stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אונסק"ו

| --- | --- |


 
 מטה הארגון:  פריז 
 חברים:  195 ארץ (נכון ל־2024) 
 יושב ראש:  אודרה אזולאי 
 תקופת הפעילות:  16 בנובמבר 1945 – הווה (79 שנים) 
 פרסים והוקרה:  פרס פיבודי (1958) 
 en.unesco.org
 קואורדינטות:  48°51′00″N 2°18′22″E﻿ / ﻿48.85°N 2.30611111°E﻿ / 48.85; 2.30611111
  (למפת פריז מוגדלת) מיקום המטה(למפת פריז רגילה) מיקום המטה
 
משרדי אונסק"ו בברזיליה
אוּנֶסְק"וֹ (באנגלית: United Nations Educational, Scientific and Cultural Organization – UNESCO) הוא ארגון החינוך, המדע והתרבות של האומות המאוחדות, שבו חברות 195 מדינות. אונסק"ו נוסד ב-16 בנובמבר 1945, ומטרתו המוצהרת היא לתרום לשלום ולביטחון על ידי קידום של שיתוף פעולה בין-לאומי בתחומים של חינוך, מדע ותרבות, מתוך שאיפה להנחיל ברחבי העולם רגש של כבוד כלפי ערכי הצדק, שלטון החוק, זכויות האדם והחירויות הבסיסיות שהוכרזו בהצהרת האו"ם.
משרדי הארגון הראשיים מצויים בפריז, ולצידם למעלה מ-50 נציגויות שטח, מוסדות ומשרדים ברחבי העולם. רוב נציגויות השטח הן משרדים שמטפלים בענייניהן של שתיים או שלוש מדינות, ובנוסף, קיימים משרדים לאומיים ואזוריים.
אונסק"ו פועל באמצעות חמש תוכניות עיקריות, בתחומים של חינוך, מדעי הטבע, מדעי החברה, תרבות, תקשורת ומידע. מיזמים הממומנים על ידי אונסק"ו כוללים: לימוד קרוא וכתוב, לימודים טכניים, תוכניות להכשרת מורים, תוכניות מדע בין-לאומיות, קידום תקשורת עצמאית וחופש העיתונות, מיזמי היסטוריה תרבותית ואזורית, קידום ההכרה במגוון תרבויות, הסכמי שיתוף פעולה בין-לאומיים כדי להבטיח את המורשת התרבותית והטבעית של העולם, שמירה על זכויות אדם וניסיונות לגשר על הפער הדיגיטלי בעולם.
מבנה

המבנה הארגוני של אונס"קו כולל שלושה גופים:
הוועידה הכללית – אספה של המדינות החברות בארגון וחברים שותפים, שבה לכל מדינה יש קול אחד. הוועידה מתכנסת מדי שנתיים, קובעת מדיניות כללית ומגדירה מהם הקווים המנחים את הארגון.
הוועד המנהל – הוועד המנהל מונה 58 חברים שנבחרים על ידי הוועידה הכללית לתקופות של 4 שנים. הוועד המנהל אחראי להתכנסות הוועידה הכללית ולכך שהוראותיה יוצאות לפועל. מעבר לכך ישנן סמכויות נוספות בתחום אחריותו, שמוקצות לו על ידי הוועידה הכללית.
המזכירות – המזכירות מורכבת מהמזכיר הכללי וצוותו והיא אחראית לניהול היומיומי של הארגון. המזכיר הכללי, שמהווה את הפנים הציבוריות של הארגון, נבחר לתקופה (הניתנת לחידוש) של ארבע שנים על ידי הוועידה הכללית. הצוות הנוכחי מונה כ-2,100 אנשים ונשים, כשני שלישים מהם יושבים בפריז, והשליש הנותר מפוזר ברחבי העולם, בין 58 נציגויות השטח של הארגון. המזכירות מחולקת למספר משרדים מנהליים ולחמישה חלקים המשקפים את חמשת תחומי הפעילות העיקריים של הארגון.
מבנה > תקציב

תקציב אונס"קו, מורכב מתמיכות של המדינות החברות בו. אחוז התמיכה של המדינות נקבע, בכל 22 ארגוני האו"ם, על בסיס התל"ג העולמי כאשר הסכום המחושב לכל מדינה מתחשב בהכנסה לנפש בכל מדינה ובחוב החיצוני של המדינה. בשנים שארצות הברית תמכה בארגון, תמיכתה היוותה 22% מהתקציב (האחוז הגבוהה ביותר שמדינה תורמת לארגוני האו"ם).
באוקטובר 2011 אונס"קו קיבלה את פלסטין כחברה בארגון. כתוצאה מהחלטה זו, ארצות הברית הודיעה על הפסקת תמיכה בארגון. כתוצאה מהפסקת התמיכה בארגון, ארצות הברית איבדה את זכות ההצבעה שלה בוועידה הכללית ובוועד המנהל של הארגון.
פעילויות

