stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת האזרחים האמריקנית
היהודים במלחמת האזרחים > היהודים והאיחוד

במהלך המלחמה לחמו כ-10,000 יהודים (מתוך אוכלוסייה של 150,000 ברחבי ארצות הברית) לצד האיחוד. שתי יחידות צבאיות הוקמו, ובכללן מחלקה 3 של גדוד 82 ממילציית המתנדבים של אילינוי, שהורכבה בעיקרה ממהגרים אירופאים שהגיעו זמן קצר לפני כן לארצות הברית, ו"רובאי פרקינס" מסירקיוז שבניו יורק. אך רוב היהודים שרתו במהלך המלחמה יחד עם חיילים נוצרים, רבים ביחידות כמו פלוגה די (D) בגדוד השמיני של המשמר הלאומי של ניו יורק וחיל רגלים קל מריצ'מונד. ארבעה יהודים (בנימין לוי ולאופולד קרפלס) קיבלו מדליית כבוד עבור השתתפותם בלחימה.
במהלך מלחמת האזרחים, השתלבו המתחים הגזעיים כמו גם אלה הקשורים להגירה, תחרות כלכלית בין יהודים ללא יהודים, ויצרו את ההתפרצויות האנטישמיות החריפות ביותר עד לאותו זמן. אמריקנים משני צידי המתרס (תומכי עבדות ומתנגדיה) הוקיעו את היהודים כלא נאמנים וכספסרים, והאשימו אותם בפגיעה בעסקים של נוצרים, ובסיוע לאויב.
מייג'ור ג'נרל יוליסס גרנט, מוביל צבא האיחוד, הושפע מרגשות אלה וב-17 בדצמבר 1862 הוציא את צו מספר 11 שהורה על גרושם של היהודים מהאזורים בהם שלט צבאו במערב טנסי:
"היהודים כמעמד המפר את כל תקנות הסחר שהונחו על ידי משרד האוצר וגם פקודת המחוז, מגורשים בזה מן האזור בתוך עשרים וארבע שעות מקבלת הפקודה.
מפקדי תחנות הצבא ישגיחו, שכל מעמד האנשים האלה יקבל רישיונות מעבר ויידרש לעזוב. אם ישוב אחד מהם לאחר הודעה זו, ייאסר ויוחזק בכלא עד שתזדמן אפשרות לשלחו החוצה כאסיר. אלא אם יהא מצויד ברישיון מן המטה הראשי.
שום רישיונות מעבר לא יינתנו לאנשים אלה, שירצו לבקר במטה הראשי כדי לבקש רישיונות מסחר.
בפקודת מייג'ור ג'נרל יו.ס. גראנט."
מנהיגי הקהילה היהודית מחו על הפקודה בפני נשיא האיחוד אברהם לינקולן וזה ביטל אותו בהוראה שהוציא ב-4 בינואר 1863, אם כי לא לפני שנאכף בכמה עיירות.
מאוחר יותר הוציא גרנט צו "כי אין להתיר ליהודים לנוע בדרכים מערבה." עוזרו, קולנל ג'ון דה-בוייס, הורה כי "על כל ספסרי הכותנה, יהודים, נוודים, ללא כוונות ישרות של תמיכה", לעזוב את המחוז. "בייחוד יש להרחיק את העבריים... הם כאלה מטרד בלתי נסבל."
היהודים במלחמת האזרחים > היהודים והקונפדרציה

