stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סדר הירושה של נשיא ארצות הברית
סדר הירושה

רשימת סדר הירושה של נשיא ארצות הברית קבועה בחוקת ארצות הברית, וחוק הירושה הנשיאותית מ-1947 מתוקן בהתאם על מנת לכלול משרדי קבינט חדשים. הבאים בסדר הירושה לאחר הנשיא הנבחר הם: סגן הנשיא, יושב ראש בית הנבחרים, הנשיא הזמני של הסנאט ולאחריו חברי הקבינט על פי הסדר בטבלה:
| # |  | תפקיד | נושא משרה נוכחי | נושא משרה נוכחי | נושא משרה נוכחי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | סגן הנשיא |  |  | ג'יי. די. ואנס |
| 2 |  | יושב ראש בית הנבחרים |  |  | מייק ג'ונסון |
| 3 |  | הנשיא הזמני של הסנאט |  |  | צ'אק גראסלי |
| 4 |  | מזכיר המדינה |  |  | מרקו רוביו |
| 5 |  | מזכיר האוצר |  |  | סקוט בסנט |
| 6 |  | מזכיר ההגנה |  |  | פיט הגסת' |
| 7 |  | התובעת הכללית |  |  | פאם בונדי |
| 8 |  | מזכיר הפנים |  |  | דאג בורגום |
| 9 |  | מזכירת החקלאות |  |  | ברוק רולינס |
| 10 |  | מזכיר המסחר |  |  | הווארד לוטניק |
| 11 |  | מזכירת העבודה |  |  | לורי צ'אבס-דרימר |
| 12 |  | מזכיר הבריאות ושירותי האנוש |  |  | רוברט קנדי ג'וניור |
| 13 |  | מזכיר השיכון והפיתוח העירוני |  |  | סקוט טרנר |
| 14 |  | מזכיר התחבורה |  |  | שון דאפי |
| 15 |  | מזכיר האנרגיה |  |  | כריס רייט |
| 16 |  | מזכירת החינוך |  |  | לינדה מקמהן |
| 17 |  | המזכיר לענייני חיילים משוחררים |  |  | דאג קולינס |
| 18 |  | מזכירת ביטחון המולדת |  |  | קריסטי נואם |
סדר משרדי הקבינט נקבע על פי הסדר הכרונולוגי של הקמתם.
סדר הירושה > השורד המיועד

"השורד המיועד" (designated survivor), או "היורש המיועד" (designated successor) הוא אדם הכלול בסדר הירושה לנשיא ארצות הברית, בדרך כלל חבר הקבינט, שמיועד להיות במקום מרוחק, מאובטח ולא ידוע כאשר הנשיא ושאר מנהיגי המדינה (סגן הנשיא ושאר חברי הקבינט) מתאספים במקום אחד לצורך אירוע מסוים, כמו נאום מצב האומה או טקס השבעת הנשיא. מהלך זה מיועד להבטיח את המשכיות השלטון במקרה של התרחשות אסון בו נהרגים הנשיא ורבים מהבכירים שבסדר הירושה. במקרה בו גם הנשיא וגם סגנו נהרגים, ייתכן שיקרה מצב שבו השורד המיועד יהפוך לנשיא בפועל על פי חוק הירושה הנשיאותית.
דרישות התפקיד

בחוקת ארצות הברית נקבעו הדרישות ההכרחיות למועמדים לתפקיד הנשיא: אזרח ארצות הברית מלידה, בן 35 לפחות, ותושב ארצות הברית במשך 14 שנים לפחות. דרישות אלו תקפות גם לגבי היורשים הפוטנציאליים.
ראו גם

התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית
הערות שוליים

↑  Vacancy in offices of both President and Vice President; officers eligible to act: 3 U.S.C. § 19
↑  Rachel Weiner (February 12, 2013). "Steven Chu is the State of the Union 'designated survivor'". Washington Post.
אפרים דקל

אפרים דקל
אפרים דקל (קרסנר; 15 בנובמבר 1903 – 22 באוגוסט 1982) היה ממפקדי ארגון ההגנה. מפקד הש"י במחוז תל אביב וממארגני הבריחה וההעפלה.
תולדות חייו

