חניבעל
המלחמה הפונית השנייה > קרבות ראשונים בחצי האי האפניני

בסוף שנת 218 לפנה"ס צבאו של חניבעל פלש לאיטליה דרך אזור אטרוריה. הוא נתן לחייליו זמן למנוחה ואז התקדם לכיוון נהר הפו. באזור כבר המתין לו צבא רומאי תחת פיקודו של פובליוס קורנליוס סקיפיו, שכאמור צפה מראש את תוכניתו של חניבעל. האחרון ראה שהמורל בקרב חייליו נמוך, וכדי לעודד אותם הכריח שני שבויים גאלים להילחם זה בזה עד מוות, ולאחר מכן נתן למנצח מתנות רבות ושחרר אותו. במחזה זה קיווה חניבעל להמחיש לחייליו את מצבם, הרי האלפים והים סוגרים עליהם, ועליהם לנצח את הרומאים או למות, כי אין לאן לסגת. כעבור זמן קצר נפגשו כוחות החלוץ של חניבעל וסקיפיו בקרב טיקינוס, בו הביסו פרשיו של חניבעל את יריביהם הרומיים וסקיפיו עצמו נפצע.
בעקבות התבוסה בהתנגשות הראשונה עם חניבעל, החליט הסנאט הרומאי לשלוח את הקונסול השני טיבריוס סמפרוניוס לונגוס שהמתין עם כוחותיו בסיציליה, לעזרת צבאו של סקיפיו בצפון איטליה. סימפרוניוס היה להוט לצאת לקרב בחניבעל, כדי לזכות ביוקרה פוליטית. חניבעל ניצל את להיטותו כדי לגרור אותו למלכודת והביס את הצבא הרומאי המאוחד בקרב טרביה. לאחר מכן הוא העביר את החורף בשקט, ובשנה הבאה (217 לפנה"ס) הציב מארב מתוחכם לקונסול גאיוס פלאמיניוס נפוס, והשמיד את צבאו בקרב טראסימנוס. כ-15,000 חיילים רומאים כולל פלאמיניוס עצמו נהרגו בקרב זה, ומספר דומה נפל בשבי. הקונסול השני גנאיוס סרוויליוס גמינוס שלא ידע על התבוסה שיגר 4,000 פרשים לעזרת עמיתו, חניבעל שיגר כוח פרשים משלו תחת פיקודו של קצין מוכשר בשם מהרבעל, בהתנגשות נשבו כל הפרשים הרומאים. אותה תקופה איבד חניבעל את עינו בשל דלקת שלקה בה כשעבר באזור ביצות סמוך לפירנצה של ימינו.
חניבעל למעשה יכול היה לעלות כעת על רומא, אולם הוא בחר שלא לעשות זאת, כיוון שלא היו עמו מכונות מצור וחייליו נזקקו למנוחה. הקרב ותבוסת הפרשים זעזעו את רומא המזועזעת בלאו הכי, והוחלט למנות דיקטטור בעיר, דבר שנעשה בשעת חירום בלבד. לתפקיד זה נבחר פאביוס מאקסימוס. פאביוס הבין שחייליו המאומנים היטב של חניבעל עולים על החיילים הרומאיים, ולכן החליט להימנע מקרב ישיר עם חניבעל, ובמקום זאת למצות את יתרונותיהם של הרומאים באספקה בלתי מוגבלת וכוח אדם גדול, וכך להתיש את צבאו של חניבעל בהדרגה. תוכניתו כונתה על שמו "האסטרטגיה הפביאנית", אולם לא הייתה פופולרית בקרב האזרחים ברומא שראו בה תבוסתנות ופחדנות. חניבעל השכיל לנצל רגש זה, והורה לא לפגוע בנכסיו של פאביוס. לשווא ניסה חניבעל לגרות את פאביוס לקרב. עם זאת, באותה שנה (217 לפנה"ס) הזדמן בפני פאביוס פיתוי שלא היה יכול לעמוד בפניו: חניבעל וצבאו תעו בדרכם ונלכדו במעבר צר בין ההרים. פאביוס מיהר וחסם את היציאות וקיווה שחסם את חניבעל. כאן הוכיח חניבעל כושר צבאי ויצירתי ביותר, הוא הורה לקשור לפידים בוערים לקרניהם של שוורים, ולשחרר אותם. הרומאים שבחשכת הלילה סברו שאלו חייליו של חניבעל מיהרו ללכוד אותם, ואפשרו לחניבעל לעבור בשלום. המאורע הכפיש את שמו של פאביוס ברומא.
לקראת סוף השנה נקרא פאביוס לרומא והותיר את סגנו מרקוס מינוקיוס רופוס כמפקד באזור. מינוקיוס חנה מול חניבעל באזור העיר גרוניום (Geronium), והמתין לשעת כושר. חניבעל מצידו השתלט על גרוניום וקיווה להעביר בה את החורף בשקט. הוא פיזר את חייליו כדי שילקטו תבואה בשדות לקראת החורף, ומינוקיוס ניצל את השעה ותקף במהירות, ואך בקושי הצליח חניבעל לסגת באבדות כבדות אל בין חומות גרוניום. הדבר העלה את קרנו של מינוקיוס ברומא, עד שהוחלט למנות אותו ל-"דיקטטור עמית" שווה זכויות לפאביוס, מה שלא נעשה מעולם ברומא. השניים חילקו את הצבא ביניהם ונערכו מול חניבעל בשני מחנות. חניבעל תחקר את שבוייו ולמד להכיר את אופיו של מינוקיוס. הוא הבין שמינוקיוס להוט ביותר להוכיח שהוא טוב יותר מעמיתו, והחליט לנצל להיטות זו. בין המחנה של חניבעל לזה של מינוקיוס הפרידה תלולית שהיוותה עמדה אסטרטגית חשובה, חניבעל תכנן לתפוס אותה אולם ידע שמינוקיוס ינסה למנוע ממנו לעשות זאת, על כן החביא רבים מחייליו באזור ושלח אחרים כביכול לכבוש את התלולית. מינוקיוס שראה זאת מיהר לתקוף, אך אז חייליו של חניבעל זינקו עליו מן המארב. חייליו של מינוקיוס פנו לסגת אך פרשיו של חניבעל טבחו בהם ללא רחם. פאביוס השקיף כל העת על הנעשה בדאגה ולבסוף הורה לחייליו להצטרף למערכה. בלית ברירה הורה חניבעל לחייליו לסגת, וצבאו של מינוקיוס שרד. הוא חזר אל המחנה וגם הרומאים עשו כמוהו. הוא העביר את החורף בגרוניום בבטחה.