stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמי ביטון
ביוגרפיה

ביטון נולד וגדל בקריית גת. למד באורט גרוס בעיר מגוריו. התגייס לצה"ל באוגוסט 1999, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 101. לאחר מסלול הכשרה שירת כלוחם בגדוד, והשתתף בלחימה בדרום לבנון. עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד 101 ומונה למפקד מחלקה, והוביל אותה בלחימה בין היתר במבצע חומת מגן. על פועלו במבצע הוענק לו צל"ש מפקד חטיבה. בהמשך שירת כמפקד פלוגה בגדוד 101. עבר ליחידת דובדבן שם מונה למפקד פלגת לוחמים, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. באחד מהמבצעים שהוביל נפצע בבטנו ובידו. בהמשך שירת כקצין אג"ם של יחידת דובדבן. יצא לחופשה ללימודי תואר ראשון במנהל עסקים. לאחר סיום לימודיו שירת  בשנים 2009–2011 כמפקד סיירת צנחנים. בסיום התפקיד יצא ללימודים בפו"ם. בשנים 2012–2013 שירת כקצין אג"ם של חטיבת הצנחנים.
בשנת 2013 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף גדס"ר במרכז לאימונים באש במל"י, תפקיד אותו מילא עד שנת 2014. במהלך מבצע צוק איתן היה במעבר בין תפקידים והצטרף לחפ"ק מפקד גדוד 101 עד לסיום המבצע. באוקטובר 2014 מונה למפקד גדוד 202, תפקיד בו שירת עד 11 ביולי 2016. לאחר מכן מונה למפקד יחידת דובדבן, ושירת בתפקיד בשנים 2016–2018. במהלך תפקידו זה נהרג לוחם היחידה, שחר סטרוג, מפליטת כדור של חברו ליחידה. עקב כך, הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, החליט לבטל את קידומו של ביטון לדרגת אל"ם ומינויו למפקד עוצבת חצי האש והקפיא את קידומו למשך שנתיים. לאחר סיום תפקידו יצא ללימודי תואר שני במנהל עסקים. במאי 2019, קטע את לימודיו לבקשת הרמטכ"ל, אביב כוכבי, שב לצה"ל והקים ופיקד על יחידת רפאים, אותה הפעיל לראשונה נגד חזבאללה. באוגוסט 2020, בעודו בתפקיד מפקד היחידה, הועלה לדרגת אל"ם. במהלך תפקידו היחידה השתתפה בין היתר במבצע שומר החומות. בתפקיד זה שירת עד 27 ביולי 2021. ב-31 באוגוסט 2021 מונה למפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה, ושירת בתפקיד בין היתר במהלך מבצע עלות השחר. בתפקיד זה שירת עד 16 באפריל 2023. ב-30 במאי 2023 מונה למפקד חטיבת הצנחנים, והוביל אותה בין היתר במהלך מלחמת חרבות ברזל.
במתקפת הפתע על ישראל פיקד על טיהור מרחב העיר שדרות וסביבתה. ב-1 בנובמבר הצטרפה חטיבת הצנחנים לתמרון הקרקעי בצוותא עם כוחות עוצבת הפלדה בקרב ג'באליה וקרב בית חאנון. לאחר השתלטות על הגזרה המערבית של העיר עזה וחיבור עם כוחות עוצבת געש על ציר החוף, נעה החטיבה, יחד עם כוחות נוספים, והשתלטה על שכונת שג'אעייה. הכוחות השתלטו על בית החולים אל-קודס בעזה, ובמהלך דצמבר הועברה החטיבה לקרב ח'אן יונס תחת עוצבת האש. בינואר היו חלק ממהלך כיתור והשתלטות על מחנה הפליטים בעיר. צוות קרב חטיבתי נלחם ברציפות במשך ארבעה חודשים, וב-29 בפברואר יצא מהרצועה לאחר השלמת משימתו. ב-14 במאי לחמה חטיבת הצנחנים, תחת עוצבת האש, בקרב ג'באליה השני.[דרוש מקור]
ב-18 בדצמבר 2024 הודיע צה"ל כי יבחן טענות על כשלים ערכיים ומבצעיים בהתנהלתו של ביטון,  שהועלו על ידי קצין האג"ם של החטיבה ומפקד גדוד 7421. הטענות שהועלו נגד ביטון כללו, בין היתר, סיכון לוחמים שלא לצורך וזיוף תחקיר ראשוני בנוגע לתקרית בה נהרג לוחם. הבחינה הסתיימה בנזיפה פיקודית לביטון ממפקד פיקוד המרכז, אלוף אבי בלוט, על שנהג שלא בכבוד בחלק מקציניו וגרם להם לחוש מבוזים.
חיים אישיים

ביטון מתגורר ברחובות, נשוי ליוכי ואב לארבעה. בעל תואר ראשון ושני במנהל עסקים, שניהם מהקריה האקדמית אונו.
הערות שוליים

