stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק ויטנברג
הנצחתו

על שמו של יצחק ויטנברג נקראו רחובות בערים תל אביב, פתח תקווה ובאר שבע. גם בברית המועצות הונצח כגיבור המאבק בנאצים.
בשנת 1966 העלה תיאטרון הבימה הצגה על חייו, "ציפור הגטו", שכתבה חוה רוזנפרב, בבימוי ישראל בקר ועם מישא אשרוב בתפקיד הראשי.
בשנת 1989 העלה הבימה את המחזה "אדם" של יהושע סובול (מחזה השני בטרילוגיית "טריפטיך הגטו" שכתב לאחר "גטו"). ההתרחשויות העיקריות במחזה הן סביב הלילה שבין ה-15 וה-16 ביולי 1943 בגטו וילנה, על פי זיכרונותיה של אשה זקנה, נדיה, שהייתה שם, בלילה בו הסגיר את עצמו ויטנברג. בזכרונה של נדיה עולים כל האירועים הדרמטיים והטרגיים שקדמו להסגרה. במחזה, מתואר בהרחבה כל מה שהתרחש לאחר שראש היודנראט גנס נפגש עם מטה המחתרת עד לרגע שויטנברג, כבול באזיקים, הובל למטה הגסטאפו. שיאו הדרמטי של המחזה הוא בקטע ההצבעה. לפי סובול, הוחלט ברוב של שלושה כנגד שניים, שעל ויטנברג להסגיר את עצמו. בין אלה שהצביעו בעד הסגרתו של ויטנברג היה סגנו (שבמחזה נקרא לב). מי שהיה סגנו של ויטנברג באותה תקופה, היה אבא קובנר. אלמנתו ויטקה, הביעה מחאה על סיפור המחזה ועל סיפור ההצבעה שלא התרחש במציאות.
ראו גם

ארגון הפרטיזנים המאוחד
אבא קובנר
יוסף גלזמן
איסר לובוצקי
חיים לזר
לקריאה נוספת

יצחק ארד, וילנה היהודית במאבק ובכליון, הוצאת יד ושם, אונ' תל אביב, וספרית פועלים, תל אביב, תשל"ו.
ניוסיה דלוגי (לובוצקי), יום ויטנברג בגיטו וילנא, מוזיאון הלוחמים והפרטיזאנים, תל אביב, דצמבר 1989, שנה כ"ב, כרך ז' מס' 9 (69)
אריה כנרתי, 36 השעות הגורליות של גיטו וילנה, למרחב, 6 במאי 1966
חיים לזר, חורבן ומרד, מוזיאון הלוחמים והפרטיזאנים; בית ז'בוטינסקי, תשמ"ח 1988
עשהאל לובוצקי, לא דרכי האחרונה, תל אביב: ידיעות ספרים, 2017, מסת"ב 9789655641028
הערות שוליים

1 2 3  חוה סלוצקי-קסטין, איציק ויטנברג - גיבור בחייו ובמותו, קול העם, 19 ביולי 1963
↑  בימי שואה ופקודה, האוניברסיטה הפתוחה, יחידה 7 (דן מכמן), עמ' 130.
↑  רוז'קה קורצ'ק, להבות באפר, מורשת, ספרית פועלים, 1965. תרגום מכתב היד הפולני - בנימין טנא (מהדורה שלישית)  עמוד 147.
↑  מותו של איציק ויטנברג - עדותו של אבא קובנר במשפט אייכמן, קול העם, 9 באפריל 1964
↑  רוז'קה קורצ'ק, להבות באפר, מורשת, ספרית פועלים, 1965. תרגום מכתב היד הפולני - בנימין טנא (מהדורה שלישית)  עמודים 161-167
↑  עשהאל לובוצקי, לא דרכי האחרונה, הוצאת ידיעות ספרים, 2017. עמוד 85: "אנשי האף-פי-או עמדו בפני דילמה בלתי אפשרית ועל סף מלחמת אחים. ההמון צר על מטה המחתרת, ומכיוון שוויטנברג לא נמצא - הוא הועבר בינתיים, מחופש לאישה, למקום מחבוא מרוחק - פתחו אנשי הגטו בחיפושים נרחבים אחריו בכל רחבי הגטו. אנשי המחתרת ניסו לעורר את אנשי הגטו ולגייסם לרעיון יציאה למרד מזוין נגד הגרמנים, אך המציאות טפחה על פניהם. אנשי הגטו חששו לחייהם והעדיפו שוויטנברג יוסגר. כיוון שלא נמצא מוצא מהמלכוד, השלים המטה עם הדרישה שעל ויטנברג להסגיר עצמו. לאחר דין ודברים, קיבל עליו ויטנברג את הדין, מינה את אבא קובנר למפקד המחתרת תחתיו והסגיר את עצמו למשטרה היהודית ב-16 ביולי 1943."
↑  פראבדה- מעלה זכר איציק ויטנברג, קול העם, 22 ביולי 1964
↑  "איציק ויטנברג" בתיאטרון "הבימה", למרחב, 4 במאי 1966
↑  נרי ליבנה, שקרים שסיפרו על אבא, חדשות, 25 באוגוסט 1989
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811573063605606  GND: 120846993  VIAF: 13149141   WorldCat (עם VIAF): 13149141
מריון וולאס דאנלופ

