stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמנות (מחזה)

| --- | --- |

 כתיבה:  יסמינה רזה 
 סוגה:  קומדיה 
 הצגת בכורה:  1994 
 שפה:  צרפתית 
 פרסים:  פרס אוליבייה, פרס טוני למחזה הטוב ביותר 
 
עטיפת הגרסה האנגלית של המחזה
אמנות (צרפתית: Art) הוא המחזה השלישי של המחברת הצרפתיה יסמינה רזה. המחזה עלה להצגת בכורה בשנת 1994 בתיאטרון שאנז אליזה בפריז והפך עד מהרה להצלחה ברחבי העולם; הוא הוצג בזה אחר זה בבירות ערים רבות בעולם, זכה במספר פרסים (פרס מולייר, פרס טוני ופרס לורנס אוליבייה) ותורגם לכ-35 שפות, כולל עברית.
המחזה, המעלה שאלות על קו התפר שבין רעות גברית ואמנות, עוסק בידידות ארוכת שנים בין שלושה גברים שמועמדת למבחן על ידי ציור. אחד מהשלושה, סרג', רוכש ציור מודרני שכולו מלבן לבן – בסכום עתק של לא פחות מ-200,000 פרנקים. הוא מגן על הבחירה שלו, אך חברו הטוב מארק מזדעזע מכך שהוא קורא ל"חתיכת בד צבועה לבן" אמנות ותוקף את החלטתו. בתווך עומד החבר השלישי איוואן המנסה לפייס בין השניים.
המחזה אינו מחולק למערכות ולסצנות מסורתיות, אך מפוצל בכל זאת לחלקים ממוספרים. חלק אחד הוא דיאלוגים בין שתי דמויות, חלק נוסף כולל מונולוגים שאחת הדמויות מפנה ישירות לקהל, וחלק אחר הוא שיחה בין כל השלושה. בתחילת הסוף של המחזה, וברוב הסצנות המתרחשות בדירה של סרג', מוצג ציור לבן גדול באופן בולט.
הגרסה העברית של המחזה בתרגום של נסים אלוני הוצג בתיאטרון בית ליסין בשנת 1996, בהשתתפות השחקנים יוסי בנאי וששון גבאי. המחזה עלה שוב בדצמבר 2011 בתיאטרון חיפה בכיכובם של נתן דטנר בתפקיד מרק, נורמן עיסא בתפקיד איוואן ואוהד קנולר בתפקיד סרג'. בינואר 2019 הועלה המחזה פעם נוספת באותו תרגום בחוג לאומנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. הגרסה המקורית בצרפתית בוימה בין היתר על ידי פטריס קרברה, והשתתפו בה השחקנים פייר ואנק (מארק), פבריס לוקיני (סרג') ופייר ארדיטי (איוואן). הנוסח האנגלי של המחזה, שחובר על ידי כריסטופר המפטון, עלה ב'תיאטרון ווסט אנד' בלונדון באוקטובר 1996, בכיכובו של אלברט פיני. בפברואר 1998 הוא הוצג בברודוויי בניו יורק בהשתתפות אלן אלדה (מארק), ויקטור גרבר (סרג') ואלפרד מולינה (איוואן), והמשיך להופיע 600 פעמים. גרסאות מקומיות של המחזה הוצגו בין היתר בערים ברלין, שיקגו, טוקיו, ליסבון, סנט פטרסבורג, בומביי, יוהנסבורג, בואנוס איירס, תוניסיה וברטיסלאבה.
הערות שוליים

