stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תחרות הזמר של האירוויזיון
ביקורות ומחלוקות > מחלוקות פוליטיות

היות שהמבצעים מייצגים את מדינתם, נתפסה התחרות כאירוע מוזיקלי המשולב בתככי הפוליטיקה העולמית, שהאפילו על ענייני התחרות כמה פעמים. הושם דגש על קונפליקטים מדינתיים ועל אירועים היסטוריים השנויים במחלוקת בשירים המתחרים.
העימות המתמשך בין ארמניה לאזרבייג'ן גבה מחלוקות רבות בעולם התרבותי. שתי המדינות הצטרפו לתחרות בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21. באותה העת הסלימו היחסים הבילטרליים ביניהן, בעקבות סכסוך הריבונות על נגורנו-קרבאך. איגוד השידור האירופי קנס את שתי המדינות בעוון שילוב של נרטיבים פוליטיים בשירים. גם יחסי העוינות בין אוקראינה וגאורגיה לבין שכנתן רוסיה הוצגו בתחרות באופן נסתר. לאחר זכייתה של ג'מאלה האוקראינית באירוויזיון 2016, הוגשו לאיגוד תלונות מצד גופי התקשורת ברוסיה על השיר "1944". הזמרת התייחסה לגירוש הטטרים מקרים שבוצע על ידי ברית המועצות בימי מלחמת העולם השנייה. באירוויזיון העוקב נאסר על הנציגה הרוסייה יוליה סמוילובה להיכנס לשטח אוקראינה, כיוון שהופיעה בעבר בחצי האי קרים השנוי במחלוקת ריבונית. עם תום המלחמה בין שתי המדינות, שירה של גאורגיה לאירוויזיון 2009 שנערך במוסקבה, "We Don't Wanna Put In", גרר אחריו שלל תגובות זועמות מבכירים בצמרת הפוליטיקה של הפדרציה הרוסית. תוכנו בעל סממנים פוליטיים נסתרים, המבקרים את התנהלותו של נשיא המדינה, ולדימיר פוטין. רשות השידור הממלכתית של רוסיה שלחה בקשה מיוחדת לאיגוד השידור האירופי לאסור על גאורגיה להשתתף בתחרות, אולם זו פרשה לפני צאת ההודעה הרשמית של האיגוד.
כתוצאה מהנוכחות הביטחונית המוגברת בעיר לוקסמבורג באירוויזיון 1973, הצטרפותה של ישראל עוררה עניין בעיתונות האירופית, שכן בשנה הקודמת בוצע טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, רצח של 11 ספורטאים על ידי פעילי ארגון "ספטמבר השחור". זכייתה הראשונה של ישראל בתחרות ב-1978 לא התקבלה בסבר פנים יפות בקרב מדינות ערב, כגון ירדן, מצרים ולבנון, המשדרות את האירוע. רגע הזכייה נחתך בשידור התחרות במדינות אלה, ובמקומו הוצג רקע בעל צבע סולידי ופרחים. בשנת 1980, כשישראל נעדרה, הצטרפה מרוקו בפעם היחידה בתולדותיה. כדי לאשרר את השתתפותה בשנה הבאה, חייב האיגוד את רשות השידור המרוקאית (SNRT) להקרין את השיר הישראלי במלואו. SNRT סירבה והודיעה על פרישתה. אירוויזיון 2019, שנערך בתל אביב-יפו, ספג קריאות להחרימו מצד ארגונים פרו-פלסטינים כמו ה-BDS.
עקב טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל עלו כמה ניסיונות להחרים את ישראל מאירוויזיון 2024 מצד תאגידי שידור ציבוריים אחרים, החברים באיגוד השידור האירופי (EBU). ב-21 בפברואר, לאחר שנבחרה עדן גולן לייצג את ישראל באירוויזיון 2024 עם "October Rain", איגוד השידור האירופי פסל את השיר מהשתתפות באתחרות בשל תוכנו, הקשור למלחמה ופורש על ידי האיגוד כפוליטי. לבסוף השיר שונה ל-"Hurricane".‏ לאחר שני שינויים שנעשו בשיר לבקשת ה-EBU ב-5 במרץ הגישו מטעם כאן את גרסתו הסופית של "Hurricane" לאישורו של איגוד השידור האירופי. הוא אושר להשתתפות באופן רשמי ב-7 במרץ. אישור השתתפותה הרשמי של ישראל באירוויזיון 2024 גרר ביקורות נוקבות מצד כמה מהאמנים המתחרים באותו האירוע. בין היתר מצד הזמרים אשר יצגו את אירלנד, יוון, פורטוגל והולנד. אלו גם חתמו על הצהרה פומבית, שמגנה את החלטת איגוד השידור האירופי להכליל את ישראל ברשימת המדינות המשתתפות באירוע. במשדר חצי הגמר הראשון הופיע אריק סעדה שוודי ממוצא פלסטיני כשידו עטופה בכאפייה. מעשה זה גונה על ידי ה-EBU, והוא לא פורסם באתרים הרשמיים של האירוויזיון.
ביקורות ומחלוקות > הצבעות גאופוליטיות

