stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בדעתו אביעה חידות
רקע

על פי ההלכה, במהלך החורף מזכירים בתפילה "משיב הרוח ומוריד הגשם" ב"ברכת גבורות", ושואלים גשם ב"ברכת השנים". הפסקת הזכרת הגשם, והמעבר להזכרת טל התקיימו בתפילת מוסף של פסח. כדי לפאר את המעמד, נתקבל המנהג לומר תפילה מיוחדת המזכירה את שבחיו של הטל ותועלתו לעולם. פייטנים שונים כתבו פיוטים מיוחדים למעמד זה. מכיוון שהמעמד מתקיים בתפילת מוסף, שבה לא אמרו קדושה בנוסח ארץ ישראל, הקרובה הכוללת את תפילת הטל נכתבה כשבעתא, ולא כקדושתא.
באופן בסיסי, השבעתא של תפילת הטל היא שבעתא רגילה של חג, כלומר מכילה שישה קטעים סימטריים עבור שש הברכות הקבועות של תפילת העמידה, ועבור ברכת קדושת היום קטע ארוך המכונה "גוף". לכבוד תפילת הטל, נוספו פיוטי הרחבה מעניין הטל בתוך הברכה המתאימה, ברכת גבורות, לאחר המחרוזת הסימטרית הרגילה. לשבעתות הטל הקלסיות מבנה קבוע פחות או יותר של פיוטי הרחבה: תחילה פיוט 'רשות', שהוא בקשת רשות של שליח הציבור להרחיב את התפילה בפיוטים נוספים. לאחר מכן ישנם פיוטים המכונים "סדר עולם" או "סדר יצירה", המספרים את סיפור בריאת העולם ותולדותיו, תוך זיקה לעניין הטל. הפיוט המרכזי הוא "סדר פסוקים", המפייט סדרת פסוקים מן התורה, הנביאים והכתובים המזכירים טל. לאחר סדר הפסוקים באים בדרך כלל פיוטים קצרים ופשוטים יחסית, במבנה דמוי רהיט. לאחריהם נאמרת ההכרזה ה'רשמית' של ירידת הטל, שמכאן ואילך תהיה חלק קבוע מברכת גבורות בתפילת העמידה, ובהכרזה זו מסתיימות ההרחבות של תפילת הטל, והשבעתא חוזרת למסלולה הרגיל.
חלקי השבעתא

כבשבעתות טל נוספות, במערכת ישנו פיוט כנגד כל אחת מברכות הקבע, והרחבות כנגד עניינה המיוחד של המערכת – תפילת הטל, הבאות לאחר הפיוט כנגד ברכת מחיה המתים.

הפיוט שכנגד ברכות הקבע מתאר כיצד הטל מחיה את העולם, וכיצד לעתיד לבוא הטל יסייע בתחיית המתים. הפיוט, הכולל שש מחרוזות, נבנה בתבנית של חמישה טורים למחרוזת. הטור הראשון בכל בית פותח במילה מן הפסוק ” בְּדַעְתּוֹ תְּהוֹמוֹת נִבְקָעוּ וּשְׁחָקִים יִרְעֲפוּ טָל.”. הטור השלישי פותח במילה "טל", והטור החמישי משמש כשורת מעבר אל הברכה. בכל בית ישנה חריזה פנימית בסיומו של כל אחד מן הטורים.
חלקי השבעתא > הברכות שלאחר מחיה המתים

לאחר פיוטי ההרחבה, חותמים בברכת מחיה המתים, והמערכת ממשיכה עם פיוטים כנגד ברכות הקבע (ברכת אתה קדוש, רצה, מודים ושים שלום) אשר הפיוטים שכנגדם בנויים באותה מתכונת של הפיוטים כנגד שתי הברכות הראשונות, וממשיכים את הפסוק "בדעתו תהומות".
כל הפיוטים שלאחר ברכת מחיה המתים נשרו בשלב מסוים ואינם מופיעים במחזורי אשכנז. הם נתגלו רק בגניזת קהיר.
פיוטי הרחבה

לאחר פיוטי המגן והמחיה, מגיעים פיוטי הרחבה. הפיוטים פותחים בבקשת רשות ("ארשה ארוש רחשון ") ולאחר מכן באים פיוטים מסוגים ומבנים שונים העוסקים בחשיבות הטל לעולם, ובבקשה מהקב"ה שימשיך להוריד לעולם טל.
פיוטי הרחבה > רשות

פיוט הרשות "ארשה ארוש רחשון" בנוי מ־11 בתים בני שמונה טורים. בכל בית, הטורים האי זוגיים פותחים באותיות האלף בית (שתי אותיות לכל בית, כל אות מופיעה פעמיים), והטורים נחתמים בחריזה פנימית לכל בית.
פיוטי הרחבה > סדר יצירה

