stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המבט

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD של הסרט בעברית
 מבוסס על:  Don't Look Now 
 בימוי:  ניקולס רוג
 הופק בידי:  פיטר קטז
 תסריט:  אלן סקוט כריס בריאנט
 עריכה:  גריים קליפורד 
 שחקנים ראשיים:  ג'ולי כריסטי דונלד סאת'רלנד
 מוזיקה:  פינו דונגיו 
 צילום:  ניקולס רוג, אנטוני ב' ריצ'מונד 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, איטליה 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 באוקטובר 1973
 משך הקרנה:  110 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט אימה, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  ונציה 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-70 של המאה ה-20 
 תקציב:  1,100,000‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
המבט (באנגלית: Don't Look Now) הוא מותחן בריטי-איטלקי הכולל מוטיבים על-טבעיים, המבוסס על סיפור קצר מאת דפנה דה מוריאה. הסרט בוים על ידי ניקולס רוג, ונכתב על ידי אלן סקוט וכריס בריאנט. הקרנת הבכורה העולמית של הסרט התרחשה ב-16 באוקטובר 1973 בתיאטראות וסט אנד. בישראל הקרנת הבכורה הייתה ב-1 ביוני 1974.
עלילה

זוג בריטי, לורה (ג'ולי כריסטי) וג'ון באקסטר (דונלד סאת'רלנד), המתקשה להתמודד עם מותה הטרגי של בתם הקטנה, תר אחר שינוי באווירה ומוצא את עצמו בוונציה, לשם מוזמן ג'ון במסגרת פרויקט שחזור כנסיות.
בוונציה הקודרת והאפלולית מתיידדת לורה עם שתי אחיות קשישות הטוענות כי הן "מתקשרות" עם בתם המתה, וכי גם לג'ון יכולת תקשור כזו, אותה הן מכנות "המבט". לורה נמשכת לשהות בחברתן כשהיא נאחזת בכל שביב תקווה לסוג של קשר עם בתה. ג'ון, לעומתה, חושד שהן צמד מאחזות עיניים, אך אינו מגלה ללורה כי הוא עצמו מדמה לראות את דמותה של בתו המתה חומקת ממנו בין סמטאות העיר. בצד הדברים, כביכול בעלילת משנה, מאוזכרים מעשי רצח המעידים על רוצח סדרתי הפועל בעיר ומצליח לחמוק מהמשטרה.
היגון הכבד ותחושות האשם של הזוג, חרדתם וכמיהתם לאפשרות של קשר על־טבעי, מטשטשים בהדרגה את הגבול שבין דמיון למציאות המסוכנת, והזוג נקלע לסחרחרת אירועים בלתי־נשלטת עד לשיאו הדרמטי והמפתיע של הסיפור בסוף הסרט.
הסרט

"המבט" מפורסם, בין השאר, בזכות העריכה הבלתי שגרתית של רוג (עורך: גריים קליפורד): סצנות קטועות עם מעברים אסוציאטיביים ביניהן, טשטוש בין מחשבה, דמיון והתרחשות אמיתית, קפיצות בזמן ומקום, מוטיבים חוזרים – הבלחי אור על מים, זכוכית נשברת, צבע אדום בוהק – ועמימות מתמשכת לכל אורכו: תחושת העל-טבעי קיימת בסרט במרומז בלבד, וגם בסופו רב הנסתר על הגלוי ושאלות רבות נותרות ללא מענה.
לסרט יצא שם גם בזכות סצנת האהבים האירוטית בין סאת'רלנד וכריסטי. גם סצנה זו ערוכה באופן לא שגרתי, כשמעשה האהבה שזור בתמונות משגרת ההתלבשות לקראת יציאה של הזוג לאחר מכן.
"המבט" מוגדר מותחן בעל מוטיבים על־טבעיים, אך בפועל מוקדו הוא רגשות "ארציים" וטבעיים של אהבה, אשמה וכאב על אובדן.
דו-פרצוף

| --- | --- |

דו-פרצוף, כפי שהופיע בחוברת Nightwing Vol. 2 #151 מפברואר 2009. אמנות מאת דאג מנק ושון מול.
 סוג:  נבל-על
 הוצאה לאור:  DC קומיקס
 הופעה ראשונה:  תור הזהב של הקומיקס: Detective Comics #66 (אוגוסט 1942) לאחר פלאשפוינט: Batman Vol.2 #1 (נובמבר 2011)
 יוצרים:  ביל פינגר בוב קיין
 גילום הדמות:  טומי לי ג'ונס (באטמן לנצח), ארון אקהרט (האביר האפל)
 מידע
 שם אמיתי:  הארווי דנט
 כינויים:  אפולו, פרצוף אחד
 סטטוס:  פעיל
 מקצוע:  גנגסטר, ראש ארגון פשע
 כוחות:  ללא כוחות-על
 חבר לשעבר בקבוצה:  ליגת אי-צדק
 אזרחות:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  גות'אם סיטי 
 דמויות קשורות
 משפחה:  כריסטופר דנט (אב) גילדה דנט (אשה לשעבר) דואלה דנט (בת) מוריי דנט (אח, מת)
 אויבים:  באטמן 
 
