stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי גרמניה–קיריבטי
היסטוריה

הרפובליקה הפדרלית של גרמניה הכירה בקיריבטי על פי החוק הבינלאומי כשקיבלה עצמאות מבריטניה בשנת 1979. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-1 ביולי 1980.
קיריבטי חברה בקבוצת המדינות בנושא אקלים וביטחון באו"ם.
גרמניה זוכה להערכה רבה מצד תושבי קיריבטי, שכן מספר גדול של מלחים מהמדינה - כיום 560 איש - עובדים על ספינות גרמניות. לצד הענקת רישיונות דיג, העברות הכספים מהוות מקור המטבע הגדול ביותר במדינה. מרכז אימונים ימי (MTC) הוקם בקיריבטי על ידי חברות ספנות גרמניות בשנת 1967 והוא מנוהל עדיין על ידי מומחים מגרמניה. מאז הקמתה הכשירה החברה למעלה מ-5,000 מלחים.
יחסי סחר

הסחר בין גרמניה לקיריבטי מוגבל מאוד. על פי נתוני משרד הסטטיסטיקה הפדרלי, הייצוא של גרמניה לקיריבטי הסתכם ב-30,000 אירו בלבד בשנת 2019, בעוד שהיבוא מהמדינה הסתכם ב-59,000 אירו.
שיתוף פעולה בפיתוח

הרפובליקה הפדרלית של גרמניה מממנת מיקרו-פרויקטים של שיתוף פעולה טכני בקיריבטי. ה-Deutsche Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit (GIZ) GmbH מבצעת גם פרויקטים שונים במדינות האוקיינוס השקט מהם נהנית קיריבטי. מטרת הפרויקט האזורי הנוכחי, התמודדות עם שינויי אקלים באזור איי האוקיינוס השקט, היא לחזק את יכולות ההסתגלות לשינויי האקלים באזור על ידי מתן שירותי ייעוץ בין השנים 2009–2020. המימון הכולל של הפרויקט מסתכם ב-53.472 מיליארד אירו.
גרמניה מסייעת גם לקידום התפתחותה של קיריבטי באמצעות תרומותיה לקרן הפיתוח האירופית (EDF). הדגש העיקרי כאן הוא על בריאות, אך גם על פיתוח חקלאי, מקורות אנרגיה חלופיים והכשרה מקצועית.
נציגויות דיפלומטיות

גרמניה מיוצגת בקיריבטי באמצעות שגרירותה בוולינגטון, ניו זילנד.
קיריבטי מחזיקה בגרמניה קונסוליית כבוד בהמבורג.
יואנסוס

יואנסוס (בלטינית: Iohannes; המאה ה-4 – יוני או יולי 425) היה קיסר האימפריה הרומית המערבית בין השנים 423–425.
במותו של קיסר רומא המערבית, הונוריוס, קיסר רומא המזרחית תאודוסיוס השני היסס בלהכריז על מות דודו. בזמן שברומא המערבית הייתה באינטררגנום, קסטינוס אשר היה פטריקיוס בתקופתו של הונוריוס הכתיר אדם בשם יואנסוס כקיסר.
ביוגרפיה

יואנסוס בזמן הפיכתו לקיסר היה פריסימסריוס נוטריורום (primicerius notariorum) או עובד ציבור. ההיסטוריון פרוקופיוס תיאר אותו כ"עדין, בעל מימון רב ובעל יכולת לבצע מעשים אמיצים". ובניגוד לשושלת התאודוסיאנית גילה יואנסוס סבלנות אל כל זרמי הנצרות.
כבר מהכתרתו, היה מעמדו של יואנסוס כקיסר לא יציב. בגאליה הפרפקט הפרטוריאני של יואנסוס נרצח לאחר מרידה של החיילים, ובאפריקה גנרל בשם בוניפטיוס עצר צי שסחב תבואה שהיה אמור להגיע לרומא.
"אירועי שלטונו של יואנסוס לא ברורים כמו מקורו", כותב ג'ון מתיוס, ולאחר מכן מספק רשימה של פעולותיו הידועות של השליט בפסקה אחת. יואנסוס הוכרז ברומא ומשחקים פראטוריאנים סופקו. לאחר מכן העביר יואנסוס את בסיס הפעילות שלו לרוונה, בידיעה שהאימפריה המזרחית תפגע מכיוון זה. יש אזכור למסע נגד אפריקה, אך גורלה, שנחשב ללא הצלחה, אינו מתועד. בגאליה נראה שהוא הגיש אנשי דת לבתי משפט חילוניים.
יואנסוס קיווה שיוכל להגיע להסכם עם הקיסר במזרח, אך כאשר תאודוסיוס השני העלה את בן דודו ולנטיניאנוס השלישי, קודם לקיסר, לאחר מכן לאוגוסטוס (ללא ספק מהשפעת אמו של ולנטיניאנוס גאלא פלקידיה), הוא ידע שהוא יכול היה לצפות רק למלחמה. בסוף שנת 424, נתן לאחד מעוקביו הצעירים והמבטיחים ביותר, אטיוס, משימה חשובה. אטיוס, מושל הארמון באותה תקופה, נשלח להונים, איתם חי כבני ערובה קודם לכן, כדי לבקש עזרה צבאית.
בזמן שאטיוס נעדר, צבא האימפריה המזרחית עזב את סלוניקי לכיוון איטליה, ועד מהרה חנה באקוויליה. למרות שהמקורות העיקריים מציינים כי רוונה נפלה לתקיפתם – יוחנן מאנטיוכיה סיפר כי רועה צאן הוביל את צבאו של הגנרל אספר בבטחה בין הביצות שהגנו על העיר. סטיוארט אוסט סבור כי אביו של אספר, ארדבוריוס, שנתפס על ידי יואנסוס,שכנע את חיל המצב של רוונה לבגוד בעיר. הקיסר יואנסוס הובא לאקוויליה שם תחילה נחתכה ידו, אחר כך הוא הוצג לאנשים רכוב על חמור בהיפודרום כעלבון. לאחר עלבונות ופציעות נוספות, נערף ראשו של יואנסוס בסביבות יוני 425.
שלושה ימים לאחר מותו של יואנסוס, שב אטיוס בראש צבא הוני גדול. לאחר התכתשויות, פלקידיה, בנה ולנטיניאנוס ואטיוס הגיעו להסכמה שביססה את הנוף הפוליטי של האימפריה הרומית המערבית לשלושים השנים הבאות. ההונים שולמו ונשלחו הביתה, בעוד אטיוס קיבל את התפקיד מגיסטר מיליטום. ההיסטוריון אדריאן גולדסוורת'י כתב כי "נדרשה מערכה מאומצת של גורמים חזקים של הצבא והצי המזרח-רומאי, בנוסף למינון הוגן של בגידה", כדי להביס את יואנסוס.
יחסי גרמניה–קמרון

