stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר

|  פרטים |
| --- | --- |
 כינוי:  יוהל"ם
 כינוי עבר:  יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים (יוהל"ן)
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  2001–הווה (כ־23 שנים)
 מקים היחידה:  תא"ל סוזי יוגב
 פיקוד
 יחידת אם:   אגף כוח אדם
 דרגת המפקד:    תת-אלוף
 מפקד נוכחי:  אלה שדו שכטמן
 
יחידת יועצת הרמטכ"ל לענייני המִגדר (בראשי תיבות: יוהל"ם; בעבר נקראה יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים; יוהל"ן) היא יחידה השייכת לאגף כוח האדם ותפקידה לספק מידע והמלצות למטה הכללי של צה"ל בנושאים הקשורים למגדר, בעיקר בנושא שירות נשים בצה"ל, לרבות שילוב נשים בתפקידי לחימה. היחידה הוקמה בשנת 2001, בעקבות פירוקו של חיל הנשים, ובראשה עומדת קצינה בדרגת תת-אלוף. בשנים 2004–2006, בימי כהונתם של הרמטכ"לים משה יעלון ודן חלוץ, יזם ראש אגף כוח האדם, האלוף אלעזר שטרן, את ביטול תפקיד היוהל"ן ואיחודו עם תפקיד קצין שלישות ראשי, או ראש מחלקת סגל באכ"א. היוזמה לא אושרה.
ב-23 בפברואר 2016 שונה שם היחידה ל"יועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר". מסמך צבאי שכותרתו "מנשים למגדר - הבסיס התפיסתי" שנכתב על ידי ענף מוקד ידע מגדר ביוהל"ן, פירט את הבסיס התפיסתי לשינוי. לאחר חשיפת המסמך בידי ארגון "תורת לחימה" הוא הוסר מאתר האינטרנט של צה"ל.
היוהל"ם הנוכחית היא תא"ל אלה שדו שכטמן, שנכנסה לתפקיד בתחילת חודש נובמבר 2021.
תפקידים ותחומי עיסוק

ייעוץ לרמטכ"ל ולפורום מטכ"ל בנושא קידום שוויון הזדמנויות מגדרי וקידום שילוב ומיצוי משמעותי של נשים בשירות.
טיפול בנושאים ייחודיים הנובעים ממינם, נטייתם המינית וזהותם המגדרית של המשרתים.
ייצוג צה"ל בפעילות מול גופים ממלכתיים וציבוריים העוסקים בנושאים מגדריים.
גיבוש המדיניות בנושא פגיעה על רקע מיני בצה"ל והטמעתה.
תמיכה בנפגעי ונפגעות פגיעה על רקע מיני, אלימות במשפחה ובזוגיות (דרך יחידת מהו"ת הכפופה ליועצת).
טיפול בהיריון לא מתוכנן של חיילות בשירות חובה (דרך יחידת מהו"ת הכפופה ליועצת).
סיוע וליווי למשרתות ולמשרתים בחיבור בין הורות לשירות (דרך מרכז "מצפים" הכפוף ליועצת).
יועצות הרמטכ"ל לענייני נשים ומגדר

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| שם היועצת | תקופת הכהונה | הערות | תמונה |
| סוזי יוגב | 2001–2003 | קצינת ח"ן ראשית האחרונה, והראשונה לאייש את תפקיד יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים |  |
| דבורה חסיד | 2003–2006 |  |  |
| יהודית גריסרו | ספטמבר 2006 – יוני 2009 |  |  |
| גילה כליפי-אמיר | יוני 2009 – ינואר 2012 |  |  |
| רחל טבת-ויזל | ינואר 2012 – יולי 2016 | האחרונה שנשאה בתואר יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים, והראשונה שהוגדרה כיועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר |  |
| שרון ניר | יולי 2016 – ספטמבר 2019 |  |  |
| יפעת תומר-ירושלמי | ספטמבר 2019 – נובמבר 2021 | לימים הפרקליטה הצבאית הראשית בדרגת אלוף |  |
| אלה שדו שכטמן | נובמבר 2021 ואילך |  |  |
ראו גם

שירות נשים בצה"ל
חיל הנשים
קצינת ח"ן ראשית
הערות שוליים

↑  חדשות נענע, הרמטכ"ל עדיין זקוק ליועצת לענייני נשים, באתר nana10‏, 10 בינואר 2005
↑  פרוטוקול מס' 14 מישיבת הוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת, ‏26 בספטמבר 2006 (ארכיון)
↑  גילי כהן, תפקיד היוהל"ן ישונה: ייקרא מעתה יועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר, ולא לענייני נשים, באתר הארץ, 23 בפברואר 2016
↑  'מנשים למגדר' – הבסיס התפיסתי
↑  מסמך "התפיסה המגדרית" בוטל, באתר ערוץ 7, 13 ביולי 2018
ערך זה הוא קצרמרבנושא צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צ'ארלס סטנלי

| --- | --- |
צ'ארלס סטנלי (משמאל) מתמודד מול ג'ון טורנר (מימין). עומד: יוהאן לבנטל
צ'ארלס סטנלי (משמאל) מתמודד מול ג'ון טורנר (מימין). עומד: יוהאן לבנטל
 לידה:  ספטמבר 1819 ברייטון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  6 באוקטובר 1901 (בגיל 82) ניו יורק, ארצות הברית 
 הישג בולט:  היה מס' 10 בעולם בשנת 1853
 מד כושר מרבי:  2462 (בדצמבר 1852)
 מדינה:  אנגליה, ארצות הברית
 פרסים והוקרה:  היה האלוף הראשון של ארצות הברית
 