דו-פרצוף (באנגלית: Two-Face) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Detective Comics #66 מאוגוסט 1942 ונוצרה על ידי הכותב ביל פינגר והמאייר בוב קיין.
דו-פרצוף הוא האלטר אגו של הארווי דנט, תובע מחוזי לשעבר של העיר גות'אם סיטי ובן בריתו של ברוס וויין, אשר נטרפה עליו דעתו לאחר שחצי מפניו הושחתו ללא הכר. במהרה הוא הופך לבוס העולם התחתון, ומפתח אובססיה לגבי דואליות - מחליט להשליט צדק או עונש באמצעות הטלת מטבע. עם השנים, הכותבים השונים הוסיפו לאופי הדמות רובד נוסף של סכיזופרניה, הפרעה דו-קוטבית, הפרעת זהות דיסוציאטיבית והיסטוריה של התעללות פיזית.
דמותו של דו-פרצוף נכתבה בהשראת דמותו של ד"ר ג'קיל, מתוך ספרו המפורסם של רוברט לואיס סטיבנסון, "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד", ובמיוחד בעקבות סרט האימה בעל אותו השם בכיכובו של פרדריק מארץ', שיצא בשנת 1931. מקור השראה נוסף היה "העטלף השחור", דמות שהופיעה במגזיני ספרות זולה בשנות ה-30, אשר על פניו הותזה חומצה.
דמותו של דו-פרצוף עובדה למגוון מדיות נוספות. ריצ'רד מול דיבב את הדמות בסדרת האנימציה "באטמן: איש העטלף", ג'יימס רימר דיבב את דמותו ב"באטמן: האמיצים והנועזים", כריסטופר מקדונלד דיבב את דמותו ב"הישמרו מהבאטמן" ואנדי דאלי דיבב את הדמות ב"הארלי קווין". בילי די. ויליאמס גילם את הארווי דנט בסרט הלייב אקשן "באטמן", טומי לי ג'ונס גילם את הדמות בסרט "באטמן לנצח" ואהרון אקהרט גילם את הדמות בסרט "האביר האפל". בסרט "ג'וקר: טירוף בשניים" דנט מגולם על ידי הארי לוטי.  הדמות מדורגת במקום 12 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.
היסטוריה פרסומית

במהלך שנות ה-40, הדמות הופיעה שלוש פעמים בלבד, ואילו חמש פעמים בשנות ה-50 של המאה ה-20. דמותו נזנחה לבסוף לטובת נבלים אחרים, היות שהיה מעוות למדי ולא התאים לילדים. הדמות שבה והופיעה רק בסוף שנות ה-60 בחוברת World's Finest Comics #173, כאשר באטמן עצמו הכריז כי דו-פרצוף הוא בין היחידים מהם פחד. בשנת 1971 החזיר הכותב דניס אוניל את דו-פרצוף, ולראשונה הוא הפך לאחד מאויביו המושבעים של באטמן.
לאחר שסיפור מקורו של באטמן נכתב מחדש על ידי פרנק מילר בשנת 1986 ברומן הגרפי באטמן: שנה ראשונה, נכתבה ההיסטוריה של דו-פרצוף בהתאם בידי הכותב אנדרו הלפר, ופורסמה בחוברת השנתית Batman Annual #14, בכך מציגה את דמותו של דו-פרצוף כטראגית אשר נלחמה בהפרעה דו-קוטבית וסבלה מפרנויה, ואשר במשך תקופת ילדותו סבל מאב מתעלל ואלכוהוליסט. עוד נכתב, כי בתקופה שקדמה לתאונתו, הארווי דנט היה גיבור ובן בריתם של באטמן והמפקח גורדון. עצם העובדה הפכה את מעורבותם ומערכת יחסיהם לסבוכה עוד יותר.
אזכור במדיות אחרות

