stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסורתיים
רקע רעיוני לדגם המסורתי

דיון בזיקה לחברה הדתית בישראל עובר לרוב באחד משני דגמים:
המודל הדיכוטומי או המודל הבינארי - מודל זה מניח כי ישנם יהודים חילונים ומולם ישנם קבוצה נוספת של יהודים דתיים. כל קבוצה מהווה קבוצה הומוגנית.
מודל הרצף - ישנן שתי קטגוריות: קיום מצוות ואמונה וניתן לסווג את האדם על פי המיקום שלו ברצף. המודל הזה הוא המודל המקובל כיום יותר בסוציולוגיה הישראלית.
היהודי המסורתי נתפס לרוב מתוך קנה המידה של היהדות האורתודוקסית. מתוך קנה מידה זה הוא נתפס כבעל אמונה מחד אך לוקה בחסר בתחום קיום המצוות. היהודי המסורתי יכול ללכת בשבת לבית הכנסת ולאחר מכן למשחק כדורגל או לנסוע לים. אדם שאינו חילוני ואינו דתי, או להפך חילוני ודתי גם יחד. על פי מחקרם של ליבמן וידגר, הם מהווים קבוצה עצמאית אם כי יש שרואים בהם "קוקטייל" לא עקבי של אמונות ופרקטיקות המתאפיין בעיקר על ידי חוסר הבהירות. ליבמן וידגר ראיינו מסורתיים ושאלו אותם על אמונותיהם ואורח חייהם. אחת התשובות שחזרה פעמים רבות הייתה כי המסורתיים מקבלים את עקרונות הדת אבל אלה נשארים ברמה המופשטת ולאו דווקא הקונקרטית. שורה של מעשים דתיים חדשים מאפיינת את הקהילה המסורתית. ביניהם בולטת למשל העלייה לקברי צדיקים שהידועה בהם היא הילולת מירון.
שלמה דשן טוען כי המסורתיים אינם רואים עצמם כ'חילונים' בנוסח ה"אשכנזי" (בניסוחו) ובוודאי שאינם מתנהגים כך. אמונה באל, מעמד חכמי התורה, שכר ועונש ועוד – כל אלה מקובלים למדי, ואיתם גם נוהגים מעשים הקשורים בחיי המשפחה. התשתית המשפחתית–חברתית-קהילתית מלכדת את המזרחיים באופן המונע מהם 'חילוניות' גמורה, מנוכרת. יהודה שנהב טוען יותר מכך, כי למעשה אין חילוניות מלאה בקרב יהודים במדינה. לדעתו, כל מי שיש לו זיקה שכלית, אמונית או פרקטית למסורת היהודית - איננו באמת חילוני.
מאיר בוזגלו טוען כי המסורתי רואה את עצמו נאמן לעולם של הוריו ומוריו ודוחה את הרעיון המערבי החילוני על ההכרח בכינון עצמי ובכך שהכול פתוח לביקורת. המסורתי מקבל מהוריו ומעביר הלאה למשפחתו ותלמידיו, מתוך כבוד ולא מתוך חיקוי מכני. הירושה שקיבל מהוריו אינה קובעת סדרת פעולות קשוחה, אלא דורשת ממנו עבודת פירוש ועדכון. לדברי בוזגלו, אין כל ניגוד בין מסורת לשינוי, אלא ההפך הוא הנכון: המסורת היא תנאי הכרחי לאפשרות של כל שינוי - אחרת יש סדרת המרות בזו אחר זו ולא שינוי והתפתחות שדורשים גרעין קשיח או שאליו מחויבים. החיים המודרניים מציבים בפני המסורתי אתגרים שלא עמדו בפני אבותיו, ועשויים להיפתר בדרכים שונות. מה שברור הוא שאין הוא מצטרף לקהילה שמקבלת את הפתרון ההלכתי של רב לבעיות אלה וכאן נעוץ ההבדל המשמעותי ביותר בינו לבין אדם דתי. למעשה, הוא מחפש דרכים להגביל את מרחב השאלות ההלכתיות - המסורתי אינו ממרה את פי הרב, אבל בהרבה שאלות אין הוא שואל את הרב.
מוסדות ושירותים למסורתיים

בתי הספר של רשת מורשה פועלים במטרה לתת מענה יהודי-חברתי לכלל תלמידי ישראל, תוך דגש על התלמיד המסורתי.
לקריאה נוספת

יעקב ידגר, המסורתיים בישראל: מודרניות ללא חילון, הוצאת כתר, ירושלים, תש"ע.
מאיר בוזגלו, שפה לנאמנים, הוצאת כתר וקרן מנדל.
מיכה גודמן, חזרה בלי תשובה, הוצאת דביר.
ישעיהו ליבמן ויעקב ידגר, "מסורתיות יהודית ותרבות פופולרית בישראל", עיונים בתקומת ישראל 13, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2003
הערות שוליים