יחסיהן הבילטרליים בין המדינות המשתתפות לא פסחו על הליך ההצבעה, שמאז תחילת האלף השני מתואר כבעל אופי פוליטי ומושחת. מדינות שלהן קשרים דיפלומטיים חזקים יעניקו זו לזו מספר נקודות גבוה. מחקרים ומאמרים אקדמיים רבים שנכתבו בנושא על ידי פרשני התחרות לדורותיהם מאששים את הביקורות המופנות כלפי אותן משתתפות. המדינות הסלאביות, ובראשן רוסיה, שמנהלת יחסים דיפלומטיים חזקים עם מדינות רבות (שבעבר הרכיבו לצדה את ברית המועצות) דוגמת אזרבייג'ן, בלארוס, מולדובה ולטביה, נוהגות להעניק מספר גבוה של נקודות אחת לשנייה. באירוויזיון 2015, כשרוסיה הגיעה למקום השני עם השיר "A Million Voices", מרבית המדינות שהצביעו לה היו מהחוג הסלאבי. יוון וקפריסין נוהגות להעניק את הניקוד הגבוה ביותר אחת לשנייה, בשל הקשרים ההדוקים בין שתי המדינות. עם כניסתן של הצבעות הקהל בשנת 1997, קהילות יהודיות רבות ברחבי אירופה, כשהבולטות בהן בצרפת, גרמניה ובהולנד, הצביעו בכל שנה לישראל. שוודיה, המדינה הנורדית המצליחה ביותר בתחרות, מקבלת מאז הצטרפותה תמיכה מהחוג הנורדי, פינלנד, נורווגיה, דנמרק ואיסלנד. בהתאם לכך, מדינות הנמצאות במצבי עוינות תכופים, מדירות אחת את השנייה בהליך ההצבעה. בניסיון למגר את התופעה, בשנת 2008 יצר איגוד השידור האירופי את שיטת חצאי הגמר. מדינות שמצביעות לפי שיקולים פוליטיים, הן לחיוב והן לשלילה, יופרדו בשלב זה, ולא יוכלו להצביע אחת לשנייה.
ביקורות ומחלוקות > הקהילה הגאה

לאירוויזיון קהל מעריצים ענף מהקהילה הגאה, ומארגניו פועלים באופן רציף לשילובם בתחרות מאז שנות התשעים. פול אוסקר האיסלנדי ייצג את מדינתו באירוויזיון 1997, והפך לזמר ההומוסקסואל המוצהר הראשון שמשתתף בתחרות. בשנה העוקבת הגיעה דנה אינטרנשיונל הישראלית במקום הראשון – הטרנסג'נדרית והזמרת הלהט"בית הראשונה שזכתה באירוויזיון. זוכים נוספים על הקשת הלהט"בית הם קונצ'יטה וורסט, דמות הדראג של תומאס ניובירט, הומוסקסואל מוצהר, ודאנקן לורנס, זמר הולנדי ביסקסואלי. זמרים רבים שהשתתפו באירוויזיון יצאו מהארון אחר כך; מריה שריפוביץ', שזכתה באירוויזיון 2007, הצהירה על עצמה כלסבית בשנת 2013, ובוב בני, נציג בלגיה לאירוויזיון 1957 ו-1961, יצא מהארון ב-2001 בגיל 75. כמו כן, נשלחו לתחרות שירים בעלי סממנים התומכים בזכויות להט"ב ומתנגדים להומופוביה; "Nous les amoureux", השיר הזוכה במהדורת 1961 בביצועו של ז'אן-קלוד פסקל, הציג את הקשיים במערכת יחסים רומנטית-הומוסקסואלית.
הדבר הביא להתנגדות השתתפות בתחרות מצד גורמים שמרניים. בחירתה של דנה אינטרנשיונל לייצוג ישראל עוררה התנגדות בקרב גורמים חרדים. על פי הדיווחים, היא היחידה ששהתה במלון בברמינגהאם, העיר המארחת, עם חלונות חסיני קליעים, בשל סכנה לחייה. טורקיה והונגריה פרשו לצמיתות בשנים 2013 ו-2020, בהתאמה, ללא סיבה רשמית. רשות השידור הטורקית TRT ומקבילתה ההונגרית MTVA ציינו את העלייה החדה בסממנים הלהט"ביים בתחרות כסיבה להחרמתה. הרפובליקה העממית של סין הפסיקה לשדר את האירוע בשנת 2018, בעקבות הליך צנזורה של "יחסים והתנהגויות מיניות חריגות" הנוגדות את חוקי רשות השידור המדינתית.
השפעה תרבותית

