stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארנסט מנדל
מורשתו

עיקר עבודתו של מנדל מוקדשת לניתוח הקפיטליזם המאוחר. הוא חקר את החוקיות של המשברים בשווקים הקפיטליסטיים והנטייה שלו להתמוטט. אין הכרח שהקפיטליזם יעלם כתוצאה ממשבר זה או אחר, אך יש סיכוי כזה.
לפי קרל מרקס הונו של בעל ההון מופק מהערך העודף, שהוא ההפרש בין ערך העבודה של הפועל לבין מה שבעל ההון משלם לפועל. כל הקפיטליזם עומד ונופל על הערך העודף. אם בעל ההון מחליף את הפועל במכונה, וזו ההתפתחות המואצת מאז שנות הארבעים ואפילו עוד יותר החל משנות התשעים, לא יכול בעל ההון עוד לשלשל לכיסו את הערך העודף, והקפיטליזם יקרוס.
מורשתו > התאוריה על הגלים הארוכים

לפי התאוריה הזו מתפתח הקפיטליזם על פני גלים ארוכים של צמיחה ומיתון. מאז 1793 ועד סוף המאה העשרים אפשר לאבחן ארבעה גלים כאלה, בשנים 1793–1825, 1848–1873, 1894–1913 ובשנים 1940–1967. אחרי כל גל של צמיחה יש תקופה של מיתון, האחרון מאז 1967.
כמו לנין ראה מנדל באימפריאליזם מערכת שמעבירה את המוקד המהפכני, בניגוד לדעתו של מרקס, אל העולם השלישי.
החל משנות התשעים הרבה לעסוק בניתוח הבירוקרטיה בקפיטליזם, בסטליניזם ובארגוני העובדים, ובניסיון לשרטט אפשרות, איך בחברה סוציאליסטית עתידית אפשר יהיה להימנע מהיווצרות בירוקרטיה.
ספר שונה לגמרי של מנדל הוא "ההיסטוריה החברתית של רומן המתח".
כתבים בעברית

ארנסט מנדל, ההיסטוריה הכלכלית והמרקסיזם, ספריית פועלים, 1964
מאמרים המופיעים באינטרנט

נפילתה של מלכה
לקחי התבוסה באינדונזיה
התאוריה של הגלים הארוכים(הקישור אינו פעיל)
על ניתוחו המדיני
Thirty years after: A critical introduction to the Marxism of Ernest Mandel, דניאל בן סעיד, 2007
תיירות צליינית לארץ ישראל

צליינים רוסים בירושלים, 1880
תיירות צליינית לארץ ישראל היא תיירות נוצרית, במסגרתה התייר עולה לרגל לאתרים הקדושים לנצרות בארץ ישראל, כגון כנסיות ואתרים אחרים שישו וקדושים נוצריים אחרים ביקרו בהם או שהו בהם, וכן אתרי סיפורי המקרא והברית החדשה, שנמצאים כיום במדינת ישראל ובשטחי הרשות הפלסטינית.
אף כי מצוות העלייה לרגל איננה חובה בדת הנוצרית, נוצרים רבים רואים חשיבות בעלייה לארץ ובביקור במקומות הקדושים. במקרים רבים סוכני התיירות הצליינית משווקים את ישראל תחת השם "ארץ הקודש", בעוד מדינת ישראל המודרנית ואתריה כמעט שאינם מוזכרים.
שורשי התיירות הצליינית

הצליינות הנוצרית לארץ הקודש החלה כבר במאה השנייה לספירה במטרה לבקר במקומות שקודשו על ידי נוכחותו של ישו הנוצרי, עוד בטרם הוקמו אתרי הנצחה רשמיים לנוכחות זו. עקבות של צליינות נוצרית נותרו בשטח כבר במאות השנייה והשלישית לספירה, אך עיקר התפתחותה של הצליינות בארץ ישראל החלה במאה הרביעית לספירה עם הפיכת הנצרות לדת הרשמית של האימפריה הרומית. בשנת 324 לספירה הוכרזה הנצרות כדת הרשמית באימפריה הביזנטית, ולפי המסורת, אמו של הקיסר, הלנה, הגיעה לארץ הקודש ופתחה בפעילות נמרצת לזיהוי ולסימון אתרים מחייו של ישו ותלמידיו. כך סומנו כנסיית הקבר בירושלים כמקום הצליבה של ישו, כנסיית המולד בבית לחם, כנסיית ההשתנות בהר תבור ואתרים רבים אחרים. סומנו גם מקומות שהיו קשורים לאירועים ומסורות מימי המקרא, למשל חברון, עיר האבות, בית לחם עיר הולדתו של דוד המלך, הגילגל, מקום כניסתם של בני ישראל לארץ ישראל ועוד. על בסיס מקומות אלה נוצרה "הגאוגרפיה הקדושה", שכללה את נתיבי העלייה לרגל ומפת המקומות הקדושים. מקומות המתארים את פעילותו הרוחנית של ישו הפכו בעיני הנוצרים למושג של קדושה תוך התעלמות ממשמעותם הגאוגרפית.
ככל שהברית החדשה התרחקה מהברית הישנה, כך הלכו האתרים הנוצריים ודחקו במשך השנים ממפת התיירות הקדושה את האתרים המקראיים. רוב המקומות הקדושים הנוצריים שסומנו באלפיים השנים האחרונות היו בירושלים וסביבותיה, אך גם בגליל, מקום הולדתו ותחילת פעילותו של ישו, סומנו אתרים רבים מאוד, הנופלים בחשיבותם רק מירושלים. נצרת, הר תבור, כפר נחום, טבריה, הר האושר, הכנרת וטבחה מהוות את "הגלעין הקדוש" של אתרי העלייה לרגל הנוצרים בגליל, בייחוד, אך לא רק, לקבוצות קתוליות.
ישו נולד וחי כיהודי, והטרנספורמציה שעבר מהדת היהודית ליצירת דת חדשה התרחשה בשלבים בקרב תלמידיו ומאמיניו, שמכונים כיום בספרות בעיקר יהודים-נוצרים. קהילות של יהודים-נוצרים התגוררו במקומות שונים בארץ ישראל והותירו שרידים ארכאולוגיים רבים המעידים על אמונתם. החפירות הארכאולוגיות הרבות בעידן המודרני הובילו לכך שסימון אתרים מתקופתו של ישו נעשה במקרים רבים גם על ידי ארכאולוגים, לדוגמה, חפירות בית צידה בעשורים האחרונים.
הצליינות בתרבות