↑  יהודים ויהודיים, חרדים וחרדיים – סיומת ־יִם לעומת סיומת ־יִּיִם, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏25 במרץ 2010
↑  יעקב ידגר ביקש לקדם איות זה, ביו"ד אחת (וגם את התחדיש הלועזי Traditionists) כדי לסמן את הקבוצה האמורה, להבדיל מ"מסורתיים" במובן הכללי.
↑  בני 20 ומעלה, לפי מידת דתיות ולפי תכונות נבחרות, באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה
↑  שמואל בן דוד, מודל הרצף בחינוך היהודי, גיליון שבת מקור ראשון
↑  beyond the religious-secular dichotomy: Masortiim in Israel
↑  נדב ברמן, המסורתיות: אתגר או איום?, דעות 44, 2009
| קבוצות בחברה הישראלית (ישראלים) |
| --- | --- | --- |
| ישראלים לפי דת | יהודים • נוצרים • מוסלמים  • דרוזים • בהאים  • שומרונים   העבריים מדימונה • עדי יהוה • יהדות משיחית  • סובוטניקים |  |
| יהודים | אשכנזים • ספרדים • מזרחים • הודים  • אתיופים • יוצאי ברית המועצות  חילונים • מסורתיים • דתיים לאומיים • חרדים   אורתודוקסיים • קונסרבטיביים • רפורמים • קראים |  |
| ערבים | בדואים • ערבים-נוצרים • אחמדים • מדנים • פלאחים • עלווים |  |
| מיעוטים | צ'רקסים • צוענים • ארמים |  |
| זרמים ביהדות |
| --- | --- | --- |
| אורתודוקסים | חרדים (חסידים • ליטאים • חרדים ספרדים) • דתיים לאומיים (חרדים לאומיים) • אורתודוקסים מודרניים • נאו-אורתודוקסים |  |
| ליברלים | רפורמים • קונסרבטיבים (נאולוגים) • רקונסטרוקציוניסטים • התחדשות יהודית • חילונים-הומניסטים |  |
| תקופת בית שני | פרושים • צדוקים • איסיים • בייתוסים • תרפויטים • נצרות קדומה |  |
| ימי הביניים והעת החדשה המוקדמת | רבניים • קראים • שבתאים • פרנקיסטים |  |
חוק אדהולם

חוק אדהולם הוא חוק המתאר את התפתחות שלוש הקטגוריות של הטלקומוניקציה: תקשורת קווית (נייחת), תקשורת נומדית (nomadic; בעברית: תקשורת נוודת, כלומר אלחוטית נייחת) ותקשורת אלחוטית ניידת. החוק מדבר על קצב השידור של שלוש קטגוריות התקשורת ועל התכנסות שלושת הטרנדים. לפי חיזויי חוק אדהולם, בשנת 2030 יתכנסו התקשורת הנומדית והתקשורת הניידת לאותם קצבי שידור.
הרעיון

חוק אדהולם הוצע ונקרא על שם פיל אדהולם (Phil Edholm), מחברת נורטל. הוא צפה מגמה שטכנולוגיות טלקומוניקציה תכפלנה את קצב שידורן כל 18 חודשים, מאז שלהי שנות ה-70 ועד תחילת שנות ה-2000. החוק דומה לחוק מור, שמציג גדילה מעריכית של צפיפות הטרנזיסטורים בשבבים. הוא גם שם לב שיש התכנסות הדרגתית של טכנולוגיות התקשורת השונות. לפי התחזית, בשנת 2030 יתכנסו טכנולוגיות התקשורת הנומדית (נייחת) והתקשורת האלחוטית (ניידת).
גורמים טכנולוגיים

בשנת 2009, רנוקה פ. ג'ינדל צפה ברוחבי פס של רשתות תקשורת עולות מקצב של ביטים לשנייה לטרה ביטים לשנייה, תוך הכפלה כל 18 חודשים, בהתאם לתחזית חוק אדהולם. ג'ינדל זיהה שלושה גורמים עיקריים שאפשרו את הגדילה המעריכית של רוחב פס תקשורתי:
MOSFET – ה-MOSFET הומצא על ידי המהנדסים מוחמד מ. אטאללה ודאון קאהנג במעבדות בל בשנת 1959, והוצג לראשונה ב-1960. הוא אבן הבניין הבסיסית של רשתות טלקומוניקציה ומניע את האינטרנט העולמי עם קצבים מהירים והספק חשמלי נמוך. התפתחויות בטכנולוגיית MOSFET הן גורם חשוב בהתפתחות טכנולוגיות תקשורת ובהתאם לחוק אדהולם.
מערכות לייזר אופטיות – הלייזר הודגם לראשונה בשנת 1960 במעבדת בל על ידי צ'ארלס הארד טואנס וארתור לאורנד שאולוו. טכנולוגיית לייזר עברה הטמעה במערכות מעגלים משולבים מבוססי MOSFET שהובילה לפיתוח מערכות אור-גליות בסביבות שנת 1980. שהוביל להתפתחות מעריכית של רוחב הפס בתחילת שנות ה-80.
תורת האינפורמציה – בשנת 1948 הגה קלוד שאנון במעבדות בל את תורת האינפורמציה. היא סיפקה בסיס להבנת משמעויות יחס אות לרעש, רוחב פס ושידור ללא שגיאות בנוכחות רעש בטכנולוגיות טלקומוניקציה.
ראו גם

