stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שפות הפאמיר

שפות הפאמיר הן אגד שפות איראניות צפון-מזרחיות. הן מדוברות בעיקר לאורך נהר הפיאנדז' (בפרסית: ab-i panja). נהר זה על יובליו זורם באזור באדאחשאן אשר בדרום-מערב טג'יקיסטן, בקרבת הגבול האפגני. ניתן למצוא גם קהילות קטנות של דוברי פאמיר מעבר לגבול האפגני. קיימות טענות לפיהן קיימים דוברי פאמיר במערב סין. היישוב הגדול ביותר של דוברי לשונות פאמיר היא העיר חורוג (28,000 נ'), שגם מהווה את המרכז האדמיניסטרטיבי של אזור באדאחשאן שבטג'יקיסטן.
המספר הכולל של דוברי שפות אלו מוערך בכ-100,000.
חלוקת השפות והיחסים בינן

שפות הפאמיר מתחלקות למספר תת-קבוצות, אף על פי שהקשר הגנאלוגי בינן מקובל על הקהילה המדעית, פרטיו אינם ברורים די צרכם, בעיקר עקב מיעוט מחקר.
תת-הקבוצה הגדולה ביותר קרויה קבוצת שוע'ני-רושני. הלשונות הנכללות בקבוצה זו מצויות לאורך הצד הטג'יקי של נהר הפאנגז'. בקבוצה זו נוהגים לכלול את הלשונות שוע'ני (כ-50,000 דוברים), רושני (כ-15,000 דוברים), ברטנגי (כ-3,000 דוברים) ואת לשונות המיעוט רושרוי (roshorvi) וסריקולי (sariqoli), שלהן כמה מאות בודדים של דוברים.
קבוצת הלשונות השנייה כוללת בעיקר את היזע'ולמי, המדוברת לאורך מספר יובלים של נהר הפאנדז' ולה כ-2,000 דוברים (לפי מפקד שנערך ב-1966).
הקבוצה השלישית כוללת את האישקשמי, הזבכי והסנגליצ'י המדוברות בעיקר בגדה האפגנית של נהר הפאנדז'.
הואחי היא הלשון העיקרית המרכיבה את הקבוצה הרביעית. מבין לשונות הפאמיר זוהי הלשון המוכרת ביותר למדע, למרות שאינה הנפוצה ביותר. עובדה זו היא תוצאה של היות הואחי הלשון העיקרית של חורוג, עיר המחוז המרכזית של אזור באדאחשאן. לואחי כ-20,000–30,000 דוברים.
פונולוגיה > התפתחויות פונולוגיות עצמאיות

לשפות הפאמיר התכונות העיקריות המאפיינות את השפות האיראניות המזרחיות. התפתחויות עצמאיות כוללות מעתק של החוככים חסרי הקוליות θ* ו-x* לפוצצים חסרי קוליות, בעיקר בצרורות עם הצולל r. כך שהצרורות ההיסטוריים θr* ו-xr* מובעים בשפות הפאמיר כ-tr ו-kr בהתאמה. בנוסף יש המונים את מעתק הצרור האיראני העתיק Sr ל-sh. חלק ממעתקים אלו מצויים כבר בכוטאנית, שפה איראנית מזרחית אמצעית.
פונולוגיה > מערכות עיצורים

המחקר המשווה של לשונות הפאמיר מבחין בין ארבע מערכות עיצורים שונות. כל המערכות מבחינות בין עיצורים קוליים ולא-קוליים, ובכולן סדרה של עיצורים גרוניים. המערכת הפונולוגית המפותחת ביותר שייכת ללשונות היאזע'ולמי. בלשון זו התפתחה סדרה ארוכה במיוחד של עיצורים שפתיים, וכוללת g ו-k חיכיים (באופן מעניין, שכן עיצורים אלו, המשוחזרים עבור לשון האם ההודו-אירופית, אינם מצויים באף לשון ה"א אחרת). 
בלשון הואח'י ניתן למצוא סדרה קצרה של עיצורים כפופים מחוככים. לא ברור אם מדובר בהשפעה של לשונות צפון-הודיות או בהתפתחות עצמאית.
| שפות באפגניסטן |
| --- | --- | --- |
| שפות רשמיות ברמת המדינה | דארי • פשטו |  |
| שפות רשמיות ברמת המחוזות | אוזבקית • בלוצ'ית (אנ') • טורקמנית • טג'יקית • שפות נורסתאניות (אנ') • שפות פתאניות (אנ') • קירגיזית |  |
| שפות מיעוטים | שפות הפאמיר • קירגיזית |  |
| ראו גם | שפות הודו-אירופיות • שפות איראניות • ערבית • פרסית • אפגניסטן: שפות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560752805171  LNB: 000085319
שפות הודו-איראניות

שפות הודו-איראניות, הידועות גם כ"שפות אַרִיּוֹת", הן קבוצת שפות מהקדומות, הגדולות והחשובות שיש במשפחת השפות ההודו-אירופיות. הן מדוברות בדרום אסיה, מדרום הרי אורל וחופי הים הכספי במערב, דרך איראן, אפגניסטן ופקיסטן, ועד הודו ובנגלדש.
ככל הנראה מקורן של שפות אלה הוא בערבה האוקראינית, ערש השפה הפרוטו הודו-אירופית ובמהלך התפתחותן הן נפרדו לארבע קבוצות: שפות הודו-אריות, שפות איראניות, שפות דרדיות ושפות נוריסטניות. דובריהן נעו בעיקר דרומה, מזרחה ומערבה ורק מעט שפות עברו צפונה. יש הקושרים את התפשטותן במרחב זה עם המצאת המרכבה.
משפחת השפות ההודו-איראניות כוללות 300 שפות שמדוברות בפי 1.5 מיליארד דוברים. השפות ההודו-איראניות הנפוצות ביותר מהענף ההודו-ארי הן: הינדי, בנגלית, פנג'אבי, וגוג'ראטית. ומהענף האיראני השפות הנפוצות הן: פרסית, פשטו, וכורדית.
תפוצת השפות ההודו-איראניות
סיווג פנימי

השפות במשפחה מתחלקות לקבוצות הבאות:
שפות הודו-אריות
סנסקריט
אסמסה
בנגלית
גוג'ראטית
הינדית
מאיטילית
מראטהי
נפאלית
אורייה
פאלי
פנג'אבי
רומאני – מדוברת על ידי הרומאני (צוענים)
סינדית
סינהלית
אורדו
דיבהי
שפות דרדיות:
דאמלי
דומאקי
גאוואר-באטי
קאלאשה
קשמירית
חוואר
קוהיסטנית
ניגאלאמית
פאשאי
פאלורה
שינה
שומשתי
שפות נוריסטניות:
אשקום
קמוירי
קאטי (באשגלי)
פרסואנית (ווסי-וורי)
טרגמי
וואיגלית (קאלאשה-אלה)
שפות איראניות:
פרסית
אווסטית (נכחדה)
פהלווי ("פרסית תיכונה")
פאשטו
דארי של אפגניסטן
טג'יקית
בוכרית
אוסטית
כורדית
בלוצ'ית
טאליש
טאטית
ג'והורי (טאטית יהודית)
ג'יהדי (פרסית יהודית)
דארי של זורואסטרים
יאגנובי
היסטוריה

השפה האם של משפחת השפות ההודו-איראניות היא השפה הפרוטו-הודו-איראנית (אנ') ששוחזרה בידי בלשנים.
השפות ההודו-איראניות המוקדמות ביותר שתועדו הן סנסקריט וודית, אווסטית עתיקה וצעירה ופרסית עתיקה (שפות איראניות עתיקות). מספר מילים שאולות משפה הודו-ארית אחרת נמצאו במסמכים שנמצאו בממלכה החיתית וממלכת מיתני העתיקות במזרח התיכון.
הערות שוליים

↑  The prehistoric origin and spread of the Indo-Iranian languages, Leiden University (באנגלית)
↑  Prof. Pramod Pandey, INDO-ARYAN LANGUAGE FAMILY
↑  Indo-Iranian languages | History, Characteristics & Classification | Britannica, www.britannica.com, ‏2024-02-01 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548212705171  BnF: cb12649446w (data)  GND: 4133813-3  LCCN: sh85065708  NDL: 00575714  SUDOC: 050568418
ששון דיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 באפריל 1940 (בן 84) לבנון 
 מדינה:  ברזיל, לבנון 
 
ששון דיין (באנגלית: Sasson Dayan; נולד ב-1 באפריל 1940) הוא בנקאי ברזילאי, יליד לבנון, ומייסד שותף של Banco Daycoval.
ביוגרפיה

דיין נולד ב-1 באפריל 1940 בלבנון למשפחה יהודית. בלבנון הוא החל לעבוד בקאסה בנקריה סלים א' דיין, בנק שהקים אביו. בשנות החמישים היגר לברזיל. בשנת 1958 הוא ואחיו אברהם הקימו יחד את חברת הבורסה Daycoval DTVM Ltda. ב-1970 הם הקימו את Valco Corretora de Valores Ltda. ב-1989 הם קיבלו אישור ממשלתי להמיר את חברת Daycoval DTVM Ltda לחברת Banco Daycoval שמתמחה בהלוואות לחברות בגודל בינוני.
ב-2014 הוערך הונו ב-709 מיליון דולר.
בנו, קרלוס, נשוי לאסתר ספרא, בתו של יוסף ספרא.
הערות שוליים

1 2 3 4  Abe, Maria Carolina; Mambrini, Verônica (7 בספטמבר 2010). "Dez bilionários "brasileiros" nasceram em outro país; conheça". Economia. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  A aposta de Safra - Época Negócios | Ação, web.archive.org, ‏2020-12-11
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ששון דיין".
שפות הודו-אריות

