stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוות ברוק
הקמת הקומונה

ג'ורג' ריפלי השתייך לקבוצת אינטלקטואלים, מתנועת הטרנסצדנטליזם. - תנועה פילוסופית שהתפתחה בסוף שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19 במזרח ארצות הברית, שהאמינה כי בני האדם טובים ביסודם אך החברה ומוסדותיה משחיתים את טוהרתם של הפרטים, וכי אנשים הם במיטבם כשהם קשובים לקולם הפנימי הריבוני. באוקטובר 1840 הודיע ג'ורג ריפלי למועדון הטרנסצדנטאלי בו היה חבר, כי הוא מתכנן להקים קהילה אוטופית שתתבסס על עקרונות הטרנסצדנטליזם. מייסדיה האמינו כי על ידי עבודה משותפת הם יכולים לקיים את הקהילה תוך פינוי זמן לעיסוקים ספרותיים ומדעיים. בחוות ברוק, כמו בקומונות אחרות, נתפסה העבודה הגופנית כתנאי לרווחה נפשית ולבריאות. החווה הייתה אחת משמונים ניסויים קהילתיים לפחות שפעלו בארצות הברית במהלך שנות ה-40, אם כי הייתה הראשונה בעלת האופי החילוני (מרבית חבריה היו דתיים אך השתייכו לזרמים דתיים שונים, וביניהם אף יהודים אחדים). ריפלי האמין שהניסוי שלו יוכל להיות מודל לשאר החברה על בסיס עקרון: "תעשייה ללא עבודה שחורה, ושוויון אמיתי ללא וולגריות". ככל שהגיעו יותר מתעניינים לפגישות התכנות, העביר ריפלי את הישיבות מביתו לחנות הספרים ברחוב ווסט שהופעלה על ידי אליזבת פאלמר פיבודי.
ריפלי ואשתו סופיה הקימו חברת מניות משותפת בשנת 1841 לצד 10 משקיעים ראשוניים נוספים. הם מכרו מניות של החברה ב-500 דולר עם הבטחה של חמישה אחוז מהרווחים לכל משקיע. בעלי המניות קיבלו גם זכות הצבעה יחידה בקבלת החלטות וחלקם מונו לדירקטורים. הריפלים בחרו להתחיל את הניסוי שלהם ברכישת משק חלב בבעלות צ'ארלס ומריה מאיו אליס במערב רוקסברי במסצ'וסטס, סמוך לביתו של תיאודור פרקר. הם החלו לגייס כ-10,000 דולר לרכישתה. החווה נרכשה בסופו של דבר ב-11 באוקטובר 1841 תמורת 10,500 דולר, אף על פי שהחברים עברו להתגורר בה כבר באפריל. גודל החווה היה 170 אקר (0.69 קמ"ש, כשמונה ק"מ מבוסטון. הרכישה כללה את חוות קית' השכנה שהייתה בגודל 89 מטר רבוע, וכללה גם בית מגורים גדול שכונה 'הכוורת' ואסם.
הודעה ציבורית מטעם הקהילה החדשה פורסמה באוגוסט 1841 והזמינה יזמים נוספים להצטרף, ולעשרת בעלי המניות הראשונים בחברה הצטרפו עוד כ-22 איש. ריפלי קיבל בקשות רבות להצטרפות לקהילה, במיוחד מאנשים שהיה להם כסף מועט או מאנשים עם בריאות לקויה, אך חברות מן המניין הוענקה רק לאנשים שיכלו להרשות לעצמם את המניה במחיר 500 דולר. מרבית המצטרפים הראשונים היו אינטלקטואלים ובתחילה הייתה הקהילה סלקטיבית מאוד בקבלת חברים, אולם בהמשך עם קבלת עקרונות פורייה, החלה לקבל יותר אנשים שהגיעו אליה ממניעים מגוונים.
אחד ממייסדי החווה היה הסופר נתנאל הות'רן. הות'רן לא הזדהה במיוחד עם האידיאל שמאחורי הניסוי, אך קיווה כי הדבר יסייע לו לגייס מספיק כסף כדי להתחיל את חייו עם אשתו לעתיד סופיה פייבודי. היא שקלה לעבור לחווה אף היא, וביקרה בה במאי 1841, אך הות'רן שלח אותה משם. ריפלי היה מודע למניעיו, וניסה לשכנע אותו להיות מעורב באופן שלם יותר, על ידי כך שמינה אותו לאחד מארבעת הנאמנים ולאחראי על הקופה הציבורית. אולם לאחר שהחזיר את השקעתו הראשונית, החליט הות'רן לעזוב רשמית את החווה ב-17 באוקטובר 1841.
חיי הקהילה