תחרות הזמר של האירוויזיון זכתה לקהל עולמי, ולמדרוג שנתי גבוה מאוד, המוערך בכ-100–200 מיליון צופים. משכך, הפכה התחרות למושא השפעה תרבותית נרחב בקרב קהלי אירופה, כשהיא מתוארת כקיטשית, ואף נכללת כנושא פארודיות ומערכוני טלוויזיה בפסטיבלי קומדיה מוכרים דוגמת פסטיבל אדינבורו ומלבורן. בנוסף, הופקו מספר סרטי טלוויזיה על האירוויזיון, בהם "בננות" בבימויו של איתן פוקס הישראלי, וסרט הנטפליקס המוכר "תחרות הזמר של האירוויזיון: סיפורה של Fire Saga", בכיכובם של רייצ'ל מקאדמס וויל פרל.
בהתאם לפופולריות שלו ברחבי האינטרנט, לאירוויזיון מספר אתרים הסוקרים אותו באדיקות, כשהמוכר ביניהם הוא "Wiwibloggs", של ויליאם לי אדמס. מועדון המעריצים הבין-לאומי של התחרות הוא ה-OGAE ("General Organisation of Eurovision Fans" – "הארגון הכללי של מעריצי האירוויזיון"). הוא נוסד בשנת 1984, בפינלנד, וכיום הוא מונה כ-40 סניפים ברחבי העולם. במועדונים אלה מארחים באופן קבוע את כוכבי התחרויות השונות, מקיימים ערבי צפייה משותפת וכדומה.
לקראת מועד התחרות, מארחות מספר מדינות באופן קבוע אירועים בהם מופיעים כוכבי עונת האירוויזיון הנוכחית, דוגמת "Eurovision in Concert" ההולנדי, "London Eurovision Party" הבריטי ו-"Israel Calling" הישראלי. עם פרוץ מגפת הקורונה וביטול אירוויזיון 2020 נוצרו כמה מסיבות מקוונות תחת ההאשטאג #EurovisionAgain, שקיבל את תמיכתו של איגוד השידור האירופי. בזכות החשיפה שקיבלה שמרה התחרות על הפרופיל הגבוה שלה בעולם.
אירועים נוספים

במרוצת השנים פותחו עבור התחרות פורמטים אחדים, ביניהם: אירוויזיון הילדים והאירוויזיון למקהלות, שגם הם מופקים בידי איגוד השידור האירופי. איגוד השידור ערך אירועי פסגה שונים לציון ימים מיוחדים בהיסטוריית האירוויזיון: "Songs of Europe", שנערך בשנת 1981 לרגל מלאת חצי יובל לתחרות, וכלל הופעות חיות והקלטות של זוכיה, "שיר היובל באירוויזיון", שנערך בשנת 2005 לציון 50 שנים והלהיטים הגדולים של האירוויזיון שנערך עשור אחר כך. האירוויזיון למוזיקאים צעירים היא תחרות מוזיקה קלאסית דו-שנתית למוזיקאים צעירים עד גיל 18, בדומה לאירוויזיון הילדים. האירוויזיון לרוקדים צעירים היא תחרות ריקודים לרקדנים חובבנים בגילאי 16–21. בפורמט זה זכתה ספרד ארבע פעמים רצופות – רצף ששיאו לא נשבר בכל המתכונות השונות של התחרות המקורית.
ישנן תחרויות שירה בין-לאומיות נוספות שהופקו בדומה לפורמט המקורי של EBU. פסטיבל סופוט הנערך בפולין מדי שנה מאז 1961, טורקיוויזיון שמוכר בקרב אזורים אוטונומיים בעלי מכנה טורקי-אתני משותף ותחרות הזמר האמריקאית, שאת מהדורתה הראשונה קיימה בשנת 2022.
ראו גם

מדינות שלא משתתפות באירוויזיון
אירוויזיון הילדים
לקריאה נוספת

West, Chris, Eurovision! A History of Modern Europe Through the World's Greatest Song Contest (2nd ed.), Melville House UK, 2020, מסת"ב 978-1-911545-55-2. (באנגלית)
O'Connor, John Kennedy, The Eurovision Song Contest: The Official History (2nd ed.)., Carlton Books, 2010, מסת"ב 978-1-84732-521-1. (באנגלית)
Raykoff, Ivan; Tobin, Robert Deam, eds., A Song for Europe: Popular Music and Politics in the Eurovision Song Contest, Abingdon-on-Thames, 2016. (באנגלית)
ביאורים

↑  על אף שנקרא איגוד השידור האירופי, רק מדינות מערב היבשת היו חברות בו. המדינות הקומוניסטיות, שנשלטו על ידי ברית המועצות מאנו להצטרף לארגון
↑  החל משנת 2004, התחרות כללה גם חצי-גמר; בשנת 2004 חצי-הגמר שודר ביום רביעי שקדם לגמר, בשנים 2005–2007 חצי-הגמר שודר ביום חמישי שקדם לגמר.
↑  החל משנת 2008, התחרות כללה שני חצאי-גמר, ששודרו בימים שלישי וחמישי שקדמו לגמר.
↑  טרם איחוד גרמניה ב-1990, גרמניה המערבית נטלה חלק בתחרות בעוד כי גרמניה המזרחית לא נטלה חלק בתחרות. החל מ-1990 מתחרה בתחרות גרמניה המאוחדת.
↑  פורטוגל היא המדינה הראשונה שקיבלה אפס נקודות כבר בפעם הראשונה בה נטלה חלק בתחרות.
↑  מרוקו "ניצלה" את היעדרותה של ישראל בשנת 1980 ונטלה חלק באירוויזיון עם השיר "بطاقة حب" אותו ביצעה סמירה בן-סעיד. מרוקו, כמו ארצות ערב האחרות, החרימה באותה תקופה את ישראל. שובה של ישראל לתחרות בשנת 1981, מנעה ממרוקו להשתתף בתחרות פעם נוספת
↑  אסטוניה, בלארוס, אזרבייג'ן, ארמניה, סרביה, רומניה ומולדובה
בית"ר ירושלים

