stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות אורתודוקסית בתל אביב
מוסדות חינוך דתיים וחרדיים בתל אביב > סמינרים ואולפנות לבנות

אחד ממוסדות הלימוד העל תיכוניים המפורסמים ביותר במגזר החרדי שוכן בתל אביב. בית הספר היסודי בית יעקב לבנות הוקם בשנת ה'תרצ"ג (1933), על ידי הרב שצ'רנסקי, בקרבת התחנה המרכזית הישנה של תל אביב. בשנת 1937 כאשר גדל בית הספר והתפתח, הקים שצ'רנסקי גם בית ספר תיכון וסמינר ללימודים על תיכוניים. כיום מפורסם "סמינר שצ'רנסקי" בקרב המגזר החרדי, ובאות ללמוד בו אף בנות מחוץ לתל אביב.
בשנת ה'תרצ"ו הקימה הרבנית חיה דבורה גולדשמיד את סמינר בית יעקב החדש[דרוש מקור]. בשנת תשי"ח נסגר הסמינר.
סמינר לבנות 'בית יעקב' הוקם בבניין איחוד שיבת ציון.
בעיר שוכנת אולפנה המשתייכת למרכז ישיבות בני עקיבא וידועה בכינוי "האולפנית". בראשה עמדו עד שנת ה'תשע"ה הרב יהושע מגנס ורעייתו הרבנית יפה.
לקריאה נוספת

מיכל גלטר, שטריימל בדיזנגוף: חצרות חסידיות והמרחב הדתי בתל אביב 1965-1940, מרכז זלמן שזר, 2023.
אסתר אטינגר, פלא לילה, הקיבוץ המאוחד, 2005.
הערות שוליים

↑  מתוך אתר הרבנות הראשית של תל אביב.
↑  מועצת הקהילה לשאלת ההתמזגות, הצופה, 27 באוקטובר 1938
↑  התמזגות הקהילה עם עירית תל אביב, הצופה, 1 במאי 1939; המשך
↑  נכון ל-2009 נמצא בית הכנסת בסכנת הריסה, וגורמים חב"דיים מנסים למנוע זאת - מידע נוסף על בית הכנסת, באתר חב"ד און-ליין
↑  אריה רובין, "מאה שערים של תל אביב", מוסף "קולות", בקהילה, י"ג בניסן תשס"ט
1 2  דוד אופק, "השורשים של שדרות רוטשילד", מוסף "קולות", בקהילה, י"ג בניסן תשס"ט
1 2 3  אהרון רובין, "לא יסעו כאן אוטומובילים בשבת", מוסף "קולות", בקהילה, י"ג בניסן תשס"ט
↑  סיבוב בעיר – בתי כנסת
↑  טולי פיקרש, כשבשיינקין היה אדמו"ר, אתר הצופה (האתר נסגר), כ"ז באדר תשס"ט
↑  מוטי כ"ץ, למה החרדים עוזבים את תל אביב?, באתר הארץ, 3 ביולי 2008
1 2 3 4 5  ש. פריד, "תורה ללא הפסקה", מוסף חול המועד, יתד נאמן, י"ד בניסן תשס"ט
↑  טולי פיקרש, המהפכנים מתל אביב, באתר הצופה (האתר נסגר)
↑  יעקב תלמי, בוא ביתך : שט"ר (509) בתי-כנסת של תל-אביב-יפו, תל אביב: המכון לחזנות ספרדית בתל-אביב-יפו, תשנ"א
↑   השאלה שגרמה לרב לאו לדמוע: ריאיון מרגש שלא יותיר עין יבשה 😢, סרטון בערוץ "הידברות", באתר יוטיוב (אורך: 11:43) (דקה 6:50)
1 2 3  יהודה כהנא, "עיר על תלה", מוסף "קולות", בקהילה, י"ג בניסן תשס"ט
↑  ראובן גפני, אנו בונים פה נמל (וגם בית כנסת), מאמר במקור ראשון
↑  ראובן גפני, איחוד שיבת ציון
↑  ראו עוד בפורום אוצר החכמה.
↑  קובי פינקלר, קבר רחל בתל אביב, באתר ערוץ 7. אחרים קובעים כי מספר החסידויות בתל אביב עמד על שבעים, לכל הפחות
↑  מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק ד', עמ' רל.
↑  חיבת הארץ של גדולי ישראל
↑  המוסף התורני של המבשר, כ"ג ניסן תשס"ט
↑  ב. וולף, חצרות חסידיות בתל אביב, באתר אתרוג
↑  כך מספר אלדד מזרחי, יו"ר המועצה הדתית של תל אביב. מצוטט בבלוג עשירי למניין
↑  יאיר אטינגר, עיר בלי מניין באתר "ראש יהודי"
↑  טלי פיקרש, חמישה בתי כנסת מתוכננים לקום בצפון תל אביב, באתר דתילי
↑  בית המדרש "אביר יעקב" סאדיגורה ת"א, באתר abiryakovtlv.business.site(הקישור אינו פעיל)
↑  וידיאו: קהילת "אביר יעקב" תל אביב בראשות הרב מרדכי אוירבך, באתר maane.info, ‏2014-03-18
בית הכנסת הגדול בשנות השלושים
ישיבת היישוב החדש
עובד משק בית

