stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מורן קורס
קורות חיים > תוכניות טלוויזיה בהגשתה של קורס

"שוברות שתיקה" – תוכנית ראיונות העוסקת בנושאים מורכבים, בהם: אלימות במשפחה, לידות שקטות, מקרי רצח ועוד.
"צעירות 2022" - תוכנית בסגנון "מה השאלה" בערוץ כאן 11, המתמקדת בנושאים המעסיקים נשים ונערות בציבור הדתי.
"טיסות נכנסות" - סיפורים תיעודיים של טיסות חילוץ יהודים מאוקראינה
"מנהרת הזמן" - ראיונות עם נשים מובילות דעה
"לא מובן מאליו" – סיפורים אישיים מעוררי השראה
"גיבורות" – נשים מספרות על התמודדות מאתגרת והצלחה
"ילדים" - מורן קוראת סיפורים לילדים
מאז 2021, התארחו בתוכניותיה של מורן קורס יותר מ-200 נשים מובילות דעה בישראל, בהן: מרים פרץ, מירי רגב, סיון רהב-מאיר, הרבנית ימימה מזרחי, יובל דיין, עדן הראל, ד"ר חנה קטן, שולי מועלם-רפאלי, לאה שבת, ח"כ לימור סון הר-מלך, קורין גדעון, מור ממן, דין דין אביב, מורן אייזנשטיין, שרון רוטר נטלי דדון ועוד.
מורן קורס מתארחת בתוכניות שונות בערוצים 12, 13 ו-14, ברדיו קול חי, ברדיו קול ברמה ובכיכר השבת.
ספריה

"דבי, קיבלת מתנה", 2018, הוצאת חיש (יצא לאור במהדורה מורחבת ב-2023 בהוצאת אורות)
"הילד שהאיר את העולם", 2019
40 ואחת, הוצאת אורות, 2023
בנוסף הוציאה בשנת 2020, סדרת קלפים טיפוליים: "עומקים", "שיח והתבוננות" ו"כיוון ועוצמה".
חיים אישיים

בשנת 2004 נישאה לשי קורס. לזוג 6 ילדים והם מתגוררים באור יהודה.
מחאת הנשים (2018)

מחאת הנשים הייתה סדרה של פעולות, הפגנות ושביתה שנערכו בישראל ב-4 בדצמבר 2018 במחאה על אלימות נגד נשים בישראל, בעקבות רצח של 24 נשים בשנת 2018 עד לזמן תחילת המחאה. במהלך יום השביתה והמחאה התקיימו הפגנות בלמעלה ממאה מוקדים ברחבי ישראל. חברות וארגונים רבים אפשרו לעובדות ולעובדים לשבות ולהשתתף בפעולות המחאה. כן התקיימה עצרת מרכזית בכיכר רבין בתל אביב.
כיכר רבין בעת עצרת הסיום של מחאת הנשים
יוזמות ומארגנות מחאת הנשים במטה המחאה. מימין לשמאל: סתיו ארנון, דרור שדות, רותי קליין, ענת ניר, חן אריאלי, יארא כריים
הפעילה הפמיניסטית ענת ניר במהלך חסימת כביש במסגרת מחאת הנשים
רקע

