stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אה"מ ברוק (1914)
היסטוריית שירות > קרב מצר דובר

ב-20–21 באפריל 1917, ברוק – יחד עם משחתת גדולה נוספת, אה"מ סוויפט – השתתפה בקרב מצר דובר נגד שייטת של שש ספינות טורפדו גרמניות מזיברוחה שתקפו את מחסום דובר. בפעולה מבולבלת, ברוק נגחה ב-SMS G42, ושתי האוניות ננעלו יחד. במשך זמן מה התנהלו קרבות פנים אל פנים בין הצוותים, כשהמלחים הגרמנים עלו על האונייה הבריטית, לפני שברוק השתחררה ו-G42 טבעה. ברוק שניזוקה קשות, נאלצה להיגרר לדובר, נפגעיה היו 21 הרוגים ו-36 פצועים. מפקדה, אדוארד אוונס, קיבל את עיטור אות השירות המצוין והוכתר בעיתונות הבריטית כ"אוונס מברוק". בשיפוץ במרץ 1918, תותחי ה-4 אינץ' הקדמיים זה לצד זה הוחלפו בתותח יחיד בקוטר 4.7 אינץ'. מאוחר יותר באותה שנה, יחד עם אה"מ מורסום, ברוק תקפה צוללת חשודה שהייתה למעשה הצוללת הבריטית אה"מ E33 ולמרבה המזל נמלטה ללא נזק.
היסטוריית שירות > שירות בצ'ילה

אה"מ ברוק נמכרה מחדש לצ'ילה במאי 1920, ונכנסה לשירות בשם "אלמירנטה אוריבה", שם הייתה פעילה עד 1933.
הערות שוליים

↑  Smith, Gordon. "World War 1 at Sea - Naval Battles in outline - DOVER, German destroyer attack on the Straits of Dover - 21 Apr 1917". naval-history.net. נבדק ב-22 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Friedman 2009, Chapter 7: War, 1914-1918
מבט על אה"מ ברוק הפגועה במבדוק היבש בטינסייד
T-6 טקסאן II

T-6 טקסאן II של חיל האוויר של ארצות הברית, 25 ביוני 2003
T-6A טקסאן II של חיל האוויר היווני
שלישיית מטוסי טקסאן II של צי ארצות הברית. המטוס האמצעי צבוע בצבע הצהוב בו היה מקובל לצבוע את המטוס הקודם שנקרא T-6 טקסאן, בשנות ה-40 של המאה ה-20
T-6 טקסאן II (באנגלית: T-6 Texan II) הוא מטוס אימון בעל מנוע טורבו פרופ יחיד, מתוצרת ריית'יאון (שהפכה ב-2006 לחברת הוקר ביצ'קראפט, וב-2013 לתאגיד ביצ'קראפט), המבוסס על מטוס האימון השווייצרי פילאטוס PC-9. המטוס משמש את חיל האוויר של ארצות הברית ואת צי ארצות הברית כמטוס אימון בסיסי, כמחליפם של מטוסי האימון ססנה T-37 טוויט שהיה בשירות בחיל האוויר וביצ'קראפט T-34 מנטור שהיה בשירות הצי. בשורות חיל האוויר משמש המטוס בשלב האימון הבסיסי לטייסים ולקציני מערכות נשק (Combat Systems Officer‏, CSO). בצי ובחיל הנחתים של ארצות הברית משמש המטוס לאימון קציני תעופה ימית (Naval Flight Officer‏, NFO) בשלב הבסיסי ובשלב הביניים. המטוס משרת כמטוס אימון בסיסי גם בחיל האוויר המלכותי הקנדי, בו נקרא המטוס CT-156 הרווארד II, וכן בחיל האוויר היווני, חיל האוויר העיראקי ובחיל האוויר הישראלי, בו מכונה המטוס "עפרוני". דגם T-6B משמש להכשרת טייסים בשלב הבסיסי בצי ארצות הברית, ודגם T-6C משמש כמטוס אימון בחיל האוויר המלכותי של מרוקו, חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד וחיל האוויר המקסיקני.
תכנון ופיתוח

