stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דניאל זהבי
ביוגרפיה > משחק בקולנוע

מדורת השבט, מאת יוסף סידר ובבימויו (2003). בספטמבר 2004 גרף הסרט חמישה פרסי אופיר על העריכה, הבימוי, התסריט, המשחק המשני ופרס הסרט הטוב ביותר.
מינכן, מאת טוני קושנר ובבימוי סטיבן ספילברג (2005).
בופור, מאת יוסף סידר ורון לשם, בימוי - יוסף סידר (2006).
התגנבות יחידים, מאת דובר קוסאשווילי וראובן הקר ובבימויו של דובר קוסאשווילי (2010).
ריבאונד, כתיבה ובימוי טל אלמוג וטל סומך (2012).
חמש דקות מזמנך, מאת דידי לובצקי ובבימויו (2013).
ג'רוזלם, מאת האחים דורון ויואב פז ובבימויים (2015).
ההר של אמילי, מאת טל סומך ובבימויו של דני זהבי (2020).
ביוגרפיה > משחק בטלוויזיה

לתפוס את החלום, סרט תיעודי באמצעות שחזור על ידי שחקנים בבימויו של אבי כהן על פי הוא הלך בשדות מאת משה שמיר (2013).
וויטק - הדב החייל, סרט תיעודי בהפקה של ה-BBC ובשילוב שחקנים (2011).
כנגד כל הסיכויים, סדרת טלוויזיה מאת תום אייבי ובבימויו (2006).
ביוגרפיה > משחק בתיאטרון

משחקי נישואים - [ צוותא ]. מחזה מאת אדוארד אולבי. בבימויו של עודד קוטלר. [2024]
עטלפים בלי כנפיים - תיאטרון תמונע. מחזה מאת דניאל זהבי ובבימויו (2019). ההצגה זכתה בפרס קיפוד הזהב להצגה הנבחרת 2020.
יֶרְמַה - הצגה, תיאטרון תמונע, מאת פדריקו גארסיה לורקה בבימויו של אלירן כספי (2016).
מתים מאהבה - התיאטרון קאמרי בשיתוף סדנאות הבמה, מאת סם שפרד ובבימוי עודד קוטלר (2014).
אוטובוס 92 - תיאטרון הסמטה. מאת חיים מרין ובבימוי מלכה מרין (2012).
טריינספוטינג, צוותא, מחזה מאת הארי גיבסון על פי הרומן של אירווין ולש, בימוי - ראובן קלינסקי (2010).
ישכח - מופע סאטירה, נכתב, בוים ומבוצע על ידי מאיר אשרף, דני זהבי ויעל נצר, תיאטרון תמונע (2007).
בצלם אדם - תיאטרון הסמטה. מחזה מאת עידן זילברשטיין בבימויה של עירית פרנק (2004).
ביוגרפיה > כתיבה ובימוי

2008 - כתיבה, בימוי וביצוע למופע ״ישכח״ יחד עם יעל נצר ומאיר אשרף, בתיאטרון תמונע.
2009 - כתיבה ובימוי של המופע ״מכת ברק״ בסטודיו למשחק בהנהלת ניסן נתיב, בו זהבי למד.
2010 - המחזה ״רחמים״, עלה בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא, בבימויו של מולי שולמן ובכיכובו של אבי גרייניק.
2012 - המחזה ״זריחות״, עלה בפסטיבל עכו בבימויו של נדב פרידמן.
2015 - כתיבה ובימוי של ההצגה ״חופשת השבת של אלוקים״ בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא.
פסטיבל תיאטרון קצר #18 (28-30.11.2016).
2017 - בימוי הצגת היחיד ״כלב ושמו עוני״, בתיאטרון האינקובטור, כתיבה משחק - אופירה זילברשטיין
2018 - כתב וביים את ההצגה ״עטלפים בלי כנפיים״ בפסטיבל עכו. הצגה זו זכתה בפרס קיפוד הזהב להצגה הנבחרת 2020.
חיים אישיים

זהבי נשוי ואב לשתי בנות, הוא צמחוני מילדות ומקיים אורח חיים טבעוני לחלוטין מאז שנת 2012.
הערות שוליים

↑  גואל פינטו, "מדורת השבט" - הזוכה בטקס פרסי הקולנוע, באתר הארץ, 27 בספטמבר 2004
↑  שרה פלד, "עטלפים בלי כנפיים": פרינג' אמיתי ובועט, באתר Saloona, ‏12 בדצמבר 2021
↑   ננו שבתאי, פסטיבל עכו: תיאטרון יכול להיות משוחרר, חידתי ומפתיע, באתר הארץ, 26 בספטמבר 2018
↑  עטלפים בלי כנפיים, באתר תמונע, ‏2018
↑  פסטיבל תיאטרון קצר 2015, באתר הארץ, 22 בנובמבר 2015
↑   מיכאל הנדלזלץ, פסטיבל תיאטרון קצר: כמה ניסיונות סרק סבירים בתוך המון יומרה, באתר הארץ, 30 בנובמבר 2016
↑    חבצלת דמארי, הצגה: לחם ואמנות, באתר "ידיעות אחרונות", 3 ביוני 2017
דרצ'קה

דרצ'קה (בהונגרית: Derecske ביידיש דערעטשקע) היא עיר במחוז היידו-ביהר, בנפת דרצ'קה.
מיקום

העיר שוכנת בחלק המזרחי של הונגריה, בצפון המישור הגדול, 22 ק"מ מהעיר הגדולה דברצן, לאורך הכביש הראשי מס' 47.
היסטוריה

דרצ'קה השתייך תחילה למחוז ביהר, לימים למחוז היידו-ביהר. שמו של היישוב הופיע לראשונה ברשומות כתובות בשנת 1291. ממצאים ארכאולוגיים מראים כי אזור זה היה מיושב כבר לפני הכיבוש, כלומר לפני התיישבות המדיארים במרכז אירופה. דרצ'קה הייתה בעבר עיר שוק ומאוחר יותר עיר היידו (אנשי ההיידו היו דומים מאוד לקוזאקים של האימפריה הרוסית. ערי ההיידו היו יישובים של היידו שהיו להן זכויות של מנהל עצמי, צורת התיישבות הספציפית זו תאמה את אזורי השרות הצבאי של תושביהן). דרצ'קה עלתה שוב למעמד של עיר ב-1 בינואר 1991.
ההיסטוריה המודרנית של דרצ'קה החלה עם עידן חדש, כאשר האחוזה הגדולה (חלק של הכפר) הוענקה על ידי נסיך טרנסילבניה גאבור בתלן לקפטן הראשי של ההיידו אנדראש נאג' בקיץ 1608. במהלך שנות כהונתו הבאות, הכפר בא בקשר הדוק עם ההיידו. לאחר מכן, בקיץ 1631, יישב הנסיך ג'רג' ראקוצי הראשון את אנשי ההיידו של סבולץ' בדרצ'קה עם מכתב פריבילגיה, כך הפך היישוב לעיר היידו.
קהילה יהודית > הקמת הקהילה

הקהילה היהודית בדרצ'קה נוסדה באמצע המאה ה-19. בשנת 1850 כבר ישבו ביישוב 20 משפחות יהודיות. בשנת 1851, ביוזמת הרב הראשי של המחוז, אהרון פריד זצ"ל, נבנה בית הכנסת הראשון, ובשנת 1853 נוסדה החברה קדישא המקומית. בשנת 1855 הוזמן הרב אליהו אייזנשטטר זצ"ל, מלומד גדול יליד וילנה, שהקים את הישיבה המקומית בשנת 1869. הרב הבא היה הרמן (צבי) ברמן זצ"ל, שפעל במקום בין השנים 1877–1879 ומאוחר יותר הפך למנהיג הרוחני של הקהילה המפורסמת בשאטוראליאויהיי. אחריו הגיע שלמה שרייבר, שהיה נכדו של הרב משה סופר (שרייבר), דמות מצטיינת באורתודוקסיה ההונגרית (שמכונה חתם סופר בשם יצירתו העיקרית). שלמה שרייבר עזב בשנת 1885 כדי לתפוס את מקום מושבו של הרב הראשי של קהילת ברגסאס שהייתה הרבה יותר גדולה. יורשו, יוסף יהודה סופר, ארגן מחדש את הישיבה והקים מנזה לעניי הקהילה. בשנת 1887 הוקם בית ספר יסודי יהודי ובשנת 1888 הוקמה "עמותת משניות" שארגנה את לימודי התלמוד של המבוגרים. בשנת 1903 עזב הרב והפקיד את המשימות בידי אחיו הצעיר הרב שמואל סופר. הקהילה הצומחת והמשגשגת גדלה מאוד עבור בית הכנסת הישן ולכן בשנת 1905 נבנה בית הכנסת החדש, שהיה מעוטר ומודרני. עם הידרדרות בריאותו של הרב, התפטר שמואל סופר בשנת 1917 ותפקידו לא התמלא במשך כמה שנים.
קהילה יהודית > מלחמת העולם הראשונה