צ'ארלס הנרי סטנלי (באנגלית: Charles Henry Stanley;‏ ספטמבר 1819, ברייטון אנגליה- 6 באוקטובר 1901, ניו יורק) היה שחמטאי אנגלי-אמריקאי, אלוף השחמט הראשון של ארצות הברית.
קריירה

בשנת 1839 התמודד סטנלי נגד הווארד סטאונטון בדו-קרב בו נתן לו סטאונטון יתרון של רגלי ומסע. סטנלי ניצח +3 -2 =1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
בהתמודדות הראשונה על תואר אלוף השחמט של ארצות הברית שהתקיימה בשנת 1845 ניצח סטנלי את אז'ן רוסו מניו-אורליאנס וזכה בתואר. התוצאה +15 =8 -8.
סטנלי הגיע מאנגליה לארצות הברית בשנת 1843, ועבד בניו יורק בשגרירות האנגלית. לרעיונותיו מאנגליה הייתה השפעה חזקה על השחמט האמריקאי. אחד מרעיונותיו היה קיום טור קבוע המוקדש לשחמט בעיתונים. סטנלי החל לכתוב טור כזה בעיתון The Spirit of the Times בשנת 1845 ובשנת 1846 החל בכתיבת הביטאון American Chess Magazine. לאחר שרבים אחרים חיקו את רעיונו התחרות אילצה את הביטאון להיסגר.
בשנת 1855 ארגן סטנלי את התחרות הראשונה בעולם לפתרון בעיות.
בשנת 1846 פרסם סטנלי את הספר הראשון בארצות הברית על דו-קרב בשחמט, 31 Games of Chess . בשנת 1859 את הספר The Chess Player's Instructor and Morphy’s Match Games.
בשנת 1857 התמודד סטנלי בדו-קרב מול פול מורפי והפסיד לו בהתמודדות על תואר אלוף ארצות הברית. הגם שמורפי נתן לו יתרון של רגלי ומסע, מורפי ניצח את סטנלי 1–4.
בשנת 1860 שב סטנלי לאנגליה, שם השיג את המקום השני בהתמודדות הקונגרס הבריטי לשחמט שנערכה בקיימברידג'. (ניצח: איגנץ קוליש). בשנת 1861 ניצח סטנלי בתחרות לידס. בין השנים 1860–1862 ערך טורי שחמט בעיתונים Manchester Express ו-Guardian. לאחר מכן חזר שוב לארצות הברית. בשנת 1868 הפסיד דו-קרב נגד ג'ורג' הנרי מקנזי.
סטנלי סבל עד סוף ימיו מאלכוהוליזם. את עשרים השנים האחרונות של חייו בילה במוסדות רפואיים שונים.
סטנלי נישא והוליד בת שנקראה פאולינה, על שמו של מורפי.
התמודדויות

| שנה | מיקום | המתמודד השני | תוצאה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1844 | ניו יורק | ג'ון ויליאם שולטן | 13.5 מ-25 | ניצחון |
| 1844 | ניו יורק | ג'ון ויליאם שולטן | 11.5 מ-17 | ניצחון |
| 1844 | ניו יורק | צ'ארלס ווזין | 12.5 מ-21 | ניצחון |
| 1845 | ניו יורק | ג'ון ויליאם שולטן | 15 מ-28 | ניצחון |
| 1845 | ניו אורלינס | אז'ן רוסו | 13 מ-18 | ניצחון |
| 1846 | ניו יורק | ג'ורג' האמונד | 7.5 מ-13 | ניצחון |
| 1846 | ניו יורק | ג'ון ויליאם שולטן | 9 מ-22 | הפסד |
| 1846 | ניו יורק | צ'ארלס ווזין | 5 מ-9 | ניצחון |
| 1850 | ניו יורק | יוהאן לבנטל | 3 מ-6 | תיקו |
| 1850 | ניו יורק | ספנסר טורנר | 11.5 מ-17 | ניצחון |
| 1852 | ניו יורק | פייר סט. אמאנד | 4 מ-8 | תיקו |
| 1868 |  | ג'ורג' הנרי מקנזי | 1 מ-3 | הפסד |
מחוז ירושלים (המנדט)

| --- | --- |
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מושל:  ג'יימס פולוק (1944–1948)
 נפות במחוז:  3
 בירת המחוז:  ירושלים 
 קואורדינטות:  31°46′58″N 35°13′10″E﻿ / ﻿31.782647222222°N 35.219330555556°E﻿ / 31.782647222222; 35.219330555556 
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחוז ירושלים (באנגלית: Jerusalem District) היה אחד מששת מחוזות המנדט הבריטי. בירת המחוז הייתה העיר ירושלים.
היסטוריה