במהלך המלחמה לחמו כ-3,000 יהודים לערך (מתוך אוכלוסייה של 150,000 בארצות הברית ובקונפדרציה) לצד הקונפדרציה. על אף שהאנטישמיות הייתה נפוצה בדרום, וחרף תיוגם של היהודים לעיתים קרובות כמתחלים (כדי לחמוק משירות) וכספסרים חסרי עקרונות וחסרי מצפון, שירתו יהודים רבים בצבא הקונפדרציה.
ככל הנראה, הדמות היהודית הידועה ביותר הייתה יהודה פיליפ בנימין (ג'ודה בנג'מין, 1811–1884), שהיה לפני מלחמת האזרחים לחבר הקבינט היהודי הראשון בממשל כלשהו בצפון אמריקה. בנימין נולד כנתין בריטי באי סנט קרואה לפיליפ בנימין, יהודי אנגלי, ולאשתו רבקה מנדס, יהודיה פורטוגזית. הוא היגר עם הוריו לארצות הברית כמה שנים מאוחר יותר וגדל בצפון ודרום קרולינה. הוא נחשב "למוח של הקונפדרציה", כששירת בתפקידים בכירים לאורך המלחמה: כתובע הכללי של הקונפדרציה בשנת 1861, כמזכיר המלחמה בשנים 1861–1862, ומזכיר המדינה של הקונפדרציה משנת 1862 ועד לקריסתה של הקונפדרציה בשנת 1865. נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס כינה את בנימין כ"מדינאי המוכשר ביותר שאי פעם הכרתי", אך הוא היה נתון ל"התקפות אנטי יהודיות אכזריות" כמושא לחוסר שביעות ציבורית לאחר שמונה למזכיר המלחמה בשנת 1861. הוא התווכח עם מפקדי צבא הקונפדרציה פ.ג.ט. בורגארד ותומאס ג'קסון על מדיניות אסטרטגית. בשנת 1864, כאשר עמדותיו הצבאיות של הדרום הפכו לנואשות ביותר, תמך בנימין בתוכנית שחרור עבדים אשר יסכימו להתגייס לצבא הדרום, אך הצעתו נתקלה בהתנגדות נחושה מצידם של אלה הדבקים במסורת הדרום. תוכניתו לא אושרה עד לחודש מרץ 1865, אז כבר לא הייתה רלוונטית.
דמויות בולטות נוספות של יהודים בקונפדרציה כללו את קולונל אברהם מאיירס מצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה, שהחזיק בתפקיד קצין אפסנאות ראשי של צבא הקונפדרציה והיה אחראי על אספקת הציוד לכלל הצבא ודוקטור דוויד דלאון, קצין הרפואה הראשי של הצבא. הרופא המנתח סימון ברוך, אביו של איל ההון ברנרד ברוך, ששירת בצוותו האישי של הגנרל רוברט לי. אלמנתו הפכה לאחת החברות הראשונות של ארגון בנות הקונפדרציה, ארגון הנצחה לחללי וחיילי הקונפדרציה.
מייג'ור רפאל מוזס, איש עסקים מג'ורג'יה שהפך מאוחר יותר לנציג בבית הנבחרים של המדינה, היה קצין ההספקה של מדינת ג'ורג'יה. עם התבוסה, ביצע את ההוראה האחרונה של ממשלת הקונפדרציה, כאשר קיבל לידיו 40,000 דולר במטבעות זהב וכסף, להזנה והלבשה של חיילי הקונפדרציה המובסים בדרכם הביתה. כל שלושת בניו של מוזס שירתו בצבא הקונפדרציה, ואחד מהם נהרג בקרב שבעת האורנים.
מלחמת האזרחים בתרבות > סרטים

הולדתה של אומה (1915)
חלף עם הרוח (1939)
תג אדום של אומץ (1951)
שנאנדואה (1965)
הטוב, הרע והמכוער (1967)
הכחול והאפור (1982)
צפון ודרום (1985,1986,1994)
גלורי (1989)
מלחמת האזרחים (1990)
גטיסבורג (סרט) (1993)
סאמרסבי (1993)
אנדרסונוויל (1996)
ההונלי (1999)
אלים וגנרלים (2003)
קולד מאונטן (2003)
הסיח (2005)
הכלב ג'ק (2010)
לינקולן (2012)
מדינת ג'ונס החופשית (2016)
מלחמת האזרחים בתרבות > ספרים

צללים של אפור (על מלחמת האזרחים בורג'יניה) - ג'סיקה ג'יימס
כבוד ותהילה - קים מרפי
מחיר הכלה - טרייסי ג'קסון
צללי השחר - דברה דיאז
קולד מאונטן - צ'ארלס פרייזר
קונפדרייטס - תומאס קנילי
ג'ובילי - מרגרט ווקר
גטיסבורג:רומן של מלחמת האזרחים - ויליאם פורסטצן וניוט גינגריץ'
אנדרסוויל (ספר) - מקינלי קנטור
קלאודספליטר - ראסל בנקס
חלומו של מלך (ספר) - דייוויס גרוב
אש על ההר - טרי ביסון • אלים וגנרלים - ג'ף שארה
חלף עם הרוח (ספר) - מרגרט מיטשל
גרנט מגיע מזרחה - ויליאם פורסטצן וניוט גינגריץ'
ניצחון אפור - רוברט סקימין
צפון ודרום (טרילוגיה) - ג'ון ג'ייק
מלאכי ההרג - מייקל שארה
לי וגרנט באפוצטוקס - מקינלי קנטור
נשים קטנות - לואיזה מיי אלקוט
מארץ' - ג'רלדין ברוקס
תג הגבורה האדום (ספר) - סטפן קרנה
סקרלט (ספר) - אלכסנדרה ריפלי
יצורים יפהפיים - קאמי גרסייה
הצפון נגד הדרום - ז'ול ורן
מלחמת האזרחים בתרבות > משחקי מחשב

צפון ודרום (משחק מחשב)
Assassin's Creed 3
ראו גם

| --- | --- |
: ספר: מלחמת האזרחים האמריקנית
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
מזמור הקרב על הרפובליקה
לקריאה נוספת

