stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חייל הברונזה של טאלין
האנדרטה הקודמת

לאנדרטה זו קדמה אנדרטה של פירמידת עץ בגובה מטר, ובקוטר 20 ס"מ, שצבעה כחול ומעליה כוכב אדום. אנדרטה זו נהרסה על ידי שתי נערות אסטוניות, אילי יורגנסון ואגידה פאבל, ב-8 במאי 1946, שעשו זאת במחאה על ההרס הסובייטי של אנדרטות לזכר מלחמת העצמאות של אסטוניה. הם נתפסו על ידי הנ.ק.ו.ד. ונשלחו לגולאג.
תיאור האנדרטה

האנדרטה עם פסל של חייל כשמאחוריו קיר אבן הוקמה ב-1947 על ידי הפסל האסטוני אן רוס, ובפיקוח האדריכל ארנולד אלאס. הפסל הושלם ב-22 בספטמבר 1947, יום השנה השלישי לכניסת הצבא האדום לטאלין. במקור יועדה האנדרטה להיות אנדרטה רשמית לזכר חללי הצבא האדום שנהרגו במלחמת העולם השנייה, וב-1964 הוצבה למול האנדרטה אש תמיד. כאשר אסטוניה זכתה לעצמאות ב-1991, הוסרה אש התמיד, וייעוד האנדרטה שונה ל"זכר הנופלים במלחמת העולם השנייה".
תיאור האנדרטה > קברים צבאיים

ב-25 בספטמבר 1944 שרידי גופותיהם של שני חללים סובייטים נקברו במרכז גבעת טיניסמגי, וגופות נוספות נקברו במקום באפריל 1945. ב-12 ביוני 1945, לאחר קבורתם של החללים הסובייטים, שונה שמה של הכיכר לכיכר המשחררים. מספרם המדויק ושמותיהם של החללים הקבורים במקום לא היה ידוע בוודאות עד לחפירות שבוצעו במקום ב-2007, אף על פי ששר החוץ האסטוני הורה לקיים חקירה מקיפה בנושא עוד ב-2006. על פי משרד ההגנה האסטוני נמצאו באתר 12 גופות, שהועברו מהמקום ב-2 במאי 2007.
העברת האנדרטה

חייל הברונזה היה בעל ערך סמלי חשוב לקהילת הרוסים שהיגרו לאסטוניה לאחר מלחמת העולם השנייה, וסימל לא רק את הניצחון הסובייטי על גרמניה הנאצית בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, אך גם את דרישותיהם לזכויות באסטוניה. אסטונים רבים ראו בפסל הברונזה סמל לכיבוש הסובייטי ולדיכוי לפני, ולאחר, הכיבוש הנאצי.
באוקטובר 2006 מפלגות הקואליציה בראשות ראש הממשלה אנדרוס אנסיפ הגישו לפרלמנט את הצעת "חוק ההגנה על קברי החיילים", שהתקבלה ב-10 בינואר 2007 ולמחרת אושרה על ידי הנשיא תומאס הנדריק אילווס. באותה השנה חוקק גם "החוק על המבנים בשטח קברי החיילים", שלא אושר על ידי הנשיא מחמת אי-ההתאמה לחוקה. בפברואר 2007 ניסו ללא הצלחה לאומנים אסטונים להציב על הפסל תיל ושילוט "רוצחי העם האסטוני". רוסיה היום (נובוסטי), הרדיו הרשמי של הפדרציה הרוסית, דיווח באתרו כי הפסל הושחת בציור צלב קרס.
הוועד האנטי-פאשיסטי של אסטוניה בראשות ארנולד מרי התנגד להעברת האנדרטה ממקומה ובשיתוף פעולה עם התנועה "משמר הלילה" ארגן הפגנות רחוב, שלא עוררו תהודה ציבורית נרחבת.
באפריל 2007, הממשלה החדשה של אנדרוס אנסיפ, בהתאם לחוק ההגנה על קברי החיילים, החלה בהכנות אחרונות להעברת הקברים, לאחר שזכתה למנדט פוליטי בבחירות לפרלמנט במרץ. ההחלטה עוררה ויכוח סוער במדינה, הפגנות ענק ומהומות (שלוו בביזה) שנמשכו שלושה לילות. בבוקר 27 באפריל 2007, לאחר ליל המהומות הראשון, התכנסה הממשלה לישיבת חירום והחליטה לפנות ללא דיחוי את האנדרטה ממקומה, מסיבות ביטחוניות. רק ביום השלישי, הועבר הפסל לבית עלמין בפאתי העיר והוצב בו מחדש.
ראו גם

