stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם גיבסון
לקריאה נוספת

Olsen, Lance (1992). William Gibson. San Bernardino: Borgo Press
Cavallaro, Dani (2000). Cyberpunk and Cyberculture. London: Athlone Press
America. Durham: Duke University PressTatsumi, Takayuki (2006). Full Metal Apache: Transactions between Cyberpunk Japan and Avant-Pop
הערות שוליים

↑  Sprawl Trilogy באנגלית. על שם האזור הבדיוני בארצות הברית בו מתרחשת סדרת הספרים אשר נקרא "המשרעה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302774805171  PLWABN: 9810700936405606  BIBSYS: 14068323  BNE: XX1615350  BnF: cb120394877 (data)  GND: 122148010  ICCU: CFIV053540  ISNI: 0000 0000 8406 7907  LCCN: n85146890  LNB: 000051197  MusicBrainz: be09d8f3-1a39-4220-a8a8-66f3c13e830b  NDL: 00467129  NKC: jn20000601794  NLA: 35781928  NLG: 64739  NLK: KAC201231143  NSK: 000030313  NTA: 075142791  RERO: 02-A016328099  SELIBR: 220040  SNAC: w60032n9  SUDOC: 028589521  Trove: 1084793  ULAN: 500247009  VIAF: 109517110   WorldCat (עם VIAF): 109517110
חואן סנטמריה

| --- | --- |

פסלו של חואן סנטמריה האוחז בלפיד, אלחואלה
 לידה:  29 באוגוסט 1831 אלחואלה, State of Costa Rica, הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה 
 פטירה:  11 באפריל 1856 (בגיל 24) Rivas, ניקרגואה 
 מדינה:  קוסטה ריקה קוסטה ריקה
 דרגה:  גיבור לאומי 
 
חואן סנטמריה (בספרדית: Juan Santamaría‏; 29 באוגוסט 1831 – 11 באפריל 1856) היה מתופף בצבא קוסטה ריקה שהפך לגיבור הלאומי שלה.
ביוגרפיה

סנטמריה נולד מחוץ לנישואין באלחואלה, וגדל במשפחה חד-הורית. לאחר כיבוש ניקרגואה בידי ויליאם ווקר ב-1855, הוא פנה דרומה, לכיוון קוסטה ריקה. לקוסטה ריקה לא היה צבא סדיר, והנשיא, חואן רפאל מורה פוראס, קרא לבני עמו להתגייס ולצעוד צפונה, כדי להדוף את ווקר ואנשיו. כ-9,000 קוסטה ריקנים נענו לקריאה, ובהם סנטמריה, שהצטרף כמתופף.
בקרבות שנערכו על אדמת קוסטה ריקה, בסמוך לחוות סנטה רוסה, הובסו אנשיו של ווקר, והקוסטה ריקנים דלקו בעקבותיהם לתוך ניקרגואה. ב-8 באפריל נערך קרב בעיירה ריבאס. חייליו של ווקר התבצרו במלון מקומי, והקוסטה ריקנים לא הצליחו להכניעם. לפי המסורת המקובלת, מפקד הכוחות, הגנרל חוסה מאריה קניאס, הציע שאחד החיילים יתקרב למלון עם לפיד, ויעלה אותו באש. לאחר שכמה מהחיילים כשלו במשימה זו, התנדב סנטמריה, בתנאי שמישהו שיטפל באמו במקרה שלא ישוב. הוא נורה למוות בזמן ביצוע המשימה, אך הצליח להצית את המלון. ווקר נסוג מהעיר, והאיום על קוסטה ריקה הוסר סופית.
היסטוריונים שונים הטילו ספק באמיתות הסיפור, ובדיוק פרטיו, וטוענים כי נופח על ידי פוליטיקאים ואינטלקטואלים קוסטה ריקנים מטעמים לאומניים. עם זאת, יש לסיפור עדות בבקשה שהגישה אמו של סנטמריה לפנסיה בנובמבר 1857, ובמסמכים הממשלתיים שאישרו את בקשתה.
פסל בדמותו של סנטמריה מוצב מול בניין האספה המחוקקת בסן חוסה ובכיכר המרכזית של עיר הולדתו, אלחואלה. נמל התעופה הבינלאומי של סן חוסה קרוי על שמו.
חאנים מונגולים

