stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פאני ארדן
ביוגרפיה

ארדן נולדה במונטה קרלו שבמונקו. אביה היה נספח צבאי. היא גדלה במונקו עד גיל 17, אז עברה לאקס-אן-פרובאנס כדי ללמוד בגרנד אקול למדע המדינה.
ארדן החלה בקריירת משחק בתחילת שנות ה-20 לחייה. בשנת 1981 הופיעה לראשונה בסרט בולט, "אלה והאחרים" (Les Uns Et Les Autres), בבימויו של קלוד ללוש. באותה שנה הפכה ארדן לכוכבת קולנוע מוכרת בעולם לאחר ששיחקה לצידו של ז'ראר דפארדיה בסרט "האשה ממול" (La Femme d'à côté). הסרט בבימויו של פרנסואה טריפו הביא למועמדותה הראשונה של ארדן לפרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר. בשנת 1984 הייתה מועמדת בפעם השנייה לפרס על תפקידה בסרט לפתע ביום ראשון (1983) Vivement dimanche!. ארדן הייתה לבת-זוגו של טריפו וב-28 בספטמבר 1983 ילדה להם בת, שמה ז'וזפין טריפו.
בתחילת דרכה בקולנוע יופייה ועלומיה של ארדן הם שהביאו לה אהדה, אולם במהלך השנים הכיר הציבור את התחכום ומיומנויות המשחק של ארדן והיא הפכה לאחת השחקניות הצרפתיות הנערצות בשלהי המאה ה-20 בצרפת. את מגוון הדמויות שהיא מסוגלת לשחק הדגימה במשחקה בסרט הקומי Pédale douce, אשר זיכה אותה בפרס סזאר, הנחשב ליוקרתי ביותר.
ב-1993 שיחקה בסרט הישראלי "אישה זרה" של הבמאית מיכל בת-אדם, בדמותה של פנסתרנית בשם נינה. בשנת 1995 שיחקה בסרטם המשותף של וים ונדרס ומיכלאנג'לו אנטוניוני "מעבר לעננים", לצד אנסמבל שחקנים כמו אירן ז'קוב, ג'ון מלקוביץ' וסופי מרסו, ז'אן רנו ומרצ'לו מסטרויאני.
בנוסף לצרפתית, ארדן דוברת אנגלית ואיטלקית באופן שוטף ושיחקה במספר סרטים בהוליווד ובבריטניה. באנגלית שיחקה בסרטו של פרנקו זפירלי "קאלאס לנצח" (2002), בו שיחקה את דמותה של זמרת האופרה הנודעת מריה קאלאס.
בשנת 2007 שיחקה בסרטו של אבי נשר "הסודות".
בשנת 2008 שיחקה בתפקיד קטן בסרט האיטלקי "האלוהי" בבימויו של פאולו סורנטינו. באותה שנה שיחקה בסרט "שלום ולהתראות" (Hello Goodbye) עם ז'ראר דפארדיה. בסרט, שצולם בישראל, גילמו היא ודפארדיה זוג יהודים העולה לישראל ואת התלאות הפוקדות אותם כעולים חדשים. הסרט, בבימויו של גרהם גואיט, לא זכה להצלחה וגם בישראל הביקורות אודותיו היו קשות, כולל ביקורת קשה אודות משחקו של דפארדיה.
בשנת 2009 החלה ארדן לביים ולכתוב תסריטי קולנוע. סרטה הראשון היה "עפר ודם", בכיכובה של רונית אלקבץ. הסרט במימון צרפתי-רומני-פורטוגלי הוקרן בפסטיבל קאן באותה שנה.
בשנת 2018 שיחקה בסרטה של אורסולה מאייר "יומן מחשבות" בדמותה של מאדאם פונטנאל, אשת חינוך המטילה משימה שגרתית למדי על תלמידיה: לתעד את חייהם, יום אחרי יום.
בשנת 2019 שיחקה בקומדיה הרומנטית "התקופה היפה בחיי" מאת הבמאי ניקולא בדוס; עבור תפקידה הייתה ארדן מועמדת לפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2023 שיחקה בדרמה הקומית "Les Rois de la piste" לצדו של מתייה קסוביץ. באותה שנה כיכבה בקומדיה השחורה של רומן פולנסקי "מלון פאלאס" בתור קונסטנס רוז מארי דה לה ואלה.
בשנת 2024 גילמה את אן בסרט המותחן הבריטי "American Star".
הערות שוליים

↑  על פי מקורות אחרים במחוז מן ולואר (Maine-et-Loire) בצרפת
↑  Fanny Ardant Biography. Film reference
↑  רחל נאמן, מיסתרי הג'ונגל האנושי, כותרת ראשית, 28 בדצמבר 1983
מאיר שניצר, קולנוע - בונבון - "לפתע ביום ראשון", כל העיר, 17 בפברואר 1984
↑  מאיר שניצר, שלום ולא להתראות: עוד סרט מיותר, מעריב, 19 ביוני 2009
↑  מרב יודילוביץ', פאני ארדן ורונית אלקבץ חוזרות לקאן, באתר ynet, 29 באפריל 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007330774005171  PLWABN: 9810556033805606  BIBSYS: 4080300  BNE: XX1267074  BnF: cb13890854z (data)  CANTIC: a12360600  CiNii: DA13913695  GND: 122843649  ICCU: RAVV096849  ISNI: 0000 0001 2148 7880  LCCN: n97878454  LNB: 000242945  MusicBrainz: e8750053-93a1-45e5-975d-7a138781c90d  NKC: ola2002146934  NLA: 35816293  NLK: KAC2020L4774  NTA: 073879703  RERO: 02-A005738651  SNAC: w6542vg4  SUDOC: 077445554  VIAF: 117976129   WorldCat (עם VIAF): 117976129
רחוב סמילנסקי (באר שבע)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 על שם:  משה סמילנסקי
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיר:  באר שבע
 שכונה:  שכונת חצרים ונווה נוי
 
 קואורדינטות:  31°14′18″N 34°47′11″E﻿ / ﻿31.23825°N 34.786305555556°E﻿ / 31.23825; 34.786305555556
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת באר שבע מוגדלת) רחוב סמילנסקי(למפת באר שבע רגילה) רחוב סמילנסקי(למפת צפון הנגב רגילה) רחוב סמילנסקי(למפת צפון הנגב מוגדלת) רחוב סמילנסקי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רחוב סמילנסקי, הקרוי על שם המנהיג הציוני משה סמילנסקי, הוא רחוב צדדי בחלקה הדרומי של העיר העתיקה של באר שבע, הנושק לשיכון דרום, חצרים ונווה נוי. מספרי הבתים ברחוב עולים מכיוון דרום-מזרח לצפון-מערב, כאשר המספרים הזוגיים הם בצד המזרחי. הרחוב, שאורכו כ-700 מטרים, הוא חד סטרי לנסיעת כלי רכב במקטע שמתחילתו ועד המפגש עם רחוב ההסתדרות. לאורך מקטע זה הכביש מרוצף באבנים, החניה בו אסורה והנסיעה מותרת בכיוון שבו מספרי הבתים יורדים. בדומה לרחובות אחרים בעיר העתיקה, רוב הבתים ברחוב סמילנסקי הם בתי אבן בני קומה אחת בלבד, המאופיינים בתקרות גבוהות, בקשתות פנימיות ובחצרות.
תוואי

הרחוב מתחיל בסמוך לשדרות נפתלי הרץ אימבר ונחל באר שבע, ונמתח לכיוון צפון מערב. את רחוב סמילנסקי, הנמצא בשכונה שרחובותיה בנויים שתי-וערב, חוצים הרחובות: טרומפלדור, מורדי הגטאות, החלוץ, ההסתדרות, הרצל, ההגנה, שרה וחטיבת הנגב.
תוואי > מוסדות ועמותות

בית העולה (בפינת ההסתדרות)
גן הנשיא (בין הרחובות ההסתדרות והרצל)
בית אבות (פינת שרה)
הכניסה לאמפיתיאטרון של מרכז הצעירים
בית גאה בבאר שבע – סמילנסקי 36 (2017–2023)
משרדי עמותת "צלמנייה- העמותה לצילום ותיעוד מורשת באר שבע" (פינת הרחובות סמילנסקי - טרומפלדור)
בתי עסק

בשנת 1977, במסגרת יוזמה פרטית של זכריה לירז וגואל דרורי, הוכרז רחוב סמילנסקי כ"קריית האמנים" של באר שבע. בתוך כך, בשנים שלאחר מכן נפתחו ברחוב מספר גלריות, כגון הגלריה של זכריה לירז בסמילנסקי 25, הגלריה הראשונה לצילום של גואל דרורי בסמילנסקי 3 ועוד, רובן נסגרו תוך שנים ספורות. יש המפנים אצבע מאשימה אל מוסדות עיריית באר שבע על שלא עודדה את היוזמה.
כיום, בית העסק הוותיק ברחוב הוא מאפיית ראשונים שהוקמה בו בשנת 1985. המאפייה שוכנת בכתובת סמילנסקי 1, בפינת רחוב טרומפלדור, במבנה ששימש בעבר את "בית החלוצות".
בעשורים האחרונים נעשה ניסיון להחיות את האזור על ידי הפיכתו למתחם בילויים ותרבות. בתוך כך, עודכן בשנת 1990 חוק העזר העירוני "פתיחת עסקים וסגירתם" על ידי ראש העיר יצחק רגר, כך שיתיר פעילות עסקים ברחוב עד השעה חצות.
בתי עסק > בתי קפה, מסעדות ופאבים

"קפה לולה" (לשעבר קפה גקו) - סמילנסקי 13
"סמילנסקי טאפאס בר" (לשעבר מסעדת "אחוזת סמילנסקי") – סמילנסקי 23
פאב "עתיקה" (לשעבר משרד הפרסום "קווים") – סמילנסקי 38
שימור

