stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיהרנפורט
היסטוריה

שרידי התיישבות סלאבית במקום שבו שוכנת העיירה בת זמננו, מתוארכים לימי הביניים המוקדמים. במאה ה-10 נכלל האזור במדינה הפולנית המתהווה והיא מוזכרת בשמה הפולני (בצורתו המיושנת: בז'גה) במאה ה-14 כחלק מדוכסות ורוצלב, שהייתה אז אחת מארצות הכתר הבוהמי.
היישוב הנוכחי נוסד בשנת 1663 על ידי הברון האוסטרי גאורג אברהם פון דיהרן (אנ'), שקנה את האחוזה במקום והעניק לה מעמד של עיר תחת השם החדש דיהרנפורט, המזכיר את שם משפחתו. זכויות העיר אושרו בידי לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1742, לאחר מלחמת שלזיה הראשונה (אנ'), עברה העיר לשליטת פרוסיה ונשאר ברשות פרוסיה-גרמניה עד 1945. בתקופת מלחמת העולם השנייה הוקם בדיהרנפורט מפעל לייצור גז עצבים, בו נעשה שימוש בעבודת כפייה של אסירים יהודים.
בתום המלחמה גורשו תושביה הגרמנים של העיר, והיא אוכלסה מחדש בפולנים. בעקבות המלחמה חזרה העיר לשלטון פולני והושב לה השם הפולני בז'ג, בתוספת התואר 'דולני' כדי לבדל בינה ובין העיירה הפולנית המאוכלסת יותר בעלת השם הזהה בז'ג.
מתגוררים בבז'ג דולני כ-12,000 תושבים (נכון ל-2022). נותרו בה שרידים בודדים של הקהילה היהודית ההיסטורית, והיא מהווה חלק מהמטרופולין של ורוצלב הסמוכה.
קהילת יהודי דיהרנפורט והדפוס העברי

במחצית השנייה של המאה ה-17 התיישבה במקום קהילה יהודית לאחר שישיבת יהודים בווינה נאסרה עם גירוש ווינה ב-1670, והמדפיס והמוציא לאור שבתי בס הביא עמו פועלי דפוס יהודים מפראג, קרקוב וערים אחרות. בשנת ה'תמ"ט (1689) ייסד בס בית דפוס עברי בדיהרנפורט, שהפך לאחד מבתי הדפוס החשובים ביותר באירופה בתקופה זו.
בין הספרים הראשונים שיצאו מבית הדפוס היו פירוש רבי דוד הלוי סגל (הט"ז) על פירוש רש"י לתורה, ופירושו של רבי שמואל מפיורדא "בית שמואל" על חלק אבן העזר שבשולחן ערוך. בהמשך הודפסו במקום גם התלמוד הבבלי, ספר המצוות לרמב"ם וספרים רבים נוספים.
בשנת 1708 ניזוק בית הדפוס בשריפה, אך שוקם במהרה. בשנת ה'תע"א (1712) הועבר בית הדפוס לבנו של שבתי, יוסף בס. בשנת 1790 נוסד בית דפוס נוסף בדיהרנפורט על ידי רבי יחיאל מיכל מייא מברסלאו. שני בתי הדפוס המשיכו לפעול במקביל במשך כמה עשורים.
בשנת ה'תקל"ב (1771) הופיע העיתון היהודי הראשון בדיהרנפורט באזור הרייך הגרמני המאוחרים[דרושה הבהרה] ("Dyhernfurther Privilegierte Zeitung")(גר'). המוצר המודפס השבועי - עם טקסטים מתוצרת גרמנית בכתב עברי - הכיל חדשות על החיים היהודיים באזור וכן דיווחים מכל רחבי העולם.
הקהילה היהודית בדיהרנפורט גדלה בהדרגה, ומנתה כ-50 נפש בשנת 1694. הקהילה הקימה בית כנסת, בית עלמין יהודי ומוסדות קהילתיים נוספים. הספר העברי האחרון שהודפס בעיירה, נדפס בשנת ה'תקצ"ד, 1834 וסגירתו הרשמית של בית הדפוס האחרון כעבור שנים אחדות, ב-1840, סימנה את תחילת גוויעתה של הקהילה היהודית במקום. המדפיסים עברו לערי דפוס אחרות בחיפוש אחר עבודה והאוכלוסייה היהודית החלה להצטמצם.
עד 1885 נותרו בעיירה רק 35 יהודים. ב-1927 הפך בית הכנסת המקומי לתחנת כיבוי אש. גם מתי הקהילה לא זכו למנוחת עולמים, ב-1936 נערכה ההלוויה היהודית האחרונה בבית העלמין המקומי. ובנובמבר 1938, תחת השלטון הנאצי נהרס בית הקברות.
הערות שוליים

↑  רבי דוד בן שמואל הלוי, דברי דוד טורי זהב, דיהרן פורט תמ"ט, באתר היברובוקס.
↑  רבי שמואל בן אורי שרגא פייבש, בית שמואל, דיהרן פורט תמ"ט, באתר היברובוקס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475192505171  GND: 4494802-5  MusicBrainz: 987b08d9-bc78-4d85-8059-30c75050b954  VIAF: 129837577   WorldCat (עם VIAF): 129837577
סומכוס