עובדת משק בית בקולומביה
עובד משק בית הוא נותן שירות בשכר בבית המעסיק שתפקידו לדאוג לעבודות משק הבית, כולן או בחלקן.
תפוצה

מאז 1880 ובמיוחד מסוף שנות ה-50 קיימת עליה מתמדת בשיעור הנשים היוצאות לעבוד בשכר, כולל נשים נשואות ואמהות. במשפחות בהן המצב הכלכלי מאפשר זאת, עוברות מטלות הבית בחלקן או במלואן לעובדי משק הבית.
עובדי משק הבית, רבים מהם מהגרי עבודה, מונים נכון ל-2011 כמאה מיליון ברחבי העולם, מעל 80% מהם נשים. במדינות דוגמת אינדונזיה והפיליפינים ייצוא עובדי משק בית הוא חלק חשוב מהתוצר המקומי הגולמי.
פן נוסף של המקצוע הוא עבודת ילדים. ההערכה היא כי בעולם לפחות 10 מיליון ילדים עובדים במשרות עזרה במשק בית, רבים מהם במדינות אמריקה הלטינית ואסיה, במיוחד הודו ובנגלדש.
ביוני 2011 אושרה אמנה בינלאומית בחתימת 127 מדינות, המגינה על עובדי משק בית זרים ומעניקה להם זכויות.
רקע היסטורי

תופעת העסקת אדם אחר בביצוע עבודות הבית מוכרת עוד מימי העולם העתיק. בתקופה הטרום תעשייתית באירופה, ביטויה הנפוץ ביותר היה המשרת.
רקע היסטורי > אנגליה שלאחר המהפכה התעשייתית

כבר במאה ה-16 החלו להעסיק באנגליה פרט למשרתים גם משרתים זמניים בשכר, וכן עובדות ניקיון, שהיו נשים נזקקות שהועסקו לזמן מוגבל על מנת לבצע את עבודות הניקיון הקשות והבזויות ביותר.
עם התפשטות המהפכה התעשייתית במערב אירופה במאה ה-19, הלך וגדל הביקוש לעוזרות בית. לקראת סופה הועסקו באנגליה ובצרפת קרוב ל-3 מיליון עובדי משק בית, כמעט כולן נשים. שלוש סיבות היו לתופעה זו:
תהליך העיור - ההגירה מהכפרים הובילה לחיפוש תעסוקות חלופיות.
שינויים שחלו בסטנדרטים של תחזוקת הבית הבורגני.
התרחבות מעמד הביניים שבאפשרותו להעסיק עובדי משק בית.
בשנת 1823 נחקק בבריטניה חוק אדונים ומשרתים (1823 Master and Servant Act), שהסדיר את עבודתם של עובדי משק בית. חוק זה היה ראשון מסוגו, ובעקבותיו נחקקו חוקים דומים במדינות נוספות.
בסוף המאה ה-19 נשים עבדו כעוזרות בית יותר מבכל עבודה אחרת. בין עוזרות הבית נכללו גם נשים מהגרות בנות זרמי ההגירה הבינלאומית של אותה התקופה, שיועדו לרוב לעבודה זו.
רקע היסטורי > לאחר מלחמת העולם הראשונה

לאחר מלחמת העולם הראשונה השתנו דפוסי ההעסקה. בארצות הברית התקיים מעבר משיכון עוזרת הבית בבית, לעבודה על בסיס יומי, כשהעובדת מתגוררת מחוץ לבית מעסיקתה. רוב עוזרות הבית היו אפרו-אמריקאיות.
החל משנות ה-80 של המאה העשרים התחזקה בארצות הברית העבודה היומית החד שבועית בבית המעסיקה. כמו כן חלה עלייה בהיקף הסוכנויות וחברות כוח האדם שתיווכו בהעסקת עובדי ניקיון למוסדות ולמשקי בית פרטיים.
מרבית עובדי משק הבית בעשורים האחרונים משתייכים למיעוטים גזעיים ואתניים או שהם מהגרי עבודה.
לקריאה נוספת

