stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדיון לגבי נורווגיה
מהלך הדיון

ביום הראשון לדיון הביעו חברי פרלמנט מכל הקשת הפוליטית דאגה ותסכול מהתנהלות הממשלה. חברי אופוזיציה, לצד מספר חברים מהמפלגה השמרנית, העלו ביקורת חריפה על חוסר היעילות ועל ההססנות שהפגינה הממשלה במערכה בנורווגיה. בפרט, הועלו טענות על כך שהממשלה לא פעלה במהירות ובנחישות הנדרשות כדי להתמודד עם האיום הגרמני.
במהלך היום הראשון הלך הדיון והתלהט, ובסיומו כבר היה ברור כי אין זה עוד דיון שגרתי. ליאופולד איימרי, חבר פרלמנט שמרני, נשא נאום נוקב שבו ציטט את אוליבר קרומוול: "בשם אלוהים, לך!"  אמירה זו הייתה קריאה ישירה להתפטרותו של צ'מברלין והדגישה את חוסר האמון הגובר בו, גם בקרב חברי מפלגתו.
ביום השני לדיון החריף העימות עוד יותר, ונאומים תקיפים מצד האופוזיציה הפכו לקריאה מפורשת להצבעת אי-אמון בממשלה. על אף שהממשלה זכתה ברוב בהצבעה, עם 281 קולות בעד ו-200 נגד, התוצאה הייתה מאכזבת עבור צ'מברלין. רבים מחברי המפלגה השמרנית נמנעו מהצבעה או הצביעו נגד. דבר זה הפחית מאוד את הרוב והבהיר כי צ'מברלין איבד את תמיכת מפלגתו.
ביום השלישי, התמקד הדיון בשאלת ההנהגה העתידית של בריטניה. צ'מברלין ניסה להגן על מדיניותו, אך היה ברור כי איבד את אמון בית הנבחרים. חברי פרלמנט רבים קראו להקמת ממשלת אחדות לאומית שתכלול את כל המפלגות, במטרה להתמודד עם האתגרים שהציבה המלחמה.
לאחר הדיון, ניסה צ'מברלין להקים קואליציה רחבה, אך חברי מפלגת הלייבור וחברי המפלגה הליברלית סירבו לכהן תחת הנהגתו. הם הביעו נכונות להצטרף לממשלה בראשות מנהיג שמרני אחר. בעקבות זאת, ב-10 במאי 1940, הודיע צ'מברלין על התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה, ובהמשך אותו היום, מונה וינסטון צ'רצ'יל לראש הממשלה.
תוצאות הדיון ומינוי וינסטון צ'רצ'יל

עם התפטרותו של צ'מברלין, עלתה דרישה להקים ממשלת אחדות לאומית שתכלול נציגים מכל המפלגות המרכזיות. מפלגת הלייבור והמפלגת הליברלית הבהירו כי הן מוכנות להצטרף לקואליציה כזו אך רק בתנאי שבראשה יעמוד ראש ממשלה חדש מהמפלגה השמרנית. צ'מברלין הציע את הלורד הליפקס שכיהן באותה תקופה כשר החוץ ונחשב למועמד טבעי לתפקיד, אך הליפקס סירב לקבל את המינוי בטענה כי אין לו תמיכה מספקת בבית הנבחרים, במיוחד כיוון שכחבר בית הלורדים הוא לא השתתף בדיוני בית הנבחרים. כמו כן, הוא חשש כי לא יוכל לנהל ביעילות את המלחמה בתקופה קריטית זו.
נוכח סירובו של הליפקס, הוצע וינסטון צ'רצ'יל לתפקיד ראש הממשלה.  אף על פי שצ'רצ'יל היה נתון לביקורת על חלקו בניהול המערכה בנורווגיה, הוא נתפס כמנהיג נחוש ובעל חזון, שהתאים לאתגרים שהציבה המלחמה. ב-10 במאי 1940, באותו היום שבו פתחה גרמניה במערכה על צרפת ועל מדינות השפלה ששמה קץ למלחמה המדומה, מונה צ'רצ'יל לראש ממשלת בריטניה והקים ממשלה רחבה. תחת הנהגתו, ניהלה בריטניה את המלחמה בהצלחה עד סיומה באירופה במאי 1945.[דרוש מקור]
השפעת הדיון ומורשתו

הדיון לגבי נורווגיה היה אירוע משמעותי בהיסטוריה הפוליטית של בריטניה, והוביל לשינוי במבנה ההנהגה ברגע קריטי של מלחמת העולם השנייה. מינויו של צ'רצ'יל סימן מעבר להנהגה דינמית ונחושה יותר, שהתאפיינה בקו לוחמני מול גרמניה הנאצית ובקריאה לאחדות לאומית.
הדיון חשף את הכשלים בניהול הצבאי והפוליטי של בריטניה בתחילת המלחמה, ואת הצורך בשינויים מהותיים כדי להתמודד עם האתגרים של עימות עם גרמניה. עלייתו של צ'רצ'יל לשלטון הייתה תוצאה ישירה של הלחץ הציבורי והפוליטי שהופעל במהלך הדיון. צ'רצ'יל, שנאום הבכורה שלו כראש ממשלה נפתח במילים "לא אוכל להציע אלא דם, עמל, דמעות ויזע", הצליח לעורר השראה בקרב הציבור הבריטי ולחזק את המורל הלאומי. תחת הנהגתו, גיבשה בריטניה קואליציה רחבה שהובילה את המדינה במהלך המלחמה.
הדיון לגבי נורווגיה נחשב לדוגמה מובהקת של פיקוח פרלמנטרי יעיל על הממשלה בתקופת מלחמה. הוא הדגים את יכולתו של הפרלמנט להעביר ביקורת על הממשלה גם בעתות משבר, ואת חשיבותה של שקיפות בהנהגה.
לקריאה נוספת