הכוורת הייתה מרכז החיים הקהילתיים של הקומונה, ובה אכלו שלוש ארוחות משותפות ביום. חדר האוכל הכיל כ-50 איש. ריפלי העמיד את אוסף הספרים האישי שלו לרשות הקהילה כספריה קהילתית. ככל שגדלה הקהילה היה צורך להוסיף מבנים נוספים והוקם בין היתר מבנה שכונה 'הקן', ובו הועברו שיעורי בית הספר ואורחי החווה יכלו להישאר בו ללון. לבני הזוג ריפלי הוקם בית משלהם בשנה השנייה לקיום הקומונה ולאחר מכן נבנה גם בית שכונה 'בית מרגרט פולר' על אף שמעולם לא התגוררה בו בפועל. אחד מחברי הקומונה, איכבוד מורטון, בנה בית צליינים שהיה המבנה השלישי שהוקם בקומונה, והוא שימש ללינה וכחדר כביסה. מבנים נוספים כחממות ובתי מלאכה שנבנו, דילדלו אף הם את קופת הקבוצה.
חיי הקהילה > עבודה וכלכלה

מלבד ההשקעות שהשקיעו החברים בחברת המניות של  המשק המשותף, הם הורשו לשמור את רכושם הפרטי. בתחילה יכול היה כל חבר בקהילה לבחור את עבודתו בהתאם לנטיית ליבו, בלא סמכות מארגנת וסידור עבודה כפוי. אולם עם הזמן עלתה התחושה כי לא כולם נושאים בעול וב-1841 החליטה הקהילה כי כל חבר נדרש לעבוד 10 שעות ביום בקיץ, ו-8 שעות ביום בחורף. גברים ונשים עבדו באופן שווה. עם האימוץ של רעיונות פורייסיטיים, נעשתה חלוקת עבודה מפורטת יותר והמשק חולק לשלושה ענפים: חקלאות, תעשייה ועבודות הבית, והחברים התחלקו ביניהם באחריות עליהם. לכל ענף היה אחראי על רישום שעות העבודה של החברים בו - מה שהביא לכך שבשנת 1944 החלה החווה לראשונה לשאת רווחים. עבודות אופייניות לחווה היו חיטוב עצים, הבאת עצי הסקה, חליבת פרות, טחינת קמח בריחיים ועבודות חקלאיות נוספות. לצד זאת עבדו חלק מהחברים במלאכה זעירה כגון ייצור נעליים, ואחרים עבדו כמורים.
החווה זכתה לכ-1150 מבקרים בשנה, שגם שילמו עבור הביקור. על פי הרישומים, בין נובמבר 1844 לאוקטובר 1845 עלות הביקור הייתה כ-425 דולק. רשימת המבקרים כללה את התאולוג הנרי ג'יימס האב, הפסל ויליאם ווטמור סיפור, האמן ג'ון סרנט, והרפורמטור החברתי הבריטי רוברט אוון.
למרות מקורות ההכנסה המרובים, הקהילה נקלעה לחובות קבועים כמעט עם היווסדה. היא התקשתה בהיבטים החקלאיים של הקהילה, בפרט מפני שאדמה עליה הוקמה הייתה ירודה ולא איכותות. היבול העיקרי שייצרה היה חציר לבהמות, אשר נמכר במחירים נמוכים; ירקות, חלב ופירות לא יוצרו בכמות מספקת כדי להיות רווחיים. הנכס מושכן ארבע פעמים בין 1841 ל-1845. כפי שכתב אחד החקלאים ברשימותיו:"אני חושב שכאן טמון הקושי - לא היו לנו אנשי עסקים לנהל את עניינינו... אלה שבינינו שיש להם כמה כישרונות עסקיים, זיהו שגיאה זו".
חיי הקהילה > חינוך

ב-29 בספטמבר 1841 הוקם "מכון ברוק לחקלאות ולחינוך". בית הספר היה מקור ההכנסה המרכזי, ולעיתים היחיד, של החווה ותלמידים הגיעו אליו מרחוק - גם מקובה והפיליפינים. משפחותיהם של ילדים מתחת לגיל 12 חויבו בשלושה וחצי דולר לשבוע, ובתחילה, נערים מעל גיל 12 חויבו בארבעה דולר לשבוע ובנות חויבו בחמישה; עד אוגוסט 1842, השיעורים היו זהים לבנים ולבנות. בית הספר הציע גם חינוך משלים למבוגרים בערבים. לוח הזמנים למבוגרים כלל קורסים בנושא פילוסופיה מוסרית, שפה גרמנית והיסטוריה אירופאית מודרנית.
בית הספר כלל גם גן לילדים מתחת לגיל שש, בית ספר יסודי לילדים מתחת לגיל 10 ומכינה למכללה. עם כניסתו לבית הספר, לכל תלמיד מתחת לגיל התיכון הוקצאה מדריכה מהקהילה שהייתה אחראית לסייע לו עם ארון הבגדים שלו, עם הרגליו האישיים ופעילותו הגופנית. המורים כללו שלושה בוגרי בית ספר הרווארד (ג'ורג' ריפלי, ג'ורג' ברדפורד וג'ון סאליבן דווייט) וכן מספר נשים (אשתו של ריפלי סופיה, אחותו מריאן, ובת דודו חנה, כמו גם ג'ורג'ינה ברוס ואבי מורטון). ריפלי היה אחראי על הוראת האנגלית. דווייט לימד שפות, כיוון שדיבר בעצמו כעשר שפות וכן מוזיקה. התלמידים למדו שפות וספרות אירופאית ויכלו גם לתרגל אמנויות יפות, ללא עלות נוספת. על בית הספר היסודי פיקחו סופיה ומריאן ריפלי, תוך שימוש בפדגוגיה מתקדמת מרוכזת ילדים שהושוותה לרפורמות המאוחרות יותר של ג'ון דיואי.
חיי הקהילה > תרבות הפנאי

