stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליאוניד קרבצ'וק
ביוגרפיה

קרבצ'וק נולד בכפר במחוז רובני, שאז היה בתחומי פולין. אביו נהרג במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1958 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קייב. לאחר הלימודים החל לעבוד כמרצה במוסד ללימודי כלכלה בצ'רנוביץ. בשנת 1960 החל לעבוד במנגנון המפלגתי ובשנת 1970 עבר לקייב. בשנת 1990 התקדם עד לתפקיד של המזכיר השני של המפלגה הקומוניסטית באוקראינה הסובייטית. בשנת 1990 בבחירות החופשיות הראשונות הוא נבחר לפרלמנט המקומי ובהמשך היה ליו"ר שלו.
בעקבות הפוטש של אוגוסט הוא התפטר מהמפלגה הקומוניסטית וב-24 באוגוסט 1991 הוביל מהלך בו הכריז הפרלמנט על אוקראינה כמדינה עצמאית.
ב-1 בדצמבר 1991 נבחר לנשיא אוקראינה בבחירות חופשיות ישירות. באותה יום גם אושררה במשאל עם הכרזת עצמאות אוקראינה, ברוב של 90%. בסוף אותו חודש השתתף ב"כינוס מינסק" של מנהיגי 11 מדינות ברית המועצות לשעבר, שם הגיעו להסכמה חלקית על מחלוקות בנושאים צבאיים וכלכליים, כולל הקמת חבר המדינות.
תקופת שלטונו של קרבצ'וק התאפיינה באינפלציה גבוהה מאוד, הפרטה תוך מעשי שחיתות שלטונית ויצירת מעמד אוליגרכים. אחד מסממני תקופת שלטונו היה מכירת הצי הסוחר הענק שבסיסו העיקרי היה נמל אודסה למשקיעים זרים תמורת תשלום חובות הצי[דרוש מקור]. בנו של קרבצ'וק הואשם במעורבות בפרשה וקבלת שוחד. הוא נקט העמדה פרו-אירופית, פיתח יחסים עם המערב וחתם על הסכם שיתוף פעולה עם האיחוד האירופי.
הוא עמד בלחץ השלטון הרוסי החדש ולא הסכים לצבא משותף ולהקמת מטבע משותף. הוא הסכים להעביר את כל הנשק הגרעיני שהיה מוצב בשטח אוקראינה לידי רוסיה, בעקבות חתימת מזכר בודפשט. בתקופתו אוקראינה ורוסיה היו במחלוקת על נושאים רבים, כולל כיצד יש לחלק את צי הים השחור של הצי הסובייטי, שבבסיסי בחצי האי קרים. במאי 1992 הצביע הסובייט העליון של רוסיה בעד הכרזת מתן קרים לאוקראינה, בידי ממשלת ברית המועצות ב-1954, כמעשה בלתי חוקי. אוקראינה התנגדה להחלטה זו אולם אחר כך קרבצ'וק החל לנהל משא ומתן על עתיד הצי עם נשיא רוסיה בוריס ילצין. מעמדה של נוכחות צי הים השחור הרוסי בסבסטופול ובחצי האי קרים נפתר לבסוף ב-1997, בהסכם חכירה ל-20 שנה, שלוש שנים לאחר שקרבצ'וק עזב את תפקידו.
קרבצ'וק כינן יחסים דיפלומטיים מלאים עם ישראל, בדצמבר 1991, ויזם קשרי מסחר בין המדינות.
בבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 1994 הוא הפסיד לליאוניד קוצ'מה. בספטמבר 1994 נבחר לפרלמנט המקומי וכיהן בו עד לשנת 2006. בבחירות שנערכו בשנת 2006, המפלגה שעמד בראשה לא עברה את אחוז החסימה. בעקבות כך הוא הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים. בבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 2010 הוא תמך במתנגדי הנשיא הנבחר ויקטור יושצ'נקו.
בתקופה הסובייטית קיבל מספר עיטורים. בשנת 2001 הוענק לו תואר "גיבור אוקראינה".
נפטר ב-10 במאי 2022.
הערות שוליים