ערך זה עוסק בתנא בן הדור החמישי, תלמיד רבי מאיר. אם התכוונתם למתרגם ממוצא כותי שהתגייר והתנצר, ראו .
| --- | --- |
 לידה:  המאה ה-2 פרובינקיה יודיאה / פרובינקיה סוריה פלשתינה
 פטירה:  המאה ה-3 פרובינקיה סוריה פלשתינה, האימפריה הרומית
 שם מלא:  סומכוס בן יוסי סומכוס בר יוסף
 מקום קבורה:  ישראל טבריה (זיהוי מהמאה ה-19)
 תקופת הפעילות:  הדור הרביעי לתנאים – הדור החמישי לתנאים
 השתייכות:  חז"ל, תנאים
 תחומי עיסוק:  הלכה, יוונית
 רבותיו:  רבי מאיר יהודה בר אילעאי
 תלמידיו:  יהודה בן נקוסה נתן הבבלי, רב
 בני דורו:  אליעזר בן יעקב, יוסי בן חלפתא, אלעזר בן שמוע
 אב:  יוסי / יוסף
 
סוּמָכוֹס (מיוונית: Σύμμαχος, בן ברית) או סוּמְכוּס בן יוסי (או בר יוסף), היה תנא בן הדור הרביעי והחמישי לתנאים. נחשב לתלמידו המובהק של רבי מאיר, מדבריו נשתמרו דברים ספורים, ומתוכם שנים משל רבי מאיר. המפורסמת שבהוראותיו היא "ממון המוטל בספק - חולקין", העומדת בניגוד לדעת שאר החכמים כי המוציא מחברו עליו הראיה.
סומכוס נחשב לתלמיד-חכם חריף, ונאמר עליו: ”אמר רבי אבהו אמר רבי יוחנן: תלמיד היה לו לרבי מאיר, וסומכוס שמו, שהיה אומר על כל דבר ודבר של טומאה ארבעים ושמונה טעמי טומאה, ועל כל דבר ודבר של טהרה ארבעים ושמונה טעמי טהרה.” לאחר פטירת רבו, רבי מאיר, למרות אי-רצונו של רבי יהודה ללמד את תלמידי רבי מאיר שנחשבו ל"קנתרנים", נדחק סומכוס לשיעורו, והתווכח בהלכה עם רבי יהודה.
שיטה נוספת ייחודית לסומכוס היא, שעל נזק הנגרם כתוצאה מצרורות יש לשלם את מלוא שווי הנזק ("נזק שלם") בניגוד לדעה המקובלת שיש לשלם רק את מחצית הנזק.
באגדה לא מצאנו דבר מדברי סומכוס, למעט "כל המאריך באחד של שמע - מאריכין לו ימיו ושנותיו".
מסורת מאוחרת המוזכרת בפי עולי הרגל החל משנות ה-90 של המאה ה-19, מציינת את קברו של סומכוס, ברוריה ורבי נתן במתחם קבר רבי מאיר בעל הנס.
יצחק זיבנברגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1797 ורשה, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  2 באפריל 1879 (בגיל 82 בערך) ורשה, האימפריה הרוסית 
 
יצחק בן דוד (דוידוביץ') זִיבֶּנבֶּרגֶר (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: זיבענבערגער, זיבנבערגער; ברוסית: Исаак Зибенбергер; בכתב לטיני: I. D. Siebenberger; (לעיתים: זיבנברג, זיבענבערג); 1797, ורשה – ט' בניסן תרל"ט, 2 באפריל 1879, שם) היה משכיל ורשאי, מתרגם מהספרים החיצוניים לעברית וליידיש ומדקדק עברי.
קורות חיים

