stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם הואר
הערות שוליים

↑  Hoare, William (1707/8–1792), portrait painter, Oxford Dictionary of National Biography (באנגלית)
↑  William Hoare's portraits
↑  Mineral Water Hospital's historic paintings given new home at the RUH, Bath Echo, ‏2019-10-08 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810612114705606  BNE: XX4873331  GND: 124317359  ISNI: 0000 0000 8246 698X  LCCN: nr91018002  NLA: 35079706  RKD: 38624  SNAC: w6x376t4  Trove: 820434  ULAN: 500011916  VIAF: 61399384   WorldCat (עם VIAF): 61399384
ויליאם הול (האב)

| --- | --- |

 לידה:  1771 
 פטירה:  1838 (בגיל 67 בערך) לונדון רבתי, הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1786–1838 (כ־52 שנים) 
 צאצאים:  ויליאם הול, Francis Holl, Benjamin Holl 
 
ויליאם הול (האב) (באנגלית: William Holl the Elder;‏ 1771 – 1 בדצמבר 1838) היה חרט בריטי, שנחשב כשייך למוצא גרמני, והיה רדיקל פוליטי.
ביוגרפיה

הול היה תלמידו של בנג'מין סמית' החרט, ועבד בשיטת הנקודות. הוא צוין כמייצר חריטות בשימוש בגיר על נייר.
הול, התקדם בפוליטיקה, בזמן מהומות ספא פילדס בדצמבר 1816 הוא לקח את הסיכון והסתיר את ג'יימס ווטסון, בנו של ג'יימס ווטסון (1766–1838) המנהיג הרדיקלי, וסייע לבריחתו לארצות הברית. הוא היה חלוץ בשימוש בלוחות פלדה להדפסת שטרות.
הול גר בקמדן טאון. הוא מת בלונדון, 1 בדצמבר 1838.
הול נודע בזכות דיוקנאותיו החרוטים הרבים, חלקם היו עבור דיוקנאות לספר של אדמונד לודג' "אישים מפורסמים של בריטניה הגדולה". הוא הועסק גם בחריטת רישומיו של הנרי קורבולד "עתיקות השיש במוזיאון הבריטי", וחרט, בין השאר, את ״החזיר שהרג את אדוניס״, בעקבות ציור של ריצ'רד ווסטאל. הול לא דחף את עצמו קדימה, ועבודתו הופיעה לעיתים קרובות תחת שמם של אחרים.
בשנות ה-20 של המאה ה-19, הול היה אחד המאמצים המוקדמים של טכניקת חריטת לוחות הפלדה שהחלו על ידי צ'ארלס וורן. אמנים אחרים בתחום הטכניקה הזאת ויליאם תומאס פריי וצ'ארלס מאר.
הול נישא למרי רייבנסקרופט, ונולדו להם ארבעה בנים שהלכו בעקבות מקצועו: בנג'מין, שהתאמן בתחריט לזמן קצר; ויליאם; פרנסיס; וצ'ארלס (נפטר ב-1882), שהתאמן גם בתור חרט. בן נוסף היה הנרי הול השחקן.
גלריה

ילד חולה שלקח תרופה
אליזבת אוסטין
ד"ר גונסון
לורד קניון
הערות שוליים

↑  Lee, Sidney, ed. (1891). "Holl, William". Dictionary of National Biography. Vol. 27. London: Smith, Elder & Co.
↑  Mark Bills; Peter Funnell; Jane Sellars; Barbara Bryant (24 September 2013). Frank Holl: Emerging from the Shadows. Philip Wilson Publishers. p. 55.
↑  "National Gallery of Art - Colorful Impressions: The Printimaking Revolution in Eighteenth-Century France". Retrieved 23 February 2016
↑  Chapman, Hilary. "Holl family". Oxford Dictionary of National Biography (online ed.). Oxford University Press.
↑  Henry Benjamin Wheatley; Peter Cunningham (24 February 2011). London Past and Present: Its History, Associations, and Traditions. Cambridge University Press. p. 131.
↑  Basil Hunnisett (1980). Steel-Engraved Book Illustration in England. David R. Godine. p. 24. ISBN 978-0-87923-322-8.

