stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוסטאשה
קורבנות > מחנות ריכוז

הקבוצה הראשונה של מחנות הוקמה באביב 1941. המחנות היו:
דניצה – על יד קופריבניצה
פאג
ידובנו – על יד גוספיץ'
קרושצ'יצה – על יד ויטז וטראווניק
ג'קובו
לובורגראד – בזאגורייה.
טניה – על יד אוסייק
שבעת המחנות הללו נסגרו באוקטובר 1942.
קומפלקס המחנה יאסנובאץ נבנה בין אוגוסט 1941 לפברואר 1942. שני המחנות הראשונים, קראפיה וברוצ'יצה, נסגרו בנובמבר 1941. שלושת המחנות החדשים יותר המשיכו לתפקד עד לסוף המלחמה:
ציגלאנה (יאסנובאץ 3)
קוזארה (יאסנובאץ 4)
סטארה גרדישקה (יאסנובאץ 5)
כמו כן היו עוד מספר מחנות ב:
גוספיץ'
סיימישטה
יאסטרבארסקו בין זאגרב וקרלובאץ – מחנה ריכוז לילדים.
קרסטינאץ על יד זאגרב
לפוגלאבה על יד ואראז'דין
מספר האסירים:
מ-80,000–100,000 עד בין 300,000–350,000 ואפילו עד 700,000 ביאסנובאץ (על פי ההשערות השונות).
כ-35,000 בגוספיץ'.
כ-8,500 בפאג.
כ-3,000 בדאקובו.
1,018 ביאסטרבארסקו.
כ-1,000 בלפוגלאבה.
סמלים

סמל האוסטאשה היה האות יו (U) בגדול. הסמל נבחר כיוון שהיה קל להפצה ופרסום עממי, כולל ציורו על קירות בערים. גרסה קצת שונה שלו, היא תוספת של הסימן + בחלקה העליון של היו, על מנת לסמל צלב, ואת קשרו האדוק של הארגון לנצרות.
הכובע, שחבשו לראשם חברי הארגון, היה מעוטר במגן מסמל קרואטיה אשר היה מוקף או מובלט באמצעות האות יו.
דגל מדינת קרואטיה העצמאית היה בצבעים אדום-לבן-כחול כמו בטריקולור של דגל קרואטיה, במרכז הדגל היה המגן מסמלה של קרואטיה וסמל האוסטאשה, האות יו, הופיע בפינה השמאלית העליונה של הדגל. המטבע של המדינה היה הקונה הקרואטית.
ברכת השלום של האוסטאשה הייתה: Za dom – Spremni.
"שלום": Za dom! – למען הבית (המולדת).
"תשובה": Spremni! מוכנים (אנו מוכנים).
הברכה הזו הייתה המקבילה הקרואטית לברכתם של הנאצים זיג הייל (Sieg – Heil).
ככל הנראה הברכה הומצאה במאה ה-19 בידי הקרואטי יוסיפ יילאצ'יץ'. כיום הברכה מוכרת כברכת האוסטאשה בלבד, ולא כברכה קרואטית עממית מסורתית.
ראו גם

יאסנובאץ
סטארה גרדישקה
אנטה פאבליץ'
סלאבקו קווטרניק
אאוגן קווטרניק
וייקוסלאב לובוריץ'
ליובו מילוש
איביצה מאטקוביץ'
דינקו שאקיץ'
פרניו טוג'מן
הערות שוליים

