stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלכודת הרווחה
הערות שוליים

↑  בעקבות המאמר Field, F and Piachaud, D. 1971: "The Poverty Trap", in: New Statesman, 3 December, pp. 772-773 העוסק במלכודת הרווחה, חרף המשתמע משמו.
↑  צ'רלס מאריי (תרגום: צור ארליך), ‏"מגבלותיה של העזרה", השילוח, 2, דצמבר 2016
↑  קרנית פלוג, ניצה (קלינר) קסיר ואירנה מידן,"חוק משפחות חד -הוריות, היצע עבודה ועוני", רבעון לכלכלה שנה 56, מספר 3 (ספטמבר), עמ' 516-463, 2006.
↑  אבי קליין, ‏רווחה, עוני והתערבות ממשלתית, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 20 בדצמבר 2016
מגדל המים בשכונת עג'מי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מגדל מים 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1930
 תאריך פתיחה רשמי:  שנות ה־30 של המאה ה־20 
 מידות
 גובה:  31 מ' 
 
 קואורדינטות:  32°02′43″N 34°45′05″E﻿ / ﻿32.045215°N 34.751289°E﻿ / 32.045215; 34.751289
  מפת מיקום  מפה דינמית #invoke:תבנית חוזרת tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מגדל המים בשכונת עג'מי שוכן בפינת הרחובות החרוב וחייבי משה בתל אביב.
רקע

קודם להקמת מגדל המים קיבלה יפו את אספקת המים שלה מבורות ומבארות. מועד הקמתו המדויק של המגדל אינו ידוע, והוא הופיע לראשונה במפת העיר בשנת 1936, בעוד שנפקד מהמפה שפורסמה ב-1927. המגדל המתנשא לגובה של 31 מטרים, הוקם בנקודה הגבוהה ביותר בעג'מי, ונבנה מבטון מזוין, עמודים וקורות. לכל גובהו של המגדל נקבעו חרכי ירי, ומתחת למכל המים שבראשו נבנתה מרפסת תצפית היקפית. לכן ברי שהמגדל נבנה גם לצורכי ביטחון ושליטה. המגדל עוצב בהשראת סגנון האר דקו שרווח ביפו הערבית באותם ימים, והתאפיין בהדגשות אנכיות הבאות לידי ביטוי בפילסטרים שסביב בסיסו.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 שימש המגדל את משטרת ישראל לתצפיות אחר עבריינים שפעלו בעג'מי.
המבנה שופץ בשנת 2004 בידי חברת עזרה וביצרון, הותקנו בו מדרגות ומעקה חדשים, והרחבה שסביבו רוצפה.
ריקודנטו

| --- | --- |

תמונה קבוצתית של חברות ריקודנטו. מימין: תרצה ספיר
 מייסדים:   תרצה ספיר
 תאריך הקמה:  1986 
 
קבוצת "ריקודנטו" (ריקוד נטו) היא קבוצת מחול המתבססת על עבודות שנכתבו בכתב התנועה אשכול-וכמן, וחברותיה עוסקות גם במחקר, כתיבה ופרסום במסגרת כתב תנועה זה. הקבוצה נוסדה על ידי תרצה ספיר ב-1986, החלה לפרסם ולהופיע בשנת 1999, ועודנה פעילה (2021). מאז פטירתה של נועה אשכול זו הקבוצה היחידה שבמסגרתה נכתבות, מבוצעות ומתפרסמות במלואן יצירות מחול באמצעות תווי תנועה.
כתב תנועה

כתב תנועה מאפשר לסמל את תנועת הגוף ולאפשר כתיבת יצירות מחול, ביצוען מהכתב גם ללא הדגמה, וכן תיעוד יצירות מחול קיימות. כתב תנועה הוא למחול מה שתווים הם למוזיקה: מציין בדקדוק רב מה בדיוק התנועות שצריך לבצע כל רקדן בכל רגע, בכל אחד מאברי גופו. אולם בעוד שקשה להעלות על הדעת קונצרט ללא תווים ופרטיטורה, הרי ההתפתחות ההיסטורית של המחול הובילה לכך שרוב יצירות המחול נוצרות ומבוצעות ללא כתיבה; קבוצת ריקודנטו מציבה אלטרנטיבה למצב זה.
אחד מכתבי התנועה הקיימים הוא כתב התנועה אשכול-וכמן אשר נוצר בישראל, ואשר הקבוצה פועלת לפיו. קיימים עוד כתבי תנועה, שהידועים בהם הם כתב תנועה לאבאן וכתב תנועה בנש. נועה אשכול השתלמה בכתב התנועה לאבאן אבל מידת הדיוק והאובייקטיביות בו לא סיפקה אותה, ועל כן יצרה את כתב התנועה הקרוי על שמה ועל שם אברהם וכמן, התלמיד שלה, לימים פרופסור לארכיטקטורה בטכניון. כתב תנועה אשכול וכמן מאפשר לציין במדויק כל תנועה אנושית (ולמעשה כמעט גם כל תנועה אחרת), בכל רזולוציה מבוקשת; זאת, על ידי תיאור מצב המוצא ומצב הסיום של תנועת כל איבר באמצעות מערכת מַתְוָוה כדורית תלת־ממדית, המתארת את מצב האיבר ביחס למיפרק אליו הוא מחובר.
קבוצת "ריקודנטו" רוקדת בבמות שונות ומפיצה את כתב התנועה אשכול-וכמן בפרסומים שונים ובהוראה.
היסטוריה של הקבוצה

