stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אואקרי קירח
רבייה

האואקרים הם מונוגמיים. בגרות מינית מתרחשת בקרב הנקבות בגיל שלוש, ובזכרים – בגיל שש. עונת הרבייה חלה בין אוקטובר למאי. הנקבות מעודדות את הזכרים להזדווג באמצעות שחרור פרומונים. ההיריון נמשך כשישה חודשים. נקבה ממליטה גור יחיד פעם בשנתיים, ומשום כך, אוכלוסיית האואקרי אינה גדלה באופן משמעותי.
הנקבות נשארות במקום הלידה, ואילו הזכרים עוזבים עם הגיעם לבגרות.
יש קורלציה בין רמת הורמוני המין לעומק הצבע בפני האואקרי: פנים אדומים בנקבות מעידים על רמת אסטרוגן גבוהה, ובזכרים – על רמת טסטוסטרון גבוהה. בנוסף לכך, קופים שנפגעו ממלריה, שנפוצה מאוד באזורי המחיה של האואקרי, מאבדים גם הם את צבעם האדום הבוהק. חיוורון, אם כן, מנבא על סיכוי קטן להזדווג. הן משום שהוא מעיד על חסר בהורמוני מין, והן משום שאואקרי שלקה במלריה, אינו מעביר בגנים חסינות מפני המחלה.
שימור

האואקרים מאוימים בשל הכריתה הנרחבת של יערות גשם באמזוניה, והמרת אזורים רבים של היער בשדות מרעה. בנוסף לכך, הם ניצודים על ידי המקומיים, שצורכים את בשרם, או חומדים את הגורים כחיות מחמד. התרבות האוכלוסייה בקרבת אזורי המחיה של האואקרים, בעקבות תעשיית העץ, יוצרת תחרות על הפירות העיקריים שמהם ניזונים הקופים.
במהלך 30 שנה הידרדר מצב השימור של המין מ"מאוים" ל"פגיע". אפילו שאין נתונים מדויקים לגבי מספר הפרטים שחיים בכל להקה, המחקר מניח ירידה של 30% במספר הפרטים במהלך התקופה.
בשנים האחרונות נעשים מאמצי שימור, בעיקר מצד ממשלת פרו, שתמכה בהקמת "שמורה קהילתית", הכוללת דאגה ליער, לבעלי החיים ולאוכלוסייה המקומית, שמצדה מחויבת לשמירת הסביבה.
הערות שוליים

↑  אואקרי קירח באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2  R, Aquino,  H.L, de Queiroz,  F.P, Paim,, Bald Headed Uacari, Red List, ‏2021
↑  Bald Uakari, Cacajao calvus - New England Primate Conservancy, neprimateconservancy.org, ‏2022-03-30 (באנגלית אמריקאית)
↑  Bald Uakari | National Geographic, Animals, ‏2010-11-11 (באנגלית)
↑  Felipe Ennes Silva a b, João Valsecchi do Amaral c d e, Christian Roos, Molecular phylogeny and systematics of bald uakaris, genus Cacajao Lesson, 1840 (Primates: Pitheciidae), with the description of a new species, ScienceDirect, ‏August 22
↑  Bald-headed uakari - Cacajao calvus: More Information - ARKive, web.archive.org, ‏2006-05-24
1 2 3  Bald Uakari, Cacajao calvus - New England Primate Conservancy, neprimateconservancy.org, ‏2022-03-30 (באנגלית אמריקאית)
↑  Amanda Berglund, [https://www.diva-portal.org/smash/get/diva2:972098/FULLTEXT01.pdf#page=9 Community-based conservation in
Peruvian Amazon.
Attempts to save the red uakari of
Loreto], 2016, עמ' 9-10
דב הייקינד

| --- | --- |

 לידה:  30 ביוני 1950 (בן 74) ברוקלין, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  קווינס קולג' 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית 
 
דב הייקינד (באנגלית: Dov Hikind, נולד ב-30 ביוני 1950) הוא פוליטיקאי ושדרן רדיו יהודי אורתודוקסי אמריקאי, בעל דעות שמרניות. שימש חבר בית הנבחרים של מדינת ניו יורק מטעם המפלגה הדמוקרטית, במשך שלושים ושש שנים, ינואר 1983 - דצמבר 2018. התפרסם בשל שורת התבטאויות בוטות בנושאים שונים, ובמיוחד כנגד מי שהוא רואה בהם אויבי מדינת ישראל והיהדות, לרבות מנהיגי מפלגתו ובכלל זאת נשיא ארצות הברית דאז, ברק אובמה.
קורות חיים

