מערות קיזיל
סגנון הודו-איראני ראשון: ציורים "כתומים וירוקים" עדינים > תקופה 1: סגנון מוקדם "קלאסי" (בערך 300–400 לספירה) > המערות המצוירות המוקדמות ביותר > "מערת ההיפוקמפי" (מערה 118, 300–350 לספירה)

ב"מערת ההיפוקמפי" (מערה 118) ) ביקרה המשלחת הגרמנית השלישית בשנים 1906–1907 (אנ') שאף צילמה אותה, וגם המשלחת הצרפתית של פול פליו (אנ') בשנת 1907. חלקים גדולים מציורי הקיר הוסרו ונשלחו לגרמניה, במיוחד על ידי פון לה קוק ב-1914, שהסיר את הלונטות ואת דפנות הקמרון.
המערה מורכבת מחדר מלבני (3.6‏ x‏ 4.8 מטר), הכניסה בצד הארוך, ותקרתו יוצרת קמרון חבית רוחבי. בחזית המערה, הנגישה דרך דלת, היה בעבר חלל פתוח באותו רוחב, אולי מעוטר בציורים, עם שרידי גג פירמידה. שני החדרים מופרדים על ידי קיר בעובי מטר אחד. את הדגם של מערה מקומרת מסוג זה ניתן למצוא באתר הארכאולוגי קארה טפה (אנ') בצפון באקטריה, מהמאה ה-2–3 לספירה.
באמצע הקיר האחורי של החדר הפנימי הראשי ניצב ציור גדול (3.42 מ' רוחב ו-2.16 מ' גובה), עם סצנה לא מזוהה של מלך עם מלווים, אולי "המיומנות והמוזיקה בארמון השמיימי" (天宫伎乐). העמדות והתנוחות של הדמויות מזכירות את התבליטים של האתר הבודהיסטי נגארג'ונאקונדה (אנ') מהמאה ה-3–4 לספירה. מלך יושב במרכז, עם מלווים רבים המקיפים אותו, במיוחד אישה כמעט עירומה יושבת לשמאלו. הם עונדים עגילים עגולים כבדים עם עיצוב רוזטה מרכזי. עיצוב הפנים מזכירה את הפסל של האדה (אנ') בגנדהארה. התמונה ממוסגרת בצורה משוכללת על ידי חמישה שוליים דקורטיביים עוקבים עם רינסאו (אנ') של שריגי גפן הבר, המרמז על אמנות רומית.
צבעי ציורי הקיר הם גוונים שונים של חום, עם כתמים של ירוק בהיר, אך ללא כחול, המגדירים את מה שנקרא סגנון "כתום וירוק". במרכז התקרה יש מוטיבים של שמש וירח, שני נזירים וציפור עפה עם דמות אדם בטפריה.[73] דפנות התקרה מורכבות מהרים בצורת יהלום, שסביבם מוטיבים נטורליסטיים של בני אדם, בעלי חיים, אגמים ועצים, עיצוב אולי מהמזרח הקרוב שאומץ בדרך כלל במערות מאוחרות יותר בקיזיל. להקה של חיות פנטסטיות הפרידה בין התקרה לקירות הצדדיים. נראה שהסגנון הכללי מוקדם, ואולי נגזר מקשמיר וממערה 24 בבאמיאן.
הלונטות הגובלות בתקרה מציגות סצנות בודהיסטיות מעוטרות. קשה לזהות את הלונטה הימנית, אך נראה שהיא מייצגת מלך או בודהיסטווה המתכופף לעבר דמות לוחם. החלק התחתון מציג סצנה מלכותית, עם דמות על ספה מוקפת בדוואטות (אנ'). הלונטה השמאלית מציגה את מאיטריה (אנ') (הבודהה העתידי) בגן העדן של טושיטה (אנ'). מתחת לה ציור של הר סומרו מוקף על ידי נאגות שונות, דמויות של מאמינים ובעלי חיים.
דמויות קטנות של מאמינים כורעי ברכיים בטוניקות בגובה של כ-40 סנטימטרים, חלקם חמושים בפגיון, מופיעים לצד הפינות השמאלית והימנית של ציור הקיר האחורי: כנראה תורמים אצילים ועשירים מממלכת קוצ'ה מהמאה ה-4 לספירה. אחד התורמים מחזיק שלושה חרוטי קטורת בוערים. הוא לבוש בטוניקה פתוחה ששוליה מעוטרים ללא צווארון עם שרוולים צמודים. לטוניקה, שמגיעה מעט מעל הברך, יש חגורה. המכנסיים באותו צבע ובעלי אותם שוליים. הוא נועל מגפיים ארוכים אפורים עם רצועות צולבות העוברות מתחת לסוליה. הדמות מאחוריו אוחזת בזר ומעין מחתה לקטורת, לבושה במעיל שחור חגור עם שרוולים צמודים, עם שוליים אדומים, ושמלה ירוקה שופעת. השיער שלהם נחתך ישר עד לצוואר, סגנון תסרוקת המוזכר גם עבור אנשי קוצ'ה בספר ג'ין (אנ'), כרוניקה סינית מאותה תקופה. נזיר כורע ברך מופיע בסמוך לפינה השמאלית העליונה של ציור הקיר הראשי, בחלוק אדום ובעל שיער קצוץ בצבע אוכרה, עסוק בעיצוב צנצנת טקסית בעזרת פטיש, כשמאחוריו מופיע צייר לבוש טוניקה דומה לאלו של התורמים. בצד השני, אבל רק ראשו נשאר.
שחזור של ציור הקיר של הקיר האחורי
"מערת ההיפוקמפי", פרט מהתקרה
נזירים עם "שיער קצוץ בצבע אוכרה", על תקרת מערת ההיפוקמפי.
החלק הימני של המערה, כפי שצולם על ידי שארל נואט (אנ') ב-1907