stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טאגאלוג

| --- | --- |

 מדינות:  הפיליפינים
 אזורים:  מרכז ודרום לוזון
 דוברים:  כ-50 מיליון
 שפת אם:  כ-20 מיליון
 כתב:  אלפבית לטיני (אלפבית פיליפיני או אבאקאדה), בעבר באיבאין
 משפחה:  אוסטרונזית מלאיו-פולינזית פיליפינית מרכזית טגלוג
 לאום:  הפיליפינים (בצורת הפיליפינית)
 מוסד:  הוועדה לשפה הפיליפינית (Komisyon sa Wikang Filipino)
 קוד שפה:  tl 
 קוד ISO 639-1:  tl 
 קוד ISO 639-2:  tgl 
 קוד ISO 639-3:  tgl 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
טָגָלִית (ידועה גם כטאגאלוג; Tagalog) היא שפה אוסטרונזית המדוברת בפיליפינים על ידי כ-22 מיליון איש. היא קרובה לשפות אוסטרונזיות אחרות כאינדונזית, מלאית, ג'אווה וטטום. טגלית היא השפה הרשמית במחוזות קלבארזון ומימרופה, השפה העיקרית של המטרופולין של מנילה, בירת הפיליפינים, והיא הבסיס לשפה הלאומית והרשמית של הפיליפינים, הפיליפינית.
הגיית השפה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | סדקי | סדקי | וילוני | וילוני | חכי | חכי | בתר־מכתשי | בתר־מכתשי | מכתשי /שִנִּי | מכתשי /שִנִּי | דו־שפתי | דו־שפתי |
| אפי |  |  | ŋ |  | ɲ |  |  |  | n |  | m |  |
| סותם |  | ʔ | ɡ | k |  |  |  |  | d | t | b | p |
| מחוכך |  |  |  |  |  |  | ʤ | ʧ |  |  |  |  |
| חוכך |  | h |  |  |  |  |  | ʃ |  | s |  |  |
| מקורב (צדי) |  |  | w |  | j |  |  |  |  |  |  |  |
| מקורב (צדי) |  |  |  |  |  |  |  |  | l |  |  |  |
| מקיש |  |  |  |  |  |  |  |  | ɾ |  |  |  |
הערות שוליים

↑  Philippine Census, 2000. Table 11. Household Population by Ethnicity, Sex and Region: 2000
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555915505171  BnF: cb119380650 (data)  GND: 4120352-5  LCCN: sh85131901  NDL: 00572490  NKC: ph126415 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שפות ובנושא הפיליפינים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טאבריצ'סקויה

| --- | --- |
דגל טאבריצ'סקויהדגל טאבריצ'סקויה
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 אובלסט:  מחוז אומסק אומסק
 חבל ארץ:  סיביר
 תאריך ייסוד:  1900
 גובה:  93 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב:  11,712 (2023)
 קואורדינטות:  54°35′00″N 73°38′00″E﻿ / ﻿54.583333333333°N 73.633333333333°E﻿ / 54.583333333333; 73.633333333333 
 אזור זמן:  UTC +6
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניטאבריצ'סקויה(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניטאבריצ'סקויה(למפת מחוז אומסק רגילה) אומסק טרה בולשרצ'יה טיוקלינסק נזיבאייבסק ליובינסקי קלצ'ינסק איסילקול צ'רלאק קזחסטן נובוסיבי. טומסק טיומןטאבריצ'סקויה(למפת מחוז אומסק מוגדלת) אומסק טרה בולשרצ'יה טיוקלינסק נזיבאייבסק ליובינסקי קלצ'ינסק איסילקול צ'רלאק קזחסטן נובוסיבי. טומסק טיומןטאבריצ'סקויה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
טאבריצ'סקויה (ברוסית: Таврическое) היא עיירת עובדים (רו') ברוסיה במחוז אומסק.
היסטוריה

בין השנים 1898–1899 לאומסק הגיעו גששים מטאבריה. גששים אלו קיבלו היתר להתיישב בחלקת אדמה דרומית לאומסק. שנת ייסוד של טאבריצ'סקויה נחשבת שנת 1900. בשנת 1903 בכפר היו 91 בתי אב.
ב-1929 הפך לקולחוז וילנה גרומדה (ב-1931 פוצל לשני קולחוזים). ב-1938 טאבריצ'סקויה חוברה טלגרפית עם אומסק.
ב-1969 קיבלה מעמד של מושבת פועלים.
אוכלוסייה

אוכלוסיית טאבריצ'סקויה לפי שנים:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | שנה | מספר תושבים |
| 1 | 1914 | 827 |
| 2 | 1939 | 2,689 |
| 3 | 1970 | 5,291 |
| 4 | 1989 | 12,261 |
| 5 | 2002 | 13,222 |
| 6 | 2009 | 14,521 |
| 7 | 2010 | 13,141 |
| 8 | 2015 | 12,787 |
| 9 | 2021 | 12,438 |
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים ברוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חיימה ביילי

| --- | --- |

 לידה:  19 בפברואר 1965 (בן 59) לימה, פרו 
 מדינה:  פרו, ארצות הברית 
 שפות היצירה:  ספרדית, אנגלית 
 בן או בת זוג:  Silvia Núñez del Arco Vidal 
 צאצאים:  Paola Bayly 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס פלנטה 
 www.jaimebayly.com
 חתימה:   
 