יצחק בן דוד זיבנברגר נולד בשנת 1797 בעיר ורשה, שסופחה זמן קצר לפני כן לממלכת פרוסיה עם חלוקת פולין השלישית והייתה לבירת מחוז פרוסיה הדרומית (אנ'). ככל הנראה חי במשך שנים רבות בעיירה סובאלק (שבהמשך, כמו ורשה, הייתה בתחומי דוכסות ורשה ולאחר מכן בפולין הקונגרסאית), עד ששב לעיר הולדתו וחי בה עד סוף ימיו.
בוורשה התפרנס כמורה פרטי לתנ"ך ולדקדוק עברי.
בין מפעליו העיקריים היה תרגום כמה מן הספרים החיצוניים לעברית וליידיש: "חיי טוביה" (1839) – תרגום לספר טוביה, סיפור שושנה ובל והתנין; "מגילת יהודית" (1840) – ספר יהודית וסיפורים מהתוספות למגילת אסתר; "ספר ברוך" (1841) – ספר ברוך, תפילת מנשה, תפילת עזריה ושירת שלושת הנערים בכבשן; ו"ספרי מכבי" (1843) – ספר מכבים. לכל התרגומים, שראו אור בוורשה, הוסיף דברי פירוש ומבואות.
בשנת תר"ג-1842 פרסם את "מעגל ישר" – קורס יסודי ללימוד דקדוק עברי עם סיפורים, מתורגם ליידיש, ובו גם מילון קטן עם מילים עברי–יידי (הספר הופיע בשתי מהדורות נוספות, בשנים 1850 ותרכ"ד).
ספרו החשוב ביותר, שזכה לתשבחות מצד תלמידי חכמים, הוא "אוצר השורשים הכללי" (ב-3 כרכים, 1846, 1847, 1862), המבאר את אוצר המילים העבריות, הארמיות וכו' המצויות בתנ"ך ובתלמוד, ומסודר לפי שורשיהן, עם תרגום לגרמנית.
זיבנברג, שהיה כל ימיו יהודי אדוק בדתו, היה עם זאת תוצר של השכלת ורשה, מלומד גדול ופעיל בהפצת ההשכלה בפולין. על פי יעקב שאצקי, זיבנברגר היה הדגם הראשון במעלה למשכיל "אמיתי" בוורשה בתקופה של אמצע המאה ה-19, והיה מן הסופרים המשכילים הפופולריים ביותר בעיר בזמנו. לדבריו, איש בוורשה לא הכירו בשמו המלא, והוא כונה "ר' איציק (או איצֶ'ה) בעל הדקדוק" ("איציק [או: איטשע] דער בעל-דקדוק"). סוּפַּר שהוא היה מוכן ללמוד דקדוק עם כל אדם, ושהוא מיהר להיענות לכל דורש במסירות כזו של רופא הדואג לחוליו.
השתתף בעיתונות היהודית (Jüdisches Volksblatt, "המגיד", "המליץ" ועוד), פרסם בה שירים ומאמרים ותרגם סיפורים מגרמנית ומצרפתית.
בשנותיו האחרונות, עד מותו, התפרנס רק מעבודתו כמגיה ספרי קודש וספרים גרמניים וצרפתיים.

יצחק זיבנברגר נפטר באפריל 1879, בגיל 82.
בראשית שנות ה-30 תרם נכדו, שלום זיבנברג (זיבענבערג), את כתב היד של ספרו "אוצר השורשים" לבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (כיום: הספרייה הלאומית).
פרסומיו > תרגומים לספרים החיצוניים

ספר חיי טוביה: כולל ארבעה ספורי קדם ... הלא המה: חיי טוביה הצדיק בנינוה; מעשה שושנה בבבל; הריסת בל אליל בבל; מיתת תנין אליל בבל; נעתק ללשון הקודש, ומתורגם יודיש דייטש ... מאת יצחק בהמנוח מהו' דוד זיבנבערגר, ורשה: דפוס אביגדור בן יואל ('כתובים אחרונים', חלק א), פ"ה ווארש"א [=תקצ"ט] 1839.
ספר מגלת יהודית: כולל ... מעשה יהודית ... עם אולופורני; שבעה ספורים מאסתר ומרדכי עם המן; נעתק ללשון הקדש ומתורגם יודיש דייטש מאת יצחק בהמנוח מהו' דוד זיבנבערגר, ורשה: דפוס אביגדור בן יואל ('כתובים אחרונים', חלק ב), רוממ"ו אל"ה מעזכ"ם סל"ה [=ת"ר] 1840. (התרגום של יהודית הוא תרגומו של יהודה ליב בן-זאב (בשנויים קלים).)
ספר ברוך בן נריהו: כולל ארבעה ספורי קדם ... ספר ברוך בן נריהו; תפלת מנשה מלך יהודה; תפלת עזריה ...; זמרות חנניה מישאל ועזריה; נעתק ללשון הקדש ומתורגם יודיש דייטש מאת יצחק בהמנוח מהו' דוד זיבנבערגר, ורשה: דפוס אביגדור בן יואל ('כתובים אחרונים', חלק ג), בק"ש צדק"ה [=תר"א].
ספרי מכבי, ורשה 1843.
פרסומיו > לימוד עברית, דקדוק ומילון

ספר מעגל ישר : כולל ראשית כללי דקדוק לשון הקדש ... ומתורגם יידיש ... ערכנו סדר למוד קריאה ... ערכנו גם כן סדר למוד כתב רש"י וכתב יידיש ... מאת המעתיק ספורי הקדם; ... הובא לבית הדפוס על ידי ... חיים לאנדא, ורשה: דפוס אביגדור לעבענדזאהן, תר"ג 1842.
מהדורה ב: ספר מעגל ישר: כולל ... כללי דקדוק לשון הקודש ... ערכנו סדר למוד כתב רש"י וכתב יודיש דייטש ... אף סדר למוד הנגינה, 1850.
מהדורה ג: ספר מעגל ישר: חלק א: דקדוק לשון הקודש או קצור תלמוד לשון עברי עם הוספות חדשות ומועילות ... ; חלק ב: יסודי הדת, עקריו, שרשיו וענפיו ..., ורשה: דפוס שריפגיסטטער, תרכ"ד.
אוצר השֹרשים הכללי: כולל שרשי לשון עברית ארמית ושאר לשון הנמצאות בספרי תנ"ך ... ובש"ס משנה עם פתרון הוראותיהם ... מעברית לאשכנזית ומאשכנזית לעברית בארבעה חלקים..., 3 כרכים, ורשה: דפוס נתן שריפטגיסער, תר"ו–תרכ"ב. (חלק א: 1846; חלק ב: 1847; חלק ג: 1862; החלק רביעי המתוכנן לא נדפס)
לקריאה נוספת

