יאסנובאץ
לאחר המלחמה > מיצוי הדין עם בכירי האוסטאשה

אנטה פאבליץ' היה ה"פוגלאבניק" (מנהיג) של המדינה הקרואטית, ולפיכך היה האחראי על מעשי פקודיו. מעורבותו מודגמת היטב בוויכוחו עם הגנרל באדר על המחנה – כפי שהוזכר לעיל. פאבליץ' ביקש שלא לפנות את תושבי קוזארה למחנה, בתואנה שאינו יכול להכילם. לפיכך, סביר שהוא זה שהורה על הרחבת המחנה שהחלה אחר כך, והושלמה כאשר הודיע לו לובוריץ' שהמחנה יכול להכיל יותר אסירים. בסוף המלחמה הוא נמלט דרך בליבורג לאוסטריה, וכמה חודשים לאחר מכן עבר לרומא. קיים חשד שהוא הוסתר שם על ידי חברי הכנסייה הקתולית. עם בואו לארגנטינה היה ליועץ ביטחון לחואן פרון, ובאפריל 1957 הוא נורה פעמיים על ידי אדם ממוצא מונטנגרי בשם בלגויה יובוביץ', ונאלץ להימלט לארגנטינה. פאבליץ' נמצא פליט בספרד, שם מת מפצעיו במדריד בסוף 1959.
אאוגן קווטרניק: ראש שירותי-הביטחון האוסטאשיים, מפקדו של וייקוסלאב לובוריץ', לפי עדותו של שוורץ הוא היה במחנה מספר פעמים, ומספר עדי-ראייה ראוהו נוכח בוועדה העיתונאית שהגיעה למחנה. לפי ועדת-החקר הממלכתית הוא ולובוריץ' תכננו את הרחבת המחנה. גם שרי הכרייה והייעור – איביצה פרקוביץ', ואלכסנדר זייץ' – נכחו במחנה.
מירוסלאב פיליפוביץ'-מאיסטורוביץ' היה בהתחלה נזיר פרנציסקני שהיה לכומר צבאי של הגדוד הראשון של משמר ה"פוגלאבניק", ולפיכך היה מעורה עד מאוד בפשעים של יחידה זו באזור שסביב לבאניה לוקה. מעשיו היו מזוויעים עד כדי כך שהועמד למשפט בידי ערכאה צבאית נאצית ונשלח לכלא, משם הועבר ליאסנובאץ כ"מודיע" – אסיר שסייע לאוסטאשים, ולימים היה לראש הסוהרים האוסטאשי. תחת פיקודו בוצעו זוועות שונות, בהן נטל חלק בעצמו, ולימים הודה ששחט בעצמו כ-100 איש במחנות יאסנובאץ וסטארה גראדישקה. אסירים שונים מעמידים את מספר הקורבנות שמתו בידו על מספר גבוה הרבה יותר. במשך תקופה זו שארכה ארבעה חודשים, מתו לפי חישובו של מאיסטורוביץ' בין 20 ל-30 אלף. בזמן זה נקבע גם מותם של ילדים רבים – כ-10,000. לאחר מכן היה מירוסלאב למפקד סטארה גרדישקה, והרג כמה מאות אסירים בחג במולד 1942. אחר כך חזר ליאסנובאץ עד חיסול המחנה. לבסוף הוא נתפס על ידי כוחות יוגוסלבים קומוניסטים, נשפט, הודה בחלק מפשעיו, ונתן מידע חלקי על פשעי עמיתיו. הוא הוצא להורג ב-1946.
וייקוסלאב לובוריץ' נמלט לספרד. בתור מפקד שירות ההגנה האוסטאשי (Ustaška Obrna) היה אחראי על כל מחנות הריכוז, וביאסנובאץ שהיה פרי ידיו, הוא ראה דוגמה מופתית למחנה שכזה. הוא לא בחל בהשתתפות בפשעים, ולפי עדויות שונות הוא נכח בכמה התעללויות. לפי ועדת החקר הממלכתית, הוא הכריז ב-1941 כי "בזאת שחטנו כאן, ביאסנובאץ, יותר אנשים משיכלה האימפריה העות'מאנית של הטורקים לשחוט משך כל שהותה באירופה". ב-1969 התנקש בו סוכן יוגוסלבי ממוצא קרואטי.
אנדריה ארטוקוביץ' ברח לארצות הברית, משם הוסגר לזאגרב ונידון למוות ב-14 באפריל 1986; הוא מת מוות טבעי בכלא ב-16 בינואר 1988. ארטוקוביץ' היה שר הפנים הקרואטי, והיה מעורה מאוד בנושאי ההשמדה. מילקה זאביצ'יץ' חזתה בו אוכל "שניצל וקציץ בשר אדום" בעודו צופה מהחלון לעבר הגופות התלויות של ד"ר מארין יורצ'ב ואשתו, שנתלו עם עוד שלושה אזרחים. אנשים אלה הואשמו ששיתפו פעולה עם עריק אוסטאשי, ועם מחתרות של אסירים. הם נחקרו קודם לכן על ידי דינקו שאקיץ' ב-21 בספטמבר 1944, תוך שימוש בלהביור (בלשונו "V-1"). ארטוקוביץ', דינקו שאקיץ', וקפטן נוסף, צפו בגופות ו"העירו בבדיחות דעת על משהו וצחקו". גם מיכיאלו מאריץ' זוכר כי ארטוקוביץ' נכח פעם אחת במחנה.