↑  סוכנויות הידיעות, אוקראינה הכריזה עצמאות, חדשות, 25 באוגוסט 1991
↑  סוכנויות הידיעות (קייב), אוקראינה החליטה לפרוש; "אלוהים אוהב עצמאות", חדשות, 2 בדצמבר 1991
סוכנויות הידיעות (קייב, לונדון, בריסל, ורשה), תוצאות רשמיות: 90% הצביעו בעד עצמאות מלאה לאוקראינה, חדשות, 3 בדצמבר 1991
↑  דמיטרי פרוקופייב, קרבצ'וק איים: נקים קונפדרציה מהים הבלטי לשחור בלי רוסיה, חדשות, 31 בדצמבר 1991
1 2  Jonathan Steele, Leonid Kravchuk obituary, The Guardian, ‏3 באפריל 2022
↑  דמיטרי פרוקופייב, אוקראינה ורוסיה הכריזו בנפרד: צי הים השחור שלי, חדשות, 8 באפריל 1992
↑  ההסכם הסופי בן אוקראינה לרוסיה נדחה בשלוש שנים, חדשות, 4 באוגוסט 1992
↑  דייוויד סטרן, אוקראינה חוששת שהיא הקורבן הבא, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2008
↑  צבי גילת, לוי הוזמן לאוקראינה, חדשות, 30 בדצמבר 1991
↑  נווית זומר, השר לענייני סחר חוץ של אוקראינה לשיחות בישראל, חדשות, 26 באוגוסט 1991
יגאל לביב, שרון שדה, נמרודי יקים חברת תעופה יחד עם ממשלת אוקראינה, חדשות, 20 בפברואר 1992
↑  חיים איסרוביץ, ‏לאוניד קרבצ'וק, הנשיא הראשון של אוקראינה העצמאית, מת היום בגיל 88, באתר מעריב אונליין, 10 במאי 2022
| ראשי אוקראינה |
| --- | --- | --- |
| בתקופה הסובייטית | גאורגי פיאטקוב (1919) • סטניסלב קוסיאור (1919–1920, 1928–1938) • ויאצ'סלב מולוטוב (1920–1921) • דמיטרי מנואילסקי (1921–1923) • עמנואל קווירלינג (1923–1925) • לזר קגנוביץ' (1925–1928, 1947) • ניקיטה חרושצ'וב (1938–1947, 1947–1949) •לאוניד מלניקוב (1949–1953) • אלכסיי קיריצ'נקו  (1953–1957) • ניקולאי פודגורני (1957–1963) • פיוטר שלסט (1963–1972) • ולדימיר שצ'רביצקי (1972–1989) • ולדימיר איוואשקו (1989–1990) • סטאניסלב גורנקו (1990–1991) |  |
| נשיאי אוקראינה | ליאוניד קרבצ'וק (1991–1994) • ליאוניד קוצ'מה (1994–2005) • ויקטור יושצ'נקו (2005–2010) • ויקטור ינוקוביץ' (2010–2014) • אולכסנדר טורצ'ינוב (2014) • פטרו פורושנקו (2014–2019) • וולודימיר זלנסקי (2019 ואילך) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012882169505171  PLWABN: 9810681532805606  GND: 119239388  ISNI: 0000 0001 0957 413X  LCCN: n83236027  LNB: 000228262  NKC: js2013754824  NTA: 125157746  SNAC: w6tc5cvq  SUDOC: 145806006  VIAF: 18027243   WorldCat (עם VIAF): 18027243
פבלו פיקאסו

| --- | --- |

 לידה:  25 באוקטובר 1881 ספרד 1785 מאלגה, ספרד 
 פטירה:  8 באפריל 1973 (בגיל 91) צרפת מוז'ין (אנ'), צרפת 
 שם לידה:  Pablo Diego José Francisco de Paula Juan Nepomuceno María de los Remedios Cipriano de la Santísima Trinidad Ruiz y Picasso 
 מקום קבורה:  Château of Vauvenarg 
 לאום:  ספרדי
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות של מדריד  Escola de Arte e Superior de Deseño Pablo Picasso 
 תחום יצירה:  ציור ופיסול
 זרם באמנות:  קוביזם, סוריאליזם, פוסט-אימפרסיוניזם 
 הושפע על ידי:  José Ruiz Blanco, Isidoro Brocos, Antonio Muñoz Degrain 
 יצירות ידועות:  גרניקה, Science and Charity, נער עם מקטרת, Three Musicians, העלמות מאביניון, Chicago Picasso, Massacre in Korea 
 פרסים והוקרה:  פרס לנין לשלום (1962)  doctor honoris causa from the University of Paris 1 Pantheon-Sorbonne (24 בנובמבר 1972) 
 בן או בת זוג:  אולגה קוקלובה (12 ביולי 1918–11 בפברואר 1955)  ז'קלין רוק (2 במרץ 1961–8 באפריל 1973)  מארי-תרז ולטר (1927–1935)  פרנסואז ז'ילו (1948–1953)  דורה מאר (1936–1944)  Nusch Éluard  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 צאצאים:  פאולו פיקאסו, קלוד פיקאסו, מאיה וידמאייר-פיקאסו, פאלומה פיקאסו 
 חתימה:   
 
פבלו רואיס אי פיקאסו (בספרדית: Pablo Ruiz y Picasso; ‏25 באוקטובר 1881 – 8 באפריל 1973) היה צייר ופסל ספרדי, מייסד הקוביזם, מגדולי האמנים באמנות המודרנית במאה ה-20.
ביוגרפיה > תקופות ביצירתו של פיקאסו

