stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דייוויד טוד

דייוויד טוד (באנגלית: David Tod;‏ 21 בפברואר 1805 –  13 בנובמבר 1868) היה פוליטיקאי ותעשיין אמריקאי מאוהיו, שכיהן כמושל אוהיו ה-25 בשנים 1862–1864, במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית. הוא זכה להכרה בשל מנהיגותו התקיפה והאנרגטית במהלך המלחמה.
כאיש המפלגה הדמוקרטית שתמך במאמצי המלחמה, סייע טוד לשמור על הברית השברירית בין אנשי המפלגה הרפובליקנית באוהיו לבין "הדמוקרטים של המלחמה" (שתמכו בפעולה תקיפה כלפי הקונפדרציה), ונקט באמצעים לשמירה על גבולות אוהיו. ב-1863 לא עלה בידה של המפלגה תומכת האיחוד באוהיו להציג את מועמדותו של טוד לכהונה נוספת בשל תמיכתו הפושרת בביטול העבדות וחוסר האהדה כלפיו בקרב מספר רב של סיעות פוליטיות.
לאחר שהשלים את תקופת כהונתו בת השנתיים כמושל, דחה טוד הצעה לכהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלתו של הנשיא אברהם לינקולן, בציינו כסיבה לכך את בריאותו הרופפת. טוד נפטר כתוצאה משבץ מוחי ב-1868, שלוש שנים לאחר תום המלחמה, ונטמן בבית הקברות אוק היל שבינגסטאון, אוהיו.
ראשית חייו

דייוויד טוד נולד בינגסטאון, אוהיו למשפחה שהייתה מעורבת בפוליטיקה המקומית והמדינתית. אביו, ג'ורג' טוד, נולד בסאפילד שבקונטיקט למהגר סקוטי וב-1800 עבר ל"שמורה המערבית של קונטיקט" (Connecticut Western Reserve, כיום החלק הצפון-מזרחי של אוהיו). שם החל ג'ורג' טוד קריירה ציבורית, בשנים 1804–1806 כיהן כחבר בית המחוקקים של אוהיו, וב-1807 נבחר כשופט בבית המשפט העליון של המדינה.
דייוויד טוד למד באקדמיית ברטון ולמד משפטים בעיר וורן, שם הוא מונה כמנהל הדואר. ב-1827 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, וצבר הון לא מבוטל כעורך דין כאשר היה מעורב באופן פעיל בתעשיות הפחם והברזל שבעמק מהונינג. בהמשך הוא היה לנשיא חברת הרכבות קליבלנד ומהונינג.
ראשית הקריירה הפוליטית

בשנים 1838–1840 כיהן טוד כחבר הסנאט של אוהיו. במערכות הבחירות למשרת מושל אוהיו של 1844 ו-1846 הוא התמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית על בסיס מצע חזק של התנגדות לבנק הלאומי, אך נוצח. ב-1847 הוא מונה על ידי הנשיא ג'יימס פולק כשגריר ארצות הברית בברזיל, תפקיד בו הוא שימש עד 1851. בוועידת המפלגה הארצית של המפלגה הדמוקרטית של 1860 שהתקיימה בבולטימור הוא שימש כנשיא הוועידה לאחר התפטרותו של כיילב קאשינג מתפקיד זה.
אף על פי שקודם לכן הוא היה דמוקרט אדוק, הצטרף טוד לברית התמיכה באיחוד שבין המפלגה הרפובליקנית לבין סיעת תומכי המלחמה במפלגה הדמוקרטית בפרוץ מלחמת האזרחים. ב-5 בספטמבר 1861 נפגשו הרפובליקנים והדמוקרטים בקולומבוס כדי להקים את מפלגת האיחוד הלאומי. המפלגה החדשה הסירה את תמיכתה במושל אוהיו, הרפובליקני ויליאם דניסון, והעבירה אותה לטוד, מהלך שנועד לחזק את הסולידריות בין שתי הסיעות.
בינתיים, הדמוקרטים תומכי המלחמה שלא הצטרפו למפלגת האיחוד הלאומי הציגו את מועמדותו של יו ג'ווט, שקרא לפיוס עם הדרום, אך לא נקט בעמדה אנטי-מלחמתית. בבחירות הכלליות ניצח טוד לאחר שזכה ב-206,997 קולות מול 151,774 הקולות שהצביעו לג'ווט, תוצאה שהעידה על כך שמפלגת האיחוד הלאומי חדרה לליבותיהם של המצביעים הדמוקרטים. טוד כיהן כמושל תקופת כהונה אחת בשנים 1862–1864.
מושל אוהיו