חוק מור
הערות שוליים

↑  Jindal, Renuka P. (2009), FROM MILLIBITS TO TERABITS PER SECOND AND BEYOND - OVER 70 YEARS OF INNOVATION, events.vtools.ieee.org
יחסי ברית המועצות–האו"ם

| יחסי ברית המועצות – האומות המאוחדות |
| --- | --- |
ברית המועצות: האומות המאוחדות


ברית המועצות: האומות המאוחדות

יאקוב מאליק, 1952
ברית המועצות הייתה חברה מייסדת בארגון האומות המאוחדות והשפיעה רבות על עיצובו של הארגון, הדינמיקה הפנימית שלו ומבנה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, בה הייתה חברה קבועה. עם התפרקות ברית המועצות ב-1991 ירשה הפדרציה הרוסית את המושב של ברית המועצות באו"ם.
לקראת הקמת הארגון

מגעים לקראת הקמת ישות שתחליף את חבר הלאומים התקיימו עוד טרם סיום מלחמת העולם השנייה בין חברות בעלות הברית ובראשן ברית המועצות, בריטניה, ארצות הברית וסין. במסגרת המגעים התעקשה ברית המועצות על מספר עקרונות, בהם הנהגת חברות קבועה במועצת הביטחון, הכוללת זכות וטו למדינות החברות ("ארבע הגדולות" וכן צרפת, שנוספה כחברה חמישית לאחר החזרת עצמאותה). כמו כן התנגדה ברית המועצות להכללת הפיליפינים והודו כמדינות במסגרת החברות באו"ם בטענה שאלו אינן מדינות עצמאיות (הודו הייתה מושבה בריטית והפיליפינים היו שטח חסות של ארצות הברית), בתמורה להכללתן דרשה ברית המועצות מתן מעמד מדיני נפרד ל-15 הרפובליקות הסובייטיות, דרישה שנענתה בדרישה האמריקאית למתן מעמד דומה ל-48 המדינות של ארצות הברית דאז. הסכם הפשרה איפשר לברית המועצות להכניס את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית ואת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית כחברות בעלות מעמד מדיני נפרד (כלומר להיות מיוצגת בעצרת על ידי שלושה מושבים) בתמורה להכללתן של הודו והפיליפינים כמדינות חברות.
באפריל 1945, השתתפה ברית המועצות, יחד עם 50 מדינות נוספות ב"וועדת האומות המאוחדת בנושא מוסד בינלאומי" בסן פרנסיסקו. בוועידה זו נכתבה ונוסחה מגילת האומות המאוחדות, אשר אושררה ב-24 באוקטובר 1945 אושרה המגילה על ידי המדינות החברות הקבועות במועצת הביטחון יחד עם 46 מדינות נוספות, ובכך הוקם ארגון האו"ם
1945–1955

שגרירה הראשון של ברית המועצות לאו"ם היה אנדריי גרומיקו. הוא כיהן בתפקיד גם בעת ההצבעה על תוכנית החלוקה של ארץ ישראל ביום 29 בנובמבר 1947 - "כ"ט בנובמבר", אז נמנה גרומיקו עם התומכים באישור התוכנית שפירושה היה תמיכה בהקמת מדינה יהודית. קודם להצבעה נאם גרומיקו נאום חוצב להבות לטובת העם היהודי. גרומיקו דיבר על סבלם האיום של היהודים בשנות מלחמת העולם השנייה ועל זכותו של העם היהודי לארץ משלו.
ב-1949 השתלטה המפלגה הקומוניסטית של סין על המדינה והקימה את הרפובליקה העממית של סין. בתגובה הקימה המפלגה הלאומית את הרפובליקה הסינית בטאיוואן. המושב של סין באו"ם היה בידי אנשי המפלגה הלאומית ובתמיכת המערב נותר ייצוגה של סין בעצרת ובמועצת הביטחון בידי הרפובליקה הסינית. ברית המועצות דרשה את העברת המושב לידי "הממשלה החוקית בסין היבשתית" היא המפלגה הקומוניסטית של סין. הסכסוך, אחד הראשונים במלחמה הקרה, גרם לכך שבינואר 1950 הודיע שגריר ברית המועצות יאקוב מאליק על החרמת הדיונים ועזב את המועצה. הדבר איפשר את קבלתה של החלטת מועצת הביטחון ביוני אותה שנה, אשר גינתה את קוריאה הצפונית (שעדיין לא הייתה מדינה) ככוח תוקפני ואת הקמתו של כוח צבאי בינלאומי בראשות ארצות הברית שינהיג פעולת שיטור בחצי האי הקוריאני על מנת לשמור על עצמאותה של קוריאה הדרומית (דבר שהיווה את יריית הפתיחה למלחמת קוריאה. ברית המועצות, שזיהתה שהחרם פעל לרעתה בזירה הדיפלומטית, השיבה את נציגה למועצת הביטחון באוגוסט אותה שנה. בשנת 1971, עקב התחממות היחסים בין ארצות הברית לסין, עבר המושב הסיני לידי הרפובליקה העממית של סין.
1955–1991

