10] סטרדיוואריוס משנת 1725, שעבר אחר כך לרשות נורברט בריינין, וכיום מנגן בו ריינר קישל.
[11] ויולה יוזף וילאנד של גאספרו דה סאלו, ברשה, ממועד שלפני שנת 1609, נמצאת ב"מקדש למוזיקה" מס' 3368.
[12] לפי אטלס הנלי של בוני כינורות, יואכים ניגן, בתקופת שהותו בצרפת, בכינור שבנה הצרפתי קולין-מזין.
[13] כינור של פרנצ'סקו רוג'קי, הנושא את התווית ניקולאוס אמאטי.
[14] יואכים ניגן דם בגוארנרי דל ג'זו, שהשאילה לו משפחת ויטגנשטיין, אולי גוארנרי דל ג'זו 1737?
[15] גואדניני מ-1767.
[16] גואדאניני מ-1775
[17] כינור קארלו טסטורה
תלמידי יואכים

ליאופולד אאואר (1845 - 1930), כנר ומורה, למד אצל יואכים בהאנובר
וילי בורמסטר
וויל מריון קוק
קרל קובואזיה (1846 - 1908), מחבר "טכניקות לנגינה בכינור לפי שיטת יואכים"., לונדון: ספריית סטראד, מס' 1, 1894.
סאם פרנקו
יאקוב גרין
קרל האליר (מבוטא האלירש, 1859 - 1909) כנר גרמני, חבר ברביעיית יואכים.
וילי הס
ינה הובאי, כנר ומלחין.
ברוניסלב הוברמן (1882 - 1947)
קרל קלינגלר, כנר ברביעיית קלינגלר ומחליפו של יואכים בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין. קלינגלר היה המורה של שיניצ'י סוזוקי.
יוסיף קוטק, כנר רוסי (1855 - 1885)
פייטרו מלאני
ו. י. מאייר (1853 - 1940)
אנדריאס מוזר (1859 - 1925) כנר ועוזרו של יואכים. מוזר כתב את הביוגרפיה הראשונה של יואכים. הוא עזר לו בגילוי פרטיטורות מקוריות של הסונאטות והפרטיטות לכינור סולו של באך ועבד עם יואכים על מהדורות רבות מספור.
טיבאדאר נאצ'ז (בודפשט 1859 - לוזאן 1930)
אנריקו פולו (1868 - 1953)
מוד פאוול (1867 - 1920), כנרת אמריקאית
קאמילו ריטר, מורו של ויליאם פרימרוז
אוסיפ שנירלין ( ? - 1937)
תיאודור שפירינג (1871 - 1925), כנר אמריקאי. נולד בסנט לואיס, חי בשיקגו. היה כנר ראשון (1909 - 1911) בתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק.
פראנץ פון וצ'י (בודפשט, 1893 - 1935) למד אצל הובאי ואחר אצל יואכים. ז'אן סיבליוס הקדיש לו את הקונצ'רטו לכינור שלו.
אלפרד ויטנברג.
הצריף של תמרי

| --- | --- |

למעלה: הצריף של תמרי כפי שמופיע בסדרה למטה: צוות השחקנים בסדרה: צבי, תמרי, אזמרלדה ובלעם
 סוגה:  ילדים
 כותבים:  תלמה אליגון-רוז, רות כסלו
 בימוי:  חגי מאוטנר, פול סלינג'ר
 שחקנים:  יוסי גרבר, לורה סהר, עליזה רוזן.
 משתתפים:  רחל ברדור, בני הנדל, עזרא הס, חנה יכיו, שי קוקוי, פנחס קורן, לאורה שור, אילן צוקרמן, רעיה אדמוני.
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  12
 הפקה
 מפיק:  צלילה רוז
 אורך פרק:  30 דק'
 שידור
 רשת שידור:  הטלוויזיה הישראלית
 תקופת שידור מקורית:  יוני 1974 – דצמבר 1974
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
הצריף של תמרי היא סדרת טלוויזיה לילדים, מן הראשונות שהפיקה הטלוויזיה הישראלית. היא הוקרנה לראשונה מיוני 1974 עד דצמבר 1974.
בסדרה כיכב יוסי גרבר יחד עם מספר בובות. כל הבובות נוצרו על ידי הבובנאי אריק סמית, בן זוגו של גרבר באותן שנים, שגם תפעל את חלקן והיה שותף בכתיבת התסריטים.
שיר הנושא נכתב על ידי תלמה אליגון-רוז ללחן של קובי אושרת ובוצע על ידי ריקי גל, שהייתה אז בתחילת דרכה.
עלילה

