stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרדריק פורסיית'
ספריו שתורגמו לעברית

נשיא על הכוונת (1971), תרגם אריה חשביה, הוצאת שוקן, 1972.
תיק אודסה (1972), תרגם אריה חשביה, הוצאת שוקן, 1974.
כלבי המלחמה (1974), תרגם אריה חשביה, הוצאת שוקן, 1975.
אין חזרה - אוסף סיפורים קצרים.
הברירה השטנית (1979), תרגם אריה חשביה, הוצאת שוקן, 1980.
הפרוטוקול הרביעי (1984), תרגם אריה חשביה, הוצאת שוקן, 1985.
המתווך (1989), תרגם יוסף אשכול, הוצאת מעריב, 1990.
הרמאי (1991), תרגם עמנואל לוטם, הוצאת מעריב, 1992.
אגרוף האל (1994), תרגם מיכאל אביב, הוצאת שלגי, 1994.
המניפסט השחור, תרגם אריה חשביה, הוצאת נירם, 1997.
הפנטום ממנהטן (1999), הוצאת נירם, 2000.
הנוקם (2003), תרגמה יפעה הדר, הוצאת שלגי, 2004.
האפגאני (2006), תרגם יורי יוגב, הוצאת שלגי, 2007.
הערות שוליים

↑  מאת ג'וזף פינדר, שובם של מותחני הריגול?, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2001.
↑  יוסי מלמן, "כלבי המלחמה" - הדבר האמיתי, באתר הארץ, 24 ביוני 2008.
↑  אורי קליין, כלבי המלחמה, 22:00 ,MGM, באתר הארץ, 23 במרץ 2003.
↑  עידו בלאס, המגמה הספרותית, באתר הארץ, 20 בפברואר 2012
↑  ירין כץ‏, חיי מדף 95: הספר שמנסה לרצוח את סטיבן קינג, באתר וואלה, 21 בספטמבר 2016.
↑  גל פרל פינקל, לא מנוער ולא מעורבב, באתר זמן ישראל, 18 בדצמבר 2020.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261213205171  PLWABN: 9810560151105606  BIBSYS: 90104759  BNE: XX1642343  BnF: cb119031523 (data)  CiNii: DA00327565  GND: 121714195  ICCU: CFIV000614  ISNI: 0000 0000 8405 7055  LCCN: n79131961  LNB: 000024005  MusicBrainz: 7944fbe8-8264-43fd-98a1-8242ed509197  NDL: 00439870  NKC: jn19990002353  NLA: 35094953  NLG: 66083  NLK: KAC199609065  NSK: 000053416  NTA: 068991584  RERO: 02-A003254207  SELIBR: 187260  SNAC: w6g75dmh  SUDOC: 026869748  Trove: 825023  VIAF: 108216096   WorldCat (עם VIAF): 108216096
אוטו דב קולקה

| --- | --- |
פרופ' אוטו דב קולקה, 2005
פרופ' אוטו דב קולקה, 2005
 לידה:  16 באפריל 1933 Nový Hrozenkov, צ'כיה 
 פטירה:  29 בינואר 2021 (בגיל 87) ירושלים 
 ענף מדעי:  היסטוריה של עם ישראל
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מנחה לדוקטורט:  שמואל אטינגר 
 פרסים והוקרה:  "פרס הזיכרון ע"ש בוכמן" מאת מוסד יד ושם
 תרומות עיקריות
 חקר יהדות צ'כיה, יהדות גרמניה והשואה
 
אוֹטוֹ דֹּב קוּלְקָה (Otto Dov Kulka; ‏16 באפריל 1933 – 29 בינואר 2021) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחומי התמחותו העיקריים היו חקר האנטישמיות המודרנית מהעת החדשה המוקדמת ועד לגילויה הנאציונל-סוציאליסטי ב"פתרון הסופי"; המחשבה היהודית באירופה - ויהודים במחשבה האירופית - מן המאה ה-16 עד המאה ה-20; יחסי יהודים-נוצרים בעת החדשה; תולדות היהודים בגרמניה; וחקר השואה.
ביוגרפיה