לתיירות הצליינית נלוותה כבר מימי הביניים המוקדמים תעשיית מזכרות מארץ הקודש, בין השאר שרידי קדושים. החל מהמאה ה-16 נפוץ מנהג של צליינים להתקעקע ב"צלב ירושלים" כמזכרת מצליינותם. במאה ה-19 נפוצו אלבומי פרחים מיובשים שהציגו עיצובים של אלמנטים נוצריים באמצעות פרחי ארץ הקודש, וגילופים בעץ זית של סצנות ודמויות מהברית הישנה והחדשה. חווית הצליינות תועדה ופורסמה בארצות המוצא של הצליינים גם באמצעות יצירות ספרות ואמנות שנוצרו בהשראת הצליינות, והציגו "גאוגרפיה קדושה", תפיסה דתית ולא דווקא עובדתית של ארץ הקודש.
מאפיינים דתיים ארגוניים ודמוגרפים של התיירות הצליינית

האוכלוסייה הנוצרית נחלקת לכנסיות שונות הנבדלות זו מזו במבנה הארגוני שלהן ובהשקפותיהן על הארץ, על המקומות הקדושים ועל היהדות. הכנסיות העיקריות הן: הכנסייה הקתולית, הכנסייה הפרוטסטנטית והכנסייה האורתודוקסית. בכל כנסייה קיימות כתות השונות גם הן זו מזו.
שתי הכנסיות העיקריות של הצליינים בארץ הן הקתולית והפרוטסטנטית. הכנסייה הקתולית מונה 1.3 מיליארד מאמינים, והיא נפוצה בעיקר בדרום מערב אירופה ובמרכזה, ובאמריקה הלטינית. גם בצפון אמריקה מתגוררים קתולים רבים. הכנסייה הפרוטסטנטית מונה 750 מיליון מאמינים המאוגדים בעשרות ארגונים פרוטסטנטיים, מרביתם מתגוררים במערב אירופה ובמרכזה ובצפון אמריקה.
הקתולים מתעניינים בעיקר באתרים שבהם התרחשו אירועים מתקופת התנ"ך או כאלה שבהם התגלה האל. לכן הם מגיעים רק לאתרים אשר קיבלו את האישור וההכרה על ידי הכנסייה. אלה יהיו אתרים, כנסיות ומקומות קדושים קבועים וברורים הקשורים בעיקר לחייו של ישו ופועלו. הפרוטסטנטים, לעומת זאת, מתעניינים בארץ התנ"ך באופן כללי ובמדינה המודרנית שהוקמה בה, ולכן נופים ואזורים מעניינים אותם יותר מאשר כנסיות, מקומות פולחן או מונומנטים. בהמשך לכך, הקתולים יתמקדו בעיקר באתרים קדושים ובהיבטים דתיים, בעוד שהפרוטסטנטים נוטים להגיע גם למקומות תיירותיים שאינם בהכרח קשורים לדת.
מאז ראשית הנצרות ועד ימינו לא פסקה תנועת הצליינות לארץ ישראל, בין אם היא הייתה חלק ממערכה צבאית עקובה מדם במסעות הצלב או מפעילות דתית או הומניטרית שוחרת שלום. ארץ הקודש הייתה ונותרה מוקד עניין אדיר לקהל יעד נוצרי והדבר בא לידי ביטוי בעשורים האחרונים בצליינות הנוצרית, שממשיכה להוות בסיס יציב לתיירות למדינת ישראל. ע"פ סקר תיירות נכנסת של משרד התיירות, הגיעו לישראל בשנת 2013 2,862,740 תיירים ומתוכם 22% היו צליינים, דהיינו 629,802 צליינים. מקרב כלל הצליינים היו 17% תיירים חוזרים, כלומר 100,768 צליינים. 85% מהצליינים הגיעו לישראל בשנת 2013 בטיול מאורגן, ומספר הלילות הממוצע לשהייה שלהם בארץ היה 7.9 לילות. ניתוח פלח השוק הצלייני לפי זרמים בנצרות מעלה שמתוך כלל התיירים שהגדירו עצמם כצליינים, 53% היו קתולים, 22% אוונגליים, 8% מהכנסייה האפריקנית-אמריקנית ו-10% אורתודוקסים. 56% מהקתולים הגיעו בטיול מאורגן, לעומת 21% מהאוונגלים ו-9% מהאורתודוקסים.
מסלולי סיור