שמונים מבני הקהילה השתתפו במלחמת העולם הראשונה, מתוכם 12 נהרגו, רבים נפצעו והפכו לנכים. לאחר ייסורי המלחמה, בהנהגתו של רב צעיר, הרמן צבי כהן, צברה הקהילה כוח חדש והגיעה ל-530 נפשות, מתוכם 120 שילמו מסי קהילה. הישיבה התחזקה, כאשר 40–50 בחורי ישיבה למדו בה ברציפות. החנויות והמפעלים הכלכליים בדרצ'קה נוסדו בעיקר על ידי יהדות המקום ובכך הגבירו את המסחר והתעשייה. באותה תקופה עסקו רוב המשפחות במסחר: היו 13 סיטונאים, 28 קמעונאים, 19 רוכלים שמכרו דברים קטנים מבית לבית. בסך הכל, כולל 4 בעלי התי מרזח, עסקו 71 ראשי משפחות במסחר ובשירותים. את התעשייה ייצגו 20 אומנים ושתי טחנות קמח. מבין העובדים בתחום האינטלקטואלי, שניים היו רופאים, שני פקידי ממשל, עורך דין אחד וחמישה מורים. חמישה יהודים עיבדו חלקות חקלאיות משלהם. מאז הקמתה, היה לקהילה גם תלמוד תורה בנוסף לבית הספר היסודי והישיבה, שם רכשו הבנים ידע דתי יסודי. לרב הראשי, כרב רשם של לידות ומיתות, היה בתחום של שמונה כפרים קטנים בסביבה, לרבות קוניאר.
קהילה יהודית > השואה

המשבר הכלכלי של 1929 פגע בכל הקהילה והחוקים היהודיים של 1938 ו-1939 והלאה (החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) הקשו מאוד על החיים של היהודים גם בדרצ'קה. משנת 1940 נלקחו הגברים לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) שממנו רבים לא חזרו, ולכן היה צריך לסגור למשל את הישיבה, בשנת 1943. הכיבוש הגרמני ב-1944 (מבצע מרגרטה) והגירושים למחנות הריכוז חתמו את גורלה של הקהילה בת כמעט מאה השנים. רוב היהודים בדרצ'קה גורשו תחילה לגטו אוראדיה ולאחר מכן לאושוויץ, משם חזרו מעטים מאוד. השורדים עזבו, רבים לישראל, רבים לשאר העולם. בית הכנסת ובנייני הקהילה האחרים נמכרו והביאו לסיום חיי הקהילה.
לקריאה נוספת

דאראצ'קא בפנקס הקהילות הונגריה, עמוד 254–255
דאראצ'קא (דערעטשקע), בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 109–110. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944)
הערות שוליים

↑  "Eisenstadter Éliás halotti anyakönyvi kivonata".
↑  "Rabbi Eliyahu Asch Eisenstädter". geni_family_tree (בהונגרית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 1fbf6bda-2600-4ee1-b6f7-b69c7a7d35f2
הדיוויזיה ה-30 (ארצות הברית)

| --- | --- |

תג הכתף של הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:   צבא ארצות הברית
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1917  1926   1947 – 1919  1945   1974 (כשנתיים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
הדיוויזיה ה-30 (באנגלית: 30th Infantry Division) היא דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

הדיוויזיה הוקמה במקור כדיוויזיה ה-9 (וגייסה יחידות מצפון קרוליינה, דרום קרוליינה, וירג'יניה וטנסי) במסגרת תוכנית כוח משנת 1917, אך שינתה את שמה לדיוויזיה ה-30 לאחר הכניסה האמריקנית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917. היא הופעלה רשמית תחת השם החדש שלה באוקטובר 1917, כדיוויזיית המשמר הלאומי של הצבא מצפון קרוליינה, דרום קרוליינה, ג'ורג'יה וטנסי.
במאי 1918 נשלחה הדיוויזיה לאירופה והגיעה לאנגליה, משם יצאה לחזית המערבית זמן קצר לאחר מכן. הדיוויזיה, יחד עם הדיוויזיה ה-27, שובצה לקורפוס האמריקאי ה-2 אך לא שירתה בחיל המשלוח האמריקני הראשי (AEF) ובמקום זאת צורפה לארמייה השנייה של חיל המשלוח הבריטי (BEF).
המבצעים העיקריים בהם השתתפה הדיוויזיה ה-30 היו מתקפת איפר-ליס ומתקפת סום, שבה הייתה אחת משתי הדיוויזיות האמריקאיות שסייעו לקורפוס האוסטרלי לפרוץ את קו הינדנבורג בקרב על תעלת סן קנטן. בסך הכל נפלו במהלך המלחמה 1,237 חיילי הדיוויזיה, בעוד 7,178 נפצעו או נעדרו. הדיוויזיה הורכבה מהבריגדה ה-59 שהורכבה מהרגימנטים ה-117 וה-118, ומהבריגדה ה-60 שהורכבה מהרגימנטים ה-119 וה-120.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