ברוס קאטון, מלחמת האזרחים האמריקנית, תרגם שמשון ענבל, הוצאת מערכות, תל אביב, תשל"ט 1979
דרו גילפין פאוסט, רפובליקה של סבל - המוות ומלחמת האזרחים בארצות הברית, תרגם יוסי מילוא, מוסד ביאליק, 2017
דייוויד זוק ורובין הייאם, קיצור תולדות המלחמות, הוצאת מערכות, 1981, עמ' 158–189
Gugliotta, Guy. New Estimate Raises Civil War Death Toll, הניו יורק טיימס, April 3, 2012, p. D1 (of the New York edition), and April 2, 2012, on NYTimes.com. Retrieved 2012-04-03 online
Jean Edward Smith, Grant, Simon & Shuster, New York, 2001
Tidball, John Caldwell. The Artillery Service in the War of the Rebellion 1861-1865 (reprint 2011) Westholm Publishing ISBN 978-1594-16-1490
Weeks, Michael. The Complete Civil War Road Trip Guide: More than 500 Sites from Gettysburg to Vicksburg Countryman Press 2016
Shaara, Jeff. Civil War Battlefields: Discovering America's Hallowed Ground Ballantine Books 2006
Edwards, F Laura. A Legal History of the Civil War and Reconstruction: A Nation of Rights Cambridge University Press 2015
McPherson, M James. The War That Forged a Nation: Why the Civil War Still Matters Oxford University Press 2017
צופון

| צופון |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
תת־מחלקה:: כיסאים
על־סדרה:: כיסאים אוסטרלים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קוסקוס
משפחה:: צופוניים
סוג:: צופון
מין:: צופון
שם מדעי
 Tarsipes rostratus ‏גרווה וורו, 1842
תחום תפוצה


צוּפוֹן או פוסום הדבש (שם מדעי: Tarsipes rostratus) הוא יונק-כיס קטנטן ויוצא דופן בסדרת הקנגוראים, המהווה מין יחיד בסוגו ובמשפחתו, ואנדמי ליבשת אוסטרליה. הוא קרוב מבחינה חיצונית ואקולוגית לפוסומים המנוצים ולפוסומים הננסיים, ותואר מדעית לראשונה בשנת 1842. הצופון הוא יונק קטן בגודל עכבר עם מבנה גוף קטן ושטוח, זנב מסולסל וחוטם זרבובי צר באופן חריג. פרוותו הגסה צבועה בחום-אפור, בכתום ובלבן, ועטויה בשלושה פסים כהים אופקיים. אורכו הכולל מהראש עד הזנב 14–18 ס"מ, ומשקלו 7–16 גרם בממוצע, כשהנקבות גדולות מן הזכרים. בהיותו היונק הקרקעי היחיד בעולם שניזון מצוף ומאבקה, לצופון תכונות פיזיות מיוחדות שנועדו לסייע באיתור וביניקת הצוף הנוזלי: חושים חדים, חוטם ארוך וצר, לשון ארוכה ושעירה, מסרקים משוננים בחך, שרירי לעיסה מופחתים ושיניים מנוונות. הודות לזנבו הארוך, הגמיש והחזק ולכריות ההדבקה בכפות רגליו, לצופון יכולת טיפוס טובה שמאפשרת לו להתרוצץ במהירות על עצים ושיחים בחיפוש אחר פרחים.
הצופון מצוי בדרום-מערב אוסטרליה ובית הגידול שלו מורכב מחורש ים-תיכוני פתוח ודליל וכיסי סבך צפופים עם קהילת צמחים ייחודית המכונה קוונגאן. הוא תר אחר צוף ואבקה בעיקר בשעות הלילה והדמדומים, וברוב היום ספון במקלט בצמחייה. המין אינו טריטוריאלי, אך עשוי להגן על שטחים קטנים עשירים בפרחים מפני בני מינו. הצופון זקוק לאנרגיה רבה כדי לשמור על חום גופו, ובשל קצב חילוף החומרים המהיר שלו, הוא נאלץ לצרוך מדי יום כמות רבה של צוף במשקל דומה למשקל גופו. בתגובה לקור או למחסור במזון, הצופון נכנס לתרדמה זמנית כדי לחסוך באנרגיה. הרבייה שלו מתרחשת בעיקר בעונת הגשמים השופעת במזון, אך כשהתנאים הסביבתיים טובים הוא מסוגל להתרבות ברציפות לאורך השנה. סגנון הרבייה הפוליגמי שלו הוביל לתכונות ביולוגיות חריגות אצל הזכרים, כמו אשכים גדולים במידה חריגה ותאי זרע הגדולים ביותר במחלקת היונקים כולה. הצופונית ממליטה בכל פעם שגר של 2–3 ולדות זעירים הגדלים בכיס במשך 3 חודשים, ומסוגלת להמליט עד שלוש פעמים בשנה. תוחלת החיים של הצופון קצרה מאוד ואינה עולה על שנתיים, ואוכלוסייתו חווה תנודות חדות בגודלה בהתאם לזמינות המזון בעונות השנה.
לבית הגידול של הצופון נשקפות סכנות בדמות שרפות בר, חקלאות, בירוא יערות ושינויי האקלים, וכן ממינים פולשים של בעלי חיים וצמחים שהובאו על ידי האדם לאוסטרליה. מצב השימור שלו נחשב ליציב, והוא מצוי במספר רב של אזורים מוגנים. לצופון חשיבות אקולוגית בתור מאביק משמעותי ולעיתים אף בלעדי של מספר צמחים, והאנטומיה והתזונה הייחודיות שלו הן מושא למחקרים רבים.
ההיסטוריה של מחקר הצופון > גילוי וסיווג מדעי