ב-10 בספטמבר 2014 הוחלט על הקמת ועדה בין-משרדית דחופה לטיפול בתופעת האלימות במשפחה, בראשות המשנה למנכ"ל המשרד לביטחון הפנים. תפקידי הוועדה היו גיבוש תמונת מצב עדכנית בנוגע לתופעת האלימות במשפחה, גיבוש מדיניות ודרכי פעולה מומלצות וסנכרון בין משרדי הממשלה והארגונים הפועלים בתחום. הוועדה הגישה את המלצותיה ביוני 2016, ושר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים אימץ את המלצותיה והורה על הקמת ועדה נוספת – ועדה בין-משרדית לגיבוש תוכניות פעולה למימושה. ביוני 2017 אימצה עקרונית ועדת שרים למאבק באלימות בראשות השר לביטחון הפנים, גלעד ארדן, את עיקרי תוכנית הפעולה. ביולי 2017 החליטה הממשלה לאמץ עקרונית את עיקרי תוכנית הפעולה ליישום המלצות הוועדה הבין-משרדית וקבעה כי יש לפעול למימושה בהקדם האפשרי. מחקר שערך מרכז המחקר והמידע של הכנסת גילה כי ועדת השרים למאבק באלימות, שאימצה את עיקרי תוכנית הפעולה, לא קבעה את היקף התקציב שיוקצה לתוכנית זו ואת המקורות התקציביים למימושה.
עד לתחילת חודש דצמבר 2018 הגיע מספר הנשים הנרצחות בישראל למספר שיא של 24 נשים. חלק מהנשים נרצחו על רקע חילול כבוד המשפחה, חלקן על רקע פלילי וחלקן על רקע לא ידוע. טענת תנועת המחאה הייתה שכל 24 הנשים נרצחו על רקע מגדרי. בחודשים שקדמו למחאה התקיימו מספר הפגנות ויוזמות חקיקה בנושא, בין השאר יוזמה להקמת ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא רצח נשים שהופלה על ידי הקואליציה ועוררה סערה ציבורית, צעדת מחאה ביום המאבק הבינלאומי לאלימות כלפי נשים וביקורו של ראש הממשלה בנימין נתניהו במקלט לנשים מוכות בו הבטיח להקים ועדה בנושא, אף על פי שכבר הייתה קיימת.
בעקבות הירצחן של שתי נערות (יארה איוב וסילבנה צגאי) באותו השבוע, ארגוני נשים פמיניסטיים מכלל המגזרים בישראל, בהובלת הפעילות הפמיניסטיות ענת ניר ונאילה עוואד, בשם "דגל אדום" הכריזו על מצב חירום במסגרתו ייצרו ויתמכו בפעולות שטח, הפגנות, ואירועים.
במקביל, יזמו רותי קליין, סתיו ארנון ודרור שדות ב-27 בנובמבר 2018 שביתת נשים באמצעות אירוע (איוונט) בפייסבוק בשם "אני אישה אני שובתת" שתוכננה לתאריך 4 בדצמבר 2018 וקראו לכלל הציבור שלא לצאת לעבודה במחאה על אלימות כלפי נשים ובדרישה להעברת התקציב של 250 מיליון השקלים לתוכנית למניעת אלימות במשפחה למרות שחלק מהנשים מרצחו על רקע אחר.. היוזמות התחברו וארגוני הנשים הצטרפו לארגון השביתה המתוכננת ובשיאה עצרת המחאה המרכזית בכיכר רבין.
אירועי יום השביתה

במסגרת השביתה התקיימו בבוקר ה-4 בדצמבר 2018 מאות פעולות מחאה בהשתתפות עשרות אלפי נשים וגברים, בהן חסימות כבישים ברחבי הארץ, הגדולה שבהן מול קריית הממשלה בתל אביב. בין השאר התקיימו הפגנות גם בחיפה, ירושלים, תל אביב, באר שבע, באוניברסיטאות ובעשרות צמתים נוספים. בנמל התעופה בן-גוריון התקיימו שיבושים בלוח הזמנים בעקבות השביתה.
יוזמות השביתה קראו לכלל הציבור לשבות מעבודתו בשעה 10 בבוקר למשך 24 דקות בהן הם יצאו לרחוב ויעמדו לזכר 24 הנרצחות. חברות רבות במשק הישראלי וכן עשרות רשויות מקומיות, בהן עיריית תל אביב, עיריית ירושלים, עיריית חיפה, עיריית באר שבע, ועשרות רשויות מקומיות במגזר הערבי, הודיעו כי יאפשרו לעובדיהן ועובדיהם לשבות כדי להשתתף במחאה, מבלי שהדבר יסכן את העסקתם או יפגע בשכרם, חברות רבות שעובדיהם בחרו שלא לשבות נענו לקריאה לצאת בשעה 10:00 וקיימו מפגנים מחוץ למשרדים.
בשדרות רוטשילד בתל אביב הוקם אולפן שידור חי והוצגו מיצגי אמנות ומוזיקה, ארגון ויצו הוביל מצעד ארונות קבורה בשדרות שאול המלך בתל אביב וכן מגינת לווינסקי בדרום תל אביב יצאה הפגנה נגד אלימות מגדרית ורצח נשים אריתראיות. שדולת הנשים בישראל הוציאה "זכותון לשובתת" ופתחה את הקו החם לייעוץ משפטי למי שבוחרת לשבות. המפגינות נקראו ללבוש בבגדים בצבע שחור. לאורך כל השבוע שלפני השביתה התקיימו עשרות פעולות שטח ומיצגים, ביניהם צביעה של מזרקות מרכזיות באדום, תליית מודעות אבל לזכר הנרצחות והפגנות.
חברת האופנה comme il faut אף היא הצטרפה למאבק ועזרה לקדם יוזמה ספונטנית של קואליציית דגל אדום ועמותת לילה טוב להקמת מיצב ציבורי להעלאת מודעות והמשך המאבק באלימות נגד נשים בהשראת יצירה של האמנית המקסיקנית אלינה צ'ובט Elina Chauvet. במשך 5 ימים נאספו מאות נעליים שהועברו אל אותן הנשים שיצרו את המיצב ביום השיא של המחאה - 4.12.18 בכיכר הבימה. המיצג שכונה על ידי התקשורת "הנעליים המדממות" משך תשומת לב רבה והווה מוקד התעניינות תקשורתית.
נועה לוי, אחת מיוזמות הפרויקט, סיפרה בריאיון ל"חדשות הבוקר" על האמירה מאחורי הצבת הנעליים: "אנחנו קבוצה של פעילות חברתיות שהחליטו לעשות מעשה. יום השביתה מרגש, האמירה היא שאנחנו לא מקבלים יותר את ההתעלמות וההזנחה מצד הממשלה. האלימות כלפיי הנשים היא לא תופעת טבע אלא גל טרור של ממש. לסוג אחד של טרור מתייחסים אבל מתעלמים מסוג אחר של טרור, זו עובדה שתשתנה החל מהיום".
אירועי יום השביתה > עצרת המחאה בכיכר רבין