תמרי הוא נגר קצת מפוזר שגר לו עם חתולה בשם אזמרלדה, חמור בשם בלעם וצב בשם צבי, בצריף בודד על חוף כורכר.
בכל פרק מספר תמרי סיפור לשאר דרי הצריף. הסיפור הוא אגדת ילדים ידועה והועלה כהצגה של תיאטרון בובות.
דמויות

תמרי הנגר - יוסי גרבר
אזמרלדה החתולה - לורה סהר, רעיה אדמוני
בלעם החמור - שי קוקוי
צבי הצב - עזרא הס
מוצרים נלווים

חמישה ספרים פורסמו במקביל לשידור חוזר של הסדרה בשנת 1978 על ידי הוצאת כנרת, שהוקמה אז לצורך כך. הספרים זכו להצלחה כלכלית. כמו כן הופקו מספר תקליטים. בעקבות הצלחת הסדרה נערכה סדרת הופעות ובנוסף הקים אריק סמית יחד עם יוסי גרבר תיאטרון בובות בשנת 1973 שהעלה הצגות שונות ופעל במסגרת התיאטרון לילדים ולנוער של אורנה פורת.
אזכורים מאוחרים

בשנת 1994 הוציאה להקת "מוטו" את אלבום הבכורה שלה שנקרא "הצריף של תמרי", שכלל גרסה מחודשת לשיר הנושא המקורי בביצועה של ריקי גל.
בשנת 2008 הוציאה חברת NMC מארז DVD בשם "מריץ' ועד רץ'" הכולל גם קטע קצר מתוך "הצריף של תמרי".
ביישוב חוות יאיר יש בית קפה בשם "הצריף של תמרי".
קפה "הצריף של תמרי" בחוות יאיר
זה הסוד שלי

| --- | --- |

לוגו התוכנית
 סוגה:  שעשועון
 מנחים:  אורי זוהר, טוביה צפיר, גבי גזית, אבי נוסבאום
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 הפקה
 אורך פרק:  60 דקות
 שידור
 רשת שידור:  הערוץ הראשון
 תקופת שידור מקורית:  מאי 1975 – אוגוסט 1979
"זה הסוד שלי" הוא שעשועון הטלוויזיה הישראלי הראשון. הוא שודר בטלוויזיה הישראלית החל מ-1975 ועד 1979. ב-1993 שודרה עונה נוספת של התוכנית.
התוכנית הייתה באופן רשמי תוכנית מקור ישראלית, שהמשיכה כתוכנית ששודרה לפני כן בקול ישראל. עם זאת, היא דומה לשעשועונים אמריקאיים משנות ה-50 דוגמת I've Got a Secret (אנ'). תוכנית דומה שודרה בטלוויזיה ביפן בשנות ה-60.
שלושת המתמודדים הם ידוענים אשר צריכים לגלות מהו הסוד של המשתתף האלמוני שלפניהם. לצורך כך יש להם מספר מוגבל של שאלות וזמן מוגבל כדי לשאול אותן. בגרסה הישנה, בהנחיית אורי זוהר, המגבלות היו 4 דקות ו-20 שאלות, ובגרסה החדשה בהנחיית טוביה צפיר, המגבלות הן 3 דקות ו-30 שאלות. כאשר מתגלה הסוד, מוקרנת כתבת שטח, שמתארת את הסוד ובעליו.
שעשועון זה הוא היחיד משעשועוני הטלוויזיה בישראל שלא חולקו בו פרסים. ב-2008 עלה לשידור בקשת השעשועון "תאמין לי" המהווה גרסה מחודשת של התוכנית בהנחיית גבי גזית בה השתתפו בין היתר לימור גולדשטיין וגליה אלבין.
בדצמבר 2016 השעשועון שב לעשר תוכניות, הפעם בהנחיית אבי נוסבאום, במסגרת אירועי הפרידה מרשות השידור. בשנת 2017 יצא השעשועון בהנחיית נוסבאום לעונה נוספת.
תוכנית הרדיו

תוכנית הרדיו שודרה בקול ישראל בשנות ה-50 וה-60. באמצע שנות ה-50 ערך את התוכנית שמואל רוזן. בשנות ה-60 צוות התוכנית כלל את יצחק טישלר, משה ריבלין, אורי דביר ומרדכי נאור והוא נערך בידי יצחק שמעוני ודן בירון.
משתתפים

תחילה הנחה את התוכנית אורי זוהר. לאחר חזרתו בתשובה, הוחלף על ידי טוביה צפיר, שהנחה את התוכנית גם ב-1993.
בין המתמודדים בשנות השבעים היו: אורי אלוני, שאול ביבר, בלה אלמוג, נתן דונביץ', שפרירה זכאי, מאיר עוזיאל, משה טימור, אלי תבור, נורית גפן, יגאל שילון ומשה רום (לימים ראש עיריית חולון).
חוקי התוכנית