נולד ב-1950 בויליאמסבורג שבברוקלין, ניו יורק, לזוג יהודים, ניצולים יחידים למשפחותיהם שהושמדו בשואה, מאיר ופרידה הייקינד. האב השתייך לחסידות ויז'ניץ.
למד בישיבות ויז'ניץ ובעלז ואחר כך בישיבת תורה ודעת ובמקביל סיים לימודי תואר ראשון מקווינס קולג' ושני במדע המדינה מברוקלין קולג' ואף החל לימודים לדוקטורט, אך לא סיים.
בראשית פעילותו הפוליטית חבר הייקינד לארגון הליגה להגנה יהודית של הרב מאיר כהנא ובשנות השבעים נלחם והפגין בין השאר למען שחרור יהודי ברית המועצות וסוריה, ועוד.
בנובמבר 1982 נבחר לראשונה מטעם המפלגה הדמוקרטית, כאחד מ-150 חברי בית הנבחרים (הבית התחתון) של מדינת ניו יורק ומאז נבחר בהתמדה וברצף במשך 18 מערכות בחירות, עד וכולל בחירות נובמבר 2016. כיהן כיו"ר תת-הוועדה לענייני זכויות האדם בבית הנבחרים של מדינת ניו יורק. מחוז הבחירה שלו היה המחוז ה-48 בברוקלין, הכולל בתוכו את בורו פארק ואוכלוסייתו מורכבת בעיקר ממצביעים יהודים, לרוב שמרנים דתיים, רובם חסידים ומיעוטם ליטאים, וכן יהודים יוצאי ברית המועצות.
לקראת הבחירות בארצות הברית (2018) הודיע על פרישה בשל הנטייה הגוברת שמאלה של מפלגתו הדמוקרטית ותמיכתה במועמדים אנטי ישראלים ואנטישמים.
החל מסוף שנות התשעים ומזה למעלה מעשרים שנה יש לו תוכנית רדיו שבועית, מדי מוצאי שבת, בתחנת רדיו נוצרית - שמרנית בניו יורק - WMCA, בה הוא משמיע את דעותיו בענייני היום. הוא גם מרבה להתארח בתוכניות רדיו וטלוויזיה אמריקאיות שונות.
דעותיו

הייקינד היה בין מנהיגי המתנגדים בארצות הברית לביקורו של הנשיא רונלד רייגן בקברי חיילים נאצים בביטבורג, גרמניה המערבית, ב-1985, ואף נסע לשם להפגין. הוא גם נסע לאוסטריה ב-1986, להפגין שם נגד בחירתו של קורט ולדהיים לנשיאות מדינה זו, לאחר שנחשף עברו הנאצי של ולדהיים. ב-1991 היה בין מנהיגי היהודים שדרשו לבוא חשבון עם הפורעים האפרו - אמריקנים, במהומות קראון הייטס.
ב-1985 מחבלים פלסטינים בראשות אבו עבאס רצחו יהודי אמריקאי נכה בשם ליאון קלינגהופר על סיפונה של ספינת הנוסעים אקילה לאורו. ב-1996 נודע כי אבו עבאס מצא מקלט בתחומי הרשות הפלסטינית. הייקינד עתר לבג"ץ, בשמם של מאות אלפי היהודים תושבי אזור הבחירה שלו, בבקשה שיורה ליועץ המשפטי לממשלה להעמיד את אבו עבאס לדין פלילי באשמת רצח ולחלופין, שיצווה על מעצרו לצורך הסגרתו לארצות הברית. משיב נוסף בעתירה היה שר הביטחון, לגביו ביקש הייקינד שהוא יורה לכוחות הביטחון למנוע את עזיבתו של אבו עבאס משטח הרשות הפלסטינית. העתירה נדחתה בהיעדר "זכות עמידה" של העותר ובשל היותה מוקדמת מדי ואבו עבאס נמלט בעקבות זאת מתחומי הרשות הפלסטינית, לעיראק של סדאם חוסיין. הוא נתפש שם ב-2003 בעקבות כיבוש עיראק על ידי האמריקאים ומת בכלא ב-2004.
הייקינד לחם והצליח לשנות את מדיניות משמר החופים האמריקאי, כך שתותר חבישת כיפה, גם במדים.
בתחומי החברה מתבטאת שמרנותו של הייקינד בין השאר בהתנגדות לאפליה מתקנת בעסקים, בחינוך ובשרות הציבורי. הוא אף פרסם מחקר, במסגרת תפקידו כיו"ר הוועדה לזכויות האדם, על ההשפעות הרעות של מדיניות זו. בעקבות ריבוי מעשי ואיומי הטרור וכנגד הדעה ה"נכונה" מבחינה פוליטית הוא העביר חקיקה שאיפשרה לכוחות השיטור של ניו יורק לשקול גם שיקולי מוצא אתני בזיהוי חשודים בטרור.
על אף השתייכותו המפלגתית, ובשל דעותיו השמרניות, הייקינד מוצא עצמו לעיתים קרובות במרכז שדה הלחימה הפוליטי, בין המפלגה הרפובליקנית לדמוקרטית, תומך לעיתים במועמדי האחת למשרה מסוימת ולעיתים במועמדי יריבתה. בבחירות למשרת מושל מדינת ניו יורק למשל, הוא תמך בג'ורג' פטאקי הרפובליקני, במירוץ הראשון שלו, בו זכה במשרה ב-1994. גם בבחירות לראשות עיריית ניו יורק, הוא תמך ב-2001 במועמד היהודי רפובליקני (שהפך אחר כך לעצמאי), שאכן נבחר אז לראשונה לראשות העיר, מייקל בלומברג, ושב ותמך בו גם ב-2005. בבחירות האחרונות ב-2009 הוא תמך ביריבו של בלומברג, המועמד הדמוקרטי ביל תומפסון. גם בבחירות לנשיאות הוא תמך בשתי מערכות הבחירות האחרונות ביריביו הרפובליקניים של הנשיא אובמה (ג'ון מקיין בבחירות הראשונות ומיט רומני בשניות) ולפני כן תמך בנשיא הרפובליקני ג'ורג' ווקר בוש. ביולי 2023 הודיעו הוא ואשתו רשמית על עזיבתם את המפלגה הדמוקרטית ועל הצטרפותם למפלגה הרפובליקנית.
תומך ישראל

