stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1960
בחירות כלליות > נושאים במסע הבחירות

דבר שפגע בקנדי במהלך מסע הבחירות שלו הייתה הדעה הקדומה נגד קתולים. כמה פרוטסטנטים, בעיקר בדרום, האמינו שאם קנדי יבחר לנשיאות, הוא יקבל פקודות מהאפיפיור ברומא. האוונגליסטים טענו שהכנסייה הקתולית דורשת את הנאמנות הראשונה מכל חבר בה וטוענת שהדת מנצחת את המדינה. כדי למנוע חשש בקרב מצביעים, טען קנדי כי "אני לא המועמד הקתולי לנשיאות, אני המועמד הדמוקרטי לנשיאות שהוא במקרה קתולי. אני לא מדבר בשם הכנסייה שלי בענייני ציבור - והכנסייה שלי לא מדברת בשמי". הוא הבטיח לכבד את הפרדת הדת מהמדינה ואמר שלא ייתן לבעלי תפקידים קתולים להכתיב לו את המדיניות. קנדי גם שאל האם רבע מהאמריקנים הם אזרחים מדרגה שנייה רק בגלל שהם קתולים. בנוסף ביקר את ההתמקדות בנושא במקום בנושאי חוץ. קנדי היה הקתולי הראשון שנבחר לנשיאות, אף על פי שיש האומרים שהוא עדיין איבד כמה קולות פרוטסטנטים בגלל הקתוליות שלו.
מסע הבחירות של קנדי זכה ליתרון כשהכומר מרטין לותר קינג הבן, מנהיג המאבק לזכויות האזרח, נעצר בג'ורג'יה בצעדה למען זכויות האזרח. ניקסון סירב להתערב בעניין, אולם קנדי לחץ על הרשויות המקומיות לשחרר את קינג מהכלא, וגם התקשר לאשתו ואביו של קינג. כתוצאה מכך, החליט קינג לתמוך בקנדי, שנהיה פופולרי בקרב הקהילה האפרו-אמריקאית. גם מכתב למושל ג'ורג'יה בנושא העלה את קרנו של קנדי בקרב השחורים. צוות מסע הבחירות של קנדי השווה בין חוסר התגובה של ניקסון לבין תגובתו של קנדי. ביום הבחירות, קיבל קנדי יתרון גדול בקרב האוכלוסייה השחורה, וזה עזר לו לנצח במדינות כמו ניו ג'רזי, קרוליינה הדרומית, אילנוי ומיזורי. קנדי השיג יותר תמיכה משחורים מאשר סטיבנסון ב-1956, ונושא זכויות האזרח היה פחות שנוי במחלוקת בקרב הלבנים.
נושא חשוב במערכת הבחירות היה המתח במלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות. ב-1957, שיגרו הסובייטים את ספוטניק, הלוויין הראשון. האמריקנים חששו מנחיתות טכנולוגית מול המדינות הקומוניסטיות במדע ובטכנולוגיה. בקובה, המשטר המהפכני של פידל סטרו הפך לבעל ברית קרוב של הסובייטים בשנות השישים, והצית חשש ממעורבות קומוניסטית בחצי הכדור המערבי. הסקרים חשפו שיותר מחצי מהציבור האמריקני חשב שמלחמה מול ברית המועצות היא בלתי נמנעת.
קנדי ניצל את המתח במלחמה הקרה ותקף את פער הטילים, לכאורה, בין ארצות הברית וברית המועצות. הוא טען שהסובייטים פיתחו יתרון גדול במספר הטילים הגרעיניים והציע חקירה דו מפלגתית בנושא ההובלה הטכנולוגית של ברית המועצות. ב-18 באוקטובר נאם וטען שקצינים בכירים ביקרו את מדיניותו של אייזנהאואר בנושאי תקציב הביטחון.
שני המועמדים גם דיברו על כלכלה ועל דרכים להעלות את הצמיחה הכלכלית של שנות החמישים כדי להביא את השגשוג לכולם (במיוחד למיעוטים). כמה היסטוריונים ביקרו את ניקסון, שסירב להתייחס למצב הכלכלי הטוב במהלך תקופתו של אייזנהאואר ולא ניצל את הפופולריות הגבוהה של אייזנהאואר (60-65% באותה התקופה). במהלך השבועיים האחרונים, רוב הפרשנים והסקרים חזו ניצחון קטן לקנדי. אך עשרה ימים לפני הבחירות, ערך אייזנהאואר מסע בחירות לניקסון. התמיכה של אייזנהאואר חיזקה את ניקסון. ניקסון גם ביקר את קנדי על טענתו שהאיים לחופה של סין הקומוניסטית שהיו מעוזים של הלאומנים מטאיוואן לא היו זכאים להגנה אמריקנית שארצות הברית סיפקה לסין הלאומנית. ניקסון טען שקנדי מפגין חולשה מול הקומוניזם, וביום הבחירות הסקרים הצביעו על תיקו.
בחירות כלליות > תוצאות

