stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Defund the police

"פרקו את המשטרה", ביטוי שהפך לפופולרי בידי תנועת חיי שחורים חשובים במהלך הפגנות ג'ורג' פלויד.
Defund the police היא סיסמה התומכת במשיכת כספים ממחלקות המשטרה והפנייתם מחדש לפתרונות שאינם משטרתיים כגון שירותים חברתיים ומשאבים קהילתיים אחרים. פעילים המשתמשים בביטוי עשויים לעשות זאת בכוונות שונות, "כאשר חלקם מבקשים צמצומים צנועים ואחרים מצדדים בהיערכות מלאה לביטול שירותי המשטרה המודרנית." אנשי התנועה לביטול המשטרה קוראים להחליף כוחות משטרה קיימים במערכות אחרות לבטיחות הציבור כגון דיור, תעסוקה, בריאות הקהילה, חינוך ותוכניות אחרות.
הססמה הפכה לפופולרית מאוד בשנת 2020 במהלך מחאות ג'ורג' פלויד. פעילי "חיי שחורים חשובים" (באנגלית Black Lives Matter) ופעילים אחרים השתמשו בביטוי כדי לקרוא להפחתה בתקציבי המשטרה ולהאציל אחריות מסוימת של המשטרה לארגונים אחרים.
רקע

הערים בארצות הברית מוציאות כ-115 מיליארד דולר על שיטור. עבור ערים רבות זו ההוצאה הגדולה ביותר שלהן; לדוגמה, בלוס אנג'לס היא מהווה 51% מתקציב העיר. תקציבי המשטרה של רוב הערים מביאים לקיצוץ בתקציבים אחרים, במיוחד במהלך מגפת הקורונה, כאשר תקציבים אחרים צומצמו אך הותירו את תקציבי השיטור ברובם ללא מגע.
הטענות של תומכי הסיסמה

רבים טוענים שהשיטור בארצות הברית הוא גזעני ולא מידתי (40% מאוכלוסיית הכלא הם שחורים למרות היותם רק 11% מהאוכלוסייה) וכי לעיתים קרובות מאוד המשטרה לא מצליחה או אינה מסוגלת לפתור רציחות (שליש מהמקרים מעולם לא נפתרו) וכן מקרי אונס ואלימות במשפחה. התופעה אינה חדשה, ומוכרת בעגה המקצועית כשיטור יתר של אוכלוסיות מסוימות בחברה על פני אחרות.
הטענה היא שהשיטור מופעל כדי להעניש אנשים החיים בעוני, מה שיוצר תנאים שבהם סבירות גבוהה יותר לפשע. לדוגמה, ב-2014 וב-2015, קציני משטרת ניו יורק אכיפה מכוונת לעבירות בדרגה נמוכה כדי למחות נגד ראש העירייה, דבר שהביא לירידה ולא עלייה בפשע. ביטול המשטרה והשקעה בשירותים ציבוריים אחרים מכירים בהסתמכות יתר על המשטרה על מגוון תפקידים לא מציאותי בארצות הברית.
תגובות > ערים

קובעי מדיניות מקומיים בפילדלפיה, בולטימור, וושינגטון הבירה, סן פרנסיסקו וערים אחרות תמכו בצמצום כלשהו או התנגדו לעליות בתקציב המשטרתי. חבר מועצה בניו יורק קרא למשוך סכום של מיליארד דולר מתקציב המשטרה בעיר ניו יורק. פעילים ומחוקקים ביקשו מראש העיר ביל דה בלאזיו באפריל 2020 להשתמש בקיצוצים בתקציב המשטרה כדי לפצות על החסרונות שנגרמו כתוצאה ממגפת הקורונה. ביוני, במהלך מחאות פלויד, ביקשה קבוצה של 48 מועמדים לכהונה בעירייה למועצת העיר להפחית את תקציב המשטרה במיליארד דולר במשך ארבע שנים. פרויקט השיטור והצדק החברתי של מכללת ברוקלין קרא להפחתה זהה. מבקר העירייה, סקוט סטרינגר, אמר שהעיר יכולה לחסוך 1.1 מיליארד דולר במשך ארבע שנים על ידי קיצוץ מספר המשרתים במשטרה וצמצום שעות נוספות ולהסיט את הכספים ל"עובדים סוציאליים, מדריכים בתוכנית למניעת אלימות בקהילה ואנשי מקצוע מיומנים אחרים."
ראש עיריית לוס אנג'לס, אריק גרסטי, אמר שהוא יקצץ עד 150 דולר מיליון מתקציב משטרת לוס אנג'לס. גרסטי הודיע שהכספים יופנו ליוזמות קהילתיות. במילווקי, קבוצה אקטיביסטית בשם "שולחן עגול אפרו-אמריקני", שהוקמה על ידי 65 ארגונים, ביקשה מהעיר להסיט 75 מיליון דולר מתקציב המשטרה לבריאות הציבור ולדיור.
במיניאפוליס ביקשו קבוצות אקטיביסטים דרשה לקצץ 45 מיליוו דולר מתקציב המשטרה. חברי מועצת העיר מיניאפוליס חתמו על התחייבות לפיזור המשטרה וליצור מערכות בטיחות ציבורית חדשות.
בנאשוויל ב-2 ביוני 2020, דיון בתקציב העיר נערך במשך עשר שעות כדי להכיל את מספר התושבים הגדול שהמתינו לתורם כדי לבקש מהעיר "לפרק" את המשטרה.
תגובות > איגודי המשטרה