אפרים דקל (במקור: קרסנר) נולד בשנת 1903 בעיירה ליטין באוקראינה. במאי 1921, בגיל 18, עלה לארץ ישראל. לראשונה הגיע עם חבריו העולים לנמל יפו, אך עקב המצב ששרר ביפו בעת מאורעות תרפ"א לא ניתן להם לעלות לחוף והם נאלצו לרדת לחוף באיסטנבול וזכו לעלות לארץ ישראל רק בחודש אוגוסט של אותה שנה. בשנת 1923 התגייס למשטרת תל אביב. בשנת 1925 הצטרף דקל לשורות הכבאים והיה ליו"ר מרכז מכבי האש הכל ארצי מ - 1928 עד קום המדינה. פעילות מכבי האש שימשה לעיתים תכופות כהסוואה לפעילותו בהגנה. פעל רבות בענייני הביטחון של היישוב, בהעפלה וברכש. במאורעות תרפ"ט העביר עם אחרים משלוח של נשק לירושלים. דקל היה מייסדו ומפקדו של הש"י בתל אביב ומחוז הדרום ובין השאר היה ממונה על קצין המשטרה שטיינברג. לקראת סוף המרד הערבי הגדול נשלח על ידי ההגנה ליצור קשרים עם אורד וינגייט. בשנת 1940 נאסר בידי הבריטים וישב בכלא עכו מספר חודשים.
בשבת השחורה ביוני 1946 היה דקל ברשימת המבוקשים של המשטרה הבריטית, אך הצליח לחמוק מידה והגיע לאירופה והיה לאחד ממנהיגי תנועת הבריחה ביחד עם אשר בן נתן ואחרים. החל מסתיו 1946 נתמנה דקל למפקד הבריחה באירופה.
בימי מלחמת העצמאות היה דקל לראש אגף חיל הים במשרד הביטחון. במסגרת תפקידו זה ערך דקל סקירה השוואתית מקפת בין הצי המצרי לחיל הים הישראלי, אשר שימשה יסוד להתארגנות ולתכנון פעילותו של חיל הים בתקופה שלאחר סיום מלחמת השחרור.
באפריל 1960 מונה למפקח על שירות הכבאות במשרד הפנים.
תפקידו האחרון של דקל היה מנהל נמל יפו עד לסגירתו והפיכתו מנמל ספנות לנמל דיג בשנת 1965.
אפרים דקל נפטר בשנת 1982.
לקריאה נוספת

א. קרסנר, הכבאות , תל אביב: מכבי אש מתנדבים תל אביב, תש"ב.
א. קרסנר, הכבאות המעשית, תל אביב: מכבי אש מתנדבים, תש"ד. (מהדורה ב מתוקנת ומורחבת: תשי"ב 1951; מהדורה ד מתוקנת ומורחבת: תשט"ז; מהדורה ה מתוקנת ומורחבת: תשכ"א 1960)
עלילות ש"י: מילקוטו של מפקד בשרות הידיעות של ההגנה, תל אביב: מערכות, תשי"ג 1953. (מהדורה חדשה מורחבת: תשכ"ו 1965) (הופיע בתרגום ליידיש)
בנתיבי הבריחה, 2 כרכים, תל אביב: מערכות, תשי"ח. (הופיע בתרגום לאנגלית: Briha: Flight to the Homeland, ניו יורק: Herzl Press,‏ 1973)
שרידי חרב: הצלת ילדים בשנות השואה ולאחריה, 2 כרכים, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשכ"ג.
הערות שוליים

↑  מכבי אש מתנדבים תל אביב, דבר, 8 במאי 1941
ועידה ארצית של הכבאים, דבר, 18 בפברואר 1945
הממשלה נתבעת לעזור לכבאות, דבר, 25 בינואר 1946
↑  יצחק קרוטקוב, דבר, 16 במרץ 1977
↑  פרובוקטור ערבי גרם למאסרי הקומוניסטים, מעריב, 13 בדצמבר 1948
↑  קרסנר, תשיג לי שופרות, מעריב, 29 במאי 1959
↑  עלילות ש"י, דבר, 23 בינואר 1953
↑  ישעיהו אביעם, א. דקל - מפקח שרות כבאות, מעריב, 3 במרץ 1960
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289191205171  GND: 1147522715  ISNI: 0000 0000 7911 4529  LCCN: nr95025825  NTA: 299312720  VIAF: 44190231   WorldCat (עם VIAF): 44190231
מרדכי זר

מרדכי זר (14 בינואר 1914 – 16 בדצמבר 1982) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י.
ביוגרפיה