נהוג לחלק את סגנון האמנות של פיקאסו לתקופות. שמות התקופות המאוחרות יותר נתונות למחלוקת, ברם התקופות המקובלות ביותר הן:
התקופה הכחולה (1901–1904): סגנון ציוריו של פיקאסו השתנה בעקבות התאבדותו של חברו הטוב קרלוס קסאחאמס (Carlos Casagemas). קסאחאמס התאבד בירייה בראשו בעקבות אהבתו הנכזבת לג'רמיין פישוט (Germaine Pichot) שמאוחר יותר שימשה כאחת הדוגמניות לפיקאסו ביצירה העלמות מאביניון. מותו של קסאחאמס השפיע על פיקאסו מאוד ואת ציוריו באותה תקופה הוא צבע בכחול אשר העיד על בדידות ועצבות שלו כמו הדמויות שבציוריו. ציורו המפורסם מאותה התקופה הוא "המנגן העיוור" משנת 1903. ציור נוסף מתקופה זו הוא הטרגדיה.
התקופה הוורודה (1905–1907): התקופה הכחולה של פיקאסו פינתה את מקומה לטובת אהבה חדשה בחייו, פרננדה אוליבר, דוגמנית מודל צעירה. פיקאסו התאהב במושא פיסוליו וביטא רגשותיו העזים אליה בציוריו האמנותיים. הוא החל לצייר ציורים יותר שמחים ועליזים שהתבטאו בצבעוניות כתומה וורודה בעיקר. הוא צייר בעיקר נושאי קרקס. ברם תקופה זו לא נמשכה זמן רב כי פיקאסו מצא דרך אחרת לבטא את עצמו בצורה יותר מרגשת, מעניינת ומקורית.
קוביזם פיסולי/אפריקני (1907–1908): בשלב זה ניכרת מאוד השפעה של "העלמות מאביניון". פיקאסו יוצר שפה חדשה בציור, המשתלבת עם מגמות ההפשטה שהתפתחו באותה העת בציור, בה הוא מפרק את הצורות ומרכיב אותן מחדש על פי דמיונו. בתקופה זו קיימת ההשפעה של פסלים ומסכות אפריקאיות ובשל כך השלב הזה נקרא אפריקני. בנוסף לכך, בציורים מאותה התקופה ישנן איכויות פיסוליות. האובייקטים נראים בחלקם נפחיים, מאסיביים, ותלת־ממדיים.
קוביזם אנליטי (1909–1910): המילה אנליטי באה מהמילה אנליזה, זאת אומרת ניתוח. הניתוח הוא קוביסטי, כוונתו פירוק. בשלב הזה הפירוק של הצורה ושבירתה נעשה שיטתי יותר, ויחד עם הפירוק קיימת גם הרכבה. "פירוק לקצעים", הפירוק נעשה גם באמצעות הצורה וגם באמצעות הצבע.
קוביזם סימולטני/הרמטי (1911–1912)
קוביזם סינתטי (1912–1914): במשך שנים רבות ניסו ציירים רבים לצייר ציורים שיהיו דומים או מאורגנים על פי המציאות הנראית, אך פיקאסו ובראק שינו את פני הדברים.
הסגנון הסוריאליסטי והקלאסי (מ-1920 ואילך): תקופה של יצירות סוריאליסטיות, חסרות מגבלות ההיגיון. כיצירות אחרות בתחום, מטרתן היא לגרום לצופה בתמונה זעזוע ולחצות גבולות מחשבתיים. בשנת 1936 פגש את הצלמת והציירת דורה מאר (תיאודורה מרקוביץ), הוקסם ממנה וצייר אותה בעשרות תמונות עד שנת 1944 שבה נפרדו. נוסף, בתקופה זו פיקאסו צייר את הגרניקה שנחשבת בעיני רבים ליצירת שיא בשפתו החדשה, של פירוק גופים והרכבתם מחדש על פי דמיונו, וכן לסמל כלל אנושי נגד כל המלחמות, והריגת חפים מפשע.
ביוגרפיה > מייסד הקוביזם