חיימה ביילי (בספרדית: Jaime Bayly; נולד ב-9 בפברואר 1965), הוא סופר, עיתונאי Uמגיש טלוויזיה פרואני. הוא מוכר בכינוי "Niño Terrible" (הילד הרע).
שנים מוקדמות

ביילי, יליד לימה, לא נחשב עילוי כתלמיד בבית ספר הפרטי מרקהם קולג', ובילה את מרבית זמנו במשחקי כדורגל. כדי לחנך אותו לאחריות, השיגה לו אמו משרה חלקית בעיתון "La Prensa" כבר בגיל צעיר. הוא עבד שם מדי יום, לאחר הלימודים, עד לשעות המאוחרות של הלילה ובהמשך פיתח תשוקה למקצוע העיתונות.
בשנת 1982 הוא התקבל ללימודים באוניברסיטה הקתולית של פרו, והיה נחוש ללמוד עריכת דין כהכנה לחיים כפוליטיקאי. משחקי הגביע העולמי בספרד הסיחו את דעתו, יחד עם זאת, והוא פרש מלימודיו לאחר כארבע שנים, ללא הישגים בולטים.
קריירה

הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בשנת 1983, בתקופת הבחירות המקומיות ברחבי פרו. הוא ראיין מועמדים ופוליטיקאים, אך לא מצא סיפוק בתפקיד זה והחל מגיש תוכנית אירוח בשעות המאוחרות, אותן פקדו סלבריטאים ודמויות ססגוניות שונות.
התוכנית הראשונה, '‏ 1990 en America', זכתה לעניין רב מצד הצופים והמבקרים. בשנה שלאחר מכן הוא החל מגיש תוכנית חדשה בשם 'Que hay de nuevo?', במתכונת "לייט שואו" של דייוויד לטרמן, שהפכה עד מהרה לתוכנית הטלוויזיה הפופולרית ביותר בפרו.
גם הספרים שלו זוכים להצלחה רבה ו-'No se lo digas a Nadie' (אל תגלו לאף אחד) עובד לתסריט לסרט של פרנססיקו לומברדי בשנת 1998, בהשתתפות סנטיאגו מגיל וכריסטיאן מייר. הוא כתב חמישה רומנים נוספים, רובם עמוסי טיעונים מתחכמים בנוגע לביקורת פוליטית, חירות מינית וחברות.
ביילי הנחה גם תוכניות אירוח זרות בערוץ הלטיני של רשת CBS ו-Telemundo במהלך שש שנים. לאחר שנשיא פרו, אלברטו פוג'ימורי, נס מהמדינה (לאחר עשר שנים בתפקיד) כדי לחמוק ממשפט באשמת שחיתות, רשתות הטלוויזיה העצמאיות היו חופשיות יותר וביילי החל לארח תוכנית פוליטית חדשה בשם 'El Francotirador', במסגרתה הוא ראיין מועמדים לנשיאות. הוא "הטריד" דמויות נכבדות בדעותיו הפרטיות, ולאחר מכן נאלץ לפרוש. ביילי פרסם ספר באותו שם, בהשראת אירועים אלו.
ביילי כותב טור בשם "Correo" בעיתון מקומי בעל השקפה ימנית.
ביבליוגרפיה

No Se lo Digas a Nadie (1994)
Los Últimos Días de la Prensa (1996)
Fue Ayer y no me Acuerdo (1997)
La Noche es Virgen (1997)
Yo Amo a mi Mami (1999)
Los Amigos que Perdí (2000)
Aquí no hay Poesía (2001)
La Mujer de mi Hermano (2002)
El Huracán Lleva tu Nombre (2004)
‎Y de Repente, un Ángel (2005) (ולפתע, מלאך; מאנגלית: אביבה ברושי; 2007)
טאואנצינשטראסה