בית ורו (Maison Verreaux) הייתה חברה צרפתית לאספנות ומסחר בפריטי ידיעת הטבע שהוקמה בפריז בשנת 1803 על ידי פייר ז'אק ורו; החברה עסקה גם במימון משלחות אספנות לכל היבשות והייתה ספקית משמעותית של דגימות בעלי חיים וצמחים עבור גדולי המוזיאונים באירופה ובאמריקה באותה תקופה. החנות המרכזית של החברה בפלאס דה ווז' בפריז, שימשה כמקום מפגש לאספנים, חוקרי טבע, אוצרים, זואולוגים ובוטנאים מכל רחבי העולם וכמקום ראשוני לקטלוג מיני בעלי חיים, ואף נתנה שירותי פחלוץ למוזיאונים. שניים מבני משפחת ורו - האחים ז'אן בטיסט אדוארד וז'יל פייר - השתתפו או הובילו בעצמם משלחות איסוף לדרום אפריקה, דרום-מזרח אסיה ואוסטרליה והתפרסמו בתור חוקרי טבע ואורניתולוגים. לאחר הקמת מושבת נהר סוואן במערב אוסטרליה בשנת 1829, החלו להישלח ממנה לאירופה דגימות בעלי חיים וצמחים על ידי המתיישבים ופקידי הממשל הקולוניאליסטי שהיו נלהבים מהמגוון הביולוגי הלא מוכר, ואלה התגלגלו לידי מוזיאונים, אספנים וסוחרים.
בפברואר 1838, במהלך הרכישות הסטנדרטיות של סחורה לחנות של בית ורו, הזדמן לז'יל ורו (אנ') לקנות אוסף שהובא מנהר סוואן באוסטרליה, אותו צירף לאוספים הגדולים מכל היבשות שהיו בחנות. כ-4 שנים לאחר מכן, ז'יל צורף למוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בפריז על תקן "חוקר טבע נודד" והביא עימו תשורה למוזיאון בדמות אוסף ניכר של דגימות בעלי חיים מהחנות המשפחתית; במהלך הבחינה והקטלוג של האוסף שנתרם, ז'יל ורו והזואולוג פול ז'רווה (אנ') מצאו קולקציית דגימות של יצור מוזר וייחודי דמוי חדף שנאספה בנהר סוואן במערב אוסטרליה; היצור שלא היה מוכר עדיין למדע עורר את התעניינותם של השניים בשל תכונותיו הפיזיות המוזרות ובפרט עקב גולגולתו החריגה בצורתה (). לאחר שחקרו את היצור לעומק מבחינה אנטומית, ז'יל וז'רווה כתבו תיאור מפורט והעניקו לו את השם המדעי: טַרְסִיפְּס רוֹסְטְרַטוּס (Tarsipes rostratus) שציין חלק מתכונותיו הפיזיות; בתיאור המדעי, ורו וז'רווה הביעו שוב ושוב את התפלאותם מהתכונות הפיזיות החריגות של היצור החדש. בנסיעתו ללונדון, פול ז'רווה הציג את הממצאים על היונק החדש בצירוף מדידות גוף ואיורים לזואולוג ג'ון אדוארד גריי לצורך חוות דעת; היונק הייחודי עורר את סקרנותו של גריי שהביע עניין רב לקבל דגימה שלו עבור המוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון.
 בהמלצתו של גריי, ז'רווה הוזמן למפגש האגודה הזואולוגית של לונדון ב-11 בינואר 1842 במהלכה הציג את היונק החדש והציע להקים עבורו סוג ומשפחה נפרדים.
ההיסטוריה של מחקר הצופון > סאגת השמות המדעיים

