אריאדנה סקריאבינה
קורות חיים > שרה קנוט > הקמת הצבא היהודי

בסוף יולי 1940 התקיימה פגישה בין דוד ושרה קנוט לבין אברהם פולונסקי ואשתו אז'ני. מאוחר יותר נזכר אברהם ביום הפגישה כיום שבו המחתרת היהודית הפכה מרעיון למציאות.
עם התגברות האנטישמיות באירופה, ובפרט לאחר כיבוש צרפת על ידי הגרמנים והקמת משטר וישי, הגיעו בני הזוג פולונסקי, ואף שרה ודוד קנוט, למסקנה כי יש צורך להקים מחתרת יהודית לפעילות נגד הנאצים. לפולונסקי היה ניסיון בפעילות מחתרתית: במשך מלחמת האזרחים ברוסיה הוא הקים מחתרת יהודית שפעלה לצד הצבא האדום נגד המדינאי האוקראיני סימון פטליורה, הצורר שחייליו ערכו פוגרומים שבהם נרצחו עשרות אלפי יהודים. בני הזוג פולונסקי השתתפו בקונגרס הציוני 21 באוגוסט 1939 ולא מצאו שם תשובות הולמות לשאלות הקיומיות שעמן נאלצו יהודי אירופה להתמודד באותה עת. במשך השנה שאחרי הקונגרס החמיר אף יותר מצבם של יהודי אירופה, ובני הזוג פולונסקי השתכנעו כי עליהם להקים את המחתרת. הם המציאו את השם "היד החזקה", שמצד אחד הזכיר את הפסוק מהתנ"ך "ביד חזקה ובזרוע נטויה", ומאידך גיסא קבע חד-משמעית שעל כל מהלומה נגד היהודים, היהודים ישיבו במהלומה משלהם.
בפגישה בין הזוגות קנוט ופולונסקי הוחלט להקים מחתרת צבאית ציונית ונוסחו המטרות העיקריות של המחתרת — הן הגנה והן התקפה, ואופן הפעולה: הגוף יהיה חשאי לחלוטין, החברים נדרשים לנאמנות ולשמירה על משמעת מוחלטת. המחתרת תורכב מתאים, כל תא ייקרא "מבצר". חברי "מבצר" אחד לא יידעו דבר על חברי ה"מבצרים" האחרים. אחרי הפגישה אברהם הציע ללוסיין לובלין, שהיה חבר טוב שלו מסוף שנות ה-20, להצטרף לפיקוד המחתרת, ולובלין נעתר להצעה. לובלין היה ציוני מסור, חבר במפלגת פועלי ארץ ישראל. החברות בין פולונסקי ללובלין החלה בעבודתם המשותפת בהסתדרות הסטודנטים היהודים שבטולוז. באמצע אוגוסט 1940 נערכה פגישה נוספת של קבוצת חברים קטנה במטרה לדון על המשך הדרך. לצורך הדיון כתבה אז'ני פולונסקי בהנחייתו של אברהם מסמך שטען כי היהודים חייבים להשיב מלחמה שערה ולהבהיר לאויב כי הפגיעה ביהודים אינה משתלמת. יתר על כן, המסמך מוכיח שהדרך היחידה לעשות זאת היא הקמת המחתרת.
בפגישה השתתפו הזוגות קנוט ופולונסקי, לובלין, אחותה של אז'ני פולונסקי, סוניה גרונר, ולאונרד (לייב) זופרנר, איש השומר הצעיר. זופרנר היה חבר טוב של פולונסקי מאמצע שנות ה-30, עת עבדו יחד במפעל החנקן בטולוז. בפגישה פורטו מטרותיה של המחתרת, שעיקריהן היו סיוע לכל יהודי להינצל מהסכנות המאיימות עליו בצרפת הכבושה, מאבק נגד הנאצים, והקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. במהלך החודש הבא הצטרפו לגוף המייסד לייבה גולנדס, אלברט כהן, בעתיד הקשר האישי של פולונסקי, וזלוצקי (שלושתם עבדו במפעל להרכבת מקלטי רדיו "רדיה", שהקימו בני זוג פולונסקי) וגם דיקה יפרויקין, חבר קרוב של לובלין ונציג הג'וינט בצרפת. המפעל "רדיה" עתיד היה לתת כיסוי לפעולות מחתרתיות רבות ולספק מכשירי קשר לאנשי מחתרת.
