אלי בן-גל
ביוגרפיה > ילדותו ונעוריו בשואה ולאחריה

במלחמת העולם השנייה, כשצרפת נכנעה ב-10 ביוני 1940 לגרמנים, השתייכה העיר ליון, בה התגוררה משפחתו של בן-גל, למדינה הפרו-פשיסטית הידועה בשם "צרפת של וישי". הונהגו בה בהדרגה חוקי הגזע הנאציים תוך רדיפת היהודים, שרבים מהם נעצרו על ידי המשטרה הצרפתית ונשלחו לגרמניה וממנה למחנות ההשמדה. ביניהם היה, כאמור, אבי אביו של בן-גל עמנואל בלוך (מבוטא גם "בלוק"). בתחילת שנת 1943, הסתתרה משפחתו של בן-גל בכפר קטן ונידח בדרום-מזרח צרפת בשם לה שמבון-סור-ליניון. יחד עימם הסתתרו יהודים רבים ולמעשה אוכלוסיית הכפר שמנתה כ-5,000 תושבים, רובם נוצרים פרוטסטנטים אדוקים, הצילה מספר דומה של יהודים ועל כך זכו 32 מתושבי הכפר, שנים מאוחר יותר, במעורבותו של בן-גל, באות חסיד אומות העולם מטעם יד ושם. בן-גל שהיה פעיל ונואם מרכזי במפגשים הרבים בין המצילים לניצולים שנערכו בכפר במשך שנים, נהג לספר שזהו אחד המקרים היחידים בהם הוענק האות לחברה כה גדולה של אנשים ולא לאדם בודד. המשפחה נשארה בכפר במשך כשנתיים עד לשחרורה על ידי צבאו של הגנרל שארל דה גול, אז חזרה המשפחה לעיר ליון. על ילדותו וחוויותיו האישיות בכפר לה-שמבון-סור-ליניון ניתן לקרוא בספריו "כשאוכלים עם השטן" ו–"מותם של סכיזופרן".
עם חזרתו לליון עובר בן-גל (אז פייר בלוך) בן ה-11 וחצי מהפך תודעתי, שעיקרו: השיוך לעם היהודי, כעס עמוק כלפי צרפת, שבגדה באזרחיה היהודים והפקירה אותם לגורלם, ודחיה מוחלטת של תרבותה ושל אורח חייה הנגועים לטעמו בצביעות; ועוד, בן-גל חוזר בתשובה ומחליט לנהוג על פי ההלכה: לאכול אוכל כשר ולברך את ברכת המזון, זאת למורת רוחם של הוריו שהיו צרפתים מתבוללים הנטועים בין היתר במנהגי המטבח הצרפתי. בגיל 13 הוא מצטרף לצופים היהודיים ומתחיל ללמוד תלמוד כפי שתיאר זאת באוטוביוגרפיה שלו. בגיל 15, הוא חולם על עלייה לישראל. הוא מתלבט אז: "הצופים היהודיים לא היו די ציוניים בשבילי ואילו אנשי השומר הצעיר לא די מסורתיים". בגיל 18, בן-גל מארגן קבוצת צעירים יהודיים, שקוראת לעצמה "המרכז", שנפגשת בערבים בהם מדברים על עלייה לישראל ועל הקמת קיבוץ של יהודים אורתודוקסים. באותה שנה, הוא מגיש בקשה לוותר על אזרחותו הצרפתית, תהליך שנמשך זמן רב ללא ויתור מצידו, אותו תיאר בבדיחות דעת שנים אחר כך. באמצע שנת 1954, לאחר הפצרות רבות, מתרצה אביו של בן-גל ומסכים סוף סוף שבנו יבקר (לא ישתקע) בישראל, זאת מתוך מחשבה שהמציאות תצנן את התלהבותו הציונית. בן-גל מצטרף לקיבוץ הדתי שדה אליהו בעמק בית שאן. אבל החיים בקיבוץ הדתי לא עונים על ציפיותיו בהיבט הדתי-חברתי. הוא מחליט לבחור בקיבוץ לא דתי, ששייך לתנועת השומר הצעיר. לשם כך, הוא מבקר בקיבוץ ברעם ובקיבוץ כרמיה. הוא גם נפגש ביוזמתו עם מנהיג התנועה מאיר יערי ומרצה בפניו על רעיונותיו להגשמה עצמית ציונית, תוך שמירת המסורת כאדם דתי במסגרת התנועה הקיבוצית הלא דתית, כשלמות אחת. יערי אומר לו: "דע שלושה דברים: אחד, בלי תנ"ך אין קיבוץ, שניים, בלי תנ"ך אין קיבוץ, שלוש, בלי תנ"ך אין קיבוץ". דברים אלה נחרתו עמוק בתודעתו של בן-גל וליוו אותו שנים רבות בחייו ובמעשיו בקיבוץ, כולל חיפוש אחר דרך שתאפשר קיום מנהגים יהודיים במסגרת קיבוצית חילונית, כגון טקסי בר מצווה, קבלת שבת, קריאה בפרשת השבוע, טקסי קבורה ומנהגי חג ומועד המקויימים עד היום. בן-גל חוזר לליון, ונפגש עם משפחתו; התנהגותו המרדנית במוסכמות, הבוז לבורגנות הצרפתית ודעותיו השמאל-סוציאליסטיות תורמים לקרע עם אביו. בן-גל מתמסר לפעילות בשומר הצעיר ונשלח לרכז את סניף התנועה בעיר שטרסבורג, בירת אלזאס הצפונית. שם, במקביל לפעילותו הציונית, למד באוניברסיטה המקומית והושפע מפרופסור אנדרה נהר, דמות רוחנית ידועה בקרב יהדות צרפת, שכיהן כמרצה ליהדות. לאחר שהות של ארבע שנים, עלה בן-גל לישראל והצטרף כחבר לקיבוץ ברעם בגליל העליון.