stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה נוידרפר
פעילות ציבורית

ב-1973, בעקבות המחסור החמור בהכנסות שנבע ממלחמת יום כיפור, ניהל את המאמץ לגייס כספים במסגרת מלווה מלחמה מרצון שבראשות יצחק רבין.
ב-1975 כיהן תקופה קצרה גם כנציב מס הכנסה במקביל לתפקידו במנהל הכנסות המדינה. בתקופת כהונתו הוביל רפורמות חשובות במערכת המיסים ובראשן הרפורמה במס הכנסה ב-1975 והנהגת מס ערך מוסף ב-1976. הרפורמה במס הכנסה התבצעה בעקבות המלצות ועדת בן שחר שמונתה ב-1974 ובראשה עמד פרופ' חיים בן שחר. בעקבות המלצותיה של הוועדה נחקק ב-1975 תיקון 22 לפקודת מס הכנסה ("הרפורמה במס הכנסה"). בשינויים שהוכנסו במסגרת רפורמה יסודית זו יושמו שלושה עקרונות מרכזיים:
הורחב בסיס המס: כל הכנסתו של העובד (למעט מספר מצומצם של חריגים) חייבת במס. מותנו שיעורי המס (בעקבות הרחבת הבסיס לגבייתו).
כללי חישוב המס נעשו פשוטים יותר.
מס ערך מוסף הוטל לראשונה בישראל לראשונה ב-1 ביולי 1976, מכוח חוק מס ערך מוסף, בעקבות המלצותיה של ועדת אשר, שעסקה בעניין זה. המס פישט בהרבה את גביית המיסים העקיפים בישראל ונבנה כך שיקשה על העלמת מס.
כמו כן הוביל נוידרפר יזומות חשובות בתחום מניעת כפל מס וחתם על אמנות רבות למניעת כפל מס ובראשן עם ארצות הברית.
ב-1979 כיהן מספר חודשים כיועץ שר האוצר למלחמה באינפלציה.
לאחר מכן מונה למנהל הכללי של בנק ברקליס דיסקונט, שנקרא מאוחר יותר בנק מרכנתיל דיסקונט, ועמד בראשו עד 1994. בזמן כהונתו הוביל את המהלך המורכב של יציאת בנק ברקליס העולמי משותפותו בבנק ומכירת חלקו לבנק דיסקונט, מהלך שהיה טעון היתר של המפקח על הבנקים.
עוד בתחום עיסוקו המקצועי היה חבר המועצה המייעצת למיסים של לשכת רואי החשבון, חבר המועצה המייעצת לחברות הממשלתיות, יושב ראש ועדת הכספים של רשות הנמלים, יושב ראש הדירקטוריון של צים קווי נוסעים ויושב ראש הסניף הישראלי של האגודה הפיסקלית הבין-לאומית.
בפעילותו הציבורית הענפה עמד בראש הוועד המנהל של בית התפוצות ושל המכללה למינהל יושב ראש החברה לפיתוח מפעלי תיירות ושל אגודות הידידים של האוניברסיטה הפתוחה והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בנוסף היה חבר פעיל בהנהלת מוסדות חינוך ותרבות: היכל התרבות, המשכן לאמנויות הבמה, האופרה הישראלית, התיאטרון הקאמרי, אוניברסיטת תל אביב, והאוניברסיטה הפתוחה. היה ממייסדיו של תיאטרון יידישפיל וחבר הנהלתו, ועמד שנים רבות בראש המועדון המסחרי והתעשייתי.
חיים אישיים

היה נשוי ואב לשלושה. נטמן בבית העלמין קריית שאול. בנו הוא סא"ל (מיל.) ד"ר רמי נוידרפר, חוקר שואה בכיר.
חיים אישיים > הקמת קרן על שמו

לאחר מותו הוקמה קרן להנצחת זכרו. ביוזמת הקרן הוקם לזכרו "אולם נוידרפר" בקמפוס האוניברסיטה הפתוחה ברעננה.
הקרן מעניקה מדי שנה מלגות לזכרו באוניברסיטה הפתוחה. את המלגות מקבלים כעשרה סטודנטים מצטיינים שלומדים או למדו באוניברסיטה הפתוחה תוך כדי שירותם הצבאי.
הערות שוליים

↑  דף לזכר דב נוידרפר, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
↑   חוק לתיקון פקודת מס הכנסה (מס' 22), התשל"ה-1975, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑  מינויו של משה נוידרפר כיועץ מיוחד למלחמה באינפלציה, מעריב, 24 בינואר 1979
↑   אתר האינטרנט הרשמי של International Fiscal Association
| ראשי רשות המיסים |
| --- | --- | --- |
| נציבי מס הכנסה | ג"ד פייטון • אהרון (ארתור) ברגמן • בן-ציון ארגוב • תיאודור ברוש • אברהם גבעוני • עוזיאל שטיינברג • יעקב תמיר • משה נוידרפר • יצחק מן • אליעזר שילוני • דב נייגר • יאיר רבינוביץ • משה גביש • דורון לוי • יוני קפלן • טלי ירון-אלדר |  |
| מנהלי רשות המיסים | איתן רוב • ג'קי מצא • יוסי בכר (מ"מ) • יהודה נסרדישי • דורון ארבלי • משה אשר • ערן יעקב |  |
אלי בן רימוז'

