stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פנינה היילפרין
קורות חייה

פנינה היילפרין נולדה בוורשה בשם פוליה הוכברג, לאב, בעל מפעל עור קטן, רופא אוטודידקט ואפיקורוס, ואם סוציאליסטית בדעותיה. עקב פעילותה הסוציאליסטית נאסרה לזמן קצר בוורשה. לאחר שחרורה, הכירה את יחיאל היילפרין בשנת 1905 ועברתה את שמה לפנינה, וכך הפכה לפנינה היילפרין, על אף שמעולם לא נישאו כדת. הם הקימו יחד משפחה בת 4 ילדים: אוריאל (לימים המשורר יונתן רטוש; 1981-1909), מרים (לימים הסופרת מירי דור; 1945-1911), גמליאל (לימים הבלשן צבי רין; 1998-1914) ועוזיאל (לימים הבלשן עוזי אורנן; (2022-1923).הם התאמצו מאוד שילדיהם יתחנכו בעברית בלבד.
בני הזוג פעלו רבות בתחום הכשרת גננות וטיפוח החינוך לגיל הרך. לאחר מאבקים מול שלטונות פולין להוכחה כי יש בוורשה ילדים דוברי עברית כשפת אם, הם ייסדו גן-ילדים עברי, ומשהתבסס הגן, הקימו גם בית-מדרש עברי לגננות בוורשה, לצדו של יצחק אלתרמן, אביו של נתן אלתרמן. אחת מתלמידות הסמינר הייתה קדיה מולודובסקי, שהפכה מאוחר יותר למשוררת יידית ידועה. תלמידה אחרת הייתה שחקנית התיאטרון הידועה, חנה רובינא. יחיאל ופנינה החלו לכתוב שירים וסיפורים לילדים בשל המחסור שהיה אז בספרות ילדים עברית.
בשנת 1918 חלו בניה, משה ואוריאל, בדלקת ריאות קשה, בעקבותיה מת משה. הדבר החריף את יחסי פנינה עם יחיאל, שזה מכבר הזניח את משפחתו בעיסוקיו החינוכיים הרבים.
פנינה עלתה לארץ ישראל בשנת 1919 על סיפון האונייה "רוסלאן", שהפליגה מאודסה, עם בניה, אוריאל (לימים המשורר יונתן רטוש), וגמליאל צבי (לימים הבלשן צבי רין) ועם בתה מרים (לימים המשוררת והסופרת מירי דור). בשנת 1920 הצטרף אליהם גם יחיאל. לאחר שעלו בני הזוג היילפרין לארץ, הם המשיכו לעבוד בתחום החינוך לגיל הרך, פתחו בית מדרש לגננות, ופיקחו על כל גני הילדים בארץ. במכתב שכתבה בתאריך 22 באוגוסט 1938, לבנה, צבי רין, היא מספרת לו: "אני נותנת ארבע וחצי שעות בשבוע בסמינר, שעה אחת - ריכוז בגן ושלוש שעות וחצי מלאכה" על מכתביה מאותה תקופה מתנוסס הלוגו של המוסד של יחיאל ופנינה היילפרין: "בית מדרש לגננות עם מעון דוגמאי [!] לילדים, מיסודו של יחיאל היילפרין".
בין השנים 1940–1955 ניהלה פנינה את ספריית בית ספר "ביאליק" בתל אביב. היילפרין הרבתה גם לעסוק בכתיבת ספרות לגיל הרך ובתרגום של שירי ילדים מיידיש. היא הייתה המתרגמת הראשונה לכמה משיריה הידועים של קדיה מולודובסקי.
ילדיהם של בני הזוג המשיכו בתחום הספרות והלשון. בתם מירי דור, הייתה משוררת וסופרת. בניהם היו המשורר יונתן רטוש, שהיה מייסד תנועת הכנענים בארץ, והבלשנים צבי רין ועוזי אורנן.
היילפרין תמכה גם היא בקו האידאולוגי של התנועה הכנענית, ובשנת 1970 הלכה בעקבות בנה, יונתן רטוש, והגישה עתירה לבית הדין הגבוה לצדק נגד שר הפנים, המסרב לרשום את מוצאה כעברייה.
פנינה היילפרין נפטרה בגיל 93 בעיר רמת-גן.
יצירתה

בהיותה גננת ועוסקת בתחום החינוך של הגיל הרך החלה היילפרין לכתוב שירי ילדים ולפרסמם בכתבי העת השונים. חלקם הופיעו בשני ספרים שהוציאה הוצאת הספרים "הדר" בשנת תשל"ה: "פרפרים" ו "שלפוחיות". הוצאה זו הוציאה גם את ספרי בנה, יונתן רטוש. שיריה של היילפרין הולחנו רבות בידי המלחינים. על חלק מהם נהגה לחתום בשם "דודה פנינה".
במכון גנזים, אשר ממוקם בספריית בית אריאלה בתל אביב ניתן למצוא בעיזבונה שלה ושל משפחתה את כתבי היד של מאות שירים, תרגומים, הצגות, משחקים ומערכי שיעור שכתבה לילדים.
כמו למשל השיר "ילד רך", שפורסם בספרה "שלפוחיות".
נומה, נומה ילד רך