מריון וולאס דאנלופ
מריון וולאס דאנלופ - הימנית ביותר בתמונה
מריון וולאס דאנלופ (באנגלית: Marion Wallace-Dunlop;‏ 22 בדצמבר 1864- 12 בספטמבר 1942) הייתה סופרג'יסטית בריטית מיליטנטית, אמנית, ושובתת הרעב המודרנית הראשונה. מריון וואלאס-דאנלופ נטלה חלק משמעותי במאבק עבור זכות בחירה לנשים, והיה לה תפקיד מרכזי באיגוד הנשים החברתי והפוליטי. היא ידועה בעיקר בשל שביתת הרעב שלה ב-1909.
חיים אישיים

מריון וולאס-דאנלופ נולדה בבטירת לייס (Leys Castle) בעיר אינברנס שבסקוטלנד. היא נולדה לרוברט הנרי וולאס-דאנלופ, פקיד בריטי בבנגל בהודו, ולאשתו השנייה, לוסי דוסון. למריון היו שתי אחיות, מדלין ורוזלינד וואלאס-דאנלופ, שכתבו את הספר "Timely Retreat, or, A Year in Bengal before the Mutinies" שהפך לרב מכר. מריון ומשפחתה עברו ללונדון שבאנגליה, ושם חיה מריון רוב חייה. למרות זאת, מריון נשארה מחוברת לשורשיה הסקוטיים. היא קרויה על שם אשתו של ויליאם וולאס, אביר ופטריוט סקוטי, והחשיבה עצמה כצאצאית של מרגרט קרופורד, אמו. מריון וואלאס-דאנלופ מעולם לא נישאה והולידה ילדים, אך בשנות החמישים לחייה אימצה ילדה מסארי, חבל מגוריה. ב-1928, כשאמלין פנקהרסט מתה, מריון דאגה לבתה המאומצת מרי. מריון וואלאס-דאנלופ נפטרה ב-12 בספטמבר 1942, בבית אבות בגילדפורד, בירת סארי.
סופרג'יזם

מריון וואלאס-דאנלופ הצטרפה לתנועה הסופרג'יסטית כבר ב-1900 ומיד התחברה לאגף המיליטנטי שבתנועה. מ-1906 עד 1913 הייתה מריון חברה בארגון Fabian Women's Group ודרכו הצטרפה ל"איחוד הנשים החברתי-פוליטי" (Women's Social and Political Union (אנ')). האיחוד נוסד על ידי אמלין פנקהרסט תחת המוטו "מעשים לא מילים". במסגרת פעילותה בארגון וולאס-דאנלופ נשאה נאומים, עיצבה כרזות, יזמה תהלוכות, כתבה סיסמאות על קירות, ואפילו צמה למען שילוב נשים במערכת הפוליטית. בנאום שלה ב-1909 אמרה וואלאס-דאנלופ: "נשים גדלו והבינו את האחריות שלהן לא רק כיחידים, אלא גם כחברים בקהילה גדולה.... הן סוף סוף הכירו בכך שהן חלק בלתי נפרד ממה שאנו מכנים 'המצפון הציבורי'".
ביוני 1908 היא הובילה נשים לפרלמנט הבריטי, שם נעצרה והואשמה ב"הפרעה". חודש אחר כך נשלחה לבית הסוהר לנשים "'הולווי" (HM Prison Holloway). בבית הסוהר התחברה עם נשים צעירות והנהיגה אותן. בנוסף, היא חיברה יומן המספר על חוויותיה בבית הסוהר. בנובמבר 1908 היא הובילה נשים דרך שורת שוטרים מול בית הנבחרים הבריטי ונשלחה שנית למאסר של חודש בהולווי, שם היא הנהיגה מרד נגד ההתייחסות הלקויה לסופרג'יסטיות בכלא. המאסר השלישי שלה, והמשמעותי ביותר, היה ביולי של 1909 בעקבות העתקת קטע מחוק הזכויות 1689 על קיר ב-St Stephan's Hall. הפעולה עצמה זכתה לכיסוי בעיתונות אותה ארגנה מראש. בשובה לבית הסוהר, מריון פתחה בשביתת רעב עצמאית שנמשכה תשעים ואחת שעות, עד שחרורה, שזכה אף הוא לכיסוי תקשורתי נרחב ואף בינלאומי . אופי הפעולה, מעשה עצמאי לגמרי, אומץ אחר כך כמדיניות של איחוד הנשים החברתי-פוליטי. ב-1910 ו-1911 היא עיצבה תהלוכות יוצאות דופן רבות של איחוד הנשים החברתי-פוליטי. היא הייתה אחת הנשים מאחורי קמפיין שבירת החלונות במשרד הפנים הבריטי, ונשלחה למאסר לשלושה שבועות. בנוסף, כמו סופרג'יסטיות רבות אחרות, מריון נהפכה לצמחונית.
קריירה אמנותית

