stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון דוראן
הערות שוליים

↑  Chicago Fire FC Acquires 17-Year-Old Colombian Forward Jhon Jáder Durán באתר הרשמי של שיקגו פייר, 11 בינואר 2021 (באנגלית)
| נבחרת קולומביה – קופה אמריקה 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 אוספינה •  2 קואסטה •  3 לוקומי •  4 ס. אריאס •  5 קסטניו •  6 ריוס •  7 דיאס •  8 קרסקל •  9 בורחה •  10 רודריגס •   11 ג'. אריאס •  12 ורגאס • 13 מינה •  14 דוראן • 15 אוריבה • 16 לרמה • 17 מוחיקה • 18 סיניסטרה • 19 בורה • 20 קינטרו • 21 מוניוס • 22 אספרייה • 23 סאנצ'ס • 24 קורדובה • 25 מונטרו • 26 מצ'אדו • מאמן: לורנסו |  1 אוספינה •  2 קואסטה •  3 לוקומי •  4 ס. אריאס •  5 קסטניו •  6 ריוס •  7 דיאס •  8 קרסקל •  9 בורחה •  10 רודריגס •   11 ג'. אריאס •  12 ורגאס • 13 מינה •  14 דוראן • 15 אוריבה • 16 לרמה • 17 מוחיקה • 18 סיניסטרה • 19 בורה • 20 קינטרו • 21 מוניוס • 22 אספרייה • 23 סאנצ'ס • 24 קורדובה • 25 מונטרו • 26 מצ'אדו • מאמן: לורנסו | קולומביה |
האנשה

האנשה (בלעז: אנתרופומורפיזם) היא ייחוס תכונות אנושיות למי שאינו אדם (בעלי חיים, חפצים דוממים, איתני הטבע, אלים וכן הלאה). האנשה נחשבת לנטייה מולדת של הפסיכולוגיה האנושית.
בעברית, האנשה משמשת לעיתים קרובות גם במשמעות של פרסוניפיקציה (אנ'), ייצוג כדימוי אנושי בשירה, בפרוזה או בסלנג יומיומי כאמצעי פיגורטיבי.
האנשה כייחוס תכונות אנושיות

| --- | --- |
 :  ראו גם – פראידוליה
האנשה כייחוס תכונות אנושיות > בעלי חיים

דוגמאות לייחוס תכונות אנושיות ניתן למצוא במחשבה כי כלבים החושפים את שיניהם למעשה מחייכים, או כי חתולים מתאבלים על בעליהם שמתו.
מופעים רבים בעולם הטבע, ובפרט בעולם החי, מפורשים באופן אינטואיטיבי כמעידים על תכונות אנושיות של נושאיהם.
דולפינן, הניחן ב"הבעת פנים" המתפרשת כ"חיוך תמידי" בעיני המתבונן האנושי
בדומה לדולפינן, גם מנעלן נראה "מחייך" תמידית בעיני המתבונן האנושי. מראה עיניו הגדולות, מבטו הממוקד וראשו הגדול יחסית לגופו – תכונות האופייניות לילדים אנושיים – מעוררים רגשי חיבה אצל האדם
עופות שעיניהם בקדמת הראש כמו למשל תנשמת לבנה נדמים כחיות אנושיות ואף אינטליגנטיות
האנשה כייחוס תכונות אנושיות > מכונות > בינה מלאכותית

דוגמה נוספת לייחוס כזה יש בדיון על פיתוח בינה מלאכותית, בהנחה שאם מחשבים הופכים לאינטליגנטיים יותר, הם יתחילו להציג תכונות אנושיות, כמו מוסר או צמא לכוח. תרחישים אנתרופומורפיים נדחים על ידי רוב החוקרים הכותבים על הסיכון הקיומי של בינה מלאכותית, אך למרות זאת לעיתים אנשים מייחסים תכונות אנושיות למודלים של בינה מלאכותית.
האנשה כייחוס תכונות אנושיות > מכונות > רובוטים

מחקרים טוענים שעם הזמן, ככל שרובוטים ימלאו יותר ויותר תפקידים חברתיים (למשל עוזרים או מלווים), האנתרופומורפיזם ימלא תפקיד גובר והולך בממשק בין בני האדם לרובוטים.
האנשה כייצוג פיגורטיבי

בדיבור ובכתיבה, האנשה יכולה לבוא לידי ביטוי באמצעים שונים:
באמצעות דימוי ("לב בנפש כמלך במלחמה" – ספר יצירה)
באמצעות מטפורה ("הצל צנח מכתפי ההר" – גנסין)
באמצעות מטונימיה ("המלון מציע שלושה חדרים נאים")
האנשה כייצוג פיגורטיבי > בספרות