דינה חרובי, מימי חסקין, מומחית בספונג'ולוגיה, הוצאת גמא, 2022
הערות שוליים

↑  אס קורלנדר יהל, "עזרת נשים: על יחסי מעסיקות ועוזרות בית במשקי בית פרטיים בישראל", פרק 2.2 עמ' 10–16, עבודה לקבלת תואר "מוסמך אוניברסיטה", אוניברסיטת חיפה, יוני 2009
↑  דבורה ברנשטיין, "המשרתת, העוזרת ועובדת הניקיון. התפתחות בעבודת הניקיון בחברה הישראלית", "מגמות", ל' 7–20, 1987
↑  החלוצות סירבו לעסוק בעבודת משק בית בבתי יהודים למרות המאבק לעבודה עברית, בנוסף, בנות העלייה הראשונה שהתבססו במושבות, העסיקו עוזרות בית תימניות ונהגו בהן בפטרונות. ראה האשמתו של הפרדסן נחום פרלמן על המוסר הכפול במאבק לעבודה עברית "עבודה עברית", הארץ, 4.8.1927;
וגם: יפה ברלוביץ', "על צומתי מפגשים בין נשים בראשית היישוב (1918‑1878): עיון בכתביהן של ראשונות", עיונים בתקומת ישראל, מגדר בישראל, עמ' 369-408
↑  מכתבים למערכת (מענה לכתבה 'מתנכרים לעבודה עברית'), דבר, 14 בספטמבר 1936
↑   יעל גרינפטר, השבוע לפני 53 שנה / שוק עוזרות הבית, באתר הארץ, 20 ביוני 2013
↑  עוד לפני התערבות משרד העבודה נעשו ניסיונות למצוא פתרונות חלופיים בעזרת משרדי תיווך. [ראה: ליטל לוין, "מחסור בעובדות משק בית, בייחוד בתל אביב", "הארץ", 18 במרץ 2010] משרדי התיווך המשיכו להתקיים גם בהמשך
↑  כך למשל השוק בת"א נדד לר"ג, ורבות מעוזרות הבית והמעסיקות המשיכו לפקוד אותו. הסיבות: שעות פתיחת לשכת העוזרות היו בעיתיות לעובדות, ועקרת הבית העדיפה לבחור עוזרת כראות עיניה. מתוך: שושנה שגב, "שוק עוזרות הבית במרכז רמת גן", "הארץ", 17 בדצמבר 1962
↑  ברנשטיין. שם
↑  דניה שפירא, רגיעה בשוק עוזרות הבית, דבר, 27 בדצמבר 1973. למרות השינויים עיקר העובדות היו נשים מזרחיות מבוגרות וכן ערביות
↑  דפנה לוצקי, עידן הדלי, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2004
↑  מקור: מכון ברנדמן למחקר וייעוץ בשיווק
↑  יאיר אטינגר, רותי סיני, המנקים הזרים גורשו - ואין מי שינקה לישראלים את הבית, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2004
↑  הסקר הוכן על ידי אגט קראוס ואסנת פיסטנברג עבור מינהל תכנון, מחקר וכלכלה במשרד התמ"ת
↑  הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, "סקר הוצאות משק הבית וסקר הכנסות, 2010
↑  סעיף 24 לחוק הגנת השכר
↑  עובד במשק בית ומעסיקו, באתר המוסד לביטוח לאומי
↑  חן מענית, ‏קנס של 20 אלף שקל לרעיית היועמ"ש על העסקת עובד זר, באתר גלובס, 29 במאי 2013
↑   גילי איזיקוביץ, לפי הספרות העברית, בראשית ימי המדינה עוזרות הבית היו שפחות מודרניות, באתר הארץ, 30 במרץ 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560204305171  BnF: cb119743301 (data)  GND: 4012170-7  LCCN: sh85038950 
כרזה מתקופת הניו דיל (1939 בערך) לקידום ההעסקה של עובדות משק בית
פומה פונקו

| --- | --- |

 מידות
 אורך:  116.7 מ' 
 רוחב:  167.36 מ' 
 מיקום
 מדינה:  בוליביה בוליביה
 קואורדינטות:  16°33′41″S 68°40′46″W﻿ / ﻿16.561388888889°S 68.679444444444°W﻿ / -16.561388888889; -68.679444444444
 he
 
פומה פונקו (בספרדית: Pumapunku, מאיימרה וקצ'ואה: "שער הפומה") הוא אתר ארכאולוגי מהמאה ה-6 לספירה, הממוקם במתחם טיוואנאקו שבמערב בוליביה ונחשב לאחד האתרים החשובים ביותר בארכאולוגיה של האנדים. פומה פונקו הוא מבנה בצורת T הכולל פלטפורמה מרובעת מדורגת עם חצר שקועה ומבנה מונומנטלי שנמצא במרכזו. האתר מהווה חלק מקומפלקס פומה פונקו הכולל שילוב של כיכרות ורמפות הממוקדות סביב פלטפורמת פומה פונקו. כיום, המבנה המונומנטלי שבראש הפלטפורמה נמצא בהריסות.
היסטוריה

