stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דרום-מערב ארצות הברית
גאוגרפיה > חלוקה לפי מרכזים עירוניים

הגאוגרף דונלד מייניג מגדיר את דרום-מערב ארצות הברית באופן דומה לאריק ריד: החלק של ניו מקסיקו מערבית ללאנו אסטקדו והחלק של אריזונה מזרחית למדבריות מוהאבי-סונורה ודרומית ל"קניון לנדס" וכולל הנפה של אל פאסו במערב טקסס והחלק הדרום-מערבי ביותר של קולורדו. מייניג מחלק את דרום-מערב ארצות הברית לארבעה אזורי משנה מובחנים אותם הוא מכנה:
צפון ניו מקסיקו (Northern New Mexico) שמרכזו בערים אלבקרקי וסנטה פה. הוא משתרע מעמק סן לואיס (San Luis Valley) של דרום קולורדו עד דרומית לעיירה סוקורו (Socorro) וכולל הרי מנזנו (Manzano Mountains), וממזרח למערב בצפון בקו הנמתח מנהר קנדיאן העליון עד נהר סן חואן העליון. האזור סביב אלבקרקי קרוי לעיתים מרכז ניו מקסיקו
מרכז אריזונה (Central Arizona) – אזור מטרופוליטני נרחב המשתרע לרוחב נווה מדבר גדול, בעיקרון זהה לאזור המטרופוליטני של פיניקס. העיר פיניקס היא המרכז העירוני הגדול ביותר, ושוכנת בערך במרכז הכולל גם את טמפה, מסה ויישובים רבים אחרים.
אל פאסו, טוסון ואדמות הגבול הדרומיות (El Paso, Tucson, and the Southern Borderlands) – אף שאל פאסו בטקסס וטוסון באריזונה הן ערים נפרדות לגמרי, הן משמשות כעוגנים עבור פנים הארץ שביניהן. טוסון שוכנת בנווה מדבר גדול בקצה המערבי של פרוזדור אל פאסו-טוסון. האזור ביו שתי הערים הוא נתיב תחבורה ראשי ובו יישובים המשרתים את הצרכים הן של הכבישים המהירים והן של מסילות הברזל. בנוסף יש פעילות מכרות ענפה, חוות ונאות מדבר חקלאיות. צמוד לשני היישובים יש מתקנים צבאיים גדולים: פורט בליס (Fort Bliss) ומטווח הטילים וייט סנדס (White Sands Missile Range) צפונית לאל פאסו בניו מקסיקו, וסמוך לטוסון, הבסיס האווירי דייוויס-מונתן (Davis-Monthan Air Force Base). כ-110 קילומטרים לדרום מזרח שוכנים מתקני המחקר בפורט ואצ'וקה (Fort Huachuca). מתקנים צבאיים אלו יוצרים סוג של הינטרלנד סביב אזור אל פאסו-טוסון, ואותם משרתות קהילות של עובדים ומדענים במקומות כדוגמת סיירה ויסטה באריזונה ולאס קרוסס ואלאמוגורדו בניו מקסיקו. ההשפעה של אל פאסו נמשכת צפונה לתוך עמק מסייה (Mesilla Valley) ודרום-מזרחה לאורך הריו גרנדה לתוך האזור שמעבר לנהר פקוס בטקסס.
המסדרון הצפוני ואדמות נאוואחו (Northern Corridor and Navaholands) – נתיב ראשי של כבישים מהירים ומסילות ברזל המחבר בין אלבקרקי בניו מקסיקו ופלאגסטף באריזונה. צפונית לנתיבי התחבורה שוכנות חלקות אדמה גדולות השייכות לאינדיאנים.
פיניקס, טוסון ולאס וגאס הן הערים הגדולות ביותר בחלק המערבי של דרום-מערב ארצות הברית, אלבקרקי ואל פאסו הן הערים הגדולות ביותר בחלק המזרחי.
גאוגרפיה > פארקים, מונומנטים ויערות לאומיים

דרום-מערב ארצות הברית כולל פארקים, מונומנטים ויערות לאומיים רבים. עם הפארקים הלאומיים המפורסמים ביותר השוכנים בדרום-המערב או לאורך גבולותיו נמנים הגרנד קניון, ציון, ברייס קניון, מסה ורדה, היער המאובן, קפיטול ריף, קניונלנדס, ארצ'ס, מסה ורדה ועמק המוות.
בין המונומנטים הלאומיים נמנים: דינוזאור, הובנוויפ (Hovenweep), וופטקי (Wupatki), סנסט קרייטר וולקנו (Sunset Crater Volcano), גרנד סטרקייס-אסקלנטה (Grand Staircase-Escalante), נצ'ורל ברידגס (Natural Bridges), קניונס אוף דה אנשנטס (Canyons of the Ancients), קולורדו (Colorado), וייט סנדס (White Sands) וריינבו ברידג'.
בין היערות לאומיים: דיקסי (Dixie), מנטי-לה סאל (Manti-La Sal) וסנטה פה (Santa Fe).
מקורות המונח, וריאציות תרבותיות/היסטוריות