פיקאסו החל את דרכו הקוביסטית ב-1906, אחרי התקופה הכחולה והתקופה הוורודה. הציור הקוביסטי הראשון היה, כנראה, "התפוחים" אשר נרכש על ידי גרטרוד שטיין.[דרוש מקור] בין ציוריו באמנות הקוביסטית נמנים הציורים הבאים:
התפוחים מ-1906. ציור זה היווה קוביזם אנליטי, דהיינו, ציור בו האמן לוקח אובייקט ועושה לו אנליזה צורנית, בהשפעת הפסיכולוגיה המתפתחת באותה תקופה, וחיפושים אחר עומק חדש בכל תחומי האמנות. ציורים נוספים מאותה תקופה ממחישים את הקוביזם ביצירתו.[דרוש מקור]
העלמות מאביניון (Les Demoiselles d’Avignon) מ-1907 הוא אחד הציורים הקוביסטים הראשונים ומהמפורסמים שבהם. בעיני רבים נחשב הציור לאחד מהחשובים ביותר באמנות המודרנית. רואים בו פירוק של הגוף למשטחים דו-ממדיים, פירוק הפנים והרכבתם מחדש בצורת פרופיל ופרונטלי בו זמנית. יש בו המשך ברור לסזאן, והשפעות ברורות מאמנות אפריקאית.
אישה עם מניפה (La femme à l’éventail) מ-1908. ניתן לראות השטחה של הדוגמנית, פגיעה פרופורציונלית מכוונת, חיפוש אחר הגאומטריה באנטומיה.
Le Réservoir מ-1909. ניתן לראות את תחילת המעבר לכיוון הסינתזה, נוף של כפר הופך לאוסף צורות גאומטריות דו-ממדיות. הקוביזם הסינתטי לוקח את האובייקט, מפרק אותו לחלוטין, מעביר אותו סינתזה ומרכיב אותו מחדש על הבד, בצבעי מונוכרום ובשטיחות מקסימלית.
איש עם מקטרת (L’homme à la pipe) מ-1911. פיקאסו שובר את מוסכמות הציור המלבני ומצייר ציור אליפטי על בד מלבני, כמו ציירי ימי הביניים. גם כאן ניתן להבחין בשאריות אדם ששרדו את הסינתזה וזכו להגיע לבד עם מעט דמיון למציאות המשעממת. המקטרת ברורה וגם חתימתו של פיקאסו ברורה.
ביוגרפיה > הדפסים על נייר

במקביל לציור ופיסול פיקאסו עסק מתחילת דרכו ועד מותו ביצירת הדפסים על נייר; בסך הכול ידועים כ-2,400 הדפסים שיצר במשך חייו. בתקופות שונות יצר קשר וחבר למדפיסים שונים ובשיתופי פעולה אלו גם עבר בין טכניקות הדפסה שונות.
ביוגרפיה > הדפסים על נייר > סויטת סאלטימבאנק

סדרה של 14 הדפסים מוקדמים שיצר בשנים 5–1904, בשיטת etching, עוסקת בדמויות מהקרקס. ההדפס המפורסם ביותר מסדרה זו הוא Le Repas Frugal.
ביוגרפיה > הדפסים על נייר > סויטת וולאר

אסופה של 100 תחריטים של פיקאסו שפורסמה בידי אמברואז וולאר (Ambroise Vollard), בעל גלריה, סוחר אמנות ובעלים של הוצאה לאור הנושאת את שמו. התחריטים נוצרו בין השנים 1930–1937 ובהם מוטיבים קבועים ביצירתו של פיקאסו: הקרקס, מלחמת שוורים, סדנת הפסל, המינוטאור, המינוטאור העיוור וכן שלושה דיוקנאות של וולאר. כ-100 עותקים של האסופה הודפסו אך לא נמכרו היטב בשנים הראשונות. כיום האסופה נחשבת אחת מפסגות העשיה הן של האמן והן של סוחר האמנות הנושאת את שמו.
ביוגרפיה > הדפסים על נייר > ליתוגרפיות ולינוקאטס

בשנות ה-40 וה-50 של המאה הקודמת יצר פיקאסו מאות ליתוגרפיות ו-linocuts מרהיבים בצבעוניותם, תוך הכנסת חידושים טכניים לתהליך היצירה וההדפסה. אחת היצירות הבולטות מתקופה זו היא Figure au corsage rayé, דיוקן של אהובתו באותן שנים, פרנסואז ג'ילו. עבודה בולטת מאותה תקופה היא סדרת השור, מ-1945, המציגה ב-11 ליתוגרפיות את התפתחות דמות השור ומספקת מבט מאלף על תהליך היצירה וההפשטה של האומן.
ביוגרפיה > הדפסים על נייר > סויטת 367

בפרץ יצירתי חסר תקדים יצר פיקאסו 367 הדפסים במהלך תקופה של שבעה חודשים ב-1968, כאשר האומן בן 86. הסדרה עוררה סערה בגלל התכנים הארוטיים שלה, ואף נחשבה לפורנוגרפית.
ביוגרפיה > הדפסים על נייר > סויטת 156

הושלמה ב-1972, כאשר האומן בן 90, פחות משנה לפני מותו.
ביוגרפיה > הקרמיקה של פיקאסו

העניין של פיקאסו בקרמיקה התעורר לזמן קצר בראשית המאה העשרים אולם עיקר היצירה בקרמיקה וגוף היצירות הרחב בחימר, הכולל אלפי יצירות וסקיצות מהירות, נוצר בין השנים 1945–1973. פיקאסו, אמן בשל ומיומן בשנים אלה, הוקסם מטווח האפשרויות שהחומר פתח בפניו ואכן הוא התנסה בכל סוגי הטיפול בחימר: עבודה עם סוגי חימר שונים, בבניה ובגריעה, בציור ובזיגוג (גלזורה), בסוגי שרפה שונים, ובמנעד עבודות שנע מפיסול בחומר ועד הוספת ציור בקו מהיר על גופי פורצלן מוכנים.
נושאי עבודות הקרמיקה הם אותם נושאים קבועים שפיקאסו עבד עימם: מלחמת שוורים, גוף האדם וייצוגיו השונים, יצורים מיתולוגיים כמו המינוטאור והסאטיר, יונים, דגים ועוד. מיומנותו וחוש ההומור שלו ניכרים היטב ביצירות, ובשילוב עם חוש ההמצאה המפותח של האמן נושאות את אותם גופי חומר למעלת אמנות. כיום מוצגות יצירות הקרמיקה של פיקאסו בכל המוזיאונים שמציגים מיצירותיו.
מורשתו