ביצוע מיזמים והכרזה על מקומות בעלי ערך תרבותי ומדעי מיוחד, למשל:
התוכנית "אדם וביוספרה" שקמה ב-1971 ובעקבותיה הוקמו השמורות הביוספריות לשימור יחידות טבע ייחודיות.
עיר הספרות.
שפות בסכנת הכחדה ומיזמים אחרים לתמיכה בריבוי שפות.
המיזם "יצירות מופת שאינן מוחשיות", שעוסק בשימור תרבויות.
התוכנית "זיכרון העולם", שעוסקת בשימור היסטורי.
התוכנית ההידרולוגית הבין-לאומית, העוסקת בניהול משאבי מים מאז 1965.
אתרי מורשת עולמית.
עידוד מידע מגוון והנגשתו:
קידום חופש הביטוי, חופש העיתונות וחופש המידע.
קידום הנגישות לטכנולוגיית המידע.
קידום פלורליזם וריבוי תרבויות בתקשורת.
קידום אירועים, כדוגמת:
"העשור הבין-לאומי לקידום תרבות של שלום ואי-אלימות כלפי ילדים ברחבי העולם" עליו הכריז האו"ם ב-1998, והוא העשור הראשון של המאה ה-21.
יום חופש העיתונות העולמי, החל ב-3 במאי מדי שנה, ונועד לקדם את חופש הביטוי וחופש העיתונות כזכות אדם בסיסית ומאפיין הכרחי של כל חברה דמוקרטית, חופשית ובריאה.
ייסוד ותמיכה מיזמים:
המרכז האירופי להשכלה גבוהה (UNESCO-CEPES), נוסד בשנת 1972 בבוקרשט, רומניה, כמשרד לקידום שיתוף פעולה בין-לאומי בתחום ההשכלה הגבוהה באירופה, קנדה, ארצות הברית וישראל. לארגון יש כתב עת בשם "השכלה גבוהה באירופה".
הספרייה הדיגיטלית העולמית.
ספריית התוכנה החופשית – מאז 1998 מממנים יחד אונסק"ו והמוסד לתוכנה חופשית מיזם לקיטלוג תוכנה חופשית.
המועצה הבין-לאומית למדע (ICSU).
"שגרירים של רצון טוב".
מזכירים כלליים

| # | שם | מדינה | תקופת כהונה> התחלה | תקופת כהונה> סיום | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ג'וליאן הוקסלי | הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת | 1946 | 1948 |  |
| 2 | חיימה טורס בודט | מקסיקו (1934-1968) מקסיקו | 1948 | 1952 |  |
| 3 | ג'ון ווילקינסון טיילור | ארצות הברית ארצות הברית | 1952 | 1953 |  |
| 4 | לותר אוונס | ארצות הברית ארצות הברית | 1953 | 1958 |  |
| 5 | ויטורינו ורונזה | איטליה איטליה | 1958 | 1961 | התפטר מתפקידו עקב סיבות רפואיות |
| 6 | רנה מיו | צרפת צרפת | 1961 | 1974 | כיהן 2 כהונות בתפקיד |
| 7 | אמאדו-מאהטר אמ'באו | סנגל סנגל | 1974 | 1987 |  |
| 8 | פדריקו מאיור סראגוס | ספרד ספרד | 1987 | 1999 | כיהן 2 כהונות בתפקיד |
| 9 | קוהישירו מאטסואורה | יפן יפן | 1999 | 2009 | כיהן 2 כהונות בתפקיד |
| 10 | אירינה בוקובה | בולגריה בולגריה | 2009 | 2017 |  |
| 11 | אודרי אזולאי | צרפת צרפת | 2017 | מכהנת |  |
אונסק"ו וישראל