מריון וואלאס-דאנלופ החלה את לימודיה בפריז בשנות ה-90 של המאה ה-19. לאחר מכן היא חזרה ללונדון ולמדה בבית הספר לאומנויות Slade School of Fine Art (אנ') בלונדון. היא כתבה ואיירה שני ספרי ילדים בשנת 1899: "גן הפירות הקסום" ו-"פיות, גמדים, ותינוקות פרחים", אותו כתבה יחד עם מריון ריווט-קרנק. מריון הציגה את יצירותיה בתערוכות בפריז, במכון המלכותי של גלאזגו לאמנויות ושלוש פעמים באקדמיה המלכותית לאמנויות בין השנים 1902 ו-1905.
בתור אמנית אישה בתקופה האדוארדית בראשית המאה ה-20, לא היו לוולאס-דאנלופ הרבה אפשרויות תעסוקה, והיה לה קשה להיתפס בציבור כאמנית רצינית. ב-1908, אמנויות יפות נעשו אצל וואלאס-דאנלופ פחות משמעותיות מפעולותיה כסופרג'יסטית. מעט אמנים בתחילת המאה ה-20 ציירו עבור מטרות חברתיות, ואמנות שנועדה להיות יפה בלבד נהפכה לחסרת תועלת בעיניה. ניתן לראות את עקרונות הפמיניזם דרך יצירותיה של וואלאס-דאנלופ, למשל בספריה, בהם עודדה העזה ואומץ אצל ילדים, ובמיוחד אצל ילדות. בספרה, "גן הפירות הקסום", מסופר על ילדה שנחושה להגיע לגן הפירות הקסום, אף על פי שהיא סובלת מרעב, אנלוגיה למאבקה של מריון עבור זכות הצבעה לנשים. '"אני נעשית רעבה מאוד" היא אמרה "אני תוהה אם אמות מרעב, ואז לא אגיע לגן בכלל"'. וואלס דאנלופ שילבה אמנות גם בפועלה הסופרג'יסטי, בעיקר ביצירת כרזות לתהלוכות. לכן, ישנן תפיסות שונות ביחס לעבודתה האומנותית- האם יש לשפוט אותה כאמנות יפה או כתעמולה.
שביתת הרעב

ביולי 1909, מריון וואלאס-דאנלופ נשלחה למאסר בבית הסוהר "הולווי" בעקבות העתקת קטע מחוק הזכויות 1689 על קיר ב-St Stephan's Hall, המקום בו אושרה מגילת הזכויות. הקטע, "זכותם של הנתינים לעתור למלך וכל תביעה או רדיפה לעתירה זאת אינה חוקית", שימש רבות בפעולות סופרג'יסטיות. היא נעצרה במהלך המעשה ולא השלימה את המשפט, וזמן קצר לאחר שחרורה, השלימה אותו ונשלחה לכלא. שם, בחמישה ביולי 1909, מריון פתחה בשביתת רעב. היא סירבה לאכול כל ארוחה שהביאו לתא שלה. חברתה הסופרג'יסטית של דאנלופ, אני קני (Annie Kenney (אנ')), מספרת שכשאחד מהסוהרים שאל אותה מה היא תרצה לארוחת הערב, מריון ענתה לו "הנחישות שלי!". לאחר 91 שעות דאנלופ שוחררה בעקבות חשש לבריאותה.
זאת הייתה שביתת הרעב הראשונה שתועדה ופורסמה בתולדות האימפריה הבריטית, ומריון וולאס-דאנלופ הפכה לשובתת הרעב המודרנית הראשונה. שיטות דומות היו קיימות לפני 1909 ברוסיה, אירלנד והודו, אך למען מטרות אחרות ובהקשרים שונים. רבות מחברות איחוד הנשים החברתי-פוליטי טענו שרעיון שביתת הרעב היה המצאתה של וואלאס-דאנלופ. מנגד, יש הטוענים כי היא הושפעה משיטות דומות שהיו קיימות קודם לכן. החידוש של וואלאס-דאנלופ היא השאיפה להשפיע על דעת הקהל והממשל דרך תקשורת המונים. שביתת הרעב שלה משכה תשומת לב עיתונאית והגבירה את הלחץ על הממשלה. במכתב לראש הממשלה של הממלכה המאוחדת, ארתור בלפור, היא כתבה: "הם לעולם לא יוכלו להחזיק אותנו בכלא יותר מכמה ימים, שכן כעת למדנו את כוחנו להרעיב את עצמנו אל מחוץ לכלא, ונשתמש בכוח - אלא אם כן הממשלה מעדיפה לתת לנו למות. עם זאת, אני לא חושבת שאפילו הם יאמצו דרך פעולה שכזו, ולו רק כי מעשה זה לא ישתלם להם מבחינה פוליטית".
שביתת הרעב של מריון וואלאס-דאנלופ הייתה בעלת השפעה רבה. השיטה אומצה למדיניות איחוד הנשים החברתי-פוליטי בפרט, ואצל סופרג'יסטיות בכלל. עד מלחמת העולם הראשונה ב-1914, סופרג'יסטיות יצאו ל-240 שביתות רעב, ובפחות מארבע שנים התבצעה הזנה בכפייה של השובתות ביותר מאלף פעמים שונות. השיטה התפשטה ברחבי העולם, ויותר אנשים אימצו את שביתת הרעב כדי להשפיע על דעת הקהל ועל הממשל, ביניהם נמנים מהאטמה גאנדי וג'יימס קונולי.
לקריאה נוספת