אלי (אליהו) בן רימוז' (נולד ב-20 בנובמבר 1944 בצרפת) הוא כדורגלן עבר ישראלי. שיחק בהפועל ירושלים בשנות ה-60 וה-70, מלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים עם 110 כיבושים וחבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
קריירה

בן רימוז' נולד בצרפת ועלה לארץ בגיל 3. את ילדותו המוקדמת העביר בן רימוז' בפתח תקווה, בגת רימון, וכילד היה מגיע לצפות במשחקים ואימונים של הפועל פתח תקווה. בגיל 8 עברה המשפחה לירושלים לשכונת קטמון שם התחיל לשחק בילדים ולאחר מכן בנוער של קבוצת הפועל ירושלים והתברר במהרה כשחקן כשרוני בעמדת החלוץ, וזכה לכינוי "הבלרינה" בזכות קלילותו על המגרש. אימו נפטרה בגיל 37, ולאחר מכן אביו עזב לארצות הברית, ואחריו כל משפחתו, אך הוא נשאר בישראל ושיחק בנוער של הפועל ירושלים.
את בכורתו במדי הבוגרים ערך רימוז' ב-4 בנובמבר 1963, במשחק ביתי מול בני יהודה תל אביב, שהסתיים בתוצאה 2-0 לטובת הפועל. בן רימוז' בישל את השער השני, שהבקיע מרדכי כהן. בן רימוז' כונה על ידי אוהדי הקבוצה בכינוי "חוזליטו״ על שם ילד הפלא הספרדי שהיה פופולרי בשנים אלו. במקביל החל לעבוד בעיריית ירושלים ברשות הספורט כאחראי על הכדורגל בבתי הספר. בשנת 1967 זומן לראשונה לנבחרת ישראל. בשנת 1970 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נגד הנבחרת האולימפית של רומניה. כן היה בסגל הנבחרת באותה שנה למונדיאל 1970 שנערך במקסיקו, אך לא שותף באף אחד משלושת המשחקים שהנבחרת שיחקה בטורניר.
באותה שנה היה מלך שערי הליגה הלאומית עם שיא כיבושים של 23 שערים לעונה. כמו כן, היה שותף לזכייתה של הפועל ירושלים בגביע המדינה ב-1973. מלבד עונה אחת (1977/1978) בה שיחק בבני יהודה תל אביב תחת אימון שותפו לשעבר בהפועל ירושלים צבי סינגל, שיחק בן רימוז' בכל שנותיו בהפועל ירושלים ובשנת 1979 פרש מכדורגל פעיל.
תארים > תארים קבוצתיים

הפועל ירושלים
גביע המדינה (1) : 1972/1973
תארים > תארים אישיים

מלך השערים של הליגה הלאומית (1): 1970/1971
הערות שוליים

1 2  אשר גולדברג‏, "עשיתי צעד אומלל. לא היה מי שיכוון אותי", באתר וואלה, 18 ביוני 2022
↑  חיים ברעם, ריאיון עם אלי בן רימוז' (אורכב 29.09.2013 בארכיון Wayback Machine), מקומון "כל העיר", אתר אוהדי הפועל ירושלים
↑  ב. יהושע, בירושלים - "האפי אנד", מעריב, 5 במאי 1963
↑  מאת אשר גולדברג, שנה אחרי החרם בגמר הגביע, חוזליטו נראה בחוצות ירושלים עם פולקסוואגן, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2003
| נבחרת ישראל – מונדיאל 1970 |
| --- | --- | --- |
|  1 ויסוקר •  2 בר •  3 בלו •  4 פרימו •  5 רוזן •  6 רוזנטל •  7 שום •  8 שפיגל •  9 פייגנבוים •  10 שפיגלר •   11 בורבה •  12 שווגר • 13 חזום •  14 רום • 15 טלבי • 16 וולך • 17 בן רימוז' • 18 רומנו • 19 שורוק • 20 קרקו • 21 המאירי • 22 נוסובסקי • מאמן: שפר |  1 ויסוקר •  2 בר •  3 בלו •  4 פרימו •  5 רוזן •  6 רוזנטל •  7 שום •  8 שפיגל •  9 פייגנבוים •  10 שפיגלר •   11 בורבה •  12 שווגר • 13 חזום •  14 רום • 15 טלבי • 16 וולך • 17 בן רימוז' • 18 רומנו • 19 שורוק • 20 קרקו • 21 המאירי • 22 נוסובסקי • מאמן: שפר | ישראל |
יוברט האריסון

