stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יום טוב ישראל (שיריזלי)
קורות חייו

נולד בירושלים בשנת תקפ"א לרבי אליהו ישראל שיריזלי. נשא את מרים, בת רבי משה זכותא. בשנת תר"ז עבר לקהיר יחד עם אביו שמונה לרב הקהילה היהודית בעיר במקומו של הרב משה יוסף אלגאזי. רבי יום טוב עמד לצד אביו בהנהגה והיה אחראי על ייצוג הקהילה במוסדות הממשלה ובבתי המשפט. מתוקף תפקידו זה שימש כחבר ב"ועדת הממשלה" ו"ועדת הפנים" של ממשלת מצרים.
עם פטירת האב בשנת תרכ"ו מונה בנו רבי יום טוב לשמש תחתיו ברבנות. מלבד עיסוקו בהוראה היה אחראי על כל ענייני הציבור. רבי רפאל אהרן בן שמעון, ששימש כרב הקהילה אחריו מתאר את פעילותו:
כי כל עניני העיר ועסק הכולל והכנסותיו והוצאותיו הכל היה מסור בידו, כי הרב היה בקי מאוד בעניני המדינה ובחוקי הארץ ובקי בכל דבר, והיתה עליו משרה גבוהה בממשלת הארץ טרם ישב על כיסא הרבנות, והיה עסוק הרבה בצרכי הציבור וידיו מלאות עבודה בעיר הגדולה הזאת.
עזרתו לקהילה התבלטה במיוחד בתקופת המאורעות שפרצו במצרים בשנת 1884 קודם הכיבוש הבריטי של מצרים, כאשר כמעט כל ראשי הקהילה נמלטו ממצרים נשאר הרב בעיר וייצג אותה בפני השלטונות.
בשנת תרמ"ד החליט לשוב לעיר מולדתו ולעלות לירושלים. על פי בקשת בני הקהילה הסכים להמשיך ולכהן בתפקיד באופן רשמי, כאשר בפועל מינה את הרב חיים דוד שבתי טאראגאנו שימלא את תפקידי הדת בעיר. מירושלים המשיך רבי יום טוב להיות מעורה בענייני הקהילה והיה מכריע בשאלות הקשות. כך למשל כותב בתשובה לראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר בעניין הקשור לאחד מיהודי מצרים: "מצאתי את עצמי בריא בחיובא להעמיס על עצמי לשנות האי פירקא... להיות נדון זה אחד מעניי עמינו ק"ק ברוך עמי מצרים יע"א, אשר שם ישבתי למשפט ימים ושנים להורות להם הדרך ילכו בה, ואף כי עתה רחקה ממני ויצאתי מחוץ לאהלה, האמנם היו עיני ולבי שם כל הימים... לשאת במשא העם הזה כל עוד נשמתי בי וארוצה ואבואה לפניהם עד זיבולא בתרייתא".
בתקופה שבתו בירושלים פעל יחד עם אחיו רבי יצחק ורב נוסף להכשיר את קבר רחל לכניסת כהנים, זאת באמצעות בניית חלל בתוך הכיפה שעל הקבר. על פי עדותו של רבי יצחק אלפיה נהגו מאז כל הרבנים החסידים שהיו כוהנים להיכנס לקבר רחל בלי חשש.
בשנת תר"נ נפטר הרב טאראגאנו, ורבי יום טוב שב למצרים על מנת למצוא מחליף קבוע לתפקיד. מספר חודשים לאחר מכן נבחר הרב רפאל אהרן בן שמעון לרבה של קהיר וטקס המינוי נערך בכ"ה שבט תרנ"א.
באדר תרנ"א שב לירושלים ונפטר בה בי"ג אב תרנ"א. נטמן בהר הזיתים.
יצירתו

מנהגי מצרים – אוסף מנהגי קהילת קהיר בעניינים שונים ועל סדר ארבעת חלקי השולחן ערוך. ספרו זה היווה את הבסיס לספר נהר מצרים מאת רבי רפאל אהרן בן שמעון. נדפס לראשונה בירושלים תרל"ג.
הגהות והערות לספר טיב גטין של הרב חיים מודעי אותו הדפיס בירושלים בשנת תרל"ה.
תשובות הלכתיות שכתב מפוזרים בקובץ התורני "תורה מציון" ובספרי חכמי דורו. תשובות אלו נאספו לתוך הספר ליקוטי תשובות על ידי מכון טוב מצרים (ירושלים, תשס"ח). בין הנושאים בהן עסק הן: זמן קריאת המגילה בשכונות ירושלים החדשות, היתר המכירה בשביעית, מגורי יהודים במצרים בעת הזו ועוד.
לקריאה נוספת

