stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות סין
קהילות יהודיות במאה ה-19 וה-20 > שנגחאי

יהודים התיישבו בשאנגחאי בעקבות חוזה נאנקינג (1842) שפתח את העיר לסחר בינלאומי והוביל להתפתחות מהירה שלה. תוך זמן קצר הפכה שנגחאי, השוכנת על שפך נהר היאנגצה, למרכז סחר חשוב. בחוזה נאנקינג נאלצו הסינים להעניק למעצמות המערב זכויות יתר במסחר וזכות להתגורר באזורים אקסטריטוריאליים במספר ערי חוף. היהודים שהגיעו לסין התיישבו באותם רבעים שבהם הייתה לזרים זכות לניהול עצמי ולאוטונומיה שיפוטית.
ראשוני היישוב היהודי בשנגחאי היו בני משפחת ששון מבגדאד שהקימו במזרח אסיה אימפריה מסחרית שמרכזה בבומביי. הם הביאו עמם את בני עמם וארצם כעובדי החברה ועם הזמן הפכו חלק מהעובדים לבעלי עסקים גדולים משלהם. הבגדדים השתלבו בקהילה הבריטית של שנגחאי. ועם הזמן אימצו את סגנון החיים, הלבוש והשפה ואף השיגו לעצמם דרכונים בריטיים. העשירים שבהם השתייכו למועדונים החברתיים הנחשבים ושלחו את ילדיהם למוסדות החינוך הבריטיים. מצד שני, הם הקפידו מאוד בקיום מצוות: כשרות, שמירת שבת וחגים, וביניהם לבין עצמם שימרו רבים ממנהגי ארץ המוצא.
קהילה יהודית נוספת הייתה היהודים הרוסים שהגיעו לשנגחאי החל מהשלמת הרכבת הטרנס-סיבירית ב-1905 והתגברה לאחר מהפכת אוקטובר הבולשביקית ב-1917 והתגברות הלחץ היפני והרוסי במנצ'וריה בשנות העשרים. היהודים יוצאי רוסיה בעיר מנו כ-5,000 נפשות והתגוררו בעיקר ברובע הצרפתי. כמו בחרבין, לקהילה של יוצאי רוסיה בשנגחאי היה אופי לאומי - חילוני בעיקרו. מרכז החיים של הקהילה היה המועדון היהודי, שבו התקיימו פעולות חברה ותרבות, בעיקר ברוסית.
זרם של פליטים מגרמניה ומאוסטריה הגיע לשנגחאי בעיקר לאחר "ליל הבדולח" בנובמבר 1938. כאשר יהודים חיפשו דרך להימלט מהשלטון הנאצי, סגרו רוב מדינות העולם את שעריהן. המקום היחיד כמעט שבו יכלו למצוא מפלט הייתה שנגחאי. אשרת הכניסה לשנגחאי הייתה קלה להשגה מאחר שלממשלת סין לא הייתה סמכות שיפוט על נתינים זרים. מנובמבר 1939 ועד יולי 1940 נכנסו לשנגחאי קרוב ל-18,000 פליטים. רוב הפליטים שהגיעו היו חסרי כל ותמכו בידי ארגוני הסיוע שהקימו היהודים המקומיים והג'וינט.
קבוצה מפורסמת של פליטים הגיעה לשנגחאי דרך ולדיווסטוק וקובה שביפן, של יהודים פולנים שברחו לקובנה שבליטא לאחר כיבוש פולין. הם הצליחו לעבור דרך ברית המועצות ויפן הודות לוויזות מעבר שנתן לפליטים הקונסול היפאני בקובנה, צ'יאונה סוגיהארה, שלימים הוכרז כחסיד אומות העולם, מכיוון שחילק ויזות אלה על דעת עצמו ותוך עקיפת הממונים עליו. ביניהם היו גם כמה מאות תלמידי ישיבה ובראשם תלמידי ישיבת מיר על רבניה.
ב-1943 דרשו השלטונות היפנים מכל חסרי הנתינות שבעיר לעבור לרובע הונגקיו שהפך למעין גטו. הצפיפות הרבה וההגבלות על היציאה מהגטו הקשו מאוד על החיים בו.
קהילות יהודיות במאה ה-19 וה-20 > טיינג'ין

טיינג'ין הייתה אחת מערי הנמל שנפתחו לסחר בינלאומי בעקבות חוזה נאנג'ינג. יהודי טיינג'ין שהגיעו ברובם מרוסיה התגוררו ברובע הזרים בעיר. הם עסקו בעיקר במסחר בפרוות שנקנו במנצ'וריה ונשלחו לשוקי אירופה ואמריקה. הקהילה שמנתה בשיאה כ-2500 נפשות הייתה מאורגנת היטב. בצד בית הכנסת פעל מועדון - "קונטס" – שהיה מרכז החיים החברתיים של הקהילה. בבית הספר היהודי שפת ההוראה הייתה אנגלית. הפעילות הציונית, ובעיקר תנועת בית"ר תפשה מקום חשוב בחיי הנוער.
לאחר המלחמה חיפשו רוב הפליטים דרך לצאת מסין, אך מלחמת האזרחים הסינית בין הלאומנים לקומוניסטים, והקמת הרפובליקה העממית של סין הביאו גם את שאר היהודים להחלטה לעזוב. בסיוע ארגון הג'וינט היגרו רבים לארצות הברית ולאוסטרליה, אך רוב היהודים עלו לישראל, בעיקר לאחר קום מדינת ישראל ב-1948.
לאחר הקמת סין העממית

