stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרוח האדומה (סרט)
עלילה

30 בדצמבר 1941. ביציאה מהכיתור ליד הכפר ויאזמה, יחידה קטנה של חיילים סובייטים נכנסת לקרב לא שוויוני עם יחידה מיוחדת של הוורמאכט. כל חייל בצבא האדום מוכן להקריב את חייו למען הגנת המולדת. וביניהם היה גם חצי איש, חצי רוח רפאים, שהטיל אימה על הגרמנים בפחד. כמעט איש לא ראה אותו, אך הגופות שהוא משאיר אחריו תמיד מורגשות מאוד. במהלך המלחמה, כולם הכירו אותו בכינוי "הרוח האדומה" ואגדות נוצרו עליו משני צידי המתרס.
שחקנים ודמויות

יורי בוריסוב - הרוח האדומה
פולינה צ'רנישובה - ורה
וולפגנג צ'רני - סרן נאצי
יורי מסלאק - חייל
אנדריי קורגנוב - ברונו
אולג קלנוב - חייל
אנטון אוספנסקי - יוהאן
יורי אוטקין - שטייגר
ויאצ'סלב - שיכלייב, סגן בכיר
מיכאיל מלין - גונתר
אנדריי מיאסניקוב - קצין-משנה שמידט
ולדימיר גוסטיוחין
אלכסיי שבצ'נקוב
אולג וסילקוב
מיכאיל גורבוי
פאבל אברמנקוב
פאבל אורליאנסקי
הפקה

הסרט הזה מיוחד בשבילי, עבדנו עליו ארבע שנים. היצירה נעשתה ממש מנקודת מבט של גישה אנושית, ראיינו ותיקי מלחמה והרבה סיפורים שלהם נכללו בתסריט. עבדנו עם נשמה, למדנו הרבה, צללנו לחומר. רציתי לעשות סרט לא סטנדרטי על המלחמה
העבודה על הסרט נמשכה ארבע שנים.
הערות שוליים

↑  Анонс-2019
↑  Не перевелись ещё Богатыревы…
↑  АВАНГАРД, РЕТРОСПЕКТИВА, ПРЕМЬЕРЫ: ОРГАНИЗАТОРЫ РАСКРЫЛИ СЕКРЕТЫ КИНОФЕСТИВАЛЯ «ВОСТОК-ЗАПАД»
↑  "Кинокомпании отчитались о задержках выхода фильмов, получивших господдержку". טאס"ס. 2019-01-29.
↑  Олег Усков (2019-05-17). "Вышел трейлер российского военного вестерна «Красный призрак»". רוסיסקאיה גאזטה.
↑  Красный призрак, 2019
הפדרציה של בוסניה והרצגובינה

הפדרציה של בוסניה והרצגובינה (בקרואטית, בבוסנית ובסרבית (לטינית) Federacija Bosne i Hercegovine; בסרבית (קירילית) Федерација Босне и Херцеговине) היא אחת משתי הישויות המדיניות המרכיבות את בוסניה והרצגובינה. הישות האחרת היא רפובליקה סרפסקה ובין שתי הישויות עובר קו הפרדת הישויות (IEBL, Inter-Entity Boundary Line) שאורכו 1,080 ק"מ.
הפדרציה מורכבת מעשרה קנטונים, בדומה למודל השווייצרי.
אוכלוסייתה של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה מורכבת בעיקרה מקרואטים-בוסנים ומבוסנים, שעד פירוק יוגוסלביה כונו בדרך כלל מוסלמים. אף שעיקר האוכלוסייה הסרבית של בוסניה והרצגובינה מתרכז ברפובליקה סרפסקה, נהנים כל שלושת הלאומים ממעמד זהה בכל תחומי בוסניה והרצגובינה.
גאוגרפיה

שטחה של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה הוא 26,110 קמ"ר, המהווה 51% משטחה של המדינה, והיא תופסת את חלקה המערבי והמרכזי. הפדרציה גובלת בקרואטיה מדרום וממערב, והמובלעת של קנטון פוסבינה המופרדת ממנה על ידי הרפובליקה סרפסקה גובלת בקרואטיה מצפון. לפדרציה אין גבול משותף עם סרביה. חופה הקצר של בוסניה והרצגובינה לאורך הים האדריאטי שאורכו 20 ק"מ, נמצא בעיר נאום בתחומי הפדרציה.
רכס האלפים הדינרים תופס את עיקר שטחה של הפדרציה, ועל כן אינו מתאים לחקלאות למעט בעמקי הנהרות נרטבה, בוסנה, אונה וורבאס. האקלים נע מים תיכוני לאורך החוף ועל המורדות המערביים של ההרים, לאקלים יבשתי בפנים הארץ.
היסטוריה