איגודי משטרות בארצות הברית התנגדו באופן היסטורי אפילו לרפורמות קלות ואמצעי אחריות, כולל התנגדות לביטול החסינות לשוטרים. איגודי המשטרה טענו שקיצוץ בתקציב בכל קנה מידה יגרום לאנשים פחות בטוחים, אף על פי שבארצות הברית יש את אחד השיעורים הגבוהים ביותר של הרוגים על ידי המשטרה בעולם.
הליגה להגנת משטרת לוס אנג'לס טענה שפירוק המשטרה יהיה "הדרך המהירה ביותר להפוך את השכונות שלנו למסוכנות יותר." ו-'לפרק' את משטרת לוס אנג'לס זה הדבר הכי לא אחראי שכל אחד יכול להציע."
תגובות > פוליטיקאים

הסנאטור האמריקני קורי בוקר אמר שהוא מבין את הרגש שמאחורי הסיסמה, אך לא ישתמש בה. חברת בית הנבחרים קארן בס אמרה, "אני חושבת שבערים, במדינות, עלינו לבחון כיצד אנו מבזבזים את המשאבים ולהשקיע יותר בקהילות שלנו. אולי זו הזדמנות לבחון מחדש את שלום הציבור."
נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ב-4 ביוני 2020, צייץ בטוויטר "הנושא החדש של הדמוקרטים השמאליים הקיצוניים הוא 'לפרק את המשטרה'. זכרו שכשאתם לא רוצים פשע, במיוחד נגדכם ונגד משפחתכם. זה המקום בו ג'ו המנומנם נגרר על ידי הסוציאליסטים. אני ההפך הגמור, יותר כסף לאכיפת החוק! #LAWANDORDER".
ראו גם

התנועה לפירוק המשטרה
קאקון

| --- | --- |

שרידי המצודה הצלבנית כפי שנראית מהכניסה לגן
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז שומרון
 נפה:  נפת טולכרם
 שפה רשמית:  ערבית
 תאריך ייסוד:  לפני המאה ה-13
 שטח:  41,767 דונם עות'מאני (1945)
 גובה:  25 מטרים
 סיבת נטישה:  מלחמת העצמאות
 תאריך נטישה:  5 ביוני 1948
 יישובים יורשים:  גן יאשיה, אומץ, עולש, חניאל, בורגתה והמועצה האזורית עמק חפר
 דת:  מוסלמים סונים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  1,970 (1945)
 קואורדינטות:  32°21′36″N 34°59′43″E﻿ / ﻿32.36000278°N 34.99527222°E﻿ / 32.36000278; 34.99527222 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת נתניה מוגדלת) קאקון(למפת נתניה רגילה) קאקון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קאקון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קאקון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קאקון (בערבית: قاقون) היה כפר ערבי גדול בעמק חפר כשישה קילומטרים צפונית-מערבית לטולכרם. הכפר השתייך לנפת טולכרם במחוז שומרון (1945), שטחי אדמותיו היו 41,767 דונם על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945, ומנה 1970 נפשות. הכפר נבנה סביב מבצר ממלוכי שיסודותיו מהתקופה הצלבנית, בראש תל קאקון המתנשא לגובה 52 מ'. במהלך מלחמת העצמאות ב-5 ביוני 1948 נכבש הכפר, תושביו עזבוהו ולא הורשו לחזור אליו. כיום שוכנים על אדמות הכפר המושבים גן יאשיה, אומץ, עולש, חניאל ושטחי המועצה האזורית עמק חפר.
היסטוריה

