stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מירי אליאב-פלדון
פועלה האקדמי

אליאב-פלדון נולדה בירושלים וגדלה ברמת גן, שם למדה בבית הספר התיכון בליך. למדה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים בהיסטוריה ובפילוסופיה בשנים 1966 עד 1969, ולתואר שני בהיסטוריה באוניברסיטה העברית בשנים 1969 עד 1973, שאותו סיימה בהצטיינות.
אליאב-פלדון עשתה דוקטורט בהיסטוריה בשנים 1974 עד 1977 באוניברסיטת אוקספורד בהנחייתו של פרופ' יו טרבור-רופר. נושא הדיסרטציה היה: התוכן החברתי של האוטופיות של הרנסאנס.
אליאב-פלדון מרצה באוניברסיטת תל אביב מ-1979, התמנתה לפרופסור חבר באוניברסיטה בשנת 1989 ולפרופסור מן המניין בשנת 2009. באוקטובר 2012 פרשה לגמלאות. לימדה והייתה עוזרת מחקר באוניברסיטת סטנפורד, שהתה בשבתון בקולג' וולפסון שבאוניברסיטת אוקספורד.
בין השנים 2003 - 2015 כיהנה כעורכת ראשית של המגזין "זמנים".
בין השנים 2005 - 2015 שימשה כמנהלת אקדמית של המכון ללימודים אירופיים ע"ש מוריס א' קוריאל באוניברסיטת תל אביב.
אליאב-פלדון הייתה ראש החוג להיסטוריה כללית באוניברסיטה, חברה בוועדת אוניברסיטת תל אביב לתלמידי מחקר, בוועדה האקדמית של מרכז ס' דניאל אברהם ללימודים בינלאומיים ואזוריים, בוועדה האקדמית של המכון להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית, חברה בוועדת יד הנדיב לבחירת עמיתים לפוסט-דוקטורט. היא הייתה חברה בהנהלה של החברה ההיסטורית הישראלית, חברת הוועד המנהל האקדמי של האוניברסיטה הפתוחה הישראלית, חברה בחבר המנהלים האקדמי של מכללת ספיר וחברה במועצת המנהלים של המכון לחקר האנטישמיות והגזענות בימינו ע"ש סטפן רוט. בחודש יולי 2015 נבחרה לכהן כיו"ר החברה ההיסטורית הישראלית.
תחומי מחקרה של אליאב-פלדון: האוטופיות של הרנסאנס, תוכניות שלום ופציפיזם בעת החדשה המוקדמת, שורשי הסובלנות, מקורות הגזענות, כופרים ונביאים לאחר הרפורמציה, התחזות דתית, ספרות נוסעים בעת החדשה המוקדמת, מתחזים והתפתחות אמצעי זהות.
ספרים שכתבה

מהפכת הדפוס. תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, ספריית האוניברסיטה המשודרת, תש"ס, 2000
הרפורמציה הפרוטסטנטית. תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, ספריית האוניברסיטה המשודרת, תשנ"ז, 1997
חמש-מאות שנה לגילוי אמריקה. תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, ספריית האוניברסיטה המשודרת, תשנ"ג, 1992
הרנסנס של השטן: רדיפת מיעוטים בעת החדשה המוקדמת, הוצאת מאגנס, 2024
Renaissance Impostors and Proofs of Identity, Palgrave Macmillan, 2012
(with Elie Barnavi) Le Periple de Francesco Pucci: Utopie, heresie et verite religieuse dans la Renaissance tardive, Hachette, Paris, 1988.
Realistic Utopias: The Ideal Imaginary Societies of the Renissance, Oxford : Clarendon Press, 1982
ספרים שערכה

(עורכת מדעית של המהדורה העברית) טומאזו קמפאנלה: עיר השמש. הוצאת נהר, בנימינה, 2006
מעשים מגונים: חייה של נזירה לסבית בימי הרנסאנס מאיטליה מאת ג'ודית ק' בראון. עורכת המהדורה העברית ומתרגמת: מירי אליאב-פלדון. תל אביב, 2002
נשים, זקנים וטף: קובץ מאמרים לכבודה של שולמית שחר / עורכים מירי אליאב-פלדון, יצחק חן. ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשס"ב, 2001
שובו של מרטן גר מאת נטלי זימון דייוויס, תרגמה מאנגלית: מירי אליאב-פלדון; בתוספת מאמרים מאת המחברת והמתרגמת. תל אביב: הוצאת חרגול, תשס"א, 2001
אירופה בראשית העת החדשה: 1559-1460 / יוג'ין פ' רייס (הבן); עם אנתוני גרפטון, עריכה מדעית: מירי אליאב-פלדון. תל אביב: רמות, תש"ס, 2000
בעקבות קולומבוס: אמריקה 1992-1492 / בעריכת מירי אליאב-פלדון. ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ז, 1996
(co-editor with Tamar Herzig, Dissimulation and Deceit in Early Modern Europe, Palgrave Macmillan, 2015
(co-editor with Benjamin Isaac, and Joseph Ziegler); The origins of racism in the West, Cambridge : Cambridge University Press, 2009
English Edition Editor, A Historical Atlas of the Jewish People, Hutchinson, London, 1992. (General Editor Elie Barnavi)
מוריץ רוזנטל

| --- | --- |

 לידה:  18 בדצמבר 1862 לבוב, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  3 בספטמבר 1946 (בגיל 83) ניו יורק, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית, פולין 
 מקום לימודים:  קונסרבטוריון לבוב 
 שפה מועדפת:  פולנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  Hedwig Rosenthal 
 פרסים והוקרה:  צלב ההצטיינות המוזהב 
 
מוריץ רוזנטל (בפולנית: Moriz Rosenthal‏; 17 בדצמבר 1862 – 3 בספטמבר 1946) היה פסנתרן ומלחין יהודי-פולני. הוא התבלט כתלמידו של פרנץ ליסט והיה ידיד ועמית לכמה מגדולי המוזיקאים בתקופתו, בהם יוהנס ברהמס, יוהאן שטראוס הבן, אנטון רובינשטיין, הנס פון בילוב, קאמי סן-סנס, ז'יל מאסנה ואיסק אלבניס.
ביוגרפיה

רוזנטל נולד בלמברג, אוסטרו-הונגריה (בהמשך לבוב (פולין), כיום לביב, אוקראינה), למשפחה יהודית. אביו היה פרופסור באקדמיה הראשית. בגיל שמונה התחיל בלימודי פסנתר אצל גאלות' (1872-1869).
בשנת 1872 היה רוזנטל לתלמידו של קרול מיקולי, תלמיד של שופן ועורך, שהכשיר אותו בכיוון אקדמי יותר בקונסרבטוריון של לביב. בגיל 12 היה לתלמידו של רפאל יוזפי בווינה. הופעת הבכורה שלו התקיימה בווינה ב-1876. הצלחתו הייתה מיידית, ואחרי סיור ברומניה התמנה לפסנתרן חצר המלך ברומניה, זאת כשהיה בן ארבע-עשרה. משנת 1878 עד 1879 למד אצל ליסט בוויימאר ורומא. הוא עמד בקשרים עם הפסנתרן ההונגרי הגדול עד 1886, כשליסט מת בביירוית. כיוון שגרס, שהשכלה קלאסית שלמה תועיל לעבודתו כפרשן מוזיקה, החל ללמוד בסטאטס גימנזיום בווינה ובאוניברסיטה, שם למד פילוסופיה אצל רוברט פון צימרמן ופרנץ ברנטנו ואסתטיקה אצל הנסליק. הווירטואוזיות שלו, שהודרכה על ידי אינטלקט חקרני, הייתה מעל כל תחרות. בשנת 1912 קיבל את התואר וירטואוז הלשכה של פרנץ יוזף, קייזר אוסטריה.
כתלמידו של ליסט, הופיע רוזנטל בסנקט פטרבורג, פריז ועוד. עם זאת, לא הזניח את השכלתו הכללית, וב-1880 התקבל ללימודי פילוסופיה באוניברסיטה של וינה. כעבור שש שנים חידש את הקריירה שלו כפסנתרן ונחל הצלחה מזהירה בלייפציג ובבוסטון, שם הייתה הופעת הבכורה שלו בארצות הברית בשנת 1888, ובהמשך באנגליה ב-1895. הוא לימד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה בשנים 1926–1928. מ-1939, לימד בבית הספר שלו עצמו.
רוזנטל הקליט פחות משלוש שעות של מוזיקה. הקלטותיו המעטות נחשבות, מכל מקום, לנגינת פסנתר מעולה ביותר. הדוגמאות ששרדו לנגינתו כוללות, נוסף לתקליטים רגילים, מספר ניכר של גלילי פסנתר של חברת הפסנתר האמריקאית (אמפיקו).
לשנינותו של רוזנטל, שהייתה לא פעם מרושעת, יצא שם אגדי. כששמע את ולדימיר הורוביץ פורץ בסערה במעברי האוקטבות בקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של צ'ייקובסקי בבכורה הווינאית שלו, העיר: "הוא אוקטביאנוס, אך לא קיסר." בדומה לכך, אחרי ששמע את איגנצי יאן פדרבסקי, ששמו הלך לפניו, אמר רוזנטל: "כן, הוא מנגן היטב, אני משער, אך אינו פדרבסקי". עמית שלו ניגן פעם עיבוד של רוזנטל לואלס הדקה של שופן בטרצות ברסיטל, ולאחר הנגינה הודה לו רוזנטל "על רבע השעה המהנה ביותר בחיי". לקראת סוף חייו התגורר רוזנטל במלון הצפוני הגדול בניו יורק, שאליו התייחס כ"יותר צפוני מגדול".
תלמידיו היו צ'ארלס רוזן ורוברט גולדסנד. אנתולוגיה של כתביו האוטוביוגרפיים של רוזנטל יצאה לאור בשם "מוריץ רוזנטל: במילה ובמוזיקה" (בעריכת מארק מיטשל ואלן אוונס הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, 2006) והיא מכילה גם תקליטור של הקלטות מייצגות שלא יצאו לאור.
הערות שוליים