Wikimedia Commons has media related to William Holl.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AGSA: 10969  BNE: XX5370881  BnF: cb17040111w (data)  GND: 132814366  ISNI: 0000 0000 6685 3330  KulturNav: 9e93c4cc-ae9a-4cc9-bc88-84bdabbfcf9e  LCCN: no2001038335  NLA: 36044861  NTA: 371640652  RKD: 39147  SUDOC: 158559541  Trove: 1199795  ULAN: 500013569  VIAF: 3644434   WorldCat (עם VIAF): 3644434
הקול האנושי (סרט)

| --- | --- |

הכרזה העברית של הסרט
 בימוי:  פדרו אלמודובר 
 הופק בידי:  אגוסטין אלמודובר, אסתר גרסיה
 תסריט:  פדרו אלמודובר
 עריכה:  Teresa Font 
 שחקנים ראשיים:  טילדה סווינטון
 מוזיקה:  אלברטו איגלסיאס 
 צילום:  חוסה לואיס אלקאין 
 מדינה:  ספרד 
 חברת הפקה:  אל דסאו 
 הקרנת בכורה:  פסטיבל הסרטים של ונציה, 3 באוקטובר 2020  ספרד 21 באוקטובר 2020
 משך הקרנה:  30 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הקול האנושי (באנגלית: The Human Voice) הוא סרט קצר משנת 2020 שכתב וביים פדרו אלמודובר, על פי מחזהו של ז'אן קוקטו "הקול האנושי". הסרט מציג אישה (טילדה סווינטון), המחכה בדירתה לגבר שנטש אותה, והיא מצפה שיבוא לקחת את חפציו. זהו סרטו הראשון של אלמדובר בשפה האנגלית.
תמצית העלילה

אישה מלווה בכלב קונה גרזן בחנות לכלי עבודה. היא חוזרת עם הכלב לדירתה המהודרת, שעל אחד מקירותיה תלויה רפרודוקציה ענקית של הציור "ונוס וקופידון" של הציירת בת המאה ה-17 ארטמיזיה ג'נטילסקי. האישה חושבת על הגבר שעזב אותה שלושה ימים קודם לכן, לאחר ארבע שנות זוגיות. היא נסערת מאוד ועל סף קריסה נפשית. מתברר שהדירה היא למעשה תפאורה של קירות חסרי תקרה בתוך מחסן גדול. האישה לוקחת את הגרזן וחובטת בחליפת גבר שעל המיטה. היא משליכה כלי אוכל ומנפצת אותם, ואחר כך בולעת שלל גלולות ונרדמת במיטה, עד שהכלב מעיר אותה.
היא עונה לשיחת טלפון באמצעות אוזניות בלוטות', כך שפניה גלויות במשך כל השיחה. השיחה היא מהגבר שעזב אותה, והיא מתארת לו באריכות את מעשיה ומחשבותיה. הוא מגיב בקצרה לדבריה, אך דבריו אינם נשמעים לצופה, כך שהשיחה נראית כמונולוג ארוך של האישה. "אהבתי אותך כל כך", היא אומרת, ומספרת שדמיינה עצמה נועצת בו סכין. היא אומרת לו שמזוודותיו מחכות לו, ומציינת ש"ארבע שנים של אושר אתך, הן יקרות מפז". היא מפצירה בגבר שייקח את כלבו, המתגעגע אליו.
כשמתברר לה שהגבר לא מתכוון לבוא לקחת את חפציו אלא לשלוח שליח, היא מוחה: "אתה לא נפרד לשלום מאישה שאותה אהבת יותר מארבע שנים בשיחת טלפון", ומספרת לו על מצבה הנפשי המעורער.
השיחה מתנתקת. האישה לוקחת ג'ריקן ומתיזה נוזל דליק על קירות הדירה העשויים עץ. הגבר מטלפן שוב כדי להיפרד, והיא מבקשת ממנו שיביט לעבר ביתם. היא מציתה את הבית ויושבת ומביטה בלהבות, תוך שהיא ממשיכה לדבר אל הגבר, עד להגעת הכבאים, ואז היא מסתלקת עם הכלב.
הפקה והפצה

מחזהו של ז'אן קוקטו משנת 1928, "הקול האנושי", העניק בשנת 1988 השראה לסרטו של אלמודובר, "נשים על סף התמוטטות עצבים". בפברואר 2020 פורסם שטילדה סווינטון תשחק בסרט הקצר "הקול האנושי", שאותו יביים פדרו אלמודובר, לפי תסריט שאותו כתב כעיבוד חופשי למחזה זה של קוקטו.
צילומי הסרט תוכננו לאפריל 2020, אך נדחו עקב מגפת הקורונה. הצילומים העיקריים החלו ב-16 ביולי 2020, והסתיימו ב-27 ביולי. צילומי הסרט נעשו תחת מגבלות הקורונה, כפי שתיארה סווינטון: "הבנו בזמן שעשינו את הסרט: אנחנו באולפן, אנחנו עם צוות קטן, יחסית. הכל תחת ביקורת מלאה, בדקו אותנו כל הזמן, ופשוט עשינו את הסרט. ... אחרי שבריר שנייה, שבו הבנתי שיהיו חברי צוות שלעולם לא אזהה ללא המסכות שלהם, ניגשנו לצילום הסרט כמו שנהגנו תמיד לצלם: מעט דברים ישתנו בעולם החדש הזה, והרבה מאוד לא ישתנה".
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-3 בספטמבר 2020 בפסטיבל הסרטים של ונציה. ב-24 בספטמבר הוקרן הסרט בפסטיבל הקולנוע של ניו יורק, וב-17 באוקטובר הוקרן בפסטיבל הסרטים של לונדון. הקרנת הסרט בספרד החלה ב-21 באוקטובר. חברת Sony Pictures Classics רכשה את זכויות ההפצה בארצות הברית.
הערות שוליים

