stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שר הטבעות
ביקורת ופרשנויות

יש בספר נפלאות החודרות כמו חרבות או צורבות כמו פלדה קרה. זהו ספר שישבור את לבבכם.
עם פרסומו קיבל הספר "שר הטבעות" ביקורות מעורבות מקהל קוראיו. הרוב מכריע של הביקורות הילל ושיבח את הישגו הספרותי של טולקין, וסיווג אותו כיצירה ספרותית חשובה, בעוד אחרים ביקרו את התמות החבויות בכתביו של טולקין. ג'ודית שולביץ מהניו יורק טיימס ביקרה את הפדאנטיות הרבה שבסגנון כתיבתו, באומרה "(טולקין) ניסח אמונה רווחת באשר לחשיבותה של משימתו כמשמר השפה הספרותית, דבר כשלעצמו גוזר דין מוות לספרות". ריצ'רד ג'נקינס העלה את החוסר שבעומק פסיכולוגי, הן לסיפור והן לדמויות – שכדבריו "הן אנמיות וחסר בהן מרקם". מבקרים מסוימים אף ראו בתיאור הגזעים הרבים המאכלסים את הארץ התיכונה, לטוב ולרע, כאלגוריה למעמד חברתי. סופר המדע הבדיוני דייוויד ברין פירש את היצירה הספרותית כמכילה נאמנות גמורה למבנה חברתי אליטיסטי. בכתביו של סופר המדע הבדיוני מייקל מורקוק, "פו האפי", הוא ביקר את נקודת מבטו של טולקין הנשקפת בספר כשמרנית ביותר. המלומד תומאס אלן שיפי מתאר את גילומו של הרוע כהשתקפות לדעות קדומות שהיו למעמד הביניים על מעמד הפועלים באירופה בשנים שבין שתי מלחמות העולם.
יש המפרשים את הספר כתיאור של מלחמת העולם השנייה כאשר מורדור מסמלת את גרמניה הנאצית, והטבעת האחת כאלגוריה לפצצת ביקוע גרעיני, אך טולקין עצמו התנגד לפרשנות כזו בחריפות. כפי שציין בהקדמה לספר, הוא לא התכוון שיהיה שיוך דתי או מוסרי כלשהו מהסיפור אל החיים האמיתיים. זאת ועוד, הוא תיעב אלגוריה על כל סוגיה, והצהיר שוב ושוב שהספר נכתב כסיפור אגדה המונחית על ידי ערכים של טוב ורע, מבלי שהוא מנסה לייצג משהו מהעולם האמיתי, ועל הקורא מוטל החופש לפרש את כתביו לפי ראות עיניו. יתר על כן, טולקין סיים כבר את רוב הספר בטרם הוטלו הפצצות הגרעיניות הראשונות על הירושימה ונגסאקי בשנת 1945.
עיבודים לספר

הספר עובד למגוון מדיומים – החל מתסכיתי רדיו, לסרטי קולנוע, ועד להפקות תיאטרון ומחזמרים.
בשנת 2004 יצא משחק "War of the Ring".
עיבודים לספר > רדיו

הספר עובד לתסכיתי רדיו ארבע פעמים. בשנים 1955 ו־1956 הועלתה אדפטציה בת 12 חלקים מבית BBC. בשנות ה־60 הופקה אדפטציה קצרה על ידי תחנת הרדיו WBAI מניו יורק. דרמטיזציה נוספת שודרה ב־1979 בארצות הברית, ולבסוף, עיבוד נוסף של ה־BBC בשנת 1981, שכלל 26 פרקים בני חצי שעה כל אחד.
עיבודים לספר > קולנוע

שלושה עיבודים קולנועיים נעשו לספר "שר הטבעות". הראשון היה עיבוד אנימטיבי משנת 1978 בבימויו של האנימטור ראלף באקשי. עיבוד זה היה אמור להיות הראשון מבין שני חלקים, והוא הביא את עלילת "אחוות הטבעת" וחלק מ"שני הצריחים". עיבוד שני לקולנוע נעשה בשנת 1980 – "שיבת המלך" מבית ההפקות ראנקין־בס, שהיו אחראים גם ליצירת העיבוד האנימטיבי להוביט.
העיבוד השלישי היה טרילוגיית סרטי שר הטבעות, בבימויו של פיטר ג'קסון. הטרילוגיה זכתה להצלחה רבה ול־17 פרסי אוסקר, ונחשבת עד היום לאחת מסדרות הסרטים המצליחות ביותר בכל הזמנים, בסדרה שלושה חלקים: "שר הטבעות: אחוות הטבעת" (2001), "שר הטבעות: שני הצריחים" (2002) ו"שר הטבעות: שיבת המלך" (2003). החלק האחרון בסדרת הסרטים נחשב לאחד מסרטי הקולנוע הטובים ביותר בכל הזמנים, וזכה ב-9 פרסי סטורן, שני פרסי MTV, שני פרסי גראמי, חמישה פרסי גלובוס הזהב ו־11 פרסי אוסקר, שזה השיא של כמות פרסי האוסקר לסרט אי-פעם (בשיא מחזיקים גם הסרטים "טיטאניק" ו"בן חור"), הסרט האחרון גם זכה לשבור את שיאי ההכנסות של מיליארד הדולרים, ונמצא ברשימה של הסרטים המכניסים ביותר בכל הזמנים.
עיבודים לספר > טלוויזיה

