stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדם ופול

| --- | --- |

 בימוי:  לני אברמסון 
 הופק בידי:  Jonny Speers 
 עריכה:  Isobel Stephenson 
 שחקנים ראשיים:  Tom Murphy בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוזיקה:  סטיבן רניקס 
 צילום:  ג'יימס מת'ר 
 מדינה:  אירלנד 
 חברת הפקה:  Speers Film, Element Pictures 
 הקרנת בכורה:  2004 
 משך הקרנה:  83 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  דרמה קומית, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  דבלין 
 תקופת התרחשות:  2003 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אדם ופול (באנגלית: Adam & Paul) הוא סרט דרמה קומית אירי משנת 2004 בבימויו של לני אברמסון, על פי תסריט מאת מארק או'האלורן. הסרט עוקב אחר יום בחייהם של שני חברים נרקומנים, אדם ופול, המשוטטים ברחובות דבלין בחיפוש אחר מנה נוספת. בתפקידים הראשיים מככבים טום מרפי ומארק או'האלורן. הסרט מציג בצורה נוגעת ללב ומשעשעת את מאבקיהם של השניים בעולם אדיש ולעיתים עוין.
הסרט אדם ופול זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר עבור לני אברמסון בטקס פרסי הקולנוע האירי, כמו גם היו מועמדים ב-8 קטגוריות בפרסי הקולנוע והטלוויזיה האירי השני כולל הסרט האירי הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר והמוזיקה הטובה ביותר.
עלילה

אדם ופול הוא סרט קומדיה אירי העוקב אחר יום בחייהם של שני חברי ילדות מדבלין, שהתמכרותם להרואין מובילה אותם למסע של ניסיונות נואשים להשיג כסף לסם. הסרט מציג בסגנון הומוריסטי ולעיתים אבסורדי את מעלליהם של השניים, הנקלעים למצבים בלתי צפויים ולמפגשים עם דמויות שונות בעיר. לאורך היום הם מנסים לבצע גניבות כושלות, מסתבכים עם גורמים מפוקפקים ולבסוף מוצאים את עצמם מתמודדים עם בריון מקומי, מה שרק מדרדר את מצבם.
צוות השחקנים

מארק אוהלורן בתור אדם
טום מרפי בתור פול
גרי מור בתור קלנק
אנתוני מוריס בתור ציפי
יון קאראמיטרו בתור איש בולגרי
דירדרה מולוי בתפקיד מריאן
מרי מורי בתור אורלה
פול רו בתור וויין
דייוויד הרליהי בתפקיד קיצר
איימון האנט בתור גרינגו
ביקורות

הסרט "אדם ופול" זכה לשבחים על תיאורו הרגיש והאותנטי של החיים בשולי החברה. המבקרים ציינו את המשחק המרשים של השחקנים הראשיים ואת הבימוי המדויק של אברהמסון. מבקרים רבים הצביעו על קווי הדמיון בין אדם ופול ל- מחכים לגודו מאת סמואל בקט .  מבקר הקולנוע בארי מונהאן ציין שזה בולט במיוחד באינטראקציות של הדמויות עם הגבר הבולגרי. באתר Rotten Tomatoes הסרט מחזיק בציון של 85% המבוסס על 12 ביקורות, עם הקונצנזוס: "תיאור נוגע ללב ומשעשע של חברות והתמכרות". באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 70 מתוך 100, המבוסס על 8 ביקורות, המעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל". אדם ופול קיבלו ביקורות חיוביות מהטלגרף, הטיימס ופרסומים אחרים בבריטניה. טיים אאוט נתן לסרט 5/5, וכינה אותו "מצחיק להפליא ונוקב באופן בלתי צפוי". פיטר בראדשו מהגרדיאן העניק לסרט 3 מתוך 5 כוכבים. לסלי פלפרין מהרדיו טיימס נותנת לסרט 3 מתוך 5, וקוראת לו "קומדיה מטופשת או טרגדיה סלפסטיקית, תלוי באיזו דרך מסתכלים על זה". טוטאל פילם נתן לסרט ציון של 2 מתוך 5, מתאר את הסרט כעגום.
הערות שוליים

↑  Winners 2004 | IFTA | Irish Film & Television Academy | Irish Film & Television Awards, www.ifta.ie
↑  Monahan 2006, p. 167.
↑  "Adam & Paul directed by Lenny Abrahamson starring Tom Murphy and Mark O'Halloran". Guerilla Films. אורכב מ-המקור ב-4 במרץ 2013. נבדק ב-16 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Magazine, TimeOut. "Adam & Paul". Time Out. נבדק ב-9 ביולי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Peter Bradshaw (3 ביוני 2005). "Adam & Paul | From". The Guardian. London. נבדק ב-16 בספטמבר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Adam and Paul | Film review and movie reviews". Radio Times. 3 ביוני 2005. נבדק ב-16 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Adam & Paul review". Totalfilm.com. 3 ביוני 2005. נבדק ב-16 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
שרה פריש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1948 (בת 77 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 
שרה פריש (נולדה בשנת 1948), שופטת בית משפט השלום פתח תקווה בדימוס. ממקימי המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט בהוד השרון, כיום[דרושה הבהרה] היא עובדת במשרד עורכי הדין "פריש, שפרבר, ריינהרץ ושות' ". עו”ד פריש משמשת בתפקידים ציבוריים רבים ומגוונים.
ביוגרפיה