ההיסטוריה של קאקון כמקום יישוב מגיעה ככל הנראה עד לתקופת השלטון הרומי, אך במקום לא נותרו שרידים מתקופה זו. בתקופת שלטון הצלבנים בנה המסדר הטמפלרי מצודה בראש גבעה במקום, שכונתה קקו. הממלוכים, בראשות הסולטן ביברס, כבשו את המצודה בשנת 1265, שיקמוה והפכו את הכנסייה שבה למסגד. השלטון הממלוכי עודד הגירה למקום ותרם להפיכתו למרכז מסחרי על הדרך הראשית שחיברה בין דמשק למצרים. בראשית המאה ה-14 נבנה בו חאן בפקודת מושל עזה. בתקופה הממלוכית בוצרה קאקון והייתה למרכז צבאי ומנהלי.
לאחר הכיבוש העות'מאני במאה ה-16 הייתה קאקון בירת נפה במחוז שכם. בתקופה זו מנה היישוב 127 תושבים בלבד. בשנת 1799 נערך בקרבת קאקון קרב שבו הובס הצבא העות'מאני על ידי צבא נפוליאון בדרכו לעכו.
בשנות השלושים של המאה ה-19, בשנות השלטון המצרי בארץ ישראל, נהרס הכפר בידי צבאו של אבראהים פאשא במסגרת דיכוי מרד הפלאחים. הכפר יושב מחדש שנים אחדות לאחר מכן בידי מהגרים ממצרים ותושבים מהכפרים הסמוכים שויכה ודיר אל-ע'צון. בתי הכפר שכנו סביב המצודה הצלבנית-ממלוכית שבמקום. תושבי הכפר היו מוסלמים שעסקו בעיקר בחקלאות.
בסוף המאה ה-19 עמד בראש הכפר השייח' עבד אל לטיף אבו הנטש ששלט באזור והיה גובה מס מעבר מעוברי הדרך בין חיפה ליפו. בין אבו הנטש לאנשי המושבה היהודית חדרה התגלע סכסוך בעקבות העברת השמירה במושבה מאנשי קאקון לאנשי אגודת השומר; במסגרת הסכסוך נעשו ניסיונות של אנשי אבו הנטש לפגוע במושבה, ובתקופת שלטון המנדט הבריטי נקנס הכפר בקנס קולקטיבי של 1,000 לירות בעקבות תקיפת המושבה במהלך מאורעות 1921. בשנות ה-20 התלוננו אנשי חדרה על זריקות אבנים על כלי רכב שעברו בקאקון.
במפקד הבריטי שנערך בשנת 1922 נמנו בכפר 1601 נפשות: 998 גברים ו-608 נשים, רובם מוסלמים ו-28 נוצרים.בשנת 1931 מנו תושבי הכפר 1,367 נפש. בשנת 1932 רכש יהושע חנקין כ-4,600 דונם בקצה הצפוני של הכפר מתוך 41,767 דונם אדמות הכפר, עליהן נטעו פרדסים. במרד הערבי בשנות ה-30 היו רבים מתושבי הכפר פעילים ועסקו בחבלה במסילת הברזל, בעמודי חשמל ובקווי טלפון הסמוכים לכפר. נגד המורדים פעלו כוחות בריטיים-יהודיים משותפים. הפרדסים שנטעו יהודים בצפון הכפר חובלו וננטשו בתקופה זאת.
ב-1942 רכשה הקק"ל את האדמות שרכש חנקין[דרוש מקור]. ב-1945 הוקם על אדמות אלה קיבוץ המעפיל. בשנה זאת מנו תושבי קאקון כ-1,970 נפש, והכפר היה מהגדולים באזור השרון.
במלחמת העצמאות נכבש המקום על ידי צה"ל בקרב כבד מול כוחות צבא עיראקיים.
אבטיחי קאקון

באדמות הכפר קאקון ובעמק שסביבו גודלו על ידי התושבים הערביים אבטיחים מיוחדים בטעמם, מתוקים וגדולים, ששמם יצא לטובה לא רק בארץ ישראל אלא גם במצרים. האבטיחים גודלו רק במי הגשם ובמי הטללים, ללא השקיה נוספת. בעת הבשלתם הם היו נאספים ומובלים בשיירות גמלים, במורד נחל אלכסנדר, עד למינת אבו זבורה, המפרץ הקטן שבמכמורת.
נציב מכס ומס עות'מאני מיוחד הוצב לצורך פיקוח על יצוא האבטיחים מקאקון, והוא ישב בח'ירבת סמארה, שכונתה גם בשם חאן אל בטיח, אכסניית האבטיחים. חורבות בית המוכס ניצבות עד היום בצד כביש החוף, בסמוך לגשרי הכביש והרכבת מעל נחל אלכסנדר.
האבטיחים היו מוטענים על הגמלים בשקי רשת מיוחדים, הגמלים היו מוכנסים למי הים, וכשצפו שקי האבטיחים, היו הספנים דוחפים אותם לעבר הסירות שבאו במיוחד מעזה ומפורט סעיד. בגמר ההטענה היו שיירות הגמלים שבות לקאקון, לאורך הנחל. והספינות העמוסות באבטיחי קאקון הפליגו לעזה ולפורט סעיד.
הקרב על קאקון במלחמת העצמאות > תוצאות הקרב על קאקון

