stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסדר הבירית
היסטוריה

את מסדר הבירית ייסד המלך אדוארד השלישי בשנת 1348 כ"חברה, חברותא ומקום לימוד לאבירים". מספרי החשבונות של המלך ניתן לראות כי ביריות נקנו לראשונה מתוך תקציב המלתחה המלכותי בסתיו 1348. נראה שהמסדר לא נוסד לפני שנת 1346, זאת כיוון שעל פי חוקיו המקוריים חייבים המצטרפים למסדר להיות אבירים מן הדרג הנמוך ביותר (knight bachelor) בטרם קבלתם למסדר, ומן הרישומים עולה כי חלק מהחברים המקוריים קיבלו תואר זה רק בשנת 1346.
מספר אגדות נקשרו למקור שמו וסמלו של המסדר. האגדה הנפוצה ביותר מספרת על הרוזנת מסולסברי, אשר בעודה רוקדת עם המלך אדוארד, או בקרבתו, בארמון אלת'ם, החליקה הבירית שלה במורד רגלה אל הרצפה. כאשר אנשי החצר שצפו במחזה גיחכו, הרים המלך את הבירית, קשרה לרגלו שלו ואמר: "הבוז לאלה החושבים רעה". אמרה זו הפכה לסיסמת המסדר.
על פי אגדה אחרת, המלך ריצ'רד הראשון, בעודו לוחם במסעי הצלב, במאה השתים עשרה, קיבל השראה מסיפורו של ג'ורג' הקדוש וקשר ביריות לרגלי אביריו אשר זכו בקרב. המלך אדוארד השלישי נזכר במאורע זה במאה הארבע עשרה וחיקה אותו כאשר ייסד את המסדר.
זמן קצר לאחר ייסוד המסדר, מונו נשים רבות כ"גבירות הבירית", אך לא במעמד של אבירים עמיתים. המלך הנרי השביעי הפסיק מנהג זה בשנת 1488 ולא מונתה "גבירת בירית" נוספת לאחר אמו של המלך, מרגרט בופורט. מאז ועד לשנת 1901 היה המסדר על טהרת הגברים, להוציא תקופות שבהן החזיקה מלכה בכתר השלטון הבריטי. מנהג זה הופסק כאשר המלך אדוארד השביעי מינה את אשתו, המלכה אלכסנדרה, כגבירת הבירית. באופן דומה מינה המלך ג'ורג' החמישי את המלכה מרי לגבירת הבירית, וכך מינה גם המלך ג'ורג' השישי את המלכה אליזבת לגבירת הבירית. במשך המאה העשרים המשיכו נשים להתמנות למסדר במעמד דומה, אולם להוציא מלכות זרות, אף אחת מהן לא התמנתה כעמיתה במסדר. בשנת 1987 שינתה המלכה אליזבת השנייה את חוקת המסדר ואיפשרה מינוי "גבירות עמיתות הבירית".
המסדר > חברים

מספר החברים במסדר הבירית מוגבל מאוד וכולל את ריבון הממלכה המאוחדת, הנסיך מוויילס ולא יותר מעשרים וארבעה חברים עמיתים וחברים שלא מן המניין. המולך על הממלכה המאוחדת ידוע בשם "שליט הבירית" והנסיך מוויילס ידוע כ"אביר עמית הבירית". הריבון לבדו יכול להעניק חברות במסדר.
חברים גברים במסדר ידועים כ"אבירים עמיתים" בעוד שנשים ידועות כ"גבירות עמיתות". בעבר, המינוי לחברות במסדר נעשה על פי הצגת מועמדות של החברים. כל חבר היה מציע תשעה מועמדים (שלושה מתוכם בעלי תואר רוזן, או גבוה יותר, שלושה בעלי תואר ברון או גבוה יותר ושלושה בעלי תואר אביר או גבוה יותר). הריבון היה בוחר מתוך המועמדים, אף שלא היה מחויב לבחור באלה שקיבלו את מרב המועמדויות. המלכה ויקטוריה הפסיקה נוהג זה בשנת 1862. מאז המלך לבדו הוא שבוחר את האבירים למסדר, ללא הצגת מועמדויות.
מאז המאה השמונה עשרה בחר המלך את האבירים על יסוד עצת הממשלה. עם זאת, בשנת 1946 חשב המלך ג'ורג' השישי כי אבירי מסדר הבירית ואבירי מסדר הדרדר הפכו קשורים מדי למניעים פוליטיים. בהסכמת ראש הממשלה וראש האופוזיציה הפך המינוי לשני מסדרים אלה להיות מתנה אישית של השליט, הריבון. מכאן שהמלך באופן אישי בוחר באבירים ובגבירות לעמיתים במסדר הבירית ואינו צריך לפעול על פי המלצות הממשלה.
בנוסף לעמיתים מכיל מסדר הבירית חברים שלא מן המניין, שאינם נמנים במכסת עשרים וארבעה העמיתים. חלק מן החברים שלא מן המניין נמנים עם חברי משפחת המלוכה, אלה ידועים בשם "האבירים והגבירות המלכותיים של הבירית". תואר זה נולד בשנת 1786 על ידי המלך ג'ורג' השלישי אשר רצה כי בניו הרבים לא יימנו במכסת עשרים וארבעה העמיתים. בשנת 1805 חוקק ג'ורג' השלישי כי כל צאצאיו של המלך ג'ורג' השני יוכלו להתקבל למסדר כחברים שלא מן המניין. חוק זה הורחב בשנת 1831 לכל צאצאיו של המלך ג'ורג' הראשון.
אף חברי בתי מלוכה זרים יכולים להימנות כחברים שלא מן המניין והם ידועים בשם "אבירים וגבירות זרים של הבירית". בעבר חייב כל מינוי כזה חוק מיוחד של המלך, אולם החל משנת 1954 חוקק חוק המסמיך קבלת אבירים וגבירות זרים ללא חקיקה נוספת. בשנת 1813 התקבל למסדר החבר הזר הראשון, אלכסנדר הראשון קיסר רוסיה.
למלך יש סמכות להוריד בדרגה חבר במסדר שביצע עבירה חמורה, כגון בגידה. בזמן מלחמת העולם הראשונה הוצאו מן המסדר מספר אבירים זרים שהיו מלכי מדינות אויב לבריטניה. כך למשל, בשנת 1915 בוטל מינוים של הקיסר וילהלם השני מגרמניה והקיסר פרנץ יוזף הראשון מאוסטריה. הקיסר הירוהיטו מיפן הוצא מן המסדר לאחר שיפן הצטרפה למלחמת העולם השנייה. שנים לאחר המלחמה הוא צורף שוב למסדר על ידי המלכה אליזבת השנייה. הירוהיטו הוא היחיד שהתקבל להיות אביר במסדר הבירית פעמיים, על ידי מלכים שונים.
המסדר > בעלי תפקיד