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  בוגיסלב פרידריך עמנואל פון טוינצין 
 מיקום
 עיר:  שרלוטנבורג-וילמרסדורף, טמפלהוף-שנברג 
 רחובות מסתעפים:  Wittenbergplatz, Passauer Straße, Marburger Straße, Ansbacher Straße, קורפירסטנדאם, Nürnberger Straße, Rankestraße 
 אירועים:  2022 Berlin car attack 
 קואורדינטות:  52°30′08″N 13°20′27″E﻿ / ﻿52.50222222°N 13.34083333°E﻿ / 52.50222222; 13.34083333
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ברלין מוגדלת) טאואנצינשטראסה(למפת ברלין רגילה) טאואנצינשטראסה he  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רחוב טאואנצינשטראסה
טאואנצינשטראסה עם אירופה סנטר (מימין - עם סמל מרצדס-בנץ) וכנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם
טאואנצינשטראסה (בגרמנית: Tauentzienstraße) הוא רחוב מרכזי של שדרת קניות בברלין באורך של 500 מטר.
השדרה הרחבה מתחילה בכיכר ויטנברג במזרח ומגיעה לכיכר ברייטשייד במערב, שם היא נמשכת ברחוב קורפירסטנדאם. היא נבנתה במאה ה-19 כשדרה רחבה כדוגמת בולווארד פריזאי.
היא נקראה על שם הגנרל הפרוסי בוגיסלאב פרידריך עמנואל פון טאואנצין (Bogislav Friedrich Emanuel von Tauentzien‏; 1760–1826), שגירש את הצבא הצרפתי ב-1814 מוויטנברג.
בתקופת המלחמה הקרה עד נפילת חומת ברלין היוו טאואנצינשטראסה וקורפירסטנדאם את המרכז המסחרי של ברלין המערבית. טאואנצינשטראסה היה הומה יותר בשל ריכוז של חנויות לאורכו.
אתרים לאורך הרחוב

תחנת הרכבת כיכר ויטנברג (Wittenbergplatz) - תחנה בקו הראשון של הרכבת התחתית של ברלין שהוקם ב-1902. בכניסה לתחנה יש שלט גדול לשואה המבקש "לא לשכוח" ורשימת מחנות השמדה.
כיכר ויטנברג (Wittenbergplatz) - כיכר גדולה ובה המזרקה הנקראת "הגיל" (Lebensalter) של הפסל ואלדמר גז'ימק (Waldemar Grzimek), המציגה דמויות במספר שלבים שונים בחייהן.
קה דה וה - הכלבו הגדול בגרמניה.
הפסל "ברלין" - המציין את ניתוק מזרח ומערב ברלין עד לנפילת חומת ברלין
כיכר ברייטשייד ובה בנין אירופה סנטר
תחנת הרכבת התחתית ויטנברג
שלט זיכרון לשואה בכניסה לתחנת ויטנברג
מזרקת Lebensalter בכיכר ויטנברג. ברקע - קה דה וה
קה דה וה (2016)
חופש

ערך זה עוסק בחופש כמונח המתאר חירות וחוסר מוגבלות. אם התכוונתם לעמותה הנקראת חופש, ראו .
פסל החופש, של הפסל תומאס קרופורד
חופש הוא מושג מופשט אשר מתאר, באופן כללי, היעדר אילוצים, הכרחה או כפייה, ואפשרויות פעולה לא מוגבלות. שאלת החופש נוגעת להיבטים רבים בחיי האדם והחברה. סוגיית החופש נידונה בהקשרים רבים: בפילוסופיה, בענפים שונים של מדעי החברה – ובמיוחד במדעי המדינה, בפסיכולוגיה, בסוציולוגיה בכלכלה ובאנתרופולוגיה – בחקיקה אזרחית ובקרימינולוגיה, בדת, במדעי המוח, ובמדעי הקוגניציה.
מושג החופש מתחלק לסוגים שונים של חופש בעלי משמעות בתחומים שונים, כגון חירות האדם, עצמאות, חירות המחשבה, חופש הביטוי, חופש דת וחופשה.
החופש החברתי מוכר כאחת מזכויות האדם. החופש החברתי מהווה ערך יסוד בחברות רבות, והוא עילה לוויכוחים ומאבקים פוליטיים ואידאולוגיים רבים. סוגים מסוימים של חופש אנושי מעוגנים בתשתית החוקתית של מדינות רבות בעולם, והם נחשבים לזכויות אזרח ברוב העולם המודרני. כיום רווחת התפיסה שמידת החופש האישי של האזרחים במדינה או בחברה מסוימת מקבילה לרמת ההתקדמות החברתית, החינוך, והנאורות של החברה.
בפילוסופיה, שאלת יכולתו של האדם לבחור את גורלו באופן חופשי היא מהשאלות הפילוסופיות העתיקות והשנויות במחלוקת ביותר. למשל, שתי תורות פילוסופיות עיקריות מתנגדות למושג החופש. הראשונה היא פטליזם – אמונה בגורל, שכל שמתרחש אמור היה להתרחש ו"הסוף ידוע מראש" בכל מהלך שנבחר, והשנייה היא דטרמיניזם – תורת הסיבתיות, שסוברת שאין אפשרות לשנות ולבחור דבר אחר משנבחר, כי באופן טבעי מכלול הסיבות תמיד יוביל אותנו לבחור בדבר מסוים, ללא אפשרות חלופית.
במאות השנים האחרונות קיים תהליך של הרחבת הציבור שזכאי ליהנות מחופש. מזה אלפי שנים, מאז המהפכה הנאוליתית התקיימה חברה מלוכנית ודכאנית שבה עיקר החופש היה אצל קבוצה קטנה של בני המעמדות העליונים, במיוחד לגברים. קבוצה גדולה שכללה איכרים, נשים, ילדים, עבדים ושפחות הייתה בעלת חופש מוגבל מאד. עם השנים גדלה הקבוצה שנהנית מהגנת החוק והנורמות לפעול באופן חופשי יותר. דוגמאות לתהליך זה כוללות את התנועה לביטול העבדות שהעניקה חירות וזכויות גם לבני אדם שחורים ופמיניזם שהעניקה ממדים רבים של חופש לנשים שנשללו מהן בעבר. תנועות אחרות טענו כי החופש שצריך להעניק אינו מוגבל רק לבני אדם שחיים כיום – יש להחיל חלקים ממנו גם ביחס לבעלי חיים ואף למערכות טבעיות ולדורות העתיד.
האדם והחופש בעידן המודרני

