stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראידה אדון
מיצבי וידאו ארט

פסאתין (2001), 12 דקות
הכפר הערבי ליפתא ננטש על ידי תושביו הפלסטינים בעת מלחמת העצמאות. מאז המקום שומם, שרידי בתים נטושים שלידם צומחים גידולי פרא. אדון תפרה שמונה שמלות שחורות וארוכות, כל אחת באורך 180 ס"מ, תלתה אותן על גג בית, בין הבתים, בחדר המדרגות ובתוך המעיין. השמלות הריקות ללא גוף מדמות את הבתים הריקים ללא התושבים.
לעבר החומות (2005), 5.5 דקות
נשים, גברים וילדים לבושים לבן צועדים לעבר חומת עכו העתיקה. הם נושאים עמם חפצים שונים, לרגע נגלים פניהם ואחר-כך הם נדמים כצלליות זועקים ללא קול. כמהים במבטם, כבדים בהליכתם כבאבל. אלו הם מתים שבאים להעיר את העיר הנמה את שנתה ולחשוף זכרונות כואבים.
בית (2002), 5.5 דקות
אדון נולדה בעיר החוף עכו וחלמה בילדותה שהיא נסיכה ועל נסיך על סוס לבן. במציאות חלומות כאלה אינם מתקיימים. אדון רצתה להישאר ילדה, בנתה ארמון, לבשה לבן, חזרה אל השוק כשהיא נושאת את הארמון על ראשה, לידה עברו נשים, גברים וחיילים והיא חיפשה להגן על החלום ולמצוא מקום בטוח לביתה ויצאה לים.
געגועים (2003), 3 דקות
חומה נבנית בארץ ישראל ומפרידה בין החלקים השונים של הארץ ובין הפלסטינים משני עבריה, אדון תהתה אם בעקבות בניית החומה יצטרכו הפלסטינים לשוחח זה עם זה באמצעות רמקול, אם הוא שוב יפצל את הפלסטינים שחיים כאן ומתי יבוא הקץ למחסומים ולהפרדה.
לידה מחדש (2007)
המיצב עוסק ביחס של התרבויות השונות למוות, נושא שבני האדם מפחדים לגעת בו, האדם תמיד דבק בחיים, גם כשימיו ספורים. המיצב מציג את האמונות השונות ביחס למוות באסלאם ובהינדואיזם, הוא דן בשאלה לאן הנשמה נעלמת והולכת וביחס לגוף שעובר שינויים רבים מהלידה עד המוות.
זיכרון הגוף (2011)
העבודה מציגה את טקס החתונה שמושתת על קדושת החתונה ועל כך שבני הזוג טהורים לפני ההתייחדות. החתונה מוצגת טקס מעבר המשקף השפעות דתיות על מעמד הגבר והאשה. הוא מראה את התפקיד שמסמל שיער האישה: שיער ארוך הוא סמל לעולם הילדות התמים וגזיזת השיער עם החתונה הוא סמל לפרידה מעולם הילדות.
אדון מציירת והיא גם אמנית וידאו, שיצרה שש עבודות וידאו ארט. ציוריה ומיצבי הווידאו ארט שלה הוצגו בתערוכות רבות בארץ ובתבל.
במאי 2010 הציגה בבית האמנים בירושלים בתערוכת "קרן עדי להבעה יהודית באמנות ובעיצוב" בנושא "שבר ותיקון".
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| סדרה | סוגה | ערוץ | במאי | תפקיד | שנה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שכנים | קומדיית מצבים | הערוץ הראשון | ויקטור קמר | בתם של השכנים הערבים | 1993-1989 |
| כחול עמוק | סדרת דרמה | HOT3 | איילת דקל | אמאל | 1997 |
| קפה פריז | סדרת דרמה | HOT3 | אמנון רובינשטיין | נאדין | 1998 |
| זינזאנה | סדרת דרמה | טלעד, ערוץ 2 | חיים בוזגלו | ליילה | 05-2001 |
| טירונות | סדרת דרמה | רשת, ערוץ 2 | אורי ברבש | סוהא | 2001 |
| מד"א 101 |  | ערוץ 2 | חגי לוי | רנא | 2002 |
| אשליות | סדרת פנטזיה | טלעד, ערוץ 2 | חיים בוזגלו | קוקסינל | 2004 |
| שלווה | סדרה קומית | טלעד, ערוץ 2 | חיים בוזגלו | פציינטית | 2004 |
| תמרות עשן | סדרת מתח | הוט 3 של HOT | עודד דוידוף | מונה | 2009 |
| לחיות מחדש | מיני-סדרה | הערוץ הראשון | חיים בוזגלו | ליילה | 2009 |
| פאודה | מיני-סדרה | נטפליקס | ליאור רז, אבי יששכרוף | אום נידאל | 2017 |
| אזהרת מסע | מיני-סדרה | נטפליקס | אורי ברבש, סטיאן כריסטיאנסן. | ליילה אל כילאני | 2021 |
פילמוגרפיה > קולנוע

| סרט | במאי | תפקיד | שנה | פרסים ופסטיבלים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שלושת היהלומים האבודים | מישל חלייפי | סועד | 1995 |  |
| יסמין, סרט תעודי |  |  | 1995 | זוכה בפרס הראשון בפסטיבל הקולנוע ירושלים |
| עונת מסיק הזיתים | חנה אליאס | ראידה | 2003 | זכה בפרס הראשון בפסטיבל הקולנוע במצרים |
| אספלט צהוב | דני ורטה | סוהלה | 2001 | זכה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובפרס ראשון בגרמניה |
| חצוצרה בואדי | סלבה ולינה צ'פלין | מרי | 2002 | זכה בפרס הראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה |
| בחודש התשיעי | עלי נסאר | עלי נסאר | 2003 | השתתף בפסטיבל הסרטים בירושלים |
| איים בחוף | יעוד לבנון | סוהא | 2003 | השתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים |
| גחלים לוחשות | עלי נאסר | ליילה | 2005 | השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה |
| עוד אני הולך | יקי יושע | אימו של הילד | 2009 |  |
| באטמן במחסום | רפאל בלולו | תמאם | 2012 |  |
| סמירה | דלית קימור | סמירה | 2016 |  |
תיאטרון

| הצגה | תיאטרון | מחזאי | תפקיד | במאי | שנה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| יריחו בשנת אפס | תיאטרון אל חכוואתי |  |  |  | 1995 |
| המשהו | תיאטרון אל חכוואתי | עיבוד למחזה "הכובע והנביא" של הסופר הפלסטיני ע'סאן כנפאני | המשהו | יעקוב אסמעיל | 2000 |
| פסאתין, הצגת יחיד | פסטיבל עכו | ראידה אדון |  | ראידה אדון | 2001 |
| העיניים שרואות | תיאטרון אל חכוואתי |  |  |  | 2005 |
| פלונטר | התיאטרון הקאמרי | הצגה שיצרה הבמאית יעל רונן בשיתוף השחקנים | מספר דמויות | יעל רונן | 2005 |
| כישוף | התיאטרון הקאמרי | יעל רונן |  | יעל רונן | 2006 |
| חברון | הפקה משותפת של הקאמרי והבימה | תמיר גרינברג | סאמר | עודד קוטלר | 2007 |
| השיבה לחיפה | הקאמרי | מחזה של בעז גאון על-פי נובלה מאת ע'סאן כנפאני |  | סיני פתר | 2008 |
| ראשים מוחלפים | הזירה הבין תחומית | גיריש קרנאד |  | נעה דר | 2009 |
| נשות טרויה | הקאמרי | אוריפידס | קופרודוקציה בין הקאמרי לטוקיו מטרופוליטן לרגל 60 לכינון היחסים הדיפלומטיים ביניהן. להקת שחקנים המורכבת מישראלים יהודים, ערבים ויפנים | יוקיו נינגאווה | 2013 |
תערוכות

| שם התערוכה | גלריה/מוזיאון | עיר | שנה |
| --- | --- | --- | --- |
| מראה דו-צדדית | בית האמנים | תל אביב | 1995 |
| חמסה | גלריה עמליה ארבל | תל אביב | 1998 |
| יצירה יהודית-ערבית ישראלית בעת הזאת | וילת המרכז לאמנות עכשווית | תל אביב | 2000 |
| פסאתין | גלריה הגר | יפו | 2002 |
| ארטיק 5 | גלריה רמת גן | רמת גן | 2003 |
| In the House | הגלריה לאמנות אום אל-פחם | אום אל-פחם | 2003 |
| בית, עבודת וידאו | מגדל דוד | ירושלים | 2003 |
| בית | מוזיאון ישראל | ירושלים | 2005 |
| לעבר החומות | מוזיאון ינקו דאדא | עין הוד | 2005 |
| פסאתין | גלריה פייג' ואן רוזין | קלן, גרמניה | 2008 |
| פסאתין | הפסטיבל לסרטים פלסטינים | בוסטון | 2008 |
| לידה מחדש | גלריה ארטנוילנד | ברלין, גרמניה | 2009 |
| משהו בתוך הלבן | בית התרבות והאמנות | נצרת | 2009 |
| קונברסיה | מוזיאון פתח תקווה לאמנות | פתח תקווה | 2009 |
| מעבר לחומות | גלריה טובה אוסמן | תל אביב | 2010 |
| בית, זכות המחאה | מוזיאון על התפר | ירושלים | 2010 |
| לידה מחדש, שבר ותיקון | בית האמנים | ירושלים | 2010 |
| פסאתין | גלריה קרנר פארק | ברלין | 2010 |
|  | לוילה אמיראז' | פריז | אוקטובר 2012 |
| זרות | מוזיאון ישראל | ירושלים | פברואר 2020 |
הערות שוליים