או שאתה מת כגיבור, או שאתה חי מספיק זמן בשביל לראות את עצמך הופך לנבל.
במקור דו-פרצוף היה אמור להופיע בסדרת הטלוויזיה משנות ה-60 הקאמפית ביחד עם שאר הנבלים, אבל מכיוון שהתוכנית נועדה לצעירים וחששו שהוא היה מפחיד ואכזרי מדי לצופים צעירים אז ההפקה החליטה להתעלם מהדמות של הארווי דנט/דו-פרצוף.
בסרט "באטמן" משנת 1989, דמותו של הארווי דנט הופיעה, אך לפני שהפך לפושע, לפני שהתעוות, ולפני שבכלל נודע בכינוי "דו-פרצוף". גילם אותו השחקן האפרו-אמריקאי בילי די ויליאמס.
בסרט "באטמן לנצח" משנת 1995, הארווי דנט שימש כנבל משנה בסרט יחד עם איש החידות, הפעם כבר כאדם מעוות ופושע מסוכן. גילם את דמותו השחקן טומי לי ג'ונס. מקור אישיותו הנפשעת של הדמות הוא בדיוק כפי שתואר בסיפורי התור הזהב: כסובל מהפרעת זהות דיסוציאטיבית וכמתייחס לעצמו ברבים. בגרסה זו, דו-פרצוף הוא זה שאחראי למות משפחתו של דיק גרייסון (רובין) ולא ראש המאפיה טוני זוקו, כפי שהופיע בקומיקס. אולם בסופו של דבר, דמותו הצטיירה כקומיקאית וקאמפית מדי, כמעט דומה לג'וקר ואפילו בלי שום רקע, המעריצים לא היו מרוצים מדמותו.
דו-פרצוף שימש כאחד מהנבליים הראשיים בבאטמן: איש העטלף משנות ה-90 של המאה ה-20. דמותו של הארווי דנט הייתה מאוד מורכבת ובעלת עבר טראומטי שמציג את פיצול האישיות שלו והצד המפלצתי שבתוכו. הוא דובב על ידי ריצ'רד מול. דמותו (ביחד עם הדחליל) הוכיחה סדרה שלעיתים לא הותאמה לילדים קטנים, כפי שהייתה אמורה להיות ויכולה ללכת לכיוון פסיכולוגי, טראומטי ואפל. באחד מפרקי הסדרה "ההרפתקאות החדשות של באטמן" מפתח זהות נוספת בשם "השופט" שבה הוא ניסה להרוג בין היתר את עצמו כדו-פרצוף.
ריצ'רד מול שב לדבב את דו-פרצוף גם בסדרת הטלוויזיה המצוירת "ליגת הצדק", שמתרחשת באותו עולם של סדרת האנימציה של באטמן, ואשר באטמן משמש בה כאחת מהדמויות הראשיות.
ארון אקהרט מגלם את דמותו של הארווי דנט בסרט ההמשך ל"באטמן מתחיל", "האביר האפל". בגרסה זו, הנאמנה לקומיקס, דנט הוא התובע המחוזי, הגיבור האהוב של גות'אם ולוחם חסר פשרות למען הצדק. הוא כורת ברית משותפת עם באטמן ופקד גורדון למיגור הפשע, אך מתדרדר לפשע באשמתם של הג'וקר ושל ראש המאפיה סלבטורה מארוני לאחר שחצי מפרצופו נשרף מנפט ולא מחומצה כמו בקומיקס. כמו כן, הצד המושחת של המטבע שלו נוצר מפיצוץ ולא על ידי חריטה, כשהוא נתן אותו לרייצ'ל והיא נהרגה בפיצוץ והמטבע הוא מה שנשאר ממנה.
בשנת 2018 דמותו הופיעה גם בסרט "יחידת המתאבדים - חיים בסכנה".
בסרט "באטמן: סופה של גות'הם" אשר מתרחשת בשנות ה-20 של המאה ה-20 דנט מוצג בתור מתמודד לראשות עיריית גות'הם וחברם הקרוב של ברוס ויין ואוליבר קווין, על פי הסרט הוא הפך לחצי שד על ידי פויזן אייבי.
בסרט "ג'וקר: טירוף בשניים" דנט מגולם על ידי הארי לוטי. בסרט דנט שימש כתובע המחוזי במשפט נגד הג'וקר. ברגע של הכרעת הדין על ג'וקר, מכונית תופת פוצצה את בית המשפט והפכה את דנט לחצי מצולק בפניו.
ראו גם