להיסטוריה של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה עד שנת 1990 ראו בערך בוסניה והרצגובינה.
ניתן לתארך את תחילת תהליך התפרקותה של יוגוסלביה למותו של יוסיפ ברוז טיטו בשנת 1980, אך למעשה החל התהליך בשנת 1989, והסלים עם הכרזת העצמאות של קרואטיה וסלובניה ב-25 ביוני 1991. בבוסניה והרצגובינה נערכו בחירות חופשיות ראשונות בשנת 1990, ובהן זכו שלוש המפלגות הגדולות שייצגו את שלושת הלאומים ברפובליקה של בוסניה והרצגובינה - מפלגת הפעולה הדמוקרטית הבוסנית (Stranka Demokratske Akcije), המפלגה הדמוקראטית הסרבית (Српска демократска Странка) והאיחוד הדמוקרטי הקרואטי (Hrvatska demokratska zajednica). שלוש המפלגות הקימו קואליציה שחילקה את עמדות המפתח במדינה וניסו לשדר מסר של סבלנות. עם זאת, ב-24 באוקטובר 1991 פרשו חברי בית הנבחרים הסרבים והקימו את אספת הנבחרים של רפובליקה סרפסקה, והביאו בכך לסיומה של הקואליציה הרב לאומית. אספה זו הכריזה על הקמתה של הרפובליקה הסרבית של בוסניה והרצגובינה ב-9 בינואר 1992, שהפכה ב-12 באוגוסט 1992 לרפובליקה סרפסקה. במקביל, ב-18 בנובמבר 1991, הכריזו הקרואטים על הקמתה של "הקהילה הקרואטית של הרצג-בוסנה" שהפכה ל"רפובליקה של הרצג-בוסנה" (Hrvatske Zajednice Herceg-Bosne). ישות זו השתרעה בשטחים המיושבים על ידי הקרואטים בדרומה ומערבה של בוסניה והרצגובינה.
ב-5 במרץ 1992 הכריזה בוסניה והרצגובינה על עצמאותה בעקבות משאל עם שנוי במחלוקת, וב-6 באפריל 1992 פרצה מלחמת בוסניה בין הכוח המזוין הסרבי לבין צבא בוסניה והרצגובינה. ב-27 בספטמבר 1993 הכריזו פורשים בוסנים על הקמתה של הרפובליקה של בוסניה המערבית סביב העיר וליקה קלדושה (Velika Kladuša) בקצה הצפון מערבי של המדינה (Autonomna Pokrajina Zapadna Bosna). בתחילת 1994 הגיעו נציגי הבוסנים והקרואטים להסכמה בדבר הקמתה של הפדרציה הקרואטית-מוסלמית, וב-18 במרץ 1994 נחתם הסכם וושינגטון אשר הקים את הישות שעתידה הייתה להפוך לפדרציה של בוסניה והרצגובינה. במסגרת ההסכם אוחדו הרפובליקה של הרצג-בוסנה והשטח שנשלט על ידי השלטון המרכזי, והסכם זה סימן את קץ המלחמה בין הבוסנים והקרואטים אשר איחדו כוחות כנגד הסרבים. בקיץ 1995 עברה היוזמה בקרבות לידי הבוסנים והקרואטים אשר כבשו את רוב חלקה המערבי של בוסניה והרצגובינה מידי הסרבים במסגרת קרב מיסטרל בספטמבר 1995 וקרב סנה באוקטובר 1995. ב-14 בדצמבר 1995 הביאה חתימת הסכם דייטון בפריז לסיומה המוחלט של מלחמת בוסניה. הסכם דייטון ניסח את חלוקתה המדינית של בוסניה והרצגובינה לרפובליקה סרפסקה ולפדרציה של בוסניה והרצגובינה לאורך קו הפרדת הישויות.
ב-8 במרץ 2000 הוקם מחוז ברצ'קו (Brčko) על שטחים שנלקחו משתי הישויות של בוסניה והרצגובינה. מחוז ברצ'קו הוא מחוז פדרלי שאינו שייך לאף אחת משתי הישויות.
הדגל והסמל של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה הוכרזו כבלתי חוקתיים על ידי בית הדין לחוקה של בוסניה והרצגובינה, ונקבע כי יבוטלו עד ספטמבר 2006. בפועל, שני הסמלים עדיין בשימוש (יוני 2007).
משטר וחלוקה מנהלית