↑  ציפי שוחט, פולחן עכו, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2001
↑  אתר פרס שולמית אלוני
↑  ראידה אדוןזרוּת | מוזיאון ישראל, ירושלים, באתר www.imj.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 269958  NLI: 987007298111305171  GND: 1058207113  ISNI: 0000 0000 4988 6165  LCCN: nr2006004844  SUDOC: 227478347  VIAF: 66427971   WorldCat (עם VIAF): 66427971
חנה אזולאי-הספרי

| --- | --- |

חנה אזולאי-הספרי, 2019
 לידה:  29 ביוני 1960 (בת 64) באר שבע, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1978
 עיסוק:  שחקנית מחזאית תסריטאית במאית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 בן זוג:  שמואל הספרי
 מספר צאצאים:  3
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר (1995)  פרס "תא המבקרים" לקולנוע  פרס תור הזהב (2018)
 פרופיל ב-IMDb
 
חנה אזולאי-הספרי (נולדה ב-29 ביוני 1960) היא שחקנית, תסריטאית, מחזאית ובמאית קולנוע ישראלית, זוכת פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר ופרס תור הזהב לשנת 2018.
ביוגרפיה

אזולאי-הספרי נולדה בשכונה ד' בבאר שבע בשם חנה אזולאי להורים עולים ממרוקו. בנעוריה עברה לגור בפנימייה ולמדה בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר בירושלים. לאחר שהפכה לשחקנית תועדה (יחד עם אחרות) בסרט "מחוננות" ובו חזרה לאותה תקופה בחייה בביקורת. בצבא שירתה בתיאטרון צה"ל. לאחר שירותה הצבאי למדה משחק לתואר ראשון בחוג לתיאטרון ובחוג לקולנוע של אוניברסיטת תל אביב.
קריירה > בתיאטרון

אזולאי-הספרי הייתה ממקימי "קבוצת התיאטרון הפשוט", שבה הופיעה בהצגות רבות ובהן בהצגה "תשמ"ד", שזכתה במקום ראשון בפסטיבל עכו, ועל משחקה קיבלה אף את פרס "השחקנית הטובה ביותר" 1983.
שיחקה בתיאטרון הקאמרי, בתיאטרון חיפה, בתיאטרון באר שבע ובתיאטרון בית ליסין וגילמה תפקידים רבים ומרכזיים. עלמה ב"תשמ"ד" (שמואל הספרי), ג'ולי ב"שקרים" (יו וויטמור), אמליה ב"בית ברנרדה אלבה" (לורקה), מרי והודא ב"חצוצרה בוואדי" (עיבוד של שמואל הספרי לספרו של סמי מיכאל), תפקידים שונים ב"הזמן הצהוב" (עיבוד לספרו של דויד גרוסמן), תפקידים שונים ב"המלך" (שמואל הספרי), פוק ב"חלום ליל קיץ" (שייקספיר), מירנדה ב"הסערה" (שיקספיר), שולמית ב"נתניה" (מאת שמואל הספרי), רחל ב"ולנטינו" (רמי דנון ואמנון לוי).
כתבה את המחזות: "בטולות שידוך" שהוצג בתיאטרון הקאמרי ובתיאטרון "The Red Lion" בלונדון; את "סליחות" שהוצג בבית ליסין ב-2001 ושוב ב-2015, בתיאטרון העברי ובתיאטרון "נוטארה" (NOTTARAׂ) בבוקרשט, רומניה, ובתיאטרון סאטו מארה ברומניה. ואת "מימונה" שהוצג אף הוא בתיאטרון בית ליסין. אזולאי-הספרי כתבה ושיחקה במחזה "דינה" לראשונה בתיאטרון הישראלי The Israeli Theater בבוסטון ועלה בתיאטרון דימונה ב-2019.
קריירה > בקולנוע

שיחקה בסרטים ישראלים רבים, בהם: "זעם ותהילה" (דפנה), "נאדיה" (בתפקיד נאדיה), "כביש ללא מוצא" (בתפקיד אילנה), "המחצבה" (בתפקיד אסתר), "בנות" (בתפקיד שולי חזן), "צמות" (בתפקיד מונירה), "שחור" (בתפקיד חלי), "חולה אהבה בשיכון ג'" (בתפקיד לבנה), "שושלת שוורץ" (בתפקיד רונית), "שבעה" (בתפקיד סימונה), "כל הכבוד", "לאהוב אותך אני לא חייבת" ובסרטים האמריקאים "מחץ הדלתא-3", "מגן אנושי", ו"אהבה אסורה".
כתבה את התסריט האוטוביוגרפי לסרט "שחור". כתבה, ביימה, הפיקה ושיחקה בסרט "אנשים כתומים" שעלה לאקרנים ב-2014.
קריירה > בטלוויזיה