חלק ממטרותיה המוצהרות של החווה והקומונה היו הגברת הפנאי של חבריה ואיכותו, כפי שכתבה אליזבת פלמר פיבודי בינואר 1841: "אף אחד לא יעסוק רק בעבודת הגוף... הקהילה הזו מכוונת להעשיר לא רק במובנו החומרני של העושר, אלא להגביר את החיות בכל היבטי הנשמה".
תושבי חוות ברוק בילו את מרבית זמנם בלימודים או בעבודה של החווה, אך מדי יום הקדישו זמן גם למשחק. בזמנם הפנוי נהנו חברי חוות ברוק ממוזיקה, ריקודים, משחקי קלפים, דרמה, מסיבות תחפושות, מזחלות והחלקה על הקרח. מדי שבוע היו מתכנסים כולם בכוורת לריקוד של נשות הקהילה. הן היו לובשות זרי חרציות בר על ראשן, ובכל שבוע הוענק זר מיוחד, שנקנה בחנות פרחים, לחברה שהתלבשה הכי יפה. בסוף כל יום השתתפו רבים מחברי החווה בטקס בו עמדו במעגל ואחזו ידיים, כ"סמל לאחדות אוניברסלית", ונדרו להישאר נאמנים למען אלוהים והאנושות.
חיי הקהילה > מעמד הנשים

נשים בחוות ברוק יכלו להתרחב אל מעבר למשימות האופייניות להן באותה התקופה, ועבודתן הוערכה מאוד. לצד עבודות הבית האופייניות לנשות התקופה כגון בישול, וניהול משק הבית המשותף, וכביסה השתתפו נשים בתקופת הקציר בעבודה בשדות. בשל התמקדות הקהילה בחופש הפרט, נשים היו בעלות מניות אוטונומיות בחברת המניות, בנפרד מבעליהן. הן גם מילאו תפקיד חשוב ביצירת מקורות הכנסה לקהילה. רבות מהן הקדישו זמן להכנת "כובעים, שכמיות, צווארונים, שרוולים תחתונים וכו'" למכירה בחנויות בבוסטון. אחרות ציירו אהילי מנורות למכירה. נשים נטלו חלק במערכת החינוך של חוות ברוק, והשכלן הגבוהה של נשות החווה משכה גם סופרות וצעירות רבות לבקר בה.
בניית הפלנסטרי ושקיעת החווה