קיבוץ השפות באזורים לפי צבעים
שפות הֹדוּ־אַרִיוֹת (हिन्द-आर्य भाषाएँ; גם "הענף ההודי") הן ענף-משנה של ענף השפות ההודו-איראניות במשפחת השפות ההודו-אירופיות, ומדוברות בעיקר בדרום אסיה. מספר דובריהן כיום מוערך בכ-900 מיליון איש.
בשנת 2005 נמנו 209 גוני שפות בענף, מהם המניין הגדול ביותר של דוברים כשפת אם הם דוברי השפות ההינדוסטניות - הינדי (השפה השנייה המדוברת ביותר בעולם) ואורדו, ביחד כ-540 מיליון; ולאחריהם בנגלית – כ-260 מיליון. דוברי פנג'אבי מונים כ-100 מיליון, מרטהי כ-90 מיליון, מחצית מזה דוברי גוג'ראטית ואחריהם נפאלית עם כ-40 מיליון. לאורייה 30 מיליון דוברים בקירוב, לסינדית 20 מיליון, סינהלית עם כ-16 מיליונים וסראיקית ואסאמית עם כ-14 מיליון דוברים כל אחת.
קבוצת-המשנה ההודו-ארית ניצבת תחת ענף הלשונות ההודו-איראניות לצד שתי קבוצות-המשנה האחרות של ענף זה: השפות האיראניות (המדוברות באיראן ובמרכז אסיה) והנוריסטניות (באפגניסטן).
מיון

מאחר שבמקרים רבים אין מחיצות ברורות בין השפות ההודו-אריות, קשה לסווגן בנחרצות. יחד עם זאת, ניתן לחלקן באופן הבא:
שפות פהריות (Pahari – הררי)
נפאלית
גהארוולית
קומאונית
שפות צפון-מערביות
פנג'אבית מערבית (ויתר השפות מקבוצת לאהנדה המדוברת בפקיסטן)
שפות דארדיות
קשמירית (ואחרות)
שפות הינדיות (Madhya – מרכזיות)
הינדוסטנית: הינדי ואורדו – הניב התקני של הודו
שפות מערביות
גוג'ראטי
ראג'סטני
בהיל
קהאנדשי
רומאני (שפת הצוענים)
שפות מזרחיות (Magadhan )
בנגלית
אורייה
אסאמית
ביהרית
שפות דרומיות
מראטהי
קונקאני
הודית-איים (בסרי לנקה ובמלדיבים)
דהיווהי
סינהלית
פונולוגיה

חמישה בסיסי חיתוך מהווים תשתית למערכת העיצורים ההודו-ארית הרגילה – וילוניים, חכיים, כפופים, שִנִּיִּים ושִׂפְתִיִּים; בכך זהה המערכת של הלשונות ההודו-אריות לזו של הסנסקריט. העיצורים ה"כפופים" עשויים לכלול גלגול של הלשון לשם השגת כעין 'נסיגה' של המגע עם קצה הלשון. נקודת המגע יכולה להיות מכתשית או בתר-מכתשית, ואיכות הצליל הייחודי המופק נובעת לא אחת מתצורת הלשון יותר מאשר מהמיקום שלה. החיתוכים החכיים הם בעלי תוצר מחוכך ובאופן מסורתי כוללים מפגש חד של הלשון עם החך הקשה, לכדי יצירת צליל המקביל ל-[ʧ] או [cʃ].
מחוץ למעגל המערכת הרגילה – לשפות ולניבים מסוימים חִכּוכיות מכתשית בצליל [ʦ] (במקום חִכית), אם כי כמה מהם משמרים את ה-[ʧ] במצבים מסוימים – לפני תנועות קדמיות (בייחוד /i/), לפני /j/, או במכפל; מכתשיות כבסיס חיתוך נוסף על הקיים מתרחשת במרטהי ובקונקאני (שבהן עירוב ניבים, לצד משתנים אחרים, טורף את הכלל הנזכר לעיל), בניבים מערב-פהריים אחדים (t̪ ->‏ /ʧ/), ובקשמירית.
הוספתה של החכיכה ההיפוכית האילמת בכמה מהשפות הדארדיות קובעת את מספר מקומות החיתוך על שיא של שבעה, בשעה שהפְחתה גוזרת הפיכת ʦ ->‏ /s/ – מה שאירע באסאמית, צ'יטאגונית, סינהלית ובמווארי דרומי. השלוֹת נוספות של בסיסי חיתוך מתרחשות בְּאסאמית וברומאני, שבהן כבר אבד הקונטרסט השיני/הכפוף האופייני; ובצ'יטאגונית, שמעליה מרחפת סכנת אובדן מפרקי ההיגוי השפתיים והווילוניים.
סנסקריט, השפה העתיקה ביותר במשפחת השפות ההודו-אירופיות, התבלטה בהיותה בעלת חמישה חיתוכי עיצור אפי, בהתאמה עם אלו של הפה; ומקרב השפות והניבים המודרניים שבעה הובחנו כנושאי העזר המשלים של חמש הפונמות האפיות במלואו, כשמתוכן, החכית והווילונית בדרך כלל אינן אלא תוצאה של שמיטת העיצור מצירוף אף+עיצור ([ɲj] ->‏ [ɲ] ו-[ŋɡ] ->‏ [ŋ]) אם כי ישנם גם מקורות אחרים לתופעה.
ראו גם

שפות רשמיות בהודו
שפות הפאמיר
ארים
בלשנות מודרנית
שמואל שולמאן

| --- | --- |

 לידה:  1843 טימקוביץ', האימפריה הרוסית 
 פטירה:  20 בספטמבר 1899 (בגיל 56 בערך) צפָת, האימפריה העות'מאנית 
 תחום יצירה:  מיקרוגרפיה 
 