מנהגי מצרים, מכון טוב מצרים (ירושלים, תשס"ח), תולדות המחבר.
הערות שוליים

↑  .שם המשפחה שיריזלי מקורו מהעיר שיריז שביוון בה נולד הסב רבי יצחק ישראל.
↑  ראו אודות תקופה זו את עדותו של השד"ר יעקב ספיר שביקר בקהיר ומתארו כ"איש משכיל חרוץ ושנון וידיו רב לו בכל ונכבד מאוד לכל, והוא מהיושבים ראושנה בבית המשפט אשר להממשלה פה על כל דבר חק ומשפט עם יתר נכבדי ושרי עם ועם הנבחרים מהממשלה ומהעם ושכרם מלא מאוצר המדינה".
↑  טוב מצרים, עמ' קלח
↑  אהבת השם, עמוד קכח
↑  וראו אודות עדות זו ותוקפה ההלכתי בשו"ת ציץ אליעזר (חלק טו סימן סח וחלק טז סימן יח) וב"ספר הלכות" (חלק ב עמוד קיב).
↑  ראו סקירה אודות ספר זה במאמרו של צבי זוהר, היצירה ההלכתית והתורנית של רבני מצרים במאתים השנים האחרונות, בתוך: פעמים: רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח, חורף-אביב תשס"א, עמוד 189.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307523605171  ISNI: 0000 0000 5021 7508  LCCN: nr94000001  NTA: 407632344  VIAF: 78657064   WorldCat (עם VIAF): 78657064
יחסי ישראל–מונטנגרו

| יחסי ישראל–מונטנגרו |
| --- | --- |
ישראל: מונטנגרו


ישראל: מונטנגרו
שטח (בקילומטר רבוע)
22,072: 13,812
אוכלוסייה
9,961,867: 637,024
תמ"ג (במיליוני דולרים)
509,901: 7,405
תמ"ג לנפש (בדולרים)
51,185: 11,624

יחסי ישראל–מונטנגרו הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, המדיניים והשיתופיים שבין מדינת ישראל לבין רפובליקת מונטנגרו. למונטנגרו יש שגרירות בישראל.
היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין ישראל למונטנגרו כוננו כאשר תמכה ישראל במונטנגרו ב-2006 והפכה לאחת המדינות הראשונות שהכירה בעצמאותה. היחסים בין ישראל למונטנגרו צמחו במהירות, התבססו על ידידות, הבנה הדדית, דמיון ואינטרסים משותפים. שיתוף הפעולה מתבסס על חזון משותף על מגוון רחב של נושאים בינלאומיים והשקעות משותפות.
בדצמבר 2019 חתמו משרד הביטחון ומשרד ההגנה של מונטנגרו על הסכם לפיו אלביט מערכות תספק לצבא מונטנגרו עמדות נשק שנשלטות מרחוק בסכום של כ-100 מיליון שקל.
ביקורים מדרג גבוה

ב-6 בפברואר 2013 נפגשו נשיא מונטנגרו פיליפ וויאנוביץ' ויו"ר הפרלמנט של מונטנגרו רנקו קריבוקאפיץ' בפגישות נפרדות עם שגריר החוץ של ישראל למונטנגרו. בפגישות נאמר כי היחסים בין שתי המדינות נמצאים בעלייה.
כמו כן, לפי הודעת הקבינט, הנשיא וויאנוביץ' ציין את היחסים ההדוקים בין ישראל למונטנגרו, הדגיש את הצורך בביטוי מלא של שיתוף פעולה אודות התוכנית הכלכלית הכוללת וציין לשבח את תרומתה החשובה של הקהילה היהודית במונטנגרו ליחסי שתי המדינות, כמו גם את האחדות הרב-דתית והרב-אתנית של המדינה. קריבוקאפיץ' אמר כי החברה במונטנגרו "מקדישה כבוד מלא למסורות הרוחניות והתרבותיות של כל הקהילות הדתיות במונטנגרו".
בשנת 2017 ביקר שר החוץ המונטנגרי סרדיאן דרמנוביץ' את השר לשיתוף פעולה אזורי, צחי הנגבי. שר החוץ ציין כי שיתוף הפעולה הבילטרלי בין מונטנגרו לישראל היה טוב עד כה וישנן אפשרויות ודרכים רבות לשיפורו. דרמנוביץ הביע עניין בחיזוק היחסים הכלכליים בין מונטנגרו לישראל, בעיקר באמצעות שיתוף פעולה עם משקיעים פוטנציאליים, אשר מטרתו הייתה פורום של אנשי עסקים ישראלים ומונטנגרים. השר הנגבי הסכים כי הפורום מהווה הזדמנות אדירה לקידום שיתוף הפעולה הכלכלי בין מונטנגרו לחברות ישראליות וחילופי חוויות בפעילויות כלכליות שונות, תוך התמקדות מיוחדת בשיתופי פעולה בתחומי התיירות, האנרגיה, החקלאות, הבניה ושמירה על איכות הסביבה.
ראו גם