ה- T-6 הוא פיתוח של המטוס השווייצרי פילאטוס PC-9, שהותאם ושופר על ידי ביצ'קראפט. המטוס המחודש היה הצעתן של ביצ'קראפט ופילאטוס בהתמודדות על הזכייה במכרז לפיתוח מטוס אימון בסיסי, מכרז שהיה משותף לחיל האוויר ולצי ארצות הברית (Joint Primary Aircraft Training System‏, JPATS) בשנות ה-90 של המאה ה-20. ב-1995 הוכרז על זכייתה של חברת ביצ'קראפט בתחרות. פילאטוס ניגשה גם למכרז דומה של חיל האוויר המלכותי הבריטי בשיתוף פעולה עם חברת בריטיש אירוספייס הבריטית, אך במכרז זה זכה המטוס שורט טוקאנו, גרסה של המטוס הברזילאי אמבראר EMB-312 טוקאנו המיוצרת ברישיון בבריטניה.
על פי חברת ביצ'קראפט, המטוס השווייצרי היווה את הבסיס לתכנון המטוס המחודש, T-6. טייסים של הצי ושל חיל האוויר ערכו יותר מ-500 טיסות מבחן והערכה, שנועדו לקבוע מהם השינויים שנדרשו במטוס כדי לעמוד בדרישות המכרז, ועל פי המסקנות שעלו מתחקור הטיסות נקבעו השינויים הנדרשים. שינויים אלה כללו, בין השאר, את שינוי חלקו האחורי של גוף המטוס, כדי לשפר את תכונות הטיסה; שינוי מבנה חופת תא הטייס; שיפור החיפויים האווירודינמיים, כדי לקצר את משך זמני האחזקה של המטוס; החלפת המנוע למנוע מדגם PT-6A-68 מתוצרת פראט אנד ויטני קנדה, בעל הספק מוגדל ובקרת מנוע דיגיטלית המדמה פעילות של מנוע סילון; ועוד. השינויים הוטמעו בהדרגה במטוס PC-9, ובכל שלב נבחנה השפעת השינוי שהוטמע על תכונות הטיסה של המטוס.
לאחר ההטמעה המדורגת של השינויים נבנה אב טיפוס חדש, בו שולבו כל השינויים שיעילותם הוכחה באב טיפוס הראשון. לאחר 200 שעות של מבחני טיסה שנערכו כדי לוודא שהשינויים אכן תורמים לתכונות הטיסה של המטוס ואינם פוגעים בהן, שולבו שינויים נוספים, ובהם: הוספת מושב מפלט "אפס-אפס" (שבו ניתן לבצע הפלטה יעילה גם בגובה אפס ובמהירות אפס) עבור החניך והמדריך; חופה מוגנת מפני פגיעות ציפורים, לטיסות אימון בגובה נמוך; תכנון מחודש של תא הטייס, כדי להתאים אותו לטייסים בכל המידות; דיחוס בתא הטייס ושיפור המיזוג; תאי אוויוניקה מוגדלים בחלקו האחורי של המטוס לצמצום שעות האחזקה הנדרשות ועוד.
לטענת החברה אבות הטיפוס הבאים שנבנו, ובסופו של דבר המטוס הסדרתי, הם מטוס חדש לגמרי השונה מהותית מהמטוס השווייצרי המקורי. המטוס החדש משלב שיפורים ושינויים רבים, ובהם צגי LCD, אוויוניקה מתקדמת, שינוי בעיצוב הכנף והחרטום כדי לשפר את הראות מתא המדריך, ושינויים רבים נוספים.
עם זכיית המטוס במכרז זכה לסימול T-6, על שם מטוס האימון מתקופת מלחמת העולם השנייה, T-6 טקסאן, ונקרא בהתאם טקסאן II.
כאמור, המטוס נבנה על בסיס המטוס השווייצרי פילאטוס PC-9, עם שינויים והתאמות שונים. דרישות נוספות שהועלו על ידי חיל האוויר והצי וויכוחים בין שני הגופים הביאו לדחיות בייצור המטוס, לגידול של 22% במשקלו, כ-500 ק"ג יותר מהPC-9, ולעלייה במחירו, שגדל מ-3.9 מיליון דולר למטוס על פי ההערכה המקורית לכ-6 מיליון דולר למטוס. רבע ממחירו של המטוס היווה את עלותם של כיסאות המפלט מתוצרת חברת מרטין בייקר.
ב-2005 הוצגה גרסת T-6B. אחד המאפיינים החשובים של גרסה זו הוא "תא (טייס) זכוכית" (Glass Cockpit) מתקדם במיוחד הכולל תצוגה עילית (HUD) המציגה את נתוני הטיסה של המטוס ונתונים ממערכות הניווט והמכ"ם, שישה מסכי תצוגה גדולים ורב תכליתיים (MFD) ומפסקים רב תכליתיים לשליטה על מערכות המטוס הממוקמים על הגאי המטוס (HOTAS).
גרסאות המטוס שסופקו לחיל האוויר היווני, T-6A ו-T-6B מותאמות לנשיאת חימוש, כולל פצצות, רקטות ותותחים בכנפיים. ה-T-6B כולל גם מערכת לאימון מבצעי. גרסה זו יכולה לשמש כמטוס לאימון עיקרי בנשק רב-גוני או אף לשמש כמטוס קל לתקיפה מבצעית, הודות למאפייני הטיסה הטובים ולעודף הדחף הזמין.
שירות מבצעי