אל נא, כלב, אל תנבח

בן לקיש, הס, אל תפריע

את ילדי לי להרגיע



נומה, נומה, נים חביב

שקט, שקט מסביב
בין שיריה הנוספים שכתבה היילפרין לילדי הגן, נמנים השירים: "שואב מים", "הצרצר", "תזמורת", "מעשה בכלבלב" "כדור פורח" ורבים אחרים.
התרגום הראשון ממיטב שירי הילדים של קדיה מולודובסקי לעברית התפרסם ב-9 בפברואר 1934, במוסף של "דבר לילדים" משנת 1934 ובאיוריו של נחום גוטמן. היה זה תרגום של השיר הידוע לקורא העברי בגרסתו המאוחרת של אלתרמן: גלגוליו של מעיל. שמו של השיר במקור היידי היה: אַ מאַנטל פון אַ טונקעלן געוואַנטל (מעיל מאריג כהה). שם השיר בתרגומה של היילפרין היה "יקטן", כנהוג באותה התקופה להתאים את השמות לעברית ולרוח התקופה.
שמעו נא מעשה בבגד,

בגד פלא, בגד עור;

בידי החיט עצמו נתפר הוא

לשמואל בנו הבכור.
היילפרין המשיכה לפרסם מספר תרגומים נוספים של קדיה מולודובסקי, שהתפרסמו בעיתון דבר לילדים: "שרה" (ידוע בגרסה המאוחרת כ"הילדה איילת" בגרסתו של נתן אלתרמן), "הגולם", "סנדלים" ועוד. ספר הילדים הידוע של קדיה מולודובסקי בעברית, פתחו את השער, כולל את תרגומיהם של נתן אלתרמן, פניה ברגשטיין ולאה גולדברג, ואלו הן הגרסאות הפופולריות בעברית של שירי קדיה מולודובסקי.
עוזי אורנן, בנה, מספר על תקרית שארעה באחד הקיבוצים, בשנות החמישים, כאשר אמו הזמינה את קדיה מולודובסקי לדבר על יחיאל היילפרין ביום השנה למותו. קדיה הופיעה והחלה לדבר ביידיש. היילפרין ובניה ביקשו ממנה לעבור לעברית, שידעה היטב, אך קדיה סירבה וירדה מהבמה. פנינה היילפרין, שראתה את עצמה כעברייה, ושבגני הילדים שניהלה עם בעלה, דיברו הילדים רק עברית, ושבניה נמנו על מייסדי התנועה הכנענית, לא יכלה באותה תקופה לצדד בנאום שיינשא בשפת הגולה.
הערות שוליים

1 2  איתמר לוי, דף מידע מס' 185 על משפחת היילפרין.
1 2 3  יהושע פורת, "ראשית הימים", שלח ועט בידו - חייו של יונתן רטוש, ראם, 1989
1 2 3 4 5  עינת אמיתי, יומן מסע לחקר 100 שנות תרבות לילדים בקיבוצים
↑  נמצא במכון גנזים בין אוסף המכתבים שכתבה פנינה היילפרין לבנה צבי רין ("גמי")
↑  "הבן עברי - גם האם רוצה", דבר, 3 בדצמבר 1970
↑  ראו לעיל קישור חיצוני לפרסומיה של פנינה הלפרין בספרייה הלאומית
↑  שירים אלו ואחרים מופיעים בספרה: שלפוחיות, הוצאת הדר, תשל"ה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312862005171  LCCN: n89134293  VIAF: 297989529   WorldCat (עם VIAF): 297989529 
משפחת היילפרין בארץ-ישראל בשנת 1926: מימין לשמאל: צבי רין (עומד), יחיאל היילפרין (יושב), עוזי אורנן (עומד על שרפרף), מירי דור (עומדת מאחור), פנינה הלפרין (יושבת), יונתן רטוש (עומד).
משפחת הילפרין (ללא צבי), מימין לשמאל. יושבים: האם פנינה הלפרין, האח עוזי אורנן, והאב יחיאל הלפרין. עומדים: דבורה אשת יונתן, יונתן רטוש, האחות מירי דור
מעטפת הספר: "פרפרים" של פנינה היילפרין, מאיירת: איזה, הדר, תשל"ה
מעטפת הספר: "שלפוחיות" של פנינה היילפרין. מאיירת: איזה. הדר, תשל"ה
דגל קולומביה

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי, דגל הצי המדיני
 יחס אורך/גובה:  2:3
 קבלת מעמד רשמי:  26 בנובמבר 1861
 מוטיבים עיצוביים:  טריקולור אופקי צהוב-כחול-אדום. הפס הצהוב עוביו כעובי שני הפסים הדקים
 גרסאות נוספות:        דגל ימי אזרחי         דגל ימי צבאי
דגל קולומביה (בספרדית: Bandera Nacional de la República de Colombia, הדגל הלאומי של הרפובליקה של קולומביה) הוא דגלה הלאומי של קולומביה אשר משמש, לצד המנון המדינה וסמלה כסמל הלאומי. הדגל מורכב מטריקולור של הצבעים צהוב, כחול, ואדום, המסודרים בפסים אופקיים. שטחו של הפס הצהוב תופס את חצי הדגל העליון, בעוד הפס האדום והפס הכחול, השווים זה לזה בגודלם, תופסים ביחד את שטח המחצית התחתונה של הדגל.
הדגל הקולומביאני מבוסס על דגל תנועת המאבק נגד השלטון הספרדי בדרום אמריקה שהונהגה על ידי פרנסיסקו דה מירנדה וסימון בוליבר. הדגל הפך לדגלה של רפובליקת קולומביה הגדולה, ולאחר שאקוודור וונצואלה פרשו ממנה ב-1830, השתמשו באותו הדגל, בשינויים קלים, כל אחת משלוש המדינות החדשות. הדגל הנוכחי אומץ על ידי קולומביה רשמית ב-26 בנובמבר 1861.
הצבע הצהוב מסמל את הזהב שבמדינה, הכחול מסמל את הנהרות, הים והשמיים, והאדום מסמל את הדם של התושבים שנלחמו על עצמאותם.
ראו גם

סמל קולומביה
המנון קולומביה
תומאש קנדז'ורה

תומאש קארול קנדז'ורה (בפולנית: Tomasz Karol Kędziora; נולד ב-11 ביוני 1994 בסולחוף שבפולין) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת דינמו קייב מליגת העל האוקראינית ובנבחרת פולין.
קריירת מועדונים

קנדז'ורה גדל במחלקת הנוער של UKP ז'לונה גורה ולך פוזנן. בשנת 2012 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הפולנית.
ב-11 ביולי 2017 חתם קנדז'ורה על חוזה לארבע עונות בדינמו קייב מליגת העל האוקראינית.
ב-17 במרץ 2022 הושאל קנדז'ורה ללך פוזנן מליגת העל הפולנית עד לתום עונת 2022/2023.
קריירה בינלאומית

ב-13 בנובמבר 2017 ערך קנדז'ורה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פולין, בהפסד 0–1 לנבחרת מקסיקו במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת ביורו 2020, אך לא שיחק בטורניר.
ב-9 באוקטובר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–5 על נבחרת סן מרינו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
תארים

אליפות פולין (2): 2014/2015, 2021/2022
הסופר קאפ הפולני (2): 2015, 2016
אליפות אוקראינה (1): 2020/2021
הגביע האוקראיני (2): 2019/2020, 2020/2021
הסופר קאפ האוקראיני (3): 2018, 2019, 2020
הערות שוליים

↑  Томаш КЕНДЗЕРА – гравець "Динамо" (Київ)! באתר הרשמי של דינמו קייב, 11 ביולי 2017 (באוקראינית)
↑  Tomasz Kędziora zagra w Lechu באתר הרשמי של לך פוזנן, 17 במרץ 2022 (בפולנית)
| נבחרת פולין – יורו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 שצ'נסני •  2 פיונטקובסקי •  3 דוידוביץ' •  4 קנדז'ורה •  5 בדנארק •  6 קוזלובסקי •  7  •  8 לינטי •  9 לבנדובסקי •  10 קריכוביאק •   11 סבידרסקי •  12 סקורופסקי • 13 ריבוס •  14 קליך • 15 גליק • 16 מודר • 17 פלצ'טה • 18 ברשינסקי • 19 פרנקובסקי • 20 ז'לינסקי • 21 יוז'וויאק • 22 פביאנסקי • 23 קובנאצקי • 24 סבירצ'וק • 25 הליק • 26 פוכאש • מאמן: סוזה |  1 שצ'נסני •  2 פיונטקובסקי •  3 דוידוביץ' •  4 קנדז'ורה •  5 בדנארק •  6 קוזלובסקי •  7  •  8 לינטי •  9 לבנדובסקי •  10 קריכוביאק •   11 סבידרסקי •  12 סקורופסקי • 13 ריבוס •  14 קליך • 15 גליק • 16 מודר • 17 פלצ'טה • 18 ברשינסקי • 19 פרנקובסקי • 20 ז'לינסקי • 21 יוז'וויאק • 22 פביאנסקי • 23 קובנאצקי • 24 סבירצ'וק • 25 הליק • 26 פוכאש • מאמן: סוזה | פולין |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812451595005606  VIAF: 6130163813726039110004   WorldCat (עם VIAF): 6130163813726039110004
צ'יבורקי

| --- | --- |

צ'יבורק ואיירן בבית קפה טורקי
 
 מאכלים
 סוג:  כיסון מטוגן או אפוי
 מטבח:  המטבח של הטטרים של קרים, מטבחים של מדינות פוסט-סובייטיות, המטבח הטורקי
 מוצא:  חצי האי קרים
 מרכיבים עיקריים:  בשר טחון, בצל, בצק
 