בתוכנית שלושה סיבובים:
סיבוב ראשון ושני: הידוענים צריכים לנחש את סודו של האלמוני שלפניהם (לרוב מקצועו, תחביבו או אירוע מעברו - הגדרה זו של הסוד נמסרה לאנשי הצוות על ידי המנחה).
סיבוב שלישי: בעונות הראשונות הידוענים היו צריכים לזהות את הסוד המשותף לשלושת בעלי הסוד שהוצגו בפניהם. בעונות המתקדמות המטלה הוחלפה לזיהוי מי מבין שלושת האלמונים הוא בעל הסוד שהוגדר להם מראש (שניים אחרים היו מתחזים).
השאלות שהציג צוות המתמודדים לבעל הסוד היו חייבות להיות כאלה שמאפשרות לו לענות עליהן ב-"כן" או "לא".
במקרה שבעל הסוד היה אישיות ידועה, התבקשו המתחרים לכסות את עיניהם ולזהות את בעל הסוד ואת סודו. אם גם קולו של בעל הסוד נחשב למוכר, הוא היה עונה בניע ראש, ואת התשובה הקולית לאנשי הצוות מכוסי העיניים היה מוסר המנחה.
בתרבות

בתוכנית "רחוב סומסום" נעשתה גרסה פרודית לשעשועון, במסגרת אחד הפרקים ששודרו בפורים, בהנחיית מוישה אופניק.
פרודיית פרסומת לאבקת כביסה בשם "פרימקס" של חברת "שמן" בהנחיית אורי זוהר (שגם הנחה את השעשועון במקור).בהשתתפות צבי שיסל בתור אחד המנחשים ונורית גפן בתור בעלת הסוד.
פרודיה בסדרת הטלוויזיה הסאטירית "היהודים באים". (ראו קישור בקישורים חיצוניים)
פרודיה בסדרת הטלוויזיה הסאטירית "זהו זה". (ראו קישור בקישורים חיצוניים)
פרודיה בסדרת הטלוויזיה הסאטירית "ניקוי ראש". במערכון חיקה טוביה צפיר את אורי זוהר, לפני שהפך בעצמו למחליפו כמנחה התוכנית.
פרודיית פרסומת למקרר של חברת "תדיראן" בכיכובו של טוביה צפיר, שאף מופיע בפרסומת בתור הדמות הנשית, לצד משה טימור בתור אחד המנחשים.
הערות שוליים

↑  אלדד הראל, קומה אחא, מעריב, 8 בנובמבר 1963
↑  אלדד הראל, זה הסוד שלי, מעריב, 27 במרץ 1961
↑  שגיא בן נון‏, התוכנית "זה הסוד שלי" חוזרת למסך במסגרת הפרידה מרשות השידור, באתר וואלה, 5 בספטמבר 2016
↑  דואר דואר ודורשיו, מעריב, 24 בפברואר 1956
↑  רדיו, חרות, 21 במרץ 1956
↑  מפי הגיבורים הראשיים, מעריב, 6 באפריל 1966
↑  לזנוח את השיטתיות, מעריב, 2 במרץ 1967
↑  זה הסוד שלי – פרודיה על 'זה הסוד שלי' והמנחה אורי זוהר, בעמוד הפייסבוק של ניקוי ראש - עמוד מעריצים, 17 בינואר 2019
אות אות אות

| --- | --- |

אות אות אות
 סוגה:  ילדים
 כותבים:  תמר אדר יוסי בכר
 בימוי:  ברי לנגפורד
 שחקנים:  נירה עדי, רפי גרנות ועזרא דגן
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית 
 הפקה
 מפיק:  דנה כוגן
 מוזיקה:  אריה לבנון
 אורך פרק:  30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  הערוץ הראשון (ישראל)
 תקופת שידור מקורית:  1972–1974
 
אות אות אות הייתה סדרת טלוויזיה מקורית לילדים שהופקה בערוץ הראשון בשנים 1972–1974, ושודרה בשידורים חוזרים לאחר מכן.
מטרת הסדרה הייתה ללמד את הילדים את אותיות האלף בית.
התסריטים נכתבו, בין היתר, על ידי תמר אדר.
כל פרק יוחד לאחת מאותיות האלף-בית, ועזרא דגן התחפש לבעל חיים ששמו מתחיל באות שנלמדה באותו הפרק (למשל, באות ו' היה ווילי הווירוס).
עבור הסדרה נכתבו שירים חדשים, שיצאו לאחר מכן בשני אלבומים.
בתוכנית השתתפו השחקנים הבאים:
נירה עדי – מנחה (הייתה נשואה לדודיק סמדר, לרב אברהם לואיס ולרב יעקב אדלשטיין, חזרה בתשובה)
רפי גרנות – מנחה (אח של דני גרנות, חזר בתשובה)
עזרא דגן - בתחפושת החיה הרלוונטית
הפתיח של הסדרה היה: "בואו נטייל אל כל האותיות, נספר לכם סיפורי מעשיות, נשיר לכם שירים, נקרא מהספרים ולפעמים נראה סרטים מצוירים...".
בשנת 1974 הופיע בהוצאת הד ארצי ורשות השידור תקליט עם מבחר שירים מתוך הסדרה.
לקריאה נוספת