| --- | --- |

 לידה:  27 באפריל 1883 סנט קרואה, ארצות הברית 
 פטירה:  17 בדצמבר 1927 (בגיל 44) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  תיכון דוויט קלינטון 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 
יוברט הנרי האריסון (באנגלית: Hubert Henry Harrison ; 27 באפריל 1883 – 17 בדצמבר 1927) היה סופר אמריקאי, מחנך, מבקר, ופעיל פוליטי. היה מודע לבעיות גזע ותמך באיטרנציונלים(אנ')  בהארלם, ניו יורק. הוא תואר על ידי הפעיל א פ'יליפ רנדולף כ"אבי הרדיקליזם של הארלם" ועל ידי ההיסטוריון ג'ואל אוגוסטוס רוג'רס כ"אינטלקט האפרו-אמריקני הכי חשוב של זמנו". ג'ון ג'קסון (אנ') מאתיאיסטים אמריקנים תיאר אותו כ"סוקרטס השחור".
האריסון, שהיגר מסנט קרואה בגיל 17,  מילא תפקידים משמעותיים בתנועות לשוויון הגזע והמעמד הרדיקליות הגדולות ביותר בארצות הברית. בשנים 1914–1912 היה המארגן השחור המוביל במפלגה הסוציאליסטית של אמריקה. בשנת 1917 ייסד את ליגת החירות ואת "הקול", הארגון הראשון והעיתון הראשון של תנועת המודעות לגזע שנקראה "הכושי החדש" (אנ'). מליגת החירות ו"הקול" הגיעה הנהגת הליבה של אנשים והתוכנית למודעות לגזע של תנועת גארבי.
האריסון היה הוגה דעות בולט שעודד את התפתחות התודעה המעמדית בקרב אנשים עובדים, תודעת גזע חיובית בקרב אנשים שחורים, אתאיזם אגנוסטי, הומניזם חילוני, פרוגרסיביות חברתית, ומחשבה חופשית. הוא תיאר את עצמו גם כ"בינלאומי רדיקלי" ותרם משמעותית למסורת הרדיקלית הקריבית. האריסון השפיע עמוקות על דור של מיליטנטים "כושים חדשים", בהם א 'פיליפ רנדולף, צ'נדלר אוון, מרקוס גארבי, ריצ'רד בנג'מין מור, וושינגטון דומינגו, וויליאנה בורוז סיריל בריגס.
ראשית חיים

האריסון נולד לססיליה אליזבת היינס, אישה ממעמד הפועלים, באחוזת קונקורדיה, סנט קרואה, איי הודו המערבית הדנים. אביו הביולוגי, אדולפוס האריסון, נולד משועבד. עדות אחת משנות העשרים הצביעה על כך שאביו של האריסון היה בעל נכסים רבים. אולם הביוגרף של האריסון לא מצא עדויות לכך וכותב כי "אין שום אינדיקציה לכך שלאדולפוס, פועל כל חייו, הייתה אי פעם, או שאפילו שכר אי פעם, אדמה". כנער, האריסון הכיר עוני אך התוודע גם למנהגי אפריקה ולהיסטוריה העשירה במאבקים המוניים ישירים של העם הקרוסיאני. בין חבריו לבית הספר פגש את מי שיהיה חברו לכל אורך חייו, מנהיג הפועלים הקרוסיאני לעתיד ופעיל חברתי, ד. המילטון ג'קסון.
בהמשך חייו האריסון עבד עם פעילים רבים ילידי איי הבתולה, כולל ג'יימס סי קנגאטה, אנסלמו ג'קסון, רוטשילד פרנסיס, אליזבת הנדרסון, קספר הולשטיין ופרנק רודולף קרוסווה. הוא היה פעיל במיוחד בתנועות באיי הבתולה לאחר הרכישה האמריקאית של איי הבתולה במרץ 1917 ובזמן ההתרחשויות שם לאחר מכן תחת הכיבוש הימי האמריקני של האיים.
הגירה וחינוך

האריסון הגיע לניו יורק בשנת 1900 כיתום בן 17 והצטרף לאחותו הגדולה. הוא התמודד עם דיכוי גזעי שלא דמה לשום דבר שהכיר בעבר. בקריביים הקשרים החברתיים שהכיר היו נזילים יותר. האריסון היה "המום" במיוחד בגלל עליונות לבנה-ארסית המאופיינת על ידי לינצ'ים, שהגיעו לשיא בשנים אלה בדרום. הלינצ'ים היוו זוועה שלא הייתה קיימת בסנט קרואה או באיים הקריביים האחרים. בנוסף, העובדה שברוב המקומות מספר השחורים ושאר האוכלוסייה בעלת הצבע עלה בהרבה על מספר הלבנים אפשרה להם מרחב חברתי רב יותר בו ניתן היה לפעול הרחק מפיקוחם של הלבנים.
בהתחלה, האריסון עבד בעבודות שירות בשכר נמוך, ובמקביל למד בלילה בתיכון. בהמשך חייו המשיך ללמוד כאוטודידקט. בזמן שהיה עדיין בתיכון הוכרו יכולותיו האינטלקטואליות והוא תואר בNew York World, עיתון יומי ניו יורקי כ"גאון". בגיל 20 פורסם מכתב מוקדם שלו  בניו יורק טיימס (1903). הוא הפך לאזרח אמריקני וחי בארצות הברית עד סוף ימיו.
נישואין ומשפחה

