stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בנפיקה ליסבון
תארים והישגים

הליגה הפורטוגלית: 38 (שיא)
אלופה: 1935/1936, 1936/1937, 1937/1938, 1941/1942, 1942/1943, 1944/1945, 1949/1950, 1954/1955, 1956/1957, 1959/1960, 1960/1961, 1962/1963, 1963/1964, 1964/1965, 1966/1967, 1967/1968, 1968/1969, 1970/1971, 1971/1972, 1972/1973, 1974/1975, 1975/1976, 1976/1977, 1980/1981, 1982/1983, 1983/1984, 1986/1987, 1988/1989, 1990/1991, 1993/1994, 2004/2005, 2009/2010, 2013/2014, 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017, 2018/2019, 2022/2023
סגנית (28)
הגביע הפורטוגלי: 26 (שיא)
מחזיקת הגביע: 1939/1940, 1942/1943, 1943/1944, 1948/1949, 1950/1951, 1951/1952, 1952/1953, 1954/1955, 1956/1957, 1958/1959, 1961/1962, 1963/1964, 1968/1969, 1969/1970, 1971/1972, 1979/1980, 1980/1981, 1982/1983, 1984/1985, 1985/1986, 1986/1987, 1992/1993, 1995/1996, 2003/2004, 2013/2014, 2016/2017
סגנית מחזיקת הגביע (11)
אליפות פורטוגל לשעבר (1921-1938): 3
זוכה: 1929/1930, 1930/1931, 1934/1935
גביע הליגה הפורטוגלית: 7 (שיא)
זוכה: 2008/2009, 2009/2010, 2010/2011, 2011/2012, 2013/2014, 2014/2015, 2015/2016
הסופר קאפ הפורטוגלי: 9
1980, 1985, 1989, 2005, 2014, 2016, 2017, 2019, 2023
סגנית (12):
גביע ריביירו דוש רייש: (בין 1961–1962 ו-1970-1971): 3
זוכה: 1963/1964, 1965/1966, 1970/1971
ליגת האלופות: 2
זוכה: 1960/1961, 1961/1962
סגנית (5) 1962/1963, 1964/1965, 1967/1968, 1987/1988, 1989/1990
גביע אופ"א:
סגנית (1): 1982/1983
הליגה האירופית:
סגנית (2): 2012/13, 2013/14
הגביע הלטיני: 1
זוכה: 1949/1950
סגנית (1): 1956/1957
הגביע האיברי: 1
זוכה: 1983/1984
הערות שוליים

↑  Wayback Machine, web.archive.org
↑  IFFHS, web.archive.org, ‏2013-11-05
↑  בספר השיאים של גינס באינטרנט.
↑  First team squad information, www.slbenfica.pt (באנגלית)
| ליגת האלופות 2024/25 |
| --- | --- | --- |
| דרג א' | ספרד ריאל מדריד (אלופה מכהנת) • אנגליה מנצ'סטר סיטי • גרמניה באיירן מינכן • צרפת פריז סן-ז'רמן • אנגליה ליברפול • איטליה אינטר מילאנו • גרמניה בורוסיה דורטמונד • גרמניה ר.ב. לייפציג • ספרד ברצלונה |  |
| דרג ב' | גרמניה באייר לברקוזן • ספרד אתלטיקו מדריד • איטליה אטאלנטה • איטליה יובנטוס • פורטוגל בנפיקה ליסבון • אנגליה ארסנל • בלגיה קלאב ברוז' • אוקראינה שחטאר דונצק • איטליה מילאן |  |
| דרג ג' | הולנד פיינורד • פורטוגל ספורטינג ליסבון • הולנד פ.ס.וו. איינדהובן • קרואטיה דינמו זאגרב • אוסטריה רד בול זלצבורג • צרפת ליל • סרביה הכוכב האדום בלגרד • שווייץ יאנג בויז ברן • סקוטלנד סלטיק |  |
| דרג ד' | סלובקיה סלובן ברטיסלאבה • צרפת מונקו • צ'כיה ספרטה פראג • אנגליה אסטון וילה • איטליה בולוניה • ספרד ז'ירונה • גרמניה שטוטגרט • אוסטריה שטורם גראץ • צרפת ברסט |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1049496167  LCCN: n96033306  VIAF: 155335881   WorldCat (עם VIAF): 155335881
לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה

לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בשמו המלא: לאופולד איגנאץ יוזף בלטזר פליציאן, לבית הבסבורג (בגרמנית: Leopold Ignaz Joseph Balthasar Felician, בהונגרית: Első Lipót‏; 9 ביוני 1640 – 5 במאי 1705) היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1658–1705), מלך הונגריה (1655–1705), קרואטיה (1657–1705) ובוהמיה (1656–1705).
לאופולד הראשון היה בנו של הקיסר פרדיננד השלישי, מאשתו הראשונה, מריה אנה מספרד. הוא הפך ליורש העצר הרשמי בעקבות מותו של אחיו הגדול פרדיננד הרביעי בשנת 1654. בשנת 1658 נבחר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ושלט מתוקף תפקיד זה עד מותו בשנת 1705.
בתוך ממלכתו שלט לאופולד בסגנון אבסולוטיסטי. בתקופתו הקונטרה-רפורמציה ידעה שיאים חדשים. לעומת זאת הקיסר אימץ באופן מוגבל וסלקטיבי תפקיד של ערב לזכויות הדתות השונות באימפריה. באמצעות מדיניות מושכלת הבטיח לאופולד הראשון מעמד איתן למשטר הקיסרות.
לאופולד נלחם בדודנו לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, במלחמת הולנד-צרפת, מלחמת תשע השנים ומלחמת הירושה הספרדית.
תאריו

Sclavoniae, Portus Naonis et Salinarum.
„Nos Leopoldus divinae favente clementia electus romanorum imperator semper augustus, ac Germaniae, Hungariae, Bohemiae, Dalmatiae, Croatiae, Slavoniaeque rex, archidux Austriae, dux Burgundiae, Styriae, Carinthiae, Carniolae, marchio Moraviae, dux Luxemburgiae, Superioris et Inferioris Silesiae, Wirtenbergae et Thecae, princeps Sveviae, comes Habspurgi, Tyrolis, Ferretis, Kiburgi et Goritiae, landgravius Alsatiae, marchio Sacri Romani Imperii, Burgoviae ac Superioris et Inferioris Lusatiae, dominus Marchiae, ”
אנחנו לאופולדוס ברחמי האל וחסדו קיסר נבחר ומרומם לנצח של הרומאים, מלך גרמניה, הונגריה, בוהמיה, דלמטיה, קרואטיה וסלבוניה, ארכידוכס אוסטריה, דוכס בורגונדיה, שטיריה, קרינתיה וקרניולה, מרקגרף מורביה, דוכס לוקסמבורג, שלזיה עילית ותחתית, ויטנברג וטק, נסיך שוואביה, רוזן הבסבורג, טירול, פרטיס, קיבורג וגוריציה, רוזן אלזס, רוזן של האימפריה הרומית הקדושה, של בורגאו, לוזטיה העילית והתחתית, שליטם של המרקה הסלבונית, פורטוס נאוניס וסאלינה.
ביוגרפיה > הרקע המשפחתי וילדותו

לאופולד הראשון לבית הבסבורג נולד ב-9 ביוני 1640 בווינה כבנם השני של הקיסר פרדיננד השלישי (1608–1657) ושל האינפנטה מריה אנה מספרד (1606–1640).
אחיו היה פרדיננד, לימים פרדיננד הרביעי. אחותו מריאנה מאוסטריה (1634–1696) התחתנה עם מלך ספרד, פליפה הרביעי. אחותו למחצה אלאונורה מאוסטריה התחתנה עם מלך פולין, מיכל הראשון ומאוחר יותר עם קרל החמישי, דוכס לורן. אחות אחרת למחצה, מריה אנה יוזפה מאוסטריה, הייתה לאשתו של הדוכס יוליך-ברג ואחר כך של יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ, שאחותו אלאונורה מגדלנה מפפאלץ-נויבורג הייתה אשתו השלישית של לאופולד.
ללאופלד הייתה גם קרבת ייחוס למלך צרפת, לואי הארבעה עשר, יריבו ארוך-השנים. הם היו בני דודים דרך אימהותיהם הספרדיות, ובה בעת גיסים דרך נשותיהם הספרדיות.
לאופולד אהב ללמוד מגיל רך. בנוסף לגרמנית למד לדבר בצורה שוטפת לטינית, איטלקית, צרפתית וספרדית. האיטלקית תפסה בסופו של דבר את המקום השני בחשיבותו בחצרו. כנסיך, קיבל חינוך נבחר שכלל לימודים קלאסיים, היסטוריה, ספרות, מדעי טבע ואסטרונומיה. הוא גילה משיכה מיוחדת למוזיקה, מאחר שירש את כישוריו המוזיקליים של אביו. עם זאת הוא יועד לקריירה כנסייתית – להיות בישוף של פאסאו, והתחנך בין היתר אצל יוהאן פרדיננד, רוזן פורציה ואצל הישועים כריסטיאן מילר ויוהאן אברהרד ניידהרדט. מוריו הרביצו בו חינוך דתי אדוק ברוח הקונטרה-רפורמציה. בהשפעתם צבר ידע רב בתאולוגיה, מטאפיזיקה ומשפטים והתעניין באסטרולוגיה ואלכימיה. כאדם מאמין, נאמן מאוד לכנסייה הקתולית, תואר לאופולד בחייו כגילום של "האדיקות האוסטרית" (pietas Austriaca). בעת שלטונו חשש מפשרות עם זרמים דתיים ודתות אחרים באימפריה.
אמרו עליו שהיו לו התכונות הפיזיות האופייניות של בני הבסבורג. היה נמוך קומה, רזה ורגיש למחלות, קריר ועצור בהופעותיו הפומביות, ומגושם ואף כושל מבחינה חברתית. מצד שני היה פתוח יותר בפני מקורביו. ההיסטוריון ויליאם קוקס תיאר אותו כך: "הליכתו הייתה גאה, איטית ומכוונת, נראה מהורהר, פניותיו היו מגושמות, התנהגותו לא מהוקצעת, מזגו קר ופלגמטי". לדעת סיפלמן, "התוכניות לגבי קריירת כמורה גרמו לו לאמץ מגיל צעיר מאוד אדיקות קתולית עמוקה וגינונים שהלמו תפקיד של מתן תמיכה. הוא גדל כגבר חסר שאיפות צבאיות, שלא כמו רוב עמיתיו המונרכים. מלכתחילה נראה שלטונו הגנתי ושמרני ביותר".
ביוגרפיה > עלייתו לשלטון

