stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליזבט בנטלי

| --- | --- |

בנטלי ב-1948
 לידה:  1 בינואר 1908 ניו מילפורד, קונטיקט, ארצות הברית
 פטירה:  3 בדצמבר 1963 (בגיל 55) בית החולים גרייס-ניו הייבן, ניו הייבן, קונטיקט, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 ידועה בשל:  מרגלת אמריקאית שריגלה עבור ברית המועצות וערקה בהמשך
 השכלה:  וואסר קול' (1926–1930)  אוניברסיטת קולומביה (1933)  אוניברסיטת פירנצה
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית 
 בן זוג:  ג'יקוב גולוס
 
אליזבת טרייל בנטלי (בשם מלא באנגלית: Elizabeth Terrill Bentley;‏ 1 בינואר 1908 – 3 בדצמבר 1963) הייתה מרגלת אמריקאית וחברה במפלגה הקומוניסטית בארצות הברית (CPUSA). היא שירתה את ברית המועצות מ-1938 עד 1945 עד שערקה מהמפלגה הקומוניסטית ומהמודיעין הסובייטי על ידי פנייה לבולשת הפדרלית (FBI) והודתה בפעילותה שלה. היא זכתה להכרה נרחבת לאחר שהעידה במספר משפטים ובפני ועדת הפעילות הלא-אמריקאית של בית הנבחרים (HUAC). ב-1952, בנטלי הפכה למודיעה בארצות הברית וקיבלה שכר מה-FBI עבור השתתפותה בחקירות והופעות תכופות בפני ועדות הקונגרס. היא חשפה שתי רשתות ריגול, ובסופו של דבר מסרה שמות של יותר מ-80 אמריקאים שלדבריה עסקו בריגול.
ביוגרפיה

אליזבת טרייל בנטלי נולדה בניו מילפורד, קונטיקט, בתם של הסוחר, צ'ארלס פרנטיס בנטלי והמורה מאי שרלוט טוריל. הוריה עברו לאיתקה, ניו יורק ב-1915, וב-1920 עברה המשפחה למק'יספורט, פנסילבניה. מאוחר יותר באותה שנה, הם חזרו לניו יורק, והתיישבו ברוצ'סטר. הוריה של בנטלי תוארו כאפיסקופלים ישרים מניו אינגלנד.
בנטלי למדה בקולג' ואסר, וסיימה את לימודיה ב-1930 עם תארים באנגלית, איטלקית וצרפתית. בשנת 1933, כסטודנטית לתואר שני באוניברסיטת קולומביה, בנטלי זכתה במלגה לאוניברסיטת פירנצה. בזמן שהותה באיטליה, היא הצטרפה לזמן קצר לקבוצת האוניברסיטה הפשיסטית Grupo Universitario Fascista, קבוצת סטודנטים פשיסטית מקומית, באיטליה. היא הושפעה מריו קסלה, יועץ הסגל האנטי-פשיסט, שאיתו ניהלה רומן בקולומביה.
במהלך העבודה עבור התואר השני שלה, בנטלי השתתפה במפגשים של הליגה האמריקאית נגד מלחמה ופשיזם. למרות שלימים תאמר כי היא מצאה ספרות קומוניסטית בלתי קריאה ו"יבשה כאבק", היא נמשכה לתחושת הקהילה והמצפון החברתי שמצאה בקרב חבריה בליגה. לאחר שנודע לבנטלי שרובם חברים במפלגה הקומוניסטית ארצות הברית (CPUSA), היא הצטרפה למפלגה במרץ 1935.
פעילות ריגול

בנטלי הפכה להיות פעילה בריגול בשנת 1935, כאשר השיגה עבודה בספריית המידע האיטלקית בניו יורק; הספרייה הייתה לשכת התעמולה של איטליה הפשיסטית בארצות הברית. היא דיווחה על העסקתה למטה CPUSA, והודיעה להם על נכונותה לרגל אחרי הפשיסטים. ג'ולייט סטיוארט פוינץ, שעבדה גם היא בספרייה, הייתה זו שפנתה וגייסה את בנטלי הקומוניסטים היו מעוניינים במידע שבנטלי יכלה לספק, ולכן קצין ה-NKVD יעקב גולוס הוצב כאיש הקשר והמפקח שלה ב-1938.
גולוס (נולד יעקב נאומוביץ' רייזן), מהגר מרוסיה שהפך לאזרח ארצות הברית ב-1915, היה אחד מסוכני המודיעין החשובים של ברית המועצות בארצות הברית. כשהם נפגשו, גולוס היה מעורב בתכנון ההתנקשות בלאון טרוצקי (שיתרחש במקסיקו סיטי ב-1940). בנטלי וגולוס הפכו במהרה למאהבים, ובשלב זה היא חשבה שהיא מרגלת אך ורק עבור המפלגה הקומוניסטית האמריקאית. עברה יותר משנה עד שנודע לה שמו האמיתי, ולפי עדותה המאוחרת, שנתיים עד שידעה שהוא עובד עבור המודיעין הסובייטי.
בשנת 1940, שנתיים לתוך מערכת היחסים ביניהם, אילץ משרד המשפטים את גולוס להירשם כסוכן של הממשלה הסובייטית לפי חוק רישום סוכנים זרים. זה הגביר את הסיכון ליצור קשר ולקבל מסמכים מרשת המרגלים האמריקאים שלו, והוא העביר בהדרגה את האחריות הזו לבנטלי. גולוס נזקק למישהו שייקח אחריות על העסקים השוטפים של תאגיד השירות והספנות של ארצות הברית, ארגון חזית קומינטרן לפעילות ריגול; בנטלי לקחה על עצמה גם את התפקיד הזה. למרות שמעולם לא קיבלה תשלום ישיר עבור עבודת הריגול שלה, היא תרוויח בסופו של דבר 800 דולר בחודש כסגנית נשיא לשירות ומשלוח בארצות הברית (משכורת חודשית ניכרת באותה תקופה, שווה ערך ל-$15,474 בשנת 2021). כאשר בנטלי הגיעה לתפקיד חשוב במודיעין הסובייטי, הסובייטים העניקו לה את שם הקוד "אומניצה", בתרגום חופשי "ילדה חכמה".
פעילות ריגול > קבוצת סילברמאסטר