מיסטר נגטיב - דמות בדיונית דומה של חברת מארוול קומיקס המתחרה
הערות שוליים

↑  Top 100 Comic Book Villains of All Time: #12 - Two-Face
↑  Two-Face Harvey Dent, in ComicbookDB
↑  Justice League of America vol. 2 #13
דו-פרצוף, כפי שהוא נראה על עטיפת חוברת Batman Annual #14 מ-1990, אמנות מאת ניל אדמס.
ארון אקהרט כדו-פרצוף, מתוך האביר האפל.
האחים לומייר

| --- | --- |
אוגוסט לומייר (משמאל) ולואי לומייר (מימין)
אוגוסט לומייר (משמאל) ולואי לומייר (מימין)
 מקום מגורים:  צרפת
 עיסוק:  קולנוע
 תרומות עיקריות
 הטכנולוגיה הבסיסית (מצלמה, סרט צילום, מקרן) המשמשת בצילום הקולנועי
האחים לוּמְיֵיר (בצרפתית: Lumière), לואי ז'אן (5 באוקטובר 1864 – 6 ביוני 1948) ואוגוסט מארי לואי ניקולא (19 באוקטובר 1862 – 10 באפריל 1954) היו מאבות הראינוע ומממציאי המצלמה, סרט הצילום והמקרן המשמשים בצילום קולנוע. נמנו עם הבמאים הראשונים של סרטי ראינוע.
לקריאה נוספת

יהודה הראל, הקולנוע: מראשיתו ועד היום, תל אביב: יבנה, 1956.
האחים לומייר בארץ ישראל, 1896 | חלק א' | חלק ב' | באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים
הערות שוליים

↑  ארץ ישראל: יפו, ירושלים ובית לחם, סרט משנת 1896
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb157319817 (data)  ISNI: 0000 0001 0721 7868  PIC: 325466  RKD: 305367  ULAN: 500033333  VIAF: 130091357   WorldCat (עם VIAF): 130091357
מצב חירום (ישראל)

מצב חירום על פי סעיף 9 לפקודת סדרי השלטון והמשפט (ומאוחר יותר חוק יסוד: הממשלה) מתקיים בישראל ללא הפסקה מיום הכרזתו, 19 במאי 1948 ועד היום. מצב חירום נותן בידי הכנסת או הממשלה את הסמכות לאפשר לממשלה להפעיל הסדרים ייחודיים – תקנות לשעת חירום, לעיתים תוך פגיעה מידתית בחירויות יסוד. החוק אינו מגדיר תרחישים, כגון אסון פתע רב-נפגעים, שבהינתן התממשותם תתאפשר לכנסת או לממשלה התקנת תקנות לשעת חירום.
היסטוריה חקיקתית

ראשיתו של כלי זה בימי המנדט הבריטי – תקנות ההגנה (שעת חירום) 1945.
סעיף 9 לפקודת סדרי השלטון והמשפט, שאושרה במועצת המדינה הזמנית ב-19 במאי 1948, ארבעה ימים לאחר הקמת המדינה, העניק למועצת המדינה הזמנית סמכות להכריז כי "קיים במדינה מצב של חירום". ולהתקין תקנות לשעת חירום, שכוחן יפה "לשנות כל חוק, להפקיע זמנית את תקפו או לקבוע בו תנאים, וכן להטיל או להגדיל מיסים או תשלומי חובה אחרים".
עם כניסתה לתוקף של הגרסה השנייה של חוק יסוד: הממשלה ב-1996, הוחלף סעיף 9 לפקודת סדרי השלטון והמשפט בסעיפים 49–50 של חוק יסוד: הממשלה. סעיף 49 העביר לכנסת את הסמכות להכריז על מצב חירום, אך הותיר בידי הממשלה את הסמכות לעשות זאת כאשר יש צורך לעשות זאת קודם לכינוס הכנסת. בסעיף 50 הוגבל מעט כוחן של תקנות שעת חירום, ונקבע כי "אין בכוחן של תקנות שעת חירום למנוע פניה לערכאות, לקבוע ענישה למפרע, או להתיר פגיעה בכבוד האדם". הוראות אלה נכנסו לתוקף לאחר הבחירות לכנסת הארבע עשרה.
בגרסה שלישית של חוק יסוד: הממשלה, שנחקקה ב-2001, ושתוקפה מיום תחילת כהונתה של הממשלה שהוקמה לאחר הבחירות לכנסת השש עשרה, עוסקים בנושא זה סעיפים 38 ו-39.
אופן הכרזתו של מצב חירום