| יחסי גרמניה–קמרון |
| --- | --- |
גרמניה: קמרון


גרמניה: קמרון
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 475,440
אוכלוסייה
84,431,715: 29,312,374
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 47,946
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,777: 1,636
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה

שגרירות קמרון בברלין
יחסי גרמניה–קמרון הם היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרפובליקה של קמרון.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש להשלים על התקופה הקולוניאלית ועל היחסים המוקדמים יותר.
סקירה כללית

היחסים בין גרמניה לקמרון טובים. בשנת 2019 התגוררו בגרמניה מעל 24,000 קמרונים. בקרב הסטודנטים הבינלאומיים מדורגים הקמרונים במקום החמישה עשר, ובכך היוו את הקבוצה הגדולה ביותר של סטודנטים מאפריקה. בסביבות 600 עד 700 אזרחים גרמנים חיים בקמרון. גרמניה נהנית מתדמית חיובית בקמרון, לא מעט בגלל עבודת מדיניות הפיתוח הענפה שלה.
גרמניה מספקת את הסכום הגדול ביותר של מימון שיתופי פעולה לפיתוח ממשלתי דו-צדדי של כל המדינות (מעל 100 מיליון אירו רק בתקופת 2017–2019).
בנוסף לשגרירות גרמניה ביאונדה, גרמניה מיוצגת בקמרון על ידי מוסדות רבים אחרים. מכון גתה, הפועל במדינה למעלה מ-50 שנה, מספק במה לאמנים צעירים מקמרון ומציע שיעורי גרמנית. עם למעלה מ-200,000 תלמידים ויותר מ-2,000 מורים, גרמנית היא השפה הזרה השנייה בפופולריות בקמרון (אחרי ספרדית).
יחסים כלכליים

קיים פוטנציאל גדול להתפתחות ביחסים הכלכליים בין גרמניה לקמרון. הסחר בין שתי המדינות הוא צנוע יחסית וקיימים בו תנודות משנה לשנה. חברות גרמניות אינן מגלות כיום עניין רב בהשקעות במדינה.
נציגויות דיפלומטיות

גרמניה מחזיקה בקמרון שגרירות ביאונדה.
קמרון מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
יחסי גרמניה–קנדה

| יחסי גרמניה–קנדה |
| --- | --- |
גרמניה: קנדה


גרמניה: קנדה
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 9,984,670
אוכלוסייה
84,431,715: 39,838,945
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 2,140,086
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,777: 53,718
משטר
רפובליקה פדרלית: מונרכיה חוקתית פדרלית ודמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי גרמניה-קנדה הם היחסים השונים בהיסטוריה בין גרמניה וקנדה ברמה הרשמית, כולל דיפלומטיה וכריתת בריתות. הנושא כולל גם יחסים כלכליים כגון סחר והשקעות, דמוגרפיה והגירה. שתי המדינות חברות בנאט"ו ובארגון המדינות המתועשות.
היסטוריה

