stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
G4

| --- | --- |
מדינות ה-G4
מדינות ה-G4
 חברים:  ברזיל ברזיל גרמניה גרמניה   הודו הודויפן יפן
 תקופת הפעילות:  2005–הווה (כ־19 שנים) 
 
G4 הוא שמה של קבוצה המכילה ארבע מדינות, ברזיל, גרמניה, הודו ויפן, המחויבות לתמוך אחת בשנייה למושב קבוע בקריאות לשינויים במועצת הביטחון של האו"ם. בניגוד לקבוצת G7, שבה המכנה המשותף הוא כלכלי ומניעים פוליטיים משותפים ארוכי טווח.
כל ארבע המדינות היו בין חברי המועצה הנבחרים אך שאינן בעלי קביעות מאז ייסוד המועצה. העוצמה הכלכלית של חברי G4 גדלה משמעותית עם השנים עד שכוחה כבר בר השוואה עם כוחן המשותף של חברי המועצה הקבועים (ה-P5). עם זאת, מספר הצעות של חברי ה-G4 נדחו על ידי תנועת "United for Consensus" ובפרט על ידי היריבים הכלכליים או הפוליטיים שלהן.
המנהיגים הנוכחיים של מדינות ה-G4

ברזיל לואיז אינסיו דה סילבה נשיא ברזיל,
 מאז 1 בינואר 2023
גרמניה אולף שולץ
 קנצלר גרמניה,
 מאז 8 בדצמבר 2021
הודו נרנדרה מודי
 ראש ממשלת הודו,
 מאז 26 במאי 2014
יפן שיגרו אישיבה
 ראש ממשלת יפן,
 מאז 1 באוקטובר 2024
הערות שוליים

↑  "Japan Says No to G4 Bid". Globalpolicy.org. 2006-01-07. נבדק ב-2011-05-30.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nb2007009407  VIAF: 131608085   WorldCat (עם VIAF): 131608085
אינדי ילד

| --- | --- |

 סוגה:  רוק 
 www.indiyeled.com
 
אינדי ילד הוא הרכב רוקנ'רול לכל המשפחה אשר מופיע ברחבי ישראל משנת 2011 עם קלאסיקות של שירי הילדים בהגשה רוקיסטית.
היסטוריה

המופע אינדי ילד עלה לראשונה כמופע חד פעמי בחג החנוכה 2011 עם הרכב אומנים אלטרנטיביים ישראלים (יעל דקלבאום, יהוא ירון, אדם בן עזרא, הדרה לוין ארדי ואחרים) שביצעו גרסאות לשירים מתוך פסטיבל שירי הילדים. בהמשך הוחלט להמשיך ולהעלות את המופע ברחבי הארץ.
במקביל למופע הקבוע, הופקו לאינדי ילד כמה מופעים מיוחדים:
בינואר 2013 במסגרת מרתון יהונתן גפן בחולון עלה "זה לא כל כך נעים לראות ילד ירוק" - מופע עם שירי הילדים של יהונתן גפן. במופע השתתפו דנה ברגר, חמי רודנר, יעל דקלבאום, מירב פלדמן, שרון מולדאבי ולהקת התחתונים.
במאי 2013, במסגרת פסטיבל הביטלס בחולון, עלה מופע בסימן הביטלס. במופע השתתפו קורין אלאל, חמי רודנר ולהקת התחתונים. בנובמבר 2013 במסגרת פסטיבל הפסנתר בתל אביב, עלה מופע בסימן עוזי חיטמן. בנובמבר 2014 במסגרת פסטיבל הפסנתר בתל אביב, עלה מופע בסימן מרים ילן שטקליס.
בחודש נובמבר 2013 הושק מופע חדש בהפקת עלמה מיוזיק (אסף כהן, הילה דולגין) עם ניהול אמנותי של חיים שמש והפקה מוזיקלית של חמי רודנר. הרכב המופע כולל את מיקה שדה (שירה), ליאור סקר (שירה וגיטרה), אסף לביא (קלידים ואקורדיון), אלעד נדב (תופים), ליאור עוזרי (בס) וגון צדוק (גיטרה חשמלית). במופע מבצע ההרכב שירי ילדים מכל הזמנים ("איך שיר נולד", "שירי ילדות", "תנו לגדול בשקט", "רציתי שתדע", "אין לי כסף", "אמת או חובה", "אדוני ראש העיר", "אני אוהב", "טוליפ", "ידידי טינטן" ועוד) לצד שירים שלא נכתבו לקהל הילדים אך מותאמים לסגנון הרוקיסטי של המופע ("השכן" של זקני צפת, "ילד רע" של ריקי גל, "מכת שמש" של יגאל בשן, "טנגו צפרדעים" של כוורת ועוד).
ביולי 2015 השיק ההרכב שיר מקורי ראשון בשם "שיר ילדים". את השיר כתב והלחין המפיק המוזיקלי של המופע – חמי רודנר לעיבוד של אסף אמדורסקי. השיר החדש יתווסף כרצועת בונוס לאלבום הופעה חיה של אינדי ילד, אשר הוקלט במועדון הזאפה.
בנובמבר 2015 שוחרר האלבום המלא "אינדי ילד בהופעה חיה" מתוכו יצא סינגל משולש עם ביצועים חיים לשירים "אדוני ראש העיר" (יגאל בשן, עוזי חיטמן), "ילד רע" (אהוד מנור, קן גלובוס) ו"הייתי הילד הכי קטן בכיתה" (יהונתן גפן, עוזי חיטמן).
בספטמבר 2018 הקליט ההרכב ביצוע מיוחד עם חמי רודנר לשיר "רוח רוח" במסגרת פרויקט מיוחד של יואב קוטנר בגלי צה"ל לציון 50 שנה לצאת האלבום 'מזל גדי' של אריק איינשטיין.
באפריל 2019 השיק ההרכב מופע חדש לילדים ולכל המשפחה במחווה לשיריו האהובים של הזמר גידי גוב (שירים מקריירת הסולו לצד שירים מפסטיבלי הילדים, תוכניות הטלוויזיה וההרכבים בהם השתתף גוב).
בשנת 2020 עלה מופע טריו של ההרכב עם שירי יגאל בשן ועוזי חיטמן. המופע בהשתתפות שלושה מחברי ההרכב - מיקה שדה (שירה ויוקלילי), ליאור סקר (שירה וגיטרה) ואסף לביא (קלידים, אקורדיון ומחשב). בין השירים שמבוצעים במופע: "הופה היי", "אדוני ראש העיר", "רציתי שתדע", "ארץ הצבר", "יש לי ציפור קטנה בלב", "נולדתי לשלום" ועוד.
בשנת 2022 ההרכב מציין עשור לפרויקט "אינדי ילד" בסדרת מופעים חגיגית. הראשונה, בהשתתפות התזמורת הקאמרית הישראלית בליווי 30 נגנים.
נכון לדצמבר 2022, מופיע רענן פוגל כמחליף של ליאור סקר בחלק מההופעות.
אנדריאס באדר

