סטנלי קובריק
חייו האישיים > פוליטיקה

בזכרונותיו על קובריק, כתב מייקל הר, חברו ושותפו לכתיבת התסריט של "מטאל ג'אקט":
לסטנלי היו דעות על הכל, אך לא הייתי קורא להם בדיוק פוליטיות...דעתו על דמוקרטיה הייתה זהה לדעתם של רוב האנשים שאני מכיר – לא ימנית ולא שמאלנית, לא בדיוק מלאה באמונה– ניסוי אצילי כושל בדרכנו האבולוציונית, שהורד לרמה נמוכה על ידי יצרים שפלים, כסף ואנוכיות וטיפשות...הוא חשב שהמערכת הטובה ביותר עשויה להתקיים רק תחת דיקטטור נאור טוב-לב, על אף שהייתה לו אמונה קטנה שאדם כזה יכול להימצא. הוא לא היה ציניקן, אך הוא היה יכול בקלות להפוך לכזה. הוא בהחלט היה קפיטליסט. הוא ראה עצמו בתור אדם מעשי.
הר נזכר שקובריק היה לפעמים דומה להומניסט ליברלי מהמאה ה-19, בכך שמצא את הגדרתו של אירווינג קריסטול לניאוקוניסט – כ"ליברלי הנשדד על ידי המציאות" – מצחיקה, בכך שחשד כמעט בכל הרשויות, ובכך שהאמין בדרוויניזם חברתי.
הר כתב בהמשך שקובריק החזיק ברובים ולא חשב שמלחמה היא דבר רע לחלוטין. בסרט הדוקומנטרי "סטנלי קובריק: חיים בתמונות", אמר הר "...הוא האמין שזה בסדר לגמרי להכיר בעובדה, שמכל התכונות של מלחמה, היא גם מאוד יפה." כאשר יצא הסרט "מטאל ג'אקט", הוא אמר "השמאל הפוליטי יקרא לקובריק פשיסט." בראיון משנת 1987 עם ג'ין סיסקל, אמר קובריק: "הסרט 'מטאל ג'אקט' מציע שיש יותר דברים לומר על מלחמה מאשר שהיא רק רעה." הוא הוסיף שכל דבר רציני שמפקד האימונים אומר, כגון ש"רובה הוא רק כלי, זה הלב הקשה שהורג", נכון לגמרי.
על אף שמספר אנשים אמרו כי קובריק סלד מארצות הברית, מייקל הר אמר שהיא הייתה הנושא היחיד עליו דיבר, ושהוא שקל לעיתים קרובות לחזור לגור שם. הר כתב כי קובריק קיבל קלטות VHS מחברים מארצות הברית של משחקי פוטבול, "סיינפלד", "משפחת סימפסון", ותוכניות טלוויזיה אחרות שלא היה יכול להשיג בבריטניה. קובריק אמר לסיסקל שהוא לא היה אנטי-אמריקאי וחשב שארצות הברית היא מדינה טובה, אף על פי שחשב שרונלד רייגן היה נשיא גרוע. בראיון, הוא חזה בנוסף קריסה כלכלית בינלאומית, בכך שטען שרוב הבנקים הגדולים בארצות הברית מחזיקים איגרות חוב זרות ומפוקפקות כערבויות, והלוואות עצומות למדינות העולם השלישי יוחסו כנכסים בעלי ערך. קובריק השווה זאת לסיפור האגדות מאת הנס כריסטיאן אנדרסן, "בגדי המלך החדשים", וחש אפילו בזמן המלחמה הקרה, כי קריסה כלכלית בינלאומית הייתה יותר מדאיגה וקרובה להתרחש מאשר מלחמת השמדה גרעינית. עד כמה שידוע על דעותיו של קובריק בנושאי קצבאות סעד ומיסוי, על פי חברו איאן ווטסון, קובריק אמר על מפלגת הלייבור הבריטית של לפני שנת 1997, ש"אם הלייבור יצליחו להיכנס [לשלטון], אעזוב את המדינה." ווטסון טען כי קובריק התנגד באופן קיצוני למיסוי יתר על העשירים ולקצבאות סעד באופן כללי.