אחרי פיוט הרשות, פותח הפייטן בשני פיוטים המכונים "סדר יצירה" ומתארים את בריאת העולם ותולדות עם ישראל. במערכת זו, של פיוטי הטל, מתארים הפיוטים את הופעתו של הטל בסיפורי התנ"ך הגדולים (הבריאה, המבול, סיפורי האבות ועוד) ואת מעמדו החשוב של הטל, כמשקע הבסיסי בעולם, שקיים עוד לפני הגשם. בשני הפיוטים, כל הטורים חורזים בסיומת "טל".
הפיוט "אאגרה בני איש" בנוי מ-22 בתים, בני ארבעה טורים כל אחד. הבתים מסודרים לפי א-ב, וכל ארבעת הטורים מתחילים באות של הבית. הפיוט מתאר את תולדות העולם, והופעת הטל בהם, מבריאת העולם ועד למותו של משה וכניסתם של ישראל לארץ בהנהגת יהושע.
הפיוט "תחת אלת עופר" בנוי מ-22 שורות, כל אחת בת שתי צלעיות. בכל בית הצלעית הראשון מתחילה באות לפי סדר תשר"ק, והצלעיות השניות מרכיבות את האקרוסטיכון "אלעזר בירבי קליר מקרית ספר". הפיוט מביא את סיפוריהם של גדעון ואליהו שבהם מופיע הטל, ולאחר מכן מזכיר שֶאת מנחת העומר, המוקרבת ביום הראשון של חול־המועד פסח (למחרת התפילה), מקריבים כדי לעצור טללים רעים, וכעת, יום לפני ההקרבה, המתפלל מבקש שהטל יהיה לברכה, ומפרט את הברכה שהטל יתן לעולם, הן בירידתו על עולם הצומח והפרחתו, והן בשימוש בו בתחיית המתים והגאולה.
פיוטי הרחבה > סדר פסוקים

לאחר הרשות ופיוטי סדר יצירה, מגיע שיאה של המערכת - פיוט סדר פסוקים. המנהג המקורי היה ככל הנראה לומר בתפילת טל רשימת פסוקים המזכירים טל, מן התורה, הנביאים והכתובים. בשל כך, כשלב שני, נהגו הפייטנים לכתוב פיוט המפייט פסוקים אלו (בדומה לפיוטי תקיעתא המפייטות את פסוקי מלכויות זכרונות ושופרות), והוא מכונה "סדר פסוקים" או "סדר" סתם. במנהג המקורי, כל בית מבתי הפיוט הוביל לאמירת פסוק אחד. בשלבים מאוחרים השמיטו את הפסוקים, והם אינם נאמרים במאות השנים האחרונות. פיוט סדר הפסוקים במערכת "בדעתו אביעה חידות" פותח "אלים ביום מחוסן".
פיוטי הרחבה > סדר פסוקים > מבנה הפיוט

הפיוט מורכב מעשרים ואחד בתים, וכל אחד מהם מורכב משתי מחרוזות בנות ארבע צלעיות. בכל מחרוזת, הצלע השלישית פותות במילה "טל", וארבע הצלעיות חורזות זו בזו. המחרוזת הראשונה בכל בית, רומזת לשם החודש או למזלו לסירוגין, והמחרוזת השנייה (בבתים השלישי עד השישה עשר) רומזת לי"ב השבטים. כל זוג בתים מוקדש לאחד מחדשי השנה, מניסן ועד אדר. הבתים ה־19 וה־20 מוקדשים יחד לחודשים טבת ושבט והבית ה־21 מוקדש לחודש אדר..
 בכל בית, המחרוזות האי זוגיות פותחות באות לפי סדר הא–ב. לאחר כל בית מגיע פסוק הקשור לטל מן התורה, הכתובים והנביאים לסירוגין, בדומה למלכויות זכרונות ושופרות הנאמרים במוסף ראש השנה.
לשם דוגמה מוצגים להלן שני בתיו הראשונים של הפיוט:
אֵלִים בְּיוֹם מְחֻסָּן / חִלּוּ פְּנֵי מְנוּסַן

טַל אוֹרוֹת לְנוֹסְסָן / לְהַטְלִילָם בְּעֶצֶם נִיסָן

אֶשְׁאָלָה בַעֲדָם מַעַן / גְּבוּרוֹת טַל לְהַעַן

טַל אָב הֻבְטַח לִשְׁעַן / יִתֵּן לְהַמְתִּיק לַעַן

כַּכָּתוּב בְּתוֹרָתֶךָ: "וְיִתֶּן לְךָ הָאֱלֹהִים מִטַּל הַשָּׁמַיִם וּמִשְׁמַנֵּי הָאָרֶץ וְרֹב דָּגָן וְתִירֹשׁ"  (ספר בראשית, פרק כ"ז, פסוק כ"ח)

בְּשִׁמְךָ טַל אֶטָּלֶה / בְּיַלְדוּת טַל לְהִטָּלֶה

טַל בּוֹ אֵיתָן מֻטְלֶה / בַּדָּיו יִרְעוּ כְּמוֹ טָלֶה

בְּרִית כְּרוּתָה לְרֹאשׁ אָבוֹת / חֲיָלָיו בְּטַל לְהַרְבּוֹת

טַל בַּל יָזִיז מִבְּני אָבוֹת / לְהַרְסִיס עַם נְדָבוֹת.

