לואי-אלכסנדר ברתייה
קריירה צבאית

כילד, ברתייה קיבל הדרכה באמנות הצבאית על ידי אביו, קצין ב-"Corps de genie" (חיל המהנדסים). בגיל שבע עשרה, הוא נכנס לצבא, שירת ברציפות בסגל, במהנדסים וברגימנט הדרגונים הגרמני המלכותי של הנסיך מלמבסק. בשנת 1780 נסע ברתייה לצפון אמריקה עם הגנרל רושאמבו, ובשובו, לאחר שהגיע לדרגת קולונל, הוא הועסק בתפקידי מטה שונים ובשליחות צבאית בפרוסיה. במהלך המהפכה הצרפתית, כראש המטה של המשמר הלאומי של ורסאי, הוא הגן על הדודות של לואי השישה עשר מפני אלימות עממית, וסייע לבריחתם ב-1791.
בשנת 1792, ברתייה מונה לרמטכ"ל של המרשל ניקולס לוקנר, והוא לקח חלק נכבד במסע הארגון של הגנרלים דומורייה וקלרמן. הוא שירת עם קרדיט רב במלחמה בוואנדה של 1793–1795, ובשנה שלאחר מכן מונה לגנרל של דיוויזיה וראש המטה של צבא איטליה, שבונפרטה מונה לאחרונה לפקד עליו. הוא מילא תפקיד חשוב בקרב ריבולי, והקל על הגנרל ז'ובר כאשר האחרון הותקף על ידי הגנרל האוסטרי יוזף אלווינצ'י. כוח העבודה שלו, הדיוק וההבנה המהירה שלו, בשילוב ניסיונו הארוך והמגוון ושליטתו המלאה בפרטים, הפכו את ברתייה לרמטכ"ל האידיאלי. בתפקיד זה, ברתייה היה העוזר המוערך ביותר של נפוליאון למשך שארית הקריירה שלו.
ברתייה ליווה את נפוליאון לאורך המערכה של 1796, ונותר אחראי על הצבא לאחר הסכם קמפו פורמיו. הוא היה בתפקיד זה בשנת 1798 כשנכנס לאיטליה, פלש לוותיקן, ארגן את הרפובליקה הרומית ולקח את האפיפיור פיוס השישי בשבי. ברתייה פיקח על העברת האפיפיור לוולנס, שם, לאחר מסע מפותל, מת פיוס השישי. מותו של האפיפיור היווה מכה קשה לכוחו הפוליטי של הוותיקן, אשר, עם זאת, לא הוכיח את עצמו כחולף כמו זה של האימפריה הצרפתית הראשונה.
לאחר מכן הצטרף ברתייה למפקדו במצרים, ושירת שם עד שובו של נפוליאון. הוא סייע בהפיכת 18 בברימר (9 בנובמבר 1799), לאחר מכן הפך לשר המלחמה לזמן מה. במהלך קרב מרנגו, ברתייה היה ראש צבא העתודה הרשמי, אך הקונסול הראשון ליווה את הצבא והוא פעל במציאות, כמו תמיד, כראש המטה של נפוליאון.
כדי שלא יחשבו שזו הייתה עבודה בטוחה יחסית, קצין מטה עכשווי, ברוסייה, מדווח כי בקרב מרנגו:
הגנרל הראשי ברתייה נתן את פקודותיו בדיוק של לוחם מושלם, ובמרנגו שמר על המוניטין שרכש באיטליה ובמצרים בפקודת בונפרטה. הוא עצמו נפגע מכדור בזרועו. שניים מעוזריו, דוטאלי ולה בורד, סוסיהם נהרגו.
בתום המערכה הוא הועסק בשליחויות אזרחיות ודיפלומטיות. זה כלל שליחות לספרד באוגוסט 1800, שהביאה לחזרה של לואיזיאנה לצרפת על ידי הסכם סן אילדפונסו ב-1 באוקטובר 1800, והובילה לרכישת לואיזיאנה.
כאשר נפוליאון הפך לקיסר, ברתייה מונה מיד למרשל האימפריה. הוא השתתף במערכות של אוסטרליץ, ינה ופרידלנד. הוא מונה לדוכס ולנגין ב-1806 ולסגן קונסטבל של האימפריה ב-1807. כשנפוליאון הדיח את פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה מנסיכות נשאטל, מונה ברתייה לשליטה. זה נמשך עד 1814 וגם הביא לו את התואר נסיך ריבוני ב-1806.
ב-1808 שירת במלחמת חצי האי, וב-1809 שירת בזירה האוסטרית במהלך מלחמת הקואליציה החמישית, ולאחר מכן קיבל את התואר נסיך ואגרם. הוא היה עם נפוליאון ברוסיה בשנת 1812, והשתתף במועצת המלחמה יוצאת הדופן לגבי האם להמשיך, בהיותו אחד מכמה שייעצו נגד התקדמות על מוסקבה עליה החליט נפוליאון, בעידוד ז'ואקים מירא, שהואשם על ידי רבים על קצב הרג הסוסים של הצעדה לרוסיה. נאמר כי ברתייה פרץ בבכי בעקבות ההחלטה. הוא שירת בגרמניה ב-1813, ובצרפת ב-1814, מילא, עד לנפילת האימפריה הצרפתית, את תפקידיו של ראש המטה של הגרנד ארמה.
לאחר הוויתור הראשון של נפוליאון, פרש ברתייה לאחוזתו שכללה 600 דונם (2.4 קמ"ר), וחידש את תחביביו של בזיירות ופיסול. הוא עשה שלום עם לואי השמונה עשר ב-1814 וליווה את המלך בכניסתו החגיגית לפריז. במהלך הגלות הקצרה של נפוליאון על אלבה, הוא הודיע לברתייה על הפרויקטים שלו. ברתייה היה נבוך מאוד באשר למסלולו העתידי, ומכיוון שלא היה מוכן להתחייב לנפוליאון, נפל עליו חשד גם מצד מנהיגו הישן וגם מצד לואי השמונה עשר.
עם שובו של נפוליאון לצרפת, נסוג ברתייה לבמברג, שם מת כמה שבועות לאחר מכן ב-1 ביוני 1815 בנפילה מחלון בקומה העליונה. אופן מותו אינו ברור. על פי כמה דיווחים, הוא נרצח על ידי חברי אגודה חשאית, בעוד שאחרים אומרים כי, דעתו נטרפה עליו ממראה החיילים הרוסים שצעדו לפלוש לצרפת, הוא השליך את עצמו מחלונו ונהרג.
אובדן כישוריו של ברתייה בווטרלו הורגש מאוד על ידי נפוליאון, כפי שאמר מאוחר יותר בתמציתיות:
אם ברתייה היה שם, לא הייתי נתקל בחוסר המזל הזה.