עם ניצחון המפלגה הקומוניסטית של סין במלחמת האזרחים הסינית והקמת הרפובליקה העממית של סין בראשות מאו דזה-דונג ב-1949, עזבו גם היהודים הוותיקים את העיר. ב-1956 נותרו בסין רק 543 יהודים, מהם 231 בשאנגחאי. 402 מהיהודים שנותרו היו בעלי דרכונים סובייטים ולא ניתן להם לעזוב בלא מעורבות הקונסול הסובייטי. ב-1988 נותר סין יהודיה אחת, בת 75.
קהילות יהודיות במאה ה-21

בעקבות הגירת אנשי עסקים יהודים מארצות הברית, ישראל ורוסיה לערים הגדולות בסין התפתחו בהן בתחילת המאה ה-21 קהילות יהודיות חדשות. בכל קהילה יש בית כנסת, בית ספר, ומסעדה כשרה. הקהילות מעניקות שירותי דת, לתושבים מקומיים, סטודנטים ותיירים.
קהילות יהודיות במאה ה-21 > שאנגחאי

הקהילה היהודית הגדולה ביותר נמצאת בשאנגחאי, בשאנגחאי מונה הקהילה היהודית קרוב לאלף יהודים המתגוררים באופן קבוע בשאנגחאי, במקום פועל הרב שלום גרינברג מייסד בית חב"ד במקום. ב-2010 נפתח מרכז יהודי נוסף בדאונטאון שאנגחאי. בית כנסת נוסף נפתח ברובע פודונג באזור מרכז הפיננסי העולמי בשנגחאי ישנו גם מרכז יהודי ספרדי בהנהלת רבי אפרים בצלאל,שנמצא ונאסף על ידי הרב קצין באחד ממסעות החיזוק שנוהג הרב קצין לערוך בקהילות שהקים ושהינם תחת חסותו, לאחר מכן הוכשר אפרים לרבנות ונשלח לשנגחאי לצורך החזקת הקהילה בהכוונת ובמימון ישיבת המדרש הספרדי בראשות הרב שלמה קצין, רוב קהילת יהודי שנגחאי מורכבת מספרדים יוצאי קהילות צפון אפריקה וצרפת, יהדות שנגחאי והונג קונג (יהדות עיראק – משפחות ששון וכדורי) ב-150 שנה האחרונות השפיעו רבות על כלכלת אסיה וסין בפרט.
קהילות יהודיות במאה ה-21 > בייג'ינג

הקהילה היהודית השנייה בגודלה בסין נמצאת בביג'ינג. בבייג'ינג מתגוררים מאות יהודים, שם מנהיג את הקהילה הרב שמעון פרוינדליך מייסד בית חב"ד במקום. לקהילה בית ספר יסודי. המקווה לנשים נבנה בצורת פגודה סינית.
קהילות יהודיות במאה ה-21 > גואנג'ואו

ב-2003 הרב אלי רוזנברג ייסד את הקהילה היהודית גואנג'ואו. כיום יש לקהילה בנין מרכזי שכולל בית ספר, בית כנסת, ומסעדה. פעמיים בשנה בתקופות הקנטון פייר, התערוכה העסקית הגדולה בעולם, מתארחים בקהילה כ-1500 יהודים המבקרים בתערוכה.
קהילות יהודיות במאה ה-21 > שנג'ן

בשנג'ן שבמחוז גואנגדונג קיימים שני מרכזים יהודים שקמו בעקבות התפתחות שנז'ן וקרבתה להונג קונג וגואנג'ואו. אחד באזור שקו, המנוהל על ידי מייסד בית חב"ד הרב שלום חזן ומפעיל בית כנסת, מסעדה וגני ילדים. ובית חב"ד נוסף בדאון טאון של שנז'ן במרכז העיר באזור לואו בסמוך לגבול עם הונג קונג והרכבת התחתית של שנג'ן, שם מנהיג את הקהילה מנהל בית חב"ד הרב שניאור חרותי. המרכז היהודי מפעיל בית כנסת ומסעדה לטובת אנשי העסקים הגרים באזור, ואנשי עסקים רבים הפוקדים את האזור כל השנה ובמיוחד בתקופת התערוכות.
קהילות יהודיות במאה ה-21 > יאיוו, קאולון, צ'אנגדו