כמושל התמודד טוד עם קשיים משמעותיים לעודד את הגיוס לצבא ושליחת כוחות לשדה המערכה, אך זכה בכינוי "ידיד החיילים". כפי שראה את הדברים ההיסטוריון ג'ורג' קנפר, טוד נאלץ בראשית כהונתו "להתמודד עם הרגשות העזים שלאחר קרב שילה", ניצחון שעלה בחייהם של 2,000 חללים בני אוהיו. חודשים ספורים לאחר מכן, כאשר כוחות צבא הקונפדרציה בפיקודו של תומאס ג'ונתן ג'קסון איימו על וושינגטון הבירה, עלה בידו של טוד להבטיח את גיוסם של 5,000 מתנדבים למשך שלושה חודשי שירות. עם זאת, הוא הצליח פחות במילוי המכסה שהוקצתה לאוהיו על ידי הממשל הפדרלי של 74,000 חיילים. באותה עת הוא קידם את הגיוס הפדרלי, וכתב למזכיר המלחמה אדווין סטנטון, "בזאת אוהיו תגיב לכל קריאה נוספת אליה, אך בלעדיה יהיה זה בלתי אפשרי להגדיל את המספרים באופן משמעותי". בין אלו שהשתתפו במאמצי המלחמה של אוהיו היה אחיינו של טוד, בריגדיר גנרל ג'יימס הוברט פורד, ששירת בזירה הטרנס-מיסיסיפית במלחמה.
המדינות יכלו לעשות שימוש בכספי המיסים שלהם כדי לממן את עבודת נציבות הבריאות של ארצות הברית (United States Sanitary Commission) כפי שעשתה אוהיו. תחת מנהיגותו של טוד, פעלה אוהיו במרץ. בעקבות השינוי הבלתי צפוי שחל לאחר קרב שילה באפריל 1862 שלחה אוהיו שלוש אוניות קיטור לזירת הקרב כבתי חולים צפים עמוסות ברופאים, אחיות וציוד רפואי. הצי המדינתי הורחב ל-11 אוניות בית-חולים. המדינה גם ארגנה 12 משרדים מקומיים בצמתי תחבורה מרכזיים ברחבי המערב התיכון לסייע לחיילי אוהיו בנסיעותיהם.
טוד התאמץ לשמור על ביטחונה של אוהיו במהלך המלחמה, וקרא למיליציה להגיב לפשיטה הרכובה של גנרל הקונפדרציה ג'ון האנט מורגן בין 12 עד 26 ביולי 1863, ולהתארגן לפיצוי תושבי אוהיו שרכושם הוחרם על ידי אנשיו של מורגן. הנזקים שספגו תושבי אוהיו הגיעו ל-576,225 דולר, בעוד שעלות החזקת המיליציה הגיעה בנוסף ליותר ממיליון דולר. באותה עת, כפי שציין ההיסטוריון ריצ'רד אבוט, טוד גם "נאבק עם דמוקרטים סרבנים, עורכי עיתונים פרועים, פורעים, ואגודות סודיות מוזרות". הוא נאלץ לקרוא לכוחות לשים קץ למהומות הגיוס במחוז הולמס, שנודעו כ"קרב פורט פיצל".
טוד המליץ על מעצר צבאי פדרלי של מנהיגי הדמוקרטים מתנגדי המלחמה כמו אדסון אולדס, שתבע אותו על חטיפה וגרם למעצרו של טוד, לפני שבית המשפט העליון של אוהיו הוציא צו הביאס קורפוס, ואת קלמנט וולנדיגהאם. ב-1862 השתתף טוד בוועידת מושלי המלחמה הנאמנים באלטונה שבפנסילבניה, שגיבתה מידית את הצהרת האמנציפציה של הנשיא לינקולן ואת מאמצי המלחמה של האיחוד. באותה עת, התנגד טוד לרעיון של שימוש בחיילים אפרו-אמריקאים במאמץ המלחמתי. כאשר מתנגד העבדות השחור ג'ון מרסר לנגסטון האיץ בו לגייס חיילים אפרו-אמריקאים לסייע למלא את מכסות הגיוס של המדינה, השיב טוד בחדות, באומרו, "האם ידוע לך, מר לנגסטון, שזוהי ממשלה לבנה, שהאנשים הלבנים יכולים לשמור ולהגן עליה?". על כל פנים, ב-1863 כבר גויסו שחורים ליחידות המתנדבים של אוהיו, ויותר מ-5,000 מהם שירתו ביחידות מדיניתיות ופדרליות.
המושל טוד סייע יותר והטריד אותי פחות בהשוואה לכל אחד מהמושלים האחרים.
שנותיו האחרונות

בבחירות למשרת המושל של 1863 לא עלה בידו של טוד לקבל שוב את מועמדותו מטעם מפלגת האיחוד, והוא הפסיד לדמוקרט תומך המלחמה, ג'ון ברף, שנהנה מתמיכה רחבה יותר בקרב תושבי אוהיו ותמך באופן פעיל יותר בקו של ביטול העבדות כפי שקרה בצפון. הנשיא לינקולן הציע אז לטוד להתמנות כמזכיר האוצר של ארצות הברית, באומרו לאחד מעוזריו, "הוא ידידי, וראשו מלא בשכל... הוא היה מושל טוב, ועשה הון באופן אישי". טוד, ביודעו שהוא לא בעל השקפות רדיקליות מספיק עבור הרפובליקנים בסנאט של ארצות הברית ושבריאותו התרופפה, דחה את ההצעה.
דייוויד טוד נפטר בינגסטאון כתוצאה משבץ מוחי ב-13 בנובמבר 1868, בגיל 63, והותיר אחריו את אלמנתו ושבעת ילדיו. הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר. בבחירות לנשיאות של אותה שנה הוא היה אמור להיות בחבר האלקטורים ולהצביע עבור יוליסס ס. גרנט, אך הוא נפטר טרם שהתכנס חבר האלקטורים והוחלף בגודווין וולני דורסי.
מאז מותו זכה טוד להכרה כמנהיג פוליטי יעיל שהוביל את מדינתו בתקופה קשה. כפי שכתב דלמר טרז'ר: "ממשלו התאפיין בפטריוטיות אינטנסיבית, מסירות לחובתו, יכולת מינהלית, ואנרגיה חסרת לאות. אוהיו הייתה בת מזל שדייוויד טוד היה אחד ממושליה בזמן המלחמה".
פסל בגודל מלא בדמותו של טוד הוצב באנדרטת החיילים והמלחים שקליבלנד.
הערות שוליים

1 2  Trester, Delmer J. "David Tod". Ohio Historical Society. Archived from the original on February 5, 2008.
↑  Knepper, George W. (1989). Ohio and Its People. Kent, OH: Kent State University Press, pp. 233–234.
↑  Gerber, David A. (1976). Black Ohio and the Color Line, 1860–1915. Urbana, IL: University of Illinois Press, pp. 33–34.
↑  Myron J. Smith, Jr., Civil War Biographies from the Western Waters: 956 Confederate and Union Naval and Military Personnel, Contractors, Politicians, Officials, Steamboat Pilots and Others, McFarland, 2015, p. 239.
↑  Cuyahoga County Soldiers' and Sailors' Monument Commission (Cleveland, Ohio) (1896). Brief historical sketch of the Cuyahoga County soldiers' and sailors' monument. Complete description of the memorial structure. Dedication programme. The Library of Congress. Cleveland, O., The Monument commissioners, p. 23.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 117790294X  ISNI: 0000 0000 5113 6822  LCCN: nr93044415  NARA: 10574672  SNAC: w6xk8s9n  VIAF: 29412105   WorldCat (עם VIAF): 29412105
גנאדי טרטקובסקי

| --- | --- |

 לידה:  17 בינואר 1970 (בן 55) מוסקבה, ברה"מ 
 שם לידה:  Геннадий Борисович Тартаковский 
 מדינה:  ארצות הברית, ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  מ-1988 
 מקום לימודים:  בית ספר מנצ'סטר לאומנות (1989)  מכללת קולומביה שיקגו  בית הספר התיכון ליין 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס וינזור מקיי (2006) 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
המעבדה של דקסטר. מסרט סטודנטים לסדרה מצליחה.
גנאדי בוריסוביץ' טרטקובסקי (ברוסית: Геннадий Борисович Тартаковский; באנגלית: Gennady Borisovich Tartakovsky; נולד ב-17 בינואר 1970) הוא אנימטור ובמאי יהודי. עבודתו מושפעת בעיקר מקומיקס אמריקאי ומאנימה.
טרטקובסקי נולד במוסקבה שבברית המועצות למשפחה יהודית. אביו בוריס עבד כרופא שיניים עבור משרדים ממשלתיים ועבור נבחרת ברית המועצות בהוקי קרח, ואמו, מרים, הייתה עוזרת מנהל בבית ספר. לפני שהיגרו לארצות הברית חיו באיטליה, ובהיותו בן 7 עברו לארצות הברית בשל גילויי אנטישמיות.
טרטקובסקי למד קולנוע בקולג' קולומביה בשיקגו, ובמכון האמנויות בקליפורניה.
קריירת האנימציה המוקדמת שלו הורכבה מעבודותיו בסדרות אנימציה שונות, כמו באטמן: איש העטלף והמבקר. מאוחר יותר, הוא התקבל לעבודת ציורי לוחות-עלילתיים (storyboards) בשביל תוכניתה של האנה-ברברה, שני כלבים טיפשים.
עבודות עיקריות

טרטקובסקי ידוע בעיקר בזכות יצירת, כתיבת ובימוי הסדרות המצוירות המעבדה של דקסטר וג'ק הסמוראי שזכו להצלחה רבה. המעבדה של דקסטר התפתחה מסרט סטודנטים הנשא את אותו השם, אשר הופק על ידו בזמן שהוא למד במכון האומניות בקליפורניה. בנוסף, הוא עזר להפיק את הסדרה בנות הפאוור פאף, בה ביים פרקים רבים, ושימש כמנהל האנימציה של גרסת הסרט. הוא גם ביים את מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים, סדרת טלוויזיה מצליחה ביקום מלחמת הכוכבים, המבוססת על עלילות מלחמת המשובטים.
בשנת 2019 עלתה לשידור סדרת האנימציה שיצר "Primal" עבור רצועת השידור הלילית "אדולט סווים" של הערוץ קַרטוּן נטוורק.
בשנת 2021 עבד על התסריט של הסרט "מפלצת של מלון: הפוך על הפוך" שביים דרק דריימון.
פיטר בראון

| --- | --- |

 לידה:  26 ביולי 1935 (בן 89) דבלין, מדינת אירלנד החופשית 
 מדינה:  אירלנד 
 השכלה:  בית ספר שרוסברי  ניו קולג' 
 מעסיק:  אוניברסיטת פרינסטון, רויאל הולוויי של אוניברסיטת לונדון, אוניברסיטת לונדון, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס 
 פרסים והוקרה:  פרס בלצן (2011)  פרס דן דוד (2015)  פרס היינקן להיסטוריה (1994)  עמיתי מקארתור (1982)  פרס אוסוניוס (1999)  פרס קלוגה (2008)  פרס ראלף וולדו אמרסון (1989)  עמית אקדמיית ימי הביניים של אמריקה (1988)  מלגת גוגנהיים  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 
פיטר רוברט למונט בראון (באנגלית: Peter Robert Lamont Brown; נולד ב-26 ביולי 1935) הוא פרופסור ומופקד על הקתדרה על-שם רולינס להיסטוריה באוניברסיטת פרינסטון. תרומותיו העיקריות הן בשדה מחקר שלהי העת העתיקה ובמיוחד, התרבות הדתית של אחריתה של האימפריה הרומית וראשית ימי הביניים באירופה.
קורות חייו

פיטר בראון נולד בדבלין, אירלנד, למשפחה פרוטסטנטית ממוצא אנגלי-אירי. הוא למד בבית ספר אראבון (aravon), בית ספר היסודי הוותיק ביותר באירלנד, ואחר-כך בבית ספר שרוסברי (Shrewsbury) בשרופשייר, בית ספר פרטי ידוע באנגליה. בשנים 1953–1956 למד היסטוריה מודרנית בניו קולג', שבאוניברסיטת אוקספורד. הוא זכה במלגת המרסוורת' במרטון קולג', אוקספורד ובמלגה לשבע שנים מאול סולס קולג', אוקספורד.
בתום לימודי התואר הראשון החל בראון, אולם לא סיים, לכתוב עבודת דוקטורט בהנחייתו של ארנלדו מומיליאנו (באותה עת פרופסור להיסטוריה עתיקה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון). הוא נבחר בידי אול סולס קולג' לעמית מחקר ב-1963 ולעמית מחקר בכיר ב-1970. הוא מונה למרצה להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת אוקספורד ב-1966 ולרידר (מקביל לפרופסור חבר) ב-1973. הוא נבחר לעמית באקדמיה הבריטית ב-1971. בראון עזב את אוקספורד על מנת לכהן כפרופסור להיסטוריה חדשה וכראש המחלקה להיסטוריה ברויאל הולווי קולג' (Royal Holloway) שבאוניברסיטת לונדון (1975-8), ולבסוף עזב את בריטניה משקיבל מינוי של פרופסור ללימודים קלאסיים והיסטוריה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1978-86) והחל משנת 1986 הוא מופקד על הקתדרה על שם פיליפ ובולה רולינס להיסטוריה באוניברסיטת פרינסטון. הוא נבחר לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1979 ולעמית בחברה הפילוסופית האמריקאית ב-1995. בעקבות פרסום ספריו הראשונים הוא זכה במענקי מחקר חשובים, בכללם עמית מקארתור ופרס לחוקרים במדעי הרוח מקרן אנדרו מלון ב-2001. הוא נשא את ההרצאה לזכרו של זיגמונד דנציגר באוניברסיטת שיקגו ב-1997. הוא נשא את הרצאת צ'ארלס הומר הסקינס ("חיים של מחקר") בפני המועצה האמריקאית לחברות מחקר (American Council of Learned Societies).‏
בראון זכה במספר רב של תוארי כבוד. מחוץ לארצות הברית זכה בדוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פריבור, שווייץ (1974), טריניטי קולג' (דבלין) (1990), אוניברסיטת פיזה (2001), אוניברסיטת קיימברידג' (2004), האוניברסיטה המרכז-אירופית בבודפשט (2005), אוניברסיטת אוקספורד (2006), קינגס קולג' לונדון (2008) והאוניברסיטה העברית בירושלים (2010). בארצות הברית קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת שיקגו (1978), אוניברסיטת וזליאן ( Wesleyan)‏ (1993), אוניברסיטת טוליין (Tulane)‏ (1994), אוניברסיטת קולומביה (2001),‏ אוניברסיטת הרווארד (2002), האוניברסיטה המתודיסטית הדרומית (Southern Methodist University) ‏(2004), אוניברסיטת ייל (2006), אוניברסיטת נוטרדאם (2008) ואמהרסט קולג' (2009). הוא חבר של כבוד ברויאל הולווי קולג', באוניברסיטת לונדון ובניו קולג', אוקספורד. הוא גם חתן פרס היינקן להיסטוריה מטעם האקדמיה ההולנדית לאמנויות ולמדעים (1994), פרס אוסונסיוס (Ausonius) להיסטוריה עתיקה מאוניברסיטת טריר (1999) ופרס Premio Anaxilao מטעם עיריית רג'ו די קלבריה (1999). ב-2008 זכה ביחד עם ההיסטוריון ההודי רומילה ת'אפר בפרס קלוג על מפעל חיים בחקר מדעי הרוח. הוא חבר מן החוץ באקדמיה ההולנדית לאמנויות ולמדעים, באקדמיה המלכותית בברצלונה, עמית של כבוד באגודה האיטלקית לחקר הקדושה, הכתות וההגיוגרפיה, וחבר של כבוד באקדמיה האירית המלכותית. הוא אביר מסדר האמנויות והספרות בצרפת.
עבודתו

בראון, שקורא לפחות חמש עשרה שפות, קנה לעצמו מעמד בהיותו בן 32 כשכתב את הביוגרפיה של אוגוסטינוס, מאז אותה עת הוציא תחת ידו יבול רב של ספרים ומאמרים רבים וכעת בראון הוא מחשובי ההיסטוריונים של שלהי העת העתיקה. בראון סייע להגברת הפופולריות של שלהי העת העתיקה, ולדמות "האיש הקדוש" ולמחקר הכתות והקדושים.
בספרו The World of Late Antiquity ‏(1971), הוא הציע פרשנות חדשה לתקופה שבין המאה השלישית למאה השמינית לספירה. הפרשנות המסורתית לתקופה זו החזיקה ברעיון של ניוון שמתרחש מאז 'עידן הזהב', התרבויות הקלאסיות, בעקבות עבודתו המפורסמת של אדוארד גיבון "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית" (1779). בראון הציע בניגוד לכך להתבונן על התקופה הזו במונחים חיוביים, בטענו ששלהי העת העתיקה הייתה תקופה של חדשנות תרבותית עצומה.
בראשית עבודתו המחקרית בראון הושפע מאסכולת האנאל ובמיוחד מפרנאן ברודל. בעקבות אסכולה זו, ניתח בראון את התופעה התרבותית והדתית כחלק משינוי היסטורי רחב יותר. ניתן לראות את השפעתה של אסכולת האנאל על עבודתו של בראון בהסתמכותו על אנתרופולוגיה וסוציולוגיה ככלים פרשניים בפעולת הניתוח ההיסטורי. במיוחד הושפע בראון מהאנתרופולוגיה האנגלו-אמריקאית המודרנית.
מחקרו הוקדש בעיקר לתמורה הדתית בעולם הרומי המאוחר. תרומתו הראשונית המפורסמת ביותר בשטח זה נוגעת לדמותו של 'האיש הקדוש'. לפי בראון, הסגפן הנוצרי הכריזמטי (האיש הקדוש) היה בולט בעיקר בשלהי האימפריה הרומית ובראשית העולם הביזנטי כמתווך בין הקהילות המקומיות לאלוהים. הקשר ביטא את חשיבותה של הפטרונות במערכת החברתית הרומית, שאת מקומה תפשה הסגפנות הנוצרית. אולם החשוב ביותר, טוען בראון, עלייתו של האדם הקדוש הייתה תוצאת השינוי הדתי העמוק יותר שהשפיע לא רק על הנצרות, אלא גם על הדתות בשלהי העת העתיקה - כלומר, הצורך בגישה אישית יותר לאלוהים.
דעותיו השתנו מעט בשנות השמונים. במאמרים חדשים בראון כותב שצריך לכתוב מחדש את עבודתו המוקדמת, שניתחה רבים מההיבטים הדתיים של המחקר. בעבודתו המאוחרת הוא מבטא הערכה עמוקה יותר בייחוד לרבדים הנוצריים של שטח מחקרו. ספרו The Body and Society ‏(1988) מציע גישה חדשה למחקר הפרקטיקות של ראשית הנצרות, והיא מושפעת מגישתם של פייר אדו ומתולדות המיניות של מישל פוקו.
בשנת 1999 הוא פרסם Late Antiquity: A Guide to the Postclassical World שערך יחד עם אולג גרבר וגלן בואורוק.
מחקרו העכשווי מתמקד בעושר ועוני בשלהי העת העתיקה, במיוחד אצל סופרים נוצריים.
ביבליוגרפיה נבחרת