נולד במשהד שבאיראן, צאצא למשפחת אנוסים מפרס (אנוסי משהד). בפרס עבדה המשפחה במשך דורות בעבודות, שכללו שימוש בחוטי זהב. על שם מלאכה זו נקראה המשפחה: 'זַר', שבפרסית פירושו חוטי זהב. עלה לארץ ישראל בשנת 1935. בשנותיו הראשונות בישראל עבד בבניין ובסלילת כבישים. בשנת 1942 עבר לעבוד בלשכת העבודה של הסתדרות העובדים הכללית.
בשנת 1946 מונה זר למנהל המחלקה לעדות המזרח בהסתדרות בירושלים. לאחר מכן, בהיותו חבר מועצת פועלי ירושלים, נבחר למנהל המחלקה לתרבות של המועצה. ביולי 1962 נבחר לחבר מזכירות המועצה.
במקביל עסק בפעילות ציבורית ונבחר לשמש יו"ר ועד העדה הספרדית בעיר ונשיא התאחדות עולי פרס בישראל. בשנת 1949 הוא הציע להקים ארגון של בני עדות המזרח בתוך מפא"י. בשנים 1955–1965 כיהן כחבר מועצת עיריית ירושלים. בשנים 1960–1963 היה יו"ר ועדת התחבורה העירונית.
זר הוצב במקום ה-46 ברשימת מפא"י לכנסת הרביעית ונכנס לכנסת לאחר שמפא"י הפתיעה וקבלה 47 מנדטים. לקראת הבחירות לכנסת החמישית הוצב במקום ה-45 ברשימת מפא"י, אולם ירידה בכוחה של מפא"י הביא לכך שלא נבחר לכנסת. לאור זאת, ניסה זר להתמנות לסגן ראש עיריית ירושלים בשכר, אך ללא הצלחה. בשנת 1963 שב זר לכנסת בעקבות פטירתו של עמי אסף. סך כהונתו בכנסת כ-12 שנים (1959–1961, 1963–1974), במהלכן היה חבר ועדת הכנסת וועדת הפנים. בכנסת הרביעית היה חבר ועדת החינוך והתרבות ובכנסות לאחריה חבר ועדת העבודה והרווחה. בכנסת השביעית נבחר לסגן יושב ראש הכנסת.
ביוני 1960 קבע המוסד לביקורת של מפא"י שזר שגה בטעות חמורה על שסיפר לעיתונאים פרטים על סכסוכים בתוך המפלגה.
הוא אביהם של השחקן דודו זר מפרפר נחמד וגידי זר מצוותי הווי פיקוד צפון. קרוב משפחתו הוא סוחר הקרקעות איש השומרון משה זר.
רחוב בשכונת פסגת זאב בירושלים נקרא על שמו.
הערות שוליים

↑  מוסדות ההסתדרות נוקו מספרדים, הד-המזרח, 3 בדצמבר 1948
↑  מרדכי זר, חבר מזכירות מ. פ. ירושלים, על המשמר, 23 ביולי 1962
↑  מפא"י מייסדת מפלגה ספרדית, הד-המזרח, 1 ביולי 1949
↑  ב. יהושע, מוציאים את העז מירושלים, מעריב, 30 באוקטובר 1960
העיריה; תושבים לא יכתיבו את סדרי קווי האוטובוס, מעריב, 23 באוקטובר 1961
↑  מ. זר התפטר מתפקידו כיו"ר ועדת התחבורה של עירית הבירה, הַבֹּקֶר, 12 בנובמבר 1963
↑  מפא"י קבעה מועמדיה לעירית ירושלים, הַבֹּקֶר, 23 בספטמבר 1959
↑  יהושע ביצור, שבעה סגני ראש - לאחד, מעריב, 22 במאי 1962
↑  פירושים מוטעים לפרסומים על דיונים פנימיים במפא"י, דבר, 16 ביוני 1960
מ. מייזלס, ש..ש..ש.. מפא"י מתווכחת, מעריב, 19 ביוני 1960
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007604955305171  ISNI: 0000 0000 5148 9994  LCCN: nr93047840  VIAF: 41717496   WorldCat (עם VIAF): 41717496
יעקב דרורי

יעקב דרורי
יעקב אריה דרורי (פרייריך; 23 באוגוסט 1922 – 28 בפברואר 1982) היה איש-חינוך ציוני-דתי, מזכ"ל בני עקיבא, חבר קבוצת עלומים-סעד, ממייסדי תנועת הקיבוץ הדתי ואבי 'ישיבות ההסדר'.
ילדותו ונעוריו

דרורי נולד בשנת 1922 בברלין והתחנך מגיל צעיר במוסדות ציוניים ובבית הספר של הקהילה 'עדת ישראל'. עלה לארץ ישראל בהיותו בן 14 בשנת 1936 עם הוריו חיים ורוזל, אחיו נתן ואחותו עליזה. למד תורה ומלאכה בבית הספר התיכון 'שבזי' והצטרף בנערותו לתנועת בני עקיבא. בהשפעתם של בנימין שחור ואלכסנדר בן-נון החל בהדרכה והתקדם בפעילות התנועתית. עם סיום לימודיו עבד במפעל 'הארגז' והכיר מקרוב את תופעת אפליית הצעירים הדתיים בלשכת העבודה של הנוער העובד.
בשנת 1938 הצטרף לגרעין א' של בני עקיבא בהכשרה בטירת צבי והמשיך להקמת קבוצת עלומים – קבוצת בני עקיבא הראשונה בחולות נתניה. הקבוצה הצעירה המשיכה בהתיישבות הזמנית בהרצליה ובשנת 1947 עברה לאדמות הנגב הצפוני וקיבלה את שמה קבוצת סעד, קיבוץ אליו השתייך דרורי והיה בו פעיל מרכזי עד מותו.
התחתן עם טובה לבית ברנשטיין ונולדו להם 3 ילדים: שמואל, רבקה ודוד.
פעילותו הציבורית וישיבות ההסדר