יום השביתה הגיע לשיאו בהפגנת המונית בכיכר רבין בו השתתפו למעלה מ-30 אלף בני אדם. העצרת הונחתה בעברית ובערבית על ידי נסלי ברדה וסמאח סליימה. בין הנואמות על הבמה היו קרובות של נרצחות: בתה של עליזה שפק שנרצחה בנתניה חודשים ספורים לפני המחאה, שיימא אבו שרך, אחותה של דועאא אבו שרך שנרצחה בלוד ואיילה יטמר, אחותה של אנקייאוש ימהרן שנרצחה על ידי בעלה בשנת 2003. כמו כן דיברו על הבמה יוזמות השביתה ופעילות פמיניסטיות ונשות ציבור, בהן: מלכה פיטרקובסקי, ענת ניר, מייסם ג'לג'ולי ומיכל גרא מרגליות. הופיעו יעל דקלבאום, קרולינה, קרן פלס ותאמר נפאר. רשתות הטלוויזיה המרכזיות בישראל הקדישו חלק ניכר משידוריהן למחאה, ושידרו שידורים ישירים במהלך היום ממוקדים שונים בארץ ומהעצרת בכיכר רבין.
המשך המחאה

כשבוע לאחר יום השביתה נרצחה אימאן עווד מעכו, על ידי בעלה. בעקבות כך הכריזו יוזמות השביתה על המשך המחאה וקראו לכלל הציבור לצאת ולהפגין בכל יום למשך 25 דקות, לזכר 25 הנרצחות ובקריאה לממשלת ישראל להעביר לאלת את התקציב שאושר למניעת אלימות במשפחה. בחסימת כבישים שנערכה מול קריית הממשלה בתל אביב נעצרו שתי מפגינות. כמו כן, הוציאו יוזמות המחאה מסמך דרישות בו כללו את אישור התקציב וכן עיגונו בחוק, הקמת רשות ממשלתית מתכללת שתרכז תחתיה את נושא המאבק באלימות נגד נשים ושינוי מדיניות מקיף במשטרת ישראל בכל הנוגע לטיפול בתיקי אלימות במשפחה ואלימות כלפי נשים. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת פתחו יוזמות השביתה בקמפיין "אני אישה אני בוחרת" בו הן קוראות למפלגות המתמודדות לכנסת ולבוחרים והבוחרות לשים על סדר היום זכויות נשים.
תוצאות והישגים

ועדת השרים לטיפול באלימות במשפחה, בראשות ראש הממשלה, התכנסה מספר פעמים לאחר המחאה וב-19 בדצמבר אישרה את העברת התקציב לתוכנית למניעת אלימות במשפחה והגדלתו מ-30 ל-50 מיליון שקלים לשנת 2019. בנוסף, בעקבות המחאה נרשמה עליה עלייה בתלונות על תקריות אלימות למשרד הרווחה וכן פניות של גברים שמעוניינים לצאת ממעגל האלימות למוקדי סיוע.
העיתון ידיעות אחרונות, בחר ביוזמות ומארגנות מחאת הנשים לרשימת "50 הגיבורים החברתיים של 2018".
ראו גם

אלימות כלפי נשים
נשים נגד אלימות
שדולת הנשים בישראל
רצח נשים בישראל על רקע מגדרי
הערות שוליים