פרק זה אינו כולל מקורות או הערות שוליים, ואף שהמידע בו כנראה אמין רצוי להוסיף לו מקורות. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
רוב התיירים שמגיעים למטרות צליינות עושים זאת בטיול מאורגן, ופעמים רבות הכומר הקהילתי מלווה את הקבוצה בארץ ומנהיג אותה בביקורה. קיימים בערך 30-40 אתרי ביקור צליינים שהם בבחינת חובה בסיורו של התייר הצלייני בישראל. 50% מהאתרים מרוכזים באזור ירושלים או במרחק נסיעה קצר ממנה, 30% מהאתרים נמצאים בגליל וסביב הכנרת והיתר באזור הגליל המערבי ובמישור החוף. אתרי הביקור המופיעים במרבית הסיורים הקלאסיים לצליינים נותרו ירושלים (99%), בית לחם (86%), אזור הגליל 76% (נצרת 86%), טבריה וסובב כנרת 89% (כפר נחום 83%, ירדנית 64%) וים המלח 85% (קומראן 56% ומצדה 44%). אתרי הביקור הצליינים בישראל קשורים ברובם למסעותיו של ישו בארץ הקודש ומוזכרים בברית החדשה. התפילות והדרשות במקומות אלה מעצימות את החוויה הדתית. יש כיום עודף היצע של אתרים, במיוחד של אתרים היסטוריים, ויכולת התיירות הצליינית לספוג אתרים חדשים מוגבלות ביותר, בעיקר כשמדובר בסיורי קבוצות מאורגנות.
בפירמידה של תהליך קבלת ההחלטות עומד הכומר של הקבוצה, הוא מארגן את שירותי הקרקע והטיסה, כאשר את השירות הזה הוא מקבל מסוכן הנסיעות בישראל או בחול. ראש הקבוצה שואב את המידע שלו מניסיון אישי שלו כתוצאה מסיור שערך כבר בעצמו בישראל. תוכניות הסיורים של הצליינים קשיחות למדי והן מתקיימות באחד מן המסלולים המקובלים הבאים:
מסלול סיור קלאסי קצר
מסלול סיור קתולי
מסלול סיור פרוטסטנטי
מסלולי סיור > המסלול הצלייני הקלאסי

המסלול הקלאסי הקצר מופיע ברוב חוברות התיירות המוכרות חבילות תיור לארץ. הוא כולל כ-4 לילות בירושלים, 2 לילות בטבריה ולילה אחד בתל אביב או בנתניה. במסלול מופיעים האתרים הקלאסיים כמו טבריה, נצרת, כפר כנא, הר תבור, טבחה (עין שבע), קיסריה, האתרים הדתיים בירושלים ובבית לחם, וכן מצדה וקומראן. הם נפוצים בתוכניותיהן של קבוצות מאירופה המרכזית, מספרד ומאפריקה.
המסלול הקלאסי הוא תמצית מסעותיו של ישו בארץ הקודש וכולל את האתרים התנכיים המופיעים בברית החדשה. במשך הסיור הצליינים מבקרים בכל המקומות שבהם ישו חי למד ועשה ניסים. המאפיין החשוב בסיורים הוא אופי החוויה הדתית המלווה את הביקור באתרים הקדושים.
מסלולי סיור > המסלול הצלייני הקתולי

המסלול הקתולי מעט ארוך יותר. מאפיינת אותו שהות ארוכה יותר בירושלים וסיורים מעמיקים יותר באזור. הסיור בגליל מתרכז באתרים הקדושים לנצרות סביב הכנרת, הר האושר, טבחה, נצרת וטבילה בנהר הירדן.
מאפיינת את התיירות הקתולית תוכנית סיור קשיחה. התיירים מעוניינים בחוויה דתית רוחנית בלבד. קבוצות קתוליות באות מדרום אירופה ומאמריקה הלטינית והם העניים ביותר.
מסלולי סיור > המסלול הצלייני הפרוטסטנטי