אות אות אות: שירים ומנגינות מתוך תוכנית הטלוויזיה; עורך מוזיקלי: ברונו ריינהרט; עורך ספרותי: יוסי בכר; איורים ועריכה גרפית: יצחק מכניק, תל אביב: אור-תו, 1974. (השירים: בואו נטייל; שיר לאות א’; אבא שלי; הארנב והזנב; האף; האגודל; הברווזון המכוער; בוקר טוב; בלון אדום; שיר לאות ב’; ברקים והאבן המשחזת; ביתן האגדות; שיר ערש לאלישבע)
הערות שוליים

↑  תמר אדר, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה".
שמאל פוליטי בישראל

טקס חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן בנוכחות יצחק רבין, חוסיין, מלך ירדן וביל קלינטון (1994)
הפגנת תמיכה ביוזמת ז'נבה, הצעה להסכם קבע ישראלי-פלסטיני, בכיכר רבין ב-15 במאי 2004
הפגנת שלום עכשיו נגד מלחמת לבנון השנייה
הפגנה בכיכר רבין נגד סיפוח יהודה ושומרון
מצעד תמיכה בזכויות אדם 2012
הגיליון הראשון של עיתון דבר שהיה עיתונה היומי של ההסתדרות הכללית בעריכתו של ברל כצנלסון. היה מסמליו הבולטים של השמאל
יציאת צה"ל מלבנון במאי 2000 ביוזמתו של ראש הממשלה אהוד ברק
השמאל הפוליטי בישראל הוא מחנה בעל טווח עמדות אידאולוגיות המבוסס על רעיונות של סוציאליזם, שוויון וזכויות אדם. מחנה השמאל בישראל החל להתגבש כבר בתחילת המאה ה-20.
מבחינה חברתית תומך השמאל הפוליטי בישראל בסוציאל-דמוקרטיה, מדינת רווחה, ליברליזם חברתי, שוויון בפני החוק, זכויות אדם, חיזוק זכויות מיעוטים (אזרחים ערבים, דרוזים), זכויות להט"ב, שוויון מגדרי ופמיניזם.
מבחינה מדינית תומך השמאל הפוליטי בישראל במשא ומתן ובחתירה להסכמי שלום עם מדינות ערב גם תמורת ויתור על שטחים שנכבשו לאחר מלחמת ששת הימים ובהסכם עם הפלסטינים המוביל לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני. מחנה השמאל מציג אופציות פתרון שונות לסיום הקונפליקט הישראלי-פלסטיני וסיום הכיבוש הישראלי, חלקו הארי של השמאל הפוליטי תומך בפתרון שתי המדינות, ולצידו ישנן קבוצות שונות המקדמות פתרונות של מדינה אחת דמוקרטית או של קונפדרציה ישראלית-פלסטינית. השמאל רואה במהלכים לסיום הקונפליקט כהכרחיים להמשך קיומה של מדינת ישראל בהתבסס על הערכות כי נכון ל-2022 חיים ביהודה ושומרון חיים בין 1.7 ל-2.9 מיליון פלסטינים וסיפוחם למדינת ישראל עלול להביא לסופה של ישראל כמדינת לאום יהודית או כדמוקרטיה והפיכתה למדינה דו-לאומית.
מבחינה כלכלית תומך השמאל בתפיסת עולם סוציאל-דמוקרטית או סוציאליסטית שמשמעותה מתן רשת שירותי ביטחון חברתית לאזרחים על ידי המדינה כמו שירותי בריאות, רווחה, חינוך, דיור, הבטחת ביטחון תזונתי, הקטנת פערי שכר, העלאת שכר מינימום ומעורבות מסוימת של המדינה בכלכלה ובשוק ההון. בשנים שלפני הקמת המדינה ובעשורים הראשונים של המדינה מדיניות השמאל בישראל הייתה מזוהה באופן מובהק עם תפיסת עולם זו, זיקה שנחלשה במידה מסוימת החל משנות ה-80 כשהשמאל אימץ עמדות התומכות בצמצום חלקי של אחריות המדינה ויישום תהליכי הפרטה חלקית.
מבחינת יחסי דת ומדינה תומך השמאל בחופש הפולחן לכל הדתות, בהפרדת הדת מהמדינה, בשירות נשים מלא ושוויוני, באספקת שירותים ציבוריים מסוימים גם בשבת ובפרט תחבורה ציבורית, בנישואים אזרחיים בישראל, בהקלת תהליכי הגיור ובהתנגדות להחמרת חוק השבות.
מבחינה פוליטית הובילה הנהגת השמאל את השלטון החל בתקופת היישוב, משנות ה-20 של המאה ה-20, ולאורך התקופה שלאחר הכרזת העצמאות ועד הבחירות לכנסת התשיעית, ב-1977. מאז 1977 מרבית הקואליציות שהוקמו הובלו על ידי מפלגות ימין ומרכז-ימין.
סקירה היסטורית > העליות הראשונות