בוועידה השנייה של בני עקיבא בשנת 1943 נבחר דרורי להנהלה הארצית של התנועה. במסגרת פעילותו בתנועה שימש דרורי כמדריך לגרעין ה' שעלה בתחילה לביריה ואחרי-כן לאדמת שייח' אבו זייד בגוש-עציון, בכ"ח בתשרי תש"ז, 23 באוקטובר 1946, ונקרא קבוצת עין צורים. על עלית גרעין ה' לביריה כתב דרורי ב"עלונים" – ירחון הקבוץ הדתי [חוברת כ"ה, תש"ז] מאמר ובו ההתלבטות: האם להתעקש וליישב את ביריה לאחר מאסר החברים שישבו שם על ידי הבריטים, או ללכת למקום אחר בו יש יותר קרקעות ואפשרויות. במאמר נוסף בעלון "זרעים" [תמוז תש"ז], כתב דרורי על דרכו של גרעין ו' שהתיישב בביריה עד סוף מלחמת העצמאות, ובו סיכם את הצורך ביישוב בעל אופי דתי במקום בו חתם רבי יוסף קארו את ה"שולחן ערוך".
בתפיסת עולמו ראה דרורי את חיי הקיבוץ כדגם זעיר של 'מדינת התורה' (אותה ראה כאידיאל) ובחינוך התורני של תנועת בני עקיבא וישיבותיה ראה בסיס להגשמה תנועתית בקיבוץ הדתי. דרורי חינך נערים בבני עקיבא לחיי תורה ועבודה אך חש בחסרונה של מסגרת מתאימה להכשרת חלוצים-תלמידי חכמים. חברי גרעינים רבים אשר חפצו בשנת לימוד תורה לפני הגיוס לשירות יצאו ללמוד בישיבות שונות והתרחקו מהגרעין ומהתנועה. כתוצאה מכך, הטילה הוועידה החמישית של בני עקיבא על ההנהלה הארצית להקים בהקדם ישיבה גבוהה של התנועה, 'ישיבת המשך' לישיבת בני עקיבא.
בשנת 1954 ייסדו דרורי וחבריו להנהגה הארצית, וביניהם הרב חיים דרוקמן, את הישיבה הגבוהה הראשונה של בני עקיבא – ישיבת כרם ביבנה, ובראשה הועמד הרב חיים יעקב גולדוויכט. בצוותא עם חבר הכנסת משה אונא סיכם דרורי עם שר הביטחון פנחס לבון את הסדר דחיית השירות בשנה של בני הגרעין לנח"ל, ובכך הפך את ישיבת כרם ביבנה לישיבת ההסדר הראשונה. הסכמים נוספים שבאו בעקבותיו בין התנועה למשרד הביטחון אפשרו לתלמידי הישיבות של בני עקיבא ומאוחר יותר לתלמידים מכלל הציבור הדתי לדחות את הגיוס לצה"ל. משאומצו ההסדרים על ידי שאר הציבור הדתי, עברה האחראיות הניהולית להסדרים אל מחוץ לתנועת בני עקיבא לאיגוד ישיבות ההסדר, אשר דרורי עמד בראשותו. בניהול הישיבות והקשר עם משרד הביטחון השתתף המרכז העולמי של תנועת המזרחי, שדרורי היה גזברה.
אחרי מלחמת ששת הימים היה דרורי שותף בכיר להקמת יישובים רבים דרך הקמת ישיבה כבסיס ליישוב. הקים, בין השאר, בצוותא עם הרב חיים סבתו את ישיבת ברכת משה במעלה אדומים.
נפטר ב-28 בפברואר 1982, ונטמן בקיבוצו סעד.
לאחר מותו של דרורי, בשנת 1991 הוענק למפעל חייו, ישיבות ההסדר, פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
לקריאה נוספת

איתן עוזרי, הגותו ופעילותו של יעקב דרורי – אבי ישיבות ההסדר, אסיף ד (תשע"ז) עמ' 513–536
דברים מאת יעקב דרורי לחנוכת בניין ישיבת-ימית, ימית, תשל"ז, 1977 [שחזור כתב ידו, על ידי בנו שמואליק דרורי]
הערות שוליים