↑  ניו-יורק טיימס, 3 במאי 1998, http://query.nytimes.com/gst/fullpage.html?res=9E01E4DD103EF931A35756C0A96E958260
↑  (שלח, עמ' 279, ה"ש 8).
↑  שלח, עמ' 230, 241–242
↑  לעניין ביקור הוועדה, ראו Joint, S.M. -11, Resume de Schmidlin, nr. 762, du 2.8.1944
↑  מיכאילו מאריץ' זוכר כי שני משאיות שהגיעו במסגרת הוועדה, נתפסו בידי האוסטאשה, והם טענו שהפרטיזנים לקחום. ראו http://www.jasenovac-info.com/cd/biblioteka/vecni_pomen/jasenovac_en.html#SANU, VISIT TO JASENOVAC BY A GROUP OF MEMBERS OF THE SERBIAN ACADEMY OF SCIENCES AND ARTS IN 1985. ההכנות לביקור נערכו מראש, שכן משא-ומתן להכנת הביקור החלו עוד ב-1943, והיא הסיבה שבגינה חל מיתון ברציחות באותה שנה
↑  ועדת-החקר הממלכתית, חלק א'. המטרה הייתה להימנע מהטחת האשמה בלאום הקרואטי כדי למנוע פלוגתה בקרב עממי יוגוסלאביה של טיטו
↑  שלח, חלק ב':קרואטיה.
↑  שם
↑  פרופסור אג'וקוביץ' מארייאנה, Marijana Adjukovic, "The Activity of Diana Budisavljević with the children victims of World War II"
↑  שווארץ, ע' 304, 312, 332-333
↑  (מסמכי נירנברג, NG-2568-G, וואנזה)
↑  שלח, עמ' 166-171
↑  עדות טיבור לוברנצ'יץ', משפט שאקיץ'
↑  שווארץ, עמ' 301, 319.
↑  שלח, עמ' 192, 194-195, 198, 421 ,443.
↑  ועדת-החקר הממלכתית, עמ' 41-42
↑  שלח, עמ' 194–195, 4 עדויות
↑  שווארץ, עמ' 323-330.
↑  (Persen, Ustaski Logori, p. 67-69)
↑  A.A. Nachlass Kasche-105
↑  כתב-אישום נגד דינקו שאקיץ', תיק משפט עמוד 1294. ראו כאן: http://public.carnet.hr/sakic/documents/optuznica/optuznica1.html
↑  (Eichmann crimes in Yugoslavia: facts and views, p. 8-9)
↑  Persen, Ustaski logori, p. 97
↑  (12 ביוני 1942, מובא אצל פרשן [Ustaski logori] בעמ' 85, ויש בו כדי להסביר את המשמעות של "עבודות כפייה" שיהודי המחנה כביכול מועסקים בהם לפי דו"ח של האנס הלם.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007496455505171  BnF: cb12156515h (data)  GND: 278317-4  ISNI: 0000 0001 0709 831X  LCCN: n80039951  NKC: ph164237  VIAF: 158271754   WorldCat (עם VIAF): 158271754 
דגל קרואטיה בשנים 1941–1945, עם סמל האוסטאשה.
קנצלר גרמניה, אדולף היטלר נפגש עם פאבליץ' בברגהוף, 1941
כרזה אנטי-צ'טניקית ואנטי-קומוניסטית שנוצרה על ידי פעילי האוסטאשה
המסמך המורה על גירוש יהודי טראבניק למחנות יאסנובאץ במרץ 1942
צ'יאונה סוגיהארה

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |
צ'יאונה סוגיהארה
צ'יאונה סוגיהארה
 לידה:  1 בינואר 1900 קוזוצ'י (אנ'), יפן
 פטירה:  31 ביולי 1986 (בגיל 86) קמקורה, יפן 
 מקום קבורה:  קמקורה 
 מדינה:  יפן יפן
 מקצוע:  דיפלומט 
 בן או בת זוג:  יוקיקו סוגיהארה (7 באפריל 1936–31 ביולי 1986) 
 צאצאים:  הארוקי סוגיהארה 
 מספר צאצאים:  4 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  מפקד עם כוכב של מסדר פולוניה רסטיטוטה (1 באוקטובר 2007)  צלב הצלת החיים (27 באוקטובר 1993)  פרס ראול ולנברג (1990)  מסדר האוצר הקדוש, דרגה 5 (1944)  עיטור ההצטיינות של הרפובליקה של פולין בדרגת מפקד (5 ביוני 1996)  חסיד אומות העולם (4 באוקטובר 1984)  מסדר ההערכה של הרפובליקה של פולין 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  צ'יאונה סוגיהארה
 
צִ'יאוּנֶה (סֶמְפּוֹ) סוּגִיהַארַה, (ביפנית: 杉原千畝‏; 1 בינואר 1900 – 31 ביולי 1986) היה דיפלומט יפני. בהיותו קונסול יפן בקובנה, ליטא, הציל בעת השואה את חייהם של אלפי יהודים מפולין ומליטא. על מעשה זה הוענק לו התואר חסיד אומות העולם.
ביוגרפיה

סוגיהארה נולד בכפר יאוטסו, מחוז גיפו, שביפן ב-1 בינואר 1900 לקוסוי, גובה מס מטעם הממשלה ורופא, וליאטסו. הוא היה הבן השני מתוך שישה ילדים. מגיל צעיר גילה עניין רב בשפה האנגלית ובעולם שמעבר ליפן. אביו ציפה ממנו ללמוד רפואה, אך בבחינות הכניסה פסל את עצמו בכוונה - כשרשם במבחן את שמו בלבד. הוא נרשם ב-1918 לאוניברסיטת ואסדה ולמד כמקצוע ראשי ספרות אנגלית. ב-1919 עבר את בחינות משרד החוץ, ונשלח לחארבין שבסין, שם למד גרמנית ורוסית, התמחה בענייני רוסיה ואף המיר דתו לנצרות פרבוסלאבית.
במשרד החוץ היפני נחשב סוגיהארה לדיפלומט מבריק. בין היתר מונה כאחראי לרכישת מסילת הרכבת הצפונית במנצ'וריה (שהייתה אז מדינת בובה של יפן) מידי ברית המועצות. הודות למידע שקיבל מהסינים, הצליח לקנות אותה במחצית המחיר שדרשו הרוסים. סוגיהארה התפטר מתפקידו לאות מחאה אחרי הזוועות שנעשו תחת הכיבוש היפני בסין, וחזר ליפן ב-1935. שם התחתן עם יוקיקו קיקוצ'י, שהייתה בת למעמד נמוך משלו. גם היא התנצרה לפני נישואיהם.
ב-1938 גויס שוב למשרד החוץ, שירת במשרד הדוברות ובהמשך נשלח לשמש כמתרגם לרוסית בלשכת הצירות בהלסינקי שבפינלנד. ב-1939 נשלח לליטא, שם נתמנה לסגן הקונסול בקובנה. תפקידו החשאי הנוסף היה לאסוף מודיעין על תנועות הצבא הסובייטי והגרמני באזור. בתחילת אותה שנה (1939) הציעו היפנים לגרמנים להפעיל עבורם רשת לפעילות חתרנית באוקראינה בתנאי שהגרמנים יממנו אותה. הגרמנים ידעו על הרשת היפנית האנטי-קומוניסטית שכבר פעלה אז בכל מרכז ומערב אירופה ונוהלה על ידי נספחים צבאיים ודיפלומטים יפנים. סוגיהארה היה אחד מקציני הרשת הזו. הגרמנים התלהבו מרעיון הרחבת הרשת לאוקראינה והסכימו להעניק את המימון הדרוש לפעילות הזאת, כיוון שהוסבר להם כי המקורות של הרשת הם אוקראינים שונאי סטלין ומתנגדי הקומוניזם, ששירתו ב"צבא האדום" בעל כורחם.
ביוגרפיה > במהלך מלחמת העולם השנייה