רוב אנשי הקשר של בנטלי היו במה שתובעים והיסטוריונים יכנו מאוחר יותר "קבוצת סילברמאסטר", רשת של מרגלים שבמרכזה נתן גרגורי סילברמאסטר. רשת זו הפכה לאחד ממבצעי הריגול הסובייטיים החשובים ביותר בארצות הברית. סילברמאסטר עבד עם מנהלת היישוב מחדש ומאוחר יותר עם מועצת הלוחמה הכלכלית. למרות שלא הייתה לו גישה למידע רגיש רב, הוא הכיר כמה אוהדים קומוניסטים שהיו ממוקמים טוב יותר והיו מוכנים להעביר לו מידע; באמצעות בנטלי, הוא שלח אותו למוסקבה. ברית המועצות וארצות הברית היו בעלות ברית במלחמת העולם השנייה, והרבה מהמידע שסילברמאסטר אסף עבור הסובייטים נגע למלחמה נגד גרמניה הנאצית; הסובייטים נשאו בעול המלחמה הקרקעית באירופה, והתעניינו במודיעין האמריקאי. מידע מודיעיני זה כלל הערכות סודיות לגבי הכוח הצבאי הגרמני, נתונים על ייצור אמצעי לחימה של ארצות הברית ומידע על לוח הזמנים של בעלות הברית לפתיחת חזית שנייה באירופה. המגעים ברשת המורחבת של גולוס ובנטלי נעו בין סטליניסטים מסורים ל"אידיאליסטים רומנטיים", כדבריה של הביוגרפית של בנטלי, קתרין אולמסטד, ש"רצו לעזור לרוסים האמיצים לנצח את מכונת המלחמה הנאצית".
פעילות ריגול > סכסוכים עם מרגלים סובייטים

בסוף 1943 לקה גולוס בהתקף לב קטלני. לאחר פגישה עם המזכיר הכללי של CPUSA ארל בראודר, בנטלי החליטה להמשיך בעבודת הריגול שלה ותפסה את מקומו של גולוס. איש הקשר החדש שלה במודיעין הסובייטי היה איסק אחמרוב. בהוראת מוסקבה, אחמרוב רצה שבנטלי תדווח לו ישירות על אנשי הקשר שלה. בנטלי ובראודר התנגדו לשינוי הזה, מתוך אמונה ששימוש במתווך אמריקאי הוא הדרך הטובה ביותר לטפל במקורותיהם וחשש שסוכנים רוסים יסכנו את המרגלים האמריקאים ואולי יבריחו אותם. בתמיכתו של בראודר, בנטלי התעלמה בתחילה מסדרה של פקודות שהיא "תסגיר" את סוכניה לאחמרוב. היא הרחיבה את רשת הריגול שלה כאשר בראודר נתן לה שליטה בקבוצה אחרת של סוכנים: קבוצת פרלו, עם אנשי קשר במועצת הייצור המלחמתית, בסנאט של ארצות הברית ומשרד האוצר.
מאז ימיה בפירנצה, בנטלי חוותה התקפי דיכאון והתמכרות לאלכוהול. מיואשת ובודדה לאחר מותו של גולוס ותחת לחץ גובר מצד המודיעין הסובייטי, היא החלה לשתות יותר. בנטלי התגעגעה לעבודה בשירות הספנות האמריקאי, ושכנים תיארו אותה כשותה "כל הזמן".
בתחילת יוני 1944 נעתר בראודר לדרישותיו של אחמרוב והסכים להורות לחברי קבוצת סילברמאסטר לדווח ישירות ל-NKGB. מאוחר יותר אמרה בנטלי שזה מה שהפך אותה נגד הקומוניזם בארצות הברית. היא העידה בפני חבר מושבעים גדול ב-1948: "גיליתי אז שארל בראודר היה רק בובה, שמישהו משך בחוטים שלה במוסקבה". הביוגרפים של בנטלי מעריכים שההתנגדויות שלה לא היו אידאולוגיות, אלא היו קשורות יותר לחוסר רצונה לקבל פקודות כל החיים ולתחושה שהשיוך מחדש של אנשי הקשר שלה לא הותירו לה תפקיד משמעותי. ב-1944, היא קיבלה הוראה לוותר על כל מקורותיה הנותרים (כולל קבוצת פרלו) והממונה הסובייטי שלה אמר לה שהיא תצטרך לעזוב את תפקידה כסגנית נשיאת השירות והספנות האמריקאית.
פעילות ריגול > ניתוק הקשר עם הסובייטים