אחד הבתים הישנים ביותר ברחוב סמילנסקי הוא "בית גואל דרורי" שהיה המתיישב הראשון ברחוב המתחדש, אחריו הגיע זכריה לירז ויחד הקימו את קריית האמנים, הבית שוכן ברחוב סמילנסקי 3, בפינת טרומפלדור. הבית נבנה בשנת 1914, ודייריו לאחר כיבוש באר שבע ב-1917 היו חיילים אוסטרליים מכוחות אנז"ק שהשתתפו בקרבות לכיבוש באר שבע. בחצר הבית נבנה ב-1949 מגדל מים שניצב שם עד היום.
בתחילת שנות ה-2000 בוצעו עבודות שיקום ברחוב בשיתוף עיריית באר-שבע, המועצה לשימור אתרים ומשרד התיירות, שכללו שיקום והסדרה של הרחוב וחזיתות הבתים, תאורת הרחוב והמוקדים הציבוריים. בין היתר, רוצף חלק מהרחוב באבנים, הוצבו בו ספסלים וניטעו בו עצים. העלות הכוללת של שיקום הרחוב ורחוב טרומפלדור הניצב לו מוערכת בכ-9 מיליון שקלים
פסטיבלים

החל משנת 2005, בערבי רביעי בחודשים יוני ויולי מתקיים ברחוב, פסטיבל סמילנסקי. הפסטיבל כולל דוכני רחוב, בימות מוזיקה, מופעים לילדים, מופעי תיאטרון פרינג', יריד וינטג' ועוד.
הערות שוליים

↑  משולם עד, "מונמרטר" של הנגב, דבר, 22 ביולי 1977
↑  משולם עד, "רובע לאטיני" בבאר שבע, דבר, 22 בדצמבר 1977
↑  מדברים לקיר: נכסי השימור בב"ש זועקים להצלה, nrg.co.il, מאת אורי בינדר, 3 בפברואר 2010
↑  חוקי העזר של באר שבע, מהדורת 2004
↑  המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות - ועדת דרום, בית גואל דרורי
↑  רון פז, ‏באר-שבע: העיר העתיקה במרכז שבוע השימור, באתר גלובס, 20 באוקטובר 2002
פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות

| --- | --- |

סמליל הפרס
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  ראש ממשלת ישראל 
 תקופת הפרס:  2009–הווה (כ־16 שנים) 
 אתר רשמי
 
פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות הוא פרס שנוסד על ידי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ב-2009 במטרה לעודד יוזמות, חשיבה חדשנית, דמיון ויצירתיות בקרב אוכלוסיות שונות במדינת ישראל.
מהות הפרס

פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות מוענק החל משנת 2010 מדי שנה-שנתיים ליזמים וממציאים ישראלים בלבד, על הישגים שהשיגו בתחום היזמות והחדשנות, שיש בהם תרומה מיוחדת לחברה והשפעתם מרחיקת לכת.
הפרס מוענק בכל פעם לשני יזמים, אחד מכל קטגוריה: יזמות למטרת רווח כספי (כגון מיזמים עסקיים) ויזמות שלא למטרת רווח כספי (לדוגמה: מיזמים חברתיים). גובה הפרס נכון ל-2012 היה 70,000 ש"ח, בכל קטגוריה וב-2014 הועלה ל-80,000 ש"ח.
בנוסף לפרס מוענק בכל אחת משתי הקטגוריות הללו גם ציון אחד לשבח. כל אחד משני היזמים זוכי הציון לשבח קיבל עד 2012 סכום של 15,000 ש"ח ומ-2014 גדל הסכום ל-20,000 ש"ח.
תקנון הפרס

כחלק ממטרותיו המוצהרות של הפרס, נשים, עולים חדשים, ויזמים תושבי הפריפריה בישראל מקבלים בו עדיפות.
רק אנשים "בשר ודם" (דהיינו לא תאגידים למשל), העומדים בראש מיזמים שהחלו את פעילותם לפני עשר שנים לכל היותר יכולים לזכות. ניתן להגיש מועמדות לתחום אחד בלבד ובגין מיזם אחד בלבד והמועמד חייב להיות המוביל המרכזי של המיזם. הפרס, כמו גם הציון לשבח ניתנים על פעילות מתמשכת או פרויקט חד פעמי משמעותי. מי שזכה בפרס ישראל או בפרס א.מ.ת בשנה נתונה לא יכול לזכות באותה שנה גם בפרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות. כמו כן, ניתן לזכות בפרס זה פעם אחת בלבד.
מועד חלוקת הפרס

חלוקת הפרס התקיימה תחילה מדי שנה בנובמבר, כחלק מאירועי שבוע היזמות הבינלאומי, בינואר 2014 החליטה הממשלה לעורכה סמוך ככל האפשר ליום הולדתו העברי של בנימין זאב הרצל (י' אייר), כחלק מאירועי "יום הרצל".
הזוכים

