stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנביא
המוזיקה של האופרה

בניגוד לצורה המסורתית של האופרה סריה בנביא שולטות סצנות המוניות תיאטרליות. מאיירבר חיפש גם צורות ביטוי חדשות בין אריוזו לבין רצ'יטטיב. התזמור מתעדן, אך משתמש בניגודים שהם יוצאי דופן לתקופה. החלק התזמורתי הקשה של סצנת ההכתרה מלווה מיד בסולו קלרינט אינטימי. יוצא דופן גם שהתפקיד הראשי הנשי הולחן על ידי המחבר כקול אלט. הצלחת הבכורה בפריז הושגה גם על ידי אפקטי הבמה המרהיבים והיישום הראשון של תאורה חשמלית.
בשל הפופולריות יוצאת הדופן של היצירה כתב ריכרד ואגנר את החוברת האנטישמית שלו נגד מאיירבר והיהודים: "היהדות במוזיקה", אותה פרסם בסביבות 1850 בעילום שם, בשם ק. פרייגדנק. רק לאחר מותו של מאיירבר העז לפרסם את הכתב האנטישמי בשמו המלא.
האריות הפופולריים

"אה! Mon fils" - אריה של פידס במערכה 2
"Roi du ciel" - מזמור הניצחון של יונה, מערכה 3
"Donnez, donnez pour une pauvre âme IV". מערכה 4
מארש ההכתרה - מערכה 4
"O pretres de Baal" - אריה של פידס, מערכה 5
מדליון עם דיוקנו של יוהאן מליידן
יוהאן ליידן בהפקה המקורית
חסדו של טיטוס

| --- | --- |

 מידע כללי
 מלחין:  וולפגנג אמדאוס מוצרט
 לבריתן:  Caterino Mazzolà 
 מבוסס על:  La clemenza di Tito 
 סוגה:  אופרה
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  2
 תפקידים
 Annio  Publio  Tito Vespasian  Vitellia  Sesto  Servilia 
 
חסדו של טיטוס (באיטלקית: La clemenza de Tito) היא אופרה סריה בשתי מערכות שהולחנה בידי מוצרט ללברית של קטרינו מצולה (אנ') על פי הסיפור של פייטרו מטסטאזיו. כתיבתה של האופרה התחילה אחרי שחליל הקסם, האופרה האחרונה עליה עבד מוצרט, כבר הייתה כתובה ברובה.
היסטוריה של הביצועים

הצגת הבכורה התרחשה מספר שעות לאחר הכתרתו של ליאופולד. את תפקיד ססטו לקח קסטרטו סופרן, דומניקו בדיני. האופרה בוצעה לראשונה לציבור ב-6 בספטמבר בתיאטרון האחוזות בפראג.
האופרה נותרה פופולרית שנים רבות לאחר מותו של מוצרט. זאת הייתה האופרה הראשונה של מוצרט שהגיעה ללונדון, והופעת הבכורה שלה התרחשה בתיאטרון של הוד מלכותו ב-27 במרץ 1806. הליהוק כלל את ג'ון בראהאם (Braham) מי ששותפתו רבת השנים ננסי סטוראס הייתה הסוזנה הראשונה ב'נישואי פיגארו' בווינה. ככל הנראה, האופרה לא הצליחה בלונדון ועד כמה שניתן להבין היא לא הועלתה שוב על במות לונדון עד פסטיבל סיינט פנקרס ב-1957. הביצוע הראשון שלה ב'לה סקאלה' במילאנו היה ב-26 בספטמבר 1818. ביצוע הבכורה שלה בצפון אמריקה עלה ב-4 באוגוסט 1952 ב'ברקשייר מיוסיק סנטר' בטנגלווד. במשך זמן רב התייחסו מומחי מוצרט ל'טיטו' כאל יצירה חלשה יותר של המלחין. אלפרד איינשטיין כתב ב-1945 שהיה 'מקובל לדבר בזלזול על 'לה קלמנצה די טיטו' ו'לפטור אותה כתוצר של חיפזון ועייפות', ועוד המשיך עם הזלזול עד כדי גינויים של הדמויות כמריונטות – לדוגמה: "טיטו' היא לא יותר מסתם מריונטות המציגות גדלות ורוחב לב' – וטען שה'אופרה סריה' היא כבר סוגה גוססת (moribund form). בכל אופן, בשנים האחרונות עברה האופרה סוג של הערכה מחודשת. סטנלי סאלי התייחס אליה כאל דבר שמציג את מוצרט כמי ש'החזיר במוזיקה מאופקת, אצילית והחמימה במשנה מרץ מחודש'.
האופרה ממשיכה להיות פופולרית. ה-Operabase (או מסד הנתונים האופראי) מונה 89 ביצועים של 17 הפקות ב-16 ערים בין 2011 ו-2012.
תפקידים:
טיטו ווספסיאן, הקיסר הרומאי – טנור
ויטליה – בת של הקיסר המודח ויטליו – סופרן
ססטו, פטריקי צעיר, חבר של טיטו, מאוהב בוויטליה – קסטראטו
אניו, פטריקי צעיר, חבר של ססטו, מאוהב בסרוויליה – סופרן (תפקיד מכנסיים)
סרוויליה, אחותו של ססטו, מאוהבת באניו – סופרן
פובליו - נציב (Praetor prefect) מפקד המשמר הפראטורי – באס
תזמור
התכליל של האופרה כולל 2 חלילים, 2 אבובים, 2 קלרניטוטת (גם 1 באס קלרינט ו-1 באס קרן), 2 באסונים, 2 קרן צרפתית, 2 חצוצרות, טימפני ומיתרים. הבאסו קונטינואו בקטעי הרצ'יטטיב סאקו מבוצע בצ'מבלו וצ'לו. יש גם ביצועי פריודות שמבוצעים בפורטה פיאנו.
תמצית העלילה