יחסי ישראל–סרביה
יחסי ישראל–קוסובו
יהדות סרביה ומונטנגרו
יחסי טורקיה–רומניה

| יחסי טורקיה–רומניה |
| --- | --- |
טורקיה: רומניה


טורקיה: רומניה
שטח (בקילומטר רבוע)
783,562: 238,391
אוכלוסייה
87,527,097: 18,988,203
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,108,022: 351,003
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,659: 18,485
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה

בול רומני, 2013
יחסי טורקיה–רומניה הם יחסי החוץ בין רומניה לטורקיה.
סקירה כללית

שתי המדינות מקיימות יחסים היסטוריים, גאוגרפיים ותרבותיים ארוכי שנים. בשנת 1541 נכבשו הנסיכויות מולדביה וואלכיה וכן טרנסילבניה בידי האימפריה העות'מאנית. בעוד שטרנסילבניה נכבשה בידי בית הבסבורג בסוף המאה ה-17, מולדביה וולאכיה נותרו מדינות חסות עות'מאניות עד לקונגרס ברלין בשנת 1878. שתי המדינות לחמו זו לצד זו במהלך מלחמת הבלקן השנייה נגד ממלכת בולגריה, אולם במהלך מלחמת העולם הראשונה הן לחמו זו בזו. שתי המדינות חברות מלאות בנאט"ו, BLACKSEAFOR ו-BSEC.
ביקורים רמי דרג

נשיא טורקיה אחמט נג'דט סזר ביקר ברומניה בין התאריכים 8–9 ביולי 2004.
נשיא רומניה טראיאן בססקו ביקר בטורקיה בין התאריכים 28–29 בספטמבר 2005.
ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן ביקר ברומניה בין התאריכים 24–26 באוקטובר 2007.
ראש ממשלת רומניה קלין פופסקו-טריצ'אנו ביקר בטורקיה בין התאריכים 1–2 בפברואר 2006.
שר החוץ הרומני Lazăr Comănescu ביקר בטורקיה ב-19–20 באפריל 2003.
ראש הפרלמנט הרומני בוגדן אולטינו ביקר בטורקיה בין התאריכים 7–9 בנובמבר 2007.
יו"ר הפרלמנט הטורקי קוקסל טופטן ביקר ברומניה בין התאריכים 27–30 במאי 2008.
נציגויות דיפלומטיות

רומניה מחזיקה בטורקיה שגרירות באנקרה ושתי קונסוליות כלליות באיסטנבול ואיזמיר, וכן ארבע קונסוליות כבוד באיסכנדרון, אדירנה, טרבזון ואסקישהיר. ברומניה יש גם מכון תרבותי המכון הרומני לתרבות "דימיטרי קנטמיר".
טורקיה מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט וקונסוליה כללית בקונסטנצה, ושתי קונסוליות כבוד בקלוז'-נאפוקה ויאשי.
יחסי טורקיה–קמבודיה

| יחסי טורקיה–קמבודיה |
| --- | --- |
טורקיה: קמבודיה


טורקיה: קמבודיה
שטח (בקילומטר רבוע)
783,562: 181,035
אוכלוסייה
87,527,097: 17,691,293
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,108,022: 31,773
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,659: 1,796
משטר
משטר נשיאותי: מונרכיה חוקתית

יחסי טורקיה–קמבודיה הם יחסי החוץ בין קמבודיה לטורקיה. יחסים דיפלומטיים ברמת הנציגות כוננו ב-1947 ולאחר מכן הועלו לדרגת שגרירות ב-1959. עם זאת, רק בשנת 2013, טורקיה הקימה שגרירות תושבת בבירת קמבודיה, פנום פן.
יחסים דיפלומטיים

לשתי המדינות לא היו יחסים דיפלומטיים ברמת השגרירות עד 2013. חלק מהסיבה היו היחסים הקרובים שפיתח המלך סיהאנוק עם קוריאה הצפונית. טורקיה, כבעלת ברית קרובה לקוריאה הדרומית, נמנעה מלטפח יחסים עם המלך ששמר את מקום מגוריו הפרטי בפיונגיאנג שנבנה עבורו על ידי נשיא צפון קוריאה, קים איל-סונג, בשנות ה-70. היחסים השתפרו לאחר פירוק ברית המועצות, כאשר קמבודיה החלה לחבור למדינות לא קומוניסטיות.
יחסים כלכליים