בפרוזה נעשה בהאנשה שימוש מורכב יותר מאשר בשפת היום־יום או בשירה. במסגרת זו הופך החפץ, החיה, או המושג המואנש לדמות של ממש בסיפור, לעיתים אף הדמות המרכזית. האנשה מסוג זה נפוצה במספר סוגות ספרותיות. בספרות ילדים נעשה שימוש כה נרחב בהאנשת בעלי חיים ("פו הדב", "גבעת ווטרשיפ" ורבים אחרים) עד כי חיות מואנשות הפכו כמעט למרכיב סטנדרטי בסוגה זו.
גם בסוגת הפנטזיה נעשה שימוש רב בהאנשה, בדרך כלל כתוצאה של קסם. במסגרת סוגה זו נעשו מספר ניסיונות להאנשה של מושגים מופשטים: הסופר טרי פראצ׳ט כלל בסדרת ספרי "עולם הדיסק" כמה דמויות מואנשות, שהידועה שבהן היא דמות המוות; הסופר פירס אנתוני פרסם סדרת ספרים העוסקת בהתגלמויות האנושיות של מוות, טבע, זמן, מלחמה, גורל, טוב ורע; וגם ניל גיימן האניש מושגים מופשטים כגון "חלום" ו"תשוקה" בסדרת ספרי הקומיקס "סנדמן". בנוסף, רוב הסרטים המצוירים של חברת וולט דיסני מציגים חיות מואנשות (רובין הוד למשל). בסדרת האנימציה הנה היא! דמויות ראשיות הן חיות דמויות אדם, והדבר מנוצל להעברת מסר נגד דעות קדומות.
השימוש בהאנשה הוא דרך נפוצה בכתיבה הפוליטית או הסאטירית. במקרה זה משמשות הדמויות המואנשות כדרך לייצוג דמויות סטראוטיפיות, המתייחסות לסוג מסוים או לשכבה מסוימת של בני אדם. דוגמה בולטת לכתיבה מסוג זה היא ספרו של ג׳ורג׳ אורוול "חוות החיות", המשמשת כמשל פוליטי. בתחום ספרי הבילוש, לאוני סוואן פרסמה מספר ספרים בהם כבש הוא הדמות הראשית ומפענח את הרצח.
בנוסף לשימושים אלו בהאנשה בסוגות שונות, משמשת ההאנשה לעיתים להעתקת נקודת התצפית בסיפור, על ידי הצגתו מפיה של חיה או חפץ דומם. טכניקה זו מנוצלת, למשל, בספרו של פול אוסטר, "טימבוקטו".
דוגמה בולטת להאנשה בסיפורת העברית היא הכלב בלק, גיבור המשנה של הרומן "תמול שלשום" מאת ש״י עגנון.
סם מקברטני ודניאלה קולוט מנצלים טכניקה זו להעברת מסר חינוכי בספרי הילדים שכתבו.
במיתולוגיה ובדת

בדתות ובמיתולוגיות עתיקות רבות, שהידועה שבהן היא המיתולוגיה היוונית, הוענקו לאלים תכונות אנושיות רבות, ביניהן רגשות כגון אהבה, שנאה וקנאה. האלים מיוצגים לעיתים קרובות כבעלי גוף אנושי.
בדתות ובמיתולוגיות רבות מוצגים אלים כבעלי חיים, וכן ממלאים בהן תפקיד מפלצות. ברבות מהן גוף העולם מוצג כשחיות מחזיקות אותו.
במיתולוגיה ובדת > האנשת האל ביהדות

האמונה ביהדות כפי שנוסחה בידי הרמב״ם היא שלאלוהים אין גוף. עם זאת, יש דעות במחקר כי לפחות חלק מכותבי התנ״ך האמינו באלוהים אנתרופומורפי שיש לו תכונות אנושיות, וכך גם בספרות חז״ל.
במקרא נכתבו דימויים אנושיים הן מתחום הגוף והן מתחום הרגש. המקרא מציג את האל כמדבר, כרואה, כיוצר אדם מעפר כנוטע גן מלא עצים כמתהלך באופן שמשמיע קול ועוד. כל אלה הן פעולות גופניות. אך לאלוהים מיוחסים גם רגשות מהעולם האנושי: אלוהים אוהב את האבות ומשום כך בוחר בעם ישראל – "כִּי אָהַב אֶת אֲבֹתֶיךָ וַיִּבְחַר בְּזַרְעוֹ אַחֲרָיו" (דברים, ד', ל"ז); שונא את העבודה הזרה של הכנענים – "כִּי כָּל תּוֹעֲבַת ה' אֲשֶׁר שָׂנֵא עָשׂוּ לֵאלֹהֵיהֶם" (דברים, י"ב, ל"א); נעצב בגין האדם – "וַיִּנָּחֶם ה׳ כִּי עָשָׂה אֶת הָאָדָם בָּאָרֶץ וַיִּתְעַצֵּב אֶל לִבּוֹ" (בראשית, ו', ו') ועוד.
גם בספרות חז״ל ניתן למצוא דוגמאות להאנשת האל בתיאורים של הכהנים הגדולים שראו אותו בקודש הקודשים. לדוגמה, שמעון הצדיק ראה אותו בדמות אדם זקן לבוש בגדים לבנים, ורבי ישמעאל בן אלישע ראה אותו יושב על כיסא רם ונישא ומנענע בראשו. דוגמאות נוספות להאנשה ניתן למצוא בהסבר על האיסור לעשות צלם וכל מסיכה כי זהו צלם האל; בתיאורים על סדר יומו של אלוהים שבו הוא מניח תפילין, מתפלל, לומד תורה ומשחק עם הלווייתן; ובתיאורים על כך שהוא בוכה, מתאנח, בועט ברקיע, דוחק את רגליו תחת כיסא הכבוד, כועס או מחייך.
הספר שיעור קומה עוסק בתיאור האלוהים במונחים של דמות אנושית, עד כדי מניין האיברים, שמותיהם ומידותיהם. בשל האנתרופומורפיות החריפה שבו, הספר עורר פולמוס בקרב הוגים יהודיים לאורך הדורות כגון רב סעדיה גאון, הרמב״ם ואברהם אבן עזרא, שנטו לפקפק באמינותו של הספר.
ראו גם