ככלל, הסמכות להכריז על מצב חירום נתונה לכנסת. הכנסת עצמה, או הממשלה, רשאיות להציע להכריז על מצב חירום לתקופה שלא תעלה על שנה. בפועל, כל ההצעות הובאו מטעם הממשלה. לפי תקנון הכנסת, שעה שמגיעה הצעה כזו לכנסת, מתכנסת ועדה מיוחדת המשותפת לוועדת החוץ והביטחון ולוועדת חוקה, חוק ומשפט על מנת לדון בהצעה, ולהגיש את המלצתה לכנסת. מאוחר יותר, נדונה המלצת הוועדה המשותפת במליאת הכנסת. החלטת הכנסת מתפרסמת ברשומות.
במקרים דחופים, כאשר לא ניתן לכנס את הכנסת, רשאית הממשלה להכריז על מצב חירום, אך לתקופה שלא תעלה על שבעה ימים. אם לא ניתן היה לכנס את הכנסת גם במהלך תקופה זו, רשאית הממשלה להאריך את מצב החירום בשבעה ימים נוספים. עד כה לא עשתה הממשלה שימוש בסמכותה זו, משום שממילא הכריזה הכנסת על מצב חירום לתקופות ארוכות יותר.
בסמכותה של הכנסת לבטל את מצב החירום בכל עת, בין אם הוכרז על ידה ובין אם הוכרז על ידי הממשלה.
ראו גם

מצב מיוחד בעורף
העורף במלחמת לבנון השנייה
הערות שוליים

↑  דוגמה להכרזה: הכרזה על מצב חירום לפי חוק–יסוד: הממשלה, י"פ 7160 מ-6 בדצמבר 2015
1 2  דבריו של יו"ר הוועדה המשותפת, צחי הנגבי, פרוטוקול מליאת הכנסת מיום 30.6.2009 ‏(הקישור אינו פעיל, 8.4.2020)
↑  למשל, חוק עבודת הנוער וחוק החניכות מחליפים חוקים דומים בהוראות לשעת חירום.
↑  המלצת הוועדה המשותפת של ועדת החוץ והביטחון וועדת החוקה, חוק ומשפט להיענות לבקשת הממשלה לחזור ולהכריז על מצב חירום, מתוך אתר הכנסת., ‏10 ביולי 2001.
↑  החלטה מיום 8.9.2008(הקישור אינו פעיל, 8.4.2020)
↑  בג"ץ 3091/99 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' הכנסת ואח', באתר בתי המשפט (הקישור אינו פעיל, 8.4.2020)
↑   יהונתן ליס, הגנה מיתושים והפעלת רכבלים: הסיבות שהביאו להארכת מצב החירום בישראל בשנה נוספת, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2017
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
מגנטו (קומיקס)
סקירה

בהופעתו הראשונה בקומיקס הייתה דמותו של מגנטו שטחית לחלוטין, נבל המנסה להשתלט על העולם על ידי אלימות לקידום עצמו. עם הזמן והתפתחות העלילה עוצבה דמותו של מגנטו והפכה מורכבת יותר ויותר. סיפור הרקע הנרחב שנכתב עבורה היה לסדרות קומיקס בפני עצמן וגלגוליו השונים המשיכו להופיע בסדרות רבות שפוצלו מקו העלילה הראשי של "אקס-מן". קווי עלילה נוספים נוצרו בסדרות מקבילות שתיארו מציאות "אלטרנטיבית", המתרחשת ביקום מקביל. באחת מאותן סדרות, בשם "עידן אפוקליפס", מגנטו הופיע בהיפוך הגמור של דמותו הרגילה - כמוטאנט שוחר שלום הדוגל בדו קיום של בני האדם והמוטאנטים.
במהלך עלילות הקומיקס השונות מגנטו ניסה פעמים רבות להשתלט על העולם או להכריח את מנהיגיו להיכנע למול כוחו העצום. פעם אחר פעם הובס על ידי האקס-מן או גיבורים אחרים מיקום הקומיקס של חברת מארוול, אשר נוהגת לשלב דמויות משלל חוברות הקומיקס שהוציאה בעלילות שונות. כך, לדוגמה, מגנטו נאבק לא אחת גם עם ארבעת המופלאים והענק הירוק. עם הזמן מגנטו הפך לאחד מהנבלים הגדולים ביותר בעולם הקומיקס של מארוול, מעין אויב מושבע של כל האנושות שלא מוותר על מסע הצלב שהכריז כנגדה. לרוב שכן מגנטו בבסיס שבנה על אסטרואיד שהקיף את כדור הארץ, לו קרא "אסטרואיד M". מבסיסו החללי תכנן מגנטו את תוכניותיו להגשמת חזונו ואסף סביבו צוות מוטאנטים שיהווה משקל נגד ל"אקס-מן" של פרופסור אקסבייר - "אחוות המוטאנטים". במהלך עלילות השונות קבוצה זו התפרקה, הורכבה מחדש עם חברים אחרים, הוחלפה בקבוצות אחרות וכן הלאה.
ביוגרפיה בדיונית > ילדות - השואה, גילוי הכוחות ועיצוב החזון

מגנטו נולד כמקס אייזנהארדט למשפחה יהודית באירופה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. אביו, יעקב אייזנהארדט, היה יוצא מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1939, מקס הצעיר ומשפחתו שרדו אפליה ומצוקה כלכלית במהלך עלייתם של הנאצים לשלטון, ליל הבדולח ואישורם של חוקי נירנברג. הם ברחו לפולין אך נלכדו בעקבות פלישתם של הגרמנים לפולין ונשלחו לגטו ורשה. המשפחה ברחה מהגטו, אך נבגדה ונלכדה בשנית. אמו, אביו ואחותו הוצאו להורג על ידי חיילי האס אס אך מקס שרד, ככל הנראה בעקבות התפתחות כוחותיו המוטאנטים לראשונה. הוא נשלח למחנה ההשמדה אושוויץ, שם הוא אולץ לעבוד בכפייה כזונדרקומנדו.
לקראת סופה של מלחמת העולם השנייה הצליח מגנטו להימלט מאושוויץ יחד עם אישה צוענית בשם מגדה. הזוג התאהב, התחתן והתיישב בויניצה אשר באזור הרי הקרפטים, ומקס אימץ את השם "מגנוס". למגדה ולמגנוס נולדה בת בשם אניה והם חיו בשלווה עד אשר המון זועם שרף את ביתם כשאניה בפנים לאחר שכוחותיו של מגנוס התגלמו לראשונה. ההמון מנע ממנו להציל את בתו הקטנה, ומותה גרם לו לאבד את עשתונותיו. הוא השמיד את אלו אשר הפריעו לו במלאכת הצלת הנפשות הקרובות לו. בהתקף הזעם כילה מגנטו באכזריות את כל העומד בדרכו. מגדה חזתה באימה וברחה ממנו פן יהרוג גם אותה. מאוחר יותר היא הביאה לעולם את צמד התאומים המוטאנטים קוויקסילבר ומכשפת השני. לאחר שהבין את מעשיו בילה מגנטו זמן מה באלמוניות בניסיון לחפש את אשתו ולברוח מהק.ג.ב., אשר סוכניו שמעו על כוחותיו ורצו לרתום אותם למניעיהם. בעת זו אימץ את השם אריק מגנוס לנשר, שיהפוך עם הזמן לשמו ה"אמיתי" היחיד, לאחר שזהותו המקורית כבר תשכח.
לבסוף מגנטו ויתר על תקוותו למצוא את אשתו האובדת והחליט לפתוח בחיים חדשים. הוא היגר למדינת ישראל והחל לעבוד בבית חולים פסיכיאטרי בפאתי חיפה, שם עסק בשיקום ניצולי שואה. במהלך תקופה זו הוא הכיר לראשונה והתיידד עם המוטאנט רב-העוצמה צ'ארלס אקסבייר, שהתנדב במקום. השניים, אף שלא גילו אחד לרעהו את מורשתם המוטאנטית וכוחותיהם העל-טבעיים, נהפכו לחברים טובים. במהלך הזמן הם ניהלו דיונים רבים וארוכים על האפשרות כי יום אחד האנושות תאלץ להתמודד עם גזע חדש של אנשים בעלי כוחות-על. השניים חשפו את כוחותיהם זה לזה כאשר עמדו בפני חוליית חיילים נאצים נמלטים אשר חיפשו אוצר זהב חבוי באזור חיפה. על אף שגילו את קרבתם זה לזה, התפצלו דרכיהם שכן השניים הבינו שחזונותיהם שונים מדי זה מזה; חזונו של אקסבייר דגל בדו-קיום עם בני האדם הרגילים בעוד שמגנטו סבר שמדובר במלחמה בין-גזעית בה רק החזק ינצח ואם לא ילחמו - יושמדו.
ביוגרפיה בדיונית > נבל - מטבעו או מעברו?