הייקינד תומך בישראל והוביל והשתתף במספר רב של משלחות תמיכה אמריקאיות בה. בין השאר, במלחמת לבנון השנייה הוא הוביל משלחת תמיכה, שבאה לעזור לתושבי הצפון, ב-2013 הוא ארגן עצומה עליה חתמו כמאה מחוקקים וסנטורים אמריקאים שונים, הקוראים לנשיא ארצות הברית ברק אובמה לשחרר את ג'ונתן פולארד, ועוד.
במאבק בין הצד ימני של המפה הפוליטית ללצידה השמאלי של המפה הוא תומך בצד הימני היה בין מובילי המחאות נגד הסכמי אוסלו ונגד יצחק רבין, טרם הירצחו. רעייתו שושנה, מנהלת את “קרן הפיתוח” של אגודת ידידי עטרת כוהנים, שבאמצעותה הועברו במרוצת השנים מיליוני דולרים לרכישת קרקעות ומבנים ליהודים במזרח ירושלים. בתקופת ביצוע תוכנית ההתנתקות הוא ביקר בישראל בראשות משלחת תמיכה בתושבי גוש קטיף והביע התנגדות לנסיגה החד צדדית ובעקבות ביצוע ההתנתקות אף קנה אישית, בית ביהודה ושומרון. ב-2007 היה הנואם המרכזי ובין מארגניה של הפגנה גדולה בברוקלין נגד כוונות ראש ממשלת ישראל דאז אהוד אולמרט לחלק את ירושלים.
הייקינד ממשיך גם כיום לבקר בישראל לעיתים תכופות בראש משלחות שונות ולהביע את תמיכתו בהתיישבות היהודית. בביתר עילית, גן ציבורי נקרא על-שמו, בכיכר "אור לציון".
חיים אישיים

נשוי לשני, גר בברוקלין ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  "Hikind reflects on long, passionate career", דצמבר 2018
↑  בג"ץ 2915/96 - דב הייקינד נ' היועץ המשפטי לממשלה ו-2 אח', פ"ד נ(1), 818, עמ' 15 - 16
↑  "ארה”ב: ביוזמת הייקינד מאה מחוקקים חתמו על עצומה לשחרור פולארד", באתר JDN
↑  חמי שלו, ניו יורק, התחפושת של דב הייקינד והנזק התדמיתי לישראל, באתר הארץ, 1 במרץ 2013
↑  חגי הוברמן, "חבר מועצת עיריית ניו יורק יקנה בית בשומרון", באתר אמנה
↑  מיכל אטיאס, "הפגנת ענק בברוקלין נגד הכוונות לחלוקת ירושלים", 11 באוקטובר 2007, באתר דתילי
↑  יהודה גולן, "דב הייקינד חבר קונגרס מניו יורק בא להזדהות עם המאבק בשדמה", 20 בנובמבר 2009, ב"מקומונט ירושלים"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6093 6485  LCCN: no2009073654  VIAF: 88502026   WorldCat (עם VIAF): 88502026
ג'נט מק'תיר