Leah Leneman, “Marion Wallace Dunlop”, Oxford Dictionary of National Biography, 2004., http://www.oxforddnb.com/view/article/56257
Elizabeth Crawford, “The Women's Suffrage Movement: A Reference Guide 1866-1928”, UCL press 1999.
Joseph Lennon, "Fasting for the public: Irish and Indian sources of Marion Wallace Dunlop’s 1909 Hunger strike", Enemies of empire: new perspectives on imperialism Literature and History, Four Courts, Dublin (2007).
Joseph Lennon, "The hunger artist”. Times Literary Supplement 5547 (2009).
הערות שוליים

↑  Leah Leneman, Marion Wallace Dunlop, Oxford Dictionary of National Biography, 2004
↑  Leah Leneman, Marion Wallace Dunlop, Oxford Dictionary of National Biography, 2004
↑  Leah Leneman, Marion Wallace Dunlop, Oxford Dictionary of National Biography, 2004
↑  Joseph Lennon, The hunger artist, TLS-THE RIMES LITERARY SUPPLEMENT, 2009
↑  Joseph Lennon, The hunger artist, TLS-THE RIMES LITERARY SUPPLEMENT, 2009
↑  Joseph Lennon, The hunger artist, TLS-THE RIMES LITERARY SUPPLEMENT, 2009
↑  Joseph Lennon, The hunger artist, TLS-THE RIMES LITERARY SUPPLEMENT, 2009
↑  Leah Leneman, Marion Wallace Dunlop, Oxford Dictionary of National Biography, 2004
↑  Elizabeth Crawford, The Woman’s Suffrage Movement: A Reference Guide 1866-1928, UCL press, 1999
↑  Elizabeth Crawford, The Woman’s Suffrage Movement: A Reference Guide 1866-1928, UCL press, 1999
↑  Joseph Lennon, The hunger artist, TLS-THE TIMES LITERARY SUPPLEMENT, 2009
↑  Joseph Lennon, Fasting for the public: Irish and Indian sources of Marion Wallace Dunlop’s 1909 Hunger strike, Enemies of the empire: new perspectives on imperialism Literature and History, Four Courts, 2007
↑  Joseph Lennon, The hunger artist, TLS-THE TIMES LITERARY SUPPLEMENT, 2009
↑  Joseph Lennon, The hunger artist, TLS-THE TIMES LITERARY SUPPLEMENT, 2009
↑  Joseph Lennon, Fasting for the public: Irish and Indian sources of Marion Wallace Dunlop’s 1909 Hunger strike, Enemies of the empire: new perspectives on imperialism Literature and History, Four Courts, 2007
↑  Joseph Lennon, Fasting for the public: Irish and Indian sources of Marion Wallace Dunlop’s 1909 Hunger strike, Enemies of the empire: new perspectives on imperialism Literature and History, Four Courts, 2007
↑  Joseph Lennon, Fasting for the public: Irish and Indian sources of Marion Wallace Dunlop’s 1909 Hunger strike, Enemies of the empire: new perspectives on imperialism Literature and History, Four Courts, 2007
↑  Joseph Lennon, Fasting for the public: Irish and Indian sources of Marion Wallace Dunlop’s 1909 Hunger strike, Enemies of the empire: new perspectives on imperialism Literature and History, Four Courts, 2007
↑  Joseph Lennon, The hunger artist, TLS-THE RIMES LITERARY SUPPLEMENT, 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1011744937  ISNI: 0000 0001 2237 7296  LCCN: no2008031312  RKD: 134937  VIAF: 171051356   WorldCat (עם VIAF): 171051356 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מריון וולאס דאנלופ".
Suffragette starves herself out of jail
איליושין Il-114

| --- | --- |

איליושין Il-114 של חברת ויבורג איירליינס, 2007.
 מאפיינים כלליים
 סוג:  מטוס נוסעים
 ארץ ייצור:  רוסיה רוסיה
 יצרן:  איליושין
 יחידות שיוצרו:  20 
 
