יהדות דניפרו
תולדות הקהילה

כבר בייסוד העיר בשנת 1773, החלו יהודים מאוקראינה המערבית להתיישב בעיר. לאחר מכן הגיעו אליה יהודים נוספים מליטא ומבלארוס, אשר רובם היו שומרי תורה ומצוות.
בקהילה דיברו בעיקר יידיש, והיה גוף שנקרא "הקהל" וכלל את ראשי הקהילה, שניהל את ענייניה מול השלטונות.
מכיוון שהעיר נכללה בתחום המושב שרק בו יהודים הורשו לגור, יהודים רבים גרו בעיר, והיא הייתה הקהילה היהודית המרכזית באוקראינה. בשנת 1800 נפתח בית הכנסת הראשון בעיר, שנשרף מאוחר יותר. בשנת 1805 התגוררו בעיר 376 יהודים. בשנת 1864 היו בעיר חמישה בתי כנסת, חמישה-עשר "חדרים", תלמוד תורה וכן מכללה להכשרה מקצועית.
בשנת ה'תר"ד (1844) נסגר ה"קהל", שייצג את היהודים מול השלטונות, ומי שייצג את הקהילה היהודית היו בעיקר נציגי "החברה היהודית", שבדרך כלל היו רב העיר ונכבדים נוספים שעסקו בצרכי הקהילה. באותן שנים ניהל את הקהילה הרב אלחנן, מתלמידי הרב מנחם מנדל שניאורסון. לאחר פטירתו של הרב אלחנן, מונו שני רבנים ראשיים לעיר – הרב דוב זאב קוזבניקוב מטעם החסידים, והרב בנימין זאב זקהיים מטעם המתנגדים.
ב-20 וב-21 ביולי 1883 נערך פוגרום ביהודי העיר, אך הוא הופסק עד מהרה.
במפקד האוכלסין של שנת 1897 היו 39,979 יהודים בעיר, שהיוו 35.4% מכלל התושבים. באותה שנה היו בעיר 12 בתי כנסת, ובתלמודי התורה למדו כאלף וארבע מאות תלמידים. בנוסף, היו בעיר ישיבה ושישה עשר בתי ספר יהודיים. בשנת 1917 היו בעיר 38 בתי כנסת יהודים (ולפי מקורות אחרים- 44).
באוקטובר 1905 נערך פוגרום בעיר. נהרגו בו 67, ו-100 נפצעו. בהמשך ידעה העיר מספר אירועים דומים: במאי 1919 בוצע פוגרום על ידי גדודיו של אטמן גריגורייב, ונרצחו 150 יהודים. ב-1920 התחדשו הפוגרומים ביהודי העיר, ומאות נשים יהודיות נאנסו בעיר.
הקהילה היהודית בדניפרו נחשבה לעשירה ואמידה יחסית לשאר יהודי אירופה. מצבם הכלכלי של יהודי העיר היה טוב, וחלקם החלו להתבולל. בתחילת המאה העשרים החל הרב פנחס גלמן לשמש כרב העיר. הרב גלמן הקים בעיר ישיבה, שבין השאר למד בה זלמן ארן, ועסק רבות בקליטת הפליטים בימי מלחמת העולם הראשונה, יחד עם הרב שניאורסון.
בשנת ה'תרס"ט נערכו בחירות לרב עיר נוסף עבור הקהילה החסידית בעיר, ונבחר הרב לוי יצחק שניאורסון – אביו של הרבי מליובאוויטש, שהתגורר בעצמו בעיר בשנים 1907–1923. לאחר פטירת הרב גלמן בשנת 1921, שימש הרב שניאורסון כרבה היחיד של העיר. הרב שניאורוסון בנה מוסדות יהודיים רבים, וריכז את כל פעילות הקהילה.
בשנת ה'תרע"ט ערכו פרעות ופוגרומים רבים ביהודים, ובאותה תקופה נרצחו בעיר אלפי יהודים. כתגובה לפוגרומים, הקימו היהודים את "פלוגת הקהילה היהודית", שנועדה להגן על יהודי העיר ומומנה על ידי העירייה. בפלוגה היו חברים 220 אנשים, והם היו רוכשים כלי נשק להגנה עצמית ומתאמנים בהם. לאחר מספר שנים סיפר מרדכי גובר, אחד מראשי הקהילה, את הדברים הבאים:
אני הייתי אחד מהמפקדים באותה הגנה. מאוד הופתעתי להיווכח שהמתכנן והאיש שעומד מאחורי כל הפעילות של ההגנה הוא נער בן שבע עשרה, בנו של רב העיר. הפעילות של ההגנה היהודית נחלה הצלחה רבה ופחדם נפל על ה'לבנים' שלא העזו עוד 'להשתולל' ביקטרינוסלב כמו בערים אחרות. הנער הזה הוא היום... הרבי מליובאוויטש!
עם הקמת ברית המועצות, תלמודי התורה, בתי הספר והישיבות נסגרו, ונשארו ליהודים רק בתי כנסת מועטים, שבהם התרכזה הקהילה היהודית. ברית המועצות פתחה בתי ספר שבהם חונכו התלמידים לערכי הקומוניזם, והרב שניאורסון והרב גלמן החלו להפעיל מספר תלמודי תורה במחתרת.
בשנת ה'תר"פ נפטר הרב פנחס גלמן, והרב שניאורסון היה לרב העיר היחידי. בשנת ה'תרפ"ט הקים הרב מנחם מנדל פוטרפס את "ישיבת תומכי תמימים", שפעלה באופן מחתרתי ונסגרה כעבור שנתיים, אולם נשאר במקום חיידר אחד.
בשנת ה'תרצ"ט (1939), נאסר הרב שניאורסון עקב עמידתו על עקרונות היהדות וניהול הקהילה, הוגלה מהעיר ונפטר. למרות מאסר הרב, בעיר נשאר בית כנסת אחד שפעילותו לא הופסקה עד לשנות ה-90.