ב-2010 חולק הפרס בטכניון בחיפה. שלושת הזוכים היו:
פנינה פירסט, שהקימה מערכת המאפשרת למעסיקים למצוא עובדים זמניים באופן מיידי.
מאיה אפרתי, שפיתחה תהליך ההופך שקיות פוליאתילן משומשות למגוון מוצרים.
רוני פלמר, מייסד ויו"ר תנועת אור להתיישבות בנגב ובגליל.
ב-2011 הוענק הפרס באוניברסיטה העברית בירושלים. חמשת הזוכים היו:
אינאס סעיד מנכ"ל גליל סופטוור וג'ימי לוי מייסדה, שהקימו בנצרת בית תוכנה המעסיק כ-150 מהנדסים ותוכניתנים, בעיקר מהמגזר הערבי.
אבי בוזגלו יורש, שפיתח שיטה לאיתור מוקשים מצילומי אוויר.
יהובמרט שומה כץ, שייסדה את עמותת "חברים בטבע", המקימה גרעינים קהילתיים לחיזוק הקהילה האתיופית וקליטתה בארץ.
אביחי קרמר, שהקים את ארגון "פרס לחיים" PRIZE4LIFE, האוסף תרומות למימון מחקר ומציאת תרופה למחלת ניוון השרירים ALS, בה לקה.
ב-2012 הוענק הפרס באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע. ארבעת הזוכים היו:
יוני בלוך, שהקים את מיזם הסטארט אפ "אינטרלוד (Interlude)", שהמציא טכנולוגיה חדשה להפיכת סרטוני רשת, משחקי מחשב ופרסומות לקטעי וידאו אינטראקטיביים.
פרופסור רבקה יהב, שפיתחה והטמיעה שיטה חדשה לגילוי מוקדם וטיפול בקשיים סביבתיים והתפתחותיים אצל ילדים בסיכון.
פרופ' עודד שוסיוב, שהקים את חברת קולפלנט (Collplant), שפיתחה שיטה פורצת דרך להפקת קולגן, חלבון חיוני לשימושים רפואיים רבים.
ד"ר דובי וייס, על פיתוח תוכנית "עת הדעת", המשפרת את הישגי התלמידים במקצועות החשבון, האנגלית והעברית.
ב-2014 הוענק הפרס באוניברסיטת תל אביב. חמשת הזוכים היו:
דפנה ליפשיץ מנכ"לית "עמותת תפוח", הפועלת למתן הזדמנות שווה לאוכלוסיות הפריפריה הגאוגרפית והחברתית בישראל באמצעות הקניית מיומנויות טכנולוגיות ופיתוח כישורי חיים.
זאב בירגר יזם ומייסד חברת "טופ-איט-אפ" המפתחת כדורים צפים המשמשים לכיסוי מאגרי מים במטרה להקטין התאיידות ולשפר את איכות המים.
זיו דובנסקי ממציא ומייסד חברת "מטבוליק רובוטס" המפתחת רובוט הזנה לבעלי חיים המשפר את החיסכון במזון תוך כדי שיפור איכות חייהם של בעלי החיים.
אילה טל-אל מייסדת עמותת "AV ישראל" הפועלת לשיקום שמיעתם של תינוקות וילדים חירשים ולקויי שמיעה ומאפשרת להם לתפקד כשומעים במסגרות החינוך הרגיל ובחברה, בעזרת שיטת שיקום שמיעה ייחודית, חדשנית ומבוססת מחקר.
עמיחי מירון מייסד ומנכ"ל חברת User-1St, המספקת מענה יעיל וכלכלי להנגשת אתרי אינטרנט באופן אוטומטי לאוכלוסיות מיוחדות ובעלות מוגבלויות.
בשנים 2013 ו-2015 לא הוענק הפרס.
הערות שוליים