טים בוברי, לפייס את היטלר: צ'מברלין, צ'רצ'יל והדרך אל המלחמה, הוצאת עם עובד, 2023.
Kelly, Bernard (2009). "Drifting Towards War: The British Chiefs of Staff, the USSR and the Winter War, November 1939 – March 1940", Contemporary British History, (2009) 23:3 pp. 267–291, doi:10.1080/13619460903080010
Redihan, Erin (2013). "Neville Chamberlain and Norway: The Trouble with 'A Man of Peace' in a Time of War". New England Journal of History (2013) 69#1/2 pp. 1–18.
הערות שוליים

↑  CONDUCT OF THE WAR. (Hansard, 7 May 1940), api.parliament.uk
↑  Nicholas Shakespeare, Six Minutes in May, London: Vintage, 2017, עמ' 276
↑  "Conduct of the War – Amery", Hansard, House of Commons, 5th Series, vol. 360, col. 1150. 7 May 1940., ‏Retrieved 11 May 2019.
↑  Nicholas Shakespeare, Six Minutes in May, London: Vintage, 2017, עמ' 271
↑  Nicholas Shakespeare, Six Minutes in May, London: Vintage, 2017, עמ' 21
↑  "Conduct of the War – Chamberlain", Hansard, House of Commons, 5th Series, vol. 360, col. 1265. 8 May 1940., ‏Retrieved 15 May 2019.
↑  Nicholas Shakespeare, Six Minutes in May, London: Vintage, 2017, עמ' 361-399
↑  Roy Jenkins, Churchill, London: MacMillan Press, 2001, עמ' 583-588
↑  Nicholas Shakespeare, Six Minutes in May, London: Vintage, 2017, עמ' 7
↑  HIS MAJESTY'S GOVERNMENT. (Hansard, 13 May 1940), api.parliament.uk
שלום רוקבן

| --- | --- |

 מידע אישי
 לידה:  19 בינואר 1957 (בן 68) רחובות, ישראל
 עמדה:  קשר
שלום רוקבן (נולד ב-19 בינואר 1957) הוא כדורגלן עבר ישראלי. שיחק בקבוצות: מכבי שעריים, הפועל רמת השרון, מכבי יפו, בית"ר תל אביב והפועל יהוד.
נולד כשהוא חולה בשיתוק ילדים. עד גיל שמונה היה מרותק לכיסא גלגלים ולאחר מכן נעזר בקביים למשך מספר שנים. החל לשחק כדורגל בגיל 16 במכבי רחובות כשהוא עדיין סובל מצליעה קלה. לשיא פרסומו הגיע בעת ששיחק בשורות הפועל יהוד, כאשר הקבוצה זכתה בגביע המדינה ב-1982, לאחר שרוקבן כבש את שער הניצחון במשחק הגמר נגד הפועל תל אביב בבעיטה חופשית.
שרת בצנחנים, נשוי בשנית.
כס אדוארד הקדוש

| --- | --- |

 מידע כללי
 אמן:  האמן וולטר 
 טכניקה וחומרים:  עץ, אבן סקון 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  מנזר וסטמינסטר
 
איור משנת 1855 של כס אדוארד הקדוש ובו אבן סקון
כס אדוארד הקדוש בשנות האלפיים, ללא אבן סקון
כס אדוארד הקדוש (באנגלית: St Edward's Chair) או כס המלך אדוארד (King Edward's Chair) הוא כס ההכתרה של המלוכה הבריטית. הכיסא נוצר עבור המלך אדוארד הראשון בשנת 1296. בתחתית הכיסא חלל שנועד להכיל את אבן סקון - אבן ההכתרה של מלכי סקוטלנד שנלקחה על ידו ממנזר סקון. הכיסא נקרא על שם המלך הקדוש האנגלי היחיד - אדוארד המודה והוא שמור בקפלת אדוארד הקדוש שבמנזר וסטמינסטר.
מאז הכנת הכיסא הומלכו כל מלכי אנגליה, ממלכת בריטניה הגדולה והממלכה המאוחדת על הכיסא למעט המלכה מרי השנייה אשר הומלכה על העתק של הכיסא, וכן אדוארד החמישי ואדוארד השמיני, אשר לא הומלכו כלל.
תיאור הכס

