stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הניו יורקר
תפוצה וקהל קוראים

וולפראם אלפא מצביע על כך שהיו לניו יורקר 1,044,000 מנויים בשנת 2008. מספרם הכולל של המנויים גדל בקצב שנתי של כשלושה אחוזים במהלך השנים האחרונות. למרות התמקדותו של כתב העת בניו יורק, מתרחב בסיס המנויים שלו גאוגרפית; ב-2003 היו יותר מנויים בקליפורניה (167,000) מאשר בניו יורק (166,000), זאת בפעם הראשונה בהיסטוריה של המגזין.
גילם הממוצע של המנויים עלה מ-46.8 ב-2004 ל-48.4 ב-2005; (שיעור שניתן להשוותו עם עליה מ-43.8 ל-44.00 עבור כתב העת הניישן) ועלייה מ-45.4 ל-46.3 עבור מנויי מגזין חדשים. הכנסה הממוצעת של משק הבית של מנויי הניו יורקר הייתה $80,957 לשנה ב-2005, בעוד ההכנסה הממוצעת של משק בית אמריקני בעלי מנוי למגזין חדש הייתה $67,003, וההכנסה הממוצעת של משק בית בארצות הברית הייתה $51,466.
פוליטיקה

באופן מסורתי היה הקו הפוליטי של כתב העת ליברלי, אולם לא צידד במפלגה מסוימת. הדבר השתנה בשנים האחרונות, כשצוות העורכים נקט בגישה שמאלנית יותר. סיקור מסע הבחירות בארצות הברית ב-2004 הובל בידי כתב המערכת הנדריק הרצברג והכתב הפוליטי פיליפ גורביץ, שהעדיפו במובהק את המועמד הדמוקרטי ג'ון קרי על פני הנשיא המכהן ג'ורג' ווקר בוש. בגיליונו מה-1 בנובמבר 2004 שבר המגזין שמונים שנות מסורת ויצר תקדים במאמר מערכת ארוך יריעה התומך בקרי ומבקר את מדיניות ממשל בוש, בחתימת "העורכים". קו זה נמשך בעת מערכת הבחירות של 2008, אז הביע המגזין תמיכה במועמד הדמוקרטי ברק אובמה על פני המועמד הרפובליקאי ג'ון מקיין.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 עיצב הקריקטוריסט וצייר העטיפה של הניו יורקר ארט ספיגלמן בצוותא עם רעייתו פרנסואה מולי (עורכת האומנות של המגזין) עטיפה הזכורה היטב של שחור על גבי שחור ובה צללית שחורה של מגדלי התאומים, הנראית רק כשמחזיקים את העיתון מול מקור אור או בזווית מסוימת. מאוחר יותר התפטר ספיגלמן במחאה על מה שראה כצנזורה-עצמית של המגזין בסיקור הפוליטי שלו.
המגזין שכר את העיתונאי החוקר סימור הרש על מנת לדווח על סוגיות צבא וביטחון, והוא הפיק מספר מאמרים המדווחים בהרחבה על הפלישה של 2003 לעיראק והכיבוש שלאחר מכן של כוחות ארצות הברית. גילוייו בניו יורקר על ההתעללויות בכלא אבו גרייב והתוכניות החלופיות של הפנטגון לפלישה לאיראן, דווחו בהרחבה ברחבי העולם.
גרפיקה > קריקטורות

עורך הקריקטורות של הניו יורקר היה במשך שנים לי לורנץ, שהחל לצייר קריקטורות בשנת 1956 ונעשה קריקטוריסט קבוע של הניו יורקר החל מ-1958. בין 1973 ל-1993 מילא את תפקיד עורך האומנות של כתב העת, ולאחר מכן חזר למשרת עורך הקריקטורות עד 1998. ספרו "האומנות של הניו יורקר: 1925–1995" (קנופל, 1995) היה הסקירה המקיפה הראשונה של כל היבטי גרפיקת המגזין. ב-1998 החליף רוברט מנקוף את לורנץ בתפקיד עורך הקריקטורות, ומאז ערך מנקוף לפחות 14 אוספי קריקטורות של הניו יורקר.
צוות הקריקטוריסטים של הניו יורקר כלל כישרונות בולטים בהומור האמריקני, בכללם צ'ארלס אדמס, צ'ארלס ברסוטי, ג'ורג' בות', רוז צ'אסט, סם קובין, הלן הוקינסון, מארי פיטי, ג'ורג' פרייס, צ'ארלס סקסון, אוטו סוגלואו, סול סטיינברג, נורית קרלין, לייזה דונלי וויליאם סטייג.
גרפיקה > "יוסטייס טילי"