שיחקה בסדרות טלוויזיה רבות ובהן "אסתי המכוערת" (בתפקיד מיכל קצב), "אהבה מדרגה ראשונה" (בתפקיד נאוה עבאדי), "צמות" ו"הבורר" (בתפקיד גילה אסולין), "פולישוק" (בתפקיד סולי ברזל הרל"שית) וכן במספר סדרות טלוויזיה גרמניות. כמו כן, שיחקה בתפקיד מרכזי בעונה השנייה של הסדרה "כפולים" (בתפקיד  מרים לוי), שיחקה גם בסדרת הדרמה של Yes "דיבוקים" (בתפקיד שרה אמא של ערן), ובסדרה "הנספח" (בתפקיד עפרה), בנוסף שיחקה גם בסדרת הדרמה של HOT "אינדל" (בתפקיד אתי שרון).
יצרה והנחתה את הסדרות הדוקומנטריות "הפועלות" ו"אימפריה קטנה שלי", על העצמת נשים באמצעות יזמות עסקית. כמו כן, כתבה את התסריט של מספר פרקים בסדרת הטלוויזיה "מעורב ירושלמי".
משנה חברתית

אזולאי-הספרי היא יוצרת פמיניסטית מזרחית. הדמויות אותן היא משחקת, יוצרת ומציגה בסרטיה הקולנועיים והתיעודיים, מעלות סוגיות הנוגעות במגדר, זהות ומעמד בחברה הישראלית. סרטיה "שחור" ו"אנשים כתומים", וסרטי תעודה אותם היא מנחה ומובילה, כגון הסדרות "הפועלות" ו"אימפריה קטנה שלי" בה מככבות נשים מהפריפריה, מעלים לסדר היום הציבורי סוגיות של צדק חברתי.
בחודש מרץ 2015 הציגה קטעים מסרטה "אנשים כתומים" בוועידה הבינלאומית למעמד האישה באו"ם ונשאה נאום בגנות התופעה של נישואי ילדות בעולם.
מכהנת כיו"ר המועצה הציבורית "בית רות" לנערות בסיכון.
נמנית בין מייסדי מפלגת גשר בראשות אורלי לוי-אבקסיס.
חיים אישיים

אזולאי-הספרי מתגוררת כיום ביפו, נשואה לבמאי והמחזאי שמואל הספרי ולהם שלושה ילדים. בנה הבכור אריה הוא שחקן ומוזיקאי, בנה הצעיר, אבשלום גם הוא מוזיקאי וחבר יחד עם אריה בצמד המוזיקלי WC, לימד את ג׳וני גרינווד לנגן על ויולה.
פרסים

פרס השחקנית הראשית של האקדמיה לקולנוע (פרס אופיר) בשנת 1987 (עבור תפקידה בסרט "נאדיה").
פרס השחקנית הראשית של האקדמיה לקולנוע (פרס אופיר) בשנת 1995 (עבור חולה אהבה בשיכון ג').
סרטה "שחוּר" זכה בפרס האקדמיה הישראלית כסרט השנה לשנת 1994.
צל"ש בפסטיבל ברלין 1995 לסרט "שחוּר".
פרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל "טרויה" שנערך בפורטוגל בשנת 1995 לסרט "שחור".
פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל ירושלים 2008 על תפקידה בסרט "שבעה" בבימוי שלומי אלקבץ ורונית אלקבץ.
פרס תא המבקרים לשנת 2008 על תפקידה בסרט שבעה.
פרס "חבר השופטות" בפסטיבל הנשים ברחובות 2013 על סרטה "אנשים כתומים"
פרס "תור הזהב" בקטגוריית קולנוע וטלוויזיה באשדוד 2018.
תואר של כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה, 10 במאי 2018.
אנגליקניזם

| --- | --- |

 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  נצרות 
 זרם:  נצרות פרוטסטנטית 
 מספר מאמינים:  110 מיליון 
 ארגונים ופעילות
 מוסדות:  broad church, Evangelical Anglicanism, אנגלו--קתוליות, Quanglican 
 
אנגליקניזם היא מסורת נוצרית מערבית שהתפתחה מתוך המנהגים, הליטורגיה והזהות של הכנסייה האנגליקנית בעקבות הרפורמציה האנגלית, בהקשר של הרפורמציה הפרוטסטנטית באירופה. זהו אחד הענפים הגדולים ביותר של הנצרות הפרוטסטנטית, עם כ-110 מיליון מאמינים כיום.
מבנה ארגוני