בשנת 1926 הוגדרה הדיוויזיה מחדש כדיוויזיה של המשמר הלאומי ממדינות ג'ורג'יה, צפון קרוליינה, דרום קרוליינה וטנסי. ב-16 בספטמבר 1940 הופעלה הדיוויזיה מחדש, והועמדה תחת פיקודו של ויליאם סימפסון. הדיוויזיה הורכבה מהרגימנטים ה-117, ה-119 וה-120. בפברואר 1944 הגיעה הדיוויזיה לאנגליה, ולאחר אימונים נוספים הגיעה לצרפת דרך חוף אומהה ב-11 ביוני. הדיוויזיה בפיקודו של לילנד הובס אבטחה את תעלת Vire-et-Taute, וחצתה את נהר Vire ב-7 ביולי. החל מ-25 ביולי, עמדה הדיוויזיה ה-30 בראש פריצת סן-לו של מבצע קוברה, שנועד לפרוץ מראש החוף בנורמנדי, ובכך לסיים את הקיפאון שהתרחש. במהלך המבצע ספגה הדיוויזיה אבדות מאש ידידותית של המפציצים האמריקנים שנועדו לפגוע בכוחות הגרמנים לקראת המבצע. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרב על מורטן, ולאחר שחרור פריז השתתפה בשחרור בלגיה ואזור מאסטריכט בהולנד. באוקטובר 1944 לחמה הדיוויזיה בקרב על אאכן, ולאחר תקופת מנוחה השתתפה בדצמבר בקרב על הבליטה, ובכלל זה בקרב סן וית. בפברואר 1945 לחמה הדיוויזיה במתקפת הריינלנד, וב-24 במרץ השתתפה במבצע ביזה לחציית הריין. לאחר מכן הדיוויזיה רדפה אחרי האויב ברחבי גרמניה, שטפה את כיסי ההתנגדות של האויב, כבשה את המלין ב-7 באפריל, את בראונשווייג ב-12 באפריל, ועזרה בכיבוש מגדבורג ב-17 באפריל, ובסוף החודש יצרה קשר עם הרוסים בגרונוולד שעל נהר האלבה. ב-19 באוגוסט 1945 הועברה הדיוויזיה חזרה לארצות הברית, וב-25 בנובמבר פורקה הדיוויזיה. במהלך הלחימה איבדה הדיוויזיה 3,003 הרוגים ו-13,376 פצועים.
היסטוריה > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה, הדיוויזיה ה-30 הופעלה שוב כיחידה של המשמר הלאומי ב-1947, מחולקת בין שלוש מדינות. היא כללה את רגימנטים הרגלים ה-119, ה-120 וה-121. בשנת 1954, הדיוויזיה הפכה למערך מאויש לחלוטין של המשמר הלאומי של צבא צפון קרוליינה, כאשר החלק של טנסי הפך לדיוויזיית השריון ה-30, שנשמרה עם המשמר הלאומי של צבא אלבמה. בשנת 1968 הוגדרה הדיוויזיה כדיוויזיית הרגלים ה-30 (ממוכנת). ב-4 בינואר 1974 שוב הושבתה הדיוויזיה, והבריגדה בצפון קרוליינה הפכה לחטיבת הרגלים ה-30 (ממוכנת). חטיבה 2, דיוויזיית חי"ר 30, הפכה לחטיבת חי"ר 218 (ממוכנת).
המלך ג'ורג' החמישי ומייג'ור גנרל אדוארד מאן לואיס בודקים חיילים של דיוויזיית הרגלים ה-30, 6 באוגוסט 1918. התצלום כנראה צולם באשיקור, צרפת.
אנשי רגימנט הרגלים ה-117, חלק מדיוויזיית הרגלים ה-30, חולפים על פני טנק אמריקאי M5 "סטוארט" הרוס בצעדתם כדי לכבוש את העיירה סן וית בסיום קרב הבליטה, ינואר 1945.
הוברבורד (כלי תחבורה)

הוברבורד
הוברבורד (מאנגלית: Hoverboard) הוא כלי רכיבה דו-גלגלי נייד, הממונע באמצעות סוללה שניתנת להטענה. הגלגלים מחוברים ביניהם באמצעות משטח קטן - דומה בגודלו לסקייטבורד - עליו עומד הרוכב. באמצעות חיישנים וגירוסקופים הרגישים לתנועות גוף הרוכב, כלי נע ושומר על איזון. בזכות כך, הגלגשת נעה לכל הכיוונים, בהתאם לנטיית הגוף. הכלי כולל מערכת ייצוב עצמית מובנית דומה לזו המורכבת על גבי הרכינוע. ההוברבורד הומצא בשנת 2013 על ידי הממציא האמריקאי שן צ'אן ומיוצר בסין, והפך לפופולרי בארצות הברית באירופה, סין ובישראל בשנת 2015.
תפעול המנועים מתבצע על מערכת חיישני הנטייה שמרגישה את השינויים בזווית כף הרגל של הרוכב ומתרגמת אותם לכמות ההספק המועבר אל הגלגל, ולכיוון שבו המנוע יסתובב. כל גלגל בכלי הוא עצמאי ולכן ניתן לסובב גלגל אחד לפנים ואת השני לאחור ובזכות כך לבצע סיבובים מבלי להתקדם.
למרות נפיצותו של השם "הוברבורד" לתיאור כלי הרכיבה, בשונה מההוברבורד בסרטי בחזרה לעתיד, הכלי איננו מרחף אלא נע באמצעות צמד גלגלים.
ראו גם

