stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויוה זפאטה!
תקציר העלילה

קבוצת איכרים ממחוז מורלוס מתקבלת אצל הדיקטטור פורפיריו דיאס השולט במקסיקו כבר 34 שנים. הם מגישים לו מחאה על כך שנושלו מאדמותיהם על ידי בעלי הון ומבקשים אותה בחזרה בראשם עומד אמיליאנו זפאטה (מרלון ברנדו). דיאז פוטר אותם בלא כלום ומשלח אותם לביתם.
האיכרים חוזרים לביתם, הורסים את הגדר המונעת מהם לעבד את אדמותיהם ומותקפים. זפאטה נעצר ומובל למאסר כשהוא קשור בצוארו ונגרר על ידי סוס. בדרך מתקיפים איכרים את השיירה ומשחררים את זפאטה. זפאטה מוליך את המרד נגד השלטון המרכזי יחד עם אחיו אופימיו (אנתוני קווין). הם מצליחים לכבוש שטחים נרחבים בדרום. הצבא בפיקודו של ויקטוריאנו ורטה תופס את השלטון. דיאז בורח ממקסיקו ובמקומו ממונה פרנסיסקו מדרו. זפאטה מוכתר על ידי חייליו ל"גנרל" ונישא לג'וספה (ג'ין פיטרס) שאביה סירב מקודם לתת אותה לאיכר עני ובור כזפאטה. זפאטה מבקש ממדרו להחזיר לאיכרים את אדמתם אך מדרו מציע לו במקום זאת אחוזה גדולה ואמר שתהליך החזרת האדמות הוא ממושך ועליו להתבצע רק באופן חוקי. זפאטה עוזב בזעם לכפרו וממשיך את המרד. לבסוף נרצח מדרו על ידי ורטה שתפס את השלטון. פנצ'ו וייה פולש מצפון וזפאטה מנצח מדרום, ורטה בורח ממקסיקו ופנצ'ו וייה מציע לזפאטה להיות נשיא.
זפאטה מקבל בלשכת הנשיא משלחת איכרים ממחוזו המתלוננים כי אחיו גזל את אדמתם ושכב עם נשותיהם. בתחילה מתייחס אליהם זפאטה בזלזול אך מיד הוא מרגיש שהוא מתנהג כלפיהם כמו דיאז. הוא נוטל את רובהו ומגיע למחוז מורלוס. שם הוא מוצא את אחיו שיכור המכריז כי כעת לאחר שנלחם מגיע לו גם ליהנות מהחיים. בהוראת זפאטה הוא מוצא להורג.
המלחמה נמשכת, זפאטה תשוש וחסר תחמושת. קולונל מודיע שערק מצבא הממשלה עם חטיבתו ורוצה להצטרף לצבאו של זפאטה עם כל הנשק הרב שיש לו. ג'וספה מזהירה את זפאטה שלא ילך כי זה מארב אך הוא אומר שאין לו ברירה כי אין לו במה להילחם. זפאטה מגיע למבצר ומתקבל בחיבוק על ידי הקולונל המציע לו במתנה סוס לבן. זפאטה ניגש לסוס אך הוא מחוסל על ידי חיילים המופיעים על הגג וגופתו מוטלת במרכז כפרו.
פרסים

פרס אוסקר:
אנתוני קווין זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1952
הסרט היה מועמד ל:
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - מרלון ברנדו
פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר - ג'ון סטיינבק
פרס אוסקר לפסקול - אדוארד נורת'
פרס אוסקר לעיצוב האמנותי
פרס באפט"א לקולנוע:
מרלון ברנדו זכה בפרס השחקן הזר הטוב ביותר לשנת 1953
פסטיבל הקולנוע בקאן לשנת 1952:
השחקן הטוב ביותר - מרלון ברנדו
משה אלופי

קבלת פנים בכדורי לשר העבודה יגאל אלון
משה אלופי (23 בספטמבר 1912 – 26 בינואר 1999) היה ראש המועצה האזורית גליל התחתון בין השנים 1953–1976.
ביוגרפיה

