stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארנולד נאודיין
ביוגרפיה > קריירה מקצועית ופוליטית

נאודיין הקים מרפאה בגשר קנטוול, כיום אודסה, לפני גיל 21 והעניק שירות רפואי במלחמת 1812 כמנתח של הרגימנט של דלאוור. תוך כדי עיסוקו הרפואי, נבחר נאודיין לבית המדינה ושירת שם במושבים של 1817 ו-1818 ושוב במושב 1826, כאשר שירת עם אחיו, אליאס נאודיין ממחוז קנט. ארנולד נבחר ליושב ראש. הוא התמודד ללא הצלחה לקונגרס בשנים 1822, 1824 ו-1828, והפסיד בכל פעם ללואיס מקליין. בשנת 1828 הוא מונה לשופט של בית המשפט לתביעות נפוצות. הוא הפסיד שוב בהתמודדות על מושל דלאוור ב-1832 נגד הדמוקרטי קיילב פ. בנט.
הוא מילא את המקום הפנוי שהותירה התפטרותו של לואיס מקליין, לאחר שנבחר על ידי האספה הכללית של דלאוור ב-7 בינואר 1830 לסנאט של ארצות הברית וכיהן מאז בחירתו עד שהתפטר ב-16 ביוני 1836. במהלך הקונגרס ה-24 הוא היה יושב ראש הוועדה לתביעות. נאודיין היה אנטי-ג'קסוני כשנבחר לראשונה, והפך למזוהה עם הוויגים עם הקמת המפלגה הוויגית.
נאודיין שימש כחבר בחבר הנאמנים של ניוארק קולג', לימים אוניברסיטת דלאוור, מ-1833 עד 1835. כפרסביטריאני פעיל, נאודיין הציע לאוניברסיטה לדחות את ההכנסות מהגרלה ממלכתית עקב התנגדות הכנסייה שלו. כתוצאה מכך, המדינה איימה לבקש מהמכללה להחזיר את התמורה שנרכשה מההקדש של המכללה, שכן הן מומנו בהגרלה קודמת. עם זאת חבר הנאמנים הצביע 13–0 נגד דחיית תמורת ההגרלה. נאודיין היה אחד משבעה נאמנים שסירבו להצביע ובעקבות כך התפטר מתפקידו במועצת המנהלים.
כשהוא חש את קשיי העסקים הפרטיים שלו, נאודיין התפטר מהסנאט האמריקני וחזר לעסוק ברפואה בווילמינגטון. מ-1841 עד 1845 הוא מונה לגבאי הנמל והמפקח על הזרקורים על נהר דלאוור. באותה שנה הוא עבר לפילדלפיה והמשיך בה את העיסוק הרפואי שלו, וחזר לדלאוור ב-1857. הוא היה בונה חופשי, ששימש בעבר כמאסטר הגדול של הלודג' הגדול של דלאוור.
ביוגרפיה > מוות ומורשת

נאודיין נפטר ב-4 בינואר 1872, יומיים לפני יום הולדתו ה-82. הוא נקבר בחצר הכנסייה הפרסביטריאנית של אודסה, דלאוור.
אלכסנדר מדבד

אלכסנדר מדבד (ברוסית: Александр Васильевич Медведь;‏ 16 בספטמבר 1937 – 2 בספטמבר 2024) היה מתאבק סובייטי. אלוף אולימפי (טוקיו 1964, מקסיקו 1968 ומינכן 1972), בעל 7 מדליות זהב באליפות העולם.
ביוגרפיה

אלכסנדר מדבד נולד בעיר בילה צרקווה (אז בתחומי ברית המועצות) למשפחת יערן. בהיותו ילד הוא התאמן בענפי ספורט שונים אך ללא הצלחה מיוחדת. עם גיוסו לצבא הוא הוצב ביחידת חיל השריון שהייתה ממוקמת בשטח בלארוס הסובייטית. במהלך השרות הצבאי הוא התחיל להתאמן בהיאבקות והתגלה ככישרון בתחום.
לאחר השרות הצבאי הוא עבר למינסק, למד במכון לספורט וקיבל הסמכה כמאמן. בשנת 1961 הוא לראשונה השתתף באליפות ברית המועצות וזכה באליפות. כתוצאה מזכייה זו הוא נכלל בנבחרת ברית המועצות ונשלח להשתתף באליפות העולם בה זכה במקום השני.
בשנת 1964 הוא השתתף טוקיו 1964 וזכה באליפות כאשר הקרב על מדליית הזהב נמשך 39 שניות בלבד.
במקסיקו סיטי 1968 מדבד נפגש בקרב האחרון עם אלוף אולימפי משנת 1960 הגרמני. מדבד נפצע אך המשיך בקרב. אחרי זה שגם המתאבק הגרמני נפצע הקרב הופסק ומדבד זכה בו לפי נקודות.
במהלך מינכן 1972 מדבד נפצע, אך המשיך בתחרות והצליח להגיע למדליית זהב השלישית.
בנוסף להצלחות במשחקים האולימפיים, מדבד זכה ב-7 אליפויות העולם ו-9 פעמים באליפות ברית המועצות.
לאחר האולימפיאדה הוא הפסיק להשתתף בתחרויות ובמשך 30 שנים היה מאמן של מתאבקים בלארוסים וגם של נבחרת ברית המועצות.
מדבד היה נושא הדגל של משלחת ברית המועצות באולימפיאדת מינכן (1972). לאחר התפרקות ברית המועצות מדבד היה פעיל בממסד הספורטיבי הבלארוסי. הוא היה נושא הדגל משלחת בלארוס באולימפיאדות 1996 ו-2004. בשנים אלו הוא היה סגן נשיא הוועד האולימפי הבלארוסי ומאמן הנבחרת. חניכיו זכו במדליות אולימפיות, אך לא באליפות.
אלכסנדר מדבד נפטר ב-2 בספטמבר 2024 במינסק.
לורד הים הראשון