↑   לי ירון, שנה וחצי לאישור התוכנית למניעת אלימות במשפחה: איש לא יודע היכן התקציב שלה, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2018
↑  רצח הנערה בתל אביב: "האמא הייתה שבורה ומפורקת", באתר חדשות 10, 27 בנובמבר 2018
↑  קלמן ליבסקינד, ‏מחאת הנשים: 24 נשים נרצחו השנה על רקע היותן נשים? לא ממש, באתר מעריב אונליין, 8 בדצמבר 2018
↑  הפגנות ברחבי הארץ במחאה על אלימות נגד נשים: "לא רוצות ועדות", באתר חדשות 10, 27 בנובמבר 2018
↑  מורן אזולאי, אלכסנדרה לוקש וניר כהן, הכנסת לא תצביע שוב על הקמת ועדה נגד רצח נשים: "הקורבנות לא גורמות לממשלה להתעורר", באתר ynet, 26 בנובמבר 2018
↑  דנה ירקצי‏, "נשים לזה סוף": מאות הפגינו בת"א נגד אלימות כלפי נשים, באתר וואלה, 25 בנובמבר 2018
↑  איתמר אייכנר, נתניהו בביקורת קשה על מערכת האכיפה: "אין ענישה לגברים מכים", באתר ynet, 25 בנובמבר 2018
↑  בר פלג, לי ירון, חשד לרצח בת 12 בת״א; מצוד מתנהל אחר בן זוגה של אמה, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2018
↑    עודד שלום, מוחות הברית, באתר "ידיעות אחרונות", 6 בדצמבר 2018
↑  אירוע "אני אישה אני שובתת" בפייסבוק
↑  איתי שיקמן, מכאן יצאה לדרך שביתת הנשים: דירת השותפות בת"א שהפכה לחמ"ל, באתר ynet, 3 בדצמבר 2018
↑  לי ירון, עשרות ארגוני נשים הכריזו על שביתה בשבוע הבא במחאה על האלימות נגד נשים, באתר הארץ, 29 בנובמבר 2018
↑  אדיר ינקו, אמיר אלון, ישי פורת, שחר חי, אילנה קוריאל, רענן בן צור, חסן שעלאן, אחיה ראב"ד ואיתי בלומנטל, מחאת הנשים: חסימות לסירוגין בת"א ובירושלים, טיסות עוכבו, באתר ynet, 4 בדצמבר 2018
↑   לי ירון, רשויות ברחבי הארץ התירו לעובדות לשבות במחאה על אלימות נגד נשים, באתר הארץ, 1 בדצמבר 2018
↑  שביתת הנשים ביום שלישי: חברות במשק מצטרפות לרשויות המקומיות, באתר ynet, 1 בדצמבר 2018
↑  דנה ירקצי, יואב איתיאל, מאיה הורודניצאנו, אבי אשכנזי‏, מיצג מצמרר בתל אביב וחסימות כבישים: כל פעילויות מחאת הנשים, באתר וואלה, 4 בדצמבר 2018
↑  "האלימות כלפיי נשים היא לא תופעת טבע, זה גל טרור", באתר news.xoox.co.il
↑  יונה לייבזון - ישן, ‏שביתת הנשים: העצרת המרכזית בת"א, באתר ‏מאקו‏, 4 בדצמבר 2018
↑  המאבק עולה מדרגה: מסמך הדרישות של הנשים נחשף, באתר ‏מאקו‏, 16 בדצמבר 2018
↑  אני אישה אני בוחרת: מחאת הנשים ממשיכה מהרחובות – לקלפיות, באתר onlife‏, 28 בינואר 2019
↑   לי ירון, התקציב לטיפול באלימות נגד נשים יגדל מ-30 ל-50 מיליון שקל ב-2019, באתר הארץ, 19 בדצמבר 2018
↑   לי ירון, מאז המחאה נגד אלימות כלפי נשים: עלייה בתלונות על תקריות למשרד הרווחה, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2018
↑  אמיר אלון, תלם יהב ויהודה שוחט, נגד אלימות, אפליה ועושק: 50 הגיבורים החברתיים של 2018, באתר ynet, 31 בדצמבר 2018
דרור שדות, סתיו ארנון ורותי קליין יוזמות שביתת הנשים, דצמבר 2018
מורן פרידמן

מורן פרידמן (נולדה ב-30 בינואר 1990) היא כדורגלנית ישראלית המשחקת לסירוגין כקשרית וכמגנה שמאלית.
ביוגרפיה

פרידמן נולדה וגדלה במושב בני עטרות. החלה את דרכה בבית הספר לכדורגל של הפועל תל אביב בגיל 5. מאוחר יותר עברה לשחק בקבוצת הנערים של הפועל קריית אונו, משום שלא הייתה אז ליגת נשים פעילה, שם שיחקה עד גיל 14.
בוגרת תואר ראשון בממשל ודיפלומטיה, עם התמחות במזרח התיכון, מהמרכז הבינתחומי בהרצליה. נוסף על היותה כדורגלנית, עובדת פרידמן כמנהלת תיקי משכנתאות בקבוצת הראל השקעות בביטוח.
בשנת 2010 נבחרה, יחד עם הכדורגלניות אשרת עיני, לי פלקון ומיכל רביץ, להשתתף בקמפיין לקידום תדמית כדורגל הנשים בישראל.
קריירה מקצועית > מועדונים

לקראת עונת 2006/2007 עברה לשחק במדי אס"א תל אביב, עמה זכתה בשישה תוארי אליפות ושלושה גביעי מדינה. בנוסף, בשנת 2011/2012 העפילה יחד עם הקבוצה לשלב 32 הגדולות של ליגת האלופות לנשים לאחר שסיימה את שלב הבתים במקום הראשון. זהו ההישג הגדול ביותר של קבוצת כדורגל נשים ישראלית במפעלים אירופאים.
בעונת 2016/2017 עברה פרידמן לשחק במ.ס קריית גת וזכתה עם הקבוצה באליפות הליגה בעונה זו.
לאחר שתי עונות עברה לשחק במ.כ רמת השרון לעונת 2018/2019.
את עונת 2019/2020 פתחה ללא קבוצה, ונכון לאפריל 2020 היא אינה משחקת באופן פעיל.
קריירה מקצועית > נבחרת ישראל

לאחר ששיחקה מגיל 15 בכל הנבחרות הצעירות של ישראל, זומנה בשנת 2010 לסגל נבחרת הבוגרות. את הופעת הבכורה שלה ערכה במשחק הנבחרת נגד אירלנד, ב-25 באוגוסט.
תארים > אס"א תל אביב

אליפות המדינה: 2009/2010, 2010/2011, 2011/2012, 2012/2013, 2013/2014, 2014/2015
גביע המדינה: 2010/2011, 2011/2012, 2013/2014
תארים > מ.ס קריית גת

אליפות המדינה: 2016/2017
גביע המדינה: 2015/2016
הערות שוליים

↑  פצצה בכחול-לבן, באתר one,‏ 6 בנובמבר 2010
↑  מורן פרידמן, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל
↑  מורן פרידמן, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל
↑  מורן פרידמן, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל
מחוז אוטונומי אגיני בוריאטי

מחוז אוטונומי אגיני בוריאטי (ברוסית: Агинский Бурятский автономный округ) היה סובייקט פדרלי רוסי (מאז 1993) בסיביר, שהוקף על ידי מחוז צ'יטה. כ-55 אחוז מהאכלוסייה הם בוריאטים. המחוז נוסד ב-26 בספטמבר 1937 ובוטל ב-1 במרץ 2008 תוך שילובו במסגרת יחידה מנהלית חדשה – חבל זבאיקלסקי.
המחוז היה מחולק ל-3 נפות: אגינסקי, דולדורגינסקי ומוגויטויסקי, ובתוכן נכללו 4 עיירות ו-35 כפרים.
מחאת כובאני (2014)

| --- | --- |

 חלק מהמערכה על כובאני
 
 מקום:  טורקיה
 עילה:  התקדמות דאעש בכובאני
 מטרה:  נתינת רשות לאזרחים טורקים לצאת לעזרת כובאני
 שיטת המאבק:  הפגנות
 סטטוס:  הסתיים
 
בניין בדיארבאקיר שנורה במהלך ההפגנות
מחאת כובאני (2014) בטורקיה היו עצרות רחבות היקף של מפגינים שתמכו ביחידות להגנת העם (YPG) בטורקיה בסתיו 2014, כחלק מהמערכה על כובאני. הפגנות גדולות התחוללו בטורקיה, והדרדרו במהירות לאלימות בין מפגינים למשטרה הטורקית. מספר תקריות צבאיות בין כוחות טורקים לחמושים של זרוע הנוער של מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK) בדרום מזרח טורקיה תרמו להסלמה. ההפגנות התפשטו לערים שונות בטורקיה. על המפגינים רוססו בגז מדמיע ותותחי מים, ובתחילה נהרגו 12 בני אדם. בסך הכל נהרגו 31 בני אדם בהפגנות עד 14 באוקטובר.
נסיבות

כתוצאה מהתקדמות המדינה האסלאמית (דאעש) בכובאני מ-13 בספטמבר 2014, יותר מ-200,000 סורים חיפשו מקלט בטורקיה. ב-30 בספטמבר נחתו פגזים תועים על אדמת טורקיה והטורקים ירו בחזרה לשטח סוריה, כאשר שריון טורקי הובא לגבול כדי להרתיע מפני פלישות נוספות. חמישה אזרחים בטורקיה נפצעו מפגיעת מרגמה בביתם. טורקיה פינתה שני כפרים כאמצעי זהירות. היו כמה סיבות להפגנות. השלטונות הטורקיים אסרו על מתנדבים כורדים לחצות את הגבול לכובאני, וטורקיה סירבה לפתוח במבצע צבאי להגנת כובאני למרות שהפרלמנט הטורקי העביר חוק המתיר פעילות כזו.
עם זאת, כוחות הביטחון הטורקים לא אפשרו לחמושים של היחידות להגנת העם (YPG) ולמתנדבים אחרים לפעול בעניין, תוך שימוש בגז מדמיע ובתותחי מים נגדם. תוך כדי פיזור המונים כורדים ליד הגבול, המשטרה הטורקית ירתה גז מדמיע ישירות לתוך ניידת צוות החדשות של ה-BBC, פרצה את החלון האחורי והציתה אש קטנה.
אירועים

כתוצאה מהמשבר בכובאני, הפגנות פרו-כובניות מסיביות התפתחו בטורקיה והפכו במהרה לאלימות בין מפגינים למשטרה הטורקית. ההפגנות התפשטו לאחר מכן לערים שונות בטורקיה, כמו מרדין, בינגל וואן במזרח אנטוליה, אך גם לערים המערביות איזמיר ואיסטנבול.
אירועים > אוקטובר