רכינוע
הונדה UNI-CUB
הערות שוליים

↑  פטנט
↑  "They're called hoverboards now, and there's nothing we can do about it". The Verge. נבדק ב-2018-03-08.
↑  Contrera, Jessica (2015-08-31). "Your fancy scooter is cool, but it's not a 'hoverboard.' Why don't we have hoverboards yet?". Washington Post (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286. נבדק ב-2018-03-08.
↑  "Here's why they are called hoverboards despite not hovering". Metro (באנגלית בריטית). 2015-12-30. נבדק ב-2018-03-08.
ערך זה הוא קצרמרבנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הדיוויזיה ה-30 (ורמאכט)

| --- | --- |
סמל הדיוויזיה
סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 באוקטובר 1936 – 8 במאי 1945 (8 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
הדיוויזיה ה-30 (בגרמנית: 30. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1936 בליבק, והועמדה תחת פיקוד קרל-היינריך פון שטילפנגל. במהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-10 במסגרת הארמייה השמינית, ובמהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-11 במסגרת הארמייה השישית. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-10 במסרת הארמייה ה-16, והשתתפה במצור על לנינגרד. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות השונים בגזרה הצפונית, כחלק מהארמיות ה-16 וה-18 לסירוגין עד סוף המלחמה.
מפקדים

| שם | כהונה |
| --- | --- |
קרל-היינריך פון שטילפנגל: 1 באוקטובר 1936 - 4 בפברואר 1938
קורט פון בריזן: 4 בפברואר 1938 - 1 ביולי 1939
פרנץ במה: 1 ביולי 1939 - 19 ביולי 1939
קורט פון בריזן: 19 ביולי 1939 - 25 בנובמבר 1940
ולטר בויכס: 25 בנובמבר 1940 - 5 בינואר 1941
קורט פון טיפלסקירך: 5 בינואר 1941 - 5 ביוני 1942
תומאס-אמיל פון ויקדה: 5 ביוני 1942 - 29 באוקטובר 1943
גרהרד הנקה: 29 באוקטובר 1943 - 5 בנובמבר 1943
וילהלם האסה: 5 בנובמבר 1943 - 15 במרץ 1944
הנס פון באסה: 15 במרץ 1944 - 15 באוגוסט 1944
אוטו בארט: 15 באוגוסט 1944 - 30 בינואר 1945
אלברט האנצה: 30 בינואר 1945 - 8 במאי 1945
הוברט וינגלבאואר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 במרץ 1915 האימפריה האוסטרו-הונגרית וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  9 בדצמבר 1987 (בגיל 72) אוסטריה וינה, אוסטריה
 מדינה:  אוסטריה 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית הטרזיאנית 
 השתייכות:  ורמאכט ורמאכט  צבא אוסטריה
 תקופת הפעילות:  1934–1977 (כ־43 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 המפקח הכללי של הכוחות
 
הוברט וינגלבאואר (בגרמנית: Hubert Wingelbauer; ‏25 במרץ 1915 - 9 בדצמבר 1987) היה גנרל אוסטרי אשר שימש כמפקח הכללי של הכוחות (מקביל לרמטכ"ל) של אוסטריה, בין השנים 1977–1980.
ביוגרפיה