ערך זה עוסק בקצין הבכיר ביותר בצי המלכותי הבריטי. אם התכוונתם לתפקיד המיניסטריאלי, שהיה אחראי על הצי בממשלת בריטניה, ראו .
| --- | --- |

 איוש נוכחי:  בן קיי 
 ייסוד המשרה:  1904 
 אתר רשמי
 
הלורד הים הראשון וראש המטה הימי (באנגלית: First Sea Lord and Chief of the Naval Staff,‏1SL/CNS) הוא תפקיד סטטוטורי בכוחות המזוינים של בריטניה, אותו ממלא בדרך כלל אדמירל (בעל ארבעה כוכבים). לורד הים הראשון הוא הקצין הבכיר בצי המלכותי הבריטי, והוא היועץ הצבאי העיקרי בנושאים הנוגעים לצי ומשמש כסגן מזכיר ההגנה. לורד הים הראשון חבר בוועדת ועדת ראשי המטות, ומתוקף תפקיד זה הוא יועץ צבאי למועצה לביטחון לאומי של הממלכה המאוחדת, לראש ממשלת הממלכה המאוחדת ולמלך. לורד הים הראשון הוא בדרך כלל הקצין הבכיר ביותר בצי הבריטי המשמש בתפקיד פעיל, אלא אם כן ראש מטה ההגנה הוא קצין ימי. אדמירל בן קיי מונה לתפקיד לורד הים הראשון בנובמבר 2021. תפקידו של לורד הים הראשון הוא מקצועי, לעומת הלורד הראשון של האדמירליות, שהיה תפקיד מיניסטריאלי ופוליטי, והתקיים עד למיזוג התפקיד עם משרד ההגנה ב-1964.
התפקיד נוצר ב-1689 ונקרא "לורד הצי הבכיר למועצת האדמירליות" (Senior Naval Lord to the Board of Admiralty). בשנת 1771 חודש שמו של התפקיד ונקרא "לורד הצי הראשון" (First Naval Lord). תואר המשרה שונה ל"לורד הים הראשון" עם מינויו של סר ג'ון פישר לתפקיד, ב-1904. מאז 1923 חבר לורד הים הראשון בוועדת ראשי המטות; נכון ל-2023 חבר לורד הים הראשון במועצת ההגנה ובמועצת האדמירליות.
אחריות

לורד הים הראשון הוא הסמכות המקצועית הגבוהה ביותר בצי המלכותי הבריטי. מתוקף תפקידו הוא חבר במועצת ההגנה של הממלכה המאוחדת (אנ'), ואחראי כלפי מזכיר ההגנה על מוכנות הצי המלכותי ללחימה, על יעילותו ועל המורל. כחבר במועצת ההגנה מסייע לורד הים הראשון למזכיר ההגנה בניהול הכוחות המזוינים באמצעות סמכויות פררוגטטיביות וסטטוטוריות. כחבר בוועדת ראשי המטות מייעץ לורד הים הראשון בנושאי אסטרטגיה ומדיניות ימית. לורד הים הראשון נושא באחריות הקולקטיבית על הובלת הכיוון האסטרטגי, ניהול הביצועים והבטחה שההגנה מספקת את התפוקות הנדרשות.
היסטוריה