יעקב שאצקי, געשיכטע פון יידן אין ווארשע, כרך ב, ניו יורק: יידישער וויסנשאפטלעכער אינסטיטוט, היסטאָרישע סעקציע, 1948, עמ' 129–130.
'זיבענבערג, יצחק', בתוך: שמואל ניגער, יעקב שאצקי (רעדאקציע), לעקסיקאָן פֿון דער ניַיער יִידישער ליטעראטור, כרך ג, ניו יורק: אלוועלטלעכער יִידישער קולטור-קאָנגרעס, 1958, עמ' 589.
הערות שוליים

↑  בערל כהן, 'מאת השנים הראשונות: ההגירה הסובאלקאית', בתוך: ספר קהילת סובאלק ובנותיה (תל אביב תשמ"ט 1989), עמ' 47 טור 1 (ספר יזכור לקהילת סובאלק, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 51).
↑  בין תלמידיו: הרב בנימין מושקאט, אביו של הסופר חיים אליעזר מושקאט (ראו הספדו על אביו: חיים אליעזר מושקאט, ציון לנפש, חבצלת, 1 במאי 1891).
↑  יעקב שאצקי, געשיכטע פון יידן אין ווארשע, כרך ב, ניו יורק: יידישער וויסנשאפטלעכער אינסטיטוט, היסטאָרישע סעקציע, 1948, עמ' 283.
1 2  שאצקי, געשיכטע פון יידן, ב (1948), עמ' 129.
↑  שאצקי, געשיכטע פון יידן, ב (1948), עמ' 130.
↑  קריית ספר (רבעון ביבליוגרפי של בית הספרים הלאומי) 11–12 (1934), 5.
↑  על פי יוליוס פירסט (Julius Fürst, Bibliotheca Judaica, Neue Ausg., Leipzig: W. Engelmann, 1863, p. 317): "ספרי החשמונאים".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306732905171  PLWABN: 9810552744105606  ISNI: 0000 0003 9600 2870  LCCN: nb2009011381  NTA: 303933291  VIAF: 290802512   WorldCat (עם VIAF): 290802512
אנדריי לייטרסדורף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 באוקטובר 1905 ברטיסלאבה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  16 באוגוסט 1970 (בגיל 64) 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קארל בפראג 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 בן או בת זוג:  פיני לייטרסדורף 
 צאצאים:  טומס לייטרסדורף 
 
אנדרי (בונדי) לייטרסדורף (2 באוקטובר 1905 – 16 באוגוסט 1970) היה אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה

לייטרסדורף נולד בברטיסלאבה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (בירת סלובקיה של ימינו), ואת לימודיו התיכוניים סיים בבית הספר הריאלי בפראג. את הכשרתו כאדריכל וכמהנדס רכש באוניברסיטה הטכנית הגרמנית בפראג. לאחר מכן המשיך ועבד כאדריכל בחברת הבנייה Vereinigte Bau AG בברטיסלאבה. ב-1930 פתח משרד עצמאי, ובמסגרת זו תכנן בעיקר בתי מגורים.
בשנת 1936 נשא את לאדולפינה (פיני) לייטרסדורף שהייתה בהמשך לאחת ממעצבות האופנה הבולטות בישראל. לאחר לידת בנם תומאס (טומי) (לימים אדריכל בפני עצמו) והפלישה של גרמניה הנאצית לצ'כיה, היגרה המשפחה ב-1939 לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב. הוא הצטרף למחלקת התכנון של  הצבא הבריטי. 
אמו, עדה, ואחיו, אויגן, גורשו בשנת 1942 למחנה ההשמדה מיידנק, שם נספו.
בסביבות 1945 הצטרף כשכיר למשרדו של האדריכל זאב רכטר שם הכיר את האדריכל איליה בלזיצמן, עמו הקים ב-1946 שותפות במשרד אדריכלים מצליח. בשנת 1948 נישא בשנית לרגינה (גינה) לבית רפפורט. לשניים נולדו שני בנים - גיורא וערן.
המשרד התמחה בתכנון מבנים עבור הסתדרות העובדים להם תכננו שורה ארוכה של מבני משרדים, בריאות, שירותים, חינוך, מסחר ותרבות בערים רבות בישראל כמו פתח תקווה, תל אביב, ראשון לציון, רעננה, הרצליה, רמלה וכפר סבא. חוץ מאלה תכננו עבור גופים ממשלתיים ורשויות מבני חינוך, זיכרון, בריאות, תרבות ומגורים, כשהבולטים בהם אלה בתי "יד לבנים" שתכננו בפתח תקווה (הראשון שהוקם בארץ), רמת גן וגדרה ובית התרבות "יד למגינים" בקיבוץ רמת הכובש, וכן בית חולים בית רבקה בפתח תקווה ומבנים שונים בבית חולים תל השומר. משרדם גם תכנן מבני תעשייה כשהבולט בהם הוא מפעל סוגת בקריית גת. לאורך השנים התמחו גם בתכנון מבני אקדמיה. עבור התנועה הקיבוצית תכננו בשלבים במהלך שנות ה-50 וה-60 את קמפוס מכללת אורנים ובהמשך תכננו את "בניין שרת" המשמש את בית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב. בסך הכל תכנן המשרד כ-500 עבודות.
אנדריי לייטרסדורף נפטר מדום לב בגיל 65 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
בשנת 2020, ובמלאת יובל שנים לפטירתו, הקימה המשפחה אתר אינטרנט המוקדש ליצירתו.
גלריית תמונות