↑  פריפריה מוגדרת לצורך הפרס כ"אזור עדיפות לאומית כפי שהגדירה אותו הממשלה בהחלטתה מס' 1060 מיום 13 בדצמבר 2009
↑  "פורסם קול קורא לפרס ראש הממשלה ליזמות וחדשנות", 20 בינואר 2014, באתר "חדשות טלקום"
↑  טקס חלוקת הפרס - 18 בנובמבר 2010
↑  נתניהו: בכוונתנו לפתח עשרות מרכזי מצוינות, באתר כלכליסט, 18 בנובמבר 2010
↑  טקס חלוקת הפרס - 27 בנובמבר 2011
↑  גלי וינרב, ‏אביחי קרמר חולה ה-ALS זכה בפרס ראש הממשלה ליזמות וחדשנות, באתר גלובס, 18 באוקטובר 2011
↑  טלי חרותי-סובר, הוכרזו הזוכים בפרס ראש הממשלה ליזמות וחדשנות, באתר TheMarker‏, 27 בנובמבר 2011
↑  "ראש הממשלה נתניהו העניק זאת השנה השלישית פרס ליזמות ולחדשנות", 13 בנובמבר 2012, באתר משרד ראש הממשלה
↑  "פרס ראש הממשלה ליזמות יוענק לפרופ' רבקה יהב", 13 בנובמבר 2012, באתר מעריב nrg
↑  מוטי בסוק, פרס רה"מ ליזמות ולחדשנות ליוני בלוך ולפרופסור רבקה יהב, באתר TheMarker‏, 30 באוקטובר 2012
↑  "נבחרו מקבלי פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות", 9 במאי 2014, באתר ערוץ 7
↑  "הוענק פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות 2014", 20 במאי 2014, באתר נשפיע
|  פרסים ישראליים  |
| --- | --- | --- |
| פרסים כלליים | פרס ישראל • פרס משרד החינוך והתרבות • פרס וולף • פרס א.מ.ת. • פרס דן דוד • פרס רוטשילד • פרס ירושלים • פרס בראשית • פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים |  |
| ציונות | פרס בגין • פרס בוני ציון • פרס יגאל אלון • פרס הרצל (הרצליה) • פרס בן-גוריון • פרס היצירה בתחום הציונות • פרס מוסקוביץ' לציונות • פרס ירושלים (ערוץ 7) • פרס שומר ציון |  |
| טכנולוגיה | פרס ביטחון ישראל • פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות • פרס ראש הממשלה לחדשנות בתחום תחליפי נפט |  |
| מדעים מדויקים | פרס אברבנאל  • פרס ארדש • פרס הארווי • פרס לויצקי • פרס נסיהו • פרס קריל |  |
| מוזיקה | פרס אקו"ם • פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים • פרס עמ"י |  |
| ספרות | פרס ביאליק • פרס ברנר • פרס זאב • פרס טשרניחובסקי • פרס ספיר • פרס ברנשטיין • פרס גפן • פרס עומר • פרס רופין • פרס קוגל • פרס היצירה לסופרים עבריים • פרס רעיית נשיא המדינה לשירה עברית |  |
| אמנות פלסטית | פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית • פרס האמן הצעיר • פרסי מוזיאון ישראל • פרסי מוזיאון תל אביב • פרס אנדי • פרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר • פרס הרמן שטרוק • פרס רפפורט • פרס שיף • פרס היצירה הציונית • פרס ליאון קונסטנטינר • פרס קרן מנדל ואווה פונדיק לאמנות ישראלית |  |
| ספרות תורנית | פרס הרב עובדיה יוסף לכתיבה הלכתית • פרס הרב קוק לספרות תורנית • פרס ירושלים לספרות תורנית • פרס לספרות תורנית בני ברק • פרס הרב מימון • פרס הרב טולידאנו לספרות תורנית • פרס הרב בר שאול |  |
| עיתונות | פרס סוקולוב • פרס דוש לקריקטורה • פרס עיפרון הזהב |  |
| קולנוע וטלוויזיה | פרס האקדמיה לטלוויזיה • פרס אופיר • פרס גרוס למצוינות באנימציה |  |
| תרומה לחברה | אות הנשיא להתנדבות • פרס זוסמן-ג'וינט • פרס ירושלים לאחדות ישראל |  |
האני אבו אסעד

| --- | --- |

 לידה:  11 באוקטובר 1961 (בן 63) נצרת, ישראל 
 מדינה:  מדינה פלסטינית, ממלכת ארצות השפלה 
 פרסים והוקרה:  פרס הקולנוע האירופי לתסריטאי הטוב ביותר (2005) 
 פרופיל ב-IMDb
 
האני אבו אסעד (בערבית: هاني أبو أسعد; נולד ב-11 באוקטובר 1961, בנצרת, ישראל) הוא במאי קולנוע ערבי-ישראלי-הולנדי. סרטו "גן עדן עכשיו" זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2005.
ביוגרפיה