במסדר יש שישה בעלי תפקידים: ההגמון (Prelate), הנגיד (Chancellor), הרשם, האחראי על הסמלים של הבירית (Garter Principal King of Arms), שומר הסף והמזכיר. תפקידי ההגמון, המזכיר ושומר הסף נוצרו כבר בעת שנוסד המסדר. תפקיד ה-Garter Principal King of Arms והנגיד נוצרו במאה החמש עשרה ואילו תפקיד המזכיר נוצר במאה העשרים.
תפקיד ההגמון מוחזק על ידי הבישוף של וינצ'סטר, שהוא באופן מסורתי אחד הבישופים הבכירים בכנסייה האנגליקנית. תפקיד הנגיד ניתן לאחד העמיתים במסדר. בעבר החזיק בתפקיד הבישוף של המחוז בו שוכנת טירת וינדזור. בשלב מסוים היה זה הבישוף של סולסברי, אך לאחר ששונו גבולות המחוז, היה זה הבישוף של אוקספורד. מאוחר יותר הורחב היצע המועמדים לתפקיד. מאז שהפסיק הבישוף של אוקספורד לכהן בתפקיד, כיהנו בו החברים הבאים:
הדוכס מפורטלנד (1937-1943)
הארל מהליפקס (1943-1959)
המרקיז מסולסברי (1960-1972)
הוויקונט מקובהם (1972-1977)
המרקיז מאברגבני (1977-1994)
הלורד קרינגטון (1994-2012)
דוכס אברקורן (2012 - היום)
את משרת הרשם ממלא הדיקן של טירת וינדזור. את משרת האחראי על הסמלים של הבירית ממלא בעל התפקיד הבכיר במסדר הסמלים הבריטי. תפקידי האחראי על הסמלים של הבירית אחראי על סמלי המסדר ואותותיו המוצגים בכנסייה. המזכיר נבחר מבין שאר בעלי התפקידים של מסדר הסמלים ותפקיד שומר הסף מוחזק בידי המוט השחור אשר הוא אף בעל תפקיד בבית הלורדים של הממלכה המאוחדת.
המסדר > האבירים הצבאיים של וינדזור

בעת ייסוד מסדר הבירית מונו גם עשרים ושישה "אבירים עניים", שסופחו למסדר הבירית ולכנסייתו. לא תמיד שמר המסדר על מספר קבוע של "אבירים עניים" ובמאה השבע-עשרה היו רק שלושה-עשר אבירים עניים. המלך צ'ארלס השני הגדיל את מספרם לשמונה עשר, מיד לאחר שהומלך בשנת 1660. לאחר שהאבירים התנגדו להגדרתם כ"עניים", קרא להם המלך ויליאם הרביעי בשם "האבירים הצבאיים של וינדזור".
האבירים העניים או האבירים הצבאיים היו במקור חיילים משוחררים חסרי-אמצעים. הם נדרשו להתפלל מדי יום לשלום האבירים העמיתים. בתמורה, הם קיבלו שכר ומחסה בטירת וינדזור. היום האבירים אינם בהכרח עניים, אבל עדיין הם באים משורות החיילים המשוחררים. הם משתתפים בטקסי המסדר ובתפילותיו ומלווים את חבריו. עם זאת, הם אינם נחשבים לאבירים או לחברי המסדר מן השורה.
מדי המסדר > חברים