Il-114-100 בסלון האווירי במוסקבה, 2007
איליושין Il-114 (רוסית: Ильюшин Ил-114) הוא מטוס רוסי בעל מנועי טורבו, שעוצב כמטוס נוסעים לטיסות פנים. יועד להחליף את האנטונוב An-24, כשטיסת הבכורה התבצעה ב-1990. היה מתוכנן לבנות את המטוסים במפעל בטשקנט בהיקף של כ-100 מטוסים בשנה עד 2030. לאחר התפרקות ברית המועצות התוכניות נגוזו ובסך הכל נוצרו 20 יחידות.
הייצור הושעה זמנית ביולי 2012, עם המטוס השישי והאחרון שנמסר אוזבקיסטן איירליינס ב-24 במאי 2013. ההחלטה על הפסקת הייצור באה בעקבות החלטת הממשלה האוזבקית לשמש את המפעל של איליושין בטשקנט לקווי ייצור אחרים (דהיינו יחידות מבניות, מוצרים למשק הבית, חלקי חילוף למכוניות וציוד חקלאי), למרות העניין הרוסי בשמירה על קו הייצור בשל ביקוש גבוה למטוס. באוקטובר 2013 החברה הודיעה כי הייצור יתחדש לאחר שהמפעל יפתור את ענייניו הכספיים.
ב-2016, הממשל הרוסי החליט שהייצור יתחדש במפעל ברוסיה, בשיתוף פעולה עם תאגיד המטוסים המאוחד וחברת הבת שלו מיג כשהמטוס מכונה איליושין Il-114-300. טיסת הבכורה התקיימה ב־16 בדצמבר 2020 והמטוסים הראשונים ייקלטו לשירות מסחרי ב־2022.
הערות שוליים

↑  "AeroTransport Data Bank". Aerotransport.org. נבדק ב-2011-09-28.
↑  EVER. "Take-off Magazine : Last Il-114 delivered?". אורכב מ-המקור ב-12 באוקטובר 2014. נבדק ב-23 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Uzbekistan plans to resume the assembly of Il-114 aircraft - News - Russian Aviation - RUAVIATION.COM". נבדק ב-23 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Russia's new IL-114 aircraft, totally of domestic production, to take off in 2019". pravdareport.com. נבדק ב-17 במרץ 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Assembly of Il-114 to be launched at MiG facility - Russian aviation news". rusaviainsider.com. 30 בינואר 2017. נבדק ב-17 במרץ 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנטונוב An-32

מטוס האנטונוב An-32 הוא מטוס תובלה צבאי בעל שני מנועי טורבו-פרופ. המטוס הוא שדרוג של מטוס האנטונוב An-26.
המטוס הושק לראשונה בשנת 1976 והמפעיל הראשון שלו היה חיל האוויר ההודי.
המטוס תוכנן כך שיוכל להתמודד עם מצבי מזג אוויר קשים. מיקום המנועים על הכנפיים אפשר את הגדלת רדיוס הפרופלורים כך שהמנועים ייצרו פי-2 כוח מאשר באנטונוב An-26. המטוס ממשיך להיות מיוצר עד היום וכבר נבנו 361 יחידות ממנו.
למטוס מספר רב של דגמים אשר נועדו להסבתו גם לשימוש תובלה אזרחית, מטוס כיבוי או הגדלת כמות המשקל שהמטוס יכול לשאת.
כיום המטוס מופעל על ידי מספר חילות אוויר בעולם ביניהן: מקסיקו, הודו, עיראק ופרו.
אורי סיון (במאי קולנוע)

ערך זה עוסק בבמאי קולנוע וטלוויזיה ישראלי. אם התכוונתם לפיזיקאי ישראלי, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  30 ביולי 1963 (בן 61) סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 יצירות בולטות:  "קלרה הקדושה" (יחד עם ארי פולמן)  "בטיפול"
 מספר צאצאים:  5 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר (1996) 
 פרופיל ב-IMDb
 
אורי סיון (נולד ב-30 ביולי 1963) הוא במאי קולנוע וטלוויזיה, תסריטאי ועורך קולנוע ישראלי.
ביוגרפיה