גל-עד לחללי מערכות ישראל בגן הזיכרון בכפר סבא, 1955
"בית מרגולין", בניין מעבדות בסמינר אורנים
"יד למגינים", אולם התכנסות בקיבוץ רמת הכובש
בניין ההסתדרות ברמת גן
בניין ההסתדרות ברעננה
הערות שוליים

↑  אנדריי לייטרסדורף באתר GRAVEZ
הפדרציה הסורית

| --- | --- |
דגל

 ממשל
 ראש המדינה:  נשיא הפדרציה הסורית 
 נשיא הפדרציה הסורית:  סובחי ברכאת
 עיר בירה:  דמשק
 רשות מחוקקת:  המועצה הפדרלית הסורית 
 היסטוריה
 הקמה:   
 הקמת הפדרציה:  28 ביוני 1922
 פירוק:   
 הקמת מדינת סוריה:  1 בינואר 1925
 ישות קודמת:   מדינת חלב  מדינת דמשק  מדינת העלווים
 ישות יורשת:   מדינת סוריה  מדינת העלווים
 
הפדרציה הסורית (בערבית: الاتحاد السوري; בצרפתית: Fédération Syrienne), רשמית הפדרציה של המדינות האוטונומיות של סוריה (בצרפתית: Fédération des États Autonomes de Syrie), נוסדה ב-28 ביוני 1922 על ידי הנציב העליון גורו. היא כללה את מדינות חלב, דמשק ושל העלווים, והשתרעה על שטח של 190,000 עד 200,000 קמ"ר (46,000 מ"ר).
בראש הפדרציה הועמדה "מועצה פדרלית" בת 45 חברים, שהורכבה מנציגי המועצות המינהליות של שלוש המדינות, 15 איש מכל "מדינה". המועצה הפדרלית הורשתה לבחור נשיא, ובישיבתה הראשונה ביולי 1922 היא בחרה את סובחי ברכאת, מחלב לנשיאה. באפריל 1923 נקבע כי דמשק תהיה מקום מושבה הקבוע של המועצה. המפגשים הפדרליים שימשו רקע להתקרבות בין ראשי חלב ודמשק.
הפדרציה פורקה רשמית בצו מ-5 בדצמבר 1924, שנכנס לתוקף החל מ-1 בינואר 1925.
הערות שוליים

↑  Fouad Chéhab, 1902-1973, p. 62; Annales des sciences politiques; Le mandat de la France sur la Syrie et le Grand-Liban.
↑  Annales des sciences politiques ; Palmyre.
↑  Le Conte, p. 287.
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם,האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, עמ' 189.
↑  Fouad Chéhab, 1902-1973, p. 62; Rapport sur la situation de la Syrie et du Liban, p. 9.
| המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון |
| --- | --- | --- |
| הסכמים | הסכם סייקס–פיקו (1916) • ועידת סן רמו (1920) • הסכם אנקרה (1921) • הסכם ניוקומב-פולה (1923) • חוזה העצמאות הצרפתי-סורי (1936) • גבול טורקיה–סוריה • יום העצמאות של לבנון (1943) |  |
| ישויות פוליטיות | מנהלת שטחי האויב הכבושים • הממלכה הערבית של סוריה (1920) • יצירת לבנון הגדולה (1914–1920) • לבנון הגדולה (1920–1943) • מדינת דמשק (1920–1925) • מדינת חלב (1920–1925) • מדינת העלווים (1920–1936) • מדינת ג'בל א-דרוז (1921–1936) • סנג'ק אלכסנדרטה (1921–1938) • הפדרציה הסורית (1922–1925) • מדינת סוריה (1925–1930) • הרפובליקה הסורית הראשונה (1930–1946) |  |
| עימותים צבאיים | המרד העלווי של 1919 (אנ') • מלחמת הממלכה הערבית של סוריה–צרפת (1920) • קרב מייסלון (24 ביולי 1920) • כיבוש דמשק (24 ביולי 1920) • מאורעות תל חי (1920) • מרד הנאנו (אנ') (1920–1921) • מלחמת טורקיה–צרפת (1920–1921) • המרד הסורי הגדול (1925–1927) • השביתה הכללית הסורית 1936 (אנ') • הפלנגות הנוצריות • צבא הלבאנט • המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה (1941) • משבר הלבנט (אנ') (1945) |  |
| נציבים עליונים | אנרי גורו (1920–1922) • רובר דה קה (צר') (1923–1922) • מקסים וגאן (1923–1924) • מוריס סראי (1924–1925) • אנרי דה-ז'ובנל (אנ') (1925–1926) • אנרי פונסו (אנ') (1926–1933) • דמיאן דה מרטל (אנ') (1933–1939) • גבריאל פואו (1939–1940) • ז'אן שיאפ (אנ') (1940) • אנרי פרנאן דנץ (1940–1941) • ז'ורז' קאטרו (1941–1943) • ז'אן הלו (צר') (1943) • איב שטאיינו (אנ') (1943–1944) • אטיין פול באינט (Étienne Paul Beynet, 1944–1946) |  |
| הנהגה מקומית  | האמיר פייסל בן חוסיין • הקונגרס הלאומי הסורי (1919–1920) • יוסוף אל-עזמה • סאלח אל-עלי • אדהם ח'נג'ר (אנ') • אבראהים הנאנו (אנ') • אליאס חויכ (אנ') • אמיל אדה • בשארה אל-ח'ורי • סולטאן אל-אטרש • עבד אל-רחמן שהבנדר (אנ') • חסן אל-חראט (אנ') • עיאש אל-חאג' (אנ') • אנטון סעאדה • שוכרי אל-קוותלי • האשם אל-אתאסי • הגוש הלאומי • זכי אל-ארסוזי • ריאד א-סולח |  |
פורטל צרפת צרפת
אפרים בואנו