↑  חיים י. פלס, ביריה לקט מקורות לתולדותיה, בהוצאת הגף הדתי המחלקה לעיני הנוער והחלוץ ההסתדרות הציונית
↑  קברו, באתר BillionGraves
↑  מפעל ישיבות ההסדר באתר פרס ישראל
| בני עקיבא |
| --- | --- | --- |
| מזכ"לי תנועת בני עקיבא בישראל | מתתיהו רוטנברג • יעקב דרורי • אברהם שטרן • ליפא אהרוני • ידידיה כהן • שלמה סמסון • אמנון שפירא • יוחנן בן-יעקב • יהושע (שייע) אלטמן • אברהם ליפשיץ • אלחנן גלט • יונה גודמן • מרדכי (מוטי) יוגב • איתן מור-יוסף • הרב בני נכטיילר • דני הירשברג • יאיר שחל • יגאל קליין |  |
| מזכ"לי תנועת בני עקיבא העולמית | יוסקה שפירא • אברהם דובדבני • יצחק שטיגליץ • גאל גרינוולד  • זאב שוורץ  • הרב נעם פרל • רועי אביקסיס • אוהד טל  • צבי אלון • צחי מגנאג'י |  |
| מושגים | תורה ועבודה • שבט יובל • של"פ • צוותי נחשון • גרעין נח"ל • פרויקט השחר • שבט איתנים |  |
| אישים מרכזיים | יחיאל אליאש • הרב משה צבי נריה • הרב חיים דרוקמן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007438035505171  PLWABN: 9810623413405606  VIAF: 40148631262330410963   WorldCat (עם VIAF): 40148631262330410963
שח"מ מקורות ביצוע

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  1961–הווה (כ־64 שנים) 
 חברת אם:  מקורות 
 מיקום המטה:  חולון 
  
 אתר רשמי
 
מאגר חפץ חיים
שח"מ מקורות ביצוע בע"מ היא חברה בת של חברת המים הלאומית מקורות. חברה זו מתמחה בתכנון, הקמה ובאספקה של תשתיות, מתקנים ומערכות של מים, ביוב וקולחין. החברה החלה את פעילותה בשנת 1961 בשם "שח"מ - שירותים חשמליים-מכניים". ביולי 2008, עם השלמת השינוי המבני במקורות, שונה שם החברה לשמה הנוכחי המייצג נאמנה את מלוא היקף פעילותה של החברה.
היסטוריה

שח"מ היא תולדה של איחוד גופי הביצוע של מקורות לגוף אחד הנעשה במסגרת שינוי מבני שערכה "מקורות" בשנים 2005–2008. מטרת השינוי הייתה לאחד את כל גופי הביצוע למסגרת רב-תחומית אחת. הגופים שאוחדו הם:
שח"מ (שירותים חשמליים מכניים) בע"מ
צמ"כ (ציוד מכני כבד)
שלוש יחידות בינוי מרחביות (צפון, מרכז, דרום)
בשלב ראשון רוכזו העובדים לתוך "אגף הביצוע" לפרק זמן של 3 שנים (2005–2008). אגף הביצוע נבחן בתקופה זו כ"משק סגור", ולאחר מכן הפך לחברת בת בשם "שח"מ מקורות ביצוע בע"מ". כך נצברו כל הידע והניסיון במסגרת אחת.
היסטוריה > אבני דרך עיקריות עד להקמת שח"מ מקורות ביצוע בע"מ

| --- | --- |
1935: קידוחי מים בעמק זבולון
1937: הקמת "מקורות - חברת מים בע"מ"
1948: הקמת מחלקה לביצוע עבודות עפר וקווי מים במקורות- יחידת ציוד מכני כבד (צמ"כ).
1949: התחלת ניסויים בהורדת גשם (בשיטת התנורים)
1949: הגעת הציוד המכני הראשון לצמ"כ
1950: הקמת חברת שח"מ
1956: ייסוד חברת הבת "מקורות מים - חברה לעבודות פיתוח בע"מ" מתוך מחלקת הצמ"כ.
1958: צירוף מחלקת הקידוחים לצמ"כ
1958: הקמת חברת ורד (פמ"מ- פיתוח מקורות מים ארצות חוץ בע"מ)
1961: שח"מ נרשמה כחוק
1961: הקמת הענף להגברת הגשם כחלק משח"מ, תחילת "ניסויי ישראל" בזריעת עננים
1973: שילוב צמ"כ בחברה חדשה "מקורות בינוי ופיתוח בע"מ"
1988: סגירת " מקורות בינוי ופיתוח בע"מ " והעברת עובדי הביצוע לשלוש יחידות מרחביות- צפון, מרכז, דרום כחלק משינוי ארגוני. צמ"כ נותרה זרוע הביצוע הארצית לעבודות אזרחיות
2005: הקמת "אגף הביצוע" שכלל מיזוג עובדי שח"מ, צמ"כ ושלושת יחידות הבינוי כחלק משינוי ארגוני.
2008: הפיכת "אגף הביצוע" לחברת בת בשם "שח"מ מקורות ביצוע בע"מ"
מבנה החברה