באוקטובר 1940 הוקם ה"מבצר" הראשון של "היד החזקה" בטולוז. שרה קנוט הייתה המפקדת של ה"מבצר". מטעמי חשאיות אימצו אנשי המחתרת לעצמם שמות מחתרתיים: שרה קנוט — "רג'ין", דוד קנוט — "הסופר X", אברהם פולונסקי — "פול", אז'ני פולונסקי — "בת מתתיהו", אלברט כהן — "בבה". מבנה ה"מבצרים" איפשר למדר לא רק את ה"מבצרים" אלא אף את המחלקות בתוך ה"מבצר". קשר עם המרכז התבצע באמצעות קשרים. במקביל לבניית ה"מבצר" החלו פולונסקי וקנוט לעניין קבוצות צעירים. התברר שרוב הצעירים אינם מוכנים למסגרת לוחמת חשאית – היה צורך להכשירם. דוד קנוט ופאול רויטמן נפגשו עם צעירים יהודים בבית הכנסת בטולוז. רויטמן ארגן חוג לימודי יהדות. בין המשתתפים בחוג היו שרה ודוד קנוט וקלוד ויז'ה. בחוג למדו נושאים שונים שעניינו את המשתתפים: היסטוריה ציונית, קורות חייו של ההיסטוריון והמצביא היהודי בתקופת המרד הגדול יוסף בן מתתיהו, תולדות בתי הכנסת באירופה, ועוד. קבוצות צעירים שעברו הכנה בחוגים כאלה נקראו "בני דוד". רנה פוזננסקי כותבת שבחורף 1941 "בני דוד" התגבשה כבר כתנועה לאומית לפעילות יהודית (The National Movement for Jewish Action). מאוחר יותר התנועה הצטרפה ל"צבא היהודי".
מרים דגן, בתה של שרה קנוט, שהתגוררה באותו זמן בביתם של אמה ודוד קנוט, מספרת על תהליך הגיוס של חברים חדשים למחתרת: "שרה ודוד קנוט חיפשו אנשים מתאימים לפעילות במחתרת. הם הכירו אנשים, ביררו פרטים עליהם, שוחחו איתם בנושאים יום-יומיים, נפגשו איתם כמה פעמים, שאלו שאלות פשוטות — הכל בניסיון להבין את הבן אדם לפי תגובתו... רק כשהיו בטוחים שהבחירה נכונה, הם הציעו למתגייס לעבור טקס השבעה". אברהם פולונסקי, מפקד "הצבא היהודי", היה הדמות הממודרת ביותר. רבים מחברי המחתרת העידו כי הכירו אותו רק שנים לאחר המלחמה. אלברט כהן, שהיה איש הקשר האישי שלו, העיד: "קנוט הציג אותי לקבוצת "היד החזקה" ונשבעתי בחדר מוזר. זו הייתה קבוצה מאוד סגורה, ויום אחד הובלתי לפולונסקי מבלי שנאמר לי שהוא המפקד".
בסוף 1940 היה קיים ופעיל בטולוז תא מחתרתי יהודי-ציוני, שהיה לו גרעין קשה, סודי ומסדרי, שהיה מורכב ממספר קטן של חברים שבמרכזו היו: הזוג פולונסקי, הזוג קנוט, לובלין ויפרויקין. סביב התא הזה היו מאורגנים צעירים יהודים ציונים, שגויסו על בסיס אישי, בשלב זה, על-ידי דוד קנוט, והתחייבו באמצעות שבועה לנאמנות, לסודיות ולצייתנות לעם ישראל ולארץ-ישראל.
בסוף 1941 כתב דוד קנוט את החוברת "מה לעשות" (בצרפתית "?Que faire"), שבה הניח את היסודות האידאולוגיים והארגוניים של המחתרת היהודית:
יהודים יבינו את משמעות החוויה הקולקטיבית שלהם כשיתכוננו לשוב להיות אומה וישימו קץ לגלותם. הם יחזרו לחיים יחדיו או ייספו בנפרד.
המקור באנגלית
Jews will become aware of the meaning of their collective experience by preparing themselves to become a nation once more and putting an end to their dispersion. They will either come back to life collectively or perish individually
כאשר גדל מספר המשתתפים במחתרת "היד החזקה", היא קיבלה שם חדש — "הצבא היהודי". על פי האתר של מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה, ארגון "הצבא היהודי" היה החשוב והמשמעותי מבין ארגוני המחתרת וההתנגדות היהודיים בצרפת.