ב-1986 ייסדה תרצה ספיר את קבוצת ריקודנטו העוסקת במחקר תנועתי ואקדמי של כתב התנועה בביטויו התאורטי והמעשי. ספיר הייתה הכוריאוגרפית ומרכזת הקבוצה, וחבריה הם בוגרים ומורים בבית הספר לאומנויות המחול (כיום: בית הספר למחול) במכללת סמינר הקיבוצים, ובבתי ספר שונים ברחבי הארץ. ספיר הייתה תלמידה וקולגה של פרופ' נועה אשכול, וכיהנה כראש בית הספר לאומנויות המחול במכללת סמינר הקיבוצים (2000–2007).
הבסיס לעבודתה החיבורית של ספיר, שנעשתה במסגרת קבוצת ריקודנטו, הוא לרוב סדרות ספרתיות הנתמכות במבנה הגאומטרי של כתב התנועה אשכול–וכמן מחד ומאידך, מוכלות על אפשרויות התנועה והקואורדינציה של גוף האדם הרוקד. כמו הסולמות המוזיקליים הנותנים את המסגרת הצלילית לאירוע האקוסטי, כאן מארגנת הסדרה הספרתית הכתב תנועתית את המוטיבים התנועתיים של הריקוד לפי מסלולי תנועה נבחרים, כמויות תנועה בגדלים שונים, אברי גוף מתאימים, ואורכי זמן במקצבים מגוונים. יחד עם האפשרויות הרבות שהכתב מזמן נשארים החיבורים נאמנים לסדרה הספרתית, בונים בעזרתה וריאציות רבות פנים ונותנים ביטוי פיזי–תיאורי לנושא של סוויטת המחול הספציפית.
תחומי הפעילות של הקבוצה

קבוצת ריקוד נטו משלבת בין יצירה, מחקר, כתיבה, הופעה ופרסום, כאשר בחלק מהתוכניות העלאת התכנית על הבמה והוצאת הספר כרוכות זה בזה. במקרים אלה, הריקודים הן ביטוי מעשי למחקר שנסוב סביב נושא שבו עוסק הספר. מקורות השראה ליצירות מקורם בטבע, כמו נופים, ים, וציפורים, וכן חגי ישראל.
תחומי הפעילות של הקבוצה > כתיבה וביצוע

ביצוע קומפוזיציות שנכתבו בהשראתו ובמסגרתו של כתב התנועה אשכול-וכמן. הביצוע מסתמך על עיסוק אמנותי-אסתטי במבנים תנועתיים ובווריאציות הנובעות מהם, ובמסלולים תלת־ממדיים הנוצרים על ידי הגוף במרחב ובזמן בעת ריקוד.
יחסים בימתיים המאירים את הקשרי ומקצבי התנועות ובביטוי התכנים הפיוטיים והדרמטיים החבויים בהם.
שיפור יכולות תנועתיות מודעות המאפשרות לריקוד צרופים קואורדינטיביים בדרגות שונות של קושי.
תחומי הפעילות של הקבוצה > הוראה, מחקר ופרסומים

התעמקות בדרכי הוראה של השפה התנועתית, המעוגנות בתרבות התנועתית של אוכלוסיות יעד שונות.
חקר מגוון נושאים בהם כתב תנועה אשכול-וכמן משמש כחומר בסיסי או ככלי הסתכלות על מורכבותו של עולם התנועה והריקוד. תוצאות המחקרים מוצגות בכנסים אקדמיים במדינות שונות.
פרסום שורת ספרים בהם רשומים מחולות הקבוצה בתווי כתב תנועה אשכול וכמן. עד כה פורסמו 10 ספרים כאלו.
רקדני/ות הקבוצה לאורך השנים

ד“ר טלי רונן, ד“ר לילך שליט, ד“ר שלומית עופר, ד“ר הנר דריווס, אורלי יעקב, טלי כלש, גל פלג, רונה גינת, הדס נתן ואורה קן־דרור, ד“ר נירה אל־דור, מיכל מנור־עמיר ושרון רשף־ארמוני.
פעילות הקבוצה

הקבוצה חברה באגודת הכוריאוגרפים, ומקיימת מגוון פעילויות:
הופעות על במות מקצועיות (פירוט להלן).
הופעות מוסברות הכוללות ניתוח מבנה הריקודים והמוטיבים המופיעים בהם.
סדנאות לתנועה ולכתב תנועה המיועדות לרקדנים ולמורים למחול מקצועי.
סדנאות למורים למחול המלמדים בגיל בית הספר היסודי והתיכון, ולמורים לילדים ליקויי למידה.
תיעוד ורישום תרבויות מחול ותנועה שונות.
יצירות הלהקה

הערה: לכל יצירה מובאת שנת ומקום העלאתה לראשונה.
מראות ים (עדכון היצירה) – 2019 תל אביב, מכללת סמינר הקיבוצים.
יומני מחול – 2016, מופע פרידה מתרצה ספיר עם פרישתה לגמלאות. תל אביב, מכללת סמינר הקיבוצים.
בעקבות ציירים, המופע המלא – 2016 תל אביב, מחסן 2 נמל יפו.
רישומי אש – 2014. תל אביב, מכללת סמינר הקיבוצים
מועדים למחול – 2013. תל אביב, מחסן 2 נמל יפו
Miniatures‏ – 2010, קלוז' נפוקה, רומניה
קולות – 2011, עכו, תיאטרון עכו (במסגרת המופע "מפגשים")
מראות ים – 2010, תל אביב, מרכז סוזן דלל (במסגרת "חשיפה בינלאומית")
בדרך כלל בשני קולות – 2010, תל אביב, מרכז סוזן דלל
שיחות – 2009, מרכז סוזן דלל, ת"א, במסגרת חשיפה בינלאומית.
מיניאטורות – 2007, מרכז סוזן דלל, ת"א, במסגרת חשיפה בינלאומית, פברואר 2008, מרכז קלור למוזיקה ומחול, כפר בלום.
נופים – 2007, תיאטרון גבעתיים, גבעתיים.
ציפורים ועוד – 2006, אוניברסיטת ליידן, הולנד, אוניברסיטת מידלסקס, לונדון, אנגליה.
ראיתי ציפור – 2005, אודיטוריום אריסון, ת"א, אולם "המעבדה", ירושלים.
ארבע מחרוזות תנועה– 2001, הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב, מרכז קלור למוזיקה ולמחול, כפר בלום, האקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין, גבעת רם, ירושלים.
ים וציפורים – 1999, הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב.
רשימת פרסומי הקבוצה

הערה: הפרסומים הם דו-לשוניים, בעברית באנגלית. הם מובאים כאן לפי כותרתם באחת מהשפות, לפי הרשימה באתר הקבוצה.
רשימת פרסומי הקבוצה > התפרסמו

Sapir, T., Reshef-Armony, S., ed. Eshkol, N. (2006). Birds – 9 Dances by Tirza Sapir. Israel: The Movement Notation Society
Sapir, T., Al-Dor, N., (2007). Moving landscape – 12 Dances by Tirza Sapir. Israel: The Movement Notation Society
האריז ג‘ון | ספיר תרצה; (2010). אודות הזמן בכתב תנועה אשכול–וכמן, הוצאת מישב.
ספיר תרצה, על–דור נירה; (2011). קולות של נופים – מחקר השוואתי של 12 ריקודים מתוך האסופה, נופים. הוצאת המרכז לחקר כתבי תנועה ושפות מחול ומכון מופ“ת
ספיר תרצה | עופר שלומית (2013). מועדים למחול – ריקודי חג בראש השנה עד שבועות. הוצאת מכון מופ“ת והמרכז לחקר כתבי תנועה ושפות מחול מכללת סמינר הקיבוצים.
ספיר תרצה | על–דור נירה.(2014). רישומי אש – מחקר השוואתי בין הריקודים ‘אור ואש‘ ו‘אש קטנה‘ (וריאציה) הכולל וריאציות לימודיות. הוצאת המרכז לחקר כתבי תנועה ושפות מחול מכללת סמינר הקיבוצים ומכון מופ“ת.
הריז ג‘ון | ספיר תרצה. (2015). גוף ומרחב – ספר עיון עם דוגמאות לכתיבה ותנועה בנושאים התאורטיים של התפתחות התיווי של גוף ומרחב בכתב תנועה אשכול–וכמן. הוצאת המרכז לחקר כתב תנועה ומחול, מכללת סמינר הקיבוצים.
ספיר תרצה | אורלי יעקב. (2016). בעקבות ציירים – סוויטה של שנים עשר ריקודים. ווריאציות לפי מוטיבים מתוך תמונות של ציירים. הוצאת המרכז לחקר כתב תנועה ומחול, מכללת סמינר הקיבוצים.
רשימת פרסומי הקבוצה > בהכנה

ספיר תרצה, שליט לילך. שתי וערב – שיטת ספיר, תרגילי קואורדינציה ותנועה לשיפור יכולות קוגניטיביות, אצל הסובלים מלקויות למידה ומבעיות קשב וריכוז.
ספיר תרצה, קבוצת ריקודנטו. מראות ים, אסופה של 10 ריקודים.
לקריאה נוספת