וינגלבאואר נולד בווינה ב-25 במרץ 1915. ב-1934 הוא התגייס לצבא אוסטריה ועד 1937 למד באקדמיה הצבאית התרזיאנית. בעקבות האנשלוס הוא עבר לוורמאכט ונשלח לברלין לצורך השלמת השכלתו הצבאית. הוא הועלה לדרגת לוטננט ומונה למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-12 במנינגן. ב-1939 הוא נאלץ לעזוב את הצבא לאחר שהתגלה שהוא אינו עומד בחוקי הגזע של נירנברג. הוא חזר לאוסטריה והצטרף למחתרת האוסטרית שלחמה בשלטון הגרמני. ב-1940 הוא נלכד בידי הגרמנים ובמשך 31 חודשים הועבר בין מחנות ריכוז שונים. באפריל 1943 הוא שוחרר והועבר למעקב משטרתי, נעצר שוב בנובמבר 1944 ונידון לשנתיים מאסר על ידי בית הדין העממי. באפריל 1945 הוא הצליח להימלט ממחנה מעצר בשטיריה.
מיד עם סיום המלחמה נרתם וינגלבאואר לסייע בהקמה מחדש של כוחות הביטחון האוסטריים. ב-1954 הוא הצטרף לז'נדרמריה B - כוח הביטחון האוסטרי הראשון שהוקם אחרי המלחמה. לאחר שהושגה עצמאותה המלאה של אוסטריה ב-1955, הפכה הז'נדרמריה לצבא הפדרלי האוסטרי ווינגלבאואר התגייס אליו. ב-1 בינואר 1957 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט ונשלח להשלים את הכשרתו הצבאית באקול מיליטר בפריז. לאחר שנתיים של לימודים חזר לאוסטריה ומונה לראש מטה הבריגדה ה-2. באותה תקופה הוא הפך לבן חסותו של הגנרל ארווין פוסנגר. בתחילת 1966 הוא חזר לפריז לשמש כנספח צבאי. לאחר ארבע שנים בתפקיד חזר לאוסטריה ומילא תפקידי ניהול ומטה. ב-1971 הוא נשלח לשמש כנספח הצבאי בלונדון. ב-1976 הוא חזר לאוסטריה ומונה למפקח חיל הרגלים. ב-31 בדצמבר 1977 הוא מונה למפקח הכללי של הכוחות (מקביל לרמטכ"ל). הוא פרש מהצבא ב-31 בדצמבר 1980.
לקריאה נוספת

Stefan Bader, An höchster Stelle, Die Generale des Bundesheeres der zweiten Republik, Wien 2004, S. 366 ff.
דרור חריש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 ביולי 1946 (בן 78)
 מדינה:  ישראל 
 תפקידים בשירות
 טייס קרב
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 תפקידים אזרחיים
 עורך דין, קברניט באל-על
 
דרור חריש (נולד ב-27 ביולי 1946) הוא טייס קרב לשעבר בחיל האוויר הישראלי. שימש גם קברניט באל על וכיום עוסק ביזמות ובפרויקטי בנייה ייחודיים. חריש הוא אלוף הפלות בעל הישג של הפלת 11 מטוסי אויב.
ביוגרפיה