↑  טל לוין, חדשות במה: הבימה עדיין לא חוזרים לכיכר, באתר הארץ, 1 באוגוסט 2011
| פרס טוני למחזה הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1975−1948 | מר רוברטס (1948) • מותו של סוכן (1949) • מסיבת הקוקטייל (1950) • השושנה המקועקעת (1951) • ‏The Fourposter‏ (1952) • ציד המכשפות (1953) • בית התה של ירח אוגוסט (1954) • שעות גורליות (1955) • יומנה של אנה פרנק (1956) • מסע ארוך אל תוך הלילה (1957) • זריחה בקמפובלו (1958) • ‏J.B.‏ (1959) • עושת הנפלאות (1960) • בקט (1961) • אדם לכל עת (1962) • מי מפחד מווירג'יניה וולף? (1963) • לותר (1964) • הנושא היה שושנים (1965) • מארה סאד (1966) • הביתה (1967) • רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים (1968) • התקווה הלבנה הגדולה (1969) • ‏Borstal Boy‏ (1970) • ‏Sleuth‏ (1971) • ‏Sticks and Bones‏ (1972) • שנת האליפות ההיא (1973) • ‏The River Niger‏ (1974) • אקווס (1975) |  |
| 2000−1976 | ‏Travesties‏ (1976) • תיבת הצללים (1977) • דה (1978) • איש הפיל (1979) • ילדים חורגים לאלוהים (1980) • אמדאוס (1981) • חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי (1982) • סיפור אהבה בשלושה פרקים (1983) • הדבר האמיתי (1984) • טירונות בלוז (1985) • אני לא רפפורט (1986) • גדרות (1987) • מ. באטרפליי (1988) • היידי, יומן חיים (1989) • ענבי זעם (1990) • אבודים ביונקרס (1991) • רוקדים בלונאסה (1992) • מלאכים באמריקה: המילניום מגיע (1993) • מלאכים באמריקה: פרסטרויקה (1994) • ‏אהבה! אומץ! חמלה!‏ (1995) • מאסטר קלאס (1996) • ‏The Last Night of Ballyhoo‏ (1997) • אמנות  (1998) • ‏Side Man‏ (1999) • קופנהגן (2000) |  |
| 2001 ואילך | הוכחה (2001) • העז, או מי זאת סילביה? (2002) • ‏Take Me Out‏ (2003) • אני אשתי של עצמי (2004) • ספק: משל (2005) • נערי ההיסטוריה (2006) • חוף אוטופיה (2007) • אוגוסט: מחוז אוסייג' (2008) • אלוהי הקטל (2009) • אדום (2010) • סוס מלחמה (2011) • קלייבורן פארק (2012) • וניה, סוניה, מאשה ושפיץ (2013) • לאורך כל הדרך (2014) • המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה (2015) • בני האדם (2016) • אוסלו (2017) • הארי פוטר והילד המקולל (2018) • ‏The Ferryman‏ (2019) • הירושה (2021) • טרילוגיית ליהמן (2022) • לאופולד-שטאט (2023) ‏•‏‏ Stereophonic ‏(2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15052701n (data)
ה'שפ"ב

ה'שפ"ב (5,382) ובקיצור שפ"ב – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-16 בספטמבר 1621, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 4 בספטמבר 1622.
המולד של תשרי חל ביום חמישי, 9 שעות ו-86 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג הכז. איננה מעוברת, ואורכה 354 ימים.
זו שנה שישית לשמיטה, ושנת 5 במחזור העיבור ה-284. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 6 (סימנה ולגז) במחזור השמש ה-193.
שנה זו היא שנת 1,553 לחורבן הבית, ושנת 1,933 לשטרות.
אירועים

י"ט בטבת - 1 בינואר מוכרז כיום הראשון בשנה בלוח הגרגוריאני
עלייתו ארצה של רבי ישעיה הלוי הורוביץ ("השל"ה הקדוש")
נולדו

רבי שבתי כהן, רב ופוסק, מחבר פירוש הש"ך על השולחן ערוך (נפטר ה'תכ"ג).
נפטרו

כ"ב בניסן – רבי יצחק עוזיאל, מחכמי פאס ולאחר מכן מראשוני הרבנים בקהילה הפורטוגזית באמסטרדם, משורר ופילוסוף.
רבי יונתן סאגיס, מתלמידיו של האר"י ומקובלי צפת.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג הכז, ובה 354 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "כסדרה": שבה חשוון בן 29 יום ואילו כסלו בן 30 יום
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
י"ז בתמוז חל בשבת, ולכן צום שבעה עשר בתמוז נדחה ליום ראשון י"ח בתמוז
ט' באב חל בשבת, ולכן צום תשעה באב נדחה ליום ראשון י' באב
היסטוריה של עם ישראל
תלמי קראונוס

תלמי קראונוס (ביוונית: Πτολεμαῖος Κεραυνός; ‏ 320/319 לפנה"ס – 279 לפנה"ס) היה מלך מוקדון בין השנים 279-281 לפנה"ס. משמעות הכינוי קראונוס ביוונית הוא רעם או ברק.
קורות חיים