ישראל הצטרפה לארגון בשנת 1949.
בנובמבר 1974 החליט הארגון לקבל אליו את אש"ף ולהשעות את הסיוע שלו לישראל. החלטה נוספת גינתה את ישראל על פגיעתה ב"ייחודה ההיסטורי של ירושלים" על ידי "ביצוע חפירות ארכאולוגיות" בעיר. החלטה אחרת מנעה את קבלת ישראל לסניף האירופי של הארגון. ישראל הוצאה ממנו ב-1974 בעקבות חפירות ארכאולוגיות שביצעה בשטחי הר הבית שלא התקבלו על דעת הארגון.
במאי 1976 הסכים שר החוץ יגאל אלון לאפשר למשלחת הארגון לבחון בעצמה את הנעשה בשטחים המוחזקים. המשלחת הציגה דו"ח חיובי כלפי ישראל.
בשנת 1979 הצטרפה ישראל שוב לאונסק"ו לאחר איום של ארצות הברית לחדול מהעברת הכספים למימון פעילות הארגון.
נשיא הוועד הלאומי לאונסק"ו בישראל הוא שר החינוך. המזכירה הכללית של הוועד הישראלי לאונסק"ו היא ד"ר דלית אטרקצ'י ויושב ראש ועדת המורשת העולמית של ישראל הוא האדריכל אריה רחמימוב.
הקשרים המקצועיים עם אונסק"ו בנושאים המקצועיים הרבים שבהם עוסק גוף זה רוכזו כולם על ידי הוועד הישראלי לאונסק"ו. הקשרים המדיניים עם ארגון זה נוהלו על ידי משרד החוץ בעזרת שגריר ישראל לאונסק"ו, שמקום מושבו היה בשגרירות ישראל בפריז. בישראל הוכרזו על ידי אונסק"ו שישה אתרי מורשת עולמית.
באוקטובר 2011 החליט ארגון אונסק"ו לצרף את הרשות הפלסטינית כמדינה חברה, אף על פי שהמהלך מנוגד לחוקת האומות המאוחדות, לפיה רק מדינה החברה באו"ם יכולה להצטרף לאונסק"ו. ארצות הברית, קנדה וישראל החליטו בתגובה על הפסקת העברת כספים לארגון אשר כרבע מתקציבו ממומן על ידי ארצות הברית. בעקבות אי העברת הכספים בנובמבר 2013 הושעתה זכות ההצבעה של ישראל ושל ארצות הברית בארגון.
בדצמבר 2012 נחנכה כיכר אונסק"ו לסובלנות ולשלום בחיפה.
בספטמבר 2017 מסרה ישראל לאונסק"ו בטקס חגיגי העתק חלקי משער טיטוס, כהוכחה היסטורית שנועדה לסתור את הטענה שישראל והיהודים כובשים בהר הבית. הרעיון נולד בעקבות החלטת אונסק"ו שישראל היא "כובשת בירושלים". ראש הממשלה בנימין נתניהו החליט שמעשה זה יהיה "דרישת שלום" מהאמת ההיסטורית על קיומו של בית המקדש השני שנחרב, ולא ננטש מרצון. הענקת הרפליקה בוצעה כחלק מההבנות על הצטרפות ישראל מחדש לארגון.
באוקטובר 2017 הודיעה ארצות הברית על פרישתה מאונסק"ו, בשל ההטיה המתמשכת נגד ישראל. לאחר פרישת ארצות הברית, הנחה שר החוץ וראש הממשלה בנימין נתניהו את משרד החוץ להתכונן לפרישה מאונסק"ו.
ב-22 בדצמבר 2017 הודיעה ישראל על פרישתה מאונסק"ו. פרישת ישראל נכנסה לתוקף ב-31 בדצמבר 2018.
אונסק"ו וישראל > ירושלים

ב-16 באפריל וב-13 באוקטובר 2016 הצביע הוועד הפועל של אונסק"ו בעד החלטות שבין השאר מגנות את ישראל על התנהגותה בנושאים שונים הקשורים להר הבית. בהחלטות נקראים הר הבית והכותל המערבי בשמותיהם המוסלמים (אל אקסה/אל-חראם א-שריף, ואל-בוראק).
יש הרואים בהחלטות שלילת הזיקה בין היהודים להר הבית והכותל. ההחלטות זכו לגינויים חריפים בישראל, מימין ומשמאל. בארצות הברית, חלק מחברי הקונגרס וכן נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, הביעו גינויים גם כן.
אחרי ההחלטה באוקטובר הצהירה מזכ"לית הארגון, אירנה בוקובה, כי "הר הבית קדוש גם ליהודים" והוסיפה כי "להכחיש או למחוק היסטוריה שלמה ליהודים, לנוצרים או למוסלמים, חותרת תחת האמינות של המקום ויוצאת נגד מה שמייצגת המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו".
כתגובה להחלטה, הורה שר החינוך נפתלי בנט להשעות כל פעילות עם אונסק"ו למרות הסתייגותה של בוקובה.
ב-26 באוקטובר 2016 אישרה אונסק"ו עוד החלטה המציגה את הר הבית כאתר פולחן מוסלמי בלבד. גם החלטה זו גונתה בחריפות על ידי ישראל.
ב-2 במאי 2017 אישר הארגון החלטה הקובעת שישראל היא כוח כובש בירושלים. ב-4 ביולי של אותה שנה גינה גם את החפירות בעיר העתיקה והכריז שישראל אינה הריבון בירושלים.
ב-7 ביולי 2017 החליטה אונסק"ו כי מערת המכפלה והעיר העתיקה בחברון הם אתר מורשת עולמי. מבחינת אונסק"ו הריבון במקום היא הרשות הפלסטינית ולכן חברון ומערת המכפלה יירשמו ככאלה ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. החלטה זו גונתה בחריפות על ידי ישראל. בעקבות ההחלטה, סיכמה ממשלת ישראל כי יקוצצו מיליון דולר מהכספים שישראל מעבירה לאו"ם. הכספים יועברו להקמת "מוזיאון למורשת העם היהודי בקריית ארבע ובחברון", ולפרויקטים נוספים בתחום המורשת הקשורים בחברון.
ראו גם

