stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קלרנס תומאס
תומאס כשופט

כמעט בכל פסק דין מצדד תומאס בעמדה השמרנית. על אף שפרשנים זיהו את עמדתו כקרובה ביותר לזו של אנטונין סקאליה, סקירה של מידת ההסכמה בין שופטים מ-2014 הראתה ששני השופטים הסכימו ב-91% מההחלטות, אחוז זהה למידת ההסכמה של תומאס עם סמואל אליטו ודומה למידת ההסכמה עם ג'ון רוברטס.
תומאס הוא טקסטואליסט (אנ'), כלומר רואה בלשון החוק (או החוקה) במשמעותה הרגילה, את המקור העיקרי (או הבלעדי) לפרשנות. כאוריגינליסט (אנ') הוא מפרש את לשון החוקה (והתיקונים לחוקה, וכן כל חקיקה של הקונגרס) על פי המשמעות המקורית (original meaning) שהייתה לטקסט בעת החקיקה. שותפו הבולט לגישה זו היה השופט אנטונין סקאליה. גישתם ביחס לאוריגינליזם שונה במקצת מאסכולה אוריגינליסטית אחרת המבכרת היצמדות לכוונתם של יוצרי החוקה
(original intent).
בניגוד לעמיתיו הוא אינו נזהר מלתמוך בביטול החלטות עבר כאשר הוא חולק עליהן.
גישתו לזכויות מורשעים ואסירים היא גישה נוקשה. הוא תמך בהוצאתם להורג של עבריינים הסובלים מפיגור שכלי ותהה האם יש זכות לאסיר לבקש פיצוי על אונס שחווה בכלא, בהתחשב בכך שחוויית הכלא מטבעה מחייבת הימצאות עם בני אדם אלימים ומסוכנים.
תומאס הצטרף להחלטה שהפסיקה את ספירת הקולות החוזרת בפלורידה בבחירות לנשיאות בשנת 2000 ובכך קבעה כי המנצח במדינה וממילא בבחירות הוא ג'ורג' ווקר בוש אשר ניצח על פי הספירה הראשונה.
עד 2020 המעיט תומאס להתבטא בדיונים בעל פה על תיקים בבית המשפט. יוצאת דופן הייתה התפרצות נזעמת שלו בעת דיון על הבערת צלבים בידי הקו קלוקס קלאן. הוא ביטא התנגדות חריפה להתרת מעשה זה, על אף שבדרך כלל, ברוחה של התפיסה המסורתית של החוקה, הוא תומך נלהב בחופש ביטוי פוליטי. בעקבות מגפת הקורונה עבר בית המשפט למתכונת של דיונים באמצעות שיחות ועידה טלפוניות, שבמהלכם כל שופט התבקש לדבר בתורו, בניגוד לנוהג עד אז, שאיפשר לשופטים להתערב בדיון כדי לשאול שאלות ללא סדר כלשהו. בעקבות שינוי זה החל תומאס לשאול שאלות באופן קבוע בדיונים. לאחר החזרה לדיונים פנים אל פנים, עבר בית המשפט לפורמט שבו תומאס שואל בדרך כלל את השאלה הראשונה וכן מתקיים סבב שבו כל שופט מדבר בתורו, כך שתומאס המשיך להשתתף בדיונים.
לפי תחקיר ארגון פרופבליקה מאפריל 2023, במשך שני עשורים יצא תומאס לחופשות משותפות עם איל הנדל"ן הארלן קרואו (אנ'), מיליארדר שתרם לרפובליקאים. תומאס לא דיווח על הטיולים ששוויים של כמה מהם נאמד במאות אלפי דולרים. בהודעה לעיתונות, טען קרואו שהוא ואשתו אירחו את בני הזוג תומאס כחברים והכחיש כי שוחח עמו אי פעם על תיקים שעומדים בפני בית המשפט. בהודעה שפרסם תומאס בעקבות הפרסום, הוא הגדיר את החופשות עם קרואו כ"אירוח אישי של חברים אישיים קרובים". הוא טען כי בתחילת כהונתו בבית המשפט העליון הוא התייעץ עם עמיתיו ועם אישים אחרים במערכת המשפט, שייעצו לו כי אירוח אישי על ידי חברים שאינם מעורבים בענייני בית המשפט אינו מצריך דיווח.
בתרבות הפופולרית

פרשת השימוע שהתקיים בסנאט האמריקאי לנוכח האשמותיה של אניטה היל כלפי תומאס, עובדה לסרט הטלוויזיה "באישור"(אנ') שהפיקה חברת HBO בשנת 2016. את דמותו של קלרנס תומאס גילם ונדל פירס, קרי וושינגטון גילמה את אניטה היל, וגרג קיניר שיחק בתפקיד הסנאטור ג'ו ביידן שניהל את השימוע. בסרט שולבו קטעי טלוויזיה אותנטיים מתקופת סיקור הפרשה.
הערות שוליים