מושג החופש האנושי בהגות של העת החדשה עבר שני פיתוחים עיקריים, שניתן להגדירם כ"פנימי" ו"חיצוני". ההיבט הפנימי של חופש האדם טוען כי ייחודו של האדם – לעומת שאר בעלי החיים – טמון בהיותו בעל רצון חופשי, הפועל לא על פי יצריו ודחפיו הטבעיים, אלא על פי שכלו, תובנותיו, עקרונותיו ומצפונו. בהתאם לכך, ככל שיצור "מפותח" יותר ופחות פרימיטיבי, כך קל לו יותר להשתחרר מדפוסים מוכתבים של אינסטינקטים ודחפים, והאדם ניצב בפסגת ההתפתחות. ככל שהאדם התפתח יותר, כך הוא הצליח להסיר מעליו מגבלות ביולוגיות ופיזיקליות שחוקי הטבע והעולם הציבו בפניו. בהתאם לכך, על פי ההומניזם, גישה פילוסופית המציבה את האדם במרכז ומדגישה את הרצון החופשי שלו, לכל אדם יש זכות לחופש. וכך הוא ההיבט ה"חיצוני" של החופש בחלקים רבים של הגות העת החדשה: יש לשלול מצב שבו אדם יהיה בבעלות או תחת שליטה של גורמים אחרים שמחוצה לו.
אויבי החופש

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לפי הפסיכולוגים אריך פרום, מחבר הספר מנוס מחופש (שבו הוא מנתח את תולדות החופש באנושות), וויקטור פראנקל, מייסד שיטת הלוגותרפיה, שתי גישות ותפיסות מתנגדות לחופש האנושי והן הסמכותנות והתואמנות (קונפורמיות).
פרום טוען כי הגישה העיקרית הנלחמת בחופש היא הסמכותנות. החינוך לציות עיוור וכניעה אוטומטית כלפי ישויות חיצוניות ובהן ממסדים, רעיונות ואנשים. המודלים הנפוצים הקיימים הם בדרך כלל שלטונות טוטליטריים וממסדים דתיים, ששניהם דורשים מהאנשים החוסים בצילם לוותר על החופש האישי המוקנה להם, ולהביע את עצמם רק באופנים שמסגרות אלו קובעות ומאפשרות להם. הציות שכשלעצמו שהוא חסר משמעות וערכיות, הופך לערך נעלה ולמעלה טובה בעיני מסגרות כאלו, ואי הציות נתפס כעבירה חמורה שעונשה בצידה.
תופעה נוספת שמבטלת את החופש האנושי, לדעת פרנקל ופרום, היא התואמנות (קונפורמיות), המתבטאת בציות, סתגלנות, הליכה בתלם וקבלת מרותן של הנורמות החברתיות באופן אוטומטי וללא כל ערעור. האנושות, בעיקר בעולם המערבי, חיה באשליה מזויפת של חופש וחוסר הגבלה, אבל מתוך סתגלנות וצייתנות עיוורת למוסכמות, אנשים מחקים אחרים. הם חושבים, רוצים, מרגישים ואף פועלים לפי מה שנראה להם שהחברה והשכל הישר דורשים מהם, ומתכחשים בכך לעצמיות שלהם, כי הדבר יעמיד אותם בבדילותם, ויעצים את פחדיהם לעמוד לבד מול אימת הקיום. פרום שואל, לשם מה זקוק האדם לחופש ביטוי, אם אין לו מחשבות עצמיות, אמיתיות ומקוריות משל עצמו.
סוגי חופש