תחילת הקשר בין גרמניה לקנדה התרחש בצרפת החדשה, אזור בצפון אמריקה שנשלט ויושב בידי צרפת במהלך המאה ה-17. קבוצת גרמנים אתנים היגרו למושבה בתקופת השלטון הקולוניאלי הצרפתי בין השנים 1663–1763, והתערבבו עם האוכלוסייה הצרפתית המקומית. ההגירה הגרמנית הגדולה הראשונה לקנדה הייתה לאחר כיבושה האנגלי של נובה סקוטיה, מספר רב של שכירי חרב גרמנים ששירתו בצבא הבריטי בחרו להתיישב בשטח החדש, האוכלוסייה המקומית הייתה קתולית דוברת צרפתית, ובחירתם של הבריטים ליישב במושבות הדרומיות גרמה חוסר איזון לדמוגרפיה, לצורך זה הם החלו בתוכנית "פרוטסטנטים זרים", במהלכה גויסו הפרוטסטנטים לאזן את כמויות האוכלוסייה, רוב המתיישבים הגיעו מגרמניה, ועקב הגירה זו החלו ערים רבות בנובה סקוטיה לשאת שמות גרמניים מובהקים, כמו קינגסבורג ולוננבורג.
אחר המהפכה האמריקאית היגרו עוד גרמנים אתניים רבים לקנדה, שהיו לויאליסטים או שכירי חרב של הבריטיים שנמלטו מארצות הברית. המהגרים נשכרו כדי להגן על צפון אמריקה הבריטית, וחלק מהם החליטו להישאר במקום באופן קבוע והתיישבו בקוויבק. הקבוצה הגדולה ביותר שהגיעה היו המנוניטים, שהיו מופלים בארצות הברית עקב אמונתם. קבוצה זו משכה אחריה מהגרים נוספים מגרמניה, כ-50,000 שהגיעו במשך עשרות שנים.
היחסים בין קנדה לגרמניה הגיעו לשפל המדרגה במלחמת העולם הראשונה, ועוד יותר במלחמת העולם השנייה, בה הכריזה קנדה מלחמה על גרמניה הנאצית כשבוע אחר ההכרזה הבריטית. הכוחות הקנדיים מילאו תפקיד משמעותי בפלישה לאירופה, עם אחריות מיוחדת בשנים 1944–1945 לשחרור הולנד. ב-1948 כשביקשה בריטניה מהקנדים מטוסי תובלה לסגר על ברלין סירבה קנדה, אך תחת הנהגתו הנלהבת של ראש הממשלה הליברלי לואי סן-לורן הצטרפה קנדה לנאט"ו, למרות התנגדותם של מספר אינטלקטואלים, השמאל הקיצוני, ולא מעט קנדים צרפתים.
קנדה הקימה יחסים דיפלומטיים עם גרמניה המזרחית ב-1 באוגוסט 1975.
בתחילת המאה ה-21, המדינות שאפו להדק את שיתוף הפעולה ביניהן בתחום האנרגיה.
נציגויות

בנוסף לשגרירות באוטווה, מחזיקה גרמניה קונסוליות בטורונטו, מונטריאול, וונקובר.
דיפלומטים נוספים מוצבים בוושינגטון.
סחר

בשנת 2006 הייתה גרמניה שישית בדירוג היצוא הקנדי (0.9%), ושישית אף ביבוא לקנדה (2.8%).
לקריאה נוספת

Campbell, Isabel. Unlikely Diplomats: The Canadian Brigade in Germany, 1951-64 (University of British Columbia Press, 2013). online review
Maloney, Sean M. War Without Battles: Canada's NATO Brigade in Germany, 1951-1993 (McGraw-Hill Ryerson, 1997).
טיל נגד טילים

טיל חץ - ליירוט טילים בליסטיים
טיל נגד טילים הוא טיל המתוכנן ליירט טילים אחרים בעודם באוויר או בחלל.
רקע > טילים כנשק אסטרטגי