ה-T-6 נכנס לשירות בחיל האוויר של ארצות הברית בשנת 2000. בשלב הראשון הוכשרו מדריכי הטיסה להפעיל את המטוס, ובהמשך, באוקטובר 2001, הוחל בהכשרת פרחי הטיס, במסלול המשולב הנקרא JPPT (ראשי תיבות של Joint Primary Pilot Training, אימון טיס בסיסי משולב) שבו מוכשרים הטייסים ברמה הבסיסית לפני מיונם לארבעה מסלולי המשך: מסלול הכשרה כטייס קרב הפצצה בחיל האוויר או בצי; מסלול תובלה בחיל האוויר או בצי; מסלול טורבו-פרופ בחיל האוויר או בצי או מסלול מסוקים המשותף לצי ולחיל האוויר. מטוסי ה-T-37 האחרונים של חיל האוויר וה-T-34 האחרונים של הצי הוצאו משירות בקיץ 2009.
בקנדה מופעלת גרסה קנדית של המטוס, CT-156 הרווארד II. המטוס מופעל מבית הספר לטיסה של נאט"ו בקנדה, הנמצא בססקצ'ואן. המטוסים שייכים לחברת CAE ומוחכרים לחיל האוויר המלכותי הקנדי, כאשר האחזקה מתבצעת על ידי חברת בומברדייה הקנדית. המטוסים הקנדיים זהים כמעט לגמרי למטוסים שבשירות ארצות הברית, ופרחי הטייס הקנדיים מתאמנים עליהם בשלבים 2 ו-3 של קורס הטיס, מתוך חמישה.
חיל האוויר העיראקי רכש 15 מטוסי T-6, שסופקו בין דצמבר 2009 ל-דצמבר 2010. שמונה מטוסים נרכשו על ידי ממשלת עיראק, ושבעה ניתנו כסיוע של ארצות הברית. ב-13 במאי 2014 אישרה מחלקת המדינה של ארצות הברית הזמנת 24 מטוסי T-6 מדגם C.
שירות מבצעי > שירות בחיל האוויר הישראלי

ב-9 ביוני 2008 הודיעה מחלקת ההגנה של ארצות הברית לקונגרס על תוכנית אפשרית למכירת מטוסי T-6 לישראל. בינואר 2008 נקבע כי שמו של המטוס החדש בחיל האוויר יהיה "עפרוני". ב-7 ביולי 2009 נחתו בישראל ארבעת המטוסים הראשונים, מתוך 25 שהוזמנו. מטוסי העפרוני החליפו את מטוסי הצוקית, גם בתפקידם כמטוסי הצוות האווירובטי של חיל האוויר הישראלי. מטוסי העפרוני מתוחזקים על ידי חברת אלביט מערכות, במסגרת חוזה שנחתם עם משרד הביטחון שהיקפו 10 מיליון דולר. ב-2013 נמסר על הארכת חוזה האחזקה. בסוף יוני שנת 2020 נמסר על הארכת חוזה האחזקה לחמש שנים הנוספות.
ביולי 2010 נטשה צוערת בקורס טיס את מטוס העפרוני אותו הטיסה, לאחר שסטה מן המסלול בעת הנחיתה. הצוערת, תמר אריאל, נפצעה. מטוסי העפרוני קורקעו בעקבות התאונה לזמן קצר. בספטמבר 2014 קיבל חיל האוויר מטוס חדש במקום המטוס שהתרסק.
גרסאות

T-6A
T-6A NTA טקסן II
T-6B טקסאן II
AT-6B וולברין (Wolverine)
T-6C טקסאן II
T-6D טקסאן II
CT-156 הרווארד II
מפעילות

ארצות הברית ארצות הברית
בריטניה בריטניה
יוון יוון
ישראל ישראל
מרוקו מרוקו
מקסיקו מקסיקו
ניו זילנד ניו זילנד
עיראק עיראק
קנדה קנדה
תאילנד תאילנד
נתונים כלליים

נתונים לדגם T-6A
נתונים כלליים > אפיון כללי

צוות: 2, מדריך וחניך, יישובים בתצורת טנדם
אורך: 10.16 מטר
מוטת כנפיים: 10.19 מטר
שטח כנף: 16.42 מטרים רבועים
גובה: 3.25 מטר
משקל ריק: 2,135 ק"ג
משקל המראה מרבי: 2,948 ק"ג
הנעה: מנוע טורבו פרופ יחיד, פרט אנד ויטני קנדה PT6A-68‏, 1,100 כ"ס
נתונים כלליים > ביצועים

מהירות שיוט: 278 קשר (515 קמ"ש)
מהירות שאין לעבור: (Never Exceed speed‏, VNE)‏ 316 קשר (585 קמ"ש, 0.67 מאך).
טווח: 1,667 ק"מ
תקרת שירות: 31,000 רגל (9,449 מטר)
עומסי ג'י מקסימליים: +7.0g, -3.5g
הערות שוליים