תלמי קראונוס היה בנו הבכור של תלמי הראשון, מלך במצרים התלמיית ומייסד בית תלמי. הוא היה בנה הבכור של אורידיקה בתו של אנטיפטרוס, שהייתה אשתו השלישית של תלמי הראשון. לקראונוס היו שני אחים ושתי אחיות מאמו. אחיו היו מלאגרוס ואח נוסף ששמו לא ידוע שהומת על ידי תלמי השני, והאחיות היו פתולמאיס, אשתו החמישית של דמטריוס פוליורקטס (מלך מוקדון בין השנים 294–288 לפנה"ס), וליסנדרה, שנישאה לאגתוקלס, בנו הבכור של ליסימכוס מאשתו הראשונה ויורשו. ליסימכוס היה אחד ממצביאיו של אלכסנדר הגדול, והפך לאחר מותו של אלכסנדר לשליט תראקיה, מוקדון וחלק מאנטוליה.
אביו העדיף את אשתו הרביעית ברניקי על פני אמו אורידיקה, ובהמשך לכך העדיף את ילדיה. ברניקי ילדה בשנת 309 לפנה"ס בן שגם שמו היה תלמי הוא תלמי השני. הוא הפך ליורש העצר בין השנים 285-287 לפנה"ס לערך. תלמי קראונוס הפך ליריב פוטנציאלי ומתחרה של תלמי השני על כתר מצרים בעקבות כך נאלץ לעזוב את מצרים. לאחר עזיבתו את מצרים הגיע לחצרו של ליסימכוס. באותה עת הייתה אחותו למחצה ארסינואי השנייה אשתו של ליסימכוס ואחותו ליסנדרה שהייתה אשתו של אגאתוקלס.
בעת שהייתו של קראונוס בחצרו של ליסימכוס, זממה ארסינואי להעביר את הירושה לבניה במקום לאגאתולקס שהיה יורש העצר. היא האשימה אותו בבגידה והביאה לכך שיוצא להורג על ידי אביו. תלמי קראונוס צידד באחותו ליסנדרה ולכן הצטרף אליה בעת שברחה מזרחה עם ילדיה לחצרו של סלאוקוס הראשון שהיה שליט הממלכה הסלאוקית ומיסד שושלת בית סלאוקוס. היא ביקשה את עזרתו של סלאוקוס הראשון. סלאוקוס ראה בפנייה זאת הזדמנות להתערב בנעשה בפוליטיקה של תראקיה ומצרים התלמיית ולהשיג השגים לטובת ממלכתו. הוא הכין משלחת צבאית כנגד ליסימכוס. בו בזמן, פילטרוס, שהיה מופקד על האוצר של ליסימכוס, שמע על הירצחו של אגתוקלס ופחד מהמשך מעשיה של ארסינואי ושלח שליח אל סלאוקוס להצהיר את נאמנותו ולהפקיד בידיו את אוצרו של ליסימכוס. כאשר שמע על כך ליסימכוס הוא חצה עם צבאו לאסיה הקטנה ותקף את צבאו של סלאוקוס ומת במהלך קרב קורופדיום שהתקיים בשנת 281 לפנה"ס..
השגת השלטון על מוקדון

לאחר קרב קורופדיום, צירף סלאוקוס הראשון את מוקדון לממלכתו. הוא יצא למסע לכיוון מוקדון ותראקיה כדי לקבל הכרה כמלך מוקדון. הוא חצה את הדרדנלים במטרה להגיע ליעדו, אבל קראונוס שרצה לרשת את ליסימכוס ולהפוך שליט מוקדון רצח אותו. הכינוי קראונוס ניתן לו בעקבות רצח זה. קראונוס מיהר להגיע לעיר ההלניסטית ליסימאכיה (אנ'), עיר חשובה בתראקיה (גליפולי של היום), ושם הצליח להכתיר את עצמו למלך בעזרת הצבא המוקדוני. קראונוס היה חייל הן בצבאו של ליסימכוס והן בצבאו של סלאוקוס הראשון, והיה גם נכדו של המצביא המוקדוני אנטיפטרוס ולכן התקבל על ידי הצבא המוקדוני כשליט. במקביל הוא ויתר באופן רשמי על תביעותיו לכס השלטון של המלוכה המצרית.
כדי לייצב את שלטונו, הוא ביקש מאחותו למחצה ארסינואי (אלמנתו של ליסימכוס), ששהתה באותה עת בקסנדריה בירת מוקדון, להינשא לו. ארסינואי לא הייתה ביחסים טובים עם קראונוס אבל מתוך רצון לשמור על שררת המלוכה בידיה למען ילדיה, נישאה לתלמי קראונוס אבל התנתה את נישואיה, באימוץ ילדיו של ליסימכוס על ידי קראונוס.
באותה עת היו עוד שלושה טוענים לכתר על מוקדון: אנטיוכוס הראשון בנו של סלאוקוס, היה עסוק באותה עת במרד בסוריה. השני היה פירוס מלך אפירוס (ממלכה במערבה של יוון ואלבניה של היום) איתו הוא כרת ברית. השלישי היה אנטיגונוס גונטאס (אנ') בנו של דמטריוס פוליורקטס שהיה מלך מוקדון בין השנים 294–288 לפנה"ס. אנטיגונוס היה באותה עת בעיר דמטריאס בתסליה שביוון. הוא צעד צפונה כדי לקחת את השלטון על מוקדון אבל קראונוס הביס אותו בקרב. שליטתו של קראונוס הגיעה גם לדרום יוון.
ארסינואי, שלא הייתה מרוצה מהברית, קשרה נגד בעלה ביחד עם בניה. קראונוס חזר לקסנדריה והרג את שני בניה הצעירים. בנה הבכור, תלמי, נמלט צפונה לממלכת דרדניה. ארסינואי עצמה נמלטה מפניו לסאמותראקיה. בשנת 279, בעקבות הפלישה הגאלית, היא ברחה למצרים במטרה לקבל מקלט בארמונו של אחיה, תלמי השני. שם היא נישאה לו.
מותו