ליובו מילוש: היה מפקד ואחראי הוצאות להורג במחנות יאסנובאץ 1, 2 ו-3. הוא היה סדיסט שרצח אסירים רבים בגלל קפריזות פסיכופאתיות. הוא היה רוכב על סוס, יורה באסירים ורומס אותם, לעיתים קרובות בגלל אי שביעות רצונו בנוגע לכריכים שהוכנו לו, או משום שאסירים עשו צורכיהם שלא במקום, או בגלל פנייה אליו בלשון פורמלית (מילוש ליובו) ובגלל "עבירות" בקשר לכלב התקיפה שאימן ("פוקסי") ולחתולו המפונק. הוא היה שוחט "יהודונים" שבאו אליו למה שכינה "טיפול רפואי". היה מתלבש כרופא והיה מתעסק במה שקרא "הטבח הריטואלי של היהודונים". צדיק דאנון העיד כיצד הרג נער שגנב קלח תירס. הצמיד אותו לעמוד הגרדום שלפני הצריפים, והורה לשפוך על גופו המעורטל מים קרים עד שהיה לפסל קרח. דאנון מספר, כמו שוורץ, על נטייתו החולנית של מפקד זה לבוא לשמור על האסירים העושים את צורכיהם. הוא חזה בהם נופלים וטובעים בבור הלטרינה, הטביע אותם, או הרג אותם על שלא עשו צורכיהם בדיוק במקום המיועד או על כי עשו אותם על רצפת הצריפים או במקומות העבודה. לפי שוורץ, מילוש חינך ילד אוסטאשי, מאריאן שמו, לרצוח. אגון ברגר אישר זאת (בעדותו המובאת אצל קארל שאביץ'). מילוש הועמד לדין, שבו הודה בפשעים שונים, והוצא להורג.
אנטון וורבאן היה המפקד של הבטליון ששמר על אזור מחנה יאסנובאץ. וורבאן קשור לפשעים הכוללים את הרג תושבי הכפרים באזור, הוצאה להורג של קבוצות אסירים באתרים מחוץ למחנה, הרג אסירים שהובאו על ידו למחנה, והרג פרטיזנים שהתמודדו מולו בקרב. הוא גם היה סגנו של מפקד סטארה גראדישקה, מילאן אורשקוביץ', ובזאת היה אחראי על המשמר שהושם על הנשים, ועל ההוצאות להורג בגז רעיל. הוא הועמד לדין עם ליובו מילוש והגיב להאשמות בחריפות, שכן לטענתו, רצח "רק" 68 ילדים.
דינקו שאקיץ' נמלט לארגנטינה, אך בסופו של דבר נחשף שם בשנות ה-90 על ידי אפרים זורוף ממרכז שמעון ויזנטל. הוא הוסגר והובא למשפט, ומשפטו מהווה יסוד מרכזי בחקר תולדות המחנה. מילאן בולאייץ' התלונן כי שאקיץ' לא הואשם בפשע רצח-עם בגלל הבעיות הפוליטיות והחוקיות בקרואטיה, אך באופן כללי סיפק המשפט מידע רב שסייע לקבוע את מספר הרוגי המחנה: העדים וכתב-האישום עצמו אישרו את הנאמר בוועדת-החקר הממלכתית, והם העידו על מספרים גבוהים של קורבנות. חיבור מספר הקורבנות בעדויות אלו עם הנמצא בעדויות אחרות עומד על כ-300,000. שאקיץ' הכחיש את המיוחס לו, וטען כי במחנה מתו מעט אסירים ולא היו זוועות, ובהמשך ניסה להטיל אחריות על פשעיו על אוסטאשים אחרים. הוא נמצא אשם, ובזאת הזם בית המשפט את טענותיו של שאקיץ' ושל כל אלו שדומים לו בהערכותיהם (ולדימיר זריאביץ', פרניו טוג'מן ועוד). הוא נדון על ידי הרשויות הקרואטיות ל-20 שנות מאסר ומת בכלא ב-2008.
נאדה לובוריץ' הייתה אחותו-למחצה של "מקס" לובוריץ' ואשתו של שאקיץ'. היא נמלטה לארגנטינה עם בעלה, שהועמד לדין, אך הניסיונות להעמידה לדין עלו בתוהו.
פטר ברזיצה ברח לארצות הברית. שמו היה ברשימת 59 הנאצים שחיו בארצות הברית שנמסרה על ידי ארגון יהודי לשירות ההגירה וההתאזרחות האמריקני במהלך שנות השבעים, אך עם זאת ברזיצה לא התגלה.