לדעת פאולין קייל, עבודתו המוקדמת של קובריק היא יותר סוציאל ליברלית מאשר עבודתו המאוחרת. הסרטים המוקדמים שלו מכילים רעיונות ליברליים, והסאטירה על הממשלה והצבא ב"דוקטור סטריינג'לאב" נראית כמושפעת מנקודת מבט פוליטית ליברלית. באותה מידה, מנתח הסרטים גלן פרוסק חושב שסרטו המוקדם של קובריק, "שבילי התהילה", משקף ראיית עולם המושפעת מז'אן-ז'אק רוסו, בה אדם עם אהדה אנושית טבעית הנהרסת על ידי החברה המחבלת; סרטיו המאוחרים של קובריק נוטשים את תפיסה זו. עבודתיו הבוגרות יותר של קובריק הן יותר פסמיסטיות וחשדניות כלפי ה"טוב-לב" הפנימי של בני האדם, הן גם ביקורתיות כלפי עמדות המאמינות בדבר זה. לדוגמה, ב"תפוז מכני", המשטרה היא גסה ואלימה באותה מידה כמו הכנופיה, וקובריק מציג גם את הוגה הדעות החתרן מר אלכסנדר וגם את שר הפנים הרודן כמניפולטיביים וזדוניים. קובריק צוטט בנוגע ל"תפוז מכני":
האדם אינו פרא אציל, הוא פרא בזיוני. הוא חסר-הגיון, אכזרי, חלש, שוטה, חסר יכולת להיות אובייקטיבי כאשר האינטרסים האישיים שלו מעורבים–כך פחות או יותר ניתן לסכם זאת. אני מגלה עניין מהטבע האכזרי והאלים של האדם כיוון שזהו דיוקן אמיתי שלו. וכל ניסיון ליצור מוסדות חברתיים עם ראיית עולם שגויה על האדם, כנראה נידונה לכישלון.
הוא ממשיך ואומר:
הרעיון שכל ההגבלות החברתיות הן רעות מבוסס על תפיסה אוטופית ודמיונית של האדם. אך בסרט, מתקבלת דוגמה של מוסדות חברתיים הלוקים במעט טירוף. בלי כל ספק, מוסדות חברתיים הנתקלים בבעיות חוק וסדר עשויים לבחור להפוך לרודניים באופן מגוחך. הסרט מציג שני קיצונים: הוא מראה את אלכס במצבו הלא-תרבותי, ואת החברה המבצעת רשע גרוע יותר בניסיון לרפא אותו.
כאשר כתב "הניו יורק טיימס" פרד מ. הצ'ינגר פרסם כתבת דעה בה טען כי "תפוז מכני" הוא פשיסטי, קובריק הגיב:
זה נכון למדי שהשקפת העולם של הסרט שלי כלפי האדם היא פחות אוהדת מאשר זאת שרוסו השתעשע בה במחשבתו במעשיה אלגורית דומה – אך האם כדי להימנע מפשיזם חייב אדם אחד לראות באדם כפרא אצילי יותר מאשר אחד בזיוני? להיות פסימי זה לא מספיק כדי להכשיר אדם להחשב כטיראני (אני מקווה)...עידן האליבי, בו אנו נמצאים, התחיל במשפט הפתיחה של הספר "אמיל" מאת רוסו: "הטבע עשה אותי שמח וטוב, ואם אני אחרת, זאת אשמת החברה." זה מבוסס על שתי גישות מוטעות: שהאדם במצבו הטבעי היה שמח וטוב, ושלאדם הקדמון לא הייתה חברה...רעיונו הרומנטי המופרך של רוסו שזאת החברה שמשחיתה את האדם, ולא האדם שמשחית את החברה, מציב עדשה מחמיאה ביננו לבין המציאות. דעה זו, מנקודת מבטו של מר הצ'ינגר, שייכת לגמרי לעולם הסרטים, אך בסופו של דבר, אשליה מלאת ניפוח-עצמי כזאת מובילה ליאוש.
קובריק ציטט רבות מספריו של רוברט ארדרי ושל ארתור קסטלר, המפורסם בכתיבת "הרוח במכונה". שני הסופרים–קסטלר דרך פסיכולוגיה וארדרי דרך אנתרופולוגיה–חיפשו אחר הסיבה ליכולת האדם לגרום למוות ולחורבן, ושניהם, כמו קובריק, היו חשדניים כלפי האמונה הליברלית בטוב-לב המולד באדם. ארדרי וקובריק שניהם ייחסו זאת לרוסו, אשר, לדברי ארדרי, "הוליד את הרעיון הרומנטי המופרך". בראיונו עבור ה"ניו יורק טיימס", קובריק הצהיר כי תפיסתו את האדם הייתה קרובה יותר לזאת של הנצרות מאשר לתפיסה של ההומניזם או של התאולוגיה היהודית, באומרו, "אני מתכוון, זו בסופו של דבר תאולוגיה נוצרית, תפיסה זו של האדם."
ככל הנראה, קובריק האמין שחירות היא דבר שעדיין ראוי לרדוף אחריו, אפילו אם האנושות היא ביזיונית בסופו של עניין, ושרוע בחלקו של הפרט–על אף שהוא לא רצוי–עדיין עדיף בהשוואה לרוע של החברה הטוטליטרית. קובריק אמר בריאיון עם ג'ין סיסקל:
לרסן אדם זה לא לגאול אותו...אני חושב שהסכנה היא לא שהסמכות תתמוטט, אלא שבסופו של דבר, במטרה לשמר את עצמה, היא תהפוך למאוד מדכאת...חוק וסדר זו לא סוגיה מזויפת, לא רק תירוץ לימין לשבור עוד ימינה.