האימפריה האתיופית
היסטוריה > האימפריה הישנה (1270–1632) > תור הזהב

האימפריה הישנה הידוע גם בשם "הסולומונית", והיא החלה לפרוח במאה ה-13 והגיעה לשיאה במאה ה-15 בימיו של זרע-יעקב. מייסד השושלת היה הקיסר יכונו אמלאכ משוואה. כמי שטען מזרע שלמה המלך, היה ליכונו אמלאכ קשר הדוק לעולם הנזורה והכנסייה האתיופית, והוא ניצל זאת כדי להדיח את שליטי זאגווה ולתפוס את שלטונם. כך ייסד את השושלת הסולומונית, שושלת מלוכה המייחסת את עצמה לקשר ישיר בין קיסרות אקסום לבין מנליק הראשון ולמלך שלמה ומלכת שבא. אולם, בימי יכונו אמלאכ לא הצליחה השושלת להתבסס, ורק בימי עמדה ציון אשר שלט בשנים 1314–1344 החלה להיווצר קיסרות אתיופית חדשה, היא הקיסרות הסולומונית, אשר תמשול באתיופיה לסירוגין עד ימי המהפכה של שנת 1975.
עמדה ציון היה שליט חזק, אשר הצליח להתמודד עם הבעיות שנלוו לשליטי זאגווה. הוא כבש את הרמה האתיופית בצפון והצליח לשלוט בנתיבי הסחר. הוא הצליח לחסל יריבים אזוריים באמצעות יצרה של לגיטימציה שלטונית ייחודית, ששליטי הקיסרות יאמצו במשך דורות - חיזוק המיתוס אודות הקשר של שליטי קיסרות הסלומונית למלך שלמה ולמלכת שבא. ולכן נלחם המלך רבות בשליטים מקומיים וגם בנסיכויות אסלאמיות בקרן אפריקה והביא לכיבושים רחבים שלא ידע הארץ כמותה מאז ימי אקסום. כמו כן, המלך דאג לחזק את מעמדו בכך שכתב את האפוס המלכים הידוע (הלא הוא הכבר נגשת - כבוד המלכים) אפוס שמטרתו לחזק את הקשר בין הכתר לנצרות ולשושלת מנליק הראשון שליט אקסום. אולם אף על ההצלחות במישור הצבאי לא הייתה כבמישור הדתי, נזירים וכמרים רבים, מרדו כנגד מעמדו של המלך עמדה ציון. נוהגי חצר המלכות, למשל, פוליגמיה, נראו בעיניהם לא ראויים, וכן הם מחו על התערבות המלך בנוהלי הנזירות והכנסייה וסירבו לקבל ממנו מנחות או להכיר בסמכותו. עלייתן של תנועות הנזירים הלוחמניות בתקופתו של עמדה-ציון היו חריפות גם בגלל שרוב הנזירים היו אצילים מנושלים ולכן הם לא הסכימו לקבל את מרותו של שליט הסולומנים שכאמור השפעתו החלה וגדלה על ענייני המנזר.
רבים מהנזירים נכנעו לו עוד בימי חיו. אך תנועה אחת הצליחה לשרוד דורות רבים, והיא התנועה האווסטטית(אנ') על שם הקדוש אווסטטאוס. התנועה הנזירית צמחה במאה ה-14 במחוז תיגרה ופרחה שם, והתנגדה לאבונא (מילולית "אבינו", המנהיג הדתי הגבוה באתיופיה) הן בשל העובדה שהיה קופטי-מצרי והתנגד לרצונם של האווסטטים לקדש את יום שבת על פני יום ראשון. כמו כן, הנזירים האווסטטים היו בקשר להדוק עם האצולה המקומית וזכו להגנה מפני האבונא, שמעמדו עם הקיסר הלכו והתחזקו. אמנם בלכתו של עמדה ציון לא נשכחו המאבקים הדתיים. והם גברו אף יותר בתקופתו של דווית השני, אשר משל בין השנים 1380 - 1412. בתקופתו כנראה הוכנו רוב תרגומי כתבי הקודש לגעז שהפכה לשפת הפולחן הנוצרי הרשמי. כמו כן, הספר "נסי מרים", שנכתב באותה תקופה, היה הביטוי הראשון לקשר שבין הנצרות האתיופית לבין פולחן מרים אם ישו. הקיסר יצר קשר עם אירופה הנוצרית בראשית המאה ה-15, ונראה שהיה הראשון להביא לאתיופיה את שרידי הצלב האמיתי, מה שיחזק את פולחן הצלב בנצרות האתיופית וגם הפך לאחד הסמלים החשובים ביותר בדת זו לדורות הבאים. שלטונו של דווית השני וכן בנו הבכור יאצחאק, לא שינה דבר ביחס לתנועות האווסטטים, והמאבק הדתי בניהם לבין הכמורה האלכסנדרונית נותר מתוח. אך עם זאת, המשיכו הקיסרים בתהליך ניצור של העמים הנכבשים תחת מרותם לרבות הנסיכויות האסלאמיות בתיגרה ובשוואה.
