stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המצור על ירושלים (1099)
המצור על ירושלים > הפריצה לעיר

ב-14 ביולי, לאחר הכנות ממושכות, החלה ההתקפה הצלבנית. המחנה הצפוני בפיקודו של גודפריד מבויון שינה את מקום ההתקפה ובחסות החשיכה נע מזרחה לנקודה הסמוכה לשער הפרחים בסמוך לנקודה הצפון מזרחית של החומה ובכך הטעה את המגנים שריכזו את כוחותיהם בסמוך למגדל גוליית.
הצלבנים התגברו על החומה המשנית הנמוכה באמצעות איל ניגוח, מעל החומות נזרקו חומרי בעירה שהציתו את איל הניגוח. תשישות הלוחמים הביאה להפוגה ויום הלחימה הגיע לסיום זמני כאשר הדרך לחומת העיר פתוחה בפני מגדל המצור הצלבני.
מול הר ציון נתקל הצבא הצלבני בהתנגדות עזה, ללא סיוע מגורם ההפתעה ומול ריכוז כוחות מאסיבי של המגינים נסתיים יום הלחימה מבלי שהצלבנים מצליחים להתקרב לחומה עם מגדל המצור.
ב-15 ביולי התחדשה הלחימה עם שחר. מול הר ציון בדרום העיר חזר התסריט של לחימה עזה במהלכה מנסים הצלבנים להתקרב לחומות עם מגדל המצור ללא הצלחה בעוד המגינים משתמשים בקטפולטות ובאמצעי תבערה על מנת להרחיק את התוקפים, לקראת הצהריים אחזה אש במגדל המצור והוא החל לבעור ויצא מכלל שימוש.
בצד הצפוני של העיר קידמו הצלבנים את מגדל המצור שלהם אל חומות העיר. המגדל שגובהו היה כ-16 מטרים ועליו מוצבים חיילים ובראשם גודפריד מבויון היה כבד מאוד, קשה לתמרון ומטרה נוחה מאוד לחיילים המוסלמיים והארטילריה שבשימושם. בקרב שהתפתח הצליחו הצלבנים להביא את המגדל עד לחומות העיר, תחת מטר של חיצים וקליעים ושימוש באמצעי תבערה. בצהרי היום, לאחר לחימה בלתי פוסקת הגיע הקרב לנקודת מפנה: אש אחזה במבני עץ הסמוכים לחומה מצידה הפנימי והבריחה את הלוחמים המוסלמיים מאזור הפריצה.
הצלבנים עלו על החומה שנותרה ללא מגינים, ההגנה המוסלמית התמוטטה והלוחמים הפטמיים נסוגו בבהלה.
הפאניקה אחזה גם בלוחמים המוסלמיים בצד הדרומי של העיר על הר ציון והם נטשו את עמדותיהם, מאפשרים לצלבנים להיכנס אל תוך העיר.
המצור על ירושלים > כיבוש ירושלים, טבח וביזה