פריש נולדה בישראל בשנת 1948. בשנת 1966 סיימה את הלימודים התיכוניים בבית ספר צייטלין. היא למדה משפטים באוניברסיטת תל אביב וב-1971 סיימה אותם. בשנים 1972–1980 עבדה בפרקליטות מחוז המרכז, כעורכת דין והתקדמה לדרגת סגנית בכירה ראשונה לפרקליט המחוז.
בסוף שנת 1980, כאשר הייתה בת 32, נבחרה לשופטת על ידי הוועדה לבחירת שופטים, ובכך הייתה לאשה הצעירה ביותר בישראל שמונתה לשופטת. דבר מינויה עורר דיון על רקע העובדה שלא שירתה בצה"ל ולא עשתה שירות לאומי, וכך הצליחה לצבור את עשר שנות הותק הנדרשות למינוי לשופטת בגיל כה צעיר. בינואר 1981 הושבעה לשופטת בבית המשפט השלום בפתח תקווה.
ב-31 בדצמבר 1994 פרשה מתפקידה כשופטת. עם פרישתה מכס השיפוט ועד שנת 2004 כיהנה כנשיאת מכללת שערי משפט, ובמקביל הקימה את משרד עורכי הדין יחד עם שותפה, עו”ד אהרון שפרבר.
במשך למעלה מ-20 שנה שימשה עו”ד פריש מרצה בתחום המשפט הפלילי, המשפט המבוים ורשלנות רפואית באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת שערי משפט.
בשנת 1998 מונתה לעמוד בראש ועדת המוניות של משרד התחבורה, ובהמשך הודחה מתפקיד זה על ידי שר התחבורה, מאיר שטרית.
כיהנה בדירקטוריונים של הקרן החדשה לירושלים, רשות שדות התעופה, רפאל ותש"ן והייתה חברה בוועדות איתור אחדות.
ב-12 באוגוסט 2019 הודיע מבקר המדינה מתניהו אנגלמן על מינויה של פריש לעמוד בראשות ועדת ההיתרים. שבוע לאחר מכן הודיעה פריש כי היא מוותרת על התפקיד נוכח הביקורת על מינויה והפיכת הוועדה ל"כדור משחק במגרש הפוליטי". זוכת תואר "יקירת העיר פתח תקווה" לשנת 2020.
הערות שוליים

↑  מארק שון, שרה פריש: "מי שגובה 800 דולר לשעה - לא בורר טוב יותר", באתר כלכליסט, 23 בפברואר 2009
↑  איה אורנשטיין, מדוע השופטת לא שרתה בצבא, מעריב, 21 בדצמבר 1980
↑  החשוד בארגון חטיפת הילד, מעריב, 10 באוגוסט 1973
↑  כתבי אישום על הריגה נגד מנהלי "בית טינה", דבר, 11 בספטמבר 1978
↑  מרדכי אלקן, קצינת משטרה פרצה בבכי בחקירתה - והשופט יעץ לתביעה להביא פחות עדים, מעריב, 2 בינואר 1979
↑  שרה פריש, באתר הרשות השופטת
↑  שין נגד שין, דבר, 17 בדצמבר 1980
↑  תגובות על מינוי שופטת, מעריב, 28 בדצמבר 1980
↑  הושבעו שופטים, דבר, 13 בינואר 1981
↑  הודעה על גמר כהונתו של שופט, ילקוט הפרסומים 4285, התשנ"ה, 23 בפברואר 1995, עמ' 2166
↑  אביעד גליקמן, סערת מינויי המבקר: העבר הבעייתי של יו"ר ועדת ההיתרים החדשה, באתר חדשות 13, 13 באוגוסט 2019
↑  הדס מגן, ‏סדר מקוצר, באתר גלובס, 13 באפריל 2004
↑   רויטל חובל, פחות משפטנים, יותר תומכי ליכוד: מבקר המדינה הודיע על מהפכה בוועדת ההיתרים, באתר הארץ, 12 באוגוסט 2019
↑  רויטל חובל, יו"ר ועדת ההיתרים החדשה פורשת: "הוועדה הפכה לכדור משחק במגרש הפוליטי", באתר הארץ, 19 באוגוסט 2019
↑  מתן דויטש, כבוד גדול: אלה 22 יקירי ויקירות העיר פתח תקוה לשנת 2020, באתר mynet‏ פתח תקוה, 7 במרץ 2021
נחום מליץ