↑  Arbiter Records 4 בספטמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267203405171  PLWABN: 9810619935705606  BNE: XX1634493  BnF: cb138991786 (data)  GND: 116626364  ISNI: 0000 0000 8354 4468  LCCN: n88678448  LNB: 000260302  MusicBrainz: 0d6c4730-f0a3-409f-9456-2659942ee9a0  NKC: xx0214629  NSK: 000425762  NTA: 143030035  RERO: 02-A016801755  SELIBR: 269022  SNAC: w6hm5vkj  VIAF: 7575146   WorldCat (עם VIAF): 7575146 
רוזנטל מתכונן לקונצרט בשיקגו גרנט פארק ב-1938. אשתו הייתה גם היא פסנתרנית מחוננת.
ההתנקשות במוחמד דף

| חלק ממלחמת חרבות ברזל |
| --- | --- |

תיעוד התקיפה באל-מוואסי
 תאריך:  13 ביולי 2024
 מקום:  אל-מוואסי, ח'אן יונס, רצועת עזה
 סוג:  תקיפה אווירית
 תוקף:  ישראל ישראל  חיל האוויר הישראלי
 יעדים:  חמאס מוחמד דף, ראפע סלאמה
 תוצאות:  מוחמד דף וראפע סלאמה נהרגו.
 אבדות:  90 הרוגים ו-300 פצועים (על פי משרד הבריאות של רצועת עזה)
 אמצעי תקיפה:  מטוסי F-35I אדיר שהטילו פצצות ברד כבד
  (למפת מערב הנגב מוגדלת) מיקום התקיפה(למפת מערב הנגב רגילה) מיקום התקיפה
ההתנקשות במוחמד דף היא תקיפה אווירית של חיל האוויר הישראלי שנערכה ב-13 ביולי 2024 בשעה 10:29, כחלק ממלחמת חרבות ברזל, בה נהרגו בכירי ארגון הטרור חמאס: מפקד גדודי עז א-דין אל-קסאם מוחמד דף ומפקד חטיבת ח'אן יונס ראפע סלאמה, ואיתם אנשי חמאס ופלסטינים נוספים. התקיפה בוצעה באזור מבצעי מגודר של חמאס, באל-מוואסי שבפאתי מערב ח'אן יונס. משרד הבריאות של רצועת עזה הנמצא בשליטת חמאס מסר כי לפחות 90 פלסטינים נהרגו, ויותר מ-300 נפצעו.
מיקום הפעולה

עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל הורה צבא ההגנה לישראל על פינוי האוכלוסייה האזרחית ברצועת עזה לאזורים הומניטריים בטוחים. בדצמבר 2023 הכריז צה"ל על אזור הומניטרי בטוח באל-מוואסי, והרחיב את "האזור הבטוח" לחלקים מח'אן יונס.
במהלך הפעולה, הופצצו אזורים שאינם חלק מהאזור ההומניטרי של אל-מוואסי, אשר שהו בהם מחבלים.
התקיפה הישראלית כוונה למתקן שבו שהו בכירי חמאס ויחידת זיקוק מים באזור, וכן בית נפרד שנמצא במרחק מה.
תקיפות אוויריות

לפי צה"ל את התקיפה בצעו שני מטוסי F-35I אדיר שהטילו 8 פצצות "ברד כבד" – פצצת JDAM במשקל 2,000 ליברות (910 קילוגרם) – על המסתור של דף וסלאמה.
לפי אל-ג'זירה, מטוסי קרב פגעו במתחם באל-מוואסי עם חמש פצצות וחמישה טילים.
התקיפה התחלקה לארבעה שלבים:
שלב ראשון: שיגור טיל לחלק של הבניין שהמודיעין סבר כי נמצאים בו מוחמד דף וראפע סלאמה.
שלב שני: הטלת פצצות שהרסו את הבניין כולו.
שלב שלישי: יצירת חגורת אש מסביב לאזור כדי למנוע מכוחות סיוע להגיע ולעזור.
שלב רביעי: שיגור טיל חודר-בונקרים שפגע במתחם תת-קרקעי, שאליו ייתכן שדף ניסה להימלט.
תוצאות ומספר הרוגים

בנוסף לשני בכירי חמאס, בתקיפה נהרגו אנשים נוספים. הסהר האדום הפלסטיני דיווח כי צוותי החירום של הארגון טיפלו ב-102 פצועים, וחילצו 23 גופות לאחר התקיפה.
משרד הבריאות בעזה דיווח על 90 הרוגים ו-300 פצועים. לדברי דובר חמאס, כל ההרוגים היו אזרחים.
בישראל דיווחו כי המתקפה לא הייתה במתחם העקורים עצמו באל-מוואסי, האזור ההומניטרי שאליו נקראו להתפנות המוני פליטים פלסטינים, אלא במתחם מגודר באזור, ששימש את מחבלי חמאס. גורמים ישראליים אמרו ל"וול סטריט ג'ורנל" כי רוב ההרוגים הם חמושים, בהם מאבטחיהם של דף וסלאמה. בתחילה פרסם הערוץ הסעודי אל-חדת', כי ראפע סלאמה נהרג בתקיפה בעוד מוחמד דף נפצע קשה. ב-14 ביולי 2024 אישרו רשמית צה"ל ושב"כ כי ראפע סלאמה נהרג, וב-1 באוגוסט 2024 צה"ל אישר כי גם מוחמד דף נהרג בתקיפה.
בכיר בחמאס, מוחמד מרדוואי, טען מיד לאחר מכן כי דף נותר בחיים וחש בטוב. גם אוסאמה חמדאן ואנשי חמאס נוספים טענו כך, אך ב-30 בינואר 2025 אישר דובר חמאס אבו עוביידה שדף וסלאמה נהרגו בתקיפה.
ראו גם

סיכולים ממוקדים במלחמת חרבות ברזל
הערות שוליים

↑  יואב זיתון, יותר ממחצית ממחבלי חמאס בחיים, צה"ל מגביר את השמדת המנהרות | תיעוד מהלחימה, באתר ynet, 16 ביולי 2024
1 2   רגע החיסול של מחמד דף. תיעוד, באתר צה"ל, 1 באוגוסט 2024.
1 2   חוסל מפקד חטיבת ח'אן יונס של חמאס, באתר צה"ל, 14 ביולי 2024
1 2 3  "Dozens dead after Israeli air strikes target top Hamas commander". www.ft.com. ארכיון מ-2024-07-13. נבדק ב-2024-07-13.
1 2 3  עינב חלבי, ליאור בן ארי, חמאס "חוקר פריצה פנימית גדולה": "משת"פים ידעו בדיוק איפה הבכירים", באתר ynet, 13 ביולי 2024
↑  "An Israeli attack targeting the Hamas military commander kills at least 71 in southern Gaza". Associated Press (באנגלית). 2024-07-13. ארכיון מ-2024-07-13. נבדק ב-2024-07-13.
1 2 3   ג'קי חורי, הפלסטינים מדווחים על יותר מ-90 הרוגים בניסיון ההתנקשות בעזה, ועל תקיפה נוספת במסגד, באתר הארץ, 13 ביולי 2024
↑  יואב זיתון, צה"ל מאשר: "ניסינו לחסל את דף ומח"ט חאן יונס - שהיו במתחם מחבלים מגודר", באתר ynet, 13 ביולי 2024
↑  שי לוי, ‏תקף את מוחמד דף: כך מערך מטוסי החמקן בא לידי ביטוי במלחמה, באתר ‏מאקו‏, 19 ביולי 2024.
↑  איתמר אייכנר, פגיעה מדויקת, חגורת אש - ופצצה חודרת-בונקרים: כך התבצעה התקיפה, באתר ynet, 13 ביולי 2024
↑   ציוץ של הסהר האדום הפלסטיני ברשת החברתית אקס (טוויטר), 13 ביולי 2024
↑  "PRCS says it attended to 102 people wounded in al-Mawasi attack". Al Jazeera. 13 ביולי 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Dozens killed in Israeli military operation to target two Hamas officials". NBC News (באנגלית). 2024-07-13. נבדק ב-2024-07-13.
↑  פגיעה מדויקת, חגורת אש - ופצצה חודרת-בונקרים: כך התבצעה התקיפה, באתר ynet, 13 ביולי 2024
↑  Tondo, Lorenzo; Tantesh, Malak A. (2024-07-13). "Hamas mastermind of 7 October attack target of deadly Gaza strike, claims Israel". The Guardian (באנגלית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-07-13.
↑  צה"ל ושב"כ מאשרים: מפקד חטיבת ח'אן יונס חוסל, באתר מעריב אונליין, 14 ביולי 2024
↑  יואב זיתון, עינב חלבי, צה"ל מאשר רשמית: חיסלנו את מוחמד דף, באתר ynet, 1 באוגוסט 2024
↑  Israel Says Airstrike Killed Top Hamas Deputy but Shadowy Commander’s Fate Unclear, הניו יורק טיימס, ‏14 ביולי 2024 (באנגלית)
↑  Hamas military chief Mohammed Deif is alive, says senior official, Middle East Eye, ‏15 באוגוסט 2024 (באנגלית)
↑  ספיר ליפקין, ‏דובר חמאס מאשר לראשונה: ישראל הרגה את מוחמד דף, באתר ‏מאקו‏, 30 בינואר 2025
ס.ז. סאקאל