ב-1945, בנטלי החלה רומן עם אדם שהיא חשדה שהוא סוכן FBI או סובייטי שנשלח לרגל אחריה. איש הקשר הסובייטי שלה הציע לה להגר לברית המועצות, אך בנטלי חששה שמא תוצא להורג שם. באוגוסט 1945, בנטלי הלכה למשרד ה-FBI בניו הייבן, קונטיקט, ונפגשה עם הסוכן האחראי. היא לא ערקה מיד; נראה היה שהיא ניסתה לבדוק את ה-FBI, ולא התחילה לספר את סיפורה המלא לסוכנות עד נובמבר. מצבה האישי של בנטלי המשיך להחמיר; היא הגיעה שיכורה לפגישה בספטמבר עם אנטולי גורסקי, מפקח ה-NKGB שלה. היא כעסה על גורסקי, כינתה אותו ואת חבריו הסוכנים הרוסים "גנגסטרים", ואיימה בצורה עקיפה להפוך למודיעה של ה-FBI. עד מהרה הבינה בנטלי שוויכוח זה עלול לסכן את חייה. כשגורסקי דיווח למוסקבה על הפגישה, הוא אמר שעליו "להיפטר ממנה".
מוסקבה המליצה לגורסקי להתאזר בסבלנות כלפי בנטלי ולהרגיע אותה. כמה שבועות לאחר מכן, נודע כי לואיס בודנץ (עורך העיתון CPUSA ואחד ממקורותיה של בנטלי) הפך לאנטי-קומוניסט. בודנץ עדיין לא חשף את הידע שלו על פעילות הריגול, אבל הוא ידע את שמה של אליזבת בנטלי וידע שהיא מרגלת. בנטלי נלחצה מכמה כיוונים, החליטה לערוק וחזרה ל-FBI ב-7 בנובמבר 1945.
העריקה ותוצאותיה

בסדרה של ראיונות תחקיר עם ה-FBI החל מ-7 בנובמבר 1945, בנטלי הסגירה כמעט 150 אנשים (כולל 37 עובדים פדרליים) כמרגלים סובייטים. ה-FBI כבר חשד ברבים מאלה שהזכירה, וחלקם הוזכרו על ידי העריקים הקודמים איגור גוזנקו וויטאקר צ'יימברס. זה הגביר את האמון של ה-FBI במידע שלה. הם נתנו לה את שם הקוד "גרגורי", וג'יי אדגר הובר הורה על חיסיון קפדני ביותר של זהותה ועריקתה.
הובר וראש המחלקה של חצי הכדור המערבי וויליאם סטפנסון, הודיעו ללונדון על עריקתה של בנטלי. ראש המדור התשיעי (ריגול נגד נגד ברית המועצות) החדש של שירות הביון החשאי הבריטי, קים פילבי, היה סוכן כפול סובייטי (שנמלט לברית המועצות ב-1963) שהתריע למוסקבה על בנטלי, והם הפסיקו את הקשר עם הרשת שלה כשה-FBI החל את המעקבים. מפקח ה-NKGB של בנטלי, גורסקי, המליץ שוב למוסקבה "לחסל" אותה; ההצעה נדחתה שוב.
הפרת הסודיות של פילבי סביב עריקתה של בנטלי סיכלה ניסיון בן שנה של ה-FBI להעסיק אותה כסוכנת כפולה. בנוסף, בגלל השבתת פעילות הריגול הסובייטי, מעקבי ה-FBI אחר הסוכנים שמסרה בנטלי לא העלו ראיות שניתן להשתמש בהן כדי להעמידם לדין. כ-250 סוכני FBI הוקצו לתיק בנטלי, עקבו אחר כיוונים שסיפקה (באמצעות האזנות טלפון, מעקבים ויירוט דואר) וחקרו אנשים ששמם נמסר על ידה. ה-FBI, חבר המושבעים הגדול וועדות הקונגרס ראיינו, בסופו של דבר, רבים מהמרגלים, לכאורה, הללו, שהפעילו את זכותם בתיקון החמישי שלא להעיד.
עבור הובר וכמה אנשי מודיעין של ה-FBI והצבא, האישור של בנטלי היה פענוח פרויקט וינונה של סוף שנות ה-40 עד תחילת שנות ה-50, של תקשורת בזמן מלחמה בין סוכני מודיעין סובייטים למוסקבה. בנטלי כונתה בתקשורת זו בשם הקוד שנתנה ל-FBI, ונידונו בהם כמה מאנשי הקשר והמסמכים הידועים שלה שידוע שהעבירה לסובייטים.
פרויקט וינונה המסווג נחשב כה סודי עד שממשלת ארצות הברית לא הייתה מוכנה לחשוף אותו כדי לתת אפשרות לחומר שלו לשמש כראיה במשפט. גם הנשיאים פרנקלין ד' רוזוולט או הארי טרומן לא היו מודעים לפרויקט בשמו, למרות שהנשיאים קיבלו חלק ממסקנותיו כסיכומים של ג'יי אדגר הובר בדוחות מודיעין שבועיים.
העריקה ותוצאותיה > עדות פומבית