אין תמונה חופשית
נחום מליץ (מֶלצַן) (כ' באייר תרנ"א, 28 במאי 1891 – 16 בנובמבר 1964) היה עיתונאי ומתרגם ישראלי, חבר מערכת "דבר".
תרגומיו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.  על פי הערך אצל תדהר, ישנם תרגומים נוספים: "הקבוצה והמושב" לב. רובשטיין, "השחקנית" להיינריך מאן, "האדם המת" לשלום אש, "ילדי הסערה" לליאון קוברין ו-"המשפחה" לה"ד נומברג..
הלל צייטלין, הדבוק: (לא מעלמא הדין): הערכה מפורטת; תרגם: נ’ מלצן, ירושלים הספר, תרפ"ו.
פרידה זרובבל, הייתי פליטה: מראות ורשמים מראשית המלחמה; מאידיש: נ’ מלצן, תל אביב: דבר, 1941. (נדפס לפני כן ב"אֹמֶר")
שלמה ברלינסקי, ירח אדום: סיפורים; תרגם מאידיש: ק. א. ברתיני; הסיפורים "זהב" ו"גדלות" תורגמו על ידי נ. מליץ, תל אביב: עם עובד, תשי"ד.
הערות שוליים

↑  על פי דוד תדהר, בסלובודקה שליד קובנה (דוד תדהר (עורך), "נחום מליץ (מלצן)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2179).
↑  דב כ"ץ, תנועת המוסר: תולדותיה, אישיה ושיטותיה, מהדורה ב, כרך ב, תל אביב: ביתן הספר, תשי"ד, עמ' 362. על פי מקורות אחרים, כיהן כראש ישיבה בביאליסטוק (דוד תדהר (עורך), "נחום מליץ (מלצן)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2179; חיים שור, אני מוריד אותו מהשמים, תל אביב: משרד הביטחון, תשס"א 2001, עמ' 68).
↑  צבי ב"ר מנחם שור, צבי וחמיד, וילנה: יהודה ליב מ"ץ, תרמ"ב 1882, באתר היברובוקס.
↑  הירש שור, הקדמה, בתוך: צבי וחמיד, וילנה תרמ"ב 1882, דף ב ע"א, באתר היברובוקס.
↑  רבי יצחק מלצן, בתוך: דוד זריצקי (עורך), תורת המוסר: מבחר שיחותיהם, אמרותיהם ותולדותיהם של גדולי המוסר, תל אביב: מוריה, תשי"ט, עמ' 66–77, באתר היברובוקס.
↑  והיה שמך עברי, דבר, 10 באוקטובר 1948.
↑  בית המשפט המחוזי תל־אביב–יפו, דבר, 22 בפברואר 1965
↑  נאסף בתנאים..., החרות, 3 ביוני 1910.
↑  הודעה על הנישואין, הפועל הצעיר, 23 בדצמבר 1910.
↑  ירושלים: טובה מלצן, דבר, 5 בפברואר 1935 (עם מותה).
↑  הודעה על הנישואין, דבר, 19 במאי 1937, שמה מופיע בכתיב מיושן: אממה.
↑  נחום מליץ באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  אמה מליץ (מינץ), דבר, מודעת אבל, 26 בינואר 1976.
↑  הייתי פליטה, דבר, מודעת פרסומת, 3 בפברואר 1941.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311633805171  ISNI: 0000 0004 0304 7285  VIAF: 298913048   WorldCat (עם VIAF): 298913048
יענקל'ה יעקובסון

| --- | --- |

יענקל'ה יעקובסון
 לידה:  5 בדצמבר 1951 (בן 73) פתח תקווה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
יענקל'ה (יעקב) יעקובסון (נולד ב-5 בדצמבר 1951) הוא מחזאי, במאי, שחקן, מספר סיפורים וסופר ישראלי.
חיים אישיים

יענקל'ה יעקובסון נשוי מאז שנת 1979 לזוהר יעקובסון, בעלת סוכנות שחקנים. להם שני ילדים: ליאור הבכור, עובד בסוכנות של אמו, וטל, שנפטרה ב-2009 ממחלת הסרטן. לזכרה כתב שני ספרי ילדים, "הג'וק" ו"26 תמונות", ב-2013.
פרסים והוקרה

2009 - פרס למפעל חיים מטעם פרס הבמה לילדים ונוער.
2008/9 – שישה פרסים להצגה "הקץ של העץ" בקטגוריית הצגת השנה לגיל הרך, מטעם פרס הבמה לילדים ונוער.
2005/6 - פרס הבמה לילדים ונוער להצגה "אבטיח".
2003 – שבעה פרסים להצגה "מוף ומוריס", פסטיבל חיפה להצגות ילדים.
1997 - יעקובסון נכלל ברשימת 100 מספרי הסיפורים הטובים בעולם בכתב עת בארצות הברית.
1996 – שמונה פרסים להצגה "הקץ של העץ", פסטיבל חיפה להצגות ילדים.
1986 - פרס מסקין על הצגת היחיד "הסיסמה עוגת קרם".
1987 - פרס מוגרבי לסרט הקצר "שלום למחסל" שבו שיחק יעקובסון את התפקיד הראשי.
אודות מחזותיו > אודות הצגות היחיד שלו