עד 1955 היה למדינות הגוש המערבי רוב בקרב חברות האומות המאוחדות. אולם מדינות חדשות אשר קיבלו עצמאות ממעצמות קולוניאליסטיות במהלך ראשית שנות החמישים (למשל פקיסטן, תימן, בורמה, אינדונזיה, ליבריה ואף ישראל) וכן מדינות מזרח אירופה שהתקבלו כמדינות חברות האו"ם ב-1955 (אלבניה, רומניה, בולגריה והונגריה) היו בעלות ממשלות סוציאליסטיות ובכך היטו את הרוב בארגון האומות המאוחדות לצידה של ברית המועצות והפכו אותה למנהיגת הגוש העיקרי של המדינות החברות.
במשך רוב שנות המלחמה הקרה, עקב הצטברות מדינות חדשות, פוסט-קולוניאליסטיות שקיבלו עצמאות באפריקה ולהן ממשלות סוציאליסטיות, מדינות בדרום-אמריקה ומרכזה בעלות שלטון סוציאליסטי ומדינות ערב, הייתה ברית המועצות לבעלת רוב אוטומטי כמעט בהצבעות באו"ם. גם כינון גוש "המדינות הבלתי-מזדהות" שיחק לידיה של ברית המועצות, אשר שלטה בדיפלומטיה שלהן למעשה במידה רבה יותר מאשר המערב. באופן מעשי הצליחה ברית המועצות להעביר סיוע בינלאומי למדינות אלה על חשבון המדינות העשירות, דרך צינורות מוסדות האו"ם.
ב-14 בדצמבר 1960 חגגה ברית המועצות הצלחה דיפלומטית כאשר הובילה להחלטה אנטי-אימפריאליסטית, "ההצהרה בדבר מתן עצמאות למדינות ולעמים הנמצאים תחת כיבוש קולוניאליסטי" (החלטה 1514 של העצרת הכללית), תוך הימנעותן של ארצות הברית, בריטניה, בלגיה, פורטוגל, צרפת ודרום אפריקה.
אף על פי כן זכתה מדיניות ברית המועצות למספר גינויים בזירת האומות המאוחדות, בשל פלישת וייטנאם לקמבודיה וכיבושה על ידי וייטנאם ב-1978 ובשל פלישת ברית המועצות לאפגניסטן ב-1979.
בנושאים רבים שיתפה ברית המועצות פעולה עם מדינות המערב ברוב הארגונים המסונפים לאו"ם ובמוסדותיו.
ב-1990 תרמה ממשלת ברית המועצות פסל בשם "הטוב מביס את הרע" לרגל חגיגות 45 שנה לייסוד ארגון האומות המאוחדות. הפסל, המתאר את ג'ורג' הקדוש מנצח את הדרקון, נעשה ממתכת של טילי SS-20 Saber ופרשינג II שהותכו בעקבות חתימת הסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני.
באפריל 1991 השתתפה ברית המועצות לראשונה בכוח שמירת-שלום של האו"ם, במסגרת משימת UNIKOM בה נשלח כוח משקיפים בינלאומי לכווית כחלק מאירועי הסיום של מלחמת המפרץ.
בעקבות כינון חבר המדינות בדצמבר 1991, אשר פירק למעשה את ברית המועצות, ירשה הפדרציה הרוסית את מושבה של ברית המועצות באו"ם. אוקראינה ירשה את מושבה של הרפובליקה האוקראינית וביילורוס ירשה את מושב הרפובליקה של ביילורוסיה.
שגרירי ברית המועצות לאו"ם

| # | תמונה | שם | תקופת כהונה> התחלה | תקופת כהונה> סיום | מנהיג תחתיו כיהן | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | אנדריי גרומיקו | 10 באפריל 1946 | מאי 1948 | יוסיף סטלין | כיהן לאחר מכן כשר החוץ |
| 2 |  | יאקוב מאליק | 1948 | אוקטובר 1952 | יוסיף סטלין |  |
| 3 |  | ולריאן זורין | 1952 | מרץ 1953 | יוסיף סטלין |  |
| 4 |  | אנדריי וישינסקי | 5 במרץ 1953 | 22 בנובמבר 1954 | ניקיטה חרושצ'וב | כיהן קודם לכן כתובע כללי. נפטר בתפקיד |
| 5 |  | ארקדי סובולב | נובמבר 1955 | 1960 | ניקיטה חרושצ'וב |  |
| 6 |  | ולריאן זורין | 1960 | יולי 1962 | ניקיטה חרושצ'וב | קדנציה שנייה |
| 7 |  | ניקולאי פיודורנקו | 1962 | 1968 | ניקיטה חרושצ'וב, ליאוניד ברז'נייב |  |
| 8 |  | יאקוב מאליק | 1968 | נובמבר 1976 | ליאוניד ברז'נייב | קדנציה שנייה |
| 9 |  | אולג טרויאנובסקי | 1976 | 1986 | ליאוניד ברז'נייב, יורי אנדרופוב, קונסטנטין צ'רניינקו, מיכאיל גורבצ'וב |  |
| 10 |  | יורי דובינין | מרץ | מאי 1986 | מיכאיל גורבצ'וב |  |
| 11 |  | אלכסנדר בלונוגוב | 1986 | 1990 | מיכאיל גורבצ'וב |  |
| 1 |  | יולי וורונצוב | 1990 | 1991 | מיכאיל גורבצ'וב | המשיך לכהן גם לאחר התפרקות ברית המועצות |
לקריאה נוספת