בשנת 1993 שודרה בפינלנד סדרת טלוויזיה בשם "ההוביטים" שכללה תשעה פרקים.
בחודש ספטמבר 2022 עלתה לשידור סדרה בשם "שר הטבעות: טבעות הכוח", המהווה פריקוול לספרי שר הטבעות.
עיבודים לספר > מחזות זמר

מספר מחזות זמר נעשו ל"שר הטבעות". עיבוד לשלושת חלקי הספר הועלה על בימות סינסינטי, אוהיו, כאשר רק השניים האחרונים זכו להצלחה. בשנות ה־90 הופקו שלושה מחזות זמר לפי הספרים על ידי תיאטרון Lifeline בשיקגו, אילינוי. ולבסוף, הפקת ענק ראוותנית בת שלוש וחצי שעות נעשתה ב־2006 בטורונטו, אך הופסקה לאחר חצי שנה בלבד. לאחר מספר קיצוצים הועלתה הפקה זו במחודש בלונדון במאי 2007, והתקבלה בביקורות מעורבות.
בשנת 1965, המלחין הבריטי דונלד סוואן הלחין שש פואמות מתוך "שר הטבעות" ואחת מתוך "הרפתקאות תום בומבדיל" למוזיקה. השירים פורסמו בשנת 1967 בשם "The Road Goes Over: A Song Cycle".
בשנת 2006 יצא מחזה אופרה לשר הטבעות.
ראו גם

שר הטבעות - דמויות
הארץ התיכונה
טרילוגיית סרטי שר הטבעות
לקריאה נוספת

דוד קולברט, העולמות הקסומים של שר הטבעות: אוצר של מיתוסים, אגדות ועובדות מרתקות, מושב בן שמן: מודן, 2004 (הספר בקטלוג ULI)
בית יהונתן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  התנחלות, בניין מגורים 
 מיקום:  סילואן 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  עמותת עטרת כהנים 
 
 קואורדינטות:  31°46′03″N 35°14′13″E﻿ / ﻿31.76759°N 35.23707°E﻿ / 31.76759; 35.23707
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית יהונתן(למפת ירושלים רגילה) בית יהונתן(למפת הרי ירושלים רגילה) בית יהונתן(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית יהונתן
 
בית יהונתן הוא מבנה בכפר התימנים בשילוח שבירושלים הנמצא בבעלות עמותת עטרת כהנים.
המתחם נקרא על שם יהונתן פולארד, בתקופה בה היה כלוא במאסר עולם בגין ריגול למען ישראל. לאחר שחרורו והגעתו לישראל, נערך לפולארד "טקס קבלת פנים" במתחם.
היסטוריה, הקמה והתפתחות

העמותה בנתה את הבניין בשטח שהיה שייך לטענתם להקדש בנבנישתי.[דרוש מקור] במקום התגוררו יהודים תימנים החל משנת 1885. בשנת 1938, בעקבות מאורעות 1936–1939, אילצו אותם הבריטים לעזוב את המקום והם לא שבו אליו גם לאחר סיום המנדט הבריטי, מאחר שאדמות ההקדש נותרו תחת שלטון ירדן.
המבנה אוכלס לראשונה בידי יהודים ב־2004.
את המבנה בן שבע הקומות בנה עבור העמותה קבלן פלסטיני, תוך חריגה מחוקי הבנייה במקום שהתירו בנייה לגובה שתי קומות בלבד. תחילה בית המשפט הוציא מספר צווים לפינוי ואיטום המבנה, אך עוד לפני מימוש הצווים אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבניה בירושלים את המבנה.
במקרים רבים יידו ערבים אבנים לעבר הבית וגרמו לו נזק. כיום המתחם מאובטח בידי כוחות הביטחון.
אתרים ומבנים סמוכים

סמוך לבית יהונתן שוכן מתחם מגורים יהודי נוסף, "בית הדבש". מעבר להם מתפרש האתר הארכאולוגי עיר דוד.
הערות שוליים