הסיסמה: עוגת קרם
סיפורו של איש מילואים צעיר בתקופת מלחמת לבנון הראשונה, שיחידתו מתמקמת על גג ביתה של משפחה מקומית. בין החייל לבת המשפחה בת ה-17 נוצרת מערכת יחסים מיוחדת, שבמהלכה מתגלה לחייל שהיא מחביאה את אחד מבני הכפר החשוד כמחבל. ההצגה בוימה על ידי ניקול קסל והציגה כאלף פעמים.
מבט לאחור: האיש עם המעיל והכובע
אוסף של שלושה סיפורי נעורים שלתוכם נשזר השחקן המפרי בוגרט, גיבור קולנועי שיעקובסון העריץ בנעוריו. עלתה לראשונה בסוף 1987.
ניסו 1
מוסכניק, בן דמותו של ה"ערס המצוי", אך מלא חן וממזריות. זה היה תרוץ עבור יעקובסון לומר דברים שרצה, כשהוא מסתתר מאחורי דמותו של ניסו המוסכניק.
ההצגה הופיעה כאלף פעמים.
לאן אתה רץ
סיפור שחלקו התרחש תוך כדי ריצה על הבמה. הרץ פוגש בדרכו איש המספר סיפורים בדרך ייחודית ומציב לו דרכם מעין מראה.
יענקל'ה יעקובסון בהצגת היחיד "סיפור קטן גדול"
ארז שפריר ואוהד שחר, בהצגה "מוף ומוריס"
יחזקאל לזרוב ואמנון וולף בהצגה "לב של מלך"
לזרוב ווולף, "לב של מלך"
ארז שפריר ודור צויגנבוים בהצגה "הרקדן"
ארז שפריר וניר רון בהצגה "הקץ של העץ"
שפריר ורון, "הקץ של העץ"
גולן אזולאי, בהצגה "הפר עם הפרח בפה"
ספרים שכתב

"הראש בעננים", איורים – חנן קמינסקי, הוצאת ביתן, 1987.
"ענן בכיס", איורים – יפעת גת, 2002.
"מוהה ובוהה"', איורים – יפעת גת, הוצאת קוראים, 2003.
"הג'וק", הוצאה עצמית, איורים - שירלי ויסמן, 2013.
"26 תמונות", הוצאה עצמית, איורים - שירלי ויסמן, 2013.
מחזות שכתב

| מחזה | במאי | תיאטרון | הועלה בשנים/ שנת ההפקה |
| --- | --- | --- | --- |
| פנטזיה בחרוזים |  | מועלה באופן עצמאי | החלה בשנת 1983 ומוצגת מאז |
| בעקבות התו האבוד | ישראל גוריון | תיאטרון הארצי לנוער | 1986 |
| ראשון בתיאטרון (כתיבה ביחד עם ישראל גוריון) | ישראל גוריון | תיאטרון אורנה פורת | 1985 |
| הקץ של העץ | דניאלה מיכאלי | פסטיבל חיפה להצגות ילדים | 1996 |
| המנהיג | ישראל גוריון | תיאטרון צוותא בשיתוף חניתה הפקות | 2000 |
| אורנה בנאי בהופעה | יענקלה יעקובסון ואורנה בנאי | טלית הפקות | 2000 |
| הפר עם הפרח עם הפרח בפה (ע"פ "הפר פרדיננד") | יענקל'ה יעקובסון | תיאטרון אורנה פורת | 2001-2000 |
| הרקדן | דניאלה מיכאלי | תיאטרון אורנה פורת | 1999 |
| אבטיח | יענק'לה יעקובסון | תיאטרון המדיטק | 2004 |
| מוף ומוריס | יענק'לה יעקובסון | הופק עצמאית | 2002 |
| הדוד הנק (מבוסס על סיפורים של אדוה בולה) | יענקל'ה יעקובסון | התחיל בסמינר הקיבוצים והמשיך במרכז סוזן דלל | 2006 |
| הקץ של העץ | יענקל'ה יעקובסון | קופרודוקציה בין תיאטראות החאן למדיטק | 2009 |
| לב של מלך | יענקל'ה יעקובסון | תיאטרון המדיטק | 2010 |
משחק > מחזות בהם שיחק בתיאטרון