מאחר שלא הותיר צוואה רשומה אחריו, נאבקו ילדיו הלא חוקיים ושניים מנכדיו על זכויותיהם לקבל חלק מן הירושה ואף ניצחו במשפט. רוב נכסיו "הרוחניים" שלא נמכרו, כולל אוסף אמנות מרשים של אומנים שונים, הועברו למדינת צרפת, כתמורה לחובות המיסים שהשאיר אחריו.
אחרי מותו כתב לו פול מקרטני שיר, אחרי שדסטין הופמן התעניין בדרך שבה מקרטני כותב שירים, ופול הוכיח לו שהוא יכול לכתוב שיר על נושא אקראי מהעיתון – במקרה הזה כתבה על מותו של פיקאסו. השיר יצא באלבומו Band on the Run.
בשנת 1996 יצא לאקרנים הסרט "פיקאסו" על תולדות חייו, בכיכובו של אנתוני הופקינס.
בשנת 2018 הפיק ערוץ הנשיונאל ג'יאוגרפיק סדרה ביוגרפית בת 10 פרקים על חייו.
ציוריו הם מהיקרים ביותר בעולם ושווים נאמד במיליוני ועשרות מיליוני דולרים ליצירה.
ציורו המפורסם "נער עם מקטרת" נמכר במאי 2004 עבור 104 מיליון דולר, ואילו ציורו "דורה מאר עם חתול" נמכר במאי 2006 עבור 95.2 מיליון דולר. ציורו של פיקאסו "Les femmes d'Alger" (האישה מאלג'יר), השיג שיא חדש למכירתו של ציור כלשהו בעולם (נכון ל-2015) ונמכר בכ-179 מיליון דולר. שיא זה נשבר עם מכירתו של הציור מושיע העולם של לאונרדו דה וינצ'י בשנת 2017.
יצירותיו של פיקאסו מוצגות במוזיאונים רבים ברחבי תבל. שלושה מוזיאונים המוקדשים רק ליצירותיו הם מוזיאון פיקאסו בפריז, מוזיאון פיקאסו בברצלונה ומוזיאון פיקאסו באנטיב.
לקריאה נוספת

ראסל מרטין, מלחמתו של פיקאסו, הוצאת אופוס, 2004. סיפור יצירתו הנודעת של פיקאסו, "גרניקה" (הספר בקטלוג ULI)
פרנסואז ז'ילו וקרלטון לייק: החיים עם פיקאסו. הוצאת דולפין, 1968 (הספר בקטלוג ULI)
פבלו פיקאסו 1881–1973: גאון המאה, מאת: אינגו ולתר, הוצאת ספרי טאשן
אריאנה סטסינופולוס הפינגטון: פיקאסו יוצר ומשחית, הוצאת כתר, ירושלים 1988 תרגום: מיכאל אביב (הספר בקטלוג ULI)
Picasso 347, Random House/Maecenas Press 1970 (אנגלית)
לקריאה נוספת > ספרות ילדים ונוער

