stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרוזן דה רושפור
שלושת המוסקטרים

הוא מתואר כבן 40 עד 45 בשנת 1625 ו"הוגן, עם צלקת על לחיו".
הוא מכונה לאורך כל הרומן "האיש ממיונג", הופעתו הראשונה היא בפרק הפתיחה של "שלושת המוסקטרים" (1844). הוא מעליב את ד'ארטניאן וגונב את מכתב ההמלצה שלו למסייה דה טרוויל, מה שגרם לד'ארטניאן להישבע לנקום בו.
הוא מופיע שוב מדי פעם עם התקדמות הסיפור. ד'ארטניאן רואה באופן קבוע את רושפור ומנסה לתפוס אותו, אך בכל פעם רושפור נעלם במיומנות אל המולת הרחוב של פריז. ד'ארטניאן לא פוגש אותו שוב או לומד את שמו עד סוף הרומן. היה זה רושפור שחטף את קונסטנס בונסיה ובסופו של דבר אנו למדים שהוא הסוכן הראשי האחר (בנוסף למיליידי דה וינטר) של הקרדינל רישלייה. הוא נשלח על ידי רישלייה ללוות את דה וינטר בחלק ממשימותיה. בסוף הרומן מנסה רושפור לעצור את ד'ארטניאן בהוראת הקרדינל; בסופו של דבר רישילייה מורה לשניים להתיידד. באפילוג אנו למדים שרושפור וד'ארטניאן מבוגר וחכם יותר, נלחמו בשלוש הזדמנויות (שבכולן ניצח ד'ארטניאן), יישבו את ההבדלים ביניהם והתיידדו.
אחרי עשרים שנה

רושפור מופיע שוב בספר ההמשך של 1845, "אחרי עשרים שנה". יורשו של רישלייה מאזארן כולא אותו לחמש שנים בבסטיליה. כשמאזארן פוטר אותו משירות בשל היותו זקן מדי, הוא מצטרף לצד הפרונדים. הוא מסייע לאתוס בשחרור הדוכס מבופור ומופיע בסופו של דבר שוב בהפגנות נגד חזרתו של מאזארן. לא מסוגל לזהות את חברו בתוהו ובוהו, ד'ארטניאן הורג את רושפור, כפי שהוא צפה אם היה נלחם עמו בפעם הרביעית.
בסיפורת אחרת

הרוזן דה רושפור היה הנושא של רומן קודם, "Mémoires de MLCDR" ("זכרונותיו של אדון הרוזן דה רושפור") שנכתב בשנת 1678 על ידי גטיין דה קורטילס דה סנדרס. קורטילז דה סנדרס כתב גם את "Mémoires de M. d'Artagnan" משנת 1700 ("זכרונותיו של ד'ארטניאן"). דיומא שילב בין השניים והחליף אריסטוקרט בשם רוזניי מהסיפור ד'ארטניאן עם הרוזן דה רושפור.
בריון שכונה "רושפור" מגלם את התפקיד בספר "מועדון דיומא" מ-1993 מאת ארתורו פרז-רוורט.
רושפור הוא המספר והגיבור של הרומן משנת 1610 מאת מרי ג'נטל, "שעון שמש בקבר".
רושפור מופיע ברומן הגרפי של ג'ייסון סייטריי משנת 2008 "המוסקטר האחרון" בו הוא משתף פעולה עם קיסר מאדים בפלישה לכדור הארץ.
רושפור הוא דמות חשובה ב"להבי הקרדינל", טרילוגיית פנטזיה היסטורית מאת פייר פוול שעלילתה התרחשה בראשית המאה ה-17.
בקולנוע ובטלוויזיה

רושפור גולם בסרטים על ידי:
בויד אירווין ב"שלושת המוסקטרים" (1921)
אולריך האופט ב"מסכת הברזל" (1929)
איאן קית ב"שלושת המוסקטרים" (1935) ו"שלושת המוסקטרים" (1948)
ליונל אטוויל ב"שלושת המוסקטרים" (1939)
כריסטופר לי בסרטים "שלושת המוסקטרים" (1973), "ארבעת המוסקטרים" (1974) ו"שובם של המוסקטרים" (1989).
מייקל ווינקוט בסרט "שלושת המוסקטרים" (1993)
דייוויד סקופילד בסרט "המוסקטר" (2001)
מאדס מיקלסן בסרט "שלושת המוסקטרים" (2011)
מארק וורן בסדרת הטלוויזיה "המוסקטרים" (2015), במקום הקרדינל רישלייה שגילם פיטר קפלדי.
גלגולים קולנועיים נוטים לתאר את רושפור כדמות אפלה בהרבה מאשר ברומן ולעיתים קרובות מאריכים את תפקידו. ד'ארטניאן הורג את רושפור בדו-קרב ב"ארבעת המוסקטרים", אף שהוא מופיע חי בסרט ההמשך, רק כדי למות "שוב" בפיצוץ אבק שרפה שהופעל בחלקו על ידי המוסקטרים; הדמות סובלת מאותו גורל בעיבוד משנת 1993. בשלוש הופעותיו כרושפור, כריסטופר לי עטה רטייה, שנועדה להפוך את מראה האופי מרושע יותר. העין המכוסה, שתואר בהופעתו של רושפור ברומן של דיומא, נחשבה כמדהימה מספיק כדי להישמר בכמה עיבודים קולנועיים אחרים: וינקוט, מיקלסן ו(בסופו של דבר) וורן שמרו עליה בגילומי הדמות וכך גם בסדרת הסרטים המצוירים "שלושת המוסקטרים". טים רות' גילם דמות בשם פברה, הנבל הראשי של "המוסקטר", שעוטה רטייה (אף שרושפור אינו עוטה רטייה בעיבוד זה).
בסדרת האנימה שלושת המוסקטרים, לרושפור יש צלקת במצח ולא בלחי. לאורך הסדרה, דמותו מכונה לעיתים קרובות "שפם שחור".
לעומת זאת כשהדמות גולמה בד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים ובגרסה הרוסית משנת 2013, "שלושת המוסקטרים", רושפור מופיע ללא רטייה על עינו ובגרסה הסובייטית אף ללא צלקת על לחיו.
הערות שוליים

↑  Spurr, Harry A. (באוקטובר 1902). The Life and Writings of Alexandre Dumas. New York: Frederick A. Stokes, Company. p. 203. OCLC 2999945. {{cite book}}:  (עזרה)
| שלושת המוסקטרים מאת אלכסנדר דיומא האב |
| --- | --- | --- |
| ספרים | שלושת המוסקטרים • אחרי עשרים שנה • הוויקונט דה בראז'לון |  |
| דמויות | ד'ארטניאן • הקרדינל רישלייה • לואי השלושה עשר, מלך צרפת • אן מאוסטריה • אראמיס • פורתוס • הרוזן דה רושפור • אתוס |  |
| סרטים | שלושת המוסקטרים (1921) • שלושת המוסקטרים (1935) • שלושת המוסקטרים (1939) • שלושת המוסקטרים (1948) • שלושת המוסקטרים (1973) • ארבעת המוסקטרים (1974) • שובם של המוסקטרים • שלושת המוסקטרים (1993) • נקמת המוסקטרים • מיקי, דונלד, גופי: שלושת המוסקטרים • ברבי ושלושת המוסקטרים • שלושת המוסקטרים (2011) • המוסקטרים: משימה מסתורית (2018) • כולם בשביל אחד, אחד בשביל כולם • דארטניאן ושלושת המוסקטרים • שלושת המוסקטרים: ד'ארטניאן • שלושת המוסקטרים: מיליידי |  |
| סדרות | ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים (1978) • שלושת המוסקטרים (אנימה) • המוסקטרים אחרי עשרים שנה • סודות המלכה אן, או המוסקטרים אחרי שלושים שנה • שיבת המוסקטרים, או אוצר הקרדינל מאזארן • ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים (2005) • שלושת המוסקטרים (2013) • המוסקטרים |  |
| שונות | האיש במסכת הברזל (עיבודים: 1977 • 1998) • מוסקטר |  |
הרילוס מקרתגו

| --- | --- |
 לידה:  בין 285 לבין 280 לפנה"ס. קרתגו או כלקדון באסיה הקטנה
 זרם:  האסכולה הסטואית 
 עיסוק:  פילוסוף 
 
הרילוס מקרתגו (ביוונית: Ἥριλλος), היה פילוסוף יווני מהמאה ה-3 לפנה"ס.
חייו

על אף שאין ביוגרפיה של הרילוס, ידוע כי היה בן תקופתו של כריסיפוס מסולי ולמד אצל זנון מקיטיון בשנים 263-262 לפנה"ס. משוער שנולד בין 285 לבין 280 לפנה"ס. מקור הידוע אודותיו הוא בדיוגנס לארטיוס שכתב כי הרילוס נולד בקרתגו, אולם יש סברה שנולד בכלקדון שהייתה עיר נמל יוונית באסיה הקטנה. כנראה שמשפחתו עברה להתגורר באתונה ושם הפך לתלמידו של זנון מקיטיון, מייסד האסכולה הסטואית. דיוגנס לארטיוס מספר כי להרילוס היו מספר מאהבים וכי זנון מקיטיון שכנע אותו לגלח את שיער ראשו, וכך הצליח להיפטר מהם.
כתלמידו של זנון מקיטיון הרילוס אימץ לעצמו מספר עקרונות חשובים של האסכולה הסטואית ובהם חלוקת שדה החקירה הפילוסופית ללוגיקה (תורת ההיגיון), לפיזיקה (מדעי הטבע) ולאתיקה (תורת המוסר), וכנראה גם את התורה הסטואית בדבר היקום ואלוהים. אולם, מאוחר יותר הושפע מאלה שדחו את תורתו של מורהו ונמנה עם מתנגדי האסכולה הסטואית, ובהם אריסטו מכיוס ובפרק זמן מסוים גם כריסיפוס.
הרילוס כתב שנים עשר ספרים ומספר לא ידוע של דיאלוגים, אך מכולם לא שרד דבר. ואולם אנו יודעים כי הרילוס גרס כי שני דברים מנחים את האדם: הידע, שהוא הטוב העליון ויצר הקיום המהווה טוב מדרגה משנית. אם כי יצר הקיום משותף לכל היצורים, רק בני אדם נבונים יכולים להגיע אל הטוב העליון שהוא הידע. לכן, מוטל על האדם להציב לעצמו את המטרה לנהל את חייו בהתאם לידע, ולהישמר מן הבערות המוליכה אותו שולל.
הרילוס זכה לביקורת מצד קלאנתס וכריסיפוס ששימשו כראשי האסכולה הסטואית בזה אחר זה. קיקרו תקף את תורת הרילוס וכתב: "על פי הרילוס עלינו לנהל את חיינו בהתאם לשתי מטרות שאינן כרוכות זו בזו, ולכן אף לא אחת מהן יכולה להוות את הטוב העליון." הרילוס טען גם כי לחיי יומיום אין כל ערך מוסרי, וזאת משום שאינם תורמים לטוב העליון, ולכן קיקרו חשב כי תורתו של הרילוס קרובה לזו של אריסטו מכיוס.
בתחילת המסה "סנגוריה על רמון סבונד" (ספר 2, פרק 12) מישל דה מונטן כתב: "האמת ניתנה להיאמר כי הידע הוא דבר גדול ומועיל עד מאוד, ואלה הבזים לו מעידים על טיפשותם. אולם, אינני מייחס לו חשיבות כה רבה כמו האחרים ובהם הפילוסוף הרילוס שראה בו את הטוב העליון וחשב כי הוא מאפשר לנו להיות חכמים ומרוצים."
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 102395055  ICCU: CUBV066333  VIAF: 37304686   WorldCat (עם VIAF): 37304686
הרולד מיינר

| --- | --- |

מיינר בשנת 2012
 לידה:  5 במאי 1971 (בן 53) אינגלווד, קליפורניה, ארצות הברית
 עמדה:  קלע
 גובה:  1.96 מטרים
 מספר:  4, 32
 מכללה:  אוניברסיטת דרום קליפורניה
 דראפט:  בחירה מספר 12, 1992 מיאמי היט
 קבוצות כשחקן
 1992–1995 1995–1996:  מיאמי היט קליבלנד קאבלירס
 הישגים כשחקן
 2 זכיות בתחרות ההטבעות של ה-NBA‏ (1993, 1995)
הרולד דייוויד מיינר (באנגלית: Harold David Miner; נולד ב-5 במאי 1971) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1992–1996. ממוצעיו הכוללים לאורך 4 עונותיו בליגה הם 9.0 נקודות, 2.2 ריבאונדים ו-1.2 אסיסטים למשחק.
הצטיינותו כשחקן בליגת התיכונים ובליגת המכללות האמריקאיות, ויכולות ההטבעה המרשימות שלו, העניקו לו השוואות רבות למייקל ג'ורדן, והוא אף הוכר בכינוי "בייבי ג'ורדן". עם זאת, מיינר לא עמד בציפיות הגבוהות ממנו, ופרש ממשחק כבר לאחר 4 עונות ב-NBA, בגיל 25.
קריירת מכללות

מיינר נולד וגדל בעיר אינגלווד שבקליפורניה, ובין השנים 1989–1992 למד באוניברסיטת דרום קליפורניה. בכל 3 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה הוביל את קלעיה, עם ממוצע כולל של 23.5 נקודות למשחק. בעונת 1991/1992 הוליך את הקבוצה לניצחונה הראשון מזה 13 שנים במשחק של טורניר אליפות המכללות, כאשר גברה על אוניברסיטת לואיזיאנה במונרו. לאורך אותה עונה העמיד ממוצעים של 26.3 נקודות ו-7.0 ריבאונדים למשחק, ובסיומה זכה בתואר "שחקן העונה של מחוז Pac-10", ונבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות (First-team All-American).
קריירת משחק מקצועית

בדראפט ה-NBA‏ 1992 נבחר מיינר בבחירה ה-12, על ידי מיאמי היט. במהלך עונת הרוקי שלו זכה בתחרות ההטבעות של ה-NBA, ושנתיים לאחר מכן זכה בפרס פעם נוספת. לאורך 3 עונותיו עם ההיט שימש לרוב כשחקן ספסל, וקלע 9.6 נקודות בממוצע למשחק.
לקראת עונת 1995/1996 הועבר מיינר בטרייד לקליבלנד קאבלירס, אולם לאורך עונתו היחידה עמה שותף ב-19 משחקים בלבד, בגין פציעה בברכו. בקיץ 1996 שוחרר מהקאבלירס ופרש ממשחק, בגיל 25 בלבד.
הערות שוליים

↑  הסטטיסטיקות של מיינר בליגת ה-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  מה קרה ל"בייבי ג'ורדן" הרולד מיינר?, באתר sportscasting.com,‏ 21 באפריל 2020
1 2  איפה נמצא הרולד מיינר?, באתר otgbasketball.com,‏ 23 באוקטובר 2015
↑  הסטטיסטיקות של מיינר בליגת המכללות, באתר sports-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1992, באתר basketball-reference.com
↑  מיינר מקבל חיים חדשים עם הקאבלירס, באתר לוס אנג'לס טיימס, 16 ביוני 1995
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
השבת בעלי חיים לטבע

התאספות לצורך השבת דלק דייג להפארק הלאומי הר ריינייר.
השבת עז הבר להרי האלפים באיטליה.
ביזונים משוחררים לפארק ילוסטון.
השבת צבי ים צעירים לחוף בגררו.
דישונים בחי-בר יטבתה, בה גרעין רבייה גדול של דישונים שנועדו להשתחרר לטבע.
השבת בעלי חיים לטבע הוא תהליך אקולוגי של עזרה למינים בסכנת הכחדה או שנפגעו ולעיתים גם נעלמו מן בית גידולם בטבע, במטרה לשמור על המינים ועל סביבתם. לעיתים משקמים גם מינים (ᴡᴛғ) שאינם שייכים לאזור או שאינם בסכנה עולמית, אלא רק מקומית. במקרים מסוימים מחזירים לטבע גם בעלי חיים שנלכדו במטרה לסחר בעלי חיים או אף בעלי חיים שהתקרבו לערים ומהווים סכנה בקרבתם לאדם, מה שמצריך הרחקתם לטבע.
מינים אלה מגודלים לרוב כבשבי, לעיתים בגרעיני רבייה כדי לעזור להם לשרוד עם התרבות אנושית חיונית, למשל עם הגנה מציידים, טורפים או מחלות. רק כשהאוכלוסייה שלהם גדלה מספיק הם יכולים לחזור לטבע.
אתגרי ההשבה לטבע

תהליך זה הוא תהליך מורכב וממושך, מכיוון שתנאי השטח הטבעיים תמיד קשים יותר מהתנאים המבוקרים בשבי. בעלי חיים הגדלים בשבי עוברים לעיתים גם תהליך של החתמה על בני האדם ויש למצוא לכך פתרונות יצירתיים כדי למנוע תופעה זו ולכן תהליך גידולם בשבי חייב להיות מושכל ונבון. העיקרון בהשבת בעלי חיים שנעלמו מהנוף הוא להשיב לטבע תחילה את האחרונים שנעלמו ממנה משום שהאקלים ותנאי השטח והמחיה אינם כה נבדלים מאלה שהתקיימו כאן בעבר, לעיתים רק לפני כמה עשרות שנים.
השבת בעלי חיים לטבע בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
צב ים ירוק באורוגוואי ובריו דה לה פלטה
בילבי ענק באוסטרליה
מקאו ספיקס בברזיל
השבת בעלי חיים לטבע בישראל

משנות ה-70 של המאה ה-20 החל תהליך השבה לטבע של בעלי חיים שנעלמו מהארץ. במסגרת התהליך הוקמו מרכזי רבייה, הידועים כחי ברים. מספר בעלי חיים מושבים לנוף הארץ:
יחמור פרסי, מין של אייל, שנעלם מן הארץ בתחילת המאה ה-20 בשל ציד, ומושב בהדרגה לנוף חיותו.
אייל הכרמל, מין של אייל שנעלם מן הארץ בתחילת המאה ה-20 בשל ציד ומושב בהדרגה לנוף חיותו.
ראם לבן, מין של ראם, שנעלם מן הארץ בתחילת המאה ה-20 בשל ציד, ומושב בהדרגה לנוף חיותו.
פרא, תת-מין הפרא הסורי נעלם מהארץ וכנראה נכחד. במקומו הוחזר לטבע תת-מין הפרא הפרסי, שהושב בהצלחה למכתש רמון - נוף חיותו.
יען, תת-מין יען הנגב נכחד מהארץ. היה ניסיון (שנכשל) להשיב לדרום הארץ תת-מין אחר שמקורו במדבריות אתיופיה. ייתכן ובעוד מספר שנים יהיה ניסיון נוסף.
כמו כן במטרה לחזק את האוכלוסיות השרידות הקיימות בארץ מושבים לטבע:
נשר מקראי
בז צוקים
ראו גם

גרעין רבייה
ברירה מלאכותית
הערות שוליים

↑  אזכור הפרויקט בערך ויקיפדיה באנגלית בנושא צב הים הירוק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541830205171  GND: 4397508-2  LCCN: sh90005976  LNB: 000325516  NKC: ph1073884
ואטאניי (נהר)

| --- | --- |
ניתן לראות את מסלול הנהר ואטאניי בחצי התחתון של התמונה; מאחוריו שדה התעופה של קוסקו
ניתן לראות את מסלול הנהר ואטאניי בחצי התחתון של התמונה; מאחוריו שדה התעופה של קוסקו
 מידע כללי
 אורך:  46.5 ק"מ
 אגן ניקוז:  502 קמ"ר
 מוצא:  דרומית-מזרחית לאוקופטה (Occopata) 13°36′28″S 71°57′42″W﻿ / ﻿13.607800°S 71.961800°W﻿ / -13.607800; -71.961800
 גובה מוצא הנהר:  4,050 מטרים
 שפך:  אורובמבה 13°34′51″S 71°42′40″W﻿ / ﻿13.5808°S 71.7111°W﻿ / -13.5808; -71.7111
 מדינות באגן הניקוז:  פרו פרו
  (למפת פרו מוגדלת) לימה איקיטוס ארקיפה קוסקו צ'יקלאיו טרוחיו מאצ'ו פיצ'ו טאקנהאקוודור קולומביה ברזיל בוליביה צ'ילה האוקיינוס השקטואטאניי(למפת פרו רגילה) לימה איקיטוס ארקיפה קוסקו צ'יקלאיו טרוחיו מאצ'ו פיצ'ו טאקנהאקוודור קולומביה ברזיל בוליביה צ'ילה האוקיינוס השקטואטאניי
הנהר ואטאניי (בספרדית: Río Huatanay), הקרוי בחלקו העליון ריו ואנקרו (Río Huancaro), הוא יובל שמאלי באורך 46.5 ק"מ של ריו וילקאנוטה (Río Vilcanota), החלק העליון של הנהר אורובמבה, במחוז קוסקו ברמות האנדים של דרום-מזרח פרו.
מסלול הנהר

הנהר ואטאניי מתחיל כנהר מתנשא כנהר ריו ואנקרו, כתשעה קילומטרים דרומית לבירה האזורית קוסקו, דרומית-מזרחית לעיירה אוקופטה (Occopata) בגובה של כ-4,050 מטרים. בתחילה הוא זורם לכיוון צפון-צפון-מערב לאורך שישה קילומטרים, ואז צפון-צפון-מזרח. בקילומטר 37 של הנהר מגיע הנהר לעמק קוסקו הגבוה. מקילומטר 35 הנהר פונה מזרחה, אחר כך מזרח-דרום מזרח. באזור המטרופולין של קוסקו, הנהר זורם ברובו בתוך תעלה. הוא זורם דרומה על פני נמל התעופה של קוסקו (אנ'). הכביש הלאומי 3S עוקב אחר מהלך הנהר. הנהר ואטאניי פונה לצפון-צפון-מזרח במשך ארבעת הקילומטרים האחרונים לפני שהוא מגיע לסופו לבסוף בוואמבוטיו (Huambutio), בגובה של כ-3,055 מטרים, כשהוא נשפך אל ריו וילקאנוטה. מתחת למפגש עם הנהר ואטאניי הנהר נקרא ריו אורובמבה.
אגן הניקוז

הנהר ואטאניי מנקז שטח של 502 קמ"ר. כ-450,000 אנשים חיים באגן הניקוז של הנהר. אגן הניקוז גובל באגן הניקוז של הנהר אפורימק מדרום, באגן הניקוז של ריו וארוקונדו (Río Huarocondo) במערב, ובאגן הניקוז של ריו אורובמבה וריו וילקאנוטה בצפון ובמזרח.
הערות שוליים

↑  "GESTION DEL AGUA EN LA CUENCA DEL RIO HUA-TANAY Y LA CONCERTACION PARA EL TRATAMIEN-TO DE PROBLEMAS AMBIENTALES" (PDF, 2,5 MB). Instituto de Manejo de Agua y Medio Ambiente – IMA.
הרוזן דה רושאמבו

| --- | --- |

רושאמבו לובש את האבנט של מסדר סנט לואי
 לידה:  1 ביולי 1725 ונדום, ממלכת צרפת ממלכת צרפת
 פטירה:  30 במאי 1807 (בגיל 81) טור-לה-רוקטה, הקיסרות הראשונה צרפת
 מדינה:  צרפת 
 צאצאים:  Donatien-Marie-Joseph de Rochambeau 
 השתייכות:  ממלכת צרפת הצבא המלכותי הצרפתי צרפת צבא המהפכה הצרפתי
 תקופת הפעילות:  1742–1792 (כ־50 שנה)
 דרגה:  מרשל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הירושה האוסטרית מלחמת שבע השנים מלחמת העצמאות של ארצות הברית מלחמות המהפכה הצרפתית
 עיטורים
 אביר מסדר סנט לואי
 
מרשל ז'אן-בטיסט דונאטיאן דה וימר, הרוזן דה רושאמבו (בצרפתית: Jean-Baptiste Donatien de Vimeur, comte de Rochambeau;‏ 1 ביולי 1725 בוונדום, ממלכת צרפת – 30 במאי 1807 בטור-לה-רוקטה, הקיסרות הראשונה) הידוע יותר בכינוי "הרוזן דה רושאמבו", היה אציל ומצביא צרפתי אשר התפרסם בעיקר כמפקד חיל המשלוח הצרפתי אשר נשלח לסייע לשלוש עשרה המושבות במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

רושאמבו נולד ב-1 ביולי 1725, למשפחת אצולה בעיר ונדום שהשתייכה אז לממלכת צרפת. הוא התחנך במכללה הישועית בבלואה, ובשנת 1742 התגייס לחיל הפרשים של הצבא המלכותי הצרפתי. הוא שרת בהצטיינות במלחמת הירושה האוסטרית, והשתתף בקרבות בבוהמיה, בוואריה וחבל הריין. בשנת 1747 כבר החזיק בדרגת קולונל.
בשנת 1748 השתתף במצור על מאסטריכט, ובשנת 1749 מונה למושל של ונדום. עם פרוץ מלחמת שבע השנים הועלה לדרגת בריגדיר-גנרל. בשנת 1756 השתתף במצור על מנורקה, בשנת 1758 הוא לחם בקרב על קרפלד בגרמניה, וספג כמה פצעים בקרב קלוסטר קמפן. על שירותיו המסורים הוא זכה לקצבה מאת לואי השישה עשר, מלך צרפת, ואף הורשה לבקר מספר פעמים בארמון ורסאי. בניגוד למרבית האריסטוקרטים בצרפת של אז, רושאמבו היה מודאג מאוד ממצב המשטר בצרפת, והעדיף לחיות חיים פשוטים באחוזתו שבוונדום.
ביוגרפיה > מלחמת העצמאות של ארצות הברית

בשנת 1780 רושאמבו הועלה לדרגת לוטננט גנרל, וקיבל פיקוד על כוח מיוחד שזכה לשם הקוד "משלחת פארטיקולייר". תפקידה של המשלחת היה לסייע לצבא הקונטיננטלי שנלחם באימפריה הבריטית על השליטה בשלוש עשרה המושבות. הכוח הגיע לאמריקה ב-11 ביולי וכלל בתחילה 5,500 חיילים. כוח נוסף של 2,500 חיילים היה אמור להצטרף אליו בהמשך, אולם הוא לא הצליח להימלט מההסגר הבריטי על צפון אמריקה.
רושאמבו ישב בחיבוק ידיים במשך קרוב לשנה, וביולי 1781 הוא עזב את רוד איילנד וצעד על פני קונטיקט כדי להצטרף אל כוחותיו של ג'ורג' וושינגטון על נהר הדסון. ב-22 במאי הוא נפגש עם וושינגטון. הוא לא ידע אנגלית, והרוזן השוודי אקסל פון פרסון הצעיר שימש כמתורגמן עבורו. הם החליטו לתקוף את הצבא הבריטי בעיר ניו יורק, שמנה כ-10,000 חיילים בפיקודו של המפקד הבריטי העליון, הגנרל הנרי קלינטון. אולם ב-14 באוגוסט הגיע לוושינגטון מידע מהמרגל ג'יימס ארמיסטד שכוח ימי צרפתי גדול, בפיקודו של האדמירל דה גראס, נמצא בדרכו למפרץ צ'ספיק שבווירג'יניה ושהבריטים בונים ביצורים ביורקטאון.
וושינגטון ורושאמבו הבינו מיד את גודל ההזדמנות שנקרתה להם. אם יצליח הצי הצרפתי לנתק את הקשר של יורקטאון עם הצי הבריטי, ניתן יהיה להטיל מצור על העיר ולכבוש אותה. בעיר היו 9,000 חיילים בריטים בפיקודו של צ'ארלס קורנווליס, הכוח של רושאמבו ושל וושינגטון ביחד כלל כמעט 17,000 חיילים. ב-5 בספטמבר נערך קרב צ'ספיק שבסופו הביס דה גראס את הצי הבריטי. ב-28 בספטמבר פתח הכוח האמריקני-צרפתי בהתקפה ומצור על יורקטאון, וב-17 באוקטובר כבר ביקשו חייליו המותשים של קורנווליס להיכנע. ב-19 באוקטובר נחתמו מסמכי הכניעה הרשמיים. כ-7,000 חיילים בריטים נשבו - כרבע מכמות החיילים הבריטים שהוצבה ביבשת אמריקה. כאות תודה על תרומתו לניצחון, העניקו האמריקנים לרושאמבו שני תותחים שנלקחו שלל מהבריטים. רושאמבו לקח עמו את התותחים לביתו בצרפת, אולם הם הוחרמו לו בשנת 1792.
הכוח של רושאמבו העביר את החורף בווירג'יניה, ובשנה שלאחר מכן הם נעו צפונה לכיוון ניו אינגלנד. וושינגטון ניסה לעניין אותו בהצעות למתקפה משולבת על ניו יורק סיטי, צ'ארלסטון או קנדה, אך רושאמבו דחה את ההצעות. רושאמבו שקל פלישה לקריביים, ולקראת סוף שנת 1782 הפליג מבוסטון אל פורט-או-פרנס כדי להתכונן לפלישה זו, שהייתה אמורה לצאת לפועל בשנה הבאה. עם זאת, בינתיים נחתם חוזה פריז שסיים את המלחמה, והפלישה לא יצאה לפועל מעולם. באפריל הוא נקרא לשוב לצרפת, והוא הגיע לברסט ביוני 1783.
ביוגרפיה > אחריתו

עם שובו, רושאמבו התקבל בכבוד בידי לואי השישה עשר, מלך צרפת, ומונה על ידו למושל מחוז פיקרדי. ב-28 בדצמבר 1791 הוא וניקולס לוקנר היו שני הגנרלים האחרונים שלהם העניק המלך את התואר "מרשל צרפת". הוא תמך במהפכה הצרפתית בראשית דרכה, וכך הצליח לשמור על תפקידו בצבא על אף שהיה בן לאצולה הישנה והשנואה. עם פרוץ מלחמות המהפכה הצרפתית, נקרא שוב לחזית, ובתחילת שנת 1792 מונה למפקד "ארמיית הצפון" למשך זמן קצר, אולם במאי הודח במסגרת טיהור נוסף שנערך במפקדים מקרב האצולה.
בשנת 1793, הואשם בבגידה בידי שלטון הטרור של מקסימיליאן רובספייר, ונידון למוות בגיליוטינה. לסוהריו הוא אמר: "אני לא מאמין בעידן זה של שוויון כאשר לאריסטוקרט לשעבר אין כל זכויות פרט לצעוד אל הגרדום לפני כולם". הוא הוסיף באותה הזדמנות שעקרונות אלו הוא למד מוושינגטון, "השותף והחבר שלי כאשר נלחמנו זה לצד זה למען עצמאות אמריקנית". למזלו, שלטון הטרור הופל בתחילת השנה הבאה והוא ניצל מגזר הדין. הוא מת ב-30 במאי 1807 בטור-לה-רוקטה, בצרפת שתחת שלטונו של נפוליאון בונפרטה.
ראו גם

המרקיז דה לה פאייט
לקריאה נוספת

Rochambeau, Jean-Baptiste-Donatien de Vimeur, Comte de, "Mémoires Militaires, Historiques et Politiques", Paris: Chez Fain, Imprimeur, Rue Ste-Hyacinthe, No. 25, 1809.
Quoted in Arnold Whitridge, "Rochambeau", New York: The Macmillan Company, 1965
Alden, John, "A History of the American Revolution", New York: Da Capo Press. 1969
Anderson, Dale, "The Battle of Yorktown", Gareth Stevens Publishing 2004
Chernow, Ron, "Washington: A Life", New York: Penguin Press, 2010.
ויטיאז פודולסק (כדורגל)

מועדון הכדורגל "ויטיאז" פודולסק (ברוסית: Футбольный клуб «Витязь» Подольск) הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר פודולסק שבמחוז מוסקבה, המשחק בליגה הרוסית השלישית.
עד עונת 2017/2018 התמודד במסגרות המקצועניות והישג השיא שלו היא ההעפלה לשלב שמינית גמר הגביע הרוסי בעונת 2008/2009 והגעה למקום 11 בליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה.
היסטוריה > אוונגרד פודולסק

אוונגרד פודולסק היה מועדון כדורגל שהוקם ב-1947 ולאורך השנים שיחק בליגה השנייה והשלישית בלבד כשהישגי השיא שלו הם העפלה לשמינית גמר הגביע הרוסי (2009/10) והזכייה באליפויות העיר פודולסק 3 פעמים רצופות (2003, 2004, 2005). ב-3 בדצמבר 2010 מנכ"ל הקבוצה יורי פוליאקוב הכריז על מיזוג הקבוצה עם קבוצת ויטיאז פודולסק בשל קשיים פיננסיים.
היסטוריה > ויטיאז

קבוצת ויטיאז פודולסק הוקמה על ידי יו"ר ועדת הספורט הרוסית ושר הספורט הרוסי, בוריס איוואניוצ'נקו שהקים את אגודת הספורט ויטיאז פודולסק ב-1996, שבמסגרתה החלה לפעול גם קבוצת כדורגל שנקראה בתחילה "קרסנאיה-גורקה ויטיאז" והתמודדה באליפות מחוז מוסקבה כשבסיום העונה היא זוכה בגביע מחוז מוסקבה.
בשנים 2008–2009 הקבוצה התמודדה בליגת המשנה הרוסית. הישגי השיא של הקבוצה הם ההעפלה לשלב שמינית גמר הגביע הרוסי בעונת 2008/09 וההגעה למקום 11 בליגה הראשונה. ב-2010 היא התאגדה עם קבוצת אוונגרד פודולסק.
בעונת 2017/2018 סיימה אחרונה בטבלה האזורית באליפות הליגה הרוסית השנייה ונשרה לליגה החובבנית, בה סיימה במקום הרביעי באליפות המחוז בעונת 2018.
תארים

גביע הליגה השלישית: 2007
וילדשטרובל (קרחון)

| --- | --- |

מראה קרחון וילדשטרובל (מאחור) מהר הרינדרהורן
 מידע כללי
 מיקום:  קנטון ואלה, שווייץשווייץ.
 רכס הרים:  האלפים הברניים
 אורך:  2.5 קילומטר
 שטח:  4.8 קמ"ר
 סוג קרחון:  יבשתי
 קואורדינטות:  46°24′2″N 7°32′25″E﻿ / ﻿46.40056°N 7.54028°E﻿ / 46.40056; 7.54028
  (למפת שווייץ מוגדלת) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.קרחון וילדשטרובל(למפת שווייץ רגילה) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.קרחון וילדשטרובל(למפת ואלה רגילה) סיון מרטיני מונטה בריג-גליסקרחון וילדשטרובל(למפת ואלה מוגדלת) סיון מרטיני מונטה בריג-גליסקרחון וילדשטרובל
קרחון וילדשטרובל (Wildstrubel Glacier) הוא קרחון יבשתי באורך 2.5 קילומטר הנמצא בפסגת ההר וילדשטרובל בצידו המערבי של רכס האלפים הברניים בקנטון ואלה שבשווייץ.
שטחו הכולל של הקרחון הוא 4.8 קמ"ר.
ויטל זינגר

| --- | --- |

ויטל זינגר, רקדנית לטינית פאראלימפית, 2017
 לידה:  2 בספטמבר 1987 (בת 37) נוף הגליל, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 vitalzinger.com
 
ויטל זינגר במשכן הנשיא במפגש עם נשיא המדינה ראובן ריבלין במסכרת מיזם "שוויון בסלון" לאנשים עם מוגבלויות, דצמבר 2020
ויטל זינגר (נולדה ב-2 בספטמבר 1987) היא ספורטאית ספורט נכים בנבחרת ישראל בענף ריקוד בכיסא גלגלים, זוכת מדליית הארד באליפות העולם (2015), וסגנית אלופת אירופה (2018) בריקוד ספורטיבי פראלימפי (בכיסא גלגלים), בסגנון מוזיקלי לטיני.
זינגר עוסקת ביזמות חברתית לקידום שווויון זכויות ונגישות, ולהעלאת מודעות לסוגיות חברתיות ולאנשים עם מוגבלות. היא פרזנטורית ומובילת דעה בתחומים הללו, ומשתפת פעולה באופן קבוע עם נגישות ישראל, נציבות שוויון הזכויות לאנשים עם מוגבלות, וארגונים נוספים
על מנת לקדם שינוי חיובי בחברה ולדרבן אנשים להתגבר על הקשיים האישיים שלהם. זינגר מנחה בכנסים, מופיעה בריקוד, מגישה סרטונים דיגיטליים, חברה פעילה ובולטת בקהילות בינ"ל למנהיגות והעצמה ומעבירה הרצאות וסדנאות.
ביוגרפיה

ויטל זינגר נולדה בנוף הגליל (נצרת עילית דאז), וחלתה כתינוקת בת חצי שנה בסרטן בשם נוירובלסטומה. אחרי שנים של טיפולי כימותרפיה והקרנות זינגר ניצחה את הסרטן אך הפכה למשותקת ברגליה כתוצאה מהנזק שנגרם לעמוד השדרה. הודות לטיפולי פיזיותרפיה ויטל הצליחה לעמוד על רגליה ולהתהלך באמצעות קביים.
בגיל 12 ויטל החלה את דרכה כספורטאית תחרותית במרכז לספורט נכים - ספיבק, ובמשך שנים לאחר מכן עסקה באימונים ובתחרויות, במקביל ללימודיה במגמת פיזיקה-כימיה ולפעילות חברתית לקידום שוויון זכויות והעלאת מודעות לאנשים עם מוגבלות, וכמרצה בפני ארגונים ונוער עם וללא מגבלה.
בתום לימודיה, בגיל 18, התגייסה לחיל האוויר ושרתה בקבע בטייסת מסוקים מבצעית, ונבחרה למתנדבת מצטיינת מטעם שר הביטחון, אהוד ברק. לאחר שחרורה מצה"ל, המשיכה ללימודים אקדמאים והשלימה שני תארים ראשונים במשפטים ובממשל. ובמקביל, חזרה לקריירת הספורט והחלה את דרכה כספורטאית נכים בענף הריקוד הלטיני הפראלימפי. בין הישגיה, מדליית ארד באליפות העולם ומדליות כסף באליפויות אירופה.
ויטל עסקה גם ביזמות חברתית, והעלאת מודעות לנגישות ולשילובם של אנשים עם מוגבלות בחברה בכל תחומי החיים. והיום ויטל מעבירה כעצמאית סדנאות העצמה והרצאות מוטיבציה, יזמת חברתית לקידום מודעות ונגישות, מלווה בתהליכי מנטורינג, ויועצת בתחומי נגישות וכישורי חיים בכיסא גלגלים.