ביִאיווּ שבמחוז גֶ'גְיָאנְג חיים כמאה יהודים. ב-2005 נוסד המרכז היהודי בקאולון שמנוהל כרגע (2020) על ידי הרב ישראל ומנוחה ליברמן. בית חב"ד בעיר צ'אנגדו מנוהל על ידי הרב דובי ושרה הניג.
קהילות יהודיות במאה ה-21 > הונג קונג

קהילה יהודית של כמה מאות תושבים חיה בהונג קונג עוד מימי הבריטים. הקהילה מקיימת חיי קהילה עצמאיים ויש במקום מספר בתי כנסת פעילים ובית חב"ד. יהדות שנגחאי והונג קונג (יהדות עיראק – משפחות ששון וכדורי) ב-150 שנה האחרונות השפיעו רבות על כלכלת אסיה וסין בפרט.
לקריאה נוספת

איירין איבר, סינים ויהודים: מפגשים בין תרבויות, ירושלים: מוסד ביאליק, תשס"ב 2002
סידני שפירא (עורך, המתרגם: יעקב שרת), בני-ישראל בסין העתיקה: אסופת מאמרים סיניים, ספרי שיחור, תל אביב 1987
קהילת קאיפנג: יהודים על גדות הנהר הצהוב, בית התפוצות, תל אביב 1984
דרך ארץ סין: הקהילות היהודיות בחרבין, טיינג'ין ושנגחאי, בית התפוצות, תל אביב 1994
Goldstein, Jonathan, ed., The Jews of China, vol. 1: Historical and Comparative Perspectives, (An East Gate Book.) M.E. Sharpe, Armonk N.Y., 1999
Goldstein, Jonathan, ed., The Jews of China, vol. 2: a Sourcebook and Research
Kranzler, David, Japanese, Nazis, and Jews: The Jewish Refugee Community of Shangai, 1938-1945 Yeshiva University Press, New York, 1976
Meyer, Maisie J., From the Rivers of Babylon to the Whangpoo: A Century of Sephardi Jewish Life in Shanghai, University Press of America, Lanham, Md., 2003
1998 Pollak, Michael, Mandarins, Jews and Missionaries: The Jewish Experience in the Chinese Empire, Weatherhill, New
Xu Xin, The Jews of Kaifeng, China, History, Culture and Religion, Ktav, 2003, ISBN 0-88125-791-5
Yossi Katz, The Jews of China and their Contribution to the Establishment of the Jewish National Home in Palestine in the First Half of the Twentieth .Century, Middle Eastern Studies, Volume 46, Issue 4, 2010, pages 543- 554
הערות שוליים

↑  יצחק בן צבי, 'לוחות-האבן מבית-הכנסת הקדום בקאי-פנג-פו' / ספונות: מחקרים ומקורות לתולדות קהילות ישראל במזרח, כרך ה, תשכ"א,1960
↑  Laytner, Anson (2011). Baskin, Judith R., ed, The Cambridge Dictionary of Judaism and Jewish Culture, (Cambridge University Press). pp. 100–102. ISBN 978-0-521-82597-9. Retrieved 2012-02-0, 2011
↑  רפאל ישראלי, מוסלמים ויהודים ב'קיסרות השמימית' של סין. בתוך: חוה לצרוס יפה. 1996. סופרים מוסלמים על יהודים ויהדות; היהודים בקרב שכניהם המוסלמים. מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל: ירושלים. עמ' 219–234.
↑  הארי סאונדרס, לייסד מולדת יהודית ביונאן, באתר זמן ישראל, 12 ביוני 2024
↑  Wei Peh Ti, A peek backwards into the Jewish Community of Shanghai, Journal of the Hong Kong Branch of the Royal Asiatic Society 32, 1992, עמ' 149–163‏, JSTOR 23891046
↑  על הספר ראו: צבי בן-דור, "סין והיהודים – עבר עם עתיד", פעמים 96, תשס"ג, עמ' 179–190
↑  כרונולוגית יהודי שנגחאי מ-1832 ועד היום | כרונולוגיה | שנגחאי | קהילות | הקהילות היהודיות בסין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559563905171  LCCN: sh2009127829 
מנורה בחרבין
חזית בית חב"ד בבייג'ינג
מראה כללי של בית חב"ד בבייג'ינג
זיכרון גישה אקראית

ערך זה עוסק בסוגי זיכרון מחשב. אם התכוונתם לאלבום של פול מקרטני, ראו .
זיכרון גישה אקראית (באנגלית: Random Access Memory; בראשי תיבות: RAM) או זיכרון גישה ישירה הוא שם כללי למספר רב של סוגי זיכרון מחשב, המתאפיינים כולם ביכולת המעבד לגשת ישירות לכל תא בזיכרון לפי כתובתו, ולא רק בסדר קבוע, ומכאן הגישה האקראית. התייחסות נפוצה ל"זיכרון מחשב" היא למעשה התייחסות לזיכרון הגישה האקראית (RAM) הראשי שלו.
סוג הזיכרון הנמצא בשימוש נפוץ ביותר הוא DRAM. זיכרון זה הוא נדיף ודורש רענון (refresh) מספר פעמים בשנייה כדי לשמור את תוכנו. מסיבה זו, זיכרון DRAM מאבד את תוכנו עם ניתוק ממקור האנרגיה שלו (למשל בכיבוי המחשב).
זיכרון קריאה בלבד – ROM