צ'יבורקי (ברוסית: Чебуреки) הוא כיסון בצק מטוגן, הממולא לרוב בבשר טחון ובבצל. צורתו של הצ'יבורקי היא כחצי סהר.
מקורו של הצ'יבורקי במטבח של הטטרים של קרים, אך הוא נפוץ גם באזורי הקווקז, ומרכז אסיה, וכן במדינות רוסיה, ליטא, לטביה, אסטוניה, אוקראינה ומזרח אירופה, כמו גם בפזורות של הטטרים של קרים בטורקיה וברומניה. ניתן למצוא את הצ'יבורקי גם בישראל, בחנויות ובמסעדות של עולים ממדינות ברית המועצות לשעבר.
מרכיבי הצ'יבורקי

הצ'יבורקי הוא בורק חצי עגול, ממולא בשכבת בשר טחון דקה, עם בצל ותבלינים. את המילוי עוטפת שכבת בצק דקה אף היא, כך שהמילוי יתבשל היטב בעת טיגון הצ'יבורקי.
וריאציות

בטורקיה, הצ'יבורקי מכונה "צ'י בורק" (בטורקית: çiğ börek, שמשמעו "בורק נא"). הוא פופולרי מאוד במקומות בהם נמצאת קהילה טטרית, ובמיוחד באסקישהיר.
טובורק (Töbörek) הוא וריאציה נוספת של המאפה, בה הצ'יבורק לא מטוגן בשמן אלא נאפה בתנור לבנים.
הערות שוליים

↑  Karen Evans-Romaine; Helena Goscilo; Tatiana Smorodinskaya, eds. (2013). Encyclopedia of Contemporary Russian Culture. Taylor & Francis. p. 100
↑  Kraig, Bruce; Sen, Colleen Taylor (2013). Street Food Around the World: An Encyclopedia of Food and Culture. ABC-CLIO. p. 364
צ'יבורקי מוגש בבית קפה בסנקט פטרבורג, רוסיה
יוסף זמוסטיאנו

יוסף זמוסטיאנו (1 ביולי 1931 – 4 ביולי 2020) היה ראש המועצה האזורית "הירקון" בשנים 1960 עד 1980. פעל לאיחודה עם המועצות השכנות לה, ליצירת המועצה האזורית דרום השרון. ממייסדי מושב נוה ירק.
קורות חיים

זמוסטיאנו נולד בסבן, רומניה, למשפחה אמידה, שעסקה במסחר ובחקלאות. כשהנאצים פלשו לרומניה, הם לקחו את כל הגברים החסונים מהיישוב לעבודות כפייה. זמוסטיאנו נותר עם אמו, אחיו וסבו. הנאצים ירו במקום, באחדים משכניו. זמוסטיאנו עבר עוד תלאות רבות בשואה.
זמוסטיאנו העפיל ארצה בשנת 1948, באוניה צפופה במעפילים. אך הם נתפסו וגורשו לקפריסין.
זמוסטיאנו שימש בתפקידים ציבוריים שונים כחבר מושב נוה ירק. נבחר לראשות המועצה במקום ראש המועצה סנדו דוד. זמוסטיאנו היה בן 29 כשנבחר והיה ראש המועצה הצעיר ביותר בארץ. שימש בתפקיד בין השנים: 1960–1980.
התחתן בשנת 1961, ולזוג נולדו שלוש בנות.
נפטר ב-4 יולי 2020 בגיל 89.
הערות שוליים

↑  הספד באתר המועצה המקומית
↑  תיעוד סיפורי ניצולי השואה, חברי המועצה המקומית
↑  דף ההיסרוטריה באתר המועצה
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תור היירדאל

| --- | --- |

 לידה:  6 באוקטובר 1914 לרוויק, נורווגיה 
 פטירה:  18 באפריל 2002 (בגיל 87) קולה מיקרי, Andora, איטליה 
 ענף מדעי:  ביולוגיה, אתנולוגיה
 מקום מגורים:  נורווגיה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אוסלו 
 מנחה לדוקטורט:  קריסטינה בונווייה 
 פרסים והוקרה:  פרס פריטיוף ננסן להישג יוצא דופן במחקר, קטגוריית היסטוריה-פילוסופיה (1985)  מדליית זהב (פטרון) של החברה הגאוגרפית המלכותית (1964)  מדליית וגה (1962)  מסדר ההצטיינות  העיטור האוסטרי למדע ואמנות  מסדר אולף הקדוש  המסדר המלכותי אל-עלאווי  פרס הספרות ע"ש פר גינט (1999)  פרס ההעצמה (נורווגיה) (1994)  אביר הצלב הגדול של מסדר אולב הקדוש (1987)  קצין גבוה במסדר המלכותי עלווי (1971)  קצין בכיר במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (21 ביוני 1965)  מדליית מונגו פארק (1950)  מדליית הזהב של לומונוסוב  מסדר תיבת הזהב  מסדר השמש של פרו  קצין במסדר השמש של פרו  עיטור פור לה מריט על שירות למופת 
 בת זוג:  ליב רוקפלר (24 בדצמבר 1936–1947)  איבון דדקם-סימונסן (1949–1969)  ז'קלין ביר (1991–2002)
 צאצאים:  תור היירדאל, ביורן היירדאל 
 מספר צאצאים:  5 
 תרומות עיקריות
 מסע "קון טיקי", חקר אי הפסחא, מסעות "רע".
 