כאשר ביוני 1940 נכבשה ליטא על ידי ברית המועצות במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שחילק את האזור בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית, התדפקו פליטים יהודים רבים מפולין ומליטא על דלתות הקונסוליה שעמדה לפני סגירה. לאחר ששוחח איתם, החליט סוגיהארה לעזור להם לעזוב את ליטא. האמצעי היה הנפקה של אשרת מעבר ליפן עבור מי שהיו להם אישורי כניסה ליעד סופי אחר, בעיקר כאלו שקיבלו מהקונסול ההולנדי בקובנה, יאן זווארטנדיק (לימים מחסידי אומות העולם), ויזת יעד לכיוון היעד הפיקטיבי, האי קורסאו, שהיה אז בשליטה הולנדית.
הנפקת ויזת מעבר אפשרה לקבל ויזת יציאה מרוסיה ומליטא, שהייתה אז שטח כבוש בידי הרוסים. הפליטים היו צריכים לגייס סכומי כסף גבוהים (180 דולרים אמריקניים, שהיו הון עתק באותם ימים), לנסיעה ברכבת הטרנס-סיבירית שחצתה את רוסיה עד עיר הנמל הרוסית ולדיווסטוק בנסיעה שארכה 11 ימים, ומשם בשיט בספינה ליפן. בשל התשלום הגבוה וכן בשל קושי להאמין בכוחה של הוויזה, לא פנו בתחילה פליטים רבים בבקשה לקבל ויזה מהקונסוליות ההולנדית והיפנית, אך עם הידרדרות המצב, ובעיקר בשל השתדלותם של העסקנים היהודים, שהיו ממנהיגי הפליטים מפולין ששהו בליטא, ובראשם ד"ר זרח ורהפטיג (לימים שר במדינת ישראל), הייתה עלייה חדה במספר הפליטים שפנו לבקש ויזה שכזו.
שלוש פעמים ביקש סוגיהארה אישור מהממונים עליו במשרד החוץ היפני להנפיק ויזות, אך נענה בשלילה, כיוון שהנפקת ויזה דרשה תהליך הרשמה מסודר והוכחה מצד המבקש שברשותו דמי קיום מספיקים. כשראה שהמצב הביטחוני מחמיר, המרה את פי הממונים עליו, והחל ב-31 ביולי 1940 להנפיק ויזות ככל שיכול, עד סגירת הקונסוליה היפנית בלחץ הרוסים בספטמבר 1940. ב-4 בספטמבר עזב סוגיהארה את תפקידו ויצא ברכבת עם משפחתו לברלין, להמשך שירות דיפלומטי שם.
על פי האומדן, עד מועד סגירת הקונסוליה היפנית, הספיק סוגיהארה להנפיק יותר מ־2,150 ויזות, בכתיבה ידנית מרתונית ביחד עם אשתו ועוזרו (בחלק מהזמן סייע להם משה זופניק, תלמיד ישיבת מיר).
אחד ההסברים לכינויו "סמפו" הוא בכך שכשהיהודים להם הנפיק ויזות שאלוהו לשמו, חשב שהשם "צ'יאונה" יהיה קשה להגייה על ידי מי שלא מורגל בשפה היפנית. לכן אמר ששמו "סמפו", שהיא צורת קריאה נוספת לסימניות הקאנג'י המרכיבות את שמו.
מספר הניצולים היה גבוה יותר ממספר הוויזות, כיוון שוויזות למבוגרים כללו גם את ילדיהם. מצד שני, לא כל מקבלי האשרות יכלו להגיע ליפן, בשל העלויות הגבוהות או עיכובים. מספר האשרות שהונפקו, הוא לפי יד ושם 1,600 לכל הפחות, אך סוגיהארה עצמו העריך את מספרן ב-3,500. מספר הניצולים הוא לכל הפחות כ-2,200 איש שהגיעו ליפן, אך יש המעריכים אותו עד כדי 10,000.
במסגרת הוויזות הללו הונפקו ויזות לכל שלוש מאות תלמידי ישיבת מיר, שעברו בשלב ראשון לקובה שביפן והמשיכו שם בלימוד תורה, ולאחר כשמונה חודשים לשאנגחאי.
מעשיו חשפו אותו ואת משפחתו לפגיעתם של הגרמנים[דרוש מקור], אך על אף שהאחרונים ככל הנראה ידעו על מעשיו, לא פגעו בו. סוגיהארה המשיך למלא תפקידים דיפלומטיים ברחבי אירופה. בסוף תקופת המלחמה נעצר ביחד עם אשתו וילדיו בידי הסובייטים, ושהה במשך למעלה משנה במחנה מעצר. לדברי בן-עמי שילוני הסובייטים התייחסו אליו בצורה טובה יותר מאל שאר הדיפלומטים היפנים שנעצרו.
ביוגרפיה > אחרי המלחמה