האנשה של המוות
השלכה
האנשת מדינות
חמידות
הערות שוליים

↑  John Woods, Do Dogs Really Smile? The Science Explained (באנגלית)
↑  Anthropomorphism: when we love our pets too much (באנגלית)
↑  Yudkowsky, Eliezer (2008). "Artificial Intelligence as a Positive and Negative Factor in Global Risk" (PDF). Global Catastrophic Risks: 308–345. Bibcode:2008gcr..book..303Y. ארכיון (PDF) מ-2 במרץ 2013. נבדק ב-27 באוגוסט 2018. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  יובל מן, גוגל פיטרה את המהנדס שטען כי הבינה המלאכותית שלה פיתחה תודעה, באתר ynet, 24 ביולי 2022
↑  Anthropomorphism in human–robot interactions: a multidimensional conceptualization, אונ' אוקספורד
↑  ”וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים יְהִי אוֹר”
↑  ”וַיַּרְא אֱלֹהִים אֶת הָאוֹר כִּי טוֹב”
↑  ”וַיִּיצֶר ה' אֱלֹהִים אֶת הָאָדָם עָפָר מִן הָאֲדָמָה”
↑  ספר בראשית, פרק ב', פסוק ז': וַיִּטַּע ה' אֱלֹהִים גַּן בְּעֵדֶן מִקֶּדֶם
↑  ספר בראשית, פרק ב', פסוק ח': ”וַיִּשְׁמְעוּ אֶת קוֹל ה' אֱלֹהִים מִתְהַלֵּךְ בַּגָּן לְרוּחַ הַיּוֹם”
↑  בדברי רבי אבהו: "מַה אֲמַר לִי דַהֲוָה בַּר נַשׁ? אֲנִי אוֹמֵר: הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא הָיָה" תלמוד ירושלמי, מסכת יומא,  פרק ה', הלכה ב' בסופה.
1 2 3  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ז', עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף מ"ג, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ו', עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף ג', עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף נ"ט, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף נ"ט, עמוד ב'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295603005171  PLWABN: 9812680187005606  BnF: cb11979211p (data)  GND: 4133539-9  LCCN: sh85005591  NKC: ph118533 
ציור של אנטוניו פאראצ׳י (אנ') "האנשה של מוזיקה", סביבות 1650
החתול מאגדת "החתול במגפיים"
סטיב מקווין (במאי)

| --- | --- |

סטיב מקווין, 2024
 לידה:  9 באוקטובר 1969 (בן 55) לונדון, אנגליה, בריטניה
 סוגה מועדפת:  אמנות אקספרימנטלית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1993 
 עיסוק:  במאי
 מקום לימודים:  מכללת אילינג, המרסמית' ומערב לונדון  המכללה לאמנות ועיצוב צ'לסי  בית הספר לאמנויות ע"ש טיש  גולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון  תיכון דרייטון מאנור 
 בן או בת זוג:  ביאנקה שטיחטר 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס טרנר (1999)  פרס הישג בקולנוע העולמי של האקדמיה האירופית לקולנוע (2014)  Knight Bachelor (2020)  European Film Award for Innovative Storytelling (2021)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לתגלית השנה באירופה (2008)  פרס רולף שוק (2024)  פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר (2014)  מפקד במסדר האימפריה הבריטית 
 פרופיל ב-IMDb
 
סטיבן רודני "סטיב" מקווין (באנגלית:  Steven Rodney "Steve" McQueen; נולד ב-9 באוקטובר 1969) הוא במאי קולנוע ומפיק אנגלי. מועמד פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לשנת 2013 על בימוי הסרט "12 שנים של עבדות". מקווין זכה לשבחים רבים בכל רחבי העולם על סרטיו הפרובוקטיביים "רעב" ו"בושה".
ביוגרפיה