אף שערך זה עוסק בהגדרת הליבה של דרום-מערב ארצות הברית, קיימות הגדרות אחרות. ניתן לחלק את ההגדרות השונות לארבע קטגוריות: היסטוריות/ארכאולוגיות, גאולוגיות/טופוגרפיות, אקולוגיות ותרבותיות. בשנות ה-20 וה-40 של המאה ה-20 כללו הגדרות רבות של דרום-המערב את כל טקסס או את חלקה, אוקלהומה, ניו מקסיקו, אריזונה, קליפורניה, קולורדו ויוטה. ככל שעבר הזמן ההגדרה של דרום-המערב הלכה והתגבשה והלכה והצטמצמה. לדוגמה, ב-1948 הגדיר הנשיונל ג'יאוגרפיק את דרום-מערב ארצות הברית ככל קליפורניה, נבדה, יוטה, אריזונה, קולורדו וניו מקסיקו, והחלקים הדרומיים ביותר של אורגון, איידהו וויומינג, כמו גם החלק הדרום-מערבי של נברסקה, מערב קנזס, אוקלהומה וטקסס. בהגיע שנת 1977, הצטמצמה ההגדרה של הנשיונל ג'יאוגרפיק לארבע מדינות בלבד: יוטה, אריזונה, קולורדו וניו מקסיקו, ובהגיע שנת 1982 הצטמצמה ההגדרה של הנשיונל ג'יאוגרפיק עוד יותר לאריזונה וניו מקסיקו, עם הרצועה הדרומית ביותר של יוטה וקולורדו, כמו גם מדבריות מוהאבי וקולורדו בקליפורניה. אחרים, שהתמקדו במחקר דרום-המערב ושהעדיפו הגדרה של שטח מצומצם עוד יותר של האזור שמרכזו באריזונה וניו מקסיקו, עם חלקים קטנים של מהמדינות השכנות, כללו את ההיסטוריונית ארנה פרגוסון (Erna Fergusson‏; 1964-1888), העיתונאי צ'ארלס לומיס (Charles Lummis‏; 1928-1859) שטען כי הוא שטבע את המונח "דרום-המערב" (the Southwest), גאוגרף התרבות ריימונד גסטיל (Raymond Gastil‏; 2010-1931), והאתנולוג המקסיקני מיגל לאון-פורטייה (Miguel León-Portilla; נולד 1926).
מקורות המונח, וריאציות תרבותיות/היסטוריות > היסטוריות/ארכאולוגיות

ככל שארצות הברית התפשטה מערבה, הגבול המערבי זז מערבה אף הוא, ועקב כך, זזו גם מיקומם של דרום-מערב וצפון-מערב ארצות הברית. בשנים הראשונות שלאחר הקמתה של ארצות הברית התנתקו האדמות מערבית להרי האפלצ'ים מקרוליינה הצפונית וקיבלו את השם הטריטוריה של דרום-המערב (Southwest Territory). במהלך עשרות השנים אחר-כך השתרע האזור שכונה "דרום-המערב של ארצות הברית" ("the Southwestern United States", קרוי כיום דרום-המערב הישן, Old Southwest) על מרבית הדרום העמוק (Deep South) מזרחית לנהר המיסיסיפי.
עם זאת, כשטריטוריות, ובסופו של דבר, מדינות, במערב התווספו לאיחוד לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, "דרום-המערב" הגאוגרפי התרחב, והיחס בין רכישות חדשות אלו והדרום עצמו הפך "בלתי ברור יותר ויותר".
עם זאת, התיאור המקובל ביותר של הגדרת דרום-המערב הוא של הארכאולוג אריק ריד (Erik Reed): מדורנגו (Durango) בקולורדו בצפון לדורנגו במקסיקו בדרום, ומלאס וגאס בנבדה במערב ללאס וגאס בניו מקסיקו במזרח. ההגדרה של ריד מקבילה בערך להגדרה של "מרכז המחקר של דרום-המערב האמריקני" (Learning Center of the American Southwest), אך מוציאה מההגדרה את קנזס ואוקלהומה, מרבית טקסס והמחצית המזרחית של ניו מקסיקו. מכיוון שמאמר זה דן בדרום-מערב ארצות הברית הוצאו השטחים במדינות סונורה וצ'יוואווה במקסיקו מכלל ההגדרה. מה שנשאר כולל את אריזונה ומערב ניו מקסיקו, הקצה הדרומי ביותר של יוטה, דרום מערב קולורדו, הקצה של מערב טקסס, והמשולש הנוצר בקצה הדרומי של נבדה. זו גם ההגדרה לאזור בערך זה, אלא אם צוין אחרת באזור מסוים.
מקורות המונח, וריאציות תרבותיות/היסטוריות > גאולוגיות/טופוגרפיות