ארגון האוניברסיטאות העולמי
המועצה הבין-לאומית למוזיאונים
המועצה הבין-לאומית לארכיונאות
הוועדה הבין-לאומית למונומנטים ולאתרים
הפדרציה הבין-לאומית של ארגוני ספריות ומוסדות
אדריאנה לימה

| --- | --- |

לימה בשנת 2010
 לידה:  12 ביוני 1981 (בת 43) סלבדור, ברזיל 
 מדינה:  ברזיל ברזיל
 מקום מגורים:  לוס אנג'לס
 ידועה בשל:  דוגמנית על
 מקצוע:  דוגמנות
 מעסיק:  נייקי 
 בן זוג:  אנדרה למרס
 מספר צאצאים:  3
 www.adrianalima.com
 
אדריאנה לימה (משמאל) בביקור בגואנטנמו יחד עם דוגמניות נוספות.
אדריאנה לימה (באנגלית: Adriana Lima; נולדה ב-12 ביוני 1981) היא דוגמנית-על ברזילאית. לימה ידועה בעיקר כדוגמנית ראשית של חברת ההלבשה התחתונה "ויקטוריה'ס סיקרט" (2018–1999) וחברת הקוסמטיקה "מייבליין" (החל מ-2003). באוקטובר 2024 אדריאנה חזרה "לוויקטוריה'ס סיקרט" בשביל לדגמן בחזרה של התצוגה לאחר שבוטלה ב6 שנים האחרונות בגלל האפליה לנשים במשקל גבוה.
ביוגרפיה

אדריאנה לימה נולדה ב-12 ביוני 1981 בסלבדור, ברזיל והיא בתם של נלסון טורס, נגר במקצועו, ומריה דאס גרסאס לימה, עובדת סוציאלית. אביה עזב את המשפחה כשהייתה בת חצי שנה, ולימה גדלה רק עם אמה.
לימה היא ממוצא פורטוגזי, שווייצרי, יפני, אפרו-ברזילאי, אינדיאני, ומערב הודי (המחשיב אותה כפרדו ברזילאית), אך היא מחשיבה עצמה אפרו-ברזילאית.
לימה דוברת ארבע שפות - פורטוגזית, ספרדית, אנגלית ואיטלקית.
דוגמנות

אדריאנה לימה החלה לעסוק בדוגמנות בגיל 16, כשהשתתפה בתחרות יופי מקומית בברזיל של דוגמנית העל העולמית של סוכנות פורד וזכתה במקום הראשון, ובמשך שנה ייצגה את ברזיל בתחרות העולמית וזכתה במקום השני. שלוש שנים לאחר מכן עברה לניו יורק והוחתמה בסוכנות הדוגמנות עלית. לאחר מכן דגמנה אופנה במספר חברות גדולות, כדוגמת "מייבילין", והגיעה לשיא כאשר ב 1999 החלה לדגמן עבור "ויקטוריה'ס סיקרט" בגיל 18 ומאז הייתה בחוזה עם החברה.
באפריל 2006 הופיעה לימה על שער המגזין "GQ", ובפברואר 2008 הופיעה על שער העיתון "מר". בנוסף היא נבחרה להיות הפנים של מקסיקו. באותה שנה לאחר ביקור בטורקיה, לימה חתמה על חוזה עם "דוריטוס".
במהלך השנים ביצעה הופעות משחק מזעריות בסדרות הטלוויזיה "איך פגשתי את אמא", "בטי", "המטורפים" ובסרט הקולנוע "אושן 8".
ב-2017 היא נקראה כ "הדוגמנית הכי יקרת ערך של ויקטוריה'ס סיקרט" .
ב-2018 היא צעדה בפעם האחרונה במופע של "ויקטוריה'ס סיקרט".
באוקטובר 2024 אדריאנה חזרה "לוויקטוריה'ס סיקרט" בשביל לדגמן בחזרה של התצוגה לאחר שבוטלה ב6 שנים האחרונות בעקבות לחץ ציבורי, בשל אפליה לנשים במשקל גבוה.
חיים אישיים

בין השנים 2001–2003 לימה הייתה במערכת יחסים עם הזמר האמריקאי לני קרביץ. הם עברו לגור יחד ואף התארסו. לימה הופיעה בוידאו קליפ לסינגל של קרביץ משנת 2002, "Yesterday Is Gone‏ (My Dear Kay)".
בשנת 2009 לימה נישאה לשחקן ה-NBA הסרבי מארקו יאריץ'. במאי 2009 לימה הגישה בקשה לאזרחות סרבית, אך מעולם זו לא הוענקה לה. ליאריץ' וללימה שתי בנות. ב-2 במאי 2014, לימה ויאריץ' הודיעו על פרידתם לאחר חמש שנות נישואים. הגירושים הסתיימו במרץ 2016.
בשנת 2021, התחילה לצאת עם מפיק הסרטים אנדרה למרס. ב-18 בפברואר 2022, לימה הכריזה בסרטון טיקטוק שהיא ובן זוגה מצפים לילד ראשון. היא שיתפה סרטון מהאולטרסאונד שלה ורשמה "coming fall 2022". באוגוסט 2022, נולד בנם הראשון.
ב-17 בדצמבר 2024, שיתפה סטורי ברשת החברתית אינסטגרם ובכך חשפה שהיא מאורסת לבן זוגה.
חיים אישיים > דת