↑  Kohn, Eric (9 בפברואר 2020). "Pedro Almodóvar Reveals Post-Oscar Plans for New Short Film Starring Tilda Swinton — Exclusive". IndieWire. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lang, Jamie (10 בפברואר 2020). "Pedro Preps Post-Oscars Projects: Almodóvar to Film in English". Variety. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ציוץ של אגוסטין אלמודובר בטוויטר, 16 ביולי 2020 (בספרדית)
↑  ציוץ של אגוסטין אלמודובר בטוויטר, 27 ביולי 2020 (בספרדית)
↑   אלינור סטנפורד,  ניו יורק טיימס, "ואז הבנתי שיהיו חברי צוות שלעולם לא אזהה ללא המסכות", באתר הארץ, 14 בספטמבר 2020
↑  "TWO FILMS HAVE BEEN ADDED TO THE LINE-UP OF THE 77TH VENICE FILM FESTIVAL". Venice Film Festival. 3 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ramachandran, Naman (24 בספטמבר 2020). "BFI London Film Festival Adds Pedro Almodovar, Steve McQueen Titles". Variety. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Human Voice". Wanda Films.
↑  Fleming, Mike Jr. (23 בספטמבר 2020). "Sony Pictures Classics Acquires Pedro Almodovar New York Film Festival Short 'The Human Voice'". Deadline Hollywood. {{cite web}}:  (עזרה)
הפקר בית דין הפקר

בהלכה, הפקר בית דין - הפקר הוא כלל המופיע בתלמוד בהתבסס על המשנה והמקרא, ולפיו בית דין יכול להפקיר רכוש מבעליו ללא הצדקה משפטית-פורמלית, לפי ראות עיניו, בשיטה מקובצת בכתובות ג. הביא בשם התרא"ש שדין זה שייך רק שהיה פשיעה של האדם שממנו מפקיעים.
הר"ן הסביר על פי כלל זה את האפשרות של דיינים שאינם סמוכים לדון חלק מדיני ממונות.
תוקף הכלל

לכלל זה תוצאות מרחיקות לכת, שכן על פיו ניתן פורמלית לעקור דברים להם תוקף מהתורה, באמצעות שינוי המצב הממוני שעליו חל דין התורה. לדוגמה: לפי אחת השיטות, הפקעת קידושי כסף על ידי בית דין נעשית באמצעות הפקרת הכסף עמו קידש הבעל את האשה, וכך מתברר שהקידושין כלל לא חלו, כיוון שהאשה התקדשה בכסף שלא היה שייך לאיש המקדש. כמו כן חז"ל יכולים מתוקף דין זה לשנות את דיני הירושה הרגילים של התורה.
פרטי הכלל

במהות הכלל ישנם מחלוקות באחרונים בנוגע לכמה מהם:
ישנו דיון הלכתי בראשונים בשאלה האם בית דין יכול להעביר חפץ מאדם אחד לאחר, או שבכוחו רק להוציא חפץ להפקר. השיטה מקובצת מסביר, כי כוח בית הדין להפקיר דבר מסוים, עדיין אינו מקנה אותה להם, אלא בית הדין רק מפקיר את החפץ מבעליו הראשונים, ונותן רשות לשני לקנות את החפץ.
דיון נוסף עוסק בשאלה האם מעשה קנין שתוקן על ידי חכמים ותקפו רק מדרבנן, יהווה קנין גם לגבי דינים מדאורייתא מכח הפקר בית דין, כך שאפשר יהיה למשל לקדש בו אשה.
בתקופה המודרנית

כלל זה אף אפשר להצדיק את התקנת תקנות הקהל בקהילות היהודיות מבחינה הלכתית. הצדקה זו נעשתה באמצעות מספר היקשים. ראשית, ל"בית דין" יכולת להחליט דברים שלא מתוקף דין קבוע - הפקרת רכוש מהווה רק דוגמה לכך. שנית, בית דין הוא דוגמה למוסד המוסכם על הקהילה ומכאן ניתן לומר שנבחרי הקהילה אף הם עונים על קריטריון זה ועל כן יכולים להוסיף דין על הכתוב בתורה. זאת, כל עוד אינם עוברים על איסורים מפורשים שכתובים בתורה (מלבד התנאות על דיני ממון, אשר מותרות). כך גם בפסיקה הישראלית כלל זה הוזכר בין השאר כהצדקה לפעול לפנים משורת הדין.
הערות שוליים