| --- | --- |

רמברנדט, אפרים בואנו, שמן על לוח עץ, ~1647
 לידה:  1599 Castelo Rodrigo, פורטוגל 
 פטירה:  8 בנובמבר 1665 (בגיל 66 בערך) אמסטרדם 
 מדינה:  ממלכת פורטוגל 
 שפות היצירה:  פורטוגזית 
 
תמונה של אפרים בואנו בתחריט מאת יאן ליוונס, משנת 1656
אפרים בואנו בזקנותו, דיוקן מאת פרדיננד בול
אפרים חזקיה בּוּאֶנוֹ (בהולנדית: Ephraim Hezekiah Bueno;‏ 1599 – ~1656) היה סופר ורופא יהודי מפורסם יליד פורטוגל  שפעל באמסטרדם במאה ה-17.
קורות חיים

אחרי גירוש היהודים מספרד בשנת 1492, נמלטה משפחת בואנו היהודית לפורטוגל השכנה. בשנת 1498 היהודים שסירבו להתנצר נאלצו לעזוב גם את פורטוגל. רבים מבני בואנו נאלצו בסופו של דבר להמיר את דתם לנצרות.
אחד מבני המשפחה, אפרים בן יוסף בואנו, שנולד בשנת 1599 בקשטלו רודריגו שבפורטוגל, קיבל את השם הנוצרי "מרטין אלוורש". מסיבות עלומות הוא סיים את לימודי הרפואה בבורדו, בדרום צרפת, רק בשנת 1641, כלומר בגיל 42-41. "הנוצרים החדשים" לא סבלו אז בדרום צרפת מאותן הרדיפות האכזריות שהיו נהוגות באנוסים בספרד ובפורטוגל. אפילו יהודים כשרים הורשו ללמוד רפואה באוניברסיטת בורדו אך בלי רשות לטפל בנוצרים. התנאים הורעו שם בשביל היהודים אחרי שנת 1615, אולם אפרים בואנו, כנוצרי, הצליח לסיים כאמור, ב-1641 את התואר דוקטור ברפואה בהצטיינות - תוך קבלת הציון "מגנוס ברפואה" (בלטינית -"גדול ברפואה"). שלושת בוחניו היו בעצמם ממשפחות של יהודים מומרים, ביניהם הפרופסור לופס שהיה ידיד ותיק של אביו יוסף והדריך את עבודת הדוקטורט שלו.
אפרים בואנו חזר בהולנד ליהדות והיה אחד מנכבדי הקהילה היהודית באמסטרדם שכללה 400 יהודים פורטוגלים. הוא למד אצל מנשה בן ישראל את מלאכת הדפוס ובעקבותיו שיתף פעולה עם יונה אברבנאל, תלמיד אחר של בן ישראל, בהבאתם לבית הדפוס של ספרים עבריים.
הוא עצמו פרסם שירים, תרגם לספרדית את ספר תהלים ובשנת 1650 הוציא לאור את "פנה רבא", מפתח דברים לקטעים מן התנ"ך המצויים במדרש רבא.
הוא נמנה עם הרופאים המוערכים באמסטרדם ויחד עם אביו יוסף, ייעץ גם לעוצר של הולנד, הנסיך אוראניה.
בשנת 1656 הקים בואנו בשיתוף פעולה עם אברהם פררה את החברה המדעית והפילנתרופית "תורה אור" באמסטרדם.
הוא נפטר באמסטרדם ונקבר בבית הקברות "בית חיים" של קהילת היהודים הפוטוגזים באודרקרק אן דה אמסטל. היה נשוי לאישה בשם יהודית.
קורות חיים > הנצחתו באמנות