הזוועות להן היה עד מגנטו בשואה, מותה של בתו, ובריחתה של אשתו מפחד כוחותיו העצומים השפיעו רבות על אופיו כאדם בוגר. במשך כל חייו הבוגרים הוא נרדף על ידי המחשבה שלו היה מודע לכוחותיו בנעוריו היה מסוגל למנוע את רציחתם של משפחתו, ועמו ואכן ראיית עולמו על טיב הקשר בין ה"גזעים", המוטאנטים ובני האדם הרגילים, התעצבה בעקבות השואה. מגנטו השליך את אשר חזה במאורעות השואה למאבק הכוחות שהלך והתגבש בעולם בין אותם גזעים והאמין כי בני האדם ישתתפו בתאוות ההשמדה של הנאצים ויפנו אותה כלפי המוטאנטים. נחוש בדעתו למנוע זאת גיבש מגנטו את דרך פעולתו - מתקפת מנע שתביא להשתלטות המוטאנטים על העולם.
מגנטו הוצג לראשונה כנבל בחוברת הראשונה של "אקס-מן". בעלילת חוברת זו הוביל מגנטו קבוצה של מוטאנטים נוספים במתקפת טרור על בסיס צבאי אמריקני במטרה להשתלט על הטילים הגרעינים שבתחומו. עם זאת, דמותו של מגנטו הוצגה בחוברת זו כשטחית, נבל ותו לא שמטרתו היא פשוט להשתלט על העולם. עיקר החוברת עסק בכלל בהיכרות ראשונית של הקורא עם חבורת האקס-מן המקורית והבנת כוחותיהם של הגיבורים. לאחר היכרות זו נשלחו גיבורי האקס-מן להילחם במגנטו ובפקודיו, עמם התעמתו בקרב והניסו. עם התפתחות סדרת הקומיקס נגלה לקורא סיפור הרקע העשיר המתואר לעיל על מגנטו והמניעים לפעולותיו. הוא יוצר את "אסטרואיד M", בסיס מבצעים שחג במסלולו של כדור הארץ, ומתכוון להפוך אותו למקום מפלט לגזע המוטאנטים. בהמשך, הוא אוסף קבוצה של מוטאנטים ומקים את "אחוות המוטאנטים" לצורך קידום מטרותיו. בין חברי הקבוצה נמנו באותה עת ילדיו מכשפת השני וקוויקסילבר, אם כי הוא לא היה מודע לכך. באותה תקופה הוא יצר את המוטאנטים של הארץ הפראית, ארץ בדיונית נסתרת באזור הארקטי שקיימים בה חיים פרהיסטוריים.
אותם מניעים הפכו את דמותו של מגנטו לדמות מורכבת מאשר דמות נבל רגילה והמשיכה להיות אחד מהכלים העיקריים של יוצרי הקומיקס להעביר את מסריהם. אחד משיאי תוכניותיו של מגנטו לטובת עליונות "הגזע המוטאנטי" הייתה יצירת מוטאנט בשם "אלפא" בעזרת טכנולוגיה חוצנית מתקדמת ועתיקה אותה מצא בסמוך לגלעין כדור הארץ. מגנטו הביא את אלפא לחיים בבסיסו החללי והניעו לסייע לו בתוכניותיו. אלפא התמים, שהיה בעל כוחות על-טבעיים אדירים, כגון יכולת לשנות את הרכבם של חומרים, טלקינזיס, טלפורטציה ועוד, עשה כרצונו והחזיק את מועצת הביטחון של האו"ם כבת ערובה עד אשר יכנעו מנהיגי העולם. גיבורי-העל השונים שניסו להביס את אלפא ומגנטו נכשלו בזה אחר זה. לבסוף פרופסור אקסבייר וגיבור-העל דוקטור סטריינג' הצליחו לשכנע את אלפא כי מעשיו עבור מגנטו אינם מוסריים. בזעמו השתמש אלפא בכוחותיו, הפך את מגנטו לתינוק והשיב את שאר הדברים לקדמותם.
כתינוק היה מגנטו חסר ישע ונשלח לידידתו של פרופסור אקסבייר, מוירה מק'טאגרט, אשר בעזרת הנדסה גנטית ניסתה לבטל את "רשעותו" של מגנטו. הניסיון נראה ככושל כאשר מגנטו הוחזר לגיל צעיר יותר, שכן מגנטו פעל בחרון אף גדול אף יותר לקידום תוכניותיו ואיים על ממשלות העולם בסדרה של רעידות אדמה, הציף עיר בזרם לבה והטביע צוללת על אנשי צוותה. כאשר נשלחו חברי האקס-מן לעצור אותו, מגנטו נלחם בפראות רבה. לבסוף עצר עצמו משהבין כי בעוז לחימתו הוא כמעט והרג את חברת האקס-מן הצעירה (היהודייה) קיטי פרייד. מזועזע ממעשיו נראה שניסיונה של מק'טאגרט צלח ומגנטו החליט לסגת למחבואו ולשקול מחדש את דרך פעולתו.
ביוגרפיה בדיונית > הניסיונות לכפרה

