stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה (בריטניה)
תפוצה בינלאומית

במדינות רבות מבין מדינות ההסכמה הוענקה מדליה דומה. הראשון להציע מדליה ואות משותפים היה המרשל הצרפתי פרדיננד פוש, המפקד העליון של כוחות הצבא של מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה. העיצוב היה משותף לכל המדינות מלבד יפן וסיאם שהציגו סמל ניצחון שונה מוויקטוריה שלא היה רלוונטי מבחינה תרבותית.
מדיסין הט

| --- | --- |
דגל מדיסין הטדגל מדיסין הט

 מדינה:  קנדה קנדה
 פרובינציה:  אלברטה אלברטה
 מחוז:  דרום אלברטה
 ראש העיר:  לינזי קלארק
 תאריך ייסוד:  1883
 על שם:  כיסוי ראש 
 שטח:  112.01 קמ"ר
 גובה:  690 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  63,271 (2021)
  ‑ במטרופולין:  65,000 (2015)
  ‑ צפיפות:  535.7 נפש לקמ"ר (2015)
 קואורדינטות:  50°2′30″N 110°40′39″W﻿ / ﻿50.04167°N 110.67750°W﻿ / 50.04167; -110.67750
 אזור זמן:  UTC -7
 www.medicinehat.ca
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי מדיסין הט(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי מדיסין הט(למפת אלברטה רגילה) אדמונטון קלגרי רד דיר לת'ברידג' גרנד פריירי קולומביה הבריטית הטריטוריות הצפון-מערביות ססקצ'ואן ארצות הבריתמדיסין הט(למפת אלברטה מוגדלת) אדמונטון קלגרי רד דיר לת'ברידג' גרנד פריירי קולומביה הבריטית הטריטוריות הצפון-מערביות ססקצ'ואן ארצות הבריתמדיסין הט  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מדיסין הט (באנגלית: Medicine Hat) היא עיר בדרום פרובינציית אלברטה, קנדה. האוכלוסייה מונה מעל 63 אלף תושבים, והעיר ממוקמת כ-169 ק"מ מזרחית ללת'ברידג', וכ-295 ק"מ דרומית-מזרחית לקלגרי. מדיסין הט, והעיירה הקרובה לה מצפון-מערב, רדקליף מוקפות במחוז סייפרס.
מבחינה היסטורית, האזור נודע בשדות הגז הענקיים שלו, ורודיארד קיפלינג התבטא עליו בשל כך כ"אזור בעל הגיהנום כולו כמרתף". העיר, השישית בגודלה בפרובינציית אלברטה, אף מכונה "עיר הגז", והיא אחת ממספקות התעסוקה הגדולות בפרובינציה.
גאוגרפיה

הנוף של מדיסין הט מושפע על ידי העמק של נהר דרום ססקצ'ואן הזורם באזור, ושני פלגים אף נשפכים לתוך הנהר הזה בתוך גבולות העיר. נוכחותם של גופי מים אלה מספקים תצורת נוף דרמטית עם מספר רב של צוקים ורצועות מים ברחבי העיר. מעבר לעיר ולעמק הנהר, פני השטח הם מישוריים עד מתגלגלים קלות ומתאפיינים בצמיחת דשא קצר.
גאוגרפיה > אקלים

העיר ממוקמת בערבה, באזור הידוע כמשולש פוליסר, ועל כן בעלת אקלים יבשתי צחיח למחצה, עם חורף קר ויבש וקיץ חמים עד חם. עם זאת, הקור החורפי מתמתן לעיתים על ידי רוחות צינוק הנושבות ממערב, ואילו החום הקייצי הוא נסבל יותר הודות ללחות נמוכה והצטננות מהירה בשעות הערב. מדיסין הט היא בעלת כמות משקעים נמוכה מרוב ערי ערבות קנדה האחרות, והיא ידועה כעיר השמשית ביותר בקנדה, מה שהופך אותה לעיר פופולרית בקרב גמלאים. שיא המשקעים יורד בעת האביב ותחילת הקיץ.
מדינה אזאהרה

מדינת א-זהרא (בערבית: مدينة الزهراء, העיר הזוהרת; בספרדית: Medina Azahara, נהגה "מֶדִ֫ינַה אַסַאַ֫רַה") היא חורבה של מתחם מבוצר ענק הכולל ארמון ועיר מימי הביניים ליד קורדובה שבספרד. העיר נבנתה בשנים 936–940 על ידי עבד א-רחמן השלישי, האמיר והח'ליף הראשון של בית אומייה בקורדובה הנחשב לגדול שליטי אל-אנדלוס (ספרד המוסלמית). העיר ממוקמת לרגלי רכס סיירה מורנה, 6.4 ק"מ מערבה לקורדובה ושימשה בפועל כבירת אל-אנדלוס.
חורבת המסגד המרכזי
ב-2018 העיר הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
האתר והמבנים

