stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריצ'רד גיר
קריירה

ב-1969, החל לעבוד בתיאטרון בסיאטל כאשר שיחק בהצגה "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים". התפקיד הראשי הראשון שלו היה במחזמר "גריז" בווסט אנד הבריטי בתפקיד הראשי של דני זוקו, ב-1973. כשחזר לארצות הברית כיכב בגרסת ברודוויי למחזמר, ומשם החל להשתתף בסרטי קולנוע.
תפקידו הראשון בקולנוע היה כסרסור במלודרמת הפשע "Report to the Commissioner". בהמשך שיחק בעוד כמה תפקידים קטנים. תפקידו הגדול הראשון היה בסרטו של ריצ'רד ברוקס - "מחפשת את מר גודבר" (1977), אך הפריצה האמיתית שלו הייתה בסרט "ימים ברקיע" (1978) של טרנס מאליק. אחר כך כיכב בלהיטים "ג'יגולו אמריקני" ו"קצין וג'נטלמן" (1982).
בהמשך כיכב בסרטיהם של במאים ידועים כמו סידני לומט, פול שרדר, פרנסיס פורד קופולה, אקירה קורוסאווה, ג'ון שלזינגר, רוברט אלטמן, אדריאן לין, וברוס ברספורד.
ב-1990, זכה לפרסום רב עם כיכובו בסרט "אישה יפה" לצידה של ג'וליה רוברטס. על השתתפותו בסרט הוא היה מועמד בשנית לפרס גלובוס הזהב. ב-1996, שיחק בסרט המתח "פחד ראשוני".
ב-1999, שב לשחק עם ג'וליה רוברטס בסרט "תפוס את הכלה". באותה שנה הוכתר גיר על ידי מגזין פיפל כ"הגבר הסקסי של השנה".
בשנת 2002, שיחק בסרט "שיקגו" כשחקן קומי\מוזיקלי וזכה בפרס גלובוס הזהב על משחקו בסרט זה. באותה שנה שיחק במותחן האימה "נבואות איש העש", ובסרט "בוגדת" לצידה של דיאן ליין. בשנת 2004, כיכב בסרט "הנרקוד?" לצידה של ג'ניפר לופז. ב-2009 כיכב בסרט "האצ'יקו" המבוסס על סיפור אמיתי.
בשנת 2012, כיכב בסרט "עסקה מגונה".
ב-2014, דיבב את דמותו של הנרי בסרט "הנרי ואני", ותרם את קולו לפרק בסדרה הדוקומנטרית "קוסמוס: מסע לחלל".
בשנת 2016 שיחק גיר בסרט האמריקאי-ישראלי של יוסף סידר "נורמן: עלייתו המתונה ונפילתו התלולה של מאכער אמריקאי" שם שיחק לצד ליאור אשכנזי, מייקל שין, דן סטיבנס וסטיב בושמי.
בשנת 2019, כיכב בסדרת הטלוויזיה "אם אב ובן".
בשנת 2024 החל לככב בסדרת מותחן הריגול של שואוטיים "הסוכנות" (אנ') המבוססת על הסדרה הצרפתית באותו שם, שם הוא מגלם את ג'יימס בראדלי, נציג של ה-CIA בלונדון.
חיים אישיים

בשנות ה-70, ניהל גיר מערכת יחסים עם השחקנית פנלופה מילפורד. בשנות ה-80 יצא עם השחקניות פריסילה פרסלי וקים בייסינגר.
הוא היה נשוי לדוגמנית העל סינדי קרופורד מ-1991 עד 1995. בנובמבר 2002 הוא נישא בשנית לשחקנית קארי לוול. להם בן משותף אשר נולד בפברואר 2000. המשפחה התגוררה בניו יורק. בשנת 2013 הזוג התגרש. באפריל 2018 נישא בפעם השלישית לאשת יחסי הציבור הספרדייה, אלחנדרה סילבה, ולזוג 2 בנים משותפים.
גיר חונך על מתודיזם. מאז שנות ה-20 שלו גיר הביע עניין בבודהיזם, ואף החל ללמוד זן בודהיזם ומאוחר יותר גם בודהיזם טיבטי. בעקבות כך, בשנת 2009 בא לביקור בישראל ופגש את איבתיסאם מחמיד זוכת פרס הדלאי לאמה באותה שנה. בשנת 2005 זכה בפרס גזן על פעילותו למען זכויות האדם בטיבט.
גיר עוסק בצילום כתחביב. ב-2004 התקיימה בבית האמנים בירושלים התערוכה "עולה רגל", בה הציג ארבעים תצלומים שצילם במשך עשרים שנה בטיבט. באותה שנה הוצגו תצלומים נוספים של גיר מסדרה זו בגלריה Zakakini ברמאללה.
גיר מתח ביקורת על מדיניות ישראל כלפי הפלסטינים מספר פעמים, כשהוא אף צוטט באומרו: "ישראל מאבדת את דרכה, הכיבוש חייב להסתיים". הוא גם ביקר בחברון יחד עם חברי הארגון "שוברים שתיקה".
ב-17 במאי 2012, העניק נשיא אלבניה, באמיר תופי, מדליית הערכה לגיר על פעילותו האקטיביסטית בעולם והגנה על זכויות אדם.
ב-2016, הוא הביע את תמיכתו בהילרי קלינטון לנשיאות ארצות הברית ותרם $2,700 דולר לקמפיין שלה.
פילמוגרפיה