לימה היא קתולית אדוקה המשתתפת במיסה בכל יום ראשון. באפריל 2006 היא אמרה בריאיון ל-GQ שהיא בתולה. "סקס נועד לאחר הנישואין," אמרה. "[גברים] צריכים לכבד שזו הבחירה שלי. אם אין כבוד, זה אומר שהם לא רוצים אותי." היא גם מגנה בפומבי על הפלה כפשע, והצהירה שהיא מסכימה עם כל הוראה של הכנסייה. לימה ידועה כמביאה תנ"ך למאחורי הקלעים לפני שהיא עולה לבמה היא גם הצהירה שלפני שהפכה למלאכית של ויקטוריה, היא רצתה להיות נזירה. לגבי הרוחניות שלה, לימה הצהירה, "הכנסייה נמצאת בי - אני תמיד מתחברת. אם אתה קשור לאלוהות ותמיד יש לך כוונות טהורות עם כל מה שאתה עושה, אתה מוגן על ידי המלאכים. אני מאוד רוחנית. אני מאמינה בטבע, אני מאמינה באנרגיה, אני מאמינה ברוחות."
הערות שוליים

↑  Riley Cardoza, Adriana Lima Pregnant With 3rd Baby, Expecting With BF Andre Lemmers, Us Weekly, ‏2022-02-18 (באנגלית אמריקאית)
↑  Adriana Lima Is Pregnant! Model Reveals She's Expecting Her Third Baby in Sweet TikTok, People.com (באנגלית)
↑  Adriana Lima Welcomes First Baby with Boyfriend Andre Lemmers, People.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no98126096  VIAF: 29157939   WorldCat (עם VIAF): 29157939
קלוב התעופה לישראל

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  צבי נדב, ישראל שוחט
 תקופת הפעילות:  1933 תחת השם הגמל המעופף. 1935 השם שוּנה לקלוב ארצי־ישראלי לתעופה. – הווה (כ־92 שנים)
  
 www.aeroclub.org.il
 
קלוב התעופה לישראל (באנגלית: The Aero Club of Israel, לשעבר הגמל המעופף) הוא מועדון ספורטיבי לצעירים חובבי דאייה וחבר בפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה (FAI), המשתתף באליפויות עולם ובאולימפיאדות תעופה. קלוב התעופה לישראל כולל בתוכו 7 עמותות העוסקות בחלקים שונים של הספורט התעופתי, כגון טיסנאות, דאייה, צניחה, תעופה כללית, תעופה זעירה ועוד. מלבד זאת, לקלוב ישנה חשיבות היסטורית רבה בהקמת התעופה העברית עוד בתקופת המנדט הבריטי.
היסטוריה

קלוב התעופה לישראל נפתח בשנת 1933 בתל אביב, ושמו היה "הגמל המעופף". מימיו הראשונים ועד חזרתו לפעילות אזרחית מלאה בסוף מלחמת העצמאות היה לקלוב אופי ביטחוני. במסגרתו רכשו בני נוער ידע תאורטי באווירונאוטיקה והתנסו בדאייה כשלב מכין לקראת הכשרתם כטייסים בקורסי הטיס של חברת "אווירון", הטייסים שהקימו את שירות האוויר של ההגנה שהיה גלגולו הראשון של חיל האוויר הישראלי.
היסטוריה > הגמל המעופף