טרו קלי, מי היה פבלו פיקאסו?, הוצאת שוקן, תשע"ד 2014 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  Fundacion Picasso, Antepasados y familiares de Picasso (PDF)
↑  Books – Guernica: The Biography of a 20th Century Icon,
by Gijs van Hensbergen, as reviewed by Tom Lubbock, in The Guardian, 8 January 2005
↑   הניו יורק טיימס, לא רק המוזה של פיקאסו: פרנסואז ז'ילו היא "איט גירל" בת 100, באתר הארץ, 9 בפברואר 2022
↑  Picasso's Vollard Suite, Introduction by Hans Bolliger. Thames and Hudson, 1987. First edition 1956
↑  Picasso el Diálogo con la Cerámica, Kosme de Barañano, Fundación Bancaja, Spain 1998,Spanish with English translation
↑  שירות כלכליסט, שיא חדש בשוק האמנות: ציור של פיקאסו נמכר בכ-179 מיליון דולר, באתר כלכליסט, 12 במאי 2015
| פבלו פיקאסו |
| --- | --- | --- |
| תקופות באמנות | התקופה הכחולה • התקופה הוורודה • מודרניזם • קוביזם • סוריאליזם |  |
| יצירות אמנות מפורסמות | העלמות מאביניון • גרניקה • הטרגדיה • נער עם מקטרת • דורה מאר עם חתול • האישה הבוכה • ילד מוביל סוס |  |
| בנות זוג | אולגה קוקלובה • מארי-תרז וולטר • דורה מאר • פרנסואז ז'ילו • ז'קלין רוק |  |
| מוזיאונים | מוזיאון פיקאסו (פריז) • מוזיאון פיקאסו (ברצלונה) • מוזיאון פיקאסו (אנטיב) |  |
| בתרבות הפופולרית | תעלומת פיקאסו • אהבותיו של פיקאסו • נקמתו המתוקה של פיקאסו • מגדל פיקאסו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266685605171  PLWABN: 9810616547105606  AAG: 1027  AGSA: 3504  BIBSYS: 90058585  BNC: 000037089  BNE: XX1637941  BnF: cb11919660r (data)  CANTIC: a10443824  CiNii: DA00376731  GND: 118594206  ICCU: CFIV051221  ISNI: 0000 0001 2275 5381  KulturNav: 87305a20-73cd-45e9-8d1e-022b0b0c29e2  LCCN: n78086005  LNB: 000029604  MusicBrainz: 9d5f2c22-e2d2-40be-9919-534437143bb3  NARA: 10580567  NCL: 000093750  NDL: 00452768  NGV: 1167  NKC: jn19990006541  NLA: 35422161  NLG: 63112  NLK: KAC199621663  NLR:   NSK: 000003465  NTA: 068447809  PIC: 906  RERO: 02-A000130420  RKD: 63276  RSL: 000033155  SELIBR: 211453  SNAC: w6g1618s  SUDOC: 027071790  S2AuthorId: 69470173  TePapa: 1810  Trove: 947012  ULAN: 500009666  VcBA: 495/22237  VIAF: 15873   WorldCat (עם VIAF): 15873 
הבית שבו נולד פיקאסו במאלגה, ספרד
מוזיאון פיקאסו באנטיב שבריביירה הצרפתית
La lecture
Nu couché
Tête de femme
6 תחריטים מתוך "סויטת וולאר"
בואשיים

.
| בואשיים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: בואשיים
שם מדעי
 Mephitidae ‏בונפרטה, 1845
תחום תפוצה


בואשיים (שם מדעי: Mephitidae) הם משפחה בסדרת הטורפים.
הבואשיים הם יונקים בגודל בינוני, בעלי פרווה שחורה ולבנה. הם ידועים בעיקר בשל הנוזל המצחין שהם מתיזים על אויביהם בשעת סכנה ובשל צבעם, המכניס אותם ל"קבוצת" בעלי החיים השחורים-לבנים. משפחה זו שייכת לסדרת הטורפים ובה ארבעה סוגים: בואש חוטמני (Conepatus), בואש (Mephitis), בואשן הגירית (Mydaus) ובואשן (Spilogale). המינים מהסוג Mydaus נפוצים באינדונזיה, במזרח מלזיה, בברוניי ובפיליפינים, בעוד שהשאר נפוצים באמריקה, מקנדה ועד מרכז דרום אמריקה.
בואש מכורבל
בואש חוטמני הומבולדטי
תיאור

מיני הבואשיים שונים בגודלם מכ־40 ס"מ ועד 70 ס"מ ובמשקלם מכ־0.5 ק"ג (הבואשנים) ועד 4.5 ק"ג (הבואשים החוטמנים). לבואשים גוף מוארך עם רגליים קצרות ושריריות וטופרים קדמיים ארוכים לחפירה.
על אף שצבע הפרווה האופייני ביותר הוא שחור ולבן, כמה מן הבואשים הם חומים או אפורים ומעטים בעלי צבע קרם. כל הבואשים מפוספסים כבר מלידתם. הם יכולים להיות בעלי פס עבה לאורך הגב והזנב, שני פסים דקים יותר, או סדרת נקודות ופסים שבורים (במקרה שזה בואשן). לחלקם יש אף פסים על רגליהם.
התנהגות

הבואשיים פעילים במהלך הלילה. הם ידועים בשל יכולתם להפריש נוזל דביק ומצחין המורכב בעיקר מאתאנתיול כהגנה נגד טורפים, ומכאן שמם. הפרשה זו באה מבלוטות ריח בפי הטבעת. הריח של הנוזל חזק דיו כדי להדוף דובים ותוקפים פוטנציאלים אחרים.
בדרך כלל חיים הבואשים לבד כשהם לא מתרבים, אך הם עשויים להתקבץ ביחד כדי לשמור על חום במאורות משותפות בחלקים הקרים של תפוצתם. במהלך היום הם נמצאים במאורות אותן הם חופרים באמצעות טופריהם הקדמיים החזקים, או בחורים שנעשו על ידי האדם או הטבע כאשר יש הזדמנות לכך.
בואשים אינם נכנסים לתרדמת חורף במהלך החורף. אולם הם נשארים בדרך כלל לא פעילים ואוכלים לעיתים נדירות. לעיתים קרובות הם עוברים את החורף בקבוצות של זכר יחד עם כמה נקבות (עד 12).
תזונה