אחרי שהצליח לאחד את השבטים המונגולים, נבחר טמוצ'ין בקורילטאי בשנת 1206 לעמוד בראש האימפריה המונגולית המתהווה וקיבל את התואר ג'ינגיס חאן. ג'ינגיס היה החאן הגדול או הח'אקאן של האימפריה. כבר במהלך חייו הקצה ג'ינגיס שטחים לבניו ולקרובי משפחתו אחרים. הקצאות אלו נודעו כאולוס (Ulus). אחרי מותו של ג'ינגיס בשנת 1227 ירש אותו בתפקיד הח'אקאן בנו השלישי אוגדיי. לאימפריה המונגולית היו עוד שני חאנים גדולים נוספים, גויוק בנו של אוגדיי, ומונגקה, בנו של טולוי, שהיה בנו הצעיר של ג'ינגיס חאן.
אחרי מותו של מונגקה, פרצה מלחמת אזרחים על השליטה באימפריה בין שניים מאחיו של מונגקה, קובלאי חאן ואריק בוק. היא נקראת מלחמת האזרחים הטולויית על שם טולוי אביהם. מלחמת האזרחים הביאה לקריעתה של האימפריה. שליטי האולוסים ניצלו זאת והפכו לשליטים עצמאיים בתחומי שלטונם. האולוסים הפכו לחאנויות אוטונומיות. היו מספר חאנויות אבל אחרי כמה שינויי היערכות פנימיים התבססו בסופו של דבר ארבע חאנויות עיקריות, הידועות כיום בשמות שושלת יואן, צ'אגאטאי, אורדת הזהב ואילחאן.
החאנים הגדולים של האימפריה המונגולית

ג'ינגיס חאן (1206-1227)
טולוי (בפועל) (1227-1229)
אוגדיי חאן (1229-1241)
טורגנה חאטון (עוצרת) (1241-1246)
גויוק חאן (1246-1248)
אוגול גאימיש (עוצרת) (1248-1251)
מונגקה חאן (1251-1259)
מנדוחאי חאטון (1479-1510)
שושלת יואן

שושלת יואן הוא שמה הסיני של הח'אנות המונגולית, שכללה את קובלאי חאן ואת יורשיו אחריו. באופן רשמי נחשבו קובלאי ויורשיו לחאנים הגדולים של האימפריה, אך למעשה היו הח'אנויות האחרות עצמאיות לחלוטין. השליטים המונגולים של שושלת יואן היו קיסרי סין ואחרי שהצליחו להכניע את שושלת סונג איחדו את כל סין תחת שלטונם. שושלת יואן הודחה בסופו של דבר על ידי שושלת מינג. השמות להן הם השמות הסיניים הקיסריים של בני שושלת יואן ובסוגריים מצוינים השמות המונגולים.
סצ'ן חאן (קובלאי) (1280-1294)
צ'נגזונג חאן (טמור אולג'ייטו) (אנ') (1295-1307)
ווזונג חאן (קאיסחאן קולוג) (אנ') (1307-1311)
רנזונג חאן (איוברוואדה) (אנ') (1311-1320)
יינגזונג חאן (גגן) (אנ') (1320-1323)
יסון טמור חאן (אנ') (1323-1328)
ראגיבה חאן (אנ') (1328)
חוטוטו חאן (חושילה) (אנ') (1328-1329)
ג'איאטו חאן (טו טמור) (אנ') (1329-1332)
רינצ'יבל חאן (אנ') (1332)
אוחטו חאן (טון טמור) (אנ') (1333-1370)
מנדוחאי חאטון (מנדוחאי סצ'ן חאטון, המלכה מנדוחאי החכמה) (1479-1510)
אורדת הזהב
זו הייתה חאנאט שהקים באטו חאן ממרכז אסיה ועד מזרח אירופה, חאנאט זו החלה לקבל את האסלאם ממחצית השנייה של המאה ה-13
אורדת הזהב;
הייתה חאנאט שהקים באטו חאן
באטו חאן (Batu Khan)
ברקה חאן (Berke)
אוזבק חאן (Öz Beg Khan)
ג'אניבק חאן (Jani Beg)
ברדי בק חאן (Berdi Beg)
טוכטמיש חאן (Tokhtamysh)
קוצ'וק מוחמד חאן (Küchük Muhammad)
מורתדה חאן (Murtadha)
השושלת האילח'אנית

השושלת האילח'אנית היא הח'אנות שהקים הולגו חאן באזור איראן ועיראק לאחר שנשלח לכבוש את לב העולם המוסלמי על ידי אחיו מונגקה. הולאגו ויורשיו אחריו, הכירו בסמכות הנומינלית של החאן הגדול במזרח, גם אחרי התפרקות האימפריה אולם היו למעשה עצמאיים לכל דבר ועניין.
הולאגו חאן (1256-1265)
אבאקה חאן (אנ') (1265-1281)
אחמד טקודר (אנ') (1281-1284)
ארע'ון (אנ') (1284-1291)
גאיח'טו (אנ') (1291-1295)
באידו (אנ') (1295)
ע'אזאן חאן (אנ') (1295-1304)
אולג'ייטו (אנ') (1304-1316)
אבו סעיד (אנ') (1316-1335)
ארפה קאון (אנ') (1335-1336)
ראו גם