הפילוסוף ישעיה ברלין נודע כמי שיצר הבחנה בין חירות שלילית לחירות חיובית, או בין 'חופש מ' ו'חופש מאת' ל'חופש ל' ו'חופש לשם'. 'חופש מ' או 'חופש מאת' הוא חופש חיצוני בו משחרר האדם את עצמו מעול ואילוצים של גורמים זרים שמחוצה לו, והוא אינו כבול לתפיסה או עשייה מסוימת הנכפית עליו מבחוץ, אבל הוא עדיין עלול להישאר עם ריקנות פנימית, ואילו 'חופש ל' או 'חופש לשם' הוא שלב שני, לאחר שהאדם קיבל חופש לעשות כרצונו, הוא גם עושה דברים המבטאים את רצונו החופשי, וגורמים לו לחוש תחושת חופש, מיצוי עצמי ורווחה פנימית.
בלשון התנ"כית נעשתה הבחנה בין שני מושגי חופש ששניהם קשורים לעבדות. המילה חופש ציינה חופש פרטי של עבד מסוים, שקיבל עצמאות מידי אדוניו והפך לאזרח חופשי, לאחר סיום תקופת עבדותו, או בשל אירוע שחייב את שחרורו, לבין המילה דרור שציינה חופש חברתי של כל העבדים בבת אחת, בעקבות סיום תקופה, או קבלת החלטה משותפת של הציבור.
על פי פרופ' שלום רוזנברג קיימת הבחנה בין שלושה סוגי חופש שונים, והשפה העברית ייחדה מילה שונה לכל אחד מהם:
חירות – החופש הלאומי בו עם אינו משועבד לעם אחר ויש לו ריבונות על עצמו.
דרור – החופש החברתי בו אנשים אינם עבדים לאנשים אחרים ויש להם חופש חברתי.
חופש – החופש האישי בו יכול האדם להחליט החלטות באופן חופשי ויש לו בחירה חופשית.
מגבלות החופש

על אף שהחופש על שלל מרכיביו הוא זכות יסוד המוקנת לאזרחים במדינות מערביות, מוסכם על רוב ההוגים כי גם לו יש מגבלות, כאשר הוא מתנגש עם ערכים ואידיאלים אחרים. אחת המגבלות העיקריות בדרך כלל היא אי פגיעה בבני אנוש אחרים. לעיתים המגבלות מורחבות לאי פגיעה במוסדות החברה, או להתנגשות עם נורמות וסייגים שהחברה שמה על עצמה לניהול תקין ומסודר של החברה. בהקשר לכך תקפה אימרתו של הפילוסוף ישעיה ברלין כי "חירות עבור הזאבים היא מוות לכבשים". למשל, ברוב החברות הדמוקרטיות חופש הביטוי יוגבל ויסוייג כאשר הוא יהפוך לביזוי, השפלת הזולת, הוצאת דיבה עליו ואמירת ביטויים גזעניים ועוד. חופש התנועה יוגבל באופן שלא יסכן בני אדם אחרים, למשל בהגבלה של נתיבים ומהירויות. וחופש ההתאגדות יוגבל באיסור להקים התאגדות של שטנה או חבלה שתנסה לפגוע באזרחים אחרים או ביסודות של המשטר. גם בהקשר של בין האדם לעצמו, החופש יכול לעורר שאלות מוסריות, למשל כאשר האדם בוחר או מבקש לפגוע בעצמו בלבד, למשל בנושא של המתת חסד והתאבדות. כיום ברוב החברות בעולם מוסכם להטיל מגבלות חמורות על החופש – בצורת מעצר, כליאה ושלילת זכויות – על מי שהפר את חוקי החברה וביצע פשעים.
לדעת ויקטור פראנקל חופש ואחריות הם שני צדדים של אותו מטבע. ברגע שהאדם נוטל חירות לעצמו הוא גם מקבל על עצמו אחריות. רבים חוששים מפני נטילת אחריות ונתינת דין וחשבון ולכן מסרבים לקבל החלטות שירחיבו את חירותם. פרנקל קורא לבני האדם ליטול אחריות לגורלם וקובע שזהו החידוש הגדול של שיטתו. הוא גם הצהיר כי ארצות הברית צריכה להקים בחוף המערבי את פסל האחריות, שישלים את פסל החירות. בדומה לכך, סבר הראי"ה קוק, כי עיקרה של התשובה, שהיא תיקון האדם, היא בהפסקת הטלת אחריות למצב האדם על הזולת, ובלקיחת אחריות על גורלו, מתוך אמונה כי ההצלחה הגמורה תלויה רק ברצונו הטוב של האדם.
בעלי חיים וחופש

הזכות של בעלי החיים לחיות חיי חופש עולה על הפרק אצל חובבי חיות וארגונים להגנת בעלי־חיים. על פי האידאולוגיה בה הם מאמינים, לא רק בני האדם זכאים לחופש אלא גם בעלי החיים. על פי תפיסתם, סביבתם הטבעית של בעלי החיים היא הטבע בו הם יכולים לחיות ולפעול באופן חופשי תוך מאמץ להשיג מזון באופן עצמאי. לעיתים רבות בני אדם נוטלים את החופש של בעלי חיים, ומחזיקים אותם כלואים מאחורי סורג ובריח, אם בגני חיות, אם במכלאות פרטיות, ואם בכלובים ביתיים. במדינות רבות ישנם בעלי חיים מוגנים שאסור לבני אדם פרטיים לצוד או ללכוד אותם ולהעבירם ממקום מחייתם הטבעי. כחלק ממגמה עולמית מעוצבים גני החיות של ימינו באופן שיספק מרחב גדול יותר לחיות, ולא יסגור אותם בתחום צר של כלוב. המחשה בולטת לשינוי זה היא בהבדל שבין גן החיות התנ"כי הישן לחדש בעיר ירושלים. בנוסף ישנן תנועות הדוגלות ביחס הומניטרי לבעלי חיים מבויתים, ובכלל זאת מתן האפשרות לחיים חופשיים, במסגרת החוות שבהן הם מגודלים. למשל לאפשר לתרנגולות להטלה להסתובב באופן חופשי במה שמכונה בעברית ביצי חופש, במקום לגדלן בכלובי סוללה, שמגבילים מאוד את מרחב התמרון, התנועתיות, האפשרות לגירוי סביבתי, והאפשרות לביטוי התנהגויות טבעיות כגון פרישת כנפיים, התפלשות בחול ונבירה באדמה.
ראו גם