כַּכָּתוּב בְּדִבְרֵי קָדְשֵךָ: עַמְּךָ נְדָבֹת בְּיוֹם חֵילֶךָ בְּהַדְרֵי קֹדֶשׁ מֵרֶחֶם מִשְׁחָר לְךָ טַל יַלְדֻתֶיךָ.ספר תהלים, פרק ק"י, פסוק ג'
פיוטי הרחבה > רהיטים

לאחר פיוט סדר פסוקים נמצא בשבעתות הרגילות פיוט דמוי רהיט. בתוך "בדעתו אביעה חידות" ישנם שני רהיטים, שהשני מביניהם, "טל תן" נאמר במרבית מנהגי אשכנז, וכיום נאמר בכל נוסחאות מנהג אשכנז.
אור טל תאהל ארקה. הפיוט בנוי מ־22 שורות, על פי סדר הא–ב. כל שורה בנויה משתי צלעיות, בתבנית הבאה: הצלעית הראשונה: מילת יחס לטל (אור טל, ברכת טל), מילת פעולה המכוונת כלפי הקב"ה (תאיר, תברך), מילת כינוי לאדמה/עולם הטבע (ארקה, בריאה). הצלעית השנייה: מילת כינוי ליבול (איביה, ביכוריה) מילת פועל שייטיב עם היבול, בבניין "להפעיל" (להאביב, להבריא), המילה "ולא", מילת פועל ממנו יש להימנע, בבניין "להפעיל" (ולא להאביד, ולא להעביר). בכל צלעית, שלוש שימושים לאות של השורה, כמודגם בציטוט הבא: ”אוֹר טַל תְּאַהֵל אַרְקָה/ אִיבֶּיה לְהַאֲבִיב וְלֹא לְהַאֲבִיד”.

הפיוט הראשי בתפילת הטל הוא "טל תן לרצות ארצך". הפיוט בנוי משש סטרופות בנות ארבע צלעיות, על סדר תשר"ק. כל סטרופה חרוזה בחרוז פנימי עצמאי, מתחילה במילה "טל", ומסתיימת במילה "בטל".
פיוטי הרחבה > פסקת סיום

מיד לאחר הרהיט (או הרהיטים) מגיע פסקת סיום הכתובה בסגנון פרוזאי, שמקורה עתיק לקליר, הכוללת בקשה ישירה לירידת הטל.
לקריאה נוספת

יונה פרנקל, מחזור פסח - לפי מנהגי בני אשכנז לכל ענפיהם, ירושלים תשנ"ג, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
בדעתו אביעה חידות באתר מפעל המילון ההיסטורי
פירושי רש"י ובית מדרשו על תפילת טל וגשם, ברוקלין ה'תשפ"א
ביאורים

↑  על השאלה האם מתחילים להזכיר טל או רק מפסיקים להזכיר גשם ראו: הרב יונתן נוימן, הזכרת מוריד הטל - מנהגי הקהילות ומקורותיהם, באתר דין - שאל את הרב, ‏2 באפריל 2021.
↑  הפיוט כנגד הברכה האמצעית, ברכת "אתה בחרתנו", לא נמצא, אולם עזרא פליישר טוען ש"אין להעלות על הדעת שאלו לא נכתבו מלכתחילה".  בשבעתות חג אחרות, הפיוט לברכת "אתה בחרתנו" בנוי כפיוט עצמאי (המכונה "גוף") מרצף הברכות האחרות ובמבנה נפרד, כך שהיעדר הגוף מהמערכת של "בדעתו אביעה חידות" לא מעלים את אחת ממילות הפסוק שעל בסיסו בנויה המערכת. עם זאת, רוב החוקרים היום סוברים שאכן כתבו 'שבעתת שש' כדי שיוכלו לומר את הברכה האמצעית ליום טוב.
↑  פיוטי רשות הם פיוטים בהם מבקש החזן רשות מהמתפללים להפסיק את סדר התפילה הרציף, על מנת לעבור להתפלל בצורה מורחבת על נושא ספציפי, ומבקש מהקב"ה שיעזור לו להתפלל כיאות.
↑  כך המחרוזת הראשונה בבית הראשון רומזת לחודש ניסן, והמחרוזת הראשונה בבית השני רומזת למזל טלה. החריג לעניין זה הוא חודש אדר, לו מוקדש הבית ה־21, אשר המחרוזת הראשונה בו רומזת לחודש אדר, והמחרוזת השנייה רומזת למזל דגים.
↑  לפי הסדר הבא: ראובן, שמעון, לוי, יהודה, יששכר, זבולון, בנימין, דן, נפתלי, גד, אשר, יוסף, אפרים.
↑  הבית ה־19 מזכיר את טבת ושבט, והבית ה־20 מזכיר את מזלות גדי ודלי.
↑  המחרוזת הראשונה בו מזכירה את חודש אדר, והמחרוזת השנייה מזכירה את מזל דגים.
↑  הבית האחרון מוקדש לאותיות ש ות יחדיו.
↑  רהיט הוא פיוט אשר בנוי על סדר הא-ב, שורותיו קצרות, והמבנה שלו חזרתי
↑  לכל אות צלעית, מלבד ב ו־א, המקבלות כל אחת שתי צלעיות.
הערות שוליים