ריפלי, שיזם את הקמת הקומונה, היה מלכתחילה מושפע מאוד מרעיונותיו של שארל פורייה. לכך התווספה תעמולה חזקה של תומכי פורייה בעיתונות התקופה האזורית, שמטרתה הייתה להשפיע על חברי הקבוצה לאמץ עוד ועוד מרעיונותיו. ריפלי ושניים מחבריו יזמו שינויים בחוקת החווה ב-1944, במטרה לקרבה לרעיונות פורייה, ובקיץ אותה שנה החלה הקבוצה לבנות מבנה קהילתי שאפתני, המבוסס על חזונו של פורייה, והמכונה פלנסטרי (Phalanstère). הבניה החלה בקיץ 1844. המבנה אמור היה לספק מקום מגורים ל-14 משפחות ורווקים, ולכלול מטבח גדול, חדר אוכל היכול להכיל עד כ-400 איש, שניים או שלושה סלונים ציבוריים, ואולם מרווח או חדר הרצאות.
חברים רבים בקולקטיב תמכו בשינויים אלו, ובארוחת ערב חגיגית שנערכה לציון יום הולדתו של פורייה בקומונה, אף הצהיר אחד החברים כי פורייה הוא 'ביאתו השנייה של ישוע'. אולם אחרים פחות התלהבו וחלקם אף עזבו את הקומונה בעקבות שינויים אלו. רבים מהם טענו כי הדגם הפורייסטי החדש נוקשה מידי ומובנה מההיבטים 'חסרי הדאגות' שאפיינו את האידאולוגיה הטרנסצדנטיסית של הפרויקט בתחילתו, ואשר משכו אותם אליו. ריפלי עצמו הפך לתומך מרכזי של פורייה וארגן כנסים ברחבי ניו אינגלנד כדי לקדם את רעיונותיו.
בעקבות השינוי חלה התדרדרות במצבה של הקומונה. באוקטובר 1844 ביקר במקום אורסטס בראונסון ודיווח כי "האווירה במקום נוראית". כדי לחסוך בכסף להגשמת התוכניות, נדרשה הקומונה לצמצום שבא לביטוי בצמצום הבשר, הקפה, התה והחמאה שכבר לא הוגשו על שולחן הקומונה. חלק מהחברים הגישו בקשות להיות מוחרגים מהקיצוץ בבשר, ונדרשו לשלם יותר כדי לאכול בשר. בנובמבר 1845 התפרצה בחווה מגפת אבעבועות שחורות. על אף שאיש בחווה לא נפטר מהמחלה, 26 חקלאים מהחווה חלו בה. ריפלי ניסה לרכך את הקשיים הכלכליים באמצעות משא ומתן עם נושים ובעלי מניות, שהסכימו לבטל לה חובות בסך כ-7,000 דולר.
בניית הפאלנסטרי התקדמה היטב עד לערב 3 במרץ 1846, אז נתגלעה בו שרפה, ותוך שעתיים נשרף המבנה לחלוטין. הכבאים מבוסטון הגיעו אליו מאוחר מדי. ככל הנראה נגרמה השרפה בשל ארובה פגומה. אובדן המבנה שלא היה מבוטח הסב לחווה אובדן של 7,000 דולרים וסימן את תחילת סופה של החווה.
ג'ורג' ריפלי, שהיה הוגה הניסוי, לקח לעצמו הפסקה לא רשמית מהחווה במאי 1846, ורבים אחרים החלו לעזוב אף הם, אם כי פירוק החווה היה תהליך הדרגתי. ב-5 בנובמבר 1846 נמכר אוסף הספרים של ריפלי, ששימש כספריית החווה, במכירה פומבית כדי לסייע בכיסוי חובותיה. בסופו של דבר נצבר לחווה חוב כולל של 17,445 דולרים. ריפלי אמר לחברו "עכשיו אני יכול להבין איך מרגיש אדם, אם יכול היה להשתתף בהלווייתו שלו". ריפלי מצא עבודה בעיתון New York Tribune, ולקח לו 13 שנים לפרוע את חובות החווה, עד שנת 1862.
אחרי הפירוק

אדם בשם ג'ון פלאמר רכש את האדמה שהייתה חוות ברוק בשנת 1849 ומכר אותה שש שנים לאחר מכן לג'יימס פרימן קלארק, שהתכוון להקים שם קהילה אחרת. במקום זאת, קלארק הציע לנשיא אברהם לינקולן להקים בה מחנה אימונים במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית עבור רגימנט מסצ'וסטס, שנקרא 'מחנה אנדרו'.
קלארק מכר את הנכס בשנת 1868 לשני אחים, שהשתמשו בו כפנסיון לקיץ. בשנת 1870 רכש גוטליב פ. בורקהרדט את הנכס, ואחריו הקים את אגודת הכנסייה הלותרנית האוונגרית לפעולות חסד אשר הפעילה בה בית יתומים במבנה 'הכוורת' - הבניין הראשי בנכס. בית היתומים נפתח בשנת 1872 ופעל עד שנת 1943. בשנת 1948 הפכו אותו לותרנים למרכז טיפולים ובית ספר, שנסגר בשנת 1977.
חלקים מהחווה הופרדו בשנת 1873 לשימוש כבית קברות, שימוש שנמשך גם כיום כבית קברות "Gardens of Gethsemene" (כחלק מבית הקברות בסנט ג'וזף ובתי הקברות היהודיים ברחוב בייקר). בשנת 1988 רכשה נציבות המחוז מטרופוליטן שהתמזגה מאז עם מחלקת השימור והנופש של מסצ'וסטס, כ-0.60 קמ"ר מהאדמה המקורית, שהוכרזה כנקודת ציון היסטורית לאומית בארצות הברית בשנת 1965, וכנקודת ציון של בוסטון בשנת 1977 הרשומה בפנקס הלאומי של האתרים ההיסטוריים. מחלקת השימור מפעילה היום את האתר והחברה ההיסטורית של ווסט רוקסברי מציעה בו סיורים מעת לעת.
המבנה המרכזי שנותר בשטח החווה הוא בית דפוס, שלא היה חלק מהחווה המקורית אלא הוקם על ידי הלותרנים ב-1890.
לקריאה נוספת