חירות האדם
חופש הביטוי
חופש העיסוק
חופש התנועה
תוכנה חופשית
חופש ההתארגנות
חופש דת
ביצי חופש
בחירה חופשית
אנרכיזם
מידע רוצה להיות חופשי
לקריאה נוספת

אריך פרום, מנוס מחופש, הוצאת דביר, 1992, מאנגלית: תמר עמית
ג'ון סטיוארט מיל, על החירות, 1859, הוצאת שלם, 2007
הערות שוליים

↑  אריך פרום, מנוס מחופש, פרקים א'-ד'
↑  בעקבות הכוזרי, הגאולה ומעגלי הקיום, עמ' 275. שם הוא גם טוען שלא במקרה הייתה תנועת דרור תנועה סוציאליסטית, ואילו תנועת חירות הייתה תנועה לאומית.
↑  אורות התשובה ט' א'
פסל החירות בניו יורק. עם השנים הפך הפסל לאחד מסמלי החירות החשובים בעולם.
המנון התקווה הישראלי ובו המילים "להיות עם חופשי".
תרנגולות בלול הטלה
חיימה ואדל

| --- | --- |

 לידה:  6 באוקטובר 1935 (בן 89) ולפראיסו, צ'ילה
 מדינה:  צ'ילה 
 תקופת הפעילות:  מ-1960
 מקום לימודים:  אוניברסיטת צ'ילה
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
חיימה פטריסיו ואדל אמיון (בספרדית: Jaime Patricio Vadell Amión; נולד ב-6 באוקטובר 1935) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה צ'יליאני.
ביוגרפיה

ואדל נולד בולפראיסו, צ'ילה ב-6 באוקטובר 1935. בנו של ארקדיו ואדל, אשר מוצאו הוא מהאיים הבלאריים. אביו היה יזם גסטרונומי והבעלים של המסעדה המיתולוגית "La Bahía de Santiago"
הוא השלים את לימודיו התיכוניים במכון הלאומי ע"ש גנרל חוסה מיגל קררה בבירה סנטיאגו דה צ'ילה. בשנת 1959, סיים את לימודיו בבית הספר לתיאטרון של אוניברסיטת צ'ילה, שם היה חבר לכיתה בין היתר של ויקטור חרה, המחזאי אלחנדרו סיבקינג (אנ') והשחקן תומאס וידיאלה (אנ').
קריירת משחק

סרטו הראשון היה "Tres tristes tigres" שיצא בשנת 1968 בבימויו של ראול רויז..
בשנת 2007 קיבל את פרס פסטיבל קרתנגה לשחקן הטוב ביותר על משחקו בסרט Padre Nuestro..
בשנת 2008 גילם את מיגל מיליאן בטלנובלה "חמישה גברים ואישה".
בשנת 2012 גילם את הפוליטיקאי הצ'יליאני סרחיו פרננדס פרננדס (ספ') בסרט הדרמה ההיסטורי "לא" של הבמאי פבלו לריין (אנ'), הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-85, והיה לסרט הצ'יליאני הראשון שמועמד בקטגוריה זו.
בשנת 2016 כיכב שוב בסרטו של הבמאי הצ'יליאני מועמד פרס האוסקר פבלו לריין (אנ'), בדרמה הביוגרפית "נרודה" (אנ')  שם גילם את נשיא צ'ילה ה-17 וה-21 ארתורו אלסנדרי (אנ').
בשנים 2018–2019 שיחק בתפקיד חוזר בתור רודולפו מארין בטלנובלה "Casa de Muñecos".
בשנת 2020 שיחק בסדרת האנתולוגיה הצ'יליאנית-אילטקית "תוצרת בית" (אנ') שעלתה בשירות הסטרימינג נטפליקס.
בשנת 2022 שיחק בסרט הקומדיה הצ'יליאני-אמריקאי "מנותקים" אשר עלה לפלטפורמות של אמזון פריים וידאו ב-16 בדצמבר והיה זה לסרט הצ'יליאני הראשון שמופק עבור פריים וידאו.
בשנת 2023 כיכב בקומדיה השחורה של לריין "הרוזן" (אנ') שם גילם ואדל את דמותו של הדיקטטור ונשיא צ'ילה ה-29 במספר, אוגוסטו פינושה.
חיים אישיים

