חוניו הרביעי
שושלת משפחתית ופוליטית

שושלת חוניו היא שושלתם של הכהנים הגדולים של בית המקדש בירושלים בתקופה שקדמה לתהפוכות הפוליטיות של המאה השנייה לפנה"ס. בית חוניו ידועים במקורות גם בשם בית-צדוק.
חוניו הראשון (בן ידוע) חי במאה הרביעית לפנה"ס (אביו הוא הכהן הגדול האחרון הנזכר במקרא). נכדו, חוניו השני, היה מעורב במאורעות המדיניים הקשורים במאבק בין התלמיים המצרים לסלאוקים הסורים על השליטה בדרום סוריה ובארץ ישראל, והתקשר עם אויבי תלמי השלישי.
חוניו השלישי היה בנו של שמעון השני (ככל הנראה שמעון הצדיק) ונכדו של חוניו השני. ככהן גדול שאף חוניו השלישי לקיים בידיו את הסמכויות השלטוניות החילוניות שהיו לו בירושלים, ומשום כך התנגד לאחד מפקידי בית המקדש, שמעון, ששאף להשיג משרה מנהלית בעיר. שמעון, שלא רצה לוותר על תפקידו ומעמדו, הלשין לשליט הסלווקי על פעילותו האנטי-סלווקית של חוניו בעיר. עקב כך נוצר קרע ביחסים בין הכהן הגדול לשלטון הסלווקי. בסופו של דבר, כאשר עלה אנטיוכוס אפיפאנס לשלטון ב-175 לפנה"ס, הוא הגלה את חוניו לאנטיוכיה. לאחר מספר שנים אנדרוניקוס, אחד ממקורביו של אנטיוכוס, התנקש בו בדאפנה, ככל הנראה בעידודו של מנלאוס.
כאשר הוגלה חוניו השלישי לאנטיוכיה, תפס את משרת הכהונה אחיו המתייוון ישוע-יאסון. גם הוא נדחק מתפקיד זה כעבור שלוש שנים על ידי המתייוון הקיצוני מנלאוס, שהיה זה שגרם להתנקשותו של אנדרוניקוס בחוניו השלישי.
השתלשלות עניינים זו בין שמעון לחוניו השלישי, חילופי הגברי במשרת הכהן הגדול, והגלייתו לאנטיוכיה מתוארת בספר מקבים ב':
אולם מישהו בשם שמעון, איש שבט בנימין, שהיה ממונה מנהל המקדש, חלוק היה על הכוהן הגדול בעניין הפיקוח על השוק בעיר, ומכיוון שלא יכול היה לגבור על חוניו, הוא הלך אל אפולוניוס בן רע סיאס, אשר היה אז הנציב של חילת סוריה ופניקיה, וסיפר שהאוצר אשר בירושלים גדוש כספים עד כדי כך שאי אפשר לתארם ואי אפשר לספור את סך היתרות, ושאת אלה לא זקפו לחשבון הקרבנות, כך שהן יכולות ליפול שוב לרשות המלך.
והמשך התגלגלות הפרשה:
אולם שמעון האמור, מעד שני, שהיה למלשין על הכספים ועל מולדתו, השמיץ את חוניו שהוא היה מי שהסתער על הליודורוס, ושהוא משמש יוצר הרעות. והוא העז לומר שהמיטיב לעיר והדואג לבני עמו והמקנא לחוקים זומם נגד השלטון. וכאשר גדלה העוינות עד כדי כך שאפילו רציחות בוצעו על ידי אחד מנאמני שמעון, חוניו - בראותו את חומרת ההתנצחות, ושאפולוניוס בן מנסתווס, נציב חילת סוריה ופניקיה, מלבה את רעתו של שמעון - העביר את עצמו למלך, לא כמקטרג על אנשי עירו, אלא בהשקיפו על טובת הכלל (ועל טובת) כל אחד ואחד מן הקהל. שהרי ראה כי ללא השגחה מלכותית לא יוכל עוד השלטון למצוא שלום, וכי שמעון לא ירפה מאיוולתו. אך כשנפטר סלאוקוס מן החיים ואנטיוכוס המכונה 'אפיפאנס' נטל את המלוכה, יאסון אחי חוניו נישל (את חוניו) מן הכהונה הגדולה דרך שחיתות, בהבטיחו למלך, על ידי עתירה, שלוש מאות ושישים כיכר כסף ועוד שמונים מהכנסה אחרת.
ובקטע נוסף, מספר בעל מקבים ב' על השוחד וההסתה שהסית מנלאוס את אנדרוניקוס לרצוח את חוניו השלישי:
מנלאוס חשב לתפוס כאן הזדמנות טבעית, ולכן, לאחר שגזל כמה כלי זהב מן המקדש הוא העניקם לאנדרוניקוס, כמו שכבר קרה, שמכר אחר מהם לצור ולערים מסביב. אך חוניו ידע את הדבר לאשורו ומחה, לאחר שנמלט למקום מקלט ליד דפני הסמוכה לד לאנטיוכיה. על כן לקח מנלאוס את אנדרוניקוס הצדה ועודד אותו להכריע את חוניו. והוא (אנדרוניקוס), לאחר שבא לחוניו ושידל במרמה והושיט לו יד בשבועות ונתן לו יד ימין, ובכך שכנעו, למרות חשדנותו, לעזוב את מקלטו, מיד סגר עליו מבלי להתבייש בפני (מידת) הצדק.
חוניו הרביעי, לפיכך, הוא בנו של חוניו השלישי ונכדו של שמעון הצדיק. עם מות אביו היה המועמד החוקי לכהונה הגדולה, אלא שנדחק על ידי אלקימוס שנתמנה במקומו, ואחר כך על ידי יונתן החשמונאי. אין מקורות רבים המתארים את חייו של חוניו בירושלים פרט לעימותים שהביאו אותו לרדת למצרים.