נפח הסחר בין שתי המדינות היה בשווי 108.4 מיליון דולר ב-2015 (יצוא/יבוא טורקי: 3.7/94.7 מיליון דולר).
יוהאן ניסקנס

ניסקנס מכניע בבעיטת 11 את שוער נבחרת גרמניה המערבית, ספ מאייר במשחק הגמר של הגביע העולמי ב-1974
יוהנס יקובוס "יוהאן" ניסקנס (בהולנדית: Johannes Jacobus "Johan" Neeskens;‏ 15 בספטמבר 1951 – 6 באוקטובר 2024) היה כדורגלן ומאמן כדורגל הולנדי. ניסקנס היה בורג מרכזי בנבחרת הולנד של שנות ה-70, שהגיעה פעמיים ברציפות לגמר גביע העולם.
קריירה

ניסקנס החל את הקריירה שלו ברס"ה הימסטד (RCH Heemstede), מועדון בעיר הולדתו שבצפון הולנד. מהימסטד הובא לאייאקס אמסטרדם על ידי המאמן רינוס מיכלס, ובקבוצה זכה בגביע אירופה לאלופות שלוש פעמים רצופות, כמו גם בשלושה גביעים ובשלוש אליפויות הליגה ההולנדית. ב-1974 עבר לשחק בברצלונה, ובחמש שנותיו במועדון הקטלאני זכה באליפות אחת ובגביע אירופה למחזיקות גביע. את יתר הקריירה שלו כשחקן, עד שפרש ב-1991, העביר בארצות הברית ובקבוצות קטנות בהולנד, שווייץ וגרמניה המערבית.
על המגרש תופקד ניסקנס כקשר הגנתי, שהיטיב לתקל אך גם יכול לייצר מצבים. בעונתו הראשונה באייאקס שיחק כמגן ימני. ניסקנס סיפק ליוהאן קרויף, ששיחק מקדימה לו הן באייאקס, הן בברצלונה והן בנבחרת, את החיפוי הטקטי ששחרר אותו למשימות ההתקפיות והיצירתיות שבהן הצטיין. בברצלונה דבק בו כינוי החיבה "יוהאן השני" (Johan Segundo), שסימל את תפקידו ככינור שני לקרויף. כמו כן נודע בבעיטות העונשין שהרבה לבעוט עבור ברצלונה והנבחרת ההולנדית, הידועה שבהן הייתה זו שנפסקה לזכות הולנד כבר בדקה השנייה של משחק גמר מונדיאל 1974: ניסקנס בעט חזק למרכז השער, תרגיל אותו ביצע גם בהזדמנויות אחרות על מנת להכניע את השוער שזינק לאחד הצדדים. שער היתרון של ניסקנס לא עמד להולנדים, שהפסידו לגרמניה המערבית 1–2. ארבע שנים לאחר מכן שוב הפסידה הולנד למארחת באותו מעמד, בגמר מונדיאל 1978.
את קריירת האימון שלו עשה בעיקר כעוזר מאמן. ראשיתה כשנענה לבקשתו של חוס הידינק להצטרף אליו באימון נבחרת הולנד ב-1995. הוא המשיך בתפקיד זה עוד כשנתיים לאחר שפרנק רייקארד החליף את הידינק ב-1998. הקדנציה הבודדת שלו כמאמן ראשי הייתה ב-2003–2004, עם ניימכן ההולנדית. ב-2005 שב ושימש כעוזרו של הידיניק, הפעם כמאמן נבחרת אוסטרליה. ב-2006 שב לברצלונה והחל לכהן כעוזרו של המנג'ר רייקארד.
תארים

אליפות הולנד (2): 1971/72, 1972/73
הגביע ההולנדי (2): 1970/71, 1971/72
גביע אירופה לאלופות (3): 1970/71, 1971/72, 1972/73
הגביע הבין-יבשתי: 1972
הסופר קאפ האירופי (2): 1972, 1973
הגביע הספרדי: 1977/78
גביע המחזיקות: 1978/79
סגנית גביע העולם: 1974, 1978
מקום שלישי באליפות אירופה: 1976
נעל הכסף בגביע העולם: 1974
הנבחרת המצטיינת בגביע העולם: 1974
השחקן הזר המצטיין בלה ליגה: 1975/76
יוהאן מיכאל ויטמר

| --- | --- |

 לידה:  15 באוקטובר 1802 מורנאו אם שטפלזה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  9 במאי 1880 (בגיל 77) מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 זרם באמנות:  תנועת הנצרתיים 
 
