stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב טירת צבי

לאחר קבלת תוכנית החלוקה בעצרת האו"ם בכ"ט בנובמבר החלו פעולות איבה נגד היישוב על ידי ערביי ארץ ישראל. הוועד העליון הערבי גייס לוחמים ממדינות ערב שהתאמנו במחנות הצבא הסורי מדרום לדמשק, ונקראו צבא ההצלה. כוח המשלוח של 'צבא ההצלה' עמד תחת פיקודו של פאוזי קאוקג'י. ב-16 בפברואר 1948 התקיף גדוד הירמוך הראשון של 'צבא ההצלה', בפיקודו של מוחמד צפא, את קיבוץ טירת צבי בעמק בית שאן. ההתקפה נהדפה תוך גרימת אבדות כבדות לתוקפים.
רקע היסטורי

קיבוץ טירת צבי הוקם ב-30 ביוני 1937, במסגרת יישובי חומה ומגדל, והיה היישוב היהודי הדרומי ביותר בעמק בית שאן. ב-28 בפברואר 1938 הצליחו מגיני הקיבוץ, בקרב פנים אל פנים  בפיקודו של גרשון ריטוב - ה"מוכתר", להדוף התקפה של כנופיות ערבים שכבר הצליחו לחדור לתוך היישוב. לאחר הדיפת אותה התקפה, שרר, כללית, דו קיום עם הערבים, אשר הופר מדי פעם בסכסוכים על קרקעות ומקורות מים.
בשבועות לפני פרוץ המלחמה הורעו היחסים בין היהודים והערבים בעמק בית שאן. יחידה ההגנה שעשתה דרכה ליד טובאס הותקפה על ידי ערבים שהחלו לשדוד אותה. כאשר הערבים התעסקו בשוד והתרשלו בהבטחת עצמם, זינקו עליהם אנשי ההגנה, הכו אותם מכות נמרצות ופרקו את נשקם. המחלקה נסוגה במהרה לטירת צבי. השייח'ים המקומיים דרשו מהקיבוץ להחזיר את הנשק ונתקלו בסירוב מוחלט. זמן קצר לאחר מכן נתקלו שומרי טירת צבי בקבוצת ערבים השוכבת במארב ליד הקיבוץ. בחילופי אש נהרגו שני ערבים.
הכביש ליישובים היהודים עבר בעיירת המחוז ביסאן. בפרוץ המלחמה נחסמה הדרך בתוך העיר והשיירות נאלצו להתנהל בדרכי שדה שלאחר גשם הפכו לבוציות, ללא אפשרות למעבר.
ההכנות להתקפה

ב-20 בינואר 1948 חצה גדוד הירמוך הראשון של 'צבא ההצלה' את גשר דמיה בשיירה ארוכה והתמקם בסביבות טובאס, בעוד הבריטים מתעלמים מכך. הש"י של ההגנה עקב אחרי תנועות אלה ומודיעים ערבים הודיעו כי התקפה גדולה עומדת להיות על טירת צבי ומטרת הערבים היא ללכוד את טירת צבי ולהשתלט במהרה על כל יישובי עמק בית שאן.
מצב חירום הוכרז בכל יישובי העמק בכלל ובטירת צבי בפרט. תוכניות ההגנה נבדקו ושופרו. הוקמו עמדות חדשות ושופרו ישנות. נחפרו תעלות קשר לעמדות. נמתחו גדרות תיל וזמן קצר לפני ההתקפה נמתחה גדר נוספת. למפקד המקום ניתנו סמכויות רחבות ואיש לא יצא מהמשק ללא רשותו. נערכו תרגילים לאיוש מהיר של קו ההגנה ותמרוני התגוננות. בגלל מצב החירום היה צורך להמשיך בעבודות גם בשבת. הדבר הובא להחלטת החברים שהחליטו פה אחד להמשיך בעבודות גם בשבת.
בחצות הליל של 15 - 16 בפברואר קלטה יחידת ההאזנה של ההגנה שישבה במרכזת הטלפונים בעפולה, שיחות טלפון מג'נין לבית שאן: "השייח' יצא לדרך, הכל מוכן" ומג'נין לשכם: "הלילה יירד גשם חם ליד בית שאן". משיחות אלה הגיעו למסקנה כי באותו לילה יתקוף צבא ההצלה את טירת צבי.
מיד כשנתקבלה הידיעה בטירת צבי על ההתקפה הממשמשת ובאה החלו להעיר את כל אנשי המשק בחשאיות גמורה כדי להעלים תנועות אלה מהמתקיפים. תוך זמן קצר היה קו ההגנה מוצב והעמדות מאוישות.
ההתקפה

בשעה 02:45 פתחו הערבים באש על קיבוץ עין הנצי"ב ופוצצו גשרים בסביבה כדי להפריע לתגבורות להגיע לטירת צבי.
סמוך לשעה 04:00 החלה הפגזת מרגמות על טירת צבי, וכן על הקיבוצים השכנים שדה אליהו ועין הנצי"ב. התוקפים ירו כשלוש מאות פגזים. פגז אחד פגע בתקרה של בית הילדים אך אף ילד לא נפגע. אש מקלעים נפתחה מתל אבו פרג', הנמצא כ-400 מטר צפונית-מערבית לקיבוץ. מיד החלה ההתקפה מכל הכיוונים. המגינים לא השיבו אש עד שהערבים התקרבו לגדר ואז ירו בהם מכל כלי הנשק שעמדו לרשותם. המתקיפים הצליחו לחתוך את הגדר, אך אז נתקלו בגדר תיל חדשה, שלא ידעו על קיומה, ובאש הכבדה שירו המגינים.
בסביבות השעה 06:30, בעוד ההתקפה נמשכת, החל לרדת במקום גשם שוטף. הגשם גרם למעצורים בכלי הנשק, ומפקד המקום ריכז במקום מואפל קבוצת חברות שניקו את הנשק והחזירו אותו מיד לעמדות. לערבים לא הייתה אפשרות דומה. תוך כדי ההתקפה נהרג חבר הקיבוץ נפתלי פרידלנדר שהפעיל מקלע לואיס. כוח סיוע ראשון של "ההגנה" יצא משדה אליהו נתקל בחסימה ערבית ושב על עקבותיו. כוח מפלוגה ד' של הגדוד הראשון של הפלמ"ח, עליו פיקד ישעיהו גביש, הגיע מקיבוץ מסילות ופתח באש על הערבים בתל אבו פרג'. כוח נוסף, שכלל מחלקה מקורס מ"כים חי"ש של גדוד 14 של חטיבת גולני, שהגיע מעין הנצ"יב, תקף בדרכו את היחידות הערביות אשר באותו שלב החלו נסוגות (ר' להלן).
בשעה 08:00 הגיע כוח בריטי מבית שאן והורה למוחמד צפא להתפנות מהמקום. צפא הסכים בתנאי שהבריטים יפתחו על גדודו באש והוא יוכל לתרץ את נסיגתו בלחץ הבריטים. בקשתו נענתה וב-11:30 נסוג צבא ההצלה מהאזור.
הבריטים ביקשו מחברי הקיבוץ לעזור בפינוי 57 הגופות של החללים הערבים בעזרת כלי רכב. בכל השטח היו פזורים בבוץ רובים, מקלעים, פגזים, רימונים, תחמושת רבה וחומרי נפץ.
תוצאות הקרב

להגנה הגיעו ידיעות כי קאוקג'י היה באותו לילה סמוך לשדה הקרב אך לא פיקד עליו. הוא הכין את עצמו לכניסה לטירת צבי ולמחרת פרסם בעיתונות הערבית כי: "טירת צבי הושמדה ושלוש מאות יהודים נפלו בקרב...". תחילה נטו להאמין לו אבל משנודעה האמת ירד המורל של ערביי ארץ ישראל וצבא ההצלה. קאוקג'י לא יזם התקפות נוספות עד לקרב משמר העמק באפריל.
תוצאות הקרב העלו את המורל בקרב היישוב היהודי, ובשל כך, נקראה אוניית מעפילים בשם טירת צבי.
לקריאה נוספת

נחום ברוכי, נקום ובנינו: כך שוקם הקיבוץ הדתי מחורבנו במלחמת העצמאות, ירושלים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשע"א 2011, עמ' 13.
לוי גבעון, הקרב על טירת צבי - ו' אדר תש"ח, (מחקר מודפס), ארכיון טירת צבי.
ישראל גרנית ודן יהב, התיישבות במלחמה - יישובים שעמדו, פונו, או נפלו במלחמת העצמאות 1948, מכללת כנרת, 2015.
אריה יצחקי, בעקבות לוחמים כרך צפון, תל אביב, הוצאת בר-מודן, 1988, עמ' 102–106.
משה כרמל, מערכות צפון, תל אביב: הוצאת מערכות, 1949.
אורי מילשטיין, תולדות מלחמת העצמאות כרך שלישי, הוצאת זמורה ביתן, 1989, עמ' 61–68.
תולדות מלחמת הקוממיות, תל אביב: הוצאת מערכות, 1959.
הערות שוליים

↑  עמירם אזוב, "משמר העמק לא תיפול!: נקודת מפנה בתש"ח", אור יהודה: דביר, 2013, עמוד 64.
↑  עמירם אזוב, "משמר העמק לא תיפול!: נקודת מפנה בתש"ח", אור יהודה: דביר, 2013, עמוד 65.
↑  אל אהרם, 17 בפברואר 1948.
↑  ראו: "טירת צבי", באתר פלי"ם.
דגם של הטירה שהייתה במרכז טירת צבי (2009)
מגדל המים של טירת צבי מוסווה בבד יוטה, 1948
הנס פון פונק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בדצמבר 1891 אאכן, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  14 בפברואר 1979 (בגיל 87) פירזן, גרמניה המערבית גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1914–1945 (כ־31 שנים)
 דרגה:  גנרל חיל השריון 
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה הקלה ה-5   מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-7   מפקד הקורפוס ה-23   מפקד קורפוס הפאנצר ה-47
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת האזרחים בספרד  מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
גנרל הנס פון פונק (בגרמנית: Hans von Funck; ‏ 23 בדצמבר 1891 – 14 בפברואר 1979), היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון פונק נולד ב-23 בדצמבר 1891 באאכן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס פון פונק לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-2 (ברנדנבורג ה-1), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה נפצע כמה פעמים. ב-18 ביוני 1915 הועלה פון פונק לדרגת אובר לוטננט, ובאביב 1916 הועבר לרגימנט הפרשים במילואים ה-2. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון פונק לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1932 מונה פון פונק למפקד פלוגה 11 ברגימנט הפרשים ה-1 (הפרוסי), וב-1 ביולי 1933 מונה לשלישו של מפקד הצבא. ב-1 באוגוסט 1934 הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
בנובמבר 1936 מונה פון פונק לנספח צבאי בשגרירות הגרמנית בספרד, ובתפקידו זה סייע רבות לכוחות הלאומנים בראשות פרנקו במלחמת האזרחים בספרד. ב-1 בדצמבר 1938 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בינואר 1939 מונה גם לנספח צבאי גרמני בפורטוגל.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

ב-15 באוקטובר 1939 מונה פון פונק למפקד רגימנט הפאנצר ה-5, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עמו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-3 במסגרת הקורפוס הממונע ה-16, ובשלב השני במסגרת הקורפוס ה-24. ב-13 בנובמבר 1940 מונה פון פונק למפקד חטיבת הפאנצר ה-3, וב-1 בינואר 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-5 בלוב. ב-15 בפברואר 1941 מונה פון פונק למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-7, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-39 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית. ב-15 ביולי 1941 קיבל פון פונק על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוסים ה-8, ה-56, וה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית. בינואר 1942 הוכפפה הדיוויזיה לארמייה התשיעית כחלק מהקורפוסים ה-56, ה-41, וה-27 לסירוגין. ביוני נשלחה הדיוויזיה לצרפת לצורך מנוחה והתארגנות, והוכפפה לקורפוס ה-80, שהיה חלק מהארמייה השביעית, ולאחר מכן חלק מהארמייה הראשונה. ב-1 בספטמבר 1942 הועלה פון פונק לדרגת גנרל לוטננט, ובינואר 1943 לחמה הדיוויזיה בקרבות סביב סטלינגרד, בתחילה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-48 במסגרת פלגת הארמייה הולידט, ולאחר מכן כחלק מקורפוס הפאנצר ה-3 במסגרת פלגת הארמייה פרטר-פיקו. בפברואר הוכפפה הדיוויזיה לארמיית הפאנצר הראשונה, ופעלה לסירוגין כחלק מקורפוסי הפאנצר ה-3 וה-40, וב-14 במרץ קיבל פון פונק את עיטור הצלב הגרמני בזהב. באפריל הוכפפה הדיוויזיה לפלגת הארמייה קמפף, כחלק מקורפוס הפאנצר ה-3, ולחמה עימה בקרב חרקוב השלישי ובקרב קורסק. ב-17 באוגוסט 1943 פרש פון פונק מתפקידו, וב-22 באוגוסט קיבל על פעולותיו בקרב קורסק תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-7 בדצמבר 1943 מונה פון פונק למפקד הקורפוס ה-23, שהיה חלק מארמייה התשיעית, ולאחר מכן חלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-2 בפברואר 1944 פרש מתפקידו. ב-1 במרץ 1944 הועלה פון פונק לדרגת גנרל חיל השריון, וב-5 במרץ מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-47, שהיה חלק מהארמייה השמינית במסגרת קבוצת ארמיות דרום שהפכה בסוף אותו חודש לקבוצת ארמיות דרום אוקראינה. ביוני הועבר הקורפוס לצרפת, והשתתף בקרבות המרים בנורמנדי. ב-21 באוגוסט מונה פון פונק למשך יומיים למפקד הארמייה השביעית, וב-4 בספטמבר נפצע באורח קשה בקרבות. ב-28 בפברואר 1945 פרש פון פונק לביתו, ובסוף המלחמה נפל בשבי הרוסי.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

פון פונק שוחרר מהשבי רק בשנת 1955. לאחר שחרורו התגורר פון פונק בעיר פירזן, עד למותו ב-14 בפברואר 1979, והוא בן 87 שנים.
אחמד שפיק

שפיק במהלך מסע קמפיין
אחמד מוחמד שפיק (בערבית: أحمد محمد شفيق ; נולד ב-25 בנובמבר 1941) הוא איש צבא ופוליטיקאי מצרי. בשנת 2011 כיהן כחודש כראש ממשלת מצרים.
ביוגרפיה

שפיק נולד וגדל בקהיר, והתגייס לחיל האוויר המצרי, בו שירת כטייס קרב. הוא לחם בשנות ה-60 במלחמת האזרחים בתימן ובמלחמת ששת הימים, ובמהלך מלחמת ההתשה קודם למפקד טייסת ולמפקד בסיס. שפיק נטל חלק פעיל במלחמת יום הכיפורים, תחת פיקודו של חוסני מובארכ, כטייס קרב בכיר. ב-14 באוקטובר 1973 הוא השתתף בקרב אל-מנצורה ומיוחסת לו הפלת שני מטוסי קרב ישראלים. ב-1984 מונה לנספח הצבאי של מצרים בשגרירות ברומא, תפקיד אותו מילא עד 1986. לאחר מכן שב לשורות חיל האוויר, וכיהן כראש מטה חיל האוויר (1991) ולבסוף כמפקד החיל (1996).
ב-2002 השתחרר מהצבא, ומונה לשר התעופה האזרחית. במהלך כהונתו שודרגו התשתיות בשדות התעופה במצרים, ובפרט נמל התעופה הבינלאומי של קהיר ונמל התעופה הבינלאומי שארם א-שייח', וחברות תעופה רבות יותר החלו לפעול במדינה. בנוסף, הצליח לשקם את חברת התעופה הלאומית איג'יפטאייר, שהייתה נתונה במשבר, ובשנת 2008 הצטרפה החברה לברית חברות התעופה סטאר אלייאנס.
בעקבות המהומות במצרים בראשית 2011, במהלכן התפטרה ממשלת מצרים, מונה שפיק ב-29 בינואר לראש ממשלת מצרים. ב-3 במרץ 2011 הוא התפטר מתפקידו ובמקומו מונה עיסאם שאראף.
ב-2012 התמודד שפיק בבחירות לנשיאות. בסיבוב הראשון זכה שפיק בכ-23 אחוזים מקולות המצביעים והעפיל לסיבוב השני, שהתקיים ב-16–17 ביוני 2012, ובו קיבל 48.3% מקולות הבוחרים והפסיד למוחמד מורסי.
מאז שהפסיד באחוזים בודדים ב-2012, הוא ברח לאיחוד האמירויות הערביות וחי שם בגלות. בנובמבר 2017 הכריז על מועמדותו לקראת בחירות 2018 לנשיאות מצרים. בדצמבר נעצר על ידי שלטונות האמירויות, שגירשו אותו חזרה למצרים. ברגע שנחת שם הוא נעצר וקיבל איומים על הגשת כתב אישום באשמת שחיתות אם לא יסיר את מועמדותו. ב-7 בינואר 2018 הודיע שפיק על הסרת מועמדותו. למחרת הודיעה גם מפלגתו על תמיכתה בנשיא המכהן, עבד אל-פתאח א-סיסי.
הערות שוליים

↑  Ahmed Shafiq: With an iron fist. Al Ahram Weekly On-Line, Issue No. 759, 8-14 September 2005
↑  כ. מיטל וח. ורולקר, הבחירות לנשיאות מצרים (א): משטר אל-סיסי במתקפה דורסנית נגד המועמדים האפשריים לנשיאות, באתר המכון לחקר תקשורת המזרח התיכון, 20 במרץ 2018
| ראשי ממשלת מצרים |
| --- | --- | --- |
| ח'דיוות מצרים | נובהר פאשא (1878–1879) • אסמאעיל פאשא (1879) • תאופיק פאשא (1879) • מוחמד שריף פאשא (1879) • תאופיק פאשא (1879) • מוסטפא ריאד פאשה (1879–1881) • מוחמד שריף פאשא (1881–1882) • מחמוד סאמי אל-בארודי (1882) •  ראע'ב פאשא (1882) • אחמד עוראבי (1882) • מוחמד שריף פאשא (1882–1884) • נובהר פאשא (1884–1888) • מוסטפא ריאד פאשה (1888–1891) • מוסטפא פהמי פאשא (1891–1893) • חוסין פאחרי פאשא (1893) • מוסטפא ריאד פאשה (1893–1894) • נובהר פאשא (1894–1895) • מוסטפא פהמי פאשא (1895–1908) • בוטרוס ראלי (1908–1910) • מוחמד סעיד פאשא (ראש ממשלה) (1910–1914) • חוסיין רושדי פאשא (1914) |  |
| סולטנות מצרים  | חוסיין רושדי פאשא (1914–1919) • מוחמד סעיד פאשא (1919) • יוסף ווהבה (1919–1920) • מוחמד תאופיק נאסים פאשא (1920–1921) • עדלי יאקון פאשא (1921–1922) |  |
| ממלכת מצרים  | עבד אל ח'אלק סאוראט פאשא (1922) • מוחמד תאופיק נאסים פאשא (1922–1923) • יחיא איברהים פאשא (1923–1924) • סעד זע'לול (1924) • אחמד זוהיר פאשא (1924–1926) • עדלי יאקון פאשא (1926–1927) • עבד אל ח'אלק סאוראט פאשא (1927–1928) • מוסטפא א-נחאס פאשה (1928) • מוחמד מחמוד פאשא (1928–1929) • עדלי יאקון פאשא (1929–1930) • מוסטפא א-נחאס פאשה (1930) • איסמעיל סידקי (1930–1933) • עבד-אל פתח יחיא פאשא (1933–1934) • מוחמד תאופיק נאסים פאשא (1934–1936) • עלי מאהר (1936) • מוסטפא א-נחאס פאשה (1936–1937) • מוחמד מחמוד פאשא (1937–1939) • עלי מאהר (1939–1940) • חסן סברי פאשה (1940) • חוסיין סירי (1940–1942) • מוסטפא א-נחאס פאשה (1942–1944) • אחמד מאהר (1944–1945) • מחמוד פהמי נוקראשי (1945–1946) • איסמעיל סידקי (1946) • מחמוד פהמי נוקראשי (1946–1948) • אבראהים עבד אל-האדי (1948–1949) • חוסיין סירי (1949–1950) • מוסטפא א-נחאס פאשה (1950–1952) • עלי מאהר (1952) • אחמד נגיב אל-הילאלי (1952) • חוסיין סירי (1952) • אחמד נגיב אל-הילאלי (1952) • עלי מאהר (1952) • מוחמד נגיב (1952–1953) |  |
| הרפוליקה של מצרים  | מוחמד נגיב (1953–1954) • גמאל עבד אל נאצר (1954) • מוחמד נגיב (1954) • גמאל עבד אל נאצר (1954–1958) |  |
| הרפובליקה הערבית המאוחדת  | גמאל עבד אל נאצר (1958–1962) • עלי סברי (1962–1965) • זכריא מוחי א-דין (1965–1966) • מוחמד סדקי סוליימן (1966–1967) • גמאל עבד אל נאצר (1967–1970) • מחמוד פאוזי (1970–1971) |  |
| הרפובליקה הערבית של מצרים | מחמוד פאוזי (1971–1972) • עזיז צדקי (1972–1973) • אנואר סאדאת (1973–1974) • עבדל עזיז מוחמד חיג'אזי (1974–1975) • ממדוח סאלם (1975–1978) • מוסטפא ח'ליל (1978–1980) • אנואר סאדאת (1980–1981) • חוסני מובארכ (1981–1982) • אחמד פואד מוחי א־דין (1982–1984) • כמאל חסן עלי (1984–1985) • עלי לוטפי מחמוד (1985–1986) • עאטף צדקי (1986–1996) • כמאל גנזורי (1996–1999) • עטאף עביד (1999–2004) • אחמד נזיף (2004–2011) • אחמד שפיק (2011) • עיסאם שרף (2011) • כמאל גנזורי (2011–2012) • הישאם קנדיל (2012–2013)  • חאזם אל-בבלאווי (2013–2014) • אבראהים מחלב (2014–2015) • שריף אסמאעיל (2015–2018) • מוסטפא מדבולי (2018–מכהן) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1147933057  VIAF: 5973151304667349460007   WorldCat (עם VIAF): 5973151304667349460007
מקס הופמן

| --- | --- |

מקס הופמן
 לידה:  25 בינואר 1869 הומברג, ממלכת פרוסיה פרוסיה
 פטירה:  8 ביולי 1927 (בגיל 58) באד רייכנהאל, רפובליקת וויימאר גרמניה
 מקום קבורה:  בית הקברות אינבליד 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:   צבא הקיסרות הגרמנית
 תקופת הפעילות:  1887–1918 (כ־31 שנים)
 דרגה:  גנרל מיור
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 פור לה מריט   צלב הברזל דרגה ראשונה
 
קרל אדולף מקסימיליאן הופמן (בגרמנית: Carl Adolf Maximillian Hoffmann;‏ 25 בינואר 1869 בהומבורג, פרוסיה (כיום בגרמניה) – 8 ביולי 1927 בבאד רייכנהאל, רפובליקת וויימאר) היה איש צבא פרוסי-גרמני שנטל חלק מכריע בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה. הוא נחשב במטכ"ל הגרמני כ-"מומחה לענייני רוסיה".
ביוגרפיה

הופמן נולד בעיר הומבורג שבממלכת פרוסיה (כיום גרמניה), כבנם של יוליוס ושרלוט הופמן, אביו היה מנהל בית המשפט המחוזי. הוא למד באקדמיה הצבאית של הצבא הפרוסי, והתגייס לצבא בשנת 1887. הוא נחשב כמומחה בכל הקשור בענייני האימפריה הרוסית. הוא בילה שישה חודשים ברוסיה כמתורגמן, ולאחר מכן שרת חמש שנים באגף הרוסי של המטכ"ל, וסייע בתכנונה של "תוכנית שליפן". בשנת 1904 נשלח לייעץ ללצבא היפני הקיסרי במלחמתו נגד רוסיה. על פי המסופר באחת הפעמים לא נתן לו גנרל יפני לצפות מעל גבעה בתמרוני הצבא היפני, הופמן הזועם הטיח בו: "אתה צהוב עור, הנך חסר תרבות אם לא תתן לי ללכת לגבעה ההיא". לאחר מכן חזר לגרמניה, והמשיך לעבוד על הפלישה המתוכננת לרוסיה במסגרת תוכנית שליפן. ביומניו הוא טוען שגנרל רוסי הציע למכור לו מידע מודיעיני רב ערך, אולם ממשלת גרמניה סרבה לתת תקציב לכך.
בשנת 1914 מונה לקצין המבצעים הראשי של הארמייה השמינית, שהוצבה בפרוסיה המזרחית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הציע הופמן למפקדו מקסימיליאן פון פריטוויץ תוכנית מלקחיים שתשמיד את הצבא הרוסי באזור. אולם פריטוויץ לא רצה לשמוע על כך, ונצמד להוראות שקיבל, לעכב את הרוסים ולסגת רק במקרה של השמדה כללית. אולם לאחר קרב גומבינן הוחלף פריטוויץ בפאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף. השניים הקשיבו לעצותיו של הופמן, והובילו את הצבא לניצחונות בקרב טננברג וקרב האגמים המזוריים. אם כי לא ברור באיזו מידה היו התוכניות של הופמן ובאיזו מידה היו של לודנדורף והינדנבורג. בזיכרונותיו טוען הופמן שאת שני הקרבות תכנן בעצמו ללא עזרתם של השניים. הוא הסתכסך קשות עם לודנדורף, וביומנו הוא כותב נגדו ביקורת קשה. לעומת זאת הוא תמך בהינדנבורג, ואף סייע לו להתמנות כיורשו של אריך פון פאלקנהיין.
כאשר עזבו הינדנבורג ולודנדורף את החזית המזרחית, והפכו למעשה לשליטי הקיסרות, מונה במקומם ליאופולד, נסיך בוואריה, והופמן מונה כסגנו. למרות שבפועל מקבל ההחלטות היה הופמן והנסיך נשמע לו לרוב. הופמן כותב ביומניו על ליאופולד: "ללא ספק הוא נבון... אך רחוק מלהיות כוכב במקצועו... ואי אפשר לראות בו אדם אחראי". הופמן ייצג את גרמניה ב-"חוזה ברסט-ליטובסק", ובהמשך יזם את "מבצע אגרוף" שבמסגרתו פלשו כוחות גרמניים ואוסטרו-הונגריים לאוקראינה. אולם בהדרגה החל לודנדורף, שכאמור היה מסוכסך עמו, לנהל נגדו קמפיין השמצה בו האשים אותו בין היתר שהוא ליברל ומקורב ל-"חוגים יהודיים". לאחר סוף המלחמה חזר לגרמניה, וסייע בהקמת הצבא הגרמני החדש ה-"רייכסווהר". הוא פרש משירות צבאי בשנת 1918, ועיבד את יומניו לספר בשם "The war of lost opportunities" שזכה להצלחה ותורגם למספר שפות.
לקריאה נוספת

ברברה טוכמן, אוגוסט 1914, הוצאת מערכות, 1964.
מיכאל הרסגור, אהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים: החלטות בתנאי משבר, הוצאת דביר, 2010.
Ludendorff, Erich (1919). Ludendorff's own story. New York: Harper & Brothers.
Wheeller-Bennett, John (1967). Hindenburg. The wooden titan. London: Macmillan.
von Hindenburg, Paul (1921). Out of my life. New York: Harper & Brothers.
Hoffman, Max (1999). The war of lost opportunities. Nashville TN: Battery Press.
הערות שוליים

↑  ברברה טוכמן, אוגוסט 1914, הוצאת מערכות, 1964, עמ' 69.
↑  ברברה טוכמן, אוגוסט 1914, הוצאת מערכות, 1964, עמ' 70.
↑  סיריל פולס, מלחמת העולם הראשונה, הוצאת מערכות, 1981. עמ' 57.
↑  סיריל פולס, מלחמת העולם הראשונה, הוצאת מערכות, 1981. עמ' 59.
1 2  מיכאל הרסגור ואהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים, הוצאת דביר, 2010, עמ' 118.
↑  סיריל פולס, מלחמת העולם הראשונה, הוצאת מערכות, 1981. עמ' 77.
↑  סיריל פולס, מלחמת העולם הראשונה, הוצאת מערכות, 1981. עמ' 200.
↑  סיריל פולס, מלחמת העולם הראשונה, הוצאת מערכות, 1981. עמ' 223.
↑  סיריל פולס, מלחמת העולם הראשונה, הוצאת מערכות, 1981. עמ' 296.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284379205171  PLWABN: 9810689224505606  BIBSYS: 90553359  GND: 124376355  ISNI: 0000 0001 1066 3789  LCCN: nb2003032763  LNB: 000243912  NKC: js20231204111  NTA: 068325878  SELIBR: 278122  SUDOC: 099244969  VIAF: 62479621   WorldCat (עם VIAF): 62479621
ניקולאוס פון פאלקנהורסט

| --- | --- |

הגנרל ניקולאוס פון פאלקנהורסט
 לידה:  17 בינואר 1885 ברסלאו, הקיסרות הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  18 ביוני 1968 (בגיל 83) הולצמינדן, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1903–1944 (כ־41 שנים)
 דרגה:   גנרל-אוברסט
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-32   מפקד הקורפוס ה-21   מפקד ארמיית נורווגיה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בכסף
 
ניקולאוס פון פאלקנהורסט (בגרמנית: Nikolaus von Falkenhorst;‏ 17 בינואר 1885 – 18 ביוני 1968) היה גנרל גרמני במלחמת העולם השנייה שהתפרסם בחלקו במערכה בנורווגיה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון פאלקנהורסט נולד ב-17 בינואר 1885 בברסלאו שבשלזיה למשפחת האצולה יאסטז'מבסקי, וב-1911 גירמן את שם משפחתו לפאלקנהורסט - "קן הבז". ב-1903 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-7 "המלך וילהלם ה-1" (המערב פרוסי ה-2), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבה הועלה לדרגת האופטמן (מקביל לסרן).
לאחר המלחמה הצטרף לפרייקור, ולאחר מכן שירת ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1925 הועלה לדרגת מיור, וב-1 בפברואר 1928 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-1 (הפרוסי). ב-1 בינואר 1930 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת אוברסט. בין 1933 ל-1935 שירת כנספח צבאי בצ'כוסלובקיה, הונגריה ורומניה, ולאחר מכן הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה לראש מטה קבוצת הארמייה השלישית (שהפכה מאוחר יותר לארמייה השמינית). ב-1 באוקטובר 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-32, וב-1937 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-10 באוגוסט 1939 מונה למפקד הקורפוס ה-21.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה פון פאלקנהורסט מפקד הקורפוס ה-21, שהיה חלק מהארמייה השלישית, ופיקד עליו במהלך המערכה בפולין, וב-1 באוקטובר 1939 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-20 בפברואר 1940 מינה היטלר את פון פאלקנהורסט לאחראי על תכנון הפלישה לנורווגיה, וזה הגיש להיטלר את תוכנית הפלישה ב-21 בפברואר. על פי התוכנית, תוקצה דיוויזיה גרמנית אחת לשם כיבוש כל אחד מנמליה החשובים של נורווגיה - אוסלו, כריסטיאנסנד, ברגן, טרונדהיים ונרוויק.
ב-9 באפריל 1940 החלו הכוחות הגרמניים בפלישתם לנורווגיה. הפלישה נחלה הצלחה גדולה, ונורווגיה נכבשה על אף לחימה עזה של הצבא הנורווגי וחיל המשלוח הבריטי-צרפתי, אולם הקריגסמרינה ספג אבדות כבדות במהלך הלחימה. ב-30 באפריל 1940 קיבל פון פאלקנהורסט על פעולותיו בנורווגיה את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-19 ביולי הועלה לדרגת גנרל אוברסט.
ב-19 בדצמבר 1940 מונה פון פאלקנהורסט למפקד ארמיית נורווגיה, ובהמשך מונה למושל הצבאי של נורווגיה. בתפקידו זה הורה לחייליו להתייחס לאזרחים בכבוד. בדצמבר 1942 תכנן את מבצע "השועל הארקטי" לכיבוש שוודיה עם 10 דיוויזיות, שלבסוף לא יצא אל הפועל. בדצמבר 1944 הודח פון פאלקנהורסט מתפקידו עקב חילוקי דעות עם יוזף טרבובן - הרייכסקומיסר של נציבות הרייך נורווגיה (אנ'). פון פאלקנהורסט קיבל ב-20 בינואר 1945 את עיטור הצלב הגרמני בכסף, ונשאר בעתודת המילואים עד סוף המלחמה, ואז נפל בשבי הבריטים.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה נשפט פון פאלקנהורסט בבית דין צבאי בריטי-נורווגי משותף על פשעי מלחמה ונידון למוות ב-2 באוגוסט 1946. עונש המוות הומר מאוחר יותר ל-20 שנות מאסר ב-4 בדצמבר 1946, אך לבסוף שוחרר פון פאלקנהורסט ב-13 ביולי 1953 עקב בריאות לקויה. לאחר שחרורו התיישב פון פאלקנהורסט בהולצמינדן - לשם ברחה משפחתו משלזיה בסוף המלחמה. הוא התגורר שם עד מותו ב-18 ביוני 1968 מהתקף לב.
קרב סמח'

קרב סמח' הוא קרב אשר התחולל בכפר סמח' ובתחנת הרכבת הסמוכה בזמן מלחמת העולם הראשונה. הקרב היה אחד המהלכים האחרונים במערכת מגידו, במהלכה כבשו כוחות האימפריה הבריטית את החלק הצפוני של ארץ ישראל מידי העות'מאנים.
הקרב התרחש ב-25 בספטמבר 1918 לפנות בוקר, עת כוחות פרשים אוסטרלים קלים פתחו במתקפה על העיירה. לאחר כשעתיים של קרב קשה מבית לבית שכלל הסתערות פרשים לילית וקרבות פנים אל-פנים עם חרבות וכידונים, הצליחו הכוחות האוסטרלים לכבוש את הכפר ואת תחנת הרכבת.
רקע

כפר סמח' היה ישוב ערבי ששכן לחופה הדרומי של הכנרת. מרבית הבתים בכפר היו בתי בוץ והתגוררו בו כמה מאות תושבים. תחנת הרכבת סמח' הייתה חלק ממסילת רכבת העמק אשר נבנתה בשנת 1905. רכבת העמק הייתה למעשה שלוחה של הרכבת החיג'אזית שחיברה בין דרעא, דרך הירמוך וסמח', לחיפה. כפר סמח' ישב בצומת דרכים חשוב, על הדרך המובילה לדמשק.
ב-19 בספטמבר 1918 פתחו הבריטים במתקפת מגידו ופרצו את קווי ההגנה העות'מאנים באזור השרון. במהלך הימים הבאים התקדמו הבריטים צפונה וכבשו את שכם, בית שאן, עפולה, נצרת וחיפה. כבר עם פתיחת המתקפה החלה הארמייה העות'מאנית השמינית, שישבה באזור החוף, בנסיגה, וזו אילצה את הארמייה השביעית שישבה באזור השומרון לסגת מזרחה. במקביל התקדמו כוחות בריטים גם באזור ירדן וכבשו את א-סלט.