↑  משנה, מסכת שקלים, פרק א', משנה ב'; תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף פ"ט, עמוד ב'.
↑  ראו מחלוקת "קצות החושן" ו"נתיבות המשפט" ("קצות החושן", סימן רל"ה, סעיף ד'; "נתיבות המשפט", סימן רל"ה, סעיף י"ג).
↑  שיטה מקובצת בתלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ק', עמוד א', ראו את מלוא דבריו בערך קניין הילוך#דרך הרבים.
↑  ראו "קצות החושן", סימן קצ"ד, סעיף ג'.
↑  נחום רקובר "המשפט העברי בפסיקת בתי המשפט בישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 290-291: "הפקר בית דין הפקר" - כלל המסייע לעשיית צדק ומניעת פרצות ותקלות. אתר דעת
| המשפט העברי |
| --- | --- | --- |
| בית דין והדיינים | סמיכת זקנים • ערכאות של גויים • איגרות בית דין • איסור הטיית משפט • איסור שוחד • כבוד הבריות במשפט העברי |  |
| סדר הדין | לא תגורו מפני איש • בצדק תשפוט עמיתך • דרישה וחקירה • דין מרומה • אנן סהדי |  |
| תובע ונתבע | כתב סירוב • הודאת בעל דין |  |
| דיני ראיות | עדות • כיוון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד • עדים זוממים • פסולי עדות • לא תישא שמע שווא • אין עד נעשה דיין • נמצא אחד קרוב או פסול • שטר • סימנים • קול |  |
| דיני טענות | טענת ברי • ברי ושמא • ספק וודאי • קים לי • מרא קמא • כופר הכל • מודה במקצת • מיגו  • טענו חיטין והודה לו בשעורין • טוען וחוזר וטוען • הוחזק כפרן |  |
| פסק בית דין | הכרעת רוב בדיינים • המוציא מחברו עליו הראיה • יחלוקו • יהא מונח עד שיבוא אליהו • כל דאלים גבר • שודא דדייני • פשרה • עביד איניש דינא לנפשיה • הפקר בית דין הפקר • חזקת ממון • תפיסה • גוד או איגוד |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא הלכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הר מוראן

| --- | --- |
מבט על ההר מאגם ג'קסון שלמרגלותיו
מבט על ההר מאגם ג'קסון שלמרגלותיו
 מידע כללי
 גובה:  3,842 מטר
 מדינה:  ארצות הברית 
 מיקום:  ארצות הברית ויומינג, ארצות הברית
 רכס הרים:  רכס טיטון
 העפלה ראשונה:  22 ביולי 1992 על ידי הארדי, ריצ' ומקנלתי
 קואורדינטות:  43°50′07″N 110°46′32″W﻿ / ﻿43.83528°N 110.77556°W﻿ / 43.83528; -110.77556
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה מוראן(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה מוראן(למפת ויומינג רגילה) שאיין קספר לאראמי ג'ילט ילוסטון גרנד טיטון מגדל השטן מונטנה קולורדו יוטה א י י ד ה ו  ד ק ו ט ה  ה ד ר ו מ י ת  נ ב ר ס ק ה מוראן(למפת ויומינג מוגדלת) שאיין קספר לאראמי ג'ילט ילוסטון גרנד טיטון מגדל השטן מונטנה קולורדו יוטה א י י ד ה ו  ד ק ו ט ה  ה ד ר ו מ י ת  נ ב ר ס ק ה מוראן
 
הר מוראן (באנגלית: Mount Moran) הוא הר הממוקם בפארק הלאומי גרנד טיטון שבמערב מדינת ויומינג שבארצות הברית. ההר נקרא על שמו של תומאס מוראן, אמן באסכולת נהר הדסון. הר מוראן מהווה חלק מרכס טיטון (שהם בעצמם שלחה של הרי הרוקי) והוא השני בגובהו ברכס זה (לאחר הר גרנד טיטון) וממוקם בחלקו הצפוני של הרכס. גובה ההר 3,842 מטרים, ולמרגלותיו שוכן אגם ג'קסון. פסגתו של ההר מכוסה בשלג במשך רוב רובם של ימי השנה, ויש עליו אף מספר קרחונים.
במהלך רוב השנה, פסגת הר מוראן מכוסה בשלג, וישנם קרחונים קטנים על מדרונותיו, ביניהם קרחון סקיורי (Skillet Glacier) וקרחון דראגר (Drangon Glacier). האגם ג'קסון, השוכן למרגלות ההר, מהווה מוקד משיכה פופולרי למטיילים ולצלמים המגיעים לאזור. בשל הגישה המורכבת לפסגת ההר והצורך בטכניקות טיפוס מתקדמות, ההר מהווה יעד למטפסים מנוסים בלבד.
הכיבוש הראשון של פסגת הר מוראן התרחש ב-22 ביולי 1922, כאשר מטפסי ההרים לגראנד הארדי, בנט מקנלתי ובן ריצ' הצליחו להגיע לפסגה. מאז, ההר הפך לסמל של הפארק הלאומי גרנד טיטון ולמוקד טיפוס מוערך בקרב קהילת המטפסים.
הערות שוליים