"מחפשת את מר גודבר" (1977) - בתפקיד: טוני.
"ימים ברקיע" (1978) - בתפקיד: ביל.
"ינקים" (אנ') (1979) - בתפקיד: מאט דייסון.
"ג'יגולו אמריקאי" (1980) - בתפקיד: ג'וליאן.
"קצין וג'נטלמן" (1982) - בתפקיד: זאכרי (זאק) מאיו.
"עד כלות הנשימה"(אנ') (1983) - בתפקיד: ג'סי לוג'אק.
"מועדון הכותנה" (1984) - בתפקיד: דיקסי דואייר.
"המלך דוד" (1985) - המלך דוד.
"ללא רחמים" (אנ') (1986) - בתפקיד: אדי ז'ילט.
"עוצמה" (1986) - בתפקיד: פיט סט. ג'ון.
"ללא מטרה" (1988) - בתפקיד: פרנק רוברטס.
"אישה יפה" (1990) - בתפקיד: אדוארד לואיס.
"במלכודת התשוקה" (1990) - בתפקיד: דניס פק.
"משולש מסוכן" (1992) - בתפקיד: אייזק באר.
"רפסודיה באוגוסט" (1992) - בתפקיד: קלארק (רישאדו גיא).
"והתזמורת ממשיכה לנגן" (1993) - בתפקיד: כוריאוגרף.
"מיסטר ג'ונס" (1993) - בתפקיד: מר ג'ונס.
"סומרסבי" (1993) - בתפקיד: ג'ון רוברט 'ג'אק' סומרסבי.
"הצטלבות" (1994) - בתפקיד: וינסנט איסטמן.
"ראשון האבירים" (1995) - בתפקיד: לנסלוט.
"פחד ראשוני" (1996) - בתפקיד: עו״ד מרטין וייל.
"התן" (1997) - בתפקיד: דקלן מלקוין.
"צדק אדום" (1997) - בתפקיד: ג'אק מור.
"תפוס את הכלה" (1999) - בתפקיד: אייזנהאואר (אייק) גרהאם.
"סתיו בניו יורק" (2000) - בתפקיד: ויל קין.
"הנשים של ד"ר טי" (2000) - בתפקיד: הגניקולוג ד"ר טי.
"נבואות איש העש" (2002) - בתפקיד: העיתונאי ג'ון קליין.
"בוגדת" (2002) - בתפקיד: אדוארד סאמנר.
"שיקגו" (2002) - בתפקיד: בילי פלין.
"הנרקוד?" (2004) - בתפקיד: עורך דין ג'ון קלארק.
"לגעת במילים" (2005) - בתפקיד: סול.
"התרמית" (2007) - בתפקיד: קליפורד אירוינג.
"אני לא שם" (2007) - בתפקיד: בילי.
"העדר" (2007) - בתפקיד: הארולד באבייג'.
"לילות ברודנטה" (2008) - בתפקיד: ד"ר פול פלאננר.
"האצ'יקו" (2009) - בתפקיד: פרופ' פארקר וילסון.
"אמיליה" (2009) בתפקיד ג'ורג' פוטנאם
"דאבל" (2011) - בתפקיד: פול שפרדסון.
"עסקה מגונה" (2012) - בתפקיד: איל ההון רוברט מילר.
"סרט 43" (2013) - בתפקיד: בוס.
"מחוץ לזמן" (2014) - בתפקיד: ג'ורג'.
"מלון מריגולד האקזוטי השני" (2015)
"הנדבן" (2016) בתפקיד: פראני ווטס.
"נורמן" (2017) - בתפקיד: נורמן אופנהיימר.
"ארוחת הערב" (2017) - בתפקיד: סטן לוהמן.
אם אב ובן (2019) סדרת טלוויזיה - בתפקיד: מקס פינץ'.
"שלושה משיחים" (2020) - בתפקיד: ד"ר אלן סטון.
"אולי חתונה" (2023) - בתפקיד: הווארד.
Oh, Canada‏ (2024) - בתפקיד: לאונרד פייפ.
געגוע (2024) - בתפקיד דניאל בלוך.
אישה יפה
קצין וג'נטלמן
ג'יגולו אמריקאי
בוגדת
פרסים

פרס דונוסטיה (2007)
פרס עולם התיאטרון (1980)
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר לסרט מוזיקלי או קומי (2002)
פרס דוד דה דונטלו לשחקן זר (1979)
פרס בחירת המבקרים לליהוק הטוב ביותר (2002)
פרס גילדת שחקני המסך לצוות השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע (2003)
פרס גזן (2005)
פרס אור האמת (1996)
פרס מריאן אנדרסון (2007)
פרס ג'יימס פארקס מורטון לבין-דתיות
הערות שוליים