העיר נבנתה על שלושה מפלסים לרגלי הרכס עם הארמון במפלס העליון, צפתה על עמק הנהר גואדלקיביר ומבצרה שלט מעל קורדובה. העיר הייתה בעלת תכנון מלבני בכיוון צפון-דרום של 1,500 על 750 מטר (בניגוד לתכנון העירוני ה"מבוכי" הנפוץ יותר בערי האסלאם). העיר כללה אולמות קבלה רשמים, מסגדים, משרדי מנהל ושלטון, גנים, מִטבָּעָה, סדנאות, מחנה צבאי, מבני מגורים ומרחצאות. המים למתחם סופקו על ידי אמות מים אך האמה הרומית המקורית הייתה נמוכה כמה מטרים ממפלס הארמון ולכן נבנתה שלוחה חדשה גבוהה יותר והאמה המקורית הוסבה לשימוש כצינור לביוב - ונמצאו בה שאריות מזון וחרסים רבים.
המתחם כלל לפחות שלושה גנים: גן קטן ("גן הנסיך") לשימוש האצולה במפלס העליון, גן נוסף ובמרכזו ביתן מוקף ארבע ברכות מלבניות במזרח המפלס האמצעי הוביל לאולם הקבלה, וגן נוסף במערב המפלס התחתון.
היסטוריה

לפי האגדה המתחם הוקם כמחווה לא-זהרא – פילגשו האהובה של המלך ופסל שלה עמד בכניסה. למעשה העיר נבנתה בעיקר ממניעים אידאולוגים פוליטיים כדי לחזק את מעמדו של הח'ליף אל מול יריביו – הפאטימים של צפון אפריקה והעבאסים בבגדאד. זהרא[א] הוא שמה המקובל של פאטמה בת מוחמד והפאטימים הרבו להקים מבנים ואף ערים על שמה (בשל היות זהראא ידועה כמלומדת נקראת על שמה האוניברסיטה של קהיר – אל-אזהר).
הבנייה הראשונית הייתה זריזה ביותר – היא החלה בשנת 936 או 940, המסגד הוקם ב-941, בשנת 945 הח'ליף כבר עבר לארמון וב-947 הועברה גם המטבעה. הבנייה, שכללה מבנים נוספים, החלפת תוכניות ושיפוצים המשיכה עוד כמה עשרות שנים אחר כך. המתחם הורחב בימי שלטון אל-חכם השני (בנו של עבד א-רחמן השלישי) אך לאחר מותו פסק לשמש כמעון הראשי של הח'ליפים. בשנת 1010 נבזז המתחם במהלך מלחמת אזרחים ואחר כך נזנח ורבים משרידיו שימשו לבנייה במקומות אחרים.
ההריסות הטמונות החלו להיחפר ב-1910 לערך, אך בינתיים נחפרו רק כ-10 אחוז מ-1.11 הקמ"ר של המתחם כולו. החלק המשוקם והנגיש לציבור כולל את האזור המרכזי עם שני מתחמי מגורים של הח'ליף הכוללים מרחצאות, אזורי שירות, משמר ומנהלה, אולם קבלה, גנים ומסגד ציבורי. המתחם כולל גם מוזיאון שנבנה נמוך כדי לא לפגום בנוף האתר.
ראו גם

אדריכלות אסלאמית
אלהמברה
בית אומיה
קורדובה (ספרד)
הערות שוליים

↑  עיר הח'ליפות של מדינת א-זהרא, באתר אונסק"ו (באנגלית).
↑  Triano, Antonio Vallejo (2007). "Madinat Al-Zahra; Transformation of a Caliphal City", in Revisiting al-Andalus: perspectives on the material culture of Islamic Iberia and beyond. Glaire D. Anderson, Mariam Rosser-Owen, BRILL. ISBN 90-04-16227-5.
↑  Ruggles, D. Fairchild (2008). Islamic Gardens and Landscapes. University of Pennsylvania Press. pp. 152–153. ISBN 0-8122-4025-1.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563020605171  BNE: XX452304  BnF: cb13554557s (data)  GND: 4196327-1  SUDOC: 052480941  VIAF: 316732286   WorldCat (עם VIAF): 316732286 
אולם הקבלה עם קשתות פרסה
בית ג'פאר - השר הראשי
אולם הבסיליקה העליון (דאר אל ג'ונג) כנראה שימש למנהלה
מארק ראוואלומנאנה
ראשית חייו