גיליונו הראשון של הניו יורקר הציג בעמוד השער איור של העורך האמנותי רי אירווין, המתאר גבר גנדרן חבוש כובע צילינדר מתבונן בפרפר דרך מונוקל. דמות האדון חבוש המגבעת מהשער המקורי זכתה בהמשך לשם "יוסטייס טילי" (Eustace Tilley), דמות שיצר ההומוריסט קורי פורד עבור הניו יורקר. "יוסטייס טילי" היה לגיבורה של סדרה מאוירת ששמה "עשייתו של מגזין", שהודפסה על עמוד השער הפנימי החל מגיליון ה-8 באוגוסט של הקיץ הראשון להופעתו. בסדרה הוא היה גבר צעיר במקצת מן הדמות שהופיעה על גבי שער הגיליון המקורי, חבוש מגבעת מודרנית יותר ולבוש מכנסיים מפוספסים ופראק. בסדרה נראה טילי בסיטואציות שונות ומשעשעות של עיסוק קדחתני בייצור החומרים למגזין מודפס - פעם נראה במקסיקו, משגיח על החוות הרחבות שגידלו קקטוסים לכריכת דפי המגזין, ופעם ב"חוות הפיסוק", שם גדלים פסיקים בשפע לשיבוץ בין דפי המגזין. ב"מחלקת ההדגשה" נראה טילי מפקח על הכנסת אותיות למלחציים ולחיצתם ליצירת כתב נטוי. פעם קפץ לים סרגסו, שם באמצעות העלבת דיונונים השיג דיו עבור מכבשי הדפוס. מסופר כיצד בעת מחסור הנייר הגדול של 1882, הציל טילי את המגזין באמצעות פנייה לגברות החברה הגבוהה שיתרמו את מחלצותיהן. השמלות עובדו במפעל מיוחד ונערות הועסקו על מנת לשחוק אותן, ולאחר מכן השתמשו בבד לייצור נייר.
דמות יוסטייס טילי הפכה למעין קמע של המגזין, המזוהה לחלוטין איתו ומופיע בקביעות בין דפיו ועל חומר פרסומי. אחת לשנה, בסמוך ליום השנה להופעת המגזין (21 בפברואר), נוהג המגזין להציב בעמוד השער את איור השער המקורי של רי אירווין מ-1925 או וריאציה כלשהי עליו.
גרפיקה > איור השער "מראה של העולם"

סול סטיינברג יצר 85 איורי שער ו-642 רישומים ואיורים פנימיים עבור כתב העת. עבודתו הידועה ביותר היא ככל הנראה איור שער ה-29 במרץ 1976, המתאר מפה של העולם כפי שהוא נראה מבעד לעיניהם של ניו יורקים השקועים בעצמם.
האיור נחלק לשניים, כאשר במחצית התחתונה נראים בתקריב מפורט השוליים המערביים של מנהטן - השדרה התשיעית, השדרה העשירית ונהר ההדסון, והמחצית העליונה מתארת את יתרת העולם. יתר ארצות הברית מוצגת כריבוע בגודל של כשלושה גושי בניינים של העיר ניו יורק, ולו רצועת שוליים דקה לאורך ההדסון המייצגת את ניו ג'רזי. שמותיהן של חמש ערים - (לוס אנג'לס, וושינגטון די. סי., לאס וגאס, קנזס סיטי ושיקגו), ושלוש מדינות - (טקסס, יוטה ונברסקה) מפוזרים בין כמה סלעים לייצוג ארצות הברית מעבר לניו ג'רזי. האוקיינוס השקט מעברה הרחוק של ארצות הברית מפריד אותה מכמה גושי אדמה מרוחקים ועמומים המכונים סין, יפן ורוסיה.
האיור - המתאר הומוריסטית את הדימוי העצמי של הניו-יורקים על מקומם בעולם, או אולי השקפת העולם החיצון על דימויים העצמי של הניו יורקים - עורר השראה ליצירתן של עבודות דומות רבות, בכללן כרזת הסרט מוסקבה על ההדסון משנת 1984. פוסטר הסרט הוביל לתביעה משפטית על הפרת זכויות יוצרים - סטיינברג נגד סרטי קולומביה.
הניו יורקר בקולנוע

ויליאם שון, עורכו הקודם של כתב העת, מתואר בסרט "טרומן קפוטה" מ-2005 וכן ב"ידוע לשמצה" (Infamous) מ-2006.
סיפורים מן המגזין היוו את ההשראה למספר סרטים. "אחותי איילין" - עובד למחזה, מחזמר ולשני סרטים (1942, 1955) בעקבות סיפורים אוטוביוגרפים קצרים של רות מק'ני שפורסמו ב"ניו יורקר", "פגוש אותי בסנט לואיס" מ-1944 הוא עיבוד לסיפוריה הקצרים של סאלי בנסון. הסרט "השחיין" מ-1968 בכיכובו של ברט לנקסטר, מבוסס על סיפור קצר של ג'ון שיבר מהניו יורקר. הסרט חטאי מלחמה של בריאן דה פלמה משנת 1989, תחילתו במאמר בניו יורקר של דניאל לאנג. הסרט אדפטיישן של צ'ארלי קאופמן משנת 2002, מבוסס על הסיפור "גנב הסחלב" של סוזן אורלין, אותו היא כתבה לראשונה עבור הניו יורקר. הר ברוקבק מ-2005 הוא עיבוד של סיפור קצר שכתב אנני פרולקס והופיע לראשונה בגיליון 13 באוקטובר 1997 של הניו יורקר, והסרט "עניין של שם" מ-2007 מתבסס באופן דומה על הרומן של ג'ומפה לירי שתחילתו כסיפור קצר במגזין. הסרט הקנדי "הרחק ממנה" מ-2007, מבוסס על סיפורה הקצר של אליס מונרו "הדוב בא לביקור בהר". הסרט "הכרוניקה הצרפתית" מ-2021 מציג סיפורים מתוך דסק החוץ הצרפתי של עיתון בדיוני בהשראת הניו יורקר - שיוצר הסרט, וס אנדרסון, הוא אוהד ותיק שלו.
התייחסויות בתרבות הפופולרית