צילום משנות ה-1970
בֶּרְנְד אנדרֶיאַס באדר (בגרמנית: Bernd Andreas Baader, ‏ 6 במאי 1943 מינכן – 18 באוקטובר 1977 כלא שטאמהיים, שטוטגרט) היה טרוריסט גרמני, מנהיג של הדור הראשון של פעילי ארגון הטרור השמאלי הקיצוני סיעת הצבא האדום "RAF", שנודע גם כ"כנופיית באדר-מיינהוף". באדר השתתף ב-2 באפריל 1968 בהצתתן של כמה חנויות גדולות בעיר פרנקפורט אם מיין. הוא שוחרר מן המעצר בברלין על ידי אולריקה מיינהוף ואחרים ב-14 במאי 1970, תאריך שהפך ליום הולדתו של הארגון. במהלך שנת 1972 הוא היה מעורב בחמישה פיגועים עם חומר נפץ שבו נהרגו אנשים רבים וכן במספר שודים של בנקים. באדר נעצר באותה שנה, ואחר כך, יחד עם חברתו ושותפתו להקמת הארגון, גודרון אנסלין, ועם יאן-קארל ראספה נידון בשנת 1977 למאסר עולם. שלושתם מצאו את מותם בתאם בכלא שטאמהיים בשטוטגרט ב-18 באוקטובר 1977 אחרי שירו בעצמם בעזרת נשק שהוברח לכלא ("ליל המוות בשטאמהיים"). המומחים ברפואה משפטית הסיקו כי זו הייתה התאבדות משותפת. הועלתה גם ההשערה כי נרצחו. התאבדותם של מנהיגי RAF בכלא ורציחתו באותו יום של הנס מרטין שלייר, יושב ראש איגוד התעשיינים בגרמניה, שהיה בן ערובה בידי הארגון, היוו נקודת שיא של מה שנקרא "הסתיו הגרמני", אחד המשברים הקשים ביותר בתולדות גרמניה המערבית.
מצבתם של באדר, אנסלין וראספה בבית הקברות דורנהאלדן בשטוטגרט - דגרלוך
ביוגרפיה > ילדות וצעירות במינכן