↑  עזרא פליישר, לקדמוניות פיוטי הטל (והגשם), הערה 1, בתוך קבץ על יד יח ירושלים תשל"ו, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  ראו לדוגמה יונה פרנקל, מחזור פסח, עמ' מא (הקישור לאוצר החכמה, הזמין למנויים בלבד) בהקדמה ובהערות שם.
↑  ספר משלי, פרק ג', פסוק כ'
↑  פליישר, לקדמוניות, עמוד 97.
↑  מחזור ליום ראשון ושני של פסח, רעדלהיים תקצ"ב, דף נח ע"א ואילך.
↑  פרנקל, מבוא עמוד מא, מציין ש"לדעת החוקרים לא בטוח שאינו שייך לו [לקליר].
בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות

| --- | --- |
לוגו בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות
בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות
בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות
 בית ספר לאמנות
 תקופת הפעילות:  20 באפריל 1797 – הווה (227 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  צרפת צרפת
 קואורדינטות:  48°51′25″N 2°20′00″E﻿ / ﻿48.856805555556°N 2.3332777777778°E﻿ / 48.856805555556; 2.3332777777778
 www.beauxartsparis.fr/en
  (למפת פריז מוגדלת) בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (למפת פריז רגילה) בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות  he
 
בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות, הכניסה מרחוב בונפרט מספר 14
בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות או אקול נסיונל סופרייר דה בוז-אר (בצרפתית: École Nationale Supérieure des Beaux-Arts, נכתב בקיצור כ: ENSB-A; מכונה גם הבוז-אר של פריז), אשר בפריז, צרפת, הוא אחד מבתי הספר היוקרתיים ביותר בעולם לאמנות. זהו המפורסם והעתיק ביותר בין בתי הספר הנושאים את השם בית הספר לאמנויות יפות.
בית הספר מורכב ממספר מבנים הממוקמים ברחוב בונפרט (אנ') מספר 14 שבגדה השמאלית, בין רציף מלקה (צר') לבין רחוב בונפרט, בלב רובע סן-ז'רמן-דה-פרה (אנ'), ממול מוזיאון הלובר השוכן מעברו השני של נהר הסן.
בית-הספר נוסד בשנת 1648 על ידי שארל לה ברון בשם האקדמיה המלכותית לציור ולפיסול (אנ'). בשנת 1793 נדחק המוסד, אך ב-1816 שונה שמו בעת איחודו עם האקדמיה המלכותית לאדריכלות (אנ').
בין 1796 לבין 1800 פייר-אנרי דה ואלנסיין היה פרופסור לציור בבית הספר ויצר מדריכים ששימשו מספר דורות של ציירים חדשים.
בית-הספר היה תחת חסות המלך עד שנת 1863, עד שהוצא צו קיסרי ב-13 בנובמבר אותה שנה, שמינה למוסד מנהל לתקופה של חמש שנים. כיום בית הספר הוא מוסד ציבורי ומצוי תחת פיקוחו של משרד התרבות.
בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות שבפריז הוא הראשון בסדרת בתי-ספר לאמנויות-היפות (Écoles des Beaux-Arts) במרכזים אזוריים בצרפת. מאז היווסדה ב-1648 הייתה האקדמיה המלכותית לציור ולפיסול מוסד צרפתי עילי להוראת אמנות. תוכנית הלימודים הובנתה סביב סדרת תחרויות אנונימיות שהגיעו לשיאן ב"פרס הגדול של האקדמיה המלכותית" (Grand prix de l'Académie Royale), המוכר יותר בשמו "פרס רומא" (Grand Prix de Rome), והזוכה בו קיבל מלגת לימודים ומושב באקדמיית צרפת ברומא.
בור הרוחות

| --- | --- |

 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°46′41″N 35°14′07″E﻿ / ﻿31.7779524°N 35.2352705°E﻿ / 31.7779524; 35.2352705
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) בור הרוחות(למפת ירושלים העתיקה רגילה) בור הרוחות(למפת ירושלים רגילה) בור הרוחות(למפת ירושלים מוגדלת) בור הרוחות
 