טילים בליסטיים בין-יבשתיים היוו מרכיב מרכזי בתפיסת המעצמות שלפיה ניתן לשמור על יציבות בעידן גרעיני רק באמצעות מצב של "השמדה הדדית מובטחת". מכיוון שכך, נושא פיתוח מערכות של "טיל נגד טילים" נתפס כמהלך מערער יציבות בעל משמעות פוליטית מיידית.
גם לאחר שמאמצי הפיתוח הוסטו לכיוון של טילים בליסטיים זירתיים, היווה נושא פיתוח "טיל נגד טילים" נושא במחלוקת בין המפלגות הפוליטיות בארצות הברית.
ברמה הטקטית, לרקטות ולטילים בליסטיים יש יכולת "לעקוף" את מערכי הצבא שמנגד ולפגוע במרכזי אוכלוסייה אזרחית, ולפיכך הם מהווים נשק טרוריסטי המופנה כלפי אזרחים ואין צורך ב"מחיר פוליטי פנימי" כדי לפעול נגדם. אוסף התכונות האלה גרם לכך שנושא הרקטות והטילים הבליסטיים וההגנה מפניהם היוו נושא שסביבו התפתחו דיונים רבים גם בישראל.
חלק מהטוענים גורסים שהשקעות העתק במערכות "טיל נגד טילים" שהן הגנתיות מטבען, נותנות לגיטימציה לאויב להפעיל אותן. חלק מהטוענים נגד מערכות אלו חששו שההשקעה בהן תהיה על חשבון ההשקעות בפיתוח היכולת ההתקפית.
התומכים במערכת מציינים, בין השאר, שהיא מגנה על האוכלוסייה, שהיא מאפשרת לממשלה מרווח זמן לקבלת החלטות ללא לחץ, שהיא יכולה לאפשר למדינה להימנע ממהלכים קרקעיים מרובי נפגעים, ושהיא תורמת באופן ישיר ליכולת של המשק להמשיך ולתפקד גם כאשר המדינה מותקפת באמצעות מספר גדול של רקטות וטילים בליסטיים טקטיים.
למרות ההתנגדות, החל הממשל בארצות הברית בפיתוח וייצור של טילים ליירוט טילים בליסטיים, במסגרת תוכניות "זקיף" (Sentinel) שבוטלה בטרם הושלם הפיתוח, ותוכנית Safeguard, בה הושלם פיתוח הטילים ספרטן, ליירוט חוץ-אטמוספירי, ו-ספרינט ליירוט באטמוספירה. הקונגרס פסל את התוכנית חודשים ספורים אחרי פריסת טילים ראשונית, בנימוקים תקציביים.
המהלך של הצבת מיירטים על אדמת אירופה שנוי במחלוקת קשה. ממשל בוש תכנן לפרוס מערכות נגד טילים בין-יבשתיים. בראיית הרוסים, מהלך כזה נתפס כמהלך מערער יציבות מדרגה עליונה, אף על פי שעל פי האמריקאים, מערכות אלו נועדו להגנה מטילים מאיראן ומקוריאה הצפונית.
ממשל אובמה שינה את התוכנית והחליט להציב דגם קרקעי של טילי Standard Missile 3 ברומניה ובפולין, ואף חנך את הבסיס הראשון במהלך 2014. בראיית הרוסים, מהלך זה, עדיין, מהווה מהלך מערער יציבות המכוון נגדם.
נושא פיתוח מערכות "טיל נגד טילים" שנוי במחלוקת קשה בארצות הברית עד היום, ואחת הדמויות העיקריות שמפרסמת בקביעות מאמרים נגד פיתוח מערכות כאלה הוא פרופ' תאודור פוסטול (Theodore Postol) מאוניברסיטת MIT היוקרתית בבוסטון.
העלות הגבוהה של פיתוח המערכות, הקושי לבצע בהן ניסויים המדמים את המציאות, והספקות לגבי יכולתן להתמודד עם תרחישי אמת הכוללים פתיונות ודמאים, ביחד עם דו"חות חמורים של ארגון GAO (מבקר המדינה בממשל האמריקאי), כל אלו יחדיו מלבים את אש הדיון בנושא.
רקע > טילים בליסטיים

עקרון הפעולה הבסיסי של טילים בליסטיים נשען על האצת הטיל באמצעות מנוע רקטי בעל אנרגיה גבוהה למשך זמן קצר ומעוף בליסטי, או קרוב לבליסטי, לעבר המטרה. טיל בליסטי במסלול נומינלי, מגיע לגובה שהוא סדר גודל של שליש טווח המעוף שלו. מהירות הטיל יחסית לטווח אליו הוא טס ומהירויות אלו מגיעות למהירויות גבוהות בהרבה בהשוואה למהירויות של מטוסים. את הטילים הבליסטיים ניתן להפעיל ביום, בלילה וכמעט בכל מזג אוויר.
נהוג לחלק את הטילים הבליסטיים לשלוש משפחות. המשפחה הראשונה הם הרקטות והטילים הטקטיים לטווחים קצרים. מסלול טילים ורקטות אלו, נמצא כולו בתוך האטמוספירה ובהתאם, אלו טילים שטווח הטיסה המרבי שלהם הוא מסדר גודל של 250–300 ק"מ מנקודת השיגור לנקודת הפגיעה. רקטות וטילים אלו זולים יחסית לייצור ובהתאם, מי שמצטייד בהם בדרך כלל מצטייד בכמויות מאוד גדולות.
משפחה שנייה אלו טילים בין-יבשתיים. בדרך כלל, מתכוונים לטילים שמאפשרים לפגוע במטרות הנמצאות במרחק של אלפי ק"מ מנקודת השיגור ובהתאם, הן מאפשרות למעצמות לירות אחת לעבר השנייה. טילים אלו "עפים" במשך עשרות דקות והם נמצאים בחלל, היכן שאין אוויר - במשך רוב המסלול שלהם. טילים אלו מחייבים גודל פיזי רב (כמו בניין רב-קומתי), מנועים עוצמתיים, עלותם מאוד גבוהה ובהתאם, אומות העולם פיתחו טילים כאלו רק לצורך נשיאת נשק להשמדה המונית.
המשפחה השלישית היא משפחת הטילים הזירתיים - כאלו שכן יוצאים מהאטמוספירה מצד אחד, ומצד שני טווח הטיסה המרבי שלהם מוגבל לטווחים שלא מאפשרים "ירי בין יבשות". גם טילים אלו נמצאים חלק מזמן המעוף שלהם בחלל.
רקע > טילים בליסטיים טקטיים