יוהאן מיכאל ויטמר (בגרמנית: Johann Michael Wittmer;‏ 15 באוקטובר 1802 – 9 במאי 1880) היה צייר גרמני, שהגיע ממשפחה של ציירים ופסלים והיה קשור ל"דויטשרומר" – אמנים וסופרים גרמנים שחיו ברומא.
ביוגרפיה

אביו נפטר לפני לידתו והוא גדל על ידי אב חורג שככל הנראה לא אהד את המקצוע המשפחתי. בשנת 1820 הוא השתמש בכסף שצבר כדי להשתתף באקדמיה לאמנויות יפות, מינכן, שם למד עד 1828. תחילה עם יוהאן פטר פון לנגר, ואחריו עם פטר פון קורנליוס, שהשיג עבודות עבורו והוא סייע לאמנים אחרים בעבודותיהם. עבודות אלה אפשרו לו לחסוך מספיק כסף כדי לנסוע לרומא, אף שהיה צריך לנסוע דרך ונציה ופירנצה.
כשהגיע לרומא, הוא הצטרף לחבריו הגרמנים הקתולים כחבר בקולג'יו טאוטוניקו. אולם היה לו קשה למצוא עבודה, ומצבו לא השתפר עד 1832, כאשר הוצג בפני נסיך הכתר (לימים המלך) מקסימיליאן מבוואריה. אחת המשימות הראשונות שלו הייתה ללוות את הנסיך בטיול לנאפולי ולהעתיק את ציורי הקיר שם. בשנה שלאחר מכן הוא ליווה את הנסיך בסיור גדול ב"אוריינט", ביקר וצייר אתרים היסטוריים רבים ברחבי יוון, לאחר ביקור עם אחיו של מקסימיליאן, אוטו, בקונסטנטינופול (איסטנבול) שם השפעתו של הנסיך אפשרה להם לראות חלקים מאיה סופיה שלא היו פתוחים לציבור. עם שובם לאיטליה בסוף 1833, ויטמר היה עסוק בהשלמת פרויקטים שונים עבור הנסיך ומשפחתו, כולל פרסקו בטירת הנסיך.
המשך הקריירה

הטרגדיה שהתרחשה בשנת 1835 כאשר רוב מורנאו – עיר הולדתו בבוואריה, נהרסה בשרפה והשמידה את אוסף הציורים והרישומים הנרחב של משפחתו. בשנת 1839 נפטר חותנו, יוזף אנטון קוך, שהשפיע רבות על סגנון הציור שלו. לאחר מכן, הוא התערב יותר בעבודתו והתמסר כמעט לחלוטין לציורים עם מוטיבים נוצריים בנוסח התנועת הנצרתיים.
כשמקסימיליאן (שהיה כבר מלך) חזר לרומא, הוא תכנן שוויטמר ילווה אותו לטיול נוסף, אך הנסיעה מעולם לא יצאה לפועל.
חסותו של המלך נמשכה, עם זאת, ויטמר ערך טיולים לבוואריה כמעט בכל שנה. לאחר 1857, הוא דחה את הצעת הפרופסורה במינכן, והעדיף שלא לגרום לאשתו וילדיו להתמקם מחדש.
הוא חלה במהלך נסיעה למינכן ומת שם בשלווה זמן קצר לאחר הגעתו.
הערות שוליים

↑  Historische Commission bei der königl. Akademie der Wissenschaften, Allgemeine Deutsche Biographie, Bd. 43, 1., München/Leipzig: Duncker & Humblot, 1898, Allgemeine Deutsche Biographie, עמ' 645
↑  Georg Kaspar Nagler, Neues allgemeines Künstler-Lexicon, 1852. (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513581405171  GND: 117428442  ISNI: 0000 0000 6676 6245  LCCN: no2006080705  NKC: xx0191731  RKD: 85240  SUDOC: 126027986  ULAN: 500065580  VIAF: 37693451   WorldCat (עם VIAF): 37693451
יום טוב ליפמן הלפרין (קאפולי)

רבי יום טוב ליפמן הלפרין (או: היילפרין; תקט"ז, 1756 - כ"ה בתשרי תקנ"ה, 19 באוקטובר 1794) היה רב ליטאי. נודע על שם ספרו "קדושת יום טוב", ועל שם הערותיו "מלאכת יום טוב" שנדפסו בש"ס וילנא.
ביוגרפיה