ראוואלומנאנה הוא הצעיר מבין שמונה אחים. הוא נולד ב-12 בדצמבר 1949 למשפחה חקלאית בעלת אמצעים צנועים בכפר אימרינקסינינה, כ-40 קילומטרים (כ-25 מיל) מזרחית לבירת האי, אנטננריבו. הוריו של ראוואלומנאנה עבדו כרוכלים לפני שפתחו חנות קטנה בכפר כפרי במחוז טומאסינה. בעקבות האלימות האזורית שפרצה במהלך ההתקוממות המלגשית (אנ') ב-1947 נגד השלטון הקולוניאלי של הרפובליקה הצרפתית הרביעית, עקרה משפחת ראוואלומנאנה לכפר הסמוך לפרוורי אנטננריבו. לאחר שהתיישבה מחדש ברמות הגבוהות, עבדה אמו של ראוואלומנאנה כתופרת נוסף על סיועה לבעלה בעיבוד אדמותיהם.
שורשיו המשפחתיים של ראוואלומנאנה הם מבני שבט המֶרִינַה, הקבוצה האתנית הגדולה והבולטת ביותר מבחינה פוליטית באי. קבר משפחת ראוואלומנאנה שוכן מחוץ לחומות ההיסטוריות של הכפר, מה שמעיד בדרך כלל על כך שמקורותיו המשפחתיים נעוצים בבני ה"הובֵה" ("קאסטת פשוטי העם"), ולא בבני ה"אנדריאנה" - קאסטת בני האצולה השולטת באופן מסורתי בקבוצה האתנית מרינה, ושממשיכה להשפיע באופן ניכר על סוגיות פוליטיות במדגסקר המודרנית. כניסתו המאוחרת יחסית של ראוואלומנאנה לפוליטיקה הלאומית הפכה את שאלת הרקע הקאסתטי שלו לשאלה עממי ולדיון מתמשך בקרב הציבור והמדיה המלגשית. דובואה ויואר, שכתב ביוגרפיה אודות חיי ראוואלומנאנה ב-2007 טוען כי מקורה של משפחת ראוואלומנאנה הוא מקאסטת בני האנדריאנה.
מגיל צעיר נכח ראוואלומנאנה בקביעות בכנסיית ישו המשיח במדגסקר (FJKM), כנסייה פרוטסטנטית-קלוויניסטית. לכנסייה זו כ-2.5 מיליון חסידים, והיא התנועה הדתית החשובה ביותר במדגסקר. בצעירותו שר במקהלה ולימים לימד קטכיזם.
בגיל חמש החל ללמוד בבית הספר היסודי-ציבורי אנז'ווה, הממוקם ארבעה קילומטרים מאימרינקסינינה. הוא צעד מרחק זה מדי יום, ולעיתים תכופות יצא עם סלים ובתוכם גרגיר הנחלים במטרה למכור את הצמח לנוסעים בתחנת הרכבת הסמוכה. הוא סיים לימודיו היסודיים בבית הספר הפרונטסטנטי-מיסיונרי "וינט" באמבוהימלאזה, שם חי אצל משפחה מארחת. לאחר שסיים את לימודיו העיקריים הוא למד בבית הספר התיכון השוודי ללימודים טכניים שנוהל בידי המיסיון באמבטומאנגה. הוא חי עם אחד מאחיו והחל לייצר ולמכור יוגורט בסירים אחדים ששירתו את תושבי הכפר וסטודנטים מקומיים כאמצעי לסבסוד לימודיו. במהלך תקופה זו הכיר את אשתו לעתיד, לאלאו ראקוטיונרייני (אנ'), בת כיתתו בבית הספר התיכון. ב-1972, באווירה של חוסר יציבות פוליטית גוברת והפגנות בית-ספריות נרחבות נגד ממשלו של הנשיא פיליבר ציראנאנה, נשר ראוואלומנאנה מכיתה יא' בבית הספר בגיל 23; לאחר מכן הוא המשיך בהכשרה טכנית נוספת בפיאנארנצוה. הוא נטל חלק בהכשרת יזמים בחסות המגזר השלישי בשוודיה ובגרמניה. לאחר ששב למדגסקר, נשיא ראוואלומנאנה ללאלאו ב-12 בנובמבר 1974, ונולדו להם בת אחת ושלושה בנים.
נשיא מדגסקר > הבחירות הנשיאותיות ב-2001