קיימים התקני חומרה שהם "כמעט כמו" זיכרון, והמכונים "זיכרון קריאה בלבד". התקנים אלו, המאפשרים גישה אקראית, לא עונים על ההגדרה המקובלת לזיכרון מחשב, משום שהמעבד אינו יכול לכתוב לתוכם, אלא רק לקרוא מהם מידע שנכתב מראש. נהוג להבחין בין מעין זיכרון זה לבין זיכרון רגיל, ובהתאם ניתן למצוא בהרבה הסברים חלוקה של זיכרון המחשב ל־ROM ול־RAM.
ניתן לומר כי ההבדל העיקרי בין ROM (זיכרון לקריאה בלבד) לבין RAM (זיכרון לגישה אקראית) הוא ש־RAM מחזיק במידע זמני ומקצה זיכרון על מנת להפעיל תוכנית מסוימת, ולפיכך דורש "כוח" (מקור מתח חשמלי) מהמחשב. לאחר שההקצאה מהזיכרון לתוכנית מסוימת הסתיימה, הזיכרון הזמני שהוקצה, מפונה לטובת תוכנית אחרת המופעלת ברקע, ולכן הוא נקרא גם זיכרון זמני או זיכרון נדיף. עם ניתוק הזיכרון ממקור האנרגיה שלו, הוא מאבד את תוכנו.
מהירות הזיכרון

בנוסף לפרמטר של נפח הזיכרון שנמדד בבתים, ביחידות שגדלו במשך השנים, מקילובייט למגהבייט ועד לגיגהבייט בתחילת המאה ה־21, ישנו פרמטר של מהירות הזיכרון שנמדד במספר פעולות בשנייה (הרץ). ככל שפיתוח הזיכרונות התקדם כך הואצה מהירותם. רכיב זיכרון מסוג DDR (בשנת 2006), למשל, פעל לרוב במהירות של 400MHz, ואילו רכיב DDR3 הואץ ב־2011 עד 2,000 MHz. רכיבי DDR4 הואצו למהירות של יותר מ-5,600MHz בשנת 2019.
האצת הגישה לזיכרון

אף שמהירות הזיכרון גדלה במהלך השנים באופן דרמטי, עדיין קיים פער בין מהירות הזיכרון למהירות המעבד. מעבדים מודרניים פועלים בקצב הגבוה באופן משמעותי מקצב העבודה של הזיכרון, ולכן נוצר צוואר בקבוק בגישה לזיכרון. התמודדות עם בעיה זו היא באמצעות הוספת זיכרון מטמון המוטמע במעבד עצמו (או בקרבתו) וניהול מדרגי של הזיכרון.
זיכרון המטמון הוא זיכרון מחשב מהיר שקיבולתו קטנה, ותפקידו לצמצם את הגישה לזיכרון הראשי המאופיינת באיטיות ביחס למהירות המעבד. הגישה של המעבד אל זיכרון המטמון היא הישירה והמהירה ביותר, ועל כן פעולות של המעבד על נתונים מזיכרון המטמון, הן מהירות הרבה יותר מאלה המתבצעות על נתונים מהזיכרון הראשי.
מבנה הנתונים בזיכרון

יחידת הנתונים הקטנה ביותר של הזיכרון היא סיבית (ביט), שלה שני ערכים בלבד: 0 או 1. ההבחנה בין שני ערכים אלה מיושמת בשני סוגים של מתח חשמלי, כשאחד מייצג את ה־0 והשני את ה־1. גישת המעבד לזיכרון נעשית ביחידה גדולה יותר – בייט (Byte), המורכבת, במחשבים מודרניים, מ־8 סיביות. לכל בית יש כתובת, המשקפת את מספרו הסידורי מתחילת הזיכרון. הנתונים נשמרים בזיכרון המחשב בשיטת סדר בתים.
שתי יחידות נתונים אלה מתקיימות גם בנתונים המאוחסנים באמצעי לאחסון נתונים.
יחידת נתונים נוספת, המאפיינת רק את הזיכרון והמעבד, היא המילה. במחשבי סדרת IBM System/360, שיצאה לעולם בשנת 1964, נקבע גודל מילה של 32 סיביות (ארבעה בתים). גודל זה של מילה הפך מאז למקובל ביותר, וגם במחשבים אחרים מקובל גודל מילה השווה לגודל זה, למחציתו או לכפליים ממנו. במעבד אינטל 8086, למשל, גודל מילה הוא 16 סיביות. לגודל המילה יש השפעה גם על גודל הזיכרון המרבי במחשב, משום שמילה (או חלק ממנה) משמשים לרישום הכתובת. לדוגמה, מעבד עם מילה בגודל 32 סיביות מאפשר שימוש בזיכרון שגודלו עד 4GB ‏(4,294,967,296 בתים) משום שבעזרת 32 סיביות ניתן לייצג  \ 4,294,967,296=2^{32} ערכים שונים. בשנותיה הראשונות של מערכת 360 שימשו רק 24 סיביות מתוך המילה לרישום כתובת, ולאחר מכן נוצלו למטרה זו 31 סיביות, כדי לאפשר זיכרון מרבי גדול יותר.
הזיכרון הוא רצף אחיד של ביטים, בתים ומילים. המשמעות לרצף זה ניתנת על ידי המעבד, הרואה חלק ממנו כרצף פקודות בשפת מכונה ומבצע אותן, ועל ידי התוכנה, הרואה חלקים מרצף זה כטקסט (בשיטות שונות של קידוד תווים), כמספר שלם (לפי סדר הבתים המתאים למעבד), כמספר בנקודה צפה, וכו'.
השימוש בזיכרון