ב-9 ביולי 1654 מת בפתאומיות אחיו הגדול פרדיננד הרביעי, מלך הרומאים שנפטר מאבעבועות שחורות. בעקבות זאת השתנו התוכניות לגבי לאופולד, והוא הפך בגיל 14 ליורש יחיד של בית הבסבורג, וקיבל עליו את תפקידיו המלכותיים של אחיו. כעבור שנה הוכתר למלך הונגריה, ב-1656 למלך בוהמיה וב-1657 למלך קרואטיה.
ירושת התואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה נתקלה תחילה בקשיים: השר הצרפתי ז'ול מאזארן העלה את מלכו, לואי הארבעה-עשר, כמועמד אפשרי לתפקיד הקיסר. דובר גם על מועמד בווארי או אפילו מועמד פרוטסטנטי כגון מלך שוודיה, ועל נסיכים מברנדנבורג, סקסוניה או פפאלץ. האימפריה ידעה באותם ימים תקופת חוסר משילות זמנית – Interregnum – שנמשכה שנה – הארוכה ביותר בתולדותיה.
הירושה הובטחה ללאופולד רק אחרי משא ומתן ממושך עם הנסיכים הבוחרים, עד שהושגה חזית מאוחדת נגד מלך צרפת, לואי הארבעה עשר ומועמדו, פיליפ וילהלם, רוזן פפאלץ-נויבורג, וכנגד לאופולד וילהלם, ארכידוכס אוסטריה ופרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה. הבחירות התקיימו ב-18 ביולי והכתרת הקיסר התנהלה ב-1 באוגוסט 1658 בקתדרלה על שם ברתולומאוס הקדוש בפרנקפורט.
ביוגרפיה > החצר

לאופולד טיפח את חיי החצר. בחורף בילה רוב הזמן בהופבורג בווינה. באביב שהה בטירות בלקסנבורג, בקיץ בארמון "פבוריטה" (לימים בניין "האקדמיה התרזיאנית") ובסתיו בטירת קייזראברסדורף. האגף הלאופולדי של הופבורג נבנה בשנים 1660–1670 בימי שלטונו. בדומה לחצר בוורסאי, נועדה החצר בווינה למשוך אליה את האצולה הגבוהה של אוסטריה ובוהמיה באמצעות הבטחת משרות אטרקטיביות בשלטון ובצבא. החצר התנהלה לפי פרוטוקול החצר הספרדית. בשנת 1672 חיו בחצר ובמתחמי הממשל הקיסרי המרכזי 1966 בני אדם. מאה שנה קודם לכן מנתה החצר הקיסרית 531 אנשים בלבד. עד לתקופה של לאופולד הראשון הוכפלו הוצאות החצר פי חמישה. ברוח ארמון ורסאי, הורה המלך לבנות את ארמון שנברון, שהיה אמור להיות הגדול ביותר באירופה. הבניה נמשכה זמן רב בשל בעיות תקציב, ולבסוף הושלמה רק ב-1700, וגם זאת במתכונת חלקית.
הפאר הבארוקי בא לידי ביטוי בחגיגות מרהיבות. לרגל טקס חתונתו של הקיסר ב-12 בדצמבר 1666 עם מרגריטה תרסה, נסיכת ספרד, התחילו בחצר הקיסרית חגיגות שנמשכו כמעט שנה שלמה. בהזדמנות אחרת, לכבוד יום הולדת הקיסרית, הוצגה האופרה "תפוח הזהב" מאת אנטוניו צ'סטי, שנחשבה לאחד משיאי תרבות הבארוק. לצורך מופע תיאטרלי (festa teatrale) זה, נבנה ביתן מיוחד ששחזר דגם של ונציה, והמופע התקיים פעמיים, יום אחרי יום, ונמשך בכל פעם חמש שעות. חוץ מצ'סטי השתתפו בחגיגה גם מלחינים ידועים נוספים כמו יוהאן היינריך שמלצר, הליבריתן פרנצ'סקו זבארה ואף הקיסר עצמו שכתב מוזיקה לשתי סצנות. הצגה זו הייתה לבני התקופה לדוגמה של פאר ובזבזנות שההוצאות עליה הסתכמו במאה אלף גולדן.
החצר ניכרה גם ברוח הקתולית שהייתה טבועה בה. הקיסר נמנע מרומנים מחוץ לנישואים ולא היו לו פלגשים בסגנון החצר הצרפתית. לעומת זאת הוא הקיף את עצמו באנשי כמורה שונים שהשפיעו עליו. כך היו, למשל, הכומר הישועי אמריך זינלי, לימים בישוף, הנזיר הקפוצ'יני מרקו ד'אוויאנו, הפרנציסקני קריסטובל דה רוחאס אי ספינולה, והאוגוסטיני אברהם א סנקטה קלרה. בימי המלחמה בטורקים בשנת 1683 הטיף מרקו ד'אוויאנו בהצלחה לגיוס מסע צלב ברוח העבר. חצר הקיסר ידעה גם תככים פוליטיים לא מעטים, ופלגים שונים בתוכה ביקשו להשפיע על מדיניות הקיסר וניהלו סכסוכים, מזימות ובריתות שונות חדשות לבקרים.
ביוגרפיה > סגנון שלטונו