ערך זה עוסק בקבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
בית"ר ירושלים הוא מועדון כדורגל ישראלי מירושלים, המשתייך לאגודת הספורט בית"ר. קבוצת הכדורגל הבכירה של המועדון משחקת בליגת העל – ליגת הכדורגל הבכירה בישראל. המועדון הוקם ב-1936 והחל משנות השבעים נחשב לאחד המועדונים הבכירים והאהודים ביותר בכדורגל הישראלי. המועדון חבר שותף בארגון המועדונים האירופיים.
במשחקי הקבוצה השחקנים נוהגים ללבוש תלבושת צהובה-שחורה. אצטדיונהּ הביתי של הקבוצה, החל משנת 1991, הוא אצטדיון טדי, הממוקם בשכונת מלחה שבירושלים ויש בו 31,733 מקומות ישיבה. לפני כן, בשנותיה המוקדמות, משחקיה הביתיים של הקבוצה התקיימו באצטדיון ימק"א.
בית"ר זכתה בשש אליפויות ישראל, שמונה גביעי מדינה, שלוש זכיות בגביע הטוטו ושתי זכיות בתואר אלוף האלופים. בית"ר ירושלים היא הקבוצה הראשונה בתולדות הכדורגל הישראלי ששיחקה במפעל במסגרת אירופאית, במשותף עם הפועל באר שבע, כאשר השתתפה בגביע האינטרטוטו בעונת 1976/1977.
החל משנת 2022 נמצא המועדון בבעלות איש העסקים ברק אברמוב.
היסטוריה > נורדיה ירושלים

עונת 1947/1948 הייתה עונתה הראשונה של בית"ר בליגה בארץ ישראל כשנרשמה לראשונה בהתאחדות המקומית ושיחקה בליגה ב' בשם "נורדיה ירושלים". במהלך שנת 1947, הוגדרה אגודת בית"ר בלתי חוקית, אך הקבוצה המשיכה להתקיים בארץ ישראל בשם אחר: "נורדיה ירושלים" (על שם מקס נורדאו, ממייסדי התנועה הציונית).
ב-15 בנובמבר 1947 התקיים הדרבי הירושלמי הראשון בין בית"ר להפועל ירושלים במסגרת המחזור הראשון בליגה (כאשר בית"ר משחקת בשם החליפי "נורדיה ירושלים"), בו ניצחה בית"ר 1–3. היה זה גם המשחק הרשמי הראשון למועדון במסגרת ליגה מאורגנת, כמו גם הדרבי הירושלמי הראשון אי פעם. בשנה זו גם נרשם הניצחון הגדול, כשבית"ר הביסה בתוצאה 1–8 את קבוצת דגל ציון תל אביב. במשחק זה כבש סימון אלפסי שישייה מרשימה ומחזיק מאז בשיא כיבושים של שחקן למשחק אחד. עם הכרזת העצמאות בתחילת 1948, הליגה והקבוצה השעו את פעילותם ולא התקיימו זמנית - בשל גיוסם של רוב השחקנים למלחמה במסגרת צה"ל.
היסטוריה > לאחר קום המדינה