בסופם של הקרבות הסתבר לצה"ל כי הכוח העיראקי בקאקון היה גדול יותר מכפי שהוערך ודווח בדוחות המודיעין לקראת המבצע. במהלך הקרב נהרגו 16 לוחמים מ"אלכסנדרוני" וככל הנראה גדוד עיראקי שלם. במהלך הקרב תושבי הכפר עזבוהו, כך שבסופו ככל הנראה לא נותרה בו נפש חיה. התושבים לא הורשו לחזור לכפר גם עם תום הקרבות.
הטקס השנתי לציון 76 שנים לקרב קקון בתש"ח ולזכרם של לוחמי חטיבת אלכסנדרוני שנפלו בקרב, נערך ביוני 24 בפארק הלאומי קקון.
הטקס התקיים מול האנדרטה שהוקמה במקום, להנצחת זכרם של 16 לוחמי החטיבה שנהרגו במהלך מלחמת העצמאות, כחודש בלבד לאחר ההכרזה על הקמת המדינה, בקרב שהתקיים למרגלות תל קקון, שליד גן יאשיה ואמץ, באזור המכונה "המותנים הצרים" של מדינת ישראל.
יישוב האזור לאחר המלחמה

בשנת 1949 הוקמו על האדמות החקלאיות של הכפר המושבים "גן יאשיה", "אומץ" ו"עולש". ב-1950 הוקם המושב "חניאל". בשנת 1951 הוקמה באזור הכפר "מעברת יכון" שנקראה גם מעברת קאקון, בשנת 1952 שונה שם המקום ל"יכון" בשנת 1964 פורקה המעברה וגם בוטל היישוב יכון. ממבני הכפר עצמו נותרו רק שרידי המצודה הממלוכית-צלבנית בראש הגבעה, ושרידי מבנה סמוך שייתכן כי היה מסגד הכפר. בית הספר של הכפר, שהוקם בתקופת המנדט הבריטי בחלקו המערבי משמש כחלק ממרכז ספורט של המועצה האזורית עמק חפר.
גן לאומי קאקון

באוגוסט 2024, נחנך הגן הלאומי קאקון. הגן הלאומי החדש, 52 דונמים גודלו, ממוקם על התל המתנשא לגובה ובפסגתו נמצאים שרידי מצודה צלבנית-ממלוכית, הכוללים קירות אבן בגובה כמה מטרים, קמרונות וחללים. בקירות המבנה משולבות אבנים עתיקות מאבני המבנה שנשתמר.
חשיבותו של הגן באזור זה גדולה, שכן בכל המרחב החקלאי כמעט ולא נותרו שטחים שאינם מעובדים, בהם התפתחה צמחייה מקומית אופיינית לשרון.
לקריאה נוספת

Denys Pringle, "Qaqun'", in Secular buildings in the Crusader Kingdom of Jerusalem: an archaeological Gazetteer, Cambridge University Press, (1997), pp. 83-84
הערות שוליים

↑  נגה קדמן, בצדי הדרך ובשולי התודעה, ספרי נובמבר, 2008, עמ' 153.
↑  Roy Marom, מרום, רועי, הפרכת השממה ההתיישבות הערבית המתרחבת בשרון ובמערב הר שכם, 1948 1700, חיפה, 2022 (עבודת דוקטורט) Dispelling Desolation: The Expansion of Arab Settlement in the Sharon Plain and the Western Part of Jabal Nablus, 1700-1948 (PhD dissertation), הפרכת השממה ההתיישבות הערבית המתרחבת בשרון ובמערב הר שכ, 2022-01-01, עמ' 156-151
↑  כשנים קדמוניות, דואר היום, 29 באוקטובר 1928; המשך
↑  Barron, J.B, . Palestine: Report and General Abstracts of the Census of 1922, Government of Palestine., 1923, עמ' table ix
↑  י. שיוו, קצת הוכחות לאובייקטיביות, דבר, 8 בספטמבר 1936
↑  יד המחבלים ברכבת ובטלפון, דבר, 16 במאי 1936
↑  עליות חדשות על הקרקע, הַבֹּקֶר, 4 בנובמבר 1945
↑  משה גלעד, בפרדס שהיה מזמן, באתר הארץ, 21 בספטמבר 2012
↑  התקפה כבדה של אצ"ל על קאקון, המשקיף, 9 במרץ 1948
↑  7 שעות הותקף "המעפיל", המשקיף, 22 במרץ 1948
↑  לא צוין, מועצה אזורית עמק חפר, באתר מרכז תיעוד עמק חפר, ‏3.6.2024
↑  לא צוין, מזל טוב! הוכרזו שתי שמורות טבע וגן לאומי חדש, באתר רשות הטבע והגנים, ‏28.8.24
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542632505171  LCCN: n97035201  VIAF: 132699275   WorldCat (עם VIAF): 132699275 
הכנסייה הצלבנית במבצר
מראה כללי של אנדרטת חטיבת אלכסנדרוני בקאקון
יעקב אייש

| --- | --- |

 לידה:  3 בדצמבר 1962 (בן 62) קריית טבעון, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת חיפה 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1981–2016 (כ־35 שנים)
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 82 בחטיבה 7  מפקד המרכז לאימוני שריון בבאלי"ש  מפקד חטיבה 7  ראש מחלקת מבצעים באמ"ץ  מפקד עוצבת המפץ  ראש מטה זרוע היבשה  ראש חטיבת התכנון באג"ת  ראש אגף המבצעים  נספח צה"ל בארצות הברית
 פעולות ומבצעים
     מבצע שלום הגליל   האינתיפאדה הראשונה     המערכה ברצועת הביטחון   האינתיפאדה השנייה   מבצע עופרת יצוקה     מלחמת לבנון השנייה    מבצע צוק איתן
 