| --- | --- |

 לידה:  2 בפברואר 1883 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  12 בפברואר 1955 (בגיל 72) הוליווד, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פורסט לאון ממוריאל פארק 
 שם לידה:  Grünwald Jakab 
 מדינה:  הונגריה 
 תקופת הפעילות:  מ-1926 
 פרופיל ב-IMDb
 
ס.ז. סאקאל
ס.ז. סאקאל היה כינויו של אויגן גרו סאקאל (בהונגרית בשמו המקורי:Gärtner Sándor  מכינויו: Gerő Jenő או Szőke Szakáll, בודפשט, 2 בפברואר 1884 - לוס אנג'לס, 12 בפברואר 1955), שחקן יהודי-הונגרי אשר הצליח בהוליווד בתפקידי משנה קומיים. ס.ז. סאקאל היה גיסו של לאסלו קרדוש (במאי סרטים).
חייו

סאקאל נולד בבודפשט, ובתחילת דרכו הבימתית כינה עצמו "סוקה סאקאל" (ובהונגרית Szőke Szakáll) כלומר "זָקָן בלונדיני"  ומכאן כינויו "ס.ז.". הוא זכה להצלחה בקומדיות מוזיקליות בתחילת ימי הסרט המדבר הגרמני, אך עליית הנאצים לשלטון, בשנת 1933 הביאה לעזיבתו: בתחילה לאוסטריה ולאחר מכן להונגריה ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה להוליווד.
בהוליווד שיחק לרוב בתפקידי משנה קומיים, שנשענו על מבטאו ההונגרי הבולט, ומראהו הכבד והדובי (הוא זכה לכינוי "Cuddles" מעין "חיבוקי"). סאקאל הופיע בסרטים רבים, ביניהם זכור תפקיד המלצר בסרט "קזבלנקה" (1942) ובסרט עושה הנפלאות (1945) עם דני קיי. ב-1948 שיחק בסרט "רומן בלב ים" לצידה של דוריס דיי, איתה שיחק גם בסרט "תה לשניים" (1950). סרטו האחרון היה "הנסיך הסטודנט (1954)"
בשנת 1955 מת מהתקף לב בהוליווד. סאקאל היה נשוי פעמיים. לאחר שהתאלמן בשנת 1918 נישא בשנית בשנת 1920, ונישואים אלו החזיקו מעמד עד מותו.
אלברט פוליצר

| --- | --- |

 לידה:  10 ביולי 1851 מאקו, האימפריה האוסטרית 
 התאבד:  3 באוקטובר 1909 (בגיל 58) וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 צאצאים:  וולטר פוליצר 
 
אלברט פוּליצר (בהונגרית: Pulitzer Albert;‏ מאקו, 10 ביולי 1851 – וינה, 3 באוקטובר 1909) היה עיתונאי וסופר יהודי-הונגרי, אחיו הצעיר של ג'וזף פוליצר (1847–1911). בנו, וולטר פוליצר, היה סופר ומוציא לאור של מגזינים, נפטר ב-1926.
קורות חיים