אנדריאס באדר נולד בשנת 1943, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה כבנו היחיד של ההיסטוריון והארכיבר ד"ר ברנדט פיליפ באדר (1945-1913) ושל אנהליזה-הרמינה באדר, בת לבית קרכר, שכונתה "נינה". האב ששירת בצבא הגרמני נפל בשבי הסובייטי בשנת 1945 וככל הנראה מת בעת הובלת שבויים גרמנים בשטח ברית המועצות אחרי המלחמה. אנדריאס גודל בשש השנים הראשנות על ידי סבתו מצד האם, בזאלפלד בחבל תורינגיה. החל משנת 1949 התגורר עם אמו, דודתו וסבתו במינכן. האם עבדה כ"אשת חורבות" - Trümmerfrau (אנ') בפינוי ההריסות ועבודות בנייה בעת שיקום הערים המופגזות ומאוחר יותר עבדה כמזכירה בבית הדין לרווחה במינכן. לאורך תקופה ארוכה מנעוריו ועד גיל בוגר שמר באדר קשר אמון עם דודו מצד אמו, הרקדן והשחקן מיכאל קרכר.
למרות היותו נחשב מחונן, לא הצליח באדר בלימודים וסולק מבתי ספר שונים בגלל הפרעות בהתנהגות. בשנת 1956 התקבל לגימניסה ע"ש מקסימיליאן במינכן, אך לא עמד בדרישות הלימודים ונאלץ לעזוב באותה שנה. אחר כך רשמה אותו אמו בבית ספר פרטי אולם גם שם הישגיו היו נמוכים וסיים עשר שנות לימוד בלבד עם תעודת Mittlere Reife אחרי נשירתו מהלימודים צייר זמן מה וייצר כדי קרמיקה וחי חיי עבריין קטן. אחרי שסירב להשיג רישיון נהיגה, נהנה להתגרות בחוקים ולנהוג בלעדיו. ביצע עבירות תנועה רבות, גנבות רכב, זיופי מסמכים, וכו' . התאווה במכוניות מרוץ ובנסיעות במהירות מופרזת לבסוף היה לאחד החברים המועטים של "סיעת הצבא האדום" שלא למד באוניברסיטה. ביוני 1962 השתתף באדר במהומות הנוער ברובע שוואבינג במינכן שפרצו כתגובה למחאות הדיירים נגד רעשם של מוזיקאים צעירים בשעות מאוחרות. למשך 4 ימים התעמתו אז אלפי בני נוער עם המשטרה. באותם ימים נטתה גם אמו של באדר להזדהות עם כעס בנה על הברוטליות של המשטרה.
ביוגרפיה > חייו בברלין המערבית

בגיל 20 עבר באדר ממינכן לברלין המערבית, בה אמור היה להתחנך בתחום האמנויות. אימץ לעצמו תדמית דו-מינית וביקר, בין היתר, במועדונים של הומוסקסואלים, שבהם נהג לגנוב ממבקרים שקיימו יחסים בשירותים. ניהל יחסים גם עם נשים אך לרוב נהג בהן בגסות רוח. התפרנס מעבודות מזדמנות רבות ומגוונות, כולל כדוגמן בחצי עירום למגזינים גיי, (בשנת 1965 עבור צלם ה"כוכבים" הרברט טוביאס), כפועל בניין ועשה ניסיונות כושלים כעיתונאי בעיתונות הצהובה. התחיל להביע עניין בספרות ובסוגיות פילוסופיות. חברתו לחיים באותה תקופה, הציירת הנשואה אלינור (אלו) מיכל (2007-1939) תיארה אותו כגבר אלים ופרובוקטור. הם התגוררו בחווילה בברלין וחיו בחיים במשולש, יחד עם בעלה, הצייר מנפרד הנקל (1988-1936) ואף הולידו בשנת 1966 ילדה, אותה גידל מנפרד הנקל. גם בבית זה התנהגותו של באדר הייתה לעיתים קרובות אלימה ופרובוקטיבית. בשנת 1967 החל להיות פעיל בחוגי הסטודנטים המקרובים לשמאל הקיצוני ובאופוזיציה החוץ-פרלמנטרית. באוגוסט 1967 נראה בתצלום רוקד במסיבה בקורפירסטנדאם עם דורותאה רידר, מייסדת ה"קומונה I" ועם חבר באותה קומונה, הסופר והשחקן ריינר לנגהנס. בחוגי הסטודנטים היה באדר אאוטסיידר, נהג באותם הימים להתלבש בבגדים אלגנטיים וגידל שיער קצר בניגוד לאופנה השלטת באותם החוגים ולא השתתף בפולמוסים האינטלקטואליים.
באותה תקופה התחיל מערכת יחסים עם גודרון אנסלין, צורכת סמים - אסיד, ספידים ואחרים - פעילה מרקסיסיטית רדיקלית, מבוגרת ממנו בשלוש שנים, שהשפיעה על השקפת עולמו.
ביוגרפיה > הצתות חנויות הכולבו