↑  "ושבו בנים לגבולם: קבלת פנים חגיגית לפולארד בבית יהונתן", באתר ערוץ 7, 1 ביוני 2021
↑   א, תחקיר "הארץ" חושף את השיטות לייהוד סילוואן - בחסות המדינה, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2015
↑  "אושר 'בית יהונתן' בכפר השילוח", באתר ערוץ 7, 15 באוקטובר 2007
↑  יאיר אלטמן, לקראת הפינוי: אבנים יודו על בית יהונתן בסילוואן, באתר ynet, 26 בדצמבר 2010
↑  אנה בורד, אישום: יידו עשרות בקבוקי תבערה ואבנים בסילוואן, באתר nana10‏, 30 בינואר 2012
↑  משפחה יהודית בסילואן: "כמו ישראל במזה"ת", באתר ynet, 4 באפריל 2010
תרבות חלף

מיפוי תרבויות עתיקות במסופוטמיה. תרבויות חלף, חסונה וסאמרא
צלחת ממשפחת כלי חלף
צלמית פיריון מחרס מתל חלף. מוזיאון וולטר לאמנות (Walters Art Museum (אנ')) במרילנד ארצות הברית
תרבות חלף היא תרבות ארכאולוגית השייכת לתקופה הנאוליתית הקרמית, שהתקיימה בצפון מסופוטמיה בשטח שהיום נמצא בדרום-מזרח טורקיה, סוריה וצפון עיראק, בין השנים 6100 - 5100/5400 לפנה"ס. לתרבות הזאת הייתה השפעה גם באזורים אחרים במסופוטמיה.
תקופת חלף הוחלפה בצפון מסופוטמיה בתקופת עובייד.
שמה של התרבות ומקורה

שמה של התרבות ניתן לה על שם אתר תל חלף הנמצא בצפון סוריה, שנחפר על ידי הארכאולוג הגרמני מקס פון אופנהיים בין השנים 1913-1911 וב-1929. החומר הראשון המשויך לתרבות זאת נחפר לראשונה בשנת 1908 על ידי הארכאולוג האנגלי ג'ון גרסטנג בסקהגוזו (Sakçagözü), הנמצא היום בדרום-מזרח טורקיה. כמות קטנה של ממצאים המשויכים לתרבות חלף נחפרו ב-1913 על ידי הארכאולוג האנגלי לנרד וולי בכרכמיש, תל הנמצא על גבול סוריה וטורקיה. האתר החשוב ביותר לתרבות זאת הוא תל אַרְפָּאצִ'יָּה, השוכן מצפון מערב לעיר מוסול בעיראק.
בשנים הראשונות של מחקר תרבות חלף, הדעות של החוקרים היו שתרבו זאת במקורה לא התפתחה במישורים של צפון סוריה. ההשערות היו שהם הגיעו מההרים שבמזרח אנטוליה או שהם היו רועים שהגיעו מצפון עיראק. בשנת 1986 החל הארכאולוג ההולנדי פיטר אקרמנס (Peter Akkermans) לחפור בתל סבי אבייד שבעמק נהר הבליח. החפירות באתר הביאו להבנה חדשה בקשר למוצאה של תרבות זאת. בתל נמצאו 11 שכבות ארכאולוגיות, השכבות הנמוכות 7-11 הן מהתקופה הקדם-חלפית, שכבות 4-6 הן תקופות מעבר, ושכבות 3-1 הן מתקופת חלף המוקדמת. לא היה פער של זמן בין השכבות, למעט שכבות 11 ו-10.
הממצאים הראו שכניסת תרבות חלף לאתר לא הייתה פתאומית, ולא תוצאה של הגעת אנשים זרים למקום, אלא תהליך מתמשך של שינויים תרבותיים בצפון סוריה, שהתפשט לאזורים אחרים.
מאפייני התרבות > משפחת כלי חלף

מתוך הכלים שנמצאו בתל חלף, הידועים שבהם הם "משפחת כלי חלף". כלים אלה הוכנו על ידי קרמיקאי מומחה, הקרמיקה מזוגגת וצבועה לעיתים צבועה ביותר משני צבעים הכולל עיטורים גאומטריים ומוטיבים של בעלי חיים. בנוסף, כללה המשפחה כלי בישול וכלים לא צבועים עם משטחים ממורקים.
בעבר התקיימה תאוריה שמשפחת כלי חלף הייתה מיועדת לייצוא, ושימשה כפריט יוקרתי אצל האליטות. אבל ממצאים נוספים שנחפרו הראו על ייצור מקומי באתרים שונים.
כלים ממשפחת כלי חלף נמצאו באתרים נוספים בצפון מסופוטמיה, כמו נינוה, תבה ע'אורא, תל שאע'ר בזאר, תל זיידאן ואתרים נוספים באנטוליה. תפרוסת זאת של שימוש בכלים אלה יכולה להצביע על שימוש נרחב שנעשה בהם באזור. בנוסף לכלים, נמצאו גם צלמיות של דמויות נשיות עם מאפיינים מיניים מודגשים, שעברו שרפה חלקית. נמצאו גם חותמות הטבעה עשויות אבן עם סימנים גאומטריים או סימנים סימבוליים, ייתכן ושימשו להטבעת רכוש אישי (כפי שהם שימשו בתקופות מאוחרות יותר). אנשי תרבות חלף השתמשו בכלים עשויים אבן וחומר. הנחושת הייתה ידועה להם, אבל הם לא השתמשו בה לייצור כלים.
מאפייני התרבות > מבנים