בפרק מסדרת הטלוויזיה סיינפלד (הקרוי 'הקריקטורה'), מציעה אליין את הקריקטורה של הניו יורקר לחבריה על מנת לראות מי מהם מבין את הבדיחה. כשאף אחד מהם אינו מבין, היא מארגנת פגישה עם עורך כתב העת, שמודה לבסוף כי אף הוא אינו מבין את הבדיחה.
פרקים שונים של Family Guy כגון "בריאן חוזר לקולג', שבו מוזמן בריאן לעבוד ב"ניו יורקר", מזכיר את המגזין. הניו יורקר פרסם מאוחר יותר מאמר מחווה לפרק.
בפרק של משפחת סימפסון "The Sweetest Apu". אפו מקבל אחת מהקריקטורות שפורסמו ב"ניו יורקר", כאחד מן התנאים המוקדמים של טשוב ביחד עם מנואלה, לאחר שהיא תפשה אותו בוגד בה עם אישה אחרת.
בפרק מהסיטקום חברים, אומר צ'נדלר בינג "מה אם היה לי את האומץ להתפטר מעבודתי? בוודאי הייתי כותב לניו יורקר, משלמים לי להיות מצחיק..."
הסרט אדפטיישן מ-2002, מתחקה אחר תסריטאי המנסה לעבד את הרומן גנב הסחלבים מאת סוזן אורלין, כתבת הניו יורקר. ראשיתו של הספר בכתבה שכתבה אורלין במגזין.
ברומן רב המכר של לורן וייסברגר מ-2003 השטן לובשת פראדה, מקבלת אנדיאה שס עבודה במגזין אופנה, כך שהיא יכולה להתקדם צעד נוסף למטרתה הסופית של עבודה ב"ניו יורקר".
הניו יורקר מוזכר בפרקים שונים מתוך הסדרה סקס והעיר הגדולה. מירנדה הובס קוראת אותו באדיקות וקארי ברדשאו קוראת את כתב העת במשרד הפסיכולוגית שלה. בפרק אחר לקוח של אשת יחסי הציבור סמנטה ומאהבה ריצ'רד רייט מתייחס לאיל עיתונות מתחרה כ"חתן המסיבה של ניו יורק" והיא מגיבה: "הוא חתן המסיבה של הניו יורקר; ישנו הבדל".
בסדרת האנימציה The Critic, מבקרת קשות גברת הדורה בת החברה הגבוהה אלינור גלסוורת שרמן את כל סגל העיתונות בשל התקפתם על דן קווייל עשור קודם לכן ומכנה אותם "תנים", זולת "האנשים הטובים בניו יורקר. אוסטס טילי בקהל מאשר "הצגה טובה מרת ס.".
בפרק מהסדרה פרייז'ר, מאולץ פרייזר להשתלט על מופע הקומדיה המזעזע של הבוקר, ומנסה באופן צולע לתאר אותו כקריקטורה "אגדית", שהוא ראה באותו חודש בניו יורקר.
בסרט We Don't Live Here Anymore מתפרסם שירו של הנק בניו יורקר.
בלוגים על הניו יורקר

Emdashes ראיונות, קישורים, וסקירות המוקדשות לכל הקשור ל"ניו יורקר", בכללם טור מחברי מערכת העונים על שאלות אודות כתב העת
The Rest in Noise בלוג של מבקר המוזיקה של הניו יורקר אלקס רוס.
בלוג של מבקר מוזיקת הפופ של הניו יורקר שסה פררה ג'ונס
אני שונא את הניו יורקר בלוג מקורא הניו יורקר שהוא מאוד לא מתרשם מהעיתון ועם זאת קוראו הנאמן
וולקנו שתוי תקציר הייקו של הניו יורקר
מלקולם גלאדוול בלוג של כתב הניו יורקר
אודיו

ראיון אודיו משנת 1989 עם גיגי מאהון, המחבר של "הימים האחרונים של הניו יורקר" (Mcrgraw Hill, 1988). מראיין דון סווין מרדיו CBS
סיפורים קצרים שפורסמו בניו יורקר, בהקראת סופר אחר שפרסם בניו יורקר (RSS)
תנועת הפועלות

תנועת הפועלות הייתה ארגון נשים פמיניסטי-ציוני, שהוקם בשנת 1920 ופעל כחלק מהתארגנות העובדים בהסתדרות הכללית. תנועת הפועלות התקיימה בתקופת היישוב בארץ ישראל ובשנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
רקע