| --- | --- |

ג'נט מק'תיר, ברלין 2015
 לידה:  8 במאי 1961  (בת 63) ניוקאסל, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1985 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (1983)  Queen Anne Grammar School 
 פרסים והוקרה:  פרס עולם התיאטרון (1997)  פרס טוני לשחקן הטוב ביותר (1997)  פרס אוליבייה  קצינה במסדר האימפריה הבריטית  פרס דרמה דסק לשחקנית הטובה ביותר במחזה 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'נט מק'תיר (באנגלית: Janet McTeer; נולדה ב-5 באוגוסט 1961) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה, זוכת פרס טוני לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1997 על תפקידה כנורה במחזה בית בובות (1996–1997). היא גם זכתה בפרס גלובוס הזהב והייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור הופעתה בתור מרי ג'ו ווקר בסרט כמו עשב בר (1999), והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב עבודה תפקידה בתור יוברט פייג' בסרט אלברט נובס (2011).
תפקידיה על הבמה כוללים בין היתר את ילנה במחזה הדוד וניה, ורוניקה במחזה אלוהי הקטל ובתפקיד הראשי במחזה מרי סטיוארט. בטלוויזיה, היא שיחקה את דמותה של קלמנטיין צ'רצ'יל בסרט הביוגרפי של HBO בעין הסערה (2009); תפקידה אשר הקנה לה מועמדות לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב. היא קיבלה מועמדות נוספת לפרס גלובוס הזהב עבור תפקידה במיני-סדרה "מלכה לבנה (2013). היא הופיעה לצד גלן קלוז בעונה האחרונה של סדרת הדרמה " Damages‏(2012), ובנוסף היא גם גילמה את הלן פירס בדרמת הפשע של נטפליקס "אוזרק" (2020-2018).
ביוגרפיה

מק'תיר נולדה בניוקאסל, בתם של ג'יין ואלק מק'תיר. היא למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, ולאחר סיום לימודיה החלה לשחק בתיאטרון.
את קריירת המשחק שלה החלה מק'תיר במספר הפקות של ה-BBC. היא שיחקה בסרט מקצועני ראשון בשנת 1988, "רחוב חצי הירח".
ב-1992 שיחקה בסרט המבוסס על הרומן מאת אמילי ברונטה, אנקת גבהים. כמו כן שיחקה מק'תיר בדרמה הביוגרפית "קארינגטון", בה גילמה את הציירת והמעצבת ונסה בל, חברה מן המניין בקבוצת בלומסברי ואחותה של וירג'יניה וולף.
בשנת 1997 זכתה להכרה על משחקה הדרמטי בתחום התיאטרון כשקיבלה את פרס הטוני על תפקידה במחזהו של הנריק איבסן, בית בובות. מלבד פרס זה זכתה מק'תיר בפרסים נוספים בתחום התיאטרון כגון "שולחן הזהב" ו"פרס התיאטרון העולמי".
בשנת 1999 שיחקה מק'תיר בתפקיד ראשי בדרמה הקומית "כמו עשב בר", בה גילמה את דמותה של מרי ג'ו ווקר, אם חד הורית היוצאת עם בתה הנערה למסע על מנת לשפר את חייהן של השתיים. על משחקה בסרט זכתה מק'תיר בפרס גלובוס הזהב והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ב-2005 הופיעה מק'תיר בדרמת הפנטזיה של טרי גיליאם "טיידלנד". לאחר מכן גילמה מק'תיר את דמותה של מרי, מלכת הסקוטים במחזה הבריטי של פרידריך שילר "מרי סטיוארט".
ב-2009 השתתפה בסדרת הדרמה "בתוך הסערה", בה גילמה את קלמנטיין צ'רצ'יל, אשתו של המדינאי הבריטי וינסטון צ'רצ'יל.
בשנת 2011 שיחקה בדרמה התקופתית "אלברט נובס" בתפקיד האבורט פייג', על הופעתה הועמדה מק'תיר לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה. בהמשך 2011 שיחקה בסרט האקשן "קאט רצה" לצד פאס וגה.
בשנת 2016 שיחקה בדרמה הרומנטית "ללכת בדרכך" לצד אמיליה קלארק וסם קלאפלין. הסרט מבוסס על מחזה באותו שם שנכתב על ידי ג'וג'ו מויס. באותה שנה שיחקה בסרט "הנשיקה האחרונה של הקיסר", לצד כריסטופר פלאמר ולילי ג'יימס.
המדליה המלכותית

| --- | --- |
 תיאור:  עבור הישגים במדעי הטבע, בפיזיקה ובמדעים יישומיים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הגוף המעניק:  החברה המלכותית 
 תקופת הפרס:  1826–הווה (כ־199 שנים) 
 אתר רשמי
 
ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, שיצר את הפרס ב-1826
המדליה המלכותית (באנגלית: Royal Medal, הידועה גם כמדליית המלכה - The Queen's Medal או כמדליית המלך - The King's Medal) היא מדליה מוכספת, המוענקת מדי שנה על ידי החברה המלכותית לשלושה זוכים. שתי מדליות מוענקות בעבור "התרומות החשובות ביותר לקידום הידע על הטבע", ואחת מוענקת בעבור "תרומות בולטות במדעים יישומיים", כאשר התרומות התבצעו בתוך חבר העמים הבריטי.
היסטוריה