הכיסא בנוי בסגנון גותי מעץ אלון. הכיסא נבנה על ידי הנגר המכונה "האמן וולטר" (מאסטר וולטר - "Master Walter") אשר קיבל סכום של 100 שילינגים עבור עבודתו. רגלי הכיסא מגולפים כארבעה אריות עץ מוזהבים, ואלה נוספו לכיסא בשיפוץ שנערך בו בשנת 1727, וככל הנראה החליפו שאריות עץ שנוספו לכיסא במהלך המאה ה-16.
עד שנת 1996 הכיל המדף שבתחתית הכיסא את אבן סקון (למעט תקופה קצרה בה האבן נגנבה), אולם בשנה זו החליט הפרלמנט הבריטי להשיב את האבן לסקוטלנד למשמורת.
ככל הנראה הכיסא היה מעוטר וצבוע, וייתכן אף שמצופה זהב. יש סברה כי על גב הכיסא היה מצויר אדוארד המודה. אולם כיום העץ חשוף, ועליו סימני השחתה ואף חריטות שנעשו על ידי תיירים, עולי רגל ונערי מקהלה שהתגוררו במנזר וסטמינסטר במאה ה-18 חרטו גרפיטי על הכיסא.
מיקום הכס

במהלך שבע מאות השנים מאז נוצר הוצא הכיסא ממנזר וסטמינסטר פעמיים בלבד - בפעם הראשונה עבור הטקס שנערך באולם וסטמינסטר בו הוכרז אוליבר קרומוול כלורד פרוטקטור, ובפעם השנייה במהלך מלחמת העולם השנייה על מנת להגן על הכיסא מפני הפצצות הבליץ. בתקופה זו הועבר הכיסא לקתדרלת גלוסטר.
בעשור השני של המאה ה-21 ממוקם הכיסא על במה בסמוך לקברו של הנרי החמישי, ומועבר למרכז הקתדרלה, בסמוך למזבח הקתדרלה רק לצורך טקסי ההכתרה.
הערות שוליים

↑  ישנה סברה לפיה גם המלכה מרי הראשונה לא הוכתרה על הכיסא, אלא על כס שנשלח לה על ידי האפיפיור
| תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת |
| --- | --- | --- |
| כתרים | כתר אדוארד הקדוש • כתר האימפריה הממלכתי • הכתר האימפריאלי של הודו • הכתר הממלכתי של ג'ורג' הרביעי • כתר סקוטלנד • כתר מרי ממודנה • הכתר הממלכתי של ג'ורג' הראשון • כתר פרידריק, נסיך ויילס • כתר ההכתרה של ג'ורג' הרביעי • כתר המלכה אדלייד • כתר היהלומים הקטן של המלכה ויקטוריה • כתר המלכה אלכסנדרה • כתר ג'ורג', נסיך ויילס • כתר המלכה מרי • כתר המלכה אליזבת • כתר צ'ארלס, נסיך ויילס |  |
| שרביטים | שרביט אדוארד הקדוש • שרביט היושר והרחמים • שרביט סקוטלנד |  |
| חרבות | חרב המתת • חרב הרחמים • חרב סקוטלנד |  |
| אחרים | אבן הגורל • סמל מסדר פטריק הקדוש • אודם הנסיך השחור • גלובוס הריבון |  |
כס הטווס (קאג'ארי)

| --- | --- |

איור של כס השמש, 1892
 מידע כללי
 תאריך יצירה:  1798 
 טכניקה וחומרים:  שיש, זהב 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  אוצר התכשיטים הלאומיים
 
כס הטווס (בפרסית: تخت طاووس) הוא הכס המלכותי של איראן. בעבר נקרא "כס השמש" (تخت خورشید), בשל עיגול שמש בראשו. המונח "כס הטווס" הפך לכינוי לשושלת הקאג'ארית ולשפע שלה.
היסטוריה

הכס נבנה עבור פתח-עלי שאה קג'אר, מלך פרס, בתחילת המאה התשע-עשרה ושימש ככס ההכתרה מאז ואילך. על העבודה היו אמון האדריכל מוחמד חוסין ח'אן צדר אצפהאני, ובבנייתו השתתפו צורפים ואומנים מאצפהאן. הכס מעוטר באלפי אבני חן בצבעים שונים.
בתחילה כונה הכס המלכותי "כס השמש" בזכות המראה העגולה במוצבת בראשו ומדמה את השמש הקורנת. ייתכן כי השם שונה כמחווה לכס הטווס המוגולי, אם כי סברה אחרת גורדסת כי כאשר נשא השאה את טאוס ח'אנום תאג' א-דוולה לאישה ב-1809, טקס הנישואין התקיים על כס המלכות, ומאז הכס קרוי על שמה.
לכס המלכות צורה של במה מוגבהת אליה הובילו שתי מדרגות. המדרגות מציגות דימויים של חיות. מסביב לבמה מעקה זהב מעוטר בקליגרפיה של פסוקי קוראן. באמצע הבמה היה יושב השאה, מוגבה ורם. בכס הוצגו גם שתי ציפורים מפוסלות משני צדי השמש, כשפניהן מופנות אליה. עיטור זה הוסיף לסמליות של כס המלכות המוגבה, בכך שיצר תחושה כאילו הכס ניצב הרחק מהקרקע ונוטה לכיוון השמים.
עד 1980 כס הטווס ניצב באולם המראה של ארמון גולסטן. ב-1980 הוחלט להעביר אותו לכספת של תכשיטי הכתר האיראניים בבנק המרכזי של איראן, שם הוא מוצג כעת.
נאסר א-דין שאה יושב על מדרגות כס השמש באולם המראה של ארמון גולסטן
פתח-עלי שאה על כס השמש: ציור מסביבות 1835
הערות שוליים