טילים בליסטיים טקטיים בדרך-כלל נמצאים בכמויות גדולות וזולים יחסית לעלות המיירטים. טווח הטיסה שלהם קצר ובהתאם, זמן המעוף שלהם הוא של עשרות שניות עד דקות בודדות. תופעה זו גורמת למערכת היירוט אתגר משמעותי מהיבטי "תקציב הזמנים" - כלומר, מערכת היירוט צריכה לאפשר את גילוי המטרה, הסיווג שלה כמטרה בליסטית, טיוב העקיבה עליה, הכנת "תוכנית יירוט" ושיגור לעבר המטרה, כל זאת בזמן שיספיק ליירט אותה לפני שהיא פוגעת במטרה. רקטות וטילים אלו בדרך כלל אינם כוללים יכולת תמרון או ניווט והנחיה ומכיוון שכך הן מסכנות מטרות אזרחיות גדולות כמו ערים. תכונה זו מחייבת את מערכת היירוט להיות כזו שמסוגלת להגן על שטח גדול סביב האזור שבו היא ממוקמת - פרמטר המכונה "עקבת ההגנה".
רקע > טילים בליסטיים בין-יבשתיים

טיל בליסטי בין-יבשתי הוא טיל בליסטי שהטווח שלו הוא כ-10,000 ק"מ ומעלה. מכיוון שבחלק מטיסתם הטילים נמצאים בחלל, לא ניתן לנהג לכיוונם מיירטים באמצעות משטחי היגוי אווירודינמיים. מהירותם של טילים אלו עצומה והם יכולים לפזר דמיים ופיתיונות מסוגים שונים - מכיוון שאין אוויר בחלל, גם פיתיונות בצורת בלון למשל, ימשיכו ללוות את הגוף החודר לאטמוספירה - עד לכניסתו חזרה לשכבת האוויר של כדור הארץ.
טילים אלו, בהגדרה, משוגרים ממקום שנמצא "מצד שני של כדור הארץ" ובהתאם, גילוי מוקדם שלהם מחייב פרישה של מכ"מים עוצמתיים במדינות קרובות לאתרי השיגור הצפויים או בים או היעזרות במערכות גילוי מהחלל כמו למשל המערכת הלווינית לחישת אינפרה אדום - SBIRS.
במהלך רוב שנות "המלחמה הקרה" היה הסכם בין ברית המועצות לארצות הברית שהגביל פיתוח של מערכות ליירוט טילים בין-יבשתיים.
רקע > טילים בליסטיים זירתיים

הקושי ליירט טילים אלו כולל את כלל הקשיים שפורטו בשתי המשפחות הקודמות - כתלות בשלב הטיסה שבו מעוניינים שהיירוט יתבצע. נהוג לדבר על יירוט הטיל כאשר המנוע שלו עדיין עובד (Boost Phase Intercept), היו מספר ניסיונות לפתח מערכות כאלו ואולם כיום, ככל הידוע, אין מערכות שייעודן העיקרי הוא יירוט בשלב ההאצה של טיל המטרה.
יירוט המטרה כאשר היא נמצאת בחלל, שלב המכונה Midcourse, מחייב יכולת ניהוג של המיירט בחלל - היכן שאין אוויר ובהתאם, לא ניתן לנהג את המיירט באמצעות משטחי היגוי.
יירוט המטרה בשלב שבו היא נכנסת חזרה לאטמוספירה. בשלב זה חלק מהטילים הבליסטיים נשברים כתוצאה מהעומסים המופעלים עליהם, הם נמצאים בתאוטה מתגברת ככל שהם מנמיכים וחלקם, נכנס לתמרונים לא "רצוניים" בגלל אלימות הכניסה לאטמוספירה.
טילים לטווח גדול ממאות ק"מ בודדים, בדרך כלל מבצעים הפרדה בין הטיל לגוף החודר. גוף הטיל ממשיך במעוף בליסטי ולכן מערכת יירוט צריכה להבחין בין המטרה - הגוף החודר - לבין חלקי הטיל האחרים.
יירוט הטיל > מערכות ליירוט טילים בליסטיים בין-יבשתיים