בגופים השונים שהרכיבו את התנועה הציונית במזרח אירופה היה רוב גברי ובהתאמה גם ההנהגה הייתה גברית. אמנם, לארגונים אלו הייתה אידאולוגיה שוויונית אולם לנשים שנמשכו לפעילות בגופים אלו התאפשר לעסוק בעיקר בתפקידים נשיים מסורתיים בתחומי סיוע, תרבות וחינוך וכן בגיוס כספים.
כאשר עלו לארץ ישראל, היו רוב החלוצות בנות העלייה השנייה רווקות ולכן משוחררות מתפקידי הנשים המסורתיים של טיפול במשק בית וגידול ילדים. מאידך, עצם היותן עומדות ברשות עצמן דרש מהן להתפרנס לבד ומכאן נולד הכורח למצוא מקורות פרנסה. האידאולוגיה של העולים האדירה את חשיבות עבודת הכפיים בחקלאות והחלוצות רצו אף הן להשתלב בעבודה חקלאית. עם זאת, המעסיקים הפוטנציאלים, איכרי המושבות, ראו בכך פריצת הסדר החברתי הקיים ולא העסיקו אותן. לכך נוספה השקפת העולם שהחלוצים לא השתחררו ממנה, כי לא נאה לגבר לעבוד במטבח ולכן יש למצוא אישה שתבשל. בנוסף, לא נחשבו הנשים כחברות שוות זכויות בחלוקת השכר ובזכות הצבעה, ואף לא נרשמו שמותיהן במסמכי חכירת אדמות. הוכחה לאפליה המובנית נגד נשים הייתה העובדה שבקבוצות דגניה וכנרת המשרד הארץ-ישראלי שילם משכורות רק לחברים הגברים והם שילמו לנשות הקבוצה כאילו היו שכירות אצלם. בשנת 1910 פרסם החלוץ והמסאי מנחם שמואלי (ממשי) את מאמרו הפמיניסטי "לשאלת הפועלת הגלילית", ובו הציע לראשונה להקים חווה מיוחדת להכשרת פועלות לעבודה חקלאית. בשנת 1911 חכרה חנה מייזל שוחט שטח אדמה בסמוך לחוות כנרת, על מנת להקים חווה לימודית בשם "חוות העלמות", להכשרת פועלות לעבודה חקלאית כדי שתוכלנה לעזור לבעליהן האיכרים או להתפרנס מחקלאות בכוחות עצמן. מניה שוחט ארגנה קבוצת נשים בחוות סג'רה לטיפול בגן הירק וכך שיתפה אותן בעבודת האדמה. באפריל 1911 התאספה קבוצת פועלות חקלאיות וחברות הקואופרטיבים בחצר כנרת ושם הציפו את הבעיות הייחודיות לנשים החלוצות. מתוך קבוצה זו צמחה המנהיגות הנשית של תנועת הפועלות. עדה פישמן-מימון שעלתה לארץ ב 1912 הצטרפה אליהן ונחשבה הרוח החיה בתנועת החברות מראשיתה וההיסטוריונית של התנועה.
ב-1914 התאספה ועידה של פועלות חקלאיות מהגליל והעמקים, בסיומה נבחר ועד שהנהיג את הפועלות עד תום מלחמת העולם הראשונה. עד 1918 נערכו חמש ועידות של הפועלות החקלאיות.
אחד הפתרונות שהגו הפועלות לפתרון שילוב עבודה עם גידול ילדים היה מה שהתפתח להיות החינוך המשותף.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, עם עלייתה של העלייה השלישית נתקלו העולים והעולות בבעיות השתלבות בעבודה חקלאית, חלקם פנו לעבודות ציבוריות וחלקם התיישבו בערים. פתרונות תעסוקה כמו סלילת כבישים ומסילות רכבת ועבודה בבניין לא התאימו פיזית לרוב הנשים ולכן רק מיעוט מהן השתלב בעבודה עצמה ויתרתן נדחקו פעם נוספת למתן שירותים לעוסקים במלאכה. העובדה שנשים רבות עבדו בתפקידי מתן שירותים, אצל מעסיקים רבים ונפרדים, הקשתה על היכולת לארגנן במסגרת אחת.
הקמת תנועת הפועלות

בחנוכה, ב 4 בדצמבר 1920 (כ"ג בכסלו, תרפ"א) הוקמה הסתדרות העובדים העבריים בארץ ישראל בוועידת הייסוד בחיפה והוחל בבניית מוסדות וארגונים שאיגדו את הפועלים. הפועלות נדחקו מייצוג כי הבחירות למוסדות ההסתדרות נעשו על פי מפתח מפלגתי ובמפלגות היו הנשים מיוצגות בייצוג חסר ונבחרו רק ארבע נציגות לוועידת היסוד של ההסתדרות. אחרי מאבק, שוריינו שני מקומות נוספים לנציגות הפועלות.
למרות רצונן של הפועלות להשתתף באופן שווה ומלא בתנועת הפועלים, הן נוכחו לדעת כי קולן לא נשמע ולכן החליטו עם סיום הועידה על הקמת מסגרת ארגונית נפרדת לפועלות במטרה להיות מיוצגות במועצת ההסתדרות - מועצת הפועלות .
מועצת הפועלות נועדה להיות הגוף המאגד של תנועת הפועלות בתוך המסגרת הכללית של ההסתדרות.  מולה עמדה התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל שהייתה גוף מיליטנטי לטובת זכות בחירה לנשים.
מועצת הפועלות, שהנהגתה הייתה ממונה ולא נבחרת ואשר פעלה בעיקר בנושא תעסוקת נשים נתפשה כחלשה יותר ופחות מייצגת את העניין הנשי.
הכינוס הראשון של תנועת הפועלות היה בבלפוריה, במרץ 1921.
הדילמה העיקרית שהעסיקה את פעילות תנועת הפועלים הייתה הקונפליקט בין הרצון לשפר את מצבן של הפועלות לבין הנאמנות להסתדרות ולמפלגות המרכיבות אותה.
ב-1925 הקימה תנועת הפועלות בניו יורק את ארגון הנשים "פיוניר וימן" במטרה לתמוך ארגונית וכספית בתנועת הפועלות בארץ-ישראל.
במהלך השנים נטשה תנועת הפועלות את המאבק הפמיניסטי והתמקדה בסיוע לאמהות עובדות. ב-1930 התארגנה יחידה נפרדת בשם "ארגון אימהות עובדות". ב-1976 אוחדו כל הפונקציות למערכת אחת בשם "נעמת" (נשים עובדות ומתנדבות).
ראו גם

פמיניזם בישראל
לקריאה נוספת

חנה ספרן לא רוצות להיות נחמדות: המאבק על זכות הבחירה לנשים וראשיתו של הפמיניזם החדש בישראל, פרדס הוצאה לאור, 2006.
עדה מימון, תנועת הפועלות בארץ ישראל: תרס"ד-תרפ"ט – 1904–1929, תל אביב: הפועל הצעיר, 1929.
עדה מימון, חמישים שנות תנועת הפועלות בתולדות היישוב 1904-1954, תל אביב: עיינות, 1956.
רחל כצנלסון-שזר (עורכת), עם פעמי הדור: ילקוט מחצית היובל של דבר הפועלת, הוצאת ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – מועצת הפועלות, 1964.
נורית כהנא, השתתפות נשים בפוליטיקה: המקרה של המאבק על זכות ההצבעה לנשים בתקופת היישוב, הוצאת אוניברסיטת חיפה, 1984.
בת-שבע מרגלית-שטרן, גאולה בכבלים: תנועת הפועלות הארץ ישראלית 1939-1920, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2006.
הערות שוליים

↑  ראו גישה דומה בקבוצת מנורה מספר שנים מאוחר יותר
↑  ממשי,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'לשאלת "הפועלת הגלילית", הפועל הצעיר'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'שנה רביעית, מספר 4, 1910, עמ' 4-6
↑  פרופ' דפנה יזרעאלי, הזורעות בדמעה, נגה, כתב עת פמיניסטי סתיו 1985 גליון 11 וקתדרה מס' 32, 1985
↑  בת-שבע מרגלית-שטרן, מהפכנית - עדה פישמן מימון, סיפור חיים, דפוס כתר, ירושלים: מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות ויד בן צבי, 2019, עמ' 120-126
↑  בת-שבע מרגלית-שטרן, שם, עמ' 126
↑  פיוניר וימן, בספרייה היהודית המקוונת (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000006-QINU`"'.
↑  נורית כהנא,השתתפות נשים בפוליטיקה באתר ספריית אוניברסיטת חיפה
בנימין דיסקין

| --- | --- |
 לידה:  1798 תקנ"ח 
 פטירה:  16 במרץ 1844 (בגיל 46 בערך) כ"ה באדר ה'תר"ד 
 תקופת הפעילות:  ? – 16 במרץ 1844 
 
רבי בנימין דיסקין (תקנ"ח, 1798 - כ"ה באדר ה'תר"ד, 16 במרץ 1844) היה רב ליטאי, ראב"ד הורדנה ורבן של וולקוביסק ולומז'ה.
ביוגרפיה

נולד בסלונים לרב לייב חסיד, נצר למשפחת דיסקין (כונה גם: ר' לייב רש"י'ס). בשנת תקס"ט בהיותו בן 11 בלבד, אירסו אותו הוריו, ועלו לארץ ישראל עם בתם בת ה-5 במסגרת עליית תלמידי הגר"א; הילד נשאר אצל קרובי משפחה בליטא. אביו היה מראשוני ה"פרושים" מחדשי היישוב היהודי האשכנזי בירושלים, ואחותו רבקה הייתה אמו של הרב אליעזר דן רלב"ג.
היה ידוע בהקפדתו על סדר וניקיון בגדיו בהתאם לדברי הרמב"ם בהלכות דעות, וזכה בשל כך לכינוי "הרב האריסטוקרט". כיהן כראש בית הדין בהורדנה, בהמשך כיהן כרבה של וולקוביסק, בה למדו אצלו יצחק אלחנן ספקטור וברוך מרדכי ליבשיץ, לימים מחשובי הרבנים בליטא. בשנותיו האחרונות כיהן כרבה של לומז'ה.
הוא נפטר בכ"ה באדר ה'תר"ד, 16 במרץ 1844, והוא בן 46, בלומז'ה. בנו רבי משה יהושע יהודה לייב דיסקין מילא את מקומו ברבנות העיר.
תלמידיו