סיון נולד בקיץ 1963 בסן פרנסיסקו, הבכור מארבעת ילדיהם של אילנה פטקי (בתה של הנבלאית קלרי סָרְבַש) ורפאל (רפי) סיון (זוסמן), מומחה לבקרה אוטומטית, לימים פרופסור בטכניון. המשפחה שהתה באותה עת בארצות הברית במסגרת פוסט-דוקטורט של האב.
לאחר שירותו הצבאי למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב בין השנים 1985–1991. לאחר שסיים את לימודיו, ביים עם סטודנט נוסף מהמגמה, ארי פולמן, סרט קולנוע דוקומנטרי בשם שאנן שיא, שהנציח את אירועי מלחמת המפרץ הראשונה, ובמיוחד את השתלשלות העניינים באולפני הרדיו המאוחדים של קול ישראל וגלי צה"ל בעת שנפלו הטילים הראשונים. באותה שנה השתתף הסרט בטקס פרס אופיר, והשניים קיבלו את הפרס בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי.
בשנת 1996 ביים וכתב, יחד עם ארי פולמן, סרט נוסף בשם "קלרה הקדושה", בכיכובם של לוסי דובינצ'יק, חליל אלוהב, מאיה מרון וג'וני פיטרסון. הסרט זכה לשבחי הביקורת ולאהדת הקהל. בטקס פרסי אופיר לאותה שנה זכה בשש קטגוריות, ביניהם: הפרס לשחקנית הראשית (דובינצ'ק), לסרט וכן לשני הבמאים, פולמן וסיון. לאחר מכן השתתף הסרט בפסטיבל ארצות הברית לקולנוע ואף זכה בפרס מיוחד בפסטיבל קרלובי וארי שבצ'כיה.
בשנת 1997 פנה סיון לעבר קריירה טלוויזיונית, וכתב וביים, יחד עם איתן פוקס, את סדרת הטלוויזיה המצליחה "פלורנטין", בה השתתפו איילת זורר וקארין אופיר. "פלורנטין" זכתה להצלחה בקרב קהל הצופים, ושודרה במשך שלוש עונות בערוץ השני. ב-1998 השתתף סיון בפרויקט "סיפורים קצרים על אהבה" של שידורי קשת, כשכתב וביים את הסרט הקצר "דומינו" שזכה בפרס הסרט הקצר של השנה בפסטיבל הקולנוע בבריטניה, ובפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל אתונה לקולנוע. לאחר מכן השתתף וזכה בפרסים מיוחדים בפסטיבלים בניו יורק, סלובקיה ופלרמו.
בשנת 2001 החל לכתוב את עונתה השלישית של סדרת הטלוויזיה המצליחה של הוט 3 "שבתות וחגים", בכיכובם של אלון אבוטבול וליאור אשכנזי. "שבתות וחגים" זכתה להצלחה הן בקרב הקהל והן בקרב המבקרים, זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה ובפרס מסך הזהב. בשנת 2003 כתב וביים את סרט הטלוויזיה "הייתה לי ילדות מאושרת".
בשנת 2005 השתתף, ביחד עם צוות נוסף של כותבים ובמאים, שכלל, בין היתר, את ניר ברגמן ועוזי וייל בכתיבת התסריט, הבימוי והעריכה של סדרת הדרמה "בטיפול", בכיכובם של אסי דיין, איילת זורר ומאיה מרון. "בטיפול" הייתה להצלחה ואף זכתה לאדפטציה אמריקאית משלה. כיום היא נחשבת לאבן דרך ול"סדרת מופת" בתעשיית הטלוויזיה המקומית. כמו כן, סיוון החל ללמד קולנוע במכללת ספיר.
בשנת 2008 הופיע בתפקיד עצמו בסרט הקולנוע המונפש "ואלס עם באשיר", שביים חברו ליצירה ארי פולמן.
בשנת 2011 ביים את מיני-סדרת הדרמה "יחפים". הסדרה שודרה בהוט. שיחקו בה בין השאר מוקי, קרן ברגר, אוהד קנולר, שרה אדלר, מריאנה מקסימיליאן, עופר שכטר וורד פלדמן. הסדרה עסקה בשלושה דורות של בני קיבוץ, משנות השלושים עד שנות האלפיים.
בשנת 2016 ביים את סרטו העלילתי השני - "הרמוניה", אשר עלה לאקרנים בשנת 2018. הסרט, בכיכובם של אלון אבוטבול, טלי שרון ויאנה יוסף, הוא מעין גרסה מודרנית לסיפור התנ"כי של אברהם, שרה והגר.
בשנת 2019 ביים את סדרת הדרמה מונא ששודרה בערוץ כאן 11 וביוטיוב. הסדרה עוקבת אחר חייה של מונא עבוד, צלמת ערביה המתגוררת בתל אביב.
סיון נשוי לגלית ולהם חמישה ילדים. המשפחה מתגוררת בקיבוץ בית ניר.
הערות שוליים

