stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניית קירור

אוניית הקירור "סליסה פריגו"
אוניית קירור היא כלי שיט להובלה בקירור של מטען מתכלה, בדרך כלל מוצרי מזון כמו בשר, דגים, פירות וירקות. ספנות האונייה (המחסנים) מקוררות ומבודדות, ובכל אחת מהן ניתן לקיים טמפרטורה שונה, המתאימה לסוג המטען הנמצא בה.
אוניות קירור מתחלקות לשתי קטגוריות עיקריות:
אוניות עם דלתות מטען הנפתחות אל הרציף ומשמשות גם ככבש לטעינה ופריקת מטען באמצעות מלגזות. בפתח האונייה מותקנת מעלית המביאה את המטען לסיפונים השונים. עיצוב זה מתאים במיוחד לאוניות השטות בנתיבים קצרים.
אוניות קירור בעיצוב מסורתי עם תאי מטען בעלי פתחים עליונים לסיפון הראשי, בהן הטעינה והפריקה נעשים בעזרת מנופים או עגורנים ומתאימות למטענים הארוזים על גבי משטחים או בתפזורת.
חלק משמעותי מצי אוניות הקירור בעולם שימש להובלת בננות, ופירות אחרים, אולם מאז פותחו מכולות הקירור המאפשרות הובלת פירות אף באוניית מכולות, פחת השימוש באוניות קירור מתמחות בעולם. בתחילת המאה ה-21, חלק משמעותי מן המטענים המתכלים הדורשים טמפרטורה מבוקרת בהובלה ימית, מובלים באוניות מכולות רגילות, בין במכולות בעלות גנרטור עצמאי לקירור, או מכולות המצוידות במתקן קירור חשמלי המתחבר בכבל למקור הזרם הראשי של האונייה. מכולות אלה נמצאות בהשגחה מיוחדת בעת היותן על האונייה, הן מכילות מכשירי ניטור הרושמים את שינויי הטמפרטורה במכולה ולכל אורך ההפלגה מתקיימות ביקורות קבועות באשר לתקינות פעולת הקירור.
מבצע יער הנגב

מבצע יער הנגב היה פשיטה שבוצעה על ידי שייטת 13, יחידת הקומנדו הימי של ישראל, ב-4 באוגוסט 2006, בעיר צור שבלבנון, במהלך מלחמת לבנון השנייה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה נטלה שייטת 13 חלק במספר רב של פעולות בעומק שטח לבנון. מטרת הפשיטה של כוחות הקומנדו הימי על צור הייתה לחטוף בכיר במערך הרקטות של חזבאללה, הפעולה בעומק שטח האויב ובהשתתפות 92 לוחמים הייתה מהגדולות והנועזות שביצעה היחידה לאורך כל שנותיה, לצורך הפעולה גויסו לוחמי היחידה שאינם בשירות הסדיר.
בכיר לשעבר באמ"ן אמר על הפעולה כי ”החדירה של הקומנדו לשכונה בלב עיר לבנונית, במטרה לחטוף בכיר בחיזבאללה, ביטאה תעוזה אדירה. זה היה מקרה שבו ידעת מראש שאם תיכשל והכוח יסתבך, המחיר יהיה בלתי נסבל. לא היינו רחוקים מכך”.
רקע למבצע

בתחילת מלחמת לבנון השנייה עסקה השייטת בפשיטות מבצעיות בעיר עזה כחלק ממבצע גשמי קיץ. לאחר כמה ימים החלה היחידה להתכונן לפעולות בגזרת לבנון, אולם שוב ושוב בוטלו או נדחו הפעולות בהן הייתה אמורה היחידה לקחת חלק. מפקד השייטת, אל"ם נבו ארז, העלה בפני מפקדיו שוב ושוב הצעות לפעולות מיוחדות בעומק האויב, ונדחה בכל פעם. עקב כך החליט אל"ם נבו לשלוח שניים מאנשיו לאמ"ן כדי לאתר מידע מודיעיני שממנו ניתן יהיה לתכנן משימה עבור השייטת, שגם תאושר על ידי פיקוד חיל הים והמטכ"ל. לאחר כמה ימים נמצאה משימה כזו - לחטוף בכיר במערך הרקטות של חזבאללה, שהיה מעורב גם בירי על חדרה. הבכיר שהה בדירת מסתור באחת השכונות הצפוניות של צור. כל מה שהיה ידוע על הופעתו החיצונית של האיש, הוא שהוא גדול מידות ובעל שפם. בליל 2 באוגוסט התקבל אישור לפעולה, והכוח הפליג על גבי כלי שיט של חיל הים אל מול חופי צור. כאשר הכוח, שמנה עשרות רבות של לוחמים (אולי הכוח הפושט הגדול בתולדות היחידה), עמד לרדת למים, התקבלה ידיעה כי הבכיר אינו בדירה. המבצע התבטל והכוח שב ארצה. למחרת נדחתה הפעולה שנית. מפקד חיל הים, דוד בן בעש"ט, השתתף באותו ערב בשידור טלוויזיה מבסיס חיל הים באשדוד ואגף המבצעים במטכ"ל סירב לאשר את הפעולה עד שמפקד חיל הים יגיע לבור הפיקוד. כתוצאה מכך התעכב המבצע בחצי שעה בעוד הכוח ממתין בים מול החוף בצור.
מפקד החיל פיקד על המבצע, וסייע בידו תא"ל טל רוסו, יועץ לראש אגף מבצעים לפעילות יחידות מיוחדות.
תוצאות המבצע