1 2 3  דובר צה"ל, קורות חייו של אלוף-משנה עמי ביטון, ‏17 באפריל 2023
↑  סגן עמי ביטון, באתר הגבורה
↑    אדוה כהן, 60 שנה לסיירת האדומה, באתר "ידיעות אחרונות", 26 במאי 2016
↑   עמוס הראל, "שנדע שמי שייפול בקרב נהרג מסיבה מוצדקת": עם הצנחנים בצל אנדרטת החטיבה, באתר הארץ, 22 באפריל 2015
↑  יניב קובוביץ, פליטת הכדור בדובדבן: בוטל קידום מפקד היחידה, החייל היורה הואשם בהריגה, באתר הארץ, 8 במאי 2018
↑   עמוס הראל, כוכבי שוקל למנות לתפקיד יוקרתי את מפקד דובדבן שאיזנקוט עיכב את קידומו, באתר הארץ, 16 במאי 2019
↑  שי לוי, ‏פיקד על דובדבן והרב-ממדית: זה מח"ט צנחנים החדש, באתר ‏מאקו‏, 2 ביוני 2023
↑  יואב לימור, אנשי הרפאים, באתר ישראל היום, 20 באוגוסט 2020
↑  אמיר בוחבוט‏, מאתרים מרחוק ותוקפים במהירות: היחידה החשאית שמשנה את כללי המשחק בצה"ל, באתר וואלה, 21 באוגוסט 2021
↑   מפקד חדש ליחידת "רפאים", באתר צה"ל, 28 ביולי 2021
↑  קובי פינקלר, קצינה תכהן כרמ"ח מבצעים במתפ"ש, באתר ערוץ 7, 30 בנובמבר 2020
↑  מפקד חדש לחטיבה הצפונית בעזה: אלוף-משנה עמי ביטון, באתר ערוץ 7, 31 באוגוסט 2021
↑  עמי רוחקס דומבה, צה״ל מנסה לארגן את עצמו: חטיבת הצנחנים ועוצבת האש בעוטף עזה, באתר IsraelDefense, ‏9 באוקטובר 2023
↑  בלב שכונת סג'עייה עם לוחמי גדוד 101 של הצנחנים, באתר ישראל היום, ‏10 בדצמבר 2023
↑  אדוה דדון, ‏קרב ההשתלטות על בית החולים אל-קודס בעיר עזה, באתר ‏מאקו‏, 17 בנובמבר 2023
↑   צק"ח צנחנים סיימו את משימתם בעזה אחרי 120 ימי לחימה, באתר צה"ל, 29 בפברואר 2024
↑   יניב קובוביץ, צה"ל בודק טענות נגד מפקד חטיבת הצנחנים בעקבות מכתבים מפקודיו שהעידו על כשלים ערכיים ויחס משפיל, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2024
↑  אבי אשכנזי, ‏קצינים נגד מח"ט צנחנים: "נמנע מחתירה למגע, סיכן לוחמים שלא לצורך", באתר מעריב אונליין, 18 בדצמבר 2024
↑  i24NEWS, לאחר חשיפת i24NEWS: פרטים חדשים מהחקירה נגד מפקד הצנחנים אל"ם עמי ביטון, באתר ינון שלום יתח, ‏2024-12-19
↑  יואב זיתון, נזיפה למח"ט הצנחנים על יחס משפיל לפקודיו: "רוב הטענות נגדו הופרכו", באתר ynet, 23 בדצמבר 2024
ז'אן-ז'אק דסאלין, קיסר האיטי

ז'אן-ז'אק דסאלין (בצרפתית: Jean-Jacques Dessalines; בקריאולית האיטית: Jan-Jak Desalin;‏ 20 בספטמבר 1758 – 17 באוקטובר 1806) היה מהפכן ומפקד צבאי במהלך מרד העבדים בהאיטי, שהוביל לעצמאותה של האיטי משלטון האימפריה הקולוניאלית הצרפתית. לאחר עצמאות האיטי הפך דסאלין לדיקטטור והוכתר בתור קיסר האיטי, תואר שאחז בו משנת 1804 ועד למותו בשנת 1806. דסאלין היה ידוע באכזריותו נגד יריביו הפוליטיים והתושבים הצרפתים של האיטי.
ביוגרפיה > מנהיג צבאי