עם פריצת הצלבנים לעיר הם נתקלו בהתנגדות מאורגנת מועטה בלבד, הצלבנים החלו לטבוח בתושבי העיר ולבזוז את רכושם.
ריימון מאגילר (Raymond d'Aguiliers), צלבן שהשתתף במסע הצלב הראשון וכיבוש העיר מספר:
עם נפילת ירושלים ומגדליה ניתן היה לראות מעשי פלא. פגנים אחדים נערפו בחסד אחרים נפגעו מחיצים שנורו ממגדלים, אחרים נתענו למשך זמן רב משנשרפו למוות בלהבות המעכלות. ערימות של ראשים, ידיים ורגליים היו מונחות בבתים וברחובות. אבירים ואנשים רצו ברחובות הלוך ושוב כשהם דורכים על גופות.
חלק מהלוחמים המוסלמיים ברחו לכוון הר הבית וניהלו קרב מאסף נואש. בחיבור שנכתב על ידי אלמוני שהשתתף בקרבות או אסף עדויות מלוחמים סמוך לאירוע וקרוי "עלילות הפרנקים" ("גסטה פרנקורום") מתואר הקרב:
כל המגינים ברחו לאורך קירות בעיר והצלבנים רדפו אחריהם הורגים בהם וקוצרים אותם כל הדרך עד למקדש שלמה. שם נערך טבח עד שאנשינו פילסו את דרכם בדם האויבים שהגיע עד לקרסוליהם.
וריימון מאגילר מוסיף:
מה אירע במקדש שלמה? אם אספר לכם את האמת לא תאמינו לי. מספיק לומר כי במקדש שלמה אנשים רכבו על סוסים ודם מגיע עד לברכיים ועד למושכות. אכן היה זה מחזה נהדר של דין האלוהים, שמקום זה יתמלא בדמם של הכופרים שחיללו את קדושתו. העיר מלאה גופות ודם. כמה מחיילי האויב מצאו מקלט במגדל דוד וביקשו את הגנתו של הרוזן ריימון ומסרו את המצודה לידיו.
אביר צלבני אחר, פולקו משארטר, מספר בזיכרונותיו:
בתום הטבח הצלבנים נכנסו לבתים ולקחו מכל הבא ליד, הדבר נעשה בצורה מסודרת כך שמי שנכנס לבית לא הותקף על ידי אחרים ולא משנה אם היה עשיר או עני, גם אם הבית היה ארמון, מה שמצא היה שלו. וכך הרבה אנשים עניים נהיו עשירים. ולאחר מכן, כולם – אנשי כמורה ואנשים פשוטים הלכו לכנסיית הקבר ולמקדש האל המהולל ובענווה הם חזרו על תפילותיהם והגישו את מנחותיהם במקומות הקדושים שכל כך רצו לבקר.
מגן ירושלים המוסלמי, איפתיקר א-דאולה, הצליח לברוח מהצלבנים בחסות פרשים מצריים שהיו חלק מחיל המצב, הם הגיעו לשער מגדל דוד ושם עזבו את סוסיהם ונכנסו לתוך המצודה. אך רוח הלחימה עזבה את המפקד הפטמי ואנשיו והם הצליחו לערוך משא ומתן חפוז עם הרוזן רימון שהבטיח להם מעבר חופשי אל כיוון אשקלון, מעוז הכוח הפטמי בארץ ישראל. כך הצליח רימון לתפוס ללא קרב את הנקודה האסטרטגית ביותר בעיר, בה קיווה להשתמש כנקודת התחלה בעימות שיכריע מי ישלוט בירושלים ובממלכה הצלבנית המתגבשת.
הקהילה היהודית בירושלים הייתה דלה מאוד. למרות זאת, השתתפו היהודים בהגנת ירושלים. בעיר היו שתי שכונות יהודיות, בצפונה ובדרומה. עם פריצת הצלבנים אל תוך העיר, החלה מנוסה.
ההיסטוריון המוסלמי איבן אל קלניסי מספר שיהודי העיר ברחו לבית הכנסת ושם נשרפו חיים על ידי הצלבנים.
רבות נכתב על הטבח שערכו הצלבנים בתושבי ירושלים ולמרות ההבדלים במספרים המצוטטים של הנרצחים, אין ספק כי מדובר באירוע ברוטאלי.
הטבח בירושלים שלא חרג מהשקפת העולם הצלבנית והתנהגות מקובלת בימי הביניים, קשר בין קנאות דתית ואמונה עיוורת עם תורת לחימה ברברית ושאיפה אנוכית להשגת רווח אישי. השקפות – לכאורה מנוגדות אלו – השתלבו יפה באותו זמן. וכך, כשהם עדיין מבוססים בדם של קורבנותיהם הרימו הצלבנים את ידיהם לשמיים במחווה של עבודת קודש.[דרוש מקור][מפני ש...]
ביסוס השלטון > בחירת "מגן הקבר הקדוש"

ב-17 ביולי, לאחר פינוי רחובות ירושלים מגופות ההרוגים ושריפתם מחוץ לחומות העיר על מנת להימנע מהתפשטות מגפות בחום הקיץ, נערכה פגישה של ראשי הצבא הצלבני בה נידון גורל ועתיד ירושלים. הזכות למשול בישות החדשה של המדינה הצלבנית ובירתה ירושלים עמדה במרכז העימות המחודש. לאחר דיון הוחלט לתת את שרביט השלטון לידי גודפריד מבויון תחת התואר מגן הקבר הקדוש וזאת לאור התנגדות אנשי הדת ונציגי הכנסייה להפקיד את העיר הקדושה בידי מלך חילוני.
רמון רוזן טולוז נותר מבודד ובידיו רק מגדל דוד וגם מצודה זו נמסרה לידי השליט החדש על ידי אנשיו של הרוזן משהבינו לאן נוטה מאזן הכוחות הפוליטי. בסוף חודש יולי עזב הרוזן את ירושלים וירד ליריחו על מנת לבקר במקום טבילתו של ישו בנהר הירדן.
ביסוס השלטון > בחירת פטריארך חדש

בהיעדרו של רמון הרוזן מטולוז נבחר פטריארך חדש לירושלים אביר צרפתי מנורמנדי בשם ארנולף. אדם שקנה את שמו במחנה הצלבני משקרא תגר על גילוי שרידי הרומח הקדוש שנתגלו באנטיוכיה על ידי איש דת מאנשי אמונו של רמון הרוזן מטולוז.
בחירתו של ארנולף היא נקודת מפנה בתולדות מסע הצלב הראשון, וסימנה את הקמת הפטריארכיה הלטינית של ירושלים והתנתקות מסע הצלב מהפטריארכיה היוונית שהייתה "בעלת הבית" בעיר ובביזנטיון וסימנה את הרחקתה של הנצרות האורתודוקסית ממרכזי הכוח הצלבניים.
ביסוס השלטון > הצלב האמיתי