זיכרון המחשב משמש לאחסון התוכנית שהמחשב מבצע ולאחסון הנתונים שתוכנית זו קוראת או כותבת בעת ביצועה על ידי המעבד. בהתאם לכך, תוכנו של הזיכרון משתנה תוך כדי פעולת התוכנית. בעיקר משתנה החלק שבו נמצאים הנתונים המעובדים, אך לעיתים משתנה גם החלק שבו נמצאת התוכנית (הוא בוודאי משתנה כאשר התוכנית המתבצעת מוחלפת באחרת). בנוסף לזיכרון, רוב המחשבים מכילים גם אמצעי אחסון חיצוניים, שתוכנם נשמר לטווח ארוך, ובהם דיסק קשיח, תקליטור, דיסק און קי ועוד. בעבר כונו שני הסוגים הללו "זיכרון ראשי" ו"זיכרון משני", בהתאמה.
גודל הזיכרון שהמחשב זקוק לו תלוי ביישומי המחשב אותם מפעיל המשתמש וביעילות מערכת ההפעלה של המחשב. מערכות ההפעלה ותוכנות מחשב בכלל דורשות כמות מינימלית של זיכרון RAM כדי לפעול כהלכה.
במחשבים אישיים, להרצת מערכת חלונות XP נחוץ זיכרון של לפחות 128 מגה בייט RAM כדי לפעול באופן מלא. מחשבים בעלי 64–128 מגה בייט עדיין יכולים להשתמש במערכת ההפעלה הזו, אך חלקים מהפונקציונליות שלה יהיו מנוטרלים. במחשב עם פחות מ־64 מגה בייט אין אפשרות להתקין את המערכת. במקרים רבים, הגדלת הזיכרון (אם על ידי הוספת כרטיס זיכרון, או על ידי החלפת כרטיס קיים בגדול יותר) משפרת את ביצועי המחשב.
במחשבים הראשונים שימש הזיכרון את מערכת ההפעלה, ובנוסף לה תוכנית אחת בלבד (בזמן נתון), שלרשותה עמד כל יתר הזיכרון של המחשב. בתחילת שנות ה־60 של המאה ה־20 נוצרו מערכות הפעלה הפועלות בריבוי משימות, כך שבזיכרון שכנו בזמן נתון תוכניות אחדות, שכל אחת מהן קיבלה לשימושה נתח מהזיכרון, שנקרא מחיצה.
זיכרון וירטואלי

הצורך בזיכרון גדול יותר, יחד עם מחירו הגבוה של זיכרון RAM הובילו בשנות ה־70 של המאה ה־20 לפתרון של זיכרון וירטואלי, שבו הזיכרון העומד לכאורה לרשות התוכניות המבוצעות גדול משמעותית מהזיכרון הפיזי. זיכרון וירטואלי הוא מרחב זיכרון מדומה העומד לרשות תהליך, והוא גדול מהזיכרון הפיזי המשמש תהליך זה. מרחב הזיכרון הווירטואלי נמצא על אמצעי לאחסון נתונים (כגון דיסק קשיח), והחלקים מתוכו הנחוצים למעבד בזמן נתון מובאים לזיכרון הממשי על ידי מערכת ההפעלה, תוך שהם מחליפים חלקי זיכרון שאין בהם צורך באותו רגע.
הגישה לזיכרון הווירטואלי נעשית בשיטת דפדוף. כל כתובת זיכרון שאליה ניגש המעבד היא כתובת וירטואלית המורכבת ממקטע (segment) והֵסֶט (offset). תפקיד היחידה לניהול זיכרון, רכיב חומרה הקיים בדרך כלל במעבד, להפוך את הכתובת הווירטואלית המתבקשת לכתובת פיזית בעת הפנייה לזיכרון.
בסיסו של הזיכרון הווירטואלי בעובדה שגם תוכנית הזקוקה לזיכרון רב, אינה זקוקה לכולו בבת אחת, אלא משתמשת בזמן נתון רק בחלק מהזיכרון הכולל שהיא צורכת, ולכן די בהחזקתו של חלק זה בלבד בזיכרון הפנימי, עם אפשרות להחלפתו לפי הצורך, בלי שהחלפה זו תפגע משמעותית בביצועי המחשב.
הצגת תוכן הזיכרון