ז'אן-ז'אק דסאלין נולד וגדל למשפחת עבדים בצפון מושבת סט. דומינגו הממוקמת באי היספניולה (האיטי המודרנית) שנשלטה בידי ממלכת צרפת. החברה במושבת סט. דומינגו חולקה בין בעלי אדמות ואילי הון צרפתים שעמדו בראש ההיררכיה החברתית, אחריהם היו צרפתים שהיו עניים יחסית לאילי ההון ואחזו בנחלות מועטות, אחריהם היו שחורים שהיו עבדים לשעבר ודרך נישואי תערובת שוחררו ובתחתית ההיררכיה החברתית היו עבדים, רובם נחטפו מאפריקה. דסאלין היה עבד בשביל בעל אדמות מהשחורים המשוחררים. בשנת 1791 החל מרד העבדים בהאיטי לנוכח התסיסה האזרחית בצרפת שהובילה למהפכה הצרפתית ודסאלין הצטרף למרידה.
בעשור הבא שבמהלכו נאבקו העבדים המורדים להביא לסיום העבדות ולשלטון עצמאי, דסאלין הפך למפקד צבאי והפך למשנה של טוסן לוברטיר, מנהיג המרד אשר הוכר בתור מושל סט. דומינגו במהלך הפסקת אש וניסיון להגיע להסדר עם הרפובליקה הצרפתית הראשונה. בשנת 1802, משלחת צבאית צרפתית שנשלחה בהוראתו של הקונסול הראשון, נפוליאון בונפרטה, הכניעה את הממשל המקומי של לוברטיר ודסאלין מצידו קיבל את שיבת הממשל הצרפתי לאחר איבוד התמיכה של מעצמות זרות (בעיקר ארצות הברית) במרידה ומספר תבוסות צבאיות למשלחת הצרפתית.
עם זאת, בשנת 1803 הכריז נפוליאון על כוונתו להשיב את מוסד העבדות (עבדות בהאיטי בוטלה בפועל עם עליית המרד והוצאה מחוץ לחוק בצורה רשמית בידי האספה הלאומית של הממשלה הצרפתית המהפכנית בשנת 1794). בתגובה הצטרף דסאלין למרד מחודש נגד השלטון הצרפתי. לבסוף הביסו הכוחות המורדים את המוצב הצרפתי בהאיטי. דסאלין הפך למנהיג המרד וב-1 בינואר 1804 הכריז על הקמתה של מדינת האיטי. בהמשך הוא הורה על ההוצאה להורג של כל התושבים הצרפתים בהאיטי ללא כל הבחנה, עקב חשש שלטעמו הם הציגו כלפי שימור העצמאות של המדינה החדשה, דבר שהוביל לבידודה של האיטי במגרש הבינלאומי.
ביוגרפיה > שליט האיטי

תחילה אחז דסאלין בתואר של נשיא האיטי, ראש המדינה החדשה. למרות זאת, בספטמבר 1804 הכריז על עצמו בתור קיסר האיטי ועל הקמתה של מונרכיה חוקתית שבפועל הייתה דיקטטורה בעוד הוא לקח על עצמו את התואר "ז'אק הראשון, קיסר האיטי". התעשייה החקלאית של האיטי שהיוותה את רוב השוק המדיני נפגעה קשות במהלך שנות המלחמה של מרידת העבדים. דסאלין פעל במטרה להביא לעצמאות כלכלית מלאה של האיטי, משמע שהמדינה לא תהיה תלויה במסחר חוץ. בשביל להביא למצב שכזה דסאלין אפשר עבודת כפייה על האוכלוסייה הכללית במטרה לחזק את התעשייה החקלאית.
עם עלייתו לשלטון קבע דסאלין את עיר הנמל פורט-או-פרנס להיות לו לבירה. שלטונו הדיקטטורי והאכזרי של דסאלין הוביל לעליית ההתנגדות לשלטונו עם הזמן. עיקר ההתנגדות למשטר נבעה מאילי הון ובעלי נחלות שהיו בעבר השחורים המשוחררים בסדר המעמדות שהתקיים במהלך תקופת המושבה הצרפתית. מנהיג האופוזיציה של בעלי הנחלות, אלכסנדר סאבס פטיון (Alexandre Sabès Pétion), החל מרד נגד דסאלין במהלך שנת 1806. דסאלין שלח כוחות להפיל את המרד ומצא את מותו בהתנקשות פוליטית שהתרחשה במאבק שפרץ. לאחר מכן נחלקה השליטה בהאיטי בין אלכסנדר סאבס פטיון ותומכו והנרי כריסטוף (Henri Christophe).
ראו גם

מרד העבדים בהאיטי
היסטוריה של האיטי
טוסן לוברטיר
הערות שוליים

↑  Extra Credits, The Haitian Revolution - The Slave Society - Extra History - #1, Youtube
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278016905171  BNE: XX5000189  BnF: cb14612138d (data)  GND: 124908675  ISNI: 0000 0000 3153 6351  LCCN: n88235192  NTA: 073435430  SNAC: w6pg1rdq  SUDOC: 083842454  VIAF: 54399820   WorldCat (עם VIAF): 54399820
פלה

ערך זה עוסק בכדורגלן ברזילאי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
העקבות שהשאיר פלה באצטדיון המרקאנה
אדסון ארנצִ'יס דוּ נסימנטוּ (בפורטוגזית: Edson Arantes do Nascimento;‏ 23 באוקטובר 1940 – 29 בדצמבר 2022), הידוע בכינוי פֶּלֵה (Pelé, הגייה: [pe̞ˈlɛ]), היה כדורגלן ברזילאי, ששיחק בעמדות החלוץ והקשר ההתקפי ונחשב לאחד מהשחקנים הגדולים בהיסטוריה. נבחר, ביחד עם דייגו מראדונה, ל"כדורגלן המאה של פיפ"א", על ידי אנשים מרחבי העולם במסגרת סקר שערכה פיפ"א. פלה שיחק בהצלחה בברזיל משנות ה-50 עד שנות ה-70 של המאה ה-20. להצלחתו, כמו גם ליכולות המשחק האישיות שלו ולסגנונו, הייתה השפעה רבה על הכדורגל בברזיל ובעולם כולו במשך שנים רבות.
פלה זכה עם נבחרת ברזיל במונדיאל 1958, במונדיאל 1962 ובמונדיאל 1970, והוא הכדורגלן היחיד שזכה בשלושה גביעי עולם. ברמת המועדונים שיחק במשך רוב הקריירה שלו בקבוצת סנטוס בברזיל, שבמדיה זכה בתארים קבוצתיים ואישיים רבים. לאחר מכן עבר לקבוצת ניו יורק קוסמוס האמריקאית ושיחק בה עד פרישתו ממשחק פעיל. לאורך הקריירה שלו בקבוצותיו השונות הבקיע פלה 767 שערים במשחקים רשמיים – מקום שלישי בהיסטוריה (לאחר כריסטיאנו רונאלדו וליונל מסי). הוא מדורג במקום השישי בדירוג מבקיעי השערים במונדיאלים (יחד עם קיליאן אמבפה) עם 12 שערים בסך הכול.
ראשית חייו