המחוז, כמו שאר מחוזות המנדט, עבר מספר גלגולים לפני שנקבעה צורתו הסופית. בתחילת תקופת המנדט כלל המחוז את אזור ירושלים לצד שלושה נפות נוספות – נפת בית לחם, נפת רמאללה ונפת יריחו. בספטמבר 1920 צורפה למחוז נפת חברון, שהוגדרה קודם לכן כמחוז עצמאי. ביולי 1922 אוחד המחוז עם מחוז יפו למחוז אחד. באוגוסט 1925 אוחד המחוז המאוחד עם מחוז דרום, וכלל כעת את כל הארץ מדרום לקו הרצליה–נהר הירדן. בנובמבר 1926 פוצל אזור ירושלים ממחוז דרום, והיה ליחידה עצמאית שנקראה Division. באוקטובר 1931 הועברה נפת חברון ממחוז דרום לירושלים, שהוחזר לה מעמד המחוז.
המחוז כלל שלוש נפות:
נפת ירושלים
נפת רמאללה
נפת חברון
מושלים

רונלד סטורס, 1920–אוגוסט 1925
אדוארד קית'-רוץ' 1926–1931
קמפבל, 1931–1937
מקלרן, 1937
אדוארד קית'-רוץ', 1937–1943
מוריס ביילי, 1943
ג'יימס פולוק, 1944–1948
הערות שוליים

↑  גדעון ביגר, ההתארגנות הטריטוריאלית של השלטון הבריטי בארץ ישראל, אפיקים בגיאוגרפיה 9/10, תשמ"ד 1984, עמ' 15–24‏, JSTOR 23696254
↑  Mr. Keith-Roach deputy commissioner of Jerusalem, פלסטיין בולטין, 7 בנובמבר 1926
↑  קיתרוטש נתמנה נציב מחוז הצפון, דבר, 16 בספטמבר 1931
↑  מושל ירושלים התחיל במשרתו, דואר היום, 18 באוקטובר 1931
שנויים בהנהלת המחוזות, דבר, 9 במרץ 1932
↑  מר קמפבל יצא, דבר, 21 באפריל 1937
↑  מסיבת פרידה ליוצאים, דבר, 13 בדצמבר 1937
↑  מר קיתרוטש - מושל ירושלים, דבר, 10 בדצמבר 1937
↑  מר קיתרוטש מתפטר, הצופה, 21 בפברואר 1943
↑  מר ביילי מושל ירושלים, הצופה, 9 במרץ 1943
מת מושל ירושלים לשעבר, הצופה, 4 בינואר 1944
| חלוקה מנהלית של המנדט הבריטי בארץ ישראל |
| --- | --- | --- |
| מחוז הגליל | נפת ביסאן • נפת טבריה • נפת נצרת • עכו • צפת |  |
| מחוז חיפה | חיפה |  |
| מחוז ירושלים | חברון • ירושלים • רמאללה |  |
| מחוז לוד | יפו • רמלה |  |
| מחוז עזה | באר שבע • עזה |  |
| מחוז שומרון | ג׳נין • טולכרם • שכם |  |
מריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1819–1876)

מריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (ברוסית: Мария Николаевна Рома́нова‏; 18 באוגוסט 1819 - 21 בפברואר 1876), הייתה בתו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, וסבתו של מקס פון באדן, שהיה הקנצלר האחרון של הקיסרות הגרמנית.
ביוגרפיה