↑  Libertarians Are More Racially Diverse Than Some May Realize, CATO, JUNE 13, 2016
↑  Congressional Research Service, "Supreme Court Appointment Process: Senate Debate and Confirmation Vote", October 16, 2020, pp. 12
↑  CBS News, "Flashback: Clarence Thomas: 'It's a High-Tech Lynching for Uppity Blacks'", September 17, 2018
↑  Jeremy Bowers, Adam Liptak, and Derek Willis, "Which Supreme Court Justices Vote Together Most and Least Often", The Upshot, New York Times, July 3, 2014
↑  Farmer v. Brennan, 511 U.S. 825 (1994(
↑  Devin Dwyer, "Clarence Thomas captivates with 63 questions on Supreme Court livestreams", ABC News, May 15 2020
↑  Joan Biskupic, "Supreme Court oral arguments are taking forever. The justices dissent – and then keep talking.", CNN, November 18 2022
↑  Joshua Kaplan, Justin Elliott and Alex Mierjeski, "Clarence Thomas and the Billionaire", ProPublica, APril 6 2023
↑  Harlan Crow Statement
↑   גרדיאן, מיליארדר מימן טיולי יוקרה לתומאס, באתר הארץ, 6 באפריל 2023
↑  ynet והסוכנויות, ב-500,000$ לאינדונזיה: מיליארדר רפובליקני מימן טיולי יוקרה לשופט עליון, באתר ynet, 8 באפריל 2023
↑  Ariane de Vogue and Tierney Sneed, "Justice Clarence Thomas says trips with billionaire didn’t need to be disclosed at the time", CNN, April 7 2023
↑   טלי קרופקין, הפרשה שהכניסה את "ההטרדה המינית" לכל בית בארה"ב חוזרת ומביכה את ג'ו ביידן, באתר הארץ, 19 באפריל 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273158305171  BnF: cb165270150 (data)  GND: 11906863X  ICCU: MILV127188  ISNI: 0000 0001 2120 5943  LCCN: n82137324  MusicBrainz: 3655b84a-f088-4a67-a5fa-d4b7b8abfc57  NARA: 10569295  NKC: osd2014803552  NTA: 110444329  SNAC: w61w3pfb  SUDOC: 197268897  Trove: 1182296  VIAF: 10647527   WorldCat (עם VIAF): 10647527
רוברט בורק

רוברט ארון בורק (באנגלית: Robert Heron Bork;‏ 1 במרץ 1927 – 19 בדצמבר 2012) היה שופט, משפטן וסופר אמריקני. הוא כיהן כפרקליט המדינה של ארצות הברית ה-35 מ-1973 ועד 1977, ולאחר מכן כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה. היה חבר המפלגה הרפובליקנית. ב-1987 ניסה הנשיא רונלד רייגן למנותו לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. בתום מאבק מר ונוקב סירב הסנאט לאשר את המינוי, והמילה "Bork" הפכה למטבע לשון בפוליטיקה האמריקאית, שפירושו לסכל את מינויו של שופט עליון.
קריירה משפטית

בורק רכש השכלה משפטית באוניברסיטת שיקגו. אחרי שירות במארינס פנה לעריכת דין פרטית. מ-1962 ועד 1975 היה פרופסור למשפט באוניברסיטת ייל.
מ-1972 עד 1977 שירת כפרקליט המדינה של ארצות הברית. מ-1973 עד 1974 שירת כתובע הכללי של ארצות הברית בפועל. בעקבות רצף הפיטורים הסדרתי שערך הנשיא ריצ'רד ניקסון לפרקליטיו ב"טבח מוצאי שבת" לאחר שסירבו להדיח מתפקידו את ארצ'יבלד קוקס, התובע המיוחד בפרשת ווטרגייט, הגיע תורו של בורק לעמוד בפני ההוראה, הוא בחר לציית לה ולא להתפטר.
ב-1982 מינה רונלד רייגן את בורק לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
השקפה משפטית