שמואל שולמאן (1843 - 20 בספטמבר 1899; ט"ז בתשרי ה'תר"ס) היה רב, פעיל ציוני, סופר סת"ם ואמן ארץ-ישראלי, יליד האימפריה הרוסית.
קורות חיים

שמואל שולמאן נולד בשנת 1843 בכפר טימקוביץ', בפלך מינסק שבאימפריה הרוסית (כיום בלארוס). אביו, אריה ליב מאניס שולמאן, היה רב הקהילה. בשנת ה'תר"י (1850-1849) עלתה המשפחה לארץ ישראל והשתקעה בצפת. בין אחיו שמחה שולמן. שולמאן זכה לחינוך יהודי מסורתי בתלמוד תורה ובישיבה בעיר. אשתו הראשונה הייתה גיטל בת הרב ירחמיאל בן יצחק הלוי (משולם פייבוש הלוי הורביץ) מזבוריש. לאחר נישואיו עבר להתגורר בטבריה. בשנת 1861 נולד בנו פנחס. בעקבות סכסוך עם חותנו התגרש.
כנראה באזור מחצית שנות ה-60 של המאה ה-19 נישא לתמר, בת הרב יעקב מקונייר. בנו חיים אייזיק שולמן נולד בשנת 1865. לאחר מותה של תמר, נישא לרייזל (דרייזל) בת מנחם קורן מדרוהוביץ'. בשנת 1879 נולדה ביתו מרים, אשת חיים אהרן גולדנבוים, ובשנת 1887 נולדה ביתו שרה יהודית, אשת הרב אשר אנשיל וקסמן.
את פעילותו הציבורית החל, כנראה, באזור שנת 1871, אז נבחר למזכיר חברת "יישוב הארץ הקדושה", שהוקמה בפברואר-מרץ של אותה שנה, על ידי שמעון ברמן בטבריה.
בשנת 1881 עבר שולמאן להתגורר בירושלים, שם הדפיס את החוברת "חברת ישוב הארץ" (ה'תרמ"ב), בבית הדפוס של יצחק גאשצינני, ובה פורטה תוכניתו להקמת מעין קואופרטיב ליישוב 500 משפחות יהודיות בארץ-ישראל. באותה עת הוא היה קשור ל"ישיבת שנות אליהו", שפעלה בקרבת חצר רייסין. בשנת 1882 הצטרף שולמאן ל-"ועד חלוצי יסוד המעלה", שהוקמה על ידי זלמן דוד ליבונטין ויחיאל מיכל פינס, ואף שימש כמזכיר הוועד. בסוף אותו קיץ הגיע לאיסטנבול, שם נפגש בעניין זה עם ראשי הקהילה היהודית, ובעזרתם אף עם הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני לשם קידום תוכנית ההתיישבות שלו.
ב-1884 נסע לביירות, שם הדפיס מיקרוגרפיה בטכניקה של הדפס אבן בבית הדפוס "פאטהא-ליטוגרפיה". בשנת ה'תרמ"ו (1886-1885), לאחר מאמצים רבים, התקבל לבסוף הפירמאן מאת הסולטאן העות'מאני ליישוב של 500 משפחות בג'יפתליק שבעבר הירדן על אדמות המדינה. אולם, יוזמה זו לא יצאה אל הפועל.
בשנת 1886 היה שולמאן מעורב, יחד עם משה פעליקסון ואחרים בתוכנית לרכישת קרקעות במסגרת "חברת בני יהודה". החברה תכננה לרכוש קרקעות ברמת'ניה ("כורסא גולן") באזור הגולן בשטח של כ-220 פדן (660 דונם בקירוב) החברה הצליחה לרכוש 15 אלף דונם מאדמות הכפר, וכ-35 משפחות יהודיות עלו לכפר והשתכנו בכמה מבתיו. כמו כן החלו בעיבוד מספר מצומצם של אדמות חקלאיות. כעבור זמן מה הסתבר שעסקת רכישת הקרקעות אינה חוקית, היא בוטלה בטרם הושלמה, והמתיישבים עזבו את המקום ב-1887. כמה מהם היו בין מקימי המושבה בני יהודה בביר א-שכום שבדרום הגולן.
ב-1886, כנראה בראשית הקיץ, ביקר שולמאן שוב בבירות, שם הוציא לאור את ההדפס "אהבת ציון", עליו עבד כשנתיים.
בקיץ 1899 שהה שולמאן תקופה נוספת בירושלים. הוא עסק בקידום אגודת "בני ציון" להתיישבות, שנוסדה שנתיים קודם לכן בצפת.
שולמאן נפטר באוקטובר 1899, בימי חול המועד סוכות בצפת.
יצירתו של שמחה שולמאן