יעקב אייש (נולד ב-3 בדצמבר 1962) הוא אלוף במילואים בצה"ל, אשר שירת בתפקידו האחרון כנספח צה"ל בארצות הברית.
קורות חייו

אייש נולד, גדל והתחנך בקריית טבעון. הוא התגייס לצה"ל בשנת 1981 ועשה את מרבית שירותו הצבאי בחיל השריון. בשריון עבר אייש הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים, השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים. שירת כסגן מפקד גדוד 53 בחטיבה 188 ובשנת 1990 קודם לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד גדוד 82 בחטיבה 7. בהמשך שירת כסגן מפקד חטיבה 460 וכקצין אג"ם של עוצבת געש.
בשנת 1996 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת שריון במילואים ובמקביל למפקד המרכז לאימוני שריון והנדסה במל"י. באפריל 1999 מונה למפקד חטיבה 7 וכיהן בתפקיד עד יולי 2001, בתקופתו כמפקד התמודדה החטיבה עם נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון ופרוץ האינתיפאדה השנייה. בתפקידו הבא כיהן כראש מחלקת מבצעים באגף המבצעים בשנים 2004–2002 בשיאה של האינתיפדה השנייה.
בשנת 2004 הועלה אייש לדרגת תת-אלוף וכיהן עד לשנת 2005 כמפקד עוצבת המפץ, אוגדת מילואים משוריינת בפיקוד הצפון, בתקופת ביצוע תוכנית ההתנתקות תפסה האוגדה בפיקודו אחריות על גזרת רמת הגולן והר דב. בספטמבר 2005 מונה לראש מטה זרוע היבשה וכיהן בתפקיד עד ספטמבר 2008. בהמשך, מונה לראש תוכנית "עת האסיף", תוכנית ההתייעלות הרב-שנתית של צה"ל ומשרד הביטחון, שגובשה בסיוע חברת הייעוץ הבינלאומית מקינזי. מאוחר יותר עמד בראש החטיבה באגף התכנון האחראית לתוכנית ההתייעלות הרב שנתית של צה"ל.
באוקטובר 2010, הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אגף המבצעים, תפקיד אותו סיים באוקטובר 2012. הוא מונה לנספח צה"ל בארצות הברית במקומו של האלוף גדי שמני.
בחודש ספטמבר 2016 החליף האלוף מיקי אדלשטיין את אייש בתפקיד נספח צה"ל בוושינגטון.
לאחר שחרורו מונה לסגן נשיא ארגון JINSA ‏(Jewish Institute for National Security of America) (אנ').
בעקבות מלחמת חרבות ברזל מונה לסגן ראש מנהלת תקומה.
חייו הפרטיים

אייש הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה ובעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב. הוא בוגר המכללה לפיקוד ומטה של הצבא הבריטי ובוגר קורס ניהול באוניברסיטת הרווארד.
אייש מתגורר בקיסריה, נשוי ואב לארבעה ילדים.
הערות שוליים

↑  מערכת אתר צה"ל, אלוף יעקב אייש מונה לנספח צה"ל בוושינגטון, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 31 במאי 2012
| ראשי אגף המטה הכללי (אג"ם) ואגף המבצעים (אמ"ץ) |
| --- | --- | --- |
| ראשי אג"ם | יגאל ידין • מרדכי מקלף • משה דיין • יוסף אבידר • מאיר עמית • חיים לסקוב • צבי צור • מאיר זורע • יצחק רבין • חיים בר-לב • עזר ויצמן • דוד אלעזר • ישראל טל • רחבעם זאבי • יצחק חופי • הרצל שפיר • יקותיאל אדם • רפאל איתן • משה לוי • דוד עברי • דן שומרון • אמיר דרורי • אהוד ברק • אמנון ליפקין-שחק • מתן וילנאי • שאול מופז • עוזי דיין |  |
| ראשי אמ"ץ | דני חלוץ • גיורא איילנד • דן הראל • ישראל זיו • גדי איזנקוט • טל רוסו • יעקב אייש • יואב הר אבן • ניצן אלון • אהרון חליוה • עודד בסיוק |  |
קונסרבטוריון רון שולמית

| --- | --- |

בית הספר למוזיקה שולמית 1914
 אקדמיה למוזיקה
 תקופת הפעילות:  1910–הווה (כ־115 שנים) 
 מיקום
 מיקום:  מעגל בית המדרש 7, ירושלים 
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°46′59″N 35°11′26″E﻿ / ﻿31.783109210914°N 35.19065128466°E﻿ / 31.783109210914; 35.19065128466
 he
 