ב-7 באוקטובר אמר רג'פ טאיפ ארדואן שכובאני תיפול לידי דאעש, וההפגנות החלו. על פי ראיון של עד עם אמנסטי אינטרנשיונל, מפלגת הצדק והפיתוח (AKP) בראשות שומרי הראש של העירייה תקפו מפגינים בסירט ב-7 באוקטובר 2014. באותו יום נהרגו כמה מחברי מפלגת "המטרה החופשית" האיסלאמיסטית בבאגלר בדיארבאקיר. כאמצעי נגד להפגנות, הרשויות במחוז מרדין הטילו עוצר. ב-8 באוקטובר דיווח מארק לואן מה-BBC כי 19 בני אדם מתו וכי השלטונות הטורקיים הטילו עוצר במספר ערים עם אוכלוסייה כורדית. המפגינים נתקלו בגז מדמיע ובתותחי מים, ובתחילה נהרגו 12 בני אדם. בסך הכל 31 מתפרעים נהרגו לאחר מכן עד 14 באוקטובר. ההפגנות הגיעו לסיומן לאחר שעבדאללה אג'לאן קרא לסיים אותן מכלאו באי אימראלי (אנ').
אירועים > נובמבר

ב-1 בנובמבר 2014, התקיימו הפגנות מרובות לתמיכה בכורדי כובאני. 5,000 איש הפגינו בעיירה הטורקית Suruç (אנ'). לפחות 15,000 צעדו בעיר דיארבקיר הגדולה ביותר בטורקיה, בעלת הרוב הכורדי, ו-1,000 הפגינו באיסטנבול. ב-7 בנובמבר פרצו הפגנות על רקע דיווחים על פעילה כורדית בת 28 שנורתה בראשה על ידי חיילים טורקים בצד הטורקי של הגבול ליד כובאני. לפי הדיווחים, היא הייתה חלק מקבוצה שלווה של מפגינים שרצו שהממשלה הטורקית תאפשר למתנדבים מטורקיה להצטרף למאבק נגד דאעש בכובאני.
אירועים > תגובות

הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן אמר שהוא לא מוכן לפתוח בפעולות נגד דאעש בסוריה אלא אם כן זה יהיה גם נגד ממשלת סוריה.
העמדה לדין של המפגינים

ארדואן האשים שוב ושוב את מפלגת העמים הדמוקרטית (HDP) במקרי המוות במהלך הפגנות כובאני. סלהאטין דמירטאש ו-פיגן יוקסקדאג (אנ'), יושבי ראש מפלגת העמים הדמוקרטית ב-2014, נעצרו בנובמבר 2016, ובספטמבר 2019 הועמדו לדין בגין הפגנות כובאני. בספטמבר 2020, החקירות הורחבו לפעילים נוספים. העמדה לדין של 82 מתומכי ההפגנות במהלך ספטמבר 2020, הובילה להפגנות נוספות. HDP קרא מספר פעמים לוועדה פרלמנטרית שתחקור את האירועים שגרמו להפגנות, אך דרישותיהם נדחו.
ראו גם

רשימת סכסוכים במזרח התיכון בעידן המודרני
הכורדים בטורקיה
כורדים
הערות שוליים

1 2  "Kobane: Air strikes help Syria town curb IS". bbc.com/news. ארכיון מ-7 באוקטובר 2014. נבדק ב-8 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "1,500 Kurdish Fighters Join Forces Against IS in Syria". The New Indian Express. ארכיון מ-6 באוקטובר 2014. נבדק ב-3 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "TANKS ON BORDER AS PARLIAMENT READIES TO DISCUSS TROOP MANDATE". dailysabah.com. ארכיון מ-6 באוקטובר 2014. נבדק ב-3 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Turkish president says Kobani about to fall to 'IS'". Deutsche Welle (באנגלית בריטית). ארכיון מ-2020-10-24. נבדק ב-2020-10-21.
↑  "Protest erupts in Turkish Syrian borderline". Cihan News Agency. אורכב מ-המקור ב-2014-09-27. נבדק ב-3 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Turkish police tear-gas BBC team near Syrian border". BBC News. ארכיון מ-7 באוקטובר 2014. נבדק ב-7 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kobani Protests in Turkey" Amnesty International (2015), p.8
↑  Lowen, Mark (2014-10-08). "Turkey Kurds: Kobane protests leave 19 dead". BBC News (באנגלית בריטית). ארכיון מ-2020-10-21. נבדק ב-2020-10-21.
↑  Yeğen, Mesut (2015). "The Kurdish Peace Process in Turkey: Genesis, Evolution and Prospects" (PDF). www.files.ethz.ch. p. 10. ארכיון (PDF) מ-2020-08-18. נבדק ב-29 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Varghese, Johnlee (7 באוקטובר 2014). "Kurdish Woman Activist 'Shot in the Head' by Turkish Soldiers near Kobani". International Business Times. ארכיון מ-7 בנובמבר 2014. נבדק ב-7 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  DeJong, Karen; Sly, Liz (9 באוקטובר 2014). "U.S. frustration rises as Turkey withholds military help from besieged Kobani". Washington Post. ארכיון מ-25 באוקטובר 2014. נבדק ב-11 באוקטובר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The plot hatched against the HDP over Kobane". www.duvarenglish.com (באנגלית בריטית). ארכיון מ-2020-10-23. נבדק ב-2020-10-21.
↑  "Kobani Investigation: Arrested politician Kışanak arrested again: 'She might flee abroad'". Bianet. 19 באוקטובר 2020. נבדק ב-2020-10-19. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "HDP protests Kobane detentions outside Turkish parliament". www.duvarenglish.com (באנגלית בריטית). נבדק ב-2020-10-04.
↑  "Gov't rejects HDP's demand to investigate 2014 deadly Kobane protests for 10th time". www.duvarenglish.com. 2020-10-22. ארכיון מ-2020-11-01. נבדק ב-2021-01-14.
מומי שוורץ