רבי בנימין דיסקין היה רבם של כמה מגדולי הדור שאחריו:
רבי יצחק אלחנן ספקטור - רבה של קובנה, מגדולי הפוסקים בליטא
רבי שמואל אביגדור תוספאה - פרשן התוספתא ורבה של קרלין; גיסו של ר"ב דיסקין
רבי ברוך מרדכי ליבשיץ - מחבר "ברית יעקב", רבן של נובהרדוק ושדליץ
רבי שבתי רבה של פיעסק
הערות שוליים

↑  תואר מקביל לרב העיר, באותה תקופה בוטל בהורדנה תואר ה"אב"ד", ששימש את רבני הערים בליטא. ראו על כך: חיים קרלינסקי, הראשון לשושלת בריסק, מהדורה חדשה, ירושלים, תשס"ד, עמ' 429, הערה 667.
↑  כינוי שעבר לרב יצחק זאב סולובייצ'יק.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312540105171  LCCN: nr94026919  VIAF: 63891073   WorldCat (עם VIAF): 63891073
כישוף

ערך זה עוסק בפעילות על טבעית. אם התכוונתם לסדרת ספרי פנטזיה, ראו .
ערך זה עוסק במאגיה. אם התכוונתם לאשליות למטרת בידור, ראו .
כישוף (בלועזית: מאגיה) הוא פעילות שנועדה להשפיע על המציאות באמצעים על-טבעיים. המונח כישוף מתייחס לפולחנים שמטרתם לבצע קסם. בקרב קבוצות מסוימות, במונח "כישוף" טמונה קונוטציה שלילית, הן של חוטא ושל כפירה והן של קוסם רע המשתמש בפולחנים אפלים. מוניטין שלילי זה נשתמר היטב במעשיות עם בדמותה של המכשפה הרעה.
מנקודת המבט של גישת המורה הרוחני, קיים מונח הנקרא מאגיה לבנה והוא בעל קונוטציה חיובית לחלוטין. המאגיה הלבנה באה לידי ביטוי במעשיות עם בדמות הפיות והמלאכים, או אפילו קוסמים שמביאים אושר והצלחה לדמויות הראשיות.
מנקודת המבט של חלק מהדתות, "כישוף" שימש כמונח שלילי עבור פולחנים פגאניים של קבוצות אתניות יריבות, נחותות לכאורה, המחללות שם אלוהים ועובדות אלילים. הדתות המונותאיסטיות תמיד גינו את העוסקים בכישוף, וראו בכישוף מאפיין של פוליתאיזם (שהיהדות מכנה "עבודה זרה" והנצרות מכנה "פאגאניזם") ושל תרבות נחותה.
במובן הרחב יותר של מאגיה, באופן כללי כל סוגי המאגיה כוללים שימוש בלחשים, שימוש בקמיעות, פנייה אל המתים וגירוש שדים, כאשר גירוש שדים לעיתים נעשה דרך השבעה.
מטרה

מטרת הכישוף או המאגיה היא לגרום לכוחות מזיקים לכפות את רצונו של האדם המבקש על ברייה אחרת, לא באמצעות תפילה אלא תוך שימוש בכוחות מאגים, חיצוניים לאדם ומצויים בממדים שאינם אנושיים.
רצון זה יכול להיות למשל הורדת או עצירת גשמים, ניצחון במלחמה (או כישלון לצד השני), לגרום לאדם אחר להתאהב במבקש/ת או לגרום לו להפסיק להיות מאוהב במי שהוא מאוהב בו כעת.
התמורה יכולה להיות תגמול ישיר למכשף (המאגיקון) או הענקת מנחה אם הבקשה תבוצע. מבקש הכישוף חשוף גם הוא לפגיעה בידי אותם כוחות הפועלים למימוש הכישוף וכן לכוחות המתנגדים למעשי כישופים.
מקור המונח

בתנ"ך, השורש כ.ש.פ מופיע לראשונה בספר שמות, פרק ז', פסוק י"א: "וַיִּקְרָא גַּם פַּרְעֹה לַחֲכָמִים וְלַמְכַשְּׁפִים וַיַּעֲשׂוּ גַם הֵם חַרְטֻמֵּי מִצְרַיִם בְּלַהֲטֵיהֶם כֵּן.". כמו כן, איסורי כישוף ביהדות נזכרים במספר מקומות בתורה, ונמנים בתרי"ג מצוות. הראשון שהם הוא הנזכר בספר שמות, פרק כ"ב, פסוק י"ז: "מְכַשֵּׁפָה לֹא תְחַיֶּה". פירוש למונח זה מופיע בהרחבה בתורה שבעל-פה.
בגלל מיעוט השימוש בכישוף לסוגיו התמעטה והלכה הספרות ההלכתית העוסקת בכישוף, בעוד שבימי קדם, על חברי הסנהדרין הייתה חובה לדעת את מקצוע הכישוף כדי שיוכלו לדון את המכשפים ולהכיר בהם (מסכת סנהדרין דף סח). כיום נשארו רק מכשפים קטינים המתייחסים לכישוף (סימן קעט משולחן ערוך יורה דעה).
בקרב העוסקים בתורת הנסתר, "כישוף" הוא מונח נייטרלי למדי אשר יש לו מספר הקשרים, כגון מאגיה לבנה ומאגיה שחורה. רבים מהעוסקים בתורת הנסתר (בעיקר בקרב הויקה) רואים בקסם יסודות דואליים המאזנים אחד את השני, בעיקר בהקשר של "מגיה לבנה ושחורה". עם כל הטענות בדבר פאראנורמליות, תחום הכישוף נכשל בהשגת תמיכה מדעית מבוססת ויכול להיחקר באופן רציני רק בנוגע להשפעותיו התרבותיות והדתיות.
מקור המונח מאגיה הוא בשמם של המכשפים הפרסים והמדיים הקדומים שכונו "מאגים" או "מאנאים" (בעברית "אמגושים"), ומכאן גם הביטוי מאניה ביוונית, שמשמעותו טירוף.
אמונה, עבודת אלילים ואלכימיה