משה אלופי נולד בשם משה לאופגס, בעיר ורשה, פולין. לאחר עלייתו לישראל עיברת את שמו ל"אלופי". הוא היה נצר למשפחת חסידי ראדזימין מצד אביו יצחק ולמשפחת "מתנגדים" מצד אמו רחל. אביו היה יצרן טקסטיל ותעשיין, אמו הייתה בתו של ראש הקהילה בעיר פלוצק, ועבדה בתור עקרת בית. למשה היו חמישה אחים ואחיות. כשהיה בן 12 נפטרה אמו ממחלה, אביו התחתן בשנית ומשה עבר להתגורר עם דודתו.
אלופי למד ב"חדר" וב"תלמוד תורה", ומגיל 12 עד 16 בישיבה התיכונית "תורת חיים". בגיל 16 עזב את הישיבה, הצטרף לתנועת "השומר הצעיר", היה פעיל עלייה אצל יצחק גרינבוים (חבר הפרלמנט הפולני) והושפע ממנו. בשנת 1932, בגיל עשרים, הצטרף להכשרה בעיר סלונים. בשנת 1934 התגייס לצבא הפולני, שירת כתותחן כשנתיים וחצי ולאחר מכן שב לוורשה.
ב-1937 נשא לאישה את רניה לבית בנק. באוגוסט 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, גויס לצבא הפולני. כבר בתחילת המלחמה נפל בשבי הגרמנים, שם עבר התעללויות, איבד את ראייתו בעינו השמאלית ולבסוף נמלט מהשבי והגיע לביאליסטוק. אחרי זמן מה עבר לגרודנו, שם התמנה לנציג הוועדה הממשלתית לטיפול בפליטים. משה ורניה סירבו לקבל אזרחות רוסית, לכן הוגלו למחנה עבודה בארכנגלסק בו שהו שלוש שנים.
ב-1943 פורק המחנה והיהודים נשלחו לסמרקנד, שם נולדה בתם הבכורה שנפטרה בגיל שנתיים ממחלה. אלופי הואשם בפעילות ציונית ונשלח לכלא. הוא ברח מהכלא ועבר עם רעייתו לטג'יקיסטן, משם ללובלין ולאחר מכן לרומניה, שם עסק בפעילות עלייה של "השומר הצעיר" ובנוסף סייע בהצלת יהודים במתן אישורי עלייה לארץ ישראל דרך ארגון הג'וינט. אביו, אחיו ואחיותיו נספו בשואה.
באוקטובר 1945 עלו אלופי ורעייתו לישראל, באוניה "טרנסילבניה" והצטרפו לחבריו של משה בקיבוץ אילון, אותם הכיר עוד מתקופת ההכשרה בפולין. בקיבוץ אילון נולדו לזוג שתי בנות: פנינה ואביחיל. בתקופת שהותם בקיבוץ היה אלופי אחראי על מטעי הקיבוץ ופעיל בתחום התרבות.
בשנת 1952 עזב עם משפחתו את הקיבוץ, והעתיק את מגוריו למושב שרונה שבגליל התחתון. בשרונה נולדה בתו השלישית, אילה. כעבור זמן קצר נתמנה למרכז וגזבר המושב.
ביוגרפיה > יו"ר המועצה האזורית

בשנת 1953 מונה אלופי לראשות המועצה האזורית של הגליל התחתון.
בשנת 1973 הקים אלופי ועדה לפיתוח הגליל התחתון, שתכננה כיצד להכפיל את האוכלוסייה ביישובים. ממשלת ישראל הקצתה תקציב מיוחד לכך, ולאחר קבלת התקציב החל אלופי בתוכניות בינוי ופיתוח, הקים מוסדות חינוך ומבני ציבור, והקים את משרדי המועצה האזורית בכדורי.
בנובמבר 1976 מינה מנכ"ל משרד הפנים חיים קוברסקי את אלופי ליושב ראש ועדה קרואה שתנהל את המועצה המקומית מגדל, לאחר שזו נקלעה לקשיים וקריסת תשתיות, שנבעו מחובות כבדים. הוא כיהן בתפקיד זה עד לפברואר 1980.
בשנת 1996 הוענק לאלופי אות "יקיר הגליל התחתון".
אלופי התגורר עד אחרית ימיו במושב שרונה, היה בעל משק חקלאי, בו עסק בגידול עופות ומטעי פרי. הובא למנוחות בבית העלמין של המושב.
קרל דיקבאואר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 באוקטובר 1891 אדלוואנג, אוסטריה 
 פטירה:  16 בדצמבר 1976 (בגיל 85) זירל, אוסטריה 
 מדינה:  אוסטריה 
 מקצוע:  שוטר 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (6 במאי 1980) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  קרל דיקבאואר
 