בשח"מ מקורות ביצוע קיימות ארבע חטיבות, כאשר בראשה של כל חטיבה מכהן סמנכ"ל.
חטיבת ההנדסה: עוסקת בפן ההנדסי של טכנולוגיות ותשתיות המים. בחטיבה זו פועלות מחלקות של הנדסת מכונות, הנדסת חשמל, הנדסה אזרחית והנדסת צנרת ותהליך.
חטיבת תפעול וייצור: בחטיבה זו קיימת יחידת הייצור העוסקת בשיפוץ, ייצור ובדיקת משאבות מים. כמו כן, קיימות גם מחלקת הבטיחות, מחלקת הפיקוד והבקרה, ומחלקת אחזקת ציוד הנדסי.
חטיבת ביצוע ופרויקטים: בחטיבה זו נמצאות המחלקות הביצועיות האזוריות- ביצוע דרום וביצוע צפון. מחלקת הקידוחים של החברה, משרד תיאום הפרויקטים והמחלקה האלקטרומכנית פועלות גם הן תחת חטיבת ביצוע ופרויקטים.
חטיבת כספים ומינהל: זוהי החטיבה המנהלית של החברה ותחתיה נמצאות מחלקות משאבי אנוש ושכר, הנהלת חשבונות, תקציב ובקרה, הגשת חשבונות וגבייה, רכש ולוגיסטיקה, ביטחון, מחשוב ותחבורה ומשק.
כמו כן, קיימות מחלקות הכפופות ישירות למכ"ל החברה- מחלקת השיווק, המחלקה המשפטית, המבקר הפנימי והענף להגברת הגשם - העוסק בזריעת עננים.
עובדיה בן-שלום

עובדיה בן שלום
עובדיה בן שלום (1923–2004) היה מייסד ונשיא האגודה לטיפוח חברה ותרבות. תרם רבות לקידום מורשת יהדות תימן בישראל, והקים מכוני מחקר ביניהם מכון המש"י לחקר יהודי תימן.
ביוגרפיה

עובדיה בן שלום נולד בכפר בני טייבה השוכן ליד העיירה ד'מאר בתימן. אביו, ר' שלום בן-זכריה מחפוד היה מנהיג הקהילה בכפר ובכפרי הסביבה והיה אדם משכיל ומומחה לרפואה עממית. אמו, מרים בן שלום הייתה קדרית במקצועה. הוריו של עובדיה החליטו לעלות לארץ ישראל מתוך תחושת ציונות וכמיהה לארץ הקודש.
לפני קום המדינה שירת עובדיה באצ"ל לזמן מה, ואחר כך עבר לה"הגנה". בהגנה שירת בפל"ם (פלוגות המשמר של ההגנה) תחת פיקודו של מרדכי אלקיים.
בשנת 1950 נטש את מלאכת ליטוש היהלומים, מלאכה שהבטיחה לו הכנסה מכובדת והצטרף אל הפועלים למען עולי תימן. שבע שנים עבד בלשכת העבודה בנתניה לרווחת מבקשי העבודה הרבים שבאו מן העיר עצמה ומסביבותיה.
בסוף שנות השישים חש עובדיה כי ההיבט האתני והייחוד העדתי במדינת ישראל לוקה בחסר עד כדי סכנת כליה. תרבות העדות, ערכי הדת ושמירתם היו נושאים שעובדיה רצה לחזק במדינה. רגשות אלה התפתחו על רקע תפיסת "כור ההיתוך" שהונהגה בשנים שלאחר קום המדינה ולפיה על קבוצות העולים שהגיעו ארצה להתנתק מהמרכיבים התרבותיים המייחדים אותן כדי להשתלב במערכת תרבותית חילונית, אירופית, שעוצבה בידי אנשים שגדלו בבתים יהודים-אשכנזיים. בהיותו בן לעדת יהודי תימן החליט עובדיה להקדיש כמעט את כל עתותיו לטיפוח התרבות והמסורת של יהודי תימן.
נפטר בשנת 2004 לאחר מאבק במחלה קשה.
האגודה לטיפוח חברה ותרבות

בשנת 1970, יחד עם עוד שבעה חברים, הקים עובדיה את האגודה לטיפוח חברה ותרבות במטרה לשמר ולטפח את מורשת יהדות תימן ושבטי ישראל. מיום הקמת האגודה ועד מותו שימש עובדיה נשיא האגודה והרוח החיה שבה. פעילויות האגודה משכו אליה אנשי רוח רבים מקרב הקהילה התימנית ומחוצה לה והיא שימשה כמוקד העיקרי לעשייה התרבותית, המדעית והאקדמית על יהדות תימן. במהלך שנות פעילותה עודדה האגודה יוצרים וסופרים להעשרת נכסי הרוח של יהודי תימן, קיימה שבתות וימי עיון והוציאה לאור כתבי עת אקדמיים. באגודה פועל מוזיאון לתרבות ומורשת יהדות תימן הכולל מאות פריטים אתנוגרפיים, מגילות וכתבי יד.
כחלק ממימוש חזון האגודה הקים עובדיה את מכון המש"י - המכון לחקר מורשת שבטי ישראל. המכון הוקם בשנת 1990 מתוך ההכרה שבתרבות יהודי תימן קיימים אוצרות גנוזים שאינם גלויים לציבור ושיש לחקרם ולתעדם. נשיא מכון המש"י בעבר היה הרב יוסף קאפח. מכון המש"י משתתף בהוצאת כתב העת "תימא" בעריכת פרופ' יוסף טובי אשר עוסק בחקר יהודי תימן ויוצא לאור גם בימינו.
כחלק מפעילות האגודה, ייסד עובדיה את קבוצת "נשות החיל" של האגודה אשר מטרתה להצדיע לנשים אשר תרמו רבות בעשייתן הציבורית והחברתית. בין נשות החיל של האגודה נמנות נעמי בן שלום, גילה בשארי, שושנה דמארי, מלכה חג'בי, עפרה חזה, גאולה כהן, שולמית כצנלסון, שרה לוי-תנאי והרבנית ברכה קאפח.
לאגודה המנון מפורסם הנקרא "המנון האגודה" אשר נכתב והולחן על ידי אורי שבח.
יער יהודי תימן