באותה עת קראונוס היה בשיא כוחו. אבל באותה עת סבלו מוקדון ויוון מסדרת פלישות המוניות של שבטים גאלים שחיו במזרח אירופה (אזור בולגריה של היום). בשנת 279 לפנה"ס הוא נלחם כנגדם נשבה בקרב ונהרג. מותו הביא לאנרכיה במדינות היווניות, שכן אף אחד מיורשיו ביניהם היה גם אחיו מלאגרוס ששלט במוקדון במשך חודשיים, לא הצליחו להביא ליציבות שלטונית. מצב זה נמשך כשנתיים, עד שב-277 לפנה"ס יצא אנטיגונוס גונאטס לקרב נגדם בקרבת ליסימכיה וניצח בקרב. הוא הוכר כמלך מוקדון.
הערות שוליים

↑  Justinus, 17.2.6-7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1302730  GND: 118596918  VIAF: 22934214   WorldCat (עם VIAF): 22934214 
אזורי השלטון לאחר קרב איפסוס (300 לפנה"ס)
יעקב הגר

ערך זה עוסק באדמו"ר הנוכחי מסרט ויז'ניץ. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הרב יעקב הגר (נולד בי' בתשרי ה'תשט"ז - 26 בספטמבר 1955) הוא האדמו"ר הנוכחי מסרט ויז'ניץ וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
ביוגרפיה

נולד ביום הכיפורים ה'תשט"ז, לרבי אליעזר הגר האדמו"ר מסרט ויז'ניץ ולחיה צירל, בתו של הרב שלום עוזר ברוין מקריית אתא.
התחנך במוסדות החסידות, ולמד בישיבת יחל ישראל. נישא לחוה, בתו של הרב דוד מתתיהו רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא בני ברק.
בהנהגת הקהילה

בשנת ה'תשס"א מונה לרב הקהילה. סייע לאביו בהנהגת החסידות ויצא מדי שנה לארצות הברית ולמדינות אירופה לגיוס כספים.
לאחר פטירת אביו בשנת תשע"ה (2015) מונה לאדמו"ר במקומו. בינו לבין חלק מבני משפחתו התקיימו עוד בחיי אביו מאבקי שליטה על החסידות ונכסיה, שהמשיכו גם לאחר מכן.
בשנת תשע"ו (2016) צורף כחבר למועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
הורה לבחורי החסידות להקפיד על ביגוד חסידי שמרני, כמו משקפיים מפלסטיק וחליפות ללא עיטורים. נחשב לבעל קו שמרני בהנהגת החסידות יותר מאביו.
צאצאיו

בתו טויבא אסתר נשואה לרב יואל איתמר קרויז, בנו של הרב שמואל דוד קרויז (יי') רב קהילת אודווארי שבברוקלין, משמש כראש כולל אברכים ברמת ויז'ניץ.
בנו ברוך נשוי לשרה רבקה, בת רבי מנחם מנדל הגר האדמו"ר ממרכז חסידי ויז'ניץ.
בתו יוכבד נשואה לרבי מנחם מנדל דוד הגר, בן רבי שרגא פייבוש הגר, האדמו"ר מקוסוב. ממלא מקום אביו באדמו"רות בארצות הברית, לפני כן כיהן כרב ביהמ"ד קאסוב בירושלים ובעבר כיהן כמגיד שיעור בישיבת יחל ישראל.
בנו יחיאל יהושע נשוי לנחמה חיה, בת רבי חיים שאול טאוב, האדמו"ר ממודזיץ'.
בנו הרב שלום עוזר נשוי לדבורה יוטא לאה, בת רבי חיים מיכאל ביברפלד, האדמו"ר מזלטיפולי-צ'ורטקוב בלונדון. מכהן כרב קהילת סערט ויז'ניץ בירושלים.
הערות שוליים

↑  שאול כהנא, ‏סערה בסערט ויז'ניץ: האדמו"ר הוברח מביתו, באתר כיכר השבת, 24 באוקטובר 2012