במועדים טקסיים של המסדר, כגון ביום הבירית השנתי, לובשים החברים מדים מהודרים ועליהם אביזרים שרבים מהם עוצבו בשנת 1821 לכבוד הכתרתו של המלך ג'ורג' הרביעי.
מקור הגלימה שלובשים האבירים הוא במאה החמש עשרה. בעבר הייתה עשויה צמר ומאז המאה השש עשרה - קטיפה. במקורה הייתה הגלימה סגולה, אבל צבעה שונה במאות השבע עשרה והשמונה עשרה לכחול-שמיים, תכלת, כחול מלכותי, כחול כהה, סגול ותכלת-ים. כיום הגלימות הן בצבע כחול כהה ושוליהן משי דק (טפטה) לבן. גלימותיהם של המלך, הנסיך מוויילס, אבירים וגבירות מלכותיים, מסתיימים בשובל. המגן של צלב ג'ורג' הקדוש המוקף בבירית תפור אל הכתף השמאלית של הגלימה. על גלימת השליט (מלך או מלכה) תפור כוכב המסדר. על הכתף הימנית של הגלימה תפור ברדס קטיפה אדום כהה וגלימה עליונה. אלה חסרי כל שימוש ומוסיפים רק צבע ללבוש.
הכובע עשוי קטיפה כחולה כהה עם נוצת יען לבנה ואנפה שחורה.
ה"צווארון" הוא שרשרת הנכרכת סביב הצוואר, מעל הגלימה, ומקורה כבר במאות החמש עשרה והשש עשרה. הצווארון מורכב מקשרי זהב וממדליוני אמייל שעליהם מצויר ורד אדום וסביבו כרוכה הבירית. הצווארון מהודק אל כתף הגלימה ברצועות משי לבן.
על ה"צווארון" תלוי פסלון של ג'ורג' הקדוש על סוסו כשהוא הורג את הדרקון.
הבירית כרוכה על שוק רגלם השמאלית של האבירים ועל זרוען השמאלית של הגבירות. ציור הבירית מופיע על מספר סמלים שנושאים האבירים. הבירית היא רצועת קטיפה כחולה כהה עם אבזם שעליה רקומה באותיות זהב ססמת המסדר. הבירית של אבירים זרים הייתה מעוטרת בעבר באבנים טובות.
באירועים אחרים שבהם מופיעים אבירי המסדר, הם לובשים לבוש פשוט יותר:
הצווארון נלבש בימים המכונים "ימי הצווארון" מעל מדי צבא או חליפות. כיוון שהצווארון לבדו מסמל את המסדר, החברים יכולים לעטר את זרועם ברצועה המסמלת מסדרי אבירים נוספים שבהם הם חברים.
את הכוכב, שאותו עונדים על החזה משמאל, הוסיף המלך צ'ארלס הראשון ועליו ציור אמייל של צלב סנט ג'ורג', מסביבו כרוכה הבירית וסביב לבירית כוכב מתומן. כיוון שמסדר הבירית הוא הבכיר במסדר האבירים הבריטיים, חבריו יענדו את עיטור המסדר מעל לכל עיטור אחר על דש בגדם.
רוחב סרט החזה כעשרה ס"מ ועונדים אותו מעל הכתף השמאלית אל האגן מימין. הוא נהוג מאז המאה השבע-עשרה. צבעו של הסרט השתנה במשך השנים ומאז 1950 צבעו כחול-שלדג. סמל המסדר משתלשל מן הסרט העובר באלכסון על החזה ואף על סמל זה נראה ג'ורג' הקדוש הורג את הדרקון.
לאחר מותו של חבר במסדר, מוחזרים הסמל והכוכב באופן אישי לאוחז בכתר על ידי קרוב משפחתו של הנפטר. שאר הסמלים מוחזרים למזכירות המסדר.
מדי המסדר > מדי בעלי תפקידים

לאירועים טקסיים של המסדר לובשים בעלי התפקידים את המדים הבאים:
גלימות ההגמון והנגיד הן בצבע כחול כהה כמו אלה של העמיתים, אבל צבע הגלימה של בעלי התפקיד האחרים הוא אדום כהה. על כל הגלימות רקום מגן צלב ג'ורג' הקדוש. לטקסי המסדר האחראי על סמלי הבירית עוטה גלימה אדומה כהה.
לכל בעל תפקיד סמל מיוחד לתפקידו התלוי על צווארו בשרשרת.
הנגיד נושא ארנק שעליו רקום סמל המלוכה וצלב ג'ורג' הקדוש. בתוך הארנק נישא חותם המסדר. לאחראי על סמלי הבירית מטה המסמל את תפקידו. שומר הסף נושא את מטה תפקידו, הוא מוט הכרוז.
מדי המסדר > האבירים הצבאיים של וינדזור