מערכות ליירוט טיל בליסטי בין-יבשתי היוו נושא אסטרטגי מרכזי לדיון בין המעצמות. מכיוון שה"סדר העולמי" מאז שנים בודדות אחרי מלחמת העולם השנייה ועד להתפרקות ברית המועצות הייתה התפיסה של "השמדה הדדית מובטחת", נושא ההגנה מטילים בליסטיים בין-יבשתיים נחשב כנושא בעל פוטנציאל עצום לערעור היציבות העולמית, מכיוון שצד שיחשוב שהוא מוגן עלול להתפתות לתקוף את הצד השני.
על הרקע הזה, פיתוח מערכות אלו היה כפוף להסכם ה-ABM, Anti-Ballistic Missile Treaty (אנ'). במסגרת הסכם זה, לכל צד הותר לפרוס עד שתי מערכות שבכל אחת מהן יהיו לא יותר מ-100 מיירטים. הסכם ה-ABM נחתם בשנת 1972. במהלך שנת 2002, ארצות הברית החליטה לפרוש מההסכם במהלך שבעיני רבים נחשב לחד-צדדי ותקדימי.
בשנים המוקדמות שלאחר מלחמת העולם השנייה, מערכות ההגנה מטילים עליהן דובר היו מערכות שבהן למיירט היה ראש גרעיני מכיוון שהטכנולוגיה לא איפשרה ליירט טילים בליסטיים בין-יבשתיים בדיוק מספיק גבוה, באמצעים רגילים.
ארצות הברית, לאחר שפיתחה את מערכת היירוט ופרסה אותה, החליטה לוותר עליה מיוזמתה. ברית המועצות לעומת זאת, כן פרסה מערכת מבצעית לאורך זמן.
במסגרת המעבר מיוזמת ההגנה האסטרטגית של הנשיא רייגן לתוכנית ההגנה מטילים, ארצות הברית פיתחה ואף פרשה מבצעית מערכת הגנה מטילים בין-יבשתיים שהקבלן הראשי שלה הוא חברת "בואינג".
קיימות כיום בעולם שלוש מערכות בלבד המסוגלות ליירט טיל בליסטי בין-יבשתי. מלבדן קיימות מערכות קטנות יותר שבאופן כללי "מתקשות" ליירט טילים בליסטיים בין-יבשתיים.
מערכת ליירוט טילים בליסטיים בין-יבשתיים הרוסית בשם A-35 הוקמה בשנת 1971, המערכת שופרה מאז ועדיין בשימוש מבצעי. כיום היא נקראת A-135 ומשתמשת בשני סוגי טילים, שניהם חמושים בראשי קרב גרעיניים.
לארצות הברית מערכת ליירוט טילים בליסטיים בין-יבשתיים שפיתוחה הגיע לאחרונה לרמה מבצעית. מערכת זו נקראת Ground Based Midcourse Defense במקום להשתמש בראשי קרב נפיצים בטילים המיירטים, הטילים משגרים קליעים קינטיים. הממשל בתקופתו של ג'ורג' בוש האיץ את פיתוחה ופרישתה של המערכת שהוצעה לראשונה בשנת 1998 בתקופתו של ביל קלינטון וכיום המערכות הללו בפרישה מבצעית באלסקה. עם זאת, דווח כי ניסויים אחרונים של המערכת כשלו מליירט את טיל המטרה, וזאת לאחר השקעה של כמיליארד דולר נוספים במערכת בתקופת ממשלו של אובמה.
מערכת חץ 3 מערכת המיועדת ליירוט טילים בליסטיים מחוץ לאטמוספירה, ובכך לשפר את סיכויי הצלחת היירוט, וכן את בטיחותו כנגד נשק בלתי קונבנציונלי. זוהי השכבה הגבוהה ביותר של ההגנה הרב-שכבתית.
מכיוון שטילים בליסטיים בין-יבשתיים משוגרים מנקודה שהיא "מצידו השני של כדור הארץ", בהתייחס למיקום המשגר, מערך ה-GMD כולל גם מכ"מים רבי עצמה שפרושים בנקודות שונות בעולם ומערך לוויינים לחישת אינפרה-אדום מהחלל - SBIRS
אתגר מיוחד הם טילים בליסטיים בין יבשתיים הנושאים יותר מגוף חדירה אחד, טיל מרובה ראשי נפץ. ככל הידוע, התוכניות של הסוכנות האמריקאית להגנה מטילים, למצוא פתרון לנושא זה, הופסקו (אם כי ייתכן שהומשכו כתוכניות שחורות). בשנת 2017 נודע כי ישראל החלה בתכנון החץ 4 שייעודו יירוט טילים מרובה ראשי נפץ.
יירוט הטיל > טילים ליירוט רקטות וטילים בליסטיים לטווח טקטי

ישראל כיפת ברזל - מערכת יירוט תוצרת ישראל שנועדה ליירט רקטות וטילי קרקע-קרקע קלים ובינוניים. בפרט המערכת נועדה ליירט "קטיושות", קסאמים, גראדים, רקטות 122 מ"מ משופרות וטילי פג'ר שבידי חזבאללה וארגוני הטרור שברצועת עזה. ב-7 באפריל 2011 יירטה מערכת כיפת ברזל לראשונה רקטת גראד בפעילות מבצעית. המערכת זכתה להצלחה רבה במבצע עמוד ענן ובמבצע צוק איתן. מאוחר יותר שודרגה המערכת וכיום ביכולתה ליירט גם פצצות מרגמה.
ישראל קלע דוד - מערכת יירוט נגד טילים בעלי טווח בינוני-ארוך המפותחת על ידי רפאל - מערכות לחימה מתקדמות הישראלית וריית'יאון האמריקנית. המערכת מבצעית ונמצאת בשירות צה"ל ובעתיד מתוכנן לשלבה בדור PAAC-4 של ה"פטריוט".
אופן יירוט הטיל > גילוי המטרה וסיווגה