אדסון ארנצִ'יס דוּ נסימנטוּ נולד בעיירה טרס קוראסואס שבמדינת-מחוז מינאס ז'ראיס בדרום-מזרח ברזיל. לז'ואאו ראמוס ולסלסטה, והיה הבכור מבין שלושת ילדיהם. הוא נקרא על שמו של הממציא תומאס אדיסון (Edison); על אף שהוריו השמיטו את האות "i" מהשם, במספר מסמכים רשמיים נפלו טעויות שכללו את האות בשמו. טעות נוספת שנפלה בתעודת לידתו, על פי פלה, היא תאריך לידתו; במסמך (שהונפק כחודש לאחר הלידה) מצוין 21 באוקטובר אף על פי שהתאריך המדויק הוא 23 באותו החודש.
אביו, שנודע בפי כל בכינוי "דונדיניו" (Dondinho), היה כדורגלן בקבוצה המקומית של טרס קוראסואס ומאוחר יותר באתלטיקו מיניירו, מקבוצות הכדורגל הבכירות בברזיל, עד שעזב אותה בגלל פציעה. בשנתיים הראשונות לחייו של אדסון הקטן חיה משפחתו בעוני קשה בטרס קוראסואס, ולאחר מכן עברה להתגורר בעיירות הסמוכות, סאו לורנסו ולורנה.
ב-1944 עברה משפחתו לעיר באורו, בה גדל אדסון ובילה את מרבית ילדותו. אביו, דונדיניו, שיחק בקבוצת באורו אתלטיקו קלובה (BAC) המקומית, אך בשל הפציעה ממנה סבל לא הצליח להרוויח כסף רב מהמשחק ולחלץ את משפחתו ממעגל העוני. למרות זאת, המעבר לבאורו עזר למשפחה לשפר את מצבה הכלכלי. בבאורו נחשף אדסון לראשונה למשחק הכדורגל, ולמד מאביו את יסודות המשחק. בתקופת לימודיו בבית הספר בבאורו קיבל אדסון את הכינוי "פלה", שבו הוא נודע בפי כל במשך השנים. עם זאת, הוא ציין כי אינו יודע מהי משמעותו המילולית של שם זה.
פלה היה בעל הישגים לימודיים נמוכים בבית הספר, והוא בילה את מרבית הזמן במשחק ברחובות, דבר שחיזק את נטייתו לכדורגל. הוא עבד כמצחצח נעליים וגנב בוטנים לשם מכירתם, כדי שיהיה לו כסף לרכישת ציוד משחק. ב-1954, לאחר ששיחק באופן לא מסודר במסגרת קבוצות שכונתיות, הלך פלה בעקבות אביו והצטרף לבאורו אתלטיקו קלובה. מחלקת הנוער של המועדון נפתחה באותו זמן ונקראה "בקוויניו", וכמאמנה הופקד ולדמר דה בריטו, כדורגלן עבר מפורסם בברזיל. בהדרכתו של בריטו הגיע פלה לפריחה ברמת המשחק שלו כנער, והצעיד את בקוויניו להישגים בולטים בתחרויות נוער ברחבי המדינה תוך הבקעת שערים רבים. יכולות המשחק העדיפות שלו על פני שאר חבריו לקבוצה ניכרו במידה רבה.
כישרונו של פלה לא נעלם מעיניו של דה בריטו, האיש שטיפח אותו בבקוויניו. ב-1956, לאחר שעזב את תפקידו כמאמן הקבוצה, נפגש דה בריטו עם הוריו של פלה וביקש לשלוח את בנם לשחק במחלקת הנוער של סנטוס, ממועדוני הכדורגל הבכירים בסאו פאולו בפרט ובברזיל בכלל.
קריירה קבוצתית > תחילת הדרך בסנטוס