בואנו היה מידידיו הקרובים של הצייר הנודע בן התקופה רמברנדט.
דיוקנו של בואנו, מעשה ידי רמברנדט, מוצג משנת 1960 ברייקסמוזיאום של הולנד.
קיים עוד תחריט מאת רמברנדט משנת 1647 המציג את אפרים בואנו יורד על מדרגות, כשעל אצבעו טבעת המציינת חברותו בגילדת הרופאים. הדפסים של תחריט זה נמצאים במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, בגלריה הלאומית ויקטוריה במלבורן ובמוזיאונים נוספים.
בשנת 1656 אמן הולנדי אחר, יאן ליוונס, יצר תחריט שבו אפרים בואנו מוצג כאדם מבוגר יותר, חובש כיפה, וכשהכתובת בתחתית התמונה מציינת:
“Dr Ephraim Bonus, Medicus Hebraeus, Alter Avenzoar, magnus in medicis, magni discipulus patris" (ד"ר אפרים בונוס, רופא עברי, אבנזואר השני, גדול ברפואה, תלמיד לאביו הנכבד)
לקריאה נוספת

George M. Weisz,William R. Albury Rembrandt’s Jewish Physician—Dr Ephraim Bueno (1599–1665):A Brief Medical History, Rambam Maimonides Med J. 2013 Apr; 4(2): e0010
הערות שוליים

↑  על אביו יוסף בואנו, ראו גם: סיימון שאמה, הסיפור של היהודים: II: להשתייך. 1492–1900, תרגם: אביעד שטיר, ספרי עליית הגג, 2021, עמ' 220.
↑  2013 G.Weisz, W.Albury
↑  2013 G.Weisz, W.Albury
↑  2013 G.Weisz, W.Albury
↑  על קשריו עם רמברנדט ועל דיוקנאותיו, ראו עוד: סיימון שאמה, הסיפור של היהודים: II: להשתייך. 1492–1900, תרגם: אביעד שטיר, ספרי עליית הגג, 2021, עמ' 220, ו-226–227.
↑  תמונה זו נמצאה למשך מעל מאתיים שנה באוסף משפחת סיקס ובתחילת המאה ה-20 נרכשה על ידי הבנקאי היהודי פרנץ מנהיימר. מאוחר יותר נקנתה למען היטלר כדי שתוצג ב"מוזאיון הפיהרר" בלינץ שלבסוף לא הוקם. ב-1942 עברה לאוסף המרכזי שארגנו הנאצים במינכן משם הוחזרה להולנד בשנת 1948. כאמור, משנת 1960 נמצאת באוסף של הרייקסמוזיאום באמסטרדם. 2013 G.Weisz, W.Albury
↑  2013 G.Weisz, W.Albury
↑  2013 G.Weisz, W.Albury
↑  1906 G.Deutsch, M.Kayserling
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259282705171  PLWABN: 9810595197905606  BnF: cb169863563 (data)  BPN: 46241756  GND: 143752960  ISNI: 0000 0000 6957 6244  NTA: 242169147  ULAN: 500354739  VIAF: 97708969   WorldCat (עם VIAF): 97708969
נבחרת הונגריה בכדורגל

נבחרת הונגריה בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של הונגריה. הדירוג הנוכחי של נבחרת הונגריה ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-32 בעולם, נכון ל-24 באוקטובר 2024; הניקוד הוא 1,519.33 – ללא שינוי לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 18 נמדד לראשונה באפריל 2016, והדירוג הנמוך ביותר 87 נמדד לראשונה ביולי 1996.
הנבחרת העפילה פעמיים לגמר גביע העולם בכדורגל. בפעם הראשונה הפסידה לנבחרת איטליה בתוצאה 4:2 בגמר מונדיאל 1938, ובפעם השנייה הפסידה למערב גרמניה בתוצאה 3:2 בגמר מונדיאל 1954, אף על פי שהביסה אותה בשלבים המוקדמים של הטורניר בתוצאה 8:3.
המשחק הבינלאומי הראשון של נבחרת הונגריה, נגד נבחרת אוסטריה בווינה בשנת 1902, היה המשחק הבינלאומי הראשון בהיסטוריה ששוחק בין שתי נבחרות אירופאיות שאינן בריטיות.
בגמר מונדיאל 1938 הנבחרת הפסידה לאיטליה 4:2, אולם עד היום קיים חשד כבד שהשופט שוחד על ידי הדיקטטור האיטלקי בניטו מוסוליני, שהזמין אליו את השופטים לתא הכבוד לפני המשחק. ניתן היה לראות זאת במהלך המשחק כאשר שחקני איטליה שיחקו בצורה אגרסיבית במיוחד.[דרוש מקור]
הונגריה הייתה הנבחרת הראשונה שניצחה את נבחרת אנגליה בביתה, כשניצחה אותה בתוצאה 6:3 באצטדיון ומבלי ב-25 בנובמבר 1953. משחק זה זכה לכינוי "משחק המאה". שנה לאחר מכן, בשנת 1954, שוב ניצחה הונגריה את אנגליה, הפעם בבודפשט, בתוצאה 7:1. הפסד זה נחשב להפסד הגבוה ביותר של נבחרת אנגליה בכל הזמנים.
בין התאריכים 14 במאי 1950 ועד ל-4 ביולי 1954, הצליחה נבחרת הונגריה לסיים 32 משחקים רצופים ללא הפסד. את הרצף המרשים קטעה נבחרת מערב גרמניה, כשניצחה את הונגריה בגמר מונדיאל 1954. בגמר זה הובילה הונגריה 2:0, אך הגרמנים הפכו את הקערה על פיה ועלו ליתרון 3:2. לקראת סיום המשחק כבש פרנץ פושקאש, שעלה פצוע, שער חוקי שנפסל.[דרוש מקור]
רצף זה היה נחשב לשיא המשחקים לנבחרת ללא הפסד קרוב ל-40 שנה, עד שארגנטינה שברה את השיא של ההונגרים, כשסיימה 31 משחקים רצופים ללא הפסד[דרושה הבהרה], בין השנים 1991 ו-1993.
נבחרת הונגריה זכתה במדליית הזהב האולימפית שלוש פעמים, בשנים 1952, 1964 ו-1968.
הונגריה לא העפילה למונדיאל מאז 1986, אך העפילה ליורו 2016 לראשונה משנת 1972.
היסטוריה > מונדיאל 1934