נולד בערך בשנת תקט"ז לרב אברהם, רבה של אליק, למשפחת רבנים מיוחסת. בהיותו בן 17 נישא והתמנה כרב בעיירה לאהיסען שליד פינסק, מנישואיו הראשונים לא היו לו ילדים, ובני הזוג נפרדו. הוא נישא בשנית לשרה בתו של רבי בצלאל אב"ד סלוצק, ובשנת תקמ"ה עבר לכהן כרב בקאפולי, על שם עיר זו התפרסם. ריט"ל היה מסתגר בכל ימות השבוע בבית הכנסת המקומי ולומד עם תלמידיו, שם גם כתב את כתביו שמעטים מהם מכונסים בספרו "קדושת יום טוב"; לביתו היה שב רק בשבתות.
היה נחשב מאוד בין רבני ליטא, והגאון מווילנא שהיה מבוגר ממנו נסע במיוחד לאושמינא להשתתף במסיבת האירוסין של אחד מילדיו. כשפרצה המחלוקת בווילנה בין הרב המקומי רבי שמואל בן אביגדור וראשי הקהל, היה רבי יום טוב אחד משלושת הבוררים שעסקו ביישוב הסכסוך. לאחר פטירת רבה האחרון של וילנה, קיבל רבי יום טוב כתב רבנות מפרנסי העיר, אך בשל חששו מביטול התורה שייגרם לו בעיר גדולה כווילנה, דחה את המינוי והחזיר את כתב ההכתרה לשולחיו. בעקבות כך, קיבלו ראשי הקהל בווילנה החלטה שלא למנות עוד רב בווילנה. ספר השו"ת שלו מכיל התכתבות ארוכה עם רבי חיים מוולוז'ין.
הוא המשיך לכהן כרבה של קאפולי עד פטירתו בכ"ה בתשרי תקנ"ה, 19 באוקטובר 1794.
נינו הקרוי על שמו הוא הרב יום טוב ליפמן בסליאנסקי, רבה של מיר ובעל "מלבושי יום טוב".
מתלמידיו

רבי אריה לייב קצנלנבוגן - רבה של בריסק
רבי דוד מנובהרדוק - רבה של נובהרדוק, מחבר גליא מסכת
רבי אהרן אב"ד קלצק
רבי יוסף דוד אייזנשטט - רבה של מיר
רבי יחיאל מיכל ממינסק, מחבר לזכר לישראל
רבי ישראל היילפרין - רב הערים רוז'ינוי ומינסק. אביו של רבי יום טוב ליפמן הלפרין מביאליסטוק
ספריו

קדושת יום טוב (וילנה תרכ"ו) - חידושים על מסכת זבחים ומסכת מנחות, ושו"ת.
תוספת קדושה (איידטקוהנען תרל"ג)
לקריאה נוספת

יום טוב ליפמן ראקאוו, לתולדות א"ז הגאון רבי יום טוב ליפמן קאפוליא, בתוך: ארחות ישרים, לונדון תשנ"א, ח"א פרק ד'.
הערות שוליים

↑  עליות אליהו, מעלות הסולם אות יד.
↑  איזנשטט, בנציון בן משה, 1873-1951, רבני מינסק וחכמיה, באתר היברובוקס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292126905171  VIAF: 297329264   WorldCat (עם VIAF): 297329264
יחסי ישראל–מיקרונזיה

| יחסי מיקרונזיה–ישראל |
| --- | --- |
מיקרונזיה: ישראל
   לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   

מיקרונזיה: ישראל
שטח (בקילומטר רבוע)
702: 22,072
אוכלוסייה
113,292: 9,961,867
תמ"ג (במיליוני דולרים)
460: 509,901
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,060: 51,185
משטר
רפובליקה פדרלית נשיאותית דמוקרטית: דמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי ישראל–מיקרונזיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה החל משנת 1988.
היסטוריה