בשל ניסיון מדיני מועט, עד תחילת שנות ה-1680 השאיר לאופולד את ניהול ענייני הממלכה בידי יועציו. כשר ראשי כיהן תחילה מורו לשעבר, פורציה. אחריו בא יוהאן וייקהרד, נסיך אאוארספרג (1677–1615) ויושב ראש מועצת החצר, ובסוף הנסיך ונצל אויזביוס פון לובקוביץ (1677–1609). שני האחרונים יצרו מגעים עם צרפת בלי ידיעת הקיסר, והוא הדיח אותם מתפקידם ב-1669 (וייקרד) וב-1674 (פון לובקוביץ).
בהמשך לקח הקיסר בידיו את ניהול המדיניות ולא מינה יותר שרים ראשיים. הקנצלר יוהאן פאול הוכר (1683–1616) ויורשיו בתפקיד התמנו מקרב הבורגנות. בסוגיות דיפלומטיות מול צרפת נעזר לאופולד בעיקר בשירותיו של פרנץ פון ליזולה.
המצב הכלכלי של הקיסרות עמד באופן תמידי במרכז הדאגות. הקיסר הדיח את יושב ראש לשכת החצר, גאורג לודוויג פון זינצנדורף, בעקבות מעילה. מי שהצליח לייצב את אוצר הממלכה היה הרוזן גונדקר תומאס שטארהמברג. במדיניות הקיסרית היו מעורבים במיוחד גם סגן קנצלר הרייך, לאופולד וילהלם פון קניגזג-רוטנפלס וקודמו, וילדריך פון ואלדרדורף.
מכיוון שהמועצה החשאית, על חבריה המרובים, לא הייתה יעילה, הקים לאופולד "ועידה חשאית" כמוסד האחראי על מדיניות החוץ של האימפריה. מאוחר יותר הוקמו גם ועדות מקצועיות. סגנון השלטון של לאופולד הראשון הפך עם השנים דומה באופיו ובשיטותיו לזה של לואי הארבעה עשר.
הקמתם והרחבתם של השירותים הדיפלומטיים נשענו על חצרות הנחלות הקיסריות החשובות של האימפריה ועל ה"מעגלים הקיסריים". תפקיד חשוב מילאו הנציב הקיסרי והמשלחת האוסטרית ברייכסטאג. הושג שיתוף פעולה בין הקנצלריה הקיסרית והקנצלריה האוסטרית תוך מניעת מחלוקות מזיקות על הסמכויות.
בשנים הראשונות למלוכתו הוביל בעצמו את מדיניות האימפריה אולם בהמשך התיר ל"מחנה המלחמה" של הנסיך אויגן מסבויה והנסיך יוזף, לימים הקיסר יוזף השני, לעצב אותה. סיסמתו הייתה consilio et industria (דרך עצה ותושייה).
מדיניות הפנים בארצות הכתר ההבסבורגי > השלטון האבסולוטי וגבולותיו

במדיניות הפנים בלט האופי המונרכי האבסולטיסטי של שלטונו. הנהגתו התאפיינה יותר בהשפעת החצר הקיסרית והכנסייה הקתולית מאשר בבניית מנהל מרכזי. בתחום זה פיגרו נחלות הכתר ההבסבורגי בהשוואה לברנדנבורג-פרוסיה. החיבור בין המדינה לכנסייה מצא באותה תקופה ביטוי בהפיכתו של לאופולד השלישי הקדוש לקדוש המגן של אוסטריה. אחרי שנת 1663 עליותיו לרגל למנזר קלוסטרנויבורג זכו לאופי ממלכתי. עם זאת גם למגמה האבסולוטיסטית היו מגבלות. באזורים שונים של נחלת הכתר ההבסבורגי התנהלו אספות של המעמדות אשר נקראו "Landtäge". בתקופתו של הקיסר לאופולד, אחרי מות הנסיך זיגיסמונד פרנץ בשנת 1665 שטחי טירול והשטחים החיצוניים הקרויים אוסטריה הקדמית נפלו לידי הקיסר. הישג זה חיזק את מעמדו באימפריה. הקשר עם טירול, שהיה בעבר נחלתו של ענף צדדי של שושלת הבסבורג, עמד מאז ואילך על הענף המרכזי של המשפחה, במיוחד אחרי נישואי הקיסר עם קלאודיה פליציטס, נסיכת אוסטריה-טירול.
מדיניות הפנים בארצות הכתר ההבסבורגי > הכלכלה והמדיניות החברתית