Augustine of Hippo: A Biography (1967/2000) – ISBN 0-520-22757-3
"The Rise and Function of the Holy Man in Late Antiquity", The Journal of Roman Studies, 61 (1971): 80-101.
The World of Late Antiquity: AD 150–750 (1971/1989) – ISBN 0-393-95803-5
The Making of Late Antiquity (1978) – ISBN 0-674-54321-1
The Cult of the Saints: Its Rise and Function in Latin Christianity (1981) – ISBN 0-226-07622-9
Society & the Holy in Late Antiquity (1982) – ISBN 978-0-520-06800-1
"Late Antiquity" ([1985] 1987) in Paul Veyne, ed. A History of Private Life: 1. From Pagan Rome to Byzantium.
The Body and Society: Men, Women, and Sexual Renunciation in Early Christianity (1988) – ISBN 0-231-06101-3
Power and Persuasion: Towards a Christian Empire (1992)
Authority and the Sacred: Aspects of the Christianisation of the Roman world (1995) – ISBN 0-521-49904-6
The Rise of Western Christendom (1996/2003) – ISBN 0-631-22138-7
Chapters 21 & 22 in The Cambridge Ancient History, Volume XIII, The Late Empire, A.D. 337–425 (1998) – ISBN 0-521-30200-5
Poverty and Leadership in the Later Roman Empire (2002)
"A Life of Learning" (ACLS, 2003) online edition, autobiographical
לקריאה נוספת

Bound to Please by Michael Dirda, p. 22-25, W.W, Norton, 2005
הערות שוליים

↑  See Who's Who, "Brown, Peter Robert Lamont".
↑  See Who's Who, "Brown, Peter Robert Lamont".
↑  פיטר בראון, "חיים של מחקר", הרצאת צ'ארלס הומר הסקינס
↑  "ההיסטוריון פיטר בראון נבחר לחלוק את פרס קלוג בן המיליון דולר", אתר אוניברסיטת פרינסטון
↑  "ההיסטוריונים פיטר בראון ורומילה תאפאר זכו בפרס קלוג בסך מיליון דולר לחקר מדעי הרוח לשנת 2008 "חדשות מספריית הקונגרס", 8 בדצמבר 2008
↑  ראו את אסופת המאמרים (בכללם של בראון עצמו) ב-(Symbolae Osloenses 72 (1997.
↑  לשם דוגמה, Peter Brown, Authority and the Sacred: Aspects of the Christianisation of the Roman World (Cambridge, 1995), chapter 3, הוא מביא הערכה מחודשת לתפקידו של האיש הקדוש ששונה במידה רבה מהערכתו הקודמת "The Rise and Function of the Holy Man in Late Antiquity", Journal of Roman Studies 61 (1971).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506108605171  PLWABN: 9810625136005606  BIBSYS: 96012875  BNE: XX1153885  BnF: cb120245277 (data)  CANTIC: a1122695x  CiNii: DA02047071  GND: 123978696  ICCU: CFIV000869  ISNI: 0000 0001 2099 7985  LCCN: n80020492  LNB: 000053747  NDL: 00892820  NKC: jn20010309116  NLA: 35022818  NLG: 84661  NLK: KAC199603681  NSK: 000320454  NTA: 068650299  RERO: 02-A000023285  SELIBR: 342242  SUDOC: 028403487  Trove: 796823  VcBA: 495/20580  VIAF: 287337162   WorldCat (עם VIAF): 287337162
רוי גלאובר