חסידי האנגליקניזם נקראים אנגליקנים. הם נקראים גם באפיסקופלים במדינות מסוימות. רוב האנגליקנים הם חברים במחוזות הכנסיית הלאומיים או האזוריים של הקומון האנגליקני הבינלאומי, המהווה את הקומוניסציה הנוצרית השלישית בגודלה בעולם, אחרי הכנסייה הרומית-קתולית והכנסייה המזרחית האורתודוקסית. מחוזות אלה נמצאים בקשר מלא עם הכנסייה של קנטרברי ובכך עם בחירתו האישית של המלך הבריטי את הארכיבישוף מקנטרברי, שהקומונה מתייחסת אליו כאל הפרימוס האינטרס שלה (בלטינית, 'ראשון בין שווים'). הארכיבישוף כפוף לוועידת למבת', שהיא ראש ישיבת הפרימטים, והוא נשיא המועצה הייעודית האנגליקנית. כמה כנסיות שאינן חלק מהקודש האנגליקני או המוכרות על ידה מכנות את עצמן גם אנגליקניות, כולל אלה שנמצאות בתוך התנועה האנגליקנית המתמשכת והתאמה האנגליקנית.
תאולוגיה

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה .  הסיבה היא תרגמת.
האנגליקנים מבססים את אמונתם הנוצרית על התנ"ך, מסורות הכנסייה האפוסטולית, ירושה אפוסטולית ("אפיסקופטה היסטורית") וכתבי אבות הכנסייה. האנגליקניזם מהווה אחד מענפי הנצרות המערבית, לאחר שהכריזה באופן סופי על עצמאותה מהכס הקדוש בזמן ההתיישבות הדתית האליזבתנית. רבות מהפורמולות האנגליקניות החדשות של אמצע המאה ה-16 התאימו באופן הדוק לאלה של הפרוטסטנטיות העכשווית. רפורמות אלה בכנסיית אנגליה הובנו על ידי אחד האחראים ביותר להן, תומאס קרנמר, הארכיבישוף מקנטרברי, ואחרות כניווט בדרך באמצע בין שתיים מהמסורות הפרוטסטנטיות המתעוררות, הלותרניות והקלוויניזם.
במחצית הראשונה של המאה ה-17, כנסיית אנגליה וכנסיית אירלנד הקשורים אליה הוצגו על ידי כמה אלוהות אנגליקניות כמורכבות ממסורת נוצרית מובהקת, עם תאולוגיות, מבנים וצורות פולחן המייצגים דרך אחרת באמצע, או באמצעות אמצעי התקשורת, בין הפרוטסטנטיות לקתוליות - נקודת מבט שהגיעה להשפעה רבה בתיאוריות של זהות אנגליקנית מאוחרת יותר ובאה לידי ביטוי בתיאור האנגליקניזם כ"קתולי ורפורמי". מידת ההבחנה בין נטיות פרוטסטנטיות לקתוליות בתוך המסורת האנגליקנית היא דבר שבשגרה הוא דיון הן בתוך כנסיות אנגליקאיות ספציפיות והן ברחבי הקודש האנגליקני. ייחודי לאנגליקניזם הוא ספר התפילה המשותפת, אוסף השירותים בספר אחד המשמש מאות שנים. הספר מוכר כעניבה עיקרית המחברת את הקודש האנגליקני כמסורת ליטורגית ולא כווידוי או כבעלת מג'יריום כמו בכנסייה הרומית -קתולית.
לאחר המהפכה האמריקאית, הקהילות האנגליקניות בארצות הברית ובצפון אמריקה הבריטית (שיהוו מאוחר יותר את הבסיס למדינה המודרנית של קנדה) הוקמו מחדש כל אחת לכנסיות אוטונומיות עם בישופים משלהן ומבנים שלטון עצמי; אלה היו ידועים בשם הכנסייה האפיסקופלית האמריקאית וכנסיית אנגליה בדומיניון קנדה. באמצעות הרחבת האימפריה הבריטית ופעילות המשימות הנוצריות, מודל זה אומץ כמודל לכנסיות רבות שהוקמו לאחרונה, במיוחד באפריקה, אוסטרליה, אסיה ופסיפיק. במאה ה-19 נטבע המונח אנגליקניזם כדי לתאר את המסורת הדתית הנפוצה של כנסיות אלה; כמו גם של הכנסייה האפיסקופלית הסקוטית, אף על פי שמקורה קודם לכן בכנסיית סקוטלנד, זכתה להכרה כמשתפת בזהות משותפת זו.
תאולוגיה > גיוון תאולוגי

האנגליקניות באופן כללי תמיד חיפשה איזון בין הדגשים של הקתוליות והפרוטסטנטיות, תוך שהיא סובלת מגוון ביטויים של אוונגליזם וטקס. אנשי דת והדיוטות מכל מסורות הכנסייה האנגליקניות פעלו בהרכב תנועת ההתמשכות.
אמנם יש אנגליקנים ממשיכים בכנסיות גבוהות, רחבות וכנסיות נמוכות, אך כנסיות רבות המתמשכות הן אנגלו-קתוליות עם שיטות ליטורגיות מאוד טקסיות. אחרים שייכים למסורת אוונגליסטית או כנסייה נמוכה יותר ונוטים לתמוך בשלושים ותשעה המאמרים ושירותי הפולחן הפשוטים יותר. תפילת שחרית, למשל, משמשת לעיתים קרובות במקום חג המולד הקדוש לשירותי תפילה של יום ראשון, אם כי זה לא בהכרח נכון לגבי כל הקהילות הנמוכות.
מרבית הכנסיות המתמשכות בארצות הברית דוחות את העריכה של ספר התפילה המשותפת בשנת 1979 על ידי הכנסייה האפיסקופלית ומשתמשות במקום זאת בגרסת 1928. בנוסף, גופים אנגלו-קתולים רשאים להשתמש במיסלה האנגליקנית, בספר התפילות האנגליקני או במיסלה האנגלית בעת חגיגת המיסה.
תאולוגיה > קונפליקטים בתוך האנגליקניזם