כחצי שנה לאחר סיום קרבות מלחמת העצמאות, בדצמבר 1949, חזרה הליגה המקומית לסדרה ובית"ר חזרה לשחק בליגה במחוז ירושלים. עונה לאחר מכן חזרה לליגה ב'. לאחר שתי עונות בינוניות במרכז הטבלה, ב1953/1954 הקבוצה העפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה, לאחר שניצחה בימק"א את הפועל רחובות 1-2 (עם סימון אלפסי כשחקן-מאמן (אנ') על הקווים, ותמיכה בארבעת המחזורים האחרונים של עונה זו מלוניה דבורין), וכן ניצחון טכני על הפועל רעננה, לאחר ששחקן רעננה נשא שלא כחוק כרטיס שחקן של שחקן אחר. לאחר עונה אחת בלבד, ירדה בית"ר ליגה ושבה לליגת המשנה, בה שהתה 13 עונות רצופות, מתוכן הצליחה הקבוצה פעם אחת, ב-1957/1958, לסיים במקום הראשון בליגה א' (אז ליגת המשנה), אך ההתאחדות לכדורגל החליטה להפסיק את המשחקים בליגה במחזור ה-20, ולהקפיא את הקבוצות היורדות לליגה ב' והקבוצות העולות לליגה הבכירה באותה עונה - בעקבות אי-סדרים שנחשפו, ובכך נמנע מהקבוצה להעפיל לליגה הבכירה.
עד אמצע שנות ה-60 נחשבה בית"ר קבוצה בינונית בליגת השנייה המנסה ללא הצלחה להעפיל לליגה הראשונה, כשהיא מסיימת בעונות אלו במקומות במרכז טבלת ליגת המשנה (ליגה א') ומעלה, אך נכשלת במשימה לעלות ליגה, בעיקר בעונות 1963–1966, בהן סיימה הקבוצה במקומות השלישי והשני בליגת המשנה האזורית (ליגה א' דרום). בעשור ביניים זה השחקנים הבולטים היו: חי מזרחי, דוד דוידוף, אהוד פדרמן, האחים אהרן ויוסי אמינוף, יוסף סיאני, יששכר בן אליהו והאחים משה ורפאל בביוף.
בעונה הכפולה של 1966/1968 הצליחה הקבוצה להעפיל לליגה הראשונה, לאחר 13 עונות בליגה השנייה, ולהישאר בה למעט עונות בודדות - עד היום. בקבוצה שיחקו: ד"ר ראול גלר, שאול מזרחי, אודי רובוביץ', בצלאל אביטון, שמעון צ'רנוחה, חיים אזולאי, יצחק מונסה, ששון זמיר ורחמים עג'מי. מאמנהּ היהודי-ארגנטינאי של הקבוצה היה סמואל רזניק, משחקניה הגדולים של הקבוצה בעבר. משחק העלייה לליגה הבכירה התקיים נגד מכבי רמת עמידר ואודי רובוביץ' כבש את שער הניצחון לזכות בית"ר בדקות הסיום.
בעונה לאחר העלייה, 1968/1969, נלחמה הקבוצה על חייה בליגה והצליחה לשרוד לבסוף כשהקדימה את הקו האדום ואת היורדת מכבי שעריים ב-3 נקודות בלבד. בעונה שלאחר מכן סיימה במקום החמישי והחלה לבסס את עצמה בתור קבוצה לגיטימית בליגה הבכירה.
היסטוריה > שנות ה-80

בעונת 1979/1980 ירדה הקבוצה לליגה השנייה (אז הליגה הארצית) לאחר עונה ניהולית סוערת בה החליפה 2 מאמנים ו-3 יו"רים, ובמהלכה איימו השחקנים בראשות דני נוימן על שביתה דרך ראיון בתקשורת כיוון שהתנגדו לפיטוריו של המאמן שמעון שנהר שלבסוף הוחלף בניסים בכר. במהלך העונה בליגה הארצית (1980/1981), דגל מאמן בית"ר שהתחלף שוב, אריה רדלר, בשיתוף שחקני נוער, ובנה את התשתית לשנים הבאות של הקבוצה. בתום עונה זו, עלתה הקבוצה בהדרכתו חזרה לליגה הבכירה, כשבשורותיה מככבים צעירים אלמוניים שכללו את: סמי מלכה, משה בן הרוש, אבי כהן, שלומי מלכה וכוכב הקבוצה לימים, אלי אוחנה.
בפתיחת עונת 1981/1982, בשחקה בליגה הבכירה, אירחה בית"ר את מכבי תל אביב בביתה. במשחק זה התחולל אירוע שיפוטי חריג, המנוגד לנורמות המקובלות במשחקי כדורגל: במהלך המשחק, כבשה בית"ר שער מבעיטת עונשין, שנפסל על ידי השופט. בעוד שחקני בית"ר חגגו את כיבוש השער, חודש המשחק במהרה על ידי שחקני מכבי, ללא ידיעת שחקני בית"ר. הכדור נמסר למוטי איווניר, שכבש שער ניצחון מול שוער בית"ר, יוסי מזרחי. בתום עונה זו, דורגה בית"ר במקום השישי בליגה.
בעונת 1983/1984, הייתה בית"ר הקבוצה הפייבוריטית לזכייה באליפות, כאשר הובילה ברוב שלבי העונה בפער נקודות גדול על שאר קבוצות הליגה. לרוע מזלה, זכתה לבסוף קבוצה אחרת בתואר הנכסף: מכבי חיפה, בהקדימה את בית"ר בנקודה אחת בלבד בתום משחקי הליגה. גם בעונה שלאחריה, 1984/1985, סיימה בית"ר כסגניתה של חיפה, הפעם בהפרש של חמש נקודות. עם זאת, זכתה בית"ר באותה עונה בתואר אחר - גביע המדינה, לאחר שגברה על מכבי חיפה בגמר בתוצאה 0–1, תחת הדרכתו של המאמן דוד שווייצר. הייתה זו הפעם השלישית, בו זוכה הקבוצה בתואר זה. בעונת 1985/1986, זכתה הקבוצה פעם נוספת בגביע, תחת הדרכתו של דרור קשטן. בעונות אלו ביסס אלי אוחנה את מעמדו ככוכב הקבוצה, יחד עם אורי מלמיליאן, כאשר כבשו שערים רבים ומכריעים, שסייעו לקבוצה לזכות בתארים שצוינו לעיל.
בעונת 1986/1987, זכתה הקבוצה באליפות המדינה, לראשונה בתולדותיה, אף על פי שדווקא בעונה זו החליטה הקבוצה לארח את משחקיה באצטדיון בלומפילד, שאינו אצטדיונה הביתי מטעמים כלכליים (אצטדיון שיכל להכיל יותר קהל). בעונה זו ניצחה הקבוצה 19 משחקים, סיימה 9 בתיקו והפסידה שני משחקים בלבד. בין השותפים לתואר ההיסטורי היו אורי מלמיליאן, אלי אוחנה, יוסי מזרחי, חנן אזולאי, יעקב שוורץ, סמי מלכה, גרי ונדרמולן והמגנים התוקפים אבי כהן ושלמה שירזי. בתום העונה, עזב אלי אוחנה את הקבוצה לטובת קריירה אירופית, כאשר חתם בקבוצת מכלן הבלגית. נוסף על כך, עזב המאמן דרור קשטן את משרת מאמן הקבוצה, בעוברו לאמן את מכבי חיפה. שני אירועים אלו גרמו להתרסקות הקבוצה בעונה לאחר מכן, בסיומה הגיעה הקבוצה למקום ה-11 בלבד בליגה והייתה מרחק פסע מלרדת לליגה השנייה.
בעונת 1988/1989, זכתה הקבוצה פעם נוספת בגביע המדינה, לאחר ניצחון במשחק הגמר, בבעיטות הכרעה מאחד עשר מטרים - על מכבי חיפה. בתום 90 דקות הייתה התוצאה 2-2; בתום ההארכה הייתה התוצאה 3-3.
בתום עונה זו, עזב אורי מלמיליאן את הקבוצה, בחותמו בקבוצת מכבי תל אביב.
אצטדיון ומתקנים > תחילת הדרך וימק"א