שלום וורם, קומונות ואורחות חייהן, הוצאת עיינות, תשכ"ח.
יעקב עובד, מאתיים שנות קומונה בארצות הברית, הוצאת הקיבוץ המאוחד יד טבנקין, 1986.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  שלום וורם, קומונות ואורחות חייהן, הוצאת עיינות, תשכ"ח
ג'ורג' ריפלי
שרטוט רעיון הפלנסטרי של פורייה
בית הדפוס שהקימו הלותרנים בשטחי חוות ברוק ב-1890, לא היה חלק ממבני הקהילה בתקופת הקומונה
יחסי גרמניה המזרחית – גרמניה המערבית

| יחסי גרמניה המזרחית – גרמניה המערבית |
| --- | --- |
גרמניה המזרחית: גרמניה המערבית


גרמניה המזרחית: גרמניה המערבית
משטר
משטר חד מפלגתי קומוניסטי: רפובליקה פדרלית

הקנצלר שמידט (משמאל) בפגישתו עם מנהיג גרמניה המזרחית, אריך הונקר, 1981.
יחסי גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית (בגרמנית: Innerdeutsche Beziehungen, "היחסים הפנים-גרמניים") התנהלו על רקע המלחמה הקרה, והעוינות בין מזרח למערב, אך גם על רקע התודעה של היות אזרחי המזרח והמערב בני אותו עם. בשנים הראשונות, פעלה גרמניה המזרחית למנוע בריחה של אזרחיה אל המערב, והשלטון בגרמניה המערבית פעל במדינות נוקשה מול השלטון של גרמניה המזרחית. החל משנת 1969 הייתה הפשרה ביחסים בין המדינות ובשנת 1974 כוננו ביניהם יחסים דיפלומטיים. היחסים שבו והתקררו בסוף שנות ה-70. המדינות התאחדו מחדש באוקטובר 1990 לאחר קריסת הגוש המזרחי.
היסטוריה

בשנת 1951 דחפה הנהגת גרמניה המזרחית לקיום שיחות על איחוד גרמניה, כדי לשמור על הנייטרלית של גרמניה המערבית במלחמה הקרה. בתחילה דרשה גרמניה המזרחית ייצוג שווה בבחירות לזה של גרמניה המערבית, אולם בהמשך הסכימה גרמניה המזרחית לוותר על תנאי זה. באוקטובר 1951 הגיב אדנאואר ב-14 סעיפים הנדרשים על מנת לקיים בחירות לאיחוד גרמניה וגרמניה המזרחית הגיבה בחיוב לרוב התנאים עם בקשה לקיום שיחות להגעה להסכמות. גרמניה המזרחית וברית המועצות המשיכו ללחוץ על איחוד גרמניה שתהיה נייטרלית במחצית הראשונה של 1952, עד שהתייצבותה של גרמניה המערבית לצד מדינות המערב הייתה לעובדה מוגמרת במאי 1952. אז הגיבה גרמניה המזרחית בסגירת הגבול בינה ובין גרמניה המערבית.
קונראד אדנאואר, נשיא גרמניה המערבית בשנים 1949–1963, קידם מדיניות של התעלמות ובידוד המשטר הקומוניסטי בגרמניה המזרחית. ממשלת גרמניה המערבית ראתה בממשלת גרמניה המזרחי ממשלה בלתי לגיטימית המחזיקה באופן בלתי חוקי בשטחים של גרמניה וכופה על תושביה שלטון דיקטטורי. בהתאם נקבעה בשנת 1955 דוקטרינת הלשטיין על פיה גרמניה המערבית סירבה לכונן קשרים דיפלומטיים עם מדינות שהכירו בגרמניה המזרחית, למעט ברית המועצות שהייתה מעצמת על. גרמניה המערבית גם פעלה למנוע קשרים כלכליים בין גרמניה המזרחית לבין מדינות לא קומוניסטיות. התעמולה של גרמניה המזרחית הציגה את ראשי גרמניה המערבית כפושעים נאצים הרוצים לקדם את המדיניות האמפריאליסטית של מדינות המערב. גרמניה המזרחית הציגה מצדה את דוקטרינת אולבריכט שדרשה שגרמניה המערבית תכיר בה כמדינה נפרדת הריבונית על השטח שבה היא שולטת, דרישה שגרמניה המערבית סירבה לקבל.
בעקבות התמנותו של וילי ברנדט לשר החוץ של גרמניה המערבית בשנת 1966, במסגרת הקואליציה הגדולה בין הנוצרים-דמוקרטים ל סוציאל-דמוקרטים, הוחל בפיתוח מדיניות האוסטפוליטיק, שכיוונה להפשרה ופיוס ביחסי גרמניה המערבית ומזרח אירופה. מדיניות זאת ניסתה להשיג יותר חופש עבור המזרח-גרמנים באמצעות מידה מסוימת של שיתוף פעולה. ב-1967 כוננו קשרים דיפלומטיים עם רומניה לקול מחאתם של ראשי גרמניה המזרחית שדרשו להיות חלק מכל הפשרה של היחסים עם גרמניה המערבית. בספטמבר 1967 שלח ראש ממשלת גרמניה המזרחית איגרת אל נשיא גרמניה המערבית, בו הוא קרא לקיום שיחות להסדרת היחסים בין המדינות. בתחילת 1970 נפתחו שיחות בין המדינות.
בדצמבר 1971 נחתם הסכם משמעותי ראשון בין המדינות, שהבטיח מעבר חופשי בין ברלין המערבית לגרמניה המערבית. בדצמבר 1972 חתמו גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית על הסכם הכרה הדדית.
ב-1974 החליפו מזרח ומערב גרמניה נציגים דיפלומטיים רשמיים במסגרת הנורמליזציה של היחסים. כחלק ממדיניות הדטאנט, במהלכה הופשרו היחסים המתוחים של המלחמה הקרה בין ארצות הברית וברית המועצות, חתמו 33 מדינות אירופה, כולן פרט לאלבניה, ב-1975 על הסכמי הלסינקי, שעיקרם כיבוד עיקרון הריבונות ושמירה על זכויות אדם וחירויות יסוד. בעת החתימה התקיים מפגש בין נשיאי גרמניה המזרחית והמערבית.
היחסים התקררו שוב בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-1979. על אף התקררות, המשיך הלמוט שמידט לקדם את האוסטפוליטיק. בתחילת דצמבר 1981 ביקר שמידט בברלין המזרחית ופגש במנהיג גרמניה המזרחית, אריך הונקר, במסגרת הפסגה הגרמנית–גרמנית השנייה.
בשנת 1984 העניקה גרמניה המערבית סיוע כלכלי לגרמניה המזרחית וחתמה איתה על הסכמים שנועדו להקל על מעבר פנסיונרים בין המדינות. ההתקרבות בין המדינות הגרמניות ספגה ביקורת מצד ברית המועצות.
יוחנן בן זבדי