ב-5 באוגוסט 2001, בפני כנסיית ישו המשיח במדגסקר בכפר הולדתו, הכריז ראוואלומנאנה על כוונתו להתמודד לנשיאות בבחירות שנערכו ב-16 בדצמבר 2001. מסע הבחירות שלו קידם את דימויו כאישיות בעלת עשייה-עצמית, אשר תסב את חכמתו העסקית לפיתוח המדינה. הוא התרברב בגילו הצעיר יחסית (הוא היה אז בן 52) ואי-בריתו עם "דינוזאורים פוליטיים" קשישים ששלטו בפוליטיקה בשלושת העשורים הקודמים. מוצאו הצנוע כאיכר כפרי הסב לו תמיכה בקרב מצביעים כפריים, שהיוו למעלה מארבע חמישיות האוכלוסייה. הוא נתפש כהתגלמות המריטוקרטיה שרבים מהמצביעים ביקשו לראות במדגסקר במקום מערכי כוח מושחתים ומערכות שלטון המאופיינות בנפוטיזם. יועץ הכנסיות הנוצריות של מדגסקר (FFKM) התייצב מאחורי ראוואלומנאנה, אשר סיסמת הפרסום הייתה "אל תפחד, אך תאמין". ראוואלומנאנה קיבל ייעוץ ותמיכה מראש עיריית בולטימור לשעבר קורט שמוק, שנמנה בין מנהלי מסע הבחירות של נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון.
הכרזתו של ראוואלומנאנה על התמודדותו לנשיאות עוררה מעין פעולות תגמול על ידי ממשלו של רציראקה, וראוואלומנאנה נפל קורבן להתקפות משמיצות תכופות בעיתונות. נוסף על ההתקפות שספג בעיתונות, בית משפט קנס אותו ב-300 מיליון פרנק מלגשי (כ-55.6 מיליון אירו) בגין השתמטות ממס, וראוואלומנאנה הוסיף להתמודד מול שתי תביעות נוספות בדבר ניהול תאגיד טיקו, אשר יושבו מאוחר יותר מחוץ לכותלי בית המשפט. התקפות אלה הוקעו על ידי דוברים בתנועת "אני אוהב את מדגסקר" (אשר נוסדה על מנת להגן על שמו הטוב). נאומים שנשא ראוואלומנאנה באזורים עירוניים וכפריים ברחבי האי, התאפשרו הודות לעושרו האישי הרב ולמטוס ושבעת מסוקי הפצה רשומים של טיקו. ערוצי הפצה של טיקו שימשו להפצת כרזות, כובעי בייסבול, חולצות טי וחומרי קידום מכירות אחרים.
סקרים שנערכו באוקטובר 2001 הראו כי רציראקה מפגר אחר ראוואלומנאנה. התוצאות הרשמיות של הבחירות, שפורסמו בדצמבר, הציבו את ראוואלומנאנה במקום הראשון עם 46% מקולות הבוחרים לעומת 40% להם זכה רציראקה. כיוון ששני המועדים לא זכו ברוב הקולות, נערך סיבוב שני בין שניהם. ראוואלומנאנה מיאן להשתתף בסיבוב השני בתואנה כי ניצח כבר בסיבוב הראשון ובמקום זאת דרש כי בית המשפט החוקתי הגבוה יספור את הקולות. תומכיו של רציראקה חסמו את עיר הבירה אנטננריבו, שבה שלטון תומכיו של ראוואלומנאנה. ראוואלומנאנה הכריז על עצמו כנשיא ב-22 בפברואר 2002. לאחר הכרזתו זו, ב-29 באפריל 2002, קבע בית המשפט החוקתי הגבוה כי ראוואלומנאנה זכתה ב-51.3% מקולות הבוחרים, שהספיקו לו לנצח באורח רשמי בסיבוב הראשון.
נשיא מדגסקר > כהונה ראשונה

עם בחירתו לנשיאות, פעל ראוואלומנאנה להקטנת ההשפעה הכלכלית השלילית שנוצרה כתוצאה מן המיתון הפוליטי בן שמונה החודשים בגלל רציראקה, אשר ממשלו ייקר את מדגסקר במיליוני דולרים והוביל אותה להפסדים בתחומי התיירות והכנסות מסחריות, וכן הסב נזק לתשתיות, כולל גשרים שהופצצו ומבנים שנפגמו בעקבות הצתות. הוא חוקק שורה של חוקים חדשים, הוביל מדינויות ורפורמות חדשות במטרה לטשטש עקבות האידאולוגיה הסוציאליסטית של רציראקה ולהחליף אותה בסביבה כלכלית קפיטליסטית. בהפסיקו את מסורת זו, כראש המדינה החדש התרחק מהסתמכות על צרפת - שותפתה העיקרית של מדגסקר בתחום המסחר - וטיפח קשרים הדוקים עם מדינות אחרות ובהן גרמניה, ארצות הברית וקוריאה הדרומית כחלק מהאסטרטגיה שלו להתפתחות הכלכלית של מדגסקר. הוא שיתף פעולה עם יועצים באוניברסיטת הרווארד על-מנת להשיק יוזמה מהירה לפעולות שיניבו צמיחה כלכלית מהירה. בשנת 2004 אישר הבנק העולמי את אסטרטגיית הפחתת העוני של ממשל ראוואלומנאנה, שמותגה בשם "מדגסקר טבעית" (Madagascar Natural). האסטרטגיה עיגנה את עיקרון השימור הסביבתי כבלתי נפרד מהצמיחה הכלכלית בת-הקיימא של מדגסקר. ההשפעה הכלכלית השלילית של המשבר הפוליטי התגברה בהדרגה על ידי המדיניות הכלכלית והפוליטית המתקדמת של ראוואלומנאנה, אשר עודדה השקעות בחינוך ובתיירות אקולוגית, הקלה על השקעות זרות ישירות וטיפחה שותפויות סחר הן אזוריות והן בינלאומיות.
לקריאה נוספת