↑  גילרמן דנה, "תערוכות חדשות", הארץ, 3 ביוני 2004, עמ' ד'10.
↑  עומר דניאל, הנשים, הכסף והקשר הישראלי: ריצ'ארד גיר חוגג 70, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 31 באוגוסט 2019
| פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט מוזיקלי או קומדיה |
| --- | --- | --- |
| 1950‏-1960 | פרד אסטר (1950) •דני קיי (1951) • דונלד או'קונור (1952) • דייוויד ניבן (1953) • ג'יימס מייסון (1954) • טום יוול (1955) • קנטינפלס (1956) • פרנק סינטרה (1957) • דני קיי (1958) • ג'ק למון (1959) • ג'ק למון (1960) |  |
| 1961‏-1980 | גלן פורד (1961) • מרצ'לו מסטרויאני (1962) • אלברטו סורדי (1963) • רקס הריסון (1964) • לי מרווין (1965) • אלן ארקין (1966) • ריצ'רד האריס (1967) • רון מודי (1968) • פיטר או'טול (1969) • אלברט פיני (1970) • חיים טופול (1971) • ג'ק למון (1972) • ג'ורג' סיגל (1973) • ארט קרני (1974) • וולטר מתאו (1975) • קריס קריסטופרסון (1976) • ריצ'רד דרייפוס (1977) • וורן בייטי (1978) • פיטר סלרס (1979) • ריי שארקי (1980) |  |
| 1981‏-2000 | דאדלי מור (1981) • דסטין הופמן (1982) • מייקל קיין (1983) • דאדלי מור (1984) • ג'ק ניקולסון (1985) • פול הוגאן (1986) • רובין ויליאמס (1987) • טום הנקס (1988) • מורגן פרימן (1989) • ז'ראר דפארדיה (1990) • רובין ויליאמס (1991) • טים רובינס (1992) • רובין ויליאמס (1993) • יו גרנט (1994) • ג'ון טרבולטה (1995) • טום קרוז (1996) • ג'ק ניקולסון (1997) • מייקל קיין (1998) • ג'ים קארי (1999) • ג'ורג' קלוני (2000) |  |
| 2001-היום | ג'ין הקמן (2001) • ריצ'רד גיר (2002) • ביל מארי (2003) • ג'יימי פוקס (2004) • חואקין פיניקס (2005) סשה ברון כהן (2006) • ג'וני דפ (2007) • קולין פארל (2008) • רוברט דאוני ג'וניור (2009) • פול ג'יאמטי (2010) • ז'אן דוז'רדן (2011) • יו ג'קמן (2012) • לאונרדו דיקפריו (2013) • מייקל קיטון (2014) • מאט דיימון (2015) • ראיין גוסלינג (2016) • ג'יימס פרנקו (2017) • כריסטיאן בייל (2018) • טארון אגרטון (2019) • סשה ברון כהן (2020) • אנדרו גארפילד (2021) • קולין פארל (2022) • פול ג'יאמטי (2023) ‏•‏‏ סבסטיאן סטן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007436213505171  PLWABN: 9810555310405606  BIBSYS: 97055355  BNE: XX1113969  BnF: cb12379340n (data)  CANTIC: a11447436  CiNii: DA10940068  GND: 119101858  ISNI: 0000 0001 2130 8766  LCCN: n86041334  LNB: 000264908  MusicBrainz: dd973a40-7a6f-4582-803b-6cd541084cc6  NDL: 00620722  NKC: xx0040510  NLA: 35830709  NLK: KAC2020K1119  NTA: 071340920  PIC: 275984  RERO: 02-A003289882  SELIBR: 315951  SNAC: w68922cx  SUDOC: 057796890  Trove: 1107101  VIAF: 46748186   WorldCat (עם VIAF): 46748186
אלימלך-שמעון רימלט

אלימלך-שמעון רִימַלְט (1 בנובמבר 1907 – 5 בנובמבר 1987) היה פוליטיקאי ישראלי, מראשי המפלגה הליברלית, גח"ל והליכוד, ציר בשני קונגרסים ציוניים, שכיהן כחבר הכנסת במשך כ-26 שנים והיה לתקופה קצרה גם שר הדואר בממשלת ישראל החמש עשרה, תקופת האחדות הלאומית שלאחר מלחמת ששת הימים.
ביוגרפיה

