ביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל
הממשל הצבאי בין השנים 1958–1963

בן-גוריון התנגד כל השנים לביטולו של הממשל הצבאי, אולם בשנות כהונותיו האחרונות, ייתכן שבלחץ ההולך וגובר של ההתנגדויות לממשל, הוא נתן הוראות להקלות בתקנות הממשל הצבאי, ובכך החלו השלבים הראשונים של התהליך הארוך לביטול של הממשל הצבאי.
מספר גורמים הביאו לשינוי באופן חשיבתו של השלטון הישראלי. אחד היו הפקת הלקחים והמסקנות שלאחר סיומה של מלחמת סיני. התברר שיש לקבל את התושבים הערבים בישראל כעובדה קיימת ותושביה אינם מתכוונים כלל לעבור לארצות אחרות, כפי שקיוו השלטונות קודם לכן. מרדכי נמיר שהיה אז יושב ראש ועדת מפא"י לענייני הערבים אמר בישיבת הוועדה: "אני יוצא מתוך הנחה שהערבים שישנם בארץ יישארו – אלא אם תהיה קטסטרופה". שמואל דיבון יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים כתב גם הוא במסמך שכותרתו "המלצות לטיפול במיעוט הערבי בישראל":
גורם נוסף, היה הזעזוע שגרם טבח כפר קאסם בדעת הקהל הישראלית, והמשפט שהתקיים אחר כך שבו הועמדו לדין 11 קצינים וחוגרים שהיו מעורבים בטבח. שמונה מהנאשמים הורשעו ונדונו לתקופות מאסר ממושכות שבין 7 עד 17 שנה.
הגורם השלישי היה קשור בשגשוג הכלכלי שהחל בשנת 1958 והיה חסר תקדים אפילו בקנה מידה בין לאומי. צמיחה זו הביאה לצורך ההולך וגובר בידיים עובדות במשק היהודי, ואילץ את השלטון להקל על חופש התנועה של הציבור הערבי, שהיה חלק ניכר מעתודות כוח העבודה. על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה היה מספר המועסקים הערבים בשנת 1959 כ-10,000 ואילו בשנת 1966 עלה מספרם ל-40,000.
ב-5 באוגוסט 1959 החליטה הממשלה על מתן מספר הקלות בחופש התנועה מאזורי הממשל. שאפשרו לערבים לנוע מאזורי הממשל שבהם הם גרים – הגליל, המשולש, הנגב – לתוך הערים היהודיות, אולם לא לתוך אזורי ממשל אחרים. עם זאת, המציאות קבעה עובדות בשטח וחלה תזוזה במספר התושבים הערבים שיצאו ממקומות מגוריהם לעבר היישובים היהודיים. החלה עלייה מומרצת במספרם של הפועלים הערבים במשק היהודי החל משנת 1958, ובאוגוסט 1958 החלו הערבים גם להתקבל כחברים בהסתדרות העובדים.
בפברואר שנת 1960 זכו מתנגדי המאבק הוותיקים במק"י לתמיכה מסוימת בהתנגדותם לממשל, כאשר מפלגות חרות והציונים הכלליים הגישו לכנסת שלוש הצעות לסדר היום כנגד הממשל. אם כי בניגוד למק"י, מפלגת חירות לא דרשה לבטלו כליל אלא רק להחליף את התקנות המנדטוריות בחוקי הגנה ישראליים. הצעות אלו נדחו בקולות הקואליציה של מפא"י מפ"ם ואחדות העבודה.
האירועים שקרו באותו זמן מחוץ למדינת ישראל כמו פירוקה של ברית האיחוד בין סוריה למצרים, קע"ם וההפיכות הרבות בסוריה שבאו לאחר פירוקה של ברית זו, יצרו בדעת הקהל הישראלית הרגשה של ביטחון גדול יותר ופיחות בגודל איומו של העולם הערבי על ישראל. כיוון שקודם לכן בתקופת הברית, היה אזור הגבול עם סוריה מקור לעימותים צבאיים רבים. ב-30 במרץ 1958 התנהלו באזור הכנרת קרבות ארטילריה ושריון בין כוחות סוריים לכוחות ישראליים. וקרבות אלו, והגיעו לשיאם בנובמבר 1958. הפסקתם של עימותים צבאיים אלו הקלו על התחזקותו של מחנה המצדדים בביטול הממשל.
בשנת 1961 נבחרה הכנסת החמישית והורכבה ממשלה חדשה שבה הייתה חברה מפלגת מפד"ל, מפ"ם נשארה מחוץ לממשלה. שוב הוגשו על ידי מפלגות שונות חמש הצעות חוק שדרשו באופן זה או אחר לבטל את הממשל הצבאי. דיונים אלו הגבירו מאוד את המסע הציבורי כנגד הממשל, נערכו עצרות רבות ונכתבו מאמרים רבים בעיתונות בעד וכנגד. בן-גוריון איים בעקבות כל אותן אספות מחאה, שאם הממשל יבוטל הוא יתפטר. כל ההצעות נפלו אולם ברוב דחוק ביותר.
בשנת 1963 נערכה ברחבה שלפני קולנוע מוגרבי בתל אביב, הפגנה רבת משתתפים של קהל מעורב יהודי וערבי אנשי רוח ידועים כמו פרופ' מרטין בובר, פרופ' ישעיהו ליבוביץ, פרופ' אפרים אלימלך אורבך פרופ' דן פטינקין ואחרים. המשתתפים חתמו על פניה ציבורית לביטול הממשל. בשנים 1962 ו-1963 שוב עלו הצעות לביטול הממשל ושוב נדחו.