את אידאולוגיית השמאל הסוציאליסטי הביאו לכאן החלוצים שהגיעו לארץ ישראל בתחילת המאה ה-20 ובעיקר אנשי העלייה השנייה העלייה השלישית. חלוצים אלו מימשו את האידאולוגיה על ידי בחינת מודלים שונים של חיים שיתופיים כדוגמת קיבוץ, קבוצה, קומונה, קואופרטיב, מושב ועוד בהם ניסו ליישם עקרונות סוציאליסטים כמו עזרה לזולת, שוויון, בעלות משותפת על אמצעי ייצור, ניהול עצמי של העובדים, הגנה על העובדים ורווחתם ועוד.
סקירה היסטורית > הקמת המוסדות הלאומיים

במקביל לעלייה ארצה החל גם תהליך הקמת המוסדות הלאומיים. ב-1929 הוקמה הסוכנות היהודית שהייתה זרוע הביצוע של ההסתדרות הציונית והממשלה הזמנית של ארץ ישראל. גוף זה הורכב ברובו מאנשי שמאל כשחלק גדול מהתקופה טרום המדינה מילא דוד בן-גוריון את תפקיד יו"ר הסוכנות.
עד הקמת המדינה קיבלו מוסדות אלו את ההחלטות המרכזיות הקשורות לתנועה הציונית. ב-1947 תמכו המוסדות בהסכם החלוקה על אף שהיווה פשרה והשאיר חלקים גדולים מארץ ישראל מחוץ לגבולות המדינה.
סקירה היסטורית > הקמת מוסדות העובדים וייסוד העבודה המאורגנת

במקביל להתגברות העליות והתרחבות היישוב בארץ החלה הקמה של מוסדות שונים עבור ולטובת הפועלים בהם יושמו הרעיונות הסוציאליסטים של השמאל כשבחלק ממוסדות אלו היו הפועלים שותפים:
הסתדרות העובדים (הוקמה ב-1920) וחברת העובדים שנועדו לשמור על זכויות העובדים
קופת חולים הכללית (הוקמה ב-1911) לשמירה על בריאות העובדים
התאחדות האיכרים בישראל (הוקמה ב-1920) לשמירת זכויות האיכרים בישראל
קואופרטיבים לעזרה שוויונית לחבריהם (כמו המשביר המרכזי שהוקם ב-1916 ותנובה שהוקמה ב-1926)
גופים פיננסים לתמיכה בהתפתחות המשק באופן סוציאליסטי (כמו בנק קופת עם שנוסד ב-1918 כקואופרטיב ובנק הפועלים שנוסד ב-1919)
קרנות פנסיה לשמירת הזכויות הסוציאליות של העובדים (כמו "מבטחים" שהוקמה ב-1949)
סיוע לדיור לעובדים (כמו שיכון עובדים)
בתי אבות לקשישים (כמו משען שהוקם ב-1931) ועוד.
מוסדות אלו, ובראשם הסתדרות העובדים, תפסו עם הקמתם מקום מרכזי בשוק העבודה בישראל והיוו את הבסיס לרשת הביטחון החברתית שהונהגה עם הקמת המדינה.
סקירה היסטורית > הכנסת והממשלה > כללי

בשנים הראשונות למדינה היה רוב מובהק בכנסת למפלגות המזוהות עם מחנה השמאל אך עם חלוף השנים נשחק כוחו הפרלמנטרי של השמאל ויש להניח שרבים מתומכי השמאל נהרו אל מפלגות המרכז הפוליטי על אף שחלק מעמדותיהם משקפות עמדות שמאליות.
סקירה היסטורית > הכנסת והממשלה > שנות ה-50 של המאה ה-20

