stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסתרקה
דמותה של אסתרקה במדיה האמנותית > תיאטרון

המחזמר ""אסתרק'ה" ביידיש מאת אהרן צייטלין הוצג בניו יורק ב- (1941-1940 בעקבות סיפור שכתב בפולין ב-1932). בו מושר הלהיט דונה דונה מאת שלום סקונדה
דמותה של אסתרקה במדיה האמנותית > טלוויזיה

בסדרה ההיסטורית "כתר המלכים" Korona królów בטלוויזיה הפולנית. את תפקיד אסתרקה גילמה השחקנית אנה טרפילובסקה.
דמותה של אסתרקה במדיה האמנותית > אמנות פלסטית

פרנצישק ז'מורקו - הציור "קז'ימייז' הגדול ואסתרקה" (1891)
ונדלין סטשלצקי - קז'ימייז' הגדול ואסתרקה (1879 - אבד)
ולדיסלב לושצ'קביץ' - קז'ימייז' הגדול מבקר אצל אסתרקה (1891)
מאוריצי גוטליב - אסתרקה והמלך קז'יימיז' (1879)
2016 על קיר ברחוב יוזף בקרקוב צוירו כתובות גרפיטי המתארות אישים הקשורים לשכונה, בהם המלך קז'ימייז' הגדול ואסתרקה.
גרפיטי על קיר ברחוב יוזף בקרקוב
קז'ימייז' הגדול ואסתרקה. הציור על הקיר
לקריאה נוספת

Jan Adamczewski "Kraków od A do Z" Krajowa Agencja Wydawnicza - Kraków 1980
1897 ,Stanisław Gabriel Kozłowski Esterka: dramat w VI-ciu obrazach na tle historycznym
Mieczysław Jarosławski Esterka: powieść, Wydawnictwo Stanisława Cukrowskiego, 1931
Chone Shmeruk -The Esterke story in Yiddish and Polish literature: a case study about the mutual relations of cultural traditions, Zalman Shazar Center for the Furtherance of the Study of Jewish History,Jerusalem 1985  (חנא שמרוק)
הערות שוליים

↑  Byron L. Sherwin, Sparks Amidst the Ashes: The Spiritual Legacy of Polish Jewry, Oxford University Press, 1997-04-24, ISBN 978-0-19-535546-8. (באנגלית)
↑  J. Adamczewski, Little Kraków Encyclopedia
↑  ספר צמח דוד לרבי דוד גאנז, (מהדיר) מרדכי ברויאר, ירושלים, תשמ"ג, חלק שני, עמ' 358
↑  באתר של משה הרפז
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 120608936  VIAF: 15604978   WorldCat (עם VIAF): 15604978 
אסתרקה ואביה בתמונה מ-1872-1873
משמאל בית אסתרקה בראדום. מימין בית גונסקי - המוזיאון לאמנות עכשווית.
אל-חירה

| --- | --- |

חורבות מבנה באל-חירה, מדרום לנג'ף, חפירות משלחת גרמנית משנת 1919
 מיקום
 מדינה:  דרום-מערב עיראק
 מיקום:  מְחוֹז אַ-נַּגַ'ף
 קואורדינטות:  31°59′N 44°23′E﻿ / ﻿31.98°N 44.39°E﻿ / 31.98; 44.39
 he
 
מיניאטורה פרסית מהמאה ה-15 המתארת בניית ארמון בעיר הבירה אל-חירה
אל-חִירָה (בערבית: الحيرة) הייתה ממלכה ערבית שהתקיימה בגבולה הדרום-מערבי של עיראק בין המאה ה-3 לסוף המאה ה-6 (גם עיר בירתה נקראה באותו שם). היא הייתה אחת משתי הממלכות אל-חירה וע'סאן, שתפקידן העיקרי היה להשתתף בהגנה על גבולות המעצמות ביזנץ ופרס הסאסאנית. אל-חירה שבדרום עיראק הייתה זו שתפקידה להגן על גבול פרס הסאסאנית.
היסטוריה

אל-חירה הייתה אחת הממלכות העצמאיות שהקימו הערבים בנאות מדבר ובמרכזי מסחר, או באזורי הספר של פרס וביזנץ ובחסותן, עוד טרם הופעת האסלאם. אל-חירה קמה על רקע הזעזוע שנבע מחילופי השלטון בפרס, כאשר בראשית המאה ה-3 תפסה את השלטון השושלת הסאסאנית. את הזעזוע הזה ניצלו מספר שבטים בדואים והתיישבו באזור הפורה שעל גדות נהר הפרת. שבטים אלה היו מאורגנים בברית שבטי תַנוּח'. חלקם המשיכו בחיי הנוודות, ואחרים החלו לעסוק בחקלאות ולהקים ישובי קבע. החשוב שבישובים האלה היה בעיר אל-חירה, שהוקמה לא הרחק משרידיה של בבל העתיקה. היא נוסדה כנראה בסוף המאה ה-3 על ידי קבוצת שבטי תַנוּח', שהיגרה לאזור זה מבחריין. תולדות ממלכת אל-חירה עד המאה ה-5 לוטות בערפל, אך מאותה תקופה ואילך ברור שהיא מילאה תפקיד של ממלכת חיץ שמלכיה, בני נצר משבט לַחְ'ם (אנ') (بنو لخم), היו כפופים לשושלת הפרסית הסאסאנית. תמורת שמירת הגבול, ריסון פשיטות הבדואים והשתתפות במלחמותיהם של הפרסים נגד הביזנטים, קיבלו מלכי אל-חירה מפטרוניהם תמיכה בכסף ובאנשי צבא והייתה להם בדