מלחמת אל הסער בים
במקרא > הפולמוס והמלחמה

כבר בסוף המאה ה-19, עם גילוי ופיענוח אנומה אליש, ובראשית המאה ה-20 עם גילוי ופיענוח עלילות בעל וענת, הצביעו חוקרי מקרא כהרמן גונקל ומשה דוד קאסוטו על מוטיב של מלחמת האל המקראי בתהום, בים ובמפלצותיו. מוטיב זה נרמז לראשונה כבר בפסוק השני של התורה, וחוזר במקומות רבים נוספים. בעקבות גונקל וקאסוטו מסכימים היום חוקרי מקרא רבים שהמקרא מתפלמס עם אנומה אליש, עם מיתוס מלחמת אל הסער בים בשאר גרסאות מן המזרח הקדום, כמו המיתולוגיה הכנענית, ואף עם מיתוס מלחמת אל הסער בים אשר במקרא עצמו. זאת הוא עושה בעיקר באמצעות הדגשה כי אף הים עצמו, מפלצותיו וכל יצוריו נבראו על-ידי האל המקראי, ושהם ככלי-משחק בידו. למשל, "התנינים הגדולים" הם המין היחידי של יצורים הנזכר במפורש בשמו בעת בריאת בעלי-החיים בספר בראשית פרק א', ובתהילים ק"ד נכתב ”מָה רַבּוּ מַעֲשֶׂיךָ ה' כֻּלָּם בְּחָכְמָה עָשִׂיתָ מָלְאָה הָאָרֶץ קִנְיָנֶךָ. זֶה הַיָּם גָּדוֹל וּרְחַב יָדָיִם שָׁם רֶמֶשׂ וְאֵין מִסְפָּר חַיּוֹת קְטַנּוֹת עִם גְּדֹלוֹת. שָׁם אֳנִיּוֹת יְהַלֵּכוּן לִוְיָתָן זֶה יָצַרְתָּ לְשַׂחֶק בּוֹ” (תהילים, ק"ד, כ"ד–כ"ו). איילי-דרשן וחוקרים מודרניים אחרים מייחסים פולמוס זה בעיקר למקור הכהני. סיפור הבריאה הסדור, השליו וההרמוני בבראשית א' הוא, לדעת קאסוטו למשל, ניגוד מכוון לבריאה האלימה והכאוטית המתוארת באנומה אליש.
בנוף הטיפוסי הנגלה לאדם על חוף הים עשוי הים להידמות כמנסה באופן תמידי לעלות על היבשה, אך גליו נחסמים על החול ונסוגים לאחור. המקרא מתאר בפסוקי שירה שונים את האל אשר שם את החול כגבול לים ה"משתוקק" כביכול להציף את האדמה. במקרים נדירים ודרמטיים הים "מצליח" במעט ומציף את היבשה בעת סופה או צונאמי, וגם זה הוצג במקרא כמעשה האל. ועם זאת, במקומות רבים במקרא ובייחוד בשירה, כגון בספר תהלים, בספר איוב, בספר ישעיהו ובספר חבקוק, ישנם אף תיאורים אלימים ונמלצים של מלחמת האל בים וביצוריו:
”אַתָּה פוֹרַרְתָּ בְעָזְּךָ יָם שִׁבַּרְתָּ רָאשֵׁי תַנִּינִים עַל הַמָּיִם. אַתָּה רִצַּצְתָּ רָאשֵׁי לִוְיָתָן תִּתְּנֶנּוּ מַאֲכָל לְעָם לְצִיִּים. אַתָּה בָקַעְתָּ מַעְיָן וָנָחַל אַתָּה הוֹבַשְׁתָּ נַהֲרוֹת אֵיתָן” (תהלים, ע"ד, י"ג–ט"ו).
”בַּיּוֹם הַהוּא יִפְקֹד ה' בְּחַרְבוֹ הַקָּשָׁה וְהַגְּדוֹלָה וְהַחֲזָקָה עַל לִוְיָתָן נָחָשׁ בָּרִחַ וְעַל לִוְיָתָן נָחָשׁ עֲקַלָּתוֹן וְהָרַג אֶת הַתַּנִּין אֲשֶׁר בַּיָּם.” (ישעיהו, כ"ז, א').
”עוּרִי עוּרִי לִבְשִׁי עֹז זְרוֹעַ ה' עוּרִי כִּימֵי קֶדֶם דֹּרוֹת עוֹלָמִים הֲלוֹא אַתְּ הִיא הַמַּחְצֶבֶת רַהַב מְחוֹלֶלֶת תַּנִּין. הֲלוֹא אַתְּ הִיא הַמַּחֲרֶבֶת יָם מֵי תְּהוֹם רַבָּה הַשָּׂמָה מַעֲמַקֵּי יָם דֶּרֶךְ לַעֲבֹר גְּאוּלִים.” (ישעיהו, נ"א, ט'–י').
”ה' אֱלֹהֵי צְבָאוֹת מִי כָמוֹךָ חֲסִין יָהּ וֶאֱמוּנָתְךָ סְבִיבוֹתֶיךָ. אַתָּה מוֹשֵׁל בְּגֵאוּת הַיָּם בְּשׂוֹא גַלָּיו אַתָּה תְשַׁבְּחֵם. אַתָּה דִכִּאתָ כֶחָלָל רָהַב בִּזְרוֹעַ עֻזְּךָ פִּזַּרְתָּ אוֹיְבֶיךָ” (תהלים, פ"ט, ט'–י"א).
”הֲ‍יָם אָנִי אִם תַּנִּין כִּי תָשִׂים עָלַי מִשְׁמָר.” (איוב, ז', י"ב).
מרבית השמות האחרים הנזכרים במסורת המקראית של המלחמה: "ים", "תנין", "לוויתן", "נחש בריח", ו"נחש עקלתון", מקבילים לשמות הישויות בהן נלחמו בעל וענת בשירה האוגריתית. ואולם איילי-דרשן וחוקרים נוספים סבורים, בניגוד לקאסוטו, שהמקרא איננו ממשיך ישירות את המסורת האוגריתית, אלא שגם המקרא וגם המסורת האוגריתית הם ענפים מקבילים בספרות השמית-מערבית. סיוע לכך ניתן למצוא בביטויים האוגריתיים "לתן בתֿן ברח", המקביל בעברית ל"לוויתן פתן בריח" ולא ל"לוויתן נחש בריח", ו"בתֿן עקלתן" המקביל בעברית ל"פתן עקלתון" ולא ל"נחש עקלתון". היינו, בין אם השורש המקורי בביטויים אלו היה פ-ת-נ ובין אם נ-ח-ש, חל שינוי בענף אחד של המסורת שלא חל בענף האחר.