בשנת 1909 התחתן האריסון עם איירין לואיז הורטון. נולדו להם ארבע בנות ובן אחד.
הערות שוליים

↑  Jervis Anderson, A. Philip Randolph: A Biographical Portrait (New York: Harcourt Brace Jovanovich, Inc., 1973), 79, and Joel. A. Rogers, "Hubert Harrison: Intellectual Giant and Free-Lance Educator (1883–1927)", in World's Great Men of Color, ed. John Henrik Clarke, 2 vols (1947; New York: reprint, Collier Books, 1972), 2:432–42, esp. 432–33.
↑  John G., Jackson. "Hubert Henry Harrison: The Black Socrates". American Atheists. www.atheists.org.
↑  A Hubert Harrison Reader, ed. with an introduction by Jeffrey B. Perry (Middletown: Wesleyan University Press, 2001), 1-2. This work (pp. 1–30) is used for general background on Harrison's life.
↑  Jeffrey B. Perry, Hubert Harrison: The Voice of Harlem Radicalism, 1883-1918, New York: Columbia University Press, 2008, p. 41.
↑  Hubert H. Harrison, "A Negro on Lynching," New York Times, June 28, 1903, p. 8.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007454755005171  BnF: cb16260411b (data)  GND: 123264499  ISNI: 0000 0000 1239 9179  LCCN: no89008591  NTA: 22754336X  SUDOC: 143104578  VIAF: 57516543   WorldCat (עם VIAF): 57516543
יב"א 506

| --- | --- |
 סמל היחידה  יב"א 506 – מבט ממעוף הציפור
 "רואים רחוק מהפסגה בירוק"
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   חיל האוויר הישראלי
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1967–הווה (כ־58 שנים)
 מלחמות:    מלחמת ששת הימים    מלחמת ההתשה    מלחמת יום הכיפורים    מלחמת לבנון הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עמוד ענן    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
 פיקוד
 יחידת אם:   מערך הבקרה בחיל האוויר
 דרגת המפקד:    סגן-אלוף
יב"א 506 או יחידת הבקרה הצפונית היא יחידת בקרה אווירית של חיל האוויר הישראלי השוכנת על הר מירון. היא אמונה על המרחב האווירי בחציה הצפוני של ישראל המשקיף על לבנון ועל סוריה, ועד קפריסין והמדינות השכנות לישראל ושותפה לכל מבצע אווירי באזור זה. ביחידה משרתים עשרות חיילים בהם בקרים ומש"קי בקרה. היחידה נמצאת תחת פיקוד מערך הבקרה בחיל האוויר הישראלי. במהלך השנים קמו למערך יחידות נוספות, אך היא עדיין נודעה תמיד כ"יחידה הצפונית".
היסטוריה

בינואר 1958 נבדקה לראשונה האפשרות להקמת יחידת מכ"ם בהר מירון, ובאותה שנה נפרסו במקום מתקני יחידת הפריסה 546 לבדיקת האתר.
היחידה הוקמה בשנת 1967 וחיילי היחידה בראשיתה השתתפו ביירוט מטוסי קרב בהם מיגים. בקרב האוויר של 13 בספטמבר 1973 הופלו 12 מטוסי קרב סוריים באמצעות מטוסי קרב ישראליים אותם הזניקה יחידת הבקרה וליוותה אותם עד להפלה. פחות מחודש לאחר מכן פרצה מלחמת יום הכיפורים, וחייליה הובילו הפלות רבות.
ב-8 ביוני 1982 היחידה לקחה חלק במבצע ערצב 19 שנערך ביום הרביעי של מלחמת לבנון הראשונה ובו הושמד רוב מערך טילי הקרקע-אוויר של צבא סוריה בבקעת הלבנון.
באוקטובר 1989 חדר הטייס הסורי בסאם עאדל עם מטוסו, מיג-23, דרך גבול רמת הגולן וחג באוויר במשך כמה דקות עד לנחיתה במנחת מגידו. עצם החדירה הוביל לשינוי בתפיסת האיומים על שמי המדינה ובפרט על טרור אווירי, לשיפורים והתאמת המכשור הטכנולוגי כך שיוכל לזהות כמעט כל איום אווירי בהם מטוסי קרב, כלי טיס בלתי מאוישים וכלי טיס קלים יותר.
בשנת 2001, לאחר מתקפת הטרור ב-11 בספטמבר, בוצעו שינויים טכנולוגיים נוספים באמצעי הזיהוי, הגילוי וההגנה ועודכנו נהלי פתיחה באש.
בשנת 2006 השתתפה היחידה במלחמת לבנון השנייה כשחייליה סייעו בהכוונת תקיפות אוויריות של מטוסי קרב מחיל האוויר להשמדת פעילי חזבאללה, מכ"מים, מצבורי נשק, תחנות שידור ועוד.
בשל קרבתה לגבול הלבנוני, נמצאת היחידה במצב ספיגה וכוננות גבוהים לתקיפות אוויריות. במלחמת לבנון השנייה (וגם קודם לה) הותקפה היחידה על ידי ארגון הטרור חזבאללה עד להשמדת המכ"מים שלה, ושוקמה לאחר המלחמה.
בפברואר 2018, במהלך העימות האווירי בין ישראל לסוריה ואיראן, חדר כטב"מ איראני לישראל ושהה כדקה וחצי מעל בקעת הירדן עד שהופל בידי מסוק אפאצ'י של חיל האוויר שגם תקף בתגובה את קרון ההפעלה באזור העיר תדמור. בקר היחידה סייע בהכוונת המסוק למטרה עד להפלתה. במהלך הפעולה פגעה אש נ"מ סורית באחד ממטוסי ה-F-16 ושני הטייסים נאלצו לנטוש את המטוס.
היחידה הותקפה שוב במהלך מלחמת חרבות ברזל, באמצעות טילי נ"ט ארוכי טווח מסוג קורנט EM, בתגובה להריגת סגן מנהיג חמאס סאלח אל-עארורי, ופעמים נוספות במהלך המלחמה.
פעילות היחידה