היחסים ההדדיים בין שתי המדינות החלו שנתיים לאחר שמיקרונזיה זכתה לעצמאות מארצות הברית בשנת 1986, בעקבות החלטת העצרת הכללית של האו"ם. מאז ועד היום נחשבת מיקרונזיה, בדומה למדינות איים נוספות באוקיינוס השקט כגון איי מרשל, נאורו, סמואה ופלאו, כתומכת עקבית של מדינת ישראל בגופים בינלאומיים, ובין היתר במסגרת דיונים והצבעות בארגון האו"ם.
על פי דברי מבקרים, מקורה של תמיכה זו, אשר נדמית לעיתים כבלתי מעורערת וכזו שאינה תלויה בדבר, היא בהישענותה המוחלטת של מיקרונזיה על תמיכתה של ארצות הברית, אשר באה לידי ביטוי בין היתר בסכום של כ-100 מיליון דולר אשר זו מעבירה לה מדי שנה. לטענתם, אחד מהתנאים להעברת הסיוע הכספי, הוא תמיכה בעקרונות הבסיס של מדיניות החוץ של ארצות הברית וביניהם התמיכה במדינת ישראל. עם זאת, טענה זו נשללת בעקביות על ידי ממשלת מיקרונזיה וכן על ידי גורמים נוספים בשתי המדינות, שמדגישים את משקלם הרב של העקרונות היהודיים-נוצריים בקרב תושבי המדינה מאחורי הרצון לעמוד לצידה של מדינת ישראל, וכן את הסיוע הכלכלי הרחב המוענק למיקרונזיה על ידי ישראל, בעיקר בתחומי החקלאות, הכשרה טכנית ורפואה. בשנת 2015, אסטריו טאקסי, שגריר מיקרונזיה בארצות הברית ובישראל, הצהיר באומרו על יחסי המדינות: "ישראל הייתה אחת המדינות הראשונות שקיבלו את פנינו - הושיטה יד ידידותית של קבלת פנים לקהילה העולמית עוד לפני שהצטרפנו לאומות המאוחדות ולפני שזכינו לעצמאות".
בשנת 2011 במסגרת הדיון באו"ם בדבר הכרה רשמית במדינה פלסטינית, מיקרונזיה הייתה אחת מהמדינות שגיבו את עמדתה של ישראל וסירבו להכיר בקיומה של מדינה פלסטינית. התמיכה המיקרונזית בישראל באה לידי ביטוי פעם נוספת בשנת 2012, במסגרת ההחלטה שהתקבלה בעצרת הכללית של הארגון לקרוא לישראל לאפשר לפקחי הגרעין של האו"ם גישה למתקניה הגרעינים. בהצבעה זו מיקרונזיה התנגדה להחלטה, לצד ישראל ו-4 מדינות נוספות (ארצות הברית, קנדה, איי מרשל, פלאו). באותה שנה, בעת ההצבעה בעצרת הכללית על שדרוג מעמדה של הרשות הפלסטינית מישות משקיפה שאינה מדינה, למדינה משקיפה שאינה חברה (החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם), הצביעה מיקרונזיה נגד ההחלטה לצד ישראל, ארצות הברית, פנמה וצ'כיה כולל מדינותיה השכנות באוקיינוס השקט: איי מרשל, נאורו ופלאו.
בספטמבר 2014 ערכה המשלחת הישראלית לאו"ם אירוע הצדעה לכבוד נשיאי 3 מדינות איים באוקיינוס השקט, כריסטופר לואק (אנ') (נשיא איי מרשל), טומי רמנגסאו (אנ') (נשיא פלאו) ומאני מורי (נשיא מיקרונזיה).
בדצמבר 2017, מיקרונזיה הייתה אחת מ-9 המדינות (ישראל, ארצות הברית, גואטמלה, הונדורס, איי מרשל, נאורו, פלאו, טוגו) שהצביעו נגד החלטה שאומצה על ידי העצרת הכללית של האו"ם שגינתה את הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל.
ב-13 בנובמבר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל תמכה בישראל והצביעה נגד הפסקת האש בעזה, וב-11 במאי 2024 הייתה בין 9 מדינות שהצביעו נגד מתן עוד זכויות לפלסטינים באו"ם.
יחסים כלכליים

בין ישראל ומיקרונזיה מתקיים שיתוף פעולה רחב בנושאים מסחריים וכלכליים שונים, בעוד מומחים ישראלים מבקרים במיקרונזיה באופן תדיר, ומסייעים בין היתר בהנחלת טכנולוגיות חקלאיות חדשניות, באימון והכשרת צוותי הרפואה המקומיים, ובסיוע בהקמתן של מערכות השקיה מתוחכמות שמהוות צורך חיוני עבור מדינת האיים המבודדת בעקבות שינויי האקלים האזוריים שהחלו להוות איום משמעותי על אספקת המים של המדינה במהלך העשורים האחרונים. ישראל מספקת למיקרונזיה בנוסף מלגות למכללות ישראליות.
בשנת 2000, במסגרת ביקור רשמי של נשיא מיקרונזיה בישראל, ליאו פלקאם (אנ'), חתמו שתי המדינות על מסמך הבנות הדדי, שנועד לתת ביטוי ליחסים החמים בין שתי המדינות, וכן להרחיב את יחסי המסחר ביניהן. בשנת 2010 התקיים ביקור נוסף של נשיא מיקרונזיה בישראל, כאשר במהלכו נפגש הנשיא מאני מורי עם נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, אשר תיאר את מיקרונזיה כ-"אחת מידידותיה הגדולות של ישראל". במסגרת הביקור, ביקש הנשיא מורי מהנשיא פרס וממדינת ישראל את הרחבתו של הסיוע הכלכלי למיקרונזיה, וכמו כן ביקש את שיגורם של מומחים ישראלים למיקרונזיה לשם הנחלתן של תוכניות הכשרה רפואיות שהנשיא פרס הבטיח לספק. מאז ועד היום, ארגון מגן דוד אדום שולח פעם בשנה צוות רפואי למדינה כדי לעזור בפיתוח שירותי רפואת החירום המקומיים.
ראו גם