אני גם חושב שיש אפקט נוסף לסוג כזה של מבצעים במלחמה, לתחושת הנרדפות לאי הביטחון, "לדפוק להם על הדלת" להיכנס אליהם לספה, להוציא אותם, להרוג את רוב המטה של אותה יחידה, ולחזור הביתה, "מבחינתי זה בדיוק סוג המבצעים שמערערים שווי משקל של צד שני במלחמה".
תוצאות המבצע נמצאים בטווח האפור שנע בין הצלחה לכישלון באשר כל צד יכול לנכס לעצמו הצלחה מסוימת, טרם היציאה למבצע הוגדרו שלוש מטרות עיקריות, א. חטיפת בכיר חזבאללה האחראי על ירי הרקטות בינוני-טווח, ב. הפסקת ירי רקטות בינוני-טווח לעבר ישראל, ג. יצירת הרתעה אצל האויב.
בהיבט היעד של חטיפת בכיר במערך הרקטות של חזבאללה ניתן לומר כי הפעולה נכשלה מכיוון שבדיעבד התברר שהמודיעין שגה בתמונת המודיעין שסיפק לכוח הפשיטה, ואף שבכיר חזבאללה אכן שהה בבניין אולם למעשה היה בדירה בקומה השלישית ולא בקומה השנייה, הלחימה העיקשת של מחבלי החזבאללה בכוח השייטת לא נתנה שהות לברר את זהות הפעיל שנתפס ומשום כך ניצל בכיר החזבאללה. מאוחר יותר התנצל האיש בפני מפקדיו בחזבאללה והתנדב למות כשאהיד.
מצד שני בהיבט שתי המטרות הנוספות שהוגדרו למבצע ניתן לומר כי המבצע נחל הצלחה מרובה, מעת המבצע ואילך עד סוף המלחמה חזבאללה נותר מאוים ולא הוסיף לשגר רקטות לטווח בינוני ממרחב צור. בנוסף עצם הידיעה שכוח קומנדו ישראלי פעל בעומק לבנון בתוככי שכונה מיושבת והצליח להיחלץ בשלום הותירה בהלם את הנהגת חזבאללה.
כך אמר מפקד השייטת בראיון לתוכנית זמן אמת ”חיזבאללה מבין שהוא פגיע בכל מקום, זאת המשימה של היחידות המיוחדות, להגיע למרכזי העצבים שלו גם כשהוא לא מוכן, לשבור את ההיגיון שלו, לבוא ולשבור את התפיסות שלו, אני לא אגיד לך שאין איזה שהוא זיז של החמצה, את המשימה להרוג או להביא את אותו מפקד לא הצלחנו, אבל בתחושה שלי לפחות, את מטרת המבצע השגנו אותה בצורה ממש ממש טובה, למנוע את הירי לחדרה ולחיפה של טילים בינוני-טווח.”
בפעולה נפצעו 8 לוחמים וביניהם קצין וחייל שנפצעו קשה. בפעולה נהרגו יותר מ-10 מחבלים, בהם פעילים במערך הרקטות לטווח בינוני-ארוך של חזבאללה. לרופא השייטת, רב-סרן במיל' ד"ר תמיר וולף, הוענק בשל טיפולו בפצועים תחת אש, עיטור המופת. צל"ש מפקד חיל הים הוענק למפקדי כוח השייטת רס"ן א' וסא"ל רפי מילוא.
לקריאה נוספת

עמוס הראל ואבי יששכרוף, קורי עכביש, ידיעות אחרונות, 2008, מסת"ב 9654824310
עפר שלח ויואב לימור, שבויים בלבנון, ידיעות אחרונות, 2007, מסת"ב 9654824086
הערות שוליים

↑  אמיר בוחבוט‏, עשרות ק"מ מעבר לקווי האויב: חילוץ לוחמי השייטת מעומק לבנון נחשף, באתר וואלה, 28 בנובמבר 2018
↑  עמוס הראל ואבי יששכרוף, קורי עכביש - סיפורה של מלחמת לבנון השניה, תל-אביב: ידיעות ספרים, 2008, עמ' 328
↑  גל פרל, מי שלא מעז, מערכות, 21 בפברואר 2023.
↑  אלוף-משנה ר', לוחם שייטת, ולימים מפקד השייטת 13, מתוך הספר "צה"ל-המבצעים הגדולים", מאת ניסים משעל ומיכאל בר-זוהר, ידיעות ספרים, 2013, עמוד 246, כפי שהועלה באתר פרש
↑  יואב לימור, המותחן הלילי של השייטת, באתר ישראל היום, ‏15.07.2016
↑  עפר שלח ויואב לימור,שבויים בלבנון הוצאת ידיעות אחרונות, 2007, עמ' 259
↑  אמיר פרחי וגל פרל, מגדילים את העוגה ופועלים במשולב – על מבצעים משולבים של כוחות מאוישים ובלתי־מאוישים, בין הקטבים 38, דצמבר 2022.
↑  גל פרל פינקל, "אם תושפע מהסיכון שמישהו ימות בכל החלטה, תתקשה להיות יעיל", באתר זמן ישראל, 4 בינואר 2021.
↑  עיטור המופת לרס"ר ד"ר תמיר וולף, באתר הגבורה
↑  צל"ש מפקד חיל הים לרס"ן א' כפי שמופיע, באתר הגבורה.
↑  יואב לימור ואלון בן דוד, מקום שני: שייטת 13, באתר ynet, 17 בפברואר 2008
נחל אופקים