ב-1948, לאחר הקמת המדינה, נערכו הבחירות לכנסת הראשונה בהן זכה השמאל לרוב כששתי המפלגות הגדולות היו מפא"י ומפ"ם. בעקבות הבחירות הקימה מפא"י קואליציה יחד עם מפלגות מרכז ודתיים וללא מפ"ם.
על ממשלה זו הוטל התפקיד לנהל את השיחות להסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות בהן נקטה הממשלה קו של פשרה וחתמה על הסכמים שכללו חילופי שטחים וויתור על נקודות אסטרטגיות.
בכנסות הבאות המשיכה מפא"י להיות המפלגה שקיבלה מהנשיא את המנדט להרכיב קואליציות וממשלות. קואליציות אלו נבנו על פי הקו המנחה שהציב בן-גוריון, בלי חרות ומק"י שהגדיר את "גבולות" הקואליציה.
בתקופת הכנסות הראשונות חוקקה ממשלת ישראל שורה של חוקי עבודה סוציאליסטיים לעזרת הפועלים כגון חוק פיצויי פיטורים, חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, חוק הסכמים קיבוציים, חוק בתי הדין לעבודה ועוד.
בתקופה זו התמודדה קואליציית השמאל-מרכז עם מספר אתגרים לאומיים וביניהם:
תקופת הצנע שאילצה את הממשלה להכריז על משטר צנע, אשר נועד לספק ביטחון תזונתי לתושבי ישראל על ידי אספקת מזון בסבסוד המדינה
העלייה ההמונית של פליטים מאירופה וממדינות ערב אילצה את הממשלה לקחת אחריות על העולים החדשים. במסגרת זו נבנה מנגנון שסיפק עבודות דחק לעולים תמורת שכר יומי
קבלת אחריות על מגורי העולים שרבים מהם שוכנו תחילה במעברות שבנתה הממשלה ובהמשך יזמה הממשלה בניית שיכונים עבורם וכן הקימה את עיירות הפיתוח עבור העולים.
תהליכי הטיפול בעולי העלייה ההמונית גרמו לתסיסה רבה בקרב אותם עולים והביאו, בסיומו של העשור (1959), לפריצת אירועי ואדי סאליב בחיפה במהלכם הפגינו עולים חדשים מצפון אפריקה כנגד שלטון מפא"י שלטענת המוחים מקפח ומפלה אותם.
סקירה היסטורית > הכנסת והממשלה > שנות ה-60 של המאה ה-20

בשנות ה-60 המשיכה השליטה של השמאל בכנסת ובממשלה. האירוע המשמעותי ביותר בתקופה זו היה מלחמת ששת הימים ובאופן יוצא דופן הסכים ראש הממשלה לוי אשכול להקים ממשלת אחדות לאומית יחד עם גח"ל ורפ"י מהימין. קבלה לקונצנזוס של מפלגתו של מנחם בגין סימן את סיומו של החרם ארוך השנים שהטיל בן-גוריון על המפלגה הרוויזיוניסטית כשהרכיב ממשלות בלי חרות ומק"י.
המלחמה, שהסתיימה בכיבוש שטחים נרחבים, אילצה את הממשלה לקבל החלטות על גורל שטחים אלו. העמדה הראשונית של השמאל, בנוגע לאותם שטחים, הייתה שאלו נועדו לצורכי מיקוח כחלק ממשא ומתן מול הפלסטינים לכן אין להשקיע בהם וליישב אותם. עם זאת זמן קצר לאחר המלחמה פרסם יגאל אלון את תוכנית אלון, שבניגוד לדעה הרווחת בשמאל, הטוותה חלוקת שטחים בין ישראל לגורם שלטוני פלסטיני באופן שיאפשר לישראל לספח חלקים מבקעת הירדן, גוש עציון ושטחים נוספים בסביבות כביש 443 עד מסדרון ירושלים.
סקירה היסטורית > הכנסת והממשלה > שנות ה-70 של המאה ה-20