במחקר שנערך על ידי החוקר האוסטרי ארתור פוזננסקי בשנת 1926, הועלתה ההשערה שפומה פונקו הוא אחד האתרים הארכאולוגיים העתיקים ביותר על פני כדור הארץ, ומתוארך לכ-13,000 לפני הספירה. פוזננסקי, שהיה בין החוקרים המודרניים הראשונים שחקרו את האתר, הציע כי גילו של האתר קדום בהרבה ממה שחשבו תחילה, והשערתו זו ממשיכה לקבל תמיכה מסוימת גם בימינו.
לדוגמה, הארכאולוג ניל סטיד טוען כי המערך האסטרונומי של המקדש הראשי באתר פומה פונקו אכן חופף לנקודות היפוך הקיץ והחורף ולנקודת שוויון האביב, כפי שהיו נראים בשמיים לפני כ-17,000 שנה. לטענתו, מערך זה מהווה עדות לכך שהאתר נבנה בתקופה עתיקה מאוד.
מנגד, קבוצה אחרת של ארכאולוגים, שהשתמשה בשיטת תיארוך פחמן-14, תיארכה את הקמת האתר לתקופה שבין 400 ל-600 לספירה. אחת הטענות המובילות נגד התארוך המאוחר הזה היא שתוצאות תיארוך הפחמן, כפי שמסר פרופסור ויליאם איזבל מאוניברסיטת אילינוי, אינן מדויקות ולעיתים מספקות טווח תאריכים רחב ולא אמין.
המחלוקת סביב מועד הבנייה של פומה פונקו ומי היו בוניה נמשכת עד היום, כאשר החוקרים מחפשים ראיות נוספות להכריע בסוגיה זו. בעוד שמחקרם של פוזננסקי ותומכיו מציע תיארוך קדום במיוחד לאתר, התאריכים שהתקבלו באמצעות שיטות מדעיות מודרניות מעידים על כך שהאתר נבנה בתקופה מאוחרת יותר.
לאחר אקפאנה, שמוגדרת כ"תאומה" של פומה פונקו, פומה פונקו היה המבנה השני בחשיבותו בטיוואנאקו. מתוך שמות האזורים בטיוואנאקו, רק השמות "אקפאנה" ו"פומה פונקו" נשמרו כמשמעותיים היסטורית. בפומה פונקו נמצאו שערים מיניאטוריים שהם העתק מדויק של שערים בגודל מלא שהיו פעם במקום. בנוסף לשערים המיניאטוריים הללו, ייתכן שהיו לפחות חמישה שערים בגודל מלא ששולבו במתחם המונומנטלי של פומה פונקו, לצד מספר שערים מיניאטוריים סתומים. בפלטפורמה של פומה פונקו נמצאו שרידים של חמישה שערי אנדסיט עם מאפיינים דומים לאלה של שער השמש.
היסטוריה > משמעות בטיוואנאקו

טיוואנאקו נחשבת לאתר משמעותי במסורת האינקה, מאחר שלפי האמונה זהו המקום בו נברא העולם. השם "פומה פונקו" באיימארית מתרגם ל"שער הפומה". הקומפלקס של פומה פונקו כולל חצר מערבית ללא חומה, שטח מרכזי פתוח ללא חומות, פלטפורמה מרובעת מדורגת המכוסה באבן, וחצר מזרחית מוקפת חומה.
תיאור האתר

פומה פונקו הוא תל אדמה מדורג המכוסה בלוקים מאבן. אורכו 167.4 מטרים מצפון לדרום ורוחבו 116.7 מטרים ממזרח למערב. בפינות הצפון-מזרחית והדרום-מזרחית של פומה פונקו, ישנן שלוחות ברוחב 20 מטר המתארכות 27.6 מטרים צפונה ודרומה מהמבנה המרכזי.
בצדו המזרחי של פומה פונקו נמצא מבנה שנקרא "פלטפורמה ליטיקה" (Plataforma Lítica). מבנה זה הוא טרסה באורך 6.8 מטרים וברוחב 38.7 מטרים, המרוצפת בלוחות אבן ענקיים. הלוח הגדול ביותר בפלטפורמה ליטיקה ובאתר טיוואנאקו כולו, נמדד באורך 7.8 מטרים, ברוחב 5.2 מטרים ובעובי ממוצע של 1.1 מטר. על פי החישוב, לוח אבן זה שוקל כ-131 טון.
פומה פונקו בנוי מאבן אנדסיט ואבן חול אדומה, והליבה שלו מורכבת מחימר, בעוד שחלקי המילוי שבקצותיו מורכבים מחול נהר ואבנים קטנות במקום חימר. חפירות שנערכו באתר תיעדו שלוש תקופות בנייה עיקריות לצד תיקונים ושיפוצים שבוצעו במבנה.
במחקר שנערך בשטח שבין פומה פונקו למתחם קלסאסאיה, התגלה באמצעות מכ"ם חודר קרקע וניטור מגנטי, כי קיימים מבנים רבים שנמצאים מתחת לפני הקרקע. מבנים אלו כוללים יסודות של קירות, תעלות מים, מבנים דמויי בריכות, טרסות, מתחמי מגורים ורצפות חצץ, כולם קבורים ומוסתרים מתחת לפני הקרקע המודרנית.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  גור זיו, פומה פונקו: איך מתי ומי חתך את האבנים האלה?, באתר Q-Israel, ‏2020-10-10
אבנים בפומפונקו
המלחמה הגותית (535–554)