המסלול הפרוטסטנטי הוא הארוך מבין השלושה וכולל כ-9 לילות בירושלים, 3 לילות בטבריה ולילה אחד בנתניה. התוכנית נפוצה בסיורים של קבוצות גרמניות ואמריקניות. היא כוללת ביקור ב-60 אתרים.
האתרים הנוספים על אלה שבמסלול הקלאסי הם בחלקם אתרים היסטוריים או תנכיים בטווח נסיעה של עד שעה מירושלים, כמו בית גוברין ואמאוס, וכן אתרים נוספים בגליל שעקב השהות הארוכה יותר בארץ ניתן לבקר בהם, ביניהם בית שאן, הסירה בגינוסר, חמי טבריה והגליל. בצד אתרי החובה הנוצריים יש במסלול זה הרחבה לאתרים ולמסלולים שאינם אתרי ביקור נוצריים.
מסלולי הסיור הצליינים עברו משנת 2005 שינויים משמעותיים, זאת בשל נחיתות רבות של חברות תעופה סדירות ושל טיסות שכר באילת. הוזלת מחירי הטיסות מאפשר מסלולי סיור חדשים, חלקם עוברים את הגבול ומסיירים בסיני בדרך כלל יומיים לסנטה קתרינה ולהר משה וחוזרים לאילת וממשיכים צפונה. קבוצות אלה אינן נוהגות ללון באזור ים המלח אלא חוזרות לירושלים או ממשיכות בדרכן לצפון.
ראו גם

תיירות בישראל
עלייה לרגל (בהאים)
מקומות קדושים ליהודים בארץ ישראל
לקריאה נוספת

אהרן לרון, הנצרות וארץ הקודש צ'ריקובר, 1997.
ראסל פול, נסיעות דת באלף החדש, 1999.
תיירות נכנסת ותיירות פנים, אזורי נצרת.
אלי שילר, מדריך לאתרים נוצרים בישראל, כתב עת לידיעת הארץ 85–87, אפריל 1992.
אורה לימור ורובין, מ.(עורכות). מסעות ארץ הקודש: עולי רגל נוצרים בשלהי העת העתיקה: תיאורי מסע לטיניים, ירושלים, יד יצחק בן-צבי 1998.
אורה לימור, אלחנן ריינר, מרים פרנקל, עלייה לרגל - יהודים, נוצרים, מוסלמים, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ד – 2014. פרק ג: העלייה לרגל הנוצרית לירושלים בשלהי העת העתיקה ובימי הביניים, עמ' 131–201.
אורה לימור, מסעות ירושלים : עולי רגל נוצרים בימי הביניים המוקדמים, יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשפ"ג.
יואב ניצב, תיירות צליינית בישראל, 2003.
דוח למשרד התיירות 2003-2004.
קובי כהן-הטב, לתור את הארץ: התיירות בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, יד יצחק בן-צבי 2006
הערות שוליים

↑  אריה גראבויס, ‏מן 'הגאוגרפיה הקדושה' ל'כתיבת ארץ ישראל' – תמורות בתאוריה של ארץ-ישראל על-ידי צליינים במאה הי"ג, קתדרה 31, אפריל 1984, עמ' 66-43
↑  אריה גראבויס ואיבון פרידמן, ‏דיון: בין זיקה לזרות: יחסם של הצליינים לארץ-ישראל בתקופת מסעי-הצלב, קתדרה 41, אוקטובר 1986, עמ' 64-37
↑  יעקב קרץ', ‏מסעות לארץ-ישראל בספרות ובמקורות פולניים – סקירה ביבליוגרפית ראשונית, קתדרה 68, יוני 1993, עמ' 160-140
↑  יצחק חן, ‏תוויות המזכרות מארץ הקודש בגאליה הפרַנקית, קתדרה 82, דצמבר 1997, עמ' 44-25
↑  בת-שבע אלברט, ‏עוד על עלייה לרגל לארץ-ישראל בימי הביניים המוקדמים, קתדרה 90, דצמבר 1998, עמ' 52-33
↑  מרדכי לוי, ‏לתולדות הקעקוע הירושלמי בקרב צליינים מאירופה, קתדרה 95, אפריל 2000, עמ' 66-37
↑  מרדכי לוי, ‏במכחול ובמקל צליינים: ציירים מארצות השפלה מראשית המאה השש-עשרה כצליינים ותרומתם לדימויה המציאותי של ירושלים, קתדרה 121, ספטמבר 2006, עמ' 100-79
↑  עמי זהבי, אלבומי הפרחים המיובשים מירושלים, בהוצאת המחבר, 2023
↑  מרטנס הופמן. סקר תיירות נכנסת. דו"ח שנתי. יוני 2014
↑  מרטנס הופמן. סקר תיירות נכנסת. דו"ח שנתי. יוני 2014
קהל ברחבת כנסיית הקבר, 1898
מזכרת צליינים: גילוף בעץ זית מהמאה ה-19, סצנה מספר יהודית: יהודית לאחר שערפה את ראש הולופרנס
כנסיית מריה מגדלנה הנוצרית-אורתוקסית בהר הזיתים בירושלים
ארגון שחקני ה-NBA

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית, קנדה 
 מטה הארגון:  בניין Park and Tilford
 מקום פעילות:  ניו יורק, ארצות הברית
 נשיא:  סי. ג'יי. מקולום
 יושב ראש:  אנדרה איגודלה
 תקופת הפעילות:  1954–הווה (כ־71 שנים)
 nbpa.com
 