אחרי שבמאי 1967 323 בני אדם קיפחו את חייהם בדליקה שפרצה בחנות הכלבו Á l'Innovation בבריסל חגגה הקומונה 1 בברלין בכמה מהפליירים שלה והעלתה את האסון על נס כאירוע "אנטיאימפריאליסטי". (תחת הכותרת "בריסל תהיה האנוי" שאלו:"מתי יישרפו חנויות הכלבו בברלין?") החלטתם של באדר ואנסלין לצאת לפעולה נומקה ככל הנראה גם בצורך התחרות עם אנשי קומונה I.
ב-2 באפריל 1968 יחד עם אנסלין, עם תורוואלד פרול ועם הורסט זהנליין, הצית באדר כמה חנויות כלבו בפרנקפורט אם מיין, ביניהן החנויות שניידר וקאופהוף. העילה לכך הייתה מחאה נגד "אדישות הציבור כלפי רצח העם בווייטנאם". הצתות אלה גרמו לנזקים כספיים בשווי 675,000 מרק, אך לא גרמו לנפגעים בנפש. במשפט שהתקיים ב-31 באוקטובר 1968 נידונו באדר ואנסלין לשלוש שנות מאסר. בעקבות הגשת ערעור, שוחרר באדר לחופשי והשתתף בפרנקפורט, יחד עם גודרון אנסלין, בפעילות החוץ-פרלמנטרית שנקראה Heimkampagne. (קמפניית הבית). אחרי שעונשו קיבל תוקף בנובמבר 1969, נמלטו באדר ואנסלין מחוץ לגרמניה לפריז, שווייץ ואחר כך לאיטליה שם התארחו בחוגים של השמאל הרדיקלי. במרץ 1970 באדר ואנסלין חזרו בגלוי לברלין המערבית. סוכן בשם פטר אורבך שקיבל אחר כך באישור הרשויות נתוני זהות חדשים, העלה את תשומת לב המשטרה לגבי באדר. ב-4 באפריל 1970 נעצר באדר בכביש בגלל עבירת מהירות בעת בדיקה שגרתית מבוימת. הוא הציג רישיון נהיגה מזויף על שם הסופר פטר כוטייביץ', אך בתשאול לא ידע לתת פרטים אישיים על הסופר (כמו שמות ילדיו וגיליהם). הוא נעצר והוחזר לבית המאסר בטגל להמשך ריצוי עונשו. גודרון אנסלין יזמה אז תוכנית לחלצו. העיתונאית אולריקה מיינהוף ועורכי דין שלו הציגו בפני המשטרה הזמנה לבאדר להתראיין על ידי מיינהוף בחנות הספרים של Berlin Zentralinstitut וביקשו רשות עבורו לצאת מן המעצר לשם הראיון. האירוע נקבע ב-14 במאי 1970 ובאדר, ללא אזיקים ובליווים של שני שומרים חמושים ובליוויה של אולריקה מיינהוף, הורשה ללכת לחנות הספרים. חברותיהם, אירנה גרגנס ואינגריד שוברט, נכנסו לחנות עם מזוודות, אחר כך פתחו דלת לאיש רעול פנים חמוש באקדח ובעצמן שלפו אקדחים מתוך המזוודות. הם פתחו באש ופצעו מוכר בחנות בן 64 שנפגע בכבד. באדר, האיש רעול הפנים ושלוש הנשים נמלטו מהר מהחנות דרך חלון.
ביוגרפיה > "סיעת הצבא האדום" - הדור הראשון - ופעילות הטרור

התאריך 14 במאי 1970 הפך ליום הקמת הארגון "סיעת הצבא האדום". באדר וחברים אחרים בארגון נסעו לירדן כדי להתאמן במחנה אימונים של הארגון הפלסטיני פת"ח אך אחרי זמן מה גורשו מן הממלכה. בשובו לגרמניה, בשנים 1970–1972 השתתף באדר שוב בשודי בנקים ופיצוצי בניינים. חזר לנהוג ללא רישיון כפי שנהג קודם. בעקביות גנב מכוניות מרוץ יקרות לצורך שימוש בפעולות ארגונו ונעצר יום אחד בעת שנהג במכונית איזו ריבולטה IR 300. ב-1 ביוני 1972 באדר, וחבריו לארגון, יאן קרל ראספה והולגר מיינס נתפסו אחרי קרב יריות ארוך בפרנקפורט.
ביוגרפיה > כלא שטאמהיים

בשנים 1977-1975 התקיים בבניין מבוצר בכלא שטאמהיים בשטוטגרט משפט ארוך ויקר. כאמצעי זהירות למניעת הברחות, כל האסירים עברו באותה תקופה חיפושים על גופם בעירום וקיבלו בגדים חדשים לפני ואחרי פגישותיהם עם סנגוריהם. בעת שביתת רעב משותפת ב-1974 שהביאה למותו של הולגר מיינס, הפילוסוף והסופר הצרפתי ז'אן-פול סארטר ביקר בכלא. אחרי שיצא מהפגישה בת שעה עם באדר אמר לעצמו:"איזה אידיוט!" על אף שלא אהב את התנהגותו של באדר וסבר שמאבק אלים מסוג זה "מתאים לגואטמלה" או ברזיל ולא לגרמניה או צרפת, מתח סארטר ביקורת על תנאי הבידוד הקשוחים שבהם הוחזק. ב-9 במאי 1976 אולריקה מיינהוף נמצאה מתה בתאה, אחרי שתלתה את עצמה בסורגי החלון. חברי "סיעת הצבא האדום" ואחרים טענו שנרצחה על ידי השלטונות. בהמשך הדור השני של הארגון ביצעו חטיפות ופעולות נוספות על מנת לתמוך בחבריהם האסורים.
דמותו במדיה האומנותית > בקולנוע