כשהסיכויים להצלחת העמדה לדין נראו לא סבירים, הובר מסר את שמותיהם של כמה מאנשי הקשר של בנטלי לחברי הקונגרס מתוך הבנה שהמרגלים הנאשמים ייחקרו על ידי ועדות הקונגרס. הוא האמין שהחשדנות וההאשמות הציבוריות יספיקו כדי להרוס להם את הקריירה. התובע הכללי, טום סי קלארק, הציג את תיק בנטלי בפני חבר מושבעים גדול, אם כי לא הייתה לו תקווה להגשת כתב אישום. בנטלי העידה בפני חבר המושבעים הגדול הזה מספר פעמים לפני אפריל 1948, ופרטים על המקרה שלה החלו לדלוף לעיתונות.
בנטלי החליטה לחשוף את הסיפור המלא שלה בעצמה כדי לשמור על שליטה רבה יותר, ונפגשה עם העיתונאים של ניו יורק World-Telegram נלסון פרנק ונורטון מוקרידג'. במשך ארבעה ימים רצופים פרסם העיתון סדרה של כתבות בעמוד הראשון על "הבלונדינית הצעירה והיפהפייה ללא שם" שחשפה טבעת של מרגלים: "טבעת אדומה שחשפה מלכה בלונדינית" (21 ביולי 1948); "סודיות-על מסתירה כאן את תאי הריגול של רוסיה" (22 ביולי 1948); "אזרחים הוכנסו בעורמה לטבעת ריגול על ידי אמריקאים אדומים" (23 ביולי 1948), ו"מנהיגי הקומוניסטים הורו לבודנץ לסייע למלכת המרגלים האדומה" (26 ביולי 1948). בנטלי זומנה להעיד בשימוע פומבי של ועדת הפעילות הלא-אמריקאית של בית הנבחרים (HUAC) ב-31 ביולי 1948, ימים ספורים לאחר פרסום מאמרי ה-World-Telegram.
לפי הביוגרפיה של אולמסטד, דיווחי העיתונאים והניתוחים של עדותה של בנטלי השתנו בהתאם לתפישת עולמם. עיתון הניו יורק ג'ורנל-האמריקני, האנטי-קומוניסט החריף תיאר את בנטלי כ"ניו יורקרית בלונדינית ותכולת עיניים" "חטובה" ש"פיתתה" סודות ממקורותיה, אך איי ג'יי ליבלינג מהניו יורקר לעג לסיפורה וכינה אותה "אגוז מוסקט מאטה הארי". בנטלי הציגה את עצמה כתמימה וחפה מפשע, שהושחתה על ידי הפרופסורים הליברליים שלה בוואסר ופותתה לריגול על ידי גולוס.
ב-3 באוגוסט 1948, במהלך דיונים נוספים של HUAC, החלה בנטלי לקבל אישור מסוים מצ'יימברס. תחת זימון על ידי HUAC, הוא העיד שהוא מכיר לפחות שניים מאנשי הקשר של בנטלי (ויקטור פרלו וצ'ארלס קרמר) כקומוניסטים וחברים בקבוצת הוור הקודמת שלו. צ'יימברס גם תמך בהאשמה שלה שהארי דקסטר ווייט, כלכלן בולט שעבד במשרד האוצר, היה אוהד קומוניסטי.
למרות שרוב אלה שהואשמו על ידי בנטלי הפעילו את התיקון החמישי וסירבו להעיד, כמה מהם הכחישו את טענותיה. הבולט ביותר היה הארי דקסטר ווייט, שמת מהתקף לב מספר ימים לאחר עדותו ב-HUAC. בנטלי העידה במשפטיהם של ארבעה מרגלים: משפט שבועת השקר של רמינגטון, שיבוש משפט של אייב ברוטמן, ומשפטיהם של יוליוס ואתל רוזנברג בגין קשירת קשר לביצוע ריגול. בנטלי, הייתה מעורבת בפרשת רוזנברג, בשני נושאים: פעולותיהם של קומוניסטים אמריקאים בהפיכתם למרגלים עבור ברית המועצות, ויצירת קשר (ולו במעורפל) בין יוליוס רוזנברג לגולוס. היא העידה כי קיבלה טלפונים מאדם שהזדהה כיוליוס, ולאחר מכן נפגש איתו גולוס.
כמה כתבים ופרשנים היו סקפטיים לגבי טענותיה של בנטלי. מכיוון שחלק מאלה שהיא האשימה היו דמויות בולטות בשני ממשלים דמוקרטיים. הדמוקרטים היו להוטים במיוחד להכפיש אותה; הנשיא טרומן, בשלב מסוים, תיאר את עדותה כ"דג הרינג אדום" בהשראה רפובליקנית. הרפובליקנים, בתורם, האשימו את טרומן בטיוח ריגול קומוניסטי. קונפליקטים מסוג זה, יחד עם פחדים מהכוח הקומוניסטי הסובייטי באירופה והדיונים המתוקשרים יותר ויותר של HUAC, היוו את הרקע של המקארתיזם. צייד המכשפות אחר קומוניסטים שיזם הסנאטור ג'וזף מקארתי (R-Wisconsin) הפך לגורם מרכזי בפוליטיקה הפנימית האמריקאית של שנות ה-50.
העריקה ותוצאותיה > התכנית "פגוש את העיתונות"