אוטו קולקה נולד ב-1933 בצ'כוסלובקיה, לאלי (Elly) ואריך קולקה. לאחר הכיבוש הגרמני של צ'כיה ב-1939 נאסר אביו על ידי הגסטאפו, ובשנת 1942 הועבר ממחנה ריכוז בגרמניה אל מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. קולקה ואימו גורשו בספטמבר 1942 לגטו טרזיינשטאט, ומשם בספטמבר 1943, הועברו ל"מחנה המשפחות" באושוויץ-בירקנאו. אמו הועברה למחנה הריכוז שטוטהוף ונמלטה ממצעד המוות שיצא מממנו בתחילת 1945, אך נספתה ממחלת הטיפוס בעיירה הגרמנית ניקלסוולדה, בה מצאה מפלט לאחר בריחתה. לאחר סיום המלחמה חזרו קולקה ואביו לצ'כיה.
במרץ 1949 קולקה עלה לבדו לישראל במסגרת עליית הנוער, הצטרף לקיבוץ כפר המכבי. והוסיף לשמו הפרטי שם עברי: דב.
משנת 1958 חי בירושלים. נישא לחיה קולקה והיה אב לבת אליאורה קולקה-סורוקה.
ב-1958 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית. וב-1966 הצטרף לסגל ההוראה שלה בתחום היסטוריה של עם ישראל.
בשנת 1999 פרש מן ההוראה כפרופסור אמריטוס, והמשיך במחקריו ובפרסומם.
בשנת 2018 הפקיד קולקה את ארכיונו האישי במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית.
פעילות אקדמית

קולקה למד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת פרנקפורט. נושא עבודת הדוקטור (1975) היה "'הבעיה היהודית' ברייך השלישי, מקומה כגורם באידאולוגיה ובמדיניות הנאציונל-סוציאליסטית ומשמעותה לקביעת מעמדם ופעילותם של היהודים".
ב-1985 נתמנה לפרופסור חבר, ובשנת 1991 לפרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית. בשנת הלימודים תשמ"ה (1984/1985) שימש פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד. משנת 1988 עמד בראש הקתדרה ע"ש סול רוזנבלום לתולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית.
בשנת 1999 פרש מההוראה עקב מחלת הסרטן. הוא המשיך בעבודתו המחקרית במכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית. הפרויקטים המחקריים שלו על יהדות גרמניה תחת השלטון הנאצי התנהלו בסיוע האקדמיה הישראלית למדעים וקרן גרמניה-ישראל למחקר ולפיתוח מדעי (GIF).
שימש במשך שנים חבר הנהלת מוסד "יד ושם" וחבר הנהלת מכון ליאו בק ירושלים. היה חבר מערכת כתב העת הדו-לשוני "יד ושם, קובץ מחקרים - Yad Vashem Studies".
מחקריו > האנטישמיות המודרנית

החל בעבודת הדוקטור שלו ובהמשך במחקריו, פיתח קולקה גישה קונצפטואלית ומתודולוגית שונה מהגישה שהייתה רווחת באותה עת, בחקר גרמניה הנאצית והשואה, אשר הצטמצמה עד אז בהיבט של רדיפת היהודים והשמדתם.
בשונה מגישה זו דגל קולקה בחקר תולדות היהודים בתקופה השואה כמו כל תקופה היסטורית אחרת, והציב בה שלושה ממדים עיקריים: (1) האידאולוגיה והמדיניות הנאצית; (2) יחס האוכלוסייה הגרמנית למדינות השלטון כלפי היהודים וליהודים עצמם; (3) החברה היהודית והנהגתה. שלושת הממדים הללו מרכיבים, לשיטתו, תמונה כוללת, שבעזרתה הוא בחן את תקופת השואה בקונטקסט היסטורי של המשכיות ותמורה. רק על רקע זה ומתוך פרספקטיבה היסטורית ראה מקום לדיון בשאלת ייחודה של תקופת השואה.
על פי תפיסה זו נמנע קולקה ככל האפשר מלהשתמש ברוב מחקריו על תקופת השואה, וגם בכותרות פרסומיו בנושא זה, במונח העברי "שואה" והאנגלי "Holocaust". לדעתו, מונחים אלה אינם מבטאים נכונה את היותה תקופה היסטורית מוגדרת ברצף תולדות עם ישראל, וגם אינם מוסרים על ייחודה. במקום המונחים הללו, הוא כותב על "תולדות היהודים תחת המשטר הנציונל-סוציאליסטי" ועל ה"הפתרון הסופי".
המונח הראשון מבטא את גישתו המתודולוגית לחקר התקופה הזאת ככל תקופה היסטורית אחרת, בשלשת הממדים לעיל. המונח השני, הפתרון הסופי, הוא לדעתו הביטוי המדויק ביותר והמרחיק לכת ביותר למשמעותו הטלאולוגית (מלשון: Telos יעד סופי, תכלית סופית) באידאולוגיה הנאצית, ומבטא את בתכלית מימושו של יעד זה – הקץ הפיזי לקיום העם היהודי וכל פרט בו, ושל "הרוח היהודית" כפי שבאה לביטויה במורשת התרבות האירופאית. בכך רואה קולקה את ייחודה של תקופה זו בהיסטוריה היהודית והאוניברסלית.
בכל עבודותיו המדעיות הקפיד קולקה בעקביות על הפרדה מוחלטת בין חקר העבר ההיסטורי לבין עברו הביוגרפי בתקופת מלחמת העולם השנייה. כפי שהגדיר זאת בעקבות השלמת אחרון הפרויקטים המחקריים הגדולים שלו עד כה ב-2010, וראה את עברו הביוגרפי כלא-רלוונטי למחקר היסטורי, ואת העירוב בין שני התחומים כבלתי-לגיטימי. רק לאחר שנות מחקר רבות, ב-2012 החליט למסור לפרסום ספר בעל אופי שונה, הכולל חקר תמונות הזיכרון משנות השלטון הנאצי והתבוננות רפלקטיבית מאוחרת על תקופה זו. הספר ראה אור בשנת 2013 באנגלית תחת הכותר: Landscapes of the Metropolis of Death. Reflections on Memory and Imagination, והמהדורה העברית התפרסמה באותה שנה בשם נופים ממטרופולין המוות.
מחקריו > היהודים באידאולוגיה והמדיניות הנאצית