זמן ומקום: רומא, שנת 79 לספירה.
תמצית העלילה > מערכה ראשונה

ויטליה, בתו של הקיסר המנוח ויטליו (שהודח בידי אביו של טיטו) רוצה בנקמה נגד טיטו. היא מתסיסה את ססטו – חברו המהסס של טיטו, שמאוהב בה, לפעול כנגדו (הדואט come ti piace, imponi). אך כשהיא שומעת את דיבורם על כך שטיטו שילח את ברניצ'ה מסיציליה, בה היא קינאה, חזרה לירושלים, מבקשת ויטליה מססטו להשהות את הביצוע של רצונותיהם, מתוך תקווה שטיטו יבחר בה (ויטליה) כקיסרית שלו (אריה deh, se piacer mi vuoi).
טיטו, בכל אופן, מחליט לבחור בסרוויליה, אחותו של ססטו, להיות הקיסרית שלו, ומצווה על אניו (חברו של ססטו) להעביר את המסר לסרוויליה (האריה del pur sublime soglio). מאחר שאניו וסרוויליה מאוהבים, מבלי ידיעתו של טיטו, החדשות האלה הן מאוד בלתי נעימות לשניהם (דואט ah, perdona al prima affetto). סרוויליה מחליטה לספר לטיטו את האמת אבל גם מוסיפה ואומרת שאם טיטו עדיין מתעקש לשאת אותה, היא תציית לו. טיטו מודה לאלים על כנותה של סרוויליה, ומיד מוותר בשבועה על הרעיון של לעמוד בינה ובין אניו (אריה ah, se fosse tntorno al trono).
בינתיים, בכל אופן, הספיקה ויטליה כבר לשמוע את החדשות על עניינו של טיטו בסרוויליה והיא שוב רותחת מקנאה. היא מאיצה בססטו להתנקש בטיטו. הוא מסכים, בשירתו את אחת מהאריות היפות באופרה (parto, parto, ma tu, ben mio עם באס קלרינט אובליגטו). כמעט מיד עם עזיבתו, מגיעים אניו והשומר פובליו כדי ללוות את ויטליה אל טיטו, שכעת בחר בה כקיסרית שלו. היא שסועה ברגשות אשמה ודאגה באשר למה שהיא שלחה את ססטו לעשות.
ססטו, בינתיים, נמצא ב'קפיטול', נאבק במצפונו (רצ'יטטיב oh dei, che smania e questa), כאשר הוא ושותפו לפשע עומדים לשרוף את המקום. הדמויות האחרות (מלבד טיטו) נכנסים בזה אחר זה ומגיבים בבהלה ופחד למראה ה'קפיטול' הבוער באש. ססטו נכנס חזרה ומודיע שהוא ראה את טיטו נרצח, אבל ויטליה עוצרת בעדו מלהפליל את עצמו כזה שרצח. האחרים אבלים ומקוננים על טיטו, סיכום עצוב למערכה הראשונה.
תמצית העלילה > מערכה שנייה

המערכה נפתחת בכך שאניו מספר לססטו שהקיסר טיטו למעשה חי ושרק עכשיו ראו אותו; בתוך העשן והבלבול, ססטו חשב בטעות את מישהו אחר כטיטו. ססטו רוצה לעזוב את רומא, אבל אניו משכנע אותו שלא לעשות כך (אריה torna di tito a lato). מיד מגיע פובליו לעצור את ססטו, כשהוא נושא את הידיעה שזה היה אחד משותפיו של ססטו למזימה שהלביש עצמו בבגדיו של טיטו ונדקר, אם כי לא למוות, על ידי ססטו. הסנאט עורך משפט לססטו בעוד טיטו מחכה בחוסר סבלנות, בטוח שחברו יזוכה מכל אשמה. פובליו מבטא את חששותיו (אריה tardi s'avvede d'un tradimento) ופורש לסנאט. אניו מתחנן בפני טיטו שיראה חמלה כלפי חברו (אריה tu fosti tradito). פובלי חוזר ומודיע שססטו נמצא אשם ושטיטו המתייסר יהיה חייב לחתום על פסק דין המוות של ססטו.
ליצנים (אופרה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מלחין:  רוג'רו ליאונקוואלו
 לבריתן:  רוג'רו ליאונקוואלו 
 תאריך יצירה:  1891 
 סוגה:  אופרה דרמטית
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  2
 זמן התרחשות העלילה:  חג "מנוחת אוגוסט" (ה-15 באוגוסט) בסביבות השנים 1865–1870
 מקום התרחשות העלילה:  כפר בקלבריה סמוך למונטאלטו
 תפקידים
 קאניו (בהצגה: פליאצ'ו) - מנהל תיאטרון נודד - טנור  נדה (בהצגה: קולומבינה) - אשתו, שחקנית - סופרן  טוניו (בהצגה: טדאו) - ליצן ("שוטה") - באריטון  פפה (בהצגה: ארלקינו, מאהבה של קולומבינה) - שחקן - טנור  סילביו - בן הכפר שאליו הגיעה הלהקה. מאהבה של נדה - באריטון  שני איכרים
 
ליצנים (באיטלקית: Pagliacci) היא אופרה בשתי מערכות מאת רוג'רו ליאונקוואלו לליברית פרי עטו של המלחין. הופעת הבכורה של האופרה התרחשה ב"תיאטרו דאל ורמה" במילאנו ב-21 במאי 1892 תחת שרביטו של המנצח ארטורו טוסקניני. אופרה זו נחשבת לאחד מ"עמודי התווך" של זרם הווריזמו באופרה.
מקור ההשראה לעלילה ברצח שאירע בקלבריה בשנות ילדותו של לאונקוואלו. השופט במשפטו של הרוצח היה אביו של ליאונקוואלו.
עלילת האופרה עושה שימוש בדמויות המוכרות של הקומדיה דל'ארטה ובכך יוצרת במערכה השנייה "הצגה בתוך הצגה". אלמנט זה קיים גם באופרות אחרות, בהן "אריאדנה בנקסוס" מאת ריכרד שטראוס.
במשך שנים רבות היה נהוג, מפאת קוצרה היחסי של האופרה, להציגה יחד עם האופרה "אבירות כפרית" מאת פייטרו מסקאניי (בת המערכה האחת). שתי אופרות אלה מייצגות היטב את רוח הווריזמו הן בסיפור העלילה שלהן, והן בטכניקת ההלחנה. כיום האופרה מוצגת עם אופרות קצרות נוספות כגון אופרות מה"טריטיקו" מאת פוצ'יני, או לעיתים מוצגת לבדה.
אופרה זו נחשבת לאחד מנכסי צאן הברזל של האופרה והיא מועלית דרך קבע על בימות האופרה בעולם. "ליצנים" אף זכתה להקלטות רבות, בהן ההקלטה של בית האופרה לה סקאלה בניצוחו של הרברט פון קאראיין (עם הזמרים קרלו ברגונצי, ג'ואן קרלייל (אנ'), ג'וזפה טדאי, אוגו בנלי ורולנדו פנראי). הקלטה היסטורית זו משווקת בסדרת "הקלטות המופת המקוריות" (Legendary recordings - the originals) של חברת דויטשה גרמופון.
עלילת האופרה

האופרה פותחת טרם עולה המסך; אל הבמה עולה טוניו המחופש כטדאו (דמותו בהצגה, מאוחר יותר באופרה) ומציג עצמו בפני הקהל. "אני הפרולוג", אומר טוניו, וממשיך בהקדמה לסיפור העלילה. בהקדמה זו מספר הוא, בין היתר, מהן כוונותיו של המחבר בסיפור עלילה זה ובבחירתו בשיבה אל דמויות ה"קומדיה דל'ארטה" הישנות והנשכחות. על פי הטקסט, המחבר מעוניין להביא אל הקהל סיפור נוגע ואמיתי של דמויות אמיתיות, מעין "פיסת חיים", לדבריו. בפרולוג זה ליאונקוואלו שוטח בפני קהל המאזינים מעין "מניפסט של הווריזמו".
עולה המסך. להקת השחקנים הנודדת של קאניו (הוא "פליאצ'ו", דמות בהצגה שפירוש שמה "ליצן"), מגיעה לכפר קטן על מנת להציג בפני תושביו קומדיה. קאניו הולך בלווית מספר חברים לשתות במסבאה. אחד האיכרים בבדיחותא מזהיר את קאניו לבל ישאיר את נדה, אשתו, לבדה עם טוניו, שכן כוונותיו אינן טהורות, קאניו, מגיב לכך ברצינות גמורה ומזכיר להם שהחיים אינם כמו בהצגה.  טוניו, שנשאר עם נדה, אכן חושק בה ומתוודה בפניה על אהבתו. זו לועגת לו ומשלחת אותו מעליה, אך טוניו הולך ומתלהט בתשוקתו. לבסוף, משמנסה הוא לנשקה מצליפה היא בפניו בשוט. טוניו נשבע לנקום בה ועוזב את המקום. או אז מגיע סילביו, בן הכפר ומאהבה של נדה. סילביו מפציר בנדה לעזוב את קאניו ולברוח עמו. השניים מחליטים כי הערב יבוא סילביו להצגה ואז יברחו. טוניו מצותת מן הצד והולך למסור את המידע לקאניו, אשר מגיע ומפתיע את השניים; סילביו חומק מקאניו חיש קל, והליצן מתרה בנדה לגלות לו את שמו של המאהב. משזו מסרבת, קאניו עובר לאיומים על חייה, אך שאר חברי הלהקה מזכירים לו כי ההצגה עומדת להתחיל. קאניו שבור הלב שנשאר לבדו על מנת להתלבש שר את האריה המפורסמת "vesti la giubba" (לבש את התחפושת), בה מקונן הוא על מר גורלו של הליצן האמור לבדר את הקהל גם כאשר לבו שבור.
ההצגה מתחילה, וקאניו משתמש בעלילתה, הדומה דמיון מפליא לחייהם, על מנת להמשיך ולנסות לגלות את שמו של המאהב. כשהקהל מבין כי אין מדובר עוד בהצגה כבר מאוחר מדי: קאניו דוקר את נדה, וכשסילביו נזעק להצילה נרצח אף הוא בידי הבעל הזועם. אחד הליצנים פונה לקהל המבוהל ומכריז: "!La commedia è finita" (הקומדיה הסתיימה). משפט זה במקור נועד לטוניו (שגם דיבר אל הקהל בתחילת ההצגה), אך בהמשך נוצרה מסורת שעל פיה קאניו הוא זה שאומר אותו.
קטעים מפורסמים מתוך האופרה

"?Si può" - הפרולוג לאופרה (טוניו בלבוש טדאו)
"!Son qua" - מקהלת איכרים
"Un tal gioco" - אריה (קאניו)
"Stridono lassu" - אריה (נדה)
"Nedda! Silvio, a Quest'ora" דיאלוג ודואט (נדה, סילביו)
"Recitar... Vesti la giubba" מונולוג ואריה. הקטע המפורסם ביותר באופרה. (קאניו)
"!Ohe! Ohe! Presto" - מקהלת איכרים
"O Colombina" - סרנדה (פפה בתפקיד ארלקינו)
"...No, Pagliaccio Non Son... Sperai" אריה בשני חלקים (קאניו)
המשרתת מפסקוב

| --- | --- |

עיצוב התפאורה לבכורה של האופרה
 מידע כללי
 מלחין:  ניקולאי רימסקי-קורסקוב
 לבריתן:  ניקולאי רימסקי-קורסקוב 
 מבוסס על:  סיפור אגדה היסטורית רוסית
 סוגה:  דרמה-טראגדית
 שפה:  רוסית
 מספר מערכות:  3
 זמן התרחשות העלילה:  1570
 מקום התרחשות העלילה:  מנזר פסקוב
 תפקידים
 Boyar Nikita Matuta  Bomely (Bomelius)  Boyarïshnya Stepanida Matuta  Mikhail Andreyevich Tucha  Prince Yuriy Ivanovich Tokmakov  Perfilyevna  Yushko Velebin  Princess Olga Yuryevna Tokmakova  Tsar Ivan Vasilevich the Terrible  Guard's voice  Prince Afanasy Vyazemsky  Vlasyevna 
 
המשרתת מפסקוב (ברוסית: Псковитянка), הידועה גם בשם איוון האיום, היא אופרה משנת 1872 בשלוש מערכות ושש תמונות מאת ניקולאי רימסקי-קורסקוב ולברית מאת המלחין, על בסיס מחזהו של לב מאי (אנ').
המשרתת מפסקוב היא האופרה הראשונה של רימסקי-קורסקוב, והוא תיקן אותה פעמיים, פעם אחת ב-1876, כשהוסיף פרולוג לאופרה, ופעם שנייה ב-1891, ללא הפרולוג ששוכתב לאחר מכן והפך ב-1898 לאופרה אחרת מאת אותו המלחין, האצילה ורה שלוגה. האופרה הוצגה בפריז בגרסתה השלישית ב-1909, עם פיודור חלאפין בתפקיד ראשי, ובימוי של סרגיי דיאגילב, תחת הכותרת איוון האיום.
היסטוריה

התוצר הראשון של המלחין ביצירה זו היה שיר ערש שהולחן ב-1866. רימסקי-קורסקוב התחיל אז לעבוד במלוא הרצינות על עיבוד אופראי לנושא היצירה בחורף 1867–1868. ישנן 3 גרסאות של האופרה. הגרסה המקורית הולחנה בשנים 1868–1872, והבכורה הועלתה בשנת 1873 בתיאטרון מריאינסקי בניצוחו של אדוארד נפראבניק (אנ'). המלחין תיקן את האופרה בשנים 1876–1877 ומאוחר יותר השלים גרסה סופית בשנים 1891–1892.
עלילה

זמן: 1570.
מקום: פסקוב, מזנר פסקוב, נהר מדניה.
עלילה > מערכה 1 > תמונה 1

הנסיכה אולגה, בתו של הנסיך טוקמאקוב, נמצאת בגן המנזר, וכך גם שתי המטפלות שלה, המספרות סיפורים על התנהגותו הנוראית של הצאר איוון בעיר הצמודה לפסקוב, נובגורוד. מיכאיל טוצ'ה, מנהיג המרד בפסקוב, אהוב על הנסיכה אולגה, אך היא מאורסת לניקיטה מטוטה. אחרי שמיכאיל ואולגה שרים דואט אהבה, מגיעים הנסיך טוקמאקוב וניקיטה. מיכאיל עוזב במהירות את המקום ואולגה מתחבאת. טוקמאקוב אומר לניקיטה שאולגה אינה בתו שלו, אלא ילדתה של גיסתו, ורה שלוגה. הוא לא יודע מי אביה האמיתי של אולגה.
עלילה > מערכה 1 > תמונה 2

בכיכר הקרמלין של פסקוב, שליח מנובגורוד מבשר כי הצאר איוון עומד להחמיר את החוקים בפסקוב כפי שעשה בנובגוד. תושבי העיר מפוחדים ומבקשים מרד, אך טוקמאקוב מנסה להרגיע את ההמון ולהטיף לכניעה, באומרו שהם חפים מכל בגידה ולכן אינם צריכים לפחד מהצאר. לעומת זאת, ניקיטה ומקורביו מתכננים למרוד.
עלילה > מערכה 2 > תמונה 1

אנשי פסקוב חוששים מפני זעמו של הצאר המתקרב לפסקוב. אולגה שרה שיר מנחם על כך שהיא תמצא את אביה, איך היא לא באמת יודעת על אותו אדם מסתורי. הקהל מתאסף ומריע לצאר בתהלוכה גדולה.
עלילה > מערכה 2 > תמונה 2

במעונו של הנסיך טוקמאקוב, הצאר איוון מתנשא וכועס על טוקמאקוב ועל רעיונותיו על כך שהעיר מתנהגת באופן עצמאי לגמרי מחוקת הצאר. לאחר מכן, הצאר מבקש להכניס לחדר את הנסיכה אולגה. היא נכנסת, ושניהם מגיבים בצורה מוזרה זה למראה של זו. כאשר טוקמאקוב ואיוון נמצאים מאוחר יותר לבדם ומשוחחים, הצאר שואל על אולגה ולומד על זהותה של אמה. איוון מזועזע לגלות שורה שלוגה היא אמה של אולגה, ויחסו לעיר משתנה.
עלילה > מערכה 3 > תמונה 1

ביער, אולגה ומיכאיל נפגשים לרגע רומנטי לבדם. לפתע ניקיטה ואנשיו מופיעים, מגרשים מהמקום את מיכאיל וחוטפים את אולגה.
עלילה > מערכה 3 > תמונה 2

במחנה ליד הנהר, איוון ממשיך לחשוב על אולגה. הוא שומע שמועות שניקיטה חטף אותה אך שחרר אותה. כועס על החדשות האלה, איוון מזמן את אולגה, ופונה אליה בשם "אולגה איבנובה", רמז לגבי אביה האמיתי. אולגה מבקשת הגנה מניקיטה ושלא יעשה לה דבר. הצאר איוון אומר שהיא תילקח למוסקבה, והוא יבחר את החתן שלה. הוא אומר שכאשר מיכאיל המאהב שלה ייתפס, הוא יחיה, אך ייכלא. אולגה ממשיכה להתחנן לרחמים, ואומרת שתמיד סגדה למיכאיל מאז שהייתה צעירה. לפתע ניקיטה וכוחותיו תוקפים את מחנה הצאר. בזמן היריות, אולגה נורתה למוות. בסוף, מעל גופתה, איוון מגלה לאנשיו שהוא, למעשה, אביה של אולגה.
הערות שוליים

↑  מידע על המשרתת מפסקוב
↑  מידע על ביצועי האופרה
↑  מידע על העלילה תחת הכותרת "משיקוי אהבה אל סם הטירוף"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX3385804  BnF: cb13917928w (data)  GND: 300533896  LCCN: no98092765  MusicBrainz work: 3544a7c5-693a-4fe1-855b-acf23870d4d5  VIAF: 186725717   WorldCat (עם VIAF): 186725717 
פיודור חלאפין בתפקיד איוון וא. אברל בתפקיד אולגה, מתוך המערכה הרביעית, תמונה 2 בה איוון מתוודה על כך שאולגה היא בתו.
ורתר

| --- | --- |

 מידע כללי
 מלחין:  ז'יל מאסנה
 תאריך יצירה:  1885 
 מבוסס על:  ייסורי ורתר הצעיר 
 סוגה:  אופרה
 שפה:  גרמנית
 מספר מערכות:  4
 זמן התרחשות העלילה:  המאה ה-18
 מקום התרחשות העלילה:  וצלר
 
ורתר (בצרפתית ובגרמנית: Werther) היא אחת האופרות בארבע המערכות של ז'יל מאסנה. הלברית שלה נכתבה על ידי אדואר בלאו, פול מיליא וז'ורז' הרטמן על פי הרומן של יוהאן וולפגנג פון גתה בשם ייסורי ורתר הצעיר. הבכורה של האופרה התקיימה ב-16 בפברואר 1892 בהופאופר בווינה (כיום האופרה של וינה) בנוסף למנון, זו אחת האופרות המושמעות בתדירות הגבוהה ביותר של מאסנה.
הדמויות

| הדמות | קול |
| --- | --- |
ורתר, משורר צעיר: טֶנוֹר
שרלוט, בתו של הקצין: מצו סופרן
אלברט, ארוסה של שרלוט: בָּרִיטוֹן
סופי, אחותה הצעירה של שרלוט: סוֹפּרָן
קָצִין: בָּרִיטוֹן
שמידט, חברו של הקצין: טֶנוֹר
יוהאן, חברו של הקצין: בָּרִיטוֹן
פריץ, מקס, הנס, קארל, גרטל, קלרה, ילדים נוספים של הקצין: סופרן או קול ילדים
תושבי וצלאר, אורחים, מוזיקאים.
עלילה > מערכה ראשונה

ילדיו של הקצין מתרגלים שירי חג המולד עם אביהם ממש באמצע הקיץ. שמידט ויוהאן מגיעים וקוראים לקצין לשתית יין בערב. ורתר הבודד והחולמני מזמין לנשף את שרלוט שמטפלת באחיה מאז שאמה מתה. שרלוט מפקידה את הילדים בידי אחותה, סופי. בינתיים, מגיע אלברט, ארוסה של שרלוט. ורתר אוהב את שרלוט, והוא מתוודה על כך לפניה. על אף שהיא אוהבת אותו, נאלצת לסרב לו כי הבטיחה לאמה הגוססת שתהיה רעיתו של אלברט.
עלילה > מערכה שנייה

כמה חודשים לאחר מכן, אלברט ושרלוט נשואים באושר. ורתר העצוב מחכה להם מול הכנסייה לאחר המיסה של יום ראשון בבוקר. אלברט מבקש את הבנתו ומחילתו של ורתר על כך שקשר את גורלו בשרלוט. הוא לא יכול היה לנהוג אחרת. סופי מזמינה את המשורר העצוב למסיבה, שם היא פוגשת שוב את שרלוט, לה מגלה שוב את אהבתו אליה. שרלוט שולחת את ורתר לרחוק עד חג המולד, כדי ששניהם יוכלו לחשוב מחדש בשלווה על מצבם. כשאלברט רואה את המשורר בורח, הוא מבין שהצעיר עדיין אוהב מאוד את רעייתו.
עלילה > מערכה שלישית

אחר הצהריים של חג המולד. שרלוט קוראת את מכתביו של ורתר ומצפה בדאגה לפגוש את הצעיר. כשהצעיר מגיע, הם מתחילים לדבר על העבר, מה שמסעיר את רגשות שניהם. ורתר שוב מצהיר על אהבתו אליה, אך היא לעומת זאת מוצפת בתחושת מחויבות ורוצה להיפרד מוורתר אחת ולתמיד. אלברט מגיע הביתה ומבחין במצב הנפשי הסוער של אשתו ומנחש את האמת. כאשר ורתר מבקש ממנו אקדח על ידי שליח בטענה שהוא יוצא למסע ארוך יותר, אלברט ממלא את הבקשה בדם קר, אך שרלוט מתייסרת בתחושה רעה.
עלילה > מערכה רביעית

שרלוט רצה לביתו של ורתר, מתפרצת פנימה, מבחינה בדם על הרצפה ואז בפצוע הקשה השוכב על המיטה. היא רוצה לבקש עזרה, אבל ורתר מבקש ממנה לבלות איתו את הרגעים האחרונים של חייו. שרלוט מתאהבת ומנשקת את ורתר, שמת בזרועותיה כשהילדים מתחילים לשיר את שירי חג המולד שלמדו בקיץ.
אריות מפורסמות

O Nature, pleine de grace - אריה מוורתר (מערכה ראשונה)
Du gai soleil, plein de flame - האריה של סופי (מערכה שנייה)
Va, laisse couler mes larmes - האריה של שרלוט (מערכה שלישית)
Werther! Qui m'aurait dit /Je vous écris de ma petite chambre - אריה המכתב של שרלוט (מערכה שלישית)
Pourquoi me réveiller? - אריה של ורתר (מערכה שלישית)
לקריאה נוספת

Upton, George; Borowski, Felix (1928). The Standard Opera Guide. Blue Ribbon Books, New York. pp. 187–8.
Kobbé, Gustav (1976). The Complete Opera Book. New York: G. P. Putnam's Sons. pp. 864–9.
Huebner, Steven (2006). French Opera at the Fin de Siècle: Werther. Oxford University Press, US. pp. 113–34. ISBN 978-0-19-518954-4.
טוסקה

| --- | --- |

הכרזה המקורית של האופרה
 מידע כללי
 מלחין:  ג'אקומו פוצ'יני
 לבריתן:  לואיג'י איליקה 
 תאריך יצירה:  1898 
 מבוסס על:  La Tosca 
 סוגה:  אופרה דרמטית
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  3
 זמן התרחשות העלילה:  יוני 1800
 מקום התרחשות העלילה:  רומא
 תפקידים
 פלוריה טוסקה (סופרן) - זמרת מפורסמת  מאריו קבראדוסי (טנור) - צייר  הברון סקארפיה (בריטון) - מפקד המשטרה  צ'זארה אנג'לוטי (בס) - קונסול לשעבר ברפובליקה הרומית  שמש בכנסייה (בס)  ספולטה (טנור) - שוטר  שארונֶה (בס) - קרבינייר  סוהר (בס)  רועה (אלט)  מקהלות - חיילים, שוטרים, נערי מזבח, אצילים, כפריים, אמנים
 
טוֹסְקַה (באיטלקית: Tosca) היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין ג'אקומו פוצ'יני ללברית מאת לואיג'י איליקה וג'וזפה ג'קוזה המבוססת על הדרמה La Tosca מאת ויקטוריאן סרדו. האופרה הועלתה לראשונה באופרה של רומא (אז בשם Costanzi Theatre) ב-14 בינואר 1900. טוסקה היא אחת האופרות המפורסמות ביותר, ועל פי "Opera America", היא מספר 8 ברשימת האופרות המועלות ביותר באמריקה הצפונית.
ההקלטה המפורסמת ביותר של האופרה הוקלטה בשנת 1953 ובה השתתפו מריה קאלאס, טיטו גובי וג'וזפה די סטפנו עם שחקני ותזמורת ה"לה סקאלה" במילאנו, תחת ניצוחו של ויקטור דה סאבאטה. הפקה זו נחשבת לעיני רבים להקלטת האולפן האופראית הטובה בעולם.
היסטוריה

הדרמה של סרדו הוצגה לראשונה בפריז בשנת 1887. פוצ'יני צפה בה באותה שנה במילאנו עם שרה ברנאר בתפקיד הראשי. פוצ'יני התרשם מהעלילה ופנה אל העורך שלו, ג'וליו ריקורדי, שיבדוק את האופציה לרכישת הזכויות לשימוש בדרמה. אך לאכזבתו של פוצ'יני, כאשר הזכויות נרכשו ב-1893, העביר ריקורדי את המלאכה לידי המלחין אלברטו פרנקטי. איליקה כתב את הלברית, ובאוקטובר אותה שנה נסעו איליקה, פרנקטי וריקורדי יחד עם ג'וזפה ורדי לפגוש את סרדו. ורדי היה מוקסם מהעלילה, אך סירב להלחין אותה מאחר שרצה שסרדו ישנה את הסוף.
לאחר כמה חודשים הודה פרנקטי כי אינו מסוגל לכתוב מוזיקה ליצירה. אז פנה ריקורדי לפוצ'יני, אך רק בעקבות שכנוע של ורדי הסכים פוצ'יני הפגוע לגשת למלאכה. פוצ'יני התחיל לעבוד ב-1896 מיד אחרי שהשלים את לה בוהם. ריקורדי פנה לג'וזפה ג'קוזה לשכתב את הלברית יחד עם איליקה, אך בעקבות ויכוחים אישיים עם סרדו הוא פרש מהעבודה. גם בין פוצ'יני, ריקורדי ואיליקה היו לא מעט ויכוחים ודיונים על האופרה.
באוקטובר 1899 לאחר עבודה קשה ומתישה של שיתוף פעולה הייתה האופרה מוכנה להפקה. מאחר שהעלילה מתרחשת ברומא הוחלט שהיא תוצג לראשונה בעיר המדוברת. ההתרחשויות סביב כתיבת האופרה עוררו סקרנות רבה לקראת הפרמיירה. בהצגת הבכורה נכחו המלכה מרגריטה מסבויה (אשת המלך אומברטו הראשון), ראש הממשלה, ומלחינים רבים כפייטרו מסקאני, פרנצ'סקו צ'ילאה, אלברטו פרנקטי, וג'ובאני סגמבטי. טוסקה התקבלה היטב, והייתה להצלחה מידית.
תקציר העלילה > מערכה ראשונה

אנג'לוטי, הנמלט מפני החוק, מחפש מקלט בכנסייה, בה ישנה קפלה השייכת למשפחתו, שם הוא נועל את עצמו. מאריו קאבאראדוסי מצייר את דיוקנה של מריה מגדלנה ומושפע מהמרקיזה אטאבאנטי, אחותו של אנג'לוטי. שמש הכנסייה המסייע לצייר נכנס. הוא שוטף את המברשות ומגיש לו את הצבעים. תוך כדי ציור מביט הצייר בציור ובדיוקנה של פלוריה טוסקה, זמרת באופרה, ומהרהר בדמיון ביניהן (האריה Recondita Armonia, הרמוניה נסתרת). כשהשמש יוצא, נכנס לאולם אנג'לוטי. מריו הוא ידידו הקרוב ובן בריתו הפוליטי. אנג'לוטי מספר כיצד נמלט מבית הכלא, אך הם מופרעים על ידי טוסקה שמתקרבת לאולם הכנסייה. אנג'לוטי נמלט בחזרה לקפלה לא לפני שמריו נותן לו את ארוחת הבוקר שלו.
טוסקה, נכנסת לכנסייה כדי להזמין את מריו להפגש איתה אחרי ההופעה שלה בערב. מאחר שהיא שמעה קולות מתוך הכנסייה היא חושדת שמריו נמצא עם אישה אחרת. קנאתה גוברת כשהיא מבחינה בדמיון שבין הדיוקן שמצייר מריו לבין המרקיזה. קאבאראדוסי מפיג את חששותיה ומביע שוב את אהבתו אליה, הם קובעים להפגש בערב.
כשטוסקה יוצאת, חוזר אנג'לוטי, והשניים מטכסים עצה כיצד יברחו. אנג'לוטי ילבש בגדי אישה שאחותו הסתירה עבורו בקפלה, וכך הוא יברח אל החווילה של קאבאראדוסי, שם יתחבא. קאבאראדוסי נשבע שגם אם זה יעלה לו בחייו הוא לא ייתן לאנג'לוטי להתפס בידי הרשויות. רעם תותח נשמע - סימן לכך שבריחתו של אנג'לוטי נתגלתה, והשניים יוצאים במרוצה מהכנסייה.
שמש הכנסייה נכנס עם נערי המקהלה, הם מתארגנים לשירת טה דאום ("אותך נהלל, אלוהים") לכבוד תבוסת נפוליאון, כשסקארפיה מפקד המשטרה נכנס עם פקודיו בחיפוש אחר הנמלט. הם מוצאים בקפלת אטבאנטי את סל המזון של קאבארדוסי ואת מניפתה של המרקיזה. סקארפיה מבין שקאבאראדוסי מסייע לאנג'לוטי. טוסקה נכנסת לכנסייה להודיע לקאבאראדוסי שבערב היא צריכה לשיר בחגיגת הניצחון. היא מגלה שהוא יצא, וזה מצית את חשדה מחדש. סקרפיה החושק בטוסקה, מספר לה כי מצא את מניפתה של המרקיזה על כן הציור של קאבאראדוסי, כדי להרחיק את טוסקה מאהובה. טוסקה יוצאת כדי להתעמת עם קאבאראדוסי, וסקארפיה שולח את ספולטה, הסוכן שלו לעקוב אחריה. קהל ממלא את הכנסייה, וסקארפיה כורע ברך עימם.
תקציר העלילה > מערכה שנייה

סקארפיה סועד את ארוחת הערב לבדו, כשקולות חגיגה נשמעים מבחוץ. הוא מדמיין איך הוא מרשיע את קאבארדוסי וזוכה בטוסקה. ספולטה חוזר, ומדווח כי לא מצא את אנג'לוטי אך הביא עמו את קאבאראדוסי. סקארפיה חוקר אותו אך הצייר אינו מגלה דבר. קולה של טוסקה נשמע מבעד לחלון. סקרפיה שולח להביא את טוסקה אליו לאחר שתסיים להופיע. כשהיא נכנסת, היא נופלת לזרועותיו של קאבאראדוסי הלוחש לה לא לגלות כלום בקשר לאנג'לוטי. סקרפיה שולח את קאבאראדוסי לעינויים בחדר סמוך. הוא מתאר לטוסקה בצבעים חיים את העינויים אותם עובר אהובה. היא שומעת את זעקותיו ולבסוף נשברת ומגלה לסקארפיה את מקום מחבואו של אנג'לוטי, כדי שהעינויים יפסקו. קאבאראדוסי מוכנס וסקרפיה מתרברב כי הוא יודע היכן אנג'לוטי מסתתר. קאבאראדוסי מבין כי טוסקה גילתה, ובזעמו הוא אומר לה כי הוא בז לה על בגידתה וגילוי הסוד.
שארונה נכנס ומודיע כי חלה טעות, נפוליאון לא הובס, אלא להפך הוא הביס את הכוחות המלוכניים בקרב מרנגו. קאבאראדוסי שואג בשמחה, ומיד מובל אל הכלא. סקארפיה מונע מטוסקה ללכת בעקבותיו, והיא שואלת אותו מה המחיר לשחרורו מהכלא. סקארפיה דורש את טוסקה להתמסר לו, אך היא מסרבת. קאבאראדוסי מובל אל הגרדום, וכשטוסקה מבינה זאת היא נכנעת (Vissi d'arte, vissi d'amore, חייתי באמנות, חייתי באהבה). ספולטה נכנס ומודיע כי אנג'לוטי שגילה שעומדים ללכוד אותו התאבד, ונמצא בבאר בחווילתו של קאראבאדוסי.
טוסקה, שמבינה שאין לה ברירה אחרת, נכנעת, ודורשת לשחרר את קאבאראדוסי ולהעניק לשניהם תעודת מעבר אל מחוץ לעיר. סקארפיה מורה לספולטה לארגן הצגה של הוצאה להורג של קאבאראדוסי, אך להשתמש בכדורי סרק. כשהוא כותב את אישורי המעבר, טוסקה נוטלת סכין, וכשהוא ניגש אליה היא דוקרת אותו למוות. מבוהלת היא מציבה שני נרות לראשו וצלב על חזהו. היא עוזבת לקול התופים המורים על ההוצאה להורג.