היסטוריה של מונגוליה
חאן
חואן פאבלו אנחל

חואן פאבלו אנחל אראנגו (ספרדית: Juan Pablo Ángel Arango; נולד ב-24 באוקטובר 1975 בעיר מדיין) הוא כדורגלן עבר קולומביאני ששיחק בעמדת החלוץ בין היתר בליגה האנגלית ונבחרת קולומביה.
ביוגרפיה

אנחל החל את הקריירה המקצועית שלו בשנת 1993 בקבוצת אתלטיקו נסיונל הקולומביאנית ובשנת 1994 עזר לה לזכות באליפות קולומביה בכדורגל. בשנת 1997 עבר לריבר פלייט מליגת העל הארגנטינאית, תחילה כמחליפו של הרנן קרספו ועד מהרה הפך ליקיר אוהדי הקבוצה. הוא זכה עם ריבר פלייט באליפות ארגנטינה והיה מלך השערים בטורניר אפרטורה בשנת 2000 עם 13 הבקעות. לאחר מכן עבר לאסטון וילה האנגלית, אשר רכשה אותו בינואר 2001 תמורת סכום שיא של 9.5 מיליון ליש"ט.
אנחל סבל מקשיי הסתגלות לאורח החיים באנגליה, דבר שהשפיע על יכולתו באסטון וילה. אנחל יצא מתקופת המשבר ואת עונת 2003/04 סיים עם 23 שערים במסגרות השונות, מתוכם 16 בפרמייר ליג האנגלית. בעונת 2004/05 חלה ירידה בתפוקתו של והוא הבקיע רק 7 שערים. ב-2005/06 עם הגעתו של המאמן האירי דייוויד אולירי חל פיחות במעמדו בעקבות החטאת שני פנדלים במשחק אחד. שנה אחר כך הוא כבש 7 שערים, אך הגעתם של מילאן בארוש, אשלי יאנג וג'ון קארו למועדון דחקה אותו החוצה. בסך הכל, כבש עבור אסטון וילה 66 שערים ב-205 משחקים.
ב-17 באפריל 2007 הודיעה הנהלת הרד בול ניו יורק מליגת ה-MLS האמריקאית על הצטרפותו של אנחל לקבוצה. הוא ערך את הופעת הבכורה ב-8 במאי 2007 מול הלוס אנג'לס גלאקסי של דייוויד בקהאם וכבש בבעיטה חופשית בהפסד 1–3. הוא סיים את העונה עם 19 שערים ו-5 בישולים ב-24 משחקים. אנחל שיחק שנה שנייה בקבוצה והפך לכובש המצטיין שלה ולשחקן הראשון בהיסטוריה של הרד בולס שכובש ב-6 משחקים ברציפות.
ב-19 בינואר 2011 הצטרף ללוס אנג'לס גלאקסי לחצי עונה. ב-17 באוגוסט חתם בצ'יבאס ארצות הברית, בעונתו הראשונה הבקיע 7 שערים בתשעה משחקים.
נבחרת קולומביה

בנבחרת ארצו, אנחל לא השאיר יותר מדי רושם חיובי. היה שותף לכישלונות של הנבחרת להעפיל ממוקדמות גביע העולם בדרום אמריקה ב-2002 וב-2006 ולא השתתף באף טורניר קופה אמריקה. בסך הכל כבש במדי הנבחרת 9 שערים ב-33 משחקים.
ורגיליוס

| --- | --- |

 לידה:  15 באוקטובר 70 לפנה״ס Andes, גאליה קיסאלפינה, הרפובליקה הרומית 
 פטירה:  21 בספטמבר 19 לפנה״ס (בגיל 50) ברינדיזי, איטליה הרומית, האימפריה הרומית 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 מקום קבורה:  Parco Virgiliano 
 שפות היצירה:  לטינית 
 סוגה:  שירה אפית, שירה פסטוראלית 
 זרם ספרותי:  Augustan poetry 
 יצירות בולטות:  אקלוגות, גאורגיקה, אינאיס 
 הושפע מ:  Aulus Furius Antias, הומרוס, תאוקריטוס 
 
פובליוס ורגיליוס מארו (בלטינית: Publius Vergilius Maro; ‏15 באוקטובר 70 לפנה"ס – 21 בספטמבר 19 לפנה"ס), המכונה ורגיליוס, היה משורר רומי. עם יצירותיו נמנות: האקלוגות (Eclogae, "שירים נבחרים"; או "בוּקוֹליקה"), הגאורגיקה, ואינאיס. ה"אינאיס" היא פואמה אפית בשנים-עשר ספרים, שנחשבה לאפוס הלאומי הרומאי.
חיים