לאחר המלחמה חזר סוגיהארה ליפן. הוא פוטר ממשרד החוץ בשל היותו איש המשטר הישן. הוא נאלץ לעבוד בעבודות כפיים שונות, במשך תקופה לא קצרה, ואף עבד בחנותו של אחד מראשי הארגונים היהודיים.
ב-1960 קיבל משרה בחברה מסחרית ברוסיה, ועבד בה כ־16 שנים. בסוף 1969 ביקר בישראל, בה למד בנו, נפגש עם שר הדתות זרח ורהפטיג וקיבל תעודת הוקרה מיד ושם.
ב-4 באוקטובר 1984 קיבל סוגיהארה הכרה כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם. סוגיהארה לא הסכים לקבל כיבודים או טובות הנאה כלשהם, מלבד מלגת לימודים שניתנה לבנו נובוקי בידי מדינת ישראל. ככלל, לא הסכים להתראיין, ובראיון נדיר אחד אמר שצריך לעשות את הדבר הנכון משום שהוא נכון – ולא מכל סיבה אחרת.
סוגיהארה נפטר ב-31 ביולי 1986 בגיל 86, והותיר אחריו אשה ושלושה ילדים.
אישים שהציל

עם היהודים שהציל נמנים, בין השאר:
ברנרד (דב) אברמוביץ (אברון), אריה לייב בארון, יעקב בנאי ("מזל"), אבא מרדכי ברמן, שמואל ברנבוים, זרח ורהפטיג, יחזקאל לוינשטיין, נחום לסמן, מנחם סבידור ראובן פיין, יחיאל מיכל פיינשטיין, נחום פרצוביץ, חיים שטיין, האדמו"רים מאמשינוב שמעון שלום קאליש ובנו ירחמיאל יהודה מאיר קאליש, ישראל חיים קפלן, לוי קרופני, חיים שמואלביץ ובנו רפאל שמואלביץ.
הנצחה

מדינת ישראל, באמצעות החברה הממשלתית למדליות ומטבעות, הביעה את הוקרתה בהטבעה של מדליה מיוחדת לזכרו.
עיריית תל אביב יפו קראה רחוב על שמו ביפו, בין רחוב התקומה לשדרות ירושלים, לצד קולנוע אלהמברה.
סוגיהארה קיבל הכרה רשמית מממשלת יפן והוכר בה כגיבור לאומי. בעיר קובנה, שם שירת כקונסול, נקרא רחוב על שמו. נעשה עליו סרט תיעודי בשם "סוגיהארה", בבימויו של רוברט קירק.
בשנת 1992 נבנתה לכבודו אנדרטה בעיר מולדתו, ובה פסל בדמותו.
עיריית יאוטסו החליטה להקים פארק לזכרו על גבעה המשקיפה על העיר. שמו של הפארק ביפנית הוא 人道の丘 - Jindou no oka, שפירושו "גבעת האנושיות". בטקס חנוכת הפארק השתתפו גם ניצולים רבים, בהם זרח ורהפטיג, ששיתף עמו פעולה בהצלה בקובנה.
בשנת 2000 נחנך בפארק היכל הזיכרון של צ'יאונה סוגיהארה, בו ביקרו כבר למעלה מ-100 אלף מבקרים, בהם ישראלים רבים.
ב-1998 הנפיק השירות הבולאי בישראל, בשיתוף יד ושם, בול דואר ליום הזיכרון לשואה ולגבורה, הנושא את דיוקנותיהם של חמישה דיפלומטים חסידי אומות העולם, בהם סוגיהארה.
ב-2001 הוקם פארק עצי סאקורה בווילנה, לציון 100 שנים להולדתו של סוגיהארה.
ב-2016 נקרא על שם סוגיהארה רחוב בפארק המדע פלנתניה בעיר נתניה, הכולל גם גן יפני.
בראשית 2019 התברר, כי חורשה שניטעה לזכרו בבית שמש על קרקע של קרן קיימת לישראל, ובתרומות יפנים, נעקרה ובמקומה הוקמה שכונת המגורים "קנה הבושם".
ב-29 ביולי 2019, גוגל הקדישה "דודל" לזכרו של סוגיהארה.
ב-11 באוקטובר 2021 נחנכה בירושלים כיכר על שמו בשכונת עיר גנים, בין רחוב קוליץ ורחוב פנמה.
באוקטובר 2022 העלה האומן היפני טאצואו מיאג'ימה מיצג לזכרו של סוגיהארה, בתערוכה "מנהרת הזמן - יפן והיהודים" במוזיאון טיקוטין בחיפה.
באוניברסיטה העברית בהר הצופים קיימת פינת הנצחה הנושאת את שמו, דמותו ושלט המציין את פועלו והוקרתו.
ראו גם