ב-1930 נסע צבי נדב, מאנשי השומר, במימונו של ישראל שוחט ללמוד בפריז מכונאות, חשמל ואווירונאוטיקה. במהלך לימודיו התקבל לקלוב לתעופה לסטודנטים והחל לעסוק בדאייה. שם חלחלה בו ההכרה כי הכשרת טייסים עבריים בטווח הזמן הקרוב תהיה בלתי אפשרית, אך הכנה מקדימה (כלומר, הכשרת דואים עבריים שברבות השנים יוכשרו כטייסים) תקצר את הדרך לחזון. נדב התבסס על ניסיונם של הגרמנים שפתחו מאות מועדונים לדאייה כדי לתרגל דואים כטייסים עתידיים (בחוזה ורסאי נאסר על גרמניה לפתח תעופה מנועית). בנוסף, הוא האמין כי יהיה ניתן לאמן כמות גדולה יותר של דואים מאשר טייסים בזכות מחירם הנמוך של הדאונים. יש לציין גם שתנאי האקלים של ארץ ישראל אופטימליים לדאייה (ימים גשומים מעטים, רוח קבועה מהים, גבעות רבות ששיפועיהן בכיוון הרוח).
באביב 1932 חזר צבי נדב לארץ ישראל וביקש להקים "קלוב לתעופה" דוגמת זה שהיה חבר בו בפריז. חזרתו של צבי נדב ארצה היוותה אבן דרך בתולדות התעופה הביטחונית העברית משום שהוא הביא לראשונה ידע תאורטי בהנדסת אווירונים, ידע שהיה חסר בפלשתינה הנחשלת באותו עת. עם חזרתו, הקמת מועדון תעופה שיחזיק מעמד הפכה להיות בגדר האפשר. מיד החל נדב בהקמת ועד יוזם, אשר במרץ 1933 ניסח את תקנון הקלוב לתעופה 'הגמל המעופף' (שם שהוצע על ידי ישראל שוחט, ככל הנראה בהשראת סמל יריד המזרח מ-1932), שהוגש לממשלת המנדט. הוחלט להקים את הקלוב כגוף עצמאי, ולא כסקציה בארגון כלשהו, כדי שימשוך אליו גם חובבי תעופה לא יהודיים שיפחיתו את חשדם של השלטונות שהיישוב בונה כוח אווירי. מאיר דיזנגוף שימש בתפקיד נשיא המועדון עד למותו ב-1936. במרץ 1934 נפתח קורס הדאייה הראשון של הקלוב, שכלל לימודים תאורטיים ואימונים מעשיים בהדרכתו של צבי הלברשטט, מהנדס מטוסים שעלה ארצה מפולין בשנת 1933.
באירועי המכביה השנייה באפריל 1935 ארגן הקלוב הדגמה של הטסת טיסנים ותערוכת תמונות ושרטוטים של הלברשטט. במקביל, הגיעה קבוצה של חמישה דואים יהודיים שעלו ארצה מגרמניה עם שני דאונים לדאייה מתקדמת. החמישה ביקשו להשתתף באירועי 'המכבייה' בתחום התמחותם והציגו את הדאונים לקהל הרחב. נדב הבין כי מדובר באנשים עתירי-ידע בתחומי הדאייה, הטיס ואף הנדסה אווירונאוטית : "החלטנו להפעיל את כל האמצעים, כדי לרכוש את הקבוצה על דאוניה, לקלוב.", כך אמר, ואכן בסופו של משא-ומתן הצטרפו חמשת הדואים לקלוב.
היסטוריה > השחף

בשנת 1935, הקימו חברי קיבוצים בעמק הירדן ועובדי תחנת הכוח בנהריים את מועדון 'השחף'. מועדון 'השחף' קם בהשראת קלוב 'הגמל המעופף' התל אביבי, וכמוהו ראה בדאייה לא רק שעשוע ספורטיבי אלא תהליך הכשרה לקראת טיסה. הוועד היוזם של מועדון 'השחף' הורכב מאנשי 'ההגנה', שדרכם מימן הארגון את פעילות 'השחף', ומאישים נכבדים שהיו מוכרים לשלטונות ויכלו להסוות את הדאייה כשעשוע ספורטיבי. בנוסח הבקשה שהוגשה לממשלת המנדט ניסו היוזמים להשיג אישור לא רק להקמת המועדון, אלא גם לייצור דאונים ומטוסים, לבניית בתי מלאכה, בתי חרושת ושדות תעופה, לייסוד בית ספר לטיסה ולסלילת כבישים ומסילות ברזל שישמשו את המפעלים הללו, כלומר, ליצור - יש מאין - תעופה עברית. הבקשה שהוגשה אושרה כלשונה.
למועדון בעמק הירדן הגיע מדי שבוע מייג'ור קמפר, יהודי מאנגליה שניהל את שדה התעופה רמלה, כדי להרצות על אווירודינמיקה. מחמת המאורעות שהחלו בשנת 1936 (מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט) הוחלף המרצה על ידי אמיל פוהורילה (אחד מחמשת הדואים שעלו ארצה מגרמניה והצטרפו לקלוב 'הגמל המעופף'), שגם הרכיב דאון עבור הקלוב ששימש את חבריו לדאיות רבות.
בוועד היוזם של 'השחף' לא היו מומחים לתעופה. בנוסף, בוודאי לא הייתה למועדון היכולת להקים את כל מה שהכילה הבקשה שהוגשה לשלטונות. ניתן להסיק מכך שיוזמי מועדון 'השחף' אכן התעניינו בדאייה לא כתחביב, אלא כהגשמת חזון - חזון יצירת תעופה עברית למטרות ביטחון.
הישגים ספורטיביים

אליפויות עולם, אליפויות אירופה, ואולימפיאדות תעופה:
מדליות זהב: 9
מדליות כסף: 11
מדליות ארד: 13
מקומות: 30 מקומות, 4 עד 6
אליפויות בינלאומיות וגביע העולם:
מדליות זהב: 5
מדליות כסף: 7
מדליות ארד: 7
מקומות: 21 מקומות, 4 עד 6
הערות שוליים

↑  כרזת תחרות ארצית ראשונה בדאיה (1940)  - באתר הארכיון הציוני המרכזי
↑  The History Of Aviation In Pre-State Eretz Yisrael - באתר Jewish Press.
חלוצי התעופה העברית: אנשי השומר ישראל שוחט (מימין) וצבי נדב
חברי מועדון הגלישה "הגמל המעופף" מתאמנים על חוף הים בבת ים, יוני 1939
חברי מועדון הגלישה "הגמל המעופף" בונים דגמים של גלשנים, יולי 1941
קורס דאיה כפר ילדים - גבעת המורה, 1937
תערוכת קלוב ארצי־ישראלי לתעופה בבניין ימק"א ירושלים, 1944. בתצוגה: דאון שנבנה בכספי תרומת עיריית תל אביב לזכר דב הוז
דניאלה דורון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 ביולי 1977 (בת 47)
 מדינה:  ישראל ישראל
 
