לודוויג ואן בטהובן
סגנון המוזיקה וחידושים > דוגמאות למהפכנותו של בטהובן

כאמור, בטהובן חידש ברוח מהפכנית את המבנים שהיו מקובלים בתקופה הקלאסית. להלן נמנה כמה מחידושיו במבנה הסימפוניה:
שינוי מבנה הפרק השלישי בסימפוניה – בתקופה הקלאסית נהגו לכתוב פרק זה בצורת מינואט-טריו-מינואט (הפרק בנוי בצורת א-ב-א). החל מסימפוניה מס' 2 (למעט מס' 8) החליף בטהובן את המינואט בסקרצו (הלצה מוזיקלית). למעשה, כבר בסימפוניה הראשונה שלו, שבה הפרק השלישי נקרא עדיין מינואט, הוא מנוגן כמו סקרצו. בסימפוניות מס' 4, 5, 6 ו-7 הרחיב בטהובן את צורת הפרק השלישי ל-א-ב-א-ב-א, כלומר סקרצו-טריו-סקרצו-טריו-סקרצו.
חיבור בין פרקים – בשתיים מתוך תשע הסימפוניות של בטהובן מנוגנים פרקים שונים כיחידה אחת ברצף. כך הדבר בסימפוניה מס' 5, שבה פרקים 3 ו-4 מנוגנים ברצף, וכך גם בסימפוניה מס' 6 ("פסטורלית"), שבה פרקים 3, 4 ו-5 מנוגנים ברצף. מאפיין זה, השאול מעולם האופרה (ונעשה בו שימוש כבר בסימפוניות של היידן), הוא חלק משינוי הגישה לסימפוניה ותפיסתה כיחידה אורגנית ולא כאוסף של פרקים נבחרים.
סימפוניה תוכניתית – בטהובן כתב סימפוניה בעלת תוכן חוץ מוזיקלי המתואר על ידי המוזיקה. את סימפוניה מס' 6 תיאר בטהובן כ"זכרונות מחיי הכפר", ולכל פרק יש כותרת תיאורית ("סצנה על הנחל", "התכנסות שמחה של אנשי כפר"). אמנם בכתיבה התוכניתית לא היה כל חידוש (כבר ברנסאנס ובבארוק נכתבו יצירות בפורמט דומה), אך החידוש הוא בהערה שצירף בטהובן לתווים, לפיה אין מדובר בתיאורי טבע ומזג-אוויר כפשוטם, אלא ב"נופי נפש". בכך פעל בטהובן להפיכת המוזיקה לכלי של הבעה אישית. אין הוא מסתפק בכך שהמוזיקה מדגימה מהו עצב באופן כללי, הוא רוצה לשתף את הקהל בעצב של המלחין.
הרחבת החלק האחרון של הפרק – הקודה היא החלק המסיים של פרק הכתוב בצורת סונאטה. אצל מלחיני התקופה הקלאסית הקודה הייתה קצרה ביותר. אצל בטהובן הפכה הקודה למעין חטיבה מפותחת בפני עצמה.
דגש על הפרק המסיים של הסימפוניה – בסימפוניות של בטהובן התבססה המגמה להעביר את מרכז הכובד המוזיקלי מהפרק הראשון אל הפרק האחרון של הסימפוניה, בניגוד למה שהיה נהוג במאה השמונה עשרה.
שימוש במוטיבים
בסימפוניה החמישית עושה בטהובן שימוש במוטיב ריתמי המופיע בכל הפרקים (מוטיב המכונה לפעמים "מוטיב הגורל" או "מוטיב הניצחון"). בכך תורם בטהובן להפיכת צורת הסונטה מצורה דואלית (המתמקדת בעימות בין שני נושאים מנוגדים) לצורה מונותמטית (המציגה נושא מאגד שסביבו מבוסס כל הפרק, או אפילו כל היצירה).
בסימפוניה התשיעית מצטט בטהובן בתחילת פרק הפינאלה (האחרון) את הנושאים הראשיים של שלושת הפרקים הקודמים.
הרחבת התזמורת
בפרק הפינאלה של הסימפוניה התשיעית הוסיף בטהובן מקהלה וארבעה סולנים, פיקולו, קונטרה בסון, שלושה טרומבונים, תוף גדול, מצלתיים ומשולש.
בסימפוניה השלישית הוסיף בטהובן קרן שלישית.
בסימפוניה החמישית, בפרק האחרון, הוסיף בטהובן פיקולו, קונטרה בסון ושלושה טרומבונים.
בסימפוניה התשיעית הוסיף בטהובן לפרקים 1, 2 ו-4 עוד שתי קרנות.
רבים ממלחיני התקופה הרומנטית אימצו את החידושים של בטהובן. להלן כמה דוגמאות:
הסקרצו הבטהובני החליף אצל מרבית המלחינים את המינואט, וכמעט בכל סימפוניה רומנטית ניתן למצוא אותו.
חיבור בין הפרקים ניתן למצוא אצל פליקס מנדלסון, למשל בקונצ'רטי לכלי סולו (גם לכינור וגם לפסנתר); אצל שומן בקונצ'רטו לפסנתר ותזמורת בלה מינור ובקונצ'רטו לכינור ברה מינור; אצל סן סנס בקונצ'רטו השלישי במי במול מז'ור לפסנתר ותזמורת; אצל רחמנינוב בקונצ'רטו השלישי ברה מינור לפסנתר ותזמורת ועוד.
המלחין הצרפתי הקטור ברליוז כתב סימפוניה תוכניתית בעלת חמישה פרקים – הסימפוניה הפנטסטית.
אצל דבוז'ק ניתן למצוא שימוש רב בטכניקת הציטטות של בטהובן. בסימפוניה מס' 9 שלו, "מן העולם החדש", בכל פרק מובאות ציטטות מן הפרקים שקדמו לו. טכניקה זו מגיעה לשיאה בפרק האחרון של הסימפוניה, שם משולבים כל ארבעת המוטיבים מן הפרקים הקודמים.
מאהלר אימץ את השימוש במקהלה בחלק מהסימפוניות שכתב.