הפרס נוצר על ידי ג'ורג' הרביעי והוענק לראשונה ב־1826. בתחילה הוענקו שתי מדליות, שתיהן עבור התגלית החשובה ביותר בשנה הקודמת, תקופה שהוארכה אחר כך לחמש שנים ומאוחר יותר קוצרה לשלוש שנים. שיטת חלוקה שנתמכה גם על ידי ויליאם הרביעי, וגם על ידי המלכה ויקטוריה, ששינתה את התנאים ב־1837, כך שניתן היה לזכות במדליה המלכותית גם בגין הישגים במתמטיקה, אם כי רק כל שנה שלישית. התנאים שונו שוב ב־1850, ואז נקבע כי:
המדליות המלכותיות יוענקו כל שנה עבור התרומות החשובות ביותר לקידום הידע על הטבע, שפורסמו במקור באחד מהשטחים שבריבונות הוד מלכותה בתוך פרק זמן שלא יעלה על עשר שנים ולא יפחת משנה מתאריך קבלת הפרס, מותנה, כמובן, באישורה של הוד מלכותה. בהענקת המדליות המלכותיות, תינתן אחת באחד משני התחומים העיקריים של הידע על הטבע
בשנת 1965 נעשה שינוי, שנשמר עד היום, באופן חלוקת המדליות, כך שכל שנה מחלק המונרך שלוש מדליות על פי המלצות מועצת החברה המלכותית. בשל הטבע הדואלי של הפרס (המכסה גם את מדעי הפיזיקה וגם את הביולוגיה) נבחרים הזוכים בפרס על ידי שתי ועדות שונות. מזמן יסוד הפרס ב־1826 ועד שנת 2023, חולק הפרס 450 פעמים. הפרס מוענק רק למדענים בולטים שהם תושבי ואזרחי בריטניה בלבד והוא כולל מענק כספי על סך £10,000, נכון לשנת 2023.
הערות שוליים

↑  החברה המלכותית – מדליות מלכותיות
דניאלה פיק

| --- | --- |

דניאלה פיק, 2015
 לידה:  21 בנובמבר 1983 (בת 41) רמת השרון
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 עיסוק:  זמרת
 שפה מועדפת:  עברית, אנגלית 
 בן זוג:  קוונטין טרנטינו
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
דניאלה פיק (נולדה ב-21 בנובמבר 1983) היא זמרת ישראלית. הייתה חברה בצוות המוזיקלי "האחיות פיק" יחד עם אחותה שרונה.
ביוגרפיה

פיק נולדה ברמת השרון, בת לזמר צביקה פיק ולפזמונאית מירית שם אור. הוריה התגרשו בילדותה. בנוסף לאחותה שרונה יש לה אח גדול.
פיק סיפרה בראיונות שהיא "שרה עוד לפני שהחלה לדבר", ושחלמה לשיר ולהיות זמרת מגיל צעיר מאוד.
שירתה ביחידה 9900 בחיל המודיעין.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית

שרונה ודניאלה פיק פעלו כהרכב פופ מצליח בשם "האחיות פיק" בשנים 2002–2005. את הסינגל הראשון שלהן, "זאת אהבה", הוציאו בנובמבר 2002. הסינגל המוכר ביותר שלהן הוא "השיר הזה", אותו הוציאו בשנת 2003. בשנת 2004 הוציאו מיני-אלבום, גם הוא בשם "השיר הזה". המיני-אלבום נמכר ביותר מ-20,000 עותקים וזכה באלבום זהב. בשנת 2005 השתתפו השתיים בקדם אירוויזיון 2005 עם השיר "הלו הלו", וסיימו במקום ה-12. זמן קצר לאחר מכן פורק ההרכב, והשתיים פנו לקריירות שירה נפרדות.
לאחר פירוק הצמד המוזיקלי, הוציאה דניאלה פיק את הסינגל "רחוק", ששימש כשיר הנושא של הסדרה "פיק אפ" ששודרה בערוץ 10 ב-2005.
בשנת 2007 השתתפה פיק בעונה השלישית של תוכנית הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים".
במרץ 2009 השתתפה פיק בתוכנית המציאות "האח הגדול VIP" עם אחותה שרונה.
בסוף ספטמבר 2011 הוציאה פיק סינגל בין-לאומי ראשון, אשר הוקלט באנגליה, בשם "Yalla Yalla".
ביוני 2012 הוציאה פיק גרסת כיסוי בסגנון בלדה לשיר "What is Love" של הזמר "Haddaway". לצד גרסת הכיסוי, פיק פרסמה שני שירים נוספים באנגלית, כחלק מדיסק מתוכנן. באותה שנה השתתפה בתוכנית "הדיבור", בהנחייתו של אלירז שדה.
ביוני 2019 הופיעה פיק הופעת קמאו בסרטו של בעלה, קוונטין טרנטינו, "היו זמנים בהוליווד".
חיים אישיים

בנובמבר 2018 נישאה לבמאי ויוצר הקולנוע האמריקאי קוונטין טרנטינו.
השניים הכירו כבר בשנת 2009, כאשר טרנטינו הגיע לישראל לרגל קידום סרטו ממזרים חסרי כבוד.
בפברואר 2020 נולד בנם הראשון. ביולי 2022 נולדה בתם.
הערות שוליים