ורגיליוס נולד בכפר אנדס (Andes) שבצפון איטליה, ליד מנטואה. הוא למד בתחילה בקרמונה ובמילאנו. מניחים כי היה ממוצא קלטי. הוא נסע לרומא ללמוד רטוריקה, רפואה ואסטרונומיה, מקצועות שאותם זנח מאוחר יותר לטובת הפילוסופיה.
כתבים מוקדמים

בשנת 52 לפנה"ס, כשלמד ברומא מפי הפילוסוף היווני האפיקוראי סירון, החל ורגיליוס לכתוב שירה. קבוצה של שירים קטנים המיוחסת לוורגיליוס הצעיר קיימת. אחד מהם, ה"קטלפון", מורכבת מארבעה עשר שירים קטנים, שחלקם אולי של ורגיליוס, ופואמה נרטיבית אחרת, ששמה "קולקס" ("היתוש"), יוחסה לוורגיליוס כבר במאה ה-1 לספירה.
ב־42 לפנה"ס, לאחר ההפסד של ברוטוס וקסיוס, רוצחיו של יוליוס קיסר, חיילים יושבו על אדמות מופקעות, וגם אחוזתו של ורגיליוס ליד מנטואה הופקעה. אך ה"אקלוגה" הראשונה, שנכתבה בערך ב־42 לפנה"ס, מעידה כי אוגוסטוס השיב לו את אחוזתו, שכן הוא מספר כיצד "טיטירוס" קיבל חזרה את אדמתו בעזרת התערבותו של אוקטביאנוס, ומקובל כי טיטריוס הוא ורגיליוס עצמו. ורגיליוס נעשה לחלק מחוג המאסנים, תומכיו של אוקטביאנוס, שניסו להשיג לו תמיכה בקרב בני האצולה הרומאית, על ידי כך שהראו כי סופרים ויוצרים ידועים אחרים הם לצידו. לאחר שסיים את ה"אקלוגות", כתב ורגיליוס בשנים 37–29 לפנה"ס את ה"גאורגיקה" ("עבודת האדמה"), שנכתבה לכבודו של מאיקנאס. אך אוקטביאנוס, שניצח את מרקוס אנטוניוס בקרב אקטיום ב־31 לפנה"ס ושקיבל את התואר "אוגוסטוס" מהסנאט הרומי, לחץ על ורגיליוס לכתוב אפוס המפאר את שלטונו.
כתיבת האינאיס

ורגיליוס כתב יצירה זו בעשר השנים האחרונות לחייו. ששת הספרים הראשונים של האפוס מספרים כיצד הגיבור איניאס נמלט מטרויה, ומגיע לאיטליה. בדרך, סערה מביאה אותו לחופה של קרתגו, שם המלכה דידו מקבלת אותו, ואיניאס מתאהב בה. אך האל יופיטר מזכיר לאיניאס את חובתו, והוא יוצא מקרתגו בחשאי, וגורם בכך להתאבדותה של דידו, אך לא לפני שהיא נשבעת לנקום. כשהוא מגיע לקומיי באיטליה, איניאס מתייעץ בסיבילה, שמדריכה אותו בעולמות השאול ומגלה לו את הגורל המיועד לו. איניאס נולד מחדש כיוצרה של האימפריה הרומית.
ששת הספרים הראשונים משתמשים במודל של האודיסיאה של הומרוס, אך השישה האחרונים הם התשובה הרומאית לאיליאדה. איניאס התארס עם לביניה, בתו של המלך לאטינוס, אך לביניה כבר הובטחה לטורנוס, מלך הרוטוליאנים, שבא להילחם בו. האיניאדה מסתיימת בלוחמת יחיד בין איניאס וטורנוס, שבו איניאס מנצח והורג את טורנוס, ואינו מאזין לתחינות הרחמים של אויבו.
ורגיליוס נסע עם אוגוסטוס ליוון, שם חלה ומת בנמל ברונדוסיום, כשהוא מותיר את האינאיס לא גמורה. אוגוסטוס אמר לעורכיו של ורגיליוס להתעלם מהבקשה שלו להשמיד את היצירה ולא לפרסמה, והורה להם לפרסם אותה כמעט כפי שהיא. אף על פי שהיצירה לא הושלמה, היא נחשבה מיד כיצירת מופת. הוא הצהיר על הייעוד האימפריאלי של רומא, אך עם זאת איפשר חמלה כלפי הקורבנות של רומא. דידו וטורנוס הם שניהם קרבנות של הגורל הרומאי, והן דמויות אטרקטיביות יותר מאיניאס, שהתמסרותו המוחלטת למטרה נראית כמעט דוחה לקורא המודרני. אולם הערך שורגיליוס מנסה להראות באינאיס הוא pietas, שניתן לתרגמו כאדיקות – החובה שלו כלפי האלים, משפחתו ומולדתו. איניאס נאבק בין רצונו לעשות את מה שהוא רוצה כאדם, ובין מה שהוא חייב לעשות כגיבור בעל "פיאטס". המאבקים הפנימיים של איניאס, ובמקרים רבים – חסרונותיו, עושים אותו לדמות אמיתית הרבה יותר מהגיבורים ההומריים באודיסיאה ובאיליאדה.
הטקסט של האינאיס אינו גרסה סופית, ויש בו כמה חסרונות שורגיליוס התכוון לתקן לפני שהוא מפרסם אותו:
פסוקים שאינם שורה שלמה בהקסמטר הדקטילי.
צורות דקדוקיות לא תקינות בלטינית קלאסית.
משמעויות סודיות בוורגיליוס