היסטוריה של אסטוניה
ארנולד מרי
הערות שוליים

↑  לילה שלישי של מהומות באסטוניה עקב הסרת פסל הצבא האדום, באתר הארץ, 30 באפריל 2007
↑  איי.פי, אסטוניה: האנדרטה הסובייטית הוצבה מחדש, באתר ynet, 30 באפריל 2007
אנדרטת הזיכרון של מחוז קולומביה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אנדרטת מלחמה 
 על שם:  מלחמת העולם הראשונה 
 כתובת:  פארק הפוטומק המערבי 
 מיקום:  וושינגטון די. סי. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1931
 תאריך פתיחה רשמי:  1931 
 חומרי בנייה:  שיש 
 אדריכל:  נתן ק.  וויאת' 
 סגנון אדריכלי:  התחייה היוונית 
 
 קואורדינטות:  38°53′15″N 77°02′37″W﻿ / ﻿38.8875°N 77.0436°W﻿ / 38.8875; -77.0436
  (למפת וושינגטון די. סי. מוגדלת) אנדרטת הזיכרון של מחוז קולומביה(למפת וושינגטון די. סי. רגילה) אנדרטת הזיכרון של מחוז קולומביה
 
אנדרטת הזיכרון של מחוז קולומביה (באנגלית: District of Columbia War Memorial) היא אנדרטה לזכרם של תושבי מחוז קולומביה, אשר נפלו במלחמת העולם הראשונה. האנדרטה ממוקמת בפארק הפוטומק המערבי המהווה חלק מהמול, בסמוך לשדרת העצמאות, בעיר וושינגטון, בירת ארצות הברית.
היסטוריה

ההחלטה על הקמת האנדרטה התקבלה בחקיקה של קונגרס ארצות הברית ב-7 ביוני 1924, והקמתה מומנה מתרומות תושבי מחוז קולומביה. עבודות ההקמה החלו באביב 1931 והאנדרטה נחנכה בנוכחות נשיא ארצות הברית הרברט הובר, ב-11 בנובמבר 1931 (יום שביתת הנשק).
האנדרטה הייתה אנדרטת הנצחת הנופלים הראשונה שהוקמה בפארק הפוטומק המערבי, והאנדרטה היחידה של מחוז קולומביה הממוקמת במול (המשמש להנצחה לאומית). האנדרטה הייתה הראשונה מבין האנדרטאות הממוקמות במול שציינה את שמות כל הנופלים (בלי להתחשב בגזעם או במינם).
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל פרדריק ה. ברוק, בסיועם של האדריכלים הוראס וו. פיזלי וניית'ן ס. ויית'. האנדרטה עגולה בצורתה, קוטרה 14.3 מטרים, והיא מורכבת מ-12 עמודים דוריים שגובהם 6.7 מטרים הניצבים על במת שיש ותומכים בכיפה.
באנדרטה הוטמנה רשימה של 26,000 תושבי המחוז אשר שירתו בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, ועל בסיס האנדרטה חקוקים שמותיהם של 499 הנופלים מבין תושבי המחוז, ו-22 מדליות המסמלות את יחידות הצבא.
האנדרטה מנוהלת על ידי רשות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
הנס יונאס

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1903 מנשנגלדבך, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  5 בפברואר 1993 (בגיל 89) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מרבורג, אוניברסיטת הומבולדט של ברלין, אוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת פרייבורג 
 מנחה לדוקטורט:  מרטין היידגר 
 מוסדות:  אוניברסיטת פרינסטון  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת מינכן  אוניברסיטת קולומביה  אוניברסיטת קרלטון 
 זרם:  אקזיסטנציאליזם
 תחומי עניין:  פילוסופיה מערבית 
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה, סביבתן 
 השפיע על:  חנה ארנדט, מארי בוקצ'ין, זיגמונט באומן, הרולד בלום
 מדינה:  גרמניה, ישראל, ארצות הברית
 יצירות ידועות:  The Gnostic Religion, The Imperative of Responsibility 
 פרסים והוקרה:  פרס ד"ר לאופולד לוקאס (1984) פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית (1987) צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 
הנס יונאס (בגרמנית: Hans Jonas; ‏10 במאי 1903 - 5 בפברואר 1993) היה פילוסוף יהודי-גרמני.
קורות חיים

יונאס נולד במנשנגלדבך שבגרמניה. למד פילוסופיה ותאולוגיה באוניברסיטת פרייבורג, באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת היידלברג. קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת מארבורג, שם היה תלמידם של אדמונד הוסרל, של מרטין היידגר ושל רודולף בולטמן. במארבורג פגש בחנה ארנדט שגם היא למדה שם לתואר דוקטור בפילוסופיה, והם נשארו ידידים במשך כל חייהם.
ב-1933 הצטרף מורו מהתואר היידגר אל המפלגה הנאצית, דבר שפגע באופן אישי ביונאס, שהיה יהודי ופעיל הציונות. העובדה שפרופסור נחשב כמו היידגר היה מסוגל להאמין במה שנתפס בעיני יונאס כמחשבות שיגעוניות גרמה ליונאס להטיל ספק בערכה של הפילוסופיה. הוא עזב את גרמניה והתגורר באנגליה. ב-1934 עלה לארץ ישראל, בה פגש בלורה ויינר, אשתו לעתיד. ב-1940 התגייס לשורות הצבא הבריטי במסגרת הבריגדה היהודית שלחמה נגד הנאצים. הוא נשלח לאיטליה ובשלב הסופי של מלחמת העולם השנייה הגיע לגרמניה.
יונאס שב למנשנגלדבך כדי לחפש את אמו, אך היא נרצחה במחנה ההשמדה אושוויץ. יונאס החליט לעזוב את גרמניה לצמיתות, שב לארץ ישראל ולקח חלק במלחמת העצמאות של ישראל ב-1948. הוא לימד פילוסופיה במסגרת האוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1950 נסע לקנדה ולימד שם פילוסופיה באוניברסיטת קרלטון. ב-1955 הגיע לעיר ניו יורק ולימד פילוסופיה בבית הספר החדש למחקר חברתי עד 1976. בשנים 1982–1983 שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת מינכן.
הנס יונאס נפטר ב-1993 בביתו שבעיר ניו רושל שבמדינת ניו יורק.
משנתו הפילוסופית

ספריו של יונאס הם בעלי חשיבות מרובה בשטחים רבים ושונים. ספרו "הדת הגנוסטית" שיצא לאור ב-1958 שימש כספר הלימוד העיקרי בשפה האנגלית בנושא זה, במשך כמה עשרות שנים. בספרו זה, דן יונאס בתופעה הגנוסטית מנקודת המבט של האקזיסטנציאליזם.
ספרו "תופעת החיים" (1966) מהווה את בסיסו הפילוסופי של מדע הביואתיקה בארצות הברית. בספר זה ניכרת השפעתו של מרטין היידגר. הוא מנסה להעמיד זה לצד זה את עולם החומר ואת עולם הרוח, ובכך היה אחד הפילוסופים הראשונים שעסקו בהשלכותיו המוסריות של המדע.
ספרו "ציוויה של האחריות" שיצא לאור בגרמנית ב־1979 ותורגם לאנגלית ב־1984, מתרכז בבעיות המוסר החברתי שהטכנולוגיה מעמידה בפני המין האנושי. יונאס עומד על כך כי הישרדותו של האדם תלויה במאמצינו לשמור על כוכב הלכת שעליו אנו חיים ועל עתידו. הוא פיתח עיקרון מוסרי חדש: "עלינו ללמוד לחיות כך שפעילותנו תהלום חיים אנושיים אמיתיים ועקביים." ספרו זה המריץ את מדע האקולוגיה ואת הנושא של חשיבה סביבתית.
כתביו שתורגמו לעברית

'בעיות עכשוויות באתיקה מנקודת מבט יהודית' בתוך חקירות ודרישות: מאמרי מופת על חברה, אמונה ומצב האדם, ערך אסף שגיב, כנרת זמורה-ביתן דביר ומרכז שלם, 2011
מושג האלוהים אחרי אושוויץ ומאמרים נוספים, תרגמה דנית דותן, הוצאת רסלינג, 2004
הערות שוליים

↑  https://theory-and-criticism.vanleer.org.il/wp-content/uploads/woocommerce_uploads/2016/12/Teoria-40_kenaan-Rottem-Barnea.pdf
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263550305171  PLWABN: 9810596175405606  BIBSYS: 90070379  BNE: XX982350  BnF: cb11908968w (data)  CANTIC: a10597827  CiNii: DA00668442  GND: 118558226  ICCU: CFIV095919  ISNI: 0000 0001 2118 4804  LCCN: n80065852  LNB: 000052556  NDL: 00444841  NKC: jn19990004071  NLA: 35251448  NLG: 136801  NLK: KAC199614111  NSK: 000105089  NTA: 067729347  RERO: 02-A003429234  SELIBR: 191876  SNAC: w6vt4fn8  SUDOC: 026939975  Trove: 882567  VIAF: 4931565   WorldCat (עם VIAF): 4931565
ולדימיר ינקלביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 באוגוסט 1903 בורז', שר (מחוז), צרפת 
 פטירה:  6 ביוני 1985 (בגיל 81) הרובע הרביעי של פריז, צרפת 
 מקום לימודים:  אקול נורמל סופרייר, אוניברסיטת ליל למדע וטכנולוגיה, lycée du Parc 
 מוסדות:  סורבון  אוניברסיטת טולוז  אוניברסיטת ליל למדע וטכנולוגיה 
 מונחה לדוקטורט:  Nelly Viallaneix, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 זרם:  פילוסופיה קונטיננטלית
 תחומי עניין:  מטאפיזיקה, פילוסופיה של השפה, מוזיקה
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה, מוזיקולוג, לוחם בתנועת ההתנגדות הצרפתית 
 הושפע מ:  אנרי ברגסון, לב שסטוב
 השפיע על:  ארנולד דוידסון, עמנואל לוינס
 מדינה:  צרפת צרפת
 בן או בת זוג:  Lucienne Jankélévitch 
 
ולדימיר ינקלביץ (בצרפתית: Vladimir Jankélévitch; ‏31 באוגוסט 1903 - 6 ביוני 1985) היה פילוסוף וחוקר מוזיקה יהודי צרפתי ממוצא רוסי. מאנשי הרוח הבולטים בצרפת לאחר מלחמת העולם השנייה. התנגד לכינון קשרים עם גרמניה בתום המלחמה.
קורות חיים

נולד בעיר בורז' במרכז צרפת. אביו, שמואל, היגר לצרפת מאודסה לאחר גל הפוגרומים נגד יהודי מזרח אירופה בשנים 1881-1882, ועסק בתרגום לצרפתית של ספרי מחשבת ישראל לצד ספרי הגות מערבית. הוריו ארגנו מפגשי ספרות בפריז, וכבר בגיל צעיר נחשף ינקלביץ לעולם ההגות. בתקופה זו הושפע מהסופר היהודי-רוסי לב שסטוב.
למד בבית ספר היוקרתי אקול נורמל סופרייר וסיים עם תואר בפילוסופיה. בין השנים 1927-1932 שהה במכון הצרפתי בפראג, ופרסם שם בשנת 1931 את ספרו הראשון פורץ הדרך על הגותו של אנרי ברגסון, כלפיו רחש אהדה. לימים נבחר על ידי ברגסון כ"יורש" של הגותו.
היסודות של הגותו שלו, המושפעת מברגסון, הופיעו לראשונה בשנת 1933 במאמריו "האודיסיאה של התודעה בפילסופיה המאוחרת של שלינג", ו"הערך והמשמעות של תודעה רעה". ינקלביץ עוסק בהתגברות על תודעה שממוקדת בעבר, הבלתי ניתן לשינוי ממילא. טען כי שיקולים שנובעים ממבט לאחור עוצרים את מסלול החיים. האירוניה אינה הפתרון לכך. הזמן לבדו מוביל את האדם להמשיך הלאה. בספריו "המידות הטובות והאהבה" ו"פילוסופיה ראשונה" חקר את המטפיזיקה של הזמן והסגולות היצרניות של הרגע. במחקריו עסק בין היתר במושגים "אינני-יודע-מה" ו"כמעט ולא כלום", הנוסטלגיה והבלתי הפיך, וכן ה"הזדמנות".
לימד בבתי ספר בקאן ובליון, ובאוניברסטאות בטולוז ובליל, עד לפיטוריו בשנת 1940 על ידי משטר וישי בשל יהדותו. הוא הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית ומצא מקלט עם משפחתו בטולוז. בהקשר לכך ביקר את עמיתיו האינטלקטואלים בהם ז'אן-פול סארטר על שכותבים על המוסר אך לא מתגייסים בעצמם לפעולה. לאחר המלחמה בשנת 1945 החל לכהן כפרופסור בליל, ובהמשך במחלקת מדעי הרוח בסורבון, שם עשה יד אחת עם הסטודנטים המורדים במאי 1968. בנוסף עמד בראש הקתדרה לאתיקה בסורבון. נישא בשנת 1947 ונולדה לו בת.
השואה חילקה את חייו לשניים. לאחר השואה החל להידרש לנושאים יהודיים ולהופיע בכנסים השנתיים של "האינטלקטואלים היהודים דוברי הצרפתית". ינקלביץ הביע התנגדות פומבית לכינון יחסים עם גרמניה שלאחר המלחמה. בספרו "הסליחה" (1967) טען כי לא ניתן לסלוח לגרמנים לאחר השואה, משום שהפוגעים עצמם מעולם לא ביקשו סליחה ואילו הקרבנות לא שרדו כדי לסלוח. לדידו, הסליחה היא עניין אישי ואינה יכולה להתבצע כמחווה לאומית כלפי מדינה. בספרו "הבלתי ניתן לתיאור" קבע כי "הסליחה מתה במחנות המוות". רצונו לנתק כל קשר תרבותי עם גרמניה דחקה אותו מחוץ לקהילה הספרותית במדינה.
כמוזיקולוג, כתב אודות המלחינים קלוד דביסי, גבריאל פורה ומוריס ראוול. ספריו לא תורגמו לעברית.
לקריאה נוספת

דניאל אפשטיין, "סוקרטס היהודי", ארץ אחרת 15, 30 באפריל 2003
שמואל ויגודה, ולדימיר ינקלביץ': פילוסוף יהודי נבוך, בתוך: "אדם לאדם", ספר היובל לכבוד פרופסור זאב הרוי. עורכים: שמואל ויגודה (ראשי), אסתי אייזנמן, ארי אקרמן, אבירם רביצקי). הוצאת מאגנס, ירושלים
הערות שוליים

↑  "על הסליחה," מתוך "פילוסופיה של המוסר", עמ' 1001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263324905171  PLWABN: 9810559120005606  BIBSYS: 90356638  BNE: XX906777  BnF: cb11908582b (data)  CANTIC: a12636277  CiNii: DA00266788  GND: 119523051  ICCU: CFIV053965  ISNI: 0000 0001 2142 5970  LCCN: n50036711  LNB: 000060253  MusicBrainz: ff7f792a-f9c0-4e64-b52f-6bfc3cfed2ee  NDL: 00444534  NKC: jn20000603193  NLA: 35242539  NLG: 158771  NLK: KAC201901423  NSK: 000038208  NTA: 070587094  RERO: 02-A003419708  SUDOC: 026935163  S2AuthorId: 113769001  Trove: 879030  VcBA: 495/280212  VIAF: 87816016   WorldCat (עם VIAF): 87816016
מערכת צירים קרטזית

מערכת הצירים הקַרְטֶזית היא מערכת צירים שהגה בשנת 1637 המתמטיקאי והפילוסוף הצרפתי רנה דקארט, המאפשרת להציג כל נקודה במישור באופן ייחודי על ידי זוג מספרים ממשיים הנקראים קואורדינטות. במרחב התלת-ממדי כל נקודה מיוצגת על ידי שלוש קואורדינטות.
במערכת צירים זו הציר השמאלי מייצג את הציר השלילי (על ידי מספרים בעלי מקדם שלילי) והציר הימני מייצג את הצד החיובי (על ידי מספרים בעלי מקדם חיובי). כך למשל הספרה 1 נמצאת בציר הימני והספרה 1- נמצאת בציר השלילי. כיוון הצירים החיובי והשלילי נבחרו באופן שרירותי, ובאותה מידה עשויים להיות נכונים גם אם הופכים אותם. ישנה השערה שהציר החיובי נעשה במקביל לכתיבה הנורמלית ('בחיובית') של הכתיבה באותיות הלטיניות שבה רנה דקארט השתמש, והציר השלילי במקביל לכתיבה הנגדית של רצף הכתיבה הנ"ל.
הגדרה רשמית

מערכת הצירים הקרטזית (במרחב אוקלידי מממד n) היא מערכת המורכבת מ-n וקטורי יחידה הניצבים זה לזה.
כלומר: איברי הבסיס היוצרים אותם הם  \ 1\leq i\leq n\ :\ {\vec {e_{i}}} כאשר הכוונה כאן היא ל-n-יה סדורה שבה יש 1 במקום ה-i ו-0 בשאר המקומות.
בסיס זה נקרא הבסיס הסטנדרטי. בסיס זה מהווה בסיס אורתונורמלי קבוע.
שימושים במערכת הצירים

ברוב המקרים בהם מדובר על מערכת צירים, הכוונה היא למערכת צירים קרטזית. השימוש בה מתאפיין בעיקר בשני המקרים הפרטיים של המישור (  \mathbb {R} ^{2} ) ושל המרחב התלת-ממדי (  \mathbb {R} ^{3} ), שאותם קל לתפוש ולשרטט.
קיים שימוש במערכות צירים נוספות למערכת הצירים הקרטזית, בהם רק הפיזיקה, המתמטיקה, הניווט והגאודזיה עושים שימוש נרחב.
שימושים במערכת הצירים > מערכת צירים דו-ממדית

מערכת הצירים הקרטזית המודרנית מוגדרת לרוב על ידי שני קווים ישרים הנקראים צירים, הממוקמים בזווית ישרה אחד מהשני, ויוצרים מישור (מישור ה-xy). הציר האופקי מסומן ב-x, והציר האנכי מסומן ב-y.
נקודת החיתוך של הצירים נקראת ראשית הצירים ומסומנת לרוב באות הלועזית O, והיא בעלת קואורדינטות (0,0). כדי לציין נקודה מסוימת במערכת צירים זו, מציינים את יחידת ה-x ואת יחידת ה-y של הנקודה ויוצרים את הזוג הסדור (x,y). במערכת צירים תלת-ממדית נוספת גם יחידת z ונוצרת השלשה הסדורה (x,y,z).
הנקודה p בתמונה הבאה נמצאת במיקום (3,5).
מקרה זה משמש:
תרגום של גאומטריה אוקלידית לגאומטריה אנליטית.
ציור גרפים של תופעות (למשל מכירות) לפי זמן.
הצגה של גרפיקה על מסך המחשב.
שרטוט מפות גאוגרפיות (דו-ממדיות) ושימוש במערכת צירים קרטזית על מנת לתת נקודות ציון (קואורדינטות) למקומות חשובים על גבי המפה. ראו גם: קווי אורך וקווי רוחב.
שימושים במערכת הצירים > מערכת צירים תלת-ממדית

בתחילת המאה ה-19 נוסף ממד נוסף של מדידה, בעזרת ציר ה-z.
הבסיס של מערכת צירים זאת הוא
וקל לראות שהם אכן ניצבים גאומטרית וכן אורתוגונליים ביחס למכפלה הסקלרית הסטנדרטית. יתרה מכך, וקטורי הבסיס מהווים שלשה ימנית כפי שניתן לראות מביצוע המכפלה הווקטורית שלהם:  \ {\hat {x}}\times {\hat {y}}={\hat {z}}.
הקואורדינטות הקרטזיות ב- \mathbb {R} ^{3} משמשות כמבנה נוח ושימושי ביותר לתיאור המרחב התלת־ממדי, לצורכי אנליזה וקטורית ותיאור שדות פיזיקליים.
תיאור זה רווח במיוחד בפיזיקה ובו מערכת הצירים היא גם קונסטרוקציה אלגברית ולא גאומטרית גרידא.
ראו גם

בסיס (אלגברה)
קואורדינטות (אלגברה)
בסיס אורתונורמלי
מעגל היחידה
אנליזה וקטורית
אנדרטת הזיכרון "גברת הזהב"

| --- | --- |

אנדרטת גברת הזהב
 מידע כללי
 סוג:  אתר היסטורי, World War I and II memorial 
 על שם:  חיילי לוקסמבורג שנפלו בשתי מלחמות העולם ובמלחמת קוריאה
 מיקום:  לוקסמבורג 
 מדינה:  לוקסמבורג 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 27 במאי 1923
 תאריך פתיחה רשמי:  27 במאי 1923 
 חומרי בנייה:  ארד, גרניט 
 יוצר:  קלאוס סיטו 
 מידות
 גובה:  21 מ' 
 
 קואורדינטות:  49°36′34″N 6°07′44″E﻿ / ﻿49.609444444444°N 6.1288888888889°E﻿ / 49.609444444444; 6.1288888888889
  (למפת לוקסמבורג מוגדלת) לוקסמבורג גרבנמכר דיקירך בלגיה גרמניה צרפתאנדרטת הזיכרון "גברת הזהב"(למפת לוקסמבורג רגילה) לוקסמבורג גרבנמכר דיקירך בלגיה גרמניה צרפתאנדרטת הזיכרון "גברת הזהב"
 
אנדרטת הזיכרון "גברת הזהב" (בלוקסמבורגית: Gëlle Fra) נמצאת במרכז העיר לוקסמבורג לזכר חיילי לוקסמבורג שנפלו בשתי מלחמות העולם ובמלחמת קוריאה.
תיאור

האנדרטה נמצאת בכיכר הקונסטיטוציה במרכז העיר לוקסמבורג. היא מורכבת מאובליסק שחם בגובה 21 מטר שבראשו פסל ברונזה מוזהב של "גברת הזהב". פסל זה מייצג את מלכת החירות (בלוקסמבורגית - Friddenskinnigin) המחזיקה זר של עלי דפנה ומתכוונת להניחו על ראש האומה.
בבסיס האנדרטה יש שתי דמויות מברונזה. אחת מתארת חייל שוכב מת והשנייה היא חברו החייל המתאבל עליו. בצד הימני של הבסיס חקוקים דבריו של המרשל פרדיננד פוש המשבח את גבורתם של החיילים הלוקסמבורגים במלחמת העולם הראשונה ובצד השני - דברי שבח של שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג לנופלים הלוקסמבורגים במלחמת העולם השנייה (1945).
הפסלים הם של הפסל הלוקסמבורגי Claus Cito (1882–1965).
האנדרטה נחנכה ב-מאי 1923 והייתה מוקדשת אז לחללי מלחמת העולם הראשונה בלבד.
רקע היסטורי

לוקסמבורג סבלה מהיותה ממוקמת בין פרוסיה (ולאחר מכן גרמניה) לבין צרפת. הסכם לונדון (1867) קבע שלוקסמבורג תהיה נייטרלית תמורת פירוק המבצר החזק שבה שכונה "גיברלטר של הצפון".
גרמניה הפרה את הנייטרליות של לוקסמבורג בשתי מלחמות העולם. במלחמת העולם הראשונה נכבשה לוקסמבורג על ידי צבא הקיסרות הגרמנית. כמה אלפי לוקסמבורגים ברחו לצרפת מתוכם 3700 הצטרפו לצבא הצרפתי ומהם כ-2000 נהרגו בקרבות שונים כמפורט באנדרטה.
גם במלחמת העולם השנייה הופרה הנייטרליות של לוקסמבורג על ידי גרמניה. גם אז נמלטו אלפי לוקסמבורגים והצטרפו לכוחות בעלות הברית ונלחמו במקומות שונים כפי שמפורט באנדרטה.
ב-21 באוקטובר 1940 הגרמנים פירקו את האנדרטה שהייתה למורת רוחם. לאחר המלחמה נמצאו חלקים ממנה אבל פסל גברת הזהב נמצא רק ב-1980 ליד אצטדיון הכדורגל הלאומי. הפסל שוקם וב-23 ביוני 1985 נחנכה האנדרטה המשוקמת בטקס לאומי על ידי ז'אן, הדוכס הגדול מלוקסמבורג.
לאחר המלחמה החליטה לוקסמבורג להפסיק להיות נייטרלית והצטרפה לאו"ם ולנאט"ו. חייליה השתתפו במלחמת קוריאה כמפורט באנדרטה.
ב-2001 יצרה הפסלת הקרואטית Sanja Iveković פסל הנראה כהעתק של גברת הזהב וקראה לו "גברת רוזה של לוקסמבורג". הפסל הוצב לא רחוק מהאנדרטה אבל בגלל מחאות רבות הוא הועבר למוזיאון לאומנות מודרנית בלוקסמבורג.
גלריה

דברי שבח של המרשל פוש על החיילים הלוקסמבורגים במלחמת העולם הראשונה
דברי הדוכסית הגדולה שרלוט על החיילים הלוקסמבורגים (1945)
פירוט הקרבות בהם השתתפו החיילים - מתנדבים הלוקסמבורגים בשתי מלחמות העולם ובמלחמת קוריאה
פרש כבד

ציור מאת אלברכט אלטדורפר המתאר קרב בו משתתפים פרשים כבדים בשריון לוחות מלא
שחזור של פרשים כבדים ספרדיים בנשקייה המלכותית של מדריד. בדגם זה גם הסוס וגם רוכבו משוריינים
שחזור של תחרות הפלה ברומח בין שני אבירים הלבושים בשריון לוחות כבד
פרש כבד הוא לוחם המוגן בשריון כבד (שריון גוף, קסדה ומגן) שנלחם על גבי סוס. המונח "כבד" מתייחס בראש ובראשונה לסוג השריון ולמשקלו. ככל שהשריון כבד יותר, כך החייל נחשב לכבד יותר. הפרשים הכבדים התפתחו מהפרשים הקלים בעת העתיקה.
השאיפה להגן על החייל בשריון הייתה קיימת בצבאות השונים משחר ההיסטוריה. הבעיה במיגון הפרש נעוצה בכושר הנשיאה של הסוס וציוד רכיבה מתאים שבעזרתו החייל עוטה השריון יכול לשבת על הסוס. כשהופיעו הפרשים הראשונים לא היה בנמצא ציוד רכיבה בסיסי כמו ארכוף ואוכף. העדר ציוד הרכיבה המתאים והסוסים הקטנים מנעו מהפרשים ללבוש שריון כבד. עם הזמן, התפתחויות בציוד רכיבה וגידול גזעי סוסים גדולים יותר אפשרו את הופעת הפרש המשוריין, העוטה שריון מכף הרגל ועד הראש.
הראשונים שהצליחו להוציא את הרעיון מהכוח אל הפועל היו הפרתים במאה ה-3 לפנה"ס. פרשיהם הכבדים המכונים קטפרקטים היו מוגנים בשריון שרשראות ארוך, לראשם קסדה וחימושם כלל רומח פרשים כבד וחרב. גם לפני הופעת הקטפרקטים הפרתיים היו פרשים עוטי שריון. כך למשל ההיטיירוי המוקדונים ששירתו תחת אלכסנדר הגדול ופיליפוס השני. עם זאת, לפני הופעת הקטפרקטים לא היו פרשים מוגנים בשריון כבד כל כך.
התפתחויות נוספות בציוד רכיבה והופעת גזעים גדולים יותר של סוסים היוו את הקרקע הפורייה עליה צמח האביר האירופאי, שהיה מוגן בשריון כבד במיוחד: שריון שרשראות ומאוחר יותר שריון לוחות, קסדה כבדה ולעיתים קרובות מגן כבד. נשקם העיקרי של האבירים, בדומה לקטפרקטים לפניהם, היה הרומח הכבד. לצד הרומח היו חמושים בחרבות, אלות, פגיונות וכלי נשק נוספים. צורת הלחימה של האבירים הייתה אופיינית לכל הפרשים הכבדים – הסתערות כגוש מלוכד לעבר האויב במטרה למוטט את שורותיו.
התפתחויות בכלי הירי הביאה להפחתה בכמות השריון ומשקלו, אך הפרשים הכבדים המשיכו לשרת בצבאות אירופאיים עד סוף המאה ה-19. בתקופה זו השריון כלל בדרך כלל קסדה וקיראס (סוג של שריון גוף) בלבד. פרשים אלו מוכרים בשם קירסירים.
הפרשים במזרח הרחוק לא השתמשו בשריון כבד כמו האירופאים. המונגולים העדיפו שריון עור או שריון מתכת קל ואילו הסמוראים היפנים שילבו בין עור למתכת ליצירת שריון קל ונייד.
ראו גם