הפדרציה של בוסניה והרצגובינה היא בעצמה ישות פדרטיבית המחולקת לעשרה קנטונים הנהנים כל אחד מעצמאות רבה. כמו הרפובליקה סרפסקה, נהנית הפדרציה מעצמאות נרחבת במסגרת מדינת בוסניה והרצגובינה. לפדרציה המנון, סמל ודגל שהוכרזו כולם כבלתי חוקתיים ובטלים על ידי בית הדין לחוקה של בוסניה והרצגובינה אך נמצאים עדיין בשימוש. בירת הפדרציה היא סרייבו המשמשת גם כבירה פדרלית של בוסניה והרצגובינה וכבירה דה-יורה של הרפובליקה סרפסקה.
בדומה לרפובליקה סרפסקה, בראש הפדרציה עומד נשיא ולו שני סגנים. ב-22 בפברואר 2007 נבחרה בוריינה קרישטו הקרואטית לתפקיד והייתה לאשה הראשונה המכהנת בתפקיד זה. שני סגניה הם בני הלאומים האחרים. בממשלת הפדרציה 16 שרים המחולקים לפי מפתח אתני - 8 בוסנים, 5 קרואטים ו-3 סרבים (נכון ל-2007). ראש הממשלה הנוכחי, הבוסני נג'אד בראנקוביץ', נבחר במרץ 2007. בפרלמנט שני בתים - בבית הנבחרים 98 חברים בעוד שבאסיפת העמים יושבים נציגי בתי הנבחרים של עשרת הקנטונים. לפדרציה צבא ומשטרה משלה ויישום ההחלטה לאחד את כל הכוחות הצבאיים בבוסניה והרצגובינה מתעכב. בנוסף עדיין קיימת חלוקה של הכוח הצבאי בתוך הפדרציה ליחידה קרואטית וליחידה בוסנית. תופעה זו רווחת גם ברשויות אחרות - דואר קרואטי ודואר בוסני, חברת טלקום קרואטית ומקבילה בוסנית וכך הלאה - אך תהליך האחדת הרשויות בפדרציה נמצא בעיצומו ומספר רשויות כמו מערכת הפנסיה ורשות השידור כבר אוחדו.
הפדרציה מחולקת לעשרה קנטונים או מחוזות (kanton או županija) המחולקים בתורם ל-79 מועצות מקומיות. לכל קנטון סמכויות נרחבות כמו כוח שיטור ומערכת משפטית עצמאיים:
1. אונה-סאנה (Unsko-Sanski Kanton) - רוב בוסני.
2. פוסבינה (Posavski Kanton) - רוב קרואטי.
3. טוזלה (Tuzlanski Kanton) - רוב בוסני.
4. זניצה-דובוי (Zeničko-Dobojski Kanton) - רוב בוסני.
5. פודרינייה הבוסנית (Bosanskopodrinjski Kanton) - רוב בוסני.
6. מרכז בוסנה (Srednjebosanski Kanton) - אוכלוסייה מעורבת.
7. הרצגובינה-נרטבה (Hercegovačko-neretvanski Kanton) - אוכלוסייה מעורבת.
8. מערב הרצגובינה (Zapadnohercegovački kanton) - רוב קרואטי.
9. סרייבו (Kanton Sarajevo) - רוב בוסני.
10. קנטון 10 (Kanton 10) - רוב קרואטי. בתחומי הקנטון הוא מכונה "הרצג-בוסנה" (Hercegbosanska županija), אך בית הדין לחוקה של הפדרציה קבע כי השם אינו חוקתי בשל כך שהקנטון אינו משתרע בשטחי הרצגובינה. ייתכן שברקע להחלטה נמצאת העובדה שלשם "הרצג-בוסנה" קונוטציה מתקופת המלחמה (ראו לעיל).
אוכלוסייה ודמוגרפיה