"מכתב לכוכבים", מיזם הנצחה לחסידי אומות עולם בווינה (2011)
קרל דיקבאואר (בגרמנית: Karl Dickbauer;‏ 26 באוקטובר 1891, אדלוואנג (אנ')‏ – 16 בדצמבר 1976, זירל (אנ')) היה מפקח במשטרת העיר אינסברוק, חסיד אומות העולם אוסטרי.
דיקבאואר ועמיתו אנטון דייץ התבקשו בקיץ 1944 להכין הסעה לאסירים מכלא אינסברוק למחנה ההשמדה אושוויץ בין 88 האסירות היו חמש נשים יהודיות פולניות – לוריין יוסטמן-ויסניקי, מרים פוקס, פאולינה יאנאשבי', רג'ינה ליטמן-רונדבאקר ורות ליטמן-אייזנברג. הן נעצרו על ידי הגסטפו ב־25 במרץ 1944, לאחר שהתחזו לעובדים זרים פולנים-נוצרים. לגבי חמש הבנות כבר נקבע כי יגורשו למחנה ריכוז. הן פנו למפקד הכלא, וולפגנג נוישמידט, בבקשה לעזרה. נוישמידט קרא לממונה עליו, קרל דיקבאואר, וביקש את הבנות לעבודה בכלא בטענה שהן נדרשות לשירות המטבח בכלא.
השוטר ארווין לוץ היה שף ראשי בכלא אינסברוק בקיץ 1944. יחד עם שוטר המשטרה הפלילית באינסברוק, רודי מוסר, הוא החליט להציל את הבנות ושכנע את הממונים עליו להעלים את ניירות המזהים את הבנות ולהשתמש בהם לעבודה במטבח שלו. לוץ סיפק לבנות אוכל והתייחס אליהם היטב.
מפקח המשטרה דיקבאואר העלים את מסמכי הזהות של הבנות. הם לא נכללו ברשימות הגירוש לאושוויץ, נשארו בכלא והועסקו במטבח. כשהגיע צו השילוח, סייע מוסר גם להעלמת ניירות הבנות, מה שהציל אותן מהטרנספורט.
ב־18. בינואר 1945 התקבלה ההוראה להעביר את כל אסירי הכלא למחנה הריכוז ברגן-בלזן, ודיקבאואר התבקש לעזור לבנות לברוח. דיקבאואר לא היסס. החוקר הפלילי רודי מוסר גם הציע את עזרתו להצלת הבנות. לוריין ג'וסטמן-ויסניצקי ומרים פוקס הצליחו להימלט מהכלא במהלך הלילה בעזרת דיץ ודיקבאואר. לוץ הציע להם את דירתו כמקום המפלט הראשון שלהם.
לפני שנמלטו הנשים היהודיות, פנה החוקר הפלילי רודי מוסר למריה שטוקר בבקשה לקחת את שתי הנערות לדירתה ולהסתיר אותן. מריה הייתה מודעת לסכנה הטמונה בלהסתיר שני פליטים יהודים בדירתה. עם זאת, היא הסכימה מיד.
שלוש הבנות היהודיות האחרות שהיו בכלא אינסברוק ניצלו באופן דומה.
וסילי אגפקין

| --- | --- |

 לידה:  22 בינואר 1884 (יוליאני) Shancherovo, רוסיה 
 פטירה:  29 באוקטובר 1964 (בגיל 80) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית העלמין וגנקובסקויה 
 תקופת הפעילות:  מ-1910 
 פרסים והוקרה:  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  עיטור לנין  עיטור הדגל האדום  מדליה להנצחת 20 שנים לצבא האדום 
 
ואסילי איבנוביץ' אגפקין (ברוסית: Васи́лий Ива́нович Ага́пкин;‏ 3 בפברואר 1884 – 29 באוקטובר 1964) היה מנצח תזמורת צבאית סובייטי-רוסי, מלחין ומחברו של שיר הלכת הידוע: "פרידה מסלביאנקה" (הולחן ב-1912).
ביוגרפיה

אגפקין נולד בנפת ריאזאן בשנת 1884. מ-1912 עד 1915 למד בבית הספר למוזיקה בטמבוב, שם הלחין את שיר הלכת הרוסי הפופולרי, "פרידה מסלביאנקה".
לאחר ניצחון הבולשביקים במהפכת אוקטובר, אגפקין התנדב מרצונו לצבא האדום ב-1918 וארגן להקת כלי נשיפה בגדוד ההוסרים האדום הראשון.
בשנת 1920, חזר אגפקין לטמבוב ושם ניהל את אולפן המוזיקה ואת התזמורת של חיילי הג.פ.או.. ב-5 באוגוסט 1922 ערכו אגפקין ותזמורתו קונצרט פרידה מטמבוב, ולאחר מכן עברו למוסקבה.
בינואר 1924 השתתפה התזמורת בניצוח אגפקין בטקס ההלוויה במהלך הלווייתו של ולדימיר לנין. ב-1928 ארגן אגפקין להקת כלי נשיפה של ילדי רחוב; שעבור רבים מהם הייתה תחילתה של קריירה מקצועית כמוזיקאים. בשנות ה-30 עמד בראש התזמורת של בית הספר הגבוה של הנ.ק.ו.ד. של ברית המועצות, איתה ערך מספר הקלטות.
אגפקין היה מנהל בולט של להקת דיוויזיית דזרז'ינסקי של הנ.ק.ו.ד.. הוא אף הוביל את מבנה הלהקות הצבאיות במהלך מצעד מהפכת אוקטובר המפורסם בכיכר האדומה במוסקבה ב-7 בנובמבר 1941. יצירתו, "פרידה מסלביאנקה" היה אחד מארבעת שירי הלכת שנוגנו באותו מצעד, ולכבוד תפקידו שם, נוגן השיר כשיר הלכת האחרון בשאר מצעדי יום הניצחון בכל רחבי רוסיה הסובייטית.
המוזיקה שהלחין הופיעה בסרטים רבים, כולל העגורים עפים (1957), ו-72 מטרים (2004).
הערות שוליים

