stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התנועה להיכחדות מרצון של האנושות
ביקורת

חלק מהביקורות טוענות כי התנועה היא מיזנתרופית. חלק מהביקורות טוענות כי אין מדובר בשנאת אדם אלא באדישות כלפי המין האנושי, וחלק מהביקורות משבחות את הרעיון עצמו אך טוענות כי הוא אינו ישים. מספר עיתונאים ואנשי אקדמיה טוענים כי האנושות יכולה לפתח אורח חיים בר קיימא או לצמצם את האוכלוסייה לרמה שכדור הארץ יוכל לעמוד בה. אחרים טוענים כי גם אם יש לרעיון התלמ"אי יתרונות, הדחף האנושי להתרבות ימנע מהאנושות להכחיד את עצמה מרצון. הסוציולוג, פרנק פורדי, טוען כי מדובר בתנועה מלתוסיאנית החושבת את הדברים הרעים ביותר על המין האנושי. הארכיבישוף של ניו יורק טוען כי קיומה של האנושות בעולם מצווה על ידי האל. כתב סן פרנסיסקו כרוניקל טוען כי ההיגיון של הרעיון התלמ"אי אינו מוטל בספק, אך הטיל ספק ביכולות שלו להתממש. באתר הגרדיאן נכתב כי בהרבה מובנים, הטיעון התלמ"אי ראוי לשבח אך מגוחך לחשוב כי בני האדם ישאפו להכחיד מרצון את המין שלהם.
נייט מגיב לביקורת זו בטענה כי "אנחנו לא שונאים בני אדם ואין לנו שום עניין שכולם יתאבדו או יירצחו באופן המוני. אנשים נוטים לשכוח שיש דרך הרבה יותר סימפתית ושלווה להפחית את מספר בני האדם על פני הכדור: פשוט להימנע מלהביא לכאן בני אדם נוספים". הדחף האנושי אליו מתייחסים המבקרים, טוען נייט, הוא הדחף המיני, וכי הרצון להעמיד צאצאים הוא תוצר של חיברות. הוא מודה כי האידאולוגיה התלמ"אית מנוגדת לתפיסות נטליסטיות (אנ') המעודדות ילודה, ומאמין כי תפיסות אלו מושרשות כל כך חזק בחברה עד שהן מונעות מהפרטים בחברה לתמוך, או אפילו לשקול ולדון בנושאים הקשורים לבקרת ילודה. נייט מדגיש כי התנועה אינה מעודדת עליה בשיעור התמותה, אלא הפחתה של שיעור התמותה, ותוהה איך חברה יכולה לעודד ילודה בעוד היא אינה מסוגלת לדאוג לצורכיהם של תינוקות וילדים רבים המתים מסיבות אותן אפשר למנוע.
ראו גם

אל-הורות
אנטי-נטליזם
אקולוגיה חברתית
בעלי חיים בסכנת הכחדה
מינים נעלמים
קץ הציוויליזציה
אומניסייד
הערות שוליים

↑  אודות התנועה, vhemt.org
1 2 3 4  Sui genocide The Economist. December 17, 1998
1 2 3 4 5  Live long and die out: Stephen Jarvis encounters the Voluntary Human Extinction Movement The Independent 1994
1 2 3 4 5 6 7  Maybe None / Is having a child -- even one -- environmentally destructive Gregory Dicum, November 16, 2005
1 2 3 4 5  Making room for the tigers and the polar bears: Biography, phantasy and ideology in the Voluntary Human Extinction Movement James S Ormrod - School of Applied Social Science, Mayfield House, University of Brighton
↑  Symbolism of the logo for theVoluntary Human Extinction Movement
1 2  The World Without Us, Alan Weisman 2010
1 2  Earth a gracious host to billions, but can she take many more?, Keck Kristi, CNN Technology 2007
1 2  VHEMT: The case against humans - Savory Eve, CBC News 2008
↑  Environmentalism, Furedi, Frank, Spiked 2007
↑  Anti-People Group Pushes for Man's Extinction, Foxnews.com. July 29, 2001
↑  Am I fit to breed? Dammann, Guy, guardian.co.uk 2008
↑  מוות לאנשים, nrg 2010
↑  Taking on the Voluntary Human Extinction Movement, msnbc
התנועה להיכחדות מרצון של האנושות, איור - נינה פיילי
סטיקר של תלמ"ה: "תודה לך שאינך מתרבה"
חזי כרמל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 במרץ 1937 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  22 באפריל 2007 (בגיל 70) 
 מדינה:  ישראל 
 
חזי כרמל (24 במרץ 1937 – 22 באפריל 2007) היה דיפלומט ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה

כרמל שירת בצה"ל כקצין קישור והיה חבר ועדת שביתת הנשק ישראל-סוריה. סיים את לימודיו האקדמיים במכון למדעי המדינה בפריז בראשית שנות השישים ובמקביל מילא תפקידים שונים במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים כראש לשכתו של מאיר עמית וראש שלוחת אגף תבל בדרום מזרח אסיה, וכן בשירות החוץ הישראלי, כדיפלומט בשגרירויות ישראל בפריז, באביג'אן, בקינשאסה, בבנגקוק בטוקיו ובסינגפור. בספטמבר 1970 מונה לקונסול ישראל בלוס אנג'לס ושימש בתפקיד עד-1972.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים יזמה תנועת העולם הזה-כוח חדש בראשות אורי אבנרי, שייצג אותה בכנסת, את הקמת "הוועד לפדרציה ישראל - פלסתין", שהיה הראשון לקרוא לשתי מדינות לשני העמים. כרמל הצטרף לוועד זה, ביחד עם אחרים ובהם אורי אבנרי, שלום כהן, בועז עברון, נתן ילין-מור ואמנון זכרוני. בניגוד לעמדת חוגים אחרים בשמאל שדרשו להחזיר את השטחים שנכבשו במלחמה לירדן, למצרים ולסוריה, צידד הוועד בחלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות: מדינת ישראל ומדינה פלסטינית.
ב-1968 מונה כרמל לכתב לענייני צבא וביטחון בעיתון מעריב, אחר כך שימש כפרשן לענייני ישראל והמזרח התיכון בשבועון הצרפתי "ל'אקספרס", במשך שלושים שנה.
במלחמת יום הכיפורים נלווה כרמל ככתב לכח צנחנים שחצה את תעלת סואץ. כרמל היה אחד מקבוצת עיתונאים (שכללה מלבדו את אורי דן, איתן הבר, אלי תבור, ישעיהו בן-פורת, יהונתן גפן ואלי לנדאו) שפרסמו בשנת 1973 את הספר "המחדל", שהיה הספר הראשון שראה אור מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים ובו ביקורת על מחדליה ותיאור עז משדות הקרב, על החללים, הנפגעים ואובדן הציוד שהיו בהם. הספר עורר בזמנו הד רב בדעת הקהל.
ב-1979 השתתף בתפקיד קטן בסרט "פרשת וינשל" בבימויו של אברהם הפנר.
בשנת השמונים פנה לעסקים. בשנת 1980 הוביל קבוצה של משקיעים שביקשה להפיק סדרת טלוויזיה על התנ"ך, שבמסגרתה יוקם גם סט צילום בסגנון תנכי שיהפוך אחר כך לאטרקציה תיירותית. ב-1981 יזם יחד עם האלוף במילואים מאיר עמית את פרויקט לוויין התקשורת הישראלי עמוס. לצורך כך הקימו יחד עם איש עסקים צרפתי ז'אן פרידמן את "החברה הכללית לשירותי לוויין", וגייסו משקיעים נוספים בישראל ובארצות הברית. החברה החזיקה אחר כך כ-25% מחברת חלל תקשורת שהפעילה את הלוויינים. ב-1990 התמודד על זיכיון אזורי לטלוויזיה בכבלים. ב-1999 היה שותף להקמת חברת "אינטרטיווי" שביקשה לפתח שירותי טלוויזיה דיגיטליים באמצעות רשת האינטרנט.
בשנת 2000 ראיין כרמל את ולדימיר קריוצ'קוב שהיה ראש הק.ג.ב. האחרון. המרואיין ניסה להפריך את הטענה שהושמעה במשפטו של ג'ונתן פולארד כי פגע בביטחון ארצות הברית, משום שהמידע שהעביר לישראל הגיע לידי הק.ג.ב.. כרמל הביע בעקבות הראיון את הסברה כי ה-CIA העלה את הטענה כי המידע שהעביר פולארד לישראל הגיע לידי הרוסים, כדי לחפות על העובדה כי חפרפרת רוסית, בדמותו של אולדריץ' איימס, פעלה באין מפריע בצמרת סוכנות הביון המרכזית וגרמה לארצות הברית נזקים ביטחוניים כבדים.
ספריו

המחדל (ביחד עם עיתונאים נוספים), הוצאה מיוחדת, 1973.
קשר K - היומן הסודי של הסדר הביניים הישראלי - מצרי (ביחד עם ג'ודי קיפר), הוצאת פלג, 1975.
מודיעין לשלום - על תפקידו של המודיעין בעיתות שלום (בעריכתו של חזי כרמל), הוצאת פלג, 1975.
שגרירות (ביחד עם רני כרמל), הוצאת רקע, 1980.
ממאמריו

חזי כרמל, מנהיגים ערביים מרמאללה יוצאים לארה"ב - לדיון ב'ישות הפלשתינאית', מעריב, 5 בספטמבר 1968
חזי כרמל, הסטודנטית ואחיה חבלנים אמם הייתה יהודיה...., מעריב, 29 בנובמבר 1968
חזי כרמל, בגדד מבקשת להפוך את כורדיסטאן לביאפרה שנייה, מעריב, 25 באפריל 1969
חזי כרמל, עו"ד משכם שכנע שופט צבאי בנימוקי משפט עברי, מעריב, 14 בינואר 1970
חזי כרמל, ג'עברי שואף להקים גוף ייצוגי ליהודה, מעריב, 24 במרץ 1970
חזי כרמל, אנשי "ספינת השלום" של אייבי נתן, מעריב, 25 במאי 1973
הערות שוליים