עם כיבוש העיר החלו להתפשט שמועות בקרב הצלבנים על שרידים של הצלב האמיתי המוחבאים בעיר. ב-5 באוגוסט הכריז ארנולף על מציאת הצלב האמיתי.
נסיבות מציאת חפץ הקודש לוטות בערפל וייתכן כי הוכתבו על ידי מגלהו – ארנולף. על פי תיאור של מקורות צלבניים מדובר בכלי עשוי מזהב וכסף ובו כביכול גוש עץ שמקורו – על פי הנאמר – מהצלב עליו נצלב ישו. על פי האגדות הוסתר הצלב על ידי נוצרים מקומיים מפני שליטי הארץ המוסלמיים.
ארנולף והפטריארכיה החדשה שבראשה עמד השתמשו בצלב שנמצא לבסס את מעמדם בירושלים.
”...וכך כל האנשים שמחו וחזרו והיללו אל האל הכול-יכול שנתן לנו את העיר בה סבל וגם את הסמלים של אהבתו וניצחונו ואנו נוכל לחבק אותו בזרועות של אמונה ובידינו הסימנים לישועה.”
הכיבוש הצלבני של ירושלים. תמונה מהמאה ה-19
כיבוש ירושלים, תמונה מהמאה ה-15
המצור על ירושלים, כתב יד מהמאה ה-13
המצור על ירושלים, כתב יד מהמאה ה-14
ראו גם

ירושלים בתקופה הצלבנית
אתרים צלבניים בארץ ישראל
מסעי הצלב העיקריים לארץ ישראל (כולל גם מסעי צלב נוספים שלא הגיעו בסופו של דבר לא"י דוגמת מסע הצלב הרביעי)
ממלכת ירושלים
לקריאה נוספת

דן בהט, "תולדות ירושלים בתקופה הצלבנית", בתוך: אלי שילר (עורך), תולדות ירושלים מחורבן בית שני ועד לתקופה העות'מאנית, ירושלים: הוצאת אריאל, תשנ"ב–1992, עמ' 107–114
יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, א, ירושלים: מוסד ביאליק ודביר, 1971. עמ' 134–148
הערות שוליים

↑  י' פראוור, הנצרות בין ירושלים של מעלה וירושלים של מטה, י' אבירם (מלבה"ד) ירושלים לדורותיה, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, ירושלים תשכ"ט עמ' 179–192
↑  ראלף מקאן Gesta Tancaredi in expeitione Hierosolymitana, עמ' 684
↑  מ' בן-דב, 'מבצרי הצלבנים בארץ ישראל', קדמוניות 32 (תשל"ו), עמ' 102–113
↑  ריאיון עם פרופ' Thomas Madden
↑  Jean Richards "The Crusades 1071–1291" p 65
↑  ריימון מאגילר Le Liber de Raymond d'aguilers תרגום לאנגלית L.L hill (Philadelphia, 1968)
↑  ריימון מאגילר Le Liber de Raymond d'aguilers עמוד 147
↑  ריימון מאגילר Le Liber de Raymond d'aguilers עמוד 150
↑  August. C. Krey, The First Crusade: The Accounts of Eyewitnesses and Participants, (Princeton: 1921), 256–257
↑  Fulk of Chartres, A History of the Expedition to Jerusalem, אוניברסיטת טנסי 1969
↑  מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ־ישראל, עמ' 90
↑  Gibb, H. A. R. The Damascus Chronicle of the Crusades: Extracted and Translated from the Chronicle of Ibn Al-Qalanisi. Dover Publications, 2003 (ISBN 0486425193)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4532389-6 
כיבוש ירושלים והטבח בתושביה, ציור מימי הביניים
בחירתו של גודפריד למגן הקבר הקדוש
חרובסק

| --- | --- |

 מדינה:  רוסיה רוסיה
 סובייקט:  וולוגדה (מחוז) וולוגדה
 מחוז משנה:  חרובסק
 תאריך ייסוד:  1903
 שטח:  10 קמ"ר
 גובה:  520 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  8,361 (2023)
  ‑ צפיפות:  1,000 נפש לקמ"ר
 קואורדינטות:  59°57′51″N 40°11′28″E﻿ / ﻿59.96425°N 40.19121°E﻿ / 59.96425; 40.19121 
 אזור זמן:  UTC +3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניחרובסק(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניחרובסק(למפת מחוז וולוגדה רגילה) וולוגדה צ'רפובץ סוקול וליקי אוסטיוג גריאזובץ בבאייבו ויטגרה טוטמה ארכנגלסק קיר. קוסטרומה ירוסלבל טבר נובגורוד לנינ. קרליהחרובסק(למפת מחוז וולוגדה מוגדלת) וולוגדה צ'רפובץ סוקול וליקי אוסטיוג גריאזובץ בבאייבו ויטגרה טוטמה ארכנגלסק קיר. קוסטרומה ירוסלבל טבר נובגורוד לנינ. קרליהחרובסק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
חרובסק (ברוסית: Ха́ровск) היא עיר במחוז משנה חרובסק במחוז וולוגדה שברוסיה. העיר ממוקמת על גדתו השמאלית של נהר קובנה, כ-90 ק"מ מצפון לעיר וולוגדה. אוכלוסיית העיר נמצאת בירידה מתמדת מאז שנת 1989 – ב-2010 היא מנתה כ-10,079 תושבים, ואז מנתה כ־13,083 תושבים.
היסטוריה