מריה נולדה בסנקט פטרבורג ב-18 באוגוסט 1819, לניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ולשרלוטה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה, נסיכת מקלנבורג-שטרליץ. הוריה היו מסורים לילדיהם והיו הורים חמימים ומלאי חיבה, שאף שיחקו עם ילדיהם ושרו עמם.
מריה ניקולאייבנה התחנכה בחברת אחיותיה אולגה ואלכסנדרה, החדרים שלהם, שהיו ממוקמים בקומת הקרקע של ארמון החורף, היו עם אוויר צח בכל עונות השנה, ורופאים שלטו בתזונת הבנות. החינוך של מריה הושם בפיקוחו של הסופר הליברלי, המשורר והסופר וסילי ז'וקובסקי, שהיה בעבר המורה הרוסי של אמה - אלכסנדרה פיודורובנה. ז'וקובסקי נשאר בקשר הדוק עם חצר המלוכה עד מותו. מריה ואחיותיה קיבלו שיעורי ריקוד, מוזיקה וציור, ומשנת 1835 הייתה מריה חברה פעילה בחברת הפטריוטים, אשר נוסדה על ידי הקיסרית יליזבטה אלכסייבנה, וחבריה אף היו נפגשים מדי פעם בחדרה בארמון.
בשנת 1837 שלח לודוויג הראשון, מלך בוואריה את אחיינו, מקסימיליאן, דוכס לויכטנברג, כדי להשתתף בתמרוני פרשים ברוסיה. מקסימיליאן היה בנו של אז'ן דה בוארנה ונכדה של הקיסרית ז'וזפין דה בוארנה. הוא היה בחור נאה, משכיל והתעניין בתרבות. שנה לאחר מכן, באוקטובר 1838, הוא ערך ביקור שני, ומראהו הטוב ונימוסיו הרשים את מריה, והיא התאהבה בו.
בתחילה התנגדו ההורים משני הצדדים לנישואי השניים, אולם לבסוף אושרו הנישואים, בתנאי שהזוג יתגורר ברוסיה. החתונה התקיימה ב-2 ביולי 1839 בכנסייה הגדולה של ארמון החורף, והחגיגות נמשכו שבועיים. בני הזוג נשארו ברוסיה, ונולדו להם 7 ילדים. בשנת 1843 מונה מקסימיליאן לנשיא האקדמיה לאמנויות, ומריה הייתה גאה בהישגי בעלה. בסוף שנות ה-40 התערערו נישואי השניים, ומריה החלה לקיים יחסים עם הרוזן גרגורי אלכסנדרוביץ' סטרוגונוב. בשנת 1852 חלה בעלה מקסימיליאן בשחפת, וב-1 בנובמבר אותה שנה הוא מת ומריה החליפה אותו כנשיאת האקדמיה לאמנויות.
בשנת 1854 התחתנה מריה עם גריגורי אלכסנדרוביץ' סטרוגנוב, אולם טקס הנישואין הרשמי נערך רק ב-16 בנובמבר 1856. מכיוון שעשתה זאת ללא אישורו של אביה, נאלצה מריה לגלות לחו"ל, והיא עברה להתגורר בפירנצה, שם נולדו לה שני ילדים. ילדיה שנותרו ברוסיה, גודלו על ידי אחיה אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, אשר הקדיש להם תשומת לב מיוחדת.
בסוף חייה סבלה מריה מבעיות בעצמות ואף נעשתה נכה, וב-21 בפברואר 1876 היא מתה בביתה בסנקט פטרבורג.
משפחתה

ב-2 ביולי 1839 התחתנה מריה עם מקסימיליאן, דוכס לויכטנברג, ממנו היו לה 7 ילדים:
אלכסנדרה מקסימיליאנובנה, נסיכת לויכטנברג (1840–1843)
מריה מקסימיליאנובנה, נסיכת לויכטנברג (1841–1914), התחתנה עם וילהלם, נסיך באדן
ניקולאוס, דוכס לויכטנברג (1843–1891)
אוגניה מקסימיליאנובנה, נסיכת לויכטנברג (1845–1925), התחתנה עם אלכסנדר פטרוביץ', דוכס אולדנבורג
אויגן, דוכס לויכטנברג (1847–1901)
סרגיי, נסיך לויכטנברג (1849–1877)
גאורג, דוכס לויכטנברג (1852–1912)
ב-16 בנובמבר 1856 התחתנה מריה עם גריגורי אלכסנדרוביץ' סטרוגנוב, ממנו היו לה שני ילדים:
גריגורי גריגורביץ' סטרוגנוב (1857–1859)
אלנה גריגוריאנה סטרוגנובה (1861–1908), התחתנה עם ולדימיר אלכסנדרוביץ' שרמטייב, ולאחריו התחתנה עם גריגורי ניקיטיץ' מאלישביץ
דן מאיו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 ביולי 1990 (בן 34) תל אביב-יפו, ישראל 
 סוגה:  רוק אינסטרומנטלי, ג'אז-פיוז'ן, מוזיקה אלקטרונית, רוק מתקדם
 כלי נגינה:  מערכת תופים 
 mayodrummer.com
 
דן מאיו (נולד ב-1 ביולי 1990) הוא מוזיקאי ומלחין ישראלי הידוע בעיקר בתור המתופף של ההרכב טאטרן, טריו מוזיקלי עם תמוז דקל בגיטרה ואופיר בנימין בבס.
ביוגרפיה

מאיו גילה את אהבתו למוזיקה בגיל צעיר מאוד והחל לנגן בתופים בגיל שלוש. הוא השתתף באירועים מוזיקליים בבית הספר מגיל שש, תוך שהוא מפתח מיומנויות ולומד גם בפסנתר, סקסופון ומרימבה. הוא נשר מהתיכון כדי להתמקד בתיפוף ובמוזיקה שלו והלך ללמוד באקדמיה למוזיקה, ממנה גם נשר בסופו של דבר. הוא החל ליצור מוזיקה רוחנית ואוונגרדית בצורה עצמאית והצטרף להרכב טאטרן, לאחר שאופיר אופיר בינימינוב פנה אליו וביקש שיצטרף אליו ואל תמוז דקל לנגינה משותפת בהרכב מוזיקה אינסטרומנטלי.
בשנת 2017, זכה מאיו בתואר "המתופף הצעיר הטוב בעולם", באתר המוזיקאים הפופולרי Music Radar.
מלבד הנגינה עם להקתו טאטרן, מאיו גם הופיע לאורך השנים כמתופף עם אסתר רדא ואמנים ישראליים נוספים, כמו: קרולינה ופאנקנשטיין ורביד כחלני.
דיסקוגרפיה > אלבומי סוֹלוֹ