במחקריו של קולקה על האנטישמיות המודרנית הוא התבסס בין השאר על מחקרים היסטוריים של מוריו יעקב טלמון ושמואל אטינגר, והוסיף עליהם מחקר היסטורי אמפירי של האידאולוגיה והמדיניות הנצינל-סוציאליסטית. הוא בחן את מרכזיותו האמביוולנטית של המרכיב היהודי בזרמים המרכזיים של תרבות המערב בעת החדשה, ואת הרדיקליזציה של יסודות העוינות כלפי היהדות והיהודים בהם, על רקע תהליך החילון בהתפתחות זרמים אידאולוגיים מרכזיים, אלה שבמאה העשרים הנאציזם היה הקיצוני שבהם.
עוד בראשית דרכו כחוקר, במאמרו המדעי הראשון "ריכארד וגנר וראשית האנטישמיות המודרנית", משנת 1961, הוא טבע לראשונה המונח "האנטישמיות הגואלת". האנטישמיות הוצגה שם כאידאולוגיה של משיחיות פוליטית, אשר הוליכה בגלגוליה השונים אל אנטישמיות הנאציונאל-סוציאליסטית ו"הפתרון הסופי". המונח "אנטישמיות גואלת" הפך, במיוחד משנות התשעים של המאה ה-20, לנקודת התייחסות במחקר על גרמניה הנאצית והשואה.
מחקריו > החברה היהודית והנהגתה בגרמניה הנאצית

לנושא זה הקדיש קולקה שורה של מאמרי מחקר ואת ספרו יהדות גרמניה תחת המשטר הנאציונל-סוציאליסטי.
הוא התבסס בטענותיו, במיוחד על מפעלו לשחזור המקיף של ארכיון הארגון היהודי המרכזי בשנים 1932–1939, הנציגות הארצית של יהודי גרמניה (בגרמנית: Reichsvertretung der deutschen Juden), שאבד, ועל גילויו הארכיוני של ממשיכו בשנים 1939–1945 "הארגון המרכזי של היהודים בגרמניה" (בגרמנית: Reichsvereinigung der Juden in Deutschland).
שלא כמקובל בהיסטוריוגרפיה לפני כן, קולקה הוכיח ש"הנציגות הארצית של יהודי גרמניה" לא נוסדה בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, אלא יסודותיה הונחו כבר שנה קודם לכן ב-1932. הקמתו באה מתוך ראיית ההנהגה היהודית, של מדינות המחוז [בגרמנית: Länder] השונות בגרמניה, את הנולד, וההכרה בצורך לכונן הנהגה מאוחדת מרכזית של יהדות גרמניה, לשם ייצוגה כלפי השלטון נוכח המשבר הפוליטי המחמיר. בדומה לכך, הוא הוכיח שממשיכתה של הנציגות הארצית, "ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה", לא הוקמה בשנת 1939 רק בהוראת השלטון הנאצי; אלא התארגנה בשם הזה ובמסגרת ריכוזית חדשה כקהילה ארצית אחת של כלל יהודי גרמניה, בתהליך פנימי ממושך בשנת 1938. תיאור תמציתי כולל של תולדות יהודי גרמניה בתקופה זו, בהקשר ההיסטורי שלה, המשלב את שלושת תחומי מחקריו בנושא זה, פרסם קולקה במאמרו המקיף "גרמניה" באנציקלופדיה של השואה.
בכל פרסומיו של קולקה על גרמניה הנאצית ותקופת השואה תופס מקום חשוב ההיבט ההיסטוריוגרפי. שניים ממחקריו המכוננים הקדיש בנפרד לנושא זה: מאמרו על ההיסטוריוגרפיה הגרמנית של הנציונל-סוציאליזם ו'השאלה היהודית' מ-1924 עד 1984 הוא הראשון והשיטתי בסוגיה מורכבת זו. עד לפרסום ספרו המקיף ביותר של ניקלס ברג בנושא זה ב-2003. המאמר השני דן במגמות היסוד בהיסטוריוגרפיה הציונית על היהודים תחת השלטון הנאצי. עם זאת הוא לא הרבה בפרסום מאמרי ביקורת בתחום זה. בין החשובים בהם מאמרי הביקורת הדנים בספרו של שאול פרידלנדר: גרמניה הנאצית והיהודים. שנות הרדיפות, 1933 - 1939; שנות ההשמדה, 1939 - 1945, הוצאת עם עובד, 1997 -2007, ובביוגרפיה המונומנטלית של איאן קרשו: היטלר. היבריס: 1889 - 1936, היטלר. נמסיס: 1936 - 1945, תל אביב: עם עובד, 2003 ו-2005).
מחקריו > מחקרים על יהדות אירופה המרכזית במאה העשרים