בנטלי הופיעה בתוכנית "פגוש את העיתונות" של רדיו NBC ב-6 באוגוסט 1948, בתחנת הרדיו WOR. ב-12 בספטמבר היא הייתה האדם הראשון שהתראיין בשידור הטלוויזיה הראשון של ה-NBC "פגוש את העיתונות" בתחנת הרדיו WNBT. העיתונאים בתוכנית כללו את נלסון פרנק, אינז רוב, ססיל בראון ולורנס ספיבק.
בנטלי נשאלה שלוש פעמים על ידי בראון אם היא תאשים את ויליאם רמינגטון בכך שהוא קומוניסט ללא הגנה של הקונגרס, ולבסוף היא עשתה זאת. כאשר רמינגטון נקרא להעיד בפני מועצת ביקורת נאמנות של טרומן, ג'וזף ל. ראוה ג'וניור הגן עליו. עורך דינו של רמינגטון, ריצ'רד גרין, ביקש מבנטלי לחזור בה מההאשמה עד 30 בספטמבר. כשהיא לא עשתה זאת, גרין הגיש תביעת דיבה בסך 100,000 דולר פיצויים ב-6 באוקטובר 1948 נגד בנטלי, NBC ונותני החסות לתוכנית פגוש את העיתונות General Foods. בנטלי לא התייצבה בבית המשפט באוקטובר, וגרין אמר ב-29 בדצמבר שהוא מסר לה באופן אישי זימון. בתקווה להכפיש אותה, עורכי הדין של רמינגטון שכרו בלשים פרטיים כדי לחקור את עברה. הם הפיקו עדויות לאלכוהוליזם, תקופות של דיכאון חמור וניסיון התאבדות כסטודנטית בפירנצה, טענה שהתזה לתואר השני שלה נכתבה על ידי מישהו אחר ושהיא הייתה מופקרת מינית (לפי אמות המידה של היום) מאז הקולג'. בנטלי לא העידה בדיון במועצת הנאמנות של רמינגטון, ו-NBC סגרה את תביעת הדיבה מחוץ לבית המשפט על סך 10,000 דולר.
העריקה ותוצאותיה > אמינות

לאחר הקשר שלה עם הרשויות האמריקאיות, חייה האישיים של בנטלי הפכו סוערים יותר ויותר. היא המשיכה לשתות בכבדות, נמנעה מכמה זימונים, הייתה מעורבת בתאונות דרכים וניהלה מערכת יחסים עם גבר שהכה אותה קשות. התקריות הללו והתנהגותה הלא נורמטיבית גרמו לדאגה של המפעילים שלה ב-FBI ולמחשבה שיש לה בעיות נפשיות.
בנטלי, שתוארה כרגועה ומקצועית על דוכן העדים, זכתה לשבחים על ידי תובעים שבתיקים שלהם היא תמכה. עם זאת, היא חידדה וקישטה פרטים מסיפורה במהלך הופעות חוזרות ונשנות בפני חבר המושבעים הגדול, ועדות הקונגרס ומשפטים של חבר מושבעים. מידע שהועבר לה על תהליך ייצור גומי סינתטי שבמקורו היה "עמום" ו"כנראה חסר ערך" הפך ל"סופר-סודי" ו"דבר מסובך ביותר". בנטלי אמרה שבאמצעות הריגול הייתה לה ידיעה מוקדמת על פשיטת דוליטל על יפן ועל פלישות יום ה-D לצרפת; שתי הטענות היו ככל הנראה מוגזמות.
העריקה ותוצאותיה > וויליאם רמינגטון