החל מהמאה ה-15 מונה לצי לורד אדמירל (Lord Admiral), שהיה הראש הטקסי של הצי. מאוחר יותר שונה השם ל"הלורד אדמירל הגבוה" (Lord High Admiral) (אנ'). תואר זה נותר עד המאה ה-18, אך במאה ה-17 הוקמה גם מועצת האדמירליות (Board of Admiralty) (אנ'). חבריה היו הלורדים הממונים על האדמירליות (Lords Commissioners of the Admiralty) ותפקידם היה לנהל את הצי המלכותי, האנגלי ואחר כך הבריטי. מעמדם של כל הלורדים היה זהה, בעיקרון, אך הלורד הראשון נתפס כבכיר מעמיתיו.
ב-8 במרץ 1689 נוסדה משרתו של לורד הצי הבכיר למועצת האדמירליות. הקצין הראשון שמילא תפקיד זה היה אדמירל ארתור הרברט, הרוזן הראשון מטורינגטון, שהיה גם הלורד הראשון של האדמירליות.
ב-22 במאי 1702 הפסיקה מועצת האדמירליות את השליטה בענייני הצי והוחלפה בגוף שכונה "מועצת הלורד אדמירל". תפקידו של לורד הצי הבכיר הוחלף בתפקיד שכונה "חבר בכיר במועצת הלורד אדמירל". קצין זה היה בדרך כלל קצין ימי בשירות פעיל בדרגת אדמירל והיה היועץ הימי הראשי של הלורד אדמירל. מבנה ארגוני זה התקיים עד 8 בנובמבר 1709, ואז חזרה מועצת האדמירליות לשלוט על ענייני הצי ותפקיד לורד הצי הבכיר חודש.
ב-2 בפברואר 1771 שונה שם תפקידו של לורד הצי הבכיר ל"לורד הצי הראשון". הקצין הראשון שמילא את התפקיד היה תת-אדמירל אוגוסטוס הרווי. בשנת 1805 הוגדרו, בפעם הראשונה, תפקידים ספציפיים לכל אחד מהלורדים הימיים, שתוארו כלורדים "מקצועיים", להבדיל מהלורדים ה"אזרחיים" את התפקידים הביורוקרטיים. ב-2 במאי 1827 הפסיקה שוב מועצת האדמירליות את השליטה בענייני חיל הים והוחלפה, עד 1828, במועצת הלורד אדמירל הגבוה.
התואר של לורד הצי הראשון שונה ללורד הים הראשון עם מינויו של סר ג'קי פישר לתפקיד, בשנת 1904. ב-1917 שונה מחדש שמו של התפקיד מ"לורד הים הראשון"| ל"לורד הים הראשון וראש צוות הצי". משנת 1923 ואילך היה לורד הים הראשון חבר בוועדת ראשי המטות, ומ-1923 עד 1959 שימש, ברוטציה עם נציגי השירותים האחרים (ראש המטה הכללי הקיסרי וראש המטה האווירי), כיושב ראש הוועדה זו וראש כל הכוחות המזוינים הבריטיים. התואר נשמר גם כאשר בוטלה מועצת האדמירליות, ב-1964, ותפקידיה שולבו במשרד ההגנה.
במבנה הארגוני בשנת 2023 חבר לורד הים הראשון במועצת ההגנה, במועצת האדמירליות ובמועצת הצי.
החל מ-2012, אוניית הדגל של לורד הים הראשון היא, נומינלית, אה"מ ויקטורי, שהייתה בשעתו אוניית הדגל של הלורד נלסון בקרב טרפלגר.
לקריאה נוספת

Friedman, N.: The British Battleship 1906-1946. Seaforth, 2015
Heathcote, Tony: The British Admirals of the Fleet 1734–1995. Pen & Sword Ltd., 2002..
Kerr, Mark: Prince Louis of Battenberg: Admiral of the Fleet. London: Longmans, Green and Con, 1934.
Mackay, Ruddock F.: Fisher of Kilverstone. London: Oxford University Press, 1973.
Rodger, N.A.M.: The Admiralty. Offices of State. Lavenham: T. Dalton Ltd., 1979.
Sainty, J.C., ed.: Lord High Admiral and Commissioners of the Admiralty 1660-1870, Office-Holders in Modern Britain. Vol. 4: Admiralty Officials 1660-1870. 1975..
Thomas, David A.: A companion to the Royal Navy. Harrap, 1988.
הערות שוליים

↑  "Vice Admiral Sir Ben Key KCB CBE has been appointed to First Sea Lord and Chief of the Naval Staff". gov.uk (באנגלית). 15 באוקטובר 2021. נבדק ב-8 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  MoD Website: people – First Sea Lord and Chief of Naval Staff (אורכב 22.11.2012 בארכיון Wayback Machine), accessed 23 July 2013
ריצ'רד בייארד

ריצ'רד הנרי בייארד (באנגלית: Richard Henry Bayard‏; 26 בספטמבר 1796 – 4 במרץ 1868) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווילמינגטון, דלאוור. הוא היה חבר במפלגה הוויגית, שכיהן כראש העיר הראשון של וילמינגטון, השופט הראשי של בית המשפט העליון של דלאוור, וכסנאטור אמריקאי מדלאוור.
ביוגרפיה > ראשית חייו