המלחמה הגותית בין האימפריה הביזנטית בתקופת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון והממלכה האוסטרוגותית של איטליה התרחשה בין השנים 535–554 בחצי האי האיטלקי, דלמטיה, סרדיניה, סיציליה וקורסיקה. זו הייתה אחת האחרונות מבין המלחמות הגותיות הרבות נגד האימפריה הרומית. שורשיה של המלחמה היו בשאיפתו של הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון להחזיר את מחוזות האימפריה הרומית המערבית לשעבר, אותם הפסידו הרומאים לשבטים ברברים פולשים במאה הקודמת, בתקופת נדידת העמים.
המלחמה באה בעקבות הכיבוש הביזנטי מחדש של פרובינקיה אפריקה מידי הוונדלים. היסטוריונים בדרך כלל מחלקים את המלחמה לשני שלבים:
מ-535 עד 540: מסתיים בנפילת הבירה האוסטרוגותית רוונה וכיבוש מחדש לכאורה של איטליה על ידי הביזנטים.
מ-540/541 עד 553: תחייה גותית תחת טוטילה, שדוכאה רק לאחר מאבק ממושך על ידי הגנרל הביזנטי נרסס, שגם הדף פלישה ב-554 של הפרנקים והאלמאנים.
בשנת 554, יוסטיניאנוס פרסם סנקציה פרגמטית שקבעה את ממשלת איטליה החדשה. כמה ערים בצפון איטליה החזיקו מעמד נגד הביזנטים עד 562. עד סוף המלחמה, איטליה נהרסה והתרוקנה מאוכלוסייה. זה נתפס כניצחון פירוס של הביזנטים, שמצאו עצמם לא מסוגלים להתנגד לפלישה של הלומברדים ב-568, מה שהביא לכך שקונסטנטינופול איבדה לצמיתות שליטה על חלקים נרחבים מחצי האי האיטלקי.
רקע > איטליה תחת הגותים

בשנת 476 הדיח אודואקר את הקיסר רומולוס אוגוסטולוס והכריז על עצמו כ-rex Italiae (מלך איטליה), וכתוצאה מכך פירוקה הסופי של האימפריה הרומית המערבית באיטליה. אף על פי שאודואקר הכיר בשלטונו הרשמי של הקיסר הביזנטי, זנון, מדיניותו העצמאית וכוחו הגובר הפכו אותו לאיום בעיני קונסטנטינופול. כדי ליצור חיץ, האוסטרוגותים, תחת מנהיגם, תיאודריך הגדול, התיישבו כפוידראטים (בעלי ברית) של האימפריה במערב הבלקן, אך התסיסה נמשכה. זנון שלח את האוסטרוגותים לאיטליה כנציגי האימפריה כדי לסלק את אודוקר. תיאודריך והגותים ניצחו את אודואקר, ואיטליה עברה לשלטון גותי. בהסדר בין תיאודריך לזנון ויורשו אנסטסיוס, נתפסו הארץ ואנשיה כחלק מהאימפריה, כאשר תיאודריך היה משנה למלך וראש הצבא (magister militum).  סידור זה קוים בקפדנות על ידי תיאודריך; הייתה המשכיות במינהל האזרחי, שאויש אך ורק על ידי רומאים, והחקיקה נותרה נחלת הקיסר.  הצבא, לעומת זאת, היה גותי בלבד, בסמכותם של ראשיהם וחצרותיהם.  העמים היו מחולקים גם לפי דת: הרומאים היו נוצרים כלקדונים, ואילו הגותים היו נוצרים אריאנים. שלא כמו הוונדלים או הוויזיגותים המוקדמים, הגותים נהגו בסובלנות דתית ניכרת.  השיטה הכפולה פעלה תחת הנהגתו הכשירה של תיאודריך, אשר פייס את האצולה האיטלקית, אך המערכת החלה להתקלקל במהלך שנותיו האחרונות והתמוטטה תחת יורשיו.
עם עלייתו של הקיסר יוסטינוס הראשון, סיום הפילוג האקסיאני בין הכנסיות המזרחיות והמערביות, וחזרתה של האחדות הכנסייתית בתוך המזרח, החלו כמה מחברי האצולה האיטלקית הסנאטורית להעדיף קשרים הדוקים יותר עם קונסטנטינופול כדי לאזן את הכוח הגותי. ההדחה וההוצאה להורג של המגיסטר אופיסיורום המכובד בותיוס וחותנו בשנת 524 היו חלק מההתרחקות האיטית מהמשטר הגותי. את תאודריך ירש נכדו אתלטריק בן ה-10 באוגוסט 526, עם אמו, אמלאסונטה, כעוצרת; היא קיבלה חינוך רומאי והחלה בהתקרבות לסנאט והאימפריה. הפיוס הזה והחינוך הרומי של אתלטריק לא מצאו חן בעיני בכירים גותים, שזממו נגדה. אמלסונטה הרגה שלושה מהקושרים המובילים וכתבה לקיסר החדש, יוסטיניאנוס הראשון, שהיא מבקשת מקלט אם היא תודח. אמלסונטה נשארה באיטליה.
רקע > בליסאריוס