כמה ממחקריו האחרים מרחיבים את חקר תולדות היהודים תחת המשטר הנאצי מעבר לגרמניה. ביניהם הפרויקט המשותף של האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת וינה, על אזרחי אוסטריה היהודים, שמצאו מקלט מרדיפות הנאצים בארץ ישראל, ועל חייהם בה. המאמר על יהדות צ’כוסלובקיה, מהקמתה של הרפובליקה הראשונה ב-1918 ועד לאחר ועידת מינכן וקיצה של הרפובליקה השנייה במרץ 1939. ומחקר משווה על תולדות היהודים בגרמניה וצ'כיה בין שתי מלחמות העולם ובתקופת השואה.
בכל מחקריו על תקופת השלטון הנאצי נמנע קולקה מלעסוק בשלב האחרון של ההשמדה הפיזית של היהודים במחנות המוות ובהוצאות להורג ההמוניות, בשטחים הכבושים על ידי גרמניה במזרח אירופה. המאמר היחיד אשר חרג ממגבלה זו הוקדש על ידו ל"מחנה המשפחות" של יהודים מגטו טרזיינשטאט באושוויץ-בירקנאו ומקומו במדיניות ההסוואה וההטעיה הנאצית ביחס לגירושי היהודים "למזרח" והשמדתם. המאמר ראה אור בשנת 1984 בעברית בשם "גטו במחנה השמדה. 'המחנה המשפחתי' של יהודי טרזיינשטאט באושוויץ, 1944-1943", ובמקביל בנוסח אנגלי בשינוי משמעותי של כותרתו: "Ghetto in an Annihilation Camp. Jewish Social History in the Holocaust Period and its Ultimate Limits", הוא דן בין השאר בהמשכיות דפוסי החיים והערכים הבסיסיים של החברה היהודית, גם בלב לבו של מחנה ההשמדה אושוויץ, נוכח ההכרה הברורה בוודאות המוות שנגזר מראש על יושביו. תכלית קיומו וסיבת חיסולו של מחנה מיוחד זה, במדיניות מדור היהודים ברשות אדולף אייכמן ב"משרד הראשי לביטחון הרייך", התבררו זמן רב אחרי תום המלחמה. וזאת כאשר גילה קולקה את חליפת המכתבים הסודית בין אייכמן ואנשיו, לבין הצלב האדום הגרמני בברלין, ובין זה לבין הצלב האדום הבינלאומי בז'נבה. בכך זכתה סוגיה כמעט בלתי ידועה בהיסטוריוגרפיה של השואה למקומה הראוי. מאמר זה פורסם מחדש כנספח אודות הרקע ההיסטורי, לספרו של קולקה החורג ממחקריו המדעיים, נופים ממטרופולין המוות.
מחקריו > "נופים ממטרופולין המוות"

