היישוב הישן
התפתחות היישוב וצמיחתו > המאה ה-18

המאה ה-18 החלה בסימן של ירידה כלכלית, ביטחונית ופוליטית של האימפריה העות'מאנית. תבוסותיו של צבא האימפריה בחזיתות שונות באירופה החלישו את כוחו של השלטון המרכזי, והשליטים המקומיים, שייח'ים ומנהיגי שבטים הגבירו את כוחם באזורים שבשליטתם. כך למשל, פרצן מרידות קשות ברחבי ארץ ישראל נגד שליחי הסולטאן, כאשר באו לגבות מיסים. בירושלים פרצה מרידת מס גדולה בשנים ה'תס"ג-ה'תס"ו (1706-1703), שהוכנעה לבסוף על ידי גייסות עות'מאניים, שהטילו על העיר מצור ופרצו אליה.
מצב היהודים בירושלים באותה עת היה בכי רע. חובותיהם לשלטונות גדלו מאוד, ורבים הסתתרו בבתים ובמערות כאשר קצרה ידם מלשלמם. בצר להם פנו יהודי ירושלים לפרנסי קהילת קושטא, הקרובים לחצר הסולטאן. כך קם ועד קבוע לעזרת ירושלים והיישוב היהודי בשם: "ועד גבירי ופקידי ארץ-ישראל בקושטא", שכלל שבעה חברים, שהיו מפרנסי הקהילה וממנהיגיה. פעולתו הראשונה של הוועד הייתה סילוק החובות למוסלמים, והסדרת מעמדו של הוועד בצו סולטאני - "פירמן" מיוחד. לאחר מכן, הנהיג הוועד סדר חדש, מיסים והגבלות בירושלים, אשר נוהל באמצעות אדם מטעמם. הארגון החדש תרם להתחדשות זרם עלייה דק, שכלל גם סוחרים. רבים השאירו את מרבית רכושם בגולה ונהנו מפירותיו, שנוהלו על ידי קרוביהם.
היישוב היהודי הקטן התפתח בהדרגה, במידה רבה על ידי זרם העולים, אף שחלקם חזרו לגולה, אשר ”הקיפו חוגים נרחבים בארצות-גולה שונות, ובראש וראשונה בערי תורכיה”.
לעומתם האשכנזים, לאחר מותו הבלתי צפוי של רבי יהודה החסיד, נותרו עם חובות גדולים על מיזם ההתיישבות שלהם לבנאים העֲרָבים. השלטונות בירושלים ראו בכל יהודי אשכנזי כבעל חוב אשר תפח משנה לשנה. בעקבות חובות אלו, נימנע מהיהודים האשכנזים במשך כמאה שנים לגור בירושלים, מאחר שבבואם היו נאסרים על ידי השלטונות בדרישה לתשלום החובות. בעקבות כך נאלצו האשכנזים שהתעקשו לגור בירושלים להתחזות לספרדים, כפי שהעיד ר' משה הירושלמי:
"אסור לו ליהודי ממדינותינו מפולין או מארצות אשכנז אחרות להיכנס לירושלים, אלא אם כן הוא מלובש במלבושי תוגרמה ומדבר בלשון תוגרמה עד שאין יודעים בו שמאשכנז הוא, וכל זאת בגלל מעשה חבר החסידים שעלו עם רבי יהודה החסיד השני ע"ה."
היישוב היה רובו ככולו "ספרדי", ומתי מעט יהודים "איטלקים" ו"אשכנזים", היוו "מיעוט בלתי-ניכר, (ש)הסתגל במידה רבה אל הרוב, דהיינו אל היישוב הספרדי. הן מבחינת לשון הדיבור המתהלכת והן בנוגע ללבושם, מנהגיהם ונימוסיהם; רק על נוסח התפילה ועל ההברה האשכנזית המיוחדת לא ויתרו".
בגליל הסתמנה צמיחה כלכלית בשנת 1740, עם עליית רבי חיים אבולעפיה מאיזמיר בלוויית חבורה שכללה עשרות אנשים. הוא חידש את היישוב בטבריה בברכת מושל הגליל דאהר אל עומר, ודאג למקורות פרנסה ליושביה. ביוזמתו נבנה בטבריה בית כנסת מפואר, נסללו דרכים, הוקמו חנויות, בית בד לשמן שומשומין ובית מרחץ. כמו כן, נרכשו ביוזמתו קרקעות בכפרים שפרעם, פקיעין וכפר יאסיף. התשתית שבנה הקלה על קליטתם של ראשוני העולים בגל עליית תלמידי הבעל שם טוב. הידיעה על חידוש היישוב היהודי בטבריה הגיעה לגולה, והביאה בתקופתו של אבולעפיה להתגברות העלייה לארץ. הוא סייע בקליטתם של עולים מטורקיה, מצפון אפריקה וממזרח אירופה.
רבי חיים בן עטר עלה עם משפחתו ועשרות תלמידיו ממרוקו בשנת תק"א (1741), ולאחר שנה הוקמה ישיבתם שנקראה: "מדרש כנסת ישראל".
גם רבי משה חיים לוצאטו, הרמח"ל, עלה עם משפחתו מהולנד יחד עם כמה מתלמידיו בשנת 1743.
עם זאת צרות שונות המשיכו לפקוד את הארץ ולפגוע באוכלוסייתה. ב-30 באוקטובר וב-25 בנובמבר 1759 התרחשו שתי רעידות אדמה גדולות בצפון הארץ. ההערכה היא שרעידת האדמה הראשונה הייתה בעוצמה 6.6 בסולם מגניטודה לפי מומנט ורעידת האדמה השנייה הייתה בעוצמה 7.4. הרעש הורגש ברוב שטחי ארץ ישראל וסוריה, והאחרונה הורגשה אף במצרים. לפי הערכות שונות נהרגו 10,000 - 40,000 איש מכלל האוכלוסייה במרחב העות'מאני בו פגע הרעש, אלפים מהם בארץ. רעידה אחת התרחשה בצפת והשנייה בבקעת הלבנון. היה הרס בצפת, בטבריה, בסאסא, בגוש חלב, בעין זיתים בסג'רה, בעכו ובנצרת. רעידה נוספת התרחשה גם במיצד עתרת, וחציו זז בחצי מטר. בעכו פגעו גלי צונאמי בגובה 2.5 מטר מעל בתי המגורים (עכו מוגבהת וחלקה אף מוגן בחומה).