Ilya V. Gaiduk, Divided Together: The United States and the Soviet Union in the United Nations, 1945-1965, Stanford University Press, 2013 ISBN 9780804782920
בורסת פריז

| --- | --- |


 תאריך ייסוד:  24 בספטמבר 1724 
 עיר:  פריז 
 מדינה:  צרפת 
 בעלים:  Euronext 
 מדדים:  CAC 40 
 www.euronext.com
 
Palais Brongniart בשנת 1900
בורסת פריז הוא שוק ניירות הערך של צרפת, שהתמזג עם הבורסות של אמסטרדם, ליסבון ובריסל בספטמבר 2000 ליצירת חברת Euronext לניהול משותף שלהן. נכון לשנת 2022, מניות של 795 חברות רשומות בה למסחר עם שווי שוק כולל של למעלה מ-4.5 טריליון דולר. בנובמבר 2022 עקפה בורסת פריז את הבורסה של לונדון כבורסה בעלת השווי הגדול באירופה, בעקבות הברקזיט שגרם לנפילה בשער הלירה שטרלינג וירידה בשווי החברות בלונדון.
היסטוריה

ב-1563 הוקם בפריז מקום מפגש של סוחרים שהיה הגרעין של מה שעתיד להפוך לבורסה של פריז, שהיא הרביעית שהוקמה בצרפת, הוותיקה ביותר היא זו של ליון, שנוסדה בשנת 1540. הבורסה הראשונה בפריז נוסדה בשנת 1639. זה היה מתאריך זה שבו סוחרים של ניירות ערך בעיר קיבלו את התואר "agents de change" - סוכן מניות. תפקיד רשמי שהמלך שארל התשיעי יצר בצו ב-1572. מעמדו של סוכן מניות אושר באופן סופי שלוש מאות שנים מאוחר יותר ב-1816, בפקודת המלך לואי ה-18. קיומן של חברות מניות בצרפת הוא ותיק אך החל מחברת הודו המערבית הצרפתית, שהוקמה ב-1664, כמו גם "Compagnie d'Afrique" והבנק הכללי של ג'ון לו ב-1716 הן הפכו למטרות לספקולציות. זמן קצר לאחר מכן, צו של מועצת המדינה, ב-24 בספטמבר 1724, ייסד את הבורסה של פריז במטרה לערוך מסחר מסודר בניירות ערך. נוכחות נשים נאסרה בבורסה מאז הקמתה ועד 1967.
לבורסה של פריז היו מיקומים רבים, אבל היא תמיד נשארה בלב פריז. בתחילת המאה ה-19, הפעילות של הבורסה של פריז התמסדה ועברה לבניין "Palais Brongniart", או "Palais de la Bourse", מבנה בצורת מקדש רומי נאו-קלאסי מלבני עם אכסדרה קורינתית ענקית הסוגרת על חדר מרכזי מקומר עם ארקדה. עיצוביו זכו להערכה רבה על ידי נפוליאון והוא נתן האדריכל ברונגיאה משימת תכנון של מספר פרויקטים ציבוריים נוספים בסוף הקריירה שלו.
מהמחצית השנייה של המאה ה-19, שוקי המניות הרשמיים בפריז הופעלו על ידי חברת Compagnie des agents de change. מספר העוסקים בכל אחד מאזורי המסחר השונים של הבורסה היה מוגבל. היו כ-60 ברוקרים רשמיים. ברוקר היה צריך להיות אזרח צרפתי, להיות מומלץ על ידי סוכן לשעבר או עיזבונו, ולקבל אישור של שר האוצר, והוא מונה בצו של נשיא הרפובליקה. רשמית, הברוקרים כלומר הם היו רק מתווכים. בספרות הפיננסית, הבורסה של פריז מכונה לפיכך שוק מונע הזמנות, בניגוד לשווקים מונעי ציטוטים או שוקי סוחרים, שבהם קביעת המחיר מטופלת על ידי סוחר או עושה שוק. בפריז, רק ברוקרים רשמיים יכלו לקבל עמלה, בשיעור הקבוע בחוק, על פעולתם כמתווכים.
עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, השוק פעל עם זירת מסחר של ברוקרים בבניין הבורסה. בשנת 1986 הבורסה של פריז החלה ליישם מערכת מסחר אלקטרונית CAC - Cotation Assistée Continu. המעבר הושלם עד 1989, שהמסחר הפך אוטומטי לחלוטין. בניין הבורסה גם אירח את בורסות הנגזרים הפיננסיים הצרפתיים MATIF ו-MONEP, עד שהן גם הפכו אוטומטיים לחלוטין ב-1998.
בשנת 2000 בורסת פריז הפכה לחלק מיורונקסט, יחד עם בורסות אמסטרדם ובריסל. ביולי 2001, הפכה יורונקסט לחברה ציבורית שהנפיקה את מניותיה וגייסה 670 מיליון יורו.
מבנה ומדדים