#invoke:תבנית מידע
החלק העילי של נחל אופקים: מערת פטיש ששימשה כמחצבה ומעליה, חורבת פטיש
נחל אופקים הוא נחל אכזב בצפון־מערב הנגב.
תוואי הנחל

מוצא נחל אופקים ממוקם ממערב לבסיס חיל האוויר חצרים בגובה של כ-230 מטר מעל פני הים. הוא ממשיך לכיוון צפון־צפון־מערב וחולף תחת גשר הרכבת הבריטי, בסמיכות לפארק סיירת שקד. משם ממשיך הנחל צפונה לאורך הגבול המזרחי של העיר אופקים וחורבת פטיש. מייד לאחר מכן חולף הנחל תחת מסילת הרכבת אשקלון–באר שבע ובסמיכות לתחנת הרכבת אופקים ואז נשפך אל נחל פטיש בגובה של כ-130 מטר מעל פני הים.
אפיק הנחל ממערב לקיבוץ חצרים ועד שפכו לנחל פטיש, באורך של 12 ק"מ, מוגדר כשמורת טבע.
קרקע

בחלקו העילי והדרומי הקרקע באזור אפיק הנחל היא לס ובתצורה של בתרונות. בחלק הצפוני מצויים גם משקעי אבן חול גירית מתצורת צקלג ששימשו בעבר לחציבת אבני בנין. באותו אזור קיימים מחשופי אלמוגים מתקופת הפליוקן שעברו תהליך דולומיטציה.
צמחייה

הצמחייה לאורך אפיק הנחל כוללת: קנה מצוי, אשל היאור, אטד אירופי ומלוח קיפח. באזורים המרוחקים יותר מאפיק הזרימה מצויים מלחית אשונה וינבוט השדה. במעלה הנחל יש עצי ינבוט המסקיטו (אנ') שהוא מין פולש. באביב יש בנחל פריחה של כלנית מצויה ושל סביון הערבות.
בעלי חיים

ביתרונות הלס בחלקו העילי של הנחל מהווים אתר קינון לשרקרקים וכחלים. היונקים הנמצאים באזור כוללים דרבנים, ארנבות, קיפודי חולות ומינים נוספים.
מסלול אופניים

בשטח הנחל הוכשר שביל לאופני הרים המהווה חלק ממסלול "נחל שמריה סובב אופקים".
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  שמורת נחל אופקים, באתר iNature
↑  ינבוט מסקיטו, באתר "צמח השדה"
↑  סביון הערבות, באתר "צמח השדה"
↑  נחל שמריה הוא יובל צפוני יותר של נחל פטיש
↑  מסלול נחל שמריה סובב אופקים, באתר קרן קיימת לישראל
ערך זה הוא קצרמרבנושא נהרות ונחלים ובנושא גאוגרפיה של ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שיחי מלוח קיפח באפיקו העליון של הנחל
מלחמת העצמאות של טורקיה

טורקיה (צהוב) לפי הסכם סוור: סגול-ארמניה, אדום-בריטניה, תכלת-צרפת, ירוק-איטליה, כחול-יוון, כתום-אזור המצרים (מנהל אנגלי-צרפתי משותף)
הישיבה הראשונה של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה
מלחמת העצמאות של טורקיה (טורקית Kurtuluş Savaşı או İstiklal Harbi) הייתה חלק מהאירועים הפוליטיים והצבאיים שהחלו עם ייסודה ב-1919 של התנועה הלאומית הטורקית לאחר מלחמת העולם הראשונה, דרך מלחמת יוון–טורקיה, מלחמת טורקיה–ארמניה, מלחמת טורקיה–צרפת, וכלה ב-1923, בחתימת הסכם לוזאן, הכרזת העצמאות של טורקיה וההכרה הבינלאומית בה.
במהלך המלחמה הדפו הטורקים את צבאות מדינות ההסכמה אשר חילקו את שטחי אסיה הקטנה ותראקיה ביניהן.
תקופת המאבק המזוין: אפריל 1920 – אוקטובר 1922

במהלך מלחמת העצמאות של טורקיה, ניהלו הטורקים שלוש מלחמות נפרדות – כנגד צרפת, ארמניה ויוון. שלוש המלחמות החלו במאבקים שניהלו האוכלוסייה ומיליציות טורקיות מקומיות, והתפתחו למלחמות של ממש בהן נטלו חלק כוחות האספה הלאומית של טורקיה.
תקופת המאבק המזוין: אפריל 1920 – אוקטובר 1922 > נגד היוונים