 ירוחם שמואלביץ, הסערה בסערט ויז'ניץ: "מלך שמחל על כבודו אין כבודו מחול", י"ד בחשון ה'תשע"ג
רויטל חובל, מלחמת הירושה על כס האדמו"ר מתנהלת דווקא ברשת האינטרנט, באתר הארץ, 3 ביוני 2011
↑  שני גיסיו הקימו חצרות משלהם. וראו גם - חרדים 10, מי עמד מאחורי הפריצה לדירתו של הרבי מסערט ויז'ניץ בצפת? • צפו, באתר חרדים10, 16 באוגוסט 2018
↑  ישראל כהן, ‏'המועצת' תתכנס; "הרפורמים - הדבר הכי מאיים על היהדות", באתר כיכר השבת, 24 בפברואר 2016.
↑  משה ויסברג, הרבי מסערט ויז'ניץ: לעבור למשקפי פלסטיק, באתר בחדרי חרדים, ג' בכסלו ה'תשע"ז, 2016
↑  חסידי סערט ויז'ניץ בארץ הקודש מקדמים בברכה הרה"צ רבי שלום עוזר האגער בנו הצעיר פון האד' מסערט ויז'ניץ באתר בחצרות הקודש
| שושלת אדמו"רי קוסוב • ויז'ניץ |
| --- | --- | --- |
| אבי השושלת | יעקב קופיל חסיד |  |
| חסידות קוסוב | מנחם מנדל מקוסוב (אהבת שלום) • חיים מקוסוב (תורת חיים) • יעקב שמשון מקוסוב • משה מקוסוב (לקט עני) • חיים הגר השני • אברהם יהושע העשיל מקוסוב–זלישטשיק • שרגא פייבוש הגר |  |
| חסידות זבלטוב | דוד מזבלטוב (צמח דוד) • יעקב הגר מזבלטוב • מנחם מנדל הגר מזבלטוב |  |
| חסידות רדוביץ' | יוסף אלתר מרדוביץ' • משה מרדוביץ' (וייקח משה) • ישראל מרדוביץ' |  |
| חסידות ויז'ניץ | חמשה דורות ראשונים: מנחם מנדל מוויז'ניץ (צמח צדיק) (דור 1) • ברוך מוויז'ניץ (אמרי ברוך) (דור 2) • ישראל מוויז'ניץ (אהבת ישראל) (דור 3) • בניו אליעזר הגר (דמשק אליעזר) (דור 4) • חיים מאיר מוויז'ניץ (אמרי חיים) (דור 4)  אחרי מותו של 'האמרי חיים' התפלגה החסידות: החסידות בישראל: משה יהושע מוויז'ניץ (ישועות משה) (דור 5), בניו ישראל מוויז'ניץ (דור 6) ומנחם מנדל מוויז'ניץ-מרכז (דור 6) ואחיינו ישראל אליעזר אדלר מדז'יקוב-ויז'ניץ (דור 6) החסידות במונסי: מרדכי מוויז'ניץ מונסי (דור 5), בניו; ישראל מוויז'ניץ מונסי (דור 6) • מנחם מנדל הגר מוויז'ניץ קיימישא לייק (דור 6) • יצחק יוחנן מוויז'ניץ ויליאמסבורג (דור 6) • דוד מוויז'ניץ לונדון (דור 6) • אהרן מוויז'ניץ מונטריאול (דור 6) • ברוך שמשון מוויז'ניץ בית שמש (דור 6) • יעקב יוסף מוויז'ניץ בורו פארק (דור 7) |  |
| חסידות סערט ויזניץ' | ברוך מסערט-ויז'ניץ (מקור ברוך) (דור 4) • אליעזר מסערט-ויז'ניץ (חכמת אליעזר) (דור 5) • יעקב הגר (דור 6) |  |
| חסידות וישיווה | מנחם מנדל מוישיווה (שארית מנחם) (דור 4) • ברוך הגר (דור 5) • חיים יהודה מאיר הגר (דור 5) • נפתלי צבי הגר (דור 6) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007450533505171  VIAF: 194148631399430411718   WorldCat (עם VIAF): 194148631399430411718
דוד ניב (היסטוריון)

ערך זה עוסק בלוחם והיסטוריון של האצ"ל. אם התכוונתם לגאולוג, ראו .
| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  15 בדצמבר 1915 וולקוביסק, ברוסיה
 פטירה:  21 בספטמבר 1988 (בגיל 72)
 תאריך עלייה:  1935
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  שאול
 השתייכות:  אצ"ל, הצבא הבריטי
 דרגה:  סמל
 הנצחה
 על שמו רחוב בפסגת זאב בירושלים ובבאר שבע
 
דוד ניב (ליניבסקי) (15 בדצמבר 1915 – 21 בספטמבר 1988) היה לוחם והיסטוריון של האצ"ל.
ביוגרפיה