בייארד נולד בווילמינגטון, דלאוור ב-26 בספטמבר 1796. הוא היה בנם של ג'יימס א. בייארד האב וננסי (לבית באסט) בייארד. אביו היה חבר במפלגה הפדרליסטית, ששימש כחבר בית הנבחרים מדלאוור וסנאטור אמריקאי מדלאוור. אמו הייתה בתו של סנאטור אמריקאי אחר מדלאוור, ריצ'רד באסט. אחיו הצעיר, ג'יימס א. בייארד ג'וניור, היה גם סנטור אמריקאי מדלאוור.
ביוגרפיה > קריירה

בייארד סיים את לימודיו בפרינסטון קולג' ב-1814, למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1818. העיסוק שלו היה בווילמינגטון, שם הפך לראש העיר הראשון של העיר שהתאגדה ב-1832.
ב-1836 נבחר בייארד כאנטי-ג'קסוני לסנאט של ארצות הברית, כדי למלא את התפקיד הפנוי שנגרם כתוצאה מהתפטרותו של הסנאטור האמריקני ארנולד נאודיין. הוא כיהן מ-17 ביוני 1836 עד 19 בספטמבר 1839, אז התפטר כדי להיות שופט בבית המשפט העליון של דלאוור. הוא כיהן בתפקיד זה במשך שנתיים, מ-1839 עד 1841, כאשר התפטר, ונבחר שוב לסנאט של ארצות הברית, הפעם כוויגי.
התפקיד היה פנוי מאז התפטרותו שלו ב-1839. הפעם הוא שירת מ-12 בינואר 1841 עד 3 במרץ 1845. בהיותו בסנאט של ארצות הברית, הוא היה יו"ר הוועדה לתביעות קרקע פרטיות בקונגרס ה-27, חבר הוועדה למחוז קולומביה בקונגרס ה-27, וחבר הוועדה לענייני צי בקונגרס ה-27 ובקונגרס ה-28.
ביוגרפיה > אחרית חייו

הוא לא ביקש להיבחר מחדש ב-1844. הוא מונה על ידי הנשיא מילרד פילמור לשמש כאחראי עניינים לבלגיה בין השנים 1850 ל-1853.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בשנת 1820, בייארד התחתן עם מרי סופיה קארול (1804–1886). היא הייתה בתם של צ'ארלס קארול מהומווד (בנו היחיד שנותר בחיים של הסנאטור האמריקני צ'ארלס קארול, אשר חתם על הכרזת העצמאות) והרייט (לבית צ'ו) קרול (בתו של השופט בנג'מין צ'ו). יחד, הם היו הורים לשבעה ילדים, ביניהם:
מרי לואיזה בייארד (1822–1889), שנישאה לוויליאם הנרי בק. לאחר מותו ב-1859, היא נישאה לקולונל מנליו בטריני, שליש של מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השני.
קרוליין בייארד (1824–1895), שנישאה להנרי ברינג פאוול, בנם של ג'ון הייר פאוול וג'וליה (לבית דוו) פאוול (בתו של אנדרו דוו).
אליזבת בייארד (1826–1885), שנישאה לקולונל פרדריק הנרי ריץ' מהצבא האנגלי, בשנת 1848.
צ'ארלס קארול בייארד (1828–1850), צוער בצי האמריקני שמת מפצע שנגרם על הר וזוב במהלך ההתפרצות בפברואר 1850.
ריצ'רד באסט בייארד (1831–1878), שנישא לאלן הווארד, בתם של הגנרל בנג'מין צ'ו הווארד (בנו של הגנרל ג'ון אייג'ר הווארד) וג'יין גרנט (לבית גילמור) הווארד (בתו של הסוחר ויליאם דניאל גילמור ואחייניתם של אספן האמנות רוברט גילמור הבן), בשנת 1860.
שרה א' בייארד (1835–1880), שמתה לא נשואה.
הארייט בייארד (1836–1865), שנישאה לכריסטיאן בורס מנורווגיה.
בייארד מת ב-4 במרץ 1868 בפילדלפיה, פנסילבניה ונקבר בבית הקברות של ווילמינגטון וברנדיווין בווילמינגטון. הוא היה השני מבין חמישה בני בייארד שכיהנו בסנאט של ארצות הברית.
הערות שוליים

1 2 3  "BAYARD, Richard Henry 1796 – 1868". bioguide.congress.gov. המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית. נבדק ב-8 באוגוסט 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Reappearance in Tuscany of one of Napoleon's Neckerchiefs". napoleon.org. נבדק ב-8 באוגוסט 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bulloch, Joseph Gaston Baillie (1895). A History and Genealogy of the Families of Bellinger and De Veaux and Other Families (באנגלית). Morning News Print. p. 3. נבדק ב-8 באוגוסט 2024. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Browning, Charles Henry (1891). Americans of Royal Descent: A Collection of Genealogies of American Families Whose Lineage is Traced to the Legimate Issue of Kings (באנגלית). Porter & Costes. p. 674. נבדק ב-8 באוגוסט 2024. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Browning, Charles Henry (1969). Americans of Royal Descent: Collection of Genealogies Showing the Lineal Descent from Kings of Some American Families ... (באנגלית). Genealogical Publishing Com. p. 305. ISBN 978-0-8063-0054-2. נבדק ב-8 באוגוסט 2024. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Munroe, John A. (1993). History of Delaware. University of Delaware Press. ISBN 0-87413-493-5.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5073 5831  LCCN: nr92022604  NARA: 10573723  SNAC: w6hh6tmx  US Congress: B000251  VIAF: 17086848   WorldCat (עם VIAF): 17086848 
דיוקן של בייארד, מאת תומאס סאלי, 1822
דיוקן אשתו, מרי סופיה קארול בייארד, מאת תומאס סאלי, 1822
תומאס קלייטון

תומאס קלייטון (באנגלית: Thomas Clayton; יולי 1777 – 21 באוגוסט 1854) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מדובר, דלאוור. הוא היה חבר במפלגה הפדרליסטית ומאוחר יותר במפלגה הרפובליקנית הלאומית ובמפלגה הוויגית. הוא כיהן באספה הכללית של דלאוור, כתובע הכללי של דלאוור, כמזכיר המדינה של דלאוור, כשופט ראשי של בית המשפט העליון של דלאוור, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מדלאוור, וסנאטור אמריקאי מדלאוור. ב-1846 הוא היה אחד משני חברי הסנאט של ארצות הברית שהצביעו נגד הכרזת מלחמה על מקסיקו.
ביוגרפיה > ראשית חייו ומשפחתו

קלייטון נולד ביולי 1777 במסי במחוז קנט, מרילנד, והיה בנם של מושל דלאוור, ד"ר ג'ושוע קלייטון ורייצ'ל מקלירי קלייטון. מסופר שהוא נולד בזמן שאמו נמלטה מכוחות פולשים בריטיים בדרך מהנחיתה בנהר האלק לקרב ברנדיווין. בעוד בני הזוג קלייטון היו ילידי מחוז קנט, רייצ'ל מקלירי הייתה אחייניתו ובתו המאומצת של ריצ'רד באסט, היורש של אחוזות בוהמיה הנרחבות. המשפחה התגוררה באחוזת בוהמיה, ובאמצעות קשר זה, ג'ושוע קלייטון רכש מאוחר יותר את ביתו מאחוזות אלה, ב־Pencader Hundred, מחוז ניו קאסל.
תומאס קלייטון סיים את לימודיו באקדמיית ניוארק, כיום אוניברסיטת דלאוור, למד משפטים תחת ניקולס רידג'לי בדובר, דלאוור, והחל שם עריכת דין ב-1799. שמה של אשתו היה ג'נט מקומב, היו להם ארבעה ילדים והשתייכו לכנסייה הפרסביטריאנית. הוא היה בן דודו של הסנאטור האמריקני ג'ון מ. קלייטון.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית ופוליטית

תוך כדי עיסוקו במשפטים, קלייטון החל את הקריירה הציבורית שלו כפקיד בית הנבחרים של דלאוור בשנת 1800. לאחר מכן שימש כחבר בגוף זה במשך 8 שנים, בין מושב 1803 לבין מושב 1814. הוא נבחר לסנאט של דלאוור לישיבת 1808 אך התפטר כדי להיות מזכיר המדינה של דלאוור למשך שנתיים. לאחר מכן, הוא מונה לתובע הכללי של דלאוור וכיהן בתפקיד זה מ-1810 עד 1815.
בשנת 1814 נבחר קלייטון כפדרליסט לאחד משני מושבים גדולים שהיו לדלאוור בבית הנבחרים האמריקאי, וכיהן שם קדנציה אחת, מ-4 במרץ 1815 ועד 3 במרץ 1817. בזמן שהותו בקונגרס, הוצע להגדיל את התגמול שניתן לחברי בית הנבחרים ב-6 דולר ליום ל-1,500 דולר בשנה. קלייטון תמך בשינוי, אך הוא הפך לשנוי במחלוקת מאוד, ותמיכתו בו גרמה לו להפסיד את מינויה של המפלגה הפדרליסטית ללואי מקליין, מה שהחל יריבות ארוכה בין שני האנשים.
קלייטון נכשל בקושי בניסיון לחזור לבית הנבחרים של ארצות הברית בבחירות של 1818 אך הוחזר שוב לסנאט של דלאוור ב-1821. לאחר מכן, כאשר סיזר אוגוסטוס רודני התפטר כסנאטור מדלאוור, האספה הכללית בחרה בו לכהן בתקופת כהונתו, מ-8 בינואר 1824 ועד 3 במרץ 1827. קלייטון הפך לפיכך לאחד מהאנשים האחרונים המזוהים עם המפלגה הפדרליסטית שנבחרו לסנאט של ארצות הברית. זה היה הזמן שבו מערכת המפלגה הראשונה של הפדרליסטים והרפובליקנים הג'פרסוניים פינתה את מקומה לדמוקרטים של ג'קסון, ולאלה שמתנגדים לג'קסון. קלייטון, משפחתו וחלק גדול מהפדרליסטים הוותיקים בדלאוור יישרו קו עם ג'ון קווינסי אדמס והלאומיים הרפובליקנים שלימים יהפכו לוויגים.
לאחר סיום כהונתו בסנאט האמריקאי, קלייטון מונה לשופט הראשי של בית המשפט לדלאוור ב-1828. בית המשפט הזה חדל להתקיים עם חוקת דלאוור החדשה של 1831, וקלייטון מונה לשופט הראשי של בית המשפט העליון החדש של דלאוור ב-1832. בשנת 1833 הפך השופט העליון קלייטון לאחד מהנאמנים הראשוניים של קולג' ניוארק בניוארק, דלאוור, שלימים תהפוך לאוניברסיטת דלאוור.
בשנת 1837, בן דודו של קלייטון, הסנאטור האמריקני ג'ון מ. קלייטון, התפטר מתפקידו. תומאס קלייטון נבחר פעם נוספת לסנאט האמריקני כדי לסיים את הקדנציה. לאחר סיומה, הוא נבחר מחדש ב-1841 וכיהן מ-9 בינואר 1837 ועד 3 במרץ 1847. במהלך תקופת שירות שנייה זו בסנאט, קלייטון היה בתקופות שונות יו"ר ועדת הדפוס וחבר בוועדת התביעות המהפכניות.
ביוגרפיה > מוות ומורשת