↑  Abbas Milani, The Shah, St. Martin's Publishing Group, 2011, p. 29.
↑  Abbas Amanat, Pivot of the Universe: Nasir Al-Din Shah Qajar and the Iranian Monarchy, University of California Press, 1997, PL. 27.
שארל בריק

| --- | --- |

שארל בריק בשנת 1960
 לידה:  2 במאי 1911 טימישוארה (טמשוואר), חבל באנאט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  16 ביולי 1995 (בגיל 84) הנקוק, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  רומניה, צרפת 
 מקום לימודים:  אקול נורמל דה מוזיק בפריז 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 
שארל בריק (בצרפתית: Charles Bruck, בהונגרית: Bruck Károly, שם עברי: יעקב קופל ברוק; 2 במאי 1911 טמשוואר – 16 ביולי 1995 הנקוק, מיין) היה מנצח צרפתי, יהודי מטרנסילבניה, שפעל בעיקר בצרפת, הולנד וארצות הברית. ב-1939 קיבל אזרחות צרפתית, שנלקחה אחר כך ממנו בשנים 1940–1944 בימי השואה. "ביצועיו התאפיינו בדיוק יוצא מן הכלל, אך לא בהיעדר רגש".
קורות חיים > שנות הצעירות והלימודים. חבר ברזיסטאנס

שארל בריק נולד בשנת 1911 כקארוי ברוק בשכונת יוזפין בעיר טימישוארה, בחבל באנאט שהשתייך אז לאוסטרו-הונגריה. הוא היה בן של שוחט יהודי ולמד בתיכון היהודי בעיר בימי השלטון הרומני. בגיל 17, בשנת 1928 נסע ללימודים באקדמיה למוזיקה של וינה למשך שנה ואחר כך התיישב בפריז בה הכיר את הכנר אנטואן גולאה, יהודי וינאי-רומני, לימים מוזיקולוג ידוע, שהפך לאחד ממעריצי אמנותו. בריק נרשם קודם כל ללימודי משפטים והחל משנת 1931 למד במקביל ב"אקול נורמאל למוזיק" אצל אלפרד קורטו, נדיה בולאנז'ה (הלחנה) וולאדו פרלמוטר (פסנתר). אחרי 1934 היה לתלמידו של פייר מונטה (1964-1875) שהקים באותה תקופה בית ספר לניצוח ליד התזמורת הסימפונית של פריז. ב-1936, בגיל 25, סיים את התואר ב משפטים בפריז וזכה במבחני הקבלה לתפקיד סגן המנצח של התזמורת הסימפונית של פריז. ב-1939 קיבל את האזרחות הצרפתית וניצח לראשונה באמריקה בסן פרנסיסקו. בימי הכיבוש הנאצי והמשטר וישי איבד את האזרחות ופוטר. נאלץ להסתתר ובהמשך היה לפעיל ברזיסטאנס.
קורות חיים > המשך פעילותו המוזיקלית

אחרי השחרור, בשנים 1945–1948 כיהן בריק כמנהל "תעשיות המוזיקה" ב"משרד התפוקה התעשייתית". בשנים 1950-1949 ניצח על תזמורות בתי הקזינו ב קאן ודוביל (Cannes-Dauville), אחר כך, בשנים 1954-1950 ניצח על תזמורת בית האופרה הלאומית של אמסטרדם. בשנת 1955 התמנה בראש התזמורת הסימפונית של רדיו שטרסבורג בצרפת. ניצח עליה למשך עשור, עד שנת 1965 והשתדל להכליל ברפרטואר באופן קבוע יצירות בנות זמננו, אף חרף ההסתייגויות החריפות של חלק מהמוזיקאים ובמיוחד של הקהל מול הניסיונות הסגנוניים וההרמוניים הכרוכים באותן היצירות.
כדברי מבקר המוזיקה אלן פארי, הצטייר בריק כאמן סקרן ,"בעל מזג סוער ולוחמני" שחונן בכישרון ניתוח ואינטואיציה לגבי שפות מוזיקליות חדשות והשתמש בידע שרכש על האמצעים הטכניים של תקופתנו" 
בשנים 1965–1970 היה, אחרי סיום כהונתו של אז'ן ביגו, למנצח של התזמורת הסימפונית של רשות השידור הצרפתית, לימים (החל מ-1989) התזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת. הורחק מניהול התזמורת בגלל שאיפתו לבצע יותר מדי קטעי מוזיקה בת זמננו ומחמת אופיו שנחשב סוער ואימפולסיבי מדי. בשנת 1970 עבר לגור בהנקוק, מדינת מיין, בארצות הברית. כדי לרשת את פייר מונטה בניהול בית הספר הידוע לניצוח ולמוזיקאי תזמורת שהקים המנצח הצרפתי ושנשא את שם מייסדו. בריק הוזמן לשם על ידי אלמנתו של פייר מונטה, דוריס. בריק עמד בראש בית הספר כמנהל מוזיקלי ופרופסור ראשי למשך עשרים ושש שנה, עד יום מותו.
בשנות ה-1980 המוקדמות לימד בריק גם כמנהל הפעילות התזמורתית בבית הספר הארט למוזיקה שליד אוניברסיטת הרטפורד ובשנת 1992 כפרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון.
בריק חזר לבקר בעיר הולדתו, טימישוארה, בשנת 1946, כשניצח בה מספר קונצרטים בהשתתפות הפסנתרנית מוניק דה לה ברישולרי.
שארל בריק נפטר ב-1995 בהנקוק, מיין, מסרטן הכבד, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים. השאיר אשה, גבי, ואחות, אני היידינגספלד, שחיה בישראל.
עם תלמידיו נמנו מאות מנצחים, ביניהם יו וולף, איגנאסיו ייפס, לודוביק מוריו, שרה ג'ובין, מארק דוד, דייוויד הייס, כריסטופר פרנקלין, שרה ג'ובין, פול מאייר, אריק אוכסנר, דייוויד רוג', כריסטופר צימרמן, מארק מינקובסקי, חוסה דה אוסביו, מייקל ג'ינבו, המנהל הנוכחי של בית הספר על שם פייר מונטה (ארצות הברית)
הרפרטואר