מנקודת מבט זו, כמעט כל התכונות הפיזיוגרפיות, התצורות הגאולוגיות ומזג האוויר מוכלים במרובע בין קווי הרוחב 26° ו-38° צפון וקוו האורך 30' 98° ו-124° מערב.
מקורות המונח, וריאציות תרבותיות/היסטוריות > אקולוגיות

כאשר בוחנים את הפאונה של האזור, יש הגדרה רחבה יותר של דרום-מערב ארצות הברית. "המרכז הדרום-מערבי למחקר הרפטולוגי" (Southwestern Center for Herpetological Research) מגדיר את דרום-המערב רק כמדינות אריזונה, ניו מקסיקו, וחלקים מקליפורניה, נבדה, טקסס ויוטה. אם כי הם כוללים את שטחן של כל שש המדינות במפת האזור, אך ורק במטרה להקל על הגדרת הגבולות.
מקורות המונח, וריאציות תרבותיות/היסטוריות > תרבותיות

חלקים של מדינות אחרות מהווים אזורים שונים שניתן לכלול בדרום-המערב, תלוי במקור (ראו שרטוט מספר 1). "מרכז המחקר של דרום-המערב האמריקני". אינו מסתמך על גבולות המדינות כיום, ומגדיר את דרום-מערב ארצות הברית כחלקים באריזונה, קולורדו, קנזס, ניו מקסיקו, אוקלהומה, טקסס ויוטה (ראו שרטוט 2).
הביבליוגרף לורנס קלארק פאוול (Lawrence Clark Powell) הכותב בדגש על הדרום-מערב, הגדיר את דרום-מערב ארצות הברית במאמר "הכבישים המהירים של אריזונה" (Arizona Highways) מ-1958 כ"האדמות השוכנות מערבית לפקוס, צפונית לגבול מקסיקו, דרומית למסה ורדה והגרנד קניון, ומזרחית להרים התוחמים את דרום קליפורניה והופכים אותה לארץ בפני עצמה".
טקסס הייתה מזה זמן רב נקודת המוקד של דיכוטומיה זו, וכזו היא נחשבת לעיתים קרובות כ"אזור הליבה" של "דרום-המערב של הדרום". בעוד שהאזור מערבית לנהר הפקוס מוכר כחלק מ"המדבר הדרום-מערבי", מרבית טקסס וחלקים גדולים של אוקלהומה שבדרך כלל מוגדרים בתת-האזור של דרום ארצות הברית. אם כי יש מגדירים את המונח דרום-מערב כל פי הגדרתו המקורית. זהו אזור המכיל את האלמנטים הבסיסיים של ההיסטוריה התרבות, הפוליטיקה, הדת, השפה ותבניות ההתיישבות של הדרום ועם זאת התמזג עם תכונות המערב. בעוד שדרום-מערב זה שונה בצורה ניכרת בדרכים רבות מ"הדרום הישן" הקלאסי או דרום-מזרח ארצות הברית, מאפיינים אלו מוצקים דיים על מנת להקנות לאזור זהות דרום-מערבית נפרדת שונה למדי בטבעה ממדינות דרום-המערב השוכנות מערבית לו.
אחד ממאפיינים מייחדים אלו בטקסס – בנוסף להיותה אחת מקונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך מלחמת האזרחים – שהתרבות האינדיאנית והתרבות הספרדית אמריקנית לא שיחקו אף פעם תפקיד מרכזי בהתפתחות האזור בהשוואה למדינות אחרות, כיוון שמרבית המתיישבים היו ממוצא אנגלי ושחורים מהדרום. אף על פי שמדינת אוקלהומה של ימינו הייתה הטריטוריה האינדיאנית עד תחילת המאה ה-20, רבים מהאינדיאנים ששכנו בה היו במקור מדרום מזרח ארצות הברית ונטמעו תרבותית מוקדם. מרבית חברי שבטים אלו היו בעלי ברית של הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים. בנוסף, ברגע שהטריטוריה נפתחה להתיישבות, היוו חלוצים מדרום-מזרח ארצות הברית חלק דִּיסְפְּרוֹפּוֹרְצְיוֹנִי מהתושבים החדשים. כל אלו תרמו למדינה חדשה שאופייה היה שונה מחלקים אחרים של דרום-המערב עם אוכלוסיות אינדיאנים גדולות.
העובדה שהזהות העצמית של מרבית התושבים של טקסס ואוקלהומה – שלא בדומה לתושבים במדינות "דרום-מערב" אחרות – הייתה של דרומיים יותר מאשר של מערב ומערביים, גם תרמה להתייחסות לשתי מדינות אלו כאל ישות ייחודית ונפרדת משהו במונחים של הסיווג האזורי.
תוואי שטח וצמחייה