נולד בעיר וולקוביסק שברוסיה. היה חבר ילדות של יצחק שמיר. בשנת 1930 הצטרף לארגון בית"ר. סיים גימנסיה עברית בביאליסטוק, ולאחר שנת לימודים באוניברסיטת ורשה עלה לארץ ישראל בשנת 1935.
שירת בפלוגת הגיוס של בית"ר בזכרון יעקב, ירושלים העתיקה (פלוגת הכותל) ובנחלת יצחק בדרך לירושלים. במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט שירת שנה וחצי כנוטר במשטרת המנדט.
ב-1936 הצטרף לאצ"ל. כינויו במחתרת היה "שאול". תפקידיו היו הדרכה, הסברה וארגון. דרגתו הייתה סמל.
ב-1942 התגייס לצבא הבריטי. תפקידו היה ארגון "מזכירות החיילים", גוף שנוצר לשמש כמתווך בין אנשי אצ"ל שהתגייסו לצבא ושלטונות הצבא.
ב-1945 השתחרר מהצבא ובאוגוסט אותה שנה נעצר במעצר מנהלי לפי תקנות ההגנה (שעת חירום) ללא משפט בגלל עברו באצ"ל ונשלח למעצר במחנה המעצר בלטרון.
ב-20 בדצמבר 1945 הוטס בקבוצה של 55 עצירים, למחנה המעצר "סמבל" ליד אסמרה באריתריאה. הוא השתתף בחיי התרבות במחנה, כתב והלחין את השיר הם לא ישברו אותנו שהפך עד מהרה להמנון כל הגולים:
הם לא ישברו אותנו
 אנו לא נכוף הגב
 כל עוד זו הרוח בנו
 וכל עוד פועם הצו...
ב-17 בינואר 1946 פתחו חיילי המשמר הסודניים באש על הגולים. שניים נהרגו ו-12 נפצעו. הוא נפצע קשה והיה מאושפז כשנה בבית חולים צבאי בריטי.
ב-12 במרץ 1947 הועבר עם כל הגולים למחנה גילגיל בקניה משם שוחרר ב-11 במרץ 1948 והוחזר ארצה. נשלח על ידי האצ"ל לאירופה בענייני רכש וארגון. עם שובו ארצה ב-1949, המשיך את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1953 הוענק לו תואר מוסמך בספרות ולשון עברית.
במשך הזמן מונה כנציב בית"ר בארץ וכראש ההנהגה העולמי של בית"ר. היה מנהל מדור העיתונות של הקרן הקיימת לישראל ועורך ביטאונה (1949–1960).
במאי 1962 ייסד את הרבעון "האומה", הבמה למחשבה לאומית של המסדר על שם זאב ז'בוטינסקי, והיה עורכו הראשון.
בשנים 1968–1980 היה עורך דברי הכנסת. פרסם מאמרים רבים בענייני חינוך, ספרות ולשון. יצירתו הגדולה והחשובה ביותר היא מערכות הארגון הצבאי הלאומי שראתה אור בשישה כרכים (1965-1976).
בשנת תשמ"א, 1981 זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.
נפטר ב-21 בספטמבר 1988, ונקבר למחרת בבית העלמין הר המנוחות בירושלים . השאיר אלמנה, נעמי ניב, שתי בנות: נאוה פוגל ומיכל סדן, וכן את תמי בתה של רעייתו נעמי. לדוד ארבעה נכדים, ביניהם העיתונאית יסמין סצ'ני.
ארכיונו הופקד בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
על שמו רחוב בשכונת פסגת זאב בירושלים. וכן רחוב בבאר שבע.
מספריו

דוד ניב, אז ועתה: מסות, הערות, שיחות, 1987
דוד ניב (עורך), קח עמך: מדריך בשאלות הסכסוך הערבי-ישראלי, 1984
דוד ניב (עורך), ראש פנה בת מאה תרמ"ב-תשמ"ב, 1983
דוד ניב, יעדי הצעירים: לאור משנתו של זאב ז'בוטינסקי, 1982
ה'תקס"ח

ה'תקס"ח (5,568) ובקיצור תקס"ח – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-3 באוקטובר 1807, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 21 בספטמבר 1808.
המולד של תשרי חל ביום שישי, 6 שעות ו-659 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג זשג. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנה שלישית לשמיטה, ושנת 1 במחזור העיבור ה-294. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 24 (סימנה כדידז) במחזור השמש ה-199.
שנה זו היא שנת 1,739 לחורבן הבית, ושנת 2,119 לשטרות.
אירועים

ח' באלול – עליית תלמידי הגר"א: גל ראשון של העולים בראשותו של הרב מנחם מנדל משקלוב הגיעו לחיפה.
נדפס לראשונה ספר ליקוטי מוהר"ן מתורתו של רבי נחמן מברסלב.
הוקמה הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת
נולדו

ה' בחשוון – הרב יצחק דב הלוי במברגר, רבה של וירצבורג ומגדולי הפוסקים ביהדות גרמניה, התנגד לדרישת רש"ר הירש להקים קהילות אורתודוקסיות נפרדות. (נפטר בט"ז בתשרי ה'תרל"ט)
י' בטבת – אברהם מאפו, סופר ומשורר בן תנועת ההשכלה, מחבר הרומן הראשון בעברית, "אהבת ציון". (נפטר בי' בתשרי ה'תרכ"ח)
ה' באייר – רבי צבי הירש פרידמן, אדמו"ר הונגרי, רבה של ליסקא ומייסד חסידות ליסקא. (נפטר בי"ד באב ה'תרל"ד)
כ"ז באייר – רבי צבי בנימין אוירבך, רב בדרמשטאדט ובהלברשטאדט, מראשוני רבני הנאו-אורתודוקסיה ביהדות גרמניה. (נפטר בכ"ז באלול ה'תרל"ב)
כ"ד בסיוון – רש"ר הירש, רב בניקלשבורג ומדינת מורביה, וממקימי הקהילה הנפרדת ביהדות פרנקפורט, "עדת ישורון". מאבות הנאו-אורתודוקסיה, במסגרת שיטת "תורה עם דרך ארץ". (נפטר בכ"ז בטבת ה'תרמ"ט)
רבי דוד טברסקי מטולנה, האדמו"ר המייסד של חסידות טולנה ובנו של המגיד מצ'רנוביל. (נפטר בי' באייר ה'תרמ"ב)
רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים, רב באוהעל ובסיגט והאדמו"ר הראשון של חסידות סיגט. (נפטר בו' באלול ה'תרמ"ג)
רבי אלעזר שפירא, רב בלנצהוט והאדמו"ר המייסד של חסידות לנצהוט. (נפטר בי"ב באלול ה'תרכ"ה)
רבי יעקב כלפון, אב"ד יהדות תטואן, פוסק, פייטן ודרשן בתטואן שבמרוקו. (נפטר בי"ט באב ה'תרט"ו)
רבי ישראל משה חזן, דיין, שד"ר ומחבר, כיהן כרב ברומא, בקורפו ובאלכסנדריה. (נפטר בטבת ה'תרכ"ג)
רבי נתן פרידלנד, דרשן יהודי-ליטאי שפעל ליישוב ארץ ישראל והיה בין מבשרי הציונות. (נפטר בי"ח באדר ב' ה'תרמ"ג)
רבי שמואל שמעלקא טויבש, מרא דאתרא ואב"ד בשינאווא ואחר כך בקהילה היהודית ביאס. (נפטר בח' באב ה'תרכ"ה)
רבי יעקב אבוחצירא האביר יעקב, ריסאני תפילאלת מרוקו (נפטר כ׳ בטבת ה׳תר״ם)
נפטרו