בקירוב ראשון, קרינת מכ"ם אינה יכולה לזהות מטרות מעבר לאופק. מכיוון שטווחי השיגור של טילים בליסטיים גדולים בהרבה מהטווח שבו עקמומיות כדור הארץ באה לידי ביטוי, המכ"ם מגלה את האיום הבליסטי רק לאחר שהוא חוצה את "האופק המקומי" שלו, כך שמנקודת הראות של המערכת המיירטת זמן יקר הולך לאיבוד. כדי לאפשר גילוי מוקדם יותר של האיום, חלק מהמערכות משתמשות במערכות מכ"ם שהוצבו בקרבת אזור השיגור, או במערך של לווייני חישה באינפרה-אדום המוצבים בחלל (כמו במסגרת פרויקט "SBIRS").
האמצעי העיקרי לגילוי טילים בליסטיים הוא המכ"ם. ברוב המערכות המודרניות נעשה שימוש במכ"ם מסוג "מערך מנוהל פאזה" הסורק את המרחב בצורה אלקטרונית. המכ"ם עלול לגלות מטרות שאינן דווקא טילים בליסטיים, כמו למשל מטוסים או לוויינים. מכיוון שכך, נוצר צורך מערכתי בשילוב אלגוריתמים שתכליתם לזהות ולסווג את המטרה כמטרה בליסטית.
אלגוריתמים אלו כוללים, לדוגמה, ניתוח "דופלר" של החזר המטרה. מרגע שטיל בליסטי סווג ככזה, מספיק שהמכ"ם יבקר אותו בתדירות נמוכה יחסית, מכיוון שמסלולו במרחב נקבע מרגע שהמנוע שלו כבה (אלא אם כן מדובר בטיל מתמרן, אך רובם של הטילים הבליסטיים אינם כאלה). מכ"ם מערך מנוהל פאזה מאפשר לעקוב אחרי מספר מטרות בו-זמנית, תוך כדי שהמכ"ם ממשיך לחפש מטרות נוספות בהסתמך על מהירות הסריקה שמערך כזה מאפשר.
אופן יירוט הטיל > ניווט המיירט אל נקודת הרכישה של טיל המטרה

מהירות הטיסה של טילים בליסטיים נגזרת באופן ישיר מטווח המרחק למטרה שעליהם לעבור. מהירויות אלו גבוהות בהרבה מהמהירויות של כלי טיס. כדי שהמיירט יוכל להגיע אל המטרה, הוא חייב לטוס במהירות שהיא לכל הפחות דומה - כלומר במספרי מאך גבוהים, בהשוואה למערכות אחרות שיוצרו בעבר.
טילים המיירטים מטרות בגבול העליון של האטמוספירה מחייבים גם התחשבות בדלילות הקיצונית של האוויר ולא רק במספרי המאך הגבוהים.
היכולת לנהג בחלל מחייבת שליטה בזוויות המרחביות של המיירט באמצעות "מנועי דחף" קטנים, ובחלק מהמיירטים שולבה גם יכולת להסטה ניכרת של נתיב הטיסה באמצעות מנועי דחף באנרגיה גבוהה.
במהלך "המלחמה הקרה", הטכנולוגיה איפשרה להביא את המיירט לטווח מינימלי של כמה מאות מטרים מטיל המטרה. עובדה זו חייבה שילוב רש"קים גרעיניים במערכות היירוט. בעשרים השנים האחרונות, מגוון התפתחויות טכנולוגיות איפשר להביא את המיירט לנקודה מסוימת במרחב ועם שגיאות זוויתיות מספיק קטנות, כך שהמיירט יכול לרכוש בעצמו את המטרה ולהמשיך בביות עצמי אליה. טכנולוגיות אלו כללו, בין השאר, שיפור של סדר גודל בביצועים של מערכת הניווט (מערכת ניווט אינרציאלית), שיפור בסדר גודל של היכולת לשים חיישני מכ"ם או חיישנים אלקטרו-אופטיים במיירט. חיישנים כאלו, שמצד אחד יש להם זווית הסתכלות רחבה מספיק כך שיוכלו לראות את המטרה למרות הטעויות הזוויתיות שמתפתחות באופן טבעי ובמקביל, יש להם רגישות מספקת לזהות בעצמם את המטרה, בטווח שעדיין מאפשר למיירט להגיע אליה מבחינת הזמן שנותר לחליפה.
אופן יירוט הטיל > ביות עצמי של המיירט אל המטרה