במהלך העשור המשיך השמאל להתלבט לגבי גורל השטחים. רבים בשמאל עדיין תמכו בהתייחסות לשטחים כקלף מיקוח במשא ומתן אך קם בשמאל אגף ניצי שתמך בארץ ישראל השלמה (תחילה בהובלת ישראל גלילי (ראו מסמך גלילי) ובהמשך בהובלת חוג עין ורד). בעשור זה קידמה ממשלת השמאל, בין השאר, את הקמת גוש קטיף וחבל ימית וכן קידמה את ההתיישבות בבקעת הירדן (על פי תוכנית אלון) וברמת הגולן.
בתחילת העשור נפטר נשיא מצריים גמאל עבד אל נאצר ובמקומו מונה אנואר סאדאת. סאדאת ניסה להגיע להסכם עם ישראל שכלל הסכם שלום בתמורה לוויתור על שטחי סיני. התיווך בין הצדדים נעשה על ידי מזכיר המדינה של ארצות הברית הנרי קיסינג'ר אך ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר חשדה במהלך המצרי ולא הסכימה להסדר ונתמכה בכך על ידי משה דיין שאמר "מוטב שארם א-שייח' בלי שלום משלום בלי שארם א-שייח'".
ב-1973 הובילה ממשלת השמאל-מרכז בראשות גולדה מאיר את מדינת ישראל במהלך מלחמת יום כיפור שגרמה לאלפי הרוגים ופצועים. אירוע טראומטי זה והפגנות המחאה שהחלו זמן קצר לאחר המלחמה היו מהגורמים שהביאו להחלשת השמאל. ועדת אגרנט, שחקרה את המלחמה, לא הפנתה, אומנם, אצבע מאשימה כלפי הדרג המדיני, בנוגע לאחריותו למחדלי מלחמת יום כיפור, אך חלקים גדולים מהעם (כולל בשמאל) הטילו על ממשלת ישראל, ובמיוחד על מפא"י, את האחריות למלחמה דבר שאילץ את ראש הממשלה, גולדה מאיר להתפטר. על אף המחאה זכה השמאל בבחירות שהתקיימו לאחר המלחמה (הבחירת לכנסת השמינית וממשלת ישראל השבע עשרה).
ב-1977, בעקבות הבחירות לכנסת התשיעית, חל המהפך שהעלה קואליציה בראשות הליכוד לשלטון בהנהגתו של מנחם בגין. אחת מהפעולות המדיניות הראשונות שעשה הליכוד לאחר הקמת הממשלה היה חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים (1979) שזכה לתמיכה גורפת של השמאל. התמיכה של השמאל בממשלת בגין המשיכה גם עם פינוי חצי האי סיני ופינוי חבל ימית.
סקירה היסטורית > הכנסת והממשלה > שנות ה-80 של המאה ה-20

ב-1982 יצאה ממשלת בגין למלחמת לבנון הראשונה, בקונצנזוס יחסי גבוה, אך ככל שישראל העמיקה לשקוע בבוץ הלבנוני ומספר החללים עלה גברה ההתנגדות במפלגות השמאל והחלו הפגנות נגד המשך השהות בלבנון. ההפגנות הגיעו לשיאן בשלהי 1982 לאחר טבח סברה ושתילה כשבתל אביב התקיימה ההפגת ענק שלפי ההערכות השתתפו בה כ-400,00 מפגינים.
ב-1984, בעקבות הבחירות לכנסת האחת עשרה והשוויון בין המערך והליכוד הוקמה ממשלת אחדות לאומית בהנהגת יצחק שמיר ושמעון פרס.
ב-1988, בעקבות הבחירות לכנסת השתים עשרה והמשך שוויון הכוחות בין הליכוד למערך העדיף שמיר ממשלת אחדות עם המערך על פני קואליציית ימין צרה. הקואליציה התקיימה שנתיים עד שנפלה בעקבות התרגיל המסריח של המערך.
סקירה היסטורית > הכנסת והממשלה > שנות ה-90 של המאה ה-20

בתחילת 1992 נוצרה מפלגת שמאל חדשה בשם מרץ כתוצאה מהאיחוד של מפ"מ (בראשות יאיר צבאן), רצ (בראשות שולמית אלוני) ושינוי (בראשות אמנון רובינשטיין). איחוד זה סימן, דה-יורה, את השילוב ההדוק של עמדות פוליטיות יוניות עם עמדות התומכות בזכויות אדם.
בבחירות לכנסת השלוש עשרה, שנערכו באותה שנה, זכה השמאל ברוב ויצחק רבין הרכיב ממשלת שמאל שקידמה מהלכי פיוס מול הערבים וחתמה על הסכם שלום עם ירדן ועל הסכמי אוסלו. הסכמי אוסלו הביאו לסיום האינתיפדה הראשונה אך גרמו למחאות והפגנות של הימין נגדם והביאו בסופו של דבר לרצח רבין ב-1995. שלטון השמאל הסתיים ב-1996 כשהליכוד בראשות בנימין נתניהו זכה בבחירות לכנסת הארבע עשרה.
ב-1999 זכה השמאל ברוב בבחירות לכנסת החמש עשרה ואהוד ברק הרכיב את הממשלה. ברק הוביל מספר מהלכים שתאמו את עמדות השמאל כמו השיחות עם סוריה בועידת שפרדסטאון והשיחות עם הפלסטינים בועידת שארם וועידת קמפ דייוויד. כמו כן יזם ברק את נסיגת צה"ל מלבנון ב-2000.
סקירה היסטורית > הכנסת והממשלה > המאה ה-21