מבין שלושת העימותים המזוינים הבינלאומיים, הייתה מלחמת יוון–טורקיה הקשה, המשמעותית והממושכת ביותר, ונמשכה שלוש וחצי שנים. באופן רשמי החלה המלחמה עם כיבוש איזמיר בידי היוונים ב-15 במאי 1919, אולם עד קיץ 1920 ניצבו מול היוונים כוחות בלתי סדירים שהיו פרי התארגנות מקומית. הקרב המשמעותי היחיד שהתנהל בתקופה זו היה קרב איידן בדרום-מערב טורקיה, ובמהלכו השתלטו כוחות מקומיים טורקים על העיר בסוף יוני 1919, אך תוך שבוע חזרו היוונים וכבשו את העיר.
הקרבות התחדשו שוב רק ביוני 1920 כאשר היוונים פתחו במתקפה שהקנתה להם שליטה בכל מערבה וצפון-מערבה של אסיה הקטנה, מעמק נהר הבויוק מנדרס בדרום ועד לחופיו הדרומיים של ים השיש בצפון. הסכם סוור שנחתם בצרפת ב-10 באוגוסט 1920 ביסס באופן רשמי את שליטתה של יוון בתראקיה המזרחית להוציא את איסטנבול, באיים בוזג'אאדה וגקצ'אדה וכן באיזמיר וסביבתה. בתמיכתו של ראש ממשלת בריטניה לויד ג'ורג' אשר ביקש לכפות את הסכם סוור על טורקיה, חידשו היוונים את התקדמותם באסיה הקטנה ובדצמבר 1920 הגיעו עד סמוך לאסקישהיר, כ-150 ק"מ בלבד מערבית לאנקרה.
המהפך במלחמה החל בראשית 1921 כאשר האספה הלאומית הגדולה של טורקיה הצליחה להתארגן ולהציב כוח לוחם בהנהגת איסמט פשה בקרב אינני הראשון (Birinci İnönü Muharebesi) שהתרחש ב-11 בינואר 1921 סמוך לאסקישהיר. כוח זה ניצח את היוונים והתקפת נגד יוונית ב-26 במרץ 1921 (İkinci İnönü Muharebesi) הסתיימה גם היא בתבוסה.
ביוני 1921 שוב התקדמו כוחות תגבור יוונים מזרחה והגיעו עד לנהר הסקריה, כ-100 ק"מ מערבית לאנקרה. ב-23 באוגוסט 1921 חצו היוונים את הנהר במטרה להבקיע את דרכם לאנקרה, והכוח הטורקי נסוג. בתחילת ספטמבר 1921 הגיעו היוונים למרחק של 40 ק"מ בלבד דרומית-מערבית לאנקרה, אך נסוגו בשל האבדות הכבדות שספגו ובשל התדלדלות התחמושת שנבעה מהתארכות קווי האספקה של צבאם. בדיונים בינלאומיים בלונדון הציעו מדינות ההסכמה להכריז על שביתת נשק, אך מוסטפא כמאל סירב לכל הסדר שלא יכלול את פינוין המלא של אסיה הקטנה ותראקיה המזרחית מכל הכוחות הזרים ששהו בהן.
הקרב המשמעותי האחרון במלחמת יוון–טורקיה התרחש ביוזמת הטורקים שהכתיבו את המועד והמקום ל"התקפה הגדולה" (Büyük Taaruz). ב-26 באוגוסט 1922 תקף הצבא הטורקי את היוונים בדומלופנר (Dumlupınar) ולמחרת התפוררה ההגנה היוונית והיוונים החלו נסוגים מערבה. הקרבות נמשכו עד 30 באוגוסט 1922 והכוח הטורקי דלק בעקבות היוונים עד לאיזמיר אותה כבש ב-9 בספטמבר 1922. ארבעה ימים לאחר מכן, ב-13 בספטמבר 1922 פרצה "השריפה הגדולה באיזמיר" (Büyük İzmir Yangın), וזו השתוללה וזרעה הרס בעיר עד 17 בספטמבר 1922. קיימות השערות שונות באשר לזהותם של גורמי השריפה, ועל אלה נמנים הכוח הטורקי הכובש, היוונים הנסוגים בסיוע הארמנים או בלעדיהם או סתם תאונה שנגרמה בשל התוהו שפקד את העיר, אך הסיבה המדויקת נותרה בגדר תעלומה.
ב-11 בספטמבר 1922 כבשו הטורקים את בורסה ואחרוני החיילים היוונים נסוגו מאסיה הקטנה ב-16 בספטמבר 1922. חודש לאחר מכן, ב-14 באוקטובר 1922, אולצו היוונים להצטרף לשביתת הנשק של מודניה והמלחמה הסתיימה.
תקופת המאבק המזוין: אפריל 1920 – אוקטובר 1922 > נגד הצרפתים

בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, ב-16 במאי 1916 נחתם הסכם סודי בין צרפת לבריטניה אשר נודע לימים כהסכם סייקס–פיקו. לפי הסכם זה יועד דרומה של אסיה הקטנה לצרפתים, והבריטים ששלטו בשטח מתום המלחמה, החלו להעבירו לידי הצרפתים בחודש אוקטובר 1919. הצרפתים נעזרו בלגיון הצרפתי-ארמני שפעל כעושה דברם וכן נסמכו על חייליו לשם איסוף מודיעין. נוכחותם של החיילים הארמנים עוררה חוסר שקט מיד עם הגיעם, ובשלוש ערים, מראש (כיום קהרמאנמרש – Kahramanmaraş), אנטפ (כיום גזיאנטפ – Gaziantep) ואורפה (כיום שנלאורפה – Şanlıurfa), פרץ מרי אזרחי שהתפתח לקרב של ממש תוך זמן קצר. הצרפתים נאלצו לסגת ממארש ב-12 בפברואר 1920 ומאורפה ב-11 באפריל 1920, ורק אנטפ נכנעה להם ב-8 בפברואר 1921, לאחר 384 ימי קרב.
בד בבד, בחודש מאי 1920, לאחר הקמתה של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה התפתחו העימותים ללוחמה שגלשה מתחומי שלוש הערים המתקוממות. ב-27 במאי 1920 נחלו הטורקים ניצחון על הצרפתים סמוך למעבר קרא (Karaboğazı - קראבואזי) שליד טרסוס וב-2 ביוני 1920 פינו הצרפתים את קוזן הסמוכה לאדנה. יומיים לאחר מכן נסוגו הצרפתים מכל השטחים שממזרח לנהר הפרת ותבוסות אלה הביאו אותם לחתום עם הטורקים על "הסכם השלום בקיליקיה" ביום 9 במרץ 1921. למרות חתימתו של ההסכם הלוחמה לא באה אל סופה, אלא לאחר חתימתו של הסכם אנקרה ב-21 באוקטובר 1921 אשר התייחס אך ורק לעימות בין הצרפתים לטורקים בדרום אסיה הקטנה, ולא נגע לגזרות מחלוקת אחרות בין שתי האומות. בתמורה לסיום הכיבוש הצרפתי בדרום אנטוליה הכירו הטורקים במנדט הצרפתי על סוריה ומלחמת טורקיה–צרפת הסתיימה.
תקופת המאבק המזוין: אפריל 1920 – אוקטובר 1922 > נגד הארמנים

המלחמה נגד הארמנים שלא היוו יריב של ממש לטורקיה, ארכה כחודשיים בלבד. הקרבות פרצו כבר בחודש יוני 1920, לפני שהמצב גלש למלחמה כוללת ובטרם נחתם הסכם סוור אשר העניק לארמנים באופן רשמי נתח נכבד ממזרחה של אסיה הקטנה. קרבות אולטו מצפון מזרח לארזורום התעוררו בעקבות מתיחות בין יחידות צבא ארמניות לבין מיליציות טורקיות מקומיות, והארמנים אשר ניסו לכבוש את העיר אולטו נהדפו. ב-3 בספטמבר 1920 התחדשו הקרבות ועתה נטלו בהם חלק ארבעה מגדודי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בפיקודו של מוסה קזם קראבקיר אשר הדפו את הארמנים תוך יומיים מאזור אולטו כולו. קראבקיר המשיך והתקדם לתוככי ארמניה, דבר שהביא את ממשלת ארמניה להכריז מלחמה על הטורקים ב-4 בספטמבר 1920.
התקדמותם המהירה של הכוחות הטורקים הביאה את הממשלה הארמנית לפנות אל המעצמות הגדולות בבקשה לסיוע, אך הם נענו על ידי הרוסים בלבד, אשר הבטיחו את תמיכתם לארמנים, במיוחד בכל הנוגע לשלטונם בקארס. משהגיע הדבר לידיעתו של קראבקיר הוא תקף את קארס בו ביום, וכבש אותה בהיעדר התנגדות מצד הארמנים. הכוח הטורקי כבש את אלכסנדרופול היא גיומרי של ימינו ב-7 בנובמבר 1920, ומעיר זו איים קראבקיר לכבוש את ירוואן. הארמנים נכנעו ביום 18 בנובמבר 1918 והסכם אלכסנדרופול נחתם בין קראבקיר לבין שר החוץ הארמני ב-2 בדצמבר 1920, ולפיו אולצו הארמנים להתפרק מעיקר נשקם ולוותר על כל השטחים שניתנו להם מכוח הסכם סוור. ב-23 באוקטובר 1921 נחתם הסכם קארס שהחליף את הסכם אלכסנדרופול והסדיר את יחסיהן של רוסיה וטורקיה ושרטט את קו הגבול ביניהן.
תקופת המאבק המזוין: אפריל 1920 – אוקטובר 1922 > משבר צ'נקלה