דרור חריש נולד בתל אביב. גדל בירושלים ומתגורר כיום במושב בהרי יהודה. בן לשרה בוכמן ויוסף חריש, לימים שופט מחוזי והיועץ המשפטי לממשלה. 
דרור גדל בשכונת רחביה בירושלים ולמד בגימנסיה העברית רחביה. כבר מנעוריו שאף להיות טייס. בגיל 12 הצטרף למועדון התעופה, בנה מודלים, הטיס טיסנים, ואז הצטרף לגדנ"ע אוויר שם עבר קורס טיסנאות, קורס דאייה וקורס טיס על מטוס פייפר, עליו צבר שעות טיסה וניסיון לקראת קורס הטיס.
דרור התגייס למחזור 50 של קורס טיס וסיים כטייס קרב. עם סיום הקורס עבר במשך ארבעה חודשים אימון מבצעי על מטוס אוראגן, ואז שובץ בטייסת מטוסי מיסטר בתל נוף. כארבעה חודשים לאחר הצבתו בטייסת, פרצה מלחמת ששת הימים. ביומה הראשון של המלחמה, בגיחתו השלישית, המריא חריש כמספר 2 במבנה שהופנה לתקיפת שדה התעופה של רבת עמון. במהלך התקיפה, במעבר האחרון מעל השדה, נפגע מטוסו וכדור פגע בתא הטייס, חדר את החופה וחרץ את קסדתו של חריש. למרות פציעה חודרת בכתף, הצליח להשתלט על המטוס והנחיתו בבסיס נחיתת חרום. למחרת כבר חזר לטוס על אף הפציעה עד לסוף המלחמה.
לאחר מלחמת ששת הימים עבר הסבה למטוסי מיראז' 3 והוצב בבסיס תל נוף בטייסת 119 ("העטלף"), שם שירת עד סוף מלחמת ההתשה. ב-11 בספטמבר 1969 הוזנק מתל נוף לפטרול בתעלה, ביחד עם רן פקר, אשר שניר וגיורא רום. לאחר שעה של פטרול הופנה המבנה (שכינויו היה "צבעוני"), למפגש עם מיגים מצריים בעומק מצרים. בקרב שהתפתח הפילו חריש ושניר כל אחד מיג 21, ואילו גיורא רום הופל ונפל בשבי. ב-28 באפריל 1970 הוזנק מרפידים אל שני מטוסי סוחוי שתקפו בסיס שריון. הוא הצליח להפיל את המטוס הראשון ליד תעלת סואץ ואת השני בשטח מצרים, תחת אש כבדה מהקרקע. ב-3 ביוני 1970, בהיותו מספר שתיים של רן פקר, הפיל שני מטוסי מיג 21 בקרב אוויר מעל הביצות של דלתת הנילוס, דרומית לאלכסנדריה.
במקביל לשירותו כטייס מבצעי במהלך מלחמת ההתשה, למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וכלכלה בבאר שבע.
בשנים 1969–1971 היה מדריך בבית הספר לטיסה של חיל האוויר, רוב הזמן כמפקד שלב מתקדם קרב (השלב הסופי של קורס הטיס). במקביל היה חבר בצוות האווירובטי של חיל האוויר הישראלי והשתתף במפגנים רבים.
בתום מלחמת ההתשה, בקיץ 1970, הוסבה טייסת 119 למטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום. לחריש הוצע לעבור הסבה למטוסים החדשים אולם הוא העדיף להישאר לטוס על המיראז' ובשל כך עבר לבסיס חצור לטייסת 101 ("הקרב הראשונה"). בשנת 1971 פרש מצה"ל ובשנת 1972 סיים בהצלחה את לימודי המשפטים.
במלחמת יום הכיפורים שירת כאיש מילואים תחת פיקודו של סא"ל אבי לניר, מפקד טייסת הקרב הראשונה בחצור. ב-9 באוקטובר הוביל חריש מבנה באזור קוניטרה תוך כדי לחימת שריון עזה שהתנהלה מתחתם. אז הבחין חריש בזוג מיגים התוקף את כוחות צה"ל. הוא הפיל את שני המיגים כאשר מפקד הטייסת אבי לניר שנתן לו להוביל את הגיחה, שומר על הזנב שלו. במהלך מלחמת יום הכיפורים הפיל חריש שישה מטוסים. לאחר המלחמה המשיך לטוס כאיש מילואים בטייסת 101 על מטוס הכפיר.
בשנת 1977, במקביל לעבודתו כעורך דין, התחיל חריש לעבוד בחברת אל על ועבד שם עד לפרישתו כקברניט בשנת 2013.
ב-10 ביולי 1981 טס חריש במבנה עם עמירם קלכמן, חברו הקרוב, בטיסת אימונים מעל הים. בעקבות תקלת מנוע נאלץ קלכמן לנטוש ועקב תקלה בכיסא המפלט נהרג. חריש ייצג את משפחת קלכמן בתביעתם מול יצרני כיסא המפלט.
במרץ 1990 הושעה מטיסות מסחריות בעקבות תקרית מעל האוקיינוס האטלנטי שבה המטוס שבו שימש כטייס משנה סטה ממסלולו והתקרב בצורה מסוכנת למטוס אחר
דרור הוא חובב ימאות, "טרקים" בישראל ובחו"ל והשתתף במרתונים רבים ברחבי העולם מאז שנת 2006.
נשוי לשרה ולהם שלושה ילדים ונכדים.
ביוגרפיה > הפלותיו

| מספר | המטוס המפיל | מלחמה | תאריך הקרב | המטוס שהופל | החימוש | פרטי ההפלה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | מיראז' | מלחמת ההתשה | 11 בספטמבר 1969 | מצרים מיג 21 מצרי | תותחים | אזור אינשאס, מצרים |
| 2 | מיראז' | מלחמת ההתשה | 28 באפריל 1970 | מצרים סוחוי מצרי | תותחים | ליד מחנה בלוזה, סיני |
| 3 | מיראז' | מלחמת ההתשה | 28 באפריל 1970 | מצרים סוחוי מצרי | תותחים | מערבית לאסמאעיליה, מצרים |
| 4 | מיראז' | מלחמת ההתשה | 3 ביוני 1970 | מצרים מיג 21 מצרי | תותחים | הדלתא של הנילוס, מצרים |
| 5 | מיראז' | מלחמת ההתשה | 3 ביוני 1970 | סוריה מיג 21 מצרי | התרסק במהלך הקרב | הדלתא של הנילוס |
| 6 | מיראז' | מלחמת יום הכיפורים | 9 באוקטובר 1973 | סוריה מיג 17 סורי | שפריר | קוניטרה, רמת הגולן |
| 7 | מיראז' | מלחמת יום הכיפורים | 9 באוקטובר 1973 | סוריה מיג 17 סורי | תותחים | קוניטרה, רמת הגולן |
| 8 | מיראז' | מלחמת יום הכיפורים | 17 באוקטובר 1973 | סוריה מיג 17 מצרי | תותחים | תעלת סואץ |
| 9 | מיראז' | מלחמת יום הכיפורים | 17 באוקטובר 1973 | מצרים מיג 21 מצרי | תותחים | תעלת סואץ |
| 10 | מיראז' | מלחמת יום הכיפורים | 17 באוקטובר 1973 | מצרים מיג 21 מצרי | תותחים | תעלת סואץ |
| 11 | מיראז' | מלחמת יום הכיפורים | 18 באוקטובר 1973 | מצרים מיג 21 מצרי | תותחים | תעלת סואץ |
לקריאה נוספת