היקאווה מארו
אוסקר שינדלר
התיישבות יהודית באימפריה היפנית
לקריאה נוספת

הלל לוין, רשימת סוגיהרה - בחיפוש אחר הטוב (תרגום מאנגלית: גידי אביבי). הוצאת ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 1999.
תמר ורטה זהבי, סוגיהארה: הסמוראי שסירב לציית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019.
צ'יאונה סוגיהארה, החלטה של אהבה: סיפורו של צ'יאונה סוגיהרה דיפלומט יליד העיר יאוצו, כתב פומיושי אוקמוטו, Yaotsu-chō Japan, 1999
Yutaka Taniuchi, The miracle visas, Jerusalem, Gefen, 2001.
צבי האוזר, מיהו צ'יאונה סוגיהארה?, באתר ערוץ 7
הערות שוליים

1 2   עופר אדרת, 34 שנים אחרי, משפחתו של שינדלר היפני גילתה כי החורשה לזכרו הפכה לשכונה בבית שמש, באתר הארץ, 13 בפברואר 2019
↑  על פי גרסה אחרת, נולד בקוזוצ'י (מינו (אנ') דהיום). ראו: רישומי לידתו כאן במסמך משמאל
↑  אברהם זיו טל, רדיו חזק (עמ' 17), באתר מבט מל"מ, גיליון 68, ‏מרץ 2014
↑  הוויזה עדיין בתוקף
↑  שרגא הר גיל, מציל יהודים מקובנו, מעריב, 24 בדצמבר 1969
↑  שרבוט גוגל לזכרו של צ'יאונה סוגיהארה (באנגלית)
↑  ראש העיר חנך כיכר על שם מציל ישיבת מיר, באתר בחדרי חרדים
↑  קרן נתנזון ויץ, הוא כונה "שינדלר היפני" כשהציל אלפי יהודים - כעת הוא זוכה לתערוכה לכבודו, באתר ynet, 11 בספטמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268628705171  PLWABN: 9810658663105606  BIBSYS: 11022911  BnF: cb12495510w (data)  CANTIC: a20402193  GND: 119508907  ISNI: 0000 0000 6675 7912  LCCN: nr91008289  NDL: 00417625  NKC: js20020122044  NTA: 170985776  SUDOC: 034169911  VIAF: 22953110   WorldCat (עם VIAF): 22953110 
רישומי הלידה של סוגיהארה, המציינים את מקום הולדתו – העיירה קוזוצ'י, הידועה היום כעיר מינו, יפן.
דוגמת ויזה שהוציא צ'יאונה סוגיהארה משנת 1940.
תצפית על קוזוצ'י (מינו), העיירה שבה נולד סוגיהארה.
טקס הנצחה לצ'יאונה סוגיהארה
המבנה בו שכנה הקונסוליה היפנית בקובנה. כיום "בית סוגיהארה" המשמש כמוזיאון
שולחן כתיבה במשרדו הקונסולרי של צ'יאונה סוגיהארה בבית סוגיהארה בקובנה
מדליה שהנפיקה ישראל לזכרו
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
רחוב סמפו סוגיהרה ביפו
ישראל פטנאם

| --- | --- |

ישראל פטנאם בתקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית
 לידה:  7 בינואר 1718 סיילם (כיום דנברס), מושבת מפרץ מסצ'וסטס, האימפריה הבריטית
 פטירה:  29 במאי 1790 (בגיל 72) ברוקלין, קונטיקט, ארצות הברית
 מקום קבורה:  מצבת פטנאם, ברוקלין, קונטיקט, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינוי:  "פוט הזקן" ("Old Put")
 צאצאים:  Hannah Pope Dana, Daniel Putnam 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי    הצבא הקונטיננטלי
 תקופת הפעילות:  1755–1763 (בצבא הבריטי)   1775 – 1779 (בצבא הקונטיננטלי)
 דרגה:   מייג'ור (בצבא בריטניה)    מייג'ור גנרל (בצבא הקונטיננטלי)
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הצרפתים והאינדיאנים  מלחמת פונטיאק  מלחמת העצמאות של ארצות הברית
 