↑  על פי The T-6 is not a PC-9, מאוחזר באתר waybackmacine
1 2 3  דף נתונים על המטוס באתר חיל האוויר של ארצות הברית
↑  Israel - T-6A Texan Aircraft, הודעה לעיתונות של מחלקת המדינה
↑  קליה בן עמרם, ‏המחליף לצוקית: T6 Texan-2, באתר חיל האוויר הישראלי, 26/6/2008
↑  עפרוני - מטוס ההדרכה החדש, באתר חיל האוויר הישראלי, 2/12/2008
↑  קליה בן עמרם, ‏גם לצוקית יש מחליף: העפרוני נחת בחצרים, באתר חיל האוויר הישראלי, 30/8/2009
↑  Israel poised to receive first Beechcraft T-6A trainer באתר flightglobal.com‏, 21/1/2009.
↑  T-6A Texan II for the IAF? באתר defense-update.com.
↑  יובל שוהם, ‏אין צוות אווירובאטי בלי עשן, באתר חיל האוויר הישראלי, 30/8/2010
↑  Elbit lands Israeli T-6 support deal באתר flightglobal.com‏, 8/7/2009.
↑  Elbit extends military pilot training deals with Israel deal באתר flightglobal.com‏, 13/1/2013.
↑  חניכה בקורס-טיס נטשה עפרוני, באתר חיל האוויר הישראלי, 15/7/2010
↑  אמילי עמרוסי, "הלכת מאיתנו בשיא, קרוב לשמיים", באתר ישראל היום, 24 באוקטובר 2014
↑  Israel grounds T-6 fleet after training mishap באתר flightglobal.com,‏ 18/7/2010.
↑  לילך גונן וטל מיכאל, ‏עפרוני חצה את העולם ונחת בביה"ס לטיסה, באתר חיל האוויר הישראלי, 24/9/2012
↑  Beechcraft delivers four T-6 military training aircraft to United States Army באתר Textron Aviation, 15 ביוני 2015.
↑  דף המטוס באתר צי ארצות הברית
↑  Army fixed wing aircraft באתר צבא ארצות הברית (בפיסקה "projected Activities")
1 2  Richard Tomkins: Beechcraft supplying trainer planes for British program באתר UPI, 4 בפברואר 2016
↑  T-6A TEXAN II באתר חיל האוויר היווני
↑  מטוס העפרוני, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  Armed Forces Overviews - Royal Moroccan Air Force באתר Scramble (בפיסקה על בסיס Marrakech/Ménara, GMMX)
↑  Mexico’s T-6C+ Turboprop Planes: SIVA’s 1st Counterpart באתר defense industry daily, ‏24 באוגוסט 2014.
↑  דף המטוס באתר חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד
↑  Iraqi Air Force increases T-6A inventory באתר צבא ארצות הברית
↑  CT-156 Harvard II באתר חיל האוויר המלכותי הקנדי
↑  Garrett Reim‏, Royal Thai Air Force buys 12 Beechcraft T-6C Texan IIs for training, 28 בספטמבר 2020, באתר Flight Global.
↑  T-6A JPATS Texan II/Harvard II באתר globalsecurity.org
| מטוסי הדרכה ואימון של חיל האוויר הישראלי |
| --- | --- | --- |
על פי שנת הכניסה לשירות
| 1948–1950 | דה הבילנד טייגר מות' • פייפר סופר-קאב • נורת' אמריקן AT-6 (הרווארד) • טמקו בוקרו • נורד נורקרין • וולטי BT-13 וליאנט • אוורו אנסון • בואינג-סטירמן |  |
| 1950–1959 | איירספיד אוקספורד/איירספיד AS-65 קונסול • פוקר S-11 אינסטרוקטור • דה הבילנד DHC-1 צ'יפמנק • פוגה מגיסטר |  |
| 1960–1969 | פיאג'יו P.149 |  |
| 1980–1989 | התעשייה האווירית לישראל צוקית • דאגלס A-4 סקייהוק עיט |  |
| 2000–2010 | גרוב G-120 סנונית • ביצ'קראפט T-6 טקסאן II עפרוני • אלניה איירמאקי M-346 מאסטר לביא |  |
CT-156 הרווארד II בבסיס חיל האוויר הקנדי
מדינות המפעילות את ה-T-6 טקסאן II (בכחול)
T-6 טקסאן II של חיל האוויר המקסיקני
T-6A טקסאן II של חיל האוויר העיראקי
מטוס T-6 טקסאן, מתקופת מלחמת העולם השנייה, ולשמאלו ומעט מאחוריו מטוס T-6 טקסאן II
אה"מ אירזיסטיבל (1898)