הקיסר המשמעותי ביותר בתור הזהב האתיופי, היה ללא ספק בנו הצעיר של דווית השני ואחיו של הקיסר איצחאק, הלא הוא הקיסר זרע-יעקב (1434–1468). זרע-יעקב המשיך את מפעלו של אביו, הוא ביסס את פולחן הבתולה והצלב ומצא פתרון לפולחן השבת בקרב קהילת האווסטטים. וזאת כדי לאחד את הכנסייה תחת מרותו וחסותו של הכתר האתיופי. ולכן, בתקופתו של זרע-יעקב נעשו רפורמות משמעותיות בדת. פולחן האיקונין שהובא בימיו של הקיסר דווית בידי הכמורה האלכסנדרונית, התקבל באופן רשמי בימיו ונעשה בו שימוש להאדרת הקיסרות והדת הנוצרית. כמו כן, ספרים כגון "נסי מרים" ו"תפילות עלייה" הפכו לקנוניים ומחייבים בכנסייה. זרע-יעקב כונן 33 מועדים וחגים ייחודים לכבודה של מרים, כדי לחזק את פולחנה. גם פולחן הצלב זכה לחיזוק משמעותי כסמל דתי וסמל של בית המלוכה ושרידי הצלב האמיתי הועברו לכנסיות שבשוואה.
האתגר הקשה ביותר של היה כנגד התנועה האווסטטית ומאבקה עם האבונא. לשם כך, נכיסה זרע-יעקב שהיה תומך נלהב של התנועה, להציע פשרה בין הפלגים, שלפיה תהיה שמירה על קידוש השבת לצד קידוש יום ראשון. פשרה זאת לא התקבלה בעין יפה בימי-חייו. עם זאת, היא בהחלט הורידה עם הדורות את להט המאבק בין האבונא לתנועה, ובסופו של דבר קידוש השבת נותר כנוהג בקרב הכנסייה האתיופית לצד קידוש יום ראשון. מאבקים אחדים נוספים בתקופת שלטונו, כמו תנועת הספטינים, דוכא ביד קשה. בנוסף על המפעל הדתי נוסף גם מפעל ספרותי ענף בתקופתו, שמטרתו הייתה לחזק את הקשר שבין הדת לכתר ולאחד את הקיסרות האתיופית והדת הנוצרית המפולגת בממלכה לנוסח אחיד וקנוני. איגרות תאולוגיות, ספרי תפילה וכרוניקות כנסייתיות נכתבו בתקופת הקיסר. כמו כן, הוביל זרע-יעקב את הפיכת האמהרית לשפה המדוברת, והיא החלה לשמש במישור הפוליטי-כלכלי ברחבי הקיסרות. ואילו הגעז נותרה כשפת הפולחן. לבסוף מפעלו הגדול של זרע-יעקב היה חיזוק התשתית הדתית וחינוכית בקיסרות. הוא צמצם את מספר הבישופים הלא מיומנים ודרש בישופים ואבונא מיומנים וכשירים לתפקיד מידי הבישוף שישב באלכסנדריה. היה זה השג אדיר לזרע-יעקב, כאשר הצליח להוכיח את שליטתו על מינוי האבונא והבישופים של הכנסייה בארצו. במישור החברתי, הדת הנוצרית הפכה לחלק חשוב בחייו ולכן הוא דרש מנתיניו להנכיח את הנצרות בחיי היום-יום שלהם. נתיני הממלכה נדרשו לענוד צלבים, לחגוג את החגים ולצום בתעניות, אשר מספרם גדל והלך בימי שלטונו. כמו כן, הוא שמר על אכיפה קפדנית של מצוות הדת של נתיניו והפרדה ממשית ומוצלחת ביניהם לבין אוכלוסייה ילידית לא נוצרית שבממלכתו. במותו של זרע-יעקב בשנת 1468 ירדה אתיופיה מגדולתה. קיסריה הבאים היו חלשים, והיא החלה תהליך ארוך של התפוררות איטית שהגיע לשיאה במרד גראן בשנת 1527.