מקווין נולד בלונדון למשפחה שמוצאה ממדינת האי גרנדה שבקריביים. גדל במערב לונדון ואובחן כדיסלקט בילדותו עם מקרה של עין עצלה. מקווין עסק בצעירותו בכדורגל, הוא למד עיצוב ואמנות ב"מכללת צ'לסי לאומנויות" ואמנות יפה ב"מכללת גולדסמית'ס" שבחסות "אוניברסיטת לונדון".
לאחר זמן מה עזב מקווין את לימודיו באנגליה ונסע לארצות הברית ללמוד ב"בית ספר לאומנויות טיש" שבחסותה של "אוניברסיטת ניו יורק". בתחילת דרכו כקולנוען הושפע רבות מיוצרי הקולנוע אנדי וורהול, סרגיי אייזנשטיין, באסטר קיטון, ז'אן ויגו ובילי ויילדר.
לפני שפרץ כיוצר קולנוע עסק מקווין בציור ובאמנות חזותית.
קריירה

מקווין החל את דרכו הקולנועית בבימוי סרטים קצרים במהלך שנות ה-90.
הוא פרץ לתודעה הבריטית והעולמית בשנת 2008 עם צאת סרט הבכורה שלו "רעב". הסרט מתרחש בין כותלי הכלא ומבוסס על שביתת הרעב של בובי סנדס בשנת 1981. כוכב ותגלית הסרט היה מייקל פסבנדר שחקן קולנוע הגרמני שעבד עם מקווין בכל הפרויקטים שלו מתחילת דרכו. מקווין קיבל על סרט הביכורים שלו את פרס מצלמת הזהב מטעם פסטיבל קאן ובכך היה ליוצר הקולנוע הבריטי הראשון שמקבל פרס זה. זכה בנוסף בפרס באפט"א לכישרון המבטיח ביותר.
בשנת 2011 ביים את סרטו השני "בושה", דרמה ארוטית בכיכובם של מייקל פסבנדר וקארי מאליגן המתרחשת בניו יורק.
מקווין זכה לביקורות משבחות גם על סרטו זה, הסרט זכה בשלושה פרסים בפסטיבל ונציה.
בשנת 2013 שחרר מקווין לאקרנים את סרטו השלישי במספר והראשון בגזרה ההוליוודית "12 שנים של עבדות" ע"פ ביוגרפיה של העבד האפרו אמריקאי סולומון נורת'ופ. את הסרט ביים מקווין והפיק ביחד עם בראד פיט (משחקני הסרט) ועם מפיק העל ארנון מילצ'ן. הסרט, שעסק באופן מצמרר בעבדות שהתרחשה במאה ה-19 זכה לביקורות מהללות בקרב מבקרי הקולנוע ברחבי העולם, הוא הועמד ל-9 אוסקרים וזכה בפרס סרט הדרמה הטוב ביותר בטקס פרס גלובוס הזהב. מקווין הועמד על עבודתו האינטנסיבית על סט הסרט לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א.
בנובמבר 2024, פורסם כי מקווין לא יגיע להקרנת הבכורה של סרטו "בליץ" בפסטיבל Camerimage בשל התבטאויות פוגעניות של מנהל הפסטיבל בנוגע לנשים צלמות. מקווין היה אמור לקבל את פרס הבמאי המצטיין במסגרת האירוע. מקווין מסר בהצהרה: "למרות שהתנצל, אינני יכול להתעלם מדברים שאני מחשיב כפוגעניים ביותר. יש לי כבוד רב לצלמים מכל המגדרים, כולל נשים, ואני מאמין שעלינו לדרוש יותר מקום לכולם."
חיים אישיים

מקווין מתגורר בלונדון ובאמסטרדם, הוא אב לילד ולילדה מחברתו מבקרת האמנות ביאנקה סטיגטר.
פילמוגרפיה

רעב (2008)
בושה (2011)
12 שנים של עבדות (2013)
אלמנות (אנ')‏ (2018)
גרזן קטן: אלכס וויטל (2020) - סרט טלוויזיה
גרזן קטן: רוק אוהבים (2020) - סרט טלוויזיה
בליץ (2024)
הערות שוליים

↑  Ellise Shafer, Steve McQueen Not Attending ‘Blitz’ Camerimage Premiere Over Festival Director’s Comments About Women: ‘I Cannot Get Past What I Consider Deeply Offensive Words’, Variety, ‏2024-11-12 (באנגלית אמריקאית)
1 2  יאיר רוה, "גרזן קטן": הפרויקט הקולנועי הנפלא והמרעיש של השנה, באתר כלכליסט, 14 במרץ 2021
↑   אורון שמיר, הסרט הזה רלוונטי עד אימה בשביל הקהל הישראלי, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2024
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2011: טניה המילטון – "Night Catches Us" | פרס Black Reel לתסריט (מקורי או מעובד) הטוב ביותר   2012: סטיב מקווין ואבי מורגן – "בושה"  | הבא: 2013: אווה דוברני – "Middle of Nowhere" |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007459945705171  PLWABN: 9810702893105606  BIBSYS: 9073168  BNE: XX5230720  BnF: cb144900604 (data)  CANTIC: a11687514  CiNii: DA15978920  GND: 119535432  ICCU: TO0V395468  ISNI: 0000 0000 8402 7606  LCCN: nr00001469  LNB: 000302018  NDL: 01083161  NKC: xx0187606  NLA: 57275327  NLK: KAC2019E9200  NTA: 191224855  RERO: 02-A016677208  RKD: 132457  SNAC: w6028vrr  SUDOC: 07042943X  Trove: 1682444  ULAN: 500114910  VIAF: 96536223   WorldCat (עם VIAF): 96536223
ג'יין קמפיון