במישור החברתי גדל לחץ האצילים בעלי האחוזות על האיכרים. ב-1679 ניסה הקיסר להתערב בסוגיה על ידי הסכם שנקרא "Tractatus de iuribus incorporalibus". עד 1848 ביסס הסכם זה את היחסים בין בעלי האחוזות לאיכרים. הוא הבטיח מידה של ביטחון לאיכרים על פי חוק, אך מצד שני כפה עליהם עבודות כפייה (קורווה) ללא גבול לטובת הפאודלים. על מנת ללחום בהתרבות המקרים של עניים מרודים ברחובות וינה בשנת 1671 הקים לאופולד בית סוהר ובית מקלט לעבודה. פרט לכך בנה ב-1691 בית מחסה גדול נוסף לעניים. ב-1696 הגיע מספר דייריו לאלף. בימי לאופולד הוכתה וינה גם במגפת דבר משנת 1678–1679, שהפילה כ-50,000 קורבנות.
מצד שני קמו באימפריה בתי ייצור בסימן המרקנטיליזם, מנופקטורות ראשונות. הוקמה גם חברת מסחר "מזרחית" ראשונה, שנסגרה חיש מהר. בשנת 1666 הוקם בווינה קולגיום למסחר שפעל כארגון כלכלי מרכזי. הוא פיקח על המסחר, על העסקים ועל המכסים. נרשמו בו פקידים ונציגים של הסוחרים. ארגון זה שימש כדגם לארגונים דומים באזורים גרמניים אחרים.
הישגים צבאיים

לאופולד הראשון נודע בעיקר במלחמות שניהל עם האימפריה העות'מאנית והיריבות עם בן־דודו לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. בשנת 1683 בעת שלטונו נכשל המצור העות'מאני על וינה. מקץ עשור של מלחמה, יצא לאופולד מנצח ב"מלחמה הטורקית הגדולה" בזכות כישרונו הצבאי של הנסיך אויגן מסבויה. בהסכם קרלוביץ השיג לאופולד לעצמו כמעט את כל חלקי ממלכת הונגריה שכבשו הטורקים בשנים שלאחר קרב מוהאץ' ב-1526. לאופולד ניהל גם שלוש מלחמות נגד צרפת: מלחמת הולנד, מלחמת תשע השנים ומלחמת הירושה הספרדית שבה תכנן להשיג את כתר ספרד עבור בנו, תוך התעלמות מצוואת המלך הספרדי האחרון. בכך פתח במלחמה שנגררו אליה חלקים גדולים של אירופה.
יחסו ליהודים

במרץ 1670 פרסם לאופולד, שרבים מיועציו היו ישועים, צו לגירוש היהודים מוינה. למרות ניסיונות שונים להציע למלך כופר, הצו נכנס לתוקף והיהודים עזבו את העיר. לגירוש קדמו גזירות שונות שהטיל הקיסר על היהודים, כמו גירוש מערים אחרות באוסטריה והגזירה שבה הותר רק לבן הבכור להינשא. מרבית היהודים עברו להתגורר בארצות אחרות דוברות גרמנית, שם ייסדו קהילות חדשות. אף על פי שהצו לא בוטל מעולם, לאחר מספר שנים החלו היהודים לחזור לבירת האימפריה.
משפחתו

בשנת 1666 התחתן לאופולד עם האינפנטה מרגריטה תרסה, נסיכת ספרד בתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד ורעייתו מריאנה מאוסטריה, ממנה היו לו 4 ילדים, ששלושה מהם מתו בילדותם:
פרדיננד ונצל (1667–1668)
מריה אנטוניה (1669–1692)
יוהאן לאופולד (1670)
מריה אנה אנטוניה (1672)
בשנת 1673 התחתן לאופולד עם הארכידוכסית קלאודיה פליציטס מאוסטריה בתם של פרדיננד קרל, ארכידוכס אוסטריה ושל רעייתו אן דה מדיצ'י, שממנה היו לו 2 בנות, שמתו בילדותן:
אנה מריה סופיה (1674)
מריה יוזפה (1675–1676)
בשנת 1677 התחתן לאופולד עם הארכידוכסית אלאונורה מגדלנה מנויבורג בתו של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ורעייתו אליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, שממנה היו לו 10 ילדים:
יוזף (1678–1711) – ירש את אביו כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מריה כריסטינה (1679
מריה אליזבת (1680–1741)
לאופולד יוזף (1682–1684)
מריה אנה (1683–1754)
מריה תרזה (1684–1696)
קרל (1685–1740)
מריה יוזפה (1687–1703)
מריה מגדלנה (1689–1743)
מריה מרגרט (1690–1691)
הערות שוליים