תור היירדאל (בנורווגית: Thor Heyerdahl, יפא: [tuːr ˈhæ̀ɪəɖɑːl]‏; 6 באוקטובר 1914 – 18 באפריל 2002) היה הרפתקן, חוקר ארצות, ארכאולוג, אנתרופולוג, אתנוגרף ופעיל איכות הסביבה נורווגי בעל רקע בזואולוגיה, בוטניקה וגאוגרפיה.
היירדאל התפרסם כמארגן מסע "קון-טיקי" בשנת 1947, שבו הפליג על גבי רפסודה שנבנתה ביד 8,000 קילומטרים על פני האוקיינוס השקט מאמריקה הדרומית לארכיפלג של איי טואמוטו. המסע נועד להדגים שאנשים קדומים היו יכולים לעשות מסעות ים ארוכים, וליצור קשרים בין תרבויות, ובמטרה להוכיח שילידי פולינזיה היגרו מאמריקה הדרומית ולא מדרום-מזרח אסיה כפי שסברו כל האנתרופולוגים האחרים. תאוריה זו קשורה למודל הדיפוזיוניסטי של התפתחות התרבות.
היירדאל ערך גם מסעות אחרים כדי להדגים את האפשרות למגע בין עמים קדומים נפרדים, בעיקר משלחת רע II בשנת 1970, כשהפליג מהחוף המערבי של אפריקה לברבדוס בסירת גומא פפירוס. ב-1984 הוא מונה למשרת חוקר ממשלתי (בנורווגית: statsstipendiat).
הוא מת ב-18 באפריל 2002 בכפר קולה מיקרי (Colla Micheri), במחוז ליגוריה באיטליה, בעת ביקור אצל בני משפחה קרובים. ממשלת נורווגיה ערכה לו הלוויה ממלכתית בקתדרלת אוסלו ב-26 באפריל 2002.
במאי 2011 נוספו הארכיונים של תור היירדאל לרשימת "תוכנית זיכרון עולם" של אונסק"ו. ארכיון היירדאל משתרע על פני השנים 1937–2002 וכולל את אוסף הצילומים שלו, יומנים, מכתבים פרטיים, תוכניות למשלחות, מאמרים, קטעי עיתונים, ספר מקורי וכתבי יד של מאמרים. ארכיון היירדאל מנוהל על ידי מוזיאון קון-טיקי והספרייה הלאומית של נורווגיה.
ביוגרפיה > "אינדיאנים אמריקאים באוקיינוס השקט" (1952)

מסע קון-טיקי הפך את היירדאל למפורסם. אף שלא היה לו תואר אקדמי הוא היה מרצה מבוקש, גם במוסדות אקדמיים. ב-23 בספטמבר 1949 הוא הרצה באקדמיה המלכותית השוודית למדעים, וב-1950 קיבל את מדליית רציוס מכסף (Anders Retzius medalj) של החברה השוודית לאנתרופולוגיה וגאוגרפיה (Svenska Sällskapet för Antropologi och Geografi). החלטה זו להעניק פרס לאדם חסר תואר אקדמי ובלי כל פרסום מדעי גרמה לקבוצה של מדענים, ובהם הבוטנאי קרל סקוטצברג, האנתרופולוג רפאל קרסטן והארכאולוג סטיג ריידן (Stig Rydén) לפרסם מאמרים השוללים את התאוריה בבסיס המסע של קון-טיקי. רק ב-1951, ארבע שנים אחרי המסע, הוא הוזמן להרצות בחברה הגאוגרפית הנורווגית (Det norske geografiske Selskab), ההרצאה הייתה הצלחה, והוא הוזמן להרצאה נוספת בחברה הגאוגרפית שבה נכח הוקון השביעי, מלך נורווגיה. היירדאל התקבל כחבר של כבוד בחברה הגאוגרפית וקיבל תואר של מפקד במסדר אולף הקדוש.
במקביל הוא פיתח את ההשערה שלו על הדרך שבה יושבה פולינזיה ופרסם אותה בספר בן 820 עמודים: "אינדיאנים אמריקאים באוקיינוס השקט: התאוריה מאחורי משלחת קון-טיקי" (American Indians in the Pacific: The Theory Behind the Kon-Tiki Expedition) שיצא לאור ב-1952 בהוצאת George Allen & Unwin Limited. הספר ספג ביקורת בקרב הקהילה המדעית. המבקרים הצביעו על חוסר הסבירות להשתלט על המידע בתחומים כל כך מגוונים. הידע מוגבל בפרטים של היירדאל, ומעל לכל האופן הבררני שבו ניגש לפרטים אלה, ההתעלמות מעובדות שסתרו את התאוריה שלו, והסתירות הפנימיות היו הנושאים החוזרים העיקריים בביקורות, ובדרך כלל השוו אותם להתלהבות היתר של היירדאל לגבי המסקנות שלו. בודדים תמכו בהיירדאל, ובהם חברו הבוטנאי אולוף סליג (Olof Selling) ששיבח במאמר בעיתון את הספר כ"כרך מאסיבי, מאורגן וכתוב בבירור לקהל המדעי, אך עם זאת מהנה לקהל הרחב. מלא עד הקצה בתוכן דרמטי, ומרגש כמו סיפור בלשי". ועם כל זאת, גם המבקרים החריפים ביותר מציינים שתרומתו העיקרית של היירדאל לשיח המדעי לא הייתה בהצגת פתרון לבעיה, אלא בהצבת אתגר באמצעות התאוריה שלו: האתגר שלא לקחת דבר כמובן מאליו, ולהמשיך לפתח ולהתווכח על הנרטיב של המחקר הקיים.
ביוגרפיה > "אינדיאנים אמריקאים באוקיינוס השקט" (1952) > תמצית התאוריה