מערכת היחסים בין דת וכישוף דומה ליחסים בין "דת" לעבודת אלילים, כאשר המונח "דת" מתייחס למערכת אמונות "מבוססות", ו"כישוף" ו"עבודת אלילים" הן תוויות המשמשות אנשים מתוך המערכת הזו לתיאור אמונות ושיטות המתנגשות איתה או מצויות מחוצה לה.
מנקודת מבט של דת מבוססת, המונח "כישוף" רומז על החזקה באמונות נחותות לעומת האמונה האמיתית, ועל כן נחשבות ל"אמונת שקר" או לכפירה. לפיכך, המונח "כישוף" מיושן, למרות האזכורים בכתבי הקודש. המונחים "כפירה" או "עבודת אלילים" (פאגאניזם) הם חלופות לשוניות מודרניות יותר.
המונח "קסם" כ-"Magic" בלעז קיבל הקשר שלילי משמם של כוהני דת זרטוסטרה - "Magi" - כפי שנטמע מהאמונה היהודית ומהשפעותיה על דתות המערב. כל המתנגדים לאמונה העברית על מסורותיה ועל תרבות האמונה שלה, או חסידי דתות אחרות הואשמו בשימוש בקסם, בהם גם חסידי הנצרות והאסלאם כשעוד היו דתות מתפתחות.
בימי הביניים החלה התפתחות המדעים, בייחוד דרך האלכימיה. האלכימיה ניסתה להגדיר חוקיות מתודולוגית להישגי ניסויים שנחשבו בעלי הישג, כמו הירפאות ממחלה והשגת עושר (בין היתר על ידי יצירת זהב). בעוד הדת עסקה בענייני אמונה ורוח, אלכימיה שיחקה מרכיב חשוב בסקרנות האנושית המתפתחת לגבי העולם הטבעי כמערכת שיטתית של אמונות ושל פרקטיקות. מתוך האלכימיה יצאה התפיסה המודרנית על קסם וכישוף כדרך שילוב בין רוח, שיטתיות וחקר מקצועי לתוך "סוד" או "חכמת נסתר" (אזוטריסיזם).
פרקטיקות

היכן שקיימת אמונה בפרקטיקות קסם זדוניות, הן בדרך כלל אסורות על פי חוק, כמו גם שנואות על ידי הציבור הכללי, בעיקר מתוך פחד, בעוד קסם מועיל נסבל או אפילו מקובל על ידי האנשים בחלק מהתרבויות - גם אם הממסד האורתודוקסי מתנגד לכך.
פרקטיקות > הטלת לחשים

כנראה המאפיין הידוע ביותר של מכשפה הוא היכולת שלה להטיל כישוף - קבוצת מילים, נוסחה או פסוק, טקס או שילוב של אלה, המופעלים כדי לעשות קסמים. כישופים באופן מסורתי הוטלו בשיטות רבות, כגון על ידי כיתוב של רונות או סימנים על חפץ כדי להעניק לאותו אובייקט כוחות מאגיים; על ידי הצתה או קשירה של תמונת שעווה או חימר של אדם כדי להשפיע עליהם בצורה קסומה; על ידי אמירת לחשים; על ידי ביצוע טקסים פיזיים; על ידי שימוש בצמחי מרפא קסומים כקמעות ושיקויים; על ידי התבוננות במראות, חרבות או ספקולות אחרות לראיית עתידות; ובאמצעים רבים אחרים.
פרקטיקות > נקרומנסיה (העלאה באוב)

באופן מסורתי, נקרומנסיה הוא הנוהג להעלות באוב את רוחות המתים למטרות חיזוי עתיד או נבואה, אם כי המונח יושם גם להעלאת המתים למטרות אחרות. המלאכה מגונה על ידי רוב התרבויות, ואינה חוקית ביהדות ובנצרות.
היסטוריה של הקסם המערב אירופי > אמונות כישוף במערב אירופה