קלייטון מת ב-21 באוגוסט 1854 מדלקת ריאות בבית האבות שלו בניו קאסל ונקבר בבית הקברות הפרסביטריאני הישן, שנמצא בדובר, בשטח מוזיאון מדינת דלאוור.
"גבר יפה תואר עם נימוסים מצוחצחים, הוא דבק בכבוד, תפאורה ודייקנות בישיבת בית המשפט, ופעם אחת הורה לעצמו על קנס של 10 דולר בשל איחור של 10 דקות בהתייצבות בבית המשפט".
תומאס שארף מעיר: "השופט העליון קלייטון היה בקיא בעקרונות החוק. היה לו מיומנות מופלאה בתפיסת הנקודות החיוניות של מקרה, בעיקר בשל אחיזתו הכמעט אינטואיטיבית בעקרונות היסוד. הוא היה מהיר בהכרעת היסוד. על סוגיה והדיוק שבו ניסח את העובדות והמסקנות שלו, אך השופט קלייטון היה נטול פניות מובהק בתפקידו השיפוטי, לא השפיעו על שיקוליו לעורכי הדין בלשכת עורכי הדין, הוא לא עשה שום הבדל בניהול הכללים בין ג'ון מ. קלייטון הבולט ובנו שלו, שהיה מתרגל באותו לשכת עורכי הדין מכל אותה כבוד לחוק ולנושא".
הארמייה השלישית (ארצות הברית)

| --- | --- |

תג הכתף של הארמייה השלישית
 Tertia Semper Prima   (לטינית:השלישית תמיד ראשונה)
 פרטים
 כינוי:  Patton's Own  ('של פטון')
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:   צבא ארצות הברית
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1918–הווה (כ־106 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת המפרץ, הפלישה האמריקאית לאפגניסטן, מלחמת עיראק
 פיקוד
 מפקד נוכחי:  פטריק פרנק
 מפקדים:  גנרל ג'ורג' פטון
הארמייה השלישית של ארצות הברית היא עוצבה של צבא ארצות הברית הכפופה לפיקוד מרכז של ארצות הברית. הארמייה לקחה חלק בעימותים רבים בהם השתתפה ארצות הברית, למן הקמתה בעת מלחמת העולם הראשונה ועד היום.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

הארמייה השלישית הוקמה ב-7 בנובמבר 1918 על פי צו של מפקד חיל המשלוח האמריקני ג'ון פרשינג, וב-15 בנובמבר מונה ג'וזף דיקמן למפקד הארמייה. הארמייה הופקדה על כיבוש חבל הריין, אליו הגיעה ב-15 בדצמבר. הארמייה התמקמה בקובלנץ, ואבטחה את ראשי הגשר על הריין. באפריל החלו הדיוויזיות של הארמייה השלישית לסגת וב-20 באפריל קיבל לוטננט גנרל האנטר ליגט את הפיקוד מידי דיקמן. הארמייה פורקה ב-2 ביולי 1919. המפקדה שלהם והצוות המוצב שם (כ-6,800 איש) ויחידות בפיקודו נקראו כעת חיילי ארצות הברית בגרמניה (American Forces in Germany). כוח זה נשאר בגרמניה שלוש שנים נוספות. זאת בשל העובדה שארצות הברית לא אשררה את הסכם ורסאי. מבחינת החוק הבינלאומי, הם עדיין היו במלחמה עם גרמניה. מצב זה נפתר רק בהסכם שלום נפרד בקיץ 1921. בסתיו של אותה שנה היה צורך בעוד אנשי צבא מקובלנץ כאשר מינהל הסיוע האמריקאי היה בתפקיד בזמן הרעב ברוסיה הסובייטית בשנים 1921–1922 ואנשי צבא אמריקאים היו המהירים ביותר להגיע משם.
היסטוריה > בין מלחמות העולם