Big Brown Eyes‏ (2019)
Woodhouse‏ (live, 2020)
Greenhouse‏ (2022)
דיסקוגרפיה > עם CRuNCH 22

CRuNCH 22 ‏ (2013)
Alice's Adventures in Wonderland‏ (2016)
Lush Flush‏ (2018)
דיסקוגרפיה > עם אסתר ראדה

Ester Rada‏ (2014)
I Wish‏ (2015)
Different Eyes‏ (2017)
דיסקוגרפיה > עם טאטרן > אלבומי אולפן

Shvat‏ (2014)
Foresee‏ (2018)
Evermore‏ (2024)
דיסקוגרפיה > עם טאטרן > EPs

No Sides‏ (2017)
דיסקוגרפיה > עם טאטרן > אלבומי הופעה

Soul Ghosts‏ (2015)
Border View‏ (2020)
Merchant House‏ (2020)
On Hold, with Eden Ladin‏ (2020)
Two Days, with Eyal Talmudi‏ (2020)
דיסקוגרפיה > עם dema

love‏ (2016)
דיסקוגרפיה > עם יחזקאל רז

Zu‏ (2018)
Before‏ (2020)
Session 1 ‏ (2020)
Tree‏ (2020)
הערות שוליים

↑  המתופף הכי טוב שהעולם רק מתחיל להכיר, באתר "Time Out ישראל", 6 בספטמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: bda4d18b-9c2e-4354-9a52-51ebec019232 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אבנר בן-זקן

| --- | --- |

אבנר בן-זקן
 לידה:  26 בספטמבר 1967 (בן 57) באר שבע
 ענף מדעי:  היסטוריה של המדע
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס  אוניברסיטת הרווארד  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
אבנר בן-זקן (נולד ב-26 בספטמבר 1967) הוא היסטוריון של המדע. מלמד בקריה האקדמית אונו. הוא מייסד-שותף וראש המכון למחשבה ישראלית.
ביוגרפיה

אבנר בן-זקן נולד וגדל בשכונה ד' בבאר שבע, הוריו עלו לישראל ממרוקו. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים התגייס לסיירת גולני ושרת כקצין בחטיבה. את לימודי התואר הראשון והשני בהיסטוריה של המזרח התיכון עשה באוניברסיטה העברית, ואת הדוקטורט השלים באוניברסיטת UCLA שבארצות הברית בהצטיינות יתרה, בתחום ההיסטוריה של המדע. ב-2003 זכה בפרס נתן ריינגולד (אנ') של האגודה הבינלאומית להיסטוריה של המדע (HSS). משמש כיום כראש תוכנית המצטיינים בקריה האקדמית אונו, מרצה בבצלאל על הוויזואליציה של המדע., ועומד בראש המכון למחשבה ישראלית.
בשנים 2004–2008 נבחר לשמש כעמית בחברת העמיתים באוניברסיטת הרווארד.
מאז 2009 פעל בזירה הפוליטית לקדם סדר יום אזרחי המבוסס על בחירות אזוריות וכתיבת חוקה לישראל.
ב-2020 מייסד-שותף ועומד בראש המכון למחשבה ישראלית.
בן-זקן נשוי ואב לשלוש. מתגורר בכפר סבא.
פעילותו המחקרית-אקדמית

בן-זקן הוא מחלוצי תחום ההיסטוריה הבין-תרבותית של המדע. מחקריו ההיסטוריים מתמקדים בשאלה כיצד מדע חוצה גבולות תרבותיים? לטענתו, יצירה תרבותית בכלל ויצירה מדעית בפרט מתחוללות במרחבים בין-תרבותיים שרק בהם יכולים להתקיים באופן חופשי וללא יחסי-כח, החלפות של מידע, אובייקטים ונורמות תרבותיות. החלפות אלו מעוררות גירויים ואתגרים אפיסטמולוגיים אשר נעים מהשוליים למרכז התרבותי ומחוללים מהפכות מדעיות. שני ספריו האחרונים עוסקים בהחלפות מדעיות בין-תרבויות אירופה למזרח הים התיכון בעת החדשה המוקדמת. כמו כן, פרסם ספר על יחסי יהודים-ערבים בתנועה הקומוניסטית בישראל ובמזרח-התיכון, בו טען לקיומם של יחסי-כוח תרבותיים בין יהודים לערבים בקומוניזם, בעיקר משום שרעיונות אוניברסליים, כמו קומוניזם, נתפשו על ידי המקומיים כביטוי להגמוניה אירופית.
פעילותו המחקרית-אקדמית > Cross-Cultural Scientific Exchanges in the Eastern Mediterranean 1560-1660

