The Who
התפתחות מוזיקלית > היבטים נוספים

חברי הלהקה היו חיות במה מטבעם: דלטרי, הסולן, היה מאוד דינמי בתפקידו, והיה ידוע בהשלכת המיקרופון שלו לכל עבר עם הכבל הנמתח שלו בצורת פלצור. טאונסנד התפרסם בסגנון הנגינה האגרסיבי שלו עם הנפות היד הפורטת כמו טחנת רוח (טאונסנד טען שהוא קיבל השראה לכך מהגיטריסט קית' ריצ'רדס, מלהקת הרולינג סטונז, כאשר צפה בו בהופעה מסובב את זרועותיו כדי להתמתח. ריצ'רדס עצמו טען כי מעולם לא זכר שעשה פעולה כזו). מון, שסיגל לעצמו דימוי של מטורף, נהג לחבוט בתופיו בעוצמה רבה. בין כל המהומה שיצרו השלושה, אנטוויסל נהג לעמוד בשקט, לעיתים לאורך כל הופעה, ונראה משועמם כביכול מכל הרעש בעוד ניגן על הבס באופן מורכב עוצמתי וחדשני. חברי הלהקה הוסיפו פן נוסף להופעותיהם עם בדיחות, תרגילים והקדמות מורחבות לשיריהם. טאונסנד אמר פעם שרק ההפוגה בין סיבובי ההופעות הייתה מה שמנע מהם להתנוון ולהפוך לסוג של הצגה. במהלך ההופעות הם נהגו גם לשוחח עם הקהל בין השירים. האינטראקציה בין הקהל ללהקה הייתה רבה במהלך ההופעות של "Tommy" ו-"Quadrophenia", כאשר טאונסנד חש בצורך להסביר את עלילות האופרות לקהל. במהלך ההסברים הללו, מון נהג להגיב בציניות והומור כדי לעורר את הקהל.
במהלך השנים המוקדמות, המי התפרסמו בעיקר בניפוץ כלי הנגינה שלהם בסוף ההופעות, ולרוב זרקו את השברים הנותרים לקהל, ומבחינתם הדבר סימל שהם נתנו את כל מה שהיו יכולים. טאונסנד שאב השראה לכך מהמורה שלו מבית הספר לאומנות, גוסטב מצגר, שפיתח שיטת אומנות אוטו- הרסנית, אך טאונסנד הוא הראשון שיוחס לו טקס ה"גיטאר-סמאשינג" (ניפוץ-הגיטרה). פולחן זה החל במקריות כאשר באחת מההופעות הראשונות של הלהקה, חווה טאונסנד התמוטטות עצבים וכתוצאה מכך החל להטיח את הגיטרה ברצפה ולדחוף אותה לתוך מגבר. תגובת הקהל לכך הייתה היסטרית מרוב התלהבות וטאונסנד שמר על פולחן זה בהמשך.
בתחילת דרכה הלהקה פעלה כלהקת חימום לאמנים כמו Herman's Hermits, והמשאבים הכספיים שלהם לא הרשו להם להחריב את כלי הנגינה שלהם. לרוב, דלטרי וטאונסנד ניסו להדביק את הגיטרה לאחר הופעה. על אף שהלהקה החלה לחדול ממנהג ההחרבה לקראת יציאת "Tommy", הם חזרו אליו בהמשך.
חברי הלהקה היו ידועים לשמצה על האופן בו התנהגו בבתי המלון וחדרי ההלבשה, ובמיוחד מון ששמו נקשר לאירועים הרסניים רבים. הלהקה נעצרה על פורענות לפחות פעם אחת, במונטריאול, והוחרמו מרשת המלונות של הולידיי אין.
ההופעות של המי היו רועשות במיוחד. ברוב בשנות השבעים עד השמונים היא הופיעה בספר השיאים של גינס בתור הלהקה הרועשת ביותר, כשרעש ההופעות שלהם הגיע לרמה של 130 דציבלים. במהלך השנים, אמנים אחרים כמו דיפ פרפל זכו בתואר. כתוצאה מכך דלטרי סבל מבעיות שמיעה, וטאונסד מטיניטוס וחירשות חלקית. הסיפורים טוענים כי חברי הלהקה סבלו מחירשות זמנית לאחר כל הופעה, ושהנזק לאוזנו הימנית של טאונסנד נגרם מכך שעמד קרוב מדי לערכת התופים של מון במהלך הפיצוץ בהופעה בתוכנית הטלוויזיה "Smothers Brothers". טאונסנד, לעומת זאת, טען שהסיבה האמיתית לחירשות היא הקשבה למוזיקה בעוצמה רבה במהלך ההקלטות באולפן.
הביגוד של חברי הלהקה במהלך ההופעות היה חלק חשוב בחזותם. בשנות השישים נהג טאונסנד ללבוש חליפה עשויה מדגל הממלכה המאוחדת (הצבא הרפובליקני באירלנד איים להפציץ את חברי הלהקה על הבמה אם הוא ילבש את הדגל במהלך ההופעות שם, אך טאונסנד היה מוכן מראש ולבש חליפה יותר תואמת לרוחם של האירים). לקראת סוף העשור הוא החליף לחליפת סרבל לבנה, אשר לבש בהופעה בפסטיבל וודסטוק. במשך תקופה מסוימת, ג'ון אנטוויסל לבש חליפת שלד בסגנון ליל כל הקדושים בהופעות. לבושו של דלטרי היה המפורסם ביותר בהופעות, כאשר מסוף שנות השישים עד אמצע שנות השבעים נהג להופיע בחליפה עשויה מעור צבי עם חוטי בד רבים מחוברים לשרוולים ולגב. בתקופת שנות השבעים המאוחרות ובהמשך, נהג דלטרי ללבוש חולצות פתוחות, צמודות או גופיות על מנת להבליט את שריריו. בנוסף לתלבושות, כל חברי הלהקה מלבד דלטרי היו עם תסרוקת זהה: שיער חלק שגדל ארוך עד העורף אך הפוני היה גזור קצר. לעיתים היה ניתן לראות בטאונסנד ובאנטוויסל "תאומים", שכן התלבשו אותו דבר, לשניהם היו זקנים ותסרוקת זהה, אך התנועה שלהם על הבמה הייתה קוטבית ושברה את המראה הזו.