את משחקיה הראשונים כקבוצת כדורגל חובבנית (אנ') קיימה בית"ר במגרש מוזנח, בסמוך לרחוב הנביאים בירושלים. כינויו של מגרש זה היה "מגרש הבננות", ועל תחזוקתו היו אמונים שחקני הקבוצה עצמם. בראשית דרכה של בית"ר כקבוצת כדורגל רשמית תחת ההתאחדות לכדורגל, החל משנת 1942, נקבע "מגרש דג'אני", אשר שכן בשכונת קטמון הישנה, כמגרשהּ הביתי של הקבוצה.
לאחר חזרתם של גולי אפריקה לארץ בשנת 1948, אירחה הקבוצה את משחקיה לסירוגין, במגרש הצמוד לבניין ימק"א בירושלים או ב"מגרש הבננות".
לאחר סיום מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל, מיקום המגרש בו שיחקה בית"ר - קצה רחוב שמואל הנביא - היה שטח הפקר; על כן, הועתקה באופן רשמי ביתיות הקבוצה לאצטדיון ימק"א, שהיווה מאז את מגרשה הביתי הקבוע של הקבוצה.
ב-15 בנובמבר 1947, נערך הדרבי הראשון בין הפועל ובית"ר ירושלים (אשר כונתה באותה תקופה "בית"ר נורדיה") באצטדיון ימק"א. משחק זה הסתיים בניצחונה של בית"ר, 3–1.
משחקהּ הרשמי הראשון של הקבוצה באצטדיון ימק"א כאצטדיונה הביתי, נערך ב-7 בינואר 1950, במסגרת ליגה מיוחדת שהוקמה ב-1949. במשחק זה אירחה בית"ר את קבוצת "הפועל רחובות", אשר ניצחה 2–4.
עד שנת 1991 אירחה הקבוצה את כל משחקיה הביתיים בימק"א. למעט בין השנים 1986 ל–1989, אז עברה בית"ר לארח את משחקיה באצטדיון בלומפילד בתל אביב, מאחר שאצטדיון ימק"א, שהכיל באופן רשמי רק 4,500 מקומות ישיבה, לא אושר לשימוש, ומטעמים כלכליים (בלומפילד הכיל יותר קהל מה שהניב רווח גדול יותר לקבוצה שמילאה את האצטדיון ברוב משחקיה הביתיים).
אצטדיון ומתקנים > אצטדיון טדי