ספרו האחרון של קולקה: נופים מטרופולין המוות. ובכותרו האנגלי: Landscapes of the Metropolis of Death. Reflections on Memory and Imagination, ראה אור בשפות רבות באירופה ובחוצה לה והוא שונה במהותו מפרסומיו המדעיים.
בעקבות פרסומו זכה הספר לדיון נרחב בעיתונות ובמדיה האלקטרונית בישראל, וברחבי העולם, במיוחד באנגליה,
צרפת וגרמניה. רוב הדיונים עמדו על השוני של הלשון וההתבוננות בספר זה בתוך הספרות העשירה על תקופת השואה, ועמדו על מקומו המיוחד לצד ספריהם האוטוביוגרפיים של שאול פרידלנדר, פרימו לוי ואימרה קרטס. כך כתב תומאס ו. לקוויר בעיתון גארדיין הלונדוני:
"על עדותו של פרימו לוי נאמר לעיתים קרובות שהיא עדות של כימאי. צלולה, קרה, מדויקת, מרוחקת. על עבודתו של קולקה ניתן לומר אם כן שהיא תוצר של מאסטר היסטוריון: אירונית, חקרנית, נוכחת בעבר, מסוגלת לקשר בין הפרטיקולרי והקוסמי". וניקולס וייל בלה מונד הפריזאי כתב: "ספר שאי-אפשר לשייכו לשום ז'אנר מקובל. ... הצלילות והפיכחון שמלווים את השיבה המדהימה הזאת לעבר מעוררים פליאה השתאות". בצורה תמציתית וקולעת ביותר נוסחו הדברים בנימוקי חבר השופטים ל"פרס וינגייט" בפברואר 2014: Landscapes of the Metropolis of Death achieves the impossible: it invents a wholly new language for living with Auschwitz.
ב-2018 עלה לאקרנים סרטו של הבמאי הגרמני שטפן אאוך "Die vorletzte Freiheit. Landschaften des Otto Dov Kulka" (החירות הלפני אחרונה – הנופים של אוטו דב קולקה), שנעשה בעקבות הספר. הקרנת הבכורה נערכה בפסטיבל הקולנוע היהודי בירושלים. בסרט "הקהל צולל לתוך עולמו של אוטו דב קולקה, בעקבות מחשבותיו לגבי היסטוריה שבלתי ניתן להסביר".
כתביו (מבחר) > ספריו (מבחר)

נופים ממטרופולין המוות, ידיעות ספרים, פרוזה, תל אביב 2013.
(עם ישראל גוטמן), מאנטישמיות מודרנית ל"פתרון סופי", ירושלים: הוצאת מרכז שזר, תשמ"ד 1984.
Landscapes of the Metropolis of Death. Reflections on Memory and Imagination, Allen Lane, Penguin Books, London 2013.
(with Eberhard Jäckel), The Jews in the Secret Nazi Reports On Popular Opinion in Germany 1933-1945, Yale University Press, New Haven and London 2010, (1064 p.).
(with Eberhard Jäckel), Die Juden in den geheimen NS-Stimmungsberichten 1933-1945, Schriften des Bundesarchivs, 62, Droste Verlag, Düsseldorf 2004 (894 p. and CD-ROM with 3744 annotated documents).
Deutsches Judentum unter dem Nationalsozialismus, Band I: Dokumente zur Geschichte der Reichsvertretung der deutschen Juden 1933-1939, Schriftenreihe wissenschaftlicher Abhandlungen des Leo Baeck Instituts 54, J.C.B. Mohr (Paul Siebeck), Tübingen 1997 (614 p).
Judaism and Christianity under the Impact of National Socialism 1919-1945, The Historical Society of Israel, Jerusalem 1987 (558 p.).
כתביו (מבחר) > פרסים

"פרס הזיכרון ע"ש בוכמן" מאת מוסד יד ושם ב-1998. על ספרו Deutsches Judentum unter dem Nationalsozialismus (בעברית: "יהדות גרמניה תחת השלטון הנציונל-סוציאליסטי")
"פרס ויז'ניצר לספר הטוב ביותר במדעי היהדות" של המכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1998. על ספרו נופים ממטרופולין המוות שראה אור בשפות רבות.
"פרס האחים שול" ("Geschwister Scholl-Preis") לשנת 2013 להוצאה הגרמנית של ספרו Landschaften der Metropole des Todes.
"פרס וינגייט" ("Jewish Quarterly-Wingate Literary Prize") לשנת 2014 להוצאה האנגלית של Landscapes of the Metropolis of Death.
ראו גם

וצלב יורן
משפחת טקאדלצ'ק
יאנסה פרמיסל
אריך קולקה
לקריאה נוספת

אוטו דב קולקה, נופים ממטרופולין המוות, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב 2013.
דן מכמן, על Kulka, Otto Dov (ed.): "Deutsches Judentum unter dem Nationalsozialismus, Bd. 1: Dokumente zur Geschichte der Reichsvertretung der deutschen Juden 1933-1939", review, ציון, ס"ה, א', תש"ס, עמ' 121–128.
ירחמיאל כהן, יהודי גרמניה נוכח הנאציזם באספקלריה של ההיסטוריה היהודית, על Otto Dov Kulka (ed.): "Deutsches Judentum unter den Nationalsozialismus, Bd. 1: Dokumente zur Geschichte der Reichsvertretung der deutschen Juden 1933-1939" (1997), יד ושם, כ"ז, תשנ"ט, עמ' 363–371.
אלן א' סטינוויס, אוסף מקורות חיוני על דעת הקהל הגרמנית והיהודים, על Otto Dov Kulka and Eberhard Jäckel (eds), The Jews in the Secret Nazi Reports on Popular Opinion in Germany 1933-1945 )
Menahem Ben-Sasson on Dov Kulka, in: Moshe Zimmermann (ed.), On Germans and Jews under the Nazi Regime. Festschrift in Honor of Otto Dov Kulka, Magnes Press, Jerusalem 2006, 419-423.
דימיטרי שומסקי, "שובו של האדם", הארץ, הארץ ספרים 3 באפריל 2013; Jonathan Freedland, "Otto Dov Kulka: 'Every one of us had his or her own story of survival. But we never talked about it'", in: The Guardian, March 7, 2014.
האקדמיה העולמית למדעים

| --- | --- |

סמליל האקדמיה העולמית למדעים
 מדינה:  איטליה איטליה
 מטה הארגון:  טריאסטה
 מקום פעילות:  עולמית
 תקופת הפעילות:  1983–הווה (כ־42 שנים)
 twas.org
 