משפטו הראשון של רמינגטון החל בסוף דצמבר 1950. רוי כהן, לימים היועץ הראשי של ועדת המשנה לפעולות ממשלתיות של הסנאטור ג'וזף מקארתי וכבר אנטי-קומוניסט בולט, הצטרף לצוות המשפטי של התביעה. בנטלי סיפקה פרטים על מעורבותו של רמינגטון ועל קונספירציית הריגול. ההגנה שלו הייתה שהוא מעולם לא טיפל בחומר מסווג כלשהו, ולכן לא יכול היה לתת כזה לבנטלי. אולם לדברי כהן:
"חיפשנו בארכיון וגילינו את הקבצים על התהליך. מצאנו גם את לוחות הזמנים של המטוסים, שהוגדרו בדיוק כפי שהיא אמרה, ותזכירים בין-משרדיים וטבלאות של אנשי צוות שהוכיחו שלרמינגטון יש גישה לשני הפריטים הללו. גילינו גם את בקשתו של רמינגטון לוועדה ימית שבה הוא ציין במפורש כי הוא, בתפקידו הנוכחי במחלקת המסחר, מופקד על מידע צבאי סודי הכולל מטוסים, חימוש, מכ"ם ופרויקט מנהטן (פצצת האטום)".
11 עדים העידו במשפט שידעו שרמינגטון הוא קומוניסט, כולל בנטלי ואשתו לשעבר, אן רמינגטון.
העריקה ותוצאותיה > לוחות הדפסת מטבעות

בנטלי גם העידה כי הארי דקסטר ווייט היה אחראי להעברת לוחות האוצר המיועדים להדפסת מטבעות של בעלות הברית בגרמניה הכבושה, לברית המועצות, שהשתמשה בהם להדפסת מיליוני מארקים. חיילים רוסים החליפו מטבעות אלה בסחורות ובמטבע קשה. פעולה זו היוותה זרז לעליית השוק השחור ולאינפלציה ברחבי המדינה הכבושה, שעלו לארצות הברית 250 מיליון דולר.
בנטלי כתבה באוטוביוגרפיה שלה, "יצאו מהשעבוד" (1951), שהיא "יכלה באמצעות הארי דקסטר ווייט לארגן שמשרד האוצר של ארצות הברית יעביר את לוחות ההדפסה בפועל לרוסים". היא העידה ב-1953 בוועדת המשנה של הסנאט של מקארתי, כי היא מילאה אחר ההוראות של קומיסריון הפנים העממי של ברית המועצות (NKVD) באמצעות תושב ניו יורק, איסק עבדולוביץ' אחמרוב, להעביר הודעה דרך לודוויג אולמן וסילברמאסטר עבור וויט כדי "להפעיל לחץ על משלוח הלוחות לרוסיה".
בנטלי לא הזכירה קודם לכן את לוחות ההדפסה בתחקירים או בעדות, ולא הייתה אז ראיה שיש לה תפקיד כלשהו בהעברת הלוחות. הביוגרפית של בנטלי, קתרין אולמסטד, הגיעה למסקנה שבנטלי "משקרת לגבי תפקידה בשערורייה", תוך שהיא מציינת את מסקנתו של ההיסטוריון ברוס קרייג "שכל ה'תוכנית' הייתה בדיה מוחלטת". לדעתה, לא לבנטלי ולא לוויט היה תפקיד בהעברת הלוחות.
לאחר פרסום הביוגרפיה של אולמסטד בשנת 2002, מזכר שנמצא בארכיונים הסובייטיים החדשים, אישר את עדותה של בנטלי. גאיק אובקימיאן (ראש הדסק האמריקאי של ה-NKVD) ציטט דוח מ-14 באפריל 1944 בתזכיר לפיו, "בעקבות ההנחיות שלנו" באמצעות סילברמאסטר, ווייט "השיג את ההחלטה החיובית של משרד האוצר לספק לצד הסובייטי את הלוחות לחריטת סימני הכיבוש הגרמני".
העריקה ותוצאותיה > תשלום (1952)

בנטלי התבקשה להעיד בפני מספר גופים שחקרו ריגול והשפעה קומוניסטיים בארצות הברית לאחר עריקתה, והמשיכה להתייעץ מדי פעם עם ה-FBI עד סוף חייה. היא החלה לקבל תשלומים עבור עדות ב-1952, מה שהפך אותה למודיעת FBI בתשלום. לדברי קתרין ס. אולמסטד, בנטלי קיבלה בקשות תכופות מקבוצות קתולים וחיילים משוחררים "ששמחו לשלם לה שכר של 300 דולר".
חיים לאחר העריקה ומוות

בנטלי הייתה מנהלת מצליחה בחברת ספנות רווחית בזמן שהייתה עם הקומוניסטים. לאחר עריקתה פרנסה את עצמה בעבודת מזכירות והוראה. בשנת 1948, היא הומרה לקתולית על ידי בישוף העזר העתידי של ניו יורק פולטון ג'יי שין. בנטלי הוזמנה לעיתים קרובות על ידי קבוצות קתוליות להרצות על קומוניזם וניסיונה בתנועה הקומוניסטית.
ב-3 בדצמבר 1963, בגיל 55, נפטרה בנטלי לאחר ניתוח סרטן בטן בבית החולים גרייס-ניו הייבן בניו הייבן, קונטיקט. מודעות אבל פורסמו בניו יורק טיימס ובוושינגטון פוסט.
אולמסטד מראה בביוגרפיה שלה את הניגוד הבולט בין תשומת הלב שהוקדשה למותה של בנטלי לבין מותו של צ'יימברס שנתיים קודם לכן; הנשיונל ריוויו הקדיש גיליון זיכרון מיוחד למותו של צ'יימברס, אך הקצה רק פסקה לבנטלי. מגזין טיים הקדיש שני עמודים להספד שלו על צ'יימברס, אך נתן למותה של בנטלי אזכור בן שני משפטים במדור "אבני דרך". (צ'יימברס עבד עבור שני המגזינים).
מוֹרֶשֶׁת

למרות שבנטלי לא הוסיפה את צ'יימברס לעדותה בסוף יולי 1948, רוברט א' סטריפלינג אמר שעדותה גרמה לו "לחשוב על צ'יימברס". הוא זימן אותו; צ'יימברס הופיע כמה ימים אחרי בנטלי, וחשף את אלג'ר היס.
בנטלי חשפה שתי רשתות של מרגלים, שבסופו של דבר מנו יותר מ-80 אמריקאים שעסקו בריגול למען הסובייטים. עדותה הפומבית (שהחלה ביולי 1948) הפכה לסנסציה תקשורתית, והייתה לה השפעה רבה על העמדה לדין של מקרי ריגול סובייטיים בשנות ה-50. זה גם הוסיף לחששות האמריקאים מקונספירציה קומוניסטית נרחבת בתוך הממשלה, שאותה אוהד מקארתי.
בנטלי לא סיפקה ראיות תיעודיות שתומכות בטענותיה, וכתבים והיסטוריונים היו חלוקים ביניהם במשך עשרות שנים לגבי תקפותן של טענותיה. במהלך שנות ה-90, הסרת הסיווג של מסמכים סובייטים ושבירת הקוד של פרויקט וינונה העניקו אמון מסוים לטענותיה.
לקריאה נוספת

קסלר, לורן (2003). ילדה חכמה: אליזבת בנטלי, המרגלת שהובילה את עידן מקארתי. הארפרקולינס. מסת"ב 0-06-018519-8.
יוספסון, הרולד (2000). "בנטלי, אליזבת טריל (1908–1963), פעילת מפלגה קומוניסטית ועדת ממשלה". www.anb.org (באנגלית). doi:10.1093/anb/9780198606697.article.0700019. מסת"ב 978-0-19-860669-7.
מצר לונג איילנד

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  לונג איילנד 
 סוג:  שפך נהר 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  ארצות הברית 
 קואורדינטות:  41°05′48″N 72°52′52″W﻿ / ﻿41.096666666667°N 72.881111111111°W﻿ / 41.096666666667; -72.881111111111
  (למפת קונטיקט מוגדלת) הרטפורד ברידג'פורט סטמפורד ניו הייבן ניו לונדון דנברי ווטרברי רוד אייל.  מסצ'וסטס ניו יורק  האוקיינוס האטלנטי מצר לונג איילנד(למפת קונטיקט רגילה) הרטפורד ברידג'פורט סטמפורד ניו הייבן ניו לונדון דנברי ווטרברי רוד אייל.  מסצ'וסטס ניו יורק  האוקיינוס האטלנטי מצר לונג איילנד
 
מצר לונג איילנד, צבוע בוורוד, תַּחוּם בין קונטיקט מצפון ללונג איילנד מדרום. שתי הנקודות שממזרח לחוף הדרומי של לונג איילנד, ומדרום לחוף של מדינת רוד איילנד מסמנים את בלוק איילנד (ראו בטקסט הפתיח לערך).
מצר לונג איילנד (באנגלית: Long Island Sound) הוא מצר גאות ושפל של האוקיינוס האטלנטי.
גאוגרפיה

המצר שוכן בעיקר בין מדינת קונטיקט שבארצות הברית מצפון, לבין לונג איילנד במדינת ניו יורק מדרום. ממערב למזרח, המצר משתרע לאורך 180 ק"מ, מהאיסט ריבר וגשר ת'רוגס נק בעיר ניו יורק, לאורך החוף הצפוני של לונג איילנד, עד מצר בלוק איילנד שבאוקיינוס, מדרום למדינת רוד איילנד (ראו מפה מתחת למפה הראשית). במצר שילוב של מים מתוקים מיובלים, ומים מלוחים מהאוקיינוס האטלנטי. רוחב המצר בנקודה הרחבה ביותר שלו הוא 34 ק"מ. עומקו משתנה מעומק של 20 עד 70 מ'.
הערים המרכזיות בקונטיקט על המצר הן סטמפורד, נורווק, ברידג'פורט, ניו הייבן וניו לונדון (אנ'). העיירות בצד הניו יורקי של המצר הן ריי (אנ') גלן קוב (אנ'), ניו רושל, נורת' האמפסטד (אנ'), אויסטר ביי (אנ'), סמית'טאון (אנ'), פּוֹרט ג'פרסון (אנ'), ברוקהייבן (אנ') ריברהד (אנ'), לארצ'מונט (אנ'), האמארונק (אנ') וחלקים מרובעי קווינס והברונקס בניו יורק.
אוכלוסיית אגן הניקוז כולה, מונה לפי מפקד האוכלוסין של 2010 כ-8.93 מיליון נפש, ואילו לחופי המצר גרים כ-4 מיליון בני אדם. בשל אורכו של נהר קונטיקט, ערים ועיירות רבות לצד הנהר, ממדינות: מסצ'וסטס; ניו המפשיר; ורמונט; בנוסף למדינת קונטיקט, נכללות באגן הניקוז של מצר לונג איילנד. המצר משמש מעבורות, ספינות ודוברות להובלת אנשים וסחורות לנמלי מים עמוקים.
האקלים של מצר לונג איילנד הוא חם ממוזג. הקיץ הוא חם ולח, לעיתים קרובות עם ממטרים קונבקטיבים ושמש חזקה, בעוד שהחודשים הקרירים כוללים טמפרטורות קרות ושילוב של גשם ושלג מדי פעם.
היסטוריה > גאוגרפיה היסטורית

לפני כ-18,000 שנה, מדינת קונטיקט, מצר לונג איילנד וחלק גדול מלונג איילנד היו מכוסים ביריעת קרח עבה, שהייתה חלק מקרחון ויסקונסין המאוחר (אנ') שהיה חלק משכבת הקרח של לורנטייד (אנ') שכיסתה את כל אזור קנדה וצפון ארצות הברית עד לפני 25,000 שנה. עוביו עמד על כ-1,000 מ' בחלק הפנימי שלו וכ-400 עד 500 מ' עובי לאורך הקצה הדרומי שלו. זה היה האחרון מבין סדרת הקרחונים שכיסו את האזור במהלך 10 מיליון השנים האחרונות. מפלס הים באותה תקופה היה נמוך בכ-100 מ' מאשר היום. נסיגת הקרחון קרעה חריץ עמוק ביבשה ויצרה את אגם קונטיקט (אנ'). מצר לונג איילנד נוצר כאשר המורנה הסופית (אנ') שסכרה את מימיו של אגם קונטיקט הקרחוני נפרצה, ומי הים שמפלסם עלה, התערבבו עם המים המתוקים של האגם.
היסטוריה > היסטוריה אנושית > היסטוריה קדומה

לפני הקולוניאליזם האירופאי, ההערכה היא שכ-10,000 עד 15,000 ילידים התגוררו לאורך האגם. אלו היו צאצאיהם של ציידים-לקטים מהתקופה הפלאוליתית שנכנסו לצפון אמריקה מעַרְבָת הממותות של צפון אסיה (אנ') דרך הגשר היבשתי בֶרינג, שנוצר בין צפון מזרח סיביר למערב אלסקה, עקב ירידת פני הים במהלך סוף עידן הקרחון המקסימלי האחרון (מ-26,000 שנה עד 19,000 שנה לפני ההווה). אוכלוסיות אלה התרחבו מדרום לרצועת הקרח של לורנטייד (אנ') והתפשטו במהירות דרומה, וכבשו את צפון ודרום אמריקה, לפני 14,000 עד 12,000 שנים.
היסטוריה > היסטוריה אנושית > היסטוריה מודרנית

האירופי הראשון שרשם את קיומו של מצר לונג איילנד היה הנווט ההולנדי אדריאן בלוק (אנ'), שנכנס למצר מהאיסט ריבר ב-1614.
ככל שהמהפכה התעשייתית גדלה, מצר לונג איילנד החל להיות מנוצל יותר עבור תעשיות שקיימות שם עד היום, כמו: טקסטיל, גימור מתכת, דיג וקציר צדפות. אלו הביאו להגברת זיהום מי המצר. בסביבות שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, ממשלת ארצות הברית החלה להכיר בהשפעות הסביבתיות שיש לזיהום על איכות המים, כמו גם על בריאות האדם באזורים כמו מצר לונג איילנד. הכרה זו הביאה לחקיקת חוק המים הנקיים הפדרלי (אנ') ב-1972, כדי להגן על איכות המים ברחבי ארצות הברית. הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית שיתפה פעולה עם מדינות קונטיקט וניו יורק, כדי להקים ב-1985 את (מכון) מחקר מצר לונג איילנד (LIS), עם תוכניות למיזמי שיקום וניקיון באזור. יותר תקני שימור בתי גידול, ותחנות ניטור מוקדי זיהום, הוקמו בין ניו יורק לקונטיקט בשנים שחלפו מאז, כדי להגן על שפך המצר עבור הדורות הבאים.
ראו גם

גאוגרפיה של מצרים ומפרצים באזור לונג איילנד רבתי
יישובה הקדום של אמריקה
לונג איילנד
מצר בלוק איילנד
מצר רוד איילנד
מפרץ נאראגאנסט