אליזבת בואן
חייה

אליזבת בואן נולדה בדבלין, אירלנד. הוריה הנרי צ'ארלס קול בואן ופלורנס קוֹלי בואן הביאו אותה אחר-כך לבואנס קורט (Bowen’s Court) בפראהי (Farahy), ליד קילדוררי, מחוז קורק, שם שהתה בימי הקיץ. כשאביה לקה בנפשו ב-1907, עברו היא ואמה לאנגליה, ולבסוף התיישבו בהייד. לאחר פטירתה של אמה ב-1912, גידלו את בואן דודותיה. היא למדה בבית הספר דאון האוס, אותו ניהל אוליב ויליס. לאחר שלמדה זמן מה בבית ספר לאמנות בלונדון, החליטה שכישרונה טמון בכתיבה. היא בילתה בחברתה של קבוצת בלומסברי ונהייתה חברתה הקרובה של רוז מקאולי, שסייעה לה למצוא מוציא לאור לספרה הראשון, אסופת סיפורים קצרים בשם Encounters ‏(1923).
ב-1923 נישאה לאלן קמרון, מנהל במערכת החינוך שעבד אחר-כך בBBC. הנישואים תוארו כ"נטולי מין, אבל כזוגיות מספקת." היא ניהלה רומנים שונים מחוץ לנישואים, בכללם רומן עם צ'ארלס ריצ'י, דיפלומט קנדי שהיה צעיר ממנה בשבע שנים, שנמשכו למעלה משלושים שנה. היה לה רומן נוסף עם הסופר האירי שון או'פוליין ומערכת יחסים עם המשורר האמריקאי מאי סרטון. בואן ובעלה התגוררו בתחילה ליד אוקספורד, שם התרועעו עם מוריס בורה, ג’ון ביוקן וסוזן ביוקן, ושם היא כתבה את הרומנים הראשונים שלה, בכללם The Last September‏ (1929). בעקבות פרסומו של To the North‏ (1932), הם עברו לקלארנס טאראס 2, ריג'נטס פארק, לונדון, שם בואן כתבה את The House in Paris‏ (1935) ואת The Death of the Heart ‏(1938).
ב-1930 הייתה בואן האשה הראשונה שירשה את ארמון המפטון קורט, אולם המשיכה להתגורר באנגליה והרבתה לבקר באירלנד. במהלך מלחמת העולם השנייה היא עבדה בשביל משרד המידע הבריטי, דיווחה מדיניותה של אירלנד, במיוחד בנושא הנייטרליות האירית.

השקפתה הפוליטית של בואן הייתה ברקיאנית-שמרנית.


במהלך ואחרי המלחמה היא כתבה ספרים על חוויותיה בזמן המלחמה בלונדון The Demon Lover and Other Stories ‏(1945) ו- The Heat of the Day ‏(1948). הוענק לה התואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית ב-1948.
בעלה יצא לפנסיה ב-1952 והם התיישבו בארמון המפטון קורט, מקום בו אלן קמרון נפטר מספר חודשים אחרי-כן. מאז שירשה אותה ביקרו אותה סופרים רבים בארמון המפטון קורט, בכללם וירג'יניה וולף, יודורה וולטי, קרסון מק'קאלרס ואייריס מרדוק. במשך שנים נאבקה בואן על מנת לשמור על הבית והרצתה בארצות הברית על-מנת להרוויח כסף. ב-1957 ידידה פטריק הנסי צייר את דיוקנה בארמון המפטון קורט. היא נסעה לאיטליה ב-1958 כדי לחקור ולהכין את A Time in Rome ‏(1960), אולם בשנה שאחרי-כן אולצה בואן למכור את ארמון המפטון קורט האהוב עליה. הוא נהרס ב-1960. אחרי שהייתה כמה שנים בלי בית קבע, התיישבה בואן לבסוף ב'קארברי', צ'רץ' היל, הייד ב-1965.
הרומן האחרון פרי עטה, "אוה טראוט" (1968), זכה בפרס לזכרו של ג'יימס טייט ב-1969 והיה מועמד סופר לפרס מאן בוקר ב-1970. אחר-כך, היא הייתה בין השופטים (ביחד עם ידידה סיריל קונולי) שהעניקה את פרס מאן בוקר לג'ון ברגר על ספרו G. היא שהתה בחג המולד של 1972 בקינסייל, מחוז קורק ביחד עם חבריה רב-סרן סטפן ורנון וליידי אורסולה ורנון (בתו של דוכס וסטמינסטר) אולם אושפזה עם שובה לביתה. שם ביקרו אותה ישעיה ברלין, סיריל קונולי, אורסולה ורנון, רוזמונד ליהמן, הסוכן הספרותי שלה ספנסר קרטיס בראון, וצ'ארלס ריצ'י.
אליזבת בואן הלכה לעולמה כתוצאה מסרטן הריאה בבית החולים לונדון ב-22 בפברואר 1973, היא הייתה בת 73 במותה. היא קבורה ביחד עם בעלה בחצר כנסיית פראהי, בסמוך לשער של ארמון המפטון קורט. יש שלט זיכרון לזכרה (שנושא את מילותיו של ג'ון ספארו) בכניסה לכנסיית סנט קולמן בפראהי, שם נערך יום לזכרה מדי שנה.
ב-1977 ויקטוריה גלנדינינג פרסמה את הביוגרפיה הראשונה על אליזבת בואן. ב-2009 פרסמה גלנדינינג ספר אודות מערכת היחסים בין ריצ'י לבואן, המבוסס על יומניה ומכתביה אליו.