1986 -הסרט Die Baader-Meinhof-Gruppe vor Gericht בבימו ריינהרד האוף
(שטאמהיים - קבוצת באדר-מיינהוף במשפט). אולריך טוקור מגלם את באדר.
1997 - Todesspiel - סרט טלוויזיה. בתפקיד - סבסטיאן קוך.
2002 - Baader (באדר) - סרט עלילתי. בתפקיד פרנק גירינג.
2005 - See you at Régis Debray (להתראות ברז'י דברה). במאי:ס.ס. לי. מוזיקה: ריוג'י איקדה, בתפקיד - לארס איידינגר.
2008 - Der Baader Meinhof Komplex (כנופיית באדר מיינהוף (סרט))- סרט עלילתי בבימוי אולי אדל. בתפקיד באדר - מוריץ בלייבטרוי. הצגת בכורה - 18 ספטמבר 2008
2011 - Wer wenn nicht wir ( מי אם לא אנחנו?) - סרט גרמני. בתפקיד - אלכסנדר פהלינג.
לקריאה נוספת

Horchem, Hans Josef, West Germany's Red Army anarchists, London: Institute for the Study of Conflict, 1974.
Karin Wieland: In: Karin Wieland, Wolfgang Kraushaar und Jan Philipp Reemtsma: Rudi Dutschke, Andreas Baader und die RAF. Hamburger Edition, Hamburg 2005,
Klaus Stern, Jörg Herrmann: Andreas Baader. Das Leben eines Staatsfeindes. DTV Premium, München 2007.
Harvey W. Kushner: Baader, Andreas (1943–1977) . In Encyclopedia of Terrorism. Sage Publications, Thousand Oaks/London/Neu-Delhi 2003, >
Jillian Becker- Hitler's Children: The story of the Baader Meinhof Terrorist Gang 5th edition, Authorhouse 2014,
הערות שוליים

↑  באתר המכון להיסטוריה חברתית
↑  2005 Karin Wieland ע' 63
↑  2005 Karin Wieland
↑  Karin Wieland 2005 ע' 55
↑  Karin Wieland 2005 ע' 56
↑  Harvey Kushner 2003 ע' 65
↑  Sara Hakemi 2008
↑  Andre Moncour
↑  J.P.Sartre, Libération 1974
↑  רישומי השיחה בין באדר לסארטר -במגזין דר שיפגל Spiegel Online 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007426780505171  PLWABN: 9810568942505606  BnF: cb14553999q (data)  GND: 11850536X  ISNI: 0000 0000 8218 1597  LCCN: n50031096  NKC: jx20091125001  NTA: 070245363  SELIBR: 315301  SUDOC: 059742046  VIAF: 33242226   WorldCat (עם VIAF): 33242226 
מכונת הכתיבה של באדר עם מכתב תלונה, מוצג כיום בבית ההיסטוריה בבון
סמל הארגון הגרמני "סיעת הצבא האדום" מיסודו של אנדריאס באדר ואחרים
כלא שטאמהיים בשטוטגרט
Clannad (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  Clannad 
 בימוי:  אוסמו דזאקי 
 תסריט:  מאקוטו נקמורה 
 מדינה:  יפן 
 חברת הפקה:  טואי אנימציה 
 חברה מפיצה:  חברת טואי 
 הקרנת בכורה:  15 בספטמבר 2007 
 משך הקרנה:  94 דק' 
 שפת הסרט:  יפנית 
 סוגה:  דרמה
 www.clannad-movie.jp
 דף הסרט ב־IMDb
 
Clannad הוא סרט אנימה יפני משנת 2007 בבימויו של אוסמו דזאקי המבוסס באופן רופף על רומן באותו השם.
תקציר העלילה

עלילת הסרט מתמקדת בתלמיד התיכון המיואש טומויה אוקאזאקי אשר מתמודד עם האובדן של אמו בתאונת דרכים. טומויה חי יחד עם אביו האלכוהוליסט. השקפת עולמו של טומויה מתחילה להשתנות כאשר הוא פוגש את התלמידה הביישנית אך טובת הלב נגיסה פורוקאווה. נגיסה נשארה כיתה בשל ההשפעות של מחלה ממושכת. נגיסה חולמת להקים מחדש את מועדון הדרמה של בית הספר, בהשראת הוריה אשר הם שחקני תיאטרון. למרות שבתחילה טומויה היה אדיש יחסית לנגיסה, בהמשך, בשל הערכתו הגדולה לעקשנותה של נגיסה, הוא מחליט לעזור לה במאמציה, ובעקבות כך מתפתחת חברות גדולה ביניהם בעודם מתמודדים עם אתגרים שונים במסגרת ההקמה המחודשת של מועדון הדרמה.
לבסוף הם מצליחים להעלות הצגת תיאטרון מוצלחת. באותה ההזדמנות טומויה מתוודה על אהבתו לנגיסה. מאוחר יותר הם עוברים לגור ביחד. בסוף הסרט נגיסה מתה לאחר שהיא יולדת את בתם, אושיו.
דמויות