Vincent Dubois, La Compagnie des Indes Galantes, French: Edifree, 2012. (בצרפתית)
Didier Galibert, Les gens du pouvoir à Madagascar – Etat postcolonial, légitimités et territoire (1956–2002), Antananarivo, Karthala Editions, 2009, ISBN 9782811131432. (בצרפתית)
Jean-Loup Vivier, Madagascar sous Ravalomanana: La vie politique malgache depuis 2001, Paris: Editions L'Harmattan, 2007, ISBN 9782296185548. (בצרפתית)
הערות שוליים

↑  מארק ראוואלומנאנה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
↑  ריצ'רד ר. מרקוס, "שינוי פוליטי במדגסקר: דמוקרטיה פופוליסטית או ניאופטרימוניזם בשם אחר?", המכון ללימודי ביטחון, 7 ביולי 2012 (באנגלית)
↑  מדגסקר: ביוגרפיה של מארק ראוואלומנאנה, באתר Wayback Machine‏ (מאורכב מתוך אתר AEF)‏, 18 ביולי 2005 (בצרפתית)
1 2  ז'אן-פייר רייסון ופרנסואז רייסון-ג'ורד, מדגסקר: סכסוך יזמים?, "פוליטיקה אפריקנית", עמ' 152–165, מרץ 2009 (בצרפתית)
↑  רובה הוא מתחם מלכותי מבוצר שנבנה ברמות המרכזיות של מדגסקר על ידי בני שבט המרינה שהשתייכו לקאסטת האצולה "אנדריאנה". הרובה הראשון הוקם באלאסורה על ידי המלך אנדריאמאנלו סביב שנת 1540 כדי להגן על מגוריו ברחבי ואזימבה השכנה.
1 2 3 4 5  ז'אן-דומיניק גסלין, ראוואלומנאנה נשיא הרפובליקה, באתר Jeune Afrique‏, 15 בינואר 2007 (בצרפתית)
1 2  קטיה רובינסון, AFRICA / Madagascar Magician / But some ask if cleanup campaign by capital's mayor is only skin deep, באתר SFGate‏, 21 באוגוסט 2000 (באנגלית)
↑  הבחירות הנשיאותיות במדגסקר: האם טייקון צעיר ינצח אותן?, באתר האקונומיסט, 20 בדצמבר 2001 (באנגלית)
↑  "Madagascar: Former president sentenced to five years in prison". Irinnews.org. 17 December 2003. Archived from the original on 10 July 2011. Retrieved 25 April 2010.
↑  Ravalomanana, Marc (Fall 2006). "Report from Africa: Madagascar Naturellement: Birth Control Is My Environmental Priority" (PDF). WorldView Magazine. Peace Corps. Retrieved 13 December 2013.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007406265205171  BnF: cb14492571n (data)  GND: 1083656074  ISNI: 0000 0003 5685 522X  LCCN: n2003037630  NKC: pna2012722597  NTA: 312669763  SUDOC: 069556342  VIAF: 191661203   WorldCat (עם VIAF): 191661203 
מטוס הפצה בבעלות תאגיד טיקו, 22 יוני 2007
מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה (ארצות הברית)

| --- | --- |

 
 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 סוג:  אות מערכה
 המעניק:  צבא וצי ארצות הברית
 למען:  שירות בכוחות המזוינים במהלך מלחמת העולם הראשונה ובסדרת עימותים לאחריה
 נוסד:  1919
 היררכיה
 הבא:  מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה
מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה (באנגלית: World War I Victory Medal) היא אות מערכה של הכוחות המזוינים של ארצות הברית אשר הוענק לחיילים בגין שירות בצבא ובצי ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם הראשונה. המדליה עוצב על ידי ג'יימס פרייסר והיא הוענקה משנת 1919. במקורה תוכננה המדליה להיות מוענקת מתוקף חוק של הקונגרס האמריקאי אולם משזה לא חוקק מעולם תוקנה המדליה בידי מחלקות הצבא השונות. באפריל 1919 פורסמו הפקודות המאשרות את חלוקת המדליה בקרב חיילי הצבא וביוני אותה השנה פורסמו הפקודות הנוגעות למלחי הצי.
קריטריונים

המדליה הוענקה לחיילי ומלחי הכוחות המזוינים של ארצות הברית בין על פי התאריכים הבאים:
ה-6 באפריל 1917 עד 11 בנובמבר 1918 לכל שירות צבאי
ה-11 בנובמבר 1918 עד 5 באוגוסט 1919 למשרתים ברוסיה האירופאית
ה-23 בנובמבר 1918 עד 1 באפריל 1920 למשרתים בכוח המשימה האמריקני בסיביר
שם המדליה