אלימלך-שמעון רימלט נולד בבוכניה שבגליציה, בנם של שמואל וצילה. למד בחדר ובישיבה, וכן בבית-ספר תיכון עברי בקרקוב. היה ממייסדי אגודת הנוער העברי "עקיבא" בפולין. הוסמך לרב בבית המדרש לרבנים בווינה. קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה באוניברסיטת וינה, על מחקרו בבלשנות שמית וכיהן כרב קהילה באינסברוק העיר ובמחוז טירול. עמדותיו היו ליברליות מאלו של האורתודוקסיה אך ביקרו את הרפורמים ולימים הוא זוהה כקונסרבטיבי. היה פעיל בתנועה הציונית באוסטריה ושימש יו"ר ארגון הסטודנטים הציונים בווינה. בספטמבר 1938, לאחר האנשלוס, עבר לווינה וניהל שם את משרד ההגירה של הקהילה היהודית. במסגרת זו היה במשא ומתן עם אדולף אייכמן לקידום הגירתם של יהודי אוסטריה.
באביב 1939 עלה לארץ ישראל והיה למנהל בית הספר התיכון "אהל שם" ברמת גן, תפקיד אותו מילא במשך ארבע שנים. לאחר מכן עבר לכהן כמנהל מחלקת החינוך בעיריית רמת גן במשך כעשר שנים, עד 1952, בשנה האחרונה כבר במקביל לכהונתו כחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים. בין השנים 1955 ל-1959 כיהן כסגן ראש העיר.
רימלט היה חבר המערכת הקבועה של אנציקלופדיה תרבות ביחד עם אשר ברש, י. פרישמן, ונחום גבריאלי, אשר יצאה בהוצאת מסדה.
במקביל לתפקידיו בעיריית רמת גן, בין השנים 1951–1977 כיהן רימלט כחבר הכנסת, עד 1961 מטעם סיעת הציונים הכלליים ולאחר מכן מטעם המפלגה הליברלית, גח"ל והליכוד). היה יו"ר ועדת החינוך של הכנסת במשך שנים רבות. כחלק מתפקיד זה עמד בראש ועדת רימלט ועדת חקירה פרלמנטרית לבחינת מבנה מערכת החינוך שהכנסת אימצה את המלצותיה ב-1968 ולאורה הוחלט ליצור חינוך יסודי שש-שנתי ולהקים את חטיבות הביניים.
ב-1969 התמנה לשר הדואר בממשלת האחדות של גולדה מאיר (ממשלת ישראל ה-15). בתפקיד זה כיהן במשך 8 חודשים בלבד, עד לפרישת סיעתו מהממשלה.
בעניינים מדיניים היה רימלט בעל עמדה מתונה. באוגוסט 1974 הציג תוכנית מדינית לשלום בין ישראל וירדן, במסגרתה תוקם קונפדרציה כלכלית בין המדינות, המדינה תחולק למחוזות אוטונומיים וערביי הגדה המערבית יכלו לבחור בין אזרחות ישראלית או ירדנית. ביולי 1975 ביקר בחריפות את חברי הכנסת מהליכוד שהשתתפו בניסיון ההתנחלות בסבסטיה, הוא סבר שעיקרון שמירת החוק הוא בעדיפות מעל כל שיקול אחר. רימלט גם תמך בהסכם הביניים בין ישראל למצרים ב-1975, בניגוד לדעתו של מנהיג הליכוד מנחם בגין (אם כי בגין עצמו חתם על הסכם השלום עם מצרים ארבע שנים אחר כך).
נישא לווילמה לבית גלמן. לשניים נולדו שני ילדים. בנו, דוד, נישא לאילנה רימלט והיה עורך דין. נכדתו היא נויה רימלט.
התמודד על נשיאות מדינת ישראל, אך החליט להסיר את מועמדותו. הצטרף להנהלת גימנסיה "מודיעים" שברמת גן עד לפטירתו ב-5 בנובמבר 1987.
על שמו רחובות ברמת גן וברעננה, וכן בית ספר יסודי בנתניה.
מספריו

דוד הראובני, השליח המסתורי : שלמה מולכו : שלהבת האמונה, (גדולי ישראל), הוצאת מסדה, תל אביב, 1961.
דין וחשבון : הוועדה הפרלמנטרית לבחינת מבנה החינוך היסודי והעל יסודי בישראל, תשכ"ו-תשכ"ח, מוציא לאור : דפוס ג'רוסלם פוסט, תשל"א, 1971.
הנהגה כל-לאומית ציונית מול סכנות מחוץ ומבית, מוציא לאור: המפלגה הליברלית - מחלקת ההסברה, תל אביב, תשל"ה, 1975.
הערות שוליים