הצמחייה של דרום-מערב ארצות הברית כוללת בדרך כלל מינים שונים של יוקה, יחד עם מינים של קקטוסים, דוגמת קקטוס סגווארו, קקטוס כדורי (שם כולל למינים מהסוגים Ferocactus ו-Echinocactus), קקטוסים מהסוג צבר, הצמח Dasylirion wheeleri (באנגלית desert spoon) ממשפחת האספרגיים, לראה משולשת (Larrea tridentate, באנגלית creosote bush), אגבה ומינים שונים של לענה. אף שנהוג לחשוב שקקטוסים גדלים רק באריזונה ובניו מקסיקו, הם גדלים באופן טבעי גם בנבדה, יוטה, קולורדו, ניו מקסיקו וטקסס. בהרים של המדינות בדרום-מערב ארצות הברית יש חלקות גדולות של עצים אלפיניים.
תוואי הנוף של ליבת דרום-מערב ארצות הברית כוללים: רכסי הרים, הרי שולחן, אגנים נרחבים גבוהים, רמות, אדמות מדבר ומישורים, מאפיין של פרובינציית אגן ורכס. במדינות קולורדו, ניו מקסיקו וטקסס יש אזורי ערבות באזור המכונה הערבות הגבוהות (High Plains). בכללותו מתאפיין האזור הדרום-מערבי בשטחים צחיחים למחצה עד צחיחים. החלק המזרחי ביותר של דרום-מערב טקסס, לדוגמה האזור ההררי של טקסס (Texas Hill Country), כולל הרים סלעיים גבוהים של אבן גיר וגרניט. בדרום טקסס ובעמק הריו גראנדה הנוף בדרך כלל שטוח כשבמקומות רבים הקרקע חשופה או מכוסה בשיחים נמוכים, בדומה למדבריות השוכנות מערבה משם. גם הגבעות התלולות שפסגתן שטוחה הקרויות באנגלית Buttes מצויות בכל רחבי דרום-המערב.
אקלים