תמצית התאוריה שהציג היירדאל בספר, ושקיבלה את הכינוי "תאוריית קון-טיקי", היא שפולינזיה יושבה בשני גלי הגירה שונים. בגל ההגירה הראשון הגיע עם המכונה "גברים לבנים מזוקנים" (White bearded men): קבוצה תרבותית מאוד השייכת לגזע הלבן שבניה מאופיינים על ידי גולגולת בעלת מצח גבוה, עור בהיר, עיניים כחולות, שיער בהיר או אדום, קומה גבוהה וזקנים. הם הצטיינו בכישורי הניווט שלהם, יכולות גילוף באבן, והתרבות שלהם הייתה מבוססת על פולחן השמש. מוצא הגברים הלבנים המזוקנים, לטענת היירדאל, הוא מעבר לאוקיינוס האטלנטי, והם יצרו את התרבויות המפותחות של אמריקה המרכזית והדרומית. קבוצה מעם זה נאלצה לגלות ממולדתה סביב טיוואנאקו, בבוליביה המודרנית, בסביבות שנת 500 לספירה, ומצאה מקלט באוקיינוס השקט בהנהגתו של המנהיג קון טיקי ויראקוצ'ה (Con Ticci Viracocha).
הגברים הלבנים המזוקנים התיישבו והתגוררו בפולינזיה כ-500 שנה לפני שהגיע גל הגירה חדש. גל המהגרים השני הזה, אותו כינה היירדאל "המאורים-פולינזים" (Maori-Polynesians), היה ממוצא אסייתי ודיבר בשפה אוסטרונזית. הם נדדו מארץ מולדתם המקורית בדרום-מזרח אסיה בעבר הרחוק והתפשטו על פני חלקים של מזרח אסיה, ולבסוף חצו את גשר היבשה, שהיה אז באזור מצר ברינג, ליבשת אמריקה הצפונית. על פי היירדאהל, המאורים-פולינזים היו בני "הגזע הצהוב-חום", תערובת גזעית בין "הגזע ההודי-אמריקאי" האסייתי המקורי לבין "הגזע המונגולואידי" המאוחר יותר. הם הגיעו לפולינזיה במועד מאוחר בסביבות 1000/1100 לספירה מהחוף הצפון-מערבי האמריקני (אזור קוואקיוטל בקולומביה הבריטית). המאורים-פולינזים היו דייגים שהתמחו בגילוף בעץ והיו בעלי נטיות לוחמניות, והיו נחותים מהגברים הלבנים המזוקנים בכל קנה מידה. ועם זאת, במפגש הראשון בין הקבוצות המאורים-פולינזים חיסלו או שהטמיעו בתוכם את הגברים הלבנים המזוקנים. מכאן שלפי תאוריה זו יושבו האיים באוקיינוס השקט בשני גלי הגירה נפרדים, שניהם מאמריקה.
ביוגרפיה > "אינדיאנים אמריקאים באוקיינוס השקט" (1952) > הביקורת על התאוריה