בשנת 533, תוך שימוש בסכסוך שושלתי כעילה, שלח יוסטיניאנוס את הגנרל המוכשר ביותר שלו, בליסאריוס, לכבוש מחדש את המחוזות בצפון אפריקה שהוחזקו על ידי הוונדלים. המלחמה הוונדלית הניבה ניצחון מהיר ומכריע באופן בלתי צפוי לאימפריה הביזנטית ועודדה את יוסטיניאנוס בשאיפתו לכבוש מחדש את שאר המחוזות המערביים האבודים. בתור עוצרת, איפשרה אמלסונטה לצי הביזנטי להשתמש בנמלי סיציליה, שהיו שייכים לממלכה האוסטרוגותית. לאחר מותו של אתלטריק בשנת 534, הציעה אמלסונטה את המלוכה לבן דודה תאודהד, שקיבל את ההצעה ולאחר מכן עצר אותה; היא נהרגה בתחילת 535. יוסטיניאנוס עשה ניסיונות כושלים באמצעות סוכניו להציל את חייה של אמלסונטה, ומותה נתן לו קזוס בלי לצאת למלחמה עם הגותים. פרוקופיוס כתב כי "ברגע שנודע לו מה קרה לאמלסונטה, בהיותו בשנה התשיעית למלכותו, הוא נכנס למלחמה".
בליסאריוס מונה למפקד העליון (stratēgos autokratōr) עבור המשלחת נגד איטליה עם 7,500 איש. מונדוס, ה- magister militum per Illyricum, נצטווה לכבוש את המחוז הגותי של דלמטיה. הכוחות שהועמדו לרשות בליסאריוס היו קטנים, במיוחד בהשוואה לצבא הגדול בהרבה שהוא העמיד מול הוונדלים, אויב חלש בהרבה מהאוסטרוגותים. ההכנות למבצע בוצעו בחשאי, בעוד יוסטיניאנוס ניסה להבטיח את נייטרליותם של הפרנקים במתנות של זהב.
מסע ביזנטי ראשון, 535–540 > כיבוש סיציליה ודלמטיה

בליסאריוס נחת בסיציליה, בין אפריקה הרומית לאיטליה, שאוכלוסייתה הייתה חשופה לכיוון האימפריה. האי נכבש במהירות, עם ההתנגדות הנחושה היחידה, בפנורמוס (פלרמו), שהתגברה בסוף דצמבר. בליסאריוס התכונן לחצות לאיטליה ותיאודהד שלח שליחים ליוסטיניאנוס, והציע תחילה לוותר על סיציליה ולהכיר בריבונותו אך לאחר מכן הציע לוותר על כל איטליה.
במרץ 536 השתלט מונדוס על דלמטיה וכבש את בירתה, סלונה, אך צבא גותי גדול הגיע ובנו של מונדוס מאוריקיוס נהרג בקרב. מונדוס הנחיל תבוסה קשה לגותים אך בעצמו נפצע אנושות במרדף. הצבא הרומי נסוג ופרט לסלונה ננטשה דלמטיה לידי הגותים. מעודד מהצלחתו, תאודהד כלא את השגרירים הביזנטים. יוסטיניאנוס שלח מגיסטר מיליטום חדש לאיליריקום, Constantinianus, כדי לכבוש מחדש את דלמטיה והורה לבליסאריוס לחצות לאיטליה. קונסטנטיניאנוס ביצע את משימתו במהירות. הגנרל הגותי, גריפאס, נטש את סלונה, שכבש רק לאחרונה, בגלל המצב ההרוס של ביצוריה והעמדה הפרו-רומית של אזרחיה, ונסוג צפונה. קונסטנטיניאנוס כבש את העיר ובנה מחדש את החומות. שבעה ימים לאחר מכן יצא הצבא הגותי לאיטליה ובסוף יוני כל דלמטיה הייתה בידיים רומיות.
מסע ביזנטי ראשון, 535–540 > מצור ראשון על רומא

בסוף האביב של 536 חצה בליסאריוס לאיטליה, שם כבש את רגיום ועשה את דרכו צפונה. על ניאפוליס (נאפולי) הוטל מצור במשך שלושה שבועות לפני שהכוחות הקיסריים נכנסו בכוח במהלך נובמבר. הצבא הרומי הברברי ברובו בזז את העיר. בליסאריוס עבר צפונה לרומא, אשר לנוכח גורלה של ניאפוליס, לא עמדה בהתנגדות; בליסאריוס נכנס ללא התנגדות בדצמבר. מהירות ההתקדמות הביזנטית הפתיעה את הגותים וחוסר הפעילות של תאודהד הכעיסה אותם. לאחר נפילת ניאפוליס הוא הודח והוחלף על ידי ויטיגס. הוא עזב את רומא לרוונה, שם נשא לאישה את בתה של אמלסונטה, מאטאסוטה, והחל לגייס את כוחותיו נגד הפלישה. ויטיגס הוביל כוח גדול נגד רומא, שם נשאר בליסאריוס, שלא היו לו מספיק חיילים להתמודד מול הגותים בשדה הפתוח. המצור שלאחר מכן על רומא, הראשון מבין שלוש במלחמה הגותית, נמשך ממרץ 537 עד מרץ 538. היו מבצעים, קרבות קטנים וכמה פעולות גדולות, אבל לאחר שהגיעו 1,600 הונים וסלאבים מקונסטנטינופול באפריל 537 ו-5,000 איש בנובמבר, הביזנטים יצאו למתקפה והפרשים שלהם כבשו כמה ערים בעורף הגותים. הצי הקיסרי ניתק את הגותים מאספקה בים, החמיר את קשיי האספקה שלהם ואיים על אזרחים גותיים. נפילתה של ארימינום, רימיני המודרנית, קרובה לרוונה, אילצה את ויטיגס לנטוש את המצור ולסגת.
מסע ביזנטי ראשון, 535–540 > המצור על ארימינום