האקלים בדרום-מערב ארצות הברית הוא צחיח עד צחיח למחצה, תלוי במיקום. במרבית דרום-המערב האקלים הוא מדברי צחיח, אבל במקומות גבוהים בהרים שבכל מדינה, למעט מערב טקסס, האקלים הוא אלפיני ויורד שם שלג בכמויות גדולות. באזורים העירוניים של פניקס, טוסון, לאס וגאס ואל פאסו כמעט אף פעם לא יורד שלג, כיוון שהם אזורים מדבריים בתוך ההרים. באלבקרקי יורד שלג פחות מבערים אחרות בארצות הברית, אבל עדיין יורדים בה כמויות משמעותיות של שלג בחורף. אף שיורדים שלגים באזור זה, השלג בחלק זה של ארצות הברית נמס מהר, לעיתים קרובות עוד לפני רדת החשכה. הסיבה לכך היא שבהיותן דרומיות יחסית למדינות אחרות בארצות הברית נהנות מדינות אלו מקרינת שמש רבה.
נבדה וגם אריזונה הן בדרך כלל אזורי מדבר והרים, כששלג רב יורד בהרים הגבוהים ובקרבתם. האקלים בניו מקסיקו, יוטה וקולורדו הוא צחיח בדרך כלל וגם בהן יורד שלג רב בהרים הגבוהים, למעט מקומות בדרום-מערב ניו מקסיקו ובדרומה שבהם יורד מעט שלג. מערב טקסס הוא אזור צחיח גם כן אבל לא יורדת בו אותה כמות שלג כפי שיורדת במקומות הגבוהים במדינות האחרות בדרום-מערב ארצות הברית. הנוף של מערב טקסס הוא של מישורים נרחבים, ההופך בהדרגה למדבר ובו גבעות, ויש בו הרים משמעותיים בין נהר הפקוס לריו גראנדה (אזור המכונה טרנס-פקוס).
המונח "מדבר גבוה" הוא שם נרדף לאזור זה. המדבר הגבוה מוגדר בדרך כלל כמדבר מוהאבי, המשתרע לתוך היבשת מדרום קליפורניה לתוך דרום נבדה ודרום-מערב יוטה. המדבר הגבוה משתרע גם לחלקים אחרים של צפון-מערב ארצות הברית, כדוגמת המדבר האדום בדרום-מערב ויומינג. המדבר הגבוה שונה מאוד משטחי המדבר שבאריזונה במדבר סונורה. אזור מדברי זה שוכן בגובה רב, גבוה בהרבה מאדמות מדבר רגילות, ובחורף צונחות הטמפרטורות בלילות הרבה מתחת לנקודת הקיפאון. בחורף יורד במדבר הגבוה שלג, אבל הוא נמס במהירות.
ניתן להתייחס גם לאזורים נוספים בדרום-המערב כ"מדבר גבוה" כדוגמת רמת קולורדו. גם לאדמות המדבר במזרח יוטה, צפון אריזונה, קולורדו וניו מקסיקו מתייחסים בדרך כלל כ"מדבר גבוה". בקולורדו יש אדמות מדבר הפזורות בדרום, דרום-מערב, מערב וצפון-מערב המדינה. אדמות מדבר אלו שוכנות באזורים כדוגמת רמת רואן (Roan Plateau), עמק סן לואיס (San Luis Valley), קניון רויאל (Royal Gorge), מאגר בלו מסה (Blue Mesa Reservoir), הפארק הלאומי גרייט סנד דיונס (Great Sand Dunes National Park and Preserve), המונומנטים הלאומיים דינוזאור, קולורדו (Colorado National Monument) וקניונס אוף דה אנשנטס (Canyons of the Ancients National Monument), מונומנט ארבע הפינות (Four Corners Monument), העיר פואבלו והעיירות קורטז (Cortez) ודוב קריק (Dove Creek). מלבד מדבר צ'יוואווה, שבדרום ובדרום-מערב ניו מקסיקו, קיימים במדינה זו אדמות מדבר בצפון ובצפון-מערב שאף אליהם מתייחסים כאל מדבר גבוה.
במהלך אל ניניו, החורפים והאביבים הם בדרך כלל קרים ולחים יותר לרוחב החלקים הדרומיים של האזור, בעוד שהחלק הצפוני נשאר חמים ויבש יותר בשל זרם הסילון הדרומי. בהשפעת לה ניניה קורה ההפך, מזג האוויר הקר הלח נוטה להישאר יותר צפונה.
הרכב אוכלוסייה

המוצא האתני של התושבים בדרום-מערב ארצות מגוון, כשהקבוצות האתניות הגדולות ביותר הן של אנגלו-אמריקנים ואמריקנים ממוצא היספני בנוסף לאוכלוסיות המרוכזות באזורים מסוימים של אפרו-אמריקאים, אמריקנים ממוצא אסייתי ואינדיאנים.
אמריקנים רבים ממוצא היספני (בעיקר אמריקנים שמוצאם ממקסיקו, ואוכלוסיות גדולות של אמריקנים ממוצא ספרדי) מתגוררים בכל עיר מרכזית בדרום-מערב ארצות הברית דוגמת אל פאסו (80%), אלבקרקי (47%), פיניקס (43%), טוסון (41%) ולאס וגאס (32%).
אוכלוסיות גדולות מאוד של אמריקנים רבים ממוצא היספני שוכנות בערים קטנות יותר דוגמת פלאגסטף (18%), יומה (55%), מסה (27%), סנט ג'ורג' (10%), לאס קרוסס (56%), סנטה פה (48%) ופואבלו (48%).
האוכלוסיות הגדולות ביותר של אמריקנים ממוצא אסייתי בדרום-מערב ארצות הברית שוכנות בנבדה וביוטה, ובנוסף יש בפיניקס אוכלוסייה משמעותית של אמריקנים ממוצא זה.
אוכלוסיות של אינדיאנים ניתן למצוא בעיקר בשמורות האינדיאנים הפזורות ברחבי דרום-מערב ארצות הברית עם דגש על ניו מקסיקו ואריזונה.
האוכלוסיות הגדולות ביותר של אפרו-אמריקאים בדרום-מערב ארצות הברית שוכנות בלאס וגאס (10%) ופיניקס (5%).
ערים ואזורים עירוניים

