אבנר עמיאל
ביוגרפיה > פעולותיו

בתור מנהל היחידה לעבודה קהילתית הנהיג מספר מאבקים קהילתיים. תחומי תפקידו כללו עבודה עם האוכלוסייה הכללית, עבודה עם חבורות רחוב ועבודה קהילתית עם קשישים. עמיאל סייע ותמך בהקמת "הפגנות הקשישים" – זאת לאחר שנסגרו מרפאות רפואיות בשכונות ומהיעדר מענים לטיפול רפואי מציל חיים. עמיאל ועובדים סוציאליים מלשכות שכונות המצוקה גייסו קשישים למאבק, הכינו איתם תזכיר הכולל נתונים, ארגנו כנסי מחאה, החתימו עצומה והעלו את המודעות בקרב הציבור לגבי מצבם של הקשישים. מאחר שכל אלו לא קידמו פתרון, המאבק הסלים והתנהל ב'שיטת אליסנקי' (על שם סול אלינסקי). כאשר 600 קשישים הגיעו להפגין ותבעו לקבל שירותי בריאות בשכונות. עוד באותו הערב הוחלט על ידי הדרגים הגבוהים לאפשר לתושבי השכונות להשתמש בשירותי קופת חולים כללית שעד אז היו פתוחים לחברי הסתדרות בלבד.
בשנת 1971 עת היה עמיאל מנהל היחידה לעבודה קהילתית בעיריית ירושלים. עובדי יחידתו פעלו בשכונות המצוקה בעיר, בגישה מקצועית של 'מדריכי חבורות רחוב', שכללה קשר בלתי אמצעי עם הנערים, גיבושם לקבוצה והעלאת המודעות לצרכיהם וצורכי הסביבה שאינם מסופקים - לצד פעילות ציבורית להגברת המודעות לתופעת העוני בישראל ולחיזוק מנגנוני הרווחה ומתן מענה לאוכלוסיות המוחלשות.
במסגרת עבודתם ליוו בין היתר את הצעירים משכונת מוסררה שבירושלים, אשר הקימו את תנועת הפנתרים השחורים, הפגינו תמיכה ציבורית בהתארגנות ואף סייעו לה. התנועה באה למחות על אפליה וקיפוח קשים שממנה סובלות אוכלוסיות יוצאי מזרח. בתמיכה וליווי של עמיאל ועובדי היחידה. הם תווכו, סייעו ותמכו מקצועית בפעילי התנועה לכדי התגבשות פעולתם.
ראובן אברג'ל מראשי המאבק :
" אחרי המהומות בואדי סאליב הגיעו לשכונה שלנו, לראשונה, עובדי חבורות רחוב ובראשם אבנר עמיאל. הדבר היחיד שהצליחו לתת לנו היה שולחן פינג-פונג וזוג מטקות", נזכר אברג'יל. "היו מאות ילדים וצעירים בשכונה, וכמובן שהיה כל הזמן ריב על המטקות. עמיאל, שהאמין שעדיף לתת לנו חכה מאשר לתת לנו דגים, סיפר לנו על הפנתרים השחורים באמריקה ועל באדר-מיינהוף ועל צ'ה גווארה, ואנחנו רצינו להיות כולם ביחד ולעשות מהפכה חברתית."
לאחר שהמאבק דעך. גורמים פוליטיים בעיריית ירושלים שלא היו מרוצים מפעילותו במחאה, התערבו והחליטו להעבירו לתפקיד 'יועץ קהילתי למנהלי בתי הנוער בשכונות'. בתפקיד זה, היה עמיאל עמיאל לכאורה בעל פחות השפעה, אך למעשה התפקיד איפשר לו יותר חופש פעולה בעבודתו בפעילות קהילתית בשכונת הקטמונים.
עוד פעל בשנות ה-70 להסדרת ולחיזוק מעמד העובדים הסוציאליים, בין היתר במסגרת התארגנות בשם 'ועד הפעולה של עובדים סוציאליים ואישי ציבור בירושלים' לצד יונה רוזנפלד ויצחק קדמן.
בשנת 1973 סייע לתנועת "האוהלים" אשר העלתה את נושא מצוקת הדיור בשכונות מצוקה יחד עם דוד מאירי וימין סוויסה, ושימש בה גם בוועדה ליישוב חילוקי דעות. עמיאל יחד עם המועצה סייעו לתנועה לפתח שירותים ופעילויות קהילתיות. ביולי של אותה שנה התראיין עמיאל (בשם גלוי על אף שנאסר עליו לעשות כן מצד העירייה) לסדרת כתבות בעיתון מעריב, זאת על אף שנאסר עליו להתראיין מצד העיר בה הציג את המצוקה הרחבה של תושבי השכונות ובפרט שכונת הקטמונים. הכתבות תיארו את ההזנחה והמחדלים של שירותי הרווחה העירוניים והארציים שהובילו להידרדרותם של צעירי השכונה לפשע. עמיאל התריע שאם ההזנחה תימשך המצב ישפיע על החברה הישראלית כולה. מטרתו הייתה לעורר תשומת לב ציבורית. בעקבות הביקורת שהעלה בכתבות אלו על שירותי הרווחה הגישו נגדו ראשי איגוד העובדים הסוציאליים בירושלים תלונה לוועדת האתיקה המקצועית של האיגוד, אשר פרסמה נגדו גינוי שהופץ בקרב כלל חברי האיגוד. עמיאל חזר אומנם לעבוד בעיריית ירושלים אך תפקידו צומצם ולא קודם במשך שנים.
בשנות ה-80 המשיך לפעול במסגרת תנועת הפנתרים השחורים בשורה של מאבקים חברתיים. בין היתר היה ממובילי מאבק השכונות מול ועדת ששינסקי לרפורמה במיסוי. כמו כן, היה פעיל בשנות ה-80 בתנועות שלום שביקשו לקדם את רעיון השלום בשכונות, ולהיאבק בגזענות, כמו גם בתנועה למאבק בנשק אטומי.
ב-1991, 14 שנה לאחר שהגינוי שספג מוועדת האתיקה של איגוד העובדים הסוציאליים, זכה להכרה מצד האיגוד אשר העניק לו האיגוד את הפרס על שם 'הנריטה סאלד' כאות הוכרה על פעילותו. בתעודת הפרס נכתב כי היווה כוח מקצועי שפעל לתיעול המחאה לאפיקים קונסטרוקטיביים, תוך פתיחת אפיקי תקשורת בין הממסד למנהיגי תנועות מחאה, וגיבוש קואליציות של אנשי ציבור ואקדמיה עם תושבי השכונות במטרה לתת למאבקים החברתיים משקל ועוצמה.
בשנת 1993 זכה בפרס יקיר ירושלים על תרומתו ופעולותיו.
בשנת 2018, במלאת לו 90, נערך לכבודו כנס הוקרה במכון ון ליר על ידי המחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון.