stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריאטי
הערות שוליים

↑  Rieti), Moses ben Isaac (of; Rieti, Moses ben Isaac da (1851). מקדש מעט: ... [שיר דידקתי כתבנית השיר של דנטי]. דפוס אלמנת י"פ זולינגער.
↑  Golianopoulos, Thomas (12 באפריל 2013). "The Secret History of Kobe Bryant's Rap Career". grantland.com. ארכיון מ-15 באפריל 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Intervista Kobe Bryant in italiano su Sportitalia 1^PARTE. YouTube. Sportitalia. 8 באפריל 2007. אורכב מ-המקור ב-2021-12-21. נבדק ב-28 ביוני 2008. {{cite AV media}}:  (עזרה)
↑  Valerio Vecchiarelli (30 ביולי 2003). "A Rieti tutti in pista: mille tesserati su 40 mila abitanti". Corriere della Sera. p. 45. אורכב מ-המקור ב-19 בדצמבר 2015. נבדק ב-29 בפברואר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Rieti - ITALIA JUDAICA, באתר אוניברסיטת תל אביב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566727005171  GND: 4271744-9  LCCN: n81003093  MusicBrainz: b5710647-5c14-4f72-b2d8-9a49b7d7a508  NARA: 10045343  NKC: ge1143244  VIAF: 237365086   WorldCat (עם VIAF): 237365086 
מפה המציגה את הרחבה של האגם העתיק שהשתרע בעבר על עמק ריאטי ; נהרות ואגמים של ימינו מוצגים בכחול כהה יותר
שרידי הגשר הרומי (המאה השלישית לפני הספירה)
חומות ימי הביניים
מגדל פעמונים של קתדרלת סנטה מריה
פונטנה דיי דלפיני .
אכסדרה וגנים של פאלאצו וינצ'נטיני .
כנסיית סן רופו, בכיכר הנחשבת למרכז איטליה.
כנסיית סן אוגוסטינוס.
הר טרמינילו בקיץ.
קמרונות של פאלאצו וסקובילה, הידוע גם כארמון האפיפיור.
תותח בופורס 40 מ"מ

| --- | --- |

תותח בופורס L/60 בשימוש בריטי
 מידע כללי
 סוג:  משפחת כלי נשק 
 מדינה מייצרת:  שוודיה שוודיה
 יצרן:  Bofors, United Defense, BAE Systems AB 
 שנת ייצור:  1934 – הווה
 תקופת השימוש:  1934–הווה (כ־91 שנים) 
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם השנייה
 מידע טכני
 משקל:  1,981 ק"ג (L/60) 5,150 ק"ג (L/70)
 מערכות נשק
 קליבר:  40 מ"מ
 זווית צידוד:  360 מעלות
 זווית עלרוד:  5°- עד 90°+ (L/60) 20°- עד 80°+ (L/70)
 קצב אש:  120 פגזים לדקה (L/60) 1,021 פגזים לדקה (L/70)
 מהירות לוע:  820 מטר לשנייה
 טווח מקסימלי:  7,160 מטר (L/60)   12,500 מטר (L/70)
 
תותח הבופורס 40 מ"מ או כפי שהוא מוכר בקיצור תותח בופורס, הוא תותח אוטומטי רב-תכליתי אשר פותח במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי החברה השוודית בופורס (AB Bofors). התותח היה בשימוש מספר מדינות במהלך מלחמת העולם השנייה הן בקרב בעלות הברית והן בקרב מדינות הציר, מעבר לייעודו כתותח נ"מ נעשה בו שימוש נרחב לאורך השנים כתותח רכוב על ספינות, רק"מ ואף מטוסים.
תותחי הבופורס הופיעו בשני דגמים עיקריים; ה-L/60 (שאפיין בעיקר את שנות המלחמה) וה-L/70 (פיתוח מאוחר יותר), עם עשרות גרסאות ודגמים בכל אחד. תותחים אלו הגיעו גם לידי צה"ל, הן מספר תותחי L/60 בתקופת מלחמת העצמאות והן בשנות ה-60 עם מספר תותחי L/70 מלווי מערכת מכ"ם, מה שהוכר בצה"ל בשם מערכת "פָּרַש". ברחבי העולם תותחי הבופורס נמצאים עד היום בשימוש, בין היתר כחלק מהחימוש של מטוס הלוקהיד AC-130 ונגמ"ש הלחימה השוודי CV90. משום כך הבופורס נחשב לאחד התותחים בעלי השירות הארוך והנפוץ ביותר בעולם.
פיתוח

בשנת 1922 רכש הצי המלכותי השוודי מספר תותחי 2 ליטראות "Pom Pom" תוצרת ויקרס. בשנת 1928 נחתם חוזה עם חברת בופורס השוודית במטרה להחליף תותחים אלו בתותחים ימיים נגד מטוסים מעודכנים יותר. בעיצוב התותח החדש, בופורס עשו שימוש בתותח 57 מ"מ נגד צוללות שפותח בסוף המאה ה-19, הדגם הראשון היה גרסה בעלת קנה קטן יותר עם שדרוג למנגנות טעינה חצי אוטומטי. ב-1929 החלו ניסויים ראשונים בתותח החדש, אך מנגנון הטעינה נותר איטי מידי ונדרש שינוי כדי להעלות את קצב האש, באביב 1930 החלו ניסויים בגרסה חדשה של התותח אשר הכילה מנגנון טעינה חדש שהצליח לפתור את בעיית קצב האש, אב הטיפוס שהורכב בנובמבר 1931 היה בעל מנגנון טעינה מספק, אך תצורת ההזנה של הקליעים עדיין נותרה בעייתית (נדרשו מחסניות מותאמות כדי להזין קליעים בהתאם לקצב האש).
עבודות הפיתוח הסתיימו לבסוף באוקטובר 1933 והתותח נכנס לייצור תחת השם 40 מ"מ אקאן M/32, אך כאמור הוא הוכר יותר בשם בופורס 40 מ"מ L/60 (על שם היצרנית, קוטר התותח והקליבר של הקנה). התותח ירה קלעי חנ"מ (HE) במשקל 900 גרם, במהירות לוע של 900 מטר לשנייה, קצב אש ממוצע של 120 פגזים בדקה וטווח מקסימלי של 7,160 מטרים (אך טווח מעשי של בערך 3,800 מטרים).
למרות הצלחתו של התותח, חיל הים השוודי העדיף תותח קטן יותר ולבסוף עשה שימוש בתותח 25 מ"מ אקאן M/32 (גם תוצרת בופורס). ה-40 מ"מ שימש את חיל הים השוודי בעיקר על גבי צוללות, כנגד סירות קטנות (עם אפשרות לפעול כתותח נ"מ), גרסה זו הייתה בעלת קנה קצר יותר (42 קליברים) וכך הייתה בעלת מהירות לוע נמוכה יותר (700 מטרים לשנייה).
תותחי L/60 "המקוריים" נמכרו באוגוסט 1934 לחיל הים ההולנדי, שהיה לרוכש הראשון של התותח. באפריל 1935 הוצגה בבלגיה גרסה של התותח על עגלה נגררת לשימוש יבשתי, מספר חודשים לאחר מכן הגרסה היבשתית נרכשה על ידי בלגיה, פולין, נורווגיה ופינלנד. התותח גם נכנס לשימוש צבא היבשה השוודי תחת השם "40 מ"מ איווקאן m/36". מאחר שהמפעל בשוודיה לא עמד בביקוש, נפתחו מפעלים חדשים של החברה בפולין.
פיתוח > בשירות בריטניה

מספר תותחי בופורס 40 מ"מ הגיעו לבריטניה בשנת 1937 לבחינה והערכה ראשונית, כאשר בשירות בריטי הם קיבלו את השם QF‏ 40 מ"מ סימן I (‏QF מסמל Quick Firing 'ירי מהיר'). הבריטים קיבלו רישיון לייצר ולשנות את תותחי הבופורס בהתאם לצרכייהם, בין היתר הם המירו את יחידות המידה בתותח מהשיטה המטרית לשיטה האימפריאלית (הנהוגה בבריטניה) וביצעו שינויים לסתרשף. בנוסף נעשו שינויים לאופן ייצור התותחים כדי לאפשר ייצור המוני זול ומהיר יותר. מהנדסים בריטים פיתחו בנוסף מחשב לכיוון ומעקב אחרי המטרה, 'מנבא קריסון' בהתאם לנתוני מזג האוויר ומיקום המטרה בשמיים, חישב את מסלול ההתקדמות וידע להתאים את כוונת התותח לפי הנתונים.
גרסה זו נודעה בתור QF‏ 40 מ"מ סימן III והוכנסה לשימוש כוחות הצבא בתור תותח הנ"מ הקל העיקרי. בפועל השימוש במחשב כחלק ממערכת הבופורס היה תהליך מורכב בשטח ולמעשה צוותים רבים נאלצו להשתמש בכוונות הפשוטות שעל גבי התותחים, מה שהוביל לכך שהגרסה הבריטית של התותח הייתה מדויקת הרבה פחות. בסביבות שנת 1943 נמצא פתרון פשוט ושמיש לצוותים בשטח, בסיס אימונים לתותחי נ"מ בנורפוק המציא את "כוונת סטיפקי" אשר התבססה על מערך טרפזי שדרש כוון לעקוב ידנית אחרי המטרה והכוונת עצמה סימנה את מיקום המטרה העתידי ואיפשרה לצוות לירות אל מול המטוס לפי המסלול המתוכנן שלו.
השינויים האחרונים שנעשו לתותח במהלך מלחמת העולם השנייה הובילו לגרסה QF‏ 40 מ"מ סימן XII שכללה שינויים למערכת ההגבהה של התותח, באותה תקופה גם יוצרה גרסה לשימוש כוחות צנחנים שהייתה קלה הרבה יותר על כנה נגררת עם שני גלגלים בלבד.
לצד הצבא הבריטי, גם הצי המלכותי הבריטי עשה שימוש נרחב בתותחי הבופורס על כלי שיט מסוגים שונים. התותחים הוכנסו בשנת 1940 בעיקר בדגמים שעשו שימוש במערכת קירור עם מים, כך שהיה פחות צורך בהחלפת קנים בירי ממושך. החל מ-1942 הבריטים החלו לייצר תותחים אלו והם הוכנסו לאוניות הצי בשני דגמים עיקריים; QF 40 מ"מ סימן IV (מערכת שהרכיבה זוג קנים), ו-QF 40 מ"מ סימן V (מערכת בעלת תותח יחיד).
פיתוח > בשירות ארצות הברית

תותחי בופורס הגיעו לארצות הברית לבחינה והערכה בשנת 1940, כאשר התקבל רישיון לייצור מקומי מחברת בופורס ביוני 1941 (אם כי החל ייצור מקומי מעט לפני כן). הייצור המקומי של תותחי הבופורס היה באחריות חברת קרייזלר, שלא כמו עמיתיהם הבריטים לא הצליחו לפשט את תהליך הייצור ונזקקו לכ-2,000 הזמנות ייצור בחברות שונות מ-330 ערים ברחבי ארצות הברית, בנוסף ל-12 ממפעלי קרייזלר עצמה. עם זאת, במהלך שנות המלחמה קרייזלר הרכיבה כ-60,000 תותחי בופורס מדגמים שונים וכ-120,000 קנים, תוך שהיא ממלאת לחלוטין את צורכי הצבא תוך פחות משנתיים.
בדומה לבריטניה וצבאות נוספים, גם בצי ארצות הברית הועדפה גרסת התותח בקירור מים, כדי להימנע מתחלופת קנה גבוהה בתנאי קרב. למרות קשיי ההרכבה והייצור של התותחים, עם כניסתם לשירות הצי מערכות הבופורס הוכיחו את עצמן בקרבות כנגד כוחות הצי הקיסרי היפני. התותחים החדשים ירו פי 20 יותר משקל פגזים לדקה מתותחי הנ"מ הישנים יותר, באחת מהקרבות הראשונים השמידו תותחי בופורס של אחת מאוניות הצי 32 מטוסים בתוך 30 דקות. הצי היה כל כך מסופק מיכולות התותחים החדשים, שהם שלחו מברק תודה עם המספר הסידורי של התותח לחברת קרייזלר אחרי כל הפלה. בנוסף למטרות אוויריות, תותחי הבופורס היו מוצלחים במיוחד כנגד מטרות קרקעיות כמו עמדות הגנה, מתקני אויב ומערות. האדמירל א. ס. דוויס שפיקד על נושאת מטוסים של צי ארצות הברית במהלך המלחמה, כתב לחברת קרייזלר: "אין באפשרותי לומר לכם כמה סיפוק חשתי כשראיתי את התפקוד והשליטה של המערכת כולה."
דגמים ושימושים עיקריים > תותח בופורס 40 מ"מ L/60

תותח הבופורס המקורי אשר שימש את רוב צבאות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה וזכה למספר גרסאות ושדרוגים במדינות בהן שירת. ה-L/60 היה מתותחי הנ"מ הנפוצים ביותר בקרב צבאות בעלות הברית במהלך המלחמה, הוא הורכב על רוב האוניות ואף על כלי רכב ורק"מים שונים. מספר תותחים שנפלו שלל בקרב צבאות הציר אף שימשו אותם.
משאית מוריס C9/B (בריטניה): במהלך המלחמה נעשו מספר ניסיונות להרכיב תותחי בופורס על רכב או רק"מ כדי ללוות את הכוחות ולסייע להם. אחד הניסיונות המוצלחים היו הרכבה על בסיס משאית מוריס C9, משאית 4X4 בעלת עבירות גבוהה שהוכיחה מוצלחת במיוחד למערכת תותחי הובפורס. שש משאיות נ"מ C9 מרגימנט הנ"מ הקל ה-92, נחתו בחוף סורד כחלק מהפלישה לנורמנדי, וסייעו לכוחות הבריטים בפריצה מהחוף. בהמשך הם הפילו 17 מטוסים של הלופטוואפה במהלך ההגנה על הגשרים המובילים מהחופים ("גשר פגסוס" על תעלת קן ו"גשר הורסה" על נהר האורן).
רק"מ נ"מ M19 GMC (ארצות הברית): רק"מ נ"מ שהתבסס על תובת ה-M24 צ'אפי, שמנועו הועבר למרכז התובה ועליה הותקן צריח עם זוג תותחי בופורס L/60. החל מאוגוסט 1944 יוצרו 285 כלים כאלו בלבד מתוך הזמנה מקורית של 900. לאחר המלחמה ה-M19 הוחלף ברק"מ נ"מ חדשני יותר; ה-M42 'דאסטר' (ראו בהמשך).
לוקהיד AC-130 (ארצות הברית): מאז שנות ה-70 מצויד מטוס התקיפה AC-130 על שלל דגמיו בתותחי בופורס L/60. כיום ישנם תוכניות להחליף תותחים מיושנים אלו, אך תותחי בופורס רכובים על חלק נרחב מצי מטוסים אלו, בהם; ה-AC-130A, ‏E, ‏H, ‏U, רק בדגמים המתקדמים W ו-J תותח הבופורס מוחלף בתותח 30 מ"מ מתקדם יותר.
תותח נ"מ 4 ס"מ/56 פלאק 28 (גרמניה הנאצית): מספר תותחי בופורס 40 מ"מ שנפלו בידי צבא גרמניה הנאצית, קיבלו את הכינוי פלאק 28 (Flak 28).
תותח נ"מ 4 ס"מ/60 דגם 5 (יפן): כמו כן, מספר תותחים שנפלו בידי צבא יפן קיבלו את הכינוי דגם 5 (Type 5).
דגמים ושימושים עיקריים > תותח בופורס 40 מ"מ L/70

לקראת סוף מלחמת העולם השנייה והופעת מטוסי הסילון, תותח הבופורס המקורי נותר מיושן עם קצב ועוצמת אש נמוכים מידי להתמודד עם המטוסים החדשים. פיתוח ה-L/70 התחיל לקראת סוף המלחמה, כאשר התותח הראשון יוצר בשנת 1947 והתקבל בצבא השוודי ב-1948 בתור 40 מ"מ איבקן M/48. הוא הוכנס באופן רשמי לשירות הצבא השוודי בשנת 1951 ומיד לאחר מכן הוזמנו תותחי L/70 על ידי הולנד ובריטניה ובהמשך צבאות נוספים, עד אשר בשנת 1953 ה-L/70 קיבל את המעמד של תותח הנ"מ הקל הרשמי של כוחות נאט"ו. בעידן מטוסי הסילון, מקומו של תותח הנ"מ היה בעיקר כנגד מטוסים מנמיכי טוס ומטרות גדולות כמו מפציצים, בנוסף מערכות הנ"מ החדישות יותר (כמו ה-MIM-23 הוק) היו מורכבות יותר לשינוע ולכן שימשו כמערכות סטטיות, בעוד שתותחי נ"מ יכלו להתקדם עם הכוחות ולהגן עליהם כנגד התקפות נמוכות מהאוויר.
ה-L/70 היה ארוך יותר (קליבר 70), ירה פגזים מעט קלים יותר במהירות לוע גבוהה בהרבה של 1,030 מטרים לשנייה, וכן ירה במהירות רבה יותר של כ-240 פגזים לדקה (ארבעה פגזים בשנייה). שיפורים שבוצעו בתותח לאורך השנים אף הרחיבו את קצב האש שלו לכדי 300 ואף 350 פגזים בדקה.
רק"מ נ"מ M42 'דאסטר' (ארצות הברית): רק"מ נ"מ המבוסס על תובת M41 ווקר בולדוג, הוא פותח בשנת 1951 ושימש תותח נ"מ מתנייע של צבא ארצות הברית במהלך שנות ה-50. בתחילת שנות ה-60 הצבא החל להוציא אותו לטובת מערכות מתקדמות יותר (כגון ה-MIM-23 הוק), אך במהלך מלחמת וייטנאם הוא הוחזר לתוך גדודי תותחנים כדי להתמודד עם איום מטוסים מנמיכי טוס ואף נעשה בו שימוש מוצלח כנגד מטרות לא משוריינות.
רק"מ נ"מ M247 'סרג'נט יורק (ארצות הברית): רק"מ נ"מ המבוסס על תובת M48 פטון, הוא פותח בין 1977–1985, אך מעולם לא יוצר משום עלויות הפרויקט הגבוהות. הצריח הרכיב זוג תותחי בופורס L/70, בנוסף למכ"ם ומערכות בקרת אש.
חברת ברדה (Breda, בהמשך אוטו מלרה) האיטלקית יצרה ברישיון מחברת בופורס מספר תותחים
דגם 106 ו-107: 106 הוא גרסה דו קנית, 107 הוא גרסת קנה בודד. דגם 107 הוכנס לשימוש בדגמים המוקדמים של ספינות סער של חיל הים הישראלי.
DARDO: חברת ברדה פיתחה מערכת הגנה אווירית נגד מטוסים וטילי שיוט (CIWS), בעיקר לשימוש אוניות הצי האיטלקי, שעושה שימוש בזוג תותחי L/70 אוטומטיים. מלבד איטליה, מספר מדינות נוספות רכשו את המערכת, בהם; ארגנטינה, פרו, עיראק, קוריאה הדרומית ואקוודור.
רכב קרבי 90 (CV90) (שוודיה): ה-CV90 אשר פותח על ידי שוודיה בשנת 1993, מרכיב תותח בופורס L/70 אוטומטי ומוזן על ידי מחסנית. התותח מורכב הפוך בתוך הצריח (כדי לאפשר גישה נוחה לטעינת המחסניות) וכולל מערכת בקרת אש וייצוב חדשניות. מלבד שירותו בצבא שוודיה, מספר מדינות רכשו את ה-CV90, אך עם זאת גרסאות היצוא של הכלי (ה-CV9030 וה-CV9035) אינן כוללות את תותח הבופורס, אלא תותח Mk44 בושמאסטר II (אנ').
בשירות צה"ל

באפריל 1948, במהלך מלחמת העצמאות הגיעו מספר תותחי בופורס L/60 מיושנים לצה"ל ושימשו בעיקר להגנת חופים, ובהמשך לספינות חיל הים.
צה"ל רכש מספר תותחי בופורס 40 מ"מ מסוג L/70 בתחילת שנות ה-60, עסקת הרכישה התבצעה בחשאי בסיוע ארצות הברית מעודפי צבא גרמניה המערבית. התותחים הגיעו באפריל 1964 ונקלטו בחיל התותחנים, בהמשך הם הועברו לשירות חיל האוויר הישראלי במהלך 1969 (בדומה לשאר מערך ההגנה האווירית). עם זאת, בשנת 1973 עדיין היו גדודי תותחנים (לדוגמה גדוד קרן שהוקם בתקופה) שהמשיכו להפעיל תותחי נ"מ, בהם הבופורס.
תותחי הבופורס L-70 שירתו בעיקר בבסיסי חיל האוויר של צה"ל והיו מרכיב חשוב במערך ההגנה האווירית במהלך מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
הם כללו מערכת מכ"ם שהנחתה את כיוון הירי וחישבה את מסלול המטרות ומרחקם, המערכת כולה קיבלה בצה"ל את הכינוי "פָּרַש". במהלך מלחמת ששת הימים, ב-6 ביוני 1967, חדרו זוג מטוסי טופולב 16 עיראקים למרחב האווירי של ישראל. במהלך תקיפתם מעל בסיס רמת דוד, סוללת בופורס פתחה עליהם באש ופגעה לפחות באחד, הסוללה זוכתה בחצי הפלה כאשר החצי השני ניתן למטוס מיראז' שתקף את המטוס בטיל שפריר, המטוס נפל באזור מחנה עמוס ומההתרסקות נהרגו 14 חיילי צה"ל (ראו: תקיפת מטוס טופולב עיראקי בישראל).
בשירות צה"ל > בחיל הים

ספינות חיל הים הישראלי חומשו בתותחי 40 מ"מ. תותחי בופורס L/60 על הפריגטה אח"י מזנק (ק-32), הקורבטה אח"י נגה (ק-22) המשחתות וחלק מהטרפדות.
בספינות סער הותקנו תותחי 40 מ"מ L/70 מתוצרת ברדה איטליה. בשלב ההמתנה להתקנת מערכות הטילים חומשו שלוש הספינות הראשונות, שנקראו אז סער 1, בשלושה תותחים כל אחת. בספינות שהותקנו ספינות טילים נקראו סער 2 הוסר התותח האמצעי הושארו שני תותחים בחרטום ובירכתיים.
לצורך שיפור יכולת גילוי צוללות הוסר התותח האחורי ובמקומו הוצב סונר טובל.
כיום ניתן לראות תותחי 40 מ"מ מהדגמים השונים ברחבה של מוזיאון ההעפלה וחיל הים, כמו גם על הספינה אח"י מבטח המוצגת ברחבה הצפונית של המוזיאון היא מדגם סער 2 ובחרטומה ניתן לראות תותח יחיד.
לאחר שיצאו משירות נמכרו תותחי הנ"מ הישראלים לקולומביה.
תותח בופורס L/70 של צה"ל מוצג במוזיאון חיל האוויר בחצרים.
תותח 40 מ"מ L/70 תוצרת ברדה איטליה, ששימש את חיל הים הישראלי, בעיקר בספינות סער 1 וסער 2.
הספינה אח"י מזנק (סער 1) עם שלושה תותחי 40 מ"מ תוצרת ברדה איטליה.
הפריגטה אח"י מזנק (ק-32) עם שני תותחי 40 מ"מ תוצרת ברדה איטליה.
תותח 40 מ"מ בירי מחרטום ספינת סער 2.
אח"י מבטח במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה, 1996.
הערות שוליים

1 2  מתוך עמוד ייצור הבופורס על ידי קרייזלר באתר 'Allpar'.
↑  אתר NAVweaps
1 2  מתוך המאמר 20 בינואר 2021 (IST)Card8&Daf=2 "תותחי צה"ל" באתר ספריית בית התותחן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph564135 
תותח בופורס בריטי "QF 40 מ"מ סימן 1".
תותחי בופורס של הצבא הבריטי ביוון, נובמבר 1940. ניתן לראות שימוש בכוונות הפשוטות הצמודות לקנה התותח.
מערכת בופורס סימן 12 בעלת ארבעה תותחים מקוררי מים, על נושאת המטוסים הורנט של צי ארצות הברית, פברואר 1945
תותח בופורס L/60 רכוב על משאית נ"מ מוריס C9/B. ניתן לראות את כוונת הסטיפקי המכוונת ידנית.
רק"מ הנ"מ M19 GMC, המבוסס על ה-M24 צ'אפי.
הרק"מ השוודי CV90 אשר חימושו העיקרי כולל תותח בופורס L/70.
נווה מדבר

ערך זה עוסק בשטח במדבר שיש בו מקור מים וצמחיה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
נווה מדבר בלוב
נווה מדבר במדבר סהרה
נְווה מדבר (ברבים: נְאוֹת מדבר; בלועזית: אוֹאָזִיס) הוא שטח בלב המדבר, שיש בו מקור מים (כגון מעיין). נופו הירוק של נווה המדבר בולט מאוד בסביבתו הצחיחה, הוא משמש בית גידול לבעלי חיים ומוקד משיכה לאדם. בעבר שימשו נאות המדבר כתחנות מעבר לסוחרים ונוודים, והאנשים שמצאו אותם לרוב בנו בו חווה חקלאית וכפר קטן והתעשרו מהאנשים שעברו בנווה המדבר וביקשו אוכל ומים.
מקור המים

מקורות המים של נווה המדבר קשורים למפלס מי התהום. ברוב נאות המדבר עולים המים אל פני השטח בכוח עצמם, בצורת מעיינות. באחרים שואבים את המים מבארות.
טיפוח נאות מדבר

אמנם נאות מדבר תלויים בזמינותם של מי תהום אך זמינות זו אינה מספיקה להיווצרותה של צמחייה מרובה ועשירה. על מנת שנווה מדבר ישגשג לאורך זמן ויניב מזון ראוי, הוא דורש תכנון ותחזוק חלקאי על ידי בני אדם: רק שילוב נכון של צמחים מסוגים שונים יצליח להתמודד עם תנאי האקלים המדבריים הקשים ובהם בראש ובראשונה החום והיובש.
עצי התמר נחשבים להכרחיים עבור נאות מדבר שכן הם אלו אשר סופגים את השמש הישירה ובכך מגנים על שכבות הצמחייה שמתחתם. בנוסף, על שילוב הצמחים להקטין את זרימת הרוח, לכלוא את הלחות ולצמצם את קצב ההתאדות מן הקרקע. גם עבור מטרה זאת עצי התמר חשובים שכן גובהם הרב מאפשר לשתול תחתם עצים נוספים ובכך לייצר צפיפות צמחייה רבה יותר. הצמחים נדרשים גם לשמור על שיווי משקל מבחינת צריכת המינרלים מן הקרקע. לצורך שימור פוריות הקרקע אשר מקיימת מספר רב של צמחים על פני שטח מצומצם, בני האדם נדרשים גם לבצע דישון מתמיד של הקרקע, דבר אשר מחייב שילוב של חיות מבויתות בנווה המדבר.
נאות מדבר בישראל

גם בארץ ישראל יש נאות מדבר, למשל: עין גדי במדבר יהודה ועין עבדת בנגב. רוב נאות המדבר בארץ היו מיושבים כבר בתקופה קדומה ביותר. יש דעות כי על פי הכתובים, כמעט כל תחנות בני ישראל בעת נדודיהם במדבר היו נאות מדבר, אם כי מדברי הרמב"ם ב"מורה נבוכים" (חלק ג פרק נ) משתמע שאף לא חניה אחת שלהם הייתה בנווה מדבר.
נאות המדבר והציוויליזציה > תרומת נאות המדבר להתפתחות הציוויליזציה

אנתרופולוגים משערים, כי נאות המדבר אפשרו התפתחות של נתיבי סחר והגירה. דוגמה לנתיב כזה היא דרך המשי, המובילה מסין והודו ועד לטורקיה.
נאות המדבר והציוויליזציה > פופולריות

הודות לתחושה הטובה שיכולים להקנות מים לאדם, התפתחו נאות מדבר לסוגיהם. חלקם קטנים כג'קוזי, וחלקם בהיקף עצום של עיר שלמה. עיר כזאת היא לאס וגאס שבמדינת נבדה בארצות הברית, שהוקמה במדבר מוהאבי בשנת 1910 ושטחה כ-300 קמ"ר. את רוב המים הדרושים לעיר, על דשאיה ומזרקותיה, מביאים מאגם מיד שעל נהר הקולורדו, המרוחק 50 ק"מ מהעיר. מי התהום המועטים באזור העיר נשאבו, מפלסם ירד, והקרקע שקעה במידה מסוכנת.
ראו גם

נווה מדבר אנטארקטי
ביאורים

↑  צורת היחיד 'נאת מדבר' אינה תקנית.
הערות שוליים

↑  נְוֵה מִדְבָּר, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  Oasis | Desert Oasis, Arid Climate & Water Sources | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
↑  , "Biodiversity of Date Palm"
1 2  Fatma Zohra Hadagha, Bourhane Eddine Farhi, Abdallah Farhi, Alexandru Ionut Petrisor, Multifunctionality of the oasis ecosystem. Case study: Biskra Oasis, Algeria, Journal of Contemporary Urban Affairs 2, 2018-12-29, עמ' 31–39 doi: 10.25034/ijcua.2018.4716
1 2  רבקה לוטון, ‏פנטזיה רטובה במדבר, באתר "אלכסון", 5 בינואר 2016
| גאוגרפיה פיזית |
| --- | --- | --- |
| תחומים | גאוגרפיה סביבתית • גאומורפולוגיה • הידרולוגיה והידרוגרפיה • חקר קרחונים • מדעי האטמוספירה • מטאורולוגיה • קלימטולוגיה • פלאוקלימטולוגיה • אוקיינוגרפיה • אוקיינוגרפיה פיזיקלית • אוקיינוגרפיה כימית • אוקיינוגרפיה ביולוגית • אוקיינוגרפיה מטאורולוגית |  |
| מונחים יבשתיים | קרקע • טקטוניקת הלוחות • יבשת • מצר יבשה • ארכיפלג • אי • חצי אי • אטול • מדבר • נווה מדבר • חולות נודדים • חולית • ערבה • סוואנה |  |
| מונחים ימיים | אוקיינוס • ים • זרם ים • אגם • מעיין • נהר • נחל • דלתה • מפרץ • מפרצון • מצר ים • יובל |  |
ראו גם גאוגרפיה פיזית – מונחים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541128205171  BNE: XX545225  GND: 4042861-8  LCCN: sh85093584  NDL: 00568777  NKC: ph634629
קול (סלנג)

המילה "קוּל" (באנגלית: Cool - "קריר") היא ביטוי סלנג המשמש לתיאור דבר טוב, או לתיאור אדם הנמצא במצב רוח רגוע וקליל, וכן כאות הערכה לאדם מסוג זה.
בתרבות הפופולרית אימצו את המונח "קוּל" אמנים ואינטלקטואלים הנחשבים כמודל לחיקוי. אנשים "קוּליים" נערצים על ידי נערים ונערות בגיל ההתבגרות, ונחשבים כמקור השראה וכאינדיבידואליסטים היוצאים כנגד הממסד. לעיתים קרובות דמויות "קוּליות" משמשות למסעי פרסום.
מקור המונח כנראה באפריקה. במקום כה חם, נדיר שאדם שומר על מצב רוח "קריר". במשך מאות שנים השתמשו בביטויים דומים בתרבויות שונות. למשל, באיטליה בתקופת הרנסאנס רווח הביטוי "Sprezzatura" שמשמעותו "קליל" אך השימוש בו היה דומה ל"קוּל" של ימינו. ויליאם שייקספיר השתמש במילה "קוּל" בחלק ממחזותיו כדי לתאר קור-רוח ורוגע. בארצות הברית זכה הביטוי לפופולריות בשנת 1957 במחזמר סיפור הפרברים:
"תשתחרר, ילד! תתקרר, תצטנן, קח את זה בקלות. תפסיק להוציא את המיץ! אל תתנהג כמו ילד בבית-ספר, שחק אותה קוּל, ילד. קוּל אמיתי! פשוט קוּל." (מתוך המחזמר.)
בשנות השבעים המילה הוזכרה לעיתים קרובות על ידי הדמות של פונזי בסדרת הטלוויזיה "Happy Days".
המילה חדרה לשפות רבות ובהן העברית, ונמצאת בשימוש נפוץ הן אצל בני נוער והן אצל מבוגרים.
הערות שוליים

↑  What Does It Mean To Be Cool? | Issue 80 | Philosophy Now, philosophynow.org
↑  Robert Farris Thompson, An Aesthetic of the Cool, African Arts 7, 1973, עמ' 41–91 doi: 10.2307/3334749
↑  cool | Origin and meaning of cool by Online Etymology Dictionary, www.etymonline.com (באנגלית)
מיכאיל שולוחוב

| --- | --- |

 לידה:  11 במאי 1905 (יוליאני) קרוז'ילין, Don Host Oblast, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  21 בפברואר 1984 (בגיל 78) Vyoshenskaya, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  Vyoshenskaya 
 שפות היצירה:  רוסית 
 סוגה:  סיפור קצר, סיפור סקטץ' 
 זרם ספרותי:  ריאליזם סוציאליסטי 
 יצירות בולטות:  Fate of a Man, The New Land, הדון השקט, Tales of the Don, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  Maria Petrovna Gromoslavskaia 
 צאצאים:  Mikhail Mikhailovich Sholokhov, Svetlana Mikhailovna Sholokhova, Aleksandr Sholokhov 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין, דרגה 1 (1941)  כוכב ידידות העמים (1964)  עיטור לנין (23 במאי 1955)  מסדר קירילוס ומתודיוס (1973)  מסדר גאורגי דימיטרוב (1975)  גיבור העמל הסוציאליסטי (23 במאי 1980)  עיטור לנין (22 במאי 1965)  מדליית הפטיש והמגל (23 בפברואר 1967)  עיטור לנין (23 בפברואר 1967)  עיטור לנין (23 במאי 1980)  עיטור לנין (22 במאי 1975)  פרס לנין (1960)  מדליית הפטיש והמגל (23 במאי 1980)  מדליית אלכסנדר פדייב (1972)  עיטור מהפכת אוקטובר (2 ביולי 1971)  גיבור העמל הסוציאליסטי (23 בפברואר 1967)  עיטור לנין (31 בינואר 1939)  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה (23 בספטמבר 1945)  פרס נובל לספרות (1965)  מסדר סוחבאטאר  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליית ההגנה על מוסקבה  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מדליה על הגנת סטלינגרד  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליית ותיק העמל  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945 
 חתימה:   
 
מיכאיל אלכסנדרוביץ' שוֹלוֹחוֹב (רוסית: Михаи́л Алекса́ндрович Шо́лохов) ‏ (24 במאי1905 - 21 בפברואר 1984) היה סופר רוסי סובייטי, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1965.
חייו ויצירתו

שולוחוב נולד בכפר קרוז'ילין (Кружилин) שבטח שיפוטה של סטאניצה (עיירת קוזאקים) ויושנסקיה (Вёшенская), במחוז רוסטוב (Ростовская область) שברוסיה. אזור זה היה נחלתו של צבא הקוזקים של הדון. אביו, אלכסנדר מיכאילוביץ', שנמנה עם מעמד הביניים הנמוך, היה לסירוגין איכר, סוחר בקר וטוחן. אמו של שולוחוב נולדה למשפחת איכרים אוקראינית והייתה אלמנתו של קוזק. היא הייתה אנאלפביתית, אך למדה קרוא וכתוב כדי שתוכל להתכתב עם בנה. שולוחוב למד בבתי ספר אחדים עד 1918, כאשר התגייס לצד הבולשביקים במלחמת האזרחים ברוסיה. הוא היה בן 13 בסך הכל.
שולוחוב התחיל לכתוב בגיל 17. "סימן הלידה", סיפורו הראשון של שולוחוב, הופיע כשהיה בן 19. בשנת 1922 עבר למוסקבה כדי להיות לעיתונאי, אבל נאלץ להתפרנס בעבודת כפיים. הוא היה סוור, סתת ורואה חשבון משנת 1922 עד 1924, אבל השתתף באופן לא סדיר ב"סמינרים" לסופרים. יצירתו הראשונה שהופיעה בדפוס הייתה המאמר הסאטירי "מבחן" (1922).
בשנת 1924 חזר שולוחוב לוויושנסקאיה והתמסר באופן בלעדי לכתיבה. באותה שנה נשא לאישה את מריה פטרובנה גרומוסלבסקיה; נולדו להם שתי בנות ושני בנים.
ספרו הראשון, "סיפורים מן הדון", כרך סיפורים על הקוזקים של מחוז הולדתו במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת האזרחים של רוסיה, יצא לאור בשנת 1926. באותה שנה החל שולוחוב לכתוב את "הדון השקט", שנכתב במשך ארבע-עשרה שנים (1926 - 1940) וזיכה אותו בפרס סטלין. "הדון השקט" היה לספר הנקרא ביותר בסיפורת הסובייטית, הועלה על נס כדוגמה איתנה לריאליזם סוציאליסטי. הספר זיכה אותו בפרס נובל לספרות לשנת 1965.
"קרקע בתולה", שזיכה אותו בפרס לנין, נכתב במשך 28 שנים. הוא כולל שני חלקים: "זרעי המחר" (1932) ו"קציר הדון" (1960), ומשקף את החיים בשנות העבודה השיתופית באזור הדון. הסיפור הקצר "גורלו של אדם" (1957) והרומן הבלתי גמור שלו, "הם לחמו למען ארצם" עוסקים במלחמה הפטריוטית הגדולה (מלחמת העולם השנייה). שני הסיפורים האלה נהפכו לסרטים.
בשנות מלחמת העולם השנייה כתב שולוחוב על המלחמה וההרס בכתבי עת שונים.
כל כתביו הוצאו לאור בשמונה כרכים בין השנים 1956 ל-1960.
פעילויות מפלגתיות ומדיניות

שולוחוב הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בשנת 1932, ובשנת 1937 נבחר לסובייט העליון. בשנת 1959 נלווה אל ראש הממשלה הסובייטי ניקיטה חרושצ'וב במסע לאירופה ולארצות הברית. הוא היה לחבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית בשנת 1961, התמנה לאקדמיה למדעים של ברית המועצות בשנת 1939 והיה חבר בסובייט העליון. פעמיים ניתן לו אות "גיבור העבודה הסוציאליסטית" ובהמשך היה לסגן הנשיא של אגודת הסופרים הסובייטיים.
בשנת 1966 נאם בוועידה ב-23 של המפלגה הקומוניסטית וקרא להחמרה בעונשם של הסופרים הדיסידנטים אנדריי סיניאבסקי ויולי דניאל, אשר פרסמו מחוץ לברית המועצות מאמרי ביקורת על המשטר הסובייטי. על נאום זה ספג ביקורת במערב.