דניאלה דורון (נולדה ב-20 ביולי 1977) היא יוצרת טלוויזיה, תסריטאית, מורה לכתיבה, מגישה ועיתונאית.
ביוגרפיה

דניאלה דורון נולדה בהרצליה ב-1977 וגדלה בעיר. אמה הייתה מגישת הרדיו שרה'לה דורון.
לאחר שירות צבאי ביחידת דובר צה"ל, למדה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בתסריטאות באוניברסיטה (את שניהם סיימה בהצטיינות). היא בעלת תעודת הוראה לספרות בחינוך העל-יסודי מסמינר הקיבוצים.
במקביל ללימודיה עבדה ככתבת תרבות במהדורת החדשות של ערוץ 10, ביימה כתבות דוקומנטריות לתוכנית "העולם האמיתי מאחורי המודעות" (ערוץ 10), כתבה לאחת מתוכניות "משחק מכור" (רשת) ואף השתתפה בפאנל. בנוסף, הנחתה את סדרת הכתבות הסאטיריות "האמת האמיתית" (אתר msn) וערכה והפיקה את תוכנית המגזין "ברומטר".
מאוחר יותר הגישה פינות סאטיריות בתוכניות טלוויזיה ורדיו שונות (תוכנית הבוקר בערוץ 2 ו-10, רדיו תל אביב, רדיו צפון ו-103fm), כתבה למגזינים שונים, ומאז 2007 כותבת בעיתון "Time Out תל אביב" על תרבות, עניינים אורבניים ובעיקר על נושאים הנוגעים לילדים, כולל טור אישי שרץ במשך שנים ושמו "אמא יקרה לי".
כתסריטאית כתבה דורון לסדרות "שירות חדרים" (רשת) ו"אלישע" (ערוץ הילדים) ולפני כן כתבה תסריט לסדרות "אולי הפעם" (yes), "ראש גדול" (yes), "אגדת דשא" (ערוץ 10) ו"המזימה" (ערוץ 10). בשנת 2008 קיבלה מענק פיתוח ממפעל הפיס על התסריט לקומדיה הרומנטית "תקופות קצרות".
בנוסף, חיברה שאלות טריוויה לשעשועונים רבים ("אחד נגד מאה", "משאבת הכסף", "לעוף על המיליון", "אל תפיל את המיליון", "המרדף" ועוד).
ב-2006 החלה דניאלה דורון ביצירת סדרת הטלוויזיה הקומית "מי נתן לך רישיון?", יחד עם טליה לביא ומיכל ויניק, שם שימשה התסריטאית הראשית של הסדרה והשתתפה בתפקיד אורח בחלק מהפרקים. הסדרה, שהייתה מועמדת לפרס התסריט ולפרס הסדרה הקומית בתחרות פרסי האקדמיה, כוללת 11 פרקים ומגוללת את קורותיהן הפרועות של שלוש חברות – צעירה ערבייה שרוצה להיות נהגת מונית, מורה לנהיגה לסבית ויורשת מפונקת שהופכת את הלימוזינה שלה לשירות הסעות לחוגים עבור ילדי עשירים. הסדרה שודרה בערוץ 1 ב-2014, וזכתה לביקורות נלהבות.
לאחר שלימדה קורס כתיבת תסריט בבית הספר לאמנויות מנשר, הקימה דורון ב-2008 את סדנת כתיבת התסריט "דראפט ראשון" - סדנה שבה היא מלמדת תסריטאות לקבוצות של מתחילים ומתקדמים. מדי שנה מעבירה דורון את יסודות הכתיבה לעשרות תלמידים מבוגרים, ומלווה אותם בתהליך העבודה על היצירות שלהם. כמו כן, היא עורכת תסריטים וחברה בהנהלת איגוד התסריטאים.
דורון חיה בתל אביב עם בן זוגה ושני ילדיהם, שזוכים בטוריה לכינויים "במבינו" ו"פיקולינו".
הערות שוליים

↑  סמדר שילוני, "מי נתן לך רישיון": אואזיס קטן בלב ערוץ 1, באתר ynet, 25 ביוני 2014
↑  מרינה קיגל, הבנות שנותנות רישיון לערוץ הראשון, באתר nrg‏, 25 ביוני 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583699705171  VIAF: 170616047   WorldCat (עם VIAF): 170616047
טלי הלטר-שנקר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 באוקטובר 1959 (בת 65) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לעריכה הטובה ביותר (1990)  פרס אופיר לעריכה הטובה ביותר (1999)  פרס אופיר לעריכה הטובה ביותר (1995)  פרס אופיר לעריכה הטובה ביותר (1993)  פרס אופיר לעריכה הטובה ביותר (2003) 
 פרופיל ב-IMDb
 