האמונות על שימושי כישוף שונים התמעטו בהיסטוריה האירופית והמערבית, תחת לחץ הדתות המונותאיסטיות או עקב סקפטיות כלפי ממשות הכישוף, כמו גם בעקבות שליטת המדעים.
בעולם העתיק, כמו גם כיום, כישוף נחשב עניין אקזוטי. מצרים, מסופוטמיה ופרס היו ארצות בהן התמחות בכישוף נחשבה רווחת. במצרים נתגלו מספר גדול של כתבי פפירוס בנושאי כישוף ביוונית, בקופטית ובמצרית עממית. מקורות אלה מספקים מושג מסוים על תורת הכישוף, אשר מאוחר יותר הפכה לתפיסתה של התרבות המערבית על העיסוק בקסם, בייחוד בכישוף טקסי. הם מכילים דוגמות מוקדמות של:
שימוש ב"מילות כישוף" שנחשבו בעלות כוח שליטה ברוחות.
שימוש במטות, בשרביטים ובכלי פולחן אחרים.
שימוש במעגל כישוף להגנת המכשף מפני הרוחות אותן הוא מעלה באוב או מעורר.
שימוש בסמלים ובחותמים מסתוריים שנחשבו שימושיים לזימון או לעירור רוחות.
יש גם תיעוד בטקסטים אלה בעניין מדיומים. רבים מן הכשפים דורשים הבאת ילד למעגל הכישוף כדי שישמש צינור להעברת מסרים מן הרוחות. בזמנו של יוליאנוס הכופר, שנזכר בשל כפירתו בנצרות, קמו לתחייה עיסוקי הכישוף הקשורים לנאו אפלטוניות תחת מסווה של תאורגיה (מאגיה שעוסקת בכוחות אלוהיים ובהתקרבות אליהם).
היסטוריה של הקסם המערב אירופי > ימי הביניים

העיסוק בכישוף בימי הביניים, תחת השפעת הכנסייה, הוגבל לרוב ללימוד תורת הנסתר ולאיסוף לחשי קסם. לאלברטוס מגנוס יוחסו כוחות רבים מעין אלה. בימי הביניים המוקדמים החל להתרבות השימוש בחפצים לא רק כאובייקטים נערצים, אלא גם כמכילים כוחות שמעל הטבע. סופרו מעשיות על עצמים שבכוחם להשפיע על מלאכים לבצע ניסים, לא רק בריפוי חולים, כי אם גם למטרות כמו השפעה על תוצאות קרבות. החפצים האלו היו לקמעות, וכנסיות חתרו להשגת קמעות מעין אלה מתוך רצון להפוך למקומות עלייה לרגל. כמו בכל תחום בו יש עניין כלכלי, הביקוש הביא לעלייה בהיצע. סיפורים על קמעות עושי קסם של קדושים הופצו וקובצו לאוספי מעשיות כמו "מקראת הזהב" של יעקובוס דה וורג'ינה (אנ') או ה-Dialogus miraculorum של צזאריוס מהייסטרבאך.
היו גם תחומי כישוף שנגעו בנצרות אך היו אסורים באופן רשמי. דמונולוגיה ואנגלוגיה היו בסיס באמונות בנצרות על חיים שמסביב בדמות מלאכים ושדים. התשתית התאולוגית בחקר הדמונולוגיה הנוצרית עודדה את העוסק בקסם "למגן" את עצמו עם צומות, תפילות וטקסי פולחן כך שעל ידי שימוש ("לא ראוי") בשמותיו הקדושים של האל בשפות זרות, הוא יוכל להשתמש בכוח האלוהי לכפייה על שדים להופיע ולשרתו למטרות הכישוף האישיות שלו. שלא במפתיע, הכנסייה הסתייגה מטקסים כאלו, למרות התקשרותם לנצרות.
היסטוריה של הקסם המערב אירופי > קסם ברנסאנס

ההומניזם הרנסאנסי ראה בנאופלאטוניזם סוג של כישוף טקסי. לעומת זאת, הרנסאנס והמהפכה התעשייתית ראו בעליית המדעים בדמות המרת האלכימיה בכימיה, בהדחת תאוריית תלמי על היקום והאסטרולוגיה ובהתפתחות תאוריית החיידקים בעניין מחלות, כמי שצימצמו את הפנייה לכשפים וערערו את מערכת האמונות שנסמכה על כך. המתיחות שהתעוררה בשל הרפורמות הפרוטסטנטיות הביאה לגידול משמעותי בציד המכשפות, בייחוד בגרמניה, באנגליה ובסקוטלנד. לבסוף, התאולוגיה החדשה של הפרוטסטנטיות הפכה לאויב מר עוד יותר לכישוף בכך שעורערה הטקסיות שאפשרה למנהגי אמונה להיעשות כשמטרתם עיסוק בקסם. המדע, יותר מן הדת, היה עוין עוד יותר לקסם.
בצד הכישוף הטקסי שאורגן על ידי אנשי השכלה (באופן יחסי) רווחו גם מעשי קסם עממיים ברחבי אירופה, כמו התחבולנים - מכשפים עממיים, באזורי הכפר של אנגליה. במעשי הקסם שלהם בענייני אסטרולוגיה, פולקלור וגרסאות מסולפות של פולחן קסם נוצרי הם נתנו מענה לדרישת ההמונים.