למרות דלילות האוכלוסייה היחסית האזור כולל רבים מהערים והאזורים העירוניים הגדולים ביותר בארצות הברית. פיניקס היא העיר השישית בגודל האוכלוסייה במדינה ואלבקרקי ולאס וגאס הן בין הערים הגדלות בקצב המהיר ביותר בארצות הברית. בנוסף, האזור בכללותו חווה קצב גידול אוכלוסייה מהגבוהים ביותר בארצות הברית, ועל פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית גדלה האוכלוסייה ביוטה בשנים 2008–2009 בקצב הגדול ביותר בין כל מדינות ארצות הברית. נכון למפקד האוכלוסין של 2010 הייתה נבדה המדינה שבה גדלה האוכלוסייה בקצב הגדול ביותר בין כל מדינות ארצות הברית (35.1%) מאז מפקד האוכלוסין הקודם, עשר השנים קודם לכן. בנוסף, אריזונה (24.6%), יוטה (23.8%), טקסס (20.6%) וקולורדו (16.9%) היו כולן בין עשר המדינות שאוכלוסייתן גדלה בקצב המהיר ביותר.
ערים ואזורים עירוניים > הערים והאזורים הגדולים ביותר (על בסיס מפקד האוכלוסין של 2010)

| מקום | עיר | מדינה | אוכלוסייה | אוכלוסייה במטרופולין |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | פיניקס | אריזונה | 1,445,632 | 4,192,887 |
| 2 | אל פאסו | טקסס | 649,133 | 804,123 |
| 3 | לאס וגאס | נבדה | 583,736 | 1,951,269 |
| 4 | אלבקרקי | ניו מקסיקו | 558,000 | 887,077 |
| 5 | טוסון | אריזונה | 520,116 | 980,263 |
| 6 | מסה | אריזונה | 439,041 | 4,192,887 |
| 7 | הנדרסון | נבדה | 257,729 | 1,951,269 |
| 8 | צ'נדלר | אריזונה | 236,123 | 4,192,887 |
| 9 | גלנדייל | אריזונה | 226,721 | 4,192,887 |
| 10 | סקוטסדייל | אריזונה | 217,385 | 4,192,887 |
לקריאה נוספת

Bozanic, Andrew D. A., "Preserving Pictures of the Past: The Packaging and Selling of the American Southwest with an Emphasis on the Historic Preservation," Nevada Historical Society Quarterly, 53 (Fall–Winter 2010), 196–214.
Busby, Mark (2004). The Southwest: The Greenwood Encyclopedia of American Regional Cultures.
Chávez, John R. (1984). The Lost Land: The Chicano Image of the Southwest. Albuquerque.
De León, Arnoldo. Mexican Americans in Texas: A Brief History (2nd ed. 1999)
Garcia, Richard A. "Changing Chicano Historiography," Reviews in American History 34.4 (2006) 521–528 in Project MUSE
Griffin-Pierce, Trudy. Native Peoples of the Southwest (2000)
Lamar, Howard, ed. The New Encyclopedia of the American West (Yale U.P., 1998)
Meinig, Donald W. Southwest: Three Peoples in Geographical Change, 1600–1970, (1971), Oxford University Press, ISBN 0-19-501288-7
Prampolini, Gaetano, and Annamaria Pinazzi (eds). "The Shade of the Saguaro/La sombra del saguaro," Firenze University Press http://www.fupress.com/ (2013)
Weber, David J. The Mexican Frontier, 1821–1846: The American Southwest Under Mexico (1982)
ביאורים

↑  Llano Estacado מספרדית (שבה הוא מבוטא "יאנו אסטקדו") "מישור גדרות הכלונס", מישור נרחב במזרח ניו מקסיקו וצפון-מערב טקסס
↑  אזור שטרם הוכרז פארק לאומי, הכרזה הדורשת אישור של הקונגרס, בעוד שעל מונומנט לאומי יכול להכריז נשיא ארצות הברית. אזור כזה מקבל פחות מימון וההגנה עליו פחותה יותר
↑  באנגלית pit-house, בית מקורה שחלקו חפור בקרקע
↑  באנגלית The Learning Center of the American Southwest בראשי תיבות LCAS מוגדר על פי אתר הארגון כ"שיתוף פעולה בין 48 פארקים לאומיים בארבע רשתות ניטור וניהול מלאי של שירות הפארקים הלאומיים, שלוש יחידות שיתופיות למחקר מערכות אקולוגיות, וכמה ארגונים ללא כוונת רווח. שותפות זו מוקדשת להבנה ושימור המשאבים הייחודיים של דרום-מערב ארצות הברית באמצעות מדע וחינוך"
המכון למדע פלנטרי

| --- | --- |

 תחום:  מדעים פלנטריים 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  טוסון 
 מייסדים:  ויליאם קנת הארטמן 
 תקופת הפעילות:  1972–הווה (כ־52 שנים) 
 www.psi.edu
 