1 2  Mount Moran : Climbing, Hiking & Mountaineering : SummitPost, www.summitpost.org
הר אבורסיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  1,113 מטר
 מדינה:  דרום סודאן דרום סודאן הרפובליקה המרכז-אפריקאית הרפובליקה המרכז-אפריקאית
 מיקום:  על גבול דרום סודאן והרפובליקה המרכז-אפריקאית
 קואורדינטות:  8°36′21″N 24°16′46″E﻿ / ﻿8.60583333°N 24.27944444°E﻿ / 8.60583333; 24.27944444
  (למפת הרפובליקה המרכז-אפריקאית מוגדלת) בנגי ברבראטי במבארי ביראו בוסנגואה סודאן דרום סודאן  הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו קונגו ק מ ר ו ן  צ'אדהר אבורסיין(למפת הרפובליקה המרכז-אפריקאית רגילה) בנגי ברבראטי במבארי ביראו בוסנגואה סודאן דרום סודאן  הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו קונגו ק מ ר ו ן  צ'אדהר אבורסיין
 
הר אבורסיין הוא הר במרכז אפריקה על גבול דרום סודאן והרפובליקה המרכז-אפריקאית. גובהו 1,113 מטר מעל פני הים והוא נמצא בתחום השיפוט של מחוז Haute-Kotto ברפובליקה המרכז-אפריקאית ומחוז מערב בחר אל-ע'זאל בדרום סודאן.
השינה הגדולה

| --- | --- |

עטיפת הספר בהוצאת כתר, 2005.
 מידע כללי
 מאת:  ריימונד צ'נדלר 
 שפת המקור:  אנגלית אמריקאית 
 סוגה:  מתח, רומן
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס 
 הוצאה
 הוצאה:  אלפרד א. קנופף 
 מקום הוצאה:  קולומביה 
 תאריך הוצאה:  1939 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת מועדון הבולשת, הוצאת כתר
 תאריך:  2005
 תרגום:  מנחם בן-אשר, דוד חנוך
 מספר עמודים:  231
 פרסים
 רשימת 100 הספרים של המאה של לה מונד 
 סדרה
 ספר קודם:  Perchance to Dream 
 הספר הבא:  Farewell, My Lovely, Perchance to Dream 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002490956, 003786169
 
השינה הגדולה (באנגלית: The Big Sleep) הוא רומן הביכורים של ריימונד צ'נדלר, שיצא בשנת 1939. גיבור הספר הוא גיבורו הקבוע של צ'נדלר, הבלש הפרטי פיליפ מרלו.
עלילת הספר

העלילה נפתחת כאשר מרלו נשכר על ידי גנרל סטרנווד הקשיש והחולה לטפל במקרה סחיטה המערב את בתו הצעירה, כרמן. עד מהרה מתברר למרלו שפרשת הסחיטה קשורה גם בראסטי ריגן, בעלה הנעדר של בתו הגדולה של הגנרל, ויוויאן, וקצין לשעבר במחתרת האירית. כמו כן מוצא עצמו מרלו נאבק במאפיונר אדי מארס ובאנשיו.
מרלו מתואר בספר כגבר קשוח, ציני, חד לשון ושנון, המתנגש לעיתים קרובות עם אנשי המשטרה המרובעים, פועל בסביבה העירונית המאוכלסת בלוס אנג'לס, ונע בין בתי פאר של לקוחות עשירים לבין הסמטאות האפלות בשולי הכרך. גובהו כמטר ושמונים והוא שוקל כשמונים וחמישה קילוגרם. הוא שותה ויסקי (בעיקר בורבון) וברנדי. אף כי הוא שותה כמויות גדולות של אלכוהול ואם זאת כמעט אף פעם אינו משתכר עד אובדן שליטה מלא או חלקי. למעשה האלכוהול לא מאט אותו כלל, רק מקהה את הכאב על מנת לאפשר לו להמשיך ללא לאות במרדף אחר פתרון התעלומה שלפניו. הוא לא בררן לגבי טיב המשקה שלו פרט לכך שיוגש בכוס אם כי גם את העיקרון הזה הוא מוכן לנטוש לעיתים עבור משקה הגון. מרלו הוא רווק כבן שלושים ושלוש ובעברו שימש כבלש משטרה וכחוקר במשרד התובע המחוזי של לוס אנג'לס.
לאורך הספר מתגלה מרלו כצלף הבקי היטב בשימוש באקדח. את שאר הפרטים על פיליפ מארלו משאיר צ'נדלר לפרשנותו של הקורא. לאורך הספר לא מצוין אירוע או מקרה בעברו של מארלו אשר הפכוהו למריר וציני מחד, ועם זאת לוחם בלתי מתפשר למען הצודק החלש והנדכא. עם זאת ישנם רמזים ופרטים על עברו לאורך הספרים. אחד הרמזים האלה, המגלה טפח מעברו של מארלו כחייל לשעבר, מתגלה בשיחתו של מארלו עם נוריס, רב המשרתים, בספר "השינה הגדולה". חברו היחיד הוא ברני אולס, החוקר הראשי של התובע המחוזי.
מהדורות בעברית