בשנת 1894 החלה בנייתה של מסילת הרכבת בין הערים וולוגדה וארכנגלסק – הוחלט שהיא תעבור בנתיב הקצר ביותר, ולא דרך יישובים קיימים, ובסופו של דבר היא עברה במיקומה הנוכחי של חרובסק. תחנת הרכבת במקום נפתחה בשנת 1894 וכונתה "קובינו"; לאחר מכן שמה שונה ל"לשצ'ובו" (ברוסית: Лещёво), וב-1914 שמה שונה בשנית ל"חרובסקיה". היישוב חרובסקיה (ברוסית: Харовская), שנודע גם בשם חרובסקי (ברוסית: Харовский), הוקם באזור תחנת הרכבת בשנת 1903, יחד עם הקמתו של מפעל זכוכית. ב-1919 הוקמה ביישוב גם מנסרה.
בשנת 1929 הוקם מחוז משנה חרובסק כמסגרת אדמיניסטרטיבית בתוך מחוז וולוגדה והיישוב הפך למרכז המנהלי של מחוז המשנה החדש. לאחר שאוכלוסייתו התפתחה ונבנו בו מפעלים נוספים, בשנת 1954 הוא קיבל מעמד של עיר, אשר שמה שונה לשמה הנוכחי - חרובסק.
הערות שוליים

↑  Russian Federal State Statistics Service (2011). "Всероссийская перепись населения 2010 года. Том 1". 2010 All-Russian Population Census, vol. 1. Federal State Statistics Service (ברוסית)
↑  "Всесоюзная перепись населения 1989 г. Численность наличного населения союзных и автономных республик, автономных областей и округов, краёв, областей, районов, городских поселений и сёл-райцентров". All Union Population Census of 1989. Institute of Demography at the National Research University: Higher School of Economics (ברוסית)
1 2  Н. В. Солдатова (2006). Г. В. Судаков (ed.). Вологодская энциклопедия (ברוסית). ISBN 5-87822-305-8
1 2  Энциклопедия Города России. Moscow: Большая Российская Энциклопедия. 2003. p. 504–505.
1 2  Справка об изменениях административно-территориального устройства и сети партийных и комсомольских органов на территории Вологодской области (1917-1991) (ברוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007489306305171  LCCN: n2003040348  VIAF: 135067471   WorldCat (עם VIAF): 135067471 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים ברוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הספורט האהוב על הגבר

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  סיפור של פט פרנק
 בימוי:  הווארד הוקס 
 הופק בידי:  הווארד הוקס
 תסריט:  ג'ון פנטון מארי, סטיב מקניל
 עריכה:  ראסל הרלן
 שחקנים ראשיים:  רוק הדסון פאולה פרנטיס
 מוזיקה:  הנרי מנסיני 
 צילום:  סטיוארט גילמור
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  29 בינואר 1964
 משך הקרנה:  120 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית 
 הכנסות:  6,000,000‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
הספורט האהוב על הגבר (באנגלית: ‏?Man's Favorite Sport) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1964, בבימויו של הווארד הוקס, עם רוק הדסון ופאולה פרנטיס (אנ') בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על סיפור של פט פרנק ועיקרו גבר נאה שחייב להדגים את כישוריו בדיג אף על פי שלא דג מעולם.
תקציר העלילה