במקורה נקראה המדליה בשם מדליית הניצחון, אולם עם סיומה של מלחמת העולם השנייה והנפקתה של מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה (משנת 1946 כאות מערכה בלבד בשם "אות הניצחון" ומ-1947 כמדליה מלאה) שונה שמה של המדליה לשמה המלא והנוכחי.
התקנים

על מנת לציין לשבח התנהגות או גבורה, הותקנו מספר התקנים או תגים אשר נועדו לענידה על גבי הסרט.
ציון כוכב הכסף של מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה אושר בידי הקונגרס ב-4 בפברואר 1919. זהו ציון לשבח אשר נענד על גבי הסרט או האות לחייל בצבא ארצות הברית אשר גילה גבורה בקרב בין השנים 1917 ועד 1920. בשנת 1932 הומר הציון למדליית כוכב הכסף.
ציון כוכב הצי של מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה נענד על ידי מלחים ונחתים אשר צוינו לשבח בידי מזכירות הצי על מילוי תפקידם בצורה יוצאת מן הכלל במהלך המלחמה. צורתו של הכוכב הייתה כוכב כסף קטן אשר נענד על גב הסרט או האות. שלא כמו ציון כוכב הכסף, כוכב הצי לא הוחלף בכוכב הכסף.
תגי קרב ושירות למשתתפים בקרבות גדולים ומשמעותיים, הן מקרב חיילי הצבא והן מקרב מלחי הצי, הוענקו תגים לענידה על הסרט עליהם נכתב שם הקרב בוא לחמו או של הזירה בה השתתפו.
הערות שוליים

↑  Navy and Marine Corps Awards Manual, NAVPERS 15,790 Rev. 1953
דוגמה למדליית הניצחון המעוטרת בשני כוכבי כסף ושלושה תגי קרבות
מגדלי שמירה בריטיים (ראש העין)

מיקומי חמשת מגדלי השמירה. ניתן ללחוץ על הנקודות במפה עבור עוד פרטים על כל מגדל.
מגדל השמירה הבריטי ברחוב אבן גבירול בראש העין
מגדלי השמירה הבריטיים בראש העין הם מגדלי שמירה שבנו הבריטים בתקופת המנדט הבריטי על מנת לשמור על מחנה צבאי שהקימו. נכון ל-2015 חלק מהמבנים הבריטים עדיין קיימים בתחומי היישוב ראש העין וביניהם 5 מגדלי שמירה שהוגדרו כאתרי מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל. חלקם שופצו ויוצבו על מנת למנוע את קריסתם.
היסטוריה של המגדלים

בתקופת המנדט הקימו הבריטים בסיס צבאי גדול ממזרח למסילה המזרחית ולתחנת ראש העין בשם "ראס אל-עין". בסיס תחזוקה זה נתן שירותים לוגיסטיים לשאר הבסיסים הבריטים באזור. על מנת לשמור על המחנה הקימו הבריטים כ-8 מגדלי שמירה בהיקף המחנה. ב-1948, עם הכרזת סיום המנדט, נטש הצבא הבריטי את המחנה וב-1949 התיישבו במקום עולים מתימן שייסדו את ראש העין ואכלסו את המבנים הנטושים. מתוך כל המגדלים שהוקמו 5 שרדו. לגבי 4 מהם נראה שיש ניסיון לשמר אותם. המגדל החמישי נמצא בתחומי מפעל תעשייתי, אינו בר גישה ונראה שאין לגביו פעילות שימור.[דרוש מקור]
מבנה המגדלים

המגדלים מרובעים. גובהם כ-8 מטר (כבניין של 3 קומות) והם בנויים מבטון וחלקם מצופים בלבני סיליקט. המגדלים פתוחים ובראשם מבנה חצי פתוח ששימש לשומרים כשראשו כוסה בפח. ההגעה לראש המגדל נעשתה בעזרת סולמות ברזל שחלקם עדיין קיים.
מיקום המגדלים וגלריית תמונות

המגדל ברחוב אבן גבירול 9. המגדל נוטה ולכן נתמך בקונסטרוקציית ברזל.
המגדל ברחוב העבודה 18 - שמר על שלוחת הרכבת שנכנסה למחנה הצבאי
המגדל בקצה רחוב העצמאות (ליד בית מס. 2). חלק מגן ציבורי.
המגדל ברחוב הירקון פינת רחוב המוביל הארצי.
המגדל ברחוב שלום מנצורה פינת רחוב המרץ.
לקריאה נוספת

א. הורביץ, ביטוי הזהות בנוף העירוני: ראש-העין הוותיקה כמקרה דוגמה, עבודה לצורך קבלת תואר מגיסטר באדריכלות, הטכניון, חיפה, 2006.
ד. שמשוני, ראש-העין ממחנה עולים למעברה משגשגת, מאגנס, ירושלים, 2002.
ד"ר אבי ששון, סקר אתרים היסטוריים לשימור בראש העין, הקרן לחקר מישור החוף, אשקלון, 2008.
הערות שוליים