התמקדות משתנה בנושאים חברתיים לאחר מלחמת העולם השנייה הובילה להחלטות ועידת למבת 'מניעת מניעת הריון ונישואים מחדש של גרושים. בסופו של דבר, רוב המחוזות אישרו את הסמכת הנשים. בשנים האחרונות, כמה שיפוטים איפשרו הסמכה של אנשים במערכות יחסים חד מיניות וטקסים מורשים לברכת איגודים חד מיניים. "המחוזות הליברליים יותר הפתוחים לשינוי דוקטרינת הכנסייה בנושא נישואין על מנת לאפשר איגודים חד-מיניים כוללים את ברזיל, קנדה, ניו זילנד, סקוטלנד, דרום הודו, דרום אפריקה, ארצות הברית וויילס", בעוד שהמחוזות השמרניים יותר ממוקמים בעיקר בדרום הגלובלי.
העדר קונצנזוס חברתי בקרב ומחוזות של מסורות תרבותיות מגוונות הביא לעימותים ניכרים ואף לקרע בנוגע לחלק מהתפתחויות אלו או כולן. גורמים שמרניים יותר בתוך האנגליקניזם ומחוצה לו (בעיקר כנסיות אפריקניות ופלגים בתוך האנגליקניזם הצפון אמריקאי) התנגדו לשינויים אלה, בעוד כמה אנגליקנים ליברלים ומתונים רואים בהתנגדות זו ייצוג פונדמנטליזם חדש בתוך האנגליקניזם ו"מאמינים שפיצול הוא בלתי נמנע ועדיף על פני המשך קרבות ושיתוק". חלק מהאנגליקנים התנגדו לשינויים ליברליזציה, במיוחד הסמכת נשים, הפכו לרומים קתולים או אורתודוקסים. אחרים הצטרפו, בתקופות שונות, לתנועה האנגליקנית.
ראו גם

הכנסייה האנגליקנית
פרנסיס ויטלי

| --- | --- |

 לידה:  1747 לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  28 ביוני 1801 (בגיל 54 בערך) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 יצירות ידועות:  A Fair on the Outskirts of Dublin 
 בן או בת זוג:  קלרה מריה פופ 
 
פרנסיס ויטלי (באנגלית: Francis Wheatley;‏ 1747 – 1801) היה צייר דיוקנאות ונופים אנגלי, שחי ועבד תקופה מסוימת בדבלין.
ביוגרפיה ועבודה

ויטלי נולד בווילד קורט, קובנט גרדן, לונדון, בנו של חייט אמן. הוא למד בבית הספר לציור של ויליאם שיפלי ובאקדמיה המלכותית, וזכה בכמה פרסים מטעמה. הוא סייע בעיטורו של ווקסהול, וסייע לג'ון המילטון מורטימר בציור תקרה עבור לורד מלבורן בברוק הול בהרטפורדשייר.
הוא הציג לראשונה באקדמיה המלכותית בשנת 1778, וזכה לשבחים על ידי המבקרים. אך הוא הסתבך בכספים ונאלץ להימלט מנושיו. הוא עבר לאירלנד עם אליזבת גרסה, אשתו של עמיתו האמן ג'ון אלכסנדר גריז (1741–1794).
בקיץ 1779 הוא הגיע לדבלין עם אליזבת, אותה הציג כאשתו, וביסס את עצמו שם כצייר דיוקנאות, בין היתר יצר את הציור הידוע ביותר - "בית הנבחרים האירי". הוא גם צייר את גדודי המתנדבים האירים בקולג' גרין בדבלין, בנובמבר 1779. ציור שהודפס ונמכר לפטריוטים אירים רבים.
כשנסיבות חייו הפרטיים התגלו, הוא שב ללונדון. וצייר נופים בבדים קטנים, דיוקנאות או סצנות רחוב, והחל לחקות של הצייר הצרפתי ז'אן-בפטיסט גרוז. הציור שלו ממהומות גורדון, האנטי קתוליות בבריטניה בשנת 1780 נחרט על ידי ג'יימס הית. ציור זה צוין כאחד הטובים שלו, אך הוא אבד בשריפה. הוא צייר כמה נושאים לגלריית שייקספיר של בוידל, עיצב איורים לספר של משוררים, ותירגל עצמו כחרט. עם זאת, המשיך כצייר בצבעי בשמן וגם בצבעי מים, של נופים ונושאים כפריים.
הוא נבחר כחבר באקדמיה המלכותית בשנת 1790.
בשנת 1787 הוא נישא לאחת הדוגמניות הפופולריות שלו, קלרה מריה ליי הצעירה (1768–1838), שהייתה גם אמנית. נולדה להם בת, גם קלרה מריה, ילידת 1788.
ויטלי נפטר 28 ביוני 1801, ולאחר שמת אלמנתו נישאה לשחקן האירי אלכסנדר פופ, והתפרסמה כציירת פרחים ודיוקנאות.
הערות שוליים