נושא האוכלוסייה והדמוגרפיה בפדרציה של בוסניה והרצגובינה כמו בבוסניה והרצגובינה כולה רגיש ונתון לספקולציות בשל היעדר מפקד רשמי. אוכלוסיית הפדרציה מנתה 2,323,339 תושבים בשנת 2003 וההערכה היא כי בשנת 2007 התגוררו בה 3,045,000 תושבים מתוך כלל 4,498,976 תושבי המדינה (נתון מ-2006). ככלל ניתן לקבוע כי כשני שלישים מאוכלוסיית בוסניה והרצגובינה הם תושבי הפדרציה.
האוכלוסייה בפדרציה ידעה תנודות קיצוניות מאז פרוץ המלחמה, הן במספר התושבים והן בהרכב האתני שלהם, כאשר המגמה המובהקת היא של ירידה דרסטית באחוז הסרבים ועלייה באחוז הבוסנים, אם כי בשנים האחרונות נכרת התאוששות במספרם של הראשונים:
| שנה | סה"כ | בוסנים | קרואטים | סרבים | אחרים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1991 | 2,757,888 | 1,436,498 (52.1%) | 610,458 (22.1%) | 485,933 (17.6%) | 224,999 (8.2%) |
| 1996 | 2,444,665 | 1,773,566 (72.5%) | 556,289 (22.8%) | 56,618 (2.3%) | 58,192 (2.4%) |
| 2002 | 2,500,000 | 80% | 14% | 4.4% | 1.0% |
ראו גם

חלוקה מנהלית של בוסניה והרצגובינה
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007469889505171  BnF: cb12554037n (data)  GND: 4584229-2  LCCN: n00024384  MusicBrainz: 8474c97f-3d52-4359-aecf-a9e59a177611  NKC: ge547087  RERO: 02-A009838218  SUDOC: 034829199  VIAF: 125452751   WorldCat (עם VIAF): 125452751 
חלוקה לקנטונים
השלטון המקומי
הרפובליקה הדומיניקנית במשחקים הפאראלימפיים

הרפובליקה הדומיניקנית  השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בברצלונה (1992) ומשתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז בקביעות מלבד המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000). במשחקי החורף לא נטלה הרפובליקה הדומיניקנית חלק מעולם.
לאורך ההיסטוריה זכו ספורטאי הרפובליקה הדומיניקנית במדליה פאראלימפית אחת כשרטברט חימנז זכה במדליית הזהב במשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) עם שיא עולם של 22.37 שניות במרוץ ל-200 מטר (קטגוריה T12)
ראו גם

הרפובליקה הדומיניקנית במשחקים האולימפיים
הרפובליקה הדומיניקנית במשחקים האולימפיים לנוער
הערות שוליים

↑  Men's 200 m T12 באתר הוועד הפאראלימפי הבינלאומי
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המרכז לטניס בישראל - אופקים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°18′21″N 34°37′07″E﻿ / ﻿31.305836°N 34.618557°E﻿ / 31.305836; 34.618557
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת מערב הנגב מוגדלת) המרכס לטניס בישראל אופקים (למפת מערב הנגב רגילה) המרכס לטניס בישראל אופקים (למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המרכס לטניס בישראל אופקים (למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המרכס לטניס בישראל אופקים   he המרכז לטניס בישראל - אופקיםhe המרכז לטניס בישראל - אופקיםמפת  __ אופקים (in English: Ofakim)  __ בסיס חצרים (in English: Hatzerim Airbase) [‌צפון הנגב‌]מכל הכיוונים: __ מועצה אזורית מרחבים (in English: Merhavim Regional Council) ממזרח: __ מועצה אזורית בני שמעון (in English: Bnei Shimon Regional Council) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
המרכז לטניס בישראל - אופקים הוא אחד מ-14 המרכזים של המרכז לטניס בישראל השוכן באופקים. המרכז נמצא מדרום מערב לכיכר השחפים, המסמנת את קצהו הדרומי של הרחוב הראשי בעיר, שדרות הרצל.
היסטוריה