בספר זה בוחן בן-זקן כיצד המדע בתחילת העת החדשה נע ועבר בין תרבויות. בחמישה מקרי מחקר יסודיים - אשר בהם נבחנים האופנים שבהם אובייקט או טקסט מדעי מסוים נדד בין תרבויות- הספר חושף את הדרכים הפתלתלות שבהן ידע מדעי נודד, ובמיוחד את האופן שבו הקוסמולוגיה הקופרניקאית והתגליות המדעיות שהתלוו לה זרמו לכיוון מזרח הים-התיכון, שם התגלגלו, הופצו, עודכנו ויושמו על ידי אסטרונומים מקומיים. הספר בוחן בצורה מיקרו-היסטורית היכן בדיוק מכשירים וספרים מסוימים הופיעו לראשונה, בידי מי, באלו אמצעים, ובאיזה השלכות. באמצעות גישה היסטוריוגרפית חדשנית, הספר קורא תיגר על תפיסות מקובלות הנוגעות לעליונות המדעית של המערב, ומראה כי לא רק שתרבויות מקומיות יצאו נשכרות מאימוץ הידע המדעי החדש, אלא גם ובעיקר שידע מדעי עתיק עדיין היה חשוב לעדכון ואימות התגליות החדשות הנוגעות למבנה ההליוצנטרי של היקום. הטענה המרכזית של הספר היא שהמדע בתחילת העת-החדשה לא התפתח לאורך קווים ליניארים נפרדים, כשכל תרבות נדרשת למשמעויות הפנימיות שלה, אלא עובד והתפתח על ידי זרמים של רעיונות ואובייקטים טריים שהגיעו דרך החלפות מדעיות בשולי התרבות. בן-זקן טען כי העיקרון של "אי-התאמה פרדיגמטית ותרבותית" של תומאס קון, חייב לפנות מקום לגישה יותר המשכית ודיאלוגית המסיטה את מבטה מהמרכזים התרבותיים והמדעים לעבר השוליים התרבותיים העמומים, אשר בהכרח חופפים שוליים של תרבות אחרת כדי ליצור "אזור של חיבוק-הדדי" שבו מוחלפים בחופשיות וללא יחסי כח ושליטה, אובייקטים, ספרים ורעיונות מדעיים. בן-זקן מסכם כי באזורי השוליים של תרבויות מתחילות המהפכות המדעיות, ואילו במרכזים התרבותיים הן למעשה מסתיימות.
פעילותו המחקרית-אקדמית > Reading Hayy Ibn-Yaqzan: Cross-Cultural History of Autodidacticism

בספר זה שואל בן-זקן כיצד מושג יסוד של המודרניות, אוטודידקטיות, עוצב באמצעות החלפות בין-תרבותיות? הוא טען כי הדרך הטובה ביותר לכתוב היסטוריה בין תרבותית של ה"מודרניות", זה לבחון כיצד מושג יסוד מודרני, כמו אוטודידקטיות, עוצב למעשה באמצעות מעברים בין תרבותיים. הוא בחר למקד את מחקרו במעקב על האופן שבו נדד החיבור הפילוסופי המובהק ביותר שקרא ללימוד עצמי, לאוטודידקטיות - חיי אבן-יקט'ן. חיבור הפילוסופי זה של אבן-טופייל מספר על ילד שנוצר בצורה ספונטנית וחי על אי בודד, וללא הורים, מורים, ספרים, ושפה הצליח רק באמצעות ניסוי וטעייה לגלות לבד את חוקי הפיזיקה והאסטרונומיה ואת עקרונות המטאפיזיקה האריסטוטלית. החיבור שתורגם בנאורות תחת הכותרות "הפילוסוף האוטודידקט" או "על שיפור התבונה האנושית" עורר השראה וויכוחים בנוגע לאפשרות המעשית של השגת ידע-מיד ראשונה, ולתוקף המדעי של ידע מסוג זה. לאורך מגוון רחב של תחומים אינטלקטואלים מפילוסופיה מוסלמית ימי-ביניימית, דרך ההומניזם של הרנסאנס ועד לנאורות האירופאית. ספר זה עוקב אחר האופנים שבהם הטקסט נדד לתוך אירופה של תחילת העת החדשה, ומדגים את הדרכים הפתלתלות שבהן אוטודידקטיות נדחתה או אומצה בהקשרים תרבותיים מגוונים, תוך הדגשה של תפקיד המפתח שמילא החיבור הפילוסופי בארבעה רגעים היסטוריים מרוחקים ומנותקים זה מזה. הוא מתאר כיצד אוטודידקטיות הייתה שזורה בוויכוחים ובמאבקים נגד מיסטיקנים באנדלוסיה של המאה ה-12; כיצד הטענה בעד לימוד עצמי הפכה לכלי פילוסופי יעיל בוויכוחים על פדגוגיה חינוכית בפרובנס במאה ה-14; מדוע מושג האוטודידקטיות הפך למרכזי במאבק של פיקו דלה מירנדולה כנגד האסטרולוגיה ברנסאנס של פירנצה במאה ה-15; ולבסוף, כיצד לימוד-עצמי היה למושג פילוסופי/פרקטי מרכזי שאיפשר לרוברט בויל וג׳ון לוק לקדם את מדע האקספרימנטליזם באוקספורד של המאה ה-17. בכל מקום ונקודה בזמן, בן-זקן משחזר את הקונטקסט התרבותי שעורר חוקרים לפנות ולהעלות באוב את החיבור "חיי אבן-יקט'ן", וממחיש כיצד הטקסט נע וחצה תרבויות תוך שהוא משאיר אחריו תרגומים, פרשנויות, וויכוחים המגוונים כמו התרבויות עצמן.
קריאות וטענות הדוגלות באוטודידקטיות, בן-זקן טוען, לא הדהדו רק בקרב חוג סגור של פילוסופים. מאבקים על יחסי-כח בין אינדיבידואלים חדשניים לבין ממסדים מסורתיים היו לאדמה שממנה קריאות לאוטודידקטיות צמחו והשדות שבתוכם הן הוצגו לציבור הרחב. מאבקים אלה הסיטו את השליטה החברתית מהמוסדות לאינדיבידואלים עצמם, תוך שהם יוצרים את "האדם המודרני", כאדם מדעי, מבודד הנמצא בשליטה עצמית, ואשר משתמש בתבונתו על-מנת לצפות את ההשלכות של מעשיו. הדחייה של מוסדות מסורתיים, אם-כן, לא קראה לכאוס, אנרכיזם או חופש מושלם. במקום איבוד שליטה, האוטודידקטיות הדגישה את הצורך בשליטה עצמית, ובחשיבה רציונלית, ולמעשה העתיקה את מנגנוני השליטה מהחברה עצמה לאינדיבידואל, תוך שהיא ממירה מושגי יסוד כמו היסטוריה, מסורת ומטאפיזיקה במושגים חדשים כמו טבע, תבונה ואינסטינקטים טבעיים כמקורות הידע היסודיים ביותר.
פעילותו המחקרית-אקדמית > קומוניזם כאימפריאליזם תרבותי - הזיקה בין הקומוניזם הארצישראלי לקומוניזם הערבי 1919–1948