אצטדיון טדי הוא אצטדיון הכדורגל הגדול ביותר בארץ. בשנת 1991, עם פתיחתו, עברה בית"ר לשחק באצטדיון, ומאז הוא משמש כמגרשה הביתי של הקבוצה. האצטדיון שופץ מספר פעמים, במהלכן הוגבה הדשא; נבנו תאי שידור עבור צוותי הטלוויזיה המסקרים את משחקי הקבוצה; נבנו תאי צפייה יוקרתיים עבור הצוות הניהולי של הקבוצה, כמו גם עבור אורחים חשובים; בשנים 1999 ו-2013 נבנו מקומות ישיבה נוספים עבור האוהדים. בהמשך עבר האצטדיונים מספר שיפוצים ושדרוגים קוסמטיים של החלפת כיסאות ומסכים, התאמת תאי ה-VIP, המשך כירוי הגג, עד להשלמת המראה ההומוגני עם כיסאות כחולים. כיום מכיל האצטדיון כ-31,733 מושבים. אוהדיה ה"שרופים" של הקבוצה (האולטראס המקומיים) יושבים כדרך קבע ביציע המזרחי, ואוהדי הקבוצה האורחת יושבים ביציע הדרומי. אצטדיון זה נחשב מסורתית לביתי במיוחד, כיוון שמקומות הישיבה ממוקמים בסמיכות רבה לדשא, ואוהדיה הקולניים משפיעים בו רבות על מהלך המשחק.
אצטדיון ומתקנים > מתחם האימונים בית וגן

החל משנת 1980 בית"ר ירושלים מתאמנת במתחם האימונים בבית וגן. במתקן מתאמנות הקבוצה הבוגרת של המועדון ומחלקות הנוער והילדים שלו גם כן. המתחם מכיל שלושה מגרשי אימון, מתוכם שניים עם דשא סינתטי. בנוסף לכך, משני צידי המגרש בו מתאמנת הקבוצה הבוגרת ישנן שתי טריבונות, אחת מכל צד, המכילות כ-350 מקומות שתיהן יחד. המתחם כולל בתוכו חדרי הלבשה גם לקבוצה הבוגרת וגם למחלקת הנוער, חדרי כושר, חדרי פיזיותרפיה, חדר אוכל, מלתחות וחדרי טיפולים. בנוסף נמצאים במתחם גם משרדי הנהלת המועדון אשר הועברו מגבעת שאול בשנת 2009.
המתחם כולו מרושת במצלמות אבטחה ומצלמות למען שידור לייב במשחקים של מחלקת הנוער ולעיתים גם אימונים, שבעבר שודרו עבור אוהדי הקבוצה הרשומים כחברי מועדון "ביתריסט" לשעבר.
כמו כן, מצוי במתחם דוכן מכירות נייד הפועל בעיקר בפעילויות במתחם ומוכר מוצרי מרצ'נדייס של הקבוצה, וכן חנות אוהדים קבועה אשר נמכרים בה גם כן מוצרי עידוד עבור אוהדי הקבוצה.
בשנים 2005–2009, עת רכש ארקדי גאידמק את הקבוצה, שופץ המתחם באופן משמעותי.
סמל המועדון

לאורך כל שנות קיומה, ייצגה המנורה את קבוצת בית"ר ירושלים. זאת, כהמשך היסטורי למנורה המקורית, אשר ייצגה את תנועת בית"ר. בהתאם לכך, דגלה בית"ר מאז ומתמיד בשילוב המנורה בסמל הקבוצה. על כן, מכונה בית"ר גם בשמות "המנורה" ו"הדגל של המדינה". בשלהי שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 החלה הקבוצה להשתמש בסמל משלה עם השם "בית"ר ירושלים" ומנורה במרכזו (בדומה לשאר הקבוצות השייכות לתנועת בית"ר). במהלך השנים שונה הסמל מספר פעמים כאשר המילים "בית"ר ירושלים" וסמל המנורה משולבות בכולם באופנים שונים. בשנות ה-80 השתמשה בית"ר בסמל הכולל כדור כדורגל, ובתחילת שנות ה-90 הציגה בית"ר סמל הכולל מנורה ומתחתיו הכיתוב "ביתר" ומעל שינות חומה המסמלות את חומות ירושלים העתיקה - אחד מהאייקונים הבולטים של ירושלים. בשנת 2006, במסגרת מיתוג מחודש של הקבוצה, נוספו שני אריות לסמל הקבוצה, בהתאמה לאלו הנמצאים בסמל העיר ירושלים.
בשנת 2013, לאחר מעבר הקבוצה לידיו של טביב, שונה סמל הקבוצה פעם נוספת, כאשר האריות הוסרו ממנו ועיצוב המנורה שונה למנורת סמל ביתר המקורית. שינוי זה לווה בתהליך הצבעה, בו השתתפו אוהדי הקבוצה. לרשותם עמדו שלושה סמלים חדשים, אשר הוצגו בפרופיל המועדון בפייסבוק. ב-8 ביוני 2016, כמחווה לשמונים שנים לייסוד המועדון - חשפה בית"ר עבור קהל אוהדיה סמל מיוחד, אשר ליווה את הקבוצה בעונת המשחקים 2016/2017. לאחר מעבר הקבוצה לידי משה חוגג, חודש סמל הקבוצה כשהוצג ב-3 בדצמבר 2018, כאשר המנורה והרקע הפכו את צבעם - המנורה צהובה והרקע שחור, עם כיתוב שם המועדון, וקיצורו באנגלית ("FCBJ"). ב-5 באוגוסט 2020 חשף המועדון סמל חדש שהוא למעשה אותו הסמל הקודם בתוספת כוכב (לציון 5 מתוך 6 אליפויות בהם מחזיקה הקבוצה), וזאת לאחר שמנהלת הליגות לכדורגל קבעה סטנדרט לעניין הכוכבים בליגת העל.
סמלה של הקבוצה בשנותיה הראשונות (סמל תנועת בית"ר)
סמל הקבוצה עד שנות ה-60
סמל הקבוצה שהופיע על חלק מהמדים בשנות ה-70
סמל הקבוצה משנות ה-60 ועד 1993
לוגו הקבוצה בשנות ה-80 המאוחרות (סמל זה לא הופיע על גבי חולצות הקבוצה הרשמיות)
סמלה של הקבוצה מתחילת עונת 1993/1994 ועד עונת 2005/2006
סמלה של הקבוצה בין השנים 2006–2013
סמלה של הקבוצה בין השנים 2013–2018
סמל המועדון בעונת 2016/2017, כמחווה לשמונים שנים לייסוד המועדון
סמל המועדון בין השנים 2018–2020
סמל המועדון בתוספת כוכב החל מ-2020
צבע המועדון