תיאטרון באר שבע
| הצגה | מחזאי | במאי | תפקיד | שנה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אנטיגונה | ז'אן אנוי | ניקול קסל |  |  |
| מלכת שבא | סַמי גרונֶמן | צדי צרפתי |  | 1976 |
| אופרה בגרוש | ברטולט ברכט | אמרי גולדשטיין |  | 11 במאי 1977 |
| הלילה השנים עשר | ויליאם שייקספיר | חנן שניר |  | 29 ביולי 1976 |
| אנדורה | מקס פריש | תום לוי |  | 22 באוקטובר 1977 |
| הרולד ומוד | קולין היגינס | תיאודור תומא |  | 1977 |
| רומיאו ויוליה | ויליאם שייקספיר | יורם פאלק |  | 6 באפריל 1978 |
| החשבון | ג'והן הרברט | מיכאל ורשביאק | קוויני | אוגוסט 1978 |
| הצל | יבגני שוורץ | יוסף מילוא | מוכר פוסטרים ותליין | 11 בנובמבר 1978 |
| אסקוריאל | מישל דה גלדרוד | אמרי גולדשטיין |  | 1979 |
| ג'ורג' רנדן | מולייר | מירצ'ה מרוסין |  | 1979 |
תיאטרון לילדים ונוער (היום תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער)
| הצגה | מחזאי | במאי | שנה |
| --- | --- | --- | --- |
| מעלה קרחות | אפרים סידון | ציפי פינס | 1980 |
תיאטרון המדרגות
| הצגה | מחזאי | במאי | שנה |
| --- | --- | --- | --- |
| במושבת עונשין | עיבוד לסיפור של פרנץ קפקא | אשר צרפתי | 1980 |
תיאטרון נווה צדק
| הצגה | מחזאי | במאי | תפקיד | שנה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מחלקה 3, כיתה 1 | דליק ווליניץ | איציק ויינגרטן | המפקד | 1981 |
| עד מוות | על פי הספר "עד מוות" מאת עמוס עוז | דודי מעיין |  | 1981 |
| הפטריוט | חנוך לוין | עודד קוטלר | מספר תפקידים | 1982 |
| מחזור | רות זיו איל | רות זיו איל |  | במסגרת פסטיבל ישראל 1982 |
| טייסים | יוסי הדר | עודד קוטלר | ברוך | 1982 |
| עבירת מוסר | אתול פוגרד |  | חוקר | 1982 |
| גרושים מאוחרים (קופרודוקציה עם תיאטרון יובל) | שוש אביגל על פי ספרו של א.ב. יהושע | נולה צ'לטון | מספר תפקידים | 1983 |
| שחקנים משחקים שחקנים | איציק ויינגרטן | עודד קוטלר | מספר תפקידים | 1984 |
תיאטרון יובל, מרים עציוני
| הצגה | שנה |
| --- | --- |
לא עכשיו יקירתי: 1983
משחק > משחק בקולנוע

| סרט | תסריט | במאי | מפיקים | תפקיד | שנה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| העיט | יקי יושע לפי סיפור מאת יורם קניוק | יקי יושע | יקי יושע |  | 1981 |
| פסק זמן (סרט קצר, הוקרן בטלוויזיה) |  | יצחק חלוצי |  |  | 1983 |
| עדיין לא גן עדן | על פי מחזהו של פול קמבר | לואיס גילברט |  |  | 1985 |
| שלום למחסל (28 דקות) | יהודה בר-שלום, יצחק פלורנטין | יצחק פלורנטין |  | דרור | 1987 |
| רמבו 3 |  | פיטר מק'דונלד | באז פייטשנס (Buzz Feitshans), מריו קסאר, אנדרו ויינה |  | 1988 |
| האסונות של נינה | שבי גביזון | שבי גביזון | ענת אסולין, שבי גביזון, איילת אימברמן | איזי | 2003 |
| האחים מבורך | נדב לויתן | נדב לויתן | אורי סבג, דורון הלפרין, עינת ביקל | ויקי | 2003 |
משחק > משחק בטלוויזיה

| תוכנית | ערוץ | תסריט | במאי | תפקיד | שנה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אישה ושמה גולדה (מיני-סדרה בהפקת חברת פראמונט) |  |  | אלן גיבסון |  | 1982 |
| ארץ מולדת | הטלוויזיה החינוכית | חגית רכבי ניקוליבסקי | לאה ביירך | דמויות שונות | 1983-1981 |
| קרובים קרובים | הטלוויזיה החינוכית | אפרים סידון | יצחק שאולי | צביקה, תפקיד אורח | 1986 |
| כחול עמוק |  | רותי אפשטיין, אלון רוזנבלום | איילת דקל | בנדה | 1997 |
| פלורנטין | ערוץ 2 |  |  | אביהו שביט (אבא של תומר) | 1999-1997 |
משחק > תסכיתי רדיו

| תסכית | תוכנית | ערוץ | מחבר | במאי | שנה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| איים של חרדה | רדיו דרמה | רשת א' | ערן בניאל | ערן בניאל | 1980 |
| עוגת קרם | רדיו דרמה | רשת א' | יעקב יעקובסון | ניקול קסל | 1985 |
הערות שוליים