רוג'ר וילובי (רוק הדסון) הוא גבר נאה העובד כמוכר ציוד דיג בחנות השייכת לרשת אברקרומבי אנד פיץ' בסן פרנסיסקו. הוא ידוע כבר סמכא בדיג ואף פרסם ספרי הדרכה בנושא זה. הלקוחות מעריצים אותו אך אינם יודעים שלא דג מעולם וכי את כל העצות שפרסם שמע מלקוחותיו. רוג'ר מאורס לטקס (שרלין הולט).
איזי מילר (מריה פרשי) היא בתו של בעל בית מלון באגם וקפוג'י (שם פיקטיבי). אשת יחסי הציבור שלה, אביגייל פייג' (פאולה פרנטיס) יוזמת תחרות דיג גדולה באגם למטרת פרסומת. כדי להגדיל את ההתעניינות בתחרות הם פונים למנהל החנות מר קדוואלדר (ג'ון מקגוייר) כדי שיורה לרוג'ר להשתתף בתחרות.
רוג'ר מסרב כי אינו יודע לדוג ואומר לקדוואלאדר כי אינו רוצה להתחרות בלקוחותיו ובעיקר נגד מייג'ור פיפס (רוסקו קרנס) שמעריץ אותו. טענתו לא מתקבלת. הוא נכנס לחנות תקליטים, עם איזי ואביגייל, מפעיל את כל התקליטים וברעש הוא צועק לעומתן כי יודע לדוג...
אביגייל מתאהבת בו ומחליטה ללמד אותו לדוג. הוא מגיע לאגם עם ציוד קמפינג ולא מסוגל להקים אוהל. נופל מדי פעם לאגם לקול צחוקן של אביגייל ואיזי. אביגייל מנסה להתחיל אתו ואז מגיעה טקס ותופסת אותו במצבים מביכים עם אביגייל ואיזי ומבטלת את הקשר אתו.
בשלושת ימי התחרות מצליח רוג'ר לדוג את הדגים הגדולים ביותר לא מפני שהוא יודע לדוג אלא בגלל מזל. כל פעם הוא נופל לאגם. הוא זוכה במקום הראשון בתחרות אך אביגייל כועסת עליו ודורשת ממנו שיתוודה שהוא "מזויף".
לאחר מחשבה שנייה מתוודה רוג'ר בפני קדוואלדר כי אינו יודע לדוג והוא מפוטר במקום. הוא מחפש את אביגייל ומוצא אותה מתבודדת ביער. בינתיים משכנע מייג'ור פיפס את קדוואלדר לבטל את פיטוריו של רוג'ר במחשבה פרסומית שגם אדם בלתי מנוסה יכול לזכות בתחרות אם הוא משתמש בציוד שלהם. קדוואלדר יוצא בסירה לאגם ומוצא את רוג'ר ואביגייל שנשטפו בגשם ומבשר להם זאת והם מתחבקים באושר.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| רוק הדסון | רוג'ר וילובי | מוכר ציוד דיג |
| פאולה פרנטיס | אביגייל פייג' | אשת יחסי ציבור |
| מריה פרשי | איסולדה "איזי" מילר | בתו של בעל מלון |
| שרלין הולט | טקס | ארוסתו של רוג'ר |
| ג'ון מקגיוור | קדוואלדר | הבוס של רוג'ר |
| רוסקו קרנס | מייג'ור פיפס | חובב בדיג |
הפריצה לכלא עכו

הפריצה לכלא עכו הייתה פעולת פשיטה של הארגון הצבאי לאומי, שנערכה ב־4 במאי 1947, ובמהלכה כוח אצ"ל שהתחזה לפלוגת הנדסה בריטית פרץ את חומות כלא עכו ואסירים רבים שהיו כלואים נמלטו. בנמלטים נמנו 41 אסירי אצ"ל ולח"י, שישה מתוכם נהרגו בנסיגת הכוח ושמונה נוספים נתפסו והוחזרו לכלא. 27 מתוכם הצליחו לצאת לחופשי בהם מפקדים בכירים באצ"ל דוגמת איתן לבני. הכוח הפורץ מנה 34 לוחמים, שלושה מהם, בהם מפקד הפעולה דב כהן, נהרגו בעת הנסיגה. שלושה לוחמי אצ"ל שנעצרו על ידי הבריטים הוצאו בהמשך להורג. במהלך הפעולה נמלטו גם 182 אסירים ערבים ורובם נתפסו והוחזרו לכלא. הפעולה זכתה להדים בכל העולם ופגעה ביוקרתם של הבריטים. הפעולה השפיעה על סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל[דרוש מקור].
רקע