| --- | --- |
אה"מ אירזיסטיבל ב-1914
אה"מ אירזיסטיבל ב-1914
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת פורמידבל
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת צ'טהאם 
 תחילת הבנייה:  11 באפריל 1898
 הושקה:  15 בדצמבר 1898
 תקופת הפעילות:  4 בפברואר 1902 – 18 במרץ 1915 (13 שנים)
 אחריתה:  פגעה במוקש ימי וטבעה
 מיקום:  40°02′00″N 26°19′00″E﻿ / ﻿40.0332832°N 26.3166428°E﻿ / 40.0332832; 26.3166428 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 14,700 טון, מרבי: 16,100 טון
 אורך:  131.6 מטר
 רוחב:  22.9 מטר
 שוקע:  8 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  780 איש
 טווח שיוט:  9,400 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  2 מנועי קיטור בהספק אינדיקטורי של 15,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 229 מ"מ   הסיפון: 25–76 מ"מ   צריחי התותחים הראשיים: 254 מ"מ   בתי התותחים: 152 מ"מ   בסיסי התותחים הראשיים (ברבטות): 305 מ"מ   מחיצות המדורים: 229–305 מ"מ   צריח הניתוב: 356 מ"מ
 חימוש:  4 תותחים 12 אינץ' (305 מ"מ)   12 תותחים 6 אינץ' (152 מ"מ)   10 תותחים 12 פאונד (3 אינץ', 76 מ"מ)   6 תותחים 3 פאונד (1.9 אינץ', 47 מ"מ)   4 צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ)
 
אה"מ "אירזיסטיבל" הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי מסדרת פורמידבל, והרביעית מבין ארבע אוניות הצי שנשאו שם זה. אוניות הסדרה היו פיתוחים של אוניות מערכה בריטיות קודמות, עם אותה סוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) - אם כי גרסאות 40 קליברים חזקות יותר - ומהירות מרבית של 19 קשרים (35 קמ"ש) כמו סדרת קאנופוס הקודמת, תוך אימוץ הגנת שריון כבדה יותר. האונייה הונחה באפריל 1898, הושקה בדצמבר אותה שנה, והושלמה באוקטובר 1901. היא נכנסה לשירות בשנת 1902, ושירתה בתחילה בצי הים התיכון עד אפריל 1908, אז הועברה לצי התעלה. כעת, לאחר הופעתן של אוניות הדרדנוט, היא נכנסה לשירות בצי הבית ב-1911 בעקבות שיפוץ. בשנת 1912, היא שובצה בשייטת אוניות המערכה החמישית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה שובצה אירזיסטיבל, יחד עם השייטת, לצי התעלה. לאחר פעולות עם סיירת דובר, שבמהלכן הפגיזה את הכוחות הגרמניים בצפון צרפת, היא שובצה למערכת הדרדנלים בפברואר 1915. היא השתתפה במספר רב של התקפות לא מוצלחות על המבצרים העות'מאניים השומרים על הדרדנלים בפברואר ומרץ. פעולות אלו כללו מספר פשיטות של פלוגות נחיתה להשמדת סוללות ארטילריה עות'מאניות. ב-18 במרץ היא פגעה במוקש ימי שגרם להצפות נרחבות והשבתה את המנועים שלה. ללא כוח היא החלה להיסחף לטווח התותחים הטורקים, שהנחיתו אש עליה. ניסיונות לגרור אותה כשלו, ובעקבות כך הצוות שנותר בחיים פונה ואירזיסטיבל ננטשה ולבסוף טבעה. הצוות שלה ספג בערך 150 הרוגים בטביעה.
תיאור האונייה

אוניות הסדרה "פורמידבל" תוכננו ב-1897 על יסוד מאפייני המבנה והחימוש של הסדרות הקודמות "מג'סטיק" ו"קאנופוס" בתוספת שיפורים. מאוניות "מג'סטיק" הן נטלו את ממדיהן הגדולים יותר ומאוניות "קאנופוס" את שריון קרופ החזק יותר. כמו כן חומשו בתותחים ראשיים ובתותחים משניים ארוכים יותר ועל כן רבי-עוצמה, וגם צורת הגוף שלהם שופרה להגדלת המהירות. התוצאה שהתקבלה הייתה אונייה בעלת שריון חסין יותר בהשוואה לשתי הסדרות הקודמות, שמהירותה גבוהה כמו של אוניות "קאנופוס".
אורכה הכללי של "אירזיסטיבל" היה 431 רגל 9 אינץ' (131.6 מטרים), רוחבה 75 רגל (22.9 מטרים) והשוקע 25 רגל 11 אינץ' (7.90 מטרים), ההדחק הסטנדרטי 14,500 טון אימפריאלי (14,700 טון מטרי) וההדחק המרבי 15,800 טון אימפריאלי (16,100 טון מטרי). הצוות מנה 780 קצינים וחוגרים. האונייה הונעה על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים בני 3 צילינדרים. הקיטור סופק על ידי עשרים דוודי בלוויל. עשן הדוודים נפלט לשתי ארובות באמצע האונייה. שני המנועים פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 15,000 כוחות סוס (11,000 קילוואט) שהעניקו לאונייה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש).
סוללת התותחים הראשית של "אירזיסטיבל" מנתה ארבעה תותחי 12 אינץ' / 40 קליברים (305 מ"מ) בצריחים דו-קניים, צריח אחד לפני המבנה העילי וצריח שני מאחוריו. בסיסי הצריחים, הברבטות, איפשרו טעינה או צידוד ב-360 מעלות. כמו כן הייתה האונייה חמושה בסוללה משנית של שנים עשר תותחי 6 אינץ' / 45 קליברים (152 מ"מ) שהוצבו בבתי תותחים (casemates), בעשרה תותחי 12 פאונד 3 אינץ' (76 מ"מ) ובשישה תותחי 3 פאונד 1.9 אינץ' (47 מ"מ) להגנה מפני ספינות טורפדו. כמקובל באוניות המערכה בתקופה זו, חומשה האונייה גם בארבעה צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ) שקועים בגוף.
ל"אירזיסטיבל" הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים); המחיצות הרוחביות בשני קצות החגורה היו בעובי 9–12 אינץ' (229–305 מילימטרים). השריון של צריחי הסוללה הראשית היה בעובי 8–10 אינץ' (203–254 מילימטרים), ושריון הברבטות בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים). שריון בתי התותחים המשניים היה מפלדת קרופ בעובי 6 אינץ'. דפנות צריח הניתוב היו בעובי 14 אינץ' (356 מילימטרים). לאונייה היו שני סיפונים משוריינים בעובי 1–3 אינץ' (25–76 מילימטרים), בהתאמה.
תולדות שירותה > לפני מלחמת העולם הראשונה