↑  "Vasily Ivanovich Agapkin".
↑  "Farewell of the Slav . // Ryazan Information Forum".
↑  "Russian-Records.com". Мир русской грамзаписи. The World of Russian Records.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009912164405171  PLWABN: 9810600714105606  GND: 1132086175  ISNI: 0000 0000 3514 7185  LCCN: n95005187  LNB: 000171841  MusicBrainz: b8a7eaae-04d6-4eb1-9632-585b02ae4c81  NDL: 031673382  RERO: 02-A026793950  VIAF: 21380886   WorldCat (עם VIAF): 21380886
בני הנדל

| --- | --- |

צילום משנת 2015
 לידה:  6 באוגוסט 1946 (בן 78) בראשוב, ממלכת רומניה 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
בני הנדל (נולד ב-6 באוגוסט 1946) הוא שדרן רדיו, מנחה, קריין אמנותי, עורך ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה

הנדל נולד בעיר בראשוב שבטרנסילבניה, רומניה, בשנת 1946 ועלה עם הוריו בשנת 1959 מן העיר סיביו. הוריו, יוצאי בוקובינה, היו ניצולי שואה מטרנסניסטריה. הנדל הוא בוגר התיכון ליד האוניברסיטה והחוגים לבלשנות ולאנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
את דרכו האמנותית החל ב-1969 כשחקן-זמר בהפקת תיאטרון החאן הירושלמי "כלאדם" - מחזמר ימי-ביניימי בבימויו של אריה זקס, שם מילא את תפקיד האלוהים.
בשנת 1970 היה לשחקן רדיו בתסכיתי ילדים ונוער בקול ישראל. ב-1974 התמנה לעורך, קריין ומגיש בקול ישראל.
בסוף שנות ה-70 התפרסם בהגשת תוכניות השבת "זמר שכזה" ו"ציוניוני הדרך" ברשת ג'.
ב-1979 השתתף בדיבוב סדרת ההנפשה המיתולוגית "היה היה - האדם", במסגרת הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
בשנים 1980–1982 שימש שליח הסברה וחינוך בארצות הברית, מטעם הסוכנות היהודית.
משנת 1982 קיבל עליו לערוך ולהגיש ברשתות קול ישראל תוכניות בנימה אישית:
שבשבת – שירי עמים
טיוטות – מילים פוגשות צלילים
משנת 1986 ועד 2005 ערך תוכניות ידע-עולם, מדע, מוזיקה ותרבות:
חוגה: שיחות עם יוצרים, טיילים וחוקרים בשילוב מוזיקת עולם
אקדמיה באלף: ראיונות עם מרצים מן האקדמיה בנושאי מומחיותם
לשידוריו היה קהל מאזינים מסור, ועם פרישתו המוקדמת לגמלאות, ב-2005, ניהלו מאזיניו מערכה כדי לאפשר את המשך תוכניותיו במסגרת עצמאית.
הנדל מופיע כמנחה בכנסים, טקסים וערבי מוזיקה וספרות בישראל ומחוצה לה, באוניברסיטאות ובמכוני תיעוד, תרבות ומחקר: יד ושם, ספריית בית אריאלה, משכנות שאננים ועוד. הוא מופיע כמנחה וקריין אמנותי בקונצרטים, עם התזמורת הסימפונית ירושלים, תזמורת הבארוק ירושלים, הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, אנסמבל פניקס, אנסמבל מיתר ועוד.
הנדל הוא מתרגם של פרוזה ושירה. בין המשוררים שאת שיריהם תרגם: וורדסוורת', טניסון, ויסטן יו אודן, אדמונד ברק, היינריך היינה, ברטולט ברכט, איציק מאנגר, לאונרד כהן, ד"ר סוס, של סילברסטיין ואלן אלכסנדר מילן. שירי מילן, וורדסוורת' וטניסון בתרגומו הפכו ליצירות מוזיקה קאמרית בידי המלחין משה זורמן והושמעו בשנת 2010 בפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון בכפר בלום ובפסטיבל "מאסטרו עין הוד".
באוקטובר 2020, במסגרת המחאה נגד בנימין נתניהו, תרגם הנדל את שיר המחאה הקטלאני "היָּתֵד" מאת ליואיז ליאק (Lluis Llach, L'ESTACA) וביצע אותו יחד עם בני משפחתו וידידים. הסרטון של ביצוע השיר, בהפקתו של הנדל ויוני חיימוביץ' ובבימויו של מיכאל (מוקי) הדר, הועלה לאחר יוטיוב וזכה ל-20 אלף צפיות בשלושת הימים הראשונים להעלאתו.
הנדל נשוי לנירה, אב לשני בנים.
מתרגומיו

תיק אדום לקאלן, מאת ג’יימס מיטשל, תל אביב: עם עובד, 1981
בקצה מדרכת הרחוב, שירים וציורים מאת של סילברסטיין, הוצאת אדם, תל אביב, 1985
אנחנו שבעה מאת ויליאם וורדסוורת', בכתב העת פרוזה, יולי 1987
שירים מאת א.א. מילן, בכתב העת פרוזה, יוני 1988
אור בעלית הגג, שירים וציורים מאת של סילברסטיין, עם בנו שחר הנדל, תל אביב: ספרי עליית הגג, 1993
ליפול למעלה, שירים וציורים מאת של סילברסטיין, עם בנו אוֹרי הנדל, תל אביב: הוצאת מודן, 1997
הימים הצבעוניים שלי, מאת דוקטור סוס, תל אביב: מודן, 1997 (השיר הולחן ומושר בידי הזמר דודו טסה)
אלפרד לורד טניסון, גבירת טירת שאלוט; תירגם מאנגלית בני הנדל, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2009
הערות שוליים