Rachael Riggs Leyva, Texts, Bodies, Multimodality: Dance Literacy in Context, Congress on Research in Dance Conference Proceedings, 2015, עמ' 89-94 doi: 10.1017/cor.2015.16
מאמר אקדמי בהוצאת קיימברידג' מ-2015 העוסק בתהליך היצירה הכוריאוגרפי של ריקודנטו כחלק ממושג האוריינות של המחול (אנגלית): Texts, Bodies, Multimodality: Dance Literacy in Context
עבודת דוקטור העוסקת גם בריקודנטו: מ-Ohio State University, 2015, Dance Literacy in the Studio: Partnering Movement Texts and Residual Texts, עמ' 58–64, ואזכורים נוספים.
מאמר בכנס אקדמי בינלאומי בהונגריה, על שילוב תפישות מכתב תנועה לאבאן עם כתב תנועה אשכול וכמן, 2011: Teaching Movement Composition with Kinetography Laban, עמ' 208–220
הערות שוליים

↑  תרצה ספיר, באתר האתר הרשמי
↑  מיה אשרי, מתה תרצה ספיר, אשת חינוך בתחום המחול ומומחית לכתב תנועה, באתר הארץ, 20 במרץ 2018
↑  למשל: תרצה ספיר, שלומית עופר, מועדים למחול: אסופת ריקודים במעגל השנה, תל אביב: מכון מופת והמרכז לחקר כתב תנועה במכללת סמינר הקיבוצים, 2013, מסת"ב 9789659221004
↑  למשל בכנס הזה של מכללת הגליל המערבי.
↑  ריקודנטו, באתר עמותת הכוריאוגרפים
↑  על היצירה והמופע באתר פורטל יפו.
↑  מהביקורות על היצירה, המופע והספר:


"זה היה אירוע יוצא דופן שבו לא קוראי פרקים מספר, אלא רוקדים את כולו. חברו בו תיאוריות של קומפוזיציה עם דרך המחשבה של כתב התנועה אשכול־וכמן ליצירת ריקודים קצרים, שהם מעין אטיודים בתנועה ונושאם הוא החגים." (רות אשל, הארץ, 31.12.2013)


"המחול הקיבוצי שהתרחש בנמל יפו הזכיר לנו… כי נמשך דיאלוג והוא מצמיח אנשים, לא כמפעל שימורים, אלא כאור זרוע." (מוקי צור, ידיעות הקיבוץ, 3.1.2014). עוד מדברי מוקי צור באותו אירוע: "הערב ראיתי קיבוץ של מעלה, כאן על פני אדמה".


עוד על הספר באתר האקדמי של מכון מופ"ת.
1 2  ביקורת בכתב העת מחול עכשיו, גיליון 26, 2014: עמ' 62-65
↑  סקירה על היצירה, הספר והיוצרות מריקודנטו, באתר של המכון האקדמי מופ"ת.
חברות קיבוץ כרמיה בעת ביצוע אחד ממחולות חגי ישראל של תרצה ספיר, מייסדת קבוצת ריקודנטו, בערב ההשקה של הספר "מועדים למחול".
איזוהידרי

צמח איזוהידרי הוא צמח אשר חש את תכולת המים בעלה, ומסוגל לבצע פעולה של סגירת פיוניות, אשר מונעת איבוד מים, או לבצע פעולה שנועדה להגדיל את שטף המים מן הקרקע.
לצמח איזוהידרי יתרונות רבים, כגון הקטנת סכנת ההתייבשות והגדלת השרידות, לעיתים על חשבון יצרנות.
דוגמאות לצמחים בעלי התנהגות איזוהידירית: זית, גפן.
הסבר התהליך

התנהגות איזוהידרית היא דרך לתאר את התנהגות משטר המים של הצמח.
אם נסתכל על הצמח כמכל מים, נראה כי עם אור ראשון, הצמח פותח פיוניות ומתקבל שטף מים החוצה, בצורה גזית. כעת, על הצמח לדאוג למאזן המים הדרוש להישרדותו, בעזרת הכנסת מים פנימה.
לכן ניתן לומר כי צמחים איזוהידרים סוגרים פיוניות בתכולת מים גבוהה יותר, ומצליחים לפי כך לשמור על פוטנציאל מים קבוע בעלה. לדוגמה- צמח התירס.
צמחים בעלי התנהגות איזוהידרית חשים את תכולת המים של העלה, וכאשר מורגש איבוד המים מגיבים בסגירת פיוניות או בעזרת הגדלת השטף מן הקרקע פנימה. לעיתים התנהגות זו, על אף שהיא מועילה לשרידות הצמח פגועת ביכולת היצרנית שלו.
חשוב לציין כי צמח מסוגל לאבד עד 40% מתכולת המים שלו ולהישאר ללא פגע.
התנהגות איזוהידרית היא התנהגות זהירה-הצמח מבצע פעולות הגורמות לו להפסיק להיות יצרני, ולהגדיל את יכולת ההישרדות. מנגד ישנם צמחים בעלי התנהגות אנאיזוהידרית אשר אינם מגיבים לאיבוד המים בסגירת פיוניות, וממשיכים לייצר סוכרים תוך לקיחת סיכון הישרדותי. קיים יתרון בהתנהגות הצמח האנאיזוהידרית והיא הקטנת הסיכון לאמבוליזם (בועות אוויר בצינורות ההובלה).
לדוגמה, לצמח החמניה התנהגות אנאיזוהידרית וכן עץ הזית אשר משנה את התנהגותו לאנאיזוהידרי על מנת לתמוך בפירות העץ.
צמח גפן נושא פירות ענב
בניין וסטרן יוניון טלגרף