תוכנו של הזיכרון ברגע נתון מעניין לעיתים את המתכנת, בעת שהוא עוסק בניפוי שגיאות. למטרה זו באפשרותו לקבל תדפיס זיכרון (core dump), המציג לו את מלוא תוכנו של הזיכרון ששימש את התוכנית הנבדקת ברגע שבו נפסקה פעולתה. כיוון שגודל בית בזיכרון הוא 8 ביטים, מוצג הזיכרון בבסיס הקסדצימלי, שבו שתי ספרות מייצגות בית אחד. בתדפיס זה התוכנה מוצגת בשפת מכונה, המובנת רק למתכנתי שפת סף.
מימוש פיזי של זיכרון גישה אקראית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מימוש פיזי של זיכרון גישה אקראית > זיכרון ליבה מגנטית

זיכרון ליבה מגנטית (Magnetic-core memory) היה הדרך הנפוצה למימוש זיכרון גישה אקראית בשנים 1955–1975. יחידת הזיכרון הבסיסית, ביט, מומשה על ידי טבעת ניתנת למגנוט בשתי דרכים, שדרכה עברו שני חוטים, בצורת שתי וערב. גישה לטבעת מסוימת, לקריאה ולכתיבה, נעשתה באמצעות העברת זרם חשמלי בשני החוטים העוברים דרכה.
בסוף שנות ה־70 הוחלף זיכרון זה בזיכרון עשוי מוליכים למחצה.
מימוש פיזי של זיכרון גישה אקראית > סוגי זיכרון מבוססי מוליכים למחצה

קיימים סוגים רבים של זיכרון מבוסס מוליכים למחצה. שני הנפוצים בהם מוכרים בדרך כלל כ־SRAM ו־DRAM
מימוש פיזי של זיכרון גישה אקראית > סוגי זיכרון מבוססי מוליכים למחצה > זיכרון סטטי – SRAM

SRAM, או Static RAM הוא מימוש זיכרון באמצעות טרנזיסטורים. המימוש הנפוץ הוא באמצעות מעגל פליפ פלופ. התקני SRAM דורשים לפחות שישה טרנזיסטורים לכל סיבית של זיכרון. התקנים אלו מהירים מאוד, ואינם דורשים רענון ("Refresh") של תוכן הזיכרון. לעומת התקני DRAM, התקן SRAM הוא מהיר יותר, אך צפוף פחות (כלומר רכיב באותו גודל מכיל פחות זיכרון), צורך הספק גבוה יותר, ויקר יותר.
מימוש פיזי של זיכרון גישה אקראית > סוגי זיכרון מבוססי מוליכים למחצה > זיכרון דינמי – DRAM

DRAM או Dynamic RAM הוא התקן זיכרון בו נשמר תוכן הזיכרון בהתקן דמוי קבל. כיוון שסיבית בודדת של זיכרון נשמרת בקבל יחיד (לעומת מספר טרנזיסטורים בהתקני זיכרון אחרים), זיכרון DRAM מספק צפיפות גבוהה ביותר ומחיר (משוקלל לגודל הזיכרון) נמוך יותר מרוב סוגי הזיכרון האחרים. חסרונו של זיכרון זה הוא בעובדה שיש לרענן אותו כל הזמן. משמעות הרענון היא חידוש המטען בקבל, שבגלל הפסדים של זרם זליגה הולך ופוחת כל הזמן.
פעולת הרענון עלולה לעכב את הגישה לזיכרון: אם המעבד מנסה לגשת לכתובת מסוימת בדיוק ברגע שמעגלי הרענון מרעננים אותה, הגישה מהמעבד מתעכבת.
השימוש היעיל ביותר ב־DRAM מודרני מתבצע על ידי גישה ב"פרצים" ("Bursts"), כלומר קריאה מן הזיכרון של מספר מילים שנמצאות בכתובות רציפות. גודל הפרץ האופטימלי תלוי בסוג הזיכרון, אך הגודל המקובל הוא ארבע מילים: קריאה בפרץ אחד של ארבע מילים בכתובות רציפות בזיכרון מהירה בהרבה מקריאה של ארבע מילים שנמצאות כל אחת בכתובת אחרת.
בגלל שתי תכונות אלו (המתנה לרענון והעדיפות לקריאה בפרצים), אפשר לומר ש־DRAM למעשה חורג מעט מהגדרת "זיכרון גישה אקראית". למרות זאת מקובל כיום להתייחס ל־DRAM כאל זיכרון גישה אקראית.
זיכרון מסוג DRAM הוא הזיכרון הנפוץ ביותר בשימוש בימינו, וקיימים דורות רבים של טכנולוגיה זו (ראו להלן).
מימוש פיזי של זיכרון גישה אקראית > סוגי זיכרון מבוססי מוליכים למחצה > סוגים נוספים של זיכרון מוליכים למחצה