בימי הביניים, נחשב ורגיליוס למבשר של הנצרות, בגלל הפסוקים באקלוגה הרביעית המתייחסים להולדתו של ילד, שחשבו כי הם מנבאים את הולדתו של ישו. השיר הזה כנראה מתייחס להריונה של אשתו של אוגוסטוס, סקריבוניה, שבסופו של דבר ילדה בת.
בימי הביניים זוהתה דמותו של ורגיליוס עם מיסטיקה, מעשי כישוף וקסם וכתבי היד של האינאס שימשו לקריאת גורלות וקמעות שונים, שבהם בחרו שורה באופן אקראי וניסו למצוא בה משמעות מעשית עכשווית. אפילו במיתוס וולשי, תאלייסין, האלה קרידוון קוראת מ"ספרו של פרילט", הוא ורגיליוס.
הפרופסור ז'אן-ייבה מלברו הציע כי ורגיליוס כתב את האינאיס בשני רבדים - הרובד הראשון והשטחי נועד לקהל הרומאי הרחב ולצרכיו של אוגוסטוס, ואילו הרובד השני והעמוק יותר, שאף אחד לא הבחין בו לפני מלברו עצמו, שיקף את דעתו האמיתית של ורגיליוס ואת מה שבאמת קרה בהיסטוריה. מלברו חושב כי אוגוסטוס רצח את ורגיליוס כאשר הוא סיים את האפוס. רעיונותיו של מלברו לא נתקבלו במחקר.
השפעת שירתו

היצירות של ורגיליוס היו נכסי צאן וברזל בתרבות הרומאית, נדבך מהחינוך הלטיני, ומקור השראה למשוררים רומאים כגון סיליוס איטליקוס. גם לאחר נפילת העולם הרומאי, ליצירות ורגיליוס נותר מקום מרכזי בחינוך הלטיני, ובעולם הרומאי-נוצרי ה"אינאיס" נחשב לטקסט קנוני. לדוגמה, אוגוסטינס סיפר שבכה לאחר הקריאה על מות דידו. גרגוריוס מטור קרא את ורגיליוס וכמה משוררים לטיניים אחרים, אך הזהיר ש"אל לנו להתייחס לאגדות המשקרות שלהם, פן נדון למוות נצחי".
בנאפולי, עוד מתקופה קדומה, ורגיליוס נחשב למעין פטרון של העיר וזוהה עם חירותה הפוליטית. בימי הביניים עדיין העריצו את יצירתו, כך כתביו נמסרו בשלמות לדורות הבאים.
דנטה אליגיירי, גדול משוררי איטליה, החשיב את ורגיליוס לרבו בשירה, כינהו "המשורר"', וה"אינאיס" שימש עבורו מקור השראה לחיבור שירה נעלה. ביצירתו "הקומדיה האלוהית" ורגיליוס משמש כמדריכו של דנטה בתופת (inferno) ובכור המצרף (purgatorio). אם דנטה מצא בורגיליוס גדולה מוסרית; הרי שפטרארקה מצא בו מתיקות ועידון, מחשבות ורגשות נאצלים, ושלמות סגנונית. אצל ההומאניסטים ורגיליוס היה הסופר האהוב ביותר לצד קיקרו. במאה ה-16 מרקו ג'ירלמו וידה נתן לוורגיליוס מקום מרכזי בספרו המשפיע "על אמנות השירה". באיטליה ה"איניאס" שימש כמודל עבור טאסו בחברו את האפוס "ירושלים המשוחררת"; ובפורטוגל עבור קמואש בחברו את האפוס "הלוזיאדות". כן שירת ורגיליוס השפיעה על המשוררים האיטלקים פוליציאנו, סנאזרו, אריוסטו, ואחרים.
לוורגיליוס הייתה השפעה גדולה על השירה האנגלית הקדומה ועל רוב המשוררים האנגלים הגדולים: צ'וסר, ספנסר, מילטון, דריידן, תומפסון, וורדסוורת', טניסון. דריידן כינה את ה"גאורגיקה": "השיר הטוב ביותר של המשורר הטוב ביותר", וג'וזף אדיסון כינהו "היצירה הכי שלמה, מושקעת ומלוטשת של ימי קדם". תרגום "אינאיס" של דריידן נחשב לקלאסיקה אנגלית. המלחין האנגלי הנרי פרסל חיבר מוזיקה לאופרה המפורסמת "דידו ואניאס" (1689) בהשראת הספר השישי של האינאס, ואת הליברטו חיבר נחום טייט.
בצרפת וולטר חיבר את האפוס "אנריאד" בהשראת ה"אנאיס", וויקטור הוגו החשיב את עצמו לתלמיד של ורגיליוס. בגרמניה שילר תרגם חלקים מה"אינאיס". המשורר העברי מיכ"ל תרגם את ורגיליוס, על פי התרגום הגרמני של שילר, בלשון נשגבת ונעימה, תרגום שבזמנו מצא חן בעיני חכמי ישראל שבמערב ונודע לתהילה.
תרגומי כתביו לעברית

