ביל ראסל
קריירה ב-NBA > כמאמן-שחקן בקבוצה

לפני עונת 1966/1967 פרש מאמנה של בוסטון, רד אאורבך, תחתיו זכתה הקבוצה בתשע האליפויות הקודמות. מספר שחקנים של בוסטון לשעבר שפרשו מספר שנים קודם לכן, היו מועמדים להחליפו. פרנק רמזי, האופציה המועדפת על אאורבך, היה עסוק בהפעלת בתי הבראה שהקים; בוב קוזי לא רצה לאמן את חבריו לקבוצה לשעבר; ואילו טום היינסון, האופציה השלישית, סבר שאינו מסוגל להחזיק בראסל, שנחשב לבעל מזג זועף. בעקבות כך פנה אאורבך לראסל בבקשה שישמש בתפקיד משולב של מאמן-שחקן, ונענה בחיוב. בכך הפך ראסל למאמן האמריקאי אפריקאי הראשון בתולדות ה-NBA.‏ בעונתו הראשונה של ראסל בתפקיד הסתיים רצף שמונה האליפויות של בוסטון, כאשר הקבוצה הפסידה בתוצאה 1–4 לפילדלפיה 76', אותה הוביל צ'מברלין, בסדרת גמר המזרח. במשחק החמישי שהכריע את הסדרה לזכות פילדלפיה, ספגה ההגנה החזקה של בוסטון כמות גבוהה של 140 נקודות מיריבתה. אף שנחל את ההפסד הראשון באופן פעיל (הוא היה פצוע כאשר בוסטון לא זכתה באליפות ב-1958) מול יריבו הגדול, הוא ניגש לצ'מברלין בסיום המשחק ולחץ את ידו.
בעונת 1967/1968, כאשר הוא בן 34, ירד ראסל ביכולתו, אך עדיין השיג ממוצעים של 12.5 נקודות ו-18.6 ריבאונדים - הנתון השלישי בגובהו בליגה. בוסטון החזיקה במאזן נחות מזה של יריבתה בגמר המזרח, פילדלפיה 76', אשר נחשבה במידת מה כמועמדת עדיפה לניצחון. עם זאת, טרגדיה לאומית ארעה כאשר מרטין לותר קינג נרצח ב-4 באפריל 1968. כאשר שמונה מעשרת השחקנים הפותחים של בוסטון ופילדלפיה היו ממוצא אמריקאי אפריקאי, שתי הקבוצות הוכו בתדהמה ונשמעו קולות מכל עבר לביטול הסדרה.
הסדרה התקיימה למרות המאורעות, ופילדלפיה ניצחה בשלושה מתוך ארבעת המשחקים הראשונים כאשר צ'מברלין נשמר על ידי הסנטר המחליף של בוסטון, ויין אמברי. עד לאותו זמן, אף קבוצה ב-NBA לא חזרה מפיגור 1–3 בסדרת פלייאוף, אך בוסטון חזרה מהפיגור וניצחה בשלושת המשחקים הבאים - בכך הפכה לקבוצה הראשונה שחוזרת מפיגור כזה. במשחק השביעי והמכריע גרם ראסל לצ'מברלין לזרוק פעמיים בלבד במהלך המחצית השנייה, ובדקות הסיום אף ביצע מהלכים חשובים רבים שהובילו לניצחון. ראסל זכה בתואר האליפות העשירי שלו לאחר שבוסטון ניצחה 2–4 את הלייקרס בסדרת הגמר. שחקן היריבה, ג'רי וסט, אמר עליו: "אם הייתה לי אפשרות לבחור כדורסלן כלשהו בליגה, הבחירה הראשונה שלי הייתה ביל ראסל. ביל ראסל מעולם לא הפסיק להדהים אותי." כהוקרה על פועלו זכה ראסל בפרס ספורטאי השנה של ספורטס אילוסטרייטד לשנת 1968.
במהלך עונת 1968/1969 איבד ראסל מוטיבציה למשחק בעקבות שרשרת אירועים אישיים ולאומיים, וסבל מעלייה במשקלו. הוא הצליח להתעלות והשיג ממוצעים של 9.9 נקודות ו-19.3 ריבאונדים למשחק, אך בוסטון כולה, שמרבית שחקניה הגיעו לגיל מבוגר, ירדה ביכולתה לאורך העונה הסדירה. הקבוצה סיימה עם מאזן של 48 ניצחונות ו-34 הפסדים - הגרוע ביותר בתקופתו של ראסל בקבוצה - והעפילה לפלייאוף כמדורגת רביעית בלבד במזרח. עם זאת, היא השיגה ניצחונות מפתיעים על פילדלפיה 76' ועל ניו יורק ניקס והעפילה פעם נוספת לסדרת הגמר מול הלייקרס. כעת הציגה הלייקרס בשורותיה גם את צ'מברלין, אשר הצטרף לווסט ולביילור בקבוצה שנחשבה כעת למועמדת עדיפה לניצחון במידה משמעותית. השמירה הכפולה שהנהיג ראסל על וסט סייעה לבוסטון להתמודד מול הלייקרס בצורה שווה, ואחרי שישה משחקים עמדה הסדרה בשוויון 3-3. במשחק השביעי והמכריע סייע ראסל לבוסטון לנצח 106–108 וזכה בתואר האליפות ה-11 שלו, על אף הצטיינותו הרבה של וסט (שזכה בתואר ה-MVP של הסדרה). לאחר הזכייה הודיע ראסל על פרישתו ממשחק, בגיל 35 שנים.
בעקבות פרישתו של ראסל, מפתיעה מאוד הייתה בחירתו של אאורבך, המנהל הכללי של בוסטון, בגארד ג'ו ג'ו וייט בדראפט במקום בסנטר. על אף שוייט הפך ברבות השנים לאחד משחקני הקבוצה הבולטים, הקבוצה סבלה מהעדרו של סנטר דומיננטי וכשלה להעפיל לפלייאוף בעונה הראשונה לאחר פרישת ראסל.