בקרי היחידה פועלים יחד עם גופים רבים בחיל האוויר לניהול תמונת השמיים ושמירה על המרחב האווירי.
אל היב"א מסונכרנת תמונת המודיעין מצפון ישראל, ובה תצלומי אוויר מכלי טיס בלתי מאוישים ומטוסי סיור. הפעילות המבצעית מורכבת, וכרוכה בתיאום משימות צבאיות שונות, בהן הטלת כרוזים, תקיפות וצילום בגובה נמוך. אחד מתפקידי היחידה הוא מתן התראה על שיגור רקטות וזיהוי מקור השיגור כדי להפנות מטוסי קרב להשמדת המשגרים והמפעילים. כחלק משיתוף הפעולה, הם גם מנחים את טייסי מטוסי הקרב בעודם באוויר לעבר המטרה עד לסיום התקיפה והשמדתה המלאה. חלק מבקרי היחידה עוברים הכשרה נוספת לטובת פעילות כבקר מוטס בטייסת הנחשון. היחידה גם מתאמת בין מטוסי חילוץ.
היחידה פועלת בשיתוף פעולה עם סוללות טילי קרקע-אוויר כמו מערכת היהלום במערך ההגנה האווירית, כאשר בשנת 2008 הותקנה מערכת שליטה ובקרה משותפת לחיל הים וחיל האוויר הישראלי המאפשרת הצעת תמונה אווירית וימית מאוחדת לספינות, מרכזי הבקרה ויחידות הנ"מ.
ליחידה חלק מיוחד בתיאום הפעילות בין חיל האוויר הישראלי לחיל האוויר הרוסי בסוריה, בין השאר בעקבות מתקפת הטילים בלטקיה (ספטמבר 2018).
מלבד הפעילות המבצעית השוטפת, מתרגלים חיילי היחידה אפשרות ללחימה בחזית הצפונית באמצעות ימי עיון, הדרכות, תרגול סימולציות ועוד. ביחידה מתורגלים מצבים שונים בהם חדירת מטוס קרב דרך הגבול, וכניסת כלי טיס קלים יותר בהם כלי טיס זעירים, מצנחי רחיפה, רחפנים ועוד. מצבים אלו הם חלק מהפקת לקחים שבוצעה בעקבות ליל הגלשונים ומציאת מצנחי רחיפה בחברון במבצע חומת מגן.
מפקדי היחידה

מפקד היחידה הוא קצין בדרגת סגן אלוף. רוב המפקדים החלו את שירותם ביחידה כבקרים. בשל רגישות התפקיד, שמם לא מפורסם ברבים וחלק מהתאריכים משוערים או חלקיים.
| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| רס"ן משה קלם | 1967 |  |
| סא"ל ראובן עמית | 1968 |  |
| סא"ל שמעון לסר | 1969 |  |
| סא"ל עמי אילון | 1970 |  |
| סא"ל עודד שגיא | 1973 |  |
| סא"ל יהודה קורן | 1974 |  |
| סא"ל יעקב אלמוג | 1976 |  |
| סא"ל יורם טבת | 1979 |  |
| סא"ל יאיר כפרי | 1981–1983 |  |
| סא"ל ראובן בר-אור | 1983 |  |
| סא"ל רן כץ | 1985 |  |
| סא"ל מיכאל טייכר | 1987 |  |
| סא"ל יעקב (אוחי) לוין | 1989 |  |
| סא"ל בני כהן | 1992 |  |
| סא"ל אלי שרמייסטר | 1994 |  |
| סא"ל מאיר בן-שיה | 1997 |  |
| סא"ל ציון פינץ | 2000 |  |
| סא"ל רן תורג'מן | 2002 |  |
| סא"ל אביב | 2005 |  |
| סא"ל גיל | 2008 |  |
| סא"ל אסף | 2011 |  |
| סא"ל רועי | 2014 |  |
| סא"ל ר' | 2016 |  |
| סא"ל ע' | 2017–2020 |  |
| סא"ל א' | 2021 |  |
הערות שוליים