המרכז נפתח ב-1990 עם טקס פתיחה  שכלל משחק ראווה של שחקנים מישראל ומחו"ל, כאשר מאות ילדים הגיעו בשבועות הראשונים למרכז הטניס הראשון בעיר. המטרה הייתה להקים מרכז טניס בפריפריה ולתת נגישות לאוכלוסייה הקרובה בעלת המצב הסוציו אקונומי הקשה, על מנת שהילדים יוכלו ליהנות ממשחק הטניס ששוחק ברובו במרכז הארץ. המרכז הוקם הודות לתרומות של יהדות בריטניה ודרום אפריקה יחד עם הסוכנות היהודית וקרן קנדי לי מאנגליה.
הפעילות במרכז

במרכז שמונה מגרשי טניס, קיר אימונים מקורה, כיתת לימוד, ממ״דים וגישה לנכים. המרכז מקיים תוכניות מגוונות לילדים, נוער ומבוגרים: תוכנית פיתוח מוטורי לגילאי 4-6, תוכנית מיני טניס לגילאי 6-8, תוכניות טניס לגילאי 8-18 ותוכנית תחרותית למצטיינים המשלבת אימוני כושר. לגילאי 18 ומעלה מתקיימים חוגי טניס למתחילים ומתקדמים. את מרכז הטניס מייצגות 5 קבוצות בליגה: שתיים בגילאי הנוער ושלוש קבוצות בוגרים. המרכז מארח שלוש תחרויות אזוריות במהלך השנה: בפורים, בסוכות ובחנוכה.
המרכז באופקים מקיים תוכניות רבות למען הקהילה: תוכנית לנוער בסיכון בשיתוף עם עיריית אופקים, תוכנית לילדים בעלי צרכים מיוחדים, תוכנית לעולים חדשים ותוכנית חדשה ללימוד אנגלית. רוב התוכניות ממומנות על ידי תורמים  מחו"ל.
מנהל המרכז הראשון היה שעיה עזר ואחריו ניהלו משה חכמון, משה וקנין (בוגו), אילן ממן, בני שוורץ, חיים ציון, אלכס חנקין ועוזי שעיה. משנת 2021 מנהל את המרכז נדב אברהם.
הקונפדרציה הפרוסית

הקונפדרציה הפרוסית הציעה לשלב את פרוסיה בממלכת פולין, בשנת 1454, הארכיון המרכזי של פולין לרשומות היסטוריות
הקונפדרציה הפרוסית (בגרמנית: Preußischer Bund, בפולנית: Związek Pruski) הייתה התארגנות של 53 אצילים וכמרים ו-15 ערים בפרוסיה במאה ה-15, במטרה להתנגד לשרירות ליבם של חברי המסדר הטווטוני. היא התבססה על ארגונים דומים, כמו מסדר הלטאה שהוקם ב-1397 בידי אצילי חלמנו.
בשנת 1454, מנהיג הקונפדרציה, יוהנס פון בייסן (יאן בז'ינסקי), ביקש רשמית מהמלך קזימיר הרביעי יגילון, לשלב את פרוסיה בממלכת פולין (1385–1569) כפייף. הבקשה סימנה את תחילתן של מלחמת שלוש עשרה השנים (אנ') בין מדינת המסדר הטווטוני לפולין, כאשר הערים הפרוסיות מימנו את העלויות הצבאיות של פולין.
רקע

על פי השלום הראשון של טורון ב-1411, לאחר מפלתם של האבירים הטווטוניים בקרב על גרונוולד, המסדר הטווטוני נדרש לשלם פיצויים גבוהים לממלכת פולין. מדינת המסדר הטילה מיסים גבוהים על הערים לצורך גיוס הכספים וכן על מנת להתחמש למלחמה נוספת נגד פולין. בשנות העשרים של המאה הארבע-עשרה הביא המאסטר הגדול פול פון רוסדורף יציבות למסדר וליחסיו הדיפלומטיים עם פולין, אך הלחימה עם פולין התחדשה בשנת 1431, כאשר פלישת האבירים לפולין במהלך מלחמת האזרחים הליטאית עוררה סכסוך פולני-טווטוני נוסף.
הקמה