"המערה מתחת לאבן השתייה, ירושלים"; צבעי מים מעל עיפרון על נייר, קרל האג (אנ'), 1859
המערה בציורו של הארי פן מ-1880; סדרת "ארץ ישראל הציורית" בעריכת צ'ארלס וילסון
המערה בשנת 2014
בור הרוחות (בערבית: بئر الأرواح "באר אל ארוואח", מתורגם לעיתים "באר הרוחות" או "באר הנשמות") הוא מערה, טבעית בחלקה וחצובה בחלקה, שנמצאת באבן השתייה בתוך מבנה כיפת הסלע שבהר הבית בירושלים. בתקופת הצלבנים החשיבו אותה הנוצרים למיקום קודש הקודשים של בית המקדש, אם כי על פי המחקר כיום המיקום היה על גבי סלע ההר ולא תחתיו.[דרוש מקור]
השם "בור הרוחות" מקורו באמונה מוסלמית מימי הביניים לפיה ניתן לשמוע במערה את הנשמות שמחכות ליום הדין. אמונה זו לא נחשבת נפוצה באסלאם הסוני. על פי רבקה גונן, מקור אמונה זו בשקע קטן, כ-25 ס"מ, מתחת לרצפת השיש במערה, שהיה משמיע הד כשהיו דורכים על הרצפה.
המקום מעולם לא נבדק מבחינה ארכאולוגית בשל רגישותו הדתית והפוליטית.[דרוש מקור]
היסטוריה

יש הטוענים כי זהו המקום בו הוטמן ארון הברית בסוף ימי בית ראשון. אחרים טוענים כי השקע מתחת לרצפת המערה, שנחשף על ידי מונטגיו פארקר ב-1911, הוא מה שנשאר מן המערה בה הוטמן הארון. עקב קדושת  המתחם ורגישותו הפוליטית לא נערך במערה סקר ארכאולוגי.
המערה נחשבה מקום קדוש באסלאם כבר בשנת 902, על פי ההיסטוריון איבן אל פקיה.
עם כיבוש ירושלים בידי הצלבנים בשנת 1099, הפכו הצלבנים את כיפת הסלע לכנסייה בשם "טמפלום דומיני" ("מקדש האדון"), וביצעו בה שינויים משמעותיים. הם חצבו בסלע מדרגות יורדות אל המערה, כיסו את רצפת המערה בשיש, והרחיבו את הכניסה. הצלבנים החשיבו את המקום לקודש הקודשים, וראו בו מקום ההכרזה על לידתו של יוחנן המטביל.
בשנת 1985 העלתה רבקה גונן השערה לפיה האזור היה במקור מקום קבורה כנעני, בדומה למערת המכפלה, והמערה הייתה אחת ממערות הקבורה במתחם. הפיר בתקרה, שנחצב כעיגול במדויק וקוטרו סביב 60 ס"מ, שימש אחד הבסיסים להשערה זו, מאחר שהוא אופייני לקברים מן האלף השלישי לפנה"ס, ומאחר שבניגוד למערה עצמה, לא נעשו בו שינויים מבניים. היא מוצאת גם רמיזות לכך במסורות מאוחרות יותר, ומסבירה את העמימות של הדברים בקדושת המקום ובהרחקת טומאת מתים ממנו.
אגדות ופרשנויות

ב-1871 ביקר החוקר והערביסט סר ריצ'רד פרנסיס ברטון בירושלים. אשתו, איזבל ברטון תיארה ביומנה את ביקורם כתיירים בבור הרוחות:
צעידה של חמישה עשר צעדים לוקחת אותנו אל המערה שתחת הסלע. על אתר זה נכתב רבות. אסתפק בכך שאומר כי קפטן ברטון מחשיב את המקום לגורן המקורי של התירס הנדוש, או נדרך ויוצא על המשטח משני צידיו, ומנופה מן הסלע. אם זה האחרון הוא מזבח הקורבן הגדול, הרי המערה תהיה המקווה לדם שזלג מביר אל ארווח (באר הרוחות) לתוך גיא בן הינום. בעלי ניסה ככל יכולתו להביא לפתיחת הלוח עם הצליל החלול במרכז, אך טרם הגיע זמנו של הדבר. המוסלמים הנבערים יותר מאמינים כי הצחרה תלויה באוויר כשהיא נתמכת בידי עץ דקל בלבד, אותו מחזיקות אמותיהן של שני הנביאים הגדולים מוחמד ואברהם. החלק הבולט ביותר נקרא "הלשון", בגלל שכשעומר חשב שהוא גילה את האבן ששימשה תחת ראשו של יעקב בחלומו בבית אל הוא קרא "א-סאלאמו עלייכום" ("שלום עליכם"), והאבן ענתה "עלייכום אס-סאלאם, ורחמתו להי" ("עליכם השלום ורחמי האל"). השייח'ים של המסגד הסבירו לנו הכל, גם את הפרטים הכי קטנים, והראו לנו את המקומות בהם שלמה התפלל, וגם דוד, ואת המקום שאברהם ואליהו ומוחמד נפגשו במסע הלילי על אל-בוראק. הם גם השמיעו הד עבורנו, וסיפרו לנו שיש אזור חלול מתחת לביר אל ארווח שהוזכר לעיל, ואליו בכל יום שישי באות הנשמות שפרחו בשביל לסגוד לאללה.
תיאור המקום > הכניסה