שארל בריק בחר ברפרטואר נרחב ביותר: אהב במיוחד מוזיקה רומנטית צרפתית, כולל יצירות ברליוז, ומוזיקה קלאסית ורומנטית גרמנית - במיוחד בטהובן וברהמס. היה בנוסף מעריץ גדול של מוזיקת המאה ה-20 החל מסטרווינסקי ועד בארטוק, ג'ורג'ה אנסקו, ומלחינים נוספים ממרכז אירופה.
בשנת 1947 תזמורת קולון תחת שרביטו ביצעה את הקונצ'רטו לפסנתר מאת ארנולד שנברג (עם הסולנית איבון לוריו) ואת אופוס אמריקנוס מאת דריוס מיו. אחר כך הלהיב 1200 צופים באולם התיאטרון הלאומי העממי של ז'אן וילאר עם יצירות מאת אנטון וברן, אוליבייה מסייאן ולואיג'י דאלאפיקולה. בשנת 1955 ביצע בבורדו את האופרה "פיטר גריימס" מאת בנג'מין בריטן ובאותה שנה מחזיר לבמת הקונצרטים את האופרה "אדיפוס רקס" מאת אנסקו שלא בוצעה מאז שנת 1936.
ניצח מעל 200 ביצועי בכורה של יצירות מוזיקליות בכורות צרפתיות ליצירות של מלחינים מן המאה ה-20 כמו ליגטי, וביצועי בכורה עולמית ליצירות מאת דריוס מיו, פרנסיס פולנק, אלכסנדר טנסמן, בוהוסלב מרטינו, יאניס קסנאקיס, אוליבייה מסייאן, קרלהיינץ שטוקהאוזן, פייר בולז ואחרים.
שארל בריק הקליט בשביל חברות התקליטים "קולומביה", "דויטשה גרמופון", אראטו ו-EMI. עם תקליטיו הידועים ביותר נמנית ההקלטה בבכורה של האופרה "מלאך האש" מאת סרגיי פרוקופייב ושל "אורפאו ואורידיצ'ה" מאת גלוק, עם הזמרת קתלין פרייר. זכתה להערכה גם ההקלטה שעשה לאופרה "אדיפוס רקס" מאת אנסקו, בשנת 1955.
יצירות שניצח בבכורה צרפתית

לואיג'י דאלאפיקולה :
לאוש יאנאצ'ק:
ג'רג' ליגטי:
קשישטוף פנדרצקי :
סרגיי פרוקופייב:
יצירות שניצח בבכורה עולמית

יצירות מאת:
קלוד באליף,
מוריס אוהאנה,
אנרי טומאזי
ז'אן-לאוי מרטינה
ז'אן באראקה:
אנרי בארו:
ז'אק בונדון:
שארל שן:
פייר-מקס דיבואה:
ז'אן-קלוד אלואה:
ז'אן פראנסה:
ז'אן-פייר גזק:
פייר האסקנוף:
אנדרה ז'וליבה :
שארל קשלן:
מרסל לנדובסקי:
פרנסואה-ברנאר מאש:
פול מפאנו:
ז'ורז' מיגו:
מרסל מיכלוביסי:
פרנסיס מירוליו
סרז' ניג:
טוליה ניקיפרובצקי:
סרגיי פרוקופייב :
ז'אן ריווייה:
לואי סאגה
אלכסנדר טנסמן:
אנטואן טיסנה
יאניס קסנאקיס:
נומוס גאמה (1969)
פרסים ואותות הוקרה

אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת קצין - על פעילותו ברזיסטאנס
הנצחה

אחד מתלמידיו, דייוויד כץ, כתב את המחזה "מוזת האש" (Muse of Fire) המוקדש לקריירה של שארל בריק בבית הספר על שם פייר מונטה. בכורת המחזה התקיימה במדינת מיין בשנת 2005
מקורות נוספים

Alain Pâris Dictionnaire des Interprètes et de l'interprétation musicale au XXe siècle
Robert Laffont ,Bouquins, Paris 1995
הערות שוליים

1 2  שארל בריק באתר GRAVEZ
↑  אלן פארי ב"אנציקלפודיה אוניברסליס
↑  Encyclopaedia Universalis ברשת 2015 הערך "שארל בריק" מאת אלן פארי
↑  A.Pâris Enc.Universalis 2015
↑  A.Pâris 1995 עמוד 262
↑  A.Pâris Encyclopedia Universalis
↑  Dictionnaire de la Musique 2005 Larousse]
↑  אלן פארי ב"אנציקלופדיה אוניברסליס" הצרפתית און ליין מציין כי ביצע מעל 700 ביצועי בכורה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273054505171  PLWABN: 9810547932405606  BNE: XX867314  BnF: cb13891919z (data)  CiNii: DA10882653  GND: 135339022  ISNI: 0000 0001 1312 8511  LCCN: n81021926  LNB: 000306036  MusicBrainz: 515d5831-cb28-4d74-8482-c1a9502c3609  NTA: 073180327  SUDOC: 079963544  VIAF: 122088955   WorldCat (עם VIAF): 122088955
עונת 2021/2022 בלה ליגה

| --- | --- |
 תקופת התחרות:  13 באוגוסט 2021 –  22 במאי 2022 (283 ימים)
 מספר משתתפות:  20
 הזוכה:  ריאל מדריד
 מספר משחקים:  380
 מספר שערים:  951 (2.5 בממוצע למשחק)
 מספר צופים:  8,675,104 (22,829 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  צרפת כרים בנזמה   (27 שערים)
 → 2020/20212022/2023 ←
 
עונת 2021/2022 בלה ליגה הייתה העונה ה-91 במסגרת הלה ליגה, תחרות הכדורגל המובילה בספרד. העונה התחילה ב-13 באוגוסט 2021 והסתיימה ב-22 במאי 2022. ריאל מדריד זכתה באליפות בפעם ה-35 בתולדותיה. גרנדה, לבאנטה ואלאבס ירדו ליגה בסיום העונה.
קבוצות

בעונה זו השתתפו 20 קבוצות - 17 קבוצות שהמשיכו בלה ליגה מהעונה הקודמת, אליהן הצטרפו אספניול, מיורקה וראיו ואיקאנו מהליגה השנייה בספרד.
קבוצות > קבוצות שירדו לליגה השנייה

שלוש הקבוצות שסיימו במקומות האחרונים, ירדו לליגה השנייה. הקבוצה הראשונה שהודחה הייתה לבאנטה, שהבטיחה את ירידתה ב־12 במאי 2022, לאחר תבוסה 6–0 לריאל מדריד, ובכך סיימה 5 עונות בלה ליגה. אלאבס הייתה הקבוצה השנייה שהודחה, לאחר הפסד 3–1 ללבאנטה ב־15 במאי 2022, הדחה שסיימה 6 עונות בלה ליגה. הקבוצה השלישית והאחרונה שירדה לליגה השנייה הייתה גרנדה שהודחה במחזור המשחקים האחרון, ב־22 במאי 2022, לאחר תיקו מול אספניול וניצחונות מקבילים של מיורקה וקדיס. הדחתה סיימה שהות של 3 עונות בלה ליגה.
| קבוצה | עיר | קהילה אוטונומית | אצטדיון | תכולה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אוסאסונה | פמפלונה | נווארה | אל סדאר | 18,570 |
| אלאבס | ויטוריה | חבל הבסקים | מנדיסורוצה | 19,840 |
| אלצ'ה | אלצ'ה | ולנסיה | מנואל מרטינס ואלרו | 33,732 |
| אספניול | ברצלונה | קטלוניה | אצטדיון RCDE | 40,000 |
| אתלטיק בילבאו | בילבאו | חבל הבסקים | סן ממס | 53,289 |
| אתלטיקו מדריד | מדריד | מדריד | וונדה מטרופוליטנו | 68,456 |
| ברצלונה | ברצלונה | קטלוניה | קאמפ נואו | 99,354 |
| גרנדה | גרנדה | אנדלוסיה | לוס קרמנס | 19,336 |
| ויאריאל | ויאריאל | ולנסיה | לה סרמיקה | 24,890 |
| ולנסיה | ולנסיה | ולנסיה | מסטאייה | 49,500 |
| חטאפה | חטאפה | מדריד | קולוסאום אלפונסו פרס | 17,393 |
| לבאנטה | ולנסיה | ולנסיה | אצטדיון העיר ולנסיה | 26,364 |
| מיורקה | פלמה דה מיורקה | האיים הבלאריים | אצטדיון ויזיט מיורקה | 23,142 |
| סביליה | סביליה | אנדלוסיה | רמון סאנצ'ס פיחואן | 43,883 |
| סלטה ויגו | ויגו | גליסיה | אצטדיון באלאידוס | 29,000 |
| קדיס | קדיס | אנדלוסיה | רמון דה קראנסה | 25,033 |
| ראיו ואיקאנו | מדריד | מדריד | ואיקאס | 14,708 |
| ריאל בטיס | סביליה | אנדלוסיה | בניטו ויימרין | 60,721 |
| ריאל מדריד | מדריד | מדריד | סנטיאגו ברנבאו | 81,044 |
| ריאל סוסיאדד | סן סבסטיאן | חבל הבסקים | אנואטה | 39,500 |
טבלת ליגה

| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערים> זכות | שערים> חובה | שערים> הפרש | נקודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ריאל מדריד (אלופה) | 38 | 26 | 8 | 4 | 80 | 31 | 49+ | 86 | העפלה לשלב הבתים בליגת האלופות |
| 2 | ברצלונה | 38 | 21 | 10 | 7 | 68 | 38 | 30+ | 73 | העפלה לשלב הבתים בליגת האלופות |
| 3 | אתלטיקו מדריד | 38 | 21 | 8 | 9 | 65 | 43 | 22+ | 71 | העפלה לשלב הבתים בליגת האלופות |
| 4 | סביליה | 38 | 18 | 16 | 4 | 53 | 30 | 23+ | 70 | העפלה לשלב הבתים בליגת האלופות |
| 5 | ריאל בטיס | 38 | 19 | 8 | 11 | 62 | 40 | 22+ | 65 | העפלה לשלב הבתים בליגה האירופית |
| 6 | ריאל סוסיאדד | 38 | 17 | 11 | 10 | 40 | 37 | 3+ | 62 | העפלה לשלב הבתים בליגה האירופית |
| 7 | ויאריאל | 38 | 16 | 11 | 11 | 63 | 37 | 26+ | 59 | העפלה לשלב הפלייאוף בקונפרנס ליג |
| 8 | אתלטיק בילבאו | 38 | 14 | 13 | 11 | 43 | 36 | 7+ | 55 |  |
| 9 | ולנסיה | 38 | 11 | 15 | 12 | 48 | 53 | 5– | 48 |  |
| 10 | אוסאסונה | 38 | 12 | 11 | 15 | 37 | 51 | 14– | 47 |  |
| 11 | סלטה ויגו | 38 | 12 | 10 | 16 | 43 | 43 | 0 | 46 |  |
| 12 | ראיו ואיקאנו | 38 | 11 | 9 | 18 | 39 | 50 | 11– | 42 |  |
| 13 | אלצ'ה | 38 | 11 | 9 | 18 | 40 | 52 | 12– | 42 |  |
| 14 | אספניול | 38 | 10 | 12 | 16 | 40 | 53 | 13– | 42 |  |
| 15 | חטאפה | 38 | 8 | 15 | 15 | 33 | 41 | 8– | 39 |  |
| 16 | מיורקה | 38 | 10 | 9 | 19 | 36 | 63 | 27– | 39 |  |
| 17 | קדיס | 38 | 8 | 15 | 15 | 35 | 51 | 16– | 39 |  |
| 18 | גרנדה | 38 | 8 | 14 | 16 | 44 | 61 | 17– | 38 | ירידה לליגה השנייה |
| 19 | לבאנטה | 38 | 8 | 11 | 19 | 51 | 76 | 25– | 35 | ירידה לליגה השנייה |
| 20 | אלאבס | 38 | 8 | 7 | 23 | 31 | 65 | 34– | 31 | ירידה לליגה השנייה |
סטטיסטיקה > מלכי השערים

| מיקום | שחקן | קבוצה | שערים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | צרפת כרים בנזמה | ריאל מדריד | 27 |
| 2 | ספרד יאגו אספס | סלטה ויגו | 18 |
| 3 | ספרד ראול דה תומאס | אספניול | 17 |
| 3 | ברזיל ויניסיוס ז'וניור | ריאל מדריד | 17 |
| 5 | טורקיה אנס אונאל | חטאפה | 16 |
| 5 | ספרד חואנמי חימנס | ריאל בטיס | 16 |
| 7 | ספרד חוסלו | אלאבס | 14 |
| 8 | ספרד חוסה מוראלס | לבאנטה | 13 |
| 9 | ארגנטינה אנחל קוריאה | אתלטיקו מדריד | 12 |
| 9 | הולנד ממפיס דפאי | ברצלונה | 12 |
סטטיסטיקה > מלכי הבישולים

| מיקום | שחקן | קבוצה | בישולים  |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | צרפת עוסמאן דמבלה | ברצלונה | 13 |
| 2 | צרפת כרים בנזמה | ריאל מדריד | 12 |
| 3 | ספרד איקר מוניאין | אתלטיק בילבאו | 10 |
| 3 | ספרד ז'ורדי אלבה | ברצלונה | 10 |
| 3 | ספרד דני פראחו | ויאריאל | 10 |
| 3 | ברזיל ויניסיוס ז'וניור | ריאל מדריד | 10 |
| 7 | ספרד סרג'י דארדר | אספניול | 9 |
| 7 | ארגנטינה אוסקר טרחו | ראיו ואיקאנו | 9 |
| 9 | צרפת נביל פקיר | ריאל בטיס | 8 |
| 9 | קרואטיה לוקה מודריץ' | ריאל מדריד | 8 |
פרסים