ב-1956, בגיל 15, נסע פלה יחד עם דה בריטו למועדון הכדורגל סנטוס. תוך ימים אחדים מהגעתו החל להתאמן עם הקבוצה הבוגרת של המועדון, אך לאחר מכן החל לשחק במחלקת הנוער. פלה שיחק בתחילה בקבוצות עד גיל 18 ועד גיל 20 של המועדון, והוביל את הקבוצה עד גיל 20 לזכייה באליפות ליגת הנוער של סאו פאולו. זמן קצר לאחר הזכייה באליפות הוא חתם על חוזהו המקצועני הראשון בסנטוס, והחל להתאמן באופן קבוע עם הקבוצה הבוגרת.
בתחילת דרכו של פלה בקבוצה הבוגרת של סנטוס הוא שימש כקשר התקפי, אך נתקל בקשיים נוספים בהשתלבותו - שני השחקנים האחרים בקבוצה ששיחקו בעמדה זו, דל וקיו ווסקונסלוס, היו בעלי יכולת משחק גבוהה במיוחד ולא הותירו לפלה הזדמנויות רבות. את הזדמנותו הראשונה להשתתף באופן משמעותי במשחק קיבל פלה במפגש לא-רשמי נגד קבוצת קובטאו, ממנו נעדרו השחקנים הבכירים של סנטוס. פלה הבקיע ארבעה שערים והוביל את קבוצתו לניצחון בתוצאה 6–1. בספטמבר 1956 הוא הופיע במשחק ידידות שהוכר רשמית על ידי התאחדות הכדורגל הברזילאית, מול קבוצת קורינתיאנס מסנטו אנדרה, והבקיע בו את שערו הרשמי הראשון בקריירה. על אף שלא קיבל דקות משחק רבות באותה תקופה, משחקיו אלו הפכו אותו לאחד השחקנים האהודים ביותר בקרב אוהדי סנטוס.
בעונת 1957 החל פלה לקבל תפקיד חשוב ומשפיע במערך של סנטוס, בעקבות פציעתו וירידה ביכולתו של וסקונסלוס. הוא שיחק בקביעות במדי הקבוצה במסגרת ליגת הפאוליסטה - הליגה המקומית של מדינת סאו פאולו. פלה פרץ לראשונה לתודעה הבינלאומית במסגרת טורניר ראווה בריו, שבו היה חלק מקבוצה ייצוגית של כוכבי סנטוס וואסקו דה גאמה. בטורניר זה השתתפו ארבע קבוצות מברזיל וארבע קבוצות מאירופה. בשלושה משחקים בטורניר הוא הבקיע חמישה שערים, ובעקבות כך זומן לראשונה לסגל נבחרת ברזיל. בעקבות היכולת המרשימה שהפגין קיבל פלה את חולצה מספר 10 של סנטוס - המספר שלבש מעתה ואילך במשך כל הקריירה. במהלך אותה עונה הוא חלק את מקומו בהרכב של סנטוס עם דל וקיו. על אף ששיחק באופן חלקי הוא סיים את העונה עם 17 שערים במסגרת ליגת הפאוליסטה, שהעניקו לו את תואר מלך השערים של הליגה.
קריירה קבוצתית > ניו יורק קוסמוס

כבר ב-1971 קיבל פלה הצעה מקלייב טוי, נשיא המועדון האמריקאי ניו יורק קוסמוס, להצטרף לקבוצתו. בתחילה סירב, אך למרות זאת החל להיווצר קשר בינו לבין אמריקה. ב-1973 הוא חתם עם חברת פפסיקו על חוזה שבמסגרתו עבד בפרויקט כלל-עולמי שנקרא "תוכנית הכדורגל הבינלאומית לנוער" (International Youth Football Programme). במסגרת הפרויקט הוא סייר ברחבי העולם יחד עם סוכנו, והעביר סדנאות בנושאי כדורגל שנועדו להפיץ את המשחק. לאחר שעזב את סנטוס ב-1974 החליט לשקול בשנית את הצעתו של טוי. בתום משא ומתן שנמשך קרוב לחצי שנה, עבר פלה לארצות הברית והצטרף לניו יורק קוסמוס, ששיחקה בליגת הכדורגל הצפון אמריקאית (NASL).
פלה הצטרף לקוסמוס במהלך עונת 1975 של הליגה הצפון-אמריקאית, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ב-18 ביוני באותה שנה מול טורונטו מטרוס. הוא החל לשתף פעולה בקבוצה עם הקשר הישראלי, מרדכי שפיגלר. הוא גילה כי סגל הקבוצה נמצא ברמה נמוכה, והדבר התבטא בתוצאות של הקבוצה באותה עונה, שהפסידה שבעה מתוך 13 משחקיה לאחר הגעתו של פלה. גם פציעתו במשחק מול סן חוזה ארת'קווייקס הזיקה לקבוצה, שלא הצליחה להעפיל למשחקי הפלייאוף של הליגה. עם זאת, במסגרת מסע משחקים באירופה ובאיים הקאריביים לאחר עונה זו הציגה הקבוצה שיפור ניכר ביכולתה, ופיתחה ציפיות גדולות יותר לקראת עונת המשחקים הבאה.
לקראת עונת 1976 צירף המאמן החדש של קוסמוס, קן פארפי, את החלוץ האיטלקי ג'ורג'ו קינאליה, שהתמודד פעמים רבות נגד פלה במדי נבחרתו, והסיט את פלה לחוליית הקישור מאחר שרצה לשחק עם חלוץ אחד בלבד. שיטת המשחק של פארפי לא הניבה תוצאות מוצלחות, והוא הוחלף בתפקיד על ידי המאמן הקודם, גורדון ברדלי. לאחר מינויו של ברדלי התפתח שיתוף פעולה פורה בין פלה וקינאליה בחוליית ההתקפה. ניו יורק סיימה במקום השני באזור הצפוני של הליגה והעפילה לפלייאוף. בסיבוב הפלייאוף הראשון, מול וושינגטון דארטס, הבקיע פלה שער וסייע לקבוצה לנצח בתוצאה 2–0, אך בסיבוב השני הפסיד עמה לטמפה ביי ראודיז.
במהלך עונת 1977 חברו לפלה בקוסמוס שני כוכבי על נוספים בכדורגל העולמי: פרנץ בקנבאואר הגרמני וקרלוס אלברטו הברזילאי, ששיחק לצדו של פלה בסנטוס. פלה הבקיע באותה עונה 17 שערים וסייע לקבוצה לזכות באליפות הליגה הצפון אמריקאית, לאחר ניצחון על סיאטל סאונדרס במשחק הגמר. לאחר עונה זו הודיע פלה על פרישתו מכדורגל, ושיחק בפעם האחרונה בקריירה ב-1 באוקטובר 1977, במשחק ראווה חגיגי בין סנטוס לניו יורק קוסמוס שנערך באצטדיון ג'איינטס. הוא שיחק את המחצית הראשונה עם ניו יורק, שבמהלכה הבקיע את שערו האחרון בקריירה, ואת המחצית השנייה עם סנטוס.
נבחרת ברזיל > הצלחה מוקדמת ומונדיאל 1958