טומויה אוקאזאקי - תלמיד תיכון אשר מתמודד עם האובדן של אמו בתאונת דרכים ועם יחסיו המתוחים עם אביו האלכוהוליסט. במהלך הסרט מתפתחת ידידות גדולה עם חברתו לכיתה נגיסה אשר תורמת לכך שהוא מתחיל למצוא משמעות אמיתית בחייו.
נגיסה פורוקאווה - תלמידת תיכון ביישנית וטובת לב אשר נאלצת להישאר כיתב עקב מחלה ממושכת. הופכת בהמשך למושא אהבתו של טומויה.
יוהי סונוהארה - חברו לכיתה של טומויה אשר מחליט לתמוך במאמציהם של טומויה ונגיסה.
קאיו פוג'יבאיאשי - חברה לכיתה של טומויה.
ראיו פוג'יבאיאשי - אחותה התאומה וטובת הלב של קיו.
אקיו פורוקאווה - אביה של נגיסה. שחקן תיאטרון בעברו.
סאנה פורוקאווה - אמה של נגיסה. שחקנית תיאטרון בעברה אשר מנהלת בהווה מאפייה קטנה.
קוקו איבוקי - מורה אשר מעודדת את התלמידים להקים מחדש את מועדון הדרמה בבית הספר.
פסקול

פסקול הסרט הולחן על ידי יושיצ'יקה אינומטה. הפסקול של הסרט יצא לשווקים ב-21 בנובמבר 2007. הפסקול כולל הן מנגינות שמנוגנות על ידי פסנתר בלבד והן יצירות שמבוצעות על ידי תזמורת שלמה.
מדיה ביתית

ה-DVD של הסרט יצא לשווקים ב-7 במרץ 2008.
הערות שוליים

↑  "DVD information at the film's official website" (ביפנית). Toei Animation. אורכב מ-המקור ב-3 באוקטובר 2010. נבדק ב-4 בפברואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
הם היו עשרה

| --- | --- |
 בימוי:  ברוך דינר
 תסריט:  ברוך דינר, גבריאל דגן ומנחם שובל
 עריכה:  הלגה קלר
 שחקנים ראשיים:  עודד תאומי, בומבה צור, ליאו פילר, גבריאל דגן, יהודה גבאי, ניסים עזיקרי, איתן פריבר, ישראל רובינצ'יק ונינט דינר
 מוזיקה:  גארי ברתיני
 צילום:  ליונל ביינס (אנגליה)
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  1960 
 שפת הסרט:  עברית
 דף הסרט ב־IMDb
 
הם היו עשרה הוא סרט קולנוע ישראלי שיצא לאקרנים בשנת 1960 ונחשב לאחד הסרטים החשובים בתולדות הקולנוע הישראלי.
את הסרט ביים ברוך דינר והופיעו בו בין היתר עודד תאומי, בומבה צור, ליאו פילר, גבריאל דגן, יהודה גבאי, ניסים עזיקרי, איתן פריבר, ישראל רובינצ'יק ונינט דינר. את התסריט כתב דינר יחד עם גבריאל דגן ומנחם שובל. הסרט התאפיין במיעוט שימוש באביזרים, בצוות שחקנים קטן ובצילום איטי. ערכה את הסרט הלגה קלר. הסרט צולם ליד המושב שגב.
עלילה

עלילת הסרט עוסקת בחבורת חלוצים המקימים מושב שיתופי בארץ ישראל. בחבורה תשעה גברים ואישה - מניה. הסרט עוסק באתגרים העומדים בפני הקבוצה: יחס השלטונות העות'מאנים, יחס השכנים הערבים, בעיות קיומיות (מלריה, מחסור במים) וגם היחסים הפנימיים בקבוצה.
פרשנויות

על הסרט נכתבו פרשנויות וניתוחים רבים. החוקרת אלה שוחט מציינת, כי השימוש בשפות המקוריות של כל אחת מן הדמויות (החלוצים מדברים רוסית, הערבים ערבית), וניסיונם של החלוצים לתקשר בערבית מסמל את פתיחותם.
חוקר קולנוע נוסף, ניצן בן שאול, ניתח את הסרט בהשוואה לסרט "צבר", וטוען, כי בעוד שהקונפליקט בין יהודים לערבים ב"צבר" עוסק במשאבים; ב"הם היו עשרה" הוא קונפליקט על חוק וסדר, הטומן בחובו אפשרות לפתרון.
מבקר הקולנוע אורי קליין כתב כי "המושגים בית וקהילה, כפי שהם מתוארים ב("הם היו עשרה"), מעורערים: הבית הוא ארעי, הקהילה מורכבת מיחידים שאינם משתלבים לקולקטיב, למרות הטקסים החברתיים שהם משתתפים בהם הכוללים קטעי שירה משותפת ואפילו קטע של ריקוד חסידי בעת הקציר".
לקריאה נוספת

נורית גרץ ויעל מונק, במבט לאחור: קריאה חוזרת בקולנוע הישראלי 1948-1900, האוניברסיטה הפתוחה, 2015.
הערות שוליים

1 2  אלה שוחט, הז'אנר ההירואי-לאומי בעקבות מלחמת 1967 קולנוע ישראלי, עמ' 105 - 117, הוצאת ברירות
↑  דב שובל, הוסרט הקטע האחרון של "הם היו עשרה", על המשמר, 6 ביולי 1960
↑  אורי קליין, עכבר העיר אונליין, המקרה המוזר של ברוך דינר, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2008
הריגת משפחת אל-דאלו בעזה