| --- | --- |

בניין וסטרן יוניון טלגרף
 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 שימוש:  משרדי חברת וסטרן יוניון טלגרף
 כתובת:  ברודוויי 195, מנהטן, ניו יורק
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית
 בעלים:  וסטרן יוניון 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1872–1875 (כ־3 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1875 
 תאריך פירוק:  1914 
 אדריכל:  ג'ורג' בראון פוסט
 סגנון אדריכלי:  נאו-בארוק 
 מידות
 גובה:  70 מטר
 קומות:  10 
 
 קואורדינטות:  40°42′39″N 74°00′35″W﻿ / ﻿40.710833°N 74.009722°W﻿ / 40.710833; -74.009722
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיבניין וסטרן יוניון טלגרף(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיבניין וסטרן יוניון טלגרף(למפת מנהטן רגילה) בניין וסטרן יוניון טלגרף(למפת מנהטן מוגדלת) בניין וסטרן יוניון טלגרף
 
בניין וסטרן יוניון טלגרף (באנגלית: Western Union Telegraph Building) היה גורד שחקים ששכן בברודוויי 195 ברובע הפיננסי של מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית. הבניין היה בן 10 קומות (מעל 2 מרתפים וקומת הקרקע) והתנשא לגובה 70 מטרים. הוא תוכנן על ידי האדריכל ג'ורג' בראון פוסט (אנ'), עם שינויים על ידי הנרי ג'יינוויי הארדנברג, ושימש כמטה המשרדים של חברת וסטרן יוניון טלגרף עד הריסתו ב-1914. יש הרואים בו כגורד השחקים הראשון בעיר.
בשנת 1872 קיבלה חברת וסטרן יוניון החלטה לבנות מטה משרדים ראשי, זאת אף על פי שהשקיעה בהרחבת משרדיה בברודוויי 145. פוסט נבחר כזוכה בתחרות עיצוב אדריכלית, והבניין הושלם בפברואר 1875. לאחר השלמת בנייתו, היה לאחד המבנים הגבוהים ביותר בניו יורק, אחרי כנסיית השילוש הקדוש, בניין ניו יורק טריביון ומגדלי גשר ברוקלין. התוכניות המקוריות הציגו 11 קומות כולל קומת הקרקע, גג מנסארד בן שלוש קומות ומגדל שעון בראשו שהעניק לבניין את גובהו הסופי של 70 מטרים. הוא נבנה מלבנים, שיטת הבנייה המקובלת באותה תקופה, וחופה בחזיתותיו בטרה קוטה. חללי הפנים כללו משרדי הנהלה, חדר גדול לתפעול טלגרף ושטחי משרדים שניתן היה להשכיר לדיירים אחרים.
בשנת 1890 נהרסו 5 הקומות העליונות בשריפה, בעוד קומת הקרקע ו-5 הקומות התחתונות נותרו ללא פגע. הארדנברג תכנן את השיקום, שכלל בניית 4 קומות וגג שטוח למבנה, והוא הושלם בשנת 1891. AT&T, שרכשה את בניין וסטרן יוניון טלגרף, החליטה להרוס את הבניין ולבנות על אותו מגרש בניין בן 29 קומות, שהושלם ב-1916. בניין וסטרן יוניון הישן נהרס בין השנים 1912–1914, וחברת וסטרן יוניון אכלסה את הבניין החדש עד 1930.
אתר

בניין וסטרן יוניון שכן בפינה הצפון-מערבית של צומת הרחובות ברודוויי ודיי ברובע הפיננסי של מנהטן תחתית בניו יורק. במקור, החזית המזרחית של הבניין פנתה לרחוב ברודוויי ואורכה היה 23 מטרים. חזיתו הדרומית פנתה לרחוב דיי ואורכה היה 46 מטרים. אורך המגרש בצד האחורי של האתר, במערב, היה מעט רחב יותר, באורך של כ-24 מטרים. המגרש עליו קם הבניין היה בגודל של חמישה מגרשים שאוחדו: שלושה בברודוויי, כל אחד בגודל 7.6 על 30.5 מטרים, ושניים ברחוב דיי, כל אחד בגודל 7.6 על 23.8 מטרים. רחוב דיי השתפל כלפי מטה הרחק מברודוויי, כך שרצפת קומת המרתף שלו הייתה כחצי מפלס מתחת לרחוב ברודוויי בצד המזרחי של המגרש, ואילו בצד המערבי של המגרש הייתה באותו המפלס של רחוב דיי. כאשר בניין וסטרן יוניון שופץ בשנת 1890, נרכש מגרש נוסף ברחוב דיי, בגודל 7.6 על 30.5 מטרים, להרחבה עתידית.
עיצוב

בניין וסטרן יוניון תוכנן במקור על ידי האדריכל ג'ורג' בראון פוסט (אנ') ונפתח כמטה המשרדים הראשי של חברת וסטרן יוניון ב-1875. הבניין עוצב בסגנון נאו-בארוק (אנ') עם השפעות של אדריכלות האמנויות היפות, אם כי בזמן בנייתו, הסגנון אופיין כרנסאנס צרפתי (אנ'). קבלנים רבים סיפקו חומרי בנייה לבניין המקורי. לאחר שהבניין ניזוק קשות בשריפה ב-1890, הוא נבנה מחדש ב-1891 לפי עיצובו של הנרי ג'יינוויי הארדנברג.
הבניין היה בן עשר קומות (כולל עליית גג בת חצי קומה), והתנשא לגובה של 70 מטרים, בהתחשב במגדל השעון שלו. גובה הקירות החיצוניים, מתחת לגג מנסארד, היה 43 מטרים. קומת הקרקע נחשבה למרתף מוגבה במלואו, ומספור הקומות החל מעל קומת הקרקע. מגדל השעון הפך את בניין וסטרן יוניון לאחד המבנים הגבוהים ביותר בעיר ניו יורק, כנסיית השילוש הקדוש, בניין ניו יורק טריביון ומגדלי גשר ברוקלין. בתקופת סיום הבנייה של בניין וסטרן יוניון, הבניינים הגבוהים ביותר בעיר, בדרך כלל, לא עלו בגובהם על שש קומות, וצריחי הכנסייה התנשאו רק לגובה של בניין בן 9 קומות. זה יוחס לעובדה שהמעלית הייתה עדיין טכנולוגיה חדשה יחסית.
עיצוב > חזית

החזית חולקה, במקור, לשלושה חלקים אופקיים: בסיס, חלק אמצעי וכותרת. עיצוב זה בא בהשראת העמודים באדריכלות הקלאסית ונועד להדגיש את חלקיו השונים של הבניין. בלוקי הגרניט ששימשו לבניית הבניין הגיעו מקווינסי, מסצ'וסטס (אנ') וריצ'מונד, וירג'יניה, בעוד הלבנים הגיעו מבולטימור. מעל הבסיס היו ספנדרלים בין החלונות בכל קומה בין העמודים התומכים האנכיים, שהפרידו בין החזיתות למפרצים הבולטים ממישור החזית. בחזית הפונה לרחוב ברודוויי, תוכננו העמודים התומכים השני והחמישי מדרום להיות רחבים יותר, ובכך לתמוך בגג מנסארד ובמגדל השעון. באופן כללי, העיטורים על בניין וסטרן יוניון לא היו, בדרך כלל, בולטים כמו הרכיבים המבניים העיקריים שלו.
בסיס בניין וסטרן יוניון, שכלל את 3 הקומות הנמוכות ביותר, היה מחופה בלוקים גרניט בגמר כפרי. הכניסה הראשית הייתה דרך גרם מדרגות במרכז חזית ברודוויי, אם כי הייתה גם כניסה ישירה למרתף בקצה המערבי של חזית רחוב דיי. שני זוגות של עמודי גרניט קווינסי, שתמכו את מרפסת האבן מעל, היו בכניסה הראשית. על המרפסת עמדו פסלי ברונזה של סמואל מורס ובנג'מין פרנקלין. ייתכן כי פסלי הברונזה נוצרו על ידי לאונט תומפסון (אנ'), שעליו המליץ פוסט לוסטרן יוניון. גרניט קווינסי שימשה גם לפילסטרים שנבנו בהיקף בסיס הבניין.
בקומות השלישית עד השישית, הקירות חופו ברצועות אופקיות מתחלפות של לבני בולטימור וגרניט ריצ'מונד. החלק האמצעי בחזית הייתה שונה חזותית מזו של הבסיס, עם חומרים שהיו קלים יותר, זולים יותר ואחידים יותר בדוגמתם. בקומה השישית היו חלונות נמוכים ומעליה מרפסת עם מעקות ברזל. הקירות החיצוניים של הקומה השביעית, בגובה המרפסת, תוכננו להכניס אור לאותה קומה, וכן להפחית את העומס על הקירות בקומות שמתחת.
הגג המקורי היה גג מנסארד בן שלוש קומות, שהכיל את הקומות השמינית עד העשירית. הגג מנסארד נבנה על ידי J.B. ו-J.M. Cornell. בראש הבניין עמד מגדל שעון, שהיה אחד המבנים הגבוהים בעיר עם השלמתו. מרכזי לוחות השעון היו בגובה של 56 מטרים מעל מפלס הרחוב. החל משנת 1877, הופעל כדור זמן (אנ') בראש הבניין בכל יום בשעה 12:00 בצהריים בדיוק, באמצעות מערכת טלגרף אוטומטית אותה המציא ג'ורג' מאי פלפס (אנ'), שהופעלה ממצפה הכוכבים הלאומי בוושינגטון הבירה. מערכת זו שימשה גם לתזמון רכבות בשיטה הסטנדרטית שהונהגה בצפון אמריקה בין השנים 1883-1912. לדברי מנהל הפרסום של וסטרן יוניון, השעון וכדור הזמן שימשו "אנשים על ספינות, בניו ג'רזי, בלונג איילנד ובצפון הרחוק באי מנהטן". המערכת גם שימשה השראה ל"נפילת כדור" של כיכר טיימס 1 בערב השנה החדשה משנת 1907 ואילך.
ב-1890 נשרפו כליל הקומות השישית והשביעית וגג מנסארד. הם נבנו מחדש במסגרת השיקום, שכלל בניית 4 קומות עם גג שטוח. הקומות העליונות המשוחזרות עוצבו בסגנון שונה במובהק בהשוואה לקומת הקרקע ו-5 הקומות הנמוכות. בשונה מהבסיס והחלק האמצעי, בקומות העליונות לא היו רצועות חיפוי גרניט. מעל הקומות השישית עד השמינית היו חלונות קשת חצי עגולים וחלונות קשת חצי עגולים קטנים יותר בקומה התשיעית. כדור הזמן הונח בכלוב על גבי הגג השטוח, כ-91 מטרים מעל פני הרחוב.
עיצוב > מאפיינים