ישראל פטנאם (באנגלית: Israel Putnam; ‏ 7 בינואר 1718 – 29 במאי 1790) היה גנרל אמריקאי שנודע בכינוי "פוט הזקן", ושלחם בקרב גבעת בנקר ב-1775 במלחמת העצמאות של ארצות הברית (1783-1775). אומץ ליבו ורוח הלחימה שלו נודעו מעבר לגבולות קונטיקט באמצעות הפצתם של סיפורי הפולקלור במושבות האמריקאיות ובמדינות ארצות הברית שחגגו את מעשי הגבורה שלו.
לפני כן הוא שירת כקצין ב"יחידת הריינג'רס של רוברט רוג'רס" (Rogers' Rangers) במלחמת הצרפתים והאינדיאנים (1763-1754), אז הוא נשבה על ידי לוחמי שבטי המוהוק. הוא ניצל מטקס העלאה על המוקד שהם נהגו לבצע על אויביהם, בזכות התערבותו של קצין צרפתי שהיה בעל בריתם של המוהוק.
ראשית חייו

ישראל פטנאם נולד ב-1718 בעיירה סיילם (כיום דנברס (אנ')) שבמושבת מפרץ מסצ'וסטס (כיום מדינת מסצ'וסטס) לג'וזף ואליזבט (לבית פורטר) פטנאם, משפחת חוואים פוריטנית משגשגת. הוריו התנגדו לציד המכשפות בסיילם. יחד עם חמו, ישראל פורטר, חתם ג'וזף פטנאם על עתירה בשמה של הזקנה רבקה נרס, שהואשמה בכישוף, אך חבר המושבעים הפך את פסק הדין הראשון שזיכה אותה, הרשיע אותה ודן אותה לעונש מוות. אחת מאחיותיה הוצאה גם היא להורג בהיסטריה ששררה אז.
ישראל פטנאם נישא פעמיים. ב-1739 הוא נשא לאישה את האנה פופ, שהייתה אם ילדיו. שנתיים לאחר מותה ב-1765 הוא נשא לאישה את דבורה לותרופ.
ב-1740, בגיל 22, עבר פטנאם הצעיר מערבה למורטלייק (כיום חלק מהעיירות פומפרט וברוקלין שבצפון-מזרח קונטיקט), שם היו מחירי הקרקעות זולים. ב-1743 התרחש מקרה בו הרג פטנאם זאבה בסיועם של חוואים ממורטלייק שביקשו להגן על עדרי הכבשים שלהם. לאחר שעקבו אחר הזאבה עד למאורתה, הם ניסו לשלח בה את כלביהם, אך כל הכלבים נסו בבהלה, או בכמה מקרים, נפצעו במאבק עם הזאבה. הם ניסו להניס את הזאבה ממאורתה באמצעות עשן ללא הצלחה ולאחר מכן הם ניסו להבעיר גופרית בפתח המאורה, אך לשווא. לאחר שפטנאם הגיע למקום הוא ניסה לגרום לכלבו להיכנס אל תוך המאורה, אך ללא הצלחה. הוא גם ניסה לשלוח את משרתו אל המאורה עם לפיד ורובה כדי לירות בזאבה. המשרת סירב וכך גם כל שאר החוואים. אז זחל פטנאם לתוך המאורה עם לפיד ורובה מוסקט טעון ורגליו היו מאובטחות בחבל כדי שניתן יהיה להוציאו משם במהירות. כשהיה בתוך המאורה הוא הצליח להרוג את הזאבה. בחגיגות שנערכו לרגל המאורע נישא פטנאם בן ה-24 בתהלוכת לפידים שעברה בעיירה בחגיגה שנמשכה עד חצות הלילה. בעקבות אירוע זה הוא זכה בכינויים "פטנאם הזאב" (Wolf Putnam) ו"פוט הזאב הזקן" (Old Wolf Put), כינויים שדבקו לו במשך שנים רבות אחר כך.
בתחומי הפארק המדינתי משמוקיט נמצאת עד היום המאורה בא אירע המקרה והיא קרויה "מאורת הזאב של ישראל פטנאם" (Israel Putnam Wolf Den). שם הרחוב "דרך מאורת הזאב" בעיירה ברוקלין הסמוכה מנציח גם הוא את האירוע ואת התקופה.
ראשית הקריירה הצבאית