על פי מעט המבנים שנחפרו, במיוחד בתל ארפאצ'ייה, זוהו מבנים עגולים בעלי כיפה הנקראים במחקר "תולואי" (Tholoi). המבנים היו בקוטר של 7-3 מטר. לעיתים נמצאו לידם מבנים קטנים מלבניים, שייתכן והיו חדרי כניסה. מבנים מעטים מסוג זה נחפרו. המבנים נבנו מטיט ולעיתים הן הונחו על גבי יסודות אבן. באחד המבנים נמצאו צלמיות נשים רבות וייתכן והוא שימש למטרה פולחנית. המבנים האחרים שימשו כנראה למגורים. הכפרים היו קטנים רק מעטים היו גדולים מ-10 דונם.
מאפייני התרבות > קבורה

מעט מאוד ידוע על מנהגי הקבורה של תרבות חלף, אבל נראה שהם לא היו אחידים באתרים השונים. ביירים טפה (Yarim Tepe) נמצא קבר פיר עם תא צדדי קטן, שבתוכו הונחה הגופה. בדומוזטפה שבטורקיה של היום, האנשים נקברו בבורות, מעין קבר פיר, שבתוכם נמצאו כ-40 שלדים. בחלק מהשלדים הראש הוסר והונח לצידם.
כלכלה

החקלאות התבססה על חקלאות בעל שמנצלת את הגשמים להשקיית השדות. הם גידלו חיטה, שעורה תרבותית ופשתן. בנוסף גידלו בקר, כבשים ועזים.
סופה של התקופה

תרבות זאת פרחה באתר בין השנים 5,400-6,100 לפנה"ס ללא כל הפסקה, ויש חוקרים המאחרים את התרבות לתקופה מאוחרת יותר והנושא נמצא בוויכוח בין החוקרים. תקופה זאת נקראת גם "תקופת חלף". תרבות זאת הוחלפה בצפון מסופוטמיה לאחר תקופת מעבר על ידי תרבות עובייד. חלק מהאתרים ניטשו, באחרים נעשה חילוף של תרבות ללא פער בהתיישבות באתר וללא נטישה.
ראו גם

תרבות חסונה
תרבות סאמרא
תרבות עובייד
מסופוטמיה
הערות שוליים

↑  Old and New Perspectives on the Origins of the Halaf Culture מאמרו של Peter Akkermans באתר academia.edu
צבי מאיר רבינוביץ

| --- | --- |

 לידה:  15 בינואר 1908, י"ב בשבט תרס"ח אונייוב, פולין
 פטירה:  12 ביוני 1991, א' בתמוז תשנ"א (בגיל 83) יפו, ישראל 
 ענף מדעי:  מדעי היהדות
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב   אוניברסיטת בר-אילן
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק לחכמת ישראל (1988)
 
צבי מאיר רבינוביץ (בראשי תיבות: צמ"ר; י"ב בשבט תרס"ח, 15 בינואר 1908 – א' בתמוז תשנ"א, 12 ביוני 1991) היה פרופסור לתלמוד, חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תשמ"ח (1988). כיהן כראש החוג לתלמוד באוניברסיטת תל אביב בשנים תשל"ד–תשל"ו ועסק בחקר מדרשי אגדה והפיוט הקדום. בנוסף, פרסם מאמרים ומחקרים בתלמוד, הפיוט העברי בימי הביניים, חסידות ועוד.
קורות חייו