קיימים סוגים נוספים רבים של זיכרון מוליכים למחצה, כולל סוגים של זיכרון לא נדיף ("Non-volatile"), ובהם זיכרון בועות, וסוגים נוספים מפותחים כל הזמן. עם זאת, בגלל הצלחתה של התעשייה האלקטרונית להמשיך ולייצר DRAM בצפיפות הולכת וגדלה ומחיר הולך ויורד, אין סיבה לחשוב שאחד מהסוגים הנוספים הללו יהפוך לסוג הזיכרון העיקרי בשימוש.
כרטיסי זיכרון גישה אקראית

כרטיסי זיכרון גישה אקראית הם לוחות של מעגלים מודפסים שבקצה האחד שלהם יש משטח עם קצוות מתכתיים חשופים הננעץ בחריצים המיועדים לכרטיסי הזיכרון, בלוח האם. הרכיבים הבולטים ביותר בכרטיסים הם סדרה של שבבים גדולים וזהים, שבבי הזיכרון.
סוגי כרטיסי זיכרון RAM, על פי האות החשמלי שהם מתאימים לו:
DDR3
DDR2
DDR SDRAM
SDRAM
RDRAM
EDO
ראו גם

RAM Drive
Memtest86
זיכרון עבודה
הערות שוליים

↑  זִכְרוֹן גִּישָׁה יְשִׁירָה במילון טכנולוגיית המידע: מצעי נתונים, החסן וציוד היקפי (תשס"ז), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  HyperX breaks DDR4 RAM overclocking world record with 5608MHz speed!, BetaNews, ‏2019-01-22 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563131605171  GND: 4176909-0  LCCN: sh85111346 
זיכרון קו משהה כספיתי של ה־ENIAC
זיכרון ליבה מגנטית של מחשב CDC 6600, ‏ 64x64 סיביות (512 בייטים). ממדי הרכיב הם 10.8 x 10.8 ס"מ. זיכרון מסוג זה הוא ה־RAM הראשון שזכה לתפוצה נרחבת
כרטיסי DDR בנפח 512 מגהבייט ובתדר 400 מגהרץ
זיכרונות RAM מלמעלה למטה:DIP, SIPP, SIMM 30 pin, SIMM 72 pin, DIMM (168-pin), DDR DIMM (184-pin). למעט הפריט העליון, כל הפריטים הם כרטיסי זיכרון
לא ילבש

| --- | --- |
 מקרא:  דברים, כ"ב, ה'
 תלמוד בבלי:  מסכת נזיר, דף נ"ט, עמוד א'
 משנה תורה:  ספר המדע, הלכות עבודה זרה וחוקות הגויים, פרק י"ב, הלכה י'
 שולחן ערוך:  יורה דעה, סימן קפ"ב
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, לאו ל"ט, לאו מ' ספר החינוך, מצווה תקמ"ב, מצווה תקמ"ג
 
לא ילבש הוא כינוי מקוצר לשתי מצוות לא תעשה מהתורה האוסרות על נוהגי לבוש המיוחדים לבני המין השני. מצווה אחת מתייחסת לגברים ומצווה אחת מתייחסת לנשים.
נספחים לאיסור זה מגבלות מדרבנן גם על נוהגי הופעה שונים המיוחדים לבני אחד המינים, כגון הסתכלות במראה, הסרת שיער בית השחי ובית הערווה או צביעת שיער לגברים (במקום שבו אלו מנהגי נשים בלבד).
מקור

מקור האיסור הוא בספר דברים: ”לֹא יִהְיֶה כְלִי גֶבֶר עַל אִשָּׁה, וְלֹא יִלְבַּשׁ גֶּבֶר שִׂמְלַת אִשָּׁה, כִּי תוֹעֲבַת ה' אֱלֹהֶיךָ כָּל עֹשֵׂה אֵלֶּה” (ספר דברים, כ"ב, ה'). כפילות לשון הפסוק הובילה לקביעת שני איסורים המנויים בנפרד במניין תרי"ג מצוות: האיסור על האיש ללבוש בגדי אשה, והאיסור על האשה ללבוש בגדי גבר. העובר על לאו זה במזיד והתראה – מתחייב בעונש מלקות.
הגדרת האיסור

האיסור הוא על לבישת בגד מיוחד לאחד המינים, אבל בגד שמיועד לבני שני המינים - מותר. כך מסופר בגמרא על התנא רבי יהודה ואשתו שהיו עניים מרודים, והייתה להם גלימה אחת בלבד, וכאשר כל אחד מהם שהיה נצרך לצאת מהבית – היה מתכסה בה. עם זאת האיסור חל, לא רק כאשר השימוש מוביל לחוסר זיהוי מוחלט בין מראהו של הלובש לבין מינו (קרוס-דרסינג), אלא גם כאשר מדובר בשימוש בפריט מסוים, ובתנאי שיהיה זה מלבוש או כלי מיוחד למין השני.
טעם האיסור