↑  שהעולם יהיה עולם של שמיעה - בעיתון "ישראל היום" 3 במאי, 5 במאי 2017
↑  הקלטות מתוכניותיו של בני הנדל בספרייה הלאומית בירושלים
↑   היתד, בביצוע בני הנדל, סרטון  באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313555005171  PLWABN: 9811570862905606  ISNI: 0000 0001 1940 2868  LCCN: n2006015685  VIAF: 137753128   WorldCat (עם VIAF): 137753128
תומאס וופורד

תומאס אלברט וופורד (באנגלית: Thomas Albert Wofford‏; 27 בספטמבר 1908 – 25 בפברואר 1978) היה סנאטור אמריקאי מקרוליינה הדרומית.
ביוגרפיה

וופורד נולד ב-27 בספטמבר 1908 בתחנת מאדן, מחוז לורנס, קרוליינה הדרומית, למד בבתי הספר הציבוריים וסיים את לימודיו באוניברסיטת קרוליינה הדרומית בקולומביה ב-1928, וב-1931 בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנה האחרונה והחל לעסוק בעריכת דין בגרינוויל. הוא היה עוזר עורך דין של המחוז השיפוטי השלושה עשר מ-1935 עד 1936, והיה עוזר התובע המחוזי של ארצות הברית מ-1937 עד 1944.
ב-1947, וופורד הגן על 31 הגברים הלבנים שהואשמו בלינץ' של וילי ארל בגרינוויל, קרוליינה הדרומית. המשפט זכה לפרסום רב, והביא לכך שכל הנאשמים זוכו מרצח למרות שרבים מהם חתמו על הודאות.
הוא היה חבר בחבר הנאמנים של Winthrop College מ-1944 עד 1956. וופורד גם היה ציר לוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1948 מקרוליינה הדרומית.
וופורד מונה ב-5 באפריל 1956 כדמוקרטי בסנאט האמריקני כדי למלא את התפקיד שהתפנה עקב התפטרותו של סטרום ת'רמונד וכיהן עד 6 בנובמבר 1956; הוא לא הועמד לבחירה למילוי התפקיד, ועסק בעריכת דין. הוא היה חבר בסנאט של קרוליינה הדרומית מ-1966 עד 1972, ושינה את שיוך המפלגה לרפובליקני. הוא התגורר בגרינוויל, ונפטר שם ב-25 בפברואר 1978, ונקבר ב-Woodlawn Memorial Park.
גביע הליגה הספרדית

| --- | --- |
 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1982
 תאריך פירוק:  1986
 ארגון מפעיל:  התאחדות הכדורגל הספרדית
 תקופת התחרות:  ?–1986 
 מדינות משתתפות:  ספרד ספרד
 זוכה אחרון/נה:  ברצלונה
 הכי הרבה זכיות:  ברצלונה (2 זכיות)
 
גביע הליגה הספרדית (בספרדית: Copa de la Liga; שם נוסף: גביע הלה ליגה) היה גביע כדורגל ספרדי, שנוסד על ידי התאחדות הכדורגל הספרדית בשנת 1982. הטורניר התקיים ארבע שנים בלבד, עד שבוטל בשנת 1986.
הקבוצה בעלת הכי הרבה זכיות בטורניר היא ברצלונה, שזכתה בטורניר בפעם הראשונה ובפעם האחרונה שלו.
בשל אילוצי זמן, עומס ולחץ מצד המועדונים, התחרות נמשכה רק ארבע שנים, והיא בוטלה בשנת 1986. זכייה בגביע הליגה סייעה לשני מועדונים להשלים דאבל של גביעים ייחודי: ברצלונה עם גביע המלך (1983) וריאל מדריד עם גביע אופ"א (1985). בכל ארבעת הגמרים, הקבוצה ששיחקה את המשחק השני בבית, זכתה בגביע.
פורמט

גביע הליגה הייתה תחרות נוקאאוט. כל שלבי הטורניר שוחקו במתכונת של בית-חוץ, והקבוצה שניצחה בסיכום התוצאות של שני המשחקים עולה לשלב הבא. גם הגמר כלל שני משחקים.
אם בסיכום שני המשחקים של תשעים דקות כל אחד, היה שוויון בתוצאה, המשחק היה נמשך להארכה של 30 דקות. אם גם לאחר הארכה לא הושגה הכרעה, המשחק הוכרע בפנדלים. שלא כמו בגביע המלך, חוק שערי החוץ לא חל בטורניר.
זוכות

| שנה | זוכה | סגנית | משחק ראשון | משחק שני | סיכום |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1983 | ברצלונה | ריאל מדריד | 2-2 | 1-2 | 3-4 |
| 1984 | ריאל ואיאדוליד | אתלטיקו מדריד | 0-0 | 0-3 | 0-3 |
| 1985 | ריאל מדריד | אתלטיקו מדריד | 3-2 | 0-2 | 3-4 |
| 1986 | ברצלונה | ריאל בטיס | 1-0 | 0-2 | 1-2 |
ראו גם