עובדיה יזם את נטיעתו של "יער יהודי תימן" בשיתוף עם הקרן הקיימת לישראל והמועצה האזורית מטה יהודה. היער ממוקם בסמוך ליישובים אשתאול, קריית יערים, תרום, נחם וישעי שבפרוזדור ירושלים. התושבים הראשונים של יישובים אלה הם עולי תימן מעליית "על כנפי נשרים" והועסקו על ידי הקרן הקיימת בהכשרת הקרקע ובנטיעת היער.
משפחתו והנצחתו

בגיל עשרים נשא עובדיה לאישה את נעמי. לזוג ארבעה ילדים: דליה, יגאל, יהורם ואילן. יגאל בן-שלום נודע כמנכ"ל הביטוח הלאומי לשעבר.
שמו מונצח בחדר לומדי הקבלה בישיבת המקובלים בית אל בירושלים וכן הרחוב בנתניה שבו התגורר (רחוב פתח תקווה) הוסב על שמו וכעת הוא נקרא רחוב עובדיה בן שלום.
לקריאה נוספת

אתר האגודה לטיפוח חברה ותרבות
הערות שוליים

↑  אשת חיל כבר נמצא, מעריב, 16 ביוני 1986
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295900105171  ISNI: 0000 0000 5126 9756  LCCN: nr00029900  VIAF: 34297259   WorldCat (עם VIAF): 34297259
בנימין בונה

| --- | --- |

 לידה:  30 באפריל 1917 וורשה פולין
 פטירה:  17 במאי 1982 (בגיל 65) ישראל
 תאריך עלייה:  1934
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   סא"ל
 תפקידים בשירות
 טייס קרב   מפקד בסיס שדה דוב   מפקד בסיס תל נוף   מפקד בית הספר לטיסה  נספח אווירי בצירות ישראל בלונדון   מפקד בסיס רמת דוד
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 
בנימין בּוֹנה (בוניסלבסקי) (30 באפריל 1917 – 17 במאי 1982) היה ממתנדבי חיל האוויר הבריטי (RAF), שירת בתפקידים בכירים בחיל האוויר הישראלי (כולל מפקד בית הספר לטיסה ומפקד בסיסים), מילא תפקידים רבים במסגרת השירות הממשלתי ומשרד החוץ.
ביוגרפיה > ילדותו

בונה נולד ב-1917 בוורשה שבפולין לאביו מנחם בוניסלבסקי. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל וחי בתל אביב. בהמשך נסע ללמוד באוניברסיטת ורשה.[דרושה הבהרה]
ביוגרפיה > השירות ב RAF

ב-1940, בזמן מלחמת העולם השנייה, בעת לימודיו, שמע בונה שהבריטים מגייסים מתנדבים לחיל האוויר הבריטי (RAF), התייצב, התגייס ונשלח לשרת כפקיד בטייסת מטוסי סיור ימיים מסוג "שורט סנדרלנד"(Short Sunderland) באלכסנדריה שבמצרים.
לאחר מספר חודשים בתפקיד החליט בונה לשנות את מקצועו לטייס אך לרוע מזלו חסמה את דרכו הוראת הצבא הבריטי שלא לקבל ישראלים לתפקידי צוות אוויר. בונה לא התייאש והחל לשלוח כל חודש מכתבי פניה לרשויות הצבא ואף פנה לעזרה לרב הצבאי הראשי של ה RAF. ב-1941 הסכימו הרשויות לשנות את החוק ולאחר שעמד במבחנים נשלח בונה לקורס טיס ברודזיה. עבור בונה היה הקורס ארוך מהרגיל לאחר שנפצע בתאונת אימונים שקירקעה אותו למשך שנה אך לבסוף הוסמך והתבקש להישאר בבסיס כמדריך טייס.
בונה שירת 3 שנים ברודזיה וב-1944 נשלח לשירות בחיל האוויר המדברי והוצב בשדה התעופה אל מאזה[דרושה הבהרה] במצרים (נקרא גם הליופוליס) שם עבר קורס טיס קרבי על מטוס הספיטפייר ונשלח לאנגליה. חצי שנה חיכה בונה באנגליה לתפקיד עד שנסתיימה מלחמת העולם השנייה ובונה שוחרר ושב לתל אביב.
ביוגרפיה > השירות בחיל האוויר הישראלי