רק מעט מיצירתו של שמואל שולמאן שרד והגיע למחקר תולדות האמנות. ידוע כי נהג ליצור קליגרפיה מעוטרת, לוחות "מזרח" ויצירות נוספות, בהן שילב את מומחיותו במיקרוגרפיה. בין יצירותיו פורסמו בעיקר שני הדפסים, שנעשו בטכניקה של הדפס אבן צבעוני בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19. אלו הודפסו על ידו בבית הדפוס "פאטהא-ליטוגרפיה" שבביירות.
המוקדם בהם הוא "הכותל המערבי והמקומות הקדושים", שהודפס בשנת 1884, ומבוסס על עבודה מוקדמת שלו. אחד מעותקי ההדפס נמצא באוסף מוזיאון ישראל. הוא מציג תיאור סמלי של הר הבית וחתומה בטקסט "מאת הצייר הצעיר שמואל שולמאן איש ירושלים בעה"ק צפת תוב"ב". התיאור הכללי מתבסס על מסורת האומנות היהודית, כפי שהתבטאה ביצירתו של יהוסף שווארץ. הצורות השונות בהדפס נוצרות בעזרת מיקרוגרפיה צפופה, העשויה בכתב מרובע. הטקסט בשולי התיאור מתאים בין הפסוקים מן התנ"ך לבין הדימוי:
ציור תבנית מקום המקדש והר הבית בפסוקים מתהילים וציור כותל מערבי במגילת איכה, ושתילי ישועה ארזי הלבנון אשר עליו בכל נבואות נחמת ציון וישועת ישראל, ישעיה, ירמיה, יחזקל, והזר סביב הגליון, בתפילת שלמה בן דוד מלך ישראל ככלותו לבנות את הבית לה', ודבר הבטחת ה' אליו במראה לילה, לשמוע אל הרנה ואל התפלה גם אל הנכרי אשר יבא למען שם ה'
הדפס האבן השני הוא "אהבת ציון", שהודפס בבירות בשנת 1896. במרכז העבודה דימוי סמלי של ירושלים, כעיר חומה שבראשה דגל. משני עברי העיר מתוארים עצי ערבה של ענפייהן כלי נגינה כתוף, כינור, ועוד. זהו תיאור סמלי ששולמאן מבארו בשולי העבודה כ"שתי ערבים עם הכינורות וכלי זמר אשר תלו עליהם גולי ישראל בשבתם על נהרות בבל בזכרם את ציון" (על פי תהילים קל"ז). גם כאן שולמאן בחר פסוקים תואמים ממגילת איכה, מספר עזרא וספר נחמיה וממקורות נוספים.
בראש העותק שהיה באוסף יצחק אינהורן מופיע טקסט הקדשה "לכבוד חובבי ציון היקרים ובראשם השר המרומם מו"ה אברהם בנימין בן יעקב לבית רוטשילד הי"ו". טקסט זה מודבק, ומצביע על השימוש בעבודה זו, ובאחרות כמוה, כאמצעי רווח לגיוס תרומות בקרב הישוב הישן.
לאחר מותו של שולמאן, הדפיס יוסף בריליאנט מהדורה נוספת של הדפס זה, שחתומה על ידו כיוצר.
קשריו של שולמאן עם אומנים אחרים איננו ברור. מבין האמנים הצפתים שהכירו את עבודתו ניתן לציין בייחוד את יוסף צבי גייגר הצעיר, שהיה פעיל בהקמת אגודת "בני ציון" בצפת.
מאמרים ומודעות מאת שמואל שולמאן

שמואל שולמאן, חברת ישוב הארץ, דפוס הר"ר אג"ן ושותפו, ירושלים, 	תרמ"ב [1882-1881], באתר הספרייה הלאומית
שמואל שולמאן, אמת מארץ תצמח, המגיד, 11 בינואר 1882
שמואל שולמאן, אמת מארץ תצמח (המשך), המגיד, 18 בינואר 1882
שמואל שולמאן, מי האיש החפץ חיים, חבצלת, 24 בפברואר 1882
שמואל שולמאן, קאנסטאנטינאפול: כ"ב סיון תרמ"ד לפ"ק, הצפירה, 1 ביולי 1884
שמואל שולמאן, הודעה: קאנסטאנטינאפאל (היטיבה לה' לטובים ולישרים בלבותם!), הצפירה, 1 ביולי 1884
ועד החברה "בני יהודה" מחסדי הישוב לעבודת האדמה בגולן ארץ הבשן והגלעד, המגיד, 15 באפריל 1886
קול קורא לעזרת בני יהודה!, הצבי, 30 באפריל 1886
האיר פני המזרח, הצבי, 24 ביוני 1886
נחלת בני יהודה, הצפירה, 15 ביולי 1886
נחלת בני יהודה (המשך מגליון 73), הצפירה, 16 ביולי 1886
נחלת בני יהודה (המשך מגליון 74), הצפירה, 18 ביולי 1886
נחלת בני יהודה (סוף מגליון 76), הצפירה, 25 ביולי 1886
שמואל שולמאן, לכלא הפשע, המגיד, 19 במאי 1887
(למאמר תגובה ראו: ירחמיאל בן יצחק הלוי, אפריקא, המגיד, 23 ביוני 1887)
שמואל שולמאן, מכתב גלוי, חבצלת, 21 ביוני 1889
שמואל שולמאן, צפת, חבצלת, 28 במרץ 1890
שמואל שולמאן, ירושלם, חבצלת, 31 ביולי 1896
לקריאה נוספת