ארגון שחקני ה-NBA (באנגלית: National Basketball Players Association, בקיצור - NBPA) הוא איגוד עובדים המייצג את השחקנים הפעילים בליגת ה-NBA. מטרתו הרשמית של הארגון היא "להגן על זכויותיהם של השחקנים, ולסייע לשחקנים למקסם את ההזדמנויות שלהם ולהשיג את מטרותיהם, על המגרש ומחוצה לו".
הארגון הוקם בשנת 1954, כאיגוד העובדים הראשון של אחת מליגות הספורט הבכירות בארצות הברית, לפני שהוקמו ארגונים דומים ב-NFL, ב-NHL וב-MLB. מטה הארגון יושב במגדל "Park and Tilford" אשר בעיר ניו יורק.
יושב הראש הארגון הוא שחקן העבר אנדרה איגודלה. נשיא הארגון הוא השחקן סי. ג'יי. מקולום וסגניו הם דונובן מיטשל, ג'יילן בראון, קארל-אנתוני טאונס, גייב וינסנט, גארט טמפל, ג'ארן ג'קסון הבן וגרנט ויליאמס בנוסף לבעלי תפקידים אלה, לכל אחת מ-30 קבוצות ה-NBA יש שחקן נבחר המייצג את שחקניה בארגון השחקנים.
תפקידי הארגון

ניהול משא ומתן על תנאי ההסכמים הקיבוציים מול ליגת ה-NBA, אשר קובעים את תנאי העסקתם של השחקנים.
דאגה שליגת ה-NBA וקבוצותיה יעמדו בהתחייבויות החלות עליהן במסגרת ההסכם הקיבוצי.
אישור, הסדרת והדרכת סוכני שחקנים.
מתן מגוון של שירותים, הטבות וסיוע לשחקני הליגה.
ניטור וניהול תנאי הפרישה והטבות הביטוח של השחקנים.
סיפוק שירותי אבטחה על מנת לסייע בעניינים קנייניים או רגישים.
סיוע לארגוני צדקה וקהילה.
קידום התדמית החיובית והמוניטין של שחקני הליגה, על המגרש ומחוצה לו.
כמו כן עוזר הארגון לשחקני הליגה בקבלת ייעוץ משפטי וייצוג בסכסוכים, קבלת שכר ומידע רלוונטי כדי לסייע במשא ומתן על חתימת חוזה, הגשת תלונות נגד הליגה או אחת הקבוצות, הגשת ערעורים על קנסות או השעיות, עזרה בפתירת מחלוקות עם סוכני שחקנים והגנה על הטבות רפואיות וזכויות אחרות.
היסטוריה והסכמים קיבוציים

שחקן בוסטון סלטיקס בוב קוזי הקים את הארגון והפך לנשיאו בשנת 1954, בסיום עונתה השמינית של ה-NBA, אך בעלי הקבוצות בליגה הכירו בלגיטימיות של האיגוד רק כעשור לאחר מכן, במהלך עונת 1963/1964.
בשנת 1983 הגיע האיגוד להסכם היסטורי עם בעלי הקבוצות, אשר הוביל לקביעת תקרת השכר הראשונה בספורט המקצועני בארצות הברית.
בקיץ 1995 חלה השביתה הראשונה ב-NBA, אך הבעלים והאיגוד הגיעו להסכם קיבוצי חדש לפני פתיחת עונת 1995/1996, ובכך נמנע קיצור העונה.
השביתה השנייה ב-NBA הגיעה בקיץ 1998, ונמשכה כמעט 200 יום, עד פברואר 1999. בשל פתיחתה המאוחרת של עונת 1998/1999 שיחקה כל קבוצה 50 משחקים בלבד באותה עונה (במקום 82 משחקים כמתוכנן).
בשנת 2005 הגיעו הצדדים להסכם קיבוצי אשר תוקפו פג בסיום עונת 2010/2011. משלא הצליחו להגיע להסכם חדש הכריזו הצדדים על שביתה, אשר בעקבותיה המיר עצמו ארגון השחקנים מאיגוד עובדים ל"איגוד סחר". ההפיכה לאיגוד סחר אפשרה לכל אחד מהשחקנים להיות מיוצג כמועסק פרטי בתביעה הייצוגית שהוגשה נגד ליגת ה-NBA בגין הפרות לכאורה של חוק הגבלים עסקיים. בחודשים הבאים הגיעו הליגה והאיגוד להסכם קיבוצי, בוטלה התביעה נגד הליגה וארגון השחקנים התאחד מחדש כאיגוד עובדים. בשל השביתה נדחתה פתיחת העונה ל-25 בדצמבר 2011, וכל קבוצה שיחקה 66 משחקים בלבד.
בפברואר 2013 הודח מתפקידו יושב ראש הארגון בילי האנטר, לאחר שהואשם בנפוטיזם וניצול ליקויים בחוזהו מול הארגון. כשנה וחצי לאחר מכן מונתה עורכת הדין מישל רוברטס כיושבת ראש הארגון, ובכך הפכה לאישה הראשונה שמכהנת כיושבת ראש ארגון שחקנים באחת מהליגות הבכירות בארצות הברית. במהלך עונת 2016/2017 הובילה רוברטס לחתימה על הסכם קיבוצי חדש מול ליגת ה-NBA, אשר נכנס לתוקף בעונה העוקבת.
יושבי ראש