בורק גיבש לעצמו מוניטין של שופט שמרן במיוחד, המפרש את החוקה בצמצום. הוא נחשב לתומך נלהב של אוריגינליזם (אנ') וקרא לפרש את החוקה באופן שבו התפרשה בעת כתיבתה. תפיסה מרחיבה, דהיינו, אקטיביזם שיפוטי, על פי בורק, אינו אלא ביזיון שלטון החוק וכפיית דעותיו של השופט על הציבור.
בורק טען בין השאר שחופש הביטוי המובטח בתיקון הראשון לחוקה מתייחס אך ורק לביטוי פוליטי. לא למדעי, אומנותי או אחר. בורק סבר שאין זכויות נוספות שנגזרות מהזכות לפרטיות מעבר לאלו הקיימות בתיקונים ספציפיים בחוקה. לטענתו החוקה לא שוללת אך גם לא מבטיחה אפילו את הזכות להשתמש באמצעי מניעה עבור זוג נשוי (אנ'), בוודאי שלא את הזכות להפלות (פסק דין רו נגד וייד) או ליחסי מין חד-מיניים (פסק דין לורנס נגד טקסס). הוא טען שהעדפה מתקנת אסורה וביטול ההפרדה הגזעית (חוק זכויות האזרח 1964) היה לא חוקתי. מאוחר יותר, ב-1987, חזר בו מדבריו.
בורק נודע בהתנגדותו לאופן שבו יושמו חוקים להגבלים עסקיים, אשר לטענתו היו מוגזמים ופגעו בצרכנים. הוא הצטייר כמי שתומך ללא סייג בתאגידים הגדולים.
למרות שרוב הביקורת כלפי בורק הגיעה מהצד השמאלי של המפה הפוליטית, היו לו גם מבקרים ימנים. בעיקר בסוגיית נשיאת נשק. בורק עצמו תמך בתיקון השני לחוקה, המגן על הזכות של תושבי ארצות הברית לשאת נשק, אך התנגד, לפי דבריו, לפרשנות המתירנית של איגוד הרובאים הלאומי. בורק האמין שהמטרה האמיתית של התיקון השני הייתה להגן על הזכות של כל האזרחים לשאת נשק במסגרת מיליציות ממשלתיות.
לבורק הייתה השפעה על הפלג השמרני ביותר של בית המשפט, בו נמנו השופטים ויליאם רנקוויסט, אנטונין סקאליה וקלרנס תומאס.
המועמדות לבית המשפט העליון

ביולי 1987 הודיע הנשיא רייגן כי הוא מביא בפני הסנאט את מינויו של בורק לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. בתוך פחות משעה מהודעת הנשיא נשא הסנאטור טד קנדי את נאומו המפורסם: "אמריקה של רוברט בורק", שפתח את המסע למניעת אישור המינוי בסנאט.
”אמריקה של רוברט בורק”, אמר קנדי, ”היא ארץ שבה נשים ייאלצו לערוך הפלות בחצר האחורית, שחורים יישבו בדלפקי מסעדות מופרדים, משטרה חסרת מעצורים תפרוץ דלתות אזרחים בפשיטות ליליות, וילדים לא יילמדו על אבולוציה”. בתגובה לנאום השיב בורק כי "לא הייתה בו שורה אחת מדויקת".
הקבוצות שהתנגדו לבורק השתמשו בפרסומות טלוויזיה לגיוס דעת הקהל. כך למשל, בשל התנגדותו של בורק להגנה על הזכות לפרטיות מעבר למקרים המפורטים בחוקה, מתנגדיו חשפו את רשימת הסרטים ששאל מספריית הווידאו אליה היה מנוי (אם כי אלו התבררו כלא שערורייתיים).
במהלך השימוע שערכה ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית נשאל בורק לגבי עמדות שנויות במחלוקת שהביע בעבר, קרי; טענתו שחוק זכויות האזרח אינו חוקתי, תמיכתו במס קלפי ובוחן קריאה לבוחרים, חובת תפילה בבתי ספר ועוד. בורק ענה בהרחבה ותיאר התמתנות בחלק מהשקפותיו. הסנאט, שהיה בעל רוב דמוקרטי, דחה את מינויו ברוב 42–58. שני דמוקרטים הצביעו בעדו, שישה רפובליקנים הצביעו נגדו.
בהמשך מועמד אחר של רייגן נפסל גם הוא לאחר שהתברר כי נהג לעשן מריחואנה. בסופו של דבר מונה אנתוני קנדי, שנתפס כבעל עמדות מתונות.
לאחר דחיית מינויו

לאחר שלא הצליח להפוך לאחד מהשופטים העליונים ביכר בורק לפרוש מבית המשפט לערעורים והצטרף למכון היוזמה האמריקני, גוף חשיבה שמרני. הוא שב לאקדמיה והוציא שלל ספרים ומאמרים בהם פרש את השקפותיו. בספרו "צעידה לקראת עמורה" תקף בחריפות את תנועת שוויון הזכויות, עליית הפמיניזם, המהפכה המתירנית בשנות השישים והתנועה ההומוסקסואלית. על פי השקפתו, הערכים הליברליים שהשתלטו על ארצות הברית חותרים תחת ערכיה של תרבות המערב. ההחלטה המשפטית הליברלית-אקטיביסטית היחידה שבה הביע תמיכה הייתה פסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
כדי למנוע מבית המשפט לכפות את השקפותיו על הציבור הציע בורק תיקון חוקתי שיאפשר לקונגרס לבטל את החלטותיו. בשנת 2003 המיר בורק את דתו לקתוליות.
על בית המשפט העליון של ישראל

בורק לא צמצם את התעניינותו למשפט האמריקני בלבד. אחת מהתקפותיו החריפות ביותר הופנתה כלפי בית המשפט העליון של ישראל ונשיאו, אהרן ברק, שאותם הוא ראה כמופת וכסמל ל"השחתה המשפטית הבינלאומית" ואף כינה את גישתו של ברק "אימפריאליזם שיפוטי".
כותב בורק:
דמיין, אם יש ביכולתך, בית משפט עליון שקנה לעצמו את היכולת לבחור את חבריו, הוציא כוח מידי היועץ המשפטי והזרוע המבצעת, ביטל חקיקה ופעולות ממשלה כאשר לא הסכים עם המדיניות, שינה את משמעותו של דבר חקיקה, אסר על פעולות ממשלתיות בזמן אחד וציווה עליהן בזמן אחר, תבע לעצמו זכות לבטל אמצעים שננקטו לביטחון לאומי ומימש אותה. דמיין בית משפט עליון שיצר משפט חוקתי בהיעדרה של חוקה ממשית... בית המשפט העליון של ישראל עשה את כל אלו.
ולסיכום:
ישראל הציבה רף של אימפריאליזם שיפוטי שייתכן שלא ניתן לחצותו, ובשום מקום, יש לקוות מכל הלב, לא ישתוו לו. האירוניה העצובה היא שבית המשפט העליון פועל תחת חוק יסוד שמגדיר את ערכיה של ישראל כיהודית ודמוקרטית, ובהדרגה מעצב ישראל שאינה יהודית ואף לא דמוקרטית.
הערות שוליים

↑  "Conservative U.S. jurist Robert Bork dies at 85". Reuters (באנגלית). 2012-12-19. נבדק ב-2020-07-05.
↑  Robert Bork's Second Amendment, Law & Liberty, ‏2017-10-23 (באנגלית)
↑  Bronner, Ethan (2012-12-19). "A Conservative Whose Supreme Court Bid Set the Senate Afire". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-07-05.
↑   ROBERT'S RULES OF ORDER: A Conversation with Robert Bork, סרטון  באתר יוטיוב
↑  Kamen, Al; Walsh, Edward (1987-09-16). "BORK LAYS OUT PHILOSOPHY". Washington Post (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286. נבדק ב-2020-07-05.
↑  Joseph Blocher, Darrell A. H. Miller, The Positive Second Amendment: Rights, Regulation, and the Future of Heller, Cambridge University Press, 2018-09-13, ISBN 978-1-107-15869-6. (באנגלית)
↑  "BORK LAYS OUT PHILOSOPHY". Washington Post (באנגלית אמריקאית). 1987-09-16. ISSN 0190-8286. נבדק ב-2018-10-29.
↑  רוברט בורק, השופט, החרב והארנק, באתר ארכיון תכלת, ‏אביב 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007432798805171  PLWABN: 9810693526805606  BnF: cb133276701 (data)  GND: 118988603  ISNI: 0000 0001 1681 6467  LCCN: n50043777  LNB: 000120348  NARA: 10582415  NKC: xx0087811  NLK: KAC2018L8164  NTA: 06879990X  SNAC: w6rv17h8  SUDOC: 067020127  VIAF: 85884410   WorldCat (עם VIAF): 85884410 
בורק והנשיא רונלד רייגן (1987)
מפלגת ההגנה הלאומית

| --- | --- |
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 מייסד:  משפחת נשאשיבי
 תקופת הפעילות:  1934 – 1944
 אידאולוגיות:  לאומיות פלסטינית
 
מפלגת ההגנה הלאומית (בערבית: حزب الدفاع الوطني, חִזְב א-דִפָע אל-וַטַנִי) הייתה מפלגה לאומית בציבור הפלסטיני בתקופת המנדט בין השנים 1934–1944. המפלגה נוסדה על ידי משפחת נאשאשיבי וערבים נוצרים כהתארגנות הזרם האופוזיציוני ("המעארדיון") לזה של המפלגה הערבית הפלסטינית ("החוסיינים" או "המג'ליסיון").
היסטוריה

המפלגה הוקמה לאחר תבוסת ראע'ב נשאשיבי בבחירות לעיריית ירושלים בספטמבר 1934.
ועידת היסוד של המפלגה התכנסה ביפו ב-2 בדצמבר 1934. נכחו בה כאלף איש ונבחר בה ועד מרכזי ובו 12 חברים, שלושה מהם נוצרים, שייצגו את מרכזי הכוח של האופוזיציה: נשיא המפלגה היה ראש עיריית ירושלים המודח, ראע'ב נשאשיבי; סגן הנשיא היה סגן ראש-עיריית ירושלים, יעקוב פרג' (נוצרי). עם שאר חברי הוועד המרכזי נמנו בעיקר בכירים בשלטון המקומי: מוע'נם אליאס מוע'נם (פרוטסטנטי) וחסן צדקי אל-דג'אני - מזכירים; נמר אל-נאבלוסי - גזבר; עבד אל-רחמאן אל-תאג'י, חבר המועצה המוסלמית העליונה; עאסם אל-סעיד, ראש עיריית יפו; סולימאן עבד אל-רזאק טוקאן, ראש עיריית שכם; מוסטפא אל-ח'ירי, ראש עיריית רמלה, עאדל אל-שוא, סגן ראש עיריית עזה; עיסא אל-עיסא (נוצרי), בעליו של העיתון פלסטין; ועומר אל-ביטאר מיפו.
המפלגה הציבה את שלמות ארץ-ישראל בראש האידאולוגיה שלה, כשטח אחיד ובעל ייחוד שצריך להמצא בשלטון ערבי עצמאי. זאת בניגוד בולט לתפיסות הפאן-ערביות של מפלגת אל-איסתקלאל והמפלגה הערבית הפלסטינית. המפלגה הייתה המתונה ביותר בגישתה ליישוב מבין המפלגות הערביות. ב-1936 יוצגה המפלגה בוועד הערבי העליון שהנהיג את המרד הערבי הגדול ותמכה בשביתה הגדולה. במהלך חודשי השביתה והמרד ב-1936, איבדה המפלגה הרבה ממעמדה, אל מול כוחם העולה של החוסיינים. ברבות מעשי האלימות כנגד בריטים ויהודים יצא יו"ר המפלגה, ראע'ב נשאשיבי, חוצץ כנגד ההנהגה החוסיינית. עקב כך פרצו בשנים 1937–1938 סדרת אירועים אלימים שהגיעו בשיאם למאבק דמים של טרור ורצח בין מחנות החוסיינים והנאנשאשיבים ולפרישת המפלגה מן הוועד.
גם יחסה של המפלגה אל שלטונות המנדט היה מתון וראשיה ניסו למצוא דרכי פשרה עמו. כך למשל הייתה מפלגה זו היחידה שהודיעה על קבלת מדיניות הספר הלבן (1939), בניגוד לדעת הזרם הפלסטיני המרכזי, שראה גם בעלייה היהודית המוגבלת שהותרה במסגרת מדיניות זו סימן לגישה בריטית פרו-ציונית.
מצע המפלגה כלל להלכה את הסעיפים:
א) מאמץ להשגת עצמאות מוחלטת לפלסטין, שתבטיח את הריבונות הערבית.

ב) אי-הכרה בהתחייבויות בינלאומיות כלשהן העלולות להביא לידי פיקוח זר או השפעה חיצונית או מצב מדיני או אדמיניסטרטיבי הפוגע בעצמאות הארץ.
המפלגה חדלה להתקיים למעשה במהלך מלחמת העולם השנייה. במאי 1944 חזרה המפלגה לזירה הפוליטית, בהנהגת נשיאה ראע'ב אל-נשאשיבי. היא ערכה מספר כינוסים ופרסמה גילויי דעת בעיתונות, אך לא הצליחה להתגבש שוב ככוח כלל-ארצי, ורוב פעילותה התמקד במסגרות מקומיות.
לקריאה נוספת

יעקב שמעוני, ערביי ארץ ישראל, תל אביב תש"ז, עמודים 290, 293, 338, 346
הערות שוליים

↑  Zeedan, Rami (בפברואר 2020). "The Palestinian political parties and local self-governance during the British Mandate". The British Mandate in Palestine: 83–101. doi:10.4324/9780429026034-5. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1939-1929, עמ' 87, הערה 131.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 259.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, עמ' 293, הערה 28 (על פי עיסא אל-ספרי, פלסטין אל-ערביה בין אל-אנתדאב ואל-צהיוניה, עמ' 245-244).
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ה, עמ' 177.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 310742968   WorldCat (עם VIAF): 310742968
יהודה רידר

יהודה רידר (1928 - ג' באדר ה'תשע"ג, 13 בפברואר 2013) היה ראש המועצה המקומית הראשון של קריית ארבע. בשנות ה-50 היה מראשי מחתרת ברית הקנאים, וריצה עונש מאסר.
ביוגרפיה

נולד בגרמניה ב-1928 למיכאל ואסתר. עלה ארצה ב-1937, והיה מזוהה עם אגודת ישראל. לאחר קום המדינה היה מורה לעולים מתימן במעברת עין שמר, אך בשל טענותיו לכפייה אנטי דתית, אותן שטח מעל דפי העיתונות, הוא פוטר.
בתחילת שנות ה-50 היה מראשי מחתרת ברית הקנאים, והיה אמור להטיל רימון עשן לאולם הכנסת בעת הדיון על גיוס נשים לצה"ל. במאי 1951 נעצר עם שאר חברי המחתרת במעצר מנהלי. הוא הועמד לדין עם שלושת מנהיגי המחתרת הנוספים (בהם הרב מרדכי אליהו, שהמשיך לשמור על קשרי חברות עם רידר), הודה ב-25 סעיפי אישום וב-1952 הוא נידון לשנת מאסר בפועל. ב-1953 נעצר שוב בחשד להטמנת פצצה בבניין משרד החינוך בירושלים, אך שוחרר בערבות לאחר כשבוע מחוסר ראיות שקשרו אותו למעשה.
בשנות ה-70 היה סגן מנהל מחלקת התברואה בעיריית ירושלים.
לאחר כינון מועצה מקומית בקריית ארבע במרץ 1981 מונה לראש המועצה. כיהן בתפקיד עד ספטמבר 1982. שלושה שבועות לאחר מכן נעצר עם שלושה מתושבי היישוב בנסיבות שלא הובררו, ושוחרר בערבות למחרת לאחר ששיתף פעולה בחקירתו.
היה מראשי גוש אמונים, שם נמנה עם קבוצת "לאו"ר" (למען אחי ורעי) שתמכה בעצורי המחתרת היהודית.
נפטר בג' באדר ה'תשע"ג (פברואר 2013) ונקבר בהר המנוחות.
משפחתו

בתו נורית נישאה לרב ראובן בן אוליאל, רב היישוב כרמי צור. בנם עמירם בן אוליאל הורשע ברצח בני משפחת דוואבשה בדומא.
הערות שוליים

1 2  משטר הכפייה במחנות נמשך, הצופה, 23 בינואר 1950
↑  פסק הדין במשפט קנאי הדת, דבר, 26 במרץ 1952
↑  סניגורי עצורי המחתרת תובעים שחרורם או האשמתם, הַבֹּקֶר, 14 ביוני 1953
↑  גד ליאור, עובדי עיריית ירושלים - כמעט כולם מצטיינים, מעריב, 4 בינואר 1977
↑  תושבי קרית-ארבע נסערים מן "המעצרים המסתוריים הליליים", מעריב, 14 באוקטובר 1982
↑  יאיר פידל, הגוש התעורר ומתנצח, חדשות, 21 ביוני 1984
↑  קברו באתר Gravez
↑  חופי עמוס, "הילדים של המגזר": מסע בעקבות המצית מדומא, באתר nrg‏, 8 בינואר 2016
חיים ארנסט ורטהיימר

| --- | --- |

 לידה:  24 באוגוסט 1893 ברוהל, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  23 במרץ 1978 (בגיל 84) ירושלים, ישראל 
 ענף מדעי:  ביוכימיה
 מקום מגורים:  גרמניה, ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת היידלברג 
 מוסדות:  אוניברסיטת האלה-ויטנברג 
 פרסים והוקרה:  מדליית בנטינג (1964)  פרס ישראל (1956) 
 תרומות עיקריות
 חקר תפקיד הליפיד בבני אדם ובצמחים
 
ספסל אבן לזכרו של פרופ' ורטהיימר בשכונת רחביה
חיים אֶרנְסט וֶרְטְהַיְימֶר (בגרמנית: Haim Ernst Wertheimer;‏ 24 באוגוסט 1893 – 23 במרץ 1978) היה פרופסור לביוכימיה וחתן פרס ישראל לרפואה.
ביוגרפיה

ורטהיימר נולד בבִּיל (Bühl) שבדרום-מערב גרמניה, ולמד בעיר הולדתו ובבאדן-באדן. בשנת 1912 החל בלימודי רפואה בברלין, בון וקיל. בשנים 1914–1918 שירת בצבא כרופא בפלנדריה ובאיטליה וקיבל על שירותו את צלב הברזל (דרגה שנייה) ועיטור נוסף. בשנים 1919–1920 המשיך ורטהיימר בלימודי הרפואה באוניברסיטת היידלברג וסיים אותם שם.
בשנים 1920–1921 עבד כרופא בבית היתומים העירוני של ברלין. לאחר מכן התקבל לעבודה במכון לפיזיולוגיה של אוניברסיטת האלה, ועבד לצד אמיל אבדרהלדן. בשנת 1923 קודם ורטהיימר לדרגת פריבט-דוצנט, ובשנת 1927 לדרגת פרופסור חבר. עם עליית הנאצים לשלטון, בגרמניה הוא פוטר מעבודתו בעקבות חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, ושקל הצעות עבודה במעבדה לביוכימיה במוסקבה, במחלקה לפיזיולוגיה באוניברסיטת סון-יט-סאן בסין, וכן הצעה לשמש זמנית כמנהל המעבדה לכימיה של בית הספר לרפואה "הדסה" באוניברסיטה העברית בירושלים. על אף האי-ודאות שבמשך התפקיד האחרון, ורטהיימר עלה בשנת 1934 לארץ ישראל וקיבל עליו את התפקיד.
עבודתו בבית החולים "הדסה" ובאוניברסיטה העברית נמשכה עד 1963, כפרופסור לפתולוגיה פיזיולוגית ובהיותו ראש מדור הרוקחות (1942–1950) וראש המחלקה לביוכימיה (1953–1963). מחקרו המשותף בשנות הארבעים עם תלמידו בנימין שפירא עסק בתפקיד הליפיד בבני אדם ובצמחים והביא לקביעה בנוגע להיותם של אדיפוציטים כמקור להתפתחות שומן.
ורטהיימר זכה בפרס ישראל לרפואה לשנת 1956.
ברחוב אוסישקין ברחביה בירושלים יש ספסל אבן לזכרו.
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939

בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה. ראו: פרופ' חיים ארנסט ורטהימר: ההסדר העצבי הורמונלי של מחזור הדם (הוזמן לוויכוח, 31 במאי)
הערות שוליים

↑  בין המשתתפים (לפי א'-ב'): הנרי אונגר, יצחק איצקוביטש, מקס בוכמן, יחיאל קרל גוגנהיים, אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף), בנו גרינפלדר, אברהם דרוקמן, פריץ דרייפוס, פנחס וייל, חיים ארנסט ורטהיימר, פליכס זולמן, יעקב זס, רפאל משה חפץ, לודוויג פרדיננד מאייר, פליקס מנדל, דוד מרגלית, מכס מרכוס, אריה סדובסקי, רוברט פישר, יוסף פרגר, ברנרד צונדק, גאורג צונדק, הרמן צונדק, יוליוס קליברג, שמעון רוזנבאום, יהודה לייב רוקח, משה רחמילביץ'
↑  תוכנית הכינוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בא"י לשנת ה'תרצ"ט 1939, 30 במאי – 1 ביוני בבית הבריאות ע"ש שטראוס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269823205171  GND: 1054243972  ISNI: 0000 0000 6857 1070  VIAF: 98300108   WorldCat (עם VIAF): 98300108
יוסף (יופ)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 במאי 1893 Flamersheim, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  12 בספטמבר 1976 (בגיל 83) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  גרמניה 
 פרסים והוקרה:  פרס הרמן שטרוק (1965) 
 
יוסף "יופ" וייס (16 במאי 1893 – 12 בספטמבר 1976) היה יהודי-גרמני שבמסגרות שונות במשך שנות מלחמת העולם השנייה הנהיג קהילות של אסירים ובמשך ארבעה חודשים בשנים 1944-1945 שימש "זקן היהודים" במחנה הריכוז הנאצי ברגן-בלזן.
ביוגרפיה

יופ נולד בפלמרסהיים, גרמניה למשפחה ממוצא הולנדי (מחוזות לימבורג וצפון בראבנט) אשר היגרה לגרמניה בתחילת המאה ה-18. לאחר לימודים יסודיים בפלמרסהיים המשיך בלימודים גבוהים במכללה מסחרית. שירת שש שנים בצבא הגרמני, מהן ארבע במלחמת העולם הראשונה. הגיע לדרגת סמל וזכה בצלב הברזל דרגה 2. בשנת 1922 נשא לאישה את זמרת האופרה המפורסמת ארנה פאלק.
בשנת 1933 נעצר על ידי הנאצים אך הצליח לברוח להולנד, שם היה פעיל בפדרציה הציונית בהארלם והילברסום, בסיוע למהגרים גרמנים ופליטים יהודים ובהברחתם מחוץ לגבולות הרייך. בינואר 1942 נעצר והועבר למחנה וסטרבורק שם טיפל בכ-150 צעירים והקים בית ספר במחנה. במקביל עסק בזיוף מסמכים ורשימות ויצר קשר עקיף עם הוותיקן להצלת חלק מן העצורים.
בינואר 1944 הועבר לברגן בלזן שם שימש תחילה סגן ל"זקן היהודים" המושחת, היווני ז'אק אלבלא. בסוף דצמבר הפך למנהיג היהודים במחנה, והיה אחראי לניהול המחסן הפנימי.