↑  פורדנונה
↑  עמי סביון, אוסטריה – פנינת נוף וטבע, באתר רימון טיולים
↑  שרה ג'ו בן צבי, לאופולד הראשון מגרש את היהודים מווינה, באתר סגולה – מגזין ישראלי להיסטוריה
↑  עמי סלנט, עליית הקנאות הדתית הישועית באוסטריה וגירוש יהודי וינה בשנת 1670, באתר רגעים היסטוריים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264291405171  PLWABN: 9810680705105606  BIBSYS: 3046267  BNE: XX998591  BnF: cb119713967 (data)  BPN: 40232672  CANTIC: a10547903  CiNii: DA10795060  GND: 118571869  ICCU: SBLV225503  ISNI: 0000 0001 2101 4194  KulturNav: 0bcf8a11-5413-4b74-9579-7a620e13d2bb  LCCN: n82099690  MusicBrainz: 37d54785-90f9-4b80-8947-e1e53541c406  NKC: jn20000701036  NLA: 52551836  NLG: 148872  NSK: 000055084  NTA: 070876975  RERO: 02-A012374351  RKD: 485795  SELIBR: 209351  SNAC: w6301jvz  SUDOC: 086131036  TePapa: 68719  Trove: 1527712  ULAN: 500353751  VcBA: 495/131762  VIAF: 54156429   WorldCat (עם VIAF): 54156429 
הקיסר לאופולד בצעירותו, לבוש בשריון ההכתרה – ציור מסביבות 1657–1658 על ידי צייר איטלקי – פייטרו ליברי או גווידו קניאצ'י
הכניסה הראשית לארמון שנברון, שהקים הקיסר
לוחמה ימית במלחמת העולם הראשונה

הלוחמה הימית במלחמת העולם הראשונה, אף שזו הייתה בעיקרה מלחמה יבשתית, התאפיינה בשליטה ימית של מדינות ההסכמה, אשר אפשרה להן להטיל הסגר ימי (blockade) על מעצמות המרכז. מעצמות המרכז, מנגד, השקיעו מאמץ רב בניסיון לפרוץ הסגר זה, ואף ניסו, בעיקר הקיסרות הגרמנית, לשבש את התעבורה הימית של מדינות ההסכמה, ולהטיל הסגר ימי בעזרת צוללות על הממלכה המאוחדת. מלחמת העולם הראשונה הייתה שיאו של מרוץ חימוש בין המעצמות השונות. אוניית המערכה הייתה בשיאה, כנשק העיקרי של כל מעצמה. ואולם, כלי נשק ימיים חדשניים הבשילו באותה תקופה, ובעיקר הצוללת והטורפדו, ובסוף המלחמה גם המטוס. כלי נשק אלה בישרו על שינוי מהותי בלוחמה הימית.
טכנולוגיה > סיירות מערכה

תפיסת העולם הבריטית, שהעדיפה כאמור מהירות וחימוש על פני מיגון, הגיעה לשיאה עם כניסתן של סיירות המערכה לסיור. אוניות אלו היו חידוש של הצי הבריטי, פרי רוחו של ג'קי פישר. פישר ראה בסיירות המערכה אוניות מהירות מאוד, יותר מכל אוניית מערכה, ובעלות תותחים בקוטר כזה של אוניות מערכה; המהירות והמיגון היו על חשבון המיגון, שהיה חלש בהרבה מזה של אוניות המערכה. מטרתן של סיירות המערכה הייתה להטביע כל אונייה נחותה מהן, ולחמוק מכל אונייה כבדה מהן; הן נועדו למלא תפקיד דומה לזה שנועד גם לסיירות: לאתר את האויב ולדווח על מיקומו, להיות כוח הסיור של הצי הבריטי, ולהיות נוכחות באזורים בהם אין נוכחות של אוניות מערכה. מהירותן הרבה של סיירות המערכה הקנו להן תדמית זוהרת של מעין "חיל פרשים ימי". עם זאת, תפקידן של סיירות המערכה מעולם לא הוגדר באופן מלא, וחימושן רב העוצמה הטעה את האדמירלים לחשוב שניתן לשבץ אותן במערך הקרבי של הצי יחד עם אוניות המערכה. תדמית מוטעית זו סיבכה את סיירות המערכה של הצי הגרמני בקרב שונית דוגר, ועלתה לבריטים בשלוש סיירות מערכה שהוטבעו בקרב יוטלנד.
גם כאן הייתה החשיבה הצבאית הגרמנית שונה מזו של הבריטים. הגרמנים העדיפו להקטין מעט את קוטר התותחים על אוניות המערכה שלהם (11 או 12 אינץ', 279 - 305 מ"מ, לעומת 13.5 אינץ', 343 מ"מ באוניות הבריטיות), ולשמור על מהירות גבוה ומיגון כבד.
טכנולוגיה > טכנולוגיות חדשות