| --- | --- |

 לידה:  6 ארץ ישראל
 פטירה:  100 (בגיל 94 בערך) אפסוס
 חג:  27 בדצמבר, 26 בדצמבר 
 
יוחנן הקדוש, ציור מאת אל גרקו
קברו של יוחנן באפסוס, טורקיה
יוחנן השליח, ציור מאת הנס ממלינג, 1468
יוחנן בן זבדי (ביוונית: Ἰωάννην τὸν τοῦ Ζεβεδαίου; בסורית: ܝܘܚܢܢ ܒܪ ܙܒܕܝ), היה אחד משנים-עשר השליחים של ישו, ועל פי המסורת הנוצרית האהוב שבהם. במסורת הנוצרית מיוחסים לו מספר כתבים בברית החדשה, והם הבשורה על-פי יוחנן, שלוש איגרות יוחנן, וספר ההתגלות, אם כי חוקרים מודרניים מפקפקים בכך שהוא אכן חיבר כתבים אלה. יוחנן היה השליח היחיד שמת מוות טבעי, בסביבות שנת 100, באפסוס שבאסיה הקטנה. הוא נקבר בקתדרלת יוחנן הקדוש בעיר, ששרידיה קיימים עד ימינו.
תולדות חייו

יוחנן היה בנם של זבדי ושלומית, אחותה של מרים אם ישו, ואחיו של השליח יעקב בן זבדי. הוא ואחיו התפרנסו מדיג באגם הכנרת.
בברית החדשה מתוארים יוחנן ויעקב, שנקראו "בני רעם", כשניים מתלמידיו הראשונים של ישו. מוזכר כי יעקב ויוחנן שהו עם אביהם בסירה ותיקנו את רשתות הדיג, כשישו קרא להם להפוך לתלמידיו.
יוחנן ויעקב, יחד עם שמעון כיפא (פטרוס), היו השליחים היחידים אשר חזו בהשתנות של ישו.
יוחנן ופטרוס נשלחו על ידי ישו להכין את סדר הפסח בירושלים, היא הסעודה האחרונה. יוחנן ופטרוס היו הראשונים להגיע לקברו של ישו עם תחייתו מחדש. במעשי השליחים נזכרת פעילותו יחד עם פטרוס בירושלים, בריפוי אדם פיסח בשערי בית המקדש ובשהות לילה במעצר.
השליח שאול (פאולוס) הגדירו כ"אחד מעמודי התווך" של הנצרות, יחד עם פטרוס ויעקב.
תלמידו האהוב של ישו