חיל הפרשים
פרש קל
פרש (מקצוע)
יצחק נשר

הרב יצחק נשר (תרפ"א - תשל"ד), היה דיין בחיפה ואב בית דין בתל אביב ורב קהילת "גבורת ישראל" שבתל אביב. התפרסם במיוחד במאבקו לשמירת השבת בחוצות תל אביב, ובכינוסים הדו-שנתיים "ירחי כלה" שהיה מארגן לבני ישיבות ובעלי בתים.
בן למשפחת רבנים. בנו של הרב אברהם נשר (אדלר) ונכדו של הרב משה גרודזינסקי. אשתו חסידה היא בתו של הרב בן ציון מלמד, רב הקהילה הראשון ב"גבורת ישראל".
בנו הרב בן ציון נשר - ממלא מקומו ברבנות בתל אביב. בנו הרב ינון נשר - רב בפתח תקווה. חתנו הרב יעקב רוזנצויג שימש כרבה של אבן יהודה עד לפטירתו בשנת 2017.
חיבר את הספר חסד יצחק - שאלות ותשובות מבית הדין וחידושי הלכה נוספים.
אנדרטת המלחמה הלאומית של קנדה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אנדרטת מלחמה 
 על שם:  חיילי קנדה שנספו במלחמת העולם הראשונה
 כתובת:  Confederation Square 
 מיקום:  אוטווה 
 מדינה:  קנדה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 21 במאי 1939
 תאריך פתיחה רשמי:  21 במאי 1939 
 אדריכל:  ורנון מארץ' 
 
 קואורדינטות:  45°25′27″N 75°41′44″W﻿ / ﻿45.424036111111°N 75.695497222222°W﻿ / 45.424036111111; -75.695497222222
  (למפת אוטווה מוגדלת) אנדרטת המלחמה הלאומית של קנדה(למפת אוטווה רגילה) אנדרטת המלחמה הלאומית של קנדה
 
אנדרטת המלחמה הלאומית של קנדה (באנגלית: National War Memorial, בצרפתית: Monument commémoratif de guerre) היא אנדרטה שנמצאת בקנדה, ונבנתה לזכר חיילי קנדה שנהרגו במלחמת העולם הראשונה. האנדרטה נבנתה בשנת 1939 והיא ממוקמת בכיכר הקונפדרציה שבאוטווה, בירת קנדה.
כיום משמשת האנדרטה גם אנדרטה לחיילים הקנדים שנפלו במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה וכן מצוי לידה קבר החייל האלמוני של קנדה, שנבנה בקדמת האנדרטה בשנת 2000.
תיאור האנדרטה

האנדרטה בנויה בצורת קשת מאבן שבתחתיתה פסלי מתכת. הפסל המרכזי נקרא בשם "התגובה" ומתאר קבוצה של חיילים (הן לוחמים והן חיילות עזר) הצועדים לכיוון הקשת - אחד החיילים רכוב, וקבוצה גוררת תותח. בראש הקשת עומדות דמויות המסמלות את השלום ואת החירות.
הדגם שעל פיו נבנתה האנדרטה מוצג במוזיאון המלחמה הקנדי.
ראו גם

קנדה במלחמת העולם הראשונה
אנדרטת המלחמה של אוסטרליה
היכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל
יעקב חזן

ערך זה עוסק בחבר הכנסת. אם התכוונתם לרב מבעלי התוספות, ראו .
יעקב חזן בוועידה העולמית הראשונה של מפ"ם בקיבוץ גלויות. שלישי משמאל.
יעקב חזן (4 ביוני 1899 – 22 ביולי 1992) היה פוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת, חבר קיבוץ ומחנך, ממייסדי "השומר הצעיר", ממייסדי מפ"ם ויו"ר שלה, ממייסדי הקיבוץ הארצי, ואחת הדמויות המרכזיות בקיבוץ הארצי בפרט ובציונות הסוציאליסטית בכלל. יש שראו סביבו הילה מיתית כמעט, של "הכהן הגדול" של הסוציאליזם הציוני, בגרסה המפ"מניקית-מרקסיסטית.
כתביו

ארץ ישראל על פרשת דרכים, מרחביה: הקבוץ הארצי השומר הצעיר, 1938
(עם מאיר יערי) נגד הזרם: המדיניות הציונית בשעה זו, (מרחביה): הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, תש"ג
תנועת הפועלים והמלחמה: הכוחות במאבק, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1943
ההסתדרות והמערכה המדינית, תל אביב: השומר הצעיר, 1944
הצהרה היסטורית: עם הודעת גרומיקו במושב או"ם, תל אביב: הוצאת פועלים השומר הצעיר בא"י והברית העולמית של מפלגות השומר הצעיר, תש"ז
סיכומים ומשימות, [מרחביה]: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, תשכ"ד-1964
חזון חברתי ובעיות המשק – כלים שלובים, תל אביב: הדפוס החדש, תשל"ה
ראשית חדשה (הביא לדפוס: יוסף שמיר), תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ח-1988
ילדות ונעורים: פרקים אוטוביוגרפיים (עורך: שלמה שאלתיאל), תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ג-1993
לקריאה נוספת

יעקב אגמון, שאלות אישיות - מבחר ראיונות - ריאיון עם יעקב חזן בתאריך 17 ביולי 1976, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1994, עמ' 136–146
זאב צחור, חזן - תנועת חיים: השומר הצעיר, הקיבוץ הארצי, מפ"ם, ירושלים: יד בן-צבי, 1997
אסף ענברי, הספר האדום, ידיעות אחרונות/ ספרי חמד, 2022