עם תחילת מלחמת העולם היו רוב אוניות המלחמה מצוידות בקשר רדיו, אך בחלק מן הציים, ובמיוחד בצי הבריטי, העדיפו עדיין להשתמש באיתות דגלים או באיתות אור. איתותים אלה היו חסינים מפני האזנות, אך בתנאים של ראות גרועה היו מוגבלים לטווח קצר; תנאים של ראות גרועה היו נפוצים למדי, בשל מזג אוויר גרוע (מצב שכיח מאוד בים הצפוני, זירת ההתנגשות העיקרית בין הצי הבריטי לצי הגרמני), העשן הסמיך שפלטו ארובות האוניות, והעשן הכבד שהתחולל בעת ירי.
עוד לפני המלחמה הקימו הבריטים תחנות איכון רדיו - תחנות שנועדו לזהות מיקומו של המשדר. לא היה בכך כדי לדעת את תוכן השדר, אך בתוך ארבעת החודשים הראשונים של המלחמה הצליחו הבריטים להשיג את שלושת ספרי הצופן הגרמניים: האחד נלכד על אוניית סוחר גרמנית שנתפסה ב-11 באוגוסט 1914 ליד מלבורן בידי הצי האוסטרלי; השני נתפס שבועיים לאחר מכן על ידי הרוסים על הסיירת הקלה "מגדבורג" שעלתה על שרטון במפרץ פינלנד ב-26 באוגוסט, והועבר לבריטים; וב-3 בדצמבר הגיע לאדמירליות הבריטית הספר השלישי, שנמשה מקרקעית הים לאחר שהושלך לשם על ידי קברניט משחתת גרמנית שהוטבעה באזור שישה שבועות לפני כן. כך, בתחילת 1915, היה בידי האדמירליות הבריטית המפתח לכל התשדורת המוצפנת הגרמנית. כדי לטפל בכמות החומר הרבה שנקלטה הוקמה מחלקה מיוחדת באדמירליות, שנקראה חדר 40. הגרמנים לא גילו את פריצת הצופן עד תום המלחמה
מטוסים היו בראשית דרכם במלחמה זו. מטרתם העיקרית הייתה סיור, והמפציצים הראשונים היו בעלי יכולת נשיאת מטען קל מאוד בלבד. נושאת המטוסים הראשונה, אה"מ "ארגוס" (Argus), הושקה ב-1918; קדמו לה אוניות שנשאו מטוסים ימיים.
טכנולוגיה > אויבים חדשים

מול אוניות השטח הגדולות החלו להופיע באותם ימים אויבים חדשים: הטורפדו, וכלי השיט שהיו יכולים לשגר חימוש זה, הצוללת וספינת הטורפדו. מתקפה של עשרות ספינות טורפדו מהירות וזולות על צי מלחמה הייתה עלולה, תאורטית, להביא לנזק כבד לאוניות הגדולות. כדי להתגונן מאיום זה הוכנסו לשירות ספינות מלחמה קטנות ומהירות, חמושות בתותחים בעלי קוטר קטן וקצב אש גבוה, שנועדו להדוף את ספינות הטורפדו. אוניות אלו נקראו "משחתות ספינות טורפדו", ובמהרה קוצר שמן למשחתות. תוך זמן קצר התברר שגם אותן ניתן לחמש בטילי טורפדו, והן הפכו לאיום בפני עצמן.
המשחתות היו מענה טוב לאיום ספינות הטורפדו, אך הצוללת נותרה למעשה ללא מענה. ברוב ציי העולם פקפקו הקצינים הבכירים ביכולתן; הן יועדו בתחילה לפעילות הגנתית, סמוך לחוף. ואולם, כבר בתחילת המלחמה הוכיחו הצוללות את כוחן ההרסני בתקרית 22 בספטמבר 1914; המשך המלחמה הוכיח שהמדובר בכלי נשק מהפכני, שההתמודדות מולו הייתה בעייתית ביותר.
נשק נוסף שהגיע לבשלות במלחמה היה המוקש הימי. מוקשים ימיים נזרעו כצעד הגנתי, כדי למנוע מאוניות מערכה של היריב להתקרב לחוף, וכצעד התקפי, כדי לפגוע בתעבורה הימית, המסחרית והצבאית, של האויב. מעריכים כי כ-235,000 מוקשים ימיים הונחו במהלך המלחמה; ב-51 חודשי המלחמה הוטבעו בידי מוקשים 46 אוניות מלחמה בריטיות, ובהן חמש אוניות מערכה, וכן אוניות מסחר בנפח כולל של למעלה ממיליון טון.
זירות > הים הצפוני