פרס הפיצ'יצ'י למלך השערים של העונה: כרים בנזמה (צרפת צרפת), ריאל מדריד, שכבש 27 שערים. זוהי זכייתו הראשונה, וזוהי הזכייה הראשונה של שחקן צרפתי בפרס.
פרס זאמורה  לשוער עם יחס הספיגות הנמוך ביותר במהלך העונה: יאסין בונו (מרוקו מרוקו), סביליה, שספג 24 שערים ב-31 הופעות, יחס ספיגות של 0.77, זוהי זכייתו הראשונה, וזו גם זכייה ראשונה של שוער המשחק בסביליה.
פרס סארה לכדורגלן הספרדי שכבש את מספר השערים הרב ביותר במהלך העונה: יאגו אספס, סלטה ויגו, שכבש 18 שערים. זוהי זכייתו הרביעית בפרס.
פרסים > שחקן החודש

| חודש | שחקן | מועדון |
| --- | --- | --- |
| ספטמבר | צרפת כרים בנזמה | ריאל מדריד |
| אוקטובר | צרפת רובין לה נורמן | ריאל סוסיאדד |
| נובמבר | ברזיל ויניסיוס ז'וניור | ריאל מדריד |
| דצמבר | ספרד חואנמי | ריאל בטיס |
| ינואר | ארגנטינה אנחל קוריאה | אתלטיקו מדריד |
| פברואר | בלגיה טיבו קורטואה | ריאל מדריד |
| מרץ | פורטוגל ז'ואאו פליקס | אתלטיקו מדריד |
| אפריל | צרפת כרים בנזמה | ריאל מדריד |
| מאי | קוסובו ודאט מוריצ'י | מיורקה |
הערות שוליים

↑  Spanish La Liga Top Scorers, BBC Sport (באנגלית)
↑  Spanish La Liga Top Scorers, BBC Sport (באנגלית)
↑  Trofeo Zamora de LaLiga Santander 2021 - 2022 - Mejor portero Primera División, Marca.com, ‏2017-09-04 (בספרדית)
כס החרצית

כס הטקהמיקורה בארמון הקיסרי של קיוטו, המשמש בעיקר לטקסי הכתרה (2019)
חדר הכס בתקופת מייג'י. הקיסר האחרון שישב עליו היה הירוהיטו. החדר הוחרב במהלך ההפצצות במלחמת העולם השנייה
כֵּס החרצית (ביפנית: 皇位) הוא המונח המערבי המקובל לתיאור הכס של קיסר יפן. המונח מתייחס לרוב למושב מאוד ספציפי, דוגמת כס הטקהמיקורה בחדר השישין בארמון הקיסרי של קיוטו.
כסים אחרים שמשמשים את הקיסר במסגרת רשמית במהלך טקסטים או בעת הקראת נאום מן הכס, אינם נחשבים לכס החרצית; לדוגמה הכס בארמון הקיסרי של טוקיו או הכס בו משתמש הקיסר בישיבות הדיאט של יפן.
כס החרצית הוא מטונימיה המתייחסת, כאשר נעשה בה שימוש רטורי, לראש המדינה. ואף למוסד המונרכיה היפני עצמו.
היסטוריה

יפן היא המונרכיה העוברת בירושה הוותיקה ביותר בעולם. במובן דומה מאוד לזה המתקיים בכתר הבריטי, כס החרצית הוא מושג מופשט מטונימי המייצג את הקיסר ואת הסמכות החוקית לקיומו של השלטון.
בניגוד למקבילה הבריטית, רעיון הקיסרות היפנית התפתח באופן שונה בתקופה שלפני 1947, כאשר לא הייתה הפרדה נראית לעין בין הרכוש של מדינת הלאום לרכושו הפרטי של הקיסר.
על פי האגדה, הקיסרות היפנית נוסדה כבר בשנת 660 לפני הספירה על ידי הקיסר ג'ימו, ולפיכך הקיסר הנוכחי הוא ה-126 לאייש את כס החרצית. הרשומות ההיסטוריות היחידות ששרדו מגיעות רק עד אוג'ין, אשר ככל הידוע מלך בשלב מוקדם של המאה ה-4.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, שימש הירוהיטו עוצר במהלך כמה שנים מתקופת שלטון אביו, הקיסר יושיהיטו, כאשר לא היה מסוגל פיזית למלא את חובותיו הקיסריות. עם זאת, הנסיך העוצר היה נטול הסמכות הסמלית של כס החרצית, אותה הוא יכֹל להשיג רק לאחר מות אביו.
בחוקת יפן הנוכחית הקיסר מוגדר כ"סמל המדינה והאחדות של כלל אזרחיה", והקיסרות הנוכחית היא מונרכיה חוקתית.