1 2 3  שוש אביגל, והוא לא ידע שהוא כזה, חדשות, 14 ביולי 1989
↑  שוש אביגל, ביקורת - תיאטרון - השלומפר האדיש והערבצ'יקה - 'עוגת קרם' מאת יעקב יעקובסון ובביצעו, כותרת ראשית, 11 ביולי 1984
↑  יוסי עוזרד, הפעלה רגישה של הזאטוטות, חדשות, 10 במרץ 1987
↑  ביקורות:
מיכל בעדני, עכבר העיר, ילד קטן מגלה את התשוקה, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2007
מיכאל הנדלזלץ, חבלי מוות, באתר הארץ, 9 במאי 2007
↑   מיה סלע, ספרי הילדים שעוזרים ליענקל'ה יעקובסון להתמודד עם האבל, באתר הארץ, 22 בדצמבר 2013
↑  עכבר העיר, הוכרזו הזוכים בפרסי התיאטרון לילדים ונוער, באתר הארץ, 10 בנובמבר 2009
↑  "מוף ומוריס" זכתה בפסטיבל הבינלאומי להצגות ילדים חיפה, באתר הארץ, 8 ביוני 2003
↑  שי בר יעקב, ידיעות אחרונות, 1 בספטמבר 2006.
↑  אליקים ירון, חינוך לתיאטרון, מעריב, 11 במרץ 1987
↑  יהודה ביטון, ביאליק, ויילד וגוטמן בפסטיבל  חיפה לתיאטרון ילדים, באתר הארץ, 3 באפריל 2001
↑  רותה קופפר, כלבלב מחפש שורשים, באתר הארץ, 10 ביולי 2003
↑  ביקורות:
נגה שביט-רז, "לב של מלך": פנטסיה בלב יער, באתר הארץ, 4 ביולי 2010
נורית אסיאג, עכבר העיר תל אביב, "לב של מלך": הצגה אינטליגנטית ורבת רבדים, באתר הארץ, 28 בספטמבר 2010
↑  ביקורות:
יוסי עוזרד, בכורה: -  שעת סיפור  - מבט לאחור, מאת יענקל׳ה יעקובסון ובביצועו, חדשות, 9 בנובמבר 1987
אליקים ירון, כנות זה לא הכל, מעריב, 9 בנובמבר 1987
↑  עידית שחורי, כה אמר המוסכניק, מעריב, 16 בינואר 1989
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011875469505171  VIAF: 7484167025415253390002   WorldCat (עם VIAF): 7484167025415253390002
יעקב גלר

אין תמונה חופשית
יעקב גלר (29 בנובמבר 1930, כסלו תרצ"א; וסלוי, רומניה - 23 בינואר 2022; פתח תקווה), היה היסטוריון שחיבר ספרים בנושאים יהודיים בעברית וברומנית.
גלר נולד לאליעזר גלר ולאיטה (יהודית) לבית הלוי. הוא נישא לדבורה, בתו של הרב יצחק כהן, ואב לארבעה ילדים.
לימודיו ועבודתו

ראשית לימודיו היה בתלמוד תורה. במקביל למד עברית בבית הספר הקהילתי "עשה-טוב" וכבר בגיל 10 דיבר בשפה העברית ובגיל 17 היה בעצמו מורה לעברית בבית הספר המקומי (במקביל ללימודיו התיכוניים). בסיום לימודיו התיכוניים ולאחר שעמד בבחינות הבגרות, למד טרימסטר אחד בפוליטכניקה של יאשי וב-22 במרץ 1951 עלה לישראל, למעברת נהריה. על סמך ידיעותיו בעברית התמנה כמורה לעברית בבית הספר הדתי בעכו ולאחר מכן בנהריה. בהמשך, ב-1954, היה למורה חייל שניהל בית ספר דתי, תחילה במטולה ולאחר מכן, ב-1956, בשלומי. ב-1960 עבר לפתח תקווה וניהל במשך שמונה שנים את בית הספר הממלכתי דתי בשכונת מחנה יהודה. במקביל למד באוניברסיטת בר-אילן, החל מ-1964, תולדות עם ישראל, ספרות עברית ולימודי תעודת הוראה לבתי ספר תיכוניים, לימודים שסיים בהצלחה ב-1969. הוא המשיך בלימודי תואר שני בתולדות עם ישראל וסיים אותם ב-1970.
במקביל, החל מ-1969, עבד כמורה בבית ספר תיכון ולאחר סיום לימודיו לתואר שני התחיל לימודים לתואר שלישי באוניברסיטת תל אביב. לצורך לימודיו נסע ב-1973 לרומניה, שם ערך מחקר היסטורי בארכיונים שונים. וב-1982 קיבל את התואר דוקטור.
גלר לימד תולדות עם ישראל, החל מ-1974, בשלוחה האוניברסיטאית בטבריה, במכללת בית ברל ובמחלקה ללימודי יסוד של אוניברסיטת בר-אילן. בשנת 2002 יצא גלר לגמלאות.
בשנת 2020 עוטר בתואר יקיר העיר פתח תקווה.
נפטר ב-23 בינואר 2022.
ספריו

מפתח לשאלות ותשובות מאת ר' אליהו מזרחי ור' אליהו ן' חיים, אוניברסיטת בר-אילן תשל"ו.
היהודים הספרדים ברומניה, תל אביב, אוניברסיטת תל אביב והמרכז לשילוב מורשת יהדות המזרח במשרד החינוך והתרבות, תשמ"ג.
צמיחתה ושקיעתה של קהילה, היהודים האשכנזים והספרדים ברומניה (1919-1941), תל אביב, מורשת תשמ"ה.
הרבנות ברומניה במאה העשרים, אוניברסיטת בר-אילן, תש"ס.
המלבי"ם - מאבקו בהשכלה וברפורמה. אורות יהדות המגרב, לוד, תש"ס.
העמידה הרוחנית של יהודי רומניה בתקופת השואה (1940-1944), אורות יהדות המגרב, לוד תשס"ג.
חכמי רומניה וזיקתם לא"י, פתח תקווה, תשע"ה
וואסלוי - "עיר ואם בישראל", תולדות יהודי העיר, העיירות והכפרים שבמחוז, תשע"ח
ממאמריו

כולל מולדביה וולכיה בארץ־ישראל, קתדרה 59 (1991), עמ' 56–82
הערות שוליים

↑  נושא התזה: "הישיבות בקיסרות העות'מאנית במאה השש-עשרה ((כולל א"י)), ארגונן, נהולן ושטות הלמוד".
↑  נושא התזה: הקהילה היהודית ברומניה הישנה ("הרגאט") בין שתי מלחמות העולם (1919-1941).
↑  מתן דויטש, כבוד גדול: אלה 22 יקירי ויקירות העיר פתח תקוה לשנת 2020, באתר mynet‏ פתח תקוה, 7 במרץ 2021
↑  הודעה על פטירתו, בעמוד הפייסבוק של רמי גרינברג, 24 בינואר 2022.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261649705171  BnF: cb15555474m (data)  ISNI: 0000 0000 6698 1885  LCCN: n83206340  VIAF: 8770018   WorldCat (עם VIAF): 8770018
הארייט טאבמן

| --- | --- |

 לידה:  מרץ 1822 מחוז דורצ'סטר, מרילנד, ארצות הברית
 פטירה:  10 במרץ 1913  (בגיל 91) אובורן, ניו יורק, ארצות הברית
 שם לידה:  Araminta Ross 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פורט היל 
 מקום מגורים:  ירושלים, תל אביב-יפו 
 כינויים נוספים:  מינטי, משה
 ידועה בשל:  מאבק בעבדות השחורים
 השקפה דתית:  נצרות 
 בן או בת זוג:  ג'ון טובמן (1844–1851) 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לנשים (1973)  היכל התהילה של נשות מרילנד (1985)  היכל התהילה של ניו ג'רזי 
 
הארייט טאבמן (באנגלית: Harriet Tubman;‏ מרץ 1822 – 10 במרץ 1913) הייתה לוחמת זכויות אדם אפרו-אמריקאית, ממתנגדי העבדות.
לאחר שברחה לחופשי בעצמה מעבדות, ערכה שלושה עשר מסעות לשחרור מעל 70 עבדים, חברים ובני משפחה, לחופש בקנדה, תוך שימוש במסילת הרכבת המחתרתית – רשת של בתי מחסה ונתיבי מילוט של מתנגדי העבדות. במהלך חייה עבדה כחוטבת עצים, כובסת, אחות וטבחית. כמתנגדת לעבדות היא סייעה להוציא לחופשי עשרות עבדים, ונתנה השראה לרבים אחרים לעשות כן באופן עצמאי. בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית שימשה במספר תפקידים כגון איסוף מודיעין, ארגון פליטים, הנהגת מרידות ואיסוף תרומות וכמו כן שימשה אחות. טאבמן הייתה האישה האמריקאית הראשונה שתכננה והובילה מבצע צבאי.
ילדות