לאחר כשלושה עשורים של חוסר שביעות רצון הולך וגובר, מנהיגי פרוסיה (ראו אחוזות פרוסיות) התארגנו כדי להתנגד בצורה יעילה יותר לשלטון המסדר. ב-14 במרץ 1440, קבוצה של 53 אצילים וכמרים ביחד עם 19 ערים פרוסית מברית ההנזה: הערים של דנציג (גדנסק), אלבלונג (Elbląg), תום (טורון) וקניגסברג (Królewiec), ייסדו את הקונפדרציה הפרוסית. כמה עיירות נוספות הצטרפו ב-3 באפריל, אף על פי שהעיר בוטוב (Bytów) לא עשה זאת. בדנציג החברים החדשים חתמו על מסמך שנשמר בארכיון של טורון.
לאחר שנפטר המאסטר הגדול פול פון רוסדורף בשנת 1441, המשיך יורשו, קונראד פון ארליכשאוזן, המשיך לנהל משא ומתן על פשרה עד מותו בשנת 1449. הקונפדרציה השתדלה להשיג תמיכה נגד המסדר הטווטוני בתוך האימפריה הרומית הקדושה. לודוויג פון ארליכשאוזן, המאסטר הגדול של הטווטונים בין השנים 1450–1467, נקט עמדה אגרסיבית יותר כלפי הקונפדרציה. הוא הגיש תביעה בבית הדין של הקיסר פרידריך השלישי (פרידריך השלישי), אשר פסק הדין שלו משנת 1453 הכריז על הקונפדרציה כלא חוקית.
מלחמת שלוש עשרה השנים

בפברואר 1454, הקונפדרציה הפרוסית התמרדה נגד שלטון המסדר הטווטוני. גבריאל פון בייסן ויוהנס פון בייסן, הובילו כעת את הקונפדרציה בתמיכתם של יאן דה יאני ומיכאי שארלייסקי, שניהם מבית אוסטייה, וביקשו את חסותו של המלך קאסימיר הרביעי יגילון מפולין. הם גם ביקשו וקיבלו ערובה לשמירה על זכויות הערים השונות ועל הפריבילגיות של האצולה.
מלחמת שלוש-עשרה השנים הסתיימה בתבוסת המסדר הטווטוני ובשלום טורון השני בשנת 1466. בחוזה המסדר איבד את השליטה על פרוסיה המערבית, שהפכה לפרובינציה אוטונומית של פולין בשם פרוסיה המלכותית. סטיבור דה פוניאק מבית אוסטיה הפך לאדון הטרגליטי של מלבורק. האבירים הטווטוניים שמרו על פרוסיה המזרחית, אך רק תחת חסותו של מלך פולין. הקונפדרציה הפרוסית, שחבריה היו מחולקים בין המחוזות השונים, חדלה מלהתקיים.
לאחר מכן

הצדדים הפולניים והטווטונים הסכימו לבקש את אשרור שלום טורון השני בידי הקיסר פרדריק השלישי ומהאפיפיור פאולוס השני, אך הם גם הסכימו כי אישור זה לא יהיה דרוש לאישור האמנה. אולם זמן קצר לאחר מכן, מחלוקת על מעמדו של הנסיך-הבישוף של ורמיה החלה סכסוך קטן יותר שנקרא מלחמת הכוהנים.
ערים משתתפות

עיירות שהקימו את הקונפדרציה הפרוסית ב־14 במרץ 1440:
עיירות שהצטרפו לקונפדרציה הפרוסית ב־3 באפריל 1440:
הערות שוליים

1 2  Leba im Preußischen Bund, "Archived copy" (בגרמנית). אורכב מ-המקור ב-2008-02-05. נבדק ב-2007-10-07. {{cite web}}:  (עזרה)
הנס גל

| --- | --- |

 לידה:  5 באוגוסט 1890 ברון אם גבירגה, אוסטריה 
 פטירה:  3 באוקטובר 1987 (בגיל 97) אדינבורו, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  אוסטריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 סוגה:  אופרה, סימפוניה 
 שפה מועדפת:  גרמנית, אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (1981)  קצין במסדר האימפריה הבריטית 
 www.hansgal.org
 
הנס גל (בגרמנית: Hans Gál;‏ 5 באוגוסט 1890 – 3 באוקטובר 1987) היה מלחין, מורה למוזיקה ופסנתרן יהודי-אוסטרי-בריטי.
קורות חיים