רבינוביץ נולד בעיירה אונייוב שבפולין, הסמוכה לעיר ראדומסק. אביו של סבו היה הרב שלמה הכהן רבינוביץ ("התפארת שלמה"), האדמו"ר הראשון של חסידות ראדומסק; סבו, צבי מאיר (אשר על שמו הוא נקרא), מילא את מקומו של אביו כרב העיר ראדומסק; אביו, הרב יצחק מרדכי, היה אב בית דין בעיירה פלאוונו ונספה בשואת יהודי פולין. צבי מאיר התחנך בישיבת תורת חיים בוורשה, שם הוסמך לרבנות בשנת תרצ"א. במהלך לימודיו הוא החל לחקור את תולדותיהם של גדולי החסידות בפולין, ושנה לאחר הסמכתו, בגיל 24, פרסם את ספרו הראשון אשר עסק בר' יעקב יצחק מפשיסחה. הספר התאפיין בגישה מחקרית, על אף שעד אותה עת לא למד מעולם במוסד פורמלי ללימודי חול.
בשנת תרצ"ד (1934) עלה רבינוביץ לישראל יחד עם אשתו דבורה ובתו הבכורה שרה, ועבד בשנתו הראשונה בארץ כרפד. בשנת תרצ"ו החל ללמוד בסמינר למורים "מזרחי" בירושלים. לאחר הסמכתו להוראה בשנת תרצ"ז לימד בבתי ספר יסודיים בצפת ובתל אביב, ומשנת תש"א בבית המדרש למורים ע"ש לוינסקי. בתקופה זו הוא הרחיב את תחומי התעניינותו והרבה לכתוב מאמרים בקבצים שונים ובעיתונות היומית בנושאים רבים ומגוונים. המאמר הראשון שפרסם בארץ ישראל עסק ביחס הקבלה והחסידות אל הרמב"ם, והופיע בקובץ הרמב"ם בעריכת הרב יהודה לייב פישמן מימון. לאחר קום המדינה החל רבינוביץ לעסוק בדרכי הוראת התורה שבעל-פה, והוציא את ספרו "המשנה לנוער – דרכי הוראתה וערכה החינוכי". באותן שנים חיבר פירוש חדש להלכות שבת ועירובין בספר זמנים. בהיותו כבן 45 החל בלימודי תואר ראשון בספרות עברית ותואר שני בתולדות ישראל ובפילוסופיה עברית וקבלה באוניברסיטה העברית, שם החל להתעניין בפיוטי יניי ופרסם שורה ארוכה של מאמרים העוסקים בפירושם. גם את עבודת הדוקטורט שלו ייחד לנושא "מדרשי הלכה ומדרשי אגדה בפיוטי יניי", וזאת שימשה יסוד לספר "הלכה ואגדה בפיוטי יניי – מקורות הפייטן לשונו ותקופתו" שפרסם בשנת תשכ"ה.
בשנת תשי"ח החל רבינוביץ ללמד באוניברסיטאות; תחילה בבר-אילן ולאחר מכן בתל אביב במסגרת החוג לתלמוד. בזכות ספריו ומחקריו הועלה לדרגת פרופסור מן המניין, ובשנת תשל"ד התמנה לראש החוג וכיהן בתפקיד זה עד שנת תשל"ו. במהלך עבודתו באוניברסיטה הוציא לאור מהדורה מדעית למדרש הגדול לספר במדבר. בשנים הבאות עסק בחיפושים בין שרידי גניזת קהיר בספריית אוניברסיטת קיימברידג'. על בסיסם כתב מספר מאמרים שהיוו את היסוד לספרו "גנזי מדרש". ספרו "מחזור פיוטי רבי יניי לתורה ולמועדים", המלווה בפירוש ובסיכום תוכן הפיוטים, זיכה אותו בפרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תשמ"ח. ספרו האחרון "בין פשיסחא ללובלין: אישים ושיטות בחסידות פולין", שיצא לאחר פטירתו, עוסק בראשית תקופת החסידות בפולין: האדמו"רים הראשונים, תולדות החסידות ומאפייני הזרמים העיקריים בה.
נפטר אור ליום א' בתמוז תשנ"א ונטמן בהר המנוחות בירושלים. בשנת תשנ"ו יצא באוניברסיטת תל אביב ספר זיכרון לזכרו, בו מופיעה בין היתר רשימת פרסומיו הכוללת 205 כותרים: ספרים, מאמרים, ערכים באנציקלופדיות ורשימות שנדפסו בעיתונות.
ספריו

ר' יעקב יצחק מפשיסחה – 'היהודי הקדוש': זמנו חייו ותורתו, פיטרקוב, תרצ"ב (מהדורה שנייה: תל אביב, תש"ך)
ר' שמחה בונם מפשיסחה – חייו ותורתו, ירושלים, תש"ה
המגיד מקוז'ניץ – חייו ותורתו – תל אביב, תש"ז
המשנה לנוער – דרכי הוראתה וערכה החינוכי, ירושלים: ההסתדרות הציונית, מחלקת הנוער והחלוץ, תשי"א
משנה תורה, מהדורה מנוקדת עם פירוש לעם, ספר זמנים, כרך א (הלכות שבת ועירובין), ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ז
הלכה ואגדה בפיוטי יניי – מקורות הפייטן לשונו ותקופתו, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ה
מדרש הגדול על חמשה חומשי תורה, ספר במדבר על פי כתבי יד עם מבוא, חילופי נוסחאות והערות, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ז
גנזי מדרש – לצורתם הקדומה של מדרשי חז"ל לפי כתבי יד מן הגניזה, תל אביב, תשל"ז
מחזור פיוטי רבי יניי לתורה ולמועדים: כרך ראשון – מבוא, הקרובות לבראשית, לשמות ולויקרא, ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ה
מחזור פיוטי רבי יניי לתורה ולמועדים: כרך שני – הקרובות לבמדבר, לדברים ולמועדים, מפתחות, ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ז
בין פשיסחא ללובלין: אישים ושיטות בחסידות פולין, ירושלים: קשרים, תשנ"ז
ממאמריו