"אירזיסטיבל" נבנתה במספנת צ'טם. שדריתה הונחה ב-11 באפריל 1898 והיא הושקה ב-15 בדצמבר 1898 עוד קודם שבנייתה הושלמה. הסיבה לכך היה הצורך לפנות את מדרון ההשקה כדי שאפשר יהיה להתחיל לבנות את אוניית המערכה ונראבל. בניית "אירזיסטיבל" וציודה הסתיימו באוקטובר 1901, והיא הוכנסה לשירות פעיל במספנת צ'טם ב-4 בפברואר 1902 על ידי קפטן ג'ורג' מוריס הנדרסון וקבוצה של 870 קצינים ומלחים והוצבה בצי הים התיכון. היא עזבה את פורטסמות' בסוף מרץ 1902, והגיעה בחודש שלאחר מכן לגיברלטר, שם החליפה את ספינת הצריח דבסטיישן כספינת שמירה. במאי 1902 היא ביקרה באוגוסטה, סיציליה, ובאוגוסט 1902 היא הפליגה לפיראוס. בסוף דצמבר 1902 היא חזרה למימי יוון כאשר ביקרה באסטקוס בים היוני עם אה"מ "באלוורק" ואה"מ "פיוניר".
במהלך שירותה בים התיכון היא סבלה משתי תקלות. היא התנגשה בספינת הקיטור הנורווגית SS "קלייב" בעודה מפליגה בערפל בדרכה לתחנתה ב-3 במרץ 1902 וספגה נזק ניכר בצד גופה, וב-5 באוקטובר 1905 עלתה על שרטון במלטה. היא עברה שם שיפוץ לאחר עלייתה על השרטון, ולאחרמכן עברה שם שיפוץ שני בין אוקטובר 1907 לינואר 1908. באפריל 1908, "אירזיסטיבל" הועברה לצי התעלה, שם היא התנגשה בסקונר תוך כדי הפלגה בערפל ב-4 במאי 1908, ללא נזק. היא שובצה לפלגת נור ב-1909, וצומצמה לצוות שלדי במאי 1910. שירותה בצי התעלה הסתיים ב-1 ביוני 1910, כאשר היא הושבתה במספנת צ'טם לצורך שיפוץ. השיפוץ שלה הושלם, והיא הופעלה מחדש בצ'טם ב-28 בפברואר 1911 לשירות בפלגה השלישית, צי הבית, בנור. בשנת 1912, היא שובצה לשייטת אוניות המערכה החמישית.
תולדות שירותה > מלחמת העולם הראשונה

בתחילת מלחמת העולם הראשונה, "אירזיסטיבל" ושייטת אוניות המערכה החמישית התבססו בפורטלנד והוקצו לצי התעלה כדי להגן על תעלת למאנש. לאחר שחיפתה על ההובלה הבטוחה של חיל המשלוח הבריטי לצרפת באוגוסט 1914, השתתפה "אירזיסטיבל" בהובלת גדוד הנחתים של פורטסמות' לאוסטנדה ב-25 באוגוסט, ולאחר מכן חיפתה על הכיבוש. באוקטובר-נובמבר 1914, "אירזיסטיבל" צורפה זמנית לסיירת דובר. תפקידיה כללו הפגזה של כוחות הצבא הגרמני לאורך החוף הבלגי לתמיכה בכוחות מדינות ההסכמה שנלחמו בחזית. ב-3 בנובמבר היא נותקה כדי לתמוך בסיורי החוף המזרחי במהלך הפשיטה הגרמנית על ירמות', למרות שלא ראתה פעולה עם ספינות מלחמה גרמניות. "אירזיסטיבל" חזרה לצי התעלה מאוחר יותר בנובמבר 1914. ב-14 בנובמבר, שייטת אוניות המערכה החמישית הועברה לשירנס בגלל חשש שפלישה גרמנית לבריטניה הגדולה עומדת בפתח. השייטת הוחלפה על ידי אוניות המערכה מסדרת דאנקן של שייטת אוניות המערכה השישית והועברה לפורטלנד ב-30 בדצמבר.
תולדות שירותה > מלחמת העולם הראשונה > טביעת האונייה