גל נולד במשפחה יהודית בכפר הקטן בְּרוּן אַם גֶבִּירְגֶה (Brunn am Gebirge) שבאוסטריה תחתית, סמוך לווינה. הוא התחנך בקונסרבטוריון החדש של וינה (Neues Wiener Konservatorium), שם אף לימד תקופת מה. בעודו תלמיד זכה בפרס המלכותי והאימפריאלי האוסטרי להלחנה. בשנת 1928 זכה במקום שני בין המלחינים מאוסטריה בתחרות לכבוד מאה שנה למותו של פרנץ שוברט במימונה של חברת התקליטים קולומביה רקורדס, על סינפונייטה שחיבר. שנה אחר כך, בתמיכת מוזיקאים בולטים דוגמת וילהלם פורטוונגלר, ריכרד שטראוס ואחרים, הוא קיבל את ניהול הקונסרבטוריון של מיינץ. גל הלחין כמעט בכל סוגה והאופרות שלו היו אהודות במיוחד בשנות ה-20. בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, פוטר גל ממשרתו במיינץ (בהתאם לחוק לשיקום שירות המדינה המקצועי) והשמעת יצירותיו נאסרה.
גל נאלץ לעזוב את גרמניה והיגר לבסוף לבריטניה, שם לימד באוניברסיטת אדינבורו משך שנים ארוכות. סגנונו נטוע במסורת המוזיקלית האוסטרו-גרמנית של שלהי המאה ה-19, ובצעירותו הושפע מיצירות יוהנס ברהמס, אולם לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה הוא פיתח שפה ייחודית במוזיקה. הוא לא אימץ את מאפייני האסכולה הווינאית השנייה, או את שיטת שנים-עשר הטונים. יצירותיו המאוחרות הן בעלות מבנה פוליפוני ואינן במלודיה מסורתית.
לצד יצירות האופרה, גל כתב אף יצירות לתזמורת ומוזיקה קאמרית, אשר רבים רואים בהן את שיא יצירתו. מבקר המוזיקה הקאמרית הנודע וילהלם אלטמן (Altmann) כתב על רביעיית המיתרים הראשונה של גל, משנת 1916, ב"ספר עזר לנגני רביעיות מיתרים" (Handbuch für Streichquartettspiele):
אלה הנהנים מן המוזיקה של ברהמס, ראוי שיתנו את דעתם ליצירה זו, אף שאין להסיק מכך שאינה אלא העתק סגנונו של ברהמס. בעוד שהרביעייה היא במידת מה בסגנונו של ברהמס, היא גם חבה לשוברט ולאווירה המוזיקלית הכללית של המאה ה-19 בווינה... כל היצירה כתובה היטב ומדגימה הבנה טובה של סגנון רביעיות מיתרים.
כתבים

Anleitung zum Partiturlesen. Vienna: Philharmonischer Verlag, 1923. English edition: Directions for Score Reading. London, 1924.
The Golden Age of Vienna. London: Parish, 1948.
Johannes Brahms. Werk und Persönlichkeit. Frankfurt am Main: Fischer, 2nd edn. 1980. English edition: Brahms: his Work and Personality. New York: Knopf, 1963 / London: Severn House, 1975.
Richard Wagner. Versuch einer Würdigung. Frankfurt am Main: Fischer, 1963. English edition: Richard Wagner. London: Gollancz / New York: Stein & Day, 1976.
The Musician's World. Great Musicians in their Letters. London: Thames & Hudson, 1965.
Franz Schubert oder die Melodie. Frankfurt am Main: Fischer, 1970. English edition: Franz Schubert and the Essence of Melody. London: Gollancz, 1974.
Drei Meister – drei Welten. Brahms, Wagner, Verdi. Frankfurt am Main: Fischer, 1975.
Brahms: Briefe. Ed. by Hans Gál. Frankfurt am Main: Fischer, 1979.
Schumann Orchestral Music. London: BBC, 1979.
Giuseppe Verdi und die Oper. Frankfurt am Main: Fischer, 1982.
Musik hinter Stacheldraht (Music behind Barbed Wire), edited by Eva Fox-Gál. Bern: Peter Lang, 2003. (Hans Gál's internment diary from summer 1940. In German – includes CD of the Huyton Suite and What a Life!. English translation in press.)
מבחר מיצירותיו > Operas

Op. 4 Der Arzt der Sobeide (Sobeide's Doctor) (1917–18)
Op. 15 Die heilige Ente (The Sacred Duck) (1920–1)
Op. 23 Das Lied der Nacht (The Song of the Night) (1924–5)
Op. 42 Die beiden Klaas (Rich Claus, Poor Claus) (1932–3)
מבחר מיצירותיו > Orchestral works