ב-7 ביולי 1957 זומן פלה לראשונה לסגל הנבחרת הלאומית של ברזיל, במסגרת גביע רוקה – טורניר ראווה מסורתי שהפגיש בין ברזיל לבין נבחרת ארגנטינה. זימונו הראשון הגיע בגיל 16 בלבד. במשחק הראשון מבין שני מפגשים נכנס פלה למגרש במחצית השנייה כמחליפו של דל וקיו, חברו לקבוצה בסנטוס. מספר דקות לאחר כניסתו הוא הבקיע שער שוויון, אך ארגנטינה ניצחה בסופו של דבר בתוצאה 1–2. במשחק הגומלין הוא פתח לראשונה בהרכבה של ברזיל והבקיע שער נוסף, בדרך לניצחון נבחרתו 2–0. בעקבות הניצחון זכה פלה עם ברזיל בגביע, שהיה התואר הבינלאומי הראשון שלו.
בחודש אפריל שלפני טורניר מונדיאל 1958, שנערך בשוודיה, זומן פלה לסגל המקדים של הנבחרת, בגיל 17 בלבד. פסיכולוג הנבחרת, פרופסור ז'ואו קרבאלייס, סבר שפלה אינו ראוי להיכלל בסגל הסופי בשל גילו הצעיר, חוסר באגרסיביות מצדו וחוש אחריות לקוי; אף על פי כן, פלה נכלל בסגל הסופי שנסע לשוודיה. במשחק הכנה לפני הנסיעה שערכה הנבחרת נגד קורינתיאנס, נפצע פלה בברכו בעקבות תיקול עם שחקן הגנה. הדבר הטיל בספק את יכולתו להשתתף בטורניר בקרב הצוות המקצועי ואף הועלתה אפשרות להחליפו, אך בסופו של דבר הוא נשאר בסגל.
בשל הפציעה בברכו, בין היתר, פלה לא שותף על ידי המאמן ויסנטה פאולה בשני המשחקים הראשונים של ברזיל בשלב הבתים, שבהם ניצחה 3–0 את אוסטריה וסיימה בתיקו 0–0 עם אנגליה. עם זאת, במשחק השלישי מול נבחרת ברית המועצות ביצע פאולה שינויים משמעותיים בחלק ההתקפי של הרכב הנבחרת. פלה החליף בהרכב את ז'וזה אלטפיני ופתח כחלוץ המרכזי של הנבחרת לצידו של ואוה, בעוד שגארינצ'ה נכנס להרכב בעמדת הקיצוני הימני. פלה בישל לואוה את השער השני במשחק, וסייע לנבחרת לנצח 2–0 ולהעפיל לרבע הגמר. על אף שלא הבקיע שער במשחק הוא קיבל מחמאות רבות על היכולת הטובה שהפגין.
ברבע הגמר שיחקה ברזיל מול נבחרת ויילס. פלה הבקיע את שערו הראשון במונדיאל לאחר מסירה שקיבל מדידי, והוביל את נבחרתו לניצחון 1–0. השער של פלה הביא אותו לראשונה לתודעה הכלל-עולמית, ותרם רבות לביטחון העצמי שלו בהמשך הטורניר. בחצי הגמר הגיעה ברזיל למשחק מול נבחרת צרפת, אשר נודעה בזכות החלוץ המצטיין שלה, ז'יסט פונטיין, שהיה למלך שערי הטורניר. פלה הבקיע שלושער בדרך לניצחון נבחרתו בתוצאה 5–2 ובמשחק הגמר, מול נבחרת שוודיה המארחת, כבש צמד שערים בניצחון בתוצאה זהה. השער הראשון של פלה נחשב לאחד השערים היפים בתולדות גביע העולם – פלה קיבל את הכדור בחזהו עם הגב לשער, הקפיץ את הכדור מעל לשחקן ההגנה ששמר עליו, עקף אותו ובעט מהאוויר את הכדור פנימה.‏ את השער השני הבקיע בנגיחה לאחר הגבהת כדור של מאריו זגאלו. בעקבות הניצחון הוכתרה ברזיל כאלופת העולם לראשונה בתולדותיה, ופלה עצמו זכה בתואר השחקן הצעיר המצטיין של המונדיאל, בגיל 17 בלבד.
ב-1959, שנה לאחר זכייתו הראשונה במונדיאל, השתתף פלה עם נבחרת ברזיל באליפות אמריקה הדרומית לנבחרות שנערכה בארגנטינה. ברזיל שלחה לטורניר זה סגל משני שממנו נעדרו רבים מהשחקנים שלקחו חלק בזכייה במונדיאל, אך דווקא פלה השתתף בטורניר. הוא סיים כמלך השערים של האליפות עם שמונה שערים וסייע לנבחרתו להגיע למקום השני, אחרי הנבחרת המארחת.
נבחרת ברזיל > המונדיאלים ב-1962 ו-1966