אנדרה איגודלה, יושב הראש הנוכחי (2023- הווהלארי פליישר: 1970–1988
צ'ארלס גראנת'ם: 1988–1995
סיימון גורדין: 1995–1996
אלכס אינגליש: 1996 (זמני)
בילי האנטר: 1996–2013
מישל רוברטס: 2014–2021
טמיקה טרמאליו 2021– 2023
אנדרה איגודלה 2023 – הווה
נשיאים

סי. ג'יי. מקולום, נשיא ארגון השחקנים מאז שנת 2022בוב קוזי: 1954–1958
טום היינסון: 1958–1965
אוסקר רוברטסון: 1965–1974
פול סיילאס: 1974–1980
בוב לניר: 1980–1985
ג'וניור ברידג'מן: 1985–1988
אלכס אינגליש: 1988
אייזיאה תומאס: 1988–1994
באק ויליאמס: 1994–1997
פטריק יואינג: 1997–2001
מייקל קרי: 2001–2005
אנטוניו דייוויס: 2005–2006
דרק פישר: 2006–2013
כריס פול: 2013–2021
סי. ג'יי. מקולום: 2022-הווה
סגני נשיאים

בעבר
רוג'ר מייסון ג'וניור: 2017-2013
סטיב בלייק: 2017-2013
קייל קורבר: 2017-2016
כרמלו אנתוני: 2019-2017
סטפן קרי: 2019-2017
פאו גאסול: 2020-2017
לברון ג'יימס: 2020-2017
סי. ג'יי. מקולום: 2021-2018
אנדרה איגודלה: 2017 – 2023
קיירי אירווינג: 2020- 2023
ביסמאק ביומבו: 2025-2019
מלקולם ברוגדון: 2025-2019
נוכחיים
גרנט ויליאמס: 2021-הווה ( סגן הנשיא הראשי)
ג'ארן ג'קסון הבן: 2023- הווה
דונובן מיטשל: 2023 - הווה
גארט טמפל: 2017-הווה
ג'יילן בראון: 2019-הווה
גייב וינסנט: 2025-הווה
קארל-אנתוני טאונס: 2025-הווה
הערות שוליים

1 2 3  אודות ארגון השחקנים, באתר הרשמי
↑  Leadership, NBPA.com (באנגלית)
↑  ראשי הארגון ונציגי הקבוצות, באתר הרשמי
1 2  ההיסטוריה של ארגון שחקני ה-NBA, באתר apbr.org
↑  ההסכם הקיבוצי פג, נפתחה שביתה, באתר ESPN,‏ 1 ביולי 2011
↑  המכתב של הארגון לשחקני הליגה המודיע על פירוק איגוד העובדים, באתר webcitation.org,‏ 14 בנובמבר 2011
↑  שחקני הליגה ובעלי הקבוצות מסכימים לתנאי ההסכם  החדש, באתר ESPN,‏ 9 בדצמבר 2011
↑  האנטר מודח מתפקידו כיושב ראש ארגון השחקנים, באתר ESPN,‏ 17 בפברואר 2013
↑  מישל רוברטס מתמנה ליושבת ראש ארגון השחקנים, באתר USA Today,‏ 29 ביולי 2014
↑  הסכם קיבוצי חדש בין הנהלת ה-NBA והשחקנים, באתר ערוץ הספורט, 15 בדצמבר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 9546 7930  LCCN: n85341406  VIAF: 140796577   WorldCat (עם VIAF): 140796577 
בוב קוזי, מקים ארגון השחקנים ונשיאו הראשון
רבעי אלמדהון

רבעי אלמדהון (בערבית: ربعي المدهون; נולד ב-1945 באל-מג'דל, ליד אשקלון) הוא סופר ועיתונאי פלסטיני.
חייו

בעקבות מלחמת העצמאות הגיע עם משפחתו בשנת 1948 למחנה הפליטים ח'אן יונס ברצועת עזה. הוא למד באוניברסיטת אלכסנדריה במצרים. משנת 1973 הוא עובד כעיתונאי וכיום משמש כעורך בעיתון א-שרק אל-אווסט בלונדון. בשנת 2010 ספרו "הגברת מתל אביב" היה אחד מששת המועמדים הסופיים לפרס הבין-לאומי לסיפורת ערבית. הספר עוסק בסכסוך הישראלי-פלסטיני דרך סיפורו של פליט פלסטיני השב במטוס לאחר שנים ארוכות באירופה, ולצידו בטיסה יושבת בחורה מתל אביב.
מספריו

האידיוט מח'אן יונס, אוסף סיפורים קצרים
האינתיפאדה הפלסטינית, מחקר אקדמי
טעם הפרידה, אוטוביוגרפיה
קרב שכם (1918)

תותח גרמני 150 מ"מ (אנ') שנשבה במהלך קרב שכם
תוכנית הקרב של קרב שכם כחלק מקרב מגידו
קרב שכם היה חלק ממערכת מגידו ונועד לכבוש את גב הרי שומרון, ושכם במרכזם, ולדחוק את הכוחות העות'מאנים המבוצרים שם מזרחה וצפונה כדי למנוע את התערבותם במאמץ העיקרי של קרב מגידו שנועד לכבוש את קו חיפה - עמק יזרעאל - עמק הירדן, לנתק בין מרכז הארץ וצפונה וללכוד כוחות טורקים רבים שישבו בהרי שומרון.
הפעולה הבריטית צלחה לבסוף ועל אף הכוחות החזקים של הטורקים והביצורים הכבדים הצליחו הבריטים להביס את הטורקים שנסוגו מגב ההר מזרחה אל מעבר לנהר הירדן או צפונה, דרך סמח', לסוריה.
רקע

בדצמבר 1917 כבשו הבריטים את ירושלים והשתלטו על קו נחל הירקון תוך שהם מייצבים את קו שתי העוג'ות שחתך את ארץ ישראל לשניים. משלב זה החל מפקד המערכה, גנרל אדמונד אלנבי, לתכנן את השלב האחרון של המלחמה.
במקביל לשלבי התכנון התמודד הפיקוד הבריטי עם מהלך משמעותי של חילופי כוחות כשיחידות המבוססות חיילים אנגלים הוצאו מהחזית ונשלחו לחזק את חזית המערבית באירופה ובמקביל תוגבר הכוח הבריטי בארץ ישראל ביחידות שהתבססו בעיקרן על חיילים הודים (אך גם חיילים אוסטראלים וניוזילנדים). חלק מכוחות אלו הועברו מזירות אחרות (למשל מהמערכה במסופוטמיה ומהחזית המערבית) אך יחידות אחרות כללו מתגייסים חסרי ניסיון צבאי ונדרשה תקופת אימון כדי לשפר את יכולתם המבצעית.
במקביל להתארגנות הבריטית פעל גם הצבא העות'מאני לחיזוק עמדותיו ברכס הרי שומרון ומורדותיו המזרחיים והמערביים. תוכנית הגנתית זו התבססה על ההנחה המוטעה שהמתקפה הבריטית צפונה תתקיים על רכס הרי שומרון ומורדותיו המזרחיים ונבעה מתוכנית הטעייה שרקם המודיעין הבריטי.
תוכנית הקרב > תוכנית כלל המערכה

תוכנית הקרב של אלנבי, לקראת קרב מגידו, התבססה על 3 מאמצים עיקריים:
פריצת דיוויזיות פרשים לאורך מישור החוף, ואדי עארה, עמק יזרעאל ובית שאן תוך איגוף הכוח העיקרי הטורקי שהתבסס בהרי שומרון.
תקיפת הביצורים הטורקים בהרי שומרון על ידי דיוויזיות הרגלים.
חסימת הדרכים בבקעת הירדן כדי למנוע בריחת כוחות טורקים דרך נהר הירדן על ידי כוחות רגלים ופרשים.
תוכנית הקרב > תוכנית קרב שכם

למטרת כיבוש שכם וסביבתה הקצה הפיקוד הבריטי 2 דיוויזיות רגלים (במבנה של קורפוס) שתנוענה מאזור ירושלים צפונה כשדיוויזיה אחת נעה על מורדות המזרחיים של הרי שומרון והשנייה על המורדות המערביים. ממערב לקורפוס זה נע קורפוס נוסף שנועד לבלום תיגבור כוחות טורקיים על גב ההר.
הכוחות המעורבים במערכה > צבא בריטניה

הכוח העיקרי שהופנה למערכה לכיבוש גב ההר ושכם היה הקורפוס ה-20 בפיקודו של גנרל פיליפ צ'טווד שכלל את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-53 בפיקוד מייג'ור גנרל סטנלי מוט (הכוללת את בריגדות הרגלים ה-158, ה-159 וה-160).
הדיוויזיה ה-10 בפיקוד מייג'ור גנרל ג'ון לונגלי (הכוללת את בריגדות הרגלים ה-29, ה-30 וה-31).
חיל ווטסון (שכלל את רגימנט הפרשים הקורפוסי ה"יומנרי" ובטליוני חפרים).
לרשות הקורפוס עמדו מטוסים לצורכי סיור, צילום ותקיפה מיחידות אוויר בשדות התעופה ברמלה ובואדי צראר.
ממערב לקורפוס ה-20 נפרשו הדיוויזיות של הקורפוס ה-21 בפיקודו של גנרל אדוארד באלפין ובמישור החוף נפרשו דיוויזיות הפרשים של קורפוס המדבר הרכוב בפיקודו של גנרל הנרי שובל. בבקעת הירדן, ממזרח לקורפוס ה-20, נפרש "חיל צ'ייטור" בפיקוד גנרל אדוארד צ'ייטור.
הכוחות המעורבים במערכה > הצבא העות'מאני