המכון למדע פלנטרי (באנגלית: The Planetary Science Institute, ר"ת: PSI) הוא מכון מחקר ללא כוונת רווח המתמקד במדע פלנטרי ומרכזו בטוסון, אריזונה, ארצות הברית. המכון שנוסד בשנת 1972, מעורב במשימות רבות של נאס"א ; מאדים, אסטרואידים, שביטים, אבק קוסמי, היווצרות מערכת השמש, כוכבי לכת חוץ שימשיים, מקור החיים ונושאי מחקר מדעיים אחרים. בשנת 2016 המכון יסד משרד שני בלייקווד, קולורדו. חוקרי המכון מבצעים עבודות שטח בכל יבשות העולם כדי להבין את הפלנטה שבה אנו חיים. המכון נחשב למעסיק הגדול ביותר בעולם שהוא לא ממשלתי בתחום המדעים הפלנטריים. מדעני ומחנכי המכון פעילים בעשרים ושמונה מדינות בארצות הברית ובנוסף, בקולומביה, אוסטרליה, קנדה, צרפת, גרמניה, אירלנד, ישראל, לטביה, ניו זילנד, רוסיה, סרביה ובריטניה. משנת 2018, 43% מהחוקרים הראשיים, הן נשים. בשנת 2014, המכון דורג במקום העשרים, כמקום עבודה יעיל וגמיש בקרב תאגידים אמריקניים על ידי מכון המשפחות והעבודה והחברה לניהול משאבי אנוש.
המכון מנוהל על ידי מנכ"ל המכון ד"ר מארק ו. סייקס משנת 2018 וסמנכ"ל הכספים ברוס ברנט ושישה חברי הדירקטוריון של המכון.
רקע היסטורי

יסודות המכון הונחו בשנות ה-60 המאוחרות של המאה ה – 20 על ידי כמה דוקטורטים צעירים שסיימו את לימודיהם באוניברסיטת אריזונה ובמכון המחקר המדעי של אילינוי (אנ'). שני מוסדות אלו סיפקו תמיכה בתכנון וניתוח משימת אפולו וחקר מערכת השמש והיה צורך בהדרכה של מדעני מדעים פלנטריים לצורך מאמץ זה.
בשנת 1971 פתחו המדענים הצעירים שלוחה בטוסון אריזונה של המכון המדעי מאילינוי. מההתחלה, הפילוסופיה הייתה לפתח קבוצה של מדענים משתפים פעולה באווירה שתורמת לייצור מדע מצוין - קבוצה שמנוהלת על ידי מדענים לטובת המדע. גישה צוותית זו והנהלת המכון ביקשה למשוך מדענים צעירים טובים ולעזור להם לפתח הצעות שיחלו את הקריירה העצמאית שלהם ותממן את עבודתם באמצעות הקבוצה. בשנת 1971, הקבוצה פעלה כחברת בת בתוך תאגיד בינלאומי של יישומי מדע (Science Applications International Corporation). החברה הוקמה בשם המכון למדע פלנטרי בדירת חדר המגורים של אחד משותפי המיזם שהתגורר בטוסון. לאחר מכן עבר למשרד בצפון-מערב טוסון מערב ושהו בו מספר שנים. אחד מחברי הקבוצה פרסם מאמר מדעי בקשר להיווצרות הירח שנשאר תקף עד ימינו. במהלך השנים, הצטרפו מדענים חדשים לקבוצה. בשנות 1975 ו 1978 הקבוצה עברה מישרדים ובתקופה זו ובשנות השמונים, פורסמו מספר מאמרים על היווצרות כוכבי הלכת שזכו בפרסום. קבוצת המכון המשיכה להיתפתח כשחלק מחבריה עוזבים ומגיעים מדענים חדשים. בשנת 1995 היתמזגו שתי קבוצות מדענים. בשנים 1997 – 2002, המכון למדעים פלנטריים הציע למשימת נאס"א סורק המאדים מספר רעיונות מדעיים בנושא מדעים פלנטריים. במהלך שנות המאה ה-21 הצטרפו דוקטורנטים נוספים לצוות המכון, שהגיעו מאוניברסיטאות שונות ברחבי המדינה.
מחקר וחינוך > מדעים פלנטריים