פרקי איניאיס לורגיליוס - פרקים נבחרים. תרגם מלאטינית יוסף ג. ליבס בצירוף מבוא וביאורים מאת יוחנן לוי. ירושלים, הוצאת ספרי תרשיש, תש"ו. 109 עמ'.
אינאיס. תרגם מרומית והוסיף מבוא, הערות ומפתח שלמה דיקמן. ירושלים, מוסד ביאליק, תשכ"ד. 511 עמ'.
הריסות טרויה - הספר השני של האיניאיס בעיבוד לעברית מאת מיכה יוסף לבנזון.
ראו גם

סרוויוס – חיבר סדרת פרשנויות על יצירותיו של ורגיליוס בסוף המאה ה-4 ותחילת המאה ה-5.
ג'ון מילטון
"פסיפס ורגיליוס" (אנ') המתאר את המשורר מחזיק במגילת הפואמה אינאיס ומוקף במוזות קליאו ומלפומנה; הפסיפס נתגלה בסוסה, תוניסיה, ותוארך למאה ה-3; אצוּר במוזיאון בארדו
וילוובי נורי, ברון נורי הראשון

לוטננט גנרל צ'ארלס וילוובי מוק נורי, ברון נורי הראשון (באנגלית: Charles Willoughby Moke Norrie, 1st Baron Norrie; 26 בספטמבר 1893 – 25 במאי 1977) היה קצין בכיר בצבא הבריטי שלחם בשתי מלחמות העולם ולאחריהן הוא כיהן כמושל אוסטרליה הדרומית וכמושל הכללי של ניו זילנד.
קריירה צבאית