"ארץ חמדה", סיני: ירחון לתורה ולמדעי היהדות ס (תשכז) 94-95
הלוי, שושנה, "שולמאן יוצא לקושטא לקבל זיכיון", עת-מול: דו-ירחון לתולדות עם-ישראל וארץ-ישראל, כרך ז', גיליון 3 (41), שבט, תשמ"ב - ינואר 1982, עמ' 22-20
הלוי, שושנה, "הרב ר' שמואל שולמאן ותוכניתו לכונן "ערי מושב" בארץ-ישראל", במערכה, גליונות 201-200
פישר, יונה (עורך), אמנות ואומנות בארץ-ישראל במאה הי"ט, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1979, עמ' 144-140
הערות שוליים

↑  ראו: רשימת נקברים בבית העלמין הישן, קובץ אקסל, שורה מס' 3068
↑  אחיו, שמחה שולמאן, נולד בצפת בשנת 1859. ראו: דוד תדהר (עורך), "שמחה שולמן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 55
↑  ראו: ירחמיאל בן יצחק הלוי, אפריקא, המגיד, 23 ביוני 1887; וגם: הלוי, שושנה, "שולמאן יוצא לקושטא לקבל זיכיון", עת-מול: דו-ירחון לתולדות עם-ישראל וארץ-ישראל, כרך ז', גיליון 3 (41), שבט, תשמ"ב - ינואר 1982, עמ' 20
↑  ראו: דוד תדהר (עורך), "שמואל שולמן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 924
↑  ראו: מאיר הילדסהיימר, ‏שמעון ברמן ותוכניתו ליישוב ארץ-ישראל, קתדרה 47, מרץ 1988, עמ' 69-50, ובייחוד עמ' 55
↑  ראו: שמואל שולמאן, מי האיש החפץ חיים, חבצלת, 24 בפברואר 1882
↑  ראו: שמואל שולמאן, הודעה: קאנסטאנטינאפאל (היטיבה לה' לטובים ולישרים בלבותם!), הצפירה, 1 ביולי 1884
↑  ראו: צפת, הצבי, 17 באפריל 1885; וגם: הלוי, שושנה, "שולמאן יוצא לקושטא לקבל זיכיון", עת-מול: דו-ירחון לתולדות עם-ישראל וארץ-ישראל, כרך ז', גיליון 3 (41), שבט, תשמ"ב - ינואר 1982, עמ' 22-20
↑  ראו: קול קורא לעזרת בני יהודה!, הצבי, 30 באפריל 1886
↑  ראו: משה פעליקסון, בית יהודה (גלן בבשן), הצבי, 19 בפברואר 1886
↑  אנציקלופדיה מפה, 2000
↑  ראו: שמואל שולמאן, ירושלם, חבצלת, 31 ביולי 1896
↑  ראו: צפת, הצפירה, 1 באוגוסט 1899; ירושלים, חבצלת, 24 במרץ 1899
↑  ראו: בצפת, חבצלת, 2 בנובמבר 1900
↑  ראו: שמואל שולמאן, הודעה: קאנסטאנטינאפאל (היטיבה לה' לטובים ולישרים בלבותם!), הצפירה, 1 ביולי 1884
↑  ראו: פישר, יונה (עורך), אמנות ואומנות בארץ-ישראל במאה הי"ט, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1979, עמ' 111-110, 144-140
↑  ראו: שמואל שולמאן, ירושלם, חבצלת, 31 ביולי 1896
↑  ראו: צרפתי, רחל (עורכת), מנחה שלוחה: תיאורי מקומות קדושים בידי אמנים יהודים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2002, עמ' 30-27
↑  ראו: מכירה פומבית 56 היסטוריה ותרבות יהודית וישראלית, פריט מס' 353, קדם, ירושלים, 27 ביוני 2017
↑  ראו: דוד תדהר (עורך), "שמואל שולמן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 924
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 599211  NLI: 987007300839505171  ISNI: 0000 0004 0281 4016  ULAN: 500478437  VIAF: 299188975   WorldCat (עם VIAF): 299188975 
"הכותל המערבי והמקומות הקדושים" (1884), הדפס אבן, גובה 51.5 ס"מ, רוחב 68.5 ס"מ
"אהבת ציון" (1896), הדפס אבן, גובה 33.5 ס"מ, רוחב 39.5 ס"מ
תמים תהיה

תמים תהיה היא מצווה בתורה שנזכרה בספר דברים, המופיעה בפרשייה האוסרת לעסוק בענייני כשפים וקסמים. למצווה ניתנו פירושים רבים, חלקם בעלות השלכות הלכתיות, וחלקם בתחום האגדה. ציווי התמימות נחשב לאחד היסודות בהשקפה התורנית ביהדות.
מקור המצווה