התאוריה של היירדאל על מוצאם של ילידי פולינזיה לא התקבלה בקרב אנתרופולוגים. עדויות פיזיות ותרבותיות מוכיחות שפולינזיה יושבה ממערב למזרח, וההגירה החלה מיבשת אסיה, ולא מאמריקה הדרומית. בדיקות גנטיות שנערכו בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, מצאו כי ה-DNA המיטוכונדרי של ילידי פולינזיה דומה יותר לאנשים מדרום-מזרח אסיה מאשר לאנשים מאמריקה הדרומית, והראו שכנראה אבותיהם הגיעו מאסיה.
האנתרופולוג והארכאולוג רוברט סאגס (Robert Carl Suggs) כלל פרק שכותרתו "מיתוס קון-טיקי" בספרו על פולינזיה משנת 1960, והגיע למסקנה כי "תאוריית קון-טיקי סבירה בערך כמו סיפורי אטלנטיס, מו ו'ילדי השמש'. כמו רוב התיאוריות הללו, היא מספקת קריאה קלה ומלהיבה, אך ערכה, כדוגמה לשיטה מדעית, עלוב למדי".
וייד דייוויס (Wade Davis), אנתרופולוג וחוקר הבית (Explorer-in-Residence) של הנשיונל ג'יאוגרפיק, מתח גם הוא ביקורת על התאוריה של היירדאל בספרו The Wayfinders משנת 2009, העוסק בהיסטוריה של פולינזיה. דייוויס אמר שהיירדאל "התעלם מהרוב המכריע של העדויות הלשוניות, האתנוגרפיות והאתנו-בוטניות, שהורחבו כיום על ידי מידע גנטי וארכאולוגי, דבר המצביע על כך שהוא טעה באופן מוחלט".
מחקר שנערך בשנת 2009 על ידי החוקר הנורווגי אריק תורסבי (Erik Thorsby) העלה כי יש ערך כלשהו לרעיונותיו של היירדאל, ואף על פי שפולינזיה יושבים על ידי ילידים מאסיה, קיים גם קשר כלשהו עם אמריקה הדרומית. חלק מהמבקרים טוענים, עם זאת, כי המחקר של תורסבי אינו חד משמעי מכיוון שנתוניו עשויים להיות מושפעים ממגע בין האוכלוסיות בתקופה המודרנית.
עם זאת, עבודות עדכניות יותר מצביעות על כך שהמרכיב של אמריקה הדרומית בגנום של אנשים מאי הפסחא מקדים את המפגש עם האירופאים: צוות של מדענים שכלל את אנה-ספפו מלספינאס (Anna-Sapfo Malaspinas, מהמוזיאון לתולדות הטבע של דנמרק) ניתח את הגנום של 27 אנשים ילידי איש הפסחא ומצא כי ה-DNA שלהם היה בממוצע 76 אחוז פולינזי, 8 אחוזים אינדיאני ו-16 אחוז אירופאי. הניתוח הראה כי: "אף על פי שניתן היה להסביר את החלק האירופי במגע עם אירופאים לבנים לאחר שהאי 'התגלה' בשנת 1722 על ידי מלחים הולנדים, הרכיב מאמריקה הדרומית היה עתיק הרבה יותר, והוא מתוארך בין 1280 ל-1495, זמן קצר לאחר שהאי יושב לראשונה על ידי פולינזים בסביבות 1200." עובדה זו יחד עם גולגולות עתיקות שנמצאו בברזיל שהכילו DNA פולינזי בלבד, מצביעים על כמה מסעות לפני המפגש עם אירופאים מאמריקה הדרומית לפולינזיה וההפך.
מחקר שהתבסס על ניתוח גנום רחב יותר שפורסם ב-Nature ביולי 2020 מרמז על אירוע של מפגש, בסביבות 1200 לספירה, בין אנשים מפולינזיה לבין קבוצה אינדיאנית הקשורה ביותר לתושבים הילידים של קולומביה של ימינו.
ביקורת נוספת על התיאוריה שהופיעה רק במאה ה-21 מתייחסת לגזענות בתיאוריה של היירדאל, לפיה היבטים של ציוויליזציה מתקדמת (שפה כתובה, יכולות ניווט, ארגון חברתי, בניית מונומנטים וכו') יוחסו לגברים הלבנים המזוקנים, ואילו התנהגות אלימה, אמונות טפלות ופרימיטיביות יוחסו למאורים-פולינזים ולילידי מלנזיה. היררכיה ערכית זו בין אנשים עליונים (לבנים) ונחותים (חומים ושחורים) הביאה מחקרים עדכניים להדגיש את הגזענות כגורם מפתח בעבודתו של היירדאל. בספרו "גיבור לעידן האטומי: תור היירדאל ומשלחת קון-טיקי" מקדיש אקסל אנדרסון פרק מיוחד לנושא בכותרת: "גזענות, סקסיזם ואוניברסליות".
ביוגרפיה > המשלחת לאיי גלאפגוס (1952, 1953)