אלברט פוליצר נולד בעיר מאקו בהונגריה כאחיו הקטן של ג'וזף פוליצר המפורסם לימים. הוא עבר לארצות הברית בשנת 1867 והיה שם מורה לגרמנית בבית הספר התיכון Leavenworth High School בקנזס. לאחר שנתיים, הוא התחיל לעבוד בעיתון באילינוי. בשנת 1871 עבר לניו יורק. שם היה חבר מערכת בניו יורק סאן ובניו יורק הראלד עד ייסוד הג'ורנל (Journal). בשנת 1882, ייסד את העיתון "ניו יורק מורנינג ג'ורנל" (אנ'), אותו מכר לג'ון אר. מקלין (אנ'), שהעביר במהרה את העיתון לוויליאם רנדולף הרסט ב-1895. פוליצר הקים ב-1895 את Das Morgen Journal, שהיה גרסה גרמנית של ה-Journal, ויליאם רנדולף הרסט רכש גם עיתון זה.
הוא סבל מהתמוטטות עצבים; התאבד בווינה (הוא עזב לאירופה לאחר שמכר את ה-Journal).
ב-2010 פרסם ג'יימס מקגראת' מוריס (אנ') ספר ביוגרפי חדש על ג'וזף פוליצר בשם (Pulitzer: A Life in Politics, Print and Power) שכלל מידע חדש מזיכרונותיו של אלברט פוליצר.
כתביו (חלקי)

The Romance of Prince Eugene
An idyll of the Time of Napoleon 1. (1895)
לקריאה נוספת

https://paperspast.natlib.govt.nz/newspapers/EP19091006.2.71
הערות שוליים

↑
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810692813005606  GND: 133013723  ISNI: 0000 0001 1605 1636  NTA: 229827551  SUDOC: 132224135  VcBA: 495/244336  VIAF: 20861770   WorldCat (עם VIAF): 20861770
יאיר זקוביץ

| --- | --- |

 לידה:  1945 (בן 80 בערך) חיפה, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  מדעי היהדות
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת חיפה 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2021) 
 תרומות עיקריות
 חקר תולדות נוסח המקרא חקר תולדות  הספרות המקראית
 
יאיר זקוביץ (נולד ב-1945) הוא חוקר מקרא, פרופסור אמריטוס בחוג למקרא שבאוניברסיטה העברית בירושלים. חתן פרס ישראל לחקר המקרא לשנת תשפ"א (2021).
ביוגרפיה

יאיר זקוביץ גדל בחיפה, בן לאב שעבד בנמל חיפה. סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת חיפה, קיבל תואר שני מהאוניברסיטה העברית ב-1972, וב-1978 סיים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים בנושא "על שלושה ועל ארבעה: הדגם הספרותי שלושה-ארבעה במקרא".
תחומי מחקרו ופרסומיו: קריאה ספרותית, פרשנות פנים-מקראית ואמונות ודעות במקרא, וכן זיקת הספרות הבתר-מקראית (ימי הבית השני, ספרות חז"ל וראשית הנצרות) אל המקרא.
במחקריו, תר זקוביץ אחר פולמוסים סמויים בסיפורי המקרא, והדים למסורות קדומות שנדחקו מן הקאנון. זקוביץ מאמין בין היתר בשתי דוקטרינות פרשניות למציאת המסורות המוקדמות. הראשונה, המכונה על-ידו "חוק המרכז והפריפריה", היא שהדים למסורות שנדחו יופיעו בסיפורים בהם היא אינה מרכזית. כך, למשל, הדים למסורת לפיה שמו של יעקב ניתן לו מלשון "עוקבה" ולא משום שאחז בעקב אחיו, מופיעות בספר הושע ובמקומות אחרים, ונמחקו מספר בראשית. הדים למסורת זו מופיעים אף בספר בראשית, אך בפי יצחק, בדוקטרינה נוספת אותה זקוביץ מכנה "שסתום הביטחון", בהשאלה לדרך פעולתם של דודי קיטור. במסגרת דוקטרינה זו, נותנים הד למסורת הקוראת תיגר על הזרם המרכזי, אך זאת בתוך הקשר המקטין מאמינותה, ותוך עיבוי הסיפור ברמזים המלמדים שאין מקום להאמין לדמות האומרת אותה. כך בסיפור יעקב ועשיו לעיל, עת עשיו מסביר כי יעקב עקב (הונה) אותו פעמיים, אך היה מוכן למכור את הבכורה בעד נזיד עדשים, ובמשתמע מכאן שממילא הוא בז לבכורה ולברכה, ועל כן איננו ראוי להן. דוגמה מובהקת נוספת לדוקטרינה מופיעה בסיפור על שמעי שמרד במלכות דוד. במהלך המרד, שמעי מציג את המסורת לפיה דוד הוא "איש דמים", שהרג את בית שאול בחרב על-מנת לזכות במלוכה. זאת בניגוד למסורת המרכזית בספר מלכים לפיה כל אחד מהם מצא את מותו בנסיבות שאינן קשורות לדוד, שמצדו נמנע מלפגוע בשאול בהיותו "משיח ה'", ואף קונן על מות שאול ויונתן. זקוביץ מסביר כי המחבר המקראי דואג לשים מסורת זו דווקא בפיו של שמעי, שלאחר המרד מתנצל על דבריו, דבר המצייר את אמירתו באור בלתי אמין.
זקוביץ כיהן כראש החוג למקרא בין השנים 1987–1989, כראש המכון למדעי היהדות ע"ש מנדל בין השנים 1995–1997, וכדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בין השנים 1997–2001. הוא גם עמד בראש הוועדה ללימודי תנ"ך במשרד החינוך בשנים 1984-1981 ו-2011-2003.
זקוביץ הוא מיוזמי והוגי תוכנית "רביבים" להכשרת מורים להוראת מדעי היהדות. שימש כמרצה אורח באוניברסיטת פנסילבניה, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בבית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) ובאוניברסיטת הרווארד.
חתן פרס ישראל לחקר המקרא לשנת תשפ"א.
מתגורר בגבעת ישעיהו.
ספריו