מבנה העל היה עשוי ברובו ממתכת. העמודים הגליליים, עשויים ברזל יצוק, תמכו את קורות הרצפות, שגובהן היה 250 מילימטרים. הבניין פורסם כעמיד בפני אש, תוך שימוש בכמות מינימלית של עץ בלבד. עם זאת, מבנים דומים עם עמודי ברזל קרסו במהלך השרפה הגדולה של שיקגו ב-1871, בין אם בגלל חום קיצוני או כאשר הם צוננו באופן מיידי על ידי מים מצינורות כיבוי אש. אף על פי כן, שלד הפלדה נותר חשוף בבניין וסטרן יוניון, והוא שרד במידה רבה את השריפה של 1890. גג מנסארד נבנה מקורות ברזל, הנתמכות רק לאורך הקירות החיצוניים, ובכך הפחית את מספר העמודים הפנימיים בחללי הקומה השביעית. מסבכי הברזל, שתמכו בחלק העליון של גג מנסארד היו באורך 20 מטרים.
הרצפות נתמכו גם בקשתות לבנים שמוקמו בין קורות הברזל בגודל 250 מילימטרים. רצפות הלבנים רוצפו באריחי אבן מלאכותיים של Beton Coignet, מוקפים בשוליים של אריחים אנקוסטיים (אנ'). המסדרונות חופו כולם באריחים אנקוסטיים. בבניין וסטרן יוניון נבנו גם מחיצות פנימיות מגבס ותקרותיו טוייחו.
עיצוב > מאפיינים > פנים

בניין וסטרן יוניון שימש כמטה משרדים תאגידי ראשי, עם מחלקות תפעוליות ופקידות. היו לו 2 מפלסי מרתף. מפלס המרתף הראשון הכיל את חדר האריזה של מחלקת האספקה, שבו הסחורות היו מגוונות ונארזו בו פריטים שונים, ואילו המרתף השני הכיל את חדר המכונות. בקומת הקרקע היו מחלקות רבות. ללשכת האוצר הייתה כניסה נפרדת מברודוויי וקמרון מתחת לגרם מדרגות הכניסה הראשית. בצמוד לדלת הראשית היה מעבר ציבורי באורך 24 מטרים וברוחב 5.8 מטרים, שנמשך ממערב למזרח במקביל לרחוב דיי. בצד אחד של מבואת הכניסה היה דלפק מהגוני רציף עבור מחלקות הכבלים, ההודעות הכלליות, העיר והמשלוח של וסטרן יוניון. המבואה קישרה ללובי המעלית ולחדר המתנה לנשים. בקצה האחורי, או המערבי, של קומת הקרקע הייתה מחלקת האספקה ומשרדו של שומר החנויות. משטח רצפת קומת הקרקע רוצפה באריחים אנקוסטיים ובפסיפס. הקומה הראשונה והשנייה שימשו במקור כקומות להשכרה, ובקומות השלישית עד החמישית נמצאו משרדים שונים.
בקומה השישית המקורית היה חדר הסוללות, שהכיל את חוטי הטלגרף הנכנסים והיוצאים מהבניין וכן אלפי תאי כוח שהזינו את הטלגרפים. גובה קומה זו היה 2.7 מטרים והיא הוארה באור טבעי באמצעות חלונות נמוכים. חוטים נכנסו לחדר הסוללה מהמרפסת המקיפה את הקומה השביעית. בקומה השישית היו גם חדרי ארונות למפעילים. חדר הסוללות הועבר למרתף השני בטרם השריפה ב-1890.
הקומה השביעית המקורית, שהכילה את חדר ניתוח הטלגרף, הייתה במידות של 44 על 21 מטרים ותקרתה הייתה בגובה 7.0 מטרים. הקומה השביעית הייתה נקייה ברובה מעמודים פנימיים, למעט 4 עמודי ברזל בקצה המזרחי שלה, שתמכו במגדל השעון. היא גם הייתה מוארת היטב, עם יותר מ-40 חלונות בכל היקפה ותאורת גז משלימה. בצד הצפוני של החדר הייתה מרכזייה, באורך של 7.9 מטרים וברוחב 1.7 מטרים, אשר חוברה ל-300 חוטי טלגרף בסך הכל. היו בה גם יותר מ-80 שולחנות מהגוני למפעילים, כל אחד מחולק לארבעה חלקים על ידי מחיצות זכוכית. גברים ונשים עבדו בחלקים מופרדים של החדר והופרדו על ידי מחיצה בגובה של 2.4 מטרים. בתקרת חדר ניתוח הטלגרף בקומה השביעית היה פרסקו שתיאר את השמיים.
הקומות השמינית עד העשירית המקוריות שימשו כחדרי עובדים ומחסנים. הקומה השמינית הכילה במקור את מחלקת הנהלת החשבונות, חדרי ארוחת צהריים של מפעילים, משרדי ה-New York Associated Press, ומכל מים בקיבולת של 19,000 ליטרים. בקומה התשיעית היו המטבח, חדרי הכביסה והייבוש, המקררים וחדרי האוכל לעובדים. הקומה העשירית הכילה מחסן הודעות ומכל מים נוסף. גרם מדרגות הוביל מהקומה העשירית אל מגדל השעון.
כאשר הקומות השישית עד העשירית המקוריות נהרסו ב-1890, הם הוחלפו בארבע קומות עם גג שטוח. הקומה השישית החדשה הפכה למשרדים, בעוד שחדרי ניתוח הטלגרף חולקו בין הקומה השביעית והשמינית החדשה. גודלם של חדרי הניתוח החלופיים היה 61 על 23 מטרים והם היו מוארים בשלושים ושישה חלונות גדולים. בקומה השביעית הייתה גם מחלקת חדשות מסחרית. בכל חדרי ניתוח הטלגרף היו עשר מרכזיות. הקומה התשיעית החדשה הפכה למסעדה, מטבח וחדרי משרתים.
עיצוב > מאפיינים > שירות ומעליות