לקראת מונדיאל 1962, סבל פלה ממתיחה במפשעה, בעקבות עומס המשחקים הרב שחווה בטורנירים השונים בסנטוס ובנבחרת. בדומה לפציעתו ארבע שנים קודם לכן, גם כעת הוטלה בספק השתתפותו של פלה במונדיאל. במשחק הראשון של ברזיל בטורניר, מול נבחרת מקסיקו, שיחק פלה עם כאבים, אך למרות זאת הוביל את נבחרתו לניצחון 2–0 כאשר בישל שער לזגאלו והבקיע שער נוסף בעצמו. כאביו התגברו לאחר אותו משחק, אך הוא החליט להשתתף גם במשחק הבא, מול נבחרת צ'כוסלובקיה.
כ-25 דקות מפתיחת המשחק נדמה היה כי פלה נכנע לכאביו, אך לא רצה לעזוב את המשחק כדי שלא לסכן את נבחרתו, שהייתה עלולה להישאר בשל כך עם שחקן אחד פחות (באותו זמן טרם הותרו חילופים). לאחר שהמשיך לשחק נהגו שחקני צ'כוסלובקיה כלפיו בספורטיביות יוצאת דופן והקלו עליו במשחק. המשחק הסתיים בתיקו 0–0, ולאחריו הודיע רופא הנבחרת לפלה, כי לא יוכל לקחת חלק בהמשך הטורניר. בהיעדרו, עם זאת, הוביל גארינצ'ה את ברזיל לזכייה שנייה ברציפות במונדיאל, לאחר ניצחון על צ'כוסלובקיה במשחק הגמר, שהיה המפגש השני בין הנבחרות באותו טורניר.
במונדיאל 1966 פלה וברזיל לא הצליחו לשחזר את הצלחתם, והודחו כבר בשלב הבתים של הטורניר. במהלך ההכנה לטורניר ובתוך המשחקים עצמם שררו סכסוכים רבים ובעיות שונות בצוות המקצועי של הנבחרת. במשחקה הראשון פגשה ברזיל את נבחרת בולגריה. פלה וגארינצ'ה הבקיעו כל אחד בבעיטה חופשית, והובילו את הנבחרת לניצחון 2–0. הייתה זו הפעם האחרונה שבה שניהם שיתפו פעולה; ברזיל לא הפסידה במשחק מעולם כאשר שניהם שיחקו יחד. במהלך המשחק שחקני בולגריה, ובייחוד דוברומיר זצ'ב, נקטו באגרסיביות רבה כלפי פלה וגרמו לו לכאבים ברגלו.
הצוות המקצועי של הנבחרת לא רצה להחמיר את כאביו של פלה עד לכדי פציעה ממשית, ולפיכך השאיר אותו מחוץ למשחק הבא, מול נבחרת הונגריה, כאשר טוסטאו החליף אותו בהרכב. טוסטאו הבקיע שער שהשווה את תוצאת המשחק, אך לבסוף ברזיל הפסידה בתוצאה 1–3. במשחק האחרון בשלב הבתים מול נבחרת פורטוגל הוחזר פלה להרכב, אך שחקנים בכירים אחרים בנבחרת, כמו ז'ילמר, דז'למה סאנטוס, הילדרלדו בליני וגארינצ'ה, לא שיחקו. במהלך המשחק נפצע פלה פעם נוספת כתוצאה מפגיעותיהם של שחקני פורטוגל, אך המשיך לשחק כדי שלא לגרום לנבחרתו להיות בחיסרון מספרי. שובו של פלה לא הועיל לנבחרת, שהפסידה 1–3 לפורטוגל והודחה מהטורניר.
נבחרת ברזיל > מונדיאל 1970