לאחר שהכוחות הטורקים הכריעו את היוונים בספטמבר 1922, הם הגיעו אל חופי הדרדנלים ואיימו על הכוחות הבריטים והצרפתים אשר הופקדו מכוח הסכם סוור על שמירת הנייטרליות במצָרִים. הקבינט הבריטי החליט ב-15 בספטמבר 1922 כי צבא בריטניה ימשיך במשימתו המקורית ויגן על עמדותיו באזור, ולמחרת אף איים על הטורקים בהכרזת מלחמה כוללת. לעומת הבריטים אימצו הצרפתים קו פרו-טורקי והורו על נסיגת כוחותיהם מהמצרים. בין הצרפתים לבריטים נגלה משבר דיפלומטי בעניין, והציבור הבריטי נזעק לנוכח האפשרות שבריטניה תצא למלחמה נוספת. ב-22 בספטמבר 1922 השתלטו כוחות טורקים על צ'נקלה שלחוף הדרדנלים ועל סביבתה בלא קרב. משבר צ'נקלה היה אחד הגורמים העיקריים לנפילת ממשלתו של לויד ג'ורג'.
בדרך לשלום – ממודניה עד הכרזת העצמאות: אוקטובר 1922 – אוקטובר 1923

שביתת הנשק של מודניה (טורקית Mudanya Mütarekesi) סיימה את מלחמת יוון–טורקיה והקנתה לטורקים את השליטה בכל אסיה הקטנה, בתראקיה המזרחית, בדרדנלים ובבוספורוס. ב-1 בנובמבר 1922 ביטלה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה את מוסד הסולטנות, וב-17 בנובמבר 1922 עזב הסולטאן מהמט השישי את איסטנבול ויצא לגלות.
ועידת לוזאן, בהשתתפות בריטניה, צרפת, איטליה, יוון ונציגי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בראשות איסמט אינני התכנסה החל ב-20 בנובמבר 1922, ודנה במשך מספר חודשים בהפסקות בעתידה של טורקיה. הסכם לוזאן נחתם ב-24 ביולי 1923 והכיר, בין היתר, בעצמאותה של טורקיה והיותה המדינה היורשת של האימפריה העות'מאנית, גבולותיה נוסחו ונקבעו חילופי האוכלוסייה בין יוון לטורקיה.
חודש לאחר מכן, ב-23 באוגוסט 1923, החלו הכוחות הזרים האחרונים לפנות את איסטנבול, ועזיבתם הסתיימה ב-23 בספטמבר 1923. ב-9 בספטמבר 1923 נוסדה מפלגת העם הרפובליקאית (Cumhuriyet Halk Partisi, CHP), שעתידה להיות המפלגה היחידה בטורקיה לפי חוק עד שנת 1945. ב-6 באוקטובר 1923 נכנסו כוחות הצבא הטורקי לאיסטנבול, ושלושה שבועות לאחר מכן, ב-29 באוקטובר 1923, הכריז מוסטפא כמאל על הקמתה של הרפובליקה הטורקית. מלחמת העצמאות של טורקיה הסתיימה.
ראו גם

היסטוריה של האימפריה העות'מאנית
היסטוריה של הרפובליקה הטורקית
אסף ברנע

| --- | --- |
אסףברנע
 לידה:  14 באוקטובר 1967 (בן 57) 
 עמדה:  פורוורד
 גובה:  2.03 מטרים
 קבוצות כשחקן
 1984–1987   1987–1990   1991–1995   1995–1996  1996–1998:  הפועל חיפה   מכבי חיפה   מכבי ראשון לציון    מכבי ירושלים    הפועל חולון
 
אסף ברנע (נולד ב-14 באוקטובר 1967) הוא כדורסלן עבר ישראלי. שיחק בעמדת הפורוורד וגובהו 2.03 מטר. כיום מנהל את קרן ההון סיכון "סנארה ונצ'רס".
קריירת ספורט

אסף ברנע גדל בקריית חיים שבחיפה, לאם ילידת ישראל ואב יליד רומניה. בגיל 8 החל לשחק כדורסל, וגדל במחלקת הנוער של הפועל חיפה. שירת בצה"ל בפנימייה הצבאית לפיקוד שבחיפה כספורטאי מצטיין.
בעונת 1984/85 שיחק בקבוצת הבוגרים של הפועל חיפה בליגה הלאומית הראשונה. בתום שלוש עונות עבר ליריבה העירונית מכבי חיפה בה שיחק שלוש עונות נוספות. בעונת 1990/91 יצא ברנע לשחק באוניברסיטת סיטון הול. הוא זכה לדקות משחק מועטות בקבוצה שזכתה באליפות הביג איסט של ליגת המכללות, ובתום העונה חזר לישראל. בעונת 1991/92 חתם במכבי ראשון לציון ובסך הכל שיחק במדיה ארבע עונות. ב-1995 הצטרף למכבי ירושלים, ולאחר מכן שיחק שתי עונות בהפועל חולון. בתום השנתיים פרש ממשחק.
במשך הקריירה סבל ברנע מפציעות רבות וקשות, שתיים מהן ברצועה הצולבת. בשנת 1998 בגיל 31, פרש ברנע ממשחק בתום העונה, בשל פציעה בשורש כף היד. בסך הכל שיחק 13 עונות בליגה והשתתף ב-11 משחקים של נבחרת ישראל. על אף היותו שחקן גבוה ברנע היה ידוע ביכולת הקליעה מבחוץ שלו, ביכולת החדירה לסל וכשחקן הגנה מצטיין.
קריירת עסקים