הבואשים הם אוכלי כל, וניזונים גם מחומרים חיים וגם מחומרים צמחיים, אך בעיקר מבשר. הם אוכלים חסרי חוליות (חרקים והזחלים שלהם, אותם הם מוצאים באמצעות חפירה, ותולעים) ובעלי חוליות קטנים (מכרסמים, לטאות, סלמנדרות, צפרדעים, נחשים, ציפורים וביצים). בבר הבואשים תרים אחר מזונם ובאזורים מיושבים הם גם מחפשים באשפת האדם.
מחזור חיים

הבואשים מתרבים בדרך כלל בתחילת האביב. הנקבות חופרות מאורה שמוכנה לאחד עד ארבעה גורים שיוולדו בחודש מאי. הזכר אינו ממלא תפקיד בגידול הצאצאים, והוא עשוי אף להרגם. בסוף יולי או אוגוסט מתפזרים הגורים. כאשר הבואשים הצעירים נפגשים בשנית, הם מרימים את זנביהם במאונך. לאחר הצגה זו הם מתחילים להתחכך אחד בשני, ולעיתים קרובות מתגלגלים סביב. בואשים מבוגרים יותר פחות ידידותיים כלפי הגורים הצעירים.
על אף שהם ניחנים בחושי ריח ושמיעה מצוינים, תכונות אשר חיוניות לטורפים ליליים, ראייתם אינה טובה. הם אינם יכולים לראות עצמים באופן בהיר ממרחק של יותר מ־3 מטרים, דבר שהופך אותם לפגיעים מאוד לתנועת רכבים. בערך חצי ממיתות הבואשים נגרמות מבני אדם, כתוצאה מתאונות דרכים, או כתוצאה מירי והרעלה. אורך חייהם קצר; פחות מ־10% שורדים יותר מ־3 שנים.
מחזור חיים > ריח

התכונה המיוחדת והידועה ביותר של הבואשים היא בלוטות הריח המפותחות ביותר שלהם, שבהן הם יכולים להשתמש כנשק הגנתי. להם שתי בלוטות שנמצאות בפי הטבעת ואשר מסוגלות לייצר תערובת של חומרים כימיים שכוללים גופרית, שלה ריח דוחה מאוד. שרירים שנמצאים ליד בלוטות הריח מאפשרים לבואשים לרסס בדיוק רב למרחק של שניים עד שלושה מטרים. בנוסף לריח, התרסיס יכול לגרום לגירוי ואף לעיוורון זמני במקרה של פגיעה בעיניים. דרך ידועה להסיר ריח של בואש מבן אדם שרוסס, מלבד לחכות כשלושה שבועות עד שהריח יתנדף בחלל הפתוח, היא שטיפת הגוף היטב במיץ עגבניות במשך מספר ימים. שיטה זו ידועה באמריקה כ-"אמבטיית מיץ עגבניות". השיטה אינה מועילה למעשה מפני שהיא רק מסוככת על ריח התרסיס בריח העגבניות. שיטה אמיתית להסרת הריח היא מריחת התערובת הבאה על האזור הפגוע:
מי חמצן 3%, רבע כוס סודה לשתייה על כל רבע גלון מי חמצן, ומעט חומר ניקוי נוזלי.
מאחר שלבואשים יש מספיק ריח רק לחמש או שש "הטענות" – כ־15 גרם – ולוקח להם מספר ימים למלא מחדש את בלוטות הריח, הם נמנעים מבזבוז "תחמושת". בואשים לא מרססים בואשים אחרים (למעט זכרים בתקופת הרבייה); זאת על אף שהם נלחמים על חלל המאורה בסתיו באמצעות שיניהם וטופריהם.
רוב בעלי החיים, וכמעט כל היונקים הטורפים כגון הזאב, הגירית או השועל באמריקה נמנעים מלהטריד את הבואשים. אולם נראה שהכלבים האמריקאיים עוד לא הצליחו להתרגל לעובדה שהבואשים "מסריחים" אותם, וידוע על הרבה מקרים של כלב שרוסס על ידי בואש, וכשחזר הביתה הפיץ את הריח בכל הבית. יוצאי דופן נוספים הם דורסי הלילה ושאר העופות הדורסים חסרי חוש הריח.
חומרי הריח המצחינים המופרשים על ידי הבואש הם תיולים (תרכובות גופרית המקבילות לכהלים). בתמונה: שלושה מחומרי הריח העיקריים (הם מסוגלים להיקלט על ידי האף האנושי בריכוזים של עשרה חלקים למיליארד).
משפחת הבואשיים קרובה למשפחת הסמוריים (Mustelidae) וכיום מקובל שהן שתי משפחות נפרדות באותה סדרה, אך ישנם טקסונומים שעדיין מציבים את הבואשיים כתת-משפחה במשפחת הסמוריים (בעיקר בגלל המרשם הגנטי הקרוב והיכולת להפיץ ריח חזק במיוחד).
בואשים מבויתים יכולים להיות מוחזקים באופן חוקי כחיות מחמד במדינות מסוימות בארצות הברית. כאשר בואש מוחזק כחיית מחמד בלוטות הריח מוסרות ממנו.
מיון