באוגוסט 1932, הארמייה השלישית הופעלה (מחדש) כאחת מארבע ארמיות במסגרת רפורמה צבאית של צבא ארצות הברית כדי לפקד על החיילים בבסיסים. עם זאת, הארמייה נותרה בעיקרה צבא על הנייר עד ערב מלחמת העולם השנייה. נערכו תרגילים, אבל הם מעולם לא היו מתאימים.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במהלך ההתגייסות של ארצות הברית בשנים 1941–1942, הוטל על הארמייה השלישית להכשיר מספר רב של מגויסים חדשים. לוטננט גנרל וולטר קרוגר, שנודע לימים כמפקד הארמייה השישית במהלך המערכה באוקיינוס השקט, פיקד על הארמייה השלישית ממאי 1941 עד פברואר 1943. בפיקודו, הונחו היסודות של הארמייה השלישית ככוח לוחם מצליח. לאחר מכן החליף את קרוגר בפברואר 1943 לוטננט גנרל קורטני הודג'ס, שפיקד על הארמייה עד ינואר 1944. בדצמבר 1943, כצפוי, הארמייה האמריקאית השלישית הועברה לאנגליה. בינואר 1944 מונה לוטננט גנרל ג'ורג' ס. פטון ג'וניור למפקד הארמייה.
את שיא תהילתה ופרסומה קנתה הארמייה השלישית במלחמת העולם השנייה בעת שפיקד עליה הגנרל ג'ורג' פטון. אנשי הארמייה בפיקודו נחתו בצרפת ולחמו בקרבות שלאחר הפלישה לנורמנדי. החל מ-1 באוגוסט 1944, במהלך מבצע קוברה, הארמייה השלישית תקפה לכל ארבעת הכיוונים בו זמנית, תוך כדי שהיא מכתרת מאות אלפי גרמנים. פטון השתמש בטקטיקות דומות לשל הגרמנים בתקופת הבליצקריג, נמנע מקרבות הבקעה ותמרן מסביב למערכים גרמניים חזקים.
ב-31 באוגוסט עצר פטון את התקדמותו המהירה מכיוון שלארמייה השלישית אזל הדלק. הדבר אירע ככל הנראה משינויים במבנה הלוגיסטי, העברת דלק לצבאו של מונטגומרי, והעובדה שפטון פשוט סירב להאט את קצב ההתקפה שלו ולאפשר ללוגיסטיקה להיצמד אליו. פטון רתח וטען שיש ביכולתו לשטוף אל תוך גרמניה, אך אייזנהאואר העדיף מדיניות של לחימה בחזית רחבה, וחילק את המשאבים באופן שווה. כתוצאה מהעיכוב בהספקת הדלק, הצליחו הגרמנים להתארגן ומתקפת הארמייה השלישית על מץ הייתה קשה ועקובה מדם. במהלך הקרב נוספה עוד אנקדוטה לשמו של פטון כאשר הוא ביקש מהכומר של הארמייה לחבר תפילה למזג אוויר טוב ללחימה. הכומר חיבר את התפילה שנאמרה בכל יחידות הארמייה. מזג האוויר אכן התבהר, ופטון העניק לכומר את עיטור כוכב הברונזה מיידית.
בסוף 1944 יזם הצבא הגרמני את הקרב על הבליטה - מתקפת נגד חזקה בארדנים. המתקפה הפתיעה את בעלות הברית שחשבו שצבא גרמניה אינו מסוגל עוד להתקפות חורף. בין הכוחות האמריקאים שנלכדו וכותרו הייתה הדיוויזיה המוטסת ה-101 של צבא ארצות הברית. יחידה זו נלכדה בבסטון (Bastogne) והוקפה מכל עבר על ידי יחידות שריון גרמניות במה שנודע כהמצור על בסטון. פטון נענה לקריאה של מפקדת בעלות הברית לחבור לצנחנים הנצורים. הוא הפנה את תנועת הארמייה שלו לכיוון צפון ותוך 24 שעות תקף את הכוחות הגרמניים וחבר לבסטון. הפניית כיוון הלחימה של הארמייה במזג אוויר קשה במיוחד, ותוך כדי ניתוק מגע עם אויב שהיה כבר בלחימה עם הארמייה, נחשבת לאחד ההישגים הצבאיים המרשימים במלחמה.
לאחר לחימה נוספת באזור הריין (כולל מבצע חוטב עצים 1–7 במרץ 1945), חצתה הארמייה את הריין בניירשטיין (דרומית למיינץ) ובופרד במרץ 1945. הארמייה דחפה עוד מזרחה בקצב מהיר ושחררה את מחנה הריכוז בוכנוואלד ב-11 באפריל. ב-14 באפריל הם הגיעו וכבשו את האתר הסודי שבו נבדק מטוס הכנף המעופף Horten H IX.
בסוף אפריל, הארמייה השלישית עלתה דרומה לכיוון הדנובה והגיעה לפסאו. בתחילת מאי הגיעו לגבול אוסטריה עילית, התקדמו ללינץ, שחררו את מחנה הריכוז מאוטהאוזן וכמה מחנות לווין, כולל מחנה הריכוז אבנזה. ארנסט פלוריאן וינטר, בנו של סגן ראש עיריית וינה לשעבר ארנסט קרל וינטר, היה האוסטרו-אמריקאי הראשון שפלש לבורגהאוזן ב-4 במאי 1945. האגף השמאלי של הארמייה התקדם עד פילזן במערב בוהמיה מלפנים. זה היה הנקודה המזרחית הרחוקה ביותר שאליה הגיעו חיילי ארצות הברית.
היסטוריה > לאחר המלחמה