כדורגל בספרד
| כדורגל בספרד ספרד |
| --- | --- | --- |
| ניהול | התאחדות הכדורגל הספרדית • מנהלת הליגות • קבוצות • אצטדיונים • תחרויות |  |
| תחרויות ליגה | לה ליגה • ליגת המשנה • הליגה השלישית • הליגה הרביעית • מבנה הליגות |  |
| תחרויות גביע | גביע המלך הספרדי • הסופר קאפ הספרדי • גביע הפדרציה הספרדית • גביע הליגה הספרדית (חדל להתקיים) |  |
| כדורגל נשים | ליגת העל לנשים • הליגה השנייה לנשים • גביע המלכה בספרד |  |
| נבחרות | הנבחרת הלאומית • הנבחרת הצעירה • נבחרת הנשים |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגל ספרדי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דונלד דיואר

פסלו של דיואר ברחוב ביוקנן, גלאזגו.
דונלד דיואר (באנגלית: Donald Dewar‏; 21 באוגוסט 1937 – 11 באוקטובר 2000) היה פוליטיקאי סקוטי. הראשון שכיהן כשר הראשון של סקוטלנד (ראש הרשות המבצעת של השלטון העצמי בסקוטלנד), ב-1999–2000.
ביוגרפיה מוקדמת

דיואר נולד בגלאזגו כבן יחיד להוריו. למד בבית הספר הפרטי היוקרתי אקדמיית גלאזגו, והמשיך בלימודיו באוניברסיטת גלאזגו, שבה למד משפטים ואמנות. באוניברסיטה פגש את חברו הטוב ג'ון סמית', לימים מנהיג מפלגת הלייבור. כסטודנט כיהן כנשיא "איחוד אוניברסיטת גלאזגו", אחד מאיגודי הסטודנטים באוניברסיטה.
חבר פרלמנט

דיואר היה חבר במפלגת הלייבור ברמה האזורית (סקוטית) וברמה הארצית (בריטית). הוא עבד כפרקליט בגלאזגו לפני שנבחר בבחירות 1966, בגיל 28, לפרלמנט הבריטי, כנציג אברדין דרום. ב-1967 התמנה לעוזרו הפרלמנטרי של שר החינוך הבריטי אנתוני קרוסלנד. תפקיד שבו החזיק עד 1969.
למרות הצלחתו הפוליטית המוקדמת, חייו האישיים היו שמחים פחות. ב-1964 נישא לאליסון מרי מקנייר, ולזוג היו שני ילדים. ב-1970 עזבה אותו לטובת עורך הדין והפוליטיקאי הסקוטי דרי אירויין. הזוג התגרש ב-1973 ודיואר מעולם לא נישא מחדש. שני הגברים לא התפייסו, אף כשישבו יחד באותה ממשלה החל ממאי 1997. באותה שנה שבה עזבה אשתו, איבד דיואר את מקומו בפרלמנט בעקבות בחירות 1970.
לאחר קיפאון פוליטי בשנות ה-70, חזר דיואר לפרלמנט מטעם מחוז גלאזגו גרסקדן בבחירות הביניים ב-1978. הוא התקדם במהרה במעמדו והפך לחבר בקבינט הצללים ב-1984. ב-1992 התמנה על ידי ג'ון סמית' לשר הרווחה של קבינט הצללים. ב-1995 מינה אותו טוני בלייר, שהחליף את סמית' בהנהגת המפלגה, למצליף המפלגה, וכאשר ניצחה מפלגת הלייבור בבחירות 1997, מונה דיואר לשר לענייני סקוטלנד.
בשלב זה עמל דיואר במרץ רב על "חוק סקוטלנד", שמכוחו הוקם מחדש הפרלמנט הסקוטי אחרי כמעט 300 שנה, וכן הוקמה רשות מבצעת מקומית לסקוטלנד.
השר הראשון של סקוטלנד

הבחירות הראשונות לפרלמנט הסקוטי נערכו ב-6 במאי 1999, כאשר דיואר עומד בראש מפלגת הלייבור הסקוטית. לאחר הבחירות דיואר התמנה לחבר הפרלמנט הסקוטי מטעם גלאזגו אניסלנד. לאחר שהוקמה ממשלת קואליציה של מפלגת הלייבור והמפלגה הליברל-דמוקרטית, מונה דיואר לתפקיד השר הראשון של סקוטלנד.
מותו והלווייתו