לאחר פרישתו הקים ברנע סטארט אפ בתחום של מכשור רפואי. לאחר מכן עבד בחברת קומברס בתפקיד של פיתוח עסקי. בשנת 2004 מונה למנהל פיתוח עסקי בחברת מקורות והקים את WaTech (ווטק), המרכז ליזמות ולשיתופי פעולה של החברה. בשנת 2007 מונה למנהל החממה הטכנולוגית כינרות. במהלך כהונתו בתפקיד רכש תאגיד האצ'יסון את החממה. כיום מנהל את קרן ההון סיכון סנארה וונצ'רס המשותפת לחברות טבע ופיליפס.
עד לשנת 2018 שימש ברנע כיושב ראש עמותת ערכים בספורט.
ברנע בוגר תואר ראשון במדעי המדינה ופסיכולוגיה מאוניברסיטת תל אביב ותואר ראשון במשפטים ומנהל עסקים מהמרכז הבינתחומי.
חיים פרטיים

ברנע מתגורר ברמת השרון עם בת זוגו הילה, והם הורים לשניים.
הערות שוליים

↑  סידני פרנקל, אסף ברנע - סיטון־הול, חדשות, 16 בספטמבר 1990
↑  ברק חקלאי, ההחמצות הגדולות של הכדורסל הישראלי, באתר ynet, 11 באפריל 2017
↑  מירב אנקורי, ‏חילופים בראשות כינרות: אסף ברנע, אקס מקורות, יחליף את אלי יהלום בתפקיד המנכ"ל, באתר גלובס, 14 באוקטובר 2007
↑  גלי וינרב, ‏האצ'יסון רוכשת את חממת כינרות, באתר גלובס, 11 בנובמבר 2012
תקווא

תקווא (בערבית: تقوى, בתעתיק מדויק: תַקְוָא) הוא מושג אסלאמי, שמתאר יראה מאללה ומודעות לקיומו ולמעמדו
. אבן עבאס הגדיר את האדם שיש לו תקווא כמאמין אשר נמנע מעבודה זרה, ואשר עובד את אללה בצייתנות והתמסרות.
הגדרות

המילה הערבית תקווא נמצאת בשימוש גם מחוץ להקשרה הדתי, ומשמעותה היא לעיתים יראה, לעיתים הגנה, ולעיתים היא אף נושאת משמעות אחרת.
חלק מההגדרות והמשמעויות של המילה הן:
יראת אללה, רוחניות, אהבת אללה, ריסון עצמי.
סגולה, מידה טובה
יראת כבוד.
התגוננות.
מודעות לאללה, הכרת אללה.
פרשנות תאולוגית

על פי תפסיר אבן כת'יר, מקורה של המילה תקווא היא להימנע מדברים לא רצויים. סופר שעומר אבן אל-חטאב שאל את אוביי אבן כעב בנוגע לתקווא. אוביי ענה "האם פעם צעדת על שביל המלא בקוצים?. עומר ענה "כן". אוביי שאל "וכיצד עשית זאת?", אז עומר ענה "בזהירות ומאמץ רב". אוביי אמר "זאת היא תקווא, להגן על עצמך מהחטאים אשר נמצאים לאורך החיים, כדי שתשלים את המסע בלי להיפגע מהחטא".
דרגות ורמות

הפילוסופיה והתאולוגים מדברים באופן עקרוני על שלושה סוגים של תקווא:
ביטחון מלא באללה בכל מה שקורה וכל מה שלא קורה.
סיפוק מלא ממה שאללה נתן.
סבלנות מלאה בכל מה שמתרחש.
ראו גם

בנק אל-תקווא
הערות שוליים

1 2  TAQWA: Fearing Allah, web.archive.org, ‏2016-03-04
↑  Quran Tafsir Ibn Kathir - The Meaning of Al-Muttaqin, www.qtafsir.com
↑  meaning of Taqwa, it means, mean, definition ..., web.archive.org, ‏2007-09-17
↑  John L. Esposito, The Oxford Dictionary of Islam, Oxford University Press, 2004-10-21. (באנגלית)
↑  Anwer Mahmoud Zanaty, Glossary Of Islamic Terms, IslamKotob. (באנגלית)
↑  Ahmed, Taqwa, HaqIslam, ‏2012-11-13 (באנגלית בריטית)
↑  Muhammad Saed Abdul-Rahman, The Meaning and Explanation of the Glorious Qur'an (Vol 1) 2nd Edition, MSA Publication Limited, 2009-10-29. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh2020006454  TDVİA: takva
ז'ניס (כדורגל)

ערך זה עוסק במועדון כדורגל שהוקם ב-1964. אם התכוונתם למועדון שהוקם בסוף שנת 2008, ראו .
מועדון הכדורגל ז'ניס (בקזחית: Жеңіс футбол клубы) לשעבר אסטנה-1964, הוא מועדון כדורגל קזחי, המשחק כיום בליגת העל הקזחית. מגרשו הביתי הוא אצטדיון קז'ימוקן מנואטיפסוב שבאסטנה.
קבוצת הכדורגל הוקמה בשנת 1964, ושיחקה בליגות הכדורגל של ברית המועצות. לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1992 החלה הקבוצה לשחק בליגת העל הקזחית החדשה. ז'ניס שיחקה לאורך מרבית שנותיה בליגה זו, וזכתה שלוש פעמים באליפות קזחסטן. בשנת 2009 הורד המועדון לליגות הנמוכות בקזחסטן, לאחר שהכריז על עצמו כפושט רגל.
המועדון נקרא בתחילה "דינמו" ושמו שונה מספר פעמים לאורך השנים, עד ששונה ב-2021 לשם הנוכחי.
היסטוריה > שם המועדון