הבחירות נערכו ב-8 בנובמבר והיו מהמפורסמות והמותחות ביותר בהיסטוריה האמריקנית. ניקסון צפה במשדרי הבחירות בחדר מלונו בלוס אנג'לס, ואילו קנדי צפה מביתו במסצ'וסטס. תחילה הגיעו התוצאות מן הערים הגדולות בצפון ובמערב התיכון כגון בוסטון, ניו יורק סיטי, פילדלפיה, פיטסבורג, דטרויט ושיקגו, וקנדי הוביל מבחינת קולות ואלקטורים. אך אז הגיעו התוצאות מאזורים כפריים ומערי הפרוורים, מהרי הרוקי וממדינות החוף הפסיפי, וניקסון הדביק את הפער.
לפני חצות, עיתון הניו יורק טיימס הוציא כותרת שבה הוא אומר שקנדי נבחר לנשיאות, כשראשיו מקווים להימנע מהמבוכה שנגרמה לשיקגו טריביון 12 שנים קודם לכן, כשהכריזו על תומאס דיואי בתור זוכה הבחירות במקום הארי טרומן.
ניקסון נאם ב-3 לפנות בוקר ורמז שאולי קנדי ניצח. הכתבים היו מבולבלים ולא הבינו אם היה מדובר בנאום תבוסה. רק באחר הצהריים של יום רביעי, 9 בנובמבר, התברר שקנדי ניצח וניקסון הודה בתבוסתו.
הבחירות היו צמודות מאוד: בקליפורניה, מדינתו של ניקסון, נראה היה שקנדי ניצח בהפרש של 37,000 קולות, אך בסוף התברר שניקסון ניצח בהפרש של 36,000 קולות. בהוואי, נראה היה שניקסון ניצח, אולם קנדי זכה במדינה בהפרש צמוד במיוחד של 115 קולות.
באחוז הקולות, ניצח קנדי את ניקסון בפחות משתי עשיריות האחוז (0.17%)- ההפרש הכי קטן במאה ה-20. בחבר האלקטורים, זכה קנדי לניצחון גדול יותר, כשהוא זוכה ל-303 קולות לעומת 219 של ניקסון. (269 קולות היו דרושים לניצחון בבחירות) חמישה עשר אלקטורים - שמונה ממיסיסיפי, שישה מאלבמה ואחד מאוקלהומה, הצביעו להארי בירד, דמוקרט שמרן מווירג'יניה. קנדי זכה בשתים עשרה מדינות בהפרש של פחות מ-3 אחוזים, וניקסון זכה בשש באותו הפרש. קנדי הפסיד רק בשלוש מדינות באזור הצפון-מזרחי המאוכלס של המדינה, וגם זכה במדינות גדולות כמו מישיגן, אילינוי ומיזורי במערב התיכון. בעזרת לינדון ג'ונסון, הוא זכה גם ברוב הדרום, כולל במדינות גדולות כקרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה וטקסס. ניקסון הפסיד רק בשלוש מדינות מערביות (כשהוא זוכה בקליפורניה), וניצח במדינות החקלאיות, כשהגדולה מביניהן היא אוהיו.
מומחים אמרו כי קנדי זכה ביותר קולות בגלל הקתוליות שלו מאשר הפסיד, כשהקתולים הצפוניים עברו אליו בגלל התקפות על דתו. ניקסון איבד 28% ממצביעי אייזנהאואר וקנדי איבד רק 15% ממצביעי סטיבנסון. כלומר, הדמוקרטים שמרו יותר טוב על המצביעים שלהם מ-1956.
קנדי טען שראה את האתגרים שלפניו ושהוא זקוק לתמיכת המדינה כדי לעבור אותם. בנאומו טען שארבע השנים הבאות יהיו קשות ומאתגרות, ודרש מאמץ לאומי רחב כדי להעביר את המדינה בשנות השישים. בנוסף נשבע לשרת את ערכי המדינה.
קנדי היה המועמד האחרון שזכה בנשיאות בלי לזכות באוהיו עד 2020 (ג'ו ביידן זכה בנשיאות למרות שהפסיד באוהיו), והיה המועמד היחיד שלא היה נשיא באותה תקופה שעשה כך במאה ה-20. הוא גם אחד משלושת הדמוקרטים היחידים שזכו בנשיאות מבלי לזכות בפלורידה: השני היה ביל קלינטון, שהפסיד בפלורידה ב-1992 וזכה בה ב-1996, השלישי היה ג'ו ביידן, שהפסיד בפלורידה ב-2020. קנדי גם היה המועמד המנצח הראשון מאז 1912 שלא ניצח בקליפורניה. מאז, ג'ימי קרטר, ג'ורג' בוש ודונלד טראמפ ניצחו בבחירות מבלי לקחת את האלקטורים של קליפורניה.
בחירות כלליות > מחלוקות