שוק המניות הצרפתי היה מחולק לשלושה חלקים: ה-Premier Marché, שנקרא בעבר הרשימה הרשמית, כולל חברות צרפתיות וזרות גדולות, ואת רוב הנפקות האג"ח. השוק השני, כולל חברות בינוניות, בעוד ש-Nouveau marché (השוק החדש) כולל חברות סטארט אפ צומחות במהירות המחפשות הון למימון התרחבות. שוק נוסף, Marché Libre, אינו מוסדר, אך מנוהל על ידי Euronext Paris עבור עסקאות בניירות ערך שאינם רשומות בשלושת השווקים האחרים. בתחילת 2005 ביצעה Euronext רפורמה ברישום, כדי להגביר את הנראות והנזילות של חברות קטנות ובינוניות בשווקיה ויצרה רשימה אחת - Eurolist by Euronext, אשר מרכזת את כל השווקים המפוקחים. מפברואר 2005, כל החברות של השוק הראשון, השני והחדש קובצו יחד בשוק אחד ובשלוש קטגוריות. ב-4 באפריל 2005 צרפו לרשימה חברות מבורסות אמסטרדם, בריסל וליסבון.
שוק ה'נובו מרשה' (Nouveau marché), "שוק חדש", הוקם ב-1996 כדי לאפשר לחברות קטנות ובינוניות המאופיינות בצמיחה גבוהה לגייס הון, בעיקר חברות היי-טק}. שלוש חברות ישראליות הונפקו בשוק זה: "ויקון" (VCON), "CMT מדיקל" וקרן "אסטרה השקעות טכנולוגיות".
המדדים העיקריים של הבורסה כוללים את:
CAC 40 - מדד הדגל של בורסת פריז. המדד מייצג מדד משוקלל היוון של 40 המניות הנסחרות ביותר מבין 100 המניות ששווי השוק הוא הגדול ביותר.
CAC Next 20 - מדד של מניות 20 החברות ששווי השוק שלהן מדורג אחרי אלו מבין 40 החברות המרכיבות את ה-CAC 40. הן משמשות מועמדות אפשריות להחליף את חברי מדד CAC 40, כאשר יש שינויים בשווי השוק שלהן.
CAC Mid 60 - מדד המייצג את 60 המניות שווי השוק הגדול ביותר אחרי ה-CAC 40 וה-CAC Next 20. המדד הושק ב-2005, כאשר מספר המניות במדד הצטמצם מ-100 ל-60 במרץ 2011.
CAC Small - מדד המייצג את כל שאר המניות ברשימה הראשית שאינן כלולות במדדים האחרים
ראו גם

Euronext
הערות שוליים

↑  אבי טמקין, ‏כל העולם כולו - פלטפורמה בורסאית אחת, באתר גלובס, 22 במרץ 2000
↑  "Euronext Paris". Sustainable Stock Exchanges Initiative. נבדק ב-14 באפריל 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  אסף אוני, ‏מסימני המשבר בבריטניה: בורסת לונדון כבר לא הגדולה ביותר באירופה, באתר גלובס, 14 בנובמבר 2022
 בלומברג, בורסת לונדון כבר אינה שוק המניות הגדול באירופה, באתר TheMarker‏, 15 בנובמבר 2022
↑  רשמית: בורסות פאריס, אמסטרדם ובריסל יתמזגו, באתר גלובס, 21 במרץ 2000
↑  יהודה שויצר, בורסת יורונקסט גייסה בהצלחה 670 מיליון יורו - תחל להיסחר ביום שישי בפאריס, באתר TheMarker‏, 5 ביולי 2001
1 2  צביקה רובינס, ‏לונדון כן מחכה, באתר גלובס, 5 בדצמבר 1999
↑  עדי מנדלסון, ‏ויקון גייסה 21 מ' ד' בבורסת פריס, באתר גלובס, 23 בנובמבר 1998
↑  טלי ציפורי, ‏שמרוק רכשה 20% ממניות CMT תמורת 6 מיליון דולר, באתר גלובס, 18 במאי 2003
↑  טלי ציפורי, ‏בורסת היורו-נקסט: 1,300 חברות, 25% מהן זרות, באתר גלובס, 24 בנובמבר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 10023477-X  ISNI: 0000 0001 0663 1215  SUDOC: 115065571  VIAF: 134623874   WorldCat (עם VIAF): 134623874
טאר המנצחת