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ב-2001 הקים אריק שרון ממשלת אחדות לאומית עם מפלגת העבודה כדי להתמודד עם האינתיפדה השנייה שפרצה ב-2000. ב-2002 פרשה העבודה מהקואליציה.
ב-2003, לאחר הבחירות לכנסת השש עשרה, הקים אריק שרון ממשלת מרכז ימין. בתחילת 2005 הצטרפה מפלגת העבודה לקואליציה כדי לתמוך בתוכנית ההתנתקות מרצועת עזה ופרשה בסיומה של אותה שנה.
ב-2006, לאחר הבחירות לכנסת השבע עשרה, הקים מנהיג מפלגת קדימה אהוד אולמרט קואליציה יחד עם מפלגת העבודה. זמן קצר לאחר הקמת הממשלה היא הכריזה על יציאה למלחמת לבנון השנייה. התמשכות המלחמה וריבוי הנפגעים בצה"ל ובקרב אזרחי המדינה הוריד את הפופולריות של שתי המפלגות המובילות. התחושות כלפי הממשלה החריפו עם פרסום דו"ח ועדת וינוגרד שחקרה את המלחמה ומצאה שמוביליה (אהוד אולמרט, עמיר פרץ ודן חלוץ) כשלו בתפקידם.
ב-2009, לאחר הבחירות לכנסת השמונה עשרה, הוביל גוש הימין-חרדים בהובלת בנימין נתניהו. בחירות אלו היוו נקודת שפל לגוש השמאל לאחר שמפלגת העבודה זכתה ב-13 מנדטים ומרצ ב-3. נתניהו הרכיב קואליציה בשיתוף מפלגת העבודה ובתמיכת השמאל ניהל משא ומתן בין ישראל לפלסטינים על יישום פתרון שתי מדינות לשני עמים. ב-2011 התפצלה מפלגת העבודה ואחד הפלגים פרש מהממשלה.
השליטה של גוש הימין-חרדים בבחירות ובקואליציה נמשכה עד הבחירות לכנסת העשרים וארבע, באפריל 2021, אז הוקמה ממשלת השינוי בה לקחו חלק מפלגת העבודה ומרצ. ממשלה זו התפרקה בשלהי 2022 לאחר שמספר אנשי ימין פרשו ממנה. לאחר נפילת הממשלה נערכו בנובמבר הבחירות לכנסת העשרים וחמש בהן גוש הימין-חרדים השיב את שליטתו בממשלה ובכנסת ואילו השמאל הגיע לשפל חסר תקדים בו מפלגת העבודה קיבלה 4 מנדטים בלבד ומרצ לא עברה את אחוז החסימה. עקב תוצאות אלו הוכרז פריימריז במפלגת העבודה בהם הוחלט שיאיר גולן יחליף את מרב מיכאלי בתפקיד יו"ר המפלגה וזמן מה לאחר מכן הוכרז על איחוד בין מפלגות העבודה ומרצ תחת מפלגת הדמוקרטים בהנהגתו של גולן.
סקירה היסטורית > הקונפליקט עם התנועה הרוויזיוניסטית

מתחילת הציונות התקיים מתח בין השמאל הציוני והימין הציוני. מול הנהגת השמאל התייצב זאב ז'בוטינסקי שפרש, בשנות ה-20, מההסתדרות הציונית העולמית והקים את התנועה הרוויזיוניסטית ואת ברית הציונים הרוויזיוניסטים. תנועות אלו ערערו על עמדותיה המתונות של ההסתדרות הציונית השמאלית בהובלתו של ד"ר חיים ויצמן בנוגע למאבק במנדט הבריטי.
המאבק של השמאל מול הרוויזיוניסטים בא לידי ביטוי במספר אופנים כשהעיקרי ביניהם היה הקונפליקט בין ארגון ההגנה (בתמיכת תנועת העבודה) ובין ארגוני אצ"ל ולח"י (בתמיכת התנועה הרוויזיוניסטית). המצב שארגוני הימין לא הסכימו לקבל פקודות מהנהגת היישוב הביא לקונפליקט ששיאו היה בתקופת הסזון (דצמבר 1944 - פברואר 1945) כשארגון "ההגנה" הסגיר אנשי אצ"ל לבריטים.
גם בתקופת מלחמת העצמאות המשיכה האיבה בין הארגונים שהגיעה לשיאה בפרשת אלטלנה כשאוניית נשק של אצ"ל הגיע לחופי ישראל ומפקדי אצ"ל (בראשות מנחם בגין) סירבו להיענות לדרישת בן-גוריון למסור את הנשק לידי צה"ל. כתגובה הורה בן-גוריון להפגיז את האונייה ולהטביע אותה.
האיבה בין התנועות המשיכה גם לאחר קום המדינה והתבטאה באפליה כלפי מי שלא היה חבר ההסתדרות ולא נשא את "הפנקס האדום" (בדרך כלל היו אלו חברי התנועה הרוויזיוניסטית). אפליה זו התבטאה בעיקר בקבלת עבודה בשירות הציבורי ובמפעלי ההסתדרות.