במהלך כנס בווינה (1952), סיפרו להיירדאל על תצלום של ראש אבן ענק שנמצא באי פלוראנה השייך לאיי גלאפגוס, ואשר יכול להזכיר את הפסלים באי הפסחא. אחרי שראה את הצילום הוא נסע לפלוראנה, רק על מנת לגלות שאת הפסל גילף היינץ ויטמר (Heinz Wittmer), מתיישב גרמני בגלאפגוס שהכין את הפסל לילדיו. עם זאת, הוא החליט בכל זאת לבצע מחקר ארכאולוגי ויחד עם הארכאולוג הנורווגי אָּרְנֱה שֶלְסְווֹל (Arne Skjølsvold, שעתיד להצטרף להיירדאל במחקריו הבאים) והארכאולוג האמריקני אריק ריד (Erik Kellerman Reed) הוא ארגן משלחת חפירות לאיים. המשלחת ערכה חפירות באתר באי סנטיאגו וגילתה חליל של האינקה מטרקוטה ושברים מ-130 כלי חרס מאזורים שונים ומתקופות תרבות בצפון פרו ואקוודור. הממצאים העתיקים ביותר מגיעים מתרבות מוצ'ה (300–800 לספירה) ומתרבות טיוואנאקו (540-900 לספירה). אזורי המוצא של כלי החרס משתרעים על רצועת חוף באורך 1,500 קילומטרים של אמריקה הדרומית. לא נתגלו שרידי יישובים, וההנחה היא שהמחסור במקורות מים מנע זאת, ובמקום ביקרו דייגים בלבד. בהתבסס על תיארוך שברים הגיעו היירדאל ושלסוול למסקנה שבאיים ביקרו ילידים מאמריקה הדרומית במשך יותר מ-1,000 שנה.
הממצאים הועברו למוזיאון קון-טיקי, והיירדאל ושלסוול פרסמו מונוגרמה על החפירות: "עדות ארכאולוגית לביקורים שקדמו לספרדים באיי גלאפגוס" (Archaeological Evidence of Pre-Spanish Visits to the Galápagos islands) שלא זכתה להתעניינות.
בשהותו באיים התעניין היירדאל (שכאמור היה זואולוג בהכשרתו) גם בבעלי החיים יוצאי הדופן של האיים והכין יחד עם הצלם פר הוסט (Per Høst) סרט דוקומנטרי הקרוי "גלאפגוס". הסרט יצא לאקרנים בנורווגיה (1955), דנמרק (1956) ושוודיה (1957).
בחזרה לאקוודור, ערכו היירדאל ועמיתיו ניסויים במתקן הניווט האינדיאני המכונה גווארה (guara), סוג של חרב, ששימש את האינדיאנים של פרו ואקוודור לניהוג רפסודות בעלות מפרש. מכשיר זה, שלא היה בשימוש במסע "קון-טיקי", הראה כי לנוסעים הקדומים מאמריקה הדרומית הייתה היכולת לנווט למרחקים באוקיינוס השקט. הצוות של היירדאל הוכיח כי הרפסודות המשתמשות בגווארה היו יכולות לשנות את מסלולן ולהפליג נגד הרוח. מבחינת היירדאל, הדבר אישר את התאוריה שלו לפיה עמים פרה-קולומביאניים היו לא רק יכולים להפליג על פני האוקיינוס השקט - הם היו יכולים גם לשוב הביתה.
ביוגרפיה > המשלחת לאיי גלאפגוס (1952, 1953) > ביקורת על הממצאים בגלאפגוס

ב-1958 פרסם הארכאולוג סטיג ריידן (שהפך לנמסיס של היירדאל עוד מהתקופה שהוא התנגד לחלוקת מדליית רציוס להיירדאל) ביקורת חריפה על המסקנות של היירדאל ושלסוול לגבי הממצאים הארכאולוגיים. ריידן טען שהתיארוך של השברים מוטל בספק, והעובדה שהם נתגלו יחד עם שברי חרס אירופאים מחזקת לדעתו את הטענה שהשברים הם מהתקופה אחרי הכיבוש הספרדי.
ניתוח מחדש של האתרים הארכאולוגיים של היירדאל ושלסוול בשנת 2016 דחה את מסקנותיהם. הניתוח גילה שבכל המיקומים היו חפצים ממוצא אינדיאני ואירופי משולבים ללא הסדר המרחבי או הסטרטיגרפי המובהק, שניתן היה לצפות מהשקעה רציפה עצמאית (ואכן, היירדאל ושלסוול דיווחו על שילוב הממצאים האירופיים והאמריקאים בדו"ח המקורי שלהם). תיארוך פחמן-14 מהאתרים (שהיירדאל ושלסוול לא ביצעו) הציבו אותם בעידן ההיסטורי (לאחר ההגעה של הספרדים לאמריקה), וניתוח ראשוני של הסביבה הקדומה לא הראתה שום התערבות מעל 500 שנה לפני ההווה, דבר המצביע על כך שכנראה איש לא ביקר באיים לפני גילויים על ידי הספרדים בשנת 1535. מחברי המאמר משערים כי ממצאים מקומיים שנמצאו על ידי היירדאל ושלסוול הובאו ככל הנראה כמזכרות בזמן הכיבוש הספרדי.