קונסרבטוריון רון שולמית הוא קונסרבטוריון בירושלים, מיזוג של שני בתי ספר ותיקים למוזיקה - 'שולמית' ו'רון' שפעלו בתל אביב.
בית הספר למוזיקה שולמית

סלמה (שולמית) רופין, מורה לזמרה באחד הקונסרבטוריונים בברלין, נישאה בחודש מרץ 1908 לדודנה ארתור רופין, ולמחרת החתונה יצאו בני הזוג לארץ ישראל כדי לייסד את המשרד הארצישראלי ביפו.
שולמית החליטה לייסד בית ספר למוזיקה. היא פנתה לכמה יהודים עשירים ברוסיה בעלי זיקה לציונות וביקשה את תרומתם להקמת בית הספר. על סמך הבטחתם היא פנתה לכנר אנרי מארטו מז'נבה, וביקשה ממנו שימליץ לה על מנהל מתאים לבית הספר. הוא המליץ לה על הכנר והמוזיקאי משה הופנקו. הופנקו נענה, וזמן קצר לאחר עלייתו לארץ פתחה רופין את בית הספר ביפו, בחודש נובמבר 1910. בראש הוועד המפקח של בית הספר, עמד מאיר דיזנגוף.
בתחילה למדו בבית הספר שלושים תלמידים צעירים מתל אביב. מספר התלמידים גדל באיטיות, מאחר שבאותה תקופה נחשבה הקניית חינוך מוזיקלי למותרות. לאחר שפסקה התמיכה הכספית מרוסיה גדלו הקשיים, אך למרות זאת נערכו מספר קונצרטים.
בשנת 1912 מתה שולמית רופין, ולזכרה נקרא בית הספר "שולמית". הופנקו המשיך לנהל את בית הספר לבדו. לאחר מותה של רופין עבר משכנו של בית הספר מיפו אל בית משפחת טרייביש, ברחוב הרצל 22 שבתל אביב הקטנה, וכעבור זמן קצר נדד ממקומו והשתכן בקומה שנייה בבית אחר שבאותו רחוב.
משה הופנקו ניהל את מחלקת המיתרים וכלי הנשיפה ומרסל האמרשלג ניהל את כלי הפסנתר וכן לימד תאוריה וקומפוזיציה. בין המורים לפסנתר היו לינה הופנקו, אשתו של משה הופנקו, וגיטה ויצמן, אחותו של חיים ויצמן. כמו כן לימד בבית הספר המוזיקאי יהודה שרתוק.
בשנת 1925 הפך בית הספר לקונסרבטוריון רשמי. בשנת 1926 ביקרו בקונסרבטוריון הפסנתרן ליאופולד גודובסקי והכנר יאשה חפץ. ארתור רובינשטיין כיבד את הקונסרבטוריון בנוכחותו בשנת 1927. בשנת 1930 נערך קונצרט לכבודם של אלברט איינשטיין והנציב העליון הרברט סמואל. הסולן היה הכנר יריב אזרחי, גיסו של משה הופנקו.
בתחילת 1927 שימש בית הספר אכסניה ראשונה למפגשי "עונג שבת" שיזם חיים נחמן ביאליק.
קונסרבטוריון רון

בשנות השלושים, עם גלי עליית היהודים מגרמניה, הוקמו באזור תל אביב, לצד קונסרבטוריון שולמית, עוד שמונה קונסרבטוריונים ללימודי מוזיקה. אחד מהם היה קונסרבטוריון "רון", שהוקם בשנת 1936, בהנהלת יריב אזרחי, בעצמו בוגר שולמית.
מיזוג רון-שולמית

בשנת 1949 נפטר משה הופנקו, ואת מקומו מילא בנו יובל עמידרור. בשנת 1961, לאחר מותו של עמידרור הוחלט על מיזוג שני בתי הספר לקונסרבטוריון אחד - "רון-שולמית", בניהולו של יריב אזרחי. בשנת 1991 פרש אזרחי מניהול בית הספר.
בשנות השבעים, עם גלי העלייה מברית המועצות, עלו לישראל מוזיקאים רבים. בשנת 1972 נפתחו שתי שלוחות של רון-שולמית בירושלים על ידי המוזיקאית עופרה ברושי, בתו של יריב אזרחי - בקריית משה וברמת אשכול. רוב המורים היו עולים חדשים. בשנת 1980 למדו בשלוחות הירושלמיות של רון-שולמית כ-800 תלמידים. סניף-האם בתל אביב נסגר.
בשנת 1982 עברה שלוחת קריית משה לשכונת בית הכרם. השלוחה בשכונת רמת אשכול נסגרה.
מיזוג רון-שולמית > הקונסרבטוריון החרדי