בת זוגו הראשונה, רבקה צ'אמודס, מורה להיסטוריה, איתה נולדו לו שני ילדים; חיימה, שחקן  גם הוא ואלפונסו. הם התגרשו ב-2006. לאחר מכן, הוא התחתן עם מעצבת התפאורה סוזנה בומצ'יל.
הערות שוליים

↑  50 años de cine: Jaime Vadell es homenajeado en la Cineteca Nacional de Chile, באתר  Culturezarte‏, 30 בינואר 2018
↑  Cartagena Film Festival, באתר Imdb
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007338257505171  ISNI: 0000 0000 2448 3757  LCCN: n78097494  SUDOC: 152027025  VIAF: 23407781   WorldCat (עם VIAF): 23407781
זלצגיטר

זלצגיטר (בגרמנית: Salzgitter) היא עיר עצמאית (בגרמנית: kreisfreie Stadt; עיר שאינה כפופה למחוז) במדינת סקסוניה התחתונה שבגרמניה. היא שוכנת בין הילדסהיים לבין בראונשווייג. יחד עם בראונשווייג ועם וולפסבורג, זלצגיטר היא אחד משבעת האזורים המטרופוליניים של סקסוניה התחתונה. מספר תושבי המטרופולין הוא כ-110,000 תושבים ושטחו הוא כ-224 קמ"ר, ובכך הוא האזור המטרופוליני הגדול ביותר בסקסוניה התחתונה ואחד הגדולים בכל גרמניה. מקורה של זלצגיטר בצירוף כמה עיירות וכפרים, וכיום היא מורכבת מ-31 רבעים שביניהם שטחים פתוחים רבים. מרכז הקניות הראשי של עיר צעירה זו הוא בפרבר לבנשטדט (Lebenstedt), ומרכז העסקים הראשי נמצא בפרבר זלצגיטר-באד. העיר מקושרת לתעלה המרכזית (Mittellandkanal) של גרמניה ולתעלת האלבה הצדדית (Elbe-Seitenkanal) באמצעות תעלת משנה. האזורים המטרופוליניים הקרובים הם בראונשווייג, השוכנת במרחק של כ-23 ק"מ מצפון-מזרח, והנובר, השוכנת במרחק 51 ק"מ מצפון-מערב. העיר נוסדה בשנת 1942 ובכך היא אחת מהערים המעטות בגרמניה שנוסדו במאה ה-20.
שם העיר

עד ל-21 במרץ 1942 זלצגיטר היה שמה של העיירה שכיום מהווה את הפרבר זלצגיטר-באד (Salzgitter-Bad). מאז ועד לשנת 1951 היה שמו של הפרבר זלצגיטר והוא היה חלק מהעיר ואטנשטדט-זלצגיטר (Watenstedt-Salzgitter). ב-1951 שונה שמו של הפרבר זלצגיטר בחזרה לזלצגיטר-באד, ועקב היות השם זלצגיטר פנוי, הוא ניתן לעיר ואטנשטדט-זלצגיטר, וכך היא קרויה עד היום. כיום ואטנשטדט-זלצגיטר הוא שמו של אחד מפרבריה הקטנים של זלצגיטר ומספר תושביו מונה כמה מאות.
גאוגרפיה

זלצגיטר שוכנת בתוך עמק מיוער שקרקעיתו היא אדמת לס, בין יער אודרוואלד (Oderwald) לבין גבעות זלצגיטר (Salzgitter-Höhenzug). אורכה של העיר מצפון לדרום הוא 24 ק"מ ורוחבה ממזרח למערב הוא 19 ק"מ. הנקודה הגבוהה ביותר היא גבעת האמברג (Hamberg) המתנשאת לגובה 275 מטרים מעל פני הים והממוקמת מצפון-מערב לזלצגיטר-באד.
היסטוריה