במסורת הנוצרית נחשב יוחנן לתלמידו האהוב של ישו.
בבשורה על-פי מרקוס מתוארת פנייתם של האחים בני זבדי לישו:
וַיִּקְרְבוּ אֵלָיו יַעֲקֹב וְיוֹחָנָן בְּנֵי זַבְדַּי וַיֹּאמְרוּ רַבִּי חֲפֵצִים אֲנַחְנוּ שֶׁתַּעֲשֶׂה לָנוּ אֶת־אֲשֶׁר נִשְׁאַל מִמֶּךָ׃ וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם מָה־אִוִּיתֶם כִּי־אֶעֱשֶׂה לָכֶם׃ וַיֹּאמְרוּ אֵלָיו תְּנָה־לָּנוּ לָשֶׁבֶת אֶחָד לִימִינְךָ וְאֶחָד לִשְׂמֹאלְךָ בִּכְבוֹדֶךָ׃
פנייתם זו של השניים עוררה את חמתם של עשרת השליחים האחרים. למרות תקרית זו, בבשורה על-פי יוחנן נאמר שתלמידו האהוב של ישו ישב לצידו בסעודה האחרונה. עם זאת, בבשורה עצמה אין אזכור ליוחנן בן-זבדי בשמו, והקטע הקושר בינו לבין תלמידו האהוב של ישו, הוא הקטע הבא, ממנו ניתן להסיק כי יוחנן אכן כתב את הבשורה:
וַיִּפֶן פֶּטְרוֹס וַיַּרְא אֶת הַתַּלְמִיד אֲשֶׁר יֵשׁוּעַ אֲהֵבוֹ הֹלֵךְ אַחֲרֵיהֶם וְהוּא אֲשֶׁר נָפַל עַל לִבּוֹ בַּסְּעוּדָה וְגַם אָמַר אֲדֹנִי מִי הוּא זֶה אֲשֶׁר יִמְסְרֲך׃ וַיְהִי בִּרְאוֹת אֹתוֹ פֶּטְרוֹס וַיֹּאמֶר אֶל יֵשׁוּעַ אֲדֹנִי וְזֶה מַה לּוֹ׃ וַיֹּאמֶר אֵלָיו יֵשׁוּעַ אִם רְצוֹנִי שֶׁיִּשָּׁאֵר עַד בֹּאִי מַה־לְּךָ וְלָזֹאת אַתָּה לֵךְ אַחֲרָי׃ עַל כֵּן יָצָא הַדָּבָר הַזֶּה בֵּין הָאַחִים שֶׁהַתַּלְמִיד הַהוּא לֹא יָמוּת וְיֵשׁוּעַ לֹא אָמַר־לוֹ כִּי לֹא יָמוּת אֲבָל אָמַר אִם חֶפְצִי כִּי יִשָּׁאֵר עַד בֹּאִי מַה זֶּה לָךְ׃ זֶה הוּא הַתַּלְמִיד הַמֵּעִיד עַל אֵלֶּה וַאֲשֶׁר כָּתַב כָּל זֹאת וְיָדַעְנוּ כִּי עֵדוּתוֹ אֱמֶת׃
עם זאת, חוקרים מודרניים מפקפקים בכך שיוחנן השליח אכן כתב את הבשורה שעל שמו. הטקסט היווני בו כתובה הבשורה אינו אחיד, וניכרים שלושה רבדים בכתיבתו.
יום חגו של יוחנן בנצרות המערבית הוא 27 בדצמבר, ובנצרות המזרחית 26 בספטמבר ו-8 במאי.
יוחנן בתרבות

כאמור, יוחנן נחשב לתלמידו האהוב של ישו. בציור הסעודה האחרונה מאת לאונרדו דה וינצ'י מופיע יוחנן ביושבו לימין ישו. הוא מופיע גם לצד מרים, אם ישו, במעמד הצליבה, ולרוב הוא מצויר ללא זקן.
בציור הקינה על מות ישו מאת הצייר האיטלקי, בן תקופת הרנסאנס, אנדראה מנטניה (Andrea Mantegna), מתואר יוחנן בן זבדי מתאבל על מותו של ישו לאחר צליבתו.
לקריאה נוספת

אפי זיו, הצופן הנוצרי באמנות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015, עמ' 241-243, מסת"ב 978-965-566-137-8
הערות שוליים