האבירים הצבאיים לובשים מדים צבאיים ישנים. מכנסיים שחורים עם פס אדום בצידן ומקטורן עליון אדום. לראשם כובע מחודד בו נעוצה נוצה ועל ירכם חרב שנדנה תלוי על רצועה אלכסונית לבנה.
סדר קדימות וזכויות יתר

אבירי המסדר מדורגים ראשונים בין אבירי מסדרים אחרים בממלכה המאוחדת ומתחת לאלה הנושאים בתואר ברון. אף נשותיהם, בניהם, בנותיהם וכלותיהם של האבירים מקבלים קדימות בסדר המעמדות. עם זאת בני משפחתן של גבירות מסדר הבירית אינם מקבלים קדימות במעמדם.
התואר של אבירים עמיתים הוא "סר" (Sir) ואילו התואר של גבירות עמיתות הוא "ליידי" (Lady). נשותיהם של אבירים עמיתים רשאיות אף הן לשאת את התואר "ליידי" אולם אין תואר מקביל לבעליהן של גבירות עמיתות.
אבירים וגבירות עמיתים מציינים בכתב את התואר KG (או LG לנשים) לאחר שמם. כאשר לאדם יש מספר תוארי כבוד, יצוין תואר אביר מסדר הבירית ראשון מבין התארים. חברים רשאים לעטר את סמל משפחתם בבירית ואף עם ה"צווארון". לאבירי המסדר חלק בטקס הכתרת מלכי בריטניה.
תפילות המסדר

מסדר הבירית קיים בעבר תפילות רבות בכנסיית סנט ג'ורג' בטירת וינדזור, אבל החל מן המאה השמונה עשרה נעשו תפילות אלה נדירות יותר והופסקו לאחר שנת 1805. בשנת 1948 חידש המלך ג'ורג' השישי את מסורת התפילות השנתיות. מדי שנה, במועד קבוע בחודש יוני, מתכנסים אבירי מסדר הבירית (כשהם לבושים במדיהם החגיגיים) באגף המלכותי בטירת וינדזור. משם הם צועדים ברגל, דרך הטירה, לתפילה בכנסיית סנט ג'ורג', כאשר לפניהם צועדים האבירים הצבאיים. אם מתקבלים אבירים חדשים למסדר, הרי שטקס קבלתם יתקיים בעת התפילה השנתית. לאחר התפילה חוזרים אבירי המסדר לטירה בכרכרות סוסים.
חברי המסדר ונושאי התפקידים > הריבון

המלך צ'ארלס השלישי (1958; ריבון החל מ-2022)
חברי המסדר ונושאי התפקידים > אבירים וגבירות מלכותיים

דוכס קנט (1985)
הנסיכה המלכותית (1994)
דוכס גלוסטר (1996)
הנסיכה אלכסנדרה (2003)
דוכס יורק (2006)
דוכס אדינבורו (2006)
נסיך ויילס (2008)
המלכה (2022)
דוכסית גלוסטר (2024)
חברי המסדר ונושאי התפקידים > אבירים וגבירות זרים

מלכת דנמרק (1979)
מלך שוודיה (1983)
מלך ספרד (1988)
מלכת הולנד (1989)
קיסר יפן (1998)
מלך נורווגיה (2001)
פליפה השישי, מלך ספרד (2017)
וילם-אלכסנדר, מלך הולנד (2018)
חברי המסדר ונושאי התפקידים > אבירים וגבירות עמיתים

דוכס אברקורן (1999)
רובין באטלר (2003)
סר ג'ון מייג'ור (2005)
ריצ'רד נאפייר לוס (2008)
סר תומאס דאן (2008)
ניקולס פיליפס (2011)
ג'וק סטירופ (2013)
אליזה מנינגהם-בולר (2014)
מרווין קינג (2014)
צ'ארלס קיי-שאטלוורת' (2016)
אלן ברוק (2018)
מרי פייגן (2018)
מרקיז סולסברי (2019)
מרי פיטרס (2019)
ולרי אמוס (2022)
סר טוני בלייר (2022)
קתרין אשטון (2023)
כריס פאטן (2023)
הערות שוליים