↑  שלומי אבידר, "מערך הבקרה: העיניים של המדינה", הוצאת משרד הביטחון, שנת 1998, עמ' 86, ISBN ISBN 9650509682 או מסת"ב 9789650509682
1 2  ישגב נקדימון, 43 הפלות מכיסא הבקר, כתבה משנות ה-90'
1 2  יעל בר וליאור אסטליין, ‏"אנו מגלים רגישות גבוהה לכל חריגה מהדפוס המקובל של תנועה אווירית", באתר חיל האוויר הישראלי, 27 בדצמבר 2004
↑  חנן גרינברג וחגי עינב, חילופי אש בגבול הצפון; התושבים במקלטים, באתר ynet, 28 במאי 2006
1 2  אודי עציון‏, מפסגת הר מירון רואים רחוק, אבל בצמרת צה"ל סובלים מקוצר ראייה, באתר וואלה, 7 בינואר 2024
↑  עוזי ברוך וקובי פינקלר, קריית שמונה ונהריה, הרוגה מנפילת קטיושה בנהריה, באתר ערוץ 7, 13 ביולי 2006
↑  אמיר בוחבוט, אלי לוי ויובל לידור, קטיושות בצפון: אישה נהרגה בנהריה, באתר nrg‏, 13 ביולי 2006
↑  אלי אשכנזי, יואב איתיאל, אמיר בוחבוט, גיא אלסטר‏, מטחים כבדים לצפון; חיזבאללה: תגובה ראשונה לחיסול סאלח אל-עארורי, באתר וואלה, 6 בינואר 2024
↑  חיים טוויל, בצה”ל מודים: בסיס יב”א 506 בהר מירון ניזוק מפגיעת טילי חיזבאללה, באתר חרדים10, 7 בינואר 2024;
ניר דבורי, ‏המערכה על חופש הפעולה האווירית: חיזבאללה ניסה "לעוור" את צה"ל – ונכשל, באתר ‏מאקו‏, 7 בינואר 2024
↑  שני פומס, ‏משני צידי המסך, באתר חיל האוויר הישראלי, 27 ביוני 2013
↑  שיר כהן, מתחזק השיתוף הבין-זרועי: חיילי הנ"מ וחיל הים יראו את אותה התמונה בדיוק, כתבה משנת 2008
↑  שלומי אבידר, "מערך הבקרה: העיניים של המדינה", הוצאת משרד הביטחון, שנת 1998, עמ' 318, ISBN ISBN 9650509682 או מסת"ב 9789650509682 (עד 2014)
↑  אנדה מסלר צילום: אמיר מודן, ‏הופלו בחלקו, באתר חיל האוויר הישראלי, 1 באפריל 2001
1 2  יהונתן מרוז, ‏מפקד חדש למערך הבקרה: רן תורג'מן, באתר חיל האוויר הישראלי, 1 באפריל 2010
↑  עמוס הראל, קו ההגנה של ישראל: סג"מ שיירט את המטוס המתאבד, באתר הארץ, 22 באפריל 2011
↑  גילי שגיא, ‏מפקד יחידת הבקרה הצפונית מסכם שלוש שנות עשייה מבצעית, באתר חיל האוויר הישראלי, 1 בספטמבר 2020
↑  גל קמרס, ‏מפקד מערך הבקרה ופיקוח הטיסה היוצא מסכם שירות, באתר חיל האוויר הישראלי, 8 בנובמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511623905171
מפלגת הלייבור האוסטרלית

ערך זה עוסק במפלגה גדולה באוסטרליה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מדינה:  אוסטרליה 
 מנהיגים:  אנתוני אלבניזי
 תקופת הפעילות:  8 במאי 1901 – הווה (123 שנים) 
 אידאולוגיות:  סוציאל-דמוקרטיה
 מטה:  קנברה, טריטוריית הבירה האוסטרלית, ברטון 
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-שמאל
 ארגונים בינלאומיים:  הברית הפרוגרסיבית 
 צבעים רשמיים:    אדום
 נציגויות בפרלמנטים
 בית הנבחרים:  68 / 151
 הסנאט:  26 / 76
 מושלי מדינות וטריטוריות:  5 / 8
 