↑  מורשת רעננה
↑  אנציקלופדיה תרבות יצאה כחוברת שבועית (48 חוברות לשנה במשך כ-4 שנים), מתשכ"א עד תשכ"ה, על פי המהדורה הבינלאומית בהוצאת האחים פברי, במילנו. האנציקלופדיה מאוגדת ב-16 כרכים (כרך א-טז, 3072 עמודים)
↑  רימלט מציע קונפדרציה כלכלית בין ישראל לירדן, מעריב, 19 באוגוסט 1974
↑  רימלט: הפגנת חברי הליכוד עם מתנחלי סבסאיה - שגיאה פטאלית, מעריב, 29 ביולי 1974
↑  דניאל בלוך, עימות בין רימלט לבגין, דבר, 31 במרץ 1975
↑  דניאל בלוך, הליברלים נעשים עצמאיים, דבר, 5 במאי 1975
↑  אתר הספרייה הלאומית, ערך : אלימלך-שמעון רימלט
| שרי הדואר והתקשורת בממשלות ישראל |
| --- | --- | --- |
| שרי הדואר | מרדכי נורוק • יוסף בורג • ישראל ברזילי • בכור-שלום שטרית • בנימין מינץ • אליהו ששון • ישראל ישעיהו-שרעבי • אלימלך-שמעון רימלט |  |
| שרי התקשורת | שמעון פרס • אהרן אוזן • יצחק רבין • מנחם בגין • מאיר עמית • יצחק מודעי • יורם ארידור • מרדכי צפורי • אמנון רובינשטיין • גד יעקבי • רפאל פנחסי • משה שחל • שולמית אלוני • לימור לבנת • בנימין בן אליעזר • ראובן ריבלין • אריאל שרון • אהוד אולמרט • דליה איציק • אברהם הירשזון • אריאל אטיאס • משה כחלון • גלעד ארדן • בנימין נתניהו • צחי הנגבי • איוב קרא • דודי אמסלם • יועז הנדל • איתן גינזבורג • יועז הנדל • שלמה קרעי |  |
| יושבי ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת |
| --- | --- | --- |
| יושבי ראש ועדת החינוך והתרבות (1949–2003) | שושנה פרסיץ • אלימלך-שמעון רימלט • משה קול • אלימלך-שמעון רימלט • אברהם כץ • אלימלך-שמעון רימלט • אברהם כץ • אברהם שכטרמן • אהרן ידלין • אורה נמיר • נחמן רז • מיכאל בר-זוהר • דליה איציק • אברהם בורג • עמנואל זיסמן • זבולון אורלב |  |
| יושבי ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט (מ-2003) | מלי פולישוק-בלוך • אברהם פורז • אילן שלגי • מיכאל מלכיאור • זבולון אורלב • אלכס מילר • עינת וילף • עמרם מצנע • יעקב מרגי • ניצן הורוביץ • רם שפע • שרן השכל • יוסי טייב |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312013305171  GND: 1053485506  ISNI: 0000 0000 6698 0284  LCCN: nr95016697  VIAF: 82532310   WorldCat (עם VIAF): 82532310
גוסטב מאהלר

| --- | --- |

גוסטב מאהלר
 לידה:  7 ביולי 1860 האימפריה האוסטרית קאלישט (אנ'), האימפריה האוסטרית
 פטירה:  18 במאי 1911 (בגיל 50) האימפריה האוסטרו-הונגרית וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית
 מקום קבורה:  בית הקברות של גרינצינג 
 מוקד פעילות:  אולומואוץ 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה, האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה 
 עיסוק:  מלחין, מנצח
 זרם:  רומנטיקה מאוחרת
 סוגה:  מוזיקה קלאסית, סימפוניה, מוזיקה קאמרית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 מספר יצירות ידוע:  9 סימפוניות
 בן או בת זוג:  אלמה מאהלר (1902–1911) 
 צאצאים:  אנה מאהלר, Maria Anna Mahler 
 www.gustav-mahler.org
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
צילום מאהלר כילד
גוסטב מַאהלֶר (בגרמנית: Gustav Mahler;‏ 7 ביולי 1860, קאלישט, בוהמיה – 18 במאי 1911, וינה) היה מלחין ומנצח אוסטרי ממוצא יהודי. הוא השתייך לזרם הרומנטי המאוחר (או הפוסט-רומנטי), בתקופת המעבר מהמוזיקה הרומנטית למוזיקה המודרנית. את מקומו כמלחין קנה בעיקר בזכות תשע הסימפוניות שכתב, הנחשבות מהעמוקות, המורכבות והעשירות בז'אנר, ובזכות הלחנת "השיר על הארץ", מחזור שירים סימפוני המבוסס על שירי משוררים סיניים.
על פי משאל שערך BBC Music Magazine (אנ') ב־2016 בקרב 151 מנצחים, דורגו שלוש מבין הסימפוניות שלו ברשימת עשר הסימפוניות הגדולות בכל הזמנים.
רקע משפחתי

שורשיה של משפחת מאהלר במזרח בוהמיה. שני הוריו היו דוברי גרמנית. אביו, ברנרד ברוך – בנם של שמואל שמעון מאהלר (1793–1865) ומארי מאהלר לבית בונדי (1805–1883) – טיפס בסולם החברתי עד שהצטרף אל הבורגנות הזעירה. ברנרד ברוך מאהלר (1827–1889) נשא לאישה את מארי הרמן (1837–1889), בתו של יצרן סבון מקומי בשם אברהם הרמן (1807–1868), ולזוג נולדו 14 ילדים, מתוכם 9 שרדו עד בגרות. גוסטב מאהלר, הילד השני, היה הראשון מבין הילדים ששרד. אחיו הבכור איזידור נפטר בהיותו תינוק. מאהלר היה ער לחוויית מות אחיו. יחסיו עם אחיו האחרים היו מעיקים וקשים, בפרט עם אחיו אוטו שחלה בדיכאון והתאבד. אח נוסף ארנסט נפטר בגיל 13 בשנת 1875, אירוע שהשפיע רבות על גוסטב. מבין אחיו ואחיותיו ששרדו עד בגרות, רק חמישה הגיעו לגיל מבוגר יחסית.
חייו