לאחר שהמיירט הגיע לטווח שבו הוא יכול "לראות" את המטרה באמצעות החיישנים העצמיים שלו, הוא רוכש את המטרה ומבצע לעברה יירוט. מטרת שלב זה היא להביא את המיירט לפגיעה פיזית במטרה (פגיעת "ראש בראש", Hit to Kill, HTK) או להביא את הטיל לחליפה ליד המטרה ב"מרחק החטאה" מספיק קטן, כזה שיאפשר למרעום הקרבה ליזום את הראש הקרבי של המיירט באופן שיביא להשמדת המטרה.
אופן יירוט הטיל > הפעלת מרעום הקרבה וייזום הראש הקרבי

בגלל מהירויות הסגירה הגבוהות (אלפי מטר בשנייה), מרעום הקרבה צריך להיות מסוגל לחוש את המטרה וליזום את הראש הקרבי בקבועי זמן מאוד קצרים. הראש הקרבי צריך להכיל מנגנונים שיבטיחו את השמדת מטען הנפץ של המטרה, ולצורך זה פותחו מגוון ראשי קרב שרובם מבוססים על רסס מבוקר.
אופן יירוט הטיל > הערכת תוצאות היירוט

במערכות ובירוטים נגד טילים ארוכי טווח, יכול להיות מצב בו יורים מיירט אחד, יש זמן לנסות ולהבין אם היירוט הצליח ולעשות ניסיון יירוט נוסף. הערכת תוצאות היירוט יכולה להתבצע באמצעות המכ"ם ובדרכים נוספות והיא מהווה אתגר טכנולוגי משמעותי.
אופן יירוט הטיל > פגיעה "ראש בראש", Hit to Kill

חלק ממערכות היירוט פותחו ללא מטען נפץ אלא בהתבסס על הביטחון שניתן להשיג פגיעה פיזית של המיירט במטרה ולסמוך על כך שעקב מהירויות הסגירה הגדולות, המטרה תושמד. גישה זו נתונה במחלוקת מכיוון שהיא מחייבת בקרה מאוד מדויקת של מסלול המיירט, יש קושי רב להוכיח את ישימותה בניסויים קרקעיים ומדענים רבים חושבים שלא נכון לקחת סיכון כל כך גדול במערכות שייבחנו רק לעיתים רחוקות, אם בכלל.
ניסויים בטילים בליסטיים

יירוט של טילים על ידי טילים מתבצע במהירויות סגירה עצומות (אלפי מטר לשנייה). היכולת לדמות בניסוי מהירויות סגירה כאלו מוגבלת. הוכחת הביצועים של המערכת השלמה מחייבת מערך ייעודי של מטרות ושדה ניסוי גדול מספיק, כך שהניסוי לא יסכן אנשים. מסיבות אלו עלויות ניסויי ההוכחה של מערכות ליירוט טילים בליסטיים הן מסדר גודל של עשרות מיליוני דולר לניסוי, כאשר מדובר ביירוט טיל בליסטי זירתי.
טילים ליירוט טילים נגד-ספינות

ישראל טיל "ברק" הישראלי המשמש כחלק ממערכת הגנת ספינות הטילים הישראליות מפני איום טילי קרקע-ים אוויר-ים או ים-ים, תוצרת התעשייה האווירית ורפא"ל. במהלך מלחמת לבנון השנייה בשנת 2006 נפגעה ספינת הטילים הישראלית מדגם סער 5, אח"י חנית, מטיל קרקע-ים C-802 שנורה על ידי החזבאללה (ראו: שייטת ספינות הטילים#מלחמת לבנון השנייה). כתוצאה מהערכה שאין בידי החזבאללה טילים כאלה, לא הופעלה מערכת ההגנה בספינה (אם מטוסי קרב פועלים בסמוך לספינה עליה מותקנת המערכת, האחרונה עלולה להחשיבם כאיום ולנסות ליירטם). טיל ה"ברק 1" רשם הפלת בכורה ב-2 ביולי 2022 כשיירט שני כטב"מים של חזבאללה.
ישראלהודו ברק 8 - גרסה מתקדמת של טיל הברק, המשמשת כמערכת הגנה אווירית רב-משימתית כנגד מגוון איומים רחב ומורכב יותר.
ישראל ברק MX - גרסה משופרת ומודולרית של ה"ברק" עם מספר סוגי מיירטים לטווחים שונים. מותקנת על ספינות סער 6 של חיל הים הישראלי.
אמצעים נגד טילים הנמצאים בפיתוח ותוכניות שהופסקו

בעבר, בשיתוף פעולה בין ישראל לארצות הברית התנהלה תוכנית פיתוח מערכת הנאוטילוס האמורה ליירט סוגים שונים של טילים, רקטות ופצצות מרגמה באמצעות קרני לייזר. תוכנית זו הופסקה.
תוכנית אמריקאית להצבת לייזר מוטס שנועד להשמיד טילים בליסטיים בשלב ההאצה שלהם הופסקה על רקע קשיים טכנולוגיים וחריגות תקציביות.
כמו כן מתנהלות מספר תוכניות לפיתוח מטוסים ומל"טים המיועדים להשמיד טילים כבר בעת יציאתם ממשגר הטילים, על אדמת האויב.
ראו גם

נשק מונחה
מערכת הגנה אקטיבית