↑  קרבתו של המחנה לתחנת הרכבת של המסילה המזרחית הקלה על משלוח ציוד מהמחנה לרחבי הארץ
↑  המגדל נמצא בתחום של מפעל. הוא אינו נגיש ואינו שמור
כיכר הרפובליקה (ירוואן)

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  רפובליקה 
 שטח:  3 הקטאר 
 הקמה
 תקופת הבנייה:  1926–1977 (כ־51 שנים)
 מיקום
 עיר:  מחוז קנטרון 
 קואורדינטות:  40°10′39″N 44°30′45″E﻿ / ﻿40.177525°N 44.512572222222°E﻿ / 40.177525; 44.512572222222
 he
 
כיכר הרפובליקה (בארמנית: Հանրապետության հրապարակ, הידוע באופן מקומי בתור "הרפאראק", או "הכיכר") היא הכיכר העירונית המרכזית בירוואן, בירת ארמניה. היא מורכבת משני חלקים: מעגל תנועה אליפטי מסביב, וקטע בצורת טרפז אשר מכיל בריכה עם מזרקות מוזיקליות. הכיכר מוקפת חמישה בניינים גדולים מטוף ורוד וצהוב, בסגנון נאו-קלאסי בתוספת נרחבת של מוטיבים ארמנים. האנסמבל האדריכלי כולל את בית הממשלה, את מוזיאון ההיסטוריה והגלריה הלאומית, בית המלון מאריון ארמניה, ומשרדי החוץ, התחבורה והתקשורת. הכיכר תוכננה במקור על ידי אלכסנדר טמניאן בשנת 1924. בניית רוב המבנים הושלמה עד שנות ה-1950; האחרון מביניהם, הגלריה הלאומית, הושלם ב-1977.
במהלך התקופה הסובייטית הוא נקרא כיכר לנין, ופסל של ולדימיר לנין עמד במרכז הכיכר, בה נערכו מצעדים צבאיים פעמיים או שלוש בשנה. לאחר עצמאותה של ארמניה, הוסר הפסל של לנין ושם הכיכר שונה. הכיכר תוארה בתור "המרחב הציבורי החשוב ביותר" של העיר, בתור "נקודת הציון האדריכלית" של ירוואן, ובתור "האנסמבל האדריכלי" המצטיין של העיר. מחברת ספרי המסע דירדרה הולדינג גרסה כי היא "בהחלט אחת הכיכרות המרכזיות המשובחות שנבנו בכל מקום בעולם במהלך המאה ה-20."
אדריכלות

הכיכר מורכבת משני חלקים. מעגל תנועה אליפטי המרוצף בדפוס אבני שיש במרכזו, שאמור להיראות כמו שטיח ארמני מסורתי מלמעלה. החלק השני הוא בצורת טרפז, ומכיל מזרקה מוזיקלית אל מול מוזיאון ההיסטוריה והגלריה הלאומית. הבניינים מסביב לכיכר בנויים מטוף ורוד וצהוב, על יסוד אבני בזלת.
היסטוריה

כיכרות בגדלים ופרופורציות שונים התקיימו באותו המיקום במשך מאות שנים. בשנת 2003 הכיכר עברה שיפוץ נרחב והתבצעו בה חפירות. שכבות מהמאות ה-18 וה-19 נחשפו. הכיכר בדמותה הטרום-סובייטית תוכננה על ידי בוריס מהרביאן כחלק מתוכניתו הכללית לעיר ירוואן לשנים 1906-11.
הכיכר הנוכחית תוכננה על ידי אלכסנדר טמניאן כחלק מתוכניות הכלליות משנת 1924 לעיר ירוואן. הבנייה של הכיכר התחילה בשנת 1926, יחד עם תחילת בניית בית הממשלה, והמשיכה על שנות ה-1950, כאשר חמשת הבניינים שסביבה הושלמו ברובם, ורק הגלריה הלאומית הושלמה ב-1977. הכיכר נקראה אז בשם "כיכר לנין" (Լենինի հրապարակ) על שם המנהיג הסובייטי ולדימיר לנין, אשר פסל בדמותו הוקם בכיכר בשנת 1940 ופורק ב-1991, לקראת העצמאות של ארמניה.
אתרים > מבנים