מסתרי משפחת סטרנווד / ריימונד צ'נדלר; עברית: מנחם בן-אשר, הוצאת מועדון הבולשת.
השינה הגדולה / ריימונד צ'נדלר; עברית: דוד חנוך, הוצאת כתר, 2005.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה

"השינה הגדולה" עובד גם לסרט אפל משנת 1946 בשם "התרדמה הגדולה" בבימויו של הווארד הוקס. בסרט מככבים המפרי בוגרט, בתפקיד החוקר הפרטי פיליפ מרלו, ולורן באקול. את התסריט כתבו במשותף ויליאם פוקנר, לי ברקט (אנ') וג'ולס פורטמן (אנ'). בשנת 1997 הסרט הוכרז בידי ספריית הקונגרס כסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
עיבוד נוסף לספרו של צ'נדלר, שנקרא אף הוא "התרדמה הגדולה" בוים בשנת 1978 על ידי מייקל וינר, ואת גיבוריו גילמו רוברט מיצ'ם ושרה מיילס.
הערות שוליים

↑  ריימונד צ'אנדלר, השינה הגדולה, הוצאת כתר, שנת 2005, פרק 2 עמוד 11, "אני בן שלושים ושלוש, למדתי פעם במכללה ואני עדיין מסוגל לדבר אנגלית אם יש צורך. במקצוע שלי כמעט אין בכך צורך. עבדתי בעבר אצל מר ויילד, התובע המחוזי, כחוקר. החוקר הראשי שלו אדם בשם ברני אולס, התקשר אלי ואמר שאתה רוצה לפגוש אותי. אני לא נשוי כי אני לא אוהב נשות שוטרים".
↑  ריימונד צ'אנדלר, השינה הגדולה, הוצאת כתר, שנת 2005, עמודים 119-120, "'מה אכפת לך? פשוט אל תסתבך והכול יהיה בסדר.' ידו ריחפה קרוב ללולאה העליונים במעיל הפתוח שלו. 'אני מסריח משוטרים,' אמרתי. 'אני עייף מכדי לדבר, עייף מכדי לאכול, עייף מכדי לחשוב. אבל אם אתה חושב שאני לא עייף מכדי לקבל פקודות מאדי מארס, נסה לשלוף את האקדח שלך לפני שאוריד בירייה את האוזן הטובה שלך.' 'שטויות. אין לך שום אקדח.' הוא הביט בי במבט יציב. גבותיו הכהות והקשות נצמדו זו לזו וזוויות פיו התעקלו מטה. זה היה אז, ' אמרתי לו. 'לא תמיד אני מסתובב ערום.' הוא נופף בידו השמאלית. 'בסדר. ניצחת. לא אמרו לי לירות באף אחד. אתה תשמע ממנו.' 'מאוחר מדי יהיה מוקדם מדי,' אמרתי, ופניתי לאט כשעבר על פני בדרכו לדלת".
↑  ריימונד צ'אנדלר, השינה הגדולה, הוצאת כתר, שנת 2005, פרק 31 עמוד 216, "'מה היה בבחור הזה, ריגן, שנגע כלכך לליבו?' רב המשרתים הישיר אלי מבט אף פניו נותרו חסרות הבעה באופן מוזר. 'נעורים, אדוני,' אמר "ועיניים של חייל.' 'כמו שלך,' אמרתי. 'אם יורשה לי לומר, אדוני, דומות למדי לשלך'".
↑  ריימונד צ'אנדלר, השינה הגדולה, הוצאת כתר, שנת 2005, עמוד 46.
↑  ריימונד צ'נדלר, "צרות הן המקצוע שלי", הוצאת מעריב, 2004, מתוך "אחרית דבר- הסופר ששנא סיפורים" מאת איתמר הנדלמן בן כנען, עמוד 223, "ישנה אנקדוטה מפורסמת על כך שהאוורד הוקס, הבמאי ההוליוודי הגדול, פנה אל צ'נדלר כשעיבד את השינה הגדולה (בכיכובו של האמפרי בוגארט) ושאל אותו 'מי בעצם רצח את הנהג?', צ'נדלר ענה לו שאינו יודע, אבל הבטיח לבדוק את זה. הוא הלך, קרא בספר שהוא עצמו כתב וחזר אל הוקס ואמר: 'אני לא יודע מי רצח את הנהג. מה זה משנה בכלל?'?"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb125190747 (data)  MusicBrainz work: d84c1f9d-e921-4ad6-829f-62b71e454457 
פוסטר הסרט
ויליאם אסטבורי