י"ט בתשרי – רבי יונה בן גרשון מווילנא, דיין בוילנא, ומחבר פירוש לתוספתא.
ט"ו בשבט – רבי ישראל ברי"ל, רבה של וארפלוטה שבהונגריה, מתלמידי רבי יחזקאל לנדא. (נולד בה'תק"ט)
א' באדר – רבי ברוך משקלוב, מקובל ודיין ומן המשכילים המוקדמים, מחבר ספרי מדע ומתרגם לעברית של ספרי אוקלידס. (נולד בה'תק"ד)
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זשג, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
היסטוריה של עם ישראל
גלנו (כדורגלן)

ונדרסון רודריגס דו נסימנטו גלנו (נולד ב-21 באוקטובר 1997), הידוע בכינוי גלנו או ונדרסון גלנו, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק כקיצוני עבור המועדון הסעודי אל-אהלי. הוא בילה את מרבית הקריירה שלו בפורטוגל, שיחק מעל 100 משחקים בליגה הראשונה בשתי קדנציות בפורטו ובבראגה, בנוסף להשאלות בפורטימוננסה וריו אבה.
קריירת מועדונים

גלנו נולד בברה דו קורדה, מרניאו, והצטרף למחלקת הנוער של טרינדד ב-2014. הוא ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו עבור המועדון ב-10 בפברואר 2016, שיחק 29 דקות וכבש צמד בהפסד 3-0 נגד אתלטיקה אנפולינה באליפות גויאנו.
גלנו סיים את אליפות גויאנו 2016 עם 5 שערים ב-10 הופעות, ונבחר לתגלית העונה. באפריל 2016 חתם בגרמיו אנפוליס.
ב-28 ביוני 2016, עבר גלנו לאירופה והצטרף לפורטו על חוזה השאלה לעונה אחת, תחילה לקבוצת המילואים. הוא ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו ב-7 באוגוסט. ב-16 במאי 2017, לאחר שכבש 11 שערים עבור קבוצת המילואים, רכש אותו פורטו והוא חתם על חוזה ל-5 שנים עם סעיף שחרור של 40 מיליון אירו.
גלנו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה ובליגת העל הפורטוגזית ב-21 באוקטובר 2017. ב-23 בינואר 2018, הושאל לפורטימוננסה עד יוני 2018.
ב-11 ביולי 2018, הושאל גלנו לריו אבה לכל העונה. הוא היה שחקן הרכב קבוע, וכבש 8 שערים ב-35 הופעות בכל המסגרות.
ב-6 באוגוסט 2019, חתם גלנו בבראגה ל-5 שנים תמורת 3.5 מיליון אירו. הוא כבש את שער הבכורה שלו במשחק השלישי בעונה, בתיקו 1-1 נגד ז'יל ויסנטה ב-25 באוגוסט 2019.
גלנו כבש 6 שערים ב-6 משחקי שלב הבתים של הליגה האירופית עם בראגה בעונת 2021/2022. ב-23 בינואר 2022, כבש פנדל לשוויון בניצחון 1-2 על ספורטינג ליסבון.
ב-31 בינואר 2022, השיגה פורטו הסכם לרכישת גלנו מבראגה תמורת 9 מיליון אירו, על חוזה עד קיץ 2026. הוא כבש את שער הבכורה שלו ב-13 במרץ בניצחון 0-4 על טונדלה.
במרץ 2022, קיבל גלנו אזרחות פורטוגזית לאחר 5 שנים במדינה.
הערות שוליים

↑  Galeno já é português e pode jogar pela seleção nacional, sapo
שחר סגל (מגישה)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 ביולי 1978 (בת 46) רחובות
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
שחר סגל (נולדה ב-16 ביולי 1978 ברחובות) היא שדרנית רדיו, מגישה, תסריטאית ועורכת טלוויזיה ישראלית.
חיים אישיים