הכניסה למערה נמצאת תחת הכיפה, דרומית-מזרחית לאבן השתייה, וכוללת מעבר מתקופת הצלבנים ובו 16 מדרגות שיש. הסלע במעבר בולט לכיוון גרם המדרגות, והבליטה מצד ימין נקראת "הלשון", והיא המוזכרת למעלה בסיפור על הח'ליף עומר. במעבר ישנם שני מחראבים, השמאלי (הדרומי) מוקדש לדוד המלך, והוא מעוטר בשני עמודי שיש עם דווגמת חבל מסובב התומכים בתלת-קשת. המחראב הימני במעבר מוקדש לשלמה המלך, והוא פחות עמוק, אם כי מקושט מאוד. ייתכן שהמחראב של שלמה נבנה על ידי בונה כיפת הסלע הח'ליף עבד אל-מלכ במאה השביעית או אולי נבנה במאה התשיעית, כך שהוא כנראה מהעתיקים בעולם, וייתכן שאף העתיק ביותר..
תיאור המקום > המערה

צורתה של המערה מרובעת בקירוב, אורך הקיר הצדדי בה כשישה מטרים, עם תקרה בגובה בין 2.5 ל-1.5 מטרים. הרצפה מחופה בשיש, ועליה שטיחים. תקרת המערה נראית טבעית בעוד שבשאר המערה בוצעו חציבות בעבר. בצידה הצפוני ישנו מחראב המוקדש לאברהם, ובצפון מערב יש מחראב לנביא אל חאדר(אליהו). המערה מצוידת בתאורה חשמלית ובמאווררים.
תיאור המקום > נגישות

מאז שנת 2003 אוסר הווקף את הכניסה למקומות הפולחן בהר ללא-מוסלמים.
תיאור המקום > הפיר במרכז

תקרת המערה היא במבנה החלל הטבעי שהיה שם לפני חציבות הצלבנים, ללא כל חיפוי, ובמרכזה ישנו פיר בקוטר 46 ס"מ ובעומק 170 ס"מ שעולה ישר אל פני הסלע של אבן השתייה. ייתכן שהפיר שימש ככניסה לקבר קדום, כארובה צלבנית לאוורור ולשחרור עשן נרות, או בתור חור ניקוז של השיתין במזבח המקדש.
בספרות

האזכור המוקדם ביותר שכפי הנראה קשור למערה הוא בספר המסע מבורדו משנת 333 לספירה, שם מתוארת אבן מחוררת בסמוך לפסל אדריאנוס עליה באים היהודים לבכות מדי שנה. כפי שהוזכר, גם במאה העשירית מוזכרת המערה בספרו של איבן אל פקיה הפרסי.
הנוסע הפרסי נאצר חוסרו מן המאה ה-11 ציין בספרו "ספרנאמה":
מספרים כי בליל עלייתו לשמיים, התפלל קודם הנביא בכיפת הסלע, והניח את ידיו על הסלע. וכשיצא לדרכו, הסלע חלק לו כבוד והתרומם, אך הוא הניח את ידיו עליו כדי לשמור אותו במקומו וקיבע אותו שם בחוזקה. אך בשל ההתרוממות הזו, הוא עד היום מנותק חלקית מהקרקע שתחתיו.
במאה ה-16 פורסם אזכור של המערה בספר שו"ת רדב"ז כחלק מתשובה בנוגע לביקור יהודים במבנים בהר הבית:
עוד אמרו העכו"ם שיש תחת הכיפה מערה ושהמלכים הראשונים רצו לדעת מה היה שם ושלשלו בני אדם לתוכה ומתו וסגרו אותה ומלאוה עפר עד היום הזה אין אדם יודע מה יש שם וקרוב אצלי שנאמר להם או שמעו שהארון גנוז שמה ולפיכך היו חופרים אלו ימצאו אותו ולכן הושפל קרקעית הבית ונתגלה אבן השתייה. גם שמעתי שהמלכים שעברו חפרו שם למצוא יסוד האבן הזאת ולא מצאו מ"מ אין ספק כי האבן הזאת אשר תחת הכיפה היא אבן השתייה אשר עליה היה הארון בבית קדש הקדשים לצד מערב.
גם שמעתי שיש מחילה תחת הקרקע ופתחה לצד המערב שהולכת עד תחת הכיפה ויש מהיהודים שנכנס לשם ודבר זה אסור דקי"ל מחילות הפתוחות לעזרה נתקדשו ומאן לימא לן שאין זו מכלל המחילות שהיו פתוחות לעזרה ואפי' תימא שזאת מחדש נעשית קרקעית העזרה נתקדש עד התהום כדאיתא בזבחים.
התיאור המודרני המקובל של בור הרוחות, ביחד עם חללים תת-קרקעיים נוספים בהר הבית, נמצא בספרם של שמעון גיבסון ודייוויד ג'ייקובסון "תחת הר הבית בירושלים: מדריך לבורות המים, לחדרים התת-קרקעיים ולתעלות של חראם אל שריף".
הערות שוליים