↑  נתן ריבון, נקבעו הפרטים הטכניים לסימון גבול ישראל־סוריה, הארץ, 16 באפריל 1959
↑  אמנון ברזילי, קצינים ישראלים חושפים: כך הקמנו את צבא סינגפור, החזק בדרום-מזרח אסיה, באתר הארץ, 14 ביולי 2005
↑  יוסף חריף, "הקפאת שיחות יארינג" - תגובת ישראל על הפרת ההקפאה באיזור תעלת סואץ, מעריב, 7 בספטמבר 1970
היצ'קוק יציג את טדי קולק, מעריב, 26 בספטמבר 1972
1 2  הובא למנוחות העיתונאי ואיש המוסד חזי כרמל, באתר הארץ, 26 באפריל 2007
↑  המלחמה, המחדל והאשמה, דבר, 25 בינואר 1974
↑  יעקב הכהן, הקמת עיר התנ"ך בארץ תגיע ל...בית המשפט, מעריב, 17 ביוני 1980
↑  אברהם פלג, שני לוייני תקשורת "כחול לבן" ייצרו על ידי התעשייה האוירית, מעריב, 11 בנובמבר 1984
↑  ענת גונן, ‏אחריות חברתית הייתה פה כבר מזמן, באתר גלובס, 2 בנובמבר 2009
↑  אבי קרטין, הלוויין הישראלי הראשון – עוד חמש שנים, חדשות, 7 בנובמבר 1984
↑  יצחק דנון, ‏המיעוט בחברה הכללית לשירותי לוויין: בעלי השליטה נישלו אותנו מהניהול ומרוקנים נכסים, באתר גלובס, 25 באוגוסט 2008
↑  איה אורן, סכסוך בין חזי כרמל ל"קו־חד" ידון בחודש הבא בביהמ"ש, מעריב, 28 בינואר 1990
↑  ורד שרון-ריבלין, ‏וירטואלי, אינטראקטיבי, בסלון שלי, באתר גלובס, 30 במאי 2000
↑  חזי כרמל, הסי.איי.איי נגד ג'ונתן פולארד. הקנוניה הגדולה, כתבת ארכיון באתר nrg, ‏8 בדצמבר 2000
↑  שגרירות, מעריב, 13 ביוני 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259579105171  PLWABN: 9810670595305606  BnF: cb11895209d (data)  CiNii: DA11479102  ISNI: 0000 0000 6642 0682  LCCN: nr90015089  NTA: 242072550  RERO: 02-A003077896  SELIBR: 137476  SUDOC: 026767481  VIAF: 71388459   WorldCat (עם VIAF): 71388459
יעקב בנאי (מזל)

| --- | --- |

יעקב בנאי בסוף שנות ה-40
 לידה:  30 במרץ 1920 ברנוביץ', פולין 
 פטירה:  7 בינואר 2009 (בגיל 88) ירושלים, ישראל 
 שם לידה:  יעקב טונקל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות מורשה 
 השכלה:  אוניברסיטת וילנה 
 תפקיד:  מנהל כללי  יהודיי סוגיהארה 
 השקפה דתית:  יהדות
 פרסים והוקרה:  יקיר רמת גן (2000) 
 
יעקב בנאי
יעקב בנאי (טוּנקֶל), הידוע בכינוי מזל (20 במרץ 1920 – 7 בינואר 2009) היה מבכירי הלוחמים בארגון לח"י. מפקד החטיבה הלוחמת של לח"י, השתתף בניסיון ההתנקשות בנציב העליון הרולד מקמייקל ובחיסולו של קצין הבולשת וילקין, השתתף ברוב מבצעי הלח"י ונטל חלק מרכזי בתכנון, ביצוע, בקרה והפקת לקחים של אותן פעולות.
ביוגרפיה > ילדותו ונעוריו