הקמת הפרלמנט החדש הייתה כרוכה בלחץ נפשי רב ובעומס עבודה, שגבו מחיר מבריאותו של דיואר. במאי 2000 עבר ניתוח לב פתוח. שלושה חודשים מאוחר יותר חזר לתפקידו כשר הראשון. ב-10 באוקטובר באותה שנה עבר דיואר שבץ מוחי, שאפשר שנגרם מן התרופה למניעת קרישת דם שלקח אחרי ניתוח הלב. הוא מת למחרת, בבית חולים באדינבורו, בגיל 63. הלווייתו נערכה בקתדרלת גלאזגו.
"אף שהפך לאגדה פוליטית, דונלד תיעב כל ניסיון להפכו למעין קדוש חילוני. הוא היה מבועת אילו ראה את היגון המלאכותי המוחצן, נוסח הנסיכה דיאנה, על מותו בטרם עת."
עבודתו של דונלד דיואר למען מוסדות השלטון העצמי בסקוטלנד זיכתה אותו בכינוי "אבי האומה" בסקוטלנד.
במאי 2002, חשף ראש הממשלה טוני בלייר פסל של דיואר ברחוב ביוקנן בגלאזגו. הפסל נלקח לניקוי באוקטובר 2005 ובדצמבר אותה שנה הוצב מחדש על בסיס בגובה שני מטרים, כדי למנוע את הוונדליזם ממנו סבל הפסל. על בסיס הפסל חרוטות המילים הראשונות של חוק סקוטלנד: "יוקם פרלמנט סקוטי".
אבי רצון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 באוגוסט 1952 (בן 72) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  מעריב, הארץ, חדשות, הערוץ הראשון 
 
אביצהל (אבי) רצון (נולד ב-8 באוגוסט 1952) הוא עיתונאי, מנחה, פרשן פוליטי, ופרשן וכתב ספורט ישראלי, התמקד בעיקר בתחום הכדורגל. כיום מנחה את תוכנית האקטואליה היומית "אבי רצון בבוקר" בתחנת הרדיו גלי ישראל.
ביוגרפיה

עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. עבר הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בתום שירותו הצבאי שימש מאבטח מטוסים בחברת אל על. בשנים 1974–1977 היה קצין הביטחון של השגרירות הישראלית ברומא, שם התוודע לכדורגל איטלקי, וידוע כאוהד קבוצת הכדורגל מילאן ונבחרת איטליה בכדורגל.
שימש ככתב בעיתון "מעריב" בשנים 1978–1983. שם נודע בזכות הטור "הקו הלוהט", בו ראיין אנשי ספורט מדי שבוע, ותקף פרות קדושות בספורט הישראלי. ב-1984 נקרא על ידי המו"ל עמוס שוקן ועורך מדור הספורט, פיני זהבי, להצטרף לעיתון "חדשות", שבו המשיך לכתוב טור בשם "הקו הלוהט". החל מ-1987 שימש כעורך הספורט של העיתון.
בסוף 1989 ערך לתקופה קצרה יומון ספורט חדש בשם "עולם הספורט", שהקים איש העסקים אריה גנגר. העיתון לא זכה להצלחה ונסגר לאחר חצי שנה. רצון חזר לכתוב ב"חדשות". במקביל החל לשמש כפרשן הכדורגל המרכזי של הערוץ הראשון. כמו כן שימש בשנות ה-90 פרשן בתוכנית הרדיו "שירים ושערים" לצידו של המגיש, מאיר איינשטיין.
בשנים 1993–2001 היה עורך מדור הספורט של העיתון "הארץ". עם תום כהונתו כעורך המשיך לכתוב בעיתון. ביוני 2004 עבר לכתוב כפרשן ועורך ספורט ב"מעריב". בנוסף היה בעל טור באתר "nrg".
בשנת 2001 החל להגיש את תוכנית הספורט "בטריבונה", ששודרה בערוץ "בריזה", שהקימה yes הטלוויזיה בלוויין. לאחר שערוץ "בריזה" נסגר רכש ערוץ 10 את הזכויות לתוכנית והיא שודרה בערוץ עד שנת 2005. במקביל הגיש בערוץ 10 תוכנית ערב יומית בשם "רצון חופשי". בשנת 2008 החל הערוץ הראשון לשדר את "בטריבונה". במסגרת התוכנית נודע רצון בביקורתו החריפה על מאמנים ישראליים, כשהבולטים מבין אלה שהטיח בהם ביקורת היו שלמה שרף ואברהם גרנט.
בפברואר 2006 מונה לעורך העיתון "ישראלי" שהוקם על ידי איש העסקים שלמה בן-צבי, אולם תוך מספר חודשים הוחלף בידי עמוס רגב. עקב כך פרץ סכסוך משפטי בין רצון לבן-צבי על פיצויים שהיה אמור לקבל. בתצהיר שהגיש לבית המשפט טען בן-צבי, כי רצון מונה לעורך לבקשת בנימין נתניהו ושלדון אדלסון (שנכנס להשקעה בעיתון). לבסוף הוא הוחלף גם לבקשת אדלסון, שלא רצה "כתב ספורט כעורך".
רצון חזר לעבוד כפרשן ספורט ובעל טור ב"מעריב", ועזב בסוף 2012 לאחר ששלמה בן-צבי רכש את העיתון.
בשנים 2009–2019 הגיש את תוכנית האקטואליה היומית "רצון חופשי" ברדיו ירושלים. בשנת 2014 זכתה התוכנית בפרס הרדיו של אגודת העיתונאים בתל אביב. בפברואר 2020 החל לשדר תוכנית יומית בתחנת הרדיו "גלי ישראל" בשבע בבוקר. בתוכנית מביע רצון דעות ימניות מובהקות.
הערות שוליים