בשנת חייו הראשונה עברו הוריו של מאהלר לעיר איגלאו (כיום ייהלבה) שבמוראביה, שם עברה עליו ילדותו ושם למד בגימנסיה המקומית. משפחתו השתייכה לקהילה היהודית. כישרונו המוזיקלי התגלה בגיל מוקדם וזכה לטיפוח. לאחר הכשרה מוזיקלית בקונסרבטוריון ובאוניברסיטה של וינה, בין השאר אצל אנטון ברוקנר, פתח מאהלר בקריירת ניצוח. לאחר שניצח על תזמורות חשובות בערים רבות, בהן קאסל, פראג, לייפציג, בודפשט (1887–1891) והמבורג, מונה בשנת 1897 לתפקיד המשפיע והיוקרתי של מנהל האופרה של וינה. מעט לפני קבלת המשרה בווינה נטבל מאהלר לדת הקתולית, כדי להתגבר על מכשול אפשרי שהציבה יהדותו לקבלת המשרה. בערוב ימיו הביע חרטה על כך וטען כי ”אני בן בלי בית משולש. כיליד בוהמיה באוסטריה, כאוסטרי בין גרמנים; כיהודי בכל העולם. בכל מקום אני אורח לא קרוא, בשם מקום איני רצוי.”
בין השנים 1898–1901 ניצח גם על הפילהרמונית של וינה.
מאהלר הושפע בנעוריו מהמוזיקה של ריכרד וגנר, ולימים היה מהפרשנים החשובים של האופרות של וגנר.
בשנת 1902 נישא מאהלר לאלמה שינדלר, שהייתה צעירה ממנו בעשרים שנה. אלמה הייתה בעלת כישרונות אמנותיים, אך בטרם נישאה למאהלר התחייבה להקדיש את עצמה לצרכיו ולאושרו. כבר בתחילת הנישואים היא שקעה בדיכאון וייחסה את מצבה ל"בלאי הנגרם כשנפש עזה כל כך כשלו דוחקת בך ללא הרף". מנישואים אלו נולדו שתי בנות – מריה ואנה. שלושה אסונות שניחתו עליו בקיץ 1907 הביאו לקץ פרץ יצירה נלהב (אלמה ראתה בשלוש מכות הפטיש שבסימפוניה השישית אות מבשר לשלושת האסונות). האסונות היו מות בתו הבכורה האהובה עליו ממחלת האסכרה, מחלת הלב שאיימה על חייו, והאילוץ לפרוש ממשרתו באופרה של ווינה בגלל רדיפה ריאקציונית ואנטישמית. דברים אלו התישו את כוחו. כשניחתו המכות דבקו גוסטב ואלמה זה בזה, אולם בהמשך חשה אלמה שמאהלר מאשים אותה במות בתם, "הסבל יצר בינינו ניכור וריחוק" כתבה.
בשנת 1910 פגשה אלמה את האדריכל ולטר גרופיוס, שעד מהרה התאהב בה, והשניים התראו מדי יום. אמה של אלמה, אנה מול, נתנה את ברכתה לרומן ואף עודדה אותו. אחד ממכתביו של גרופיוס לאלמה נפל לידיו של מאהלר, וחרדותיו של מאהלר הלכו וגברו.
באותה שנה פגש מאהלר את זיגמונד פרויד בהולנד והם טיילו יחדיו כארבע שעות, בהן סיפר מאהלר לפרויד את סיפור חייו. בשנת 1935 כתב פרויד לידידו תיאודור רייק (אנ') על המפגש עם מאהלר: "המפגש היה חיוני בעיניו, מכיוון שבאותה תקופה אשתו התרעמה על כך שהוא מונע ממנה את הליבידו שלו. במסעותינו בנפתולי חייו גילינו את תנאי האהבה האישיים שלו, ובמיוחד את תסביך מריה הקדושה".
בארבע שנות חייו האחרונות הפליג מאהלר לארצות הברית מדי חורף וניצח על המטרופוליטן אופרה ועל הפילהרמונית של ניו יורק. מדי קיץ חזר אל הרי הדולומיטים, שם עסק בכתיבת שלוש יצירותיו האחרונות, השיר על הארץ, הסימפוניה התשיעית והסימפוניה העשירית, שאותה לא זכה לסיים.
בשנת 1911 חלה ושב לווינה, שם מת באותה שנה. לבקשתו נקבר ליד בתו מריה שנפטרה בילדותה. בין האבלים בהלוויה (החילונית) היו ארנולד שנברג, ברונו ולטר והצייר גוסטב קלימט.
אלמה מאהלר האריכה ימים אחרי בעלה. היא נישאה בשנית (בשנת 1915) לארכיטקט ולטר גרופיוס, ובשלישית (בשנת 1929) לסופר פרנץ וורפל. היא מתה בשנת 1964. אנה, בתו השנייה של מאהלר, ברחה ב-1938 מאימת הנאצים מווינה ללונדון. היא הפכה לפסלת מפורסמת וחייתה בלונדון עד מותה בשנת 1988.
יצירתו