לאחר תום המלחמה, הארמייה השלישית נשארה בגרמניה כחיל כיבוש והשתתפה בשיקום גרמניה עד לנסיגה ב-1947. לאחר שהועברה חזרה לארצות הברית, הארמייה קיבלה משימות דומות כמו בשנות ה-30. עם פרוץ מלחמת קוריאה ב-1950, שוב הופקדה הארמייה על הכשרת המתגייסים. הארמייה שמרה על משימה זו מעבר למלחמת קוריאה עד 1974, אז הוחלפה בפיקוד ראשי חדש, פיקוד כוחות צבא ארצות הברית (FORSCOM) ולאחר מכן התפרקה.
היסטוריה > הפעלה מחדש

ב-3 בדצמבר 1982, מפקדת הארמייה השלישית בפורט מקפרסון הופעלה מחדש תחת פיקודו של לוטננט גנרל מ. קולייר רוס. המשימה החדשה של הארמייה הייתה לשרת כרכיב קרבי קרקעי (US Army Forces Central Command‏; ARCENT) של הפיקוד האחראי על המזרח התיכון, פיקוד מרכז של ארצות הברית.
היסטוריה > מלחמת המפרץ השנייה

תחת פיקודו של לוטננט גנרל ג'ון ג'ייוסוק, הארמייה השלישית קיבלה את הפיקוד על כוחות היבשה במהלך מבצע מגן מדבר, הגנת ערב הסעודית מפני פלישה אפשרית של עיראק, לאחר שהאחרונה כבר פלשה לכווית ב-1990. בהתחלה, הארמייה השלישית כללה רק את הקורפוס המוטס ה-18. בנובמבר 1990, לעומת זאת, תוגברו חיילי ארצות הברית במפרץ הפרסי על ידי הקורפוס האמריקאי ה-7 מגרמניה. מהלך זה הביא לריכוז הגדול ביותר של חיילי שריון בארצות הברית מאז סוף מלחמת העולם השנייה. בתחילת פעולות האיבה, הקורפוס המוטס ה-18 כלל 3 דיוויזיות אמריקאיות ודיוויזיה צרפתית אחת ואילו הקורפוס האמריקאי ה-7 כלל 4 דיוויזיות אמריקאיות ואחת בריטית וכך כללה הארמייה 9 דיוויזיות, וכן את גדודי הפרשים המשוריינים של שני הקורפוסים.
היסטוריה > מלחמת עיראק

במהלך פעולות הלחימה הרשמיות של מלחמת עיראק ב-2003, הארמייה השלישית בפיקודו של דייוויד ד' מקירנן הובילה את ה-CFLCC, האחראי לכל הפעולות הקרקעיות באזור. ה-CFLCC הוחלף ב-14 ביוני 2003 ב- Combined Joint Task Force 7 (CJTF 7) בפיקודו של ריקרדו ס. סנצ'ז, שבתורו הוסב מאוחר יותר לכוח הרב-לאומי בעיראק. לאחר ש-CJTF 7 קיבל את הפיקוד המבצעי על כל כוחות הקרקע של האזור, CFLCC הפך למרכז הלוגיסטי העיקרי באזור.
לקריאה נוספת

.1947 ,George S. Patton, Jr., "War as I knew it", Bantam Books
מרטין בלומנסון, "פאטון - האיש והאגדה", הוצאת מערכות, 1989.
ג'יימס גאווין, "קדימה לברלין", הוצאת מערכות, 1981.