| --- | --- |
ג'יין קמפיון, 2010
ג'יין קמפיון, 2010
 לידה:  30 באפריל 1954 (בת 70) ולינגטון, ניו זילנד
 מדינה:  ניו זילנד 
 תקופת הפעילות:  מ-1982 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ויקטוריה בוולינגטון  אוניברסיטת סידני  Australian Film Television and Radio School  המכללה לאמנות ועיצוב צ'לסי  מכללת סידני לאומנויות 
 צאצאים:  אליס אנגלרט 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (1993) פרס אוסקר לבימוי הטוב ביותר (2022)
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
ג'יין קמפיון (באנגלית: Jane Campion; נולדה ב-30 באפריל 1954) היא תסריטאית, מפיקה ובמאית קולנוע מניו זילנד, זוכת פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ולבימוי הטוב ביותר. נכון לשנת 2021 היא האישה הראשונה שזכתה בפרס דקל הזהב עבור בימוי.
ביוגרפיה

קמפיון נולדה בוולינגטון, ניו זילנד. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת ויקטוריה ב-1975, שם למדה אנתרופולוגיה, וב-1979 סיימה את לימודיה באוניברסיטה לאמנויות בסידני, שם למדה ציור. את קריירת הבימוי שלה החלה בתחילת שנות ה-80 בבית הספר לקולנוע, טלוויזיה ורדיו באוסטרליה.
ב-1982 ביימה את הסרט הקצר הראשון שלה "Peel ", עליו זכתה בפרס דקל הזהב לסרט קצר בפסטיבל הקולנוע בקאן 1986. היא זכתה בפרסים נוספים גם על סרטיה הקצרים "Passionless Moments"‏ (1983)‏ ו"A Girl's Own Story" ‏(1984). ב-1989 ביימה את הסרט באורך מלא הראשון שלה "Sweetie", עליו זכתה בפרסים בינלאומיים. קמפיון זכתה להכרה, על סרטה הביוגרפי והפסיכולוגי על המשוררת ג'נט פריים, "מלאך אצל שולחני" משנת 1990.
ב-1993 זכתה להכרה בינלאומית על סרטה "הפסנתר" שהיה מועמד לשמונה פרסי אוסקר וזכה בשלוש מהם, שמתוכם פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר לקמפיון. בנוסף גם זכתה בפרס המכון האוסטרלי לקולנוע לבמאי הטוב ביותר. קמפיון היא אחת מארבע הנשים היחידות שהיו מועמדות אי פעם לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, כשהשלוש האחרות הן לינה ורטמילר, סופיה קופולה וקתרין ביגלו. כמו כן זכתה בפרס דקל הזהב והייתה האישה הראשונה שזכתה בפרס זה (והיחידה, נכון ל-2016).
לאחר מכן עבודותיה של קמפיון נטו לקיטוב קיצוני מעבודותיה הקודמות. ב-1996 ביימה את הסרט "דיוקנה של גברת" המבוסס על ספרו בעל אותו השם של הנרי ג'יימס, בכיכובם של ניקול קידמן, ג'ון מלקוביץ', ברברה הרשי ומרטין דונובן. ב-1999 ביימה את הסרט "עד שיצא עשן" בכיכובם של הרווי קייטל וקייט וינסלט. ב-2003 ביימה את המותחן הארוטי "תשוקה חותכת", המבוסס על רב המכר של סוזנה מור, וסיפקה למג ראיין אפשרות להיפטר מתדמיתה המוכרת על המסך.
ב-2006 שימשה קמפיון כמפיקה בפועל בסרט התעודה "Abduction: The Megumi Yokota Story".
ב-2013 יצרה וכתבה את המיני-סדרה "קצה האגם" בשיתוף עם הכותב האוסטרלי ג'רארד לי. היא ביימה את הסדרה עם הבמאי גארת' דייוויס. הסדרה הופקה בהפקה משותפת של ארצות הברית, אנגליה וניו זילנד. הסדרה צולמה בניו זילנד בכיכובם של אליזבת מוס, דייוויד ונהם והולי האנטר. הסדרה זכתה לשבחים רבים. הסדרה הייתה מועמדת ל-8 פרסי אמי.
בשנת 2021 ביימה את הסרט "כוחו של הכלב", ועל כך זכתה בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב.
פילמוגרפיה נבחרת > במאית

A Girl's Own Story ‏ (1986)
Two Friends ‏ (1986)
Sweetie‏ (1989)
מלאך אצל שולחני (1990)
הפסנתר (1993)
דיוקנה של גברת (1996)
עד שיצא עשן (1999)
תשוקה חותכת (2003)
כוכב בהיר (2009)
קצה האגם (מיני-סדרת טלוויזיה, 2013)
כוחו של הכלב (2021)
פילמוגרפיה נבחרת > מפיקה