הבית ההרוס של משפחת אל-דאלו ברצועת עזה.
הריגת משפחת אל-דאלו בעזה אירעה ב-18 בנובמבר 2012. ביום החמישי של מבצע עמוד ענן תקף מטוס חיל האוויר הישראלי בית מגורים במחנה הפליטים ג'באליה שבצפון רצועת עזה, בחשד ששימש מסתור למחבלי החמאס, שהיו מעורבים בשיגור רקטות פלסטיניות לעבר ישראל. בהתקפה נהרגו 12 אנשים, עשרה מתוכם בני משפחת אל-דאלו, בהם נשים וילדים. בערוצי טלוויזיה רבים שודרו תמונות גופותיהם של הילדים, שכובות זו על זו בבית החולים בעזה.
תגובת דובר צה"ל לאירוע הייתה: "אובדן החיים בשני הצדדים מצער מאוד, אך האחריות למתרחש מוטלת על כתפיהם של פעילי ארגוני הטרור, שהפכו את האוכלוסייה המקומית למגן אנושי."
הפרקליטות הצבאית בדקה את התקרית, והחליטה שלא לפתוח בחקירה פלילית.
התקיפה

ב-18 בנובמבר 2012, במהלך מבצע עמוד ענן, סמוך לשעה 14:30, ירה מטוס F-16 של חיל האוויר טיל לעבר בית בן 4 קומות השייך לג'מאל מחמוד יאסין אל-דאלו, בן 52. בבית התגוררו 3 משפחות ובהן 11 נפשות. הבית נמצא מול בנק פלסטין ברחוב אל-נאסר בצפון העיר עזה. הבית נהרס לחלוטין על כל יושביו.
בתקיפה נהרגו 12 פלסטינים, עשרה מתוכם בני משפחתו של ג'מאל אל-דאלו, בהם אשתו, בנו, אחותו, כלתו וארבעה מנכדיו. כמו כן נהרגו שני שכנים, צעיר בין 18 וסבתו.
בצילום של סוכנות רויטרס, שפורסם בעיתונים רבים בעולם, נראים ארבעת הילדים ממשפחת אל-דאלו שנהרגו בהתקפה: ג'מאל מוחמד ג'מאל אל-דאלו בן ה-6, יוסוף מוחמד ג'מאל אל-דאלו בן ה-4, שרה מוחמד ג'מאל אל-דאלו בת ה-7, והתינוק איברהים מוחמד ג'מאל אל-דאלו, בן פחות משנה. התמונה לא פורסמה בכלי התקשורת בישראל, וגם האירוע סוקר במידה מועטה, פרט לעיתון "הארץ" שפרסם את הידיעה ככותרת ראשית.
בערוץ אל-ג'זירה ובערוצי טלוויזיה נוספים בעולם שודרו תמונות גופותיהם של הילדים, שכובות זו על זו בבית החולים שיפא בעזה. כמו כן שודרו בשידור חי הניסיונות לחלץ ניצולים מבין ההריסות, במהלכם חולצה גופת אחד הילדים. היעד לתקיפה היה כנראה יחיא רביע, איש חמאס הקשור למערך הרקטות המתגורר בשכנות למשפחת אל-דאלו, שלא היה בביתו באותה עת. בתחילה נמסר על ידי דובר צה"ל כי היעד לתקיפה היה אבי המשפחה, ג'מאל אל-דאלו, אך הוברר לאחר מכן שהוא קצין במשטרה הפלסטינית שאינו קשור לחמאס.
לאחר התקיפה

למחרת נערכה הלווייתם של בני משפחת אל-דאלו, ושודרה בערוצי טלוויזיה רבים בעולם, כשבועיים לאחר מכן הגיע ח'אלד משעל לביקור אבלים אצל אבי המשפחה.
בצהרי 21 בנובמבר 2012 הוטמן מטען נפץ בקו אוטובוס 142 של חברת דן, שנסע בשדרות שאול המלך בתל אביב. 27 בני אדם נפצעו בפיגוע. דובר חמאס אמר כי הפיגוע הוא בתגובה להרג בני משפחת אל-דאלו בעזה.
ב-19 באוגוסט 2014 נהרג בן משפחה נוסף, רבאח אל-דאלו, בן 18, כאשר מטוס חיל האוויר הטיל על ביתו מספר פצצות במשקל טון כל אחת, בניסיון להרוג את המבוקש מוחמד דף, שלא שהה במקום. בתקיפה נהרגו אחת מנשותיו של דף, בת 27, יחד עם בתם בת ה-3 ובנם, בן 7 חודשים.
דרישות לחקירת העניין