מדענים פלנטריים במכון מבצעים מחקר להבנת התהליכים הגאולוגיים הפועלים על כדור הארץ וגופים פלנטריים אחרים. פעילויות המחקר כוללות מחקרים / ניתוחים גיאומורפולוגיים של תהליכי שטח, מיפוי גאולוגי של משטחים פלנטריים, חישה וספקטרוסקופיה מרחוק, חקירת אנלוגים יבשתיים ותהליכי מכתשי השפעה והיסטוריה. מדעני המכון עושים שימוש במערכת נתונים פלנטרית (PDS) שהיא מערכת נתונים מבוזרת בה נאס"א משתמשת לארכיב נתונים שנאספו על ידי משימות במערכת השמש.
בנוסף למיקוד העכשווי באבולוציה הגאולוגית של מאדים, מדעני המכון מבצעים גם מחקר באמצעות מערכי נתונים של נאס"א עבור כדור הארץ, חמה, נוגה, הירח, אסטרואידים ולוויינים פלנטריים חיצוניים. חקירות פלנטות קשורות למחקרים משלימים של סביבות ותהליכים בכדור הארץ במגוון סולמות מרחביים. מתבצע איסוף נתונים מבוסס שדה במגוון גאוגרפי (אוסטרליה, אפריקה, אנטארקטיקה, בוליביה, קנדה, הוואי, איסלנד, אירלנד, מקסיקו, ארצות הברית היבשתית), אקלים (קוטבי, צחיח, ממוזג וטרופי) וסביבות תהליכים (אאולי, מכתשים, שיטפונות, הרי געש, בליה). משלבים טכניקות שדה (מיפוי, חפירה, דגימה, מדידות, מכ"ם חודר קרקע) וחישה מרחוק (בטכניקות אורכי גל אינפרא אדום, תרמי, ואורכי גלי מכ"ם) עם טכניקות אנליטיות מבוססות מעבדה (למשל מיקרוסקופיית אלקטרונים לסריקה, ניתוח טקסטורי, רדיואן, בהירות וקוסמוגנית). תיארוך איזוטופי וניתוחים כמותיים (אפיונים סטטיסטיים, הדמיה מספרית והדמיות ממוחשבות).
מחקר וחינוך > משימות גשושיות

המכון השתתף באופן פעיל במשימת הגשושית שחר (באנגלית: Dawn) לחקירת האסטרואיד וסטה (שם מלא: 4 וסטה; באנגלית: 4 Vesta) בשנים 2011 -2012, ואת קרס (באנגלית: שם מלא: 1 קרס; באנגלית: Ceres 1) בשנים 2015 – 2018 . המכון תפעל את אנטנת קרינת הגמא ואת גלאי הנייטרון של הגשושית שמיפו את שני הגופים הגדולים בחגורת האסטרואידים, כדי לדעת כיצד נוצרו והתפתחו. המכון שותף במשימת הגשושית פסיכה לאסטרואיד פסיכה 16.
מחקר וחינוך > חינוך

החוקרים מעורבים בחינוך מדעי ברחבי העולם, דרך תוכניות בתי ספר, ספרי ילדים, ספרי מדע פופולרי, תוכנית רדיו וטלוויזיה המופצים באינטרנט ואומנות. מדעני המכון הם משתתפים פעילים בפגישות מדעיות לאומיות ובינלאומיות, כנסים וסדנאות, ובחינוך הציבור באמצעות הרצאות פומביות, תוכניות סיוע הנתמכות על ידי נאס"א והתמחות סטודנטים. המכון מקיים סמינרים ומפרסם דוחות שנתיים, ניוזלטר, ראיונות רדיו וחדשות אונליין.
תוכנית אסטרטגית

התוכנית האסטרטגית שאושרה על ידי מועצת הנאמנים של המכון, מנסחת את מטרתו הבסיסית של המכון, יעדים ארוכי טווח והבסיס לקבלת החלטות להשגת יעדים אלה. היא קובעת את העקרונות הבסיסיים המקנים למכון את אופיו הייחודי. התוכנית קובעת סדרי עדיפויות אשר ינחו את התכנון כאשר המכון מממש את חזונו.
התוכנית האסטרטגית כוללת שני חלקים עיקריים: (א) הצהרה על ייעודו של המכון, חזונו ועקרונות הליבה שלו (ב) הגישה האסטרטגית לעמידה ביעדיו.
תוכנית אסטרטגית > שליחות, חזון ועקרונות

שליחות - המכון למדע פלנטרי חוקר את מקורן, מאפייניהן והתפתחותן של מערכות פלנטריות, כולל מערכת השמש, כדור הארץ ומערכות כוכבי לכת סביב כוכבים אחרים. המכון מעביר את הידע שנוצר לקהילה המדעית ולקהל הרחב לקידום חינוך מדעי ואוריינות מדעית ולעצב את עתיד החקירה הרובוטית של מערכת השמש.
חזון - שואף להיות מוסד מוביל בתחומו.
עקרונות - תרבות המכון ואופן פעולתו מונחים על ידי מערכת עקרונות ליבה.
תוכנית אסטרטגית > גישה אסטרטגית

הגישה האסטרטגית של המכון כוללת מערך סדרי עדיפויות רחב לקידום חזון המכון וקבוצה של קריטריוני קבלת החלטות שעל פעילויות העומדות בראש סדר העדיפויות הללו. פעילויות אלה מוגדרות ומתבצעות על ידי המנכ"ל באמצעות תשומות והשתתפות של הצוות והדירקטוריון. המנכ"ל מדווח לדירקטוריון באופן שוטף על מצב פעילויות אלה.