סגל חיה בזוגיות והיא אם לתאומים. אחיה הוא השף קונדיטור גולן סגל.
הערות שוליים

↑  סמדר סלטון, הניצחון של פלוגת טייגר, באתר www.israelhayom.co.il
↑  שחייה צורנית באולימפיאדה עם מלכת השחיה שחר סגל, יום חמישי, 08 באוגוסט, 2024, 2024-08-08, נבדק ב-2024-08-10
↑  שחר סגל: סינדרלה הגרסה הקומית, באתר און לייף, ‏2016-10-13
↑  רועי אבן, ‏עכשיו באים, באתר ‏מאקו‏, 23 באוקטובר 2024
↑  דליה גוטמן ושחר סגל - מחליפות מילים
↑  בועז ווליניץ‏, המתיקות שאחרי: הקונדיטור המצליח שהביס את הסרטן, באתר וואלה, 12 בפברואר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007450695605171  VIAF: 31148874340449620159   WorldCat (עם VIAF): 31148874340449620159
ניקיטה (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  לוק בסון 
 הופק בידי:  פטריס לדו(אנ')
 תסריט:  לוק בסון 
 עריכה:  אוליבר מאופרוי 
 שחקנים ראשיים:  אן פריו צ'קי קריו ז'אן-היג אנגלאד ז'אן רנו ז'אן מורו
 מוזיקה:  אריק סרה
 צילום:  תיירי ארבוגסט 
 מדינה:  צרפת, איטליה 
 חברת הפקה:  גומון, Les Films du Loup, Cecchi Gori Group 
 חברה מפיצה:  גומונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  21 בפברואר 1990
 משך הקרנה:  117 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מתח, גירלס ויד' גאנס, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  פריז 
 הכנסות:  37,214,655 אירו
 הכנסות באתר מוג'ו:   lafemmenikita
 דף הסרט ב־IMDb
 
ניקיטה (Nikita, בארצות הברית הופץ תחת השם La Femme Nikita) הוא סרט מתח צרפתי, משנת 1990, שנכתב ובוים בידי לוק בסון. הוא מספר את סיפורה של פושעת צעירה ומכורה לסמים (מגולמת בידי אן פריו, שהייתה נשואה באותו הזמן לבסון) המגויסת כרוצחת לסוכנות מודיעין צרפתית.
הסרט זכה לעיבוד מחודש בשפה האנגלית ב-1993 (בכיכובה של ברידג'ט פונדה) ושתי סדרות טלוויזיה התבססו עליו.
אן פריו זכתה בפרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר על משחקה בסרט.
הפקה

הסרט צולם בתוך חמישה חודשים ב-1989 בפריז, כאשר סצנת ההתנקשות במסעדה צולמה במסעדת Le Train Bleu (אנ') - מסעדת נושא תקופתית הממוקמת בתחנת הרכבת גאר דה ליון. יוצאות דופן היו הסצנות המתרחשות בעת החופשה בוונציה, שאכן צולמו בוונציה.
השחקן ז'אן בואיז (אנ'), ששיחק תפקיד משני בסרט (דיפלומט השגרירות הזרה עליו משתלטת ניקיטה במשימתה האחרונה) שיחק בסרט כשהוא גוסס ממחלה קשה. הוא מת ממחלתו ארבעה ימים לפני סוף הצילומים, והסרט מוקדש לו בכותרות הסיום.
קבלה ביקורתית ומסחרית

הסרט זכה לציון 87% באתר Rotten Tomatoes. הוא התקבל בביקורות מעורבות על ידי המבקרים, אך זכה לאהדת הקהל והכניס למפיקיו למעלה מ-37 מיליון אירו. הכנסותיו בארצות הברית היו למעלה מ-5 מיליון דולר - הסרט הצרפתי הראשון שהגיע לגבול זה.
אן פריו זכתה בפרס סזאר כשחקנית הטובה ביותר לשנת 1991 על משחקה בסרט. פריו זכתה גם לשבחים ממבקר הסרטים רוג'ר איברט, שקבע כי היא השחקנית הנכונה לתפקיד.
הסרט היה מועמד ל-8 פרסי סזאר נוספים, בהם פרס הסרט הטוב ביותר, פרס הבמאי הטוב ביותר ללוק בסון, ופרס המוזיקה המקורית הטובה ביותר לאריק סרה. כמו כן היה הסרט מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 1992.
עיבודים

ב-1993 יצא לאקרנים עיבוד אמריקאי דובר אנגלית לסרט, קוד סודי נינה, בכיכובה של ברידג'ט פונדה. כמו כן שימש הסרט בסיס לשתי סדרות טלוויזיה, האחת יצאה בקנדה ב-1997 והשנייה בארצות הברית ב-2010.
דמותו של "המנקה", ויקטור, שימשה בסיס לדמותו של לאון בסרט "לאון", גם הוא בבימויו של לוק בסון ובגילומו של ז'אן רנו. עם זאת, בניגוד לוויקטור החד־ממדי וחסר הרגש, היה לאון דמות מורכבת בעלת פן עדין, ושימש כפרוטגוניסט בסרט.