לקראת מונדיאל 1970 החלו שופטי הכדורגל לעשות שימוש בכרטיסים צהובים ובכרטיסים אדומים, כך שיריביו של פלה החלו לנהוג ביתר הגינות במשחקם וביצעו עליו פחות עבירות קשות. במשחקי המוקדמות לטורניר שנערכו במהלך 1969, תחת המאמן ז'ואו סאלדניה, פיתח פלה שותפות מוצלחת בחוליית ההתקפה יחד עם טוסטאו וז'אירזיניו. בניגוד לתפקיד החלוץ המרכזי שבו שיחק, תחת סאלדניה החל פלה לשחק כקשר התקפי מאחורי החלוץ, ומעמדה זו שימש כ"פליימייקר" המחלק מסירות יעילות לחבריו להתקפה. הוא סייע לנבחרתו להעפיל לטורניר המונדיאל לאחר שכבש שישה שערים בששת משחקי המוקדמות, שאת כולם ניצחה הנבחרת. בין חבריו הבולטים לקבוצה נכללו גם ריבלינו, ז'רסון, קלודואלדו וקרלוס אלברטו.
עם זאת, במהלך שנת 1970 נקלע סאלדניה לסכסוך מתמשך עם שחקניו, ובהם פלה עצמו. בין היתר טען סאלדניה כי על פלה להישאר מחוץ לסגל למונדיאל בשל בעיית ראייה. לאחר שהנשיא אמיליו מדיסי דרש להשפיע על בחירת הסגל התפטר סאלדניה מתפקיד המאמן, ובמקומו מונה מאריו זגאלו, שזכה כשחקן עם הנבחרת בגביעי העולם ב-1958 וב-1962, כמאמן הנבחרת בטורניר המונדיאל עצמו. תחת הדרכתו של זגאלו הציגה הנבחרת סגנון משחק התקפי ומרהיב שכלל מסירות מהירות והבקעת שערים רבים, ובזכות כך היא נחשבת על ידי רבים לנבחרת הגדולה בהיסטוריה של טורנירי גביע העולם.
במשחקה הראשון ניצחה ברזיל בתוצאה 4–1 את נבחרת צ'כוסלובקיה, כשפלה מבקיע את השער השני. באותו משחק ביצע פלה ניסיון הבקעה מפורסם במיוחד: כאשר עמד עם הכדור מאחורי קו מחצית המגרש הוא הבחין שהשוער הצ'כי, איבו ויקטור, אינו ממוקם היטב בשערו ובעט לשער מהמרחק הרב, אך לא הבקיע. במשחק השני, מול אלופת העולם אנגליה, סייע פלה לנבחרתו לנצח 1–0 לאחר שבישל את שער הניצחון לז'אירזיניו. באותו משחק נעצרה נגיחה חזקה שלו על ידי השוער היריב גורדון בנקס, במה שנחשבת לאחת מהצלות השערים הבולטות בהיסטוריה. במשחק האחרון בשלב הבתים, מול נבחרת רומניה, הבקיע פלה צמד שערים והוביל את ברזיל לניצחון 3–2.
ברבע הגמר פגשה ברזיל את נבחרת פרו, שאימן דידי, מכוכביה של ברזיל בשתי הזכיות הקודמות במונדיאל. לאחר ניצחון 4–2 היא העפילה לחצי הגמר, שם ניצחה 3–1 את אורוגוואי במשחק שבו בישל פלה שער לריבלינו. באותו משחק הציג פלה את אחד מהמהלכים המפורסמים ביותר שלו: לאחר שקיבל את הכדור מטוסטאו הוא הטעה את השוער האורוגוואי, ובעט בכדור בכיוון ההפוך מכיוון הריצה שלו. אולם, הבעיטה לא הייתה טובה דיה והכדור החטיא את מסגרת השער. בגמר פגשה ברזיל את נבחרת איטליה, אשר נודעה בסגנון המשחק ההגנתי שלה, ה"קטנאצ'ו". פלה הוביל את ברזיל לניצחון 4–1 כאשר הבקיע שער בנגיחה לאחר הגבהה של ריבלינו, ובישל שני שערים לז'אירזיניו ולקרלוס אלברטו. פלה זכה בפעם השלישית בקריירה שלו בגביע העולם, ובנוסף זכה בתואר כדור הזהב כשחקן המצטיין של הטורניר, לאחר שהבקיע ארבעה שערים ובישל חמישה נוספים בסך הכול.
ב-1971 הודיע פלה על פרישתו ממשחק בנבחרת הלאומית. לדבריו, אחת הסיבות לפרישתו הייתה הבעת מחאה על המשטר הדיקטטורי ששלט בברזיל באותה תקופה. ב-11 ביולי הבקיע פלה את שערו האחרון בנבחרת ברזיל, במשחק ראווה מול נבחרת אוסטריה. כעבור שבוע הופיע בפעם האחרונה במדי הנבחרת, במשחק שהתקיים באצטדיון המרקאנה מול נבחרת יוגוסלביה.
לאחר הפרישה > "אזרח העולם" ושגריר רצון טוב של יוניצ"ף

מעט לפני פרישתו, בספטמבר 1977, קיבל פלה תואר אזרח העולם (World citizen) של ארגון האומות המאוחדות. כחלק מכך הוא החל לשמש כשגריר רצון טוב של יוניצ"ף – קרן צדקה מטעם האומות המאוחדות הפועלת למען זכויות הילד – ולקח חלק באירועים ברחבי העולם שנועדו להעלאת שמה של הקרן. במקביל הצטרף פלה לוועדה למשחק הוגן של פיפ"א, ובכך קידם את השקפתו להענשה חמורה של שחקנים הנוהגים באגרסיביות ובחוסר ספורטיביות. בנוסף החל לשמש כשגריר של פיפ"א, וסייר ברחבי העולם כדמות מייצגת של משחק הכדורגל.