רפובליקנים רבים האמינו שקנדי זכה בבחירות רק בזכות הונאת קולות, במיוחד בטקסס של ג'ונסון ובאילינוי. שתי מדינות אלו היו חשובות כיוון שאם ניקסון היה זוכה בהן, הוא היה הנשיא והיה משיג 270 אלקטורים, אחד יותר מהדרוש. סנאטורים כגולדווטר טענו שהיה זיוף במערכת הבחירות ושניקסון זכה ביותר קולות. אף על פי שניקסון אמר כי לא יערער על תוצאות הבחירות, תומכיו ערערו עליהן. הם לא הצליחו לשנות את ספירת הקולות באחת עשרה מדינות. עיתונאים טענו שמאפיונרים סייעו לניצחונו של קנדי באילינוי.
בטקסס, ניצח קנדי בהפרש של שני אחוזים, או 46,000 קולות. הרפובליקנים האשימו את ג'ונסון בגנבת קולות, לעומת הדמוקרטים שטענו שההפרש גדול מכדי להיות זיוף. מועצת הבחירות של טקסס, שכללה רק דמוקרטים, אישרה את התוצאות.
גם ניצחון של ניקסון באילינוי לא היה מאפשר לו להפוך למנצח, שכן קנדי עדיין היה מוביל עליו בשלושים אלקטורים. כחודש לאחר מערכת הבחירות, הפסיקו הרפובליקנים לדרוש ספירה חוזרת באילינוי.
צוות הבחירות של ניקסון ביקש ממנו לדרוש ספירה מחדש באזורים קתוליים. למרות סירובו של ניקסון, הרפובליקנים ניסו לערער על התוצאות אך הערעור לא השפיע, חוץ ממתן האלקטורים של הוואי לניקסון.
קנדי זכה באילינוי בהפרש של פחות מ-9,000 קולות מתוך 4.75 מיליון, הפרש של 0.2%. אולם ניקסון זכה ב-92 מחוזות מתוך 101, כשקנדי הצליח להשיג רוב בזכות תמיכה בשיקגו. עיתונאים קראו לחקירה של הבחירות בשיקגו. תובע מיוחד שהוסמך לנושא האשים 650 איש, שלא הורשעו. שלושה עובדי בחירות הורשעו בהונאת בחירות ב-1962 וישבו לזמן קצר בכלא. בנוסף נטען שמתים רבים "הצביעו" בשיקגו, ו-56 אנשים מבית אחד. בנוסף התגלו הונאות בחירות רפובליקניות, שהיו זעומות בהשוואה להונאות הדמוקרטיות. לאחר מכן ביקש ניקסון להפסיק את הפרסומים כדי למנוע משבר חוקתי. השיקגו טריביון, שתמך ברפובליקנים ובניקסון, טען שגנבו מניקסון את הניצחון." ניצחון בטקסס ובאילינוי היה מביא לניקסון 270 אלקטורים ואת הנשיאות.
בחירות כלליות > מחלוקות > קולות הבוחרים > אלבמה

קשה להכריע כמה קולות קיבל קנדי באלבמה בגלל המצב החריג במדינה הזאת. האלקטורים נבחרו באופן עצמאי ולא לפי שיוך למועמד. המועמד מקבל את הקולות של האלקטור שקיבל הכי הרבה קולות. כך, למשל, המועמדים שהתחייבו לניקסון קיבלו בין 230,951 קולות ל-237,981 קולות, מה שאפשר לניקסון לקבל 237,981 קולות מאלבמה.
הנושא החשוב יותר היה שהדמוקרטים בחרו אחד עשר אלקטורים, חמישה מתוכם מחויבים לקנדי ושישה זכאים לתמוך במי שיבחרו. כל המועמדים הללו נבחרו, וכל השישה הצביעו נגד קנדי. לכן קשה להכריע כמה קולות בדיוק קיבל קנדי. קנדי יכול לקבל בין 318,303 קולות (האלקטור הכי אהוד שהתחייב לתמוך בו) ל-324,050 קולות (האלקטור הדמוקרטי הכי אהוד).
בחירות כלליות > מחלוקות > קולות הבוחרים > ג'ורג'יה

היה קשה גם להכריע כמה קולות קיבלו קנדי וניקסון בג'ורג'יה בגלל שהמצביעים בחרו בשנים עשר אלקטורים שונים. קנדי השיג 458,638 קולות לעומת 274,472 לניקסון, אם בודקים את האלקטורים האהודים ביותר של שניהם. האלקטורים הכי אהודים בשתי המפלגות היו אלקטורים עצמאיים.
בחירות כלליות > מחלוקות > אלקטורים דמוקרטיים עצמאיים

דמוקרטים שמרניים ודרומיים רבים התנגדו לתמיכה של המפלגה בזכויות האזרח וזכויות הצבעה לקהילה השחורה בדרום. תומכי ההפרדה הגזעית בחרו לתמוך בהארי בירד או במועמדים עצמאיים. הם ניסו להשפיע על המירוץ באמצעות הצבת אלקטורים עצמאיים רבים שיוכלו לזכות לוויתורים מהמפלגות בתמורה לתמיכתם.
רוב הניסיונות נכשלו. אלבמה העמידה שישה אלקטורים עצמאיים לעומת חמישה מחויבים. מיסיסיפי הציבה לבחירה שתי קבוצות שונות של אלקטורים. גם לואיזיאנה עשתה זאת, אם כי המועמדים הדמוקרטיים הרשמיים היו אלו שמחויבים לקנדי. ג'ורג'יה אפשרה לאלקטורים שלה לא לתמוך בקנדי.
ארבעה עשר אלקטורים עצמאיים נבחרו. בגלל שהאלקטורים שתמכו בקנדי היו רוב בקרב חבר האלקטורים, הם לא יכלו להשפיע על התוצאות, אולם סירבו לתמוך בקנדי. הם תמכו בסנאטור מווירג'יניה, הארי בירד, דמוקרט תומך בהפרדה גזעית, אף על פי שלא היה מועמד רשמי. בירד קיבל עוד תמיכה מאלקטור סורר אחד מאוקלהומה, והשיג חמישה עשר אלקטורים בסך הכול. האלקטור מאוקלהומה תמך בברי גולדווטר לתפקיד סגן הנשיא. הארבעה עשר האחרים תמכו בסטרום ת'ורמונד.
| המועמד לנשיאות | מפלגה | מדינה | כמות האלקטורים | השותף | מדינת השותף | כמות האלקטורים של השותף |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ג'ון פיצג'רלד קנדי | דמוקרטית | מסצ'וסטס | 303 | לינדון ג'ונסון | טקסס | 303 |
| ריצ'רד ניקסון | רפובליקנית | קליפורניה | 219 | הנרי קבוט לודג' ג'וניור | מסצ'וסטס | 219 |
| הארי בירד | ללא | וירג'יניה | 15 | ג'יימס סטרום ת'ורמונד | קרוליינה הדרומית | 14 |
|  |  |  |  | ברי גולדווטר | אריזונה | 1 |

| לא מחויבים |  |  | 0 |  |  | 0 |
| אריק האס | העבודה הסוציאליסטית | ניו יורק | 0 | ג'ורג'יה קוזיני | ויסקונסין | 0 |
| רתרפורד דקר | האיסור | מיזורי | 0 | ארל מאן | מישיגן | 0 |
| אורוול פאבוס | זכויות המדינות | ארקנסו | 0 | ג'ון קרומלין | אלבמה | 0 |
| פארל דובס | העובדים הסוציאליסטים | ניו יורק | 0 | מיירה וייס | ניו יורק | 0 |
| צ'ארלס סאליבן | החוקה | מיסיסיפי | 0 | מריט קורטיס | קליפורניה | 0 |

| ברקן לי | שמרנית | יוטה | 0 | קנט קורטני | לואיזיאנה | 0 |
טריוויה

הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה אף מועמד לא הצליח לנצח בכל המחוזות של מדינה מסוימת.
ניקסון היה המועמד הנשיאותי הראשון שהפסיד אך זכה ביותר מחצי מהמדינות - הוא זכה ב-26 מדינות. המועמד השני שעשה זאת היה ג'רלד פורד ב-1976, שזכה ב-27 מדינות.
אף על פי שבמערכת הבחירות התחרות באלסקה ובהוואי הייתה צמודה, היא הפגינה את שייכותם המפלגתית: אלסקה המשיכה לתמוך ברפובליקנים בכל מערכת בחירות פרט ל-1964, ואילו הוואי תמכה בדמוקרטים בכל מערכות הבחירות פרט ל-1972 ול-1984.
הייתה זאת הפעם האחרונה שג'ורג'יה, לואיזיאנה וקרוליינה הדרומית תמכו בדמוקרט עד ל-1976, והפעם האחרונה שוושינגטון ומיין תמכו ברפובליקני עד ל-1972.
הייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה בה אריזונה לא תמכה במועמד המנצח.
קנדי היה הדמוקרט הראשון שנבחר ללא ניצחון באריזונה, פלורידה, וירג'יניה ואוקלהומה, האחרון שזכה באוהיו ובוויסקונסין, והראשון שנבחר ללא טנסי וקנטקי מאז 1852.
עד לבחירות 2020, קנדי היה המועמד האחרון שנבחר ללא ניצחון באוהיו, ורק ביל קלינטון ב-1992 נבחר ללא פלורידה.
מאז 1840, זאת מערכת הבחירות השנייה והאחרונה בה אלבמה ומיסיסיפי בחרו במועמד שונה (מיסיסיפי לא יכלה להצביע ב-1868 במהלך תקופת השיקום). אולם רוב האלקטורים של אלבמה הלכו להארי בירד ולא לקנדי. כל האלקטורים במיסיסיפי בחרו בבירד.
הייתה זאת הפעם הראשונה מאז 1936 שאחוז ההצבעה לדמוקרטים עלה.
הייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה בה שני המועמדים נולדו במאה ה-20.
הייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה שבה שני סנאטורים נבחרו לנשיא ולסגנו, תופעה שחזרה על עצמה כשברק אובמה וג'ו ביידן נבחרו ב-2008. בשני המקרים, הנשיא הנבחר היה צעיר מסגנו והיה סנאטור בכהונתו הראשונה.
קנדי היה הדמוקרט הצפוני והסנאטור המכהן האחרון שזכה בנשיאות וברוב הקולות עד לבחירתו של ברק אובמה ב-2008.
הייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה מאז 1860 בה סגן הנשיא המכהן התמודד על הנשיאות.
ברי גולדווטר היה האדם היחיד שהגיע למקום הרביעי בהצבעה לסגן הנשיא במאה העשרים, והראשון מאז 1872.
אח"י תנין (צוללת מסדרת גל)

| --- | --- |


הצוללת "אח״י תנין" לאחר הוצאתה משירות, על מבדוק צף בנמל פרדריקסהאבן (אנ') בדנמרק, יולי 2011
 
 תרשים צוללת מסדרת גל
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  צוללת
 צי:   חיל הים הישראלי
 דגל הצי:  
 סדרה:  הצוללות מסדרת גל
 סדרה קודמת:  הצוללות מסדרת T
 סדרה עוקבת:  הצוללות מסדרת דולפין
 אוניות בסדרה:  אח"י גל, אח"י תנין ואח"י רהב
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ויקרס, בריטניה בריטניה
 תקופת הפעילות:  יולי 1977 – 2002 (כ־24 שנים)
 אחריתה:  נראתה בפעם האחרונה ב-6 בדצמבר 2013 במספנת HDW, בקיל שבגרמניה וגורלה אינו ידוע.
 מידות
 הֶדְחֶק:  420 טון על פני המים, 600 טון בצלילה
 אורך:  45 מטר
 רוחב:  4.70 מטר
 שוקע:  3.70 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  17 קשר בצלילה, 11 קשר על פני הים
 גודל הצוות:  23 לוחמים
 הנעה:  2 מנועי דיזל, מנוע חשמל אחד
 צורת הנעה:  מדחף אחד
 אמצעי לחימה
 חימוש:  טילי ים-ים הרפון בעל ראש נפץ במשקל 227 ק"ג. 8 צינורות טורפדו 533 מ"מ, בעל התבייתות פאסיבית/אקטיבית וראש נפץ במשקל 150 ק"ג
 אמצעי גילוי ול"א:  מכ"ם חיפוש וסונאר Atlas Elektronik
אח"י תנין הייתה צוללת מסדרת גל, השנייה בסדרה שנבנתה באנגליה לפי תכנון גרמני על פי אפיון שהוכן בחיל הים הישראלי.
אח"י תנין בפיקודו של רס"ן דורון עמיר הגיעה לנמל חיפה ב-14 ביולי 1977. במהלך טקס חנוכתה התנגשה ברציף ונזקקה לתיקונים.
עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה נקרא דורון עמיר על ידי מפקד שייטת הצוללות, לפקד על אח"י תנין, שהייתה במבחנים לאחר שיפוץ ארוך. הוא הכשיר את הצוללת, ומסרה לפיקודו של חיים כפיר קופרט.
בתקיפת אי הארנבות ביוני 1984 השתתפה אח"י תנין במשימות של תצפית והכוונת כוחות.
אח"י תנין הוצאה משירות ב-2002.
ב-6 באוגוסט 2011 נצפתה וצולמה בנמל פרדריקסהאבן (אנ') בצפון דנמרק.
ב-6 בדצמבר 2013 נצפתה וצולמה במספנת HDW, בקיל שבגרמניה וגורלה אינו ידוע.
מפקדים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מפקדי הצוללת 
| דרגה ושם  | תקופת הפיקוד |  פעילות לציון | תמונה |  |  |
| דורון עמיר | אוקטובר 1976 עד יולי 1977 |  |  |  |  |
| יגאל גולן | יולי 1977 עד פברואר 1979 |  |  |  |  |
| שאול חורב | פברואר 1979 עד אפריל 1980 |  |  |  |  |
| גיורא סער | אפריל 1980 עד ספטמבר 1981 |  |  |  |  |
| חיים כפיר (קופרט) | נובמבר 1982 עד יולי 1984 |  |  |  |  |
| איתן שמחוני | יולי 1984 עד יוני 1986 |  |  |  |  |
| אייל בן ציון | יוני 1986 עד נובמבר 1987 |  |  |  |  |
| אורי דיסטניק | דצמבר 1989 עד 1990 |  |  |  |  |
| אבנר ארז | ספטמבר 1990 יוני 1993 |  |  |  |  |
|  יהונתן ורט | יוני 1993 עד אוגוסט 1994 |  |  |  |  |
| רונן קלר | אוגוסט 1994 מאי 1995 |  |  |  |  |
|  יהונתן ורט | ינואר 1997 עד ינואר 1998 |  |  |  |  |
| גיל אגינסקי | ינואר 1998 עד אוקטובר 1999 |  |  |  |  |
| חן טל | אוקטובר 1999 עד דצמבר 2000 |  |  |  |  |
| דורון לוין | דצמבר 2000 עד פברואר 2002 |  |  |  |  |
הערות שוליים

1 2  הצוללת "אח״י תנין" (תמונה 2R3W004) במספנת HDW בקיל שבגרמניה, באתר Alamy.com,‏ 6 בדצמבר 2013
↑  INS Tanin – הצוללת "אח״י תנין" בנמל פרדריקסהאבן (אנ') בצפון דנמרק, באתר ShipsNostalgia.com‏, 6 באוגוסט 2011
↑  באתרים שונים ברשת, בהם מופיעות תמונות דומות של הצוללת לאחר שהוצאה משירות, צוין שהיא נמצאת בגרמניה, אך בתמונה מסוימת זו, הסירה הדנית BJARKE‏ בקדמת המבדוק הצף, ושם החברה הדנית לייצור ושיווק אופניים BODY BIKE,‏ ברקע מאחורי המבדוק, ממקמים את הצוללת בנמל פרדריקסהאבן בצפון דנמרק.
ביאורים

↑  התמונה מתקופה מאוחרת יותר.
↑  התמונה מתקופה מוקדמת יותר.
↑  התמונה מתקופה מאוחרת יותר.
↑  התמונה מתקופה מאוחרת יותר.
↑  תמונה מתקופה מאוחרת יותר.
| צוללות של חיל הים הישראלי |
| --- | --- | --- |
| הצוללות מסדרת S | אח"י תנין • אח"י רהב |  |
| הצוללות מסדרת T | אח"י לויתן • אח"י דקר • אח"י דולפין |  |
| הצוללות מסדרת גל | אח"י גל • אח"י רהב • אח"י תנין |  |
| הצוללות מסדרת דולפין | אח"י דולפין • אח"י לויתן • אח"י תקומה |  |
| הצוללות מסדרת דולפין AIP | אח"י תנין • אח"י רהב • אח"י דרקון |  |
הצוללות מסדרת דקר: 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חיל הים הישראלי ובנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כריסטיאן החמישי, מלך דנמרק

כריסטיאן החמישי, מלך דנמרק (בדנית ובנורווגית: Christian V; ‏15 באפריל 1646 – 25 באוגוסט 1699) היה מלך דנמרק-נורווגיה מ-1670 ועד למותו. הוא היה בנם של פרדריק השלישי, מלך דנמרק ושל רעייתו, סופיה אמיליה מבראונשוויג- לונברג.
כמלך שהיה נערץ על ידי העם הפשוט, היה כריסטיאן מלך דנמרק-נורווגיה הראשון שנמשח בטירת פרדירקסבורג כמונרך אבסולוטי מאז מיסוד עליונותה של המלוכה דנית. הוא חיזק את מעמדה של המלוכה כנגד האצולה על ידי הרחבת הנוהג של אביו לאפשר לאצילי הולשטיין ולפשוטי העם לשמש במשרות ממשלתיות.
כמלך הוא שאף להפגין את כוחו כמונרך אבסולוטי באמצעות בניין וחלם להקים את הגרסה הדנית לארמון ורסאי. הוא היה ראשון שעשה שימוש בכס המלוכה הדני, שנוצר לצורך זה. המוטו שלו היה "אדיקות וצדק" (בלטינית: Pietate et Justitia).
ראשית חייו

כריסטיאן נבחר כיורשו של אביו ביוני 1650. לא הייתה זו בחירה חופשית, אלא העברה בירושה שנעשתה באופן אוטומטי. כשהוא מלווה במנהל משק הבית שלו, כריסטופר פרסברג, יצא כריסטיאן למסע ארוך מעבר לים להולנד, אנגליה וצרפת ושב הביתה דרך גרמניה. במהלך מסע זה, הוא ראה את האבסולוטיזם במלוא תפארתו בחצר מלכותו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ושמע על התאוריה של זכותם האלוהית של מלכים. הוא שב לדנמרק באוגוסט 1663. החל מ-1664 הותר לו להיות נוכח בישיבות של מועצת המדינה. המונרכיה העוברת בירושה הוגדרה בדנמרק בחוק ב-1665. כריסטיאן הוכרז כיורש באוגוסט 1665 באודנסה, בספטמבר בוויבורג ובכריסטיאנה (אוסלו) ביולי 1666. זמן קצר לפני עלייתו לכס המלוכה, הוא נכנס להיות חבר במועצת הממלכה ובבית המשפט העליון. כריסטיאן היה למלך לאחר מות אביו ב-9 בפברואר 1670 והוכתר באופן רשמי ב-1671. הוא היה המלך הראשון של דנמרק שהוכתר מתוקף ירושה ולכבוד אירוע זה נרכש כתר חדש ויקר וחרב טקסית חדשה.
מלך

מקובל בדרך כלל לחשוב שאישיותו האמיצה והאדיבה של כריסטיאן החמישי עשתה אותו לאהוד בקרב העם הפשוט, אך צל כבד הוטל על אישיותו בשל ניסיונו הבלתי מוצלח להשיג מחדש את סקונה עבור דנמרק במסגרת מלחמת סקונה. המלחמה סחטה את משאביה הכלכליים של דנמרק מבלי שהושגו מטרותיה. חלק מגישתו של כריסטיאן כלפי העם הפשוט ניתנת להסבר על ידי העובדה שהוא התיר להם להתקבל למשרות ממשלתיות, אך משמעות ניסיונותיו לצמצם את השפעתה של האצולה הייתה המשך המהלך של אביו להפיכתה של דנמרק למונרכיה אבסולוטית. כדי להכניס אנשים שלא באו משורות האצולה לשירות הממשלתי, הוא יצר את תוארי האצולה רוזן וברון. אחד מאנשי העם הפשוט שהענק להם תואר כזה היה פדר שומכר, שב-1670 הוענק לו התואר רוזן גריפנפלד וב-1674 הוא היה לחבר מועצת המדינה. גריפנפלד, שהיה מדינאי מיומן, הבין טוב יותר את המצב המסוכן שבו ניצבה דנמרק כאשר היא תקפה את שוודיה כאשר זו הייתה בעלת ברית של צרפת, מעצמה אירופאית באותה תקופה. כפי שגריפנפלד חזה, הייתה צרפת זו שהכתיבה את תנאי השלום עם הולנד, בעלת בריתה של דנמרק, ולמרות הניצחון הימי הדני בקרבות כנגד שוודיה בשנים 1675 – 1679, במהלך מלחמת סקונה, התקוות הדניות לתיקוני גבולות בין שתי המדינות בחצי האי הסקנדינבי, התנפצו. תוצאות המאמץ המלחמתי הוכחו כחסרות תועלת פוליטית וכלכלית עבור דנמרק. הנזק לכלכלה הדנית היה כבד. בנקודת זמן זו, כבר לא עמדה לרשותו המועצה המנוסה ליחסי חוץ כדי לתקן את הנזקים הפוליטיים. ב-1676 הוא שוכנע להפוך את גריפנפלד לשעיר לעזאזל ולהאשימו בבגידה, לשמחת יריביו. גריפנפלד נכלא עד ליומו האחרון.
לאחר מלחמת סקונה, נישאה אחותו של כריסטיאן, אולריקה אלאונורה, לקרל האחד עשר, מלך שוודיה, שאמו הייתה תומכת נלהבת של דוכס הולשטיין-גוטורפ. למרות קשרי המשפחה, המלחמה בין הגיסים כמעט ופרצה שוב ב-1689, כאשר קרל כמעט ועורר את העימות בין שתי המדינות כאשר הוא העניק את תמיכתו לדוכס הולשטיין-גוטורפ הגולה, כריסטיאן אלברכט, בתביעתו לשלטון בשלזוויג-הולשטיין.
כמו קרל האחד עשר בשוודיה, שמעולם לא יצא מגבולות ממלכתו, כריסטיאן החמישי דיבר אך ורק דנית וגרמנית ולפיכך נחשב לבעל השכלה ירודה עקב חוסר היכולת שלו לתקשר עם דיפלומטים זרים שביקרו בחצר מלכותו. על פי מקורות בני התקופה, כריסטיאן נחשב למלך שהיה תלוי ביועציו והוא לא עשה דבר כדי לשנות מצב זה. בזיכרונותיו הוא כלל ברשימת תחומי העניין שלו "צייד, חיי אישות, וענייני צי וצבא".
ב-1683 פרסם כריסטיאן את ספר החוקים הדני (Danske Lov), הראשון שתפס לגבי כל דנמרק. לאחר מכן, ב-1687 פורסם ספר החוקים הנורווגי (Norske Lov). הוא גם הנהיג את מרשם המקרקעין ב-1688, שהיה ניסיון להעריך את ערכן של הקרקעות בממלכה כדי ליצור מערכת צודקת יותר של מיסוי. במהלך תקופת מלכותו, חל תור הזהב של המדע בזכות עבודתו של האסטרונום אולה רמר, למרות חוסר הידע וחוסר עניין של המלך במדע.
כריסטיאן מת כתוצאה מהשפעה מאוחרת של פציעה בתאונת ציד והוא נקבר בקתדרלת רוסקילדה.
משפחה וצאצאים

ב-25 ביוני 1667 נשא כריסטיאן החמישי לאישה את שרלוטה אמליה מהסן-קאסל, בתו של וילהלם השישי, רוזן הסן-קאסל, אתה הוא הביא לעולם שבעה ילדים:
פרדריק הרביעי, מלך דנמרק (1671–1730)
כריסטיאן וילהלם (1672–1673) מת בינקותו.
כריסטיאן (1695–1675) מת בצעירותו.
סופיה הדוויג (1677–1735)
קרל (1680–1729)
כריסטיאנה שרלוטה (1683) מתה בינקותה.
וילהלם (1687–1705) מת בצעירותו.
ב-1672 הציג כריסטיאן בפני חצר המלכות את פילגשו, סופיה אמיליה מות', שמערכת היחסים שלו אתה החלה כאשר היא הייתה בת 16. סופיה הייתה בתו של מורו של כריסטיאן, פול מות'. הצגתה הרשמית של סופיה גרמה למלכה שרלוט לעלבון. כריסטיאן העניק לסופיה את התואר רוזנת סמו. יחד אתה הוא הביא לעולם חמישה ילדים בלתי חוקיים.
בת-שבע דגן

| --- | --- |

בת-שבע דגן בחתונת נכדתה, מרץ 2016
 לידה:  8 בספטמבר 1925 לודז', הרפובליקה הפולנית השנייה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  25 בינואר 2024 (בגיל 98) חולון, ישראל 
 שם לידה:  Izabella Rubinsztajn 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  צפת
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה, האוניברסיטה העברית בירושלים 
 יצירות בולטות:  צ'יקה, הכלבה בגטו
 תקופת הפעילות:  1977–2024 (כ־47 שנים)
 צאצאים:  ישראל דגן
 מספר צאצאים:  2
 
בת-שבע דגן (קורנווייץ) (8 בספטמבר 1925 – 25 בינואר 2024) הייתה סופרת ילדים ומשוררת ישראלית שכתבה בעיקר על נושא השואה. פועלה החינוכי והספרותי התמקד בהעברת נושא רגיש זה לדורות הצעירים בארץ באמצעות שיתוף חוויותיה שלה כילדה בתקופת השואה וכניצולת שואה.
ביוגרפיה

בת-שבע דגן נולדה ב-1925 בלודז' שבפולין בשם איזבלה רובינשטיין לשלמה-פישל, בעל בית מלאכה לאריגה, ולפייגה, תופרת, אחות לשמונה. עם פרוץ המלחמה ברחו ארבעה מאחיה ואחותה הבכורה לברית המועצות. אח אחד עלה לארץ ישראל לפני המלחמה. יתר בני המשפחה עברו לרדום. היא הייתה חברה בקבוצות לימוד לנוער שהתכנסו בחשאי. בשליחות השומר הצעיר נסעה לגטו ורשה בזהות ארית, שם קיבלה ממרדכי אנילביץ' את עיתון המחתרת והביאה אותו לגטו רדום.
הייתה אסירה במחנות הריכוז אושוויץ, ראוונסבריק ומלחוב. היא שוחררה ב-2 במאי 1945 על ידי הצבא הבריטי, אחת הבודדות במשפחתה ששרדו את המלחמה.
היא עלתה לארץ בספטמבר 1945 והחלה לפרסם את כתביה בשנת 1991.
החלה דרכה כגננת ומחנכת. למדה בסמינר שיין למורים ולגננות ולאחר סיום לימודיה האקדמיים עבדה כפסיכולוגית חינוכית. ניהלה את מדור גני הילדים בשירות הפסיכולוגי של עיריית תל אביב-יפו.
היא לא הגדירה עצמה כ"ניצולת השואה", ביטוי שהיא מגדירה כמי שניצל על ידי אדם אחר, אלא כ"שורדת אושוויץ", שלחמה על הישרדותה בתנאים הקשים שהתקיימו בשואה. לטענתה, גם ההצלה וגם ההישרדות תלויות בכוח הרצון לחיות, כושר הסתגלות ואף מצירופי מקרים, אמונה ומזל.
הייתה נשואה לפרץ דגן (קורנוויץ) (1914-1958), ולהם שני בנים (ביניהם ישראל דגן).
סגנון כתיבתה הספרותית

כתיבתה של דגן כוללת סיפורים ושירים לילדים המדברים על חוויות ילדותה מהשואה, ומאופיינת על ידי חוקרת ספרות הילדים יעל דר כ"ספרות הדור השלישי", כלומר, דור ראשון שהיה בשואה כותב עבור הדור השלישי (סבים וסבתות עבור נכדיהם), ממרחק של כחמישים שנה ממאורעות השואה עצמם.