בספר דברים נאמר:
ט כִּי אַתָּה בָּא אֶל הָאָרֶץ אֲשֶׁר יְהוָה אֱלֹהֶיךָ נֹתֵן לָךְ לֹא תִלְמַד לַעֲשׂוֹת כְּתוֹעֲבֹת הַגּוֹיִם הָהֵם. י לֹא יִמָּצֵא בְךָ מַעֲבִיר בְּנוֹ וּבִתּוֹ בָּאֵשׁ קֹסֵם קְסָמִים מְעוֹנֵן וּמְנַחֵשׁ וּמְכַשֵּׁף. יא וְחֹבֵר חָבֶר וְשֹׁאֵל אוֹב וְיִדְּעֹנִי וְדֹרֵשׁ אֶל הַמֵּתִים. יב כִּי תוֹעֲבַת יְהוָה כָּל עֹשֵׂה אֵלֶּה וּבִגְלַל הַתּוֹעֵבֹת הָאֵלֶּה יְהוָה אֱלֹהֶיךָ מוֹרִישׁ אוֹתָם מִפָּנֶיךָ. יג תָּמִים תִּהְיֶה עִם יְהוָה אֱלֹהֶיךָ
המשמעות המילולית של תמים היא שלם.
הציווי על התמימות נאמר גם לאברהם אבינו:
וַיְהִי אַבְרָם בֶּן תִּשְׁעִים שָׁנָה וְתֵשַׁע שָׁנִים וַיֵּרָא יְהוָה אֶל אַבְרָם וַיֹּאמֶר אֵלָיו אֲנִי אֵל שַׁדַּי הִתְהַלֵּךְ לְפָנַי וֶהְיֵה תָמִים
שלילת חקר העתידות

הגמרא במסכת פסחים דורשת מן הפסוק לאסור שאלה בכלדיים. ראשונים רבים הסבירו שכלדיים הם החוזים בעתידות.
רבים מן המפרשים למדו מכאן אזהרה כוללת להתרחק מן הדרישה אחר העתידות, וציווי לקבל את העתידות מה'. וכך כתב רש"י (דברים יח, יג):
התהלך עמו בתמימות ותצפה לו ולא תחקור אחר העתידות אלא כל מה שיבוא עליך קבל בתמימות ואז תהיה עמו ולחלקו
בתוספות הוזכר מדרש ספרי שלומד מן הפסוק לאסור שימוש בגורלות.
רבים ראו בציווי על התמימות אזהרה כללית להתרחק ממיסטיקה לסוגיה וניסיונות מאגיים להשפיע על המציאות בכלים לא טבעיים.
שלילת חקר העתידות > אסטרולוגיה

כפי שהוזכר, במסכת פסחים נאמר שאסור לשאול בכלדיים, משום 'תמים תהיה עם ה' אלוקיך'. רבים מן הראשונים פירשו שהכלדיים הם החוזים בכוכבים, כפי שעולה מגמרות רבות. במסכת סנהדרין נתפרש האיסור לא תעוננו על ידי רבי עקיבא באופן שנשמע כמתייחס לאסטרולוגיה.
המקורות השונים הובילו להתפתחות של מספר גישות שונות בקרב חכמי ישראל בשאלת היחס לאסטרולוגיה:
גישתם של הרמב"ם סמ"ג רבינו יונה טור היא שהאסטרולוגיה אסורה משום מעונן. יש שהוסיפו שהיא גם כלולה באיסור לא תנחשו. אחרים, כדוגמת הרמב"ן הר"ן ונימוקי יוסף סברו שדברי רבי עקיבא מוסבים על ניחוש בכוכבים, ולא על החכמה הסדורה של האסטרולוגיה. לשיטתם העיסוק באסטרולוגיה עדיין אסור משום תמים תהיה, כדברי הגמרא בסנהדרין, ורק במצבים שכבר נודע לאדם על תחזיות אסטרולוגיות, הוא רשאי ואולי חייב לחשוש להן, משום שאין לסמוך על הנס. אך העיסוק היזום באסטרולוגיה עדיין אסור. כשיטה זו פסק הרמ"א
בתורת הקבלה של ימי הביניים ישנה קבלה רחבה יותר של תורה זו והתאמתה לרוח היהדות בכלל ולקבלה בפרט, אשר לימים פיתחה מעין גרסה משלה לתורה זו ונקראת לרוב "אסטרולוגיה קבלית". בין אוהדי האסטרולוגיה בקרב חכמי היהדות ניתן למנות את רבי אברהם ברבי חייא הנשיא רבי אברהם אבן עזרא רבי אברהם זכות הראב"ד הראשון ודון יצחק אברבנאל. לדעתם הגמרות הרבות מוכיחות שיש מידה רבה של אמת באסטרולוגיה והיא ראויה להחשב חכמה מדעית. את דברי רבי עקיבא הם מסבירים בדומה לרמב"ן, ולגבי הכלדיים הם מסבירים שמדובר בזן מסוים של אסטרולוגיה שכולל בתוכו תפיסות אליליות. ולמעשה העיסוק באסטרולוגיה איננו אסור, כל עוד הוא איננו חלק מפולחן אלילי והכרה בכוחות אחרים מלבד ה'.
חקירה בנסתרות

במדרשי התנאים נדרש הפסוק גם כאיסור לחקור בנסתרות כמו מה היה לפני בריאת העולם, וכן בהנהגת ה' בעולמו והרהור אחר שאלות שכר ועונש. בתנועת החסידות נושא זה הורחב ורבים השתמשו במקור זה כדי לבסס את האיסור לעסוק בפילוסופיה וחקירות שכליות.
מניין המצווה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
לקריאה נוספת