אבו אסעד נולד למשפחה מוסלמית עשירה בנצרת שבישראל ב-1961, והיגר להולנד ב-1980. הוא למד הנדסת אווירונאוטיקה בהארלם (הולנד), ועבד מספר שנים כמהנדס מטוסים. הוא נכנס לעולם הקולנוע והטלוויזיה בתור מפיק, וב-1990 הקים יחד עם הבמאי רשיד משהראווי את חברת הפקת הסרטים "אלול" (Ayloul).
ב-1991 ביים סרט תיעודי קצר בשם "לכל המעוניין בדבר" הבודק את הסיבות לעמדתם הפרו-עיראקית של הפלסטינים אזרחי ישראל. ב-1992 ביים סרט קצר בשם "בית נייר" על נער פלסטיני שביתו נהרס על ידי צה"ל והוא בונה במקומו בית מנייר. אך אמו כועסת עליו והורסת אותו. ב-1993 הפיק את סרטו של משהראווי, "עוצר".
ב-1998 ביים את סרטו העלילתי הראשון באורך מלא "Het 14de kippetje" לפי תסריט של ארנון גרונברג.
בשנת 2000 יצר את הסרט "נצרת 2000", אשר מתאר את פיצולה של החברה בעיר עקב חילוקי דעות בנוע לבניית מסגד סמוך. על אף שהסרט נראה כתיעודי למעשה מדובר בסרט מבוים.
סרטו "החתונה של רנא" (2002) מבוסס באופן חלקי על סיפור אוטוביוגרפי שכתבה הסופרת והקולנוענית ליאנה בדר. בסרט הגיבורה מקבלת הוראה מאביה לבחור בחתן מתאים מתוך רשימה שהכין. הגיבורה חיה בבית יפה, אך לפני החתונה היא חוטפת רגליים קרות ובורחת ממנו. כך גם אורחי החתונה נאלצים לעזוב את הבית ולעבור למחסום שם יתקיים הטקס. הבית והמרחב שמחוצה לו הם נושאים מרכזיים בסרט. הסרט צולם ברובו במזרח ירושלים וברמאללה בימי האינתיפאדה השנייה, כשהכניסה לשטחים הוגבלה, וצוות ההפקה לא הורשה להיכנס לאתרי הצילומים בכלי רכב פרטיים. סרט זה הוקרן בפסטיבל קאן בשנת 2002 במסגרת היוקרתית של ״שבוע המבקרים״. בעקבות הסרט התקבל הבמאי אבו אסעד יחד עם הבמאי הישראלי דרור שאול לסדנת בימוי יוקרתית בפסטיבל סאנדנס.
ב-2003 יצא סרטו "פורד טרנזיט", שזכה בפרס "ברוח החופש" בפסטיבל הקולנוע ירושלים. הסרט, שהוגדר כסרט דוקומנטרי, עורר דיון סוער לאחר שהתברר שסצנות רבות ממנו היו מבוימות.
ב-2005 יצא סרטו העלילתי "גן עדן עכשיו", שסיפר על שני מחבלים מתאבדים היוצאים לפיגוע בישראל. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל ברלין זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר מטעם "הטריטוריות הפלסטיניות" לשנת 2005.
ב-2013 זכה סרטו "עומאר" בפרס חבר השופטים במסגרת "מבט מסוים" בפסטיבל קאן, וכן הוכרז כמועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-2017 יצא סרטו העלילתי "ההר שבינינו", בכיכובם של קייט וינסלט ואידריס אלבה.
ב-2021 היה בין מפיקי הסרט המצרי-ירדני השנוי במחלוקת "אמירה".
באוגוסט 2024 אבו אסעד, יחד עם יותר מ-300 אמנים, קרא להחרמת הסרט "למה מלחמה" של עמוס גיתאי בשל מעורבות של חברות הפקה ישראליות שנאשמות בתרומה ל"כיבוש, אפרטהייד וג'נוסייד". גיתאי ציין במסיבת עיתונאים שהסרט לא קיבל מימון מישראל, וטען כי אלו שקוראים להחרמה לא ראו את הסרט.
הערות שוליים

↑  גואל פינטו, אם לא הייתי קולנוען, הייתי מחבל-מתאבד, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2005
↑  נורית גרץ וג'ורג' ח'לייפי, נוף בערפל: המרחב והזיכרון ההיסטורי בקולנוע הפלסטיני, עם עובד, 2006, עמ' 49
↑  מרב יודילוביץ', איפה הגבול?, באתר ynet, 14 בספטמבר 2003
↑  פסטיבל קאן: האני אבו אסעד זכה בפרס חשוב - וואלה תרבות, באתר וואלה, 25 במאי 2013
↑  נחום מוכיח, רומיאו הפלסטיני: איך "עומאר" הגיע לאוסקר?, אתר nrg,‏ 21 בינואר 2014
↑   שירין פלאח סעב, אסירים פלסטינים בארץ דורשים להסיר את מועמדותו של הסרט הירדני לאוסקר, באתר הארץ, 8 בדצמבר 2021
↑  Alex Ritman, Israeli Director Amos Gitai Dismisses Calls for Venice Title ‘Why War’ to Be Boycotted, Variety, ‏2024-08-31 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528458705171  PLWABN: 9810619470905606  BIBSYS: 6073913  BNE: XX1791765  BnF: cb15092549x (data)  CiNii: DA16174292  GND: 140240403  ICCU: LO1V302026  ISNI: 0000 0000 7826 1068  LCCN: no2006037688  NKC: js20060414028  NLA: 40408217  NLK: KAC201736856  NTA: 182407918  RERO: 02-A012074344  SUDOC: 13943609X  VIAF: 29824957   WorldCat (עם VIAF): 29824957
יחסי ישראל–סרביה

| יחסי ישראל–סרביה |
| --- | --- |
ישראל: סרביה


ישראל: סרביה
שטח (בקילומטר רבוע)
22,072: 77,474
אוכלוסייה
10,023,983: 6,708,387
תמ"ג (במיליוני דולרים)
509,901: 75,187
תמ"ג לנפש (בדולרים)
50,868: 11,208
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה

נשיא המדינה ראובן ריבלין עם נשיא סרביה אלכסנדר ווצ'יץ' בארמון הנשיאות הסרבי (אנ'), בעת ביקורו הממלכתי של הנשיא בסרביה, יולי 2018
יצחק הרצוג, נשיא ישראל, נשיא סרביה, אלכסנדר ווצ'יץ', ועידית אוהל, אמו של החטוף לעזה, אלון אוהל. 11 בספטמבר 2024
בין מדינת ישראל והרפובליקה של סרביה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים החל משנת 1992, מאז התפרקותה של יוגוסלביה במהלך מלחמות יוגוסלביה, והיווסדה של סרביה כמדינה עצמאית. לישראל שגרירות בבלגרד, ולסרביה שגרירות בתל אביב. שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה בתחומים פוליטיים המשקפים את האינטרסים של שתי המדינות, וכן קשרי מסחר מפותחים, בתחומים מגוונים.
היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו זמן קצר לאחר סוף ימיה של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, אשר קיימה יחסים דיפלומטיים עם ישראל עד למלחמת ששת הימים. היחסים בין סרביה וישראל מוסדו באופן רשמי בתאריך 31 בינואר 1992, במהלך מלחמות יוגוסלביה, אשר בסופה התפרקה יוגוסלביה למרכיביה השונים, ביניהם סרביה.
במסגרת ההבנות ושיתוף הפעולה בין שתי המדינות, עד 4 בספטמבר 2020, ישראל לא הכירה בעבר בקוסובו כמדינה ריבונית. ההחלטה הישראלית התקבלה בין השאר בשל החשש מתקדים בנושא, אשר יאפשר גם לרשות הפלסטינית לנקוט בצעדים דומים אשר יובילו להכרה בעצמאותה על ידי שאר מדינות העולם, וכן בשל הרצון לשמר את היחסים הטובים ואת שיתוף הפעולה בין ישראל לסרביה, כמו גם עם בת בריתה, רוסיה. מצד שני, במסגרת הקשרים בין המדינות, סרביה ממעיטה בשחרור הצהרות אודות הסכסוך הישראלי-פלסטיני, כאשר את מדיניותה בנושא ניתן לתאר במרבית המקרים כגיבוי שקט של המדיניות הישראלית.
בתאריך 28 באפריל 2009, ארתור קול, שגריר ישראל בסרביה, אמר כי חרף העובדה שעברה יותר משנה מאז שקוסובו הכריזה על עצמאותה באופן חד צדדי, למדינת ישראל אין כל כוונה להכיר בעצמאותה באופן רשמי, וכן כי "העובדה היא שעמדתה של ישראל לא השתנתה לאורך הזמן. העם והממשלה הסרביים צריכים להעריך את עמדתה של ישראל, שגם ממחישה את הידידות בין שתי המדינות". זמן קצר לאחר מכן, בחודש ספטמבר 2009, במהלך ביקור רשמי בבלגרד, הדגיש שר החוץ הישראלי אביגדור ליברמן, כי לישראל אין כוונה להכיר בקוסובו בעתיד, אבל הביע תקווה כי סוגיית עצמאותה של קוסובו תיפתר בדרכי שלום.
עם זאת, בשנת 2011 סרביה הצביעה בעד החלטת האו"ם להכרה רשמית בפלסטין כחברה מספר 195 בארגון אונסק"ו, וזאת בניגוד למדיניותה הרשמית של ישראל, אשר שוללת בעקביות את דרישתה של הרשות הפלסטינית להכרה בפלסטין כמדינה עצמאית, בעלת זכות עמידה בגופים בינלאומיים. כמו כן, סרביה הצהירה כי לא תתנגד להחלטה רשמית המכירה בעצמאותה של פלסטין, אם תועלה באופן רשמי במסגרת העצרת הכללית של האו"ם.
ב-4 בספטמבר 2020, במסגרת הסכם סרביה–קוסובו, הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כי הביא להסכמה בין נשיא סרביה אלכסנדר ווצ'יץ' וראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, על העברת שגרירות סרביה לירושלים, כמו גם על הכרה ישראלית בקוסובו ופתיחת שגרירות קוסבו בירושלים. למרות ההסכם, סרביה לא פתחה את השגרירות בירושלים ויחסיה עם ישראל נכנסו לתקופה הקפאה של 3 שנים בה לא מונה שגריר בישראל.
היסטוריה > יחסי ישראל–רפובליקה סרפסקה