הונגריה לא השתתפה במונדיאל 1930. במוקדמות מונדיאל 1934 הביסה הונגריה פעמיים את בולגריה והעפילה לראשונה בתולדותיה לטורניר גמר גביע העולם. במשחקה הראשון בטורניר, בשלב שמינית הגמר, ניצחה הונגריה את מצרים 2–4. ברבע הגמר הפסידה הונגריה לאוסטריה 1–2 והודחה.
היסטוריה > מונדיאל 1938

הונגריה העפילה למונדיאל 1938 לאחר שבמוקדמות הביסה את יוון 1–11. בשלב שמינית הגמר הביסה הונגריה את נבחרת הודו המזרחית ההולנדית בכדורגל 0-6. ברבע הגמר ניצחה הונגריה את שווייץ 0–2 ובחצי הגמר הביסה את שוודיה 1–5. במשחק הגמר הפסידה הונגריה לאיטליה 2–4. המבקיעים הבולטים של הונגריה בטורניר היו ג'רג' שארושי וגיולה ז'נגלר עם 5 שערים כל אחד.
היסטוריה > מונדיאל 1954

הונגריה סירבה להשתתף במוקדמות מונדיאל 1950, אולם חזרה להשתתף במונדיאל 1954. הונגריה העפילה אוטומטית לטורניר הגמר בעקבות פרישתה של פולין במוקדמות. בטורניר הגמר נחשבה הונגריה למועמדת בכירה לזכות בגביע העולם (קבוצת הזהב). בשורותיה שיחק פרנץ פושקש אשר נחשב בעיני רבים לכדורגלן הטוב בעולם באותה תקופה. בשלב הבתים סיימה הונגריה במקום הראשון לאחר שהביסה את קוריאה הדרומית 0–9 ואת מערב גרמניה 3–8. בשלב רבע הגמר ניצחה הונגריה את ברזיל 2–4 במשחק שזכה לכינוי "הקרב על ברן". במשחק האלים הורחקו 3 שחקנים (שניים מברזיל ואחד מהונגריה) וגם לאחר המשחק היו תקריות אלימות בין שחקני שתי הקבוצות. בשלב חצי הגמר ניצחה הונגריה את אורוגוואי 2–4 לאחר הארכה ובמשחק הגמר התמודדה הונגריה שוב מול מערב גרמניה כאשר היא מועמדת ברורה לזכות בגביע. ההונגרים עלו ליתרון 0–2 מהיר משעריהם של פרנץ פושקש בדקה השישית ושל זולטן ציבור שתי דקות אחר כך, אולם הגרמנים הפכו את התוצאה וניצחו במפתיע 2–3 במשחק שזכה לכינוי "הנס של ברן". שנדור קוצ'יש סיים כמלך השערים של הטורניר עם 11 שערים. פרנץ פושקש ונאנדור הידגקוטי הבקיעו 4 שערים לזכות ההונגרים בטורניר. במהלך הטורניר שברה הונגריה מספר שיאי טורניר שלא נשברו עד היום ובכללם מספר השערים הגדול המובקע על ידי נבחרת (27), ממוצע השערים הגבוה למשחק (5.4), הפרש שערים כולל (17+), הפרש שערים ממוצע למשחק (3.4) והפרש שיא לניצחון (9 שערים בניצחון על קוריאה הדרומית. שיא זה הושווה פעמיים בטורנירים מאוחרים יותר, בין היתר על ידי הונגריה עצמה ב-1982).
הייתה זו הפעם השנייה בה הונגריה מפסידה בגמר המונדיאל והישג השיא של נבחרת הונגריה עד היום.