1964: נוסד כדינמו
1975: שינה שם לציליניק
1994: שינה שם לציסנה
1996: חזר לשם ציליניק
1997: שינה שם לאסטנה
1999: שינה שם לז'ניס
2006: חזר לשם אסטנה
2009: שינה שם לנאמיס
2010: חזר לשם אסטנה
2011: שינה שם לאסטנה-1964
2021: חזר לשם ז'ניס
תארים

ליגת העל הקזחית :
2000, 2001, 2006
הגביע הקזחי :
2001, 2002, 2005
שחקנים מפורסמים

רוסיה יורי דרוזדוב
טורקמניסטן ולדימיר באירמוב
ברית המועצות בוריס איגנטייב
רוסיה אולג ורטניקוב
רוסיה ולדימיר בסצ'סטניך
קזחסטן פאבל יבטייב
רוסיה אלכסיי קוסולאפוב
קזחסטן ולדימיר נידרגראוס
אנטיגואה

ערך זה עוסק באי בים הקריבי. אם התכוונתם לעיר בגואטמלה, ראו .
| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  הים הקריבי 
 קואורדינטות:  17°05′06″N 61°48′00″W﻿ / ﻿17.085°N 61.8°W﻿ / 17.085; -61.8
 שטח:  281 קילומטר רבוע
 גובה מרבי:  הר אובמה
 נתונים מדיניים
 מדינה:  אנטיגואה וברבודה אנטיגואה וברבודה
 אוכלוסייה:  80,161 (2011)
 אזור זמן:  UTC-4
 עיר ראשית:  סנט ג'ונס 
 תאריך גילוי:  10 בנובמבר 1493 
  (למפת אנטיגואה וברבודה מוגדלת) סנט ג'ונס קודרינגטון ברבודה רדונדה הים הקריביאנטיגואה(למפת אנטיגואה וברבודה רגילה) סנט ג'ונס קודרינגטון ברבודה רדונדה הים הקריביאנטיגואה
 
אנטיגואה (באנגלית: Antigua) הוא אי בים הקריבי, חלק ממדינת אנטיגואה וברבודה. אנטיגואה נמצא כ-41 קילומטרים דרומית לאי השני של המדינה, ברבודה.
גאוגרפיה

האי מתפרס על פני שטח של 281 קמ"ר. השטח בעיקרו הוא מישורי ומורכב בעיקר מאבן גיר ואלמוגים, ועם זאת ישנם מספר אזורים געשיים גבוהים. הנקודה הגבוהה ביותר באי מגיעה לכדי 402 מטרים בהר אובמה.
האקלים באי הוא אקלים ימי טרופי ומתאפיין בכך שהשינוי בטמפרטורה בין העונות כמעט ולא מורגש.
היסטוריה

העם הראשון שיישב את האי ב-2,400 לפני הספירה היו הגואנחטבאי, עם יליד מערב קובה שהיגר לאנטיגואה וכבש אותה. האירופאי הראשון שביקר באנטיגואה היה כריסטופר קולומבוס שנתן לאי את שמו, על שם "הבתולה של הקתדרלה הישנה" (בספרדית: "La Virgen de la Antigua").
בתקופת הקולוניאליזם האירופאי הייתה נפוצה עבדות שחורים באי, והם יובאו ממערב אפריקה גם לשם. בריטניה שהשתלטה על האיים מאוחר יותר ביטלה את סחר העבדים בשנת 1807, וכל העבדים שוחררו עד 1834. בשנת 1968 יחד עם ברבודה והאי הקטן רדונדה, הפכה אנטיגואה לחלק ממדינת אנטיגואה וברבודה שהייתה שטח תלוי של חבר העמים הבריטי. בשנת 1981 קיבלה אנטיגואה וברבודה עצמאות מוחלטת מהממלכה המאוחדת.
מתחם המספנה הימית של אנטיגואה זכה למעמד של אתר מורשת עולמית.
דמוגרפיה

אוכלוסיית האי מונה כ-80,000 איש, כאשר כ-32,000 חיים בעיר הבירה (והעיר הגדולה ביותר באי) סנט ג'ונס בחוף המערבי.
כלכלת אנטיגואה נשענת בעיקר על תיירות, ומלונות ואתרי נופש רבים ממוקמים סביב קו החוף שלו. נמל התעופה היחיד באי, נמל התעופה VC Bird, משרת מספר חברות תעופה גדולות, כולל טיסות סדירות לאי ברבודה.
מחוזות

האי אנטיגואה מחולק ל-6 קהילות:
קהילת סיינט ג'ורג'
קהילת סיינט ג'ון
קהילת סיינט מרי
קהילת סיינט פאול
קהילת סיינט פטר
קהילת סיינט פיליפ
מחוזות באנטיגואה