יחס הקבלה והחסידות אל הרמב"ם, י"ל הכהן פישמן (עורך), רבנו משה בן מימון – קובץ תורני מדעי, ירושלים, תרצ"ה, עמ' רעט–רפז
המסתורין שבשירת רבי משה חיים לוצאטו, סיני ג (תרצ"ח), עמ' תכב–תלא
לחורבן החסידות בפולין, ארשת: ספר שנה של אגוד סופרים דתיים, ירושלים, תש"ד, עמ' סד–סט
להוראת מדרשי האגדה, מעיינות ה (תשט"ז), עמ' 147–159
להוראת מדרשי האגדה (משה רבנו – מקבל התורה), מעיינות ו (תשי"ח), עמ' 220–225
הערות שוליים

↑  יצחק מרדכי רבינוביץ: דף עד שמולא על ידי שרה רבינוביץ רפאלי, י"ח אייר תש"ס, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה באתר יד ושם
↑  אבינו ר' צבי מאיר רבינוביץ ז"ל ומפעלו הספרותי, "בין פשיסחא ללובלין: אישים ושיטות בחסידות פולין", ירושלים, תשנ"ז
↑  מ"ב לרנר, פרופ' צבי מאיר רבינוביץ ז"ל: קווים לדמותו ולמפעלו המדעי, תעודה י"א: מחקרים במדרשי האגדה, אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301839805171  PLWABN: 9810605788705606  BIBSYS: 1039865  BnF: cb134835001 (data)  GND: 1139728652  ISNI: 0000 0000 7689 825X  LCCN: n82215377  NKC: zmp20231207079  NTA: 074342967  SUDOC: 167306995  VIAF: 64156594   WorldCat (עם VIAF): 64156594
דגל טרינידד וטובגו

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי
 יחס אורך/גובה:  דגל יבשתי - 2:3   דגל ימי אזרחי ומדיני - 1:2
 קבלת מעמד רשמי:  31 באוגוסט 1962 
 מוטיבים עיצוביים:  דגל אדום, צובל שחור ממוסגר בלבן
 גרסאות נוספות

 
  דגל הצי האזרחי והמדיני
 יחס 1:2

 
  דגל הצי הצבאי
 גרסאות היסטוריות

 
   דגל מדיני ואזרחי  היסטורי
 הדגל הקולוניאלי 1889 - 1958
 
דגלה הלאומי של טרינידד וטובגו (באנגלית: Flag of Trinidad and Tobago), נקבע בשנת 1962. צבעיו אדום, שחור ולבן. האדום מסמל את "נדיבות האנשים ואור השמש", הלבן את "השוויון והים" והשחור את "העקשנות והתכלית של אחידות".
על פי  הגדרות הדגל הרשמיות (בלאזון), הדגל אדום, ועליו יש רצועה שחורה ממוסגרת בצבע כסף.
ראו גם

סמל טרינידד וטובגו
המנון טרינידד וטובגו
Blue Monday

ערך זה עוסק בשיר. אם התכוונתם ליום בחודש ינואר, ראו .
"Blue Monday" (בעברית: "יום שני העצוב") הוא שיר של להקת הרוק האנגלית ניו אורדר. הוא יצא כסינגל ב-7 במרץ 1983 על ידי פקטורי רקורדס. הסינגל הוא מהתקופה של אלבום האולפן השני של הלהקה, Power, Corruption & Lies. השיר נכתב והופק על ידי גיליאן גילברט, פיטר הוק, סטיבן מוריס, וברנרד סאמנר.
"Blue Monday" הוא שיר סינת'-פופ ודאנס אלטרנטיבי ששאב השראות מיצירות רבות של אמנים אחרים. יש בו השפעות של קרפטוורק, דונה סאמר, וג'ורג'יו מורודר.
הסינגל המקורי היה להיט, והגיע לעשירייה הראשונה במדינות רבות. בהממלכה המאוחדת השיר הגיע למקום ה-9. גרסת הסינגל משנת 1988 הגיעה למקום השלישי במצעד הבריטי ולמקום ה-4 במצעד האוסטרלי.
זהו סינגל ה-12 אינץ' הנמכר ביותר בגודל בכל הזמנים. בבריטניה הוא מכר 1.16 מיליון עותקים בכל הפורמטים, כולל המהדורה המחודשת של 1988. הלהקה הוציאה שני רמיקסים לסינגל, בשנת 1988 וב-1995. הרמיקס משנת 1988 הגיע למקום הראשון בניו זילנד. השיר כוסה על ידי להקות שונות ובהן אורגי, פלונק, 808 State ו-Health.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1983–1985)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1983–1985)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1983–1985)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1983–1985)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטריה | Ö3 אוסטריה טופ 40‏ | 4 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 4 |  |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 12 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 3 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 9 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 2 |  |
|  צרפת | SNEP | 38 |  |
הפסדי הסינגל