בצירוף מקרים יוצא דופן, גריי קיבל דגימה של היונק החדש שבועיים בלבד לאחר הצגתו על ידי ז'רווה במפגש האגודה הזואולוגית. הדגימה שנאספה באזור מפרץ המלך ג'ורג' בדרום-מערב אוסטרליה נשלחה עם תיאור קצר על ידי מושל אוסטרליה הדרומית ג'ורג' גריי שהיה חובב טבע נלהב והאמין שמדובר בנציג הראשון של משפחת אוכלי החרקים באוסטרליה.
: קולקציית הדגימות של ורו.
 הדגימה של גריי.
לאחר שבדק את הדגימה, ג'ון אדוארד גריי סבר שהיא מייצגת מין נוסף ולבקשת המושל גריי קרא לו טַרְסִיפְּס סְפֶּנְסֶרַה (Tarsipes spenserae) כמחווה לאשתו אלייזה ספנסר. מכיוון שהאגודה הזואולוגית טרם פרסמה רשמית את הממצאים של ורו וז'רווה אודות היונק החדש, טכנית, הסוג עוד לא היה קיים; למרות זאת, גריי בחר למען ההגינות להשתמש בשם המדעי שניתן לסוג על ידי ורו וז'רווה (טַרְסִיפְּס) ולא להציע שם חדש. ז'רווה שעדיין שהה בלונדון והוזמן על ידי גריי לבחון את הדגימה, הטיל ספק בכך שמדובר במין שני בסוג; גריי לעומת זאת התעקש שמדובר במין חדש ושלח תיאור של מין שני לאגודה הזואולוגית.
מסיבות לא ברורות, התיאור של גריי פורסם רשמית בכתב העת הבריטי "דברי הימים ומגזין ההיסטוריה של הטבע" (אנ') כבר ב-8 במרץ 1842 בעוד שהתיאור של ורו וז'רווה הופיע שם רק ביוני 1842, כך שנוצר מצב אבסורדי בו יש עדיפות מדעית לשם של גריי על פי עקרון קדימות המאמרים של הקוד הבינלאומי למינוח זואולוגי. במשך 150 השנים הבאות, זואולוגים שעסקו בחקר הצופון לא הגיעו להכרעה בנושא כשחלקם בוחרים את השם של ורו וז'רווה וחלקם את השם של גריי. הזואולוג האמריקני תאודור שרמן פאלמר (אנ'), קיבע עוד יותר את השם של גריי כשם החוקי באינדקס סוגי היונקים (Index generum mammalium) מ-1904, תוך שהוא מציין בהערה שהסיבה לכך היא עקרון קדימות המאמרים.
הסאגה הסתיימה רק בשנת 1981, אז הזואולוג האוסטרלי ג'ק מאהוני חקר לעומק את הנושא וגילה שהתיאור של ורו וז'רווה התפרסם באופן רשמי ב-3 במרץ 1842 בכתב עת צרפתי של "החברה הפילומטית של פריז" (צר') ובכך קדם ב-5 ימים לפרסום הרשמי בכתב העת הבריטי; בעקבות זאת הוחזר לצופון השם המדעי המקורי של ורו וז'רווה ואילו השם של גריי הפך לשם נרדף. דגימת הצופון המפוחלצת של ורו וז'רווה ששימשה כהולוטייפ עבור המין נמצאת כיום באוסף המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בפריז.
ההיסטוריה של מחקר הצופון > אתולוגיה מוקדמת

האירופאי הראשון שחקר את הצופון תקופה ניכרת היה האספן הזואולוגי ג'ון גילברט (אנ'); גילברט ומעסיקו ג'ון גולד נשלחו ב-1838 ליבשת החדשה במימון האגודה הזואולוגית של לונדון כדי להשיג מידע רב ככל האפשר על החי של אוסטרליה. לאחר שהות קצרה בטסמניה, השניים הגיעו ליבשת והתפצלו: גולד נסע לתור את מזרח היבשת וגילברט נסע מערבה; הוא ביקר פעמיים במושבת נהר סוואן בדרום-מערב היבשת: פעם ראשונה בין מרץ 1839 לינואר 1840 ופעם שנייה בין יולי 1842 לספטמבר 1843. במהלך הביקורים הממושכים שלו, גילברט התיידד עם האבוריג'ינים המקומיים ואסף בעזרתם אלפי דגימות של בעלי חיים וצמחים. בעת ביקורו השני של גילברט במושבה, לגולד הגיעו התיאורים מאירופה של ז'רווה וגריי על ה"טַרְסִיפְּס" הייחודי והוא היה להוט להשיג מידע אודותיו; גולד כתב לגילברט להקדיש תשומת לב מיוחדת בחיפוש אחר דגימות שלו, ובעקבות זאת, גילברט הציע לאבוריג'ינים תמלוגים גבוהים תמורת לכידת פרטים חיים עד שהצליח להשיג לבסוף ארבעה צופונים. בספרו "היונקים של אוסטרליה" שפורסם ב-1863, גולד הביא תיאור של הצופון מפי גילברט שסיפק הצצה מכלי ראשון לתכונות הייחודיות של היונק הזעיר ונחשב לתיאור המקיף ביותר אודותיו במשך 70 השנים הבאות:
הזואולוג הבא לאחר גולד וגילברט שניסה לחקור את אורח חייו של הצופון היה אליס לה גייט טרוטון; בסוף 1921, טרוטון יצא מסידני למסע אספנות בדרום-מערב אוסטרליה מטעם המוזיאון האוסטרלי והיה להוט לתפוס צופון חי לאחר שדגימה מפוחלצת שלו התגלגלה לידיו בהיותו בסידני. הוא הגיע באמצעות אנשי קשר שלו למפרץ המלך ג'ורג' באזור העיר אלבני והתאכסן אצל תושב מקומי בשם דייוויד מורגן שממנו הגיעה הדגימה המפוחלצת; במשך מספר שבועות טרוטון חיפש צופונים ללא הצלחה על פני עשרות קילומטרים ובמקביל התוודע לכינוי של הצופון בפי המקומיים - "עכבר הדבש" - שהוכנס על ידו לשימוש נרחב בספרות המדעית. לפני עזיבתו לסידני דרך נמל אלבני, טרוטון קיבל במפתיע כתריסר דגימות שניצודו על ידי חתול מתושב מקומי אחר בשם יו לישמן מהעיירה נאנארופ ליד אלבני. בהמשך, לאחר שחזר לסידני, טרוטון קיבל משלוח נוסף של כ-20 דגימות מדייוויד מורגן והלה אף הצליח לבסוף ללכוד צופונים ולגדל אותם בשבי לתקופה קצרה. לבקשתו של טרוטון, מורגן רשם הערות שונות הנוגעות לצופונים בשבי והביא להם סוגי מזון מגוונים. בכתביו, טרוטון הביע שמחה גלויה מיכולתו להרחיב במעט את הידע המדעי על הצופון מאז התיאור של גולד וצירף את הערותיו של מורגן:
חרף דיווחי האבוריג'ינים המקומיים על התזונה הייחודית של המין שצוטטו בספרות המדעית כבר ב-1846, ההנחה שהצופון ניזון מצוף ואבקת פרחים בלבד נחשבה ללא סבירה באותה תקופה, שכן לא היה עדיין תקדים בעולם של יונק קרקעי עם תזונה כזאת. כל הזואולוגים שעסקו בחקר המין האמינו שהוא ניזון גם מחרקים בדומה לפוסומים הננסיים ובהסתמך על נוכחות השיניים המנוונות בלסתותיו ועל תצפיות בשבי. על אף שתיאר בהרחבה את ההתאמות המורפולוגיות של הצופון ליניקת צוף מפרחים, טרוטון עצמו היה בטוח שחרקים רכים חיוניים עבור הצופון וטען שהיעדרם הוביל למוות בשבי. רק מחקרים מעמיקים יותר שנעשו באמצע המאה ה-20 על ידי אוניברסיטאות אוסטרליות, גילו את העובדה יוצאת הדופן שהצופון מתקיים על פרחים באופן מוחלט.
תיאור ומאפיינים פיזיים > אנטומיה ופיזיולוגיה