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  טוד פילד
 הופק בידי:  טוד פילד אלכסנדרה מילצ'ן סקוט למברט
 תסריט:  טוד פילד
 עריכה:  מוניקה וויל
 שחקנים ראשיים:  קייט בלאנשט נעמי מרלן נינה הוס סופי קאוור ג'וליאן גלובר מארק סטרונג
 מוזיקה:  הילדור גודנאדוטיר
 צילום:  פלוריאן הופמייסטר
 מדינה:  ארצות הברית גרמניה
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1 בספטמבר 2022 (פסטיבל הסרטים של ונציה) 7 באוקטובר 2022 (ארצות הברית) 9 בפברואר 2023 (ישראל)
 משך הקרנה:  158 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית, גרמנית, צרפתית, טאגאלוג
 סוגה:  דרמה
 מקום התרחשות:  ברלין, סטטן איילנד, מקאטי, Bumbungan River, בית הספר ג'וליארד, ניו יורק, הפיליפינים, Pagsanjan Falls 
 תקציב:  35 מיליון דולר
 הכנסות:  24 מיליון דולר (2023)
 www.focusfeatures.com/tar/
 דף הסרט ב־IMDb
 
טאר המנצחת (באנגלית: Tár) הוא סרט דרמה פסיכולוגית משנת 2022 שכתב וביים טוד פילד, בכיכובה של קייט בלאנשט. הסרט עוקב אחר המנצחת הבדיונית לידיה טאר. צוות השחקנים כולל את נינה הוס, נעמי מרלן, סופי קאוור, ג'וליאן גלובר, אלן קורדונר ומארק סטרונג. "טאר המנצחת" הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים של ונציה בספטמבר 2022, שם זכתה בלאנשט בגביע וולפי לשחקנית הטובה ביותר. הסרט הופץ במספר בתי קולנוע מוגבל בארצות הברית ב-7 באוקטובר 2022, לפני שיצא לאקרנים ב-28 באוקטובר על ידי Focus Features.
"טאר המנצחת" נבחר לסרט הטוב ביותר של השנה על ידי חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק, איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס והאגודה הלאומית למבקרי קולנוע, והפך לסרט השביעי בלבד בהיסטוריה שמוכתר על ידי שלוש קבוצות המבקרים הבכירות במדינה, מה שנקרא "טריפקטה". הוא נבחר לסרט הטוב ביותר של השנה על ידי יותר מבקרים מאשר כל סרט אחר שיצא ב-2022 - בין היתר: ואניטי פייר, הגרדיאן, מגזין וראייטי, הוליווד ריפורטר, Screen Daily, אנטרטיימנט ויקלי והסקר השנתי של IndieWire מתוך 165 מבקרים בכל העולם. מכון הסרטים האמריקני בחר בו כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר של השנה, ו"טאר המנצחת" נבחר לסרט הטוב ביותר של השנה על ידי חוג מבקרי הקולנוע בלונדון, כאשר פילד נבחר לבמאי הטוב ביותר ובלאנשט לשחקנית הטובה ביותר של השנה.
בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-80, בלאנשט זכתה בשחקנית הטובה ביותר בסרט - דרמה, בעוד הסרט היה מועמד לסרט הטוב ביותר - דרמה ולתסריט הטוב ביותר. בטקס פרסי בחירת המבקרים ה-28, בלאנשט זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר, והילדור גואנדוטיר זכתה בפסקול הטוב ביותר . בפרסי האקדמיה הבריטית ה-76, הסרט קיבל חמש מועמדויות.
לפרסי האוסקר ה-95, "טאר המנצחת" קיבל שש מועמדויות: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והתסריט המקורי הטוב ביותר לפילד, השחקנית הטובה ביותר עבור בלאנשט, כמו גם הצילום הטוב ביותר והעריכה הטובה ביותר.
עלילה

לידיה טאר היא פסנתרנית אמריקאית, אתנומוזיקולוגית, מלחינה והמנצחת הראשית הראשונה של הפילהרמונית של ברלין. הסרט עוקב אחרי ניסיונה להשלים את הקלטת הסימפוניה החמישית של מאהלר, כאשר שדים מן העבר צפים ומאיימים על המשך הקריירה שלה.
שחקנים

קייט בלאנשט בתור לינדה טאר/לידיה טאר, מלחינה-מנצחת מפורסמת ברמה עולמית
נינה הוס בתפקיד שרון גודנוב, כנרית ראשונה ואשתה של לידיה
נעמי מרלן בתפקיד פרנצ'סקה לנטיני, העוזרת של לידיה
סופי קאוור בתור אולגה מטקינה, צ'לנית רוסייה צעירה
ג'וליאן גלובר בתפקיד אנדריס דייוויס, קודמה בתפקיד של לידיה
אלן קורדונר בתור סבסטיאן בריקס, עוזר המנצח של לידיה
מארק סטרונג בתפקיד אליוט קפלן, בנקאי השקעות, מנצח חובב ומנהל תוכנית המלגות של לידיה
סילביה פלוט בתור קריסטה טיילור, חברה לשעבר בתוכנית המלגות לניצוח של לידיה
אדם גופניק בתור עצמו, המראיין של לידיה בפסטיבל ניו יורקר
מילה בוגוייביץ' בתור פטרה, בתן המאומצת של לידיה ושרון.
לי סלרס בתור טוני טאר, אחיה של לינדה/לידיה
סידני למון בתור וויטני ריס, מעריצה של לידיה
הפקה