משפחת הבואשיים הכוללת את המינים:
סוג: בואש חוטמני (Conepatus)
מין: בואש חוטמני מוליני (Conepatus chinga)
מין: בואש חוטמני מזרחי (Conepatus leuconotus)
מין: בואש חוטמני מערבי (Conepatus mesoleucus)
מין: בואש חוטמני הומבולדטי (Conepatus humboldtii)
סוג: בואש (Mephitis)
מין: בואש מכורבל (Mephitis macroura)
מין: בואש מפוספס (Mephitis mephitis)
סוג: בואשן הגירית (Mydaus)
מין: בואשן גירית פלאוואן ((Mydaus marchei))
מין: בואשן הגירית (Mydaus javanensis)
סוג: בואשן (Spilogale)
מין: בואשן מצחין (Spilogale gracilis)
מין: בואשן מזרחי (Spilogale putorius)
מין: בואשן דרומי (Spilogale angustifrons)
מין: בואשן גמדי (Spilogale pygmaea)
בואש מפוספס לבן המשמש כחיית מחמד
אן מקייב

אן מקייב (ברוסית ואוקראינית:  Анна Ярославна, בצרפתית: Anne de Kiev‏; 1030 בקירוב – 1075) הייתה נסיכה מנסיכות רוס של קייב שהפכה למלכת צרפת בשנת 1051, לאחר שנישאה למלך אנרי הראשון. היא שלטה בממלכה כעוצרת בשם בנה, פיליפ הראשון, החל ממותו של בעלה אנרי בשנת 1060 ועד נישואיה השנויים במחלוקת לרוזן ראלף הרביעי מוואלואה. אן הקימה את מנזר סן וינסנט בסנליס, מקום מושבם של מלכי צרפת הראשונים.
ילדות

אן הייתה בתו של יארוסלאב הראשון, הנסיך הגדול מקייב, ואשתו השנייה אינגגרד אולופסדוטר משוודיה. תאריך הלידה המדויק שלה אינו ידוע; ההיסטוריון פיליפ דלורמה הציע את שנת 1027 ואילו אנדריי גריגורייביץ' מצביע על 1032, ומסתמך על אזכור בכרוניקה של קייב על לידת בת ליארוסלאב באותה שנה.
מקומה המדויק של אן בסדר הולדתם של אחיה אינו ידוע, אם כי מקובל לראותה כבת הצעירה ביותר. מעט ידוע על ילדותה או השכלתה. חתימה שלה בכתב קירילי מופיעה במסמך משנת 1061, כך שניתן לדעת בוודאות שהיא למדה לפחות לכתוב את שמה, ודלורמה אף מניח כי היא זכתה להשכלה משמעותית יותר מאחר שיארוסלאב יחס חשיבות גדולה לחינוך והקים מספר בתי ספר בממלכתו. גריגורייביץ' הציע כי אן למדה צרפתית לקראת נישואיה עם המלך אנרי הראשון מצרפת.
אירוסין

הנסיך הגדול יארוסלאב השיא כמה מבנותיו בנישואים פוליטיים למספר שליטים מערביים בניסיון לצמצם את השפעת האימפריה הביזנטית ולהתקרב למערב, ובגלל מדיניות זו הצרפתים הכירו את נסיכות רוס של קייב. המשא ומתן לנישואיה של אן עם המלך אנרי נערך בסוף שנות הארבעים של המאה האחת עשרה, לאחר מות אשתו הראשונה של אנרי, מטילדה מפריסיה, ובנם של השניים, שהיה יורש העצר. בשל איסור הכנסייה על נישואי קרובים, נדרש אנרי לחפש כלה שאינה קשורה למשפחתו ופנה לרוס.
בסתיו של שנת 1049 או באביב 1050, אנרי שלח את הבישוף גוטייה מו ואת גוסלין מצ'וני ועימם יועצים נוספים לחצרו של הנסיך הגדול יארוסלאב הראשון, נסיך קייב. על פי התיעוד ההיסטורי, גם הבישוף רוג'ר משאלון נכח בפגישה, אך יש המשערים כי הוא היה שם בשליחות דיפלומטית נפרדת. לא נותר תיעוד של משא ומתן לנישואין או להסדרי הנדוניה, אף על פי שעל פי הדיווחים, אן יצאה מקייב עם "מתנות בשפע". היסטוריונים טוענים שחלק מהעושר שהביאה לצרפת כלל תכשיט עשוי אבן-יקינתון שהמדינאי ואב המנזר סוגריוס שיבץ מאוחר יותר בתיבת השרידים הקדושים במנזר סן דני. אן עזבה את קייב בקיץ או בסתיו 1050 ונסעה לריימס.