↑  הייתה לי ילדות מאושרת
↑  כל פרקי הסדרה "מונא" באתר כאן 11, באתר www.kan.org.il
| פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | שבי גביזון (1990) • יעקב גולדווסר (1991) • אסי דיין (1992) • אנריקה רוטנברג (1993) • שמואל הספרי (1994) • שבי גביזון (1995) • אורי סיון וארי פולמן (1996) • ג'ולי שלז (1997) • שמי זרחין (1998) • אריק קפלון (1999) |  |
| 2000–2009 | בני תורתי (2000) • דובר קוסאשווילי (2001) • ניר ברגמן (2002) • שבי גביזון (2003) • יוסף סידר (2004) • דני סירקין (2005) • שמי זרחין (2006) • ערן קולירין (2007) • ארי פולמן (2008) • סכנדר קובטי וירון שני (2009) |  |
| 2010–2019 | ערן ריקליס (2010) • יוסף סידר (2011) • רמה בורשטין (2012) • יובל אדלר (2013) • טליה לביא (2014) • ארז תדמור (2015) • עילית זקצר (2016) • שמוליק מעוז (2017) • אופיר ראול גרייצר (2018) • ירון שני (2019) |  |
| 2020 ואילך | ניר ברגמן (2020) • ערן קולירין (2021) • אורית פוקס רותם (2022) • איילת מנחמי (2023) • תום נשר (2024) |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2005 - אין, קטגוריה חדשה | פרס האקדמיה לטלוויזיה - תסריט לסדרת דרמה  2006 - אורי סיון, ניר ברגמן, אסף ציפור, יעל הדיה, דפנה לוין וארי פולמן ("בטיפול") | הבא: 2007 - רונית ויס-ברקוביץ', עמית ליאור ושוקי בן-נעים ("מרחק נגיעה") |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2007 - רונית ויס-ברקוביץ, עמית ליאור ושוקי בן-נעים ("מרחק נגיעה") | פרס האקדמיה לטלוויזיה- התסריט הטוב בסדרת דרמה  2008 - אורי סיון, קרן מרגלית, יעל הדיה, שירי ארצי, אסף ציפור, דפנה לוין ועוזי וייל ("בטיפול") | הבא: 2009 - חווה דיבון, אליעזר שפירא, יעל רובינשטיין, אילן אשכולי, רננית פרשני, שמואל חיימוביץ' וישי גולדפלם ("סרוגים") |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298311005171  PLWABN: 9810567909005606  BnF: cb162509287 (data)  GND: 1062132858  ISNI: 0000 0003 6268 667X  LCCN: no2007075628  NKC: xx0223742  SUDOC: 157560724  VIAF: 226750103   WorldCat (עם VIAF): 226750103
חי מאור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 ביוני 1978 (בן 46) עכו, ישראל ישראל 
 עיסוק:  שחקן טלוויזיה ותיאטרון
 מקום לימודים:  הסטודיו למשחק ע"ש יורם לוינשטיין
 בת זוג:  מאיה מדג'ר
 פרופיל ב-IMDb
 
חי מאור (נולד ב-30 ביוני 1978) הוא שחקן טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה

מאור גדל בעכו ולמד במגמת תיאטרון בתיכון. בשנת 2004 סיים את לימודי המשחק בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.
חבר בסדנת שייקספיר של אנסמבל עיתים. סיים גם קורסים לימודי משחק בשיטת איוונה צ'אבק, בהנחיית שחר רוזן ואלון נוימן ולימודי משחק מול מצלמה בהנחיית רות דייכס.
קריירה