| --- | --- |

דיוקן עצמי
 לידה:  28 ביולי 1876 זוטפן, חלדרלנד (מזרח הולנד)
 פטירה:  19 בנובמבר 1942 (בגיל 66) אושוויץ
 שם לידה:  סמואל לסר שוורץ
 לאום:  הולנדי
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן 
 תקופת הפעילות:  1898–1942 (כ־44 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם, קוביזם
 הושפע על ידי:  אקספרסיוניזם גרמני
 בן או בת זוג:  אלזה ברג (1920–1942) 
 
מומי שוורץ (בהולנדית: Mommie Schwarz; שם עט של סמואל לסר שוורץ (Samuel Leser Schwarz) ‏; 28 ביולי 1876 – 19 בנובמבר 1942) היה צייר ומעצב גרפי יהודי-הולנדי. יצר רבות בצמד עם רעייתו אלזה ברג. שניהם נספו באושוויץ.
תולדות חייו

שוורץ נולד בעיירה זוטפן (Zutphen) במחוז חלדרלנד, בן למשפחה בת 11 ילדים. בין השנים 1895-1897 למד אמנות באקדמיה המלכותית לאמנות באנטוורפן. לאחר שסיים את לימודיו נסע לניו יורק למספר שנים. ב-1903 ביקר במדריד וב-1905 עבר לברלין בעקבות עניינו באקספרסיוניזם, שם גם פגש באשתו לעתיד, אלזה ברג (השניים נישאו רק ב-1920). ב-1911 השתקעו השניים בעיירה שורל (Schoorl) שבצפון הולנד וחברו ללאו גסטל וחבורת אמנים שנודעו כ"אסכולת ברגן", שינקה הן מהאקספרסיוניזם הגרמני והן מן הקוביזם. ב-1920 עזבו ברג ושוורץ לאמסטרדם והרבו לנסוע למסעות, בהם לטורקיה, הבלקן, ספרד ומיורקה.
לאחר כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה (קיץ 1940), סירבו ברג ושוורץ להסתתר או לענוד טלאי צהוב. הם נתפסו על ידי הגסטפו ב-12 בנובמבר 1942, הובלו למחנה וסטרבורק ומשם לאושוויץ, שם נרצחו מיד עם הגיעם ב-19 בנובמבר.
עבודתו וסגנונו

כחבר באסכולת ברגן שילב שוורץ ביצירתו אקספרסיוניזם וקוביזם ובציוריו שלטו צללים כהים. בין נושאיו נוף (בעיקר נופי ים ונמל), טבע דומם ודיוקנאות. בנוסף לציורים עבד שוורץ גם כמעצב גרפי ואייר עטיפות ספרים, כרזות ואיורים למגזים האמנות ההולנדי Wendingen.
מדינת בורמה

מדינת בורמה הייתה מדינה בשטחי מינמאר המודרנית, אשר פעלה כממשלת בובות של האימפריה היפנית. מדינת בורמה הוקמה בידי היפנים לאחר שכבשו את בורמה הבריטית בשנת 1943, והתקיימה עד כיבושה מחדש של בורמה ב-1945.
היסטוריה