↑  קרן נתנזון, "רוקדים עם כוכבים": דניאלה פיק בחוץ, באתר ynet, 4 במרץ 2007
↑  יוני פרוים, חתונה הוליוודית: קוונטין טרנטינו ודניאלה פיק נישאו, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 29 בנובמבר 2018
↑  אחרי הברית: טרנטינו ודניאלה פיק חושפים את השם שבחרו לבנם, באתר "סרוגים", 1 במרץ 2020
↑  בר זגה, דניאלה פיק וקוונטין טרנטינו הורים לשניים, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 3 ביולי 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297451505171  ISNI: 0000 0000 6966 9774  MusicBrainz: 42d4ac1c-fe9a-460b-b4e9-b1ea98e76aa0  VIAF: 97377226   WorldCat (עם VIAF): 97377226
במחנה

| --- | --- |


שער אחד גיליונות העיתון במהדורת "במחנה בלחימה" שהופקה בתחילת מלחמת חרבות ברזל
 סוגה:  צבאי
 פורמט:  A4
 מו"ל:  צבא הגנה לישראל
 בעלים:  משרד הביטחון 
 תאריכי הופעה:  דצמבר 1934 – 20 בדצמבר 2016 (כשבועון)
 שפה:  עברית
 מדינה:  ישראל ישראל
 דף הבית של העיתון באתר צה"ל
 
במחנה, גיליון מחתרתי 1941, ארכיון ההגנה
שער גיליון במחנה שפורסם לאחר אסון המסוקים
שער עיתון במחנה מיוני 2011. בשער האלופה הראשונה בצה"ל אורנה ברביבאי
שער גיליון 3424, האחרון שפורסם באתר צה"ל
במחנה היה השבועון של צה"ל, שהופץ לחיילי וקציני צה"ל בשירות חובה ובשירות קבע. במחנה שימש כעיתון הרשמי של צה"ל ונחשב לשבועון הוותיק בישראל. בדצמבר 2016 נסגרה מערכת העיתון המוכרת, והעיתון החל להיות מופץ לראשונה כירחון דיגיטלי תחת מדור "במחנה" בדוברות אכ"א. בדצמבר 2019 הוחלט על סגירתו ואיחודו עם אתר צה"ל. בינואר 2020, יצא גיליון פרידה מודפס.
באוקטובר 2023, עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל, הוחלט על חידוש הפצת גליונות מודפסים של העיתון. לאחר שיצאו 21 גיליונות שבועיים, גם מהדורה זו חדלה מלהתפרסם, פרט למספר גיליונות מיוחדים לציון מועדים וחגים.
היסטוריה

העיתון יצא לאור לראשונה בדצמבר 1934 כשבועון מחתרתי של סניף "ההגנה" בתל אביב. עורכו עד 1947 היה אפרים תלמי, וכתבו בו גם נתן אלתרמן, לאה גולדברג, שרגא רובינשטיין וגרשון חנוך. בסוף 1947 הפך במחנה לביטאון הארצי של "ההגנה", ובפברואר 1948 החל להופיע מודפס (ולא משוכפל כפי שהיה עד אז) ומשה שמיר התמנה לעורכו. בספטמבר של אותה שנה הפך ל"עיתון חיילי צה"ל".
היקף תפוצתו הגיע לעשרות אלפי עותקים, שנשלחו בחינם אל יחידות צה"ל השונות ואל מנויים מן המגזר הצבאי והפרטי אשר לרובם הייתה זיקה מסוימת לצה"ל (אנשי מילואים, גמלאים, נכי צה"ל וכדומה) תמורת דמי מנוי.
בין השנים 2000–2005 היה העיתון מורכב משני חלקים: חלק חדשותי ובו ידיעות אקטואליות הנוגעות למערכת הביטחון וליחידות צה"ל השונות, וכן מגזין, מוסף הכולל כתבות צבע ארוכות, ראיונות, תצלומים ומדורים קבועים. את רעיון הפיצול יזם עורך העיתון, רמי קידר. מינואר 2006 הופיע במחנה בחוברת אחת המונה 68 עמודים וכוללת עמודי חדשות, כתבות ומדורים. בין כותבי המדורים הקבועים בעיתון נמנים גד שמרון, הכותב בנושא צבאות זרים, האלוף יאיר נוה, אשר כותב בנושא פרשת השבוע, וד"ר אבשלום קור, הכותב בנושא לשון עברית.
נושא עצמאות התכנים של העיתון עולה לדיון פעמים רבות. במאי 2001 החליט קצין החינוך הראשי, אלעזר שטרן, על סגירת העיתון, עקב "כתבות לא הולמות", בדגש על עמוד שער שהוקדש לכתבה על אל"ם הומוסקסואל. בסופו של דבר הוצאת העיתון הושבתה למשך שבוע בלבד.
בשנת 2004, לראשונה בתולדות העיתון, מונה למפקדו מי ששירת בעבר כחייל בעיתון, רני רביב. בספטמבר 2005 הודחו שלושה מחיילי העיתון בשל "מוטיבציית יתר" לאחר שסיקרו פינוי בית עלמין במסגרת תוכנית ההתנתקות, ובינואר 2006 הודיע ראש אכ"א שתוכני העיתון יעברו ביקורת של דובר צה"ל. בסוף 2007 הודיע דובר צה"ל, תא"ל אבי בניהו, כי הוא מפסיק את הפיקוח על תוכני העיתון.
בפברואר 2012, בעקבות כתבה בגיליון פורים שסיקרה תופעה של חיילים המתלבשים כמלכות דראג, הוחלט להגביר את הפיקוח על עיתון במחנה וכי קצין החינוך הראשי יסקור את העיתון לפני שהוא מודפס ומופץ.
מ-2008 עד 2013 מפקדו ועורכו הראשי של במחנה היה רס"ן יוני שנפלד. בתפקידו הקודם, שימש שנפלד ככתב הצבאי של "גלי צה"ל". החל מדצמבר 2013 מילא את תפקיד העורך רס"ן צחי בירן בתפקידו הקודם שימש בירן מפקד אתר צה"ל בחטיבת דובר צה"ל. ב"במחנה" שירתו כ-50 חיילים, מתוכם כ-20 כתבים, אשר עברו בהצלחה את קורס הכתבים של העיתון, מספר עורכים שהתקדמו מתפקידי כתבות, מספר צלמים, גרפיקאים ואנשי מנהלה.
אחד המדורים הפופולריים של העיתון במחנה היה "תחרות כזבים", ועל המשתתפים הקבועים נמנו: ראובן מרגלית, אברהם בן-עזרא, ראובן גרינברג, יעקב אלמוס, אלי אייל, ראובן פייביש, אמיר אורן, פנינה שרפסקי, איתן צור, נילי ריבק ואחרים. לימים, ראה אור הספר "תן חיוך" שבו אוסף בדיחות מהמדור תחרות כזבים, בעריכת זאב ענר ובהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
היסטוריה > השינוי הארגוני וסגירת העיתון