וילוובי נורי התחנך באיטון קולג' והוכשר כקצין במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. ב-1913 הוא הוצב כקצין בדרגת לוטננט משנה ברגימנט ההוסרים ה-11 של הצבא הבריטי. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה שבמהלכה הוא עוטר באות השירות המצוין, פעמיים בצלב הצבאי וזכה לציון לשבח פעמיים. כמו כן הוא נפצע פעמיים. בהמשך הוא שימש כקפטן בבריגדה ה-73, כקצין מטה כללי מדרגה שלישית (GSO3) בקורפוס ה-18, כמייג'ור בבריגדה ה-90 ובבריגדת הטנקים השנייה וכקצין מטה מדרגה שנייה (GSO2) בגדוד השני של רגימנט הטנקים. בינואר 1919 הוא שינה את שם משפחתו באופן רשמי מ"נורי" ל"מוק נורי".
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הוא מילא מספר תפקידי שדה ותפקידי מטה, שבמהלכם הוא יצא לתקופת לימודים בבית הספר למטה בקמברלי ב-1924. ב-1931 הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל והיה למפקד רגימנט ההוסרים ה-11. ב-1935 הועלה נורי לדרגת קולונל. בינואר 1936 השתתף נורי בהלווייתו של המלך ג'ורג' החמישי. באפריל אותה שנה הוא מונה לפקד על בריגדת הפרשים הראשונה בדרגה זמנית של בריגדיר גנרל. הבריגדה שעליה פיקד עברה ב-1938 להיות ממוכנת ושמה שונה לבריגדה הממוכנת הקלה הראשונה וב-1940 היא הייתה לבריגדה המשוריינת הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה המשיך נורי לשמש כמפקד הבריגדה. באפריל 1940 הייתה הבריגדה לחלק מהדיוויזיה המשוריינת השנייה, שעליה פיקד נורי באופן זמני למשך חודש לפני מינויו של מפקד דיוויזיה קבוע. בעקבות מינוי זה הוא מונה להיות מייג'ור גנרל בפועל והיה למפקח של חיל השריון המלכותי. ארבעה חודשים לאחר מכן הוא מונה להיות מפקד הדיוויזיה המשוריינת הראשונה וביוני 1941 הוא קודם לדרגה קבועה של מייג'ור גנרל. בנובמבר אותה שנה נשלחה הדיוויזיה למצרים, שם מונה נורי לדרגת לוטננט גנרל בפועל, כדי שיוכל לפקד על הקורפוס ה-30 במקומו של ויויאן פופ שנספה בתאונת מטוס זמן קצר לפני הגעתו של נורי למצרים. נורי פיקד על הקורפוס ה-30 במהלך מבצע צלבן במידה מסוימת של הצלחה, אך הטנקים שלו נחלו תבוסה כבדה בקרב גזאלה ביוני 1942. הוא ספג ביקורת על הגישה ה"פרשית" שלו ללוחמת שריון וגנרל קלוד אוקינלק, מפקד הארמייה השמינית, החליפו ביולי. הוא שב לבריטניה כדי להתמנות למפקד חיל השריון המלכותי ובמסגרת תפקידו זה הוא ייעץ לגנרל ברנרד פגט, מפקד כוחות העורף, בנושאי שריון. הוא המשיך לשמש כיועצו של פגט כאשר זה האחרון היה למפקד קבוצת הארמיות ה-21 הבריטית-קנדית, כאשר זו הוקמה ביולי 1943, אך כאשר קיבל ברנרד לו מונטגומרי את הפיקוד על קבוצת הארמיות בראשית 1944, הוא הביא אתו יועץ אחר. באפריל 1944 מונה נורי להיות ראש המשלחת הצבאית לוועדה הצרפתי לשחרור לאומי (CFLN) באלג'יר, תפקיד אותו הוא מילא עד לאמצע שנת 1944, כאשר המליץ עליו שר המושבות לתפקיד מושל אוסטרליה הדרומית.
נורי פרש מהצבא הבריטי בספטמבר 1944 כדי לכהן בתפקיד מושל אוסטרליה הדרומית. למרות שדרגתו הקבועה הייתה עדיין מייג'ור גנרל, הוענקה לו דרגת כבוד של לוטננט גנרל עם פרישתו.
משפחתו

ב-9 ביוני 1922, נשא נורי לאישה את ג'וסלין הלן גוסלינג. לזוג נולדו שתי בנות, דיאנה ורוזמרי ובן אחד, ג'ורג'. ג'וסלין מתה ב-7 במרץ 1938 וב-28 בנובמבר אותה שנה נשא נורי לאישה את פטריסיה מריווטר ביינברידג'. גם מפטריסיה נולדו לו שתי בנות, שרה ואנבל ובן אחד, גאי. בנוסף הייתה לנורי בת מאומצת. אחייניתו, אלינור קרנס, שבגיל צעיר התייתמה מהוריה וכאשר הייתה בת 16 נהרג אחיה במערכה במדבר המערבי והיא נותרה ללא בני משפחה מדרגה ראשונה.
מושל אוסטרליה הדרומית

בספטמבר 1944 מונה נורי להיות מושל אוסטרליה הדרומית ובה בעת הוענק לו תואר אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. הוא, משפחתו ו-12 אנשי משק הבית שלו הגיעו לאדלייד בדצמבר. נורי ואשתו עבדו קשה כדי לשמור על "רוח האימפריה" חיה במהלך המלחמה. תוך שנתיים ביקר נורי בכל מחוזותיה של אוסטרליה הדרומית ועשה רבות כדי לקדם בברכה את פניהם של החיילים ששבו מן המלחמה. לידי פטריסיה, יחד עם רוזמרי ואלינור, ביצעו תפקידי התנדבות וצדקה על בסיס קבוע. ב-1945 הוענק לנורי תואר אביר מסדר ג'ון הקדוש.
למרות שבדרך כלל נקט נורי עמדה נייטרלית בסוגיות פוליטיות מקומית, הוא נדהם מנפילת הצעת החוק על חודם של קולות בודדים להלאמת חברת החשמל של אדלייד שהגיש ראש ממשלת אוסטרליה הדרומית, תומאס פלייפורד. באופן פרטי הוא הפעיל לחץ על המתנגדים הראשיים של החוק. כאשר הוגשה הצעת החוק מחדש ב-1946, היא התקבלה בסופו של דבר והוקמה חברת החשמל של אוסטרליה הדרומית.
כהונתו של נורי כמושל אוסטרליה הדרומית הוארכה בארבע שנים נוספות ב-1948. למרות תקופת כהונתו רבת הפעלים, הוא טען שהישגו הגדול ביותר היה לכידתו של עמלץ לבן במשקל של 1,009 ק"ג באמצעות חכה, ליד חופי פורט לינקולן.
המושל הכללי של ניו זילנד