הצופון הוא הכיסאי הקטן ביותר בסדרת הקנגוראים לאחר הפוסום הזוטי והדאון המנוצה, והוא קטן במקצת מן העכבר. גודלו כשל בוהן אנושית, ויש לו מאפיינים פיזיים יוצאי דופן ההופכים את מראהו לקומי וחביב. גופו קומפקטי, גמיש ושטוח, צווארו רחב וראשו גדול, צר ומחודד ומזכיר במקצת את החדף. סימן ההיכר הבולט של הצופון הוא חרטומו הארוך, הצר והזרבובי הדומה למקור או לצינור וארוך יותר מזה של כל מין אחר בסדרת הקנגוראים. לשונו גם היא ארוכה במיוחד ומכוסה בפטמיות זיפיות זעירות דמויות מברשת שנועדו לאסוף את מזונו הנוזלי. העיניים גדולות, בולטות וצמודות זו לזו ועצמות הדמע של ארובות העין רחבות ונפוחות. האף זעיר וריבועי עם נחיריים מופרדים ומחורצים, וסביב החוטם יש זיפי מישוש ארוכים. אוזני הצופון בינוניות, עגולות וזקופות. גפיו חשופים וקטנים ביחס לגופו; הרגליים האחוריות חזקות, ארוכות ומפותחות יותר מהקדמיות.
צופון זכר ביחס לאצבעות ויד אנושית.
הצופון ייחודי בכך שהוא ניזון אך ורק מצוף ואבקה. על מנת לאסוף ולעבד את מזונו הנוזלי, יש לו התאמות פיזיולוגיות ומורפולוגיות מיוחדות; הגולגולת מציגה מאפיינים פיזיים קיצוניים שמשקפים את ההתאמה לתזונה הנוזלית: היא ארוכה, צרה ומחודדת בצורה יוצאת דופן, בעלת לסתות צרות במיוחד, ומיועדת לחיטוט בעומק התפרחות. בהתחשב באי הצורך שלו ללעוס מזון, שרירי הלעיסה ועצמות הלחי של הצופון מופחתים והשיניים שלו שרידיות ומנוונות: הטוחנות, המלתעות, הניבים והחותכות העליונות, דומות כולן בצורתן ליתדות או קונוסים זעירים ואינן פונקציונליות לנשיכה. החותכות התחתונות שלו מוגדלות ושטוחות והן השיניים המשמעותיות היחידות: הן משמשות לכיוון הלשון במהלך השליפה החוצה. המשנן של הצופון דל ביחס לחיות כיס אחרות וכולל 22 שיניים או פחות המסודרות בכל צד של הפה בסדר הבא:  {\tfrac {2.1.1.3}{1.0.0.3}} הלשון של הצופון ארוכה כאורך הראש, מחציתה נשלפת החוצה, והיא עטויה בפטמיות זיפיות בקצה ופטמיות נוקשות במרכז שנועדו להתמודד עם איסוף צוף או אבקה. על פני החך, יש לצופון מסרקים משוננים שתפקידם לגרד ולאסוף את הצוף מהלשון לעבר בית הבליעה.
לצופון חמש אצבעות ביד וברגל עם טופרים זעירים דמויי ציפורן שאינם בולטים מעבר לאצבע. הסידור של האצבעות ברגליים כדלהלן: הבוהן עבה ומנוגדת לשאר, האצבע המורה והאמה סינדקטיליות, הקמיצה ארוכה במיוחד, והזרת בינונית; זוג הטופרים הזעירים באצבעות הסינדקטיליות משמשות לטיפוח וסירוק הפרווה. כפות הרגליים של הצופון מכוסות בפטמיות וברפידות בשרניות גדולות והן מאפשרות לו להתרוצץ ולטפס היטב על גבעולים, זרדים, ענפים דקים ועצמים מחוספסים. זנבו הגלילי של הצופון ארוך פי 1.2 מאורך ראשו וגופו, מתחדד בקצה ובעל יכולת לפיתה; הוא מזכיר במקצת את זנב החולדה בשל היותו דליל בשיער ומכוסה קשקשים. הדו-צורתיות הזוויגית קיימת אצל הצופון אך אינה בולטת לעין: הנקבות גדולות וכבדות בכשליש מהזכרים.
מידות הגוף של הצופון הן כדלהלן:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| גודל | זכר | נקבה |
| אורך ראש וגוף | 6.5–8.5 ס"מ | 7–9 ס"מ |
| אורך זנב | 7–10 ס"מ | 7.5–10.5 ס"מ |
| משקל | 6–12 גרם | 8–18 גרם |
תיאור ומאפיינים פיזיים > כסות ומראה חיצוני