באפריל 2021 הוכרז שקייט בלאנשט תככב ותפיק את הסרט, שייכתב ויביים טוד פילד. בהצהרה שליוותה את הטריילר באוגוסט 2022, פילד אמר שהוא כתב את התסריט במיוחד עבור בלאנשט, ושאם היא הייתה אומרת לא, "[זה] לעולם לא היה רואה אור".
ג'ון מאוצ'רי שימש כיועץ לתסריט של פילד, ובמיוחד עזר לדייק את הערותיה של לידיה טאר על מוזיקה קלאסית ומוזיקאים.
בספטמבר 2021, נינה הוס ונעמי מרלן הצטרפו לצוות השחקנים, והילדור גואנדוטיר הצטרפה כמלחינה של הסרט.
הצילומים החלו באוגוסט 2021 בברלין. בראיון ל"גרדיאן" באוקטובר חשף מארק סטרונג כי סיים לצלם סצנות לסרט. בנובמבר דווח שסופי קאוור, ג'וליאן גלובר, אלן קורדונר וסילביה פלוט הצטרפו לצוות השחקנים. קאואר היא צ'לנית קלאסית ממוצא בריטי-גרמני שלמדה באקדמיה המלכותית למוזיקה. כל המוזיקה הוקלטה בהופעה חיה על הסט, כולל נגינת הפסנתר של בלאנשט, הצ'לו של קאוור והופעות הפילהרמונית של דרזדן.
הפצה

טאר המנצחת הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-79 ב-1 בספטמבר 2022, ולראשונה בצפון אמריקה בפסטיבל הסרטים טלורייד ב-3 בספטמבר 2022. הסרט יצא לאקרנים באופן מוגבל ב-7 באוקטובר 2022, ולאחר מכן הורחב להפצה רחבה ב-28 באוקטובר.
מוזיקה

אלבום קונספט שוחרר ב-21 באוקטובר 2022, הכולל את הפרטיטורה של הילדור גודנאדוטיר עם התזמורת העכשווית של לונדון בניצוחו של רוברט איימס, וכן חזרה על הסימפוניה החמישית של גוסטב מאהלר בניצוח של בלאנשט על הפילהרמונית של דרזדן. הצ'לנית סופי קאוור נשמעת באלבום גם מנגנת את הקונצ'רטו לצ'לו של אלגר, ביחד עם התזמורת הסימפונית של לונדון בניצוחה של נטלי מורי ביל. בשבוע שהסתיים ב-5 בנובמבר 2022, אלבום הקונספט "טאר המנצחת" עמד בראש מצעד האלבומים המסורתיים הקלאסיים של מגזין בילבורד, לפני אלבומים של הפילהרמונית של ברלין האמיתית.
קבלה > הכנסות

נכון ל-6 בפברואר 2023, טאר המנצחת הכניס 6.4 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה ו-4.1 מיליון דולר במדינות אחרות, סכום של 10.5 מיליון דולר ברחבי העולם.
קבלה > ביקורת

טאר המנצחת זכה לשבחי ביקורת נרחבים עם יציאתו. הסרט מחזיק בדירוג של 91% באתר הביקורות Rotten Tomatoes בהתבסס על 310 ביקורות מבקרים, עם דירוג ממוצע של 8.3/10. לפי הקונצנזוס של האתר, "בהובלת המנגינה הנמרצת של ההופעה המושלמת של קייט בלאנשט, טאר המנצחת מנגן בצורה מבריקה על הצד הבלתי נסבל של הכוח הנובע מתהילה." Metacritic, המשתמש בממוצע משוקלל, העניקה לסרט ציון של 92 מתוך 100, בהתבסס על 59 מבקרים, מה שמצביע על "הערכה אוניברסלית". קהלים שנסקרו על ידי PostTrak העניקו לסרט ציון חיובי כולל של 72%, כאשר 42% אמרו שהם בהחלט ימליצו עליו.
קבלה > הערכות נוספות

הנשיא לשעבר ברק אובמה מנה את טאר המנצחת עם הסרטים המובילים שלו לשנת 2022.
מרטין סקורסזה שהעניק את פרס הסרט הטוב ביותר של השנה לפילד בטקס פרסי מבקרי הקולנוע של ניו יורק 2022, שיבח את העשייה הקולנועית של פילד באומרו, "העננים התרוממו כשחוויתי את סרטו של טוד, טאר המנצחת".