האימפריה היפנית פלשה לבורמה הבריטית (כיום מינמאר) בינואר 1942. המטרה העיקרית הייתה לחסום את דרך בורמה שדרכה העבירו בעלות הברית אספקה לכוחות הסיניים של צ'יאנג קאי שק אשר לחמו ביפנים במסגרת מלחמת סין–יפן השנייה, וכן לספק בסיס איתן להגנה על השטחים הכבושים במלאיה ובאיי הודו המזרחיים. כמו כן היפנים קיוו להשתלט על מינרלים ומוצרים כמו אורז ושמן. היפנים השתלטו על בורמה במהירות, והקימו את "צבא העצמאות הבורמזי" (BIA), כוח של מתנדבים בורמזים בפיקודו של אונג סן שלחם לצד היפנים כנגד הבריטים. באביב 1942 הקים צבא העצמאות ממשלה זמנית בחלק מהארץ. בפיקוד היפני שררו חילוקי דעות באשר לדרך שבה יש לנהוג. היו שסברו שרצוי לעודד את הבורמזים להקים ממשלה לצורכי תעמולה, אולם בפועל היפנים רק פיזרו הבטחות מעורפלות להענקת עצמאות לאחר סיום המלחמה בלבד.
ב-7 במרץ 1942 נפלה ראנגון, בירת בורמה, בידי היפנים. ורק ב-1 באוגוסט 1942 החליטו היפנים להקים מנהל אזרחי בורמזי, במטרה לנהל את חיי היום יום בראנגון תחת השלטון היפני. כראש המנהל האזרחי מונה בא מאו. מאו היה עורך דין ופוליטיקאי, אשר בזמנו התנגד לגרירתה של בורמה למלחמה על ידי הבריטים, וב-1940 נעצר בעוון הסתה. ככל שהמלחמה התקדמה לרעת היפנים, החליטו היפנים להפוך את בורמה והפיליפינים לעצמאיות במסגרת מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי, בניגוד לתוכנית המקורית שהעצמאות תינתן רק לאחר סיום המלחמה. ראש ממשלת יפן הידקי טוג'ו הדגיש שקבלת העצמאות מותנית בהכרזת מלחמה בורמזית על בריטניה וארצות הברית. ממשלת יפן האמינה שאם יינתן לבורמה חלק אמיתי בניצחון על בעלות הברית, הדבר ימנע השתלטות חוזרת שלהם על מזרח אסיה, ולפיכך העניקה תמיכה צבאית וכלכלית רבה למדינה החדשה.
ב-8 במאי 1943 הוקמה ועדה בראשות בה מאו שתפקידה היה "להכין" את העצמאות הבורמזית. ב-1 באוגוסט של אותה שנה הוכרז על הקמתה של מדינת בורמה, עם בה מאו כראש ממשלה וראש המדינה בו זמנית, ואונג סן כשר הביטחון. באופן רשמי פורק הממשל הצבאי היפני באזור, ובורמה כרתה ברית צבאית עם יפן והכריזה מלחמה על בריטניה וארצות הברית. יפן ויתרה על כל תביעותיה הטריטוריאליות בבורמה, פרט לאזור שממזרח לנהר סאלווין, אשר נמסר לתאילנד כיוון שהיה שייך לה בעבר. למרות זאת, עצמאות המדינה החדשה הוגבלה באמצעות הסכמים שרירותיים עם יפן. הצבא היפני הקיסרי נשאר בבורמה, ופיקח על המדינה אף על פי שלא היו לו סמכויות רשמיות לעשות זאת.
בהדרגה הבין אונג סן, שר הביטחון ומפקד צבא העצמאות הבורמזי, שאין כוונת היפנים להעניק עצמאות אמיתית לבורמה, לא במהלך המלחמה ולא אחריה, ובהדרגה הוא החל יוצר קשר חשאי עם ארגונים שונים וביניהם המפלגה הקומוניסטית של בורמה אשר פעלה במחתרת. בסופו של דבר אוחדו כל הארגונים מתנגדי היפנים במסגרת הארגון האנטי-פשיסטי עם תאקין סו כמנהיג הארגון. הבורמזים הצליחו לייצר מגעים עקיפים עם הבריטים, ובדצמבר 1944 הציעו לבצע התקוממות כללית בשיתוף פעולה עם צבא העצמאות הבורמזי. הבריטים דחו את התוכנית, והיא החלה במרכז בורמה רק בתחילת 1945, בתחילה ללא השתתפות צבא העצמאות הבורמזי. ב-27 במרץ 1945, צבא העצמאות הבורמזי צעד דרך עיר הבירה ראנגון, במטרה לסייע לצבא היפני כנגד בעלות הברית המתקדמות אל מרכז בורמה. אז פתח אונג סן במרד גלוי, השתלט על עיר הבירה, ולאחר משא ומתן קצר עבר רשמית לצד בעלות הברית. ללא תמיכת הצבא, ובשל העובדה שהיפנים היו שקועים בקרבות קשים ובכל רחבי הארץ, קרסה מדינת בורמה, ובה מאו נמלט לתאילנד וממנה ליפן.
אחרית דבר

לאחר המלחמה, בה מאו נתפס בידי שלטונות הכיבוש האמריקאי ביפן, ונכלא בכלא סוגמו בטוקיו עד שחרורו ב-1946. אונג סן המשיך לפעול למען שחרור בורמה מהיפנים, והצליח לאחד את הסיעות והשבטים השונים למען המטרה המשותפת במסגרת הסכם פנגלונג. אולם ב-1947 הוא נרצח, וב-4 בינואר 1948 קיבלה בורמה את עצמאותה. ב-1989 שונה שם המדינה למיאנמר.