ב-1755, בגיל 37, היה פטנאם אחד הראשונים בקונטיקט שהתנדבו לשרת כחיילים במיליציה במלחמת הצרפתים והאינדיאנים. במהלך המלחמה הוא קודם ברצף לדרגת לוטננט משנה, קפטן, מייג'ור, לוטננט קולונל וקולונל. כקפטן שפיקד על פלוגה שירת פטנאם עם רוברט רוג'רס שזכה לתהילה כמפקד יחידת הריינג'רס שנקראה על שמו, Rogers' Rangers, והשניים חוו יחדיו כמה מעשי גבורה, שבאחד מהם הציל פטנאם את חייו של רוג'רס. המוניטין שיצא לפטנאם על אומץ ליבו המשיך במהלך המלחמה ונאמר ש"רוג'רס תמיד שלח את אנשיו, אך מי שהוביל אותם לפעולה היה פטנאם".
ב-1757 הוצבו הריינג'רס באי שליד פורט אדוארד (Fort Edward). בפברואר שלאחר מכן היו עדיין פטנאם והריינג'רס שלו באי כאשר פרצה שרפה בשורה של צריפים ליד המחסן. סכנת הפיצוץ הייתה מיידית, אך פטנאם נעמד על הגג ושפך דלי אחר דלי של מים על הלהבות וירד משם רק כאשר הבניינים קרסו במרחק של מטרים ספורים מהמחסן. על אף פציעותיו הרציניות, הוא המשיך להילחם בדליקה, מזרים מים על המחסן עד שהושגה שליטה על האש. בשל הכוויות הוא נפל למשכב למשך חודש.
ב-8 באוגוסט 1758 נשבה פטנאם על ידי אינדיאנים משבט המוהוק ממיסיון מדרום למונטריאול במהלך מערכה צבאית ליד קראון פוינט בניו יורק. הוא ניצל מהעלאה טקסית על המוקד, בזכות סופת גשמים שהתחוללה באותה עת ובזכות התערבותו ברגע האחרון של קצין צרפתי.
ב-1759 הוביל פטנאם רגימנט חיילים אל גיא ההריגה בקרב טיקונדרוגה (אנ'). ב-1760 הוא התלווה לכוח הצבא הבריטי שצעד למונטריאול. ב-1762 הוא ניצל מטביעה בספינה במהלך הפלישה הבריטית לקובה שהובילה לכיבוש הוואנה. מקובל לחשוב שמייג'ור פטנאם הביא בשובו מקובה זרעי טבק לניו אינגלנד, שנזרעו באזור הרטפורד והיו בסיס לענף גידול הטבק בקונטיקט.
ב-1763, במהלך מלחמת פונטיאק (אנ'), נשלח פטנאם עם תגבורות כדי להסיר את המצור על פורט דטרויט.
לאחר המלחמה שב פטנאם לחוותו שבברוקלין, קונטיקט. ב-1765 הוא הצהיר בפומבי על אמונתו הנוצרית בעקבות מלחמת שבע השנים והצטרף לכנסייה הקהילתית בעיירתו. הוא היה בין אלו שהתנגדו למדיניות המיסוי הבריטית. בערך בתקופת משבר חוק הבולים ב-1766, הוא נבחר לאספה הכללית של קונטיקט והיה אחד מהמייסדים של הסניף המקומי של בני החירות. בסתיו 1765 הוא איים על מושל קונטיקט, תומאס פיץ'. הוא אמר שביתו של פיץ' "יימחה לאבק תוך חמש דקות" אם פיץ' לא יעביר את מסמך מס הבולים לידי בני החירות.
מלחמת העצמאות של ארצות הברית > קרב גבעת בנקר