האקדמיה העולמית למדעים (באנגלית: The World Academy of Science; בראשי תיבות: TWAS) הוא מוסד אקדמי לקידום המדעים בעולם המתפתח, אשר הוקם בשנת 1983 על ידי הפיזיקאי הפקיסטני זוכה פרס נובל עבדוס סלאם ומושבה במרכז הבין-לאומי לפיזיקה תאורטית על שם עבדוס סלאם (אנ') (ICTP) בטריאסטה שבאיטליה.
הארגון מאחד יותר מ-1,400 מדענים מכ-100 מדינות ומטרתו העיקרית היא לקדם את המדע ופיתוח בר-קיימא בעולם המתפתח. עד לשנת 2004 שמו של הארגון היה Third World Academy of Sciences. הארגון ממומן בעיקר על ידי אונסק"ו.
הארגון מקיים כנסים בין-לאומיים, מעניק מלגות מחקר ופרסים שונים. נשיאת הארגון מינואר 2023 היא פרופסור לאפידמיולוגיה נציגת דרום אפריקה, קווארישה עבדול קארים.
החל משנת 1985 הארגון מעניק פרסים שנתיים של 15 אלף דולר למדענים ממדינות המתפתחות. בשנת 2003 פרס הוענק למעיינה זץ, מדענית ברזילאית ילידת ישראל.
אסיר

שיירת שבויים גרמנים בקרב סטלינגרד, 1943
אסיר (או עציר) הוא אדם אשר חירותו נשללה ממנו בניגוד לרצונו. דבר זה יכול להתרחש דרך שהייה בבית-סוהר, או בצורת מעצר אחרת. המונח לרוב מתייחס לאדם המרצה עונש מאסר בבית-סוהר.
היסטוריה

העדויות המוקדמות ביותר לקיומם של אסירים נמצאו בקברים פרהיסטוריים במצרים התחתונה ותוארכו לשנת 8,000 לפני הספירה. עדויות אלו מצביעות על כך שתושבי לוב שיעבדו את אנשי שבט הסן.
סוגי אסירים

קיימים סוגים שונים של אסירים, בהם:
מורשע בדין
עצור במחנה ריכוז
בן ערובה
שבוי במלחמה או בעימות מזוין
אסיר פוליטי
עבד
אסיר מצפוני
אדם הנתון במעצר בית
אדם הנתון באשפוז כפוי בבית חולים פסיכיאטרי
זכויות האסיר

| --- | --- |
 :  ראו גם – עע"א חנניה גולן נגד שירות בתי הסוהר, בג"ץ רופאים לזכויות אדם נגד השר לביטחון פנים (מיטה לכל אסיר)
בכל מדינה קיימים חוקים שונים המסדירים את זכויות האסירים (אנ').חוקת ארצות הברית, למשל, מציינת במפורש שלאסירים אין זכויות מלאות, ועם זאת מספקת להם הגנה על פי התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית האוסר על ענישה אכזרית ובלתי רגילה (אנ').
בפסק דין של בג"ץ משנת 1979 אמר השופט אהרון ברק:
"כל אדם בישראל נהנה מזכות יסוד לשלמות גופנית ולשמירת כבודו כאדם... הזכות לשלמות גופנית וכבוד האדם היא אף זכותו של העצור והאסיר. חומות הכלא אינן מפרידות בין העצור לבין כבוד האדם. משטר החיים בבית הסוהר מחייב, מעצם טבעו, פגיעה בחירויות רבות מהן נהנה האדם החופשי... אך אין משטר החיים בבית הסוהר מחייב שלילת זכותו של העצור לשלמות גופו ולהגנה בפני פגיעה בכבודו כאדם. החופש נשלל מהעצור: צלם האדם לא נלקח ממנו."
מקובל לחלק את זכויות האסיר לשלושה סוגים:
זכויות שגרתיות: זכויות הקשורות לחיי השגרה של האסיר, כגון, זכות למלבוש, זכות למקום לינה, זכות למזון ושתייה, זכות לטיפול רפואי.
זכויות משפטיות: זכויות הקשורות להליך הפלילי, בהן הזכות להיוועץ בעורך דין, זכות לביקור של עורך דין או שופט, זכות לבקש חנינה, זכות להגיש בקשות ועתירות הנוגעות לתנאי מאסרו, וזכות לבקש קיצור תקופת המאסר.
זכויות חברתיות: זכויות הקשורות לקשר בין האסיר לעולם החיצון, כגון הזכות לביקור, הזכות לשיחות טלפון והזכות לחופשות.
תרבות האסירים