↑  יש הטוענים לתאריכי ייסוד אחרים, בין 1344 לשנת 1351
| מסדרים ועיטורים בממלכה המאוחדת |
| --- | --- | --- |
| מסדרי אבירות | מסדרי אבירות |  |
| נוכחיים | הבירית • הדרדר • האמבט • מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש • השירות המצוין • הוויקטוריאני המלכותי • ההצטיינות • השירות הקיסרי • האימפריה הבריטית • הכתר ההודי • עמיתי הכבוד • המלך ג'ורג' החמישי • המלך ג'ורג' השישי • המלכה אליזבת השנייה • המלך צ'ארלס השלישי • ג'ון הקדוש |  |
| היסטוריים | פטריק הקדוש • הגואלף המלכותי • כוכב הודו • האימפריה ההודית • הודו הבריטית • ההצטיינות ההודי  •  בורמה  • ויקטוריה ואלברט • מסדר המלך ג'ורג' הרביעי • מסדר המלך אדוארד השביעי |  |
| עיטורים צבאיים | עיטורים צבאיים |  |
| נוכחיים | צלב ויקטוריה • צלב הגבורה הניכרת • הצלב האדום המלכותי  צלב השירות המצוין (הצי המלכותי) • הצלב הצבאי (הצבא הבריטי) • צלב התעופה המצוינת • צלב חיל האוויר (חיל האוויר המלכותי) • מדליית מתנדבי המילואים של המלכה  ציון לשבח (אזכור בשדרים) • ציון המלכה לגבורה • ציון המלכה לגבורה באוויר • ציון המלכה על שירות משמעותי |  |
| היסטוריים | מדליית ההתנהגות המצוינת • מדליית הגבורה הניכרת  מדליית השירות המצוין (הצי המלכותי) • המדליה הצבאית (הצבא הבריטי) • מדליית התעופה המצוינת • מדליית חיל האוויר (חיל האוויר המלכותי)   מדליית ההתנהגות המצוינת של הכוח המערב אפריקאי המלכותי • מדליית ההתנהגות המצוינת של המלך לרובעי המלך האפריקאים • מדליית השירות המצוין ההודי |  |
| עיטורים אזרחיים | עיטורים אזרחיים |  |
| נוכחיים | צלב ג'ורג' • מדליית ג'ורג' • צלב אליזבת • מדליית המשטרה של המלכה • מדליית שירות כיבוי האש של המלכה • מדליית הגבורה של המלכה • מדליית הגבורה הימית  המדליה הוויקטוריאנית המלכותית • מדליית האימפריה הבריטית • מדליית הקוטב |  |
| היסטוריים | קאיזר אי הינד • מדליית אלברט • מדליית אדוארד  • מדליית הגבורה של האימפריה • מדליית הגבורה של המלך לאיחוד דרום אפריקה • מדליית המשטרה של הודו • מדליית המשטרה של ציילון • מדליית המשטרה של סיירה לאון • מדליית שירות כיבוי האש של סיירה לאון • מדליית המשטרה הקולוניאלית • מדליית קנדה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596840305171  BNE: XX5126617  BnF: cb119736925 (data)  GND: 4199211-8  ICCU: TO0V497090  ISNI: 0000 0001 2291 9542  LCCN: n50003915  NKC: osa20211101896  NLA: 54957411  RERO: 02-A022783625  SELIBR: 280433  SUDOC: 02776415X  VcBA: 494/21499  VIAF: 168089114   WorldCat (עם VIAF): 168089114 
אבירי מסדר הבירית בצעדתם השנתית המסורתית לתפילה בכנסיית סנט ג'ורג'
המלכה ויקטוריה נושאת על זרועה את בירית המסדר
האבירים הצבאיים של וינדזור במדיהם
המלכה אליזבת' השנייה והדוכס מאדינבורו במדי מסדר הבירית
סר ג'ון מייג'ור במדי מסדר הבירית
מרדכי טברסקי

ערך זה עוסק באדמו"ר השני מצ'רנוביל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הרב מרדכי טברסקי (מכונה המגיד מצ'רנוביל; תק"ל, 1770 – כ' באייר תקצ"ז, 1837) היה האדמו"ר השני שלבית צ'רנוביל. כל בניו כיהנו כאדמו"רים ומהם יצאו כמה ענפי חסידות המונים כיום אלפי חסידים, בהם צ'רנוביל, טולנה, סקווירא ורחמסטריבקא.
ביוגרפיה

נולד בצ'רנוביל לשרה ולרבי מנחם נחום מצ'רנוביל, מתלמידי הבעל שם טוב והמגיד ממזריטש ומחבר הספר מאור עיניים.
אשתו הראשונה חיה שרה הייתה בתו של הרב אהרן הגדול מקרלין. לאחר פטירתה נישא לפייגא בתו של הרב דוד לייקס תלמידו של הבעל שם טוב. שמונת בניו כיהנו אחרי פטירתו כאדמו"רים ברחבי אוקראינה, והיו מהבולטים בהפצת תורת החסידות באותה תקופה.
כשחייבה הממשלה הרוסית את נתיניה לכנות את עצמם בשם משפחה, בחר הרב מרדכי בשם טברסקי, על שם העיר טבריה, בה התיישבו תלמידי המגיד ממעזריטש.
לרב טברסקי היו חסידים רבים ועיירות רבות מינו אותו כ"מגיד מישרים" שלהם. הוא התנהג בעשירות וברחבות שלא כמנהג אביו, והחל את גביית ה"מעמדות" - מיסים קבועים מקהילות חסידיו. הוא גבה את הכסף בתקיפות, כפי שמשתקף גם המסורות שמובאות בשם בניו ונכדיו. כך למשל מובא בשם בנו רבי יצחק מסקווירא, ביחס למעשה בו סירב לסייע לנשמתו של חוטא גדול, למרות שלפני פטירתו נתן לו "פדיון":
זה היה מחמת שלא נתן לו רק א' רובל כסף, אך אם היה נותן לו סך חמישה ועשרים רובל כסף בוודאי היה מחפש איזה תקנה עבורו לתקנו אפילו מתחת לקרקע ולא היה זרק לו חמשה ועשרים רובל כסף בפניו.
בעקבות כך כותבים משכיליים תקפו אותו כרודף בצע, אך לפי מקורות חסידיים הנהגתו האישית הייתה דווקא בקדושה ובפרישות קיצונית, היה ממעט באכילה שתייה ושינה עד כדי צמצומם לכמוט מזערית, זאת כדי למעט מגע עם עניינים גשמיים[דרוש מקור]. 