בנאי נולד בשם יעקב טוּנקֶל ב-20 במרץ 1920 בברנוביץ' שבפולין (כיום בבלארוס), בנם של שרגא טונקל וברכה לבית סוקולובסקי. אביו היה דודנו של יוסף טונקל, (נודע בכינוי "דער טונקעלער").
בנאי גדל בבית חילוני. ארבעת ילדי משפחת טונקל זכו להשכלה תיכונית; הוא קיבל חינוך עברי בבית הספר ולמד בגימנסיה הממשלתית בעירו. בשנת 1938 סיים את לימודיו, ולאחר מכן למד שנתיים באוניברסיטת וילנה. הוא היה חניך בית"ר, ממקימי תאי אצ"ל בפולין, חניך קורס צבאי של האצ"ל, סגן מפקד קורס, מפקד מחוז מזרח פולין. ב-1941, עם פלישת הסובייטים לליטא וזמן קצר לפני שגם הגרמנים פלשו לליטא, יעקב בנאי השיג ויזה באמצעות סוגיהארה, הקונסול היפני בקובנה באותה עת,  ויצא עם קבוצת חברים בדרך לארץ ישראל. בהגיעם לטורקיה נודע להם על הפילוג באצ"ל, ורובם החליטו להצטרף לאברהם שטרן (יאיר) ולארגון לח"י.
הגיע לארץ ישראל ב-1941 וקיבל הוראה להתרחק מתל אביב ולהתגייס כנוטר בעמק יזרעאל, שם החל לארגן את סניף לח"י.
בתחילת 1943 עזב את משרתו כנוטר ועבר לחיפה, שם התמנה לסגן מפקד סניף לח"י בעיר. בין הלוחמים שגייס בחיפה לשורות הארגון היה גם אליהו חכים, שלימים עלה לגרדום. השניים התגוררו באותה דירה. בחיפה קיבל את הכינוי "מזל" לאחר שהצליח לחמוק בשלום מחיפוש פתע שערכו בלשים בריטים בקרב עוברים ושבים בקרן הרחובות בן יהודה ובן שמן בעיר. הוא היה באותה עת בתצפית ומעקב אחר שוטרים בריטים, והיה חמוש באקדח ולבוש כאנגלי עם מגבעת ירוקה עטורת נוצה, ז'קט ירוק מנוקד, נעלי זמש, על זרועו השמאלית מעיל גשם ובפיו מקטרת. הבלשים הבריטים שהבחינו בו אפשרו לו לעזוב את המקום ללא חיפוש, ומאז הדביקו לו חבריו את הכינוי "מזל".
ביוגרפיה > פעילות קרבית

לאחר תקרית אש עם שני בלשים בריטים עבר יעקב בנאי לתל אביב וצורף למחלקת הפעולות בפיקוד יהושע כהן. בתל אביב עיברת את שמו לבנאי, כדי להטעות את הבריטים שחיפשו אותו כ"יהודי פולני". בנאי השתתף בשורה ארוכה של פעולות קרביות. בין היתר השתתף בהכנות ובניסיון ההתנקשות הכושל (ב-8 באוגוסט 1944) בנציב העליון הרולד מקמייקל, כנקמה על אסון הטבעתה של אוניית המעפילים "סטרומה" על 769 מעפיליה, ובחיסולו של תומאס ג'יימס וילקין, שהיה אחראי על המחלקה היהודית בבולשת הבריטית. בנאי היה אחד משני המחסלים שירו בווילקין 11 כדורי אקדח, ב-29 בספטמבר 1944, ברחוב סנט ג'ורג' סמוך למגרש הרוסים, והרגו אותו. בזכרונותיו הוא מספר כי את ההוראה לחסל את וילקין קיבל באופן ישיר מיצחק שמיר שביקש ממנו "לא להשתהות יתר על המידה בקליעות מדויקות. להריק, בלי חוכמות, את כל התוף של אקדח 'הנגן' בשטח החזה שלו". וילקין חשד במתנקשים, ניסה לשלוף את אקדחו אך בנאי ושותפו למבצע החיסול הקדימו אותו, רוקנו בו שתי מחסניות ונמלטו.
בנאי השתתף בקורס מפקדים של לח"י ואחריו התמנה למפקד מחלקת הפעולות, שהפכה תחת פיקודו ל"חטיבה הלוחמת". בתפקיד זה תכנן והשתתף בפעולות כמו התקפות על יחידות צבא ומשטרה, פיצוץ גשרים, ניסיון משותף להביא ביחד עם אצ"ל לשחרור אסירי כלא בירושלים, החרמת נשק במחנה צבאי בחולון ובחניון של הצבא הבריטי ברחוב הירקון בתל אביב.
ב-3 בדצמבר 1946, במהלך פעולת שוד שנכשלה בבנק הפולני פ.ק.או, ברחוב אלנבי בתל אביב, נפצע יעקב גרנק בבטנו אך לאחר שנותח, הוברח מבית החולים 'הדסה' ששכן ברחוב בלפור בעיר במונית. ההברחה התאפשרה בעקבות דאגה אישית של בנאי.
נחמיה בן-תור, היסטוריון הלח"י, כתב על פציעתו של "דב":
"פרופ' מרכוס מיהר להכניס אותו לחדר הניתוח. התחיל לנתח, ואל המסדרון הגיע יעקב בנאי "מזל". בבית החולים היו שוטרים יהודים ומזל אמר להם שישמרו על הפה ולא יגלו לאנגלים, כי הם רצו להוציא את "דב" מיד אחרי שיסיים בחדר הניתוח. שני שוטרים אנגלים הגיעו וביררו אם אכן הגיע הפצוע מהשוד. השוטרים היהודים סיפרו שהוא נפטר וירדו איתם למטה, לחדר המתים. האנגלים ביקשו לראות במו עיניהם, והשוטרים הצביעו על אחד המתים, ששערו היה בלונדיני. זה הספיק לבריטים".
בפעולה בחניון הצבא הבריטי ברחוב הירקון, ב-25 באפריל 1947, נהרגו שבעה צנחנים בריטים מהדיוויזיה שכונתה ביישוב ה"כלניות" בשל הכומתות האדומות שחבשו. הבריטים ראו בפעולה זו רצח לכל דבר, וטענו כי החיילים הבריטים נורו בשנתם ולא היו חמושים. בראיון שהעניק ל"מעריב" הגן בנאי על הפעולה ואמר:
הפעולה ברחוב הירקון לא הייתה רצח. זה היה קרב. נכנסנו כדי להחרים נשק. 'הכלניות' ששמרו שם לא ישנו. התפתח קרב יריות והם נהרגו.
לאחר מאסרו של יצחק שמיר, התמנה בנאי לאדמיניסטרטור כללי וניהל את כל המחלקות והסניפים של לח"י ברחבי ישראל. תחת פיקודו תוכננו ובוצעו עשרות פעולות, בחלקן במסגרת "תנועת המרי העברי", המשותפת לשלוש המחתרות, ובהן ההתקפה על בתי המלאכה של הרכבת במפרץ חיפה, פיצוץ מפקדות בשרונה (היום הקריה בתל אביב), בסרפנד (היום מחנה צריפין) ובבניין הבולשת בחיפה. פעולות נוספות: פיצוץ מטוסים בשדה התעופה בכפר סירקין, שחרור לוחמים מבתי-חולים ואסירות ממשטרת פתח תקווה, החרמת כספים מבנק ברקליס בתל אביב.
לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה, בכ"ט בנובמבר 1947, הופנה עיקר המאמץ של לח"י לחזית מול הערבים. במסגרת זו תכנן בנאי ופיקד על שורה של פעולות בהן פיצוץ בתים בכפרים ערבים, פיצוץ בית הסראייה ביפו, מפקדת הכנופיות הערביות בחיפה, ניסיון לפוצץ את מפקדתו של קאוקג'י בשכם.
ביוגרפיה > השירות בצה"ל