בשנת 1988 פתח המוזיקאי החרדי אריה חסיד שהיה אז סגן מנהל הקונסרבטוריון, יחד עם מנהלת הקונסרבטוריון עפרה ברושי, עמותה ללימודי מוזיקה, שירה ומחול לבנות חרדיות. פתיחת העמותה נעשתה בברכתו ובעידודו של רבי ניסים קרליץ, שהיה ער לדרישה הגדולה בציבור ללימודי מוזיקה מקצועיים, ועמד על הצורך הגדול לדאוג לכך שתהיה למעוניינות מסגרת לימודית הפועלת ע"פ כל דרישות ההלכה. עם פתיחתה הוקם על ידי העמותה קונסרבטוריון חרדי בירושלים.
כיום מפעילה העמותה 2 סניפים: אחד בשכונת הר נוף בירושלים והשני ברמת בית שמש, סניף שנפתח בשנת 2018, כאשר הסניף בהר נוף נחשב לסניף המרכזי שבו מתבצעת עיקר פעילות העמותה.
בסניפי הקונסרבטוריון החרדי פועלים מספר מסלולים, ביניהם: קונסרבטוריון לתלמידים החל מגיל 4, בית ספר מקצועי לנגינה לבנות בוגרות, מגמת הכשרת מורות חרדיות לנגינה עם תואר ראשון, וכן תזמורת נשים חרדית המופיעה בפני נשים בריכוזים החרדים ברחבי הארץ.
במקביל לפעילות הקונסרבטוריון החרדי ממשיך לפעול הסניף של הקונסרבטוריון הכללי בשכונת בית הכרם בירושלים.
מיזוג רון-שולמית > בעלי תפקידים בעמותה

בן ציון חסיד - מנכ"ל
אורי ברנר - מנהל הקונסרבטוריון
רבקה נוימן - מנהלת בית הספר לבוגרות
רחל קציר- מנהלת בית הספר לבוגרות
אתי המניק- מזכירת רון שולמית החרדי
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 7fd0b37d-541d-47d5-97cc-4315325b6208
ניסו שליו

| --- | --- |

 לידה:  23 במאי 1981 (בן 43) בת ים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2007
 מקום לימודים:  בית צבי 
 פרופיל ב-IMDb
 
ניסו שליו (נולד ב-23 במאי 1981) הוא שחקן, מדבב, ואמן איפור ישראלי.
ביוגרפיה

שליו נולד וגדל בבת ים לצד שלוש אחיות במשפחה דתית ולמד בישיבה עד גיוסו. בצה"ל שירת בחיל החימוש, תחילה כמכונאי ציוד בתי מלאכה (צב"מ) ולאחר שנה וחצי שימש כמש"ק יחסי ציבור של החיל ובמקביל פיקד על להקת החיל. בזמן שירותו הצבאי יצא בשאלה, ולאחר מכן יצא מהארון.
ב-2007 סיים שליו שלוש שנות לימודי משחק בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי" לצד יונית טובי, רותי אסרסאי ורויטל זלצמן. במהלך לימודיו זכה במלגת קרן שרת, וב-2007 זכה במלגת "סנו" שניתנת על נאמברים מתוך מחזות זמר. כמו כן למד פיתוח קול אצל נירה גל ודוקי עצמון.
ב-2014 ביים את המופע "WONER" - מופע מחווה לסטיבי וונדר של מומי לוי.
ב-2016 נישא להראל.
ביוגרפיה > בתיאטרון

בתיאטרון הספרייה: גילם את דני זוקו במחזמר "גריז" שביים גלעד קמחי, גילם את ווף במחזמר "שיער" וגילם את יהודה בן יעקב במחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת". ב-2007 גילם את הראם טאם טאגר במחזמר "Cats" שביים עוז מורג.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער שיחק בהצגה "דרך השיר" - מסע מוזיקלי בעקבות השירים שעיצבו את התרבות ישראלית, שכתבה וביימה צביה הוברמן.
ב-2007 שיחק במחזמר "נרניה – האריה, המכשפה וארון הבגדים" שהיה מחזה מאת אדריאן מיטשל (ע"פ ספרו של ק.ס. לואיס בעל אותו השם) שביים משה קפטן.
בתיאטרון הקאמרי: ב-2008 גילם את בר הוניג במחזמר "סאלח שבתי" שכתב אפרים קישון וביים משה קפטן. ב-2012 גילם את המוהל במחזמר "קזבלן" שביים צדי צרפתי. גילם את מוישה בהצגה "גטו". גילם את פרומה שרה ואת ולדימיר הזמר במחזמר "כנר על הגג" שביים משה קפטן. ב-2012 גילם את גוסטב במחזמר "קברט" שביים עמרי ניצן וב-2016 החל להשתתף במחזמר "עלובי החיים" שעלה בתיאטרון הבימה ובבימויו של משה קפטן.
ביוגרפיה > בקולנוע ובטלוויזיה