השר שלום מבעלז העריצו ושלח פעם אליו פ"נ ואמר שהוא מפרנס בכספו הרב את הצדיקים הנסתרים,על הערצה זו כותב גם רבי יוסף שאול נתנזון ה"שואל ומשיב":
'”והרב הגאון הצדיק מבעלז כק"ש מוהר"ר שלום מבעלזא ז"ל אמר עת הסב בסעודת שבת, שאם היה הצדיק מטשערנאביל במדינתינו היה נוסע כמה פרסאות לקראתו'” ().
אחרי פטירת רבי אברהם יהושע השיל מאפטא, בתקפ"ה (1825) נחשב רבי מרדכי לאחד משלושת הצדיקים הבולטים באוקראינה, לצד רבי ישראל מרוז'ין ורבי משה צבי מסוורן. הוא היה מעורב בלחץ שהופעל על הרבנית חנה רחל הידועה בכינוי הבתולה מלודמיר להנשא לאיש, למרות אי רצונה.
אחיינו (נכד גיסו הרב אברהם מקוריסצ'וב) הרב ישראל מרוז'ין קרא לאחד מבניו (הרב מרדכי פייבוש מהוסיאטין) בשם מרדכי, עוד בחייו של רבי מרדכי מצ'רנוביל, בניגוד למסורת היהודית האשכנזית, שלא קוראים לילדים בשם אחרי אנשים בעודם בחייהם. כשנשאל על כך, ענה: "הדוד שלנו מצ'רנוביל הוא כבר כמה שנים מעל העולם הזה, כאילו אינו בעולם הזה".
בשנותיו האחרונות התרחק מהנהגה ובמשך תקופה מסוימת אף עבר להתגורר בבוהוסלב, אולי בגלל סכסוך עם קהילת צ'רנוביל. יש משערים שעבר עליו משבר נפשי, וקושרים בכך התבטאויות כמו זו שהובאה מאת רבי ישראל מרוזין.
הרב טברסקי נפטר בקייב בכ' באייר תקצ"ז (1837). בעודו בחיים הכין את מקום קבורתו בבית הקברות בפאתי הכפר אנטיווקה (אנ') ליד קייב, באמרו ששם אין כנסיות, וכך קול הפעמונים לא יפריע למנוחתו. קברו נמצא באמצע שדה משקיף על גבעות ונהר.
תורתו

בין תלמידיו הרבים היו הצדיקים רבי ישראל דב בער מווילעדניק, רבי אברהם דב מאבריטש (ה"בת עין") ורבי ישראל יוסף גינזבורג (מדויד הורודוק).
דברי תורתו התפרסמו בספר "ליקוטי תורה", אשר יצא לאור לראשונה הרבה אחרי מותו, ב-1859 בצ'רנוביץ. הספר זכה להסכמות ממנהיגי חסידות, ואף לפופולריות רבה בין החסידים. לספר 3 חלקים:
7 הדרכות - תורות משולבות בהנהגות.
דרושים על פרשת השבוע
ליקוטים - קטעים קצרים יותר.
בתשס"א (2000-2001) הודפס הספר מחדש במהדורה מתוקנת, עם תוספות רבות מכתבי יד ובתוספת מפתחות, תחת השם "ליקוטי תורה השלם".
במרכזן של רוב ה"הדרכות" עומדים "תיקוני תשובה" לפגם הברית, ובכללם תעניות (ערב ראש חודש ושובבי"ם), צדקה בערב שבת, והשלמת ספר תהלים לפני שחרית של שבת. מערכת זו של תיקוני תשובה המשיכה להיות מרכזית גם עבור רבות מהחסידיות שיצאו מצאצאיו.
ילדיו