לאורך רוב שנותיה, מזוהה בית"ר עם הצבעים צהוב-שחור. אולם, בשנותיה הראשונות, צבע מדיה היה שחור-לבן - עד עונת 1960/1961. בעונה זו פרש יושב הראש ואחד ממייסדי הקבוצה, שמואל קירשטיין - מתפקיד ניהול הקבוצה. מחליפו, אלי גבאי, סבר כי יש להחליף את צבע מדי הקבוצה. גבאי סקר במשך מספר שבועות חנויות בדים שונות בירושלים ובתל אביב, ותר אחר צבע שיוכל להתאים לחזונו. בהגיעו לחנות הבדים "רב-און" ברחוב כורש בירושלים, החליט גבאי לבחור בצבע הצהוב.
בית"ר עלתה לראשונה למשחק רשמי, כששחקניה לבושים מדים בצבעי צהוב-שחור ב-8 באוקטובר 1960, במשחק נגד מכבי חדרה, אשר נערך באצטדיון ימק"א. לאחר ניצחונה של הקבוצה, הוחלט על השארת צבע מדים זה.
מאז, למעט משחקים בודדים, דוגמת משחקהּ נגד מכבי נתניה בעונת 1977/1978, בה שיחקה הקבוצה בצבע הירוק, שיחקה בית"ר את כל משחקיה הביתיים במדים הצהובים-שחורים.
מדי החוץ של הקבוצה, עד שנות ה-90 המאוחרות, כללו וריאציות של מדים בצבעים כחול/לבן או תכלת בהיר, ומשנות ה-2000 ואילך - צבעם הוא שילובים של לבן שחור וצהוב או רק אחד מהם. מאז 2019 חזרו מדי החוץ להיות בצבע תכלת או כחול.
יצרני תלבושות וספונסרים ראשיים

| שנים | מלבישה | ספונסר ראשי |
| --- | --- | --- |
| 1977–1980 | אדידס | וולוו |
| 1980–1982 | אדידס | סיטיזן |
| 1982–1986 | יומברו | שארפ |
| 1986–1987 | פומה | כתר פלסטיק בע"מ |
| 1987–1988 | דיאדורה | אפנת ברוך תעשיות טקסטיל בע"מ |
1988–1989: דיאדורה
1989–1990: נייקי
| 1990 | נייקי | אור הטבע |
| 1991 | נייקי | מסגריית איציק כהן |
| 1991–1995 | דיאדורה | גלובוס גרופ |
| 1995–1997 | דיאדורה | קבוצת רסידו\קלאב הוטל |
| 1997–2000 | דיאדורה | סלקום |
| 2000–2001 | דיאדורה | סובארו |
| 2001–2002 | דיאדורה | אלדן |
| 2002–2003 | לוטו | Fresh&Go |
| 2003–2004 | דיאדורה | HOT |
| 2004–2005 | קאפה | HOT |
| 2005–2006 | קאפה | בזק בינלאומי |
| 2006–2007 | אדידס | בזק בינלאומי |
| 2007–2008 | אדידס | ב. יאיר |
| 2008–2009 | אדידס | אלדן |
| 2009-2010 | אדידס | ללא החל מאמצע העונה: אלדן |
| 2010–2011 | אדידס | אלדן |
| 2011–2012 | דיאדורה | אלדן |
| 2012–2013 | דיאדורה | גדולים מהחיים |
| 2013–2014 | דיאדורה | פרי נדל"ן |
| 2014–2015 | פומה | iTrader |
| 2015–2016 | פומה | - |
| 2016 | פומה | יהלומית פרץ |
| 2016–2017 | ג'יבובה | - |
| 2017 | ג'יבובה | יהלומית פרץ |
| 2017–2018 | ג'יבובה | - |
| 2018 | ג'יבובה | מלונות בראון |
| 2018–2019 | ג'יבובה | AppliCheck |
| 2019–2020 | יומברו | קבוצת מילניום |
| 2020– | יומברו | גשם החזקות |