בעוד ויטיגס צעד לצפון מזרח, הוא חיזק את כוחות חיל המצב של ערים ומבצרים לאורך הדרך כדי לאבטח את עורפו ולאחר מכן פנה לכיוון ארמינום. הכוח הרומי של 2,000 פרשים שכבש את העיר כלל חלק מהפרשים הטובים ביותר של בליסאריוס; בליסאריוס החליט להחליף אותם בכוחות חיל מצב. המפקד שלהם, יוחנן, סירב לציית לפקודות ונשאר בארמינום. זמן קצר לאחר הגעת הגותים, הסתערותם נכשלה, אך לעיר הייתה אספקה מועטה כדי לעמוד במצור.  כוח חדש של 2,000 הרולים פוידראטים, תחת הסריס הארמני נרסס, הגיע לפיקנום.  בליסאריוס פגש את נארס, שדגל במסע סיוע לארמינום, בעוד בליסאריוס העדיף גישה זהירה יותר. הגעתו של מכתב מיוחנן, שהמחיש את הסכנה המיידית של נפילת העיר, פתרה את הבעיה לטובת נארס.  בליסאריוס חילק את צבאו לשלושה, כוח ימי תחת סגנו אילדיגר היעיל והאמין שלו, אחר תחת מרטין המנוסה לא פחות שהיה אמור להגיע מדרום, והכוח העיקרי תחתיו ונארסס, שהיה אמור להגיע מצפון-מערב. ויטיגס נודע על גישתם, ונוכח הסיכוי להיות מכותר בכוחות עדיפים, מיהר לסגת לרוונה.
הניצחון ללא שפיכות דמים בארימינום חיזק את נרסס נגד בליסאריוס, כאשר גנרלים רומים רבים, כולל יוחנן, הפנו אליו את נאמנותם. במועצה לאחר שחרור ארימינום, בליסאריוס היה בעד צמצום חיל המצב הגותי החזק של אוקסימום, אוזימו של ימינו, בעורפם ולהסיר את המצור על מאדיולנום; נארסס העדיף מאמץ פחות מרוכז, כולל מערכה באמיליה.  בליסאריוס לא הרשה לעניינים להתפוגג וצעד עם נארסס ויוחנן נגד אורבינום. שני הצבאות חנו בנפרד וזמן קצר לאחר מכן, נארסס, משוכנע שהעיירה בלתי ניתנת לערעור ומצוידת היטב, פרץ את המחנה ויצא לארימינום. משם הוא שלח את יוחנן לאמיליה, שהוכנעה במהירות. בסיוע ייבוש מעיין המים היחיד של אורבינום, העיר נפלה לידי בליסאריוס זמן קצר לאחר מכן.
מסע ביזנטי ראשון, 535–540 > מאדיולנום

באפריל 538, שלח בליסאריוס, שהתבקש על ידי נציגים ממאדיולנום (מילאנו), העיר השנייה המאוכלסת והעשירה באיטליה אחרי רומא, כוח של 1,000 איש תחת מונדילאס לעיר. כוח זה אבטח את העיר ואת רוב ליגוריה, למעט טיקינום (פאביה), בקלות. ויטיגס קרא לפרנקים לעזרה וכוח של 10,000 בורגונדים חצה במפתיע את האלפים. בשילוב עם הגותים תחת אוראיאס הם הטילו מצור על העיר. מאדיולנום לא הייתה מאורגנת ותחת חיל מצב; הכוח הרומי הקטן ממילא פוזר לחיל המצב בערים ובמבצרים השכנים.  כוח סיוע נשלח על ידי בליסאריוס אך מפקדיו, מרטין ואוליאריס, לא עשו כל מאמץ לעזור לעיר הנצורה. במקום זאת, הם ביקשו חיזוק נוסף על ידי הכוחות של יוחנן וה-magister militum per Illyricum יוסטינוס, שפעלו במחוז הסמוך של אמיליה.
מחלוקת בשרשרת הפיקוד הרומית החמירה את המצב, שכן יוחנן ויוסטינוס סירבו לזוז ללא פקודות מנארסס. יוחנן חלה וההכנות הופסקו. העיכובים התבררו קטלניים עבור העיר, שאחרי חודשים רבים של מצור הייתה קרובה לרעב. הגותים הציעו למונדילאס ערבות שחיי חייליו יינצלו אם ימסור את העיר אך לא הוצעה ערבות לאזרחים והוא סירב. עד סוף מרץ 539, חייליו המורעבים אילצו אותו לקבל את התנאים. חיל המצב הרומי ניצל אך התושבים עברו טבח והעיר הושחתה.
מסע ביזנטי ראשון, 535–540 > פלישה פרנקית