מאשתו הראשונה, חיה שרה (בתו של הרב אהרון הגדול מקרלין מקרלין):
האדמו"ר אהרון טברסקי ממשיך דרכו בחסידות צ'רנוביל, נולד בשנת תקמ"ז ונפטר בח' בכסלו תרל"ב.
האדמו"ר משה טברסקי מייסד חסידות קוריסטשוב, נולד בשנת תקמ"ט ונפטר בי"ח בטבת תרכ"ו.
האדמו"ר יעקב ישראל טברסקי מחסידות צ'רנוביל ענף צ'רקס, נולד בשנת תקנ"ד ונפטר בי"ג באלול תרל"ו.
מלכה, אשתו של הרב יחיאל מיכל מדרוהוביץ' (בנו של רבי יצחק מיאמפולה).
מאשתו השנייה, פיגא (בת ר' דוד לייקס, תלמיד הבעל שם טוב):
האדמו"ר מנחם נחום מייסד חסידות מקארוב, נולד בשנת תקס"ה ונפטר בז' בתשרי תרי"א.
האדמו"ר אברהם טברסקי מייסד חסידות טריסק, נולד בשנת תקס"ו ונפטר בב' בתמוז תרמ"ט.
האדמו"ר דוד טברסקי מייסד חסידות טולנא, נולד בשנת תקס"ח ונפטר בי' באייר תרמ"ב.
האדמו"ר יצחק טברסקי מייסד חסידות סקווירא, נולד בשנת תקע"ב ונפטר בי"ז בניסן תרמ"ה.
האדמו"ר יוחנן טברסקי מייסד חסידות רחמסטריווקא, נולד בשנת תקע"ו ונפטר בד' בניסן תרנ"ה.
חנה חיה, אשתו של ר' דוד הורודצקי (נכדו של ר' דוד לייקס), נולדה בשנת ה'תק"ע ונפטרה בשנת תרנ"ג.
שיינדל, אשתו של הרב דב בער פרידמן מליווא, נולדה בשנת תקפ"א ונפטרה בשנת תרס"א בעיר טולנא.
הערות שוליים

↑  אהרן דוד טברסקי, ספר היחס מטשרנוביל ורוזין, לובלין, תרצ"ח, עמ' 60
↑  הנהגה אותה המשיכו בניו והרבה משושלת צ'רנוביל.
↑  נכדו המהרי"ד היה אומר שמי שאינו מאמין בכך צריך לבדוק אחריו.
↑  בהסכמתו על הספר ליקוטי תורה של רבי מרדכי.
↑  גדי שגיב, השושלת, עמ' 48-49.
↑  יצחק הוא בנו של יוסף מיאמפולה (שהוא בנו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב) וחתנו של רבי ברוך ממז'יבוז'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312691405171  PLWABN: 9810547177905606  GND: 1013404920  ISNI: 0000 0001 2280 3304  LCCN: n95116159  VIAF: 55869646   WorldCat (עם VIAF): 55869646
מרסל ז'ואנדו

מרסל ז'ואנדו
מרסל ז'ואנדו (בצרפתית: Marcel Jouhandeau‏; 26 ביולי 1888 - 7 באפריל 1979) היה סופר צרפתי.
ביוגרפיה

ז'ואנדו נולד למשפחת סוחרים בעיר גֶרֶה בחבל לימוזן בצרפת, וגדל תחת השפעת נשים, ובמיוחד תחת השפעת סבתו. בימי נעוריו הכיר אישה שהתחנכה ברוח קתולית מסתורית, ושקל להצטרף למסדר קתולי.
ב-1908 הגיע לפריז, למד בבית הספר אנרי הרביעי ואחרי כן בסורבון, שם החל לכתוב. ב־1912 הפך למורה ולימד בקולז' הקתולי סן-ז'אן דה פאסי.
כבר בהיותו צעיר מאוד חש בנטיותיו ההומוסקסואליות וחי בהרגשת אשמה נוראה ופחד מזעמו של האל, ולמרות זאת קיים יחסים הומוסקסואליים רבים ובמשך כל ימי חייו העריץ את גופו של הגבר.
ב־1914, בהשפעת התלהבות מסתורית העלה באש את כל כתבי היד שלו וניסה להתאבד. אחרי שמשבר זה עבר וחלף הקדיש את עצמו לכתיבה והחל לפרסם מפרי עטו בכתבי עת - מה שהביא לו את הצלחתו הראשונה.
עד סוף מלחמת העולם הראשונה שימש כמזכיר עיר מולדתו גרה וב-1924 פרסם את הספר "פינסגרן" שהיה מעין יומן שבו תיאר את התנהגותם של תושבי גרה - מה שגרם לתדהמה בקרב אנשי עיר זו.
הוא ערך מסעות שבהם התמסר לאהבת גברים - מה שבא על ביטוי מאוחר יותר בספרו "המאהב הפזיז" (1932). כאשר היה בן ארבעים שנה נשא לאישה את אליז טולמון שהייתה לפני כן מאהבתו של השחקן ובמאי התיאטרון שארל דולן, וידידתם של ז'אן קוקטו ושל מקס ז'אקוב. היא ניסתה לשחררו מנטיותיו ההומוסקסואליות. במשך תקופה זו כתב את הספר "על השפלות" שעסק במוסר הקתולי. אך למגינת לבה של אשתו, שב במהרה לקיים יחסים הומוסקסואליים - מה שתיאר מאוחר יותר בספריו "יומן התשוקה" (1949) ו "שיר הלל לתשוקה" (1951).
מרסל ז'ואנדו, שהיה אנטישמי מוצהר, פרסם כתב פלסתר בשם "הסכנה היהודית" (1938) ובמרוצת מלחמת העולם השנייה נענה להזמנתו של פושע המלחמה הנאצי יוזף גבלס לבקר בעיר ויימאר בגרמניה (1941). אחרי המלחמה ניסה להסתיר כתב פלסתר זה, ומעולם לא הביע חרטה. עיתונים שהצביעו על משתפי פעולה עם הנאצים פרסמו קטעים מכתב הפלסתר "הסכנה היהודית" שבהם מרסל ז'ואנדו תמך בתורת הגזע הנאצית ובדיכוי היהודים.
במהומות של מאי 1968 קרא מרסל ז'ואנדו לעבר הסטודנטים השובתים "שובו לבתיכם ובמשך עשר השנים הבאות תהפכו לנוטריונים".
מרסל ז'ואנדו ואשתו אימצו בת בשם סלין שמאוחר יותר ילדה בן בשם מרק. אחרי מות אשתו ב־1971 מרסל ז'ואנדו בילה את שארית ימיו בחברתו של מרק.
סטניסלב שאצקי