1 2  Ritmeyer, Kathleen (1998), "The Ark of the Covenant: Where It Stood in Solomon's Temple"; In: Ritmeyer, Leen and Kathleen Ritmeyer, Secrets of Jerusalem's Temple Mount, Washington, DC: Biblical Archaeology Society, pp. 91-110.
↑  Kathleen Ritmeyer, Secrets of Jerusalem's Temple Mount, Washington, DC:Biblical Archaeology Society, 2006, עמ' 104, isbn 9781880317860
↑  Prag, Kay (2002), Israel & the Palestinian Territories (Series: Blue Guides); London: A&C Black, p. 125.
1 2 3  רבקה גונן, על קברים עתיקים ומקומות קדושים – מערת-המכפלה והר-הבית, קתדרה (כתב עת), גיליון 34 תשמ"ה, עמ' 9-12
↑  כך בשמועות המוזכרות בשו"ת רדב"ז/תרצא, ראו ציטוט בהמשך הערך.
↑  Goldhill, Simon (2008), Jerusalem: City of Longing, Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, p. 118.
↑  Burton, Lady Isabel (1884, 3rd edition), The Inner Life of Syria, Palestine, and the Holy Land: From My Private Journal; London: Kegan Paul, Trench and Company, pp. 376-377.
1 2  Well of Souls, Madain Project, accessed 2 September 2020.
↑  Goldhill, Op. cit. , p. 118
↑  Prang, Kay (2002), Israel & the Palestinian Territories (Series: Blue Guides) ; London, A&C Black, p. 124.
↑  Maraini, Fosco (1969), Jerusalem: Rock of Ages; Photography by Alfred Bernheim and Ricarda Schwerin; Translated by Judith Landry; New York City: Harcourt, Brace and World, Inc, p. 104.
↑  Prang, Kay (2002), Israel & the Palestinian Territories (Series: Blue Guides) ; Londres, A&C Black, pg 125.
↑  על פי ד"ר קונרד שיק, כפי המתואר בספרו של רבי יחיאל מיכל טוקצינסקי - עיר הקודש והמקדש כרך ד', עמוד ח'.
↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Altar" . Encyclopædia Britannica. Vol. 1 (11th ed.). Cambridge University Press.
↑  הנוסע מבורדו, המסע מבורדו, London, England: Palestine Pilgrims' Text Society, 1885, עמ' 22
↑  Nasir-I Khusraw (11th century), Diary of a Journey through Syria and Palestine, pp. 49-50; translated (1888) by Guy le Strange.
↑  Gibson, Shimon and David Jacobson (1996), Below the Temple Mount in Jerusalem: A Sourcebook on the Cisterns, Subterranean Chambers and Conduits of the Haram Al-Sharif; British Archaeological Reports, 301 pages.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2013063231  VIAF: 304251123   WorldCat (עם VIAF): 304251123 
הכניסה לבור הרוחות בכיפת הסלע, בשנת 2018.
מבט מתוך המערה אל הפיר בתקרה.
המחראב של שלמה
איש מתפלל כלפי מחראב שלמה במערה.
בית הכנסת קהל ימבול (איסטנבול)

ערך זה עוסק בבית כנסת בשכ' באלאט באיסטנבול, טורקיה. אם התכוונתם לבית כנסת בעיר ימבול בבולגריה, ראו .
| --- | --- |

חזית בית הכנסת "קהל ימבול" באיסטנבול
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 כתובת:  רחוב לאוואנטה סוקאק 7 (Lavanta Sokak) שכונת באלאט
 מיקום:  איסטנבול
 מדינה:  טורקיה
 נוסח תפילה:  רומניוטים ובהמשך ספרדים
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  המחצית השנייה של המאה ה-15 – הווה
 מידות
 קומות:  2
 קואורדינטות:  41°02′00″N 28°56′54″E﻿ / ﻿41.03333°N 28.94833°E﻿ / 41.03333; 28.94833
  (למפת איסטנבול מוגדלת) בית הכנסת קהל ימבול(למפת איסטנבול רגילה) בית הכנסת קהל ימבול
 