טלי הלטר-שנקר (נולדה ב-5 באוקטובר 1959) היא עורכת סרטים ישראלית.
ביוגרפיה

הלטר-שנקר נולדה בתל אביב לאב יצחק הלטר ולשחקנית דבורה קידר. בנעוריה התחנכה בתיכון גימנסיה הרצליה. בהמשך למדה לתואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. עם תום הלימודים נסעה ללונדון למספר שנים שם התברגה בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה המקומית.
לאורך השנים שימשה כמרצה לעריכת סרטים בבתי הספר המובילים לקולנוע בארץ. בין השנים 1991–1993 בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, בין השנים 1992–1999 בקמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות, ובין השנים 1999–2009 בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. ב-2011 ערכה את סרט התעודה הדולפין, ב-2014 ערכה את הסרט "פנסיון פראכט" ביחד עם טל קלר וב-2015 ערכה את סרטה של דורית חכים, "ירח בבית 12".
בשנים האחרונות משמשת במגוון תפקידים ציבוריים ביניהם לקטורית במיזם לקולנוע וטלוויזיה בירושלים. בשנת 2012 זכתה בפרס ראשון על עריכה בפסטיבל הסרטים טרייבקה שבניו יורק על עריכת הסרט התיעודי "הדירה" בבימויו של ארנון גולדפינגר.
נשואה למוזיקאי דורון שנקר ומתגוררת בכפר מרדכי.
פרסים

1990 - פרס אופיר לעריכת הסרט "שורו".
1993 - פרס אופיר לעריכת הסרט "נקמתו של איציק פינקלשטיין".
1995 - פרס אופיר לעריכת הסרט "חולה אהבה בשיכון ג'".
1988 - פרס ראשון עבור עריכת הסרט "הכלוב" מטעם המכון הישראלי לקולנוע.
1999 - פרס אופיר לעריכת הסרט "החברים של יאנה".
2003 – פרס אופיר לעריכת הסרט "האסונות של נינה".
2012 – פרס לעריכת הסרט "הדירה" בפסטיבל הסרטים טרייבקה.
איתן שוקר

| --- | --- |

 לידה:  4 באוקטובר 1963 (בן 61) תל אביב-יפו, ישראל 
 תחום יצירה:  אמנות
 
איתן שוקר (נולד ב-4 באוקטובר 1963) הוא אמן, אקטיביסט, מרצה וחוקר. מומחה בתחום של פיתוח קהילתי מבוסס אמנות.
ביוגרפיה

נולד בתל אביב להורים שעלו בשנות החמישים מעיראק. בגיל שבע עבר עם משפחתו לרמת אפעל ובגיל 14 המשפחה עברה להתגורר בבאר שבע. נשוי ואב לשלושה בנים. מתגורר בתל אביב.
לצד עבודותיו האישיות שוקר הוא יזם של עבודות אמנות ופרויקטים בשיתוף קהילות הקשורים לחברה ותרבות. בשנת 1997 יזם את פרויקט "חבר לעט" התכתבות מצולמת ואישית באמצעות גלויות דואר בין 500 בני נוער פלסטינים וישראלים, שהוצג גם כתערוכה בישראל ומחוצה לה. בשנת 2008 הציג תערוכה רחבת היקף, ״משחק הפירמידה״, פרי מחקר של עשור, שעסקה במבנה הסוציולוגי והכלכלי של שדה האמנות הישראלית. שוקר הוא מרצה בכיר, וחבר סגל במחלקה לצילום בבצלאל. בשנת 2004 יזם אתהקורס הרב מחלקתי אמנות ואקטיביזם במרחב הציבורי בבצלאל. זוכה פרס ברלינסקי, מטעם המל"ג, למרצה מצטיין בתחום אקדמיה-קהילה לשנת 2014. שוקר עוסק במחקר בתחום מדיניות תרבות, ופרסם מספר מחקרים ודו"חות בנושא בישראל ומחוצה לה.
בין השנים 1992–2015 היה הבעלים של סטודיו לצילום תדמית ופרסום. במהלך השנים מצלם למגזין "חדשות", צלם הבית של תיאטרון חיפה, מצלם למעצבי מוצר, מעצבים גרפיים, מוספים מיוחדים של "מעריב", חברות תעשייה, פרסומי "אייס קנה ובנה". בשנים 2000–2007 הצטרף אלדד סידור כשותף ובעלים. משנת 1997 ועד היום יוזם, מוביל ושותף לפרויקטים חברתיים וקהילתיים מבוססי אמנות בארץ ובחו״ל. משנת 2015 ועד היום במאי וצלם וידאו. שוקר שותף ב-ABCD Team יחד עם קבוצת סלה מנקה ועמותת הערת שוליים. הקבוצה עורכת מחקרים מוזמנים לרשויות מקומיות ומפתחת מיזמים בשיתוף קהילות במימון עירוני.
עבודותיו באוסף מוזיאון ישראל, אוסף מוזיאון תל אביב ואוספים פרטיים.