מקורה של זלצגיטר בראשית המאה ה-14 והיא התפתחה סביב למעיינות מים מלוחים ליד הכפר פרפשטדט (Verpstedt, מאוחר יותר Vöppstedt). השם לקוח משם כפר שכן בשם גיטר (כיום פרבר של העיר) ומשמעותו הוא "מלח ליד גיטר". האזכור הראשון לשם הוא משנת 1347. לאחר מאתיים שנה של כריית מלח, קיבלו האיכרים שחיו באזור של זלצגיטר של היום זכות להקים עיר, אך הם איבדו שוב את עצמאותם העירונית כאשר העיר הועברה לידי דוכסות בראושווייג-לינבורג (Braunschweig-Lüneburg) בראשית המאה ה-16. מאוחר יותר השתייכה זלצגיטר לדיוקסיה של הילדסהיים. כאשר הדיוקסיה הועבר לידיה של פרוסיה ב-1803 הושבה לעיר העצמאות המוניציפלית שלה, אך היא נלקחה ממנה שוב ב-1815, כאשר היא נעשתה חלק מממלכת הנובר. ב-1830 הוקמו בעיר מעיינות מלוחים.
לאחר שממלכת הנובר התמזגה עם פרוסיה ב-1866 הפכה זלצגיטר לעיר פרוסית, שקיבלה שוב זכויות של עיר ב-1929. קודם לכן, נוסדו העיירות פורזלץ (Vorsalz) ב-1926 וליבנהאל (Liebenhall) ב-1928. בשלב זה השתייכה זלצגיטר למחוז גוסלאר (Goslar) וכללה, בנוסף לזלצגיטר עצמה, כמה יישובים קטנים. ב-1936 נוסדה קנישטדט (Kniestedt) שהיא כיום חלק מזלצגיטר-באד.
עקב הימצאותה של עפרת ברזל בזלצגיטר, שעליה ידוע כבר מ-1310, הקימו השלטונות הנאצים ב-1937 מפעל לכריית ולהפקת ברזל. כדי להקל על פיתוח מפעלי הברזל, היה צורך להקים מנגנון ממשל ייחודי לאזור. לצורך כך הוכרז ב-1 באפריל 1942 על הקמתה של עיר עצמאית. למטרה זו אוחדו 28 רשויות מקומיות לעיר שניתן לה השם ואטנשטאט-זלצגיטר. מאחר שהעיר השכנה גיטר נוסדה כבר ב-1938, כללה העיר החדשה 29 רבעים ב-1942. באוקטובר אותה שנה הקים האס אס את מחנה הריכוז דריטה (Drütte), מחנה משנה של מחנה הריכוז נוינגמה, כדי לספק עובדי כפייה למפעלי הברזל. מחנה משנה זה שיכן 2800 אסירים. בסך הכול פעלו בזלצגיטר שלושה מחנות ריכוז. במהלך מלחמת העולם השנייה, ניזוקה זלצגיטר קשות מהפצצות בעלות הברית. לאחר המלחמה הפכה מדינת בראושוויג לחלק ממדינת סקסוניה התחתונה, והעיר ואטנשטאט-זלצגיטר הפכה לעיר עצמאית בתוכה.
בשנת 1951 שונה חזרה שמה של העיר לזלצגיטר בעוד ששמו של הפרבר שנקרא עד אז זלצגיטר, שונה לזלצגיטר-באד, בהתייחס למעיינות המלוחים שבו. במסגרת רפורמה מנהלית של סקסוניה התחתונה שבוצעה ב-1 במרץ 1974, הוגדל מספר הפרברים בעיר ל-31. כריית הברזל המשיכה עד ל-1982. ב-1975 הוקמה במקום מטמנה לפסולת רדיואקטיבית.
ערים תאומות

פינלנד אימטרה, פינלנד
הממלכה המאוחדת סווינדון (אנ'), הממלכה המאוחדת
צרפת קרטיי, צרפת
רוסיה סטאריי אוסקול, רוסיה
גרמניה גותה, גרמניה
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552622705171  BnF: cb11962228h (data)  GND: 4051434-1  LCCN: n79116009  MusicBrainz: 26270ba6-b946-4cb7-8a45-0d6fd40b2346  NKC: ge941050  SUDOC: 027621146  VIAF: 151260859   WorldCat (עם VIAF): 151260859
חיים אברהם ישראל

| --- | --- |
 לידה:  1708 ה'תס"ח ירושלים
 פטירה:  10 ביוני 1780 (בגיל 72 בערך) ז' בסיוון ה'תק"ם אנקונה
 מקום קבורה:  אנקונה, איטליה
 מקום פעילות:  אלכסנדריה, ליוורנו, אנקונה, קנדיה
 תקופת הפעילות:  ? – 10 ביוני 1780 
 תפקידים נוספים:  רב ראשי 
 רבותיו:  אביו, הרב משה ישראל
 בני דורו:  החיד"א, הרב אליהו ישראל.
 חיבוריו:  אמרות טהורות, בית אברהם.
 צאצאים:  יהודה, משה
 
הרב חיים אברהם ישראל (מכונה גם מהר"א ישראל) היה פוסק, שד"ר, ורב הקהילה היהודית באנקונה שבאיטליה. חיבר את הספרים אמרות טהורות ובית אברהם על ארבעה טורים ובית יוסף.
ביוגרפיה

נולד בשנת ה'תס"ח בירושלים, ונדד לרודוס בצעירותו כשאביו, הרב משה ישראל מונה לרב הראשי בקהילה. הוא נישא בשנת ה'תצ"ג ונסע לקושטא להדפיס את ספרו של אביו, משאת משה. בשנת ה'תק"ד התמנה לרב בקנדיה. בשנת ה'תקי"ב נסע, כאחיו הרב אליהו ישראל למסע באירופה כשד"ר, וכשחזר התמנה לרב באלכסנדריה, ובה'תקכ"ו עבר לכהן בליוורנו, עד שמונה לרב העיר אנקונה שם כיהן בין השנים 1774–1785. החיד"א מזכיר אותו בספרו "שם הגדולים".
בנו, הרב משה, שימש כרב ומורה צדק באלכסנדריה.