 www.alp.org.au
 
מפלגת הלייבור (באנגלית: Australian Labor Party – מפלגת העבודה האוסטרלית), הידועה גם כ-ALP, או Labor, היא מפלגת מרכז-שמאל סוציאל-דמוקרטית אוסטרלית שהוקמה ב-1901.
הלייבור הוקמה כמפלגה פדרלית לפני הישיבה הראשונה של הפרלמנט האוסטרלי בשנת 1901, אם כי שורשיה נטועים בתנועות העבודה והפועלים השונות שהתעוררו במושבותיה של אוסטרליה, כך שהוקמה באופן רשמי עוד בשנת 1891. דבר זה הופך אותה למפלגה הפוליטית הוותיקה ביותר באוסטרליה.
היא גם הייתה המפלגה הראשונה באוסטרליה שזכתה ברוב בשני בתיו של הפרלמנט האוסטרלי, בבחירות הפדרליות בשנת 1910, עת כוננה ממשלתו של אנדרו פישר. המפלגה קדמה למפלגת הלייבור הבריטית ולמפלגת הלייבור של ניו זילנד בתאריך היווסדן, בכינון ממשלה ובישום מדיניות.
היא כיום גם מפלגת השלטון באוסטרליה.
היסטוריה

שורשי מפלגת הלייבור הנוכחית של אוסטרליה נטועים במפלגות הלייבור שהוקמו במושבות האוסטרליות בשנות התשעים של המאה ה-19 עוד קודם לאיחוד אוסטרליה. מסורת המפלגה מייחסת את הקמת המפלגה להתכנסות של עובדי משק החי שהתארגנו לשביתת הגוזזים בקווינסלנד תחת עץ אקליפטוס בעיירה ברקלדין ב-1891. סניף הלייבור של הפרבר בלמיין של סידני טוען להיותו הוותיק ביותר באוסטרליה. דרכה של הלייבור כמפלגה פרלמנטרית החלה ב-1891, באוסטרליה הדרומית ובקווינסלנד ב-1893 ומאוחר יותר בשאר המושבות.
ההתמודדות הראשונה של נציגי הלייבור הייתה בבחירות לאספת הנבחרים של ניו סאות' ויילס ב-1891, כאשר נציגי המפלגה זכו ב-35 מתוך 141 מושבים. שתי המפלגות הגדולות אז היו המפלגה הפרוטקציוניסטית ומפלגת הסחר החופשי והלייבור היוותה אז לשון מאזניים. המפלגה הציעה את תמיכתה תמורת וויתורים לטובתה. מפלגת הלייבור המאוחדת הוקמה באוסטרליה הדרומית ב-1891 ובאותה שנה נבחרו מטעמה שלושה נציגים לבית העליון של אספת הנבחרים של המושבה. בבחירות שהתקיימו במושבה שנתיים לאחר מכן, זכתה המפלגה ב-10 מושבים מתוך 54 בבית התחתון של אספת הנבחרים של אוסטרליה הדרומית, והצטרפה לקואליציה עם המפלגה הליברלית.
ב-1905 נבחר תומאס פרייס להיות ראש ממשלת אוסטרליה הדרומית הראשון מטעם הלייבור. ב-1899 הקים אנדרסון דאוסון את ממשלת הלייבור הראשונה בעולם (ממשלת מיעוט שהוקמה בקווינסלנד). ממשלה זו כיהנה שבוע עד אשר השמרנים, שהתפלגו, התאחדו מחדש ושבו לשלטון.
הדעות על התמיכה באיחוד אוסטרליה בקרב מפלגות הלייבור של המושבות והאיגודים המקצועיים היו מגוונות. כמה מנציגי הלייבור התנגדו לחוקה המוצעת, בטענה שהסנאט כפי שהוצע היה בעל כוח רב מדי, בדומה לבתים העליונים של המושבות ובדומה לבית הלורדים הבריטי. הם חששו שהאיחוד יעגן את עוצמתם של הכוחות השמרניים. עם זאת, מנהיג מפלגת הלייבור הראשון וראש ממשלת אוסטרליה, כריס ווטסון, היה מתומכי האיחוד.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה והפילוג של 1916