היחסים של ישראל עם רפובליקה סרפסקה (ישות סרבית בתוך בוסניה והרצגובינה) הם יחסים מיוחדים והתבטאו בכך שגם בלחץ בוסני ופלסטיני, נציגי הישות הצביעו ופעלו בעד ישראל וגינו בתוקף החלטות נגדה.
בשנת 1995 במהלך מלחמת בוסניה נודע בעיתונות זרה שהסרבים משתמשים באקדחים, רובים ופגזים ישראלים. פעילים פרו-בוסניים גינו את ישראל והאשימו מדינות נוספות שכנראה עבדו כצד שלישי. משרד החוץ מצידו הכחיש את התופעה ואמר והדגיש כי הוא לא רוצה לקחת חלק בסכסוך ומקיים את אמברגו הנשק שהאו"ם הטיל בדבר מלחמה זו.
בחודש נובמבר 2011, כאשר הרשות הפלסטינית ביקשה הכרה וחברות באו"ם דרך מועצת הביטחון הקול המכריע נשאר בידי בוסניה. החברים הקרואטים והבוסנים מהפדרציה של בוסניה והרצגובינה שניהם תמכו בעמדה הפלסטינית. כך, גורל ההצבעה עמד בידי נציגי רפובליקה סרפסקה (בבוסניה והרצגובינה נשלח מספר נציגים שווה משתי הרשויות). הסרבים סירבו בכל תוקף לגבות את היוזמה הפלסטינית, ובכך מנעו מנציגי הפדרציה של בוסניה והרצגובינה מלהגיע להסכמה בנושא ולהצביע נגד. כתוצאה מכך, נציג מליאת מועצת הביטחון של האו"ם של בוסניה נאלץ לעכב תמיכת הבקשה הפלסטינית, אשר לא הצליחה לעבור כתוצאה מכך.
יחסי מסחר ותיירות

החל משנת 2009, הקשרים הכלכליים שבין ישראל וסרביה מתרחבים במהירות, וזאת בין היתר הודות להסכם ההדדי בין שתי המדינות אשר נחתם בספטמבר 2009, וביטל את הצורך בקבלת ויזה לשם קיום ביקורי תיירות בין שתי המדינות. בתאריך 1 בפברואר 2012, הנשיא הסרבי בוריס טאדיץ' ציין, במהלך טקס לציון 20 שנה לקיומם של היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, כי חברות ישראליות השקיעו סך של יותר ממיליארד יורו בתשתיות בסרביה, במסגרת פעילותם לאורך השנים.
בחודש אוקטובר 2009, הגיע שר הפנים הסרבי לביקור רשמי בישראל, במסגרתו נחתם הסכם בין שתי הממשלות לטובת הידוק שיתוף פעולה במסגרת המאבק בפשיעה, סחר בלתי חוקי ושימוש לרעה בסמים וחומרים פסיכואקטיביים, טרור ומעשים פליליים נוספים.
החל מביטול הצורך בוויזה לשם מעבר בין שתי המדינות, מדינת ישראל משקיעה מאמצים רבים בעידוד התיירות הסרבית לישראל. מאמצים אלו כוללים פרסומות שנתיות על שלטי חוצות ואוטובוסים ציבוריים בבלגרד, המציגים את ישראל כיעד תיירותי קיצי ושמשי, וזאת תחת הכותרת "Oseti Izrael" ("להרגיש את ישראל"). כמו כן, בשנת 2011 השיקה שגרירות ישראל קמפיין תיירותי נוסף תחת הכותרת "Ja volim Tel Aviv" ("אני אוהב את תל אביב"), שכללה את בנייתו של "חוף מלאכותי" בעיר הסרבית נובי סאד, אשר נועד להמחיש את דמותה של תל אביב, ולשמש כמוקד למסיבות ופעילויות שונות לקידום התיירות לישראל.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, במהלך שנת 2011 ביקרו בישראל כ-4,700 תיירים מסרביה, גידול מתמשך ביחס לכ-3,000 בשנת 2010, ולכ-1,400 בשנת 2009.
במהלך חודש אפריל 2013, הגיע נשיא סרביה, טומיסלאב ניקוליץ', לביקור רשמי בישראל, ונפגש עם נשיא מדינת ישראל שמעון פרס. במהלך הפגישה, הבהיר הנשיא הסרבי כי "סרביה רוצה להמשיך ולהעמיק עם ישראל שיתוף פעולה כלכלי, צבאי, וביטחוני".
שיתוף פעולה ביטחוני

בשנת 2024 חתמה ממשלת סרביה על חוזים לרכישת מערכות ארטילריה ומל"טים בשווי 335 מיליון דולר, מחברת אלביט מערכות
ראו גם

יחסי יוגוסלביה–ישראל
יהדות סרביה
שגרירות ישראל בבלגרד
הסכמי אברהם
הסכם סרביה–קוסובו
יחסי ישראל–קוסובו
חטיפת העיתונאים הרומנים בעיראק

ב-28 במרץ 2005, בעיראק, נחטפו שלושה עיתונאים רומנים ומורה הדרך שלהם. החוטפים תבעו מממשלת רומניה להשיג את כוחותיה מעיראק (באותה תקופה שהו בעיראק כ-860 אנשי צבא רומנים), כתנאי לשחרור החטופים. החטיפה בוצעה יום לאחר ביקורו של נשיא רומניה, טראיאן בססקו, אצל חיל המשלוח הרומני בעיראק.
שלושת העיתונאים החטופים, אובידיו אוחנסיאן, סורין מישקוצ'י ומרי-ז'אן יון (בתו של הסנטור הרומני ואסילה יון), שוחררו ב-22 במאי 2005.