המהר"ל, נתיבות עולם, נתיב התמימות, באתר ויקיטקסט
הערות שוליים

↑  דברים יח, יג
↑  אונקלוס שם; חזקוני שם; רבנו בחיי שם;
↑  פסחים קיג, ב
↑  ערוך ערך כלדאי; תוספות שבת קנו, ב; רמב"ן בתשובות המיוחסות רפג.
↑  תוספות שבת קנו, ב
↑  ספר חסידים סימן רה; משפטי עוזיאל יו"ד חלק ב סימן כא.
↑  בבלי פסחים קיג, ב
↑  ערוך ערך כלדאי; רשב"ם פסחים קיג, ב; תוספות קנו, א ועוד.
↑  תלמוד בבלי סנהדרין סה, ב
↑  ”איזהו מעונן אלו נותני עתים שאומרים באצטגנינות יום פלוני טוב יום פלוני רע יום פלוני ראוי לעשות בו מלאכה פלונית שנה פלונית או חדש פלוני רע לדבר פלוני. אסור לעונן אע"פ שלא עשה מעשה אלא הודיע אותן הכזבים שהכסילים מדמין שהן דברי אמת ודברי חכמים, וכל העושה מפני האצטגנינות וכיון מלאכתו או הליכתו באותו העת שקבעו הוברי שמים הרי זה לוקה שנאמר לא תעוננו” (משנה תורה, הלכות עבודת כוכבים, פרק י"א, הלכות ח'-ט')
↑  לאוין נג
↑  שערי תשובה שער שלישי אות פו
↑  יו"ד קעט
↑  זכרון יהודה לר"י בן הרא"ש, סימן צא
↑  חידושי הר"ן, סנהדרין סה, ב
↑  סנהדרין טז, ב
↑  הגהת הרמ"א על שולחן ערוך, יורה דעה, סימן קע"ט, סעיף ב'
↑  יו"ד קעט, ב
↑  מגן וצינה, עמ' 39
↑  משפטי הכוכבים, ירושלים תשל"א
↑  ספר היוחסין עמ' 154
↑  חן מלול, הוויכוח סביב האסטרולוגיה בימי הביניים, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, נובמבר 2019
↑  מאירי סנהדרין סח,א; רלב"ג על התורה ויקרא יט, כו; ספר היוחסין עמ' 154
↑  מדרש תנאים לדברים פרק יח, יג
↑  דרך פקודיך מצות לא תעשה יא חלק המחשבה; ליקוטי הלכות, הלכות בכור בהמה, הלכה ג, אות י.
שמואל שגב

| --- | --- |

 לידה:  15 באפריל 1926 טבריה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  9 באוגוסט 2012 (בגיל 86) 
 מדינה:  ישראל 
 מעסיק:  אוניברסיטת הופסטרה 
 
שמואל שגב (סבאג) (16 באפריל 1926 – 9 באוגוסט 2012) היה עיתונאי, סופר ואיש מודיעין ישראלי שעסק בעיקר בענייני העולם הערבי והמזרח התיכון.
חייו ועבודתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
שגב נולד בטבריה בשנת 1926, בנם של רבקה ומשה סבאג. הוא סיים לימודיו בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב. שירת ב"הגנה" ולחם במלחמת העצמאות ואף נפצע. במהלך שירותו הצבאי שימש ככתב השבועון "במחנה" לענייני ערבים. לאחר מלחמת העצמאות היה שגב קצין מודיעין ובתחילת שנות ה-50 היה מפקד יחידת איסוף מודיעין ממקורות גלויים (אוסינט) לימים יקרא שמה יחידת חצב. הוא החליף בתפקיד זה את שמואל טולידאנו.
בשנת 1955 התגלה על ידי עורך העיתון "מעריב", אריה דיסנצ'יק, שקיבלו ככתב העיתון לענייני המזרח התיכון. במשך 35 שנה עבד ככתב בעיתון, והיה בין הכותבים הבולטים בעיתון זה ובעיתונות העברית שעסקו בענייני המזרח התיכון. כן שימש ככתב חוץ של העיתון בוושינגטון ובפריז. לאחר שפרש מ"מעריב" גר בויניפג שבקנדה והיה פרופסור אורח למדע המדינה ותקשורת באוניברסיטת הופסטרה (אנ') שבניו יורק.
שגב היה סופר פורה, ופרסם ספרים רבים ובהם גילויים עיתונאיים חשובים בנוגע לענייני המזרח התיכון. בין היתר ידוע ספרו "בודד בדמשק" העוסק במרגל אלי כהן. כן תרגם ספרים בנושאים אלו מערבית ומצרפתית.
נישא למירי רוזנטל, והיה אב לשני בנים: אהוד וארנון. בהמשך נישא לפיליס, ילידת ויניפג והתגורר בעיר במשך מספר שנים.
בשנת 1986 קיבל אות כבוד משגריר צרפת בישראל, ז'אק דופון (Dupont).
שגב נפטר בשנת 2012 בתל אביב ממחלת הסרטן. נקבר בבית העלמין קריית שאול.