המצודה העות'מאנית בעכו נבנתה על גבי מצודה הוספיטלרית שכוסתה בחול על ידי הממלוכים, כפי שעשו באתרים אחרים בעיר.
בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל שימשה המצודה כמרכז שלטון בריטי, בית כלא וגרדום. במתחם זה נכלאו, החל מראשית השלטון הבריטי בארץ ישראל ועד להכרזת העצמאות, אסירים ערבים רבים, חלקם שהורשעו בפלילים וחלקם לוחמים נגד הבריטים בתקופת המרד הערבי הגדול, וכן לוחמים יהודים מארגוני "ההגנה", ה"אצ"ל" וה"לח"י". כך, למשל, לאחר מאורעות הדמים בירושלים ב-1920 נאסרו בכלא זאב ז'בוטינסקי וחבריו, מארגני ההגנה היהודית בירושלים.
לוחמים יהודים ולוחמים ערבים הועלו לגרדום בכלא. פעמים רבות הצליחו שומרי המבצר להתגבר על תחבולות הכלואים ומאמציהם להימלט.
במקור תוכננה הפריצה להתרחש בחודש אפריל, ולשחרר גם את הנידונים למוות דב גרונר, יחיאל דרזנר, מרדכי אלקחי ואליעזר קשאני, אך משום שהם הועלו לגרדום במחטף שערכה הנציבות הבריטית בארץ ישראל – נדחתה הפריצה ונקבעה מחדש ל-4 במאי, יום שבו נערך מושב מיוחד של עצרת האו"ם לדיון בבעיית ארץ ישראל.
בסוף שנת 1946 הגיעה למבצר עכו קבוצה גדולה של אסירים יהודים, בהם 31 לוחמי אצ"ל שנלכדו במהלך פשיטה בדרום הארץ, ונדונו לתקופת מאסר של בין 15 שנה למאסר עולם. בראש יחידה זו עמד קצין המבצעים של האצ"ל איתן לבני. לפני הפריצה לכלא היו כלואים בו בסך הכל 613 אסירים, חלקם פליליים וחלקם חולי נפש, מהם 163 יהודים ו-450 ערבים.
מפקדי אצ"ל ולח"י שהיו כלואים במבצר החלו בבדיקה יסודית של אפשרויות הבריחה ממנו (ואף החלו בחפירת מנהרה לאולמות האבירים). לאחר עיון רב בנושא, הגיעו למסקנה שפריצה כזו תהיה בלתי-אפשרית ללא סיוע של כוחות מבחוץ, בתיאום עם האסירים בתוך הכלא. לאור מסקנה זו, פנו העצורים אל מפקדת האצ"ל בהצעה לתכנן תוכנית בריחה.
איסוף ידיעות

הידיעות למבצע נאספו בשתי דרכים במקביל: האסירים אספו את כל הפרטים הנוגעים לנעשה במבצר, כגון סדרי המשמרות וכו', ואילו הידיעות הנוגעות לפרטים אשר מחוץ למבצר, סידורי אבטחה, דרכי גישה ונסיגה, דרכי תגבורת אפשריות, נקודות תורפה במבנה וכו', נאספו על ידי מפקדת האצ"ל מבחוץ, באמצעות סיורים ועל ידי שימוש במקורות מידע שונים. אחד מהמסיירים היה עמיחי פאגלין קמב"ץ האצ"ל שהתחזה לערבי והגיע למסקנה כי המבצע אפשרי.
מפקדת האצ"ל החלה גם לשלוח את אנשיה לביקורים תכופים של האסירים בכלא, על מנת לעמוד על סדרי האבטחה הפנימיים בעצמה. המאמצים המודיעיניים של האצ"ל עלו יפה: נקודת תורפה בביצורי הכלא נמצאה. הקיר הדרומי של הכלא גבל בסמטה עתיקה ונמצא מעל החמאם הטורקי שבעיר. הוחלט לפרוץ דרך קיר זה. פרץ אטקס, מהנדס יהודי שעבר בשירות הבריטים, הדליף את תוכניות הבניה של הכלא לאצ"ל, מה שסייע להצלחת הפעולה.
הכנות למבצע

ההכנות הלוגיסטיות למבצע היו מסובכות ביותר, בשל מורכבות הפעולה. האצ"ל רכש ציוד מעודפי הצבא הבריטי: משאית, ג'יפ, 2 טנדרים צבאיים וטנדרים אזרחיים, אשר שופצו ונצבעו בצבעים ובסמלים של יחידת הנדסה בריטית. כך נרכשו גם מדי צבא. את יתר הציוד והנשק הוציאו ממחסני האצ"ל.
באחד מהביקורים הרבים שערך האצ"ל בבית הכלא הוברחו פנימה בתוך חבילות מזון חומרי נפץ, נפצים ופתילים שהוסתרו בקופסאות שימורים ובריבה. מחומרים אלו הוכנו שני מטעני חבלה ששקלו 1 ק"ג וכ-30 רימוני רסס, שנועדו לשלב ההתקפה והפריצה. בנוסף ריכזו האסירים גם מוטות ברזל ואלות לפריצת שערים ולהתגוננות.
בתוך בית הכלא אורגן מלאי של בגדים אזרחיים לשימוש האסירים הנמלטים, לשם היטמעותם בשטח. בשל מספר מצומצם של מקומות מסתור אפשריים, נקבע מספר הנמלטים ל-41, ונקבע כי הנמלטים יהיו האסירים שנשפטו לתקופות מאסר ארוכות.
כשבוע לפני הפריצה הועברה לאסירים הודעה על המועד. ההודעה נמסרה לאסירי הלח"י והאצ"ל בלבד, ולא נמסרה לאסירי ההגנה. ההסבר לכך הוא חוסר אמון של שתי המחתרות עקב הסזון. כן נקבע, שבמקרה והפריצה לא תיערך ביום שנקבעה, היא תיערך ביום למחרת באותה השעה.
השפעת הפעולה