הפרקליטות הצבאית החליטה שלא להורות על חקירה פלילית לבדיקת התקרית., על החלטה זו נמתחה ביקורת מצד ארגון "בצלם" וארגון Human Rights Watch.
ארגון "בצלם" קיבל גרסה לתקרית מהפרקליטות הצבאית, לפיה נעשה ניסיון לצמצם את הפגיעה באזרחים, אולם "הגורמים המבצעיים לא צפו כי כתוצאה מהתקיפה ייגרם נזק אגבי לאזרחים שלא היו מעורבים בלחימה בהיקף שנטען שנגרם בפועל". על בסיס זה נקבע בפרקליטות כי אין חשד לעבירה פלילית. הארגון מתח ביקורת על החלטה זו, וציין כי לא ברור אילו מאמצים נעשו בזמן האירוע כדי לוודא שבמקום אין אזרחים, וכי אין כל הסבר כיצד התקיפה גרמה לפגיעה כה קשה.
ארגון Human Rights Watch אמר כי תקיפת בית המאוכלס באזרחים היא פעולה לא מידתית ובלתי חוקית, ועלולה להוות הפרה של דיני הלחימה של המשפט הבינלאומי. הארגון ביקש שישראל תחקור את התקרית ותעניש את מי שעבר על החוק. בצה"ל הגיבו על טענות הארגון וטענו כי בית משפחה אל-דאלו שימש מסתור למחבלים בחמאס שהיו מעורבים בירי הרקטות. כמו כן מסר דובר צה"ל: "אובדן החיים בשני הצדדים מצער מאוד, אך האחריות למתרחש מוטלת על כתפיהם של פעילי ארגוני הטרור, שהפכו את האוכלוסייה המקומית למגן אנושי."
הערות שוליים

↑  גילי כהן, צה"ל לא יפתח בחקירה פלילית להרג תשעת בני המשפחה ב"עמוד ענן", באתר הארץ, 13 באפריל 2013
↑  עמירה הס, 12 אזרחים פלסטינים נהרגו בגלל טעות של צה"ל, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2012.
↑  Attempts to Rescue the al-Dalu Family Ongoing; Israeli Occupation Forces Destroy House over Its Residents, דיווח מאורכב של "המרכז הפלסטיני לזכויות האדם", ‏19 בנובמבר 2012 (באנגלית).
↑  אבי יששכרוף, הריגת משפחה שלמה בעזה - תחילתה של הסתבכות, באתר הארץ, 18 בנובמבר 2012.
↑  חמי שלוו ניו יורק, חמש מחשבות על תדמית, צדק וילדים פלסטינים מתים, באתר הארץ, 24 בנובמבר 2012.
↑  אבי יששכרוף וגילי כהן, טעות בזיהוי הבית: 12 אזרחים נהרגו ולא ברור מה עלה בגורל המבוקש, באתר הארץ, 18 בנובמבר 2012.
↑  ניר יהב‏, צה"ל ניסה לחסל האב; 11 בני משפחת א-דלו נהרגו, באתר וואלה, 18 בנובמבר 2012.
↑  גילי כהן, צה"ל לא יפתח בחקירה פלילית להרג תשעת בני המשפחה ב"עמוד ענן", באתר הארץ, 13 באפריל 2013
↑  חאלד משעל הגיע לעזה: "נשחרר את ירושלים ופלסטין כולה", באתר ‏מאקו‏, 7 בדצמבר 2012.
↑  מור שמעוני, גלעד גרוסמן ודנה ויילר-פולק‏, פיגוע באוטובוס בתל אביב, חיפושים אחר מניחי המטען, באתר וואלה, 21 בנובמבר 2012.
↑  עוזי ברוך, בעזה מחלקים ממתקים, באתר ערוץ 7, 21 בנובמבר 2012.
↑  מערכת ישראל היום, חוזרים ללימודים, באתר ישראל היום, 29 באפריל 2015.
↑  גילי כהן, צה"ל לא יפתח בחקירה פלילית להרג תשעת בני המשפחה ב"עמוד ענן", באתר הארץ, 13 באפריל 2013.
↑  לא ייעצרו חיילים - דו"ח הפרקליט הצבאי: לא היו הפרות זכויות אדם ב'עמוד ענן', באתר "אקטואליק", ‏14 באפריל 2013.
↑  הפרות זכויות האדם במהלך מבצע ”עמוד ענן“, באתר בצלם, ‏מאי 2013.
↑  ארגון זכויות אדם: "ישראל הפרה את החוק הבינלאומי ברצועה", באתר ‏מאקו‏, 7 בדצמבר 2012.
↑  Israel/Gaza: Israeli Airstrike on Home Unlawful, באתר הארגון Human Rights Watch, ‏7 בדצמבר 2012 (באנגלית).
הדי פריד

| --- | --- |

 לידה:  15 ביוני 1924 סיגט, רומניה 
 פטירה:  19 בנובמבר 2022 (בגיל 98) מחוז סטוקהולם, שוודיה 
 שם לידה:  Hédi Szmuk 
 מדינה:  שוודיה, ממלכת הונגריה, ממלכת רומניה, רומניה 
 מקום מגורים:  סטוקהולם 
 אירועים משמעותיים:  הגירה (יולי 1945) השואה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סטוקהולם 
 שפות היצירה:  שוודית, רומנית, הונגרית 
 סוגה:  ספר זיכרונות, ספר עיון 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סטוקהולם (2002)  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2017)  פרס אולוף פלמה (2017)  אביר במסדר הכוכב של רומניה (2015)  איליס קוורום  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 www.hedifried.se
 
הדי פריד (Hédi Fried;‏ 15 ביוני 1924 – 20 בנובמבר 2022) הייתה ניצולת השואה, פסיכולוגית וסופרת שוודית ילידת רומניה.