עם הקמת חיל האוויר הישראלי הצטרף לחייל כטייס קרב ויצא למשימות במהלך מלחמת העצמאות. בהמשך מילא מספר תפקידים נוספים במסגרת צה"ל:
בתקופת ההפוגה השנייה (יולי 1948) מונה למפקד שדה התעופה שדה דב (שהיווה שדה חלופי לשדה בלוד שהיה בטווח האש).
מאוקטובר 1948 עד אוקטובר 1949 מונה למפקד בסיס תל נוף
בפברואר 1950 מונה למפקד בית הספר לטיסה של חיל האוויר (שנמצא אז בבסיס כפר סירקין) וב–14 בפברואר 1950 פתח את קורס הטיס הראשון. בונה התכבד גם לענוד כנפיים לבוגרי הקורס באוגוסט אותה שנה. המשיך בתפקידו עד דצמבר 1951.
ב-1951 מונה בונה כנספח האווירי הראשון בצירות ישראל בלונדון שם שהה עד 1952.
ב-1953 שירת תקופה קצרה כמפקד בסיס רמת דוד.
הגיע לדרגת סגן-אלוף
ביוגרפיה > השירות האזרחי

לאחר שחרורו מצה"ל מילא בונה שורה של תפקידים ממשלתיים:
ב-1955 מונה כמנהל שדה התעופה בלוד כשהוא מחליף את עמנואל צור ששירת בתפקיד 7 שנים.
ב-1960 סיים את תפקידו כמנהל שדה התעופה בלוד ומונה כמנהל לשכת התיירות באנגליה
בשנת 1963 נקלט במשרד החוץ שם מילא שורה של תפקידים:
ב-1963 מונה על ההדרכה באגף מש"ב (שיתוף בינלאומי)
ב-1965 מונה למזכיר ראשון וראש המדור הקונסולרי ולאחר מכן יועץ לענייני עיתונות בשגרירות ישראל ברומא, איטליה.
ב-1969 מונה לקונסול כללי בקונסוליה של ישראל ביוסטון, ארצות הברית.
ב-1972 מונה לקונסול כללי בקונסוליה של ישראל באטלנטה ארצות הברית.
ב-1974 מונה לעוזר ראשי במז"תים - חטיבת מזרח תיכון, אגף שלום ומזה"ת.
ב-1977 מונה לקונסול כללי בקונסוליה הכללית של ישראל בסאו פאולו, ברזיל.
פרש לגמלאות ב-30 באפריל 1981, הוא נפטר שנה לאחר מכן.
חיים אישיים

נישא לשרה ולזוג בן יחיד.
הערות שוליים

↑  יחד עם בונה השתתפו בקורס גם דן טולקובסקי, אהרן רמז, עזר ויצמן, מודי אלון, גדעון אלרום, יריב שיינבאום, גדעון שוחט, אדם שתקאי ואחרים
↑  במהלך הקורס למד בונה לטוס על מטוסי טייגר מות' והרווארד
↑  נתמנה מנהל חדש לשדה תעופה לוד, על המשמר, 25 באוקטובר 1955
↑  נתמנה מנהל שדה תעופה בלוד, דבר, 25 באוקטובר 1955
↑  יצחק בן מרדכי, מנהל שדה לוד עומד לפרוש מתפקידו, חרות, 22 בפברואר 1960
↑  יצחק בן מרדכי, מר בנימין בונה, חרות, 10 במרץ 1960
↑  חילופין בדרגים הבכירים בשגרירויות ובקונסוליות ישראל בארה"ב, דבר, 11 ביולי 1973
מרים חד גדיא

| --- | --- |

חד גדיא ובתה (שנות ה-20 של המאה ה-20), תצלום מארכיון גבריאל טלפיר, מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל
 לידה:  1895 האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1982 (בגיל 87 בערך) תל אביב-יפו (?) 
 שם לידה:  מרוסיה ניסנהולץ 
 מקום קבורה:  מחניים
 מקום לימודים:  בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות 
 תחום יצירה:  ציור
 בן או בת זוג:  רפאל חיים אבולעפיה 
 
חד גדיא (1895–1982) הוא כינויה של מרוסיה (מרים) ניסנהולץ, ציירת ישראלת ילידת רוסיה, מתלמידות בית הספר לאמנות "בצלאל" בשנותיו הראשונות.