Op. 3b Serbische Weisen (Serbian Dances) (1937)
Op. 20 Ouvertüre zu einem Puppenspiel (Overture to a puppet play) (1923)
Op. 30 Symphony No. 1 in D major (1927)
Op. 36 Ballet Suite Scaramuccio (1929)
Op. 38 Der Zauberspiegel (The Magic Mirror). Suite for orchestra (1930)
Op. 42b Burleske (Burlesque). From Die beiden Klaas: intro. to Act 3. (1933)
Op. 45 A Pickwickian Overture (1939–44)
Op. 46 Serenade for string orchestra (1937)
Op. 48 Lilliburlero. Improvisations on a martial melody (1945)
Op. 53 Symphony No. 2 in F major (1942–3)
Op. 54 Kaledonische Suite (Caledonian Suite). Scottish tunes for small orchestra (1949)
Op. 62 Symphony No. 3 in A major (1951–2)
Op. 66 Biedermeiertänze (Biedermeier Dances) four pieces in 3/4 time for large mandolin orchestra (1954)
Op. 69 Mäander (Meanders) suite for orchestra (1954–5)
Op. 73 Music for String Orchestra (1957)
Op. 79 Idyllikon four movements for small orchestra (1958–9)
Op. 81 Sinfonietta No. 1 for mandolin orchestra, guitar & bass (1961)
Op. 86 Sinfonietta No. 2 for mandolin orchestra (1966)
Op. 100 Triptych three movements for orchestra (1970)
Op. 105 Symphony No. 4, sinfonia concertante for flute, clarinet, violin, cello and orchestra (1974)
Promenadenmusik for military band (1926)
Capriccio for mandolin orchestra (1973)
Hugo Wolf: Corregidor, Suite for orchestra, arranged by Hans Gál
מבחר מיצירותיו > Concertos

Op. 39 Concerto for Violin and small orchestra (1932)
Op. 43 Concertino for Piano and string orchestra (1934)
Op. 52 Concertino for Violin and string orchestra (1939)
Op. 55 Concertino for Organ and string orchestra (1948)
Op. 57 Concerto for Piano and orchestra (1948)
Op. 67 Concerto for Cello and orchestra (1944–49)
Op. 82 Concertino for Treble Recorder/Flute and string quartet
Op. 87 Concertino for Cello and string orchestra (1966)
Op. 102a/b Suite for Alto Saxophone/Viola and Piano or Orchestra (1949–50)
Op. 105 Symphony No. 4 Sinfonia concertante for flute, clarinet, violin, cello and orchestra (1974)
מבחר מיצירותיו > Works for solo instrument with or without keyboard

Op. 6 Suite for Cello and Piano (1919)
Op. 17 Sonata in B-flat minor for Violin and Piano (1920)
Op. 56 Suite for Violin and Piano (1942)
Op. 56a Partita for Mandolin and Piano (1935)
Op. 71 Three Sonatinas for Violin and Piano (1956–7)
Op. 84 Sonata for Clarinet and Piano (1964)
Op. 85 Sonata for Oboe and Piano (1965)
Op. 89 Sonata for Cello and Piano (1953)
Op. 101 Sonata in A major for Viola and Piano (1941)
Op. 102a/b Suite for Viola/Alto Saxophone and Piano or Orchestra (1949–50)
Op. 103 Three Intermezzi for Treble Recorder/Flute and Harpsichord/Piano (1974)
Op. 109a Sonata for Solo Cello (1982)
Op. 109b Suite for Solo Cello (1982)
Sonata in D for Violin and Piano (1933)
Two Scottish Rhapsodies for Cello and Piano (1960)
מבחר מיצירותיו > Chamber music for strings

Op. 10 Five intermezzi for string quartet (1914)
Op. 16 String Quartet I in F minor (1916)
Op. 35 String Quartet II in A minor (1929)
Op. 41 Serenade for Violin, Viola and Cello (1932)
Op. 60b Improvisation, Variations and Finale on a theme by Mozart for string quartet (1934)
Op. 90(2) Divertimento for Violin and Cello (1967)
Op. 90(3) Divertimento for Violin and Viola (1969)
Op. 95 String Quartet III (1969)
Op. 99 String Quartet IV (1970)
Op. 104 Trio in F-sharp minor for violin, viola d'amore (viola) and cello (1971)