הארייט טאבמן נולדה בשם ארמינטה רוז במחוז דורצ'סטר, מרילנד בשנת 1820 או 1821. היא הייתה הילדה החמישית מתוך תשעה ילדים (ארבעה בנים וחמש בנות) של בן והארייט "ריט" גרין רוז. משפחת רוז חיה חיי משפחה יציבים יחסית במטע גדול שהייה שייך לאנתוני תומפסון, מדרום למדיסון וולפורד במחוז דורצ'סטר, כשבן עבד כמפקח על כריתת עצים.
תומפסון היה הבעלים של בן רוז, והיה האב החורג של אדווארד ברודס שהיה הבעלים מבחינת החוק של ריט וכל ילדיה. כאשר אדווארד התבגר ועזב את בית אביו החורג בסביבות 1823, הוא עבר לחווה קטנה משלו ליד בוקטאון, כ-10 מייל מזרחית לחוות אביו, והפריד את ריט ואת ילדיה מבן.
כשהגיעה לגיל 6, היא הופרדה מאמה על ידי אדווארד ברודס, שהחל להשכיר אותה לאדוני עבדים אחרים. ראשית היא עבדה בביתו של בעל מטעים בשם ג'יימס קוק, שאשתו עבדה כאורגת, במטרה ללמד אותה את מלאכת האריגה. קוק שלח אותה לשמור על מלכודות אונדטרה והיה עליה לדשדש במים כדי לעשות זאת. פעם אחת היא נשלחה לעבודתה עם חצבת וההליכה במים גרמה לה לחלות קשות. אמה שכנעה את ברודס להחזירה הביתה. כמה מאדוניה האחרים התנהגו כלפיה באופן אכזרי מאוד, והיא נשאה צלקות של הלקאות עד יום מותה.
כנערה צעירה היא החלה לעבוד בשדות, ובמקום עבודה זה היא כמעט נהרגה. משגיח על עבדים רצה לקשור ולהצליף בעבד בשם בארט, בחנות מצרכים, וקרא להארייט ולאחרים לעזור לו. בארט ברח מהמשגיח החוצה והארייט עמדה בדלת כדי למנוע מרדף. המשגיח זרק משקולת ברזל במשקל קילו לעבר בארט אבל המשקולת פגעה בראשה של הארייט. לקח לה זמן רב להתאושש מהמכה הקשה שסדקה את גולגולתה, וכתוצאה ממנה היא סבלה מכאבי ראש, מנרקולפסיה או אפילפסיה קשה שגרמו להתקפי שינה פתאומיים למשך כל חייה. כתוצאה מהתאונה היא הוחזרה למעבידה, שניסה למכור אותה, אך הפציעה הקשה גרמה לכך שהלבנים התייחסו אליה כאל "סחורה שניזוקה" וסירבו לקנות אותה. במהלך תקופה זו מכר אדווארד ברודס שלוש מאחיותיה: לינה, מריה ריטי וסופה.
בתחילת שנות 1840 היא עבדה אצל ג'ון טי. סטיוארט, סוחר ובונה אוניות ממדיסון, דבר שקרב אותה לאביה ולקהילה שהייתה מוכרת לה משנות ילדותה.
כאשר הייתה בוגרת צעירה, היא שינתה את שמה להארייט, ייתכן שלכבוד אמה, או עקב המרת דת. בסביבות שנת 1844 היא נישאה לג'ון טאבמן, גבר שחור חופשי. כאשר היא נמלטה ממרילנד, הוא בחר שלא להצטרף אליה, אלא להמשיך את חייו במחוז דורצ'סטר בלעדיה, ונשא אישה אחרת. הוא נהרג במהלך ויכוח על אם הדרך ליד קיימברידג', מרילנד ב-1867.
בריחה

מינואר 1849 עד מרץ אותה שנה התפללה טאבמן לאלוהים שיטה את לב אדוניה וימנע ממנו למכור אותה ואת חבריה לעבדות בשדות הדרום העמוק (דבר שנחשב כעונש מוות על ידי עבדים ממדינות הדרום הצפוניות). אבל כשראתה שהוא אינו משנה ממנהגו, היא החלה להתפלל לאלוהים שיהרוג את אדווארד ברודס. לאחר תקופה קצרה הוא אכן מת כשהוא משאיר אחריו את אשתו, אליזה אן ברודס, ושמונה ילדים. טאבמן נתקפה חרטה עמוקה.
כדי לשלם את חובותיו הגדלים של בעלה המנוח ולהציל את החווה הקטנה שלה מעיקול, החליטה אליזה למכור כמה מעבדי המשפחה. טאבמן, שחששה מפני מכירה לארצות הדרום העמוק, החליטה לשחרר את עצמה. ב-17 בספטמבר 1849 הארייט ושני אחיה, בן והנרי, נמלטו לחופשי.
בן והנרי הוכרעו על ידי המרדף והפחד וחזרו לאחר שבועיים-שלושה. לעומתם, הארייט הייתה נחושה להגיע לחופשי. בדרכה לחופש בפילדלפיה, היא קיבלה סיוע מחברי התנועה לביטול העבדות, שחורים ולבנים, שתיחזקו את הסניפים האזוריים של מסילת הרכבת המחתרתית.
חוק העבד הנמלט 1793 היה חוק פדרלי שקבע כי עבדים שנמלטו למדינות בהן לא הייתה עבדות יוחזרו לאדוניהם, אך החוק כמעט ולא נאכף. חוק העבד הנמלט 1850 קבע עונש כספי של 1,000 דולר למרשלים שלא עצרו עבדים נמלטים, ועונש מאסר של חצי שנה וקנס של 1,000 דולר לאדם שסייע לעבד נמלט. על רקע החוק מ-1850 היה על הארייט לברוח לקנדה כדי שתוסר מעליה אימת העבדות.