בבחירות שהתקיימו ב-1913 הפסיד פישר על חודו של מושב אחד לג'וזף קוק, מנהיג המפלגה הליברלית, אך עדיין נותר ללייבור הרוב בסנאט. בפעם הראשונה עמדה הלייבור בראשות אופוזיציה, וזאת לאחר שקודם לכן עמדה בראשות הקואליציה או תמכה בה. על רקע ניסיון לתת העדפה להעסקתם בשירות הממשלתי של חברי איגודים מקצועיים, פוזרו שני בתי הפרלמנט ב-1914, אך לאחר ההכרזה על מועד הבחירות בספטמבר, פרצה מלחמת העולם הראשונה, והבחירות הפכו לנושא שולי. שתי המפלגות הכריזו על מחויבותן למאמץ המלחמתי. למרות היתרון בבחירות של ממשלה המכהנת במהלך מלחמה, השיגה הלייבור בהנהגת פישר רוב בשני בתי הפרלמנט. ב-1915 פרש פישר מתפקידו והוחלף על ידי בילי יוז.
יוז היה תומך נלהב בגיוס חובה, בניגוד לדעתם של רוב חבריו למפלגה ולדעתם של האיגודים המקצועיים. לאחר שכשל להשיג את הסכמת העם לגיוס החובה במשאל העם שנערך ב-1916, שפילג את אוסטרליה ואת מפלגת הלייבור, פרשו יוז ו-24 מחברי המפלגה ולמעשה הורחקו ממנה.
לתפקיד מנהיג המפלגה נבחר פרנק טיודור ויוז וחסידיו הקימו את "מפלגת הלייבור הלאומית" (National Labor Party) והוקמה ממשלת מיעוט בתמיכתה של המפלגה הליברלית. לקראת הבחירות של 1917 התמזגו מפלגת הלייבור הלאומית והמפלגה הליברלית כדי להקים את "המפלגה הלאומנית של אוסטרליה" (Nationalist Party of Australia), שזכתה בניצחון מרשים בבחירות. לאחר הבחירות ניסה יוז שוב להעביר משאל עם על נושא גיוס החובה ונחל כישלון גדול יותר. החל מהעשור השני של המאה ה-20 החלה מפלגת הכפר להיות גורם פוליטי משמעותי. המפלגה ייצגה בעלי חוות קטנות, אך הייתה לה השפעה על פיצול הצבעתם של תומכי חזית האנטי-לייבור באזורי הכפר השמרניים ובכך אפשרה למועמדי הלייבור לזכות. בתגובה לכך שינתה ממשלת יוז השמרנית את שיטת הבחירות מבחירות בשיטה הרובנית לבחירות בשיטת ההעדפות, מהלך שאפשר למועמדיה להתמודד זה כנגד זה מבלי להסתכן בזכייה של מועמדי הלייבור במחוזות הבחירה. בבחירות של 1919 איבד יוז את הרוב שלו, אך בזכות התמיכה של מפלגת הכפר המשיכה ממשלתו לכהן.
היסטוריה > שנות העשרים והפילוג של שנות השלושים

ב-1922 מת פרנק טיודור וירש אותו מתיו צ'ארלטון כמנהיג המפלגה. בבחירות שהתקיימו באותה שנה זכה הלייבור במושבים רבים בפרלמנט אך לא הצליח לגבש רוב. יוז שאף להקים קואליציה עם מפלגת הכפר בהנהגתו של ארל פייג', אך זו האחרונה העמידה את התפטרותו של יוז כתנאי להצטרפותה לממשלה. יוז התפטר והוחלף על ידי סטנלי ברוס ב-1923. תנאי נוסף של מפלגת הכפר היה חקיקתו של חוק הצבעת חובה שעבר ב-1924. בבחירות של 1925 הוביל צ'ארלטון את הלייבור להפסד וכמוהו נחל הפסד גם ג'יימס סקאלין שהחליף אותו כמנהיג המפלגה בבחירות של 1928 אך ניצח ניצחון סוחף ב-1929 והרכיב ממשלת רוב, אך עדיין היה לו מיעוט בסנאט. ב-1930 שבר סקאלין את המסורת ועמד על כך שעל המונרך לפעול בעצת ראש הממשלה והתעקש על מינויו של אייזק אייזקס לתפקיד המושל הכללי של אוסטרליה, יליד אוסטרליה הראשון והיהודי הראשון בתפקיד זה.
ב-1931 התחולל פילוג במפלגת הלייבור על רקע הוויכוח על דרך הטיפול הטובה ביותר בשפל הגדול. הדעות במפלגה נחלקו לשלושה: תומכי הכלכלה השמרנית כמו ראש הממשלה סקאלין והשר הבכיר ג'וזף ליונס, מבשרי הכלכלה הקיינסיאנית כמו שר האוצר טד תאודור ואלה שהאמינו במדיניות רדיקלית כמו ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, ג'ק לאנג, שתמך באי תשלום חובות המדינה לגופים הפיננסים בבריטניה. באותה שנה פרשו ליונס ותומכיו ממפלגת הלייבור והצטרפו למפלגה הלאומנית כדי להקים את "מפלגת אוסטרליה המאוחדת" (United Australia Party) בהנהגתו. בבחירות שהתקיימו באותה שנה נחלה מפלגת הלייבור הפסד צורב והפסידה את השלטון למפלגה המאוחדת ולמפלגת הכפר. התוצאות העלובות הללו גרמו לפרישתה של קבוצת חברים בראשות לאנג שהקימה מפלגה נפרדת. בבחירות של 1937, תחת הנהגתו של ג'ון קרטין נחלה הלייבור הפסד נוסף. בבחירות של 1940 הצליחה הקואליציה של מפלגת אוסטרליה המאוחדת בהנהגתו של רוברט מנזיס יחד עם מפלגת הכפר בהנהגת ארצ'י קמרון, להקים ממשלת מיעוט בתמיכתם של שני חברי פרלמנט עצמאיים. באוקטובר 1941 העבירו שני העצמאיים את תמיכתם ללייבור וקרטין נבחר להיות ראש הממשלה.