Sfn
Tigranian
1985
27
Sfn
Tigranian
1985
27
| Building | היסטוריה ושימוש |
| --- | --- |
בית הממשלה #1 : משכנה של ממשלת ארמניה (מועצת שרי הממשלה, לא כל הרשות המנהלת). היא שיכנה במקור את קומיסאריית העם, ממשלת ארמניה הסובייטית.  חלקו הצפון-מערבי של הבניין, אשר נבנה בין 29–1926, תוכנן על ידי אלכסנדר טמניאן. בניית יתר הבניין נעשתה אחריותיו של גיבורג טמניאן, בנו של אלכסנדר, ב-1938, והעבודה הושלמה ב-1941.Sfn1Tigranian21985p27Sfn1Tigranian21985p27Sfn1Tigranian21985p25Sfn1Tigranian21985p25
בית המוזיאונים : מוזיאון ההיסטוריה הארמנית, והגלריה הלאומית של ארמניה.  הבנייה החלה בשנות ה-1950, והגלריה הלאומית הושלמה לבסוף בשנת 1977. הבניין תוכנן על ידי מארק גריגוריאן ואדוארד סרפיאן. חלק קטן ממקטע בניינים זה, אולם הקונצרטים ארנו בבג'ניאן, נבנה ב-1916.
בית המלון מאריוט ארמניה : גם בניין זה הוא עבודתם של מארק גריגוריאן ואדוארד סרפיאן, ובנייתו הושלמה ב-1958. המלון נקרא פשוט "ארמניה" בתקופה הסובייטית. המלון נחשב למלון הדגל של ארמניה, ובו 380 חדרים.
בית הממשלה #2 : בניין זה תוכנן על ידי סמואן ספריאן, ורזדאט ארבשטיאן, ורפאל ישראליאן, והושלם בשנת 1955. האפריזים מעל חלונות הקומה הראשונה לא הושלמו. הבניין היה משכנו של משרד החוץ בין השנים 1996 ו-2016.
בניין איגודי העובדים והתקשורת : הבניין תוכנן על ידי מארק גריגוריאן ואדוארד סרפיאן, ונבנה ב-1956. הוא שיכן את משרד התקשורת ואת משרד התחבורה עד 2016.
אתרים > פסלו של לנין

הפסל של לנין שהוצב בכיכר בירוואן נישא לגובה של 7-מטר, והיה יצירתו של הפסל סרגיי מרקורוב. הפסל עמד על בסיס בגובה 11 מטרים. חניכת הפסל אירעה בכיכר ב-24 בנובמבר 1940. האנדרטה הוצבה מול האתר המתוכנן של הגלריה הלאומית. הפסל הוסר מבסיסו בתאריך ה-13 באפריל 1991 לקראת פירוקה הרשמית של ברית המועצות. הפסל הונח על גב משאית, וכמו גופת אדם שנפטר, הוסע סביב הכיכר המרכזית, כאילו בארון קבורה, לתרועות הקהל. הפסל כעת ממוקם בחצר של הגלריה הלאומית. הבסיס עליו עמד שרד עד הקיץ של שנת 1996, אז הוא נהרס.
אתרים > פסלו של לנין > תחליפים

האדריכלית טר-גאזריאן כתבה כי "לאחר הסרת האנדרטה ללנין, האיזון של כיכר רפובליקה הופר, החלל הריק שנותר במקום בו לנין נהג לעמוד נהיה הנושא למגוון הצעות, אבל אף אחת לא התקבלה."
ב-31 בדצמבר 2000 הוצב בכיכר, במקום בו היה הפסל, צלב בגובה 24 מטר המואר על ידי נורות. התקנה זו הושלמה בערב השנה החדשה של 2001, אז חגגו המדינה הארמנית והכנסייה הארמנית את יום השנה ה-1700 להיותה אומה נוצרית. הצלב היה מואר על ידי 1700 נורות, כסמל למספר השנים, והוא המשיך להיות במרכז של החגיגות שהתקיימו לאורך כל שנת ההנצחה. עם זאת, בסוף שנת 2001, הסתיימו החגיגות, והצלב פורק. מכיוון שהיה מוגדר כמתקן זמני, לא נערכו דיונים ארוכים לגבי הקמתו או פירוקו.
בחודש פברואר 2004, הוצב בכיכר מסך טלוויזיה ענק אשר הקרין פרסומות מטעם מגוון ארגונים, אך הוא הוסר בשנת 2006.
מספר תחרויות נערכו בארמניה כדי לבחור תחליף לפסלו של לנין בכיכר. אחת ההצעות הנפוצות היא להעביר את האנדרטה לסנסוטי דאוויט לכיכר הרפובליקה. על פי טר-גאזריאן, זוהי במידה רבה בחירה בטוחה בשל האופי הא-פוליטי של הגיבור הלאומי הספרותי; עם זאת, היא ציינה שהעברת הפסל הממוקם מול תחנת הרכבת של ירוואן "איננה סבירה."
אתרים > מזרקות

אחרי שנים של אי-פעולה, המזרקות המוזיקליות שופצו על ידי החברה הצרפתית אקווטיק שואו אינטרנשיונל בעלות של כ - €1.4 מיליון. הם נפתחו מחדש בספטמבר 2007.
אתרים > עץ חג המולד

עץ חג המולד מותקן בכיכר בכל דצמבר, לפחות מאז 1950.