בספר זה שואל בן-זקן האם הקומוניזם נתפס לא רק כרעיון פוליטי אלא בעיקר כתרבות? לשם בירור הנושא, בן-זקן בחן בפריזמה בין-תרבותית את התגלגלות התנועה הקומוניסטית במזרח התיכון בשנים 1919–1948. הוא חשף את המתח התרבותי בין קומוניסטים ארצישראלים שבאו מאירופה ובין קומוניסטים מקומיים, ערבים ויהודים כאחד, ולראשונה הראה כי השיח המרכסיסטי נתפס כסוג של אימפריאליזם תרבותי. אך עניין זה לא נבע מהבדלים תרבותיים-פרסונליים בלבד. שכן האימפריאליזם התרבותי הוגבר בעיקר בשל הצגת השיח המרכסיסטי לא כתוצר של התרבות וההיסטוריה האירופיות, אלא כ"מדעי" ו"אובייקטיבי", וכתוצאה מכך גם כבעל סמכות אוניברסלית. במובן זה, ה"אמת המדעית-אובייקטיבית" של המרכסיזם החדירה מידה גדולה של שכנוע עצמי בקרב הקומוניסטים הארצישראלים, ולפיה ניתן לגשר על פערים תרבותיים, להפיץ את המרכסיזם ולהעביר את התרבות והחברה המקומיות טרנספורמציה תודעתית. שכנוע עצמי זה, בתמהיל משיחי עם מכלול של גורמים, יצר מציאות שנראית במבט לאחור פרדוקסלית משהו, ולפיה קומוניסטים ארצישראלים הסדירו את השיח המרכסיסטי המקומי ובו בזמן ייסדו, ניתבו וארגנו את המפלגות הקומוניסטיות במזרח התיכון. אולם התרבות הפוליטית לא הייתה הרמונית כלל וכלל. באמצעות פירוקם של המנגנונים של התגלגלות האידאולוגיה והתנועה המרכסיסטית הספר ממחיש שמפגש בין תרבויות מעורר סנסציות של זרות הדוחפות לכיוונים שונים ומנוגדים. על-כן, הטענה המרכזית של הספר היא שתפיסות אוניברסליות, בין אם הן מדעיות או אתיות, אינן בהכרח נתפסות כנייטרליות מבחינה תרבותית.
פעילותו המחקרית-אקדמית > מסות היסטוריות