לפעולות אלה (הפריצה לעכו, תליית הסרג'נטים ו"ליל ההלקאות") הייתה השפעה מורלית חזקה על היישוב העברי בארץ ישראל ועל המאבק להקמת המדינה. שתי הפעולות פגעו קשות ביוקרת הבריטים בעולם ותרמו בין השאר להחלטתה של ועדת אונסקופ, הוועדה המיוחדת של האו"ם לעניין ארץ ישראל, על סיום המנדט הבריטי בארץ.
ביישוב העברי היו הדעות חלוקות. יום לאחר הפריצה לכלא עכו פרסם דובר הסוכנות היהודית הודעה ובה נכתב כי הפריצה היא "פעולה בלתי אחראית ומעשה איבוד לדעת. המתקיפים איבדו 15 הרוגים ובמחיר זה שחררו פושעים ערבים וביניהם כאלה ששפכו דם יהודי".
לעומת זאת כתב מפקד האצ"ל, מנחם בגין, את הדברים הבאים, ששודרו ב-7 במאי 1947:
בצוהרי יום, בעכו המאוכלסת כולה אזרחים ערבים, המוקפת מכל עבריה מחנות אדירים של צבא האויב – התקיפו חיילינו את המבצר העתיק המוגן על ידי מאות שוטרים, פרצו בהסתערות את חומות בית-הכלא, ושחררו והביאו למקום מבטחים עשרות לוחמים עברים ותיקים, שהיו שבויים במשך שנים בידי האויב. 
 "פריצת בית-כלא הגדולה ביותר בהיסטוריה" - כתב משקיף זר. דומה, כי אם לקחת בחשבון את התנאים בשלמותם, אין זו הפרזה. 
 זו לא הייתה "פעולת התאבדות", כפי שסברו אנשי הנוחיות המשרדית, המוליכים מתוך עיוורון פושע את העם כולו לקראת אבדון. הייתה זו פעולת שחרור, שתוכננה לפרטי פרטיה. ואם כי היא נראית כמשהו העומד על סף הבלתי אפשרי, הרי הנחתה הייתה - מתוך שיקול קפדני של הסיכון והסיכוי, כי פדה ייפדה מספר השבויים שנקבע מראש, וגם הם וגם משחרריהם יחזרו בשלום לבסיסם. 
 ניצול מקסימלי של גורם האפתעה, כוח מחץ אדיר, הבטחת העורף על ידי שליטה בעיר ובסביבותיה, ובחירת דרך נסיגה מיוחדת, כל אלה הונחו ביסוד התוכנית. ורק המקרה העיוור, שבשום תכנון אי אפשר לחזותו מראש, גרם לאבדות בקרב המשחררים והמשוחררים. 
 ... 
 כן, שוב נשפך דמנו והרווה את הרי הגליל. אך לא דם טבוחים הוא, כי אם דם לוחמים וגיבורים, המוליד גיבורים חדשים, המצמיח גבורה מחודשת, המביא חרות למולדת וחיי כבוד לעם. 
 ועם האבל על אחים אהובים שהלכו לבלי שוב, ועם זכרם האלמוות בלב - הלוך נלך בדרך המלחמה, דרך הייסורים העל-אנושיים, בדרך החיים היחידה - עד בוא היום בו נעלה למבצר עכו, שאת חומותיו פרצנו, ונמחה מתחת שמי ארצנו את הבסטיליה הבריטית, סמל העבדות, מבצר העריצות.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

המצבות שהונחו על קבריהם של שלושת עולי הגרדום. לאחר החלפתן במצבות של משרד הביטחון, הועברו המצבות לאתר הנצחה ליד מבצר שוני
בתודעה הציבורית

הכתובת במקטע התחתון של האנדרטה ובה שמות החללים וציטוט מאת מנחם בגין: "חייהם-מלחמה, מותם-גבורה, קורבנם-קדושה, זכרם-נצח".
האנדרטה בטיילת עכו לזכר אנשי האצ"ל והלח"י שנהרגו בעת הפריצה לכלא ובעקבותיה.
המקטע העליון של האנדרטה - דמות על כתפי דמות אחרת פורצת באגרוף את חומת הכלא.
הפריצה לכלא עכו היא נושאם של ספרי זיכרונות ומחקרים אקדמיים, אנדרטות ויצירות אמנות שונות. וכן אחד הנושאים המוצגים במוזיאון אסירי המחתרות בעכו.
ב-1960 יצא לאקרנים הסרט "אקסודוס" שמבוסס על ספרו של ליאון יוריס, ובו כלולה סצנה על הפריצה לכלא עכו בהובלת איש "ההגנה" ארי בן כנען, דבר שהכעיס את אנשי אצ"ל שטענו לסילוף ההיסטוריה.
לקריאה נוספת

איתן לבני, המעמד – מבצעים ומחתרת, הוצאת עידנים, 1987, עמ' 235–249
יאן גיטלין, פריצת מבצר עכו, תל אביב הוצאת הדר, 1977.
יוסף קיסטר, האצ"ל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1993.
יוסף עברון, גידי והמערכה לפינוי הבריטים מארץ ישראל, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 2001, עמ' 233–282
יהושע ישראלי, "בבגדים אדומים".
מנחם מלצקי, אמת אחת ולא שתיים, תל אביב: הוצאת ספרי ידיעות אחרונות, 1995
מתי שמואלביץ, בימים אדומים: זכרונות איש לח"י, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1978
מיכאל אשבל, עלי בריקדות - יומן הכלא של מיכאל אשבל, תל אביב: הוצאת הדר, 1976
אריה יצחקי, בעקבות לוחמים כרך צפון א', תל אביב, בר - מודן, 1988
אריה אשל, ארבעה צעדים למוות - אבשלום חביב ומכתביו מצינוק הגרדום, ספרית מעריב, 1979
הערות שוליים

1 2  מרדכי צפורי, ‏פריצת כלא עכו, מערכות 201, אוגוסט 1969
1 2  יהודה לפידות, פריצת כלא עכו, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת"
↑  חיפוושים אחרי האסירים שברחו, דבר, 6 במאי 1947
183 ערבים ו-33 יהודים נמלטו מהכלא בעכו, הארץ, 6 במאי 1947
↑  מדליף תוכניות הבנייה של "המבצר" לאצ"ל: סייען הפריצה לכלא עכו נחשף, באתר ynet, 30 באוגוסט 2020
↑  פס"ד של מוות על שלושה מתקיפי עכו, משמר, 17 ביוני 1947
הודעה רשמית מס. 22, המשקיף, 9 ביולי 1947
↑  3 פסקי דין המוות הוצאו לפועל בעכו, משמר, 29 ביולי 1947
↑  ביקורת קטלנית של מפקדי אצל לשעבר על הזיופים ההיסטוריים בסרט »אקסודוס», חרות, 24 באוגוסט 1961
זאב ז'בוטינסקי ואסירים בחצר כלא עכו, 1920
השלט של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל לציון לוחמי האצ"ל שנקברו בשבי ציון
הצלם של מאוטהאוזן

| --- | --- |

 בימוי:  Mar Targarona 
 תסריט:  Roger Danès, Alfred Pérez-Fargas 
 שחקנים ראשיים:  מריו קסאס (Francisco Boix) Alain Hernández Macarena Gómez Koos Vos 
 מדינה:  ספרד 
 חברת הפקה:  FilmTeam Institut Català de les Empreses Culturals Instituto de la Cinematografía y de las Artes Audiovisuales Radio Televisión Española Rodar y Rodar Cine y Televisión Televisió de Catalunya We Produce 2017
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2019 
 משך הקרנה:  110 דק' 
 שפת הסרט:  ספרדית 
 סוגה:  סרט היסטורי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הצלם של מאוטהאוזן (בספרדית: El fotógrafo de Mauthausen) הוא סרט ספרדי שיצא לאקרנים ב-26 באוקטובר 2018 ומבוסס על אירועים אמיתיים. הוא מספר את סיפורו של פרנסיסקו בויס, לוחם וצלם רפובליקני ספרדי שנכלא במחנה הריכוז מאוטהאוזן במהלך מלחמת העולם השנייה.
עלילה

בויס הוא צלם שלאחר לחימה בצבא הרפובליקני במהלך מלחמת האזרחים בספרד נתפס ונכלא במחנה הריכוז מאוטהאוזן. שם הוא משתמש בעבודתו במעבדת הצילום של האס אס כדי להסתיר תשלילים המוכיחים את הפשעים וההתעללויות המתרחשים באזורים הכפריים עם סיום המלחמה. בויס צילם גם צילומים רבים של מאוטהאוזן לאחר השחרור והיה עד במשפט נירנברג.
שחקנים ודמויות

מריו קאסאס בתפקיד פרנסיסקו בויס
ריצ'רד ואן וויידן בתפקיד פול ריקן
אלן הרננדז בתפקיד ולבואנה
אדריאה סלאזר בתפקיד אנסלמו גלוואן
אדוארד בוק בתפקיד פונסקה
סטפן וינרט בתפקיד פרנץ ציראייס
רובן יוסט בתפקיד רוזאלס
ניקולה סטויאנוביץ' בתפקיד בונארביץ'
פרנק פייס בתפקיד פופאי
מקארנה גומז בתפקיד דולורס
חואן נגרייה בתפקיד לחיאס
ריינר רניר בתפקיד פושאצ'ר
מרתה הלן בתפקיד אנה פוינטנר
דנס אוחלאקי בתפקיד אלברט פוינטנר
הפקה

הצילומים, שהחלו ב-30 באוקטובר 2017, התקיימו בטרסה ובודפשט. כשנעשה שימוש באותם נופים ששימשו בסרט הנער בפיג'מת הפסים. השחקן מריו קאסאס השיל 12 קילוגרם ממשקלו כדי לגלם את בויס הכלוא.
ראו גם

מאוטהאוזן