הפרווה הקצרה של הצופון גסה, שעירה וזיפית. צבעה הכללי בחלק העליון נע בין חום-אפרורי לאפור-צפחה או כסוף; התערובת של שערות חומות, אפורות, שחורות, זהובות ולבנות מעניקה לפרווה לעיתים קרובות גוון זית, ירוק-ים או כחול-קדט. המותניים והירכיים צבועות בכתמתם, חלודה, זהוב או חול-צהבהב, אשר חוצץ בין הצביעה הכהה בחלק העליון לצביעה החיוורת בחלק התחתון; הגחון, המפשעה, החזה והגרון צבועים בקרם-שמנת עד לבן. בחלק העליון, פרוות הצופון עטויה בשלושה פסים אופקיים וכהים שמשמשים כסימן היכר מובהק של המין: הפס הכהה המרכזי משתרע מבסיס הזנב לאורך מרכז הגב עד לאוזניים וצבעו חום שוקולד עד חום כהה; בצידי הגב יש זוג פסים נוספים דהויים יותר בצבע חום בהיר.
ראשו של הצופון עשוי להיות בהיר יותר משאר הגוף או להיות מושפע מהצביעה הכללית: חום-אפרורי או אפרפר בפנים וחלודה או קרם שמנת בלחיים ובסנטר. סימוני הפנים כוללים פס כהה דהוי לאורך החרטום שהוא מעין המשך לפס הגבי, ופס כהה נוסף החוצה את העיניים; שניהם עשוים להיעדר. סביב העיניים יש לצופון בדרך כלל טבעות לבנות או קרמיות שמבליטות את צבען השחור של העיניים, וזיפי המישוש בפנים שחורים. האיברים החשופים של הצופון צבועים בוורוד בהיר עד דהוי, ובכלל זה החוטם הזרבובי, האוזניים וכפות הידיים והרגליים. האף בולט בצבעו האדום-ארגמן והלשון ורודה. הזנב הקירח למחצה נע בין חום לוורוד כהה או חיוור.
תיאור ומאפיינים פיזיים > כיס ואיברי רבייה

לצופונית כיס עמוק ומפותח המכיל 4 פטמות: 2 מקדימה ו-2 מאחורה; אורך הפטמות 1 מ"מ אצל נקבה מתבגרת ובין 10 ל-15 מ"מ אצל נקבה הרה או מניקה. הרכב החלב שבהן משתנה בהתאם לשלבי הגדילה של העובר. הכיס נסגר הרמטית באמצעות שריר חזק, וכשהגורים בתוכו גדלים הוא מתנפח, מתרחב לצדדים ומקשה על תנועותיה.
זכר הצופון ידוע בכך שיש לו אשכים גדולים במידה חריגה: הם מהווים בין 4.2% ל-5% ממסת גופו ונתונים בכיס פרוותי גדול ובולט. בנוסף, יש לו את תא הזרע הארוך ביותר בקרב היונקים אשר מגיע ל-360 מיקרומטר; לשם השוואה, אצל זכר האדם האשכים מהווים רק 0.25% מהגוף ואורך הזרע שלו 7 מיקרומטר בלבד. גודל האשכים אצל הצופון שווה ערך באופן יחסי לאשכים בגודל מלונים ובמשקל 4 ק"ג אצל גבר ממוצע. הגודל החריג של האשכים ותאי הזרע משקף את מערכת הרבייה של הצופונים בה הנקבה מזדווגת עם זכרים מרובים, כך שהזכרים מתחרים זה בזה ומנסים להגדיל את סיכויי ההצלחה שלהם באמצעות איכות הזרע וגודלו. מבנה והתפתחות הזרע אצל הצופון מציג פסיפס של תכונות ממגוון רחב של משפחות כיסאים, דוגמת קנגוריים, קוסקוסיים, בנדיקוטיים ונמיות כיס. בניגוד מוחלט לגודל החריג של האשכים אצל הזכר, השחלות אצל הנקבה קטנות מאוד ומהוות רק 0.017% ממסת הגוף שלהן. הביוץ אצל הנקבה מתרחש בו-זמנית משתי השחלות, ובכל פעם יוצאות מהן 4–6 ביציות, אם כי מספר ההפריות לעולם אינו עובר את ארבע.
תיאור ומאפיינים פיזיים > מטבוליזם, חושים ותפיסת צבע