עד אמצע מרץ התברר כי התוכנית לטהר את שדות המוקשים נכשלה. בתגובה, הציע דה רובק, שהחליף את קרדן כמפקד מערכת הדרדנלים, לפתוח במתקפה גדולה לאור יום על המצודות, לדכא אותם בצורה הטובה ביותר בטווח ארוך יותר ולטהר את שדות המוקשים במקביל. זה יאפשר לאוניות המערכה להרוס את המבצרים מטווח קרוב. ההתנגדות העות'מאנית הייתה צפויה להיות כבדה מאוד, שכן הם חיזקו את ההגנות שלהם לאורך המערכה; בשלב זה, הם אספו ארבעים ושניים תותחים בקוטר 8 אינץ' (203 מילימטרים) או יותר, יחד עם תותחי שדה ניידים רבים. המתקפה יצאה לדרך ב-18 במרץ, ואירזיסטיבל שוב הייתה חלק מהפלגה השנייה, שהיוותה את הגל השני של המתקפה. "אירזיסטיבל" הצטרפה למערכה בשעה 14:39, זמן קצר לאחר שאוניית המערכה הצרפתית "בובה" פגעה במוקש וטבעה במיצרים; היא וכמה אוניות מערכה אחרות ניסו לדכא תותחים עות'מאניים שירו על סירות שאספו ניצולים מ"בובה". "אירזיסטיבל" ירתה לעבר סוללת "נמאזיה", שבאותה תקופה לא ירתה באופן פעיל. היא ספגה במהירות אש כבדה מסוללת "חמידייה I'", שירתה אל האונייה עם ארבעה מטחי פגזים.
בשעה 15:14, "אירזיסטיבל" הזדעזעה מפיצוץ, ובשעה 15:32 החלה לנטות, מה שגרם לדה רובק להורות לה לסגת כדי למנוע נזק נוסף. בשעה 16:15, 9אירזיסטיבל", לאחר שהפעילה את המנועים שלה, פגעה במוקש שגרם לנזק רב לאונייה. המוקש התפוצץ מתחת לחדר המנועים הימני שלה, הציף אותו והרג את כל אנשי הצוות שהיו שם, מלבד שלושה. המחיצה שהפרידה בין חדר המנועים הימני לחדר המנועים השמאלי קרסה תחת משקלם הפתאומי של המים, והשביתה גם את המנוע הזה. לא מסוגלת לתמרן, עם נטייה של 7 מעלות ימינה, ולמטה בירכתיים, הפכה "אירזיסטיבל" למטרה אטרקטיבית עבור התותחנים העות'מאנים. היא נסחפה בחוסר אונים לטווח התותחים הטורקיים, שירו עליה אש כבדה. צריחי התותחים העיקריים שלה החלו להתקלקל, והיא הוסתרה על ידי עשן ורסס. דה רובק הורה לאוניית המערכה "אושן" לגרור אותה ולמשוך אותה מטווח התותחים העות'מאניים, והמשחתת "ויר" הגיעה לצדה וחילצה את רוב הצוות - 28 קצינים ו-582 מלחים - למרות ההפגזה העות'מאנית הכבדה. קבוצה של עשרה אנשי צוות נשארה על הסיפון כדי לנסות לאבטח כבל גרירה מ"אושן". עד שאושן הגיעה התברר שאי אפשר להציל את "אירזיסטיבל". הנטייה שלה גדלה והאש מהתותחים העות'מאניים הפכה כבדה מאוד, אז אנשי הצוות הנותרים פונו ו"אושן" החלה לסגת.
בשל האבדות הכבדות באותו יום - "בובה", "אירזיסטיבל" ו"אושן", שפגעה במוקש והושבתה לאחר שנסוגה מניסיונה לחלץ את "אירזיסטיבל" - דה רובק הוציא הוראה להפסיק את המתקפה. באותו ערב, המשחתת "ג'ד" נכנסה לדרדנלים כדי לטרפד ולהטביע את שתי אוניות המערכה הנטושות כדי למנוע את לכידתן למקרה שהן נשארו לצוף, אך לא מצאה להן סימן. העות'מאנים דיווחו מאוחר יותר כי "אירזיסטיבל" הנטושה נסחפה קרוב יותר לחוף ונגרם לה נזק חמור נוסף מסוללות החוף שלהם לפני שטבעה בסביבות השעה 19:30. הצוות של "אירזיסטיבל" ספג כ-150 נפגעים במהלך טביעתה.
הערות שוליים

↑  הספק אינדיקטורי (indicated horsepower) הוא ההספק "ברוטו" של המנוע, המחושב על פי הלחץ והנפח המשתנים של הקיטור בצילינדר בזמן עבודת המנוע. נתונים אלה נמדדים באמצעות מכשיר הנקרא "אינדיקטור", ומכאן השם.(אנ')
שרטוט סכמתי של אוניית-מערכה מסדרת "פורמידבל"
מפה המציגה את ההגנות העות'מאניות בדרדנלים ב-1915
אה"מ "אירזיסטיבל" ואה"מ "אושן" מפגיזים את קום קייל ומבצרים אחרים בצד האסייתי
"אירזיסטיבל" נוטה וטובעת בדרדנלים, 18 במרץ 1915. התמונה צולמה מאוניית המערכה "לורד נלסון"
אה"מ אאודשיוס (1912)

| --- | --- |
אה"מ אאודשיוס, 1913–1914
אה"מ אאודשיוס, 1913–1914
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  קינג ג'ורג' החמישי
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ויקרס-ארמסטרונג 
 תחילת הבנייה:  23 במרץ 1911
 הושקה:  14 בספטמבר 1912
 תקופת הפעילות:  15 באוקטובר 1913 – 27 באוקטובר 1914 (שנה)
 אחריתה:  נפגעה ממוקש וטבעה
 מיקום:  55°32′16″N 7°24′33″W﻿ / ﻿55.537777777778°N 7.4091666666667°W﻿ / 55.537777777778; -7.4091666666667 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 25,420 טון
 אורך:  182.2 מטר
 רוחב:  27.2 מטר
 שוקע:  8.7 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  860–1,114
 טווח שיוט:  11,690 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  18 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 29,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 305 מ"מ   שריון סיפון – 25–102 מ"מ   צריחי תותחים – 280 מ"מ   ברבטות – 254 מ"מ   מגדל הניווט – 279 מ"מ   מחיצות – 152–254 מ"מ
 חימוש:  10 תותחי Mk V BL‏ 13.5 אינץ' (343 מ"מ)/45 קליבר   16 תותחי Mk VII‏ 4 אינץ' (102 מ"מ)   3 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אה"מ אאודשיוס הייתה אוניית המערכה דרדנוט הרביעית והאחרונה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי שנבנתה עבור הצי המלכותי בתחילת שנות ה-1910. לאחר השלמתה ב-1913, היא בילתה את הקריירה הקצרה שלה בצי הבית והצי הגדול. האונייה הוטבעה על ידי מוקש ימי גרמני מול החוף הצפוני של מחוז דונגל, אירלנד, בתחילת מלחמת העולם הראשונה. אאודשיוס שהוצפה באיטיות, אפשרה לחלץ את כל הצוות שלה ולבסוף טבעה לאחר שהבריטים לא הצליחו לגרור אותה לחוף. עם זאת, קצין זוטר בסיירת סמוכה נהרג מרסיסים כאשר אאודשיוס התפוצצה לאחר מכן. למרות שתיירים אמריקאים על סיפון אחת מספינות ההצלה צילמו ותיעדו את אוניית המערכה הטובעת, האדמירליות הטילה צו איסור פרסום על אובדנה בבריטניה כדי למנוע מהגרמנים לנצל את מצב הצי הגדול המוחלש. היא אוניית המלחמה הגדולה ביותר שהוטבעה אי פעם על ידי מוקשים ימיים.
תכנון ותיאור

האוניות מסדרת קינג ג'ורג' החמישי תוכננו כגרסאות מוגדלות ומשופרות של סדרת אוריון הקודמת. אאודשיוס הייתה באורך כולל של 594 רגל 4 אינץ' (181.2 מטרים), רוחב של 89 רגל 1 אינץ (27.2 מטרים) ושוקע של 28 רגל 8 אינץ' (8.7 מטרים). הדחק האונייה היה 25,420 טונות ארוכות (25,830 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-27,120 טונות ארוכות (27,560 טונות) במעמס מלא; עד 1918, ההדחק של האונייה גדל ל־28,422 טונות ארוכות (28,878 טונות). הצוות שלה מנה 860 קצינים ומלחים בשנת 1914.
האוניות בסדרת קינג ג'ורג' החמישי הונעו על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני צילינדרים, תוך שימוש בקיטור שסופק על ידי 18 דוודי Babcock & Wilcox. הטורבינות דורגו ב-27,000 כוחות סוס (20,000 קילוואט) ונועדו להעניק לאוניות המערכה מהירות של 21 קשרים (39 קמ"ש). היא נשאה מספיק פחם ומזוט שהעניקו לה טווח של 5,910 מיילים ימיים (10,950 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).