לפי התלמוד והספרי מטרת איסורים אלו היא ליצור הפרדה בין גברים ונשים כדי למנוע פריצות, זנות וניאוף: ”'לא יהיה כלי גבר על אשה'... שלא ילבש איש שמלת אשה וישב בין הנשים, ואשה שמלת איש ותשב בין האנשים.”
הרמב"ם מנמק את האיסור בשני אופנים; האחד – לבישת בגדי המין השני מובילה לגירוי מיני, והשני – לבישת בגדי המין השני היא מנהג של עובדי עבודה זרה, וכלשונו:
לא יהיה כלי גבר על אישה

האיסור "לא יהיה כלי גבר על אשה" כולל, מלבד האיסור ללבוש בגדי גברים, גם איסור ללבוש "עדי" (תכשיט) של גברים, או לגלח את הראש כפי שגברים מגלחים את ראשם (איסור מדרבנן).
לפי רבי אליעזר בן יעקב איסור זה כולל: ”שלא תצא אשה בכלי זין (כלי נשק) למלחמה”, כיוון שכלי נשק הוא "כלי גבר". כך גם מתרגם אונקלוס את הפסוק "לא יהיה כלי גבר על אשה": ”לא יהי תקון זין דגבר על אתא” (לא יהיה כלי נשק של גבר על אשה). עם זאת, פוסקים בני זמננו התירו לנשים באזורי ספר להצטייד בנשק לצורך הגנה עצמית, ויש שהתירו זאת אף לחיילות.
לגבי מכנסיים לנשים, אסור לאישה ללבוש מכנסיים שמיועדים לגברים בגלל איסור "לא ילבש", אף אם מדובר במכנסיים שנחשבים צנועים. לגבי מכנסיים שמיועדים לנשים קיימת מחלוקת בין הפוסקים. הרב עובדיה יוסף והרב מרדכי אליהו כתבו שהם מותרים כיוון שהם מיוחדים לנשים, ומכל מקום ללא חצאית מלמעלה אסרו אותם מטעמי צניעות. לעומתו, הרב יצחק יעקב וייס סבור שמכנסיים מעצם טבעם נחשבים כ"כלי גבר", אף־על־פי שהם "משונים קצת", ולכן אפילו אם הם מיוחדים לנשים חל עליהם איסור "לא ילבש", ואסורים אפילו "היא בעצמה בביתה". למעשה, לבישת מכנסי פיג'מה לנשים מקובלת מאוד גם בציבור הדתי והחרדי.
לא ילבש גבר שמלת אישה

האיסור "לא ילבש גבר שמלת אשה" כולל אף הוא פרטים נוספים, מלבד לבישת בגדים ותכשיטים המיוחדים לנשים. כך לדוגמה, אסור מדרבנן לגלח את שער בית השחי והערווה, כיוון שגילוח שער זה הוא פעולה מיוחדת לנשים; אך אם מקובל במקום מסוים שגם גברים יגלחו שער זה – הדבר מותר.
בכל מקרה, אם הדבר נעשה מתוך צורך רפואי – הדבר מותר, כמו כן המרדכי התיר הסרת שיער בגוף הגבר במקום שלא רק מדובר בפגם אסתטי בלבד אלא שריבוי השיער גורם לבושה או צער. היתר זה נשען על דברי התלמוד.
כמו כן, אסור לגבר לצבוע שערות לבנות בשחור, לתלוש שערות לבנות מתוך השחורות, או להסתכל בראי. שכן גם פעולות אלה מיוחדות לנשים; ברם בזמננו שדרך האנשים להסתכל בראי – הדבר מותר.
בזמן שמחה

כמה פוסקים הזכירו לשלילה מנהגים לפיהם בזמן החתונה היו החתן והכלה לובשים את בגדי המין השני. כך מתאר הרמב"ם מנהג שהיה בזמנו במצרים, לפיו "הכלה תצנוף מצנפת או כובע, ולוקחת בידה סיף, ויוצאת במחול לפני האנשים והנשים". הרמב"ם כותב שלא יעלה על הדעת שלכלה הותר איסור תורה, והוא מעיד שהוא נאבק במנהג זה עד שהצליח לבטלו. גם רבי יהודה בן אליעזר הלוי מינץ מתאר בספרו (שו"ת מהר"י מינץ) מנהג דומה, והוא כותב שהדבר אסור, משום שאין לחלק בין לבישת בגדי המין השני בדרך קבע, ללבישה כזו בדרך ארעי.
קיים תיעוד על מנהגים דומים של התחפשות בפורים לבן המין האחר. יש שהצדיקו מנהג זה, כיוון שאין עושים כן לשם פריצות, אלא לשם שמחת פורים, וכך אף נפסק להלכה בדברי הרמ"א בהלכות פורים, אך הדעה הרווחת בין האחרונים היא לאסור מנהג זה. הפרי מגדים כתב שיש צד להקל יותר בתחפושת כאשר איש לובש את  כל הבגדים של איש, ורק בגד אחד הוא של אשה.
ראו גם

מכנסיים כלבוש נשים
להט"ב ויהדות