Soft Fruit‏ (2000)
Abduction: The Megumi Yokota Story‏ (2006)
כוחו של הכלב (2021)
לקריאה נוספת

Ellen Cheshire. Jane Campion. London: Pocket Essentials, 2000
V. W. Wexman. Jane Campion: Interviews. Roundhouse Publishing. 1999
סופיה פוזננסקה

| --- | --- |
סופיה פוזננסקה
סופיה פוזננסקה
 לידה:  8 ביוני 1906 קאליש, האימפריה הרוסית 
 התאבדה:  28 בספטמבר 1942 (בגיל 36) סן-ז'יל, בלגיה 
 מדינה:  פולין 
 
סופיה (זושה) פוזננסקה (בפולנית: Zosia Poznańska; לעיתים נכתב שמה פוזננסקי, (בפולנית פוזננסקי הוא שם משפחה גברי) 8 ביוני 1906 – 28 בספטמבר 1942) הייתה חברת "השומר הצעיר" ולאחר מכן המפלגה הקומוניסטית, צפנית ברשת הביון "התזמורת האדומה" במלחמת העולם השנייה.
תולדות חייה > שנות חייה המוקדמות

זושה פוזננסקה נולדה בשנת 1906 בעיר קאליש שבפולין, בת אמצעית בין אחיה ואחותה. היא גדלה בבית יהודי אמיד ומתבולל. לאחר לידת אחותה הצעירה אושפזה אמה בשל דיכאון ולא חזרה הביתה שנים רבות. משנות נעוריה המוקדמות הייתה פעילה בקן "השומר הצעיר" בקאליש.
בשנת 1925 עלתה לארץ ישראל עם קבוצה קטנה של חברי "השומר הצעיר" מהקן שלה. הם הגיעו למחנה הקיבוצים בעפולה והצטרפו לגרעין ד' שכבר ישב שם. בשנת 1926 התאחד גרעין ד' עם גרעין ב' שהיה ותיק ממנו. והקים כעבור זמן את קיבוץ משמר העמק.
במהלך השיחות בגרעין ד' עלתה סוגיית נישול הערבים לטובת ההתיישבות הציונית. פוזננסקה שהייתה ציונית סוציאליסטית ככל חבריה, הביעה התנגדות חריפה לנישול הערבים מאדמתם. בעקבות זאת הציע לה לאופולד טרפר (לימים ראש "התזמורת האדומה") להצטרף למזכירות של תנועת "איחוד" שהוא הקים, ושבה פעלו ערבים ויהודים יחדיו. היא עברה לתל אביב ונהייתה לחברה בולטת במפלגת "איחוד", אך עם סיום אותה שנה נקראה לחזור לפולין בשל מחלת אחותה ושהתה שם 9 חודשים.
כששבה לארץ גילתה כי שלטונות המנדט סגרו את תנועת "איחוד", ועברה לפעילות בלתי-לגאלית בתנועת פק"פ. היא המשיכה לחיות בתל אביב והוטל עליה לעבוד בניקיון בבניין המשטרה הבריטית, שם הצליחה להשיג שמות של חברי פק"פ שהמשטרה התכוונה לגרשם מהארץ (פק"פ הייתה בלתי לגאלית בא"י).
על רקע מאורעות תרפ"ט הגביר המשטר הבריטי את רדיפת חברי מפלגת פק"פ וגירושם מהארץ לאירופה גדל. לאחר לבטים עזבה פוזננסקה את הארץ בסוף 1929, עברה לפריז והצטרפה לחבריה שם ולבן זוגה שמוליק פרבר שאותו פגשה בארץ ישראל בזמן פעילותה בפק"פ.
תולדות חייה > על קו פריז-בריסל לפני המלחמה