↑  אבי רצון, דיסנצ״ק, קודם תסתכל מה קורה ב״מעריב", חדשות, 18 בספטמבר 1986
↑  אבי רצון, הקו הלוהט עם ויקי פרץ, מעריב, 2 באפריל 1979
הקו הלוהט עם הקפטן יצחק שום, מה שלא עשינו עד היום, : לא נעשה ביומיים שנותח..., מעריב, 24 בספטמבר 1979
↑  משפטי־הדיבה של פנחס זהבי, כותרת ראשית, 31 ביולי 1985
לאה ענבל, פנחס זהבי: סרסור מליגה לאומית, כותרת ראשית, 26 ביוני 1985
↑  הקו הלוהט - אבי רצון עם אביגדור מוסקוביץ, חדשות, 6 במרץ 1984
↑  בן כספית, "עולם הספורט" יהפוך לעתון יומי כללי, מעריב, 12 בינואר 1990
אפי לנדאו, עורך "עולם הספורט": הקונספציה שלי נכשלה, חדשות, 9 בינואר 1990
↑  אפי לנדאו, העיתון "עולם הספורט" נסגר אתמול סופית, חדשות, 1 במרץ 1990
↑  אבי רצון, עיתונות - ירושלמי מגביה בעמוד הראשון ונוגח בפנימיים, חדשות, 4 בנובמבר 1990
↑  משה גורלי, על מאמנים ופרשנים, מעריב, 25 באוקטובר 1990
↑  ארן ליביו, זה רק ספורט, באתר העין השביעית, 1 בספטמבר 2002
↑  אביב הורביץ, פרשן הספורט של "הארץ" אבי רצון עבר ל"מעריב", באתר הארץ, 20 ביוני 2004
↑  שלמה מן, רצונו, כבודו, באתר העין השביעית, 12 באוקטובר 2009
↑  רוני קורן-דינר, YES תשקיע 10 מיליון דולר בערוץ "בריזה" בשנה הקרובה, באתר TheMarker‏, 14 באוקטובר 2001
↑  סופית: רוזן במקום רצון, באתר וואלה, 4 בספטמבר 2005
↑  משה גוזגל, "בטריבונה עם אבי רצון" - בדרך לערוץ 10, באתר ynet, 13 באוקטובר 2002
↑  זוהר ישראל, אבי רצון מתרחב, באתר ynet, 9 בספטמבר 2003
↑  גם אתם יושבים על הטריבונה, באתר וואלה, 1 בינואר 2008
↑  שלמה מן, פסטיבל עריפת ראשו של מאמן הנבחרת שובר שיאים, באתר העין השביעית, 31 במרץ 2011
↑  ענת באלינט, המועמד המוביל לעורך היומון החדש "ישראלי": אבי רצון, באתר הארץ, 13 בפברואר 2006
↑  רותי זוארץ, ‏עמוס רגב מונה לעורך הראשי של היומון "ישראלי" במקומו של אבי רצון, באתר גלובס, 27 ביולי 2006
↑  הרצון של נתניהו, באתר וואלה, 27 בספטמבר 2011
אורן פרסיקו, האקדח המעשן, באתר העין השביעית, 26 באוגוסט 2011
↑  עוזי בנזימן, נוק-אאוט: אבי רצון הפיל את תום פרידמן על הקרשים, אבל מה – הכוחות לא היו שווים, באתר העין השביעית, 16 בנובמבר 2010
↑  אבי רצון לאנשיו של בן צבי: "אתם גנבים, אתם נוכלים", באתר וואלה, 31 באוקטובר 2012
↑  אלכסנדר כץ, לאחר עשור: רדיו ירושלים סיימה את ההתקשרות עם אבי רצון, באתר אייס, 10 באוקטובר 2019
↑  גילי איזיקוביץ, ניב רסקין, אבי רצון ושוש פורמן בין זוכי פרס הרדיו, באתר הארץ, 3 בנובמבר 2014
↑  אייס, אבי רצון מצטרף לרדיו גלי ישראל, באתר אייס, 20 בפברואר 2020
↑  כפיר אדר, "עולב העולבים", "שטויות וטמטום מוחלט", "פתטי": אבי רצון תחת המתקפה החריפה אי פעם, באתר אייס, 3 בפברואר 2021
קרוליינה (אזור)

קרוליינה קרויה על שמו של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה. השם קרוליינה לקוח מהמילה הלטינית ל"צ'ארלס", קרולוס.
קֶרוֹלַיְנָה (באנגלית: Carolina) הוא שמו של אזור גאוגרפי היסטורי בדרום-מזרח ארצות הברית של ימינו שכלל את מדינות ארצות הברית קרוליינה הצפונית, קרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה וחלקים של פלורידה. האזור קרוי על שמו של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, (בלטינית Carolus) ונקרא בתחילה קֵרוֹלֵנה (Carolana).