מאהלר היה מהמנצחים הבולטים של זמנו. תקופתו באופרה המלכותית של וינה הייתה מזהירה עבורו ועבור בית האופרה. בזכות חזרות אינטנסיביות העלה את רמתן של התזמורת והמקהלה ויצר מכלול דרמטי, שלהגשמתו נעשו גם חידושים בבימוי ובתפאורה. הפרשנות המוזיקלית שלו התאפיינה בנאמנות רבה ליצירה. עם זאת, לא היסס להכניס שינויים בפרטיטורות כאשר אלה שירתו את האפקט שביקש ליצור. מאהלר היה דמות מופת לדור צעיר של מנצחים, בהם ברונו ולטר ואוטו קלמפרר.
לצד הצלחתו כמנצח וכמנהל מוזיקלי, חשיבותו של מאהלר כמלחין הייתה נתונה במחלוקת בחייו, וגם אחרי מותו. אף שקיבץ סביבו חוג מעריצים נלהב, נתקלו יצירותיו בחוסר עניין, חוסר הבנה ודחייה בקרב קהל חובבי המוזיקה. רק בשנות השישים של המאה ה-20 זכה מאהלר להערכה מחודשת ולהתגברות העניין ביצירתו. בשינוי זה היה למנצח ליאונרד ברנשטיין תפקיד חשוב. ברנשטיין גם היה הראשון שהקליט בהקלטת סטריאו את כל הסימפוניות של מאהלר.
כיום מנוגנת המוזיקה של מאהלר באולמות הקונצרטים לעיתים תכופות, ומיטב המבצעים מקליטים מיצירותיו. מאהלר נתפס כדמות אמן אופיינית של תקופת מפנה המאה העשרים (Fin de Siècle). מאהלר הקדיש את רוב מרצו לניצוח והלחין את יצירותיו בדרך כלל בחופשות הקיץ, אותן בילה באלפים האוסטריים. היקף יצירתו צר למדי, ומכיל רק סוגים מעטים של יצירות. החשובות בהן הן סימפוניות ושירים (Lieder).
שיריו של מאהלר נוקבים ונוגעים ללב. מחזור השירים "שירי שוליה נודד" עוסק באהבה נכזבת, והשירים על מות ילדים עוסק במוות. השירים שואבים רבות מן השיר העממי (התרבות האוסטרו-הונגרית, התרבות המוראבית, התרבות היהודית), למשל במחזור קרן הפלא של הנער יש שירים שמלותיהם לקוחות מתוך אסופת שירים גרמנים עתיקים. ראויים לציון מיוחד השיר Ich bin der Welt abhanden gekommen מתוך "שירי ריקרט", והשיר Der Abschied מתוך השיר על הארץ, שבו נפרד המחבר מהחיים בכאב, בדידות, צער-עולם והשלמה.
חיים אישיים

בשנת 1902 נישא מאהלר לאלמה שינדלר, ממנה נולדו שתי בנותיו: מאריה אנה מאהלר (1902–1907) שנפטרה בילדותה ואנה מאהלר (1904–1988). מבתו אנה נולדו שתי נכדותיו: אלמה זולנאי (1930–2010) ומרינה פיסטולארי (ילידת 1943). שתיהן הקימו משפחות.
ראו גם

הסימפוניה הראשונה של מאהלר
הסימפוניה השנייה של מאהלר
הסימפוניה השלישית של מאהלר
הסימפוניה הרביעית של מאהלר
הסימפוניה החמישית של מאהלר
השיר על הארץ
שירים על מות ילדים
אנרי-לואי דה לה גראנז'
לקריאה נוספת