שלמה איזקסון, "אחד-עשר מי יודע", בטאון חיל האוויר, אפריל 2005
גיא רימון, "חריש אווירי עמוק", בטאון חיל האוויר, מאי 1989
Robert TAylor, One Mig Down
הערות שוליים

↑  כתבה בעיתון חדשות, באתר הספרייה הלאומית, ‏13 במרץ 1990
הדיוויזיה ה-31 (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל מפקדת דיוויזיה בצבא הקיסרי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  20 במרץ 1871 – 18 בינואר 1919 (47 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
הדיוויזיה ה-31 (בגרמנית: 31. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-20 במרץ 1871, וחייליה גויסו מאלזס-לורן, ובפרט מאזור זארבורג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-21 בפיקוד פריץ פון בלו, אשר היה חלק מהארמייה השישית. הדיוויזיה נטלה חלק במערכה על הגבולות ובקרב לורן. באוקטובר 1914 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השנייה, ולחמה עימה במרוץ אל הים. בתחילת 1915 היא הועברה תחת פיקוד הארמייה העשירית בחזית המזרחית, ולחמה עימה בקרב השני על האגמים המזוריים. הדיוויזיה נשארה בחזית המזרחית עד לאחר נובמבר 1917, ולאחר מכן חזרה לחזית המערבית, שם השתתפה במתקפת האביב הגרמנית, ולאחר מכן השתתפה בלחימה כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-18 בינואר 1919 פורקה הדיוויזיה.
מפקדים

אוטו פון הופמן (20 במרץ 1871 – 17 במרץ 1872)
לודוויג פון ויטיך (18 במרץ 1872 – 11 באפריל 1873)
ברנהרד פון שקופ (12 באפריל 1873 – 25 בינואר 1878)
הלמוט פון צימיצקי (26 בינואר 1878 – 13 במאי 1881)
הרמן ברגר (14 במאי 1881 – 9 במאי 1883)
קרל פון ברנדנשטיין (15 במאי 1883 – 12 בנובמבר 1884)
ריכרד לווה (13 בנובמבר 1884 – 1 באוגוסט 1888)
פרידריך וילהלם שטוקמאר (4 באוגוסט 1888 – 14 ביולי 1889)
מוריץ קיהנה (15 ביולי 1889 – 26 בינואר 1891)
רודולף פון זינגלר (27 בינואר 1891 – 18 בדצמבר 1893)
אדוארד פון ינה (19 בדצמבר 1893 – 26 בינואר 1896)
לודוויג אוגוסט בקלין פון בקלינגזאו (27 בינואר 1896 – 21 במאי 1899)
קרל פון הוגו (22 במאי 1899 – 11 בספטמבר 1902)
ריכרד ריכטר (12 בספטמבר 1902 – 21 באפריל 1903)
אוסקר פון רוסטשידט (22 באפריל 1903 – 27 בנובמבר 1905)
פאול צונקר (28 בנובמבר 1905 – 1 במרץ 1907)
פרדיננד ואנקר פון דאנקנשוול (2 במרץ 1907 – 21 במרץ 1910)
קורט פון פאבל (22 במרץ 1910 – 24 באפריל 1910)
פאול פון שפר (25 באפריל 1910 – 3 בפברואר 1913)
אלברט פון בארר (4 בפברואר 1913 – 26 באוגוסט 1916)
גאורג נאגל (26 באוגוסט 1916 – 26 בנובמבר 1917)
פאול פון ויסל (27 בנובמבר 1917 – 18 בינואר 1919)
לקריאה נוספת

Ruhmeshalle unserer Alten Armee. Herausgegeben auf Grund amtlichen Materials des Reichsarchivs, Militär-Verlag, Berlin 1927, S. 66, 113–114.
הדיוויזיה השלישית (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל מפקדת דיוויזיה בצבא הקיסרי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  5 בספטמבר 1818 – 23 ביוני 1919 (100 שנה)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 מפקד נוכחי:  Karl August Adolf von Krafft 
 
הדיוויזיה השלישית (בגרמנית: 3. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, מלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.