| --- | --- |

 לידה:  1 בספטמבר 1925 ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  26 בדצמבר 2018 (בגיל 93) ניוטון, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פיזיקה, פיזיקה תאורטית 
 מקום קבורה:  בית הקברות קנסיקו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  תיכון ברונקס למדעים 
 מנחה לדוקטורט:  ג'וליאן שווינגר 
 מוסדות:  אוניברסיטת ליידן (22 בינואר 1974–14 ביולי 1974)  אוניברסיטת אריזונה  אוניברסיטת הרווארד 
 תלמידי דוקטורט:  דניאל קלייטמן, ליאו קדנוף, דן וולס, Michej Lewenstein, Kevin E. Cahill, Victor Franco 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים  פרס הומבולדט  מדליית הזהב של מועצת המחקר הלאומית של ספרד (22 באפריל 2008)  חבר זר של החברה המלכותית (15 במאי 1997)  פרס דני היינמן לפיזיקה מתמטית (1996)  עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית  עמית כבוד של החברה המלכותית טה אפראנגי  עמית אלכסנדר פון הומבולדט  פרס נובל לפיזיקה (2005)  מדליית אלברט מייקלסון (1985)  פרס מקס בורן (1985) 
 
רוי ג'יי גלאובר (באנגלית: Roy Jay Glauber,‏ 1 בספטמבר 1925 - 26 בדצמבר 2018) היה פיזיקאי יהודי אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 2005 (יחד עם ג'ון הול ותאודור הנש, שזכו במחצית השנייה של הפרס).
קורות חיים

גלאובר נולד בניו יורק ב-1925, למשפחה יהודית. הוריו נישאו שנה אחת קודם לכן. אביו היה סוכן מכירות, שהישעה את נסיעותיו בעיירות המערב התיכון של ארצות הברית של שנות העשרים, לרגל נישואיו ועד שבנו הגיע לגיל שנתיים. בתקופה זו גם סיימה האם את לימודיה להוראה, אף כי להתחיל ללמד בפועל היא לא הספיקה. ב-1927 חזרה המשפחה, לרבות גלאובר בן השנתיים, להיטלטל בדרכים. המשפחה המשיכה לנדוד גם עם תחילת "השפל הגדול", אולם הולדתה של אחות לגלאובר, ב-1931, גרמה להם לחזור לניו-יורק. המשפחה המורחבת השתקעה תחילה בבית אמו של האב, במנהטן, ומשם הם עברו כעבור שנה לדירה ששכרו בקווינס. אחר כך גרו ברובע הברונקס ובהמשך חזרו למנהטן. כלומר, הנדודים המשיכו גם בתוך ניו-יורק וגלאובר עבר בתים שוב ושוב והחליף בתי ספר בזה אחר זה.
בילדותו ביקש גלאובר, בהשפעת אמו ובהשראת דודו, להיות אמן - צייר או פסל. באותה תקופה הוא היה תלמיד ממוצע לחלוטין בבתי הספר היסודיים השונים בהם למד ולעיתים אף נכשל בלימודיו, אולם קירות כיתותיו השונות ואף עמוד השער של ביטאון אחד מבתי הספר שלו, היו מקושטים בציוריו.
קורות חיים > מאמנות למדעים

התעניינותו עברה מאמנות למדע, בגיל 12, בתקופה בה השתקעה המשפחה לתקופה ארוכה יותר, במנהטן. במשך כמעט שנה בנה גלאובר הצעיר, בכוחות עצמו ובעזרת עשרת הדולרים שהיו כל חסכונותיו באותה עת, טלסקופ משל עצמו ובנובמבר 1938 זכה לראות ליקוי ירח בעזרת טלסקופ זה.
בספטמבר 1938 נרשם גלאובר לבית ספר תיכון חדש, שנפתח בברונקס, ושהתמקד בהוראת המדעים. הלימודים כאן איפשרו לו לקבע את אהבתו למדעים ובעיקר לאופטיקה. כעבור שנה הוא כבר זכה בשני הפרסים הראשונים שלו בגין ספקטרוסקופ מעשה ידיו, שאף הוצג לציבור בתערוכה המדעית העולמית של העיר ניו יורק, במשך שנתיים (1939–1940). הוא גם "הוקפץ" בלימודיו שתי כיתות, כך שסיים את בית הספר התיכון בגיל 16 בלבד.
קורות חיים > אוניברסיטת הרווארד ופרויקט מנהטן