נורמן לברכט, אנציקלופדיה למוזיקה של המאה העשרים, תרגום: שלומית קדם, הוצאת לדורי, 1996. (הספר בקטלוג ULI)
מילטון קרוס ודייוויד אבן, אנציקלופדיה של גדולי המוזיקה ויצירותיהם, תרגום: א. שן-ארי, הוצאת לדורי, 1991. (הספר בקטלוג ULI)
מייקל קנדי, מהלר, תרגום: עפר שלח, כתר הוצאה לאור, 1986. (הספר בקטלוג ULI)
סטוארט פדר, גוסטב מאהלר: חיים במשבר, תרגום: יאיר לוי. הוצאת רסלינג, 2009. (הספר בקטלוג ULI)
Jens Malte Fischer, Gustav Mahler, Yale University Press, 2011 (הספר בקטלוג ULI)
Zoltan Roman, Gustav Mahler's American Years, 1907-1911: a Documentary History, Pendragon Press, 1989 (הספר בקטלוג ULI)
Stephen E. Hefling, Mahler Studies, Cambridge University Press, 1997 (הספר בקטלוג ULI)
Jeremy Barham (ed.), The Cambridge Companion to Mahler, Cambridge University Press, 2007 (הספר בקטלוג ULI)
Donald Mitchell, The Mahler Companion, Oxford University Press, 1999 (הספר בקטלוג ULI)
Henry-Louis de La Grange, Gustav Mahler, Oxford University Press, 1999 (הספר בקטלוג ULI)
Norman Lebrecht, Mahler Remembered, Faber Press, 1987 (הספר בקטלוג ULI)
Norman Lebrecht, Why Mahler? How One Man and Ten Symphonies Changed Our World, Pantheon Books, 2010 (הספר בקטלוג ULI)
Charles Youmans (ed.), Mahler in Context, Cambridge University Press, 2021 (הספר בקטלוג ULI)
Peter Franklin, The Life of Mahler, Cambridge University Press, 1997 (הספר בקטלוג ULI)
Alfred Rosenzweig, Gustav Mahler: New Insights Into his Life, Times and Work, Routledge, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
Donald Mitchell, Gustav Mahler: the Early Years, Boydell Press, 2003 (הספר בקטלוג ULI)
Donald Mitchell, Gustav Mahler: the Wunderhorn Years, Boydell Press, 2005 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  מארק בראון, ה"ארואיקה" של בטהובן נבחרה לסימפוניה הגדולה בכל הזמנים, באתר הגרדיאן, ‏4 באוגוסט 2016, בדיקה אחרונה 23 בספטמבר 2020
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 86.
↑  Karen Monsone, Muse to Genius, Houghton Miffin, 1983
1 2 3  סטוארט פדר, גוסטב מאהלר חיים במשבר - ביוגרפיה, רסלינג, 2009.  בשפת המקור 2004
↑  עמרי אופק לוזון, פגישה אנליטית יחידה: פרויד פוגש את מאהלר, באתר Split Subject - בלוג פסיכואנליזה סובייקטיבי
↑  גוסטב מאהלר במטרופוליטן, בניו יורק טיימס, 20 בפברואר 1909 (באנגלית)
↑  גוסטב מאהלר מנצח, בניו יורק טיימס, 30 בנובמבר 1908 (באנגלית)
↑  אליהו ענבל, תנ"ך של רגשות אנושיים, באופוס - המגזין למוזיקה קלאסית
↑  הסימפוניה הראשונה של מאהלר, באתר מרכז קנדי (באנגלית)
↑  עירית יונגרמן, מהלומות פטיש – הסימפוניה השישית של מאהלר בווינה, וינה 1900 - פריחה על סיפה של תהום, כרמל, 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264966705171  PLWABN: 9810574374705606  BIBSYS: 90058308  BNC: 000042593  BNE: XX1012260  BnF: cb13896959d (data)  CANTIC: a10117209  CiNii: DA00362409  GND: 118576291  ICCU: CFIV045821  ISNI: 0000 0001 2135 8915  LCCN: n80067106  LNB: 000035053  MusicBrainz: 8d610e51-64b4-4654-b8df-064b0fb7a9d9  NDL: 00448526  NKC: jn19990009922  NLA: 35322466  NLG: 71400  NLK: KAC199617488  NSK: 000091437  NTA: 069188149  RERO: 02-A003550748  SELIBR: 211728  SNAC: w65r5nvx  SUDOC: 027001830  Trove: 911358  VcBA: 495/178454  VIAF: 61732497   WorldCat (עם VIAF): 61732497 
מהלר, שירים על מות ילדים 01
קטע מגיליון התווים של הסימפוניה השנייה, 1895
הפרמיירה של הסימפוניה השמינית של מאהלר
"כורוס מיסטיקוס" מן החלק הראשון של הסימפוניה השמינית
יונה קרמנצקי

יונה (יוהאן) קרמנצקי (בגרמנית: Johann Kremenezky;‏ 15 בפברואר 1850, ג' באדר ה'תר"י - 25 באוקטובר 1934, ט"ז בחשוון ה'תרצ"ה) היה תעשיין, בעל-הון ויזם ציוני. מחלוצי תעשיית החשמל האירופית. כיהן כיושב ראש הראשון של קרן קיימת לישראל (1902–1907) והוגה מפעליה הציוניים הבולטים של קק"ל.
קורות חיים

נולד בשם יונס יוסופוביץ' לבנזון (Jonas Josofowitsch Leibensohn) ליוסף ופייגה לייבנזון באודסה שבאוקראינה. הוא נודע בשם יונה או יוהאן קרמנצקי. קרמנצקי זכה לחינוך מסורתי וכללי. לאחר סיום הגימנסיה פנה ללימודי הנדסת חשמל. משנת 1869 עבד קרמנצקי עבור הרכבת הרוסית. בשנת 1874 עבר לברלין כדי להמשיך את לימודיו באוניברסיטה הטכנית. לאחר סיום למודיו הוא מצא משרה בחברת Siemens & Halske בברלין, שם עבד בתחום התאורה שהיה בפיתוח. עם כניסתם של נורות יבלוקוב לשימוש לתאורת רחובות בפריז בשנת 1877, הוא הצטרף לחברה המייצרת ולקח לידיו את פריסת גופי התאורה לעסקים ולתאורת רחוב. בשנת 1880 נשלח על ידי החברה לווינה כדי להכניס את תאורת רחוב חשמלית גם שם. אף על פי שההפעלה הנסיונית בפולקסגרטן הייתה מוצלחת, העיר לא הסכימה להזמין את המערכת. ב-1878 היגר לווינה, בה גם סיים את חייו. בעיר וינה נחשף קרמנצקי לשני תחומי עיסוק חדשניים ושונים בתכלית זה מזה, אשר לשניהם התמסר באופן מוחלט כל ימיו: תעשיית החשמל וציונות.