בשנת 2008 גילם את חגי בעונה השנייה של הסדרה "אולי הפעם" ששודרה ב-Yes.
בשנת 2010 שיחק את הדמות "דימיטרי" בדרמת הנוער "תיכון השיר שלנו". באותה השנה גילם חוקר בסדרת הדרמה "15 דקות" והשתתף בסרט "מיראל".
בשנת 2013 גילם את ערן בדרמת הטלוויזיה "בני ערובה" ששודרה בערוץ עשר.
בשנת 2015 השתתף בסדרת הדרמה הקומית "החדש של עומרי גורדון" ששודרה בשידורי קשת בערוץ 2. באותה השנה גילם שוטר בסדרת המתח והפעולה של ערוץ 2 בזכיינית של רשת "המדרשה".
בשנת 2016 גילם את דמותו של יוגב גבי בסדרת הדרמה של HOT "עקרון ההחלפה".
בשנת 2017 התארח בסדרה הקומית ששודרה בערוץ הילדים ללקוחות HOT "המלון של פיני" בתפקיד הנציג הישראלי. באותה השנה שיחק את אבי בסרט "מונטנה".
בשנת 2018 השתתף בסדרת דרמת הפשע של HOT "מלכות” בתור סלע. באותה השנה השתתף בסדרת הדרמה ששודרה בערוץ קשת 12 "להעיר את הדב" גילם את יוגב אופנוען. באותה השנה השתתף בסדרת הילדים של HOT "הקלמרים" גילם את דמותו של שף ניסים.
בשנת 2019 שיחק בכמה סדרות וסרטים בניהם: בסדרת הדרמה של HOT "בתולות" גילם את דמותו של בוקובזה, את דורון בסדרת הדרמה "עיר מקלט". שימי עגייב בסדרת המתח "המדובב" ששודרה ב-Yes ואת שוקו בסדרה הקומית של שלישיית מה קשור "מצולמים" ששודרה ב-HOT. באותה השנה שיחק בסדרה הסאטירית "שב"ס" ששודרה בערוץ כאן 11 ובה גילם דמות בשם חיליק אטדגי, וגם השתתף בסרט "קצפת ודובדבנים" בתור תולה פוסטרים.
בשנת 2020 גילם את אריאל בסדרת הטלוויזיה "ככה זה". באותה השנה השתתף בסדרת הדרמה של HOT "קיבוצניקים" בתור צביקה. באותה השנה התארח בסדרת הקומדיה "חזרות" כאחד הדייטים של הדמות הראשית שגילמה נועה קולר.
בשנת 2021 כיכב בתפקיד ראשי בסדרה "החנות שיש בה הכל" ששודרה בכאן 11. הוא שיחק את דמותו של אשר, מנהל החנות.
בהמשך אותה השנה, השתתף בתפקיד אורח בארץ נהדרת וסדרת הפשע "השוטרים" כרוזיליו, שוטר מושחת שעובד בסתר בארגון הפשע של מאור שנעצר ונחקר על ידי מח"ש. באותה השנה גם שיחק בסדרת הדרמה הקומית "מותק בול באמצע" שיחק מפקד כלא ובסדרה "פרפר נחמד" ששודרה בכאן חינוכית.
בשנת 2022 שיחק בסרט "היום הכי יפה בשנה".
בשנת 2023 התארח בעונה הרביעית של הסדרה הקומית של כאן 11 "קופה ראשית" שיחק את פסח חייל בארגון הפשע של שיקו "הבוכרי" וזאנה (שלומי ארבע) מגיע לסופר כדי לאסוף בקבוקים למיחזור. באותה השנה גילם את איתן בסדרה "תלאתה". באותה השנה גם שיחק בסדרה של Yes "אלף" בתפקיד בן חיים.
בשנת 2024 שיחק בסדרה "מי פה הבוס?" ששודרה בערוץ כאן חינוכית שיחק בתור חוקר.
בתיאטרון

מלבד הטלוויזיה מאור משחק גם בהצגות תיאטרון והוא משתתף באופן קבוע בהפקות מקור ובעיבודים למחזות מוכרים.
בתיאטרון בית ליסין: גילם את דמותו של טירן בהצגה "המוגבלים" (זוכת הקומדיה הטובה של השנה), "האבא", "לצאת מהארון", "השקר", "אנשים מקומות ודברים", "אוסלו", "עבדאללה שוורץ", "מחליפה".
בתיאטרון תמונע, שיחק בהצגות "גן ריקי", "פרויקט ok", "כלבים קומדיה נושכת". גילם את הדמות הראשית ג'ו בהצגה "הקילר ג'ו" בתיאטרון הסימטה/תמונע בבימוי אלירן כספי.
בתיאטרון הקאמרי בשיתוף אנסמבל עיתים: רשומון טאז'ומרו (השודד), חלום ליל קיץ בוטום (ערב), כישוף. שיחק גם בהצגה "איפה הים" בתיאטרון המדיטק מאת ובבימוי חנוך רעים (זוכת פרס הצגת השנה לנוער ופרס הבימוי לשנת 2015) ובההבטחה - תיאטרון הקיבוץ. נסיך צפרדע - תיאטרון מדיטק חולון. שמונה בעקבות אחד - תיאטרון הקיבוץ. אחד מהחבר'ה - תיאטרון הקיבוץ ובתיאטרון מופע. חיי ונשמתי - הקצין - תיאטרון קריאה צוותא. מועדון המלאכים - מקום ראשון בפסטיבל קריאה צוותא 2011. המנורה האבודה - תיאטרון תאיר.
חיים אישיים

מאור היה נשוי למאיה מדג'ר ולהם 2 בנות. כיום חי בזוגיות עם הדס גניס
הוא גם בוגר לימודי קואוצ'ינג EMCI מטעם המרכז הישראלי לניהול מטעם איק"א (איגוד הקואוצ׳ינג הישראלי).
אפטרמת' אנטרטיינמנט

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  ד"ר דרה
 תקופת הפעילות:  1996–הווה (כ־29 שנים)
 חברת אם:  יוניברסל מיוזיק גרופ
 מיקום המטה:  סנטה מוניקה 
  
 aftermathmusic.com
 
אפטרמת' אנטרטיינמנט (באנגלית: Aftermath Entertainment) היא חברת הקלטות אמריקאית שהוקמה על ידי אמן ההיפ הופ והמפיק ד"ר דרה. היא פועלת כחברת בת של אינטרסקופ רקורדס, השייכת לחברת יוניברסל מיוזיק גרופ, והיא גם מופצת דרכה. החברה כוללת את האמנים: ד"ר דרה, אמינם, ג'ון קונור, אנדרסון פאאק, Justus . 17 מתוך 22 אלבומים שהוציאה החברה הוכתרו כאלבומי פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA).