משחתת
משחתות ראשונות > המשך הפיתוח

משחיתות ספינות הטורפדו המשיכו להתפתח עם סיומה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בכמה תחומים מרכזיים. שינוי מרכזי ראשון היה עם המצאתה של טורבינת הקיטור. יעילותו של מנוע זה הודגמה באופן דרמטי במהלך סקירת הצי ב-1897 שנערכה בספיטהד, לכבוד יובל ה-50 למלכותה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. במהלך הסקירה הופיעה טורביניה, האונייה הראשונה שהונעה באמצעות טורבינת קיטור. ממציא האונייה, צ'ארלס אלג'רנון פרסונס, הגיע אל סקירת הצי ללא הזמנה, אך הדהים את קהל הצופים ובראשם הנסיך מוויילס, ראשי האדמירליות ונכבדים נוספים במהירותה הרבה של אונייתו ויכולת התמרון הגבוהה שלה. "טורביניה" הייתה בגודל של משחתת, ועובדה זו הייתה משמעותית לצי הבריטי; מפקדי הצי הזדרזו להזמין אבטיפוס של משחתת מונעת בטורבינת קיטור. משחתת זו, אה"מ וייפר, הושקה ב-6 בספטמבר 1899. זו הייתה אוניית המלחמה הראשונה בעולם שהונעה בטורבינה, ומהירותה הגיעה ל-36 קשר (כ-67 קמ"ש), מהירות גבוהה בכל קנה מידה. עד 1910 אימצו כל הציים המודרניים את טורבינת הקיטור כאמצעי הנעה לאוניות המלחמה המהירות שלהם.
נושא שני שבו חלה התפתחות בתכנון ובבניית המשחתות היה עיצוב מחדש של סיפון הקדמה. החל מסדרת המשחתות מטיפוס ריבר ב-1903 בוטל סיפון הקדמה המעוגל ובמקומו נבנה סיפון קדמה מוגבה, דבר ששיפר את תכונות השיט של האוניות והגדיל את השטח מתחת לסיפון. תחום שלישי של שינוי היה מקור האנרגיה של המשחתות: המשחתת אה"מ ספייטפול הייתה אוניית המלחמה הראשונה שהונעה באמצעות דלק נוזלי. ניסויים שערך הצי הבריטי ב-1904 הוכיחו את יעילותו של דלק זה, אך מכיוון שפחם היה זמין בבריטניה ואילו דלק נוזלי היה צריך לייבא נותר הפחם כמקור האנרגיה העיקרי של אוניות הצי הבריטי עוד כ-15 שנים. ציי מלחמה אחרים אימצו את הדלק הנוזלי, ובהם צי ארצות הברית שהשיק את המשחתות מסדרת פאולדינג בשנת 1909.
למרות השוֹנוּת, היו כמה מאפיינים משותפים לכל המשחתות. גוף האוניות יהיה ארוך וצר, עם שוקע רדוד יחסית. החרטום היה מוגבה עם סיפון קדמה מוגבה או מכוסה בסיפון קדמה מעוגל, "שריון צב". מגורי הצוות היו מתחת לחרטום ונמשכו עד רבע או שליש גופה של המשחתת. מאחורי מגורי הצוות, לכיוון ירכתי האונייה, היו מנועי המשחתת ודוודי המנועים. על הסיפון היו כמה תותחים מהירי ירי שמוקמו בחרטום, ועוד כמה בירכתיה ובאמצעה. שני צינורות טורפדו הותקנו באמצע האונייה; בהמשך הוגדל מספרם.
המשחתות תוכננו כך שתהיינה קטנות וזריזות, ובעלות מנועי קיטור גדולים, שיכלו לייצר את המהירות הנדרשת. אפיון זה יצר כלי שיט קטן וצפוף שכלל מנוע גדול ואספקת פחם עבורו, תותחים מהירי ירי ותחמושת עבורם; הצפיפות הרבה באה על חשבון צוות כלי השיט. בשל כך החלו להיכנס לשירות אוניות סיוע למשחתות, שבהן שהה חלק מאנשי הצוות עד לפעולה מבצעית. לאוניות העזר צוותו גם אנשי צוות שלא היה להם מקום במשחתות: טבחים, צוות מינהלי וצוות רפואי וכן צוות טכני שסייע לטפל במנועי האוניות. לצוותים אלה לא היה מקום במשחתות הקטנות, אך לכל שייטת המשחתות היה צורך בכישוריהם. בנוסף לצוותים נשאה אוניית העזר חלקי חילוף עבור המכונות באוניות השייטת. חלק מאוניות הסיוע היו אוניות שהוסבו למטרה זו; אחרות נבנו במיוחד לביצוע המשימה.
בנוסף לאוניות הסיוע נבנו מובילות שייטת (Flotilla leader), שנועדו לקצין דגל שפיקד על שייטת משחתות. בשל ממדיהן הקטנים של המשחתות, לא היה בהן מקום לקצין (בתפקיד קומודור, ובדרך כלל בדרגת קפטן) ולצוות הפיקוד שלו, כמו גם לציוד הקשר שנדרש לו. בשל כך נוספה לשייטת המשחתות אוניית פיקוד, משחתת מוגדלת או סיירת קטנה, שבה היה מקום לכל אלו, ושהייתה יכולה לנוע במהירות ולהילחם יחד עם שאר אוניות השייטת.
בין השנים 1892 ל-1914 גדלו המשחתות באופן משמעותי. סדרת המשחתות הראשונה של הצי הבריטי, סדרת "האבוק", היו באורך 50 מטרים ובעלות הדחק של 275 טון. לעומתן, המשחתות עימן החל הצי הבריטי את מלחמת העולם הראשונה היו באורך 91 מטרים ובעלות הדחק של 1,000 טון. עם זאת, הדגש העיקרי בתכנון ובבניית המשחתות נותר בשאיפה ליצור גוף קטן ככל האפשר ובו מנוע חזק ככל האפשר. מגמה זו הביאה לבניית גופי אוניות קטנים וחלשים יחסית, שעובי דפנותיהם עמד לעיתים על כ-3 מילימטרים בלבד.