בית הכנסת קהל ימבול (בטורקית: Yanbol Sinagogu, מכונה גם "בית הכנסת הבולגרי") הוא בית כנסת אשר פועל בשכונת באלאט בעיר איסטנבול מהמחצית השנייה של המאה ה-15. בית הכנסת הוקם על ידי יהודים רומניוטים שהועברו מימבול שבבולגריה לאיסטנבול במסגרת טרנספר אוכלוסיות שביצע מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית ברחבי הבלקן לאחר שהכריע את האימפריה הביזנטית. במהלך המאה ה-18 נהרס המבנה הקדום, ועל יסודותיו הוקם בית כנסת חדש על ידי הקהילה הספרדית שהתיישבה בעיר ולתוכה נטמעה הקהילה הרומניוטית.
היסטוריה

קהילה יהודית רומניוטית התקיימה בעיר ימבול שבבולגריה עוד בטרם הכיבוש העות'מאני של הממלכה הבולגרית השנייה במחצית השנייה של המאה ה-14. מועד הקמת הקהילה אינו ברור ונתון למספר השערות מחקר. ב-1453 כבש מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית את קונסטנטינופול והכריע את האימפריה הביזנטית. לאחר הכיבוש ביצע מהמט השני טרנספר מואץ של אוכלוסיות מאזור הבלקנים לאזור קונסטנטינופול ואסיה הקטנה, ובמקביל יושבו ברחבי בולגריה אלפי מוסלמים ממוצא טורקי, חלק ניכר מהם טטרים. קיים תיעוד, שלפיו בולגרים ויהודים היו עובדי כפייה עבור העות'מאנים (בטורקית עות'מאנית: סוּרְגוּן, "הגוֹלִים") ועסקו בין היתר בשיקום קונסטנטינופול לאחר כיבושה. כך הגיעו יהודים מימבול לקונסטנטינופול והקימו את בית הכנסת שנשא את שם העיר ממנה הוגלו.
המבנה

בית הכנסת הרומניוטי נבנה במחצית השנייה של המאה ה-15. במהלך המאה ה-18 נהרס המבנה הקדום, ועל יסודותיו הוקם על ידי הקהילה הספרדית מבנה בית הכנסת הקיים. אולם התפילה נבנה מעץ. ב-1895 נערכו עבודות שיפוץ נרחבות במבנה לאחר שרפה גדולה שפגעה קשות בשכונת באלאט. בית הכנסת הוא בן שתי קומות ובו מספר רב של חלונות וכן ויטראז'ים. התקרה הפנימית של בית הכנסת עשויה מעץ ומעוטרת בציורי שמן של נוף ופרחים. מן התקרה תלויות נברשות. כותרות עמודי התווך מגולפות ומעוטרות. דלתות ארון הקודש מעוטרות בעיטורים דמויי פנינים ושנהב. עזרת הנשים ממוקמת בחלקו הצפוני של בית הכנסת, נתמכת בעמודי עץ ומקושטת בחזיתה הפנימית בדר. הבימה ממוקמת במרכז אולם התפילה, ומסביבה המושבים. על הבימה והמדרגות המובילים אליה מותקנים שטיחים. נכון ל-2019, בית הכנסת "קהל ימבול" הוא אחד משני בתי הכנסת היחידים שנותרו בשכונת באלאט (השני הוא בית הכנסת קהל אוחריד). בית הכנסת נפתח רק באירועים מיוחדים.
הערות שוליים

↑  צבי קרן, תקציר ההיסטוריה של בולגריה ויהודיה, באתר "כולנו בולגרים".
↑  צבי קרן, הקהילה היהודית בימבול, באתר "כולנו בולגרים".
↑  The Golden Horn: Balat, באתר jguideeurope.org (באנגלית).
↑  Yanbol Synagogue (Balat), באתר turkishculture.org (באנגלית).
↑  בית הכנסת קהל ימבול, באתר הספרייה הלאומית (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009450887805171
בית בורגזה

| --- | --- |

 מדינה:  איטליה 
 
בית בורגזה (באיטלקית: Borghese) הוא משפחת אצולה ואפיפיורות איטלקית. מקור המשפחה בסיינה, שם היו בניה בעלי עמדות בשלטון המקומי מן המאה ה-13. ב-1541 עבר מרקנטניו בורגזה (Marcantonio) לרומא. בשנת 1605 נבחר בנו קמילו (Camillo) לאפיפיור פאולוס החמישי והמשפחה זכתה למעמד גבוה, לכוח פוליטי ולעושר רב. אחיינו של קמילו, הקרדינל שיפיונה בורגזה הקים ברומא את וילה בורגזה וצבר יצירות אמנות רבות. המשפחה הייתה ממנהיגות "האצולה השחורה" ("nobiltà nera" או "aristocrazia nera"), קבוצה של משפחות אצולה רומאיות (בהן גם משפחת אורסיני ומשפחת קולונה) שתמכה באופן מסורתי במדינת האפיפיור ולא בשלטון החילוני ששלט ברומא, בעיקר לאחר כינון ממלכת איטליה ב-1870.