↑  Alfred Webb, A Compendium of Irish Biography
↑  Francis Wheatley, britishart.yale.edu
↑  Chisholm, Hugh, ed, Wheatley, Francis, 1911 Encyclopædia Britannica Volume 28
↑  Paintings by or after Francis Wheatley, artuk.org (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274508205171  PLWABN: 9810611504205606  AAG: 1159  BnF: cb14942500z (data)  GND: 122390555  ISNI: 0000 0000 6682 7060  KulturNav: 55b162db-18bd-4367-8fd9-bdeaddc9a202  LCCN: n85161126  NKC: mzk2012707150  NLA: 35261990  NTA: 071455841  RKD: 84005  SNAC: w6wj5f0p  SUDOC: 157054691  TePapa: 5021  Trove: 887317  ULAN: 500017459  VIAF: 50107566   WorldCat (עם VIAF): 50107566 
בית הנבחרים האירי, ציור של פרנסיס וויטלי
אב ובנו, צייר פרנסיס וויטלי, 1779
עמנואל לוטם

| --- | --- |

 לידה:  1944 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  6 בינואר 2024 (בגיל 80 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 שפות היצירה:  עברית 
 
עמנואל לוטם בפסטיבל אייקון 2016
עמנואל לוטם (1944 – 6 בינואר 2024) היה מתרגם ישראלי. אחד המתרגמים הפוריים ביותר לעברית בתחום המדע הפופולרי, המדע הבדיוני והפנטזיה, ממייסדי האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה ויושב הראש שלה בשנים 1996–2002.
ביוגרפיה

לוטם היה בעל תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב מהפקולטה למדעי החברה, תואר שני ושלישי מאוניברסיטת לונדון מבית הספר ללימודי מזרחנות ואפריקה ומבית הספר לכלכלה, בהתאמה.
הרצה בחוג לארצות מתפתחות באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן עבד במשרד החוץ, ראשית בתור חוקר, לאחר מכן בתור קונסול לעניינים אקדמאיים בניו יורק, ולבסוף בתור יועץ לשגרירות ישראל בפרטוריה (דרום אפריקה). החל לעסוק בתרגום ובעריכה בשנת 1976.
היה ממייסדי האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה ועמד בראשה שנים רבות.
בשנת 1998 ערך את תרגומה של רות ליבנית ל"שר הטבעות" והוסיף לו תרגום של הנספחים, כולל אלו העוסקים בבלשנות שפות הארץ התיכונה. היה זה אחד מהפרויקטים הגדולים והשאפתניים ביותר שלו, אך גם השנויים ביותר במחלוקת. הוא שינה חלק מהמונחים והתעתיקים, וזכה על כך לשבחים כמו גם ביקורת, כמו במקרה של עלפים במקום בני לילית וגמדאים במקום גמדים, וכן במקרים של טעויות שונות בשפה העברית.
בשנת 2003 התמנה לעורך המדעי של אנציקלופדיה ynet, וכיהן בתפקיד זה שנים אחדות.
תרגם בסך הכל כ-400 כותרים (נכון ליולי 2006).
נפטר ב-6 בינואר 2024.
מתרגומיו > פנטזיה

"הסילמריליון", "סיפורים שלא נשלמו" ו"ילדי הורין", "סיפורם של ברן ולותיין" ו"מפלת גונדולין" מאת ג'.ר.ר. טולקין, וכן עריכה והרחבה של תרגומה של רות לבנית ל"שר הטבעות" של אותו מחבר.
"המארג" מאת קלייב בארקר.
"רשומות רומח הדרקון" מאת מרגרט וייס וטרייסי היקמן.
"שם הרוח" מאת פטריק רותפס.
מתרגומיו > מדע בדיוני