| --- | --- |

 לידה:  25 בפברואר 1898 סטוק-און-טרנט, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  4 ביוני 1961 (בגיל 63) לידס, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  פיזיקה, ביולוגיה
 מקום מגורים:  בריטניה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קיימברידג'  ג'יזס קולג', קיימברידג' 
 מנחה לדוקטורט:  ויליאם הנרי בראג 
 מוסדות:  אוניברסיטת לידס 
 תלמידי דוקטורט:  Florence Bell 
 פרסים והוקרה:  הרצאת קרוניאן (1945)  פרס אקטון (1935)  עמית החברה המלכותית 
 תרומות עיקריות
 מחקרי חלוץ בשבירת קרני רנטגן (מדפוסי השבירה של קרני האיקס ניתן להסיק את המבנה של החלבון) במולקולות ביולוגיות.
 
ויליאם אסטבורי (באנגלית: William Astbury; 25 בפברואר 1898 - 4 ביוני 1961) היה פיזיקאי וביולוג מולקולרי אנגלי, אשר ערך מחקר חלוצי בשבירת קרני רנטגן (מדפוסי השבירה של קרני האיקס ניתן להסיק את המבנה של החלבון) במולקולות ביולוגיות. עבודתו על קראטין סיפקה את היסודות עבור תגלית סליל האלפא של לינוס פאולינג. הוא גם חקר את מבנה ה-DNA ב-1937 ועשה את הצעד הראשון בהבנת המבנה שלו.
ויליאם אסטבורי בצעירותו

אסטבורי היה הילד הרביעי מתוך 7 אחים, הוא נולד בלונגטון, שהוא מחוז צפוני של סטפורדשייר באנגליה. אביו, ויליאם אדווין אסטבורי, היה קדר ופרנס את משפחתו בכבוד. לאסטבורי היה אח צעיר, בשם נורמן עמו חלק את אהבתו למוזיקה.
אסטבורי זכה במלגה לבית הספר התיכון של לונגטון. שם תחומי העניין שלו עוצבו על ידי המנהל וסגן המנהל, ששניהם היו כימאים. הוא הצטיין בלימודיו, ועקב כך זכה במדליית זהב מהדוכס של הסטרלנדס, ובמלגה המקומית היחידה אשר שלחה אותו למכללה בקיימברידג'. אחרי שני סמסטרים בקיימברידג' הופסקו לימודיו בשל שירותו במלחמת העולם הראשונה. בשל פרופיל רפואי נמוך וניתוח התוספתן הוא הוצב בקורק אשר באירלנד, והצטרף לשירותי הרפואה מלכותיים. מאוחר יותר הוא חזר לקיימברידג' וסיים את לימודיו. את שנתו האחרונה הוא סיים עם התמחות בפיזיקה.
אחרי שסיים את לימודיו בקיימברידג' החל אסטבורי לעבוד עם ויליאם הנרי בראג. בתחילה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, ולאחר מכן ב-1923 במעבדת דייווי פאראדיי במכון המלכותי של לונדון. סטודנטים שלמדו איתו כללו מדענים מוכרים כמו קתלין לונסדייל וג'ון דזמונד ברנל ואחרים. אסטבורי הראה התלהבות רבה בלימודיו, ופרסם מאמרים בנושא קריסטלוגרפיה קלאסית, והמבנה של חומצה טרטרית.
מחקריו בשבירת קרני איקס עבור חלבונים סיביים

ב-1928 אסטבורי קיבל מלגת מרצה באוניברסיטת לידס שם הוא חקר את תכונותיהם של חומרים סיביים כגון, סיבי קארטין וקולגן במימון תעשיית הטקסטיל (צמר עשוי מקארטין). החומרים הללו לא יצרו דפוסים חדים של נקודות כמו גבישים, אך הדפוסים הללו הציבו גבולות פיזיקליים עבור כל מבנה שהוצע עד אז.
בתחילת 1930, אסטבורי הראה שהיו שינויים משמעותיים בשבירת קרני ה-X עבור צמר או סיבי שיער לחים כאשר הם מתוחים בצורה משמעותית (100% מתיחה). המידע הצביע על כך שלסיבים הלא מתוחים היה מבנה מולקולרי סלילי החוזר על עצמו בצורה אופיינית כל 5.1 אנגסטרם (0.51nm). אסטבורי הציע מספר הצעות:
מולקולות החלבון הלא מתוחות יצרו סליל (HELIX) הוא כינה אותו צורת האלפא.
המתיחה גרמה לסליל להיפתח וליצור מבנה מוארך שאותו הוא כינה צורת הבטא (משטח בטא).
אף על פי שטעה בפרטיהם, המודלים של אסטבורי היו נכונים במהותם וחופפים את היסודות המודרניים של המבנה השניוני, סליל האלפא וגדיל הבטא (המינוחים של אסטבורי נשמרו עד היום), והתפתחו 20 שנה יותר מאוחר על ידי לינוס פאולינג ורוברט קורי ב-1951.
האנס נאורט היה הראשון שהראה כי המודלים של אסטבורי לא היו יכולים להיות נכונים בפרטיהם, משום שהם עירבו התנגשויות בין אטומים. מאמרו של נאורט והמידע של אסטבורי נתנו השראה לטיילור (H. S. Taylor) ב-(1941, 1942) ומוריס הוג'ינס (1943) להציע מודלים עבור קראטין שדמו מאוד לסליל האלפא. ב-1931 היה אסטבורי הראשון שהציע שקשרי המימן בין הגדילים (קשרי מימן בין קבוצות האמיד על הגדילים) תורמים לעיצוב המבנים החלבוניים. התובנה הראשונית שלו התקבלה בהתלהבות על ידי כמה חוקרים כולל לינוס פאולינג.
אסטבורי המשיך בכיוון גילוי המבנה של חלבונים באמצעות שבירה של קרני X, חלבונים כמו מיוזין, אפידרמין ופיברין. הוא הצליח להסיק מדפוסי השבירה של קרני ה-X שהמולקולות של חומרים אלה מסולסלות ומקופלות.
ב-1937 טורבג'ון קספרסון משוודיה שלח לו דגימה מוכנה של DNA מבלוטת התימוס של עגל. העובדה ש-DNA יצר דפוס שבירה הצביעה על כך שגם לו מבנה מסודר. אסטבורי דיווח שהמבנה של ה-DNA חוזר על עצמו כל 2.7nm ושהבסיסים שטוחים "ונערמים" אחד מעל השני במרחק של 0.34nm אחד מהשני. בסימפוזיון שנערך ב-1938 בקולד ספרינג הארבור, הצביע אסטבורי על כך שהמרווח של 0.34nm זהה גם בין חומצות האמינו בשרשראות פוליפפטידיות. (הערך המקובל היום עבור המרחקים בין הבסיסים בצורה B של ה-DNA הוא 0.332nm).
ב-1946 אסטבורי הציג מאמר בסימפוזיון בקיימברידג'. הוא ציין שהמרווחים בין חומצות אמינו והמרווחים בין הנוקלאוטידים (שהם בסיסים, אבני הבניין של ה-DNA וה-RNA) "לא היו טעות אריתמטית".
אסטבורי לא היה יכול להציע את המבנה הנכון של ה-DNA מהמידע הבסיסי שהיה בידיו. אולם, ב-1952 לינוס פאולינג השתמש במידע הלא מספק של אסטבורי כדי להציע את המבנה של ה-DNA אשר בסוף גם לא היה מדויק. אף על פי כן, התובנות של אסטבורי הובילו ישירות לעבודתם של מוריס וילקינס ורוזלינד פרנקלין, ומשם למבנה והצורה של ה-DNA אשר הוצעו על ידי פרנסיס קריק וג'יימס די ווטסון ב-1953. לקראת סוף חייו זכה בפרסים ותוארי כבוד.
השיעור

השיעור (בצרפתית: La Leçon) הוא מחזה בעל מערכה אחת שנכתב על ידי אז'ן יונסקו. הוא הועלה לראשונה ב-1951 בהפקה שבוימה על ידי מרסל קובליר (ששיחק גם כן את הפרופסור). קלאודה מנסרד שיחקה את המשרתת ורוזטה זוצ'לי שיחקה את התלמידה בהפקה זו. מאז 1957 המחזה הפך להפקה קבועה בThéâtre de la Huchette שבפריז יחד עם המחזה הראשון של יונסקו, הזמרת הקרחת. המחזה נחשב ליצירה חשובה בתיאטרון האבסורד על ידי מבקרים רבים.
עלילה

המחזה מתרחש בביתו של פרופסור בצרפת. הפרופסור, איש מבוגר יחסית (בערך בן 50-60), מצפה לתלמידה חדשה (בת 18). המשרתת של הפרופסור, אישה מעט צעירה יותר מהפרופסור (בערך בת 40-50), דואגת לבריאותו של הפרופסור. ככל שהשיעור האבסורדי מתקדם, הפרופסור מתעצבן יותר ויותר על (מה שהוא רואה כ) בורותה של התלמידה, והתלמידה נהיית יותר שקטה וותרנית. אפילו בריאותה מתחיל להידרדר, ומה שמתחיל ככאב שיניים הופך לכאבים עזים בכל חלקי גופה. ברגע השיא של המחזה, התלמידה נדקרת ונרצחת על ידי המורה. המחזה מסתיים בכך שהמשרתת מכניסה תלמידה חדשה לביתו של הפרופסור, וכך המחזה מסתיים בדיוק היכן שהוא התחיל - תחילת השיעור.