בשנת 1983 הלהקה החליטה להוציא את הסינגל אך ורק בגרסת 12" בעטיפה מיוחדת בצורת דיסקט מחשב ענקי. הסינגל היה להצלחה גדולה, והפך לאחר זמן קצר לסינגל ה-12" הנמכר ביותר בכל הזמנים. אך בשל ניהולה הכושל של חברת התקליטים פקטורי, עלות ייצור העטיפה הייתה גבוהה מהמחיר בו נמכר הסינגל, דבר שיצר הפסד של כ-£0.20 על כל תקליט שנמכר. כתוצאה מכך, נוצר מצב אירוני בו ככל שהסינגל הצליח ונמכר ביותר עותקים, כך הפסידה הלהקה והחברה יותר כסף והגיעה לסף פשיטת רגל.
נתוני מכירות

| אזור | תואר | מכירות |
| --- | --- | --- |
| איטליה (FIMI) | זהב | — |
סיכום
| בכל העולם | — | 0 |
הערות שוליים

↑  Alexis Petridis (14 ביוני 2011). "An indie label releases Blue Monday, the biggest selling 12-inch single ever". The Guardian. London. ISSN 0261-3077. OCLC 60623878. נבדק ב-8 ביולי 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Certificazioni, FIMI (באיטלקית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: b79af082-dda7-3fa6-b345-a3f35b7e2a38
מריה פרנק

ד"ר מריה פרנק (בהונגרית: Mária Frank; ‏ 8 בספטמבר 1943 – 20 בנובמבר 1992) הייתה שחיינית יהודייה-הונגרייה, פעמיים ברציפות אלופת הונגריה (1958 ו-1959) במשחה ל-100 מטר חופשי. ייצגה את הונגריה בשתי אולימפיאדות (רומא 1960 וטוקיו 1964) וזוכת מדליית ארד באליפות אירופה (לייפציג 1962) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
ביוגרפיה

פרנק נולדה וגדלה בזרניאנין, צפון סרביה.
ביוגרפיה > 1958 > אלופת הונגריה

באליפות הונגריה שנערכה בשנת 1958 זכתה בשתי מדליות זהב מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.5 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:20.7 דקות.
ביוגרפיה > 1959

באליפות הונגריה שנערכה בשנת 1959 זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:06.5 דקות
ביוגרפיה > 1960 > מקום רביעי באולימפיאדה

באולימפיאדת רומא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:21.2 דקות, 1.5 שניות, אחר גמרהני שזכתה בדליית הארד. נוסף לכך, היא סיימה במקום 19 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:21.9 דקות.
ביוגרפיה > 1962 > מדליית ארד באליפות אירופה

באליפות אירופה שנערכה בלייפציג, גרמניה המזרחית בסוף אוגוסט 1962 היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:17.5 דקות, אחרי הולנד (4:15.1 דקות) ובריטניה (4:16.3 דקות)
ביוגרפיה > 1964

באולימפיאדת טוקיו סיימה פעם נוספת במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:12.1 דקות, 0.1 שנייה אחרי הולנד שזכתה במדליית ארד.
לאחר המשחקים האולימפיים פרשה משחייה תחרותית ועבדה כרופאת ילדים. לאחר מותה בטרם עת בשנת 1992, בעלה, ד"ר רן אוסקר, הקים פרס שנתי על שמה להישגים ברפואת ילדים.
קרב בדר

מהלך השיירה מסוריה למכה
קרב בדר (בערבית: غزوة بدر) היה העימות הצבאי הראשון בין אנשיו של מוחמד ובין הצבא בהנהגת בני קורייש, שהיה מורכב משבטים וחמולות תושבי מכה וסביבתה. הקרב נערך בשבת, 13 במרץ 624 (17 בחודש הרמדאן, בשנה השנייה להג'רה בלוח השנה המוסלמי). שמו ניתן לו על פי המקום שבו הוא נערך - בדר שבאזור חג'אז. זה היה הניצחון הראשון של הכוחות המוסלמים והוא אחד הקרבות המפורסמים באסלאם. המשתתפים בו זכו ליחס הערכה מיוחד, ונקראו בשם אנשי בדר.
רקע