"החלום בטירת מיידן" מאת כריסטופר פריסט.
"פני מועדות לכוכבים", "אקסטרו", מאת אלפרד בסטר.
"עולם טבעת", "מהנדסי הטבעת", "מגונן", "הזרוע הארוכה של גיל המילטון", "מתנה מכדור-הארץ", "עולם של פטאאבים" ועוד, מאת לארי ניבן.
"מדרך רגל", "נפילת המלאכים" מאת לארי ניבן וג'רי פורנל.
"כוכב כפול", "הדלת המוליכה אל הקיץ", "לוחמי החלל", "החתול העובר דרך קירות", "ששת" ועוד, מאת רוברט היינליין.
"חולית", "כופרי חולית" ו"בית הלשכה חולית" מאת מאת פרנק הרברט.
"בטרם המוסד", "המוסד והארץ", "נמסיס", "רובוטים ואימפריה", "שקיעה (ספר)" ו"ילד האתמול" מאת אייזק אסימוב.
"שוליית הלוחם" מאת לויס מקמסטר בוז'ולד.
"צד שמאל של החושך" מאת אורסולה לה גווין.
"טרף" ו "פארק היורה" מאת מייקל קרייטון.
"שעת התה הארוכה והאפלה של הנפש" מאת דאגלס אדמס.
"טרילוגיית אילומינטוס": "העין בפירמידה", "התפוח הזהוב" ו"רהב" מאת רוברט שיי ורוברט אנטון וילסון.
"נסיכת מאדים" מאת אדגר רייס בורוז.
"טירת אוטרנטו" מאת הוראס וולפול.
"תלת עולמי" מאת א"א "דוק" סמית.
"טרילוגיית השניונית": "יושרה שניונית", "חרב שניונית" ו"חמלה שניונית" וספר נוסף "מקור ראשוני" מאת אן לקי.
"ההופכים את עורפם לאומלאס" מאת אורסולה לה גווין
"איים ברשת" ו"משקפי שמש כסופים: אנתולוגיה פאנקיברנטית" מאת ברוס סטרלינג.
מתרגומיו > מדע פופולרי

"קיצור תולדות הזמן", "חורים שחורים, גורי-יקומים ומסות אחרות" ו"תוכנית אב" מאת סטיבן הוקינג.
"כאוס" מאת ג'יימס גליק.
"עולם רדוף שדים: המדע כנר בעלטה" מאת קארל סייגן.
"חיתוך הזהב – קורותיו של מספר מופלא", "שפת הסימטריה: המשוואה שלא נמצא לה פתרון" ו"האם אלוהים הוא מתמטיקאי?" מאת מריו ליביו.
"הגן האנוכיי", "השען העיוור", "לפרום את הקשת בענן: המדע, האשליה ותשוקת הפליאה", "ההצגה הגדולה בתבל" מאת ריצ'רד דוקינס.
"מקרני רנטגן ועד קווארקים" מאת אמיליו סגרה.
"מה אכפת לך מה חושבים אחרים?", "אתה בטח מתלוצץ, מר פיינמן!", "החדווה שבגילוי דברים" מאת הפיזיקאי ריצ'רד פיינמן.
"הקווארק והיגואר" מאת מארי גל-מאן.
"מארג היקום" ומהדורה חדשה של "היקום האלגנטי" מאת בריאן גרין.
"ההוכחה והפרדוקס" מאת רבקה גולדסטיין.
"הקנון המדעי" מאת נטלי אנג'יר.
"חץ הזמן ונקודת ארכימדס" מאת היו פרייס.
"סטיבן הוקינג - חיים במדע" מאת מייקל וייט וג'ון גריבין, ספרית מעריב, תל אביב 2007.
"התמוטטות - מדוע נפלו הציוויליזציות הגדולות של העבר? האם זה יכול לקרות גם לנו?" מאת ג'ארד דיימונד, מטר, תל אביב 2008.
המצאת הטבע: הרפתקאותיו של אלכסנדר פון הומבולדט מאת  אנדריאה וולף, הוצאת שוקן, 2017.
מתרגומיו > ספרי עיון

נורמן דיקסון, "הפסיכולוגיה של השלומיאליות בצבא", [תל אביב]: מערכות, 2003.
אנדרו רוברטס, "סערת המלחמה", הוצאת דביר, 2009.
אנטוני ביוור, "מלחמת העולם השנייה", ידיעות ספרים, תל אביב 2014.
אנטוני ביוור, "ההימור האחרון של היטלר: המתקפה בארדנים 1944", ידיעות ספרים, 2017.
ניל בסקומב, מבצר החורף: כיצד נבלם מיזם פצצת האטום של היטלר, ידיעות ספרים, 2018.
מריו ליביו, גלילאו ומכחישי המדע, אריה ניר הוצאה לאור, 2020.
כריסטופר ויילי, משחקי מוח: כיצד השפיעה פרשת קיימברידג' אנליטיקה על תוצאות הבחירות בארצות הברית, הוצאת שוקן, 2021
אנטוני ביוור, "נפילת ברלין - 1945", ידיעות ספרים, 2021.
מיצ'יו קאקו, משוואת אלוהים: החיפושים אחר תיאוריה של הכול, עריכת תרגום: רותי חזנוביץ. [רמות השבים]: אריה ניר, 2023
בספרות פופולרית

מופיע - תחת השם "רעואל לוטם" (צירוף שמו האמצעי של טולקין, ושם משפחתו של לוטם) בספרם של לביא תדהר וניר יניב, "רצח בדיוני" (2009).