בעודו מתבודד בבסיסו זה הושמד בהיסח הדעת על ידי החוצן וורלוק. אמנם הרס "אסטרואיד M" היה פרט קטן ולא חשוב במיוחד בעלילותיו של וורלוק, אך הייתה זו נקודת תפנית עבור מגנטו, אשר נאלץ לנחות נחיתת אונס על כדור הארץ, שם הוצל על ידי ימאית שלקחה אותו לביתה לאחר מכן וגילתה את צידו הרחום יותר. לאחר שהתרכך בעקבות רומן קצר זה החליט מגנטו להסגיר עצמו לידי האו"ם ולעמוד למשפט בעוון פשעיו.
עלילת המשפט תוארה בחוברת ה-200 החגיגית של עלילות האקס מן וסימנה עבור רבים את סופה של תקופה - מגנטו לא היה עוד נבל אלא כפר בדרכיו ונראה כי יצא מהתמונה. אך כותבי מארוול החליטו על שינוי גדול יותר ובעוד מגנטו עומד למשפט על פשעיו הרבים ודמויות רבות מעלילות החוברות הקודמות של אקס-מן משמשות כעדים, מטען חבלה שהטמין בנו של הקצין הנאצי אותו הביסו אקסבייר ומגנטו בחיפה כדי לנקום בהם התפוצץ. לאחר שהעשן התפזר גילו קוראי הקומיקס כי אקסבייר נפגע אנושות אך מגנטו נותר בחיים. אקסבייר ביקש ממגנטו לקחת תחת חסותו את חבורת האקס-מן אותה הקים אקסבייר בזמן שימסר לטיפולם של חברים חוצנים מגזע השי'אר. מגנטו הסכים לבקשתו של עמיתו ובכך נתרחש היפוך תפקידים מוחלט - מנבל והאויב הראשי של גיבורי הקומיקס הפך מגנטו למנהיגם ולגיבור בפני עצמו.
עוד לפני המשפט גילה מגנטו שחברי "אחוות המוטאנטים" לשעבר, מכשפת השני וקוויקסילבר, הם צאצאיו, אך כאשר ניסה להתקרב אליהם זכה ליחס קר כיוון שאלו הרגישו שניצלם והסיתם לרוע. השניים נימקו את התרחקותם ממנו בכך שהם אינם מסוגלים לסלוח לו על מעשיו בעבר, ושקרבת הדם ביניהם לא תשנה את זה. בראותם את ניסיון אביהם לתקן את מעשיו בעקבות המשפט חזרו בהם השניים וניסו לקבל את מגנטו כאב.
מגנטו לקח על עצמו הנהגה על קבוצת "המוטאנטים החדשים" ושימש כבן ברית לקבוצת האקס-מן. אולם, למרות כוונותיו הטובות כהונתו של מגנטו נחלה כישלון. מגנטו אומנם ניסה לחזור בתשובה ולכפר על מעשיו אך דרך השקפתו לא השתנתה לגמרי והוא עדיין נקט לעיתים באמצעים אלימים ללא הצדקה. כך היה כאשר נקרא לעזור לחברת המוטאנטים בארץ הפראית. בעקבות הטבח האכזרי שבוצע בקבוצת "המורלוקים" מחוסרי הבית בידי קבוצת "המשוטטים" של מיסטר סיניסטר, מגנטו כרת ברית עם אויביהם, "מועדון הלפייר" (Hellfire, אש הגהנום), כצעד נואש אחרון להשכין שלום בין הקבוצות.
טבעו המרושע של מגנטו אם כך אכן לא נעלם, אלא פשוט תועל למטרות הטוב. הקונפליקט שנוצר הותיר את מגנטו כאחת הדמויות המורכבות ביותר בקומיקס, שכן כשהוא עייף מהמאבקים הרבים, מגנטו בחר לסגת משאיפותיו לכיבוש ובנה מפקדה שנייה בחלל בשם "אבאלון" כדי לחיות חיי בדידות. עם זאת, גישתו החדשה לחיים עמדה למבחן עת קיבל פנייה של חבורת מוטאנטים צעירים בשם "השוליות" (The Acolytes) בבקשה שיתערב במלחמת האזרחים שפרצה באי ג'נושה, אשר היה מעין מדינת מקלט לא רשמית למוטאנטים. מגנטו הסכים והוביל את חניכיו לאי, אך שם נפל למלכודתם של "השוליות" אשר שבו אותו ואת חניכיו. "השוליות" לקחו את השבויים לאסטרואיד M, בסיסו הישן של מגנטו, אותו תיקנו ובמהרה חשפו כוונתם - לשטוף את מוחו של מגנטו ולהשיבו לדרכיו הקודמות, הפעם כמנהיגם. מגנטו התנגד ונאבק יחד עם חניכיו בחוטפים, אך בעוד שחברי המוטאנטים החדשים הצליחו לברוח מגנטו נותר מאחור פצוע קשה. כאשר מנהיג השוליות הפעיל את הנשקים הגרעינים שהיו ממוקמים ברחבי האסטרואיד מגנטו נאלץ להשתמש בכל כוחו כדי למנוע את ההשמדה כדי לאפשר לחניכיו לחמוק בשלום. לבסוף מגנטו צלל עם השוליות והבסיס המשוקם לכדור הארץ.