בנוסף לספרים ומאמרים אקדמיים, פרסם בן-זקן שורה של מסות היסטוריות בעיתון "הארץ" העוסקות בסוגיות פוליטיות אקטואליות תוך ניתוח היסטורי עמוק. ב-2012 בן-זקן פרסם רשימה על ויליאם שייקספיר בה חשף את מקור ההשראה למחזה "הסערה" ומחזות אחרים - פילוסוף הכישוף קורנליוס אגריפה. לטענתו, בזכות אימוץ הרעיון הכישופי שיש לעשות מניפולציה בחוקי הטבע, וכי ידע נוצר באמצעות תהליך של ניסוי וטעייה, שייקספיר הצליח לעשות מהפכה במחזאות של המאה ה-16, ויצר למעשה ז'אנר חדש של כתיבת מחזות המתבססת על חיפוש אחר מניפולציות של הקהל. באפריל 2014 פרסם מאמר בו טען כי מדינת ישראל עדיין לא הוקמה, וכי מאז 1948 המדינה נמצאת במצב ביניים, בתהליך של הקמה. לטענתו, סיום תהליך ההקמה של המדינה כרוך בקיבוע הגבולות ומעבר לבחירות אזוריות, אשר יחסלו את הפוליטיקה של הזהויות, יולידו זהויות מקומיות ואזרחיות, ולמעשה יחזירו את המדינה לידי האזרחים, ויאפשרו לראשונה כתיבת חוקה. באפריל 2015 פרסם מאמר על הפילוסופיה הפוליטית של בנימין נתניהו, בו טען כי נתניהו ינק מהמחקר של אביו את תפיסת הקטסטרופות כמעצבות ההיסטוריה. דוקטרינת נתניהו על-פי בן-זקן היא "קטסטרופיזם בבלימה", דרכה בנימין נתניהו עיצב את הפוליטיקה הישראלית באמצעות העמדת החברה והמדינה במצב חירום תמידי, על סף אסון ממשמש ובא. במרץ 2017 בן-זקן פרסם מאמר העוסק בשאלה מדוע המדינה הצעירה נרתעה בשנות החמישים מיהודי מרוקו? בו טען כי הזוועות שעוללו הגיסות המרוקאים של פרנקו במלחמת האזרחים בספרד הטביעו דימוי מאיים על המרוקאים, דימוי אשר נדד בשנות החמישים מחייליו של פרנקו ליהודי מרוקו. בדצמבר 2017 פרסם מסה היסטורית-פילוסופית על הפילוסוף הגרמני מרטין היידגר. בן-זקן ניתח טקטסט שולי ונזנח של היידגר, עבודת הפוסט דוקטורט שלו "על הקטגוריות והמשמעויות של דון סקוטוס", בו איתר את המקורות ההיסטוריים לשאלה ההידגריינית הרדיקלית, מה זה 'להיות'?". לטענתו שאלות בדבר משמעות הקיום החלו לצוף בפילוסופיה הימי ביניימית, בעיקר ביחס לשאלת קיום האל, אשר הובילו לקביעה כי האל הוא הגורם היחידי ביקום אשר בו הקטגוריות האריסטוטליות של ״קיום״ ו״מהות״ למעשה חופפות. היידגר אימץ דיונים אלה, ותוך הוצאת האל מהדיון, העתיק את שאלת משמעות הקיום לאדם ולגורלו, וקבע כי רק אצל האדם האותנטי (״היות-שם״) מתקיימת חפיפה בין ״קיום״ ל״מהות״, מהלך פילוסופי שלמעשה הביא להולדת האקסיזטנציאליזם.
פעילות ציבורית

בשנות התשעים ייסד וערך את עיתון הסטודנטים הינשוף שיצא בתפוצה ארצית ובמימון עצמי. השתתף בייסוד עמותת 'קדמה' לחינוך בקהילה, ושימש כחבר ועד העמותה אשר מטרתה הייתה להנחיל חינוך עיוני בקהילות מוחלשות תוך הכלה והעצמה של הבדלים תרבותיים. במהלך העשור השני של המאה ה-21 פעל במפלגת העבודה למען שינוי מבני, ולמעבר לבחירות אזוריות בבחירות המקדימות. התמודד לרשימת העבודה לכנסת ב-2013 וקיבל 3000 קולות, ב-2017 טען כי מפלגת העבודה על סף הכחדה והציע לבצע מהפכה מבנית במפלגה, להפוך אותה למפלגת המונים באמצעות פריימריז פתוחים על בסיס אזורי. בין השנים 2009–2014 שימש כיזם ומייסד של פרויקט טכנולוגי Janus Interface שפיתחה פלטפורמת תקשורת בין-רכבית (V2V). הפרויקט עצמו לא הבשיל מעבר לרמת הסטארט-אפ. ב-2019 היה מיוזמי 1948 מתחילים מחדש, יוזמה שקיימה קמפיינים אינטרנטיים במטרה להביא לתודעה הציבורית את חוסר הרלוונטיות של המערכת הפוליטית. מאוחר יותר, ב-2020 הפכה היוזמה לתנועה ישראלית הפועלת להקמת קהילות פוליטיות עירוניות שיצמיחו הנהגה אורגנית הפועלת למען האזרחים. ב--2021 ייסד יחד עם התעשיין בועז אמיתי את המכון למחשבה ישראלית, אשר מקיים פעילות מחקרית הממוקדת בזיהוי בעיות מבניות של מדינת ישראל. המכון מקדם מחקרים בינתחומיים של עמיתי המחקר בכירים, אינטלקטואלים ציבוריים עם מבט אלטרנטיבי על המציאות, שתכליתם להעניק לציבור הרחב מבט מבני וקונסטרוקטיבי על בעיות יסוד של ישראל.