לאחר אסון זה זומן נרסס בחזרה ובליסאריוס מונה כמפקד עליון בעל סמכות בכל איטליה. ויטיגס שלח שליחים לחצר הפרסית, בתקווה לשכנע את ח'וסרו הראשון לפתוח מחדש את פעולות האיבה עם הביזנטים כדי לאלץ את יוסטיניאנוס לרכז את רוב כוחותיו, כולל בליסאריוס, במזרח ולאפשר לגותים להתאושש.  בליסאריוס החליט לסיים את המלחמה על ידי כיבוש רוונה אך נאלץ להתמודד תחילה עם המעוזים הגותיים של אוקסימום ופאסולה (Fiesole).  בעוד מרטין ויוחנן הפריעו לצבא הגותי בפיקודו של אוראיאס, שניסה לחצות את נהר הפו, חלק מהצבא בפיקודו של יוסטינוס צר על פאסולה ובליסאריוס לקח על עצמו את המצור על אוקסימום. במהלך המצורים חצה צבא פרנקי גדול בפיקודו של המלך תאודברט הראשון את האלפים ונתקל בגותים והביזנטים חנו על שתי גדות הפו. הם תקפו את הגותים, שחשבו שהם באו כבעלי ברית, ונותקו במהירות. גם הביזנטים הנדהמים לא פחות נלחמו נגדם, הובסו ונסוגו דרומה לתוך טוסקנה. הפלישה הפרנקית הובסה על ידי התפרצות של דיזנטריה, שגרמה לאבדות גדולות ואילצה את הפרנקים לסגת. בליסאריוס התרכז בערים הנצורות ושני חילות המצב נאלצו מרעב להיכנע באוקטובר או בנובמבר 539.
מסע ביזנטי ראשון, 535–540 > לכידת רוונה

חיילים מדלמטיה חיזקו את בליסאריוס והוא נע נגד רוונה. יחידות נעו צפונה מהפו והצי הקיסרי סייר בים האדריאטי, וניתק את העיר מאספקה. בתוך הבירה הגותית קיבל ויטיגס משלחת פרנקית שחיפשה ברית אך לאחר אירועי הקיץ הקודם לא ניתן אמון בהצעות פרנקיות. זמן קצר לאחר מכן הגיעה משלחת מקונסטנטינופול, הנושאת תנאים קלים להפתיע מצד יוסטיניאנוס. בהשתוקקות לסיים את המלחמה ולהתרכז נגד מלחמת פרס הקרבה, הציע הקיסר את חלוקת איטליה; האדמות שמדרום לפו ישמרו על ידי קונסטנטינופול, אלה שמצפון לנהר על ידי הגותים. הגותים קיבלו בקלות את התנאים, אבל בליסאריוס, שקבע שזו בגידה בכל מה שהוא השתדל להשיג, סירב לחתום למרות שהגנרלים שלו לא הסכימו איתו.
מאוכזבים, הציעו הגותים להפוך את בליסאריוס, שאותו כיבדו, לקיסר המערבי. בליסאריוס לא התכוון לקבל את התפקיד אבל ראה כיצד הוא יכול לנצל את המצב הזה לטובתו והעמיד פנים שהוא קיבל את ההצעה. במאי 540 נכנסו בליסאריוס וצבאו לרוונה; העיר לא נבזזה, בעוד שהגותים זכו ליחס טוב והורשו לשמור על רכושם. לאחר כניעתה של רוונה, נכנעו כמה כוחות מצב גותיים מצפון לפו. אחרים נותרו בידיים הגותיות, ביניהם טיצינום, שבה שכן אוראיאס וורונה, המוחזקת בידי אילדיבאד. זמן קצר לאחר מכן הפליג בליסאריוס לקונסטנטינופול, שם סירב למצעד ניצחון. ויטיגס כונה פטריקי ונשלח לפרישה נוחה, בעוד הגותים השבויים נשלחו לתגבר את צבאות המזרח.
תחייה גותית, 541–551 > מלכות אילדיבאד ואראריק

עזיבתו של בליסאריוס הותירה את רוב איטליה בידיים רומיות, אך צפונית לפו, פאביה (שהפכה לבירתה החדשה של הממלכה האוסטרוגותית   ) וורונה נותרו בלתי כבושות. זמן קצר לאחר שהתבררה הפרת האמונים של בליסאריוס כלפיהם, הגותים, לפי הצעתו של אוראיאס, בחרו באילדיבאד כמלך החדש והוא כונן מחדש את השליטה הגותית על ונציה וליגוריה. יוסטיניאנוס לא הצליח למנות מפקד איטלקי. הצבאות הרומיים הזניחו את המשמעת הצבאית וביצעו מעשי ביזה. הביורוקרטיה האימפריאלית החדשה הפכה את עצמה ללא פופולרית מיד עם הדרישות הפיסקאליות המדכאות שלה.  אילדיבאד הביס את הגנרל הרומי ויטליוס בטרוויזו אך לאחר שרצח את אוראיאס בגלל ריב בין נשותיהם, הוא נרצח במאי 541 כנקמה. הרוגיאנים, שרידי צבאו של אודואקר שנשארו באיטליה וצידדו בגותים, הכריזו על אחד משלהם, אראריק, כמלך החדש, שהתקבל במפתיע על ידי הגותים.  אריק שכנע את הגותים להתחיל במשא ומתן עם יוסטיניאנוס, מתוך כוונה בסתר למסור את ממלכתו לאימפריה. הגותים תפסו את חוסר הפעילות שלו כפי שהיא ופנו לאחיינו של אילדיבאד, טוטילה (או בדוילה), והציעו להמליך אותו. טוטילה כבר פתח במשא ומתן עם הביזנטים אבל כשפנו אליו הקושרים, הוא הסכים. בתחילת הסתיו של 541 נרצח אראריק וטוטילה הוכרז כמלך.