בתקופה זו רשם יופ בקפידה את שמות הנספים במחנה וברשימת 15,000 השמות מופיעים גם שמותיהן של אנה פרנק ואחותה מרגוט, ומכאן ידוע על גורלן וסופן המר.

בכתבים שנמצאו לאחר מותו ניתן לקרוא כיצד עמל לבטל מטלות ועונשים שרירותיים של מנהלת המחנה, ועל התנאים הנוראיים ששררו במחנה, באחד מהמסמכים נמצא התיאור הבא על ליל הסדר בשנת 1945:
אותנו הזמינו לעשות את ה'סדר' עם הילדים בצריף היתומים. הופתעתי ביותר, והדבר ממלא אותי גם כעת בכותבי את הדברים גאוה, איך דאגו ה"אבא" וה"אמא" של היתומים, מר יהושע בירנבאום ואשתו הני בירנבאום, חרף כל ההשפלות והסבל, להכין לילדים 'סדר' על פי המסורת, עם כל ההסברים והקושיות והתשובות. אף קערת הפסח התאימה למנהג, אמנם עם תחליפים שונים במקום המצרכים המקוריים. מקומות הישיבה היו משני צדדים על ספסלים, ומשני הצדדים האחרים ישבו תשעים הילדים על הקומות התחתונות של המיטות בעלות שלוש הקומות. נוסף אלינו הוזמנו גם אלמנתו וילדיו של רב ראשי אחד ויתומיו של רב ראשי אחר שנפטרו מרעב לפני שבועות ספורים.
השירים זומרו; מעולם לא שמעתים יפים כל כך כפי שנשמעו בפי הילדים הללו. בסוף שרנו כולנו ביחד "לשנה הבאה בירושלים"! נרגשים עזבנו את בית הילדים, כדי לשוב חזרה אל המציאות. הייתי חייב ללכת למשרד כדי לערוך את רשימת השמות היומית של הנפטרים; היום מנתה הרשימה 596 שמות....
.
באפריל 1945 יצא עם אשתו ו-2400 אסירים מברגן בלזן לכוון טרזיינשטאט. אחרי שבועות של מסע דרך גרמניה עצרה הרכבת לבסוף ליד העיירה ברנדנבורג ב-23 באפריל 1945 על ידי הצבא האדום אשר שחרר את האסירים. מגפת הטיפוס שהשתוללה לאחר שחרור הרכבת גבתה את חייהם של כ-300 מן הנוסעים, לרבות חייה של ארנה וייס.
גם לאחר שחרורו עסק בפעולות הצלה. לאחר המלחמה עלה ארצה עם משפחתו. נפטר בירושלים.
בהמלצת מחבר הביוגרפיה שלו, האנס-דיטר ארנץ קראה עיריית פלמרסהיים ב-16 במאי 2013 רחוב על שם "יופ" יוסף וייס, בנוכחות אישים שונים ונציגי משפחתו מישראל.
לקריאה נוספת

Hetty E. Verolme: Wir Kinder von Bergen-Belsen. Beltz, Weinheim, Basel 2005.
Eberhard Kolb: Bergen-Belsen. Vom „Aufenthaltslager“ zum Konzentrationslager 1943-1945. 5. überarbeitete und stark erweiterte Auflage. Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 1996.
Alexandra-Eileen Wenck: Zwischen Menschenhandel und „Endlösung“. Das Konzentrationslager Bergen-Belsen. Schöningh, Paderborn, München, Wien, Zürich 2000.
Hans-Dieter Arntz: Judaica – Juden in der Voreifel. Euskirchen 1983.
Hans-Dieter Arntz: Josef Weiss, ein Held in der Zeit des Holocaust. In: Jahrbuch 2008 des Kreises Euskirchen. Euskirchen, 2007, S. 78–86.
Hans-Dieter Arntz: Der letzte Judenälteste von Bergen-Belsen. Josef Weiss - würdig in einer unwürdigen Umgebung. Aachen 2012.
Thomas Rahe: Höre Israel. Jüdische Religiosität in nationalsozialistischen Konzentrationslagern. Göttingen 1999.
הערות שוליים

↑  יהושע עמנואל, זכרונות מליל הסדר תש"ה במחנה ברגן בלזן |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291651805171  GND: 13801633X  ISNI: 0000 0000 5898 3223  LCCN: no2013058913  VIAF: 86170238   WorldCat (עם VIAF): 86170238