בשנת 2016, 82 שנה לאחר שיצא העיתון בפעם הראשונה, הוחלט באגף כוח האדם בצה"ל לסגור את היחידה שהפיקה את עיתון "במחנה" משיקולים פנימיים-דוברותיים ולא תקציביים או אחרים[דרוש מקור]. החיילים והחיילות ששירתו ביחידה פוזרו ליחידות שונות - בעיקר לגלי צה"ל ומיעוטם לדובר צה"ל. האחריות לשימור המותג ופעילותו עברה לדוברות אגף כוח האדם. גיליונו האחרון של השבועון במתכונתו ההיסטורית התפרסם ב-20 בדצמבר באותה שנה. הירחון הראשון במתכונתו הנוכחית יצא לראשונה בחודש ינואר 2017, תחת דוברות אכ"א.
עם השלמת המעבר, השינוי המרכזי היה תחילת פרסום העיתון כמגזין "דיגיטלי" אשר מתפרסם באתר צה"ל ונגיש לציבור בפלטפורמות אינטרנטיות המאפשר צפייה בכל זמן ובכל מקום. נושאי הירחון בשנה הראשונה נקבעו מבעוד מועד. כך למשל, בחודש הראשון הירחון עסק בנושא לוחמה, ובהמשך בנושאים נוספים: אוכלוסיות ייחודיות, נשים, טכנולוגיה, משרתי קבע, מתגייסים ועוד.
מדור "במחנה" הורכב בתקופה זו מ-10 חיילים אשר מילאו תפקידי עריכה, הפקה, כתיבה וניו מדיה, עליהם פיקד קצין בדרגת סרן, שהיה כפוף לדוברת אכ"א. שירותי הגרפיקה ניתנו על ידי מעצבת אזרחית. בעת הקמת המדור באגף כוח האדם, הוחלט שאנשי התוכן אשר יפעילו את העיתון יהיו יוצאי קורס הדוברים של דובר צה"ל ויעברו הכשרה מיוחדת לעיתונאים צבאיים בתום קורס הדוברים.
מתוך כלל השינויים, הוחלט להפסיק את חוזה השכירות בבית מעיא בתל אביב, שם ישבה מערכת "במחנה" במשך עשרות שנים. במתכונתו האינטרנטית פעל הביטאון בחדר המערכת בבניין המטכ"ל בבסיס הקריה בתל אביב.
בדצמבר 2019 הוחלט על סגירתו של "במחנה" כירחון וכגוף תקשורתי צה"לי והוא הוטמע למעשה עם אתר צה"ל שפועל תחת חטיבת דובר צה"ל.
היסטוריה > מהדורה מיוחדת למלחמת חרבות ברזל