במרתף היו 6 דודי קיטור של 40 כוחות סוס (30 קילוואט) כל אחד; שלושה שימשו לחימום הבניין, בעוד ששלושת האחרים שימשו להפעלת המכונות, כולל המעליות, הצינורות הפנאומטיים ומתקני הרמה. בקומה זו היו 18 בארות, שכל אחת מהן הייתה בעומק 15 מטרים, והגיעה עד לשכבת המים שמתחת לשכבה התחתונה של השכבה אטומה בקרקע. הבארות לספק יחד כמות של 1,100 ליטר מים בדקה. המשאבות יכלו לספק 3,800 ליטר בדקה למכלי מים שבקומות העליונות. הבארות נבנו מכיוון שפוסט או וסטרן יוניון הניחו שאמת המים קרוטון לא תספק מספיק מים במקרה של שריפה.
בניין וסטרן יוניון תוכנן ונבנה עם 3 מעליות נוסעים ומעלית משא אחת. מעליות הנוסעים עברו בין הלובי בקומת הקרקע לקומה החמישית, בעוד שמעלית המשא הקטנה יותר הופעלה באמצעות קיטור ושירתה את הקומות שבין המרתף לקומה העשירית. שתיים ממעליות הנוסעים, לשימוש הציבור, הונעו באמצעות קיטור ויכלו להעלות 18 נוסעים כל אחת. מעלית הנוסעים השלישית, בלעדית לעובדי וסטרן יוניון, יכלה להעלות 14 נוסעים והיא הונעה במקור באמצעות הידראוליקה. למפעילי מעלית העובדים ההידראולית היה קשה לשלוט בה, ולכן ב-1891 הוחלפה במעלית קיטור. בנוסף, גרם מדרגות ברזל חיבר את כל הקומות. גרם המדרגות גם סיפק גישה למגדל השעון.
מערכת צינורות פניאומטיים העבירה הודעות בין חדר ניתוח הטלגרף למחלקות בקומת הקרקע. הצינורות הפנאומטיים מחדר הניתוח התחברו גם לבורסת התירס, לבורסת התוצרת ולמשרד עזר של וסטרן יוניון ברחוב פרל.
היסטוריה

חברת וסטרן יוניון נוסדה בשנת 1851 בתור חברת הדפוס של ניו יורק ועמק מיסיסיפי. שמה שונה לחברת וסטרן יוניון טלגרף ב-1856. לאחר רכישותיה של מספר ממתחריה הגדולים בשנות ה-60 של המאה ה-19, וסטרן יוניון הפכה לספקית מרכזית של שירותי טלגרף חוצי יבשות וטרנס-אוקיינוסים בסוף המאה ה-19. החברה עברה לרוצ'סטר, ניו יורק, בשנת 1866. מטה המשרדים הראשון של החברה היה ברחוב בברודוויי 145, מעט דרומית לאתר בניין וסטרן יוניון.