עם הקמת צה"ל התגייס בנאי לחטיבה 8 כמפקד גדוד לח"י, ואחר כך היה קצין אג"ם בחטיבה. הוא שירת במילואים כמג"ד בדרגת סגן-אלוף והיה מפקד נפת דן בהג"א. בנאי שרת 10 שנים במשמר האזרחי בדרגת ניצב-משנה.
כתב את הספר "חיילים אלמונים" על קורותיו בלח"י, והירבה להרצות בצה"ל, בבתי ספר ובמתנ"סים ברחבי ישראל.
ב-1945 נשא לאשה את חנה קרוגר. לזוג נולדו שני ילדים, נילי ושרגא. בנאי עבד ב"אגד" והיה חבר מזכירות ומנהל חברות במרכז הקואופרציה. תפקידו האחרון היה מנכ"ל חברת בתי אבות ברמת גן, ממנו יצא לגמלאות ב-1997.
גם לאחר צאתו לגמלאות היה פעיל בעמותת לח"י להנצחת מורשת הארגון ולוחמיה ושימש כיו"ר העמותה. בשנת 2000 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת גן ושלט המוצב ברחוב המתמיד 10 ברמת גן, מציין את מקום מגוריו בזמן פעילותו כמפקד לח"י.
יעקב בנאי נפטר בשנת 2009 ונטמן בבית העלמין מורשה ברמת השרון.
ספריו

יעקב בנאי (מזל), חיילים אלמונים: ספר מבצעי לח"י; בעריכת ישראל אלדד, תל אביב: הוצאת חוג ידידים, תשי"ח.
יעקב בנאי (מזל) (ליקט וערך), מקורות לתולדות תנועת לוחמי חרות ישראל (לח"י), תל אביב: הוצאת יאיר ע"ש אברהם שטרן, תשס"ו 2006.
הערות שוליים

↑  דוד הכהן (רוזנטל), בשרות המחתרת, הוצאת המחבר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304290605171  GND: 1132224489  ISNI: 0000 0001 1883 0254  LCCN: nr2006029111  SNAC: w6dr4b2p  VIAF: 160635938   WorldCat (עם VIAF): 160635938
פרדריק קיש

| --- | --- |

הבריגדיר פרדריק קיש
 לידה:  23 באוגוסט 1888 דרג'ילינג, הודו
 נהרג:  7 באפריל 1943 (בגיל 54) ואדי עקרית, תוניסיה
 מקום קבורה:  בית הקברות הצבאי אנפידאוויל 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, הראג' הבריטי 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 תקופת הפעילות:  1909–1919, 1939 – 1943
 דרגה:   בריגדיר גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד חיל ההנדסה המלכותי בצפון אפריקה (מלחמת העולם השנייה)
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה * המערכה במסופוטמיה * החזית המערבית  מלחמת העולם השנייה  * מבצע לפיד  * המערכה בתוניסיה
 עיטורים
 מפקד, מסדר האימפריה הבריטית עמית, מסדר האמבט  אות השירות המצוין קצין, לגיון הכבוד (צרפת)  צלב המלחמה (צרפת), עם עלה דקל  מסדר וון הו (טאיוואן)
 הנצחה
 כפר קיש, שדרות קיש בחיפה, רחוב קיש בפתח תקווה, רחוב קיש בנתניה.
 
