מלחמת הירושה האוסטרית
שלזיה (1740)

פרוסיה בשנת 1740 הייתה מעצמה מתפתחת, מדינה קטנה אך מאורגנת היטב, שמלכה החדש, פרידריך השני, רצה לאחד את הנחלות המפוזרות והמפוצלות של הכתר שלו על ידי סיפוח שטחים ביניהם, ובכך ליצור מדינה מאוחדת ורצופה. פרידריך היה בן 28 כשעלה לכס המלוכה ב-31 במאי 1740 לאחר מות אביו, פרידריך וילהלם הראשון. אף על פי שפרוסיה ואוסטריה היו בעלות ברית במלחמת הירושה הפולנית (1733-1738), שהסתיימה רק שנתיים קודם לכן, האינטרסים של שתי המדינות השתנו כאשר קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מת ב-20 באוקטובר 1740. פרידריך ואביו לא חיבבו את אוסטריה ואת זלזוליה השונים כלפי פרוסיה (כמו להציע להם את דוכסויות יוליך וברג בתמורה לברית, רק כדי להתכחש לזאת אחר כך).
תוך שהוא דחה את הסנקציה הפרגמטית של 1713, פלש פרידריך לשלזיה ב-16 בדצמבר 1740. כדי לתמוך בפלישתו, השתמש פרידריך בפרשנות מפוקפקת של הסכם (1537) בין בית הוהנצולרן לבין שליטי בז'ג מבית פיאסט כאמתלה. מה שפרידריך חשש באמת היה שנסיכים אחרים באירופה התכוננו לנצל את מאבק הירושה לרכוש את נחלות בית הבסבורג לעצמם ו / או להפחית את כוחה של האימפריה הרומית הקדושה. בפרט, פרידריך חשש שאוגוסט השלישי, מלך פולין, התכונן לתפוס את שלזיה בעצמו כדי לאחד את סקסוניה ופולין.
חוויית הלחימה האחרונה של הצבא הפרוסי הייתה השתתפותם במלחמת הירושה הפולנית (מערכת הריין 1733–1735), שבה נמנעו הפרוסים מן הקרב. איש בבית-המלוכה ההבסבורגי לא סמך על מניעי הכוח העולה החדש של פרוסיה, ולפיכך, הקיסר הרומי הקדוש לא קרא לפרוסים, שהיו ווסלים [מפוקפקים] של האימפריה הרומית הקדושה, לתמיכה באימפריה. לפיכך, לצבא הפרוסי היה מוניטין בלתי-נלאה ונחשב לאחד הצבאות הקלים של האימפריה הרומית הקדושה. מוניטין זה נסמך על צבא קבע של 80,000 חיילים, שהיוו 4% מתוך 2.2 מיליון תושבי פרוסיה. כך היה הצבא הפרוסי לא פרופורציונלי לגודל המדינה שהגן עליה. לשם השוואה, באימפריה האוסטרית היו 16 מיליון אזרחים, אך הצבא היה רק מחצית מגודל הצבא הפרוסי בגלל מגבלות כלכליות. כך, בהגנה על השטח העצום של האימפריה האוסטרית, היה צבא קטן זה יותר כ"מסננת" מאשר מגן מפני פלישה זרה.
יתר על כן, הצבא הפרוסי היה מאומן טוב יותר מאשר צבאות אחרים באירופה ובראשו עמדו קצינים מעולים. המלך פרידריך וילהלם הראשון ו"הגאון המנחה של הצבא הפרוסי", לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו או "דסאואר הזקן", הביא את הצבא הפרוסי לשלמות שלא הייתה ידועה באירופה; לא היה צבא שהגיע לרמתם במשמעת, בדייקנות ובקצב האש. יתר על כן, בעוד שהאוסטרים הסתמכו על גיוס כדי להשלים את כוחות השדה, גדשו גדודי פרוסיה מיד את שדה המערכה. עם הצבא הזה גבר פרידריך בקלות על שלזיה. עם זאת, פרידריך ביקש עוד יתרונות במלחמה שהוא תכנן. לפיכך, שר החוץ שלו, היינריך פון פודווילס, ניהל משא ומתן חשאי על הסכם עם צרפת, כדי להעמיד את אוסטריה במלחמה בשתי חזיתות. כך תוכל פרוסיה לתקוף את האוסטרים במזרח, בעוד צרפת תתקוף את אוסטריה ממערב. ההסכם עם צרפת נחתם באפריל 1739.
בתחילת דצמבר הנהיג פרידריך את צבאו לאורך נהר אודר וב-16 בדצמבר, ללא הכרזת מלחמה רשמית, פלשו הפרוסים לשלזיה. במשך רוב המאה הקודמת, רוכזו המשאבים הצבאיים של אוסטריה בהונגריה ובאיטליה, נגד האיומים של העות'מאנים והספרדים בהתאמה, תוך הזנחת אזורים אחרים פגיעים פחות. כתוצאה מכך, לאוסטרים היו פחות מ-3,000 חיילים זמינים להגנה על שלזיה, ואף על פי שהכוח הוגדל ל-7,000 זמן קצר לפני ההתקפה הפרוסית, הם יכלו להחזיק רק את מבצרי גלוגאו, ברסלאו ובז'ג, תוך ויתור על שאר המחוז, והם נסוגו למוראביה, ובשלב זה נכנסו שני הצדדים למחנות החורף. פרוסיה שלטה עתה ברוב המחוז העשיר ביותר באימפריה ההבסבורגית (המיסים השלזיים סיפקו 10% מכלל ההכנסות הקיסריות), עם אוכלוסייה של למעלה ממיליון איש, המרכז המסחרי הגדול של ברסלאו ותעשיות כרייה, אריגה וצביעה גדולות. פרידריך קיווה להימנע ממלחמה ארוכה על ידי לכידה במהירות את כל שלזיה, והעמדת מריה תרזה בפני עובדה מוגמרת, בתמורה לכך שפרוסיה תסכים להשארת השטחים הגרמניים האחרים של בית הבסבורג; אולם, שימור אוסטריה על מבצריה בדרום שלזיה וכישלון המאמצים הדיפלומטיים הפרוסיים לשכנע כוחות כמו בריטניה ורוסיה להסכים לכיבושיו, פירושו שלא ניתן היה להשיג ניצחון מהיר.