יחסי איי מרשל–ישראל
יחסי ישראל–פלאו
יחסי ישראל–נאורו
יחסי ישראל–מונגוליה

| יחסי ישראל–מונגוליה |
| --- | --- |
ישראל: מונגוליה
   לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   

ישראל: מונגוליה
שטח (בקילומטר רבוע)
22,072: 1,564,116
אוכלוסייה
9,961,867: 3,485,969
תמ"ג (במיליוני דולרים)
509,901: 19,872
תמ"ג לנפש (בדולרים)
51,185: 5,701
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה

שגריר מונגוליה מונקאבייר גומבוסורן (מימין) נפגש עם נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג, 2022
יחסי ישראל–מונגוליה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין מונגוליה.
היחסים בין שתי המדינות הושפעו מיחסיה של ישראל עם ברית המועצות ועם הרפובליקה העממית של סין לאורך השנים, והבשילו בשנת 1991 לידי כינון יחסים דיפלומטיים מלאים. לישראל ומונגוליה הסכמים לשיתוף פעולה במגוון תחומים, הסכם הגנה על השקעות והסכם פטור הדדי מאשרות.
מגעים מוקדמים

בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה הרפובליקה העממית של מונגוליה אחת המדינות המבודדות בעולם. מגעים ראשונים בין נציגים מונגולים לישראלים התקיימו כפי הנראה בשנת 1949 במוסקבה, כאשר גולדה מאיר שירתה בה כציר ישראל בברית המועצות וקיימה שיחה אקראית עם השגריר המונגולי. ואולם, משרד החוץ הישראלי לא גילה באותן שנים שום יוזמה כלפי מונגוליה ולא האמין שיש סיכוי לפתח יחסים תקינים עמה.
הניסיונות הראשונים לבחון אפשרות של קיום יחסים דיפלומטיים בין המדינות נעשו בשנת 1960. בעקבות רמיזות מצד דיפלומטים מונגולים, הציע מנהל מחלקת אסיה במשרד החוץ, יעקב שמעוני, לשרת החוץ גולדה מאיר ליזום ביקור של שגריר ישראל במוסקבה במונגוליה, בתקווה שהקשרים שייווצרו בביקור יובילו לכינון יחסים. ואולם, שגרירות מונגוליה במוסקבה סירבה להעניק אשרה לשגריר הישראלי והיוזמה לא יצאה אל הפועל. ניסיון נוסף ברוח דומה נעשה ב-1967, כאשר ישראל קיוותה לנצל את המתיחות ביחסי ברית המועצות וסין ולנצל את מרחב התמרון שמצב זה הקנה למונגוליה, אך גם יוזמה זו לא הצליחה להתממש.
נקודת המפנה וכינון היחסים

המפנה ביחסי ישראל-מונגוליה החל עם השינויים הדרמטיים שחלו ביחסי ישראל עם ברית המועצות, סין והודו ועם מדינות נוספות באסיה בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20.
ב-5 בדצמבר 1990 אמר שגריר מונגוליה בקהיר לעמיתו הישראלי כי מונגוליה מעוניינת בכינון יחסים עם ישראל. דברים דומים נאמרו כמה ימים מאוחר יותר גם לשגריר ישראל במוסקבה מדיפלומטים מונגוליים.
במרץ 1991 נערך משא ומתן במוסקבה בין מנכ"ל משרד החוץ, ראובן מרחב, לבין נציגים מונגוליים ובסוף ספטמבר של אותה שנה אישר הפרלמנט המונגולי את החלטת הממשלה לכונן יחסים עם ישראל. כינון היחסים בוצע ב-2 באוקטובר 1991 באמצעות חילופי אגרות בין שגרירי שתי המדינות באו"ם. שגריר ישראל בסין הגיש כתב האמנתו כשגריר לא-תושב במונגוליה, ואילו מונגוליה בחרה כי שגרירה בקהיר יואמן גם לישראל.