| --- | --- |
 לידה:  13 ביוני 1878 Voronino, רוסיה 
 פטירה:  30 באוקטובר 1934 (בגיל 56) מוסקבה, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 מדינה:  האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית  ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית הקברות דונסקויה החדש 
 השכלה:  אוניברסיטת מוסקבה  Peter’s Agricultural Academy  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מעסיק:  הקונסרבטוריון של מוסקבה 
 בת זוג:  ולנטינה ניקולאייבנה שאצקאיה
 
סטניסלב טֶאופילוביץ' שַאצקי (ברוסית: Станислав Теофилович Шацкий;‏ 13 ביוני 1878 – 30 באוקטובר 1934) היה פדגוג רוסי חשוב, מחנך הומניסטי פרוגרסיבי, מנהלן חינוך בשלהי האימפריה הרוסית ובראשיתה של ברית המועצות. פרסם עבודות רבות בנושא חינוך.
ביוגרפיה

סטניסלב שאצקי נולד בשנת 1878 בוורונינו (Воронино), כפר זעיר בפלך סמולנסק של האימפריה הרוסית, בן למשפחה ממוצא פולני שנטמעה בתרבות הרוסית. לאחר שסיים לימודי מדעי הטבע של אוניברסיטת מוסקבה והשתלם במכון החקלאי של מוסקבה, החלה בשנת 1905 עבודתו החינוכית, כשייסד ביחד עם אלכסנדר זלנקו (אנ') ואנשי חינוך נוספים "מושבה" לילדי עובדים בפאתי מוסקבה, שבה שולבו זה בזה עבודת כפיים, חינוך והעשרה תרבותית. המוסד פעל במשך שנים אחדות, עד שנסגר על ידי השלטונות באשמת הפצת תעמולה סוציאליסטית בקרב ילדים, ושאצקי עצמו נשלח למאסר. לאחר מכן ניהל עוד מספר חברות ומושבות ברוח זו.
בשנת 1919, אחר המהפכה הרוסית, ייסד וניהל שאצקי, שינק מהגותו של ג'ון דיואי, את "התחנה הניסיונית להשכלת העם" הראשונה – כפר או קהילת ילדים ("מושבה"), שנוהלה בהנהלה עצמית של חניכיה, והחינוך בו הועמד על ערך העבודה. התחנה פעלה עד 1932. משנה זו ועד 1934 כיהן כמנהל המעבדה הניסויית המרכזית של קומיסריון החינוך הסובייטי וכמנהל הקונסרבטוריון של מוסקבה.
לקריאה נוספת

Larry E. Holmes, “Shatsky: Reformer and Realist (Introductory Remarks to F. A. Fradkin’s ‘S. T. Shatsky’s Last Years’),” in: Ben Eklof (ed.), School and Society in Tsarist and Soviet Russia, New York: Macmillan, 1993, pp. 149–153.
Feliks Aronovich Fradkin, “Soviet Experimentalism Routed: S. T. Shatsky’s Last Years,” in: Ben Eklof (ed.), School and Society in Tsarist and Soviet Russia, New York: Macmillan, 1993, pp. 154–175.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007361608605171  PLWABN: 9810609171005606  CiNii: DA00466379  GND: 118794000  ISNI: 0000 0001 0975 7219  LCCN: n80155898  NDL: 00456274  NKC: jo2002113577  NTA: 084759488  SELIBR: 88981  Trove: 1285584  VIAF: 57410926   WorldCat (עם VIAF): 57410926 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.