בפריז הייתה פוזננסקה פעילה במפלגה הקומוניסטית m.o.i (בצרפתית Mouvement Ouvrier International תנועת העובדים הבינלאומית). בנוסף תיפקדה כנראה גם ברשת הריגול הסובייטית פנטומס (רשת זו פעלה בשיטה של פועלים מדווחים ועיסוקה היה ריגול לטובת ברית המועצות). במשך היום עבדה בתפירת פרוות ולאחר מספר חודשים מצאה עבודה כמטפלת בילדים במשפחות שונות. בשנת 1932 הצליחה המשטרה לחשוף את פעילותה של רשת פנטומס. על רקע זה פוזננסקה נפרדה מבן זוגה ונסעה לבריסל. שם עבדה במפעל לייצור מסכות גז וייתכן שגם המשיכה להעביר מידע למוסקבה. באותה תקופה נוצר קשר רומנטי בינה ובין גבר נשוי בשם נפתלי קנארק שהיה אוהד של הקומוניסטים. בתחילת שנת 1937 שכנע אותה טרפר לחזור לפריז, שם כבר הורגשה הסכנה מצד גרמניה הנאצית. היא נפרדה מקנארק בכאב רב ושבה לפריז בתחילת שנת 1937. לאחר זמן מה שיקמה את יחסיה עם שמוליק פרבר.
באביב 1938 נשלח טרפר לבריסל על ידי הביון הצבאי הסובייטי על מנת להקים רשת ריגול סובייטית במערב אירופה (השם "התזמורת האדומה" הומצא רק בשנת 1941 על ידי מפקדה של יחידת האיתור הנאצית שהוקמה לאתר ולחסל רשת זו. השם מיוחס לכלל סניפי רשת הריגול הסובייטית). כעבור זמן מה, כנראה בסוף שנת 1938 הוא צירף את פוזננסקה ל"תזמורת האדומה". ובאביב 1939 שלח אותה כנראה למוסקבה כדי לעבור שם קורס בשידור והצפנה. פוזננסקה שבה ממוסקבה לפריז כעבור מספר חודשים .
בשנת 1939 גויסו לרשת הריגול חברים רבים נוספים. פוזננסקה עבדה בעיקר עם מיכאיל מקארוב, דוד קאמי, אדם רייכמן, מלווינה גרובר אנטולי גורביץ' (קנט) וריטה ארנולד.
עד פרוץ מלחמת העולם השנייה היא לא נדרשה לפעילות רבה והתרחקה מכל פעילות קומוניסטית גלויה .
תולדות חייה > מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב עד פתיחת מבצע ברברוסה

ב-24 באוגוסט 1939 יום לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, סיפר טרפר לפוזננסקה ש"המרכז" האחראי בברית המועצות פקד עליו לפרק את רשת הריגול, אך הוא החליט שהרשת לא תתפרק אלא תמשיך לאסוף ידיעות. עד מהרה ברית המועצות הודתה לו מאוד על כך. את זושה הוא החזיר לבלגיה.
לאחר פלישת גרמניה לפולין אבדו עקבות אביה של פוזננסקה ואחותה מניושה (מניה). ייתכן שהם הוגלו לגטו לודז'. לאחר שהגרמנים כבשו את בלגיה ב-28 במאי 1940, שלח טרפר את פוזננסקה מבלגיה לטולוז. באותם ימים נעשו שינויים נרחבים במבנה התזמורת האדומה, בדרכי פעולתה וביעדיה.
מטולוז שלח אותה טרפר שוב לבריסל שם קיבלה זהות חדשה של אזרחית בלגית בשם אנה ורלינדן ולמדה שידור והצפנה מידי הסוכן יוהאן ונצל. הבית בבריסל נשכר על ידי ריטה ארנולד שהייתה עקרת הבית שם. כשסיימה את לימודיה שם חזרה בהוראת טרפר לפריז. וסייעה לו בהצפנת הידיעות שהעביר לנספח הצבאי הרוסי בוישי, זאת כל עוד לא פלשו הגרמנים לברית המועצות.
תולדות חייה > התחנות האחרונות