פרדריק הרמן קיש (באנגלית: Frederick Hermann Kisch,‏ 23 באוגוסט 1888 – 7 באפריל 1943) היה איש צבא יהודי-בריטי ומנהיג ציוני.
ביוגרפיה

קיש נולד בהודו להרמן מיכאל קיש (ממשפחת קיש) ולאליס שרלוט לבית אלקין, ואח לססיל, אתל, אוולין ודורותי. המשפחה הייתה משפחה יהודית-בריטית שמוצאה מפראג. אביו כיהן כמנהל הדואר בבנגל, ובהמשך כמנהל הדואר ההודי.
הוא למד בקולג' היהודי בלונדון, ולאחר מכן בקליפטון קולג' בבריסטול, ואחרי לימודים באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ', הוסמך כקצין ביולי 1907.
בשנים 1909–1914 שירת כקצין בחיל ההנדסה הבריטי בהודו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח לצרפת, בה נפצע פעמיים. לאחר החלמתו נשלח לעיראק, שם נפצע בשלישית. בעקבות זאת עבר לשרת במחלקת המשטרה הצבאית החשאית במשרד המלחמה בלונדון עד סיום המלחמה. עם תום המלחמה שימש חבר במשלחת הבריטית לשיחות השלום בפריז.
ביוגרפיה > פעילות ציונית

בדצמבר 1922 הצטרף להנהלה הציונית והיה מנהל המחלקה המדינית של ההנהלה הציונית בירושלים בשנים 1923 עד 1929. מתוקף תפקידו עסק במגעים עם הבריטים על מגוון נושאים הקשורים ליישוב היהודי בארץ ישראל, בהם "חוק הנתינות", שקבע מתן אזרחות ארץ ישראלית לעולים, ארגון שלטון עצמי במועצות מקומיות וחקיקת חוקים. קיש תמך בפעילות משותפת של יהודים וערבים להטבת תנאי החיים בארץ ישראל והטיף לאחדות כל הפלגים בציונות. הוא הזהיר שמאבקים בין הפועלים למעבידים נותנים רושם רע לגורמים בינלאומיים העלולים לחשוש מהשפעה קומוניסטית של העולים מרוסיה.
בשנת 1929 התמנה לראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שבאה במקום המחלקה המדינית של ההנהלה הציונית, תפקיד אותו מילא עד 1931, עת התפטר והוחלף על ידי חיים ארלוזורוב. בשנת 1932 התמנה לחבר מועצת הדרכים הארצישראלית. בשנה זאת עבר להתגורר בתל אביב, ופתח את "האגודה לעידוד המסחר בין בריטניה וארץ ישראל". קיש נכנס לשותפות עם רוזנגארט בניסיונות דיג במפרץ אילת, אולם ניסיונות אלו נכשלו. בשנת 1934 עבר לחיפה, בה בנה את ביתו (אשר לימים, בשנת 1958, נרכש על ידי עיריית חיפה ועל גבי המגרש שלו הוקם מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית). הוא המשיך בפעילות ציבורית מקומית וארצית. ביולי 1938 הגיש למפקד משטרת המנדט בחיפה תזכיר על המצב הביטחוני עם דרישות היישוב היהודי.
קיש התנגד להסכם ההעברה, טען שתועלתו קטנה וראה בו "מוסד מזיק לאינטרסים היהודיים, ואולי אף כמוסד שסופו להמיט עלינו שואה איומה". בנובמבר 1937 זכה בתביעת דיבה נגד סאטון האצ'יסון אשר פרסם עליו שהוא מעל בתפקידו כקצין בצבא הבריטי בגלל אהדתו לבולשביזם. קיש קיבל התנצלות, פיצוי של מאה לירות והוצאות משפט.
בזכות הרקע הבריטי והצבאי שלו זכה להתקרב אל בכירי המנדט, ואף אל מנהיגי ערבים. קיש היה מתון בדעותיו וניסה ליצור יחסים תקינים עם ערביי הארץ. הוא התקרב לשריף חוסיין בן עלי, שהכריז על עצמו מלך חג'אז, ולבנו האמיר עבדאללה.
בתחילת מאי 1939 נפצע קיש בהתרסקות מטוס שטס מאלכסנדריה לדרום אפריקה. הפציעה לא מנעה ממנו להמשיך במשימת גיוס הכספים עבור הקרן הקיימת, עבורה טס לדרום אפריקה.
ביוגרפיה > בספורט

במקביל לעבודתו בהסתדרות הציונית, כיהן קיש כנשיא כבוד של הסתדרות "מכבי" מתחילת שנת 1926. באמצע 1927 התפטר מתפקיד נשיא הכבוד של מכבי בהסבירו שאינו יכול להקדיש זמן מספק לתפקיד בגלל עומס עבודתו. בעיתונות הועלו השערות שונות לגבי סיבות שעומדות מאחורי ההתפטרות. לאחר סיום תפקידו במחלקה המדינית של סוכנות היהודית, המשיך קיש בפעילות בתחום הספורט. עם הקמת הוועד האולימפי הארצישראלי, נתמנה קיש ליו"ר הוועד, ובמסגרת תפקידו זה ניהל מגעים עם הוועד האולימפי הבינלאומי. כן כיהן בנשיאות "מכבי".
ביוגרפיה > מותו