באוקטובר 2023, כשבוע אחרי פרוץ מלחמת מלחמת חרבות ברזל הוחלט בחיל החינוך והנוער להפעיל מחדש את "במחנה" במהדורת לחימה. על בסיס צוות מצומצם של אנשי מילואים, תחת העורך האחרון, צחי בירן, הופקה בתוך שבוע מהדורה ראשונה מזה שבע שנים של העיתון והופצה בעשרות אלפי עותקים לשטחי הכינוס, האימונים ובהמשך גם לאזורי לחימה - זאת מתוך התפישה כי המכשירים הסלולריים נאספים על פי רוב מהחיילים ולכן יש צורך במוצר מודפס. העיתון הופק והופץ ברמה השבועית לחיילי צה"ל. בגרסה זו הופקו 21 גיליונות של השבועון, שהופצו בלמעלה מחצי מיליון עותקים והופצו גם כמדיה דיגיטלית באתר האינטרנט של צה"ל. גם לאחר סיום הפקת גיליונות אלו, שיצאו באופן שבועי, המשיכו לצאת גיליונות של העיתון במועדים וחגים - בפסח הופק גיליון הגדה, וביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל וביום השנה לתחילת המלחמה הופקו גיליונות מיוחדים.
מערך במחנה

במחנה היה יחידה צבאית לכל דבר, חלק מחיל החינוך והנוער. מערכת "במחנה" שכנה בבית מעיא בתל אביב עד 2016.
מערכת עיתון במחנה הורכבה ברובה מחיילים בשירות חובה המשרתים בתפקידי עורכים, כתבים, ניו מדיה, מנהלה, צלמים וגרפיקאים. את התפקידים הבכירים יותר מילאו אזרחים עובדי צה"ל, שעבדו קודם לכן במערכות התקשורת מחוץ לצה"ל, וקצין אחד בדרגת סרן, ששימש כסגן המפקד והעורך הראשי.
מערך במחנה > מפקדי ועורכי במחנה הראשיים לדורותיהם

| שם | תקופת כהונה |
| --- | --- |
אפרים תלמי: 1934–1947
משה שמיר: 1948–1949
רס"ן שלמה טנאי: 1949–1954
רס"ן מאיר אביזוהר: 1954–1957
רס"ן שבתאי רביב: 1957–1961
יצחק לבני: 1961–1971
יוסי אשכול: 1971–1982
סא"ל עודד פלדמן: 1982–1983
סא"ל אבי לבסקי: 1983–1985
סא"ל אהוד פראוור: 1985–1987
סא"ל יצחק טוניק: 1987–1990
סא"ל חנוך קפצן: 1990–1992
סא"ל אור-לי להט: 1992–1995
סא"ל אפי מלצר: 1995–1996
סא"ל רוני גילה: 1996–1999
סא"ל רמי קידר: 1999–2004
רני רביב: 2004–2008
רס"ן יוני שנפלד: 2008–2013
רס"ן צחי בירן: 2013–2016
מערך במחנה > מפקדי ועורכי במחנה הראשיים לדורותיהם > כתבי העיתון הבולטים לאורך השנים

יאיר לפיד
אהוד אולמרט
צחי הנגבי
אמיר אורן
מירב ארלוזורוב
זהבית כהן
נחמן שי
נסים אלוני
עלי מוהר
רפי מן
מזל מועלם
מיכל רבינוביץ'
ג'קי חוגי
אהרל'ה ויסברג
עמנואל רוזן
איתן הבר
יואב לימור
סתיו שפיר
עומר ברק
אורי דן
ישראל ברייט
דב אלבוים
מולי שגב
אביב לביא
נתן אלתרמן
לאה גולדברג
משה שמיר
רנן שור
נחום ברנע
אלדד יניב
ידידיה מאיר
אטילה שומפלבי
דקל בנו
הילה בלום
משה נסטלבאום
יחיאל לימור
לי ירון
מרלין וניג
אבישי חורי
עידו גפן
תביעות דיבה נגד העיתון

תושבי יצהר הגישו תביעת דיבה נגד עיתון במחנה, בשל כתבה בעיתון ב-28 בינואר 2005, שבה, לפי התביעה, היו "עיוותים, סילופים, שקרים, והכפשות מכלילות, שהיו ללא כל בסיס". בכתבה התראיין מאור שושן, שהיה מפקד הפלוגה ביצהר. לדברי בא כוח התושבים, עורך הדין יעקב מנקין, הכתבה הייתה מגמתית ותכליתה לפגוע בתובעים ובציבור המתנחלים. הוא הוסיף כי לאחר פרסום ההשמצה בעיתון התנער צה"ל ממפקד הפלוגה, ואלוף פיקוד המרכז יאיר נוה נתן לכך פומבי במכתב תמיכה ועידוד לתושבי יצהר. בפסק דין של בית משפט השלום נקבע כי לתביעה יש בסיס והצדדים הסכימו כי העיתון יפרסם התנצלות בפני תושבי היישוב. התביעה הכספית בתיק נדחתה.
ראו גם

במחנה גדנ"ע
ביבשה – ביטאון זרוע היבשה
בטאון חיל האוויר