ב-1952 מונה נורי לתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד והוענק לו התואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. בתפקיד זה הוא שימש עד 1957. במהלך תקופת כהונתו הוענק לו התואר אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי עבור שירותים אישיים למלכה. עם סיום תפקידו הוענק לו התואר ברון נורי. בין השנים 1960–1968 הוא שימש בתפקיד נגיד מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
הערות שוליים

↑  The London Gazette: no. 28687. p. 845. 4 February 1913. Retrieved 23 June 2009.
↑  The London Gazette: no. 31143. p. 1302. 24 January 1919. Retrieved 23 June 2009.
↑  The London Gazette: no. 32901. p. 773. 25 January 1924. Retrieved 23 June 2009.
↑  The London Gazette: no. 33733. p. 4439. 7 July 1931. Retrieved 23 June 2009
↑  The London Gazette: no. 34177. p. 4343. 5 July 1935. Retrieved 23 June 2009.
↑  The London Gazette: (Supplement) no. 34279. p. 2768. 29 April 1936. Retrieved 23 June 2009.
↑  The London Gazette: no. 34274. p. 2452. 14 April 1936. Retrieved 23 June 2009.
↑  The London Gazette: (Supplement) no. 34944. p. 5471. 10 September 1940. Retrieved 23 June 2009.
↑  The London Gazette: (Supplement) no. 35192. p. 3440. 13 June 1941. Retrieved 23 June 2009.
↑  The London Gazette: (Supplement) no. 35377. p. 7043. 9 December 1941. Retrieved 23 June 2009.
↑  The London Gazette: (Supplement) no. 36704. p. 4307. 15 September 1944. Retrieved 23 June 2009.
↑  The London Gazette: no. 36651. p. 3724. 11 August 1944. Retrieved 23 June 2009.
1 2 3  P. A. Howell, 'Norrie, Sir Charles Willoughby Moke (1893–1977)', Australian Dictionary of Biography, National Centre of Biography, Australian National University
↑  The London Gazette: no. 39610. p. 4075. 29 July 1952. Retrieved 23 June 2009.
↑  The London Gazette: no. 40103. p. 1007. 16 February 1954. Retrieved 23 June 2009.
↑  The London Gazette: (Supplement) no. 41089. p. 3367. 4 June 1957. Retrieved 23 June 2009.
↑  The London Gazette: no. 41161. p. 5053. 27 August 1957. Retrieved 23 June 2009.
↑  The London Gazette: no. 42128. p. 5866. 26 August 1960.
| המושלים והמושלים הכלליים של ניו זילנד |
| --- | --- | --- |
| מושלים | הובסון • פיצרוי • גריי • גור בראון • בואן • ג'יימס פרגוסון • נורמנבי • רובינסון • המילטון גורדון • ג'רבויס • אונסלו • גלאזגו • רנרפלי • פלנקט • איזלינגטון • ליברפול |  |
| מושלים כלליים | ליברפול • ג'ליקו • צ'ארלס פרגוסון • בלדיסלאו • גולוויי • ניואול • פרייברג • נורי • קובהם • ברנרד פרגוסון • פוריט • בלנדל • הוליאוק • ביטי • ריבס • טיזרד • הרדי בויס • קרטרייט • סטיאננד • מטפארה • רדי • קירו |  |
| המושלים של אוסטרליה הדרומית |
| --- | --- | --- |
| לפני איחוד אוסטרליה | הינדמארש • גאולר • גריי • רוב • יאנג • מקדונל • דאלי • פרגוסון • מוסגרייב • ג'רבויס • רובינסון • קית'-פלקונר • בוקסטון • טניסון |  |
| אחרי איחוד אוסטרליה | קית'-פלקונר • בוסנקואט • גאלווי • ויגאל • הור-רות'בן • גאלווי • דוגאן • ברקלי-הארווי • נורי • ג'ורג' • בסטיאן • הריסון • אוליפנט • ניקולס • סימן • דנסטאן • מיטשל • ניל • ג'קסון • ניל • ואן לה • אדמסון |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: norrie-sir-charles-willoughby-moke-11254  ISNI: 0000 0000 6536 8018  SNAC: w6s547fx  TePapa: 20068  Trove: 499520  VIAF: 92072042   WorldCat (עם VIAF): 92072042 
סר נורי עם משפחתו על חוף הים באוסטרליה הדרומית, 1946
נורי כמושל הכללי של ניו זילנד, 1954