הים הצפוני היה, אם כן, הזירה העיקרית בעימות הימי במלחמת העולם הראשונה. האסטרטגיה הימית הבריטית לכדה, כאמור, את צי הים הפתוח (Hochseeflotte) הגרמני, ואפשרה לבריטים להטיל הסגר ימי על גרמניה. ההסגר לא הורגש מיד, אך עם התמשכות המלחמה החל לתת את אותותיו בכלכלה הגרמנית, ולהכביד עוד ועוד על גרמניה. הצי הגרמני נותר בנמליו, מוגן בשדות מוקשים ימיים, צוללות וספינות טורפדו. כדי לנסות ולשבור את הקיפאון, החלו הגרמנים בגיבוש אסטרטגיה חדשה. אם לא ניתן להכות את הצי הבריטי כולו בבת אחת, ינסו הגרמנים לשחוק את הצי הבריטי: הגרמנים החלו לתכנן פעולות שבהן יצליחו לבודד ולהשמיד יחידה קטנה של הצי הבריטי, כך שלאחר כמה התנגשויות כאלה יוכלו להגיע קרוב יותר לשוויון מול הצי הבריטי. בדרך זו יוכל הצי הגרמני גם לשבור את ההסגר הימי. הבריטים מצדם עדיין שאפו לקרב הגדול והמכריע שבו יושמד הצי הגרמני. זו הייתה השאיפה העממית בבריטניה, אך מפקד ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") הבריטי, אדמירל סר ג'ון ג'ליקו הבין את המצב טוב יותר; מבחינתו, שמירה על כוחו של הצי הייתה חשובה יותר, והשמדת הצי הגרמני הייתה מטרה משנית.
הגרמנים ניסו למשוך יחידות של הצי הבריטי לקרב, כדי להפתיע אותן ולהשמיד אותן בעזרת כוח גדול יותר שיפתיע אותן. הדרך לגרות את הבריטים לפעולה הייתה הפגזת ערי חוף בריטיות, כפי שהיה בפשיטה על ירמות' ב-3 בנובמבר 1914 ובפשיטה על סקרבורו, הרטפול וויטבי ב-16 בדצמבר 1914, בה נמנע עימות בין שני הציים עקב מזג אוויר גרוע וקשיי תקשורת. פשיטה דומה הביאה לקרב שרטון דוגר ב-24 בינואר 1915, בה התכתשו סיירות המערכה הבריטיות בפיקוד תת-אדמירל דייוויד ביטי עם סיירות המערכה הגרמניות, בפיקוד פרנץ פון היפר. הבריטים הצליחו להטביע סיירת משוריינת גרמנית אחת ולפגוע קשות בסיירת מערכה אחת, אך החמיצו הזדמנות להשמיד את כל סיירות המערכה הגרמניות עקב טעויות תקשורת ופיקוד.
גם הקרב הימי הגדול של המלחמה, קרב יוטלנד, שהתחולל ב-31 במאי 1916, החל בניסיון גרמני למשוך את שייטת סיירות המערכה הבריטיות למארב. הכוונה הייתה ששייטת סיירות המערכה הגרמניות תמשוך אחריה את הבריטים, שייתקלו בצי הים הפתוח כולו הממתין במארב. אולם, הבריטים ידעו מראש על תנועת הגרמנים, וצי הים הגדול כולו יצא גם הוא אל הים. הגרמנים אמנם הצליחו למשוך את השייטת הבריטית למארב, אך הבריטים נסוגו ומשכו את הצי הגרמני בתורו אל המארב של ה"גרנד פליט". אדמירל ג'ון ג'ליקו, מפקד ה"גרנד פליט", הצליח לחצות את ה-T של הצי הגרמני פעמיים, אך מפקד הצי הגרמני, ריינהרד שר, הצליח לחמוק. היה זה אחד הקרבות הגדולים בהיסטוריה - השתתפו בו כ-250 אוניות משני הצדדים - ברם תוצאותיו לא היו ברורות, ובוודאי לא מכריעות. בקרב יוטלנד הצליחו הגרמנים להסב לבריטים אבדות כבדות בהרבה מאלה שספגו בעצמם, אך לא הצליחו לשנות את המאזן בין שני הציים, ולא הצליחו לשבור את ההסגר הימי; הצי הבריטי הצליח לאלץ את הצי הגרמני להישאר בנמליו עד תום המלחמה.
מעבר לקרבות לאלה, התחוללו בים הצפוני תקריות רבות, שהגדולה ביניהן הייתה קרב מפרץ הלגולנד, ב-28 באוגוסט 1914, ובה היו מעורבות עשרות אוניות, רובן קטנות (משחתות וסיירות). ההכרעה בקרב, לטובת הבריטים, באה בזכות סיירות המערכה הבריטיות.
הקרבות הימיים הם המושכים את עיקר תשומת הלב ההיסטורית, אך המצור הימי הממושך הוא זה שתרם את התרומה המכרעת למפלת גרמניה, בכך שהביא את העם הגרמני אל סף הרעב ואל קריסה כלכלית.