בסתיו 1941 קיבל גלאובר מלגה והחל ללמוד לתואר ראשון בפיזיקה, באוניברסיטת הרווארד. הוא לא סיים לימודים אלה כפי שתכנן, משום שבגיל 18 גויס לצבא ארצות הברית, שכבר היה בעיצומה של מלחמת העולם השנייה מזה כשנתיים. 'שדה הקרב' אליו הוא נשלח היה פרויקט מנהטן, במסגרתו פותחה פצצת האטום לראשונה. גלאובר השתתף בפרויקט ובכך היה לאחד המדענים הצעירים ביותר בו.
מיד עם תום המלחמה הוא חזר להרווארד, השלים ב-1946 את התואר הראשון בפיזיקה וב-1949 קיבל את הדוקטורט. התיזה של גלאובר עסקה בתורת הקוונטים, התחום בו יעסוק המחקר שלו מכאן ולהבא ובו הוא יקבל לימים את פרס נובל.
גלאובר עשה את לימודי הפוסט דוקטורט שלו באוניברסיטת פרינסטון, אצל רוברט אופנהיימר, שזכר אותו עוד מתקופת פרויקט מנהטן. הוא לימד אחר כך במשך שנתיים בקלטק ובסתיו 1952 חזר ללמד ולחקור באוניברסיטת הרווארד, בה גם המשיך להתקדם בדרגות ההוראה האקדמיות בשנים שלאחר מכן.
הוא נישא ב-1960 לסינתיה ריץ' ונולדו להם שני ילדים (1963, 1970). סמוך ללידת הבת, הפכה אשתו של גלאובר לפמיניסטית, ולאחר גירושיהם הוא גידל לבדו את שני הילדים.
פרס נובל

גלאובר פרסם את התאוריה שלו, בגינה זכה כעבור יותר מארבעים שנה בפרס נובל לפיזיקה, כבר ב-1963. עד אז, מדענים ביטלו את הרעיון שתאוריית הקוונטים, שפותחה לתיאור התנהגותם של חלקיקים, עשויה לסייע גם להבין כיצד מתנהג האור. הם השתמשו לצרכים אלה בתאוריות פיזיקליות שנולדו עוד במאה ה-19. גלאובר היה זה שהראה כי ניתן להבין סוגי אור מסוימים, דוגמת לייזר, בגישות קוונטיות, המתארות את האור כחבילות אנרגיה בדידות, במקום רצף של גלים.
חברי ועדת פרס נובל העניקו את הפרס לגלאובר בזכות חישובים שערך, "שהניחו את היסודות לאופטיקה קוונטית", והם "הבסיס להבנה המודרנית של התנהגות האור".
שותפיו של גלאובר לפרס הם הול והנש, אשר זכו במחצית השנייה של הפרס. השניים גילו כיצד ניתן באמצעות תאוריה זו לשפר את רמת הדיוק של מכשירים שונים, כמו מערכות ניווט.
גלאובר נפטר ב-26 בדצמבר 2018.
מאמרים נבחרים

R.J. Glauber and M. Lewenstein, "Quantum optics of dielectric media," Phys. Rev. A 43: 467 (1991).
R.J. Glauber, "The quantum mechanics of trapped wave packets," in Laser Manipulation of Atoms and Ions, Proceedings of the International School of Physics "Enrico Fermi" Course 118, 1991, ed. A. Arimondo, et al. (North Holland, Amsterdam 1992), p. 643.
R.J. Glauber, "Some reflections of coherence and ion trapping," in Coherent States: Past, Present, and Future, ed. D. H. Feng et al. (World Scientific, Singapore 1994), p. 193.
G. Schrade, V. Man'ko, W. Schleich, and R. Glauber, "Wigner functions in the Paul trap." Quantum and Semiclassical Optics 7, 307 (1995).
L. You, M. Lewensterin, R. Glauber, and J. Cooper, "Quantum field theory of atoms interacting with photons III." Phys. Rev. A 53, 329 (1996).
ספריו

R. J. Glauber, Quantum Optics (1969)
R. J. Glauber, Quantum Theory of Optical Coherence. Selected Papers and Lectures, Wiley-VCH, Weinheim 2007. (A collection of reprints of Glauber's most important papers from 1963 to 1999, selected by the author.)
ראו גם

מכניקת הקוונטים
האקדמיה המלכותית השוודית למדעים
סמל סוריה

| --- | --- |

 גרסאות
 
 הגרסה המזוהבת של הסמל
 
 הגרסה הכסופה של הסמל
 פרטים
 המחזיק בסמל:  סוריה 
 תאריך אימוץ:  2024 
 
סמל סוריה (בערבית: شعار سوريا) מכיל את הנץ הסורי, או "נץ קורייש", בצבע זהב אשר במרכזו מגן לבן בעל היקף ירוק, ושלושה כוכבים אדומים במאונך. לרגלי הנץ עלים זהובים, ומגילה עליה כתוב הרפובליקה הסורית.