מחקרים סוציולוגיים ואתנוגרפיים שנעשו בארצות הברית במחצית המאה ה-20 גיבשו את התפיסה לפיה קיימת תרבות ייחודית לאסירים, בעלת ערכים ונורמות המנוגדים הן לערכי החברה והן לערכי מוסד הכליאה. תרבות זו כונתה "קוד האסירים".
לא כל האסירים מאמצים באותה מידה את הנורמות של "קוד האסירים", שבמרכזו אנטגוניזם לסוהרים ולמוסד הכליאה. מידת האימוץ תלויה בעוצמת ההזדהות של כל אסיר עם ערכי החברה הכללית.
סוציולוגים באירופה מצאו ש"קוד האסירים" חלש מכפי שמקובל לחשוב, ושלעיתים קרובות קשרי האסירים עם החברה הכללית חזקים יותר מהקשרים הנרקמים בין האסירים בבית הסוהר.
הקוד נועד להקניית רגש קבוצתי לאסירים, באמצעות התנגדות לפעולות צוות בית הסוהר והגברת סולידריות חברתית בין האסירים. הקוד כולל שורת הוראות, בהן:
אל תפריע לאינטרסים של אסירים אחרים.
אף פעם אל תלשין.
אל תהיה סקרן.
התרחק מגבו של אסיר אחר.
אל תעצבן.
אל תנצל אסיר אחר.
השפעות פסיכולוגיות > כליאה בבידוד

כליאה בבידוד למשך תקופה ארוכה פוגעת קשות בבריאותו הנפשית של האסיר, עקב חסך חושי והיעדר קשר חברתי. כמו כן, כליאה בבידוד עלולה להוביל לדיכאון ולשינויים בפיזיולוגיה של המוח. על מנת להסתגל לחיי הכלא, אסירים זקוקים לקשר חברתי ותמיכה חברתית מאסירים נוספים.
באופן פרדוקסלי, לאחר תקופות ארוכות של בידוד, בהן מתפתח אצל אסירים צורך עז למגע חברתי, הם מתחילים לחשוש ממגע כזה. הם עלולים להפוך לרדומים ואדישים, וחסרי יכולת לשלוט בהתנהגותם לאחר שהם משתחררים מהבידוד.
לאחר שהות ארוכה בבידוד עלול להתפתח אצל אסירים דיכאון קליני וכן הפרעת שליטה בדחפים (אנ') והתמכרויות. חלקם נמצאים בסיכון לפתח תסמינים פסיכיאטריים, בהם פגיעה עצמית, נטיות אובדניות ופסיכוזה.
בקרב אסירים בבידוד נצפה מצב פסיכופתולוגי המכונה "תסמונת SHU", שבין מאפייניו נמנים בעיות ריכוז וזיכרון, עיוותים בתפיסה, הזיות, הפרעת חרדה מוכללת, הפרעת פאניקה ואמנזיה.
השפעות פסיכולוגיות > תסמונת סטוקהולם

אסירים רבים סובלים מהפרעה פסיכולוגית המכונה תסמונת סטוקהולם, המתארת תופעה פרדוקסלית שבה לאחר זמן-מה בני ערובה מפתחים רגשות חיוביים כלפי שוביהם.
שיקום אסירים בישראל

בתי המשפט בישראל גוזרים עונשי מאסר למטרת הרחקה מהחברה, הרתעה וענישה. בבתי הסוהר קיימות תוכניות לשיקום אסירים המבוצעות על ידי שרות בתי הסוהר. לאחר השחרור קיימות תוכניות דומות של הרשות לשיקום האסיר.
בין זכויות האסירים בישראל נמנות תוכניות שיקום, שיתוף פעולה עם משרד הרווחה, טיפול פרטני וקבוצתי, שיקום תעסוקתי, פרויקטים ייחודיים, ובמידת הצורך שיכון בהוסטלים וקבלת קצבה מביטוח לאומי.
ראו גם

מאסר
הערות שוליים

↑  זכויות אסירים - בין כתלי הכלא ולאחר השחרור, באתר זאפ משפטי, ‏22 באוקטובר 2015.
↑  Annette Hanson, Solitary Confinement: Rumor and Reality, באתר "Psychology Today", ‏25 באוגוסט 2011 (באנגלית).
↑  לבנת פורן, מהן זכויות אסירים משוחררים?
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536359905171  BnF: cb133187752 (data)  GND: 4022782-0  LCCN: sh85106950  NARA: 10643540  NDL: 00572476  NKC: ph127393 
אסירים במתקן המעצר בגואנטנמו, 2002
אסירים בחצר כלא ניוגייט, איור של גוסטב דורה משנת 1872
כתוביות פתיחה