הכוח הטורקי שהתבצר בהרי שומרון ובמורדות המזרחיים התבסס על הארמייה השביעית. הארמייה, בפיקודו של [מוסטפא פבזי פאשה (אנ'), מנתה כ-7,000 חיילים שנתמכו בכ-110 תותחים. הארמייה הורכבה מ-2 קורפוסים (הקורפוס השלישי והקורפוס ה-23).
ממערב נפרשה הארמייה השמינית ומעבר לירדן נפרשה הארמייה הרביעית. ארמיות אלו פעלו תחת קבוצת ארמיות ילדרים בפיקודו של אוטו לימן פון זאנדרס.
מהלך הקרב > 18 בספטמבר 1918

הדיוויזיה ה-53, שעמדה להילחם בשטח סלעי בו מעטים השבילים, החלה להתקדם לעבר השטחים שהוחזקו על ידי הטורקים כדי להכין תשתית לתחילת הפעילות. לאחר ירי בין הכוחות (כולל ירי ארטילרי) נסוגו חיילי הדיוויזיה.
מהלך הקרב > 19 בספטמבר 1918

קרב מגידו החל ב-19 בספטמבר 1918 לפנות בוקר כשיחידות הפרשים של קורפוס המדבר הרכוב החלו להתקדם צפונה לאורך מישור החוף ובמקביל החל הקורפוס ה-21 להתקדם ממזרח באזור טבסור (אנ') וטולכרם. לאחר הצלחת השלב הראשון הורה אלנבי לקורפוס ה-20 להתקדם צפונה ולתקוף את ביצורי הטורקים.
צ'טווד פיצל את כוחותיו כך שהדיוויזיה ה-10 התקדמה במורדות המערביים של הרי השומרון (ממערב לכביש 60 הנוכחי) במטרה לכבוש את שכם בעוד שהדיוויזיה ה-53 התקדמה במדרון המזרחי של רכס הרי שומרון במטרה לחסום את הדרכים היורדות לבקעת הירדן. במרווח בין שתי הדיוויזיות התקדם "כוח ווטסון".
במהלך יום זה כבשה הדיוויזיה ה-10 את פרח'ה ואת סלפית.
מהלך הקרב > 20 בספטמבר 1918

ב-20 בספטמבר 1918 המשיכה הדיוויזיה ה-10 להתקדם צפונה וכבשה את כפר חארס. במקביל התקדם "כוח ווטסון" על ציר ירושלים-שכם (כיום כביש 60) ולאחר שכוחות ההנדסה שלו פינו מוקשים שהטמינו הטורקים התקדם הכוח וכבש את לובאן א-שרקיה וא-סאוויה. הדוייוזיה ה-53 המשיכה להתקדם ממזרח לגב ההר אולם נתקלה בהתנגדות טורקית חזקה.
בניגוד לקשיים של הקורפוס ה-20 לכבוש את גב ההר הצליחו הקורפוס ה-21 וקורפוס המדבר הרכוב לעמוד במשימתם ולהתקדם תוך שהם מביסים את היחידות הטורקיות ושובים כ-25,000 חיילים טורקים. דבר זה ערער את יכולת העמידה של הדיוויזיה ה-שביעית הטורקית וכוחותיה החלו לסגת.
מהלך הקרב > 21 בספטמבר 1918

ב-21 בספטמבר 1918 המשיך "כוח ווטסון" להתקדם על דרך ירושלים-שכם והגיע עד רוג'ייב (כ-3 ק"מ מדרום מזרח לשכם) שם נתקל באש טורקית כבד וכבש את המקום בהתקפת פרשים. במקביל התקדמה הדוייוזיה ה-10 מדרום לשכם וכבשה את הכפר בלאטה אל-בלד (אנ') (כיום בלאטה) ושטחים נוספם מדרום לשכם. במקביל התקדמה הדיוויזיה השלישית "לאהור" (מהקורפוס ה-21) התקדמה ממערב וכבשה את העיירה רפידייה (אנ') ממערב לשכם והשלימה בכך את כיתור העיר משלושת צדדיה. כדי להשלים את כיתור שכם הוזעקה בריגדת הפרשים החמישית (אנ') (מהדיוויזיה ה-60 של הקורפוס ה-21) ששהתה בטולכרם והיא כבשה את צפון שכם וניתקה את מסילת הרכבת. בצהרי היום נכנסו הכוחות לשכם וכבשו אותה. לאחר כיבוש העיר התברר שרוה הדיוויזה השביעית הספיקה לסגת מהעיר ולנוע צפונה.
במקביל התקדמה הדיוויזיה ה-53 ממזרח לשכם כדי לחסום את הדרך היורדת לוואדי אל-פארעה ולמנוע בריחת כוחות טורקים לבקעת הירדן ועבר הירדן. בשלהי אותו יום תקפו כוחות של הדיוויזיה ה-53 וטייסות של חיל האוויר הבריטי את ההכוחות הטורקים הנסוגים במהלך הקרב בנחל תרצה וגרמו להם לפגיעות קשות.