הגרמנים פלשו לברית המעצות ב-22 ביוני 1941. זרם המידע שאספו חברי הרשת על הצבא הגרמני בכמה מארצות אירופה שהיו כבר כבושות על ידי הנאצים, גבר מאוד. בראשית אוקטובר 1941 שלח טרפר את פוזננסקה שוב לתא השידור החשאי בבריסל כדי לפעול שם כצפנית. קצת לפניה נשלח לשם גם קאמי לעזור בשידור. באותו חודש הועבר מרכז השידורים של התזמורת האדומה מהדירה בשדרות לונשן לרחוב אטרבט 101 בבריסל וכעבור זמן קצר החל לשדר חמש שעות מדי לילה. בדירה זאת כבר גרה ריטה, ופעלו שני האלחוטנים מקארוב וקאמי, שהגיעו לסירוגין בלילות כדי לשדר את מה שזושה הצפינה בימים. הם פעלו תוך סיכון חמור להיתפס. ז'יל פרו, שכתב את הספר המפורסם ביותר על התזמורת האדומה אמר על חבריה "אנשים אלה הוקרבו, אנשים אלה הסכימו להיות מוקרבים".
טרפר הורה לקנט, מפקד הענף הבלגי של הרשת, למצוא לפוזננסקה ולקאמי דירות מסתור בטוחות יותר, כדי שלא תשהה בבית בו היה המשדר בשעות שבהן לא עסקה בהצפנה. הוא התכוון להקים בסיועם של זושה וקאמי דירת שידור חשאית נוספת בפריז. אך קנט התרשל ולא עשה דבר. ב-12 בנובמבר 1941 הצפינה פוזננסקה את השדר הראשון על פקודותיו של היטלר להיערך למתקפה על הקווקז ובתוך כך גם על סטלינגרד. הייתה לכך הן משמעות אסטרטגית (גרמניה התכוונה לנתק את רוסיה מאספקת הנפט שלה) והן משמעות סמלית (הנחתת מכה ניצחת על העיר ששמה היה סמל של המשטר הקומוניסטי באותם ימים). הידיעה שהצפינה פוזננסקה היא גם הראשונה שנשלחה ל"מרכז" במוסקבה על מתקפה צפויה מתקפה זו.
בנובמבר 1941 החל המודיעין הגרמני לפעול ביתר שאת כדי לאתר את "התזמורת האדומה" ולחסלה. הגרמנים תפסו כבר את המשדר הסובייטי שפעל בברלין וידעו שמשדר נוסף פועל בבלגיה באות שידור זהה שאותיותיו היו P.T.X הגרמנים איתרו את דירת המסתור כעבור 3 שבועות מרגע התחלת החיפוש הנמרץ. ובלילה שבין ה-12 ל-13 בדצמבר 1941 פרצו לתוכה. תחילה תפסו את קאמי שברח, לאחר מכן לכדו את פוזננסקה בדירתה. הגרמנים החלו לחקור את ריטה, ופוזננסקה ידעה שריטה תישבר ותגלה מה היו התפקידים של זושה ושל קאמי. מכיוון שהיא הייתה היחידה שידעה את הצופן מתוך שלושת הנתפסים וידעה שהעיקר תלוי בה, החליטה פוזננסקה לנסות לברוח. היא תכננה ללכת לשירותים שהיו מחוץ לבית ולברוח משם. אך לא הותר לה ללכת לשם לבדה. והיא ויתרה.
פוזננסקה וקאמי הובלו לכלא סן ז'יל בבריסל. היא סיפרה לגרמנים שהגיעה מלודז' כדי להגן על משפחתה (שם היא באמת נולדה, אך משפחתה עברה משם בילדותה לקליש). לאחר מספר חודשים הועברה למבצר ברנדונק שהיה באחריות ה-סיפו-ס"ד, וחוקריו השתייכו לגסטפו. במתקן זה נחקרה בעינויים קשים לרבות תלישת ציפורניים, תלייה בידיים, הצלפות על גופה ומכות חשמל, אך היא לא נשברה. ב-9 בספטמבר 1942 הוחזרה פוזננסקה לכלא סן ז'יל, אך זמן קצר לאחר מכן נודע לה שמידע נוסף הגיע לידי הגרמנים, ושאם לא תשתף פעולה היא צפויה להישלח לחקירה נוספת בברנדונק. בשעות אחר הצוהריים ב-28 בספטמבר 1942 נמצאה פוזננסקה תלויה בתאה.
פוזננסקה תלתה עצמה כדי לא לגלות את הצופן ולא לבגוד בחבריה. טרפר כינה את התאבדותה "אקט של מאבק" וממשלת ישראל העניקה לה אחרי מותה את אות הלוחמים בנאצים.
הנצחה וזיכרון

פוזננסקה נקברה בקבר אחים ב"שדרה השקטה" בבית הקברות סן ז'יל. אמה נפטרה לפני תחילת המלחמה, אחותה ואביה נספו בשואה. אחיה של פוזננסקה, אלכסנדר (אולק), אשר חי בישראל, חיפש את עקבותיה לשווא עד שב-1970 קרא את ספרו של ז'יל פרו "התזמורת האדומה" והתוודע לקורותיה של אחותו בשנותיה האחרונות מתוך הדפים המעטים שבהם היא הוזכרה. הוא פנה לשלטונות בלגיה כדי לברר את מקום קבורתה ונמסר לו שמקום קבר האחים שבו נקברה איננו ידוע. בשנת 1985 הקימה לבקשתו שרה גולדברג, מאחרונות "התזמורת האדומה" שנותרו בחיים, מצבת זיכרון לזכרה של פוזננסקה בבית הקברות סן ז'יל בבריסל.
בשנת 1983 ניטעה חורשה לזכרה בכניסה לשער הגיא, והוקם שם אתר זיכרון לתזמורת האדומה כולה, תוך בניית מצבות זיכרון גם לכמה מחבריה. אתר זה נהרס עם העברת צינור מים נוסף לירושלים שם, והקרן הקיימת במימון מקורות, ובסיוע כמה ידידים וקרובי משפחה, הקימה אתר חדש גבוה יותר על הר אשתאול.
בשנת 2003 פורסם הרומן הביוגרפי "זושה - מעמק יזרעאל לתזמורת האדומה", שנכתב על ידי יהודית כפרי ומבוסס על מחקר מקיף ושיחות עם כ-300 מרואיינים, ביניהם חברי "התזמורת האדומה", משפחתה מכריה וידידותיה של פוזננסקה. במסגרת מחקרה ביקרה כפרי במקומות בישראל ובאירופה שבהם עברה זושה, נשענה על ספרות משנית נרחבת ועל תעודות בגרמנית, צרפתית, ועברית, מכתבים ויומנים שזושה נזכרה בהם, וכן אלבומי תמונות ישנים מפולין צרפת ובלגיה.
לקריאה נוספת

ז'יל פרו (אנ'), התזמורת האדומה; עברית: נחמן בן-עמי, מרחביה – תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ב 1972.
לאופולד טרפר, התזמורת האדומה שלי, הוצאת עידנים, 1975.
יהודית כפרי, זושה - מעמק יזרעאל לתזמורת האדומה, הוצאת זגגי בשיתוף הוצאת כתר, 2003.