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שב לשרת בצבא הבריטי בצפון אפריקה. לאחר שחרור בנגאזי התמנה למושלה והועלה לדרגת קולונל, ובהמשך התמנה לקצין הנדסה ראשי של הארמייה השמינית בצפון אפריקה, והועלה לדרגת בריגדיר. תחת פיקודו של ברנרד לו מונטגומרי.
קיש, שהיה הקצין היהודי הבכיר ביותר בצבא הבריטי בתקופתו, נהרג במהלך שירותו, כאשר עלה על מוקש בתוניסיה, באפריל 1943. הוא נקבר בבית הקברות הצבאי הבריטי באנפידאוויל (Enfidaville), כ-100 ק"מ דרומית לעיר תוניס. בעקבות נפילתו, הורד הדגל על בית המוסדות הלאומיים לחצי התורן. מיד לאחר מותו, הוחלט להנציח את שמו על ידי נטיעת יער בסביבת קריית ענבים לזכרו, וכן בהקמת יישוב לחיילים משוחררים לכשישובו בסוף המלחמה. לפעולה זאת התגייסו נכבדים בריטיים, בהם וינסטון צ'רצ'יל, והיא התממשה ב-1946 עם הקמת כפר קיש. ועד ידידי הטכניון בארצות הברית הקדיש 500,000 דולר להקמת מעבדות בטכניון לזכרו. בנוסף, על שמו רחוב מרכזי בכרמל בחיפה ורחובות נוספים ברחבי ישראל.
משפחתו

קיש נישא בנישואים ראשונים לרות לאורה לבית פרנקלין, ולזוג נולדו שני ילדים (מיכאל סמואל ויונתן בנג'מין). בהמשך נישא לג'יאן לבית קולין.
נכדו, יואב קיש (בנו של מיכאל), הוא טייס קרב בחיל האוויר הישראלי ובאל על לשעבר, חבר הכנסת, ושר החינוך מטעם הליכוד. בנוסף יש לו עוד ארבעה נכדים.
לקריאה נוספת

ספרו:
יומן ארץ-ישראלי, הקדמה מאת דייוויד לויד ג'ורג', תרגום מאנגלית: יצחק עבאדי. הוצאת אחיאסף, תרצ"ט.
עליו:
Norman Bentwich & Michael Kisch, Brigadier Frederick Kisch, Vallentine Mitchell, London, 1966
משה יגר, תולדות המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, פרק ג', ירושלים: מוסד ביאליק, 2011
הערות שוליים

1 2  קולונול פרדריק הרמן קיש, דבר, 1 ביוני 1953
↑  ישיבת ההנהלה הציונית בירושלים, דואר היום, 4 בדצמבר 1922
↑  שיחה עם הקול' קיש, דבר, 21 באוגוסט 1925
↑  'מסיבת פרידה לקול' קיש', דבר, 27 ביולי 1931, עמ' 1. 'תה-הפרידה למפקד קיש', דואר היום, 27 ביולי 1931, עמ' 1.
↑  דבר הנציב על תיקון דרכים בא"י, דבר, 1 ביולי 1932
↑  קול' קיש בת"א, דבר, 21 בפברואר 1932
↑  דרישות היישוב היהודי בחיפה, דבר, 22 ביולי 1938
↑  פ.ה. קיש, בעניין ה"העברה", דבר, 13 באוקטובר 1935
↑  נתבדתה עלילה על קולונול קיש, דבר, 7 בנובמבר 1937
↑  ניר כהן, באיחור של מאה: נחשף פרוטוקול הפגישה בין מלך ירדן להנהגת היישוב, באתר ynet, 18 בנובמבר 2018
↑  תאונה לקולונול קיש באפריקה, דבר, 2 במאי 1939
↑  מקובנה עד ניו יורק: אם אשכחך ירושלים, דבר, 18 במאי 1939
↑  צבי לוי, חגיגת יובל העשרים, דואר היום, 10 בפברואר 1926
מכתב המפקד קיש להסתדרות מכבי, דואר היום, 13 במאי 1926
↑  התפטרותו של קול' קיש מנשיאות ה"מכבי", הצפון, 17 ביוני 1927
↑  באיגוד האולימפי, דואר היום, 28 ביוני 1934
↑  חיפה, לכבוד השחיינים מיון, דבר, 3 בספטמבר 1937
↑  הקול. קיש במצרים, דבר, 27 במרץ 1938
↑  החלטות ובחירות, הַבֹּקֶר, 2 בדצמבר 1935
1 2  אבל פ.ה. קיש, דבר, 16 באפריל 1943
1 2 3  אריק בנדר, ‏5 חברי כנסת חדשים יאלצו לוותר על הדרכון הזר, באתר מעריב אונליין, 26 במרץ 2015
↑  נציגי היישוב השלטונות והצבא בשתילת יער הבריגדיר קיש, דבר, 23 בפברואר 1944
↑  אל. לובראני, מעבדות בתכניון על שמו של קיש, דבר, 20 באפריל 1948
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263972105171  CWGC: 2104432  GND: 136028349  ISNI: 0000 0000 6689 4108  NTA: 185916708  SUDOC: 15069802X  VIAF: 80442034   WorldCat (עם VIAF): 80442034 
קיש, זמן קצר לפני מותו
בית קיש בחיפה, במרומי הכרמל, שדרות הנשיא 89. כיום נמצא בבית מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית.
איראקלי גפרידזה