בעקבות ההג'רה שררו בין תושבי מכה שלא התאסלמו לבין תושבי אל-מדינה המוסלמים, מתחים שהלכו והתעצמו כאשר המוסלמים החלו בסדרה של פשיטות על שיירות שיצאו ממכה. ההתקפות וביזת הסחורות יצרו לחץ כלכלי על תושבי מכה והסביבה. בינואר שנת 624 תקפו המוסלמים שיירה ליד נַח'לָה, כארבעים קילומטר ממכה, והרגו את אחד השומרים. יתרה מזאת, המתקפה נערכה בחודש רג'ב שבו אסורה הלחימה ואנשי מכה ראו בכך עלבון צורב. המוסלמים מצדם נטרו לאנשי מכה על שגירשו אותם מעירם והחרימו את רכוש המגורשים, לפיכך ראו המוסלמים בתקיפת השיירות מעין פיצוי על אובדן רכושם.
בשנה השנייה להג'רה באמצע חודש ג'ומאדא אל-אולא, התקבל דיווח באל-מדינה על שיירה שעושה דרכה ממכה לסוריה, תחת פיקודו של אבו סופיאן. מוחמד ואנשיו הגיעו למקום שנקרא ד'א אל-עשירה במטרה לתקוף את השיירה. הם שהו שם פרק זמן אולם לא הצליחו למצוא את השיירה וחזרו לעירם אל-מדינה. אולם כיון שזמני מעבר השיירות ממכה היו קבועים, והשיירה אמורה הייתה לחזור מסוריה בסתיו, תכננו המוסלמים מתקפה על השיירה בדרכה חזרה.
מוחמד, שלח שליחים לאסוף מידע על מסלול השיירה, מספר השומרים ומהות המטענים. הסיירים חזרו עם הדיווח הבא: זוהי שיירה גדולה ולכל סוחרי מכה יש בה סחורה. אבו סופיאן נשאר מנהיג השיירה והיו איתו כארבעים לוחמים. הסחורה הוטענה על גבי כאלף גמלים ושוויה היה כחמישים אלף דינרים.
אבו סופיאן היה מודע לרצון לתקוף את שיירתו ואסף גם הוא מידע על צעדי המוסלמים. כאשר נודע לו שמוחמד וכוחותיו עזבו את העיר אל-מדינה, הוא עצר את מהלך השיירה ושלח רוכב גמל מהיר למכה לבקש תגבורת.
הצעדה לבדר (بدر)

בדר הוא עמק נרחב שגבולו הדרומי הוא אזור הגדה העליונה (אל-עֻדְוַה אל-קֻצְוַא), ואילו גבולו הצפוני הוא אזור נמוך יותר הגדה התחתונה (אל-עֻדְוַה א-דֻנְיַא). מים נמצאים בעמק בכמויות גדולות בבארות חפורות, ולכן תמיד שימש האזור לחנית שיירות.
הצעדה לבדר (بدر) > הכוחות של מכה

הצבא שצעד ממכה כלל רבים מאצילי שבט קורייש. חלקם היו מעוניינים לשמור על רכושם שבשיירות וחלקם נטרו למוסלמים על הפשיטה כנגד השיירה ליד נח'לה. בשל הזמן הקצר שעמד לרשותם לצורך גיוס הכוחות הם מהרו ולא התכוננו היטב. בנוסף הם היו בטוחים בעצמתם המספרית שהייתה ביחס של 1:3 לעומת כוחות המוסלמים. ב-11 במרץ היו שני הכוחות במרחק של יום הליכה מבדר.
אבו סופיאן הצליח להנהיג את שיירתו בבטחה בבחרו נתיב קרוב לחוף הים, דרך ינבוע. הוא הודיע על ידי שליח לאנשי הצבא של מכה על דבר הצלחתו להביא את השיירה בבטחה למקומה. השליח פגש את כוחות מכה כאשר אלה הגיעו לאזור אפיק נחל ראבע' דרומית לבדר. בתוך הכוח פרץ ויכוח האם להמשיך או לסגת. חלק מהכוחות עזב חזרה למכה, ואילו השאר בהנהגתו של אבו גַ'הל (בשמו המלא: עמר בן השאם) נשארו להילחם, אבו גַ'הל התעקש להמשיך לעבר בדר והלהיב את לוחמיו אודות התהילה הצפויה להם ברחבי חצי האי ערב. אל הכוחות הלוחמים הצטרפו גם כמה מאנשי השיירה בראשות אבו סופיאן. הכוח בראשותו של אבו גַ'הל כלל 1,000 לוחמים, 100 סוסים ומספר לא ידוע של גמלים
גשם כבד שירד באותו יום מנע מהם את המשך הצעידה, זאת, כיון שהם הגיעו מצד דרום והיה עליהם לטפס במעלה הגבעות של הגדה התחתונה (אל-עֻדְוַה א-דֻנְיַא), לעמק למול מחנהו של מוחמד.