כתוביות פתיחה הן כתוביות בתחילתו של סרט קולנוע, סרט טלוויזיה או פרק בסדרת טלוויזיה, המציגות את שם הסרט ואת יוצריו העיקריים: המפיק, הבמאי והשחקנים הראשיים. הכתוביות מוצגות על רקע ויזואלי מתאים, כגון אנימציה, ובליווי נעימת נושא. בדרך כלל מוצגות כתוביות הפתיחה ממש בתחילת הסרט, אך לעיתים הן מוצגות לאחר קטע קצר של הסרט עצמו.
היסטוריה

מאז המצאת הראינוע נעשה שימוש בכרטיסי כותרת פשוטים כדי להתחיל ולסיים סרט אילם, על מנת לזהות הן את הסרט והן את חברת ההפקה המעורבת, ולשמש כאות לצופים שהסרט התחיל ואז הסתיים. בקולנוע האילם, כרטיסי כותרת או כותרות ביניים שימשו לאורך כל הדרך כדי להעביר דיאלוג ועלילה, ובחלק מהסרטים הקצרים המוקדמים הללו רואים את הדוגמאות הראשונות לרצפי כותרות עצמם, שהם ממש סדרה של כרטיסי כותרת המוצגים בהתחלה של סרט. עם הגעת הסאונד, הרצף היה מלווה בדרך כלל בפרלוד או פתיחה מוזיקלית.
בהדרגה רצפי הכותרות התפתחו והפכו לקטעי סרט משוכללים יותר. הופעת הטלוויזיה הייתה רגע מרכזי בעיצוב כותרים מכיוון שהיא אילצה את אולפני הקולנוע הגדולים להשקיע בהפיכת הקולנוע לאטרקטיבי יותר כדי לזכות בקהל הולך ופוחת. חלק מהאיכות החדשה של הקולנוע היו פתיח תזמורתי לפני פתיחת הווילונות וקטעי כותרת ארוכים - כולם נועדו להעביר תחושת טקסיות בתקווה שהטלוויזיה לא תוכל להתחרות בכך. ככל שקטעי הכותרות של הקולנוע הפכו ארוכים יותר ומורכבים יותר, מעורבותם של מעצבים גרפיים בולטים הפכה נפוצה יותר. רצף הכותרת של סרטו של אלפרד היצ'קוק "מזימות בינלאומיות" מוזכר בדרך כלל כראשון שמציג שימוש מורחב בטיפוגרפיה קינטית. חידוש זה השפיע על נטיית הטלוויזיה של שנות ה-60 לעיצוב כותרים, וכתוצאה מכך נוצרו רצפי פתיחה חזקים עם גרפיקה לתוכניות טלוויזיה רבות. מאז, המדיומים של הקולנוע והטלוויזיה עסקו בסוג של התנהגות דחיפה ומשיכה, מעוררים השראה ומדרבנים זה את זה לכיוונים שונים.
היו עוד נקודות מפנה כאלה בהיסטוריה של עיצוב הכותרות. הכנסת הטכנולוגיות הדיגיטליות בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 לקולנוע ולטלוויזיה שינתה את שני הענפים, ובהתאם לכך נרשמה בשנות ה-90 פריחה מחודשת בעיצוב הכותרים. למרבה האירוניה, רצף מפתח בהתעוררות המחודשת הזו היה הכותרת הראשית לסרט "שבעה חטאים" של דייוויד פינצ'ר, שעוצב על ידי קייל קופר (אנ'), שנוצר בעיקר באמצעים אנלוגיים. זמן קצר לאחר מכן, הטלוויזיה הלכה בעקבותיו ורשתות כמו HBO החלו לפתח חוויות קולנועיות יותר לטלוויזיה, כולל קטעי כותרות משוכללים ונחשבים יותר. לדוגמה, כאשר הסדרה "הסופרנוס" שודרה לראשונה ב-1999, זו הייתה רק דרמת הטלוויזיה השנייה בת השעה ש-HBO הפיקה אי פעם. רצף הכותרת שלה "עזר להעניק לתוכנית אמינות ומכובדות השמורים בדרך כלל לקולנוע, והעניק לה דריסת רגל חזקה יותר במוחו ובזיכרון של הקהל."
החל מתחילת המאה ה-21 ניתן למצוא כתוביות פתיחה במגוון מדיה בנוסף לקולנוע וטלוויזיה, כולל משחקי וידאו ווידאו קליפים.