איראקלי גֶפֶּרידזֶה (בגאורגית: ირაკლი გეფერიძე, ברוסית: Ираклий Геннадович Геперидзе; נולד ב-14 בפברואר 1987), הוא כדורגלן רוסי ממוצא גאורגי המשחק בעמדת החלוץ.
קריירה

גפרידזה נולד באבחזיה שבגאורגיה הסובייטית, ובהיותו בגיל 11 עבר יחד עם הוריו לרוסיה, שם גם קיבל את דרכונו הרוסי. הוא החל את הקריירה שלו כנער צעיר בספרטק ניז'ני נובגורוד בליגה השנייה ברוסיה. לאחר שסיים בה את עונה 6‏/2005, בהיותו בגיל 19,ביחד עם מריו יוריץ' הוא עבר לספרטק נלצ'יק ושיחק עימה בליגת העל הרוסית בה שיחק עד שעבר, בתחילת 2007, לטורפדו מוסקבה שירדה באותה שנה לליגה השנייה ברוסיה, ובה שיחק עימה עד ליוני של אותה.
בינואר 2008 הוא החל לשחק במכבי פתח תקווה. לאחר חצי עונה לא מרשימה בפתח תקווה הוא עבר לשחק בהפועל חיפה, כבש במדיה 11 שערי ליגה ועלה איתה לליגת העל. בשנת 2010 חזר לליגה הלאומית בישראל ושיחק במכבי הרצליה.
בקיץ 2011 חזר לרוסיה, ושיחק לתקופה קצרה בקבוצת המילואים של לוקומוטיב מוסקבה.
עופר גלזר

אין תמונה חופשית
עופר גלזר (נולד ב-16 בפברואר 1960) הוא איש עסקים ישראלי, המוכר בציבור בעיקר כבעלה-לשעבר של המיליארדרית שרי אריסון.
ביוגרפיה

עופר גלזר נולד בקריית ים. אביו היה סקיפר, ולאמו הייתה חנות צמר לסריגה. למד בבית ספר היסודי "אורים", והמשיך ללימודי התיכון בפנימייה של בית הספר החקלאי בכפר גלים, אך לא סיים את לימודיו. בצה"ל, שירת כקצין בגדנ"ע, ולאחר שחרורו, עבד כמאבטח בסניף בנק לאומי בלונדון. בשובו לישראל, התחתן עם בתו של סוכן ביטוח אצלו עבד בתל אביב, ובשלהי שנות ה-80 הפעיל בריכה שחכר במושב שדה משה ליד קריית גת. במהלך עבודתו במושב, התגרש מאשתו והתחתן עם בת המושב. בתחילת שנות ה-90, עבר עמה לאילת. גלזר חכר והפעיל עם אשתו את המזנון על אנייה עם קרקעית זכוכית, בשם "ז'ול ורן".
ב-1992 החל לעבוד כסוכן מכירות של יחידות נופש בחברת "ישרוטל" אך פוטר כעבור חצי שנה. לאחר פיטוריו, הפעיל באילת, בזכיינות, חנויות לבגדי תינוקות של החברות הוניגמן ושילב, עסק במכירת דירות, ורכש יאכטה בשם "נירוונה", אותה שיפץ והפעיל כספינת טיולים במפרץ אילת. במקביל, קנה גלזר וילה באילת, חילק אותה ליחידות נופש, והשכיר כל יחידה.
ב-2001 התגרש שוב, ועבר להתגורר בתל אביב, עבד כסוכן של חברה פיננסית, ובילה את סופי השבוע באילת, שם הכיר את המיליארדרית שרי אריסון. ב-2003 התחתן עם אריסון בחתונה מתוקשרת, ונחשף לראשונה לציבור בישראל.
לאחר נישואיו, המשיך גלזר לפעול בעסקיו, ואף להרחיבם. בתחילה, שילבה אותו אריסון בחברות שונות הקשורות לקבוצת העסקים שלה, אך ספגה ביקורת ציבורית על כך כאשר התברר כי בנק הפועלים מייעץ ללקוחותיו להשקיע בחברה בה שותף גלזר. מאז, עופר גלזר פועל בנפרד מעסקי אשתו, ועל פי פרסומים בעיתונות, הוערכו עסקיו בינואר 2008, בסך כולל של כ-50 מיליון דולר
במאי 2009 התגרש משרי אריסון.
לעופר גלזר שלוש בנות – אחת מאשתו הראשונה ושתיים מאשתו השנייה.