היסטוריה של חוף השנהב
תחילת ההשפעה האירופאית

יבשת אפריקה, הממוקמת בין אירופה למוצרי המותרות של המזרח הרחוק הפכה במהירות למטרתם של מגלי הארצות ממוצא אירופי החל מהמאה ה-15, כאשר הראשונים מביניהם היו פורטוגזים. מדינות אירופאיות נוספות הצטרפו ונוצרו יחסי מסחר עם מקומיים באזורי חוף רבים. תחילה, כלל המסחר מוצרים כגון זהב, שנהב ופלפל, אך הקמתן של מושבות אירופאיות ביבשת אמריקה במאה ה-16 יצרה ביקוש גובר לעבדים, אשר הובילה לחטיפתם ושעבודם של תושבים מאזורי החוף במערב אפריקה.
מנהיגים אפריקאים באזורי החוף חתמו על חוזים עם המדינות האירופאיות וסיפקו להם סחורות ועבדים מאזוריה הפנימיים של היבשת. בסוף המאה ה-15 גרמה ההתפתחות ביחסי המסחר להתחזקות ההשפעה האירופית שהתפשטה גם צפונית לאזורי החוף.
בדומה לשאר אזורי החוף במערב אפריקה, הייתה גם חוף השנהב נתונה להשפעות אלה, אך חסרונם של מקומות מוגנים לעגינת אוניות מנעו מהאירופאים להקים נקודות מסחר קבועות בשטחה. משום כך, המסחר באמצעות אוניות לא היה סדיר ושימש בתפקיד שולי בחדירת האירופאים לחוף השנהב שהסתיימה לבסוף בכיבושה. למסחר בעבדים, במיוחד, הייתה השפעה מועטה על התושבים המקומיים. המסחר הרווחי בשנהב, אשר נתן למדינה את שמה, התפתח במהלך המאה ה-17, אך הביא לירידה דרסטית במספר הפילים וכתוצאה מכך כמעט דעך בתחילת המאה ה-18.
המסע הצרפתי המתועד המוקדם ביותר למערב אפריקה התרחש בשנת 1483 והיישוב הצרפתי הראשון באזור, סן-לואי, הוקם בשטח סנגל של ימינו באמצע המאה ה-16, כאשר באותה תקופה מסרה הולנד לצרפת את האי גורה. מיסיון צרפתי הוקם ב-1687 באסיני (Assinie), סמוך לגבול עם חוף הזהב, והפך לנקודת היישוב האירופאית הקבועה הראשונה באזור, אך נעזב לאחר מספר שנים ורק באמצע המאה ה-19 הצליחו הצרפתים להיאחז בקביעות בחוף השנהב. באותו הזמן, כבר היו לצרפתים יישובים בשפך נהר סנגל ובמקומות נוספים לאורך חוף מערב אפריקה הכוללים בימינו את סנגל, גמביה וגינאה, כאשר לבריטים היו מאחזים קבועים משלהם באותו אזור וכן נוספים במפרץ גינאה, מזרחית לחוף השנהב.
במאה ה-18 פלשו לחוף השנהב שתי קבוצות שהשתייכו לאקאן - האגני, אשר התיישבו בדרום מזרח, והבאולה אשר התיישבו במרכז. בשנים 1842–1843 חתם האדמירל לואי אדואר בואט-וילומז על הסכם עם מלכי אזור גראן-בסאם ואסיני, אשר הכניס את תחומי שליטתם תחת פרוטקטורט צרפתי. חוקרים, מיסיונרים, חברות מסחריות וחיילים הרחיבו בהדרגה את השטח בשליטת צרפת מאזור הלגונות שבחוף אל פנים הארץ. ההסכמים שחתמה צרפת עם המנהיגים המקומיים אפשר להשליט את ריבונותה באזורים בהם הקימה מאחזים וזכתה בזכויות מסחריות בתמורה לעמלה אשר שולמה על השימוש בשטח. הסדר זה לא היה לרוחה של צרפת משום שהמסחר היה מוגבל בהיקפו ולעיתים קרובות צצו אי הבנות לגבי סעיפי ההסכמים. אף על פי כן שמרה הממשלה הצרפתית על ההסכמים בתקווה שהיקף המסחר יורחב. בנוסף הייתה צרפת מעוניינת להמשיך ולקיים נוכחות רבת היקף ככל האפשר כדי למנוע את ההשפעה הבריטית הגוברת באזור מפרץ גינאה.
תבוסת צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה, וכתוצאה מכך איבוד מחוז אלזס-לורן לגרמניה, גרמה לממשלת צרפת לנטוש את שאיפותיה הקולוניאליות ולהחזיר את חילות המצב שלה ממאחזיה ומתחנות המסחר במערב אפריקה, והותירה אותם בניהולם של סוחרים צרפתים שעזבו את צרפת והתגוררו באזור בקביעות. ב-1884 נערכה ועידת ברלין, שמטרתה העיקרית הייתה להצדיק את המירוץ לאפריקה בין מדינות אירופה. אוטו פון ביסמרק היה מעוניין בהגדלת חלקה של גרמניה באפריקה והעריך שהדבר יתאפשר באמצעות עידוד תחרות בין בריטניה לצרפת. במסגרת סיכומי הוועידה ב-1885 הוחלט כי רק החזקה בפועל של החוף האפריקני תוכר על ידי המדינות המתחרות כשטח השייך למדינה הטוענת לבעלות עליו. הסכם נוסף מ-1890 הרחיב את ההגדרה גם לפנים היבשת והגביר את התחרות על שטח בין המדינות, בעיקר מצד בלגיה, פורטוגל, בריטניה וצרפת.