ב-2008 שיחק בתוכנית הטלוויזיה "גריז - השיגעון חוזר" והופיע בסדרה הדוקומנטרית "בית צבי" ששודרה בערוץ 10. ב-2012 גילם את שיוואנה בי בלאק בסדרת הטלוויזיה שיצר אבנר ברנהיימר "אמא ואבאז" ששודרה בהוט. ב"ארץ נהדרת" השתתף בפינה של "לירד ולארד" (אלי פיניש ומריאנו אידלמן). גילם את טינקרבל בסדרה הרשת "המכשפות משינקין" שכתב וביים סם לביא.
ב-2014 גילם את שחרזדה בסרט "שושנה חלוץ מרכזי" שביים שי כנות וגילם תפקיד אורח בסדרה "70 מיליון סיבות לעושר" שיצר שמוליק לוי וביים אופיר בביוף. ב-1 בינואר בשנת 2018 עלתה לאוויר הסדרה "כפולה" בה משחק ניסו את אלעז הסטייליסט של נועה קירל ומתגלה גם כעוזר של נמסיס.
מופיע גם כדראג קווין בשם שִיוָואנָה בִי בלֶאק.
ביוגרפיה > דיבוב

ב-2009 דיבב את פשפש הזהב בסדרה "כל הכבוד לנמרוד". ב-2010 דיבב גמד מדריך טיולים בסרט "שרק לנצח", דיבב את פיטברי בסרט "ארתור 3: מלחמת שני העולמות", דיבב קולות רקע בסרט "מגה-מוח", דיבב את סוכן מיוחד ג'ונסון בסדרה "סוכן מיוחד אוסו" ודיבב את בוט בסדרה "אומי זומי". ב-2011 דיבב קולות רקע בסרטים "דרושות אמהות במאדים" ו"קונג פו פנדה 2", דיבב את קונדסון ב"הדרדסים", דיבב את חליק בסדרה "עכברסטה", דיבב את קפיצי ושר את שיר הפתיחה בסדרה "מוני דמיוני". ב-2012 דיבב את המפלצת ואת אלבר בסרט "מפלצת בפריז" ואת קוזמו וקופידון בסדרה "קסם של הורים". ב-2013 דיבב קולות רקע בסרט "בית ספר למפלצות". ב-2014 דיבב את פרשס בסרט "שודדי הפיצוחים", את לוקה התוכי הסגול בסרט "בלגן בג'ונגל" וגם את ברווז בסדרה "משוגעגע". ב-2016 דיבב את סנובול הארנב הלבן, הנבל הראשי בסרט "החיים הסודיים של חיות המחמד", ואת דביבון לב-נבון בסדרה "דובוני אכפת לי ובני דודים". ב-2017 דיבב את "מלווין" בסרט "קפטן תחתונים". ב-2024 חזר לדבב את קוזמו בסדרת הטלוויזיה "קסם של הורים - משאלה חדשה".
הערות שוליים

↑  מיכאל הנדלזלץ, הכנר מטפס על הגג, באתר הארץ, 25 במאי 2008
↑  עכבר העיר, הקרנה חגיגית לסרט "קפטן תחתונים", באתר הארץ, 12 ביולי 2017
משרד התרבות של רוסיה

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה 
 תחום שיפוט:  רוסיה 
 סוכנות אם:  ממשלת רוסיה 
 סוכנות בת:  מלודיה 
 תאריך הקמה:  17 בינואר 1936
 סוכנות קודמת:  המשרד לתרבות ולתקשורת המונים של רוסיה 
 שר:  אולגה ליובימובה
 תאריך כניסה:  21 בינואר 2020
 מטה מרכזי:  מוסקבה 
 עובדים:  329 
 תקציב:  90,000,000,000 רובל רוסי 
 http://mkrf.ru
 
משרד התרבות של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Министерство культуры Российской Федерации) הוא המשרד הממשלתי האחראי לענייני תרבות במדינה.
היסטוריה

המשרד הוקם לראשונה ב-1992 כיורש למשרד התרבות של ברית המועצות שהוקם ב-15 במרץ 1953 על בסיס הוועדה לענייני תרבות של הסובנרקום שהוקמה בינואר 1936.
במתכונתו הנוכחית, המשרד הוקם ב-12 במאי 2008 על בסיס משרד התרבות ותקשורת ההמונים, שירש את משרד התרבות והתיירות.
בשנת 2015 חלק מסכמויות המשרד הועברו לסוכנות הפדרלית לענייני לאום החדש.
מבנה

נוסף למחלקות ניהול וסוכנויות סמך של המשרד, המשרד אחראי גם לפיקוח וניהול אולפני הקולנוע מוספילם, לנפילם, סויוזמולטפילם, ספריות לאומיות, מוזיאונים ותיאטראות כדוגמת התיאטרון הקטן, התיאטרון גדול ועוד.
אחת המחלקות החשובות במשרד היא המחלקה לאבטחת המורשת התרבותית (Департамент государственной охраны культурного наследия) ובה מחלקת שימור אובייקטים, בקרה ומחלקת ארכאולוגיה, המשתפת פעולה עם המכון לארכאולוגיה של האקדמיה הרוסית למדעים בתחום שימור עתיקות ואובייקטים המהווים מורשת תרבותית לאומית.