↑  מתי, יז: 1.
↑  לוקאס כב: 8.
↑  איגרת אל הגלטיים, ב: 9.
↑  כנראה יעקב אחי ישו, שהיה הבישוף הראשון של ירושלים. יעקב, אחיו של יוחנן, נרצח בשנת 44, לפני קרות האירועים המתוארים.
↑  Raymond E. Brown, Introduction to the New Testament, 1997, 363-364.
| השליחים |
| --- | --- | --- |
| 12 השליחים | פטרוס הקדוש • אנדראס הקדוש • יעקב בן זבדי • יוחנן בן זבדי • פיליפוס הקדוש • ברתולומאוס הקדוש •  מתי (לוי) • תומאס הקדוש • יעקב בן חלפי • תדיאוס הקדוש (מזוהה גם עם יהודה, אחי ישו) • שמעון הקנאי • יהודה איש קריות ומחליפו מתיאס הקדוש |  |
| שליחים נוספים | פאולוס • סילא • ברנבא • יעקב הצדיק |  |
כריסטופר וורן-גרין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 ביולי 1955 (בן 69) גלוסטרשייר, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  לונדון, הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  מ-1975 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית למוזיקה
 עיסוק:  כנר, מנצח
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  כינור 
 שיתופי פעולה בולטים:  התזמורת הקאמרית של לונדון
 פרופיל ב-IMDb
 
כריסטופר וורן-גרין (באנגלית: Christopher Warren-Green, נולד ב-30 ביולי 1955) הוא כנר ומנצח בריטי.
ביוגרפיה

וורן-גרין נולד בגלוסטרשייר ולמד בבית הספר העירוני וסטמינסטר, שם היה חזן, ולאחר מכן באקדמיה המלכותית למוזיקה, שם למד נגינה בכינור.
וורן-גרין שימש ככנר ראשי בתזמורת פילהרמוניה. וורן-גרין מכהן כמנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית של לונדון מאז 1988. ב-2005, ולדימיר אשכנזי הזמין את וורן-גרין ואת התזמורת הקאמרית של לונדון להונג קונג כתזמורת הקבועה בתחרות הפסנתר הבינלאומית של הונג קונג.
ב-1998, כריסטופר וורן-גרין התמנה למנצח אורח ראשי של התזמורת הקאמרית הנורדית, ולקח על עצמו את תפקיד המנצח הראשי מ-2001 עד 2005. בין 1998 ל-2001, היה מנצח ראשי של הסינפונייטה של יונקופינג. הוא שימש כמנצח הראשי המשותף של הקאמרטה של אתונה בין 2004 ל-2009. במאי 2009, התזמורת הסימפונית של שארלוט מינתה את וורן-גרין כמנהל המוזיקלי ה-11 שלה, עם תחילת עונת 2010–2011. באוגוסט 2012, התזמורת הודיעה על הארכת חוזהו של וורן-גרין עד עונת 2015–2016. וורן-גרין סיים את כהונתו בתזמורת שארלוט בסוף עונת 2021–2022.
וורן-גרין הקליט עבור BMG ,EMI, פיליפס, וירג'ין, וורנר קלאסיקס, צ'אנדוס ודויטשה גרמופון.
ביוגרפיה > חייו האישיים

וורן-גרין נשוי לרוזמרי פרניס, כנרת ומנהלת אמנותית וראש קבוצת כלי הקשת של התזמורת הקאמרית של לונדון. להם שלושה ילדים ושלושה ילדים חורגים.
להעיר את נד

| --- | --- |

 בימוי:  קירק ג'ונס
 הופק בידי:  ריצ'רד הולמס
 תסריט:  קירק ג'ונס
 עריכה:  אלן סטרצ'ן
 שחקנים ראשיים:  איאן באנן   דייוויד קלי   סוזן לינץ' ג'יימס נסביט
 מוזיקה:  שון דייווי
 צילום:  הנרי ברהאם
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, אירלנד, צרפת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Canal+, Tomboy Films, Mainstream 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  הורדה דיגיטלית, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1998
 משך הקרנה:  91 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 מקום התרחשות:  אירלנד 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-90 של המאה ה-20 
 תקציב:  $3,000,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   wakingneddevine
 דף הסרט ב־IMDb
 
להעיר את נד (באנגלית: Waking Ned Devine) הוא סרט קולנוע אירי משנת 1998 בכיכובם של איאן באנן, דייוויד קלי, פינולה פלנגן, ג'יימס נסביט וסוזן לינץ'.
דייוויד קלי היה מועמד לפרס גילדת שחקני המסך על תפקידו בסרט. את המוזיקה לסרט חיבר המלחין האירי שאון דיווי (Shaun Davey). צילומי הסרט נערכו בכפר קרגניש ואתרים נוספים באי מאן.
יעל פוזנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 באפריל 1910 הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  23 בדצמבר 1990 (בגיל 80) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מעסיק:  המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים 
 
יעל פוזנר (16 באפריל 1910 – 23 בדצמבר 1990) הייתה אשת חינוך ויו"ר הנהלת החברה למתנ"סים, זוכת פרס החינוך של עיריית תל אביב-יפו לשנת תשמ"ד וזוכת פרס המועצה לישראל יפה.