חילוף החומרים הבסיסי וחילוף החומרים בפעולה של הצופון שניהם גבוהים יותר מהמקובל בחיות כיס אחרות, והמשמעות היא שהוא מוציא אנרגיה רבה כדי לשמור על חום גופו הקבוע (כ-36.6 מעלות צלזיוס). הוצאות האנרגיה היומיות שלו גבוהות מאוד עבור יונק כה קטן: הן נעות בין 25 ל-36 קילוג'ול ומעמידות אותו במצב של היפרמטבוליזם (אנ'); על מנת להתקיים, הצופון חייב להשיג ממזונו כמות זהה פחות או יותר של אנרגיה ולצרוך מדי יום כמות נוזלים השווה למשקל גופו. כשטמפרטורת גופו צונחת, הוא הופך לאיטי ועייף ועשוי להיכנס לתרדמה זמנית המכונה קהיון (אנ') כדי לחסוך באנרגיה.
| --- | --- |
השוואה בין ראייה דו-כרומטית לתלת-כרומטית:





מימין: הנוף הנראה בעיני מרבית היונקים  משמאל: הנוף הנראה בעיני הצופון והאדם
לצופון חושים מפותחים המסייעים לו בחיפוש מזון ובהימנעות מטורפים. אפיתל ההרחה של חוש הריח משתרע היטב על חזית חלל האף ומעצים את יכולת קליטת הריחות הנישאים באוויר על ידי הנוירונים באף. מתחת לאפיתל ההרחה יש את איבר יעקובסון שמזהה בעיקר פרומונים המופרשים בעונת הרבייה על ידי הצופונים ומאפשר להם לאתר זה את זה. בלוטות הטעם של הצופון נמצעות בקצה הקדמי של החך ועל פני הלשון והוא משתמש בהם כדי לאתר פרחים שבהם ריכוז הסוכרים בצוף גבוה ומזין יותר. חוש השמיעה מפותח. העיניים של הצופון גדולות ובולטות והסמיכות שלהן זו לזו מאפשרת לו מצד אחד שדה ראייה רחב של 240 מעלות ומצד שני תפיסת עומק טובה המכסה כ-80 מעלות משדה הראייה.
למעט האדם וחלק מהקופים, לרוב היונקים יש ברשתית העין שני סוגים של קולטני אור-מדוכים: מדוך רגיש אורך-גל קצר (מדוך S) ומדוך רגיש אורך-גל ארוך (מדוך L); מדוכים אלו הופכים את הראייה לדו-כרומטית (אנ') הצובעת את הנוף בכחול וצהוב; חריג בהקשר זה הוא הצופון שבעיניו יש גם את הסוג השלישי: מדוך רגיש אורך-גל בינוני (מדוך M), ובכך הוא בעל ראייה תלת-כרומטית (אנ') מלאה בדומה לאדם, המאפשרת לו לקלוט גם אדום, ירוק וגווני צהוב. בנוסף לכך, הצופון מתייחד משאר הכיסאים בכך שמדוך ה-L שלו מתאפיין ברגישות מרבית לאורכי גל, מהארוכים שנמדדו בקרב חיות הכיס: 557 ננומטר, לעומת טווח של 530–540 ננומטר אצל כיסאים האחרים. התכונות החריגות במדוכים מפיקות לצופון תועלת רבה בדמות חדות ראייה ותפיסת צבע משופרת המסייעים לו בדברים הבאים: 1. איתור משאבים פרחוניים על פני העלווה או צמחייה אחרת; 2. זיהוי בין תפרחות המשמשות לו למאכל לכאלו שאינן; 3. בתוך התפרחות הנאכלות גופא - הבחנה בין תפרחות בשלות שעשירות בצוף לבין תפרחות מתיישנות או לא בשלות על פי גוני הכלורופיל.
בהתחשב בצריכת האנרגיה הגבוהה שלו ובמאמץ הדרוש לחיפוש וטיפוס על תפרחות, היתרונות בראייה אינן סתמיים עבור הצופון אלא קיומיים עבורו: טעות קטנה שלו בטיפוס על הצמח הלא נכון או על תפרחת לא בשלה עלולה להיות קריטית הן בשל חשיפה מיותרת לדורסים והן בשל איסוף כמות צוף זעומה, שלא מחזירה את האנרגיה היקרה שבוזבזה במהלך הטיפוס. על מנת למקסם את היתרונות הללו, משלב הצופון במהלך ליקוט המזון את חושי הראייה והריח כדי לקבל מידע טוב יותר על התפרחות שלפניו ולפעול בהתאם.