ערב פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית היה כבר פטנאם חוואי עשיר יחסית ובעל פונדק, עם מוניטין שחרג מעבר למעגל המקומי בשל הישגיו הקודמים. ב-20 באפריל 1775, כאשר חרש את אחד משדותיו יחד עם בנו, הוא קיבל את הידיעות על קרבות לקסינגטון וקונקורד שהחלו את המלחמה יום קודם לכן. תרתי משמע, הוא "עזב את המחרשה", יצא מהשדה ורכב 160 ק"מ במשך שמונה שעות והגיע למחרת היום ל קיימברידג' שבמסצ'וסטס והציע את שירותיו למטרת הפטריוטית. פטנאם קיבל דרגת מייג'ור גנרל, ובכך היה שני לגנרל ארטמוס וורד ב"צבא התצפית" (Army of Observation) שהיה קודמו של הצבא הקונטיננטלי.
פטנאם היה אחת מדמויות המפתח של קרב גבעת בנקר, הן בתכנון והן בשדה המערכה. במהלך הקרב נראה היה שפטנאם הורה לוויליאם פרסקוט לפקוד על חייליו, אל תירו עד שתראו את הצבע הלבן בעיניהם (של הבריטים). (קיימת מחלוקת מי אמר את המילים הללו ראשון. הן מיוחסות לכמה קצינים). פקודה זו הפכה מאז לאחד הציטוטים הידועים של המלחמה. מטרתה הייתה לנצל בצורה הטובה ביותר את מלאי התחמושת המצומצם שעמד לרשות החיילים.
בשלבי תכנון הקרב היה פטנאם ככל הנראה אחד מאלו שדחקו לבצר את הגבעה הסמוכה, שמאוחר יותר נודעה כגבעת בריד. גבעה זו הייתה קרובה יותר לבוסטון וממנה יכלו התותחים להמטיר אש על הכוחות הבריטים בעיר ולאלץ אותם לצאת ממנה ולתקוף את הגבעה. החיילים הבריטים נטבחו בהמוניהם כאשר הם צעדו לכוון הביצורים האמריקאים. עם זאת, לאמריקאים אזל אבק השרפה ובסופו של דבר הם נאלצו לסגת. אבדות האמריקאים הסתכמו ב-140 הרוגים, 271 פצועים ו-30 שבויים, בעוד אלו של הבריטים הסתכמו ב-226 הרוגים ו-828 פצועים. במושגי התקופה האמריקאים הובסו, שכן הם בסופו של דבר נאלצו לוותר על השליטה בשטח. עם זאת, הבריגדיר גנרל מהצבא הקונטיננטלי, נתנאל גרין, כתב לאחיו ש"אני מקווה שאוכל למכור להם גבעה אחרת, באותו מחיר".
שנים לאחר הקרב, כשפטנאם כבר לא היה בין החיים, הוא הואשם על ידי הנרי דירבורן בכישלון באספקת תגבורות לכוחות הלוחמים ואף בפחדנות במהלך הקרב. ההאשמות הובילו למחלוקת מתמשכת בקרב וותיקי הקרב, משפחות, ידידים והיסטוריונים. אנשים רבים נתקפו בהלם מהמתקפה הקשה הזאת על פטנאם ומגיניו הגיבו בחריפות, כולל אישים בולטים כמו ג'ון אדמס ורעייתו אביגייל אדמס. ההיסטוריון הרולד מרדוק כתב שהדין וחשבון של דירבורן "שופע טעויות אבסורדיות ועף על כנפי הדמיון באופן מדהים". ביקורתו של דירבורן זכתה לתשומת לב ניכרת באותה עת, שכן הוא היה אז בעיצומה של מחלוקת משמעותית בעצמו. הוא מילא את אחד מתפקידי הפיקוד הבכירים במלחמת 1812 וביצע אז כמה שגיאות. הוא גם היה מועמד לכהונה שנייה כמזכיר המלחמה על ידי הנשיא ג'יימס מונרו, מועמדות שנדחתה על ידי הסנאט (הפעם הראשונה בה הצביע הסנאט נגד אישור מועמד לקבינט).
מותו

ישראל פטנאם מת בברוקלין שבקונטיקט ב-1790. הוא נטמן בקבר מעל הקרקע בבית הקברות הדרומי של העיירה. על דרך קנטרברי שבעיירה הוקם פסל שלו רוכב על סוס.
במשך השנים הסירו ציידי מזכרות חלקים מהמצבה שעל קברו ובסופו של דבר מצבה הכללי של המצבה נראה בלתי ראוי לסמן את קברו. הפסל קארל גרהרדט, שעיצב אנדרטאות בניו יורק ובניו ג'רזי, נבחר לעצב אנדרטה שתחתה תיקבר גופתו של פטנאם. ב-1888 הונחו שרידי גופתו של פטנאם בגלוסקמה בבסיס האנדרטה והכתובת שעל המצבה המקורית שולבה בה מחדש.
מורשתו והנצחתו

בית הולדתו של פטנאם בדנברס, מסצ'וסטס שומר כמבנה היסטורי. בית החווה שלו בקונטיקט עדיין עומד על תילו והוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
פסל לזכרו של פטנאם ניצב בפארק בושנל שבהרטפורד, בסמוך לקפיטול מדינת קונטיקט. הוא עוצב על ידי הפסל ג'ון קווינסי אדמס וורד ב-1873 ושנה לאחר מכן הוא הוענק לעיר.
מקומות רבים נקראו על שמו של פטנאם, כולל תשעה מחוזות, החל מהמחוז במדינת ניו יורק שכולל את החלק המזרחי של רמות הדסון, שם פיקד פטנאם על כוחות. כמו כן נקראו על שמו עיירות במדינת ניו יורק ובקונטיקט.
מדינות נוספות בארצות הברית שהנציחו את פטנאם בשמות מחוזות הן: פלורידה, ג'ורג'יה, אילינוי, אינדיאנה, מיזורי, אוהיו, טנסי ווירג'יניה המערבית. רחובות ומבנים בערים ברחבי ארצות הברית מנציחים את שמו.
ביאורים

↑  על אף שמו הוא לא היה יהודי כלל וכלל. אמריקאים נוצרים רבים נהגו ונוהגים לתת לילדיהם שמות מהתנ"ך, והשם ישראל לא יוצא דופן בהקשר זה.
פולבר יולו

יצחק בן-צבי עם יולו בברזוויל במסגרת ביקורו באוגוסט 1962 (מאחוריהם אל"ם יוסף כרמל, שלישו של בן-צבי)
פולבר יולו (בצרפתית: Fulbert Youlou; ‏19 ביולי 1917 - 5 במאי 1972) היה נשיאה הראשון של הרפובליקה של קונגו. כיהן מעצמאותה באוגוסט 1960 ועד אוגוסט 1963.