על שלושה... ועל ארבעה, הוצאת מקור, 1979.
חיי שמשון: שופטים י"ג-ט"ז – ניתוח ספרותי ביקורתי, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1982.
ספר בראשית במקרא, בתרגומים העתיקים ובספרות היהודית הקדומה (יחד עם אביגדור שנאן), 1986-1983, 1992.
גבה מעל גבה – ניתוח ספרותי של מלכים ב פרק ה, הוצאת עם עובד, 1985.
על תפיסת הנס במקרא, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1987.
רות עם מבוא ופירוש (סדרת מקרא לישראל), הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1990.
מבוא לפרשנות פנים מקראית, הוצאת רכס, 1992.
שיר השירים עם מבוא ופירוש (סדרת מקרא לישראל), הוצאת עם עובד, 1992.
יהושע, עולם התנ"ך (יחד עם ג' גליל), תל אביב, 1994
מקראות בארץ המראות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995.
דוד מרועה למשיח, יד יצחק בן-צבי, 1995.
"כי האדם יראה לעיניים וה' יראה ללבב" – על תחפושת וגמולה בסיפורי המקרא, אקדמון, 1998.
כאפיקים בנגב, הוצאת בית הנשיא, 1998.
"משמיע שלום מבשר טוב" – שבעה פרקי חזון לשלום ירושלים, אוניברסיטת חיפה, 2004.
לא כך כתוב בתנ"ך, (יחד עם אביגדור שנאן), הוצאת משכל, 2004.
"אביעה חידות מימי קדם" – חידות וחלומות – חידה בסיפורת המקראית, הוצאת עם עובד, 2005.
ישוע קורא בספרי הבשורה, הוצאת עם עובד, 2007.
גם כך לא כתוב בתנ"ך, (יחד עם אביגדור שנאן), הוצאת משכל, 2009.
צבת בצבת עשויה, מה בין מדרש פנים-מקראי למדרש חוץ-מקראי, הוצאת עם עובד, 2009.
הספר הקטן על טבע המלאכים, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2010.
יעקב, הסיפור המפתיע של אבי האומה, הוצאת דביר, 2012.
המשרת, כרמל, 2013.
המילון המקראי הסמוי מן העין, הוצאת כרמל, 2014.
בראשית היה הדבר, שמונה שיחות על הבשורה הרביעית, (יחד עם סרג' רוזר), הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2014.
ספר יונה - פירוש ישראלי חדש (יחד עם אביגדור שנאן), ידיעות ספרים, 2015.
ילדוּת בגינת עדן (תש"ה-תשי"א), הוצאת כרמל, 2015.
כי דבר האלוהים חי הוא, שמונה שיחות על האיגרת אל העברים (יחד עם סרג' רוזר), הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2016.
מגילת איכה - פירוש ישראלי חדש (יחד עם אביגדור שנאן), ידיעות ספרים, 2017.
מגילת שיר השירים - פירוש ישראלי חדש (יחד עם אביגדור שנאן),ידיעות ספרים,2019
התנ"ך מהפכת אלוהים, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2019.
.The Concept of the Miracle in the Bible, MOD Books, 1991
.And You shall Tell Your Son” – The Concept of the Exodus in the Bible, Magnes Press, 1991"
.Das Buch Rut, Ein Jüdischer Kommentar, Sttutgarter Bibel Studien 177, Sttutgart, 1992
.Das Hohe Lid (Herders Theologishes Kommentar zum Alten Testament), Freiburg, 2004
From Gods to God: How the Bible Debunked, Suppressed, or Changed Ancient Myths and Legends, (with A. Shinan), The Jewish Publication Society and University of Nebraska Press, 2012
.Jacob: Unexpected Patriarch, Yale University Press, 2012
עריכת ספרים

ספר יצחק אריה זליגמן (כרכים א-ג) (יחד עם א' רופא), הוצאת אלחנן רובינשטיין, 1983.
.Jewish and Christian Approaches to Psalms (together with M. Grohmann), Herders Biblische Studien 57, Herder, Freiburg, 2009
כחלום יעוף וכדיבוק יאחז – על חלומות ודיבוקים בישראל ובעמים (יחד עם ר' אליאור, י' בילו, א' שנאן), מאגנס, 2013.
הערות שוליים

↑  מ-2012 על פי אתר האוניברסיטה העברית
↑  אתר התוכנית.
↑  חיים וייס, החולם, האל, הקורא. כולם רשאים לפענח את החידה, באתר הארץ, 16 באפריל 2006
↑  רוני סומק, שריר השיר, באתר הארץ, 22 ביולי 2007
↑  אירי ריקין, יעקב לדור ה"כאילו" וה"חחח", באתר הארץ, 16 בינואר 2013
↑   ישי רוזן צבי, דודים ודודאים: מה קורה כשמשחקים עם מלים מקראיות, באתר הארץ, 12 בפברואר 2015
↑   יצחק לאור, מה בעצם אנחנו יודעים על הנצרות, באתר הארץ, 23 במאי 2014
 איתמר גרינוולד, מקומה של הבשורה הרביעית בעיצוב הנצרות, באתר הארץ, 23 במאי 2014
↑   דרור בורשטיין, ספר יונה מבעד למשקפת ולמיקרוסקופ, באתר הארץ, 17 בספטמבר 2015
↑   איתמר גרינולד, ישו הוא מלכי־צדק, המחליף את הכוהן הגדול במקדש ביום הכיפורים, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2017
↑   חיים וייס, דמותו הלא־יציבה של אלוהים, באתר הארץ, 21 באפריל 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270245905171  BIBSYS: 90753575  BnF: cb14499607h (data)  CiNii: DA07796906  GND: 121417859  ICCU: UFIV075449  ISNI: 0000 0000 8160 9037  LCCN: n78085560  NKC: uk2005277728  NLA: 35418235  NTA: 073484628  RERO: 02-A003994432  SUDOC: 105663859  VIAF: 85234080   WorldCat (עם VIAF): 85234080
ריצ'רד גיר

| --- | --- |

 לידה:  31 באוגוסט 1949 (בן 75) ארצות הברית פילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1969
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט  Cicero – North Syracuse High School 
 בן או בת זוג:  Alejandra Silva (2018–?) 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס דונוסטיה (2007)  פרס עולם התיאטרון (1980)  פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר לסרט מוזיקלי או קומי (2002)  פרס דוד דה דונטלו לשחקן זר (1979)  פרס בחירת המבקרים לליהוק הטוב ביותר (2002)  פרס גילדת שחקני המסך לצוות השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע (2003)  פרס גזן (2005)  פרס אור האמת (1996)  פרס מריאן אנדרסון (2007)  פרס ג'יימס פארקס מורטון לבין-דתיות 
 פרופיל ב-IMDb
 
ריצ'רד טיפני גיר (באנגלית: Richard Tiffany Gere; נולד ב-31 באוגוסט 1949) הוא שחקן קולנוע אמריקאי. בין סרטיו הבולטים: "ג'יגולו אמריקאי" (1980), "קצין וג'נטלמן" (1982), "אישה יפה" (1990), "פחד ראשוני" (1996), "שיקגו" (2002).
ילדות ונעורים

גיר נולד בפילדלפיה, פנסילבניה שבארצות הברית למשפחה נוצרית-מתודיסטית. אימו היא דוריס אן (לבית טיפני), עקרת בית. אביו הוא הומר ג'ורג' גיר, סוכן ביטוח שבמקור תכנן להיות כומר.
לאחר סיום לימודי התיכון בשנת 1967, שם הצטיין בהתעמלות ובמוזיקה, וניגן בחצוצרה, החל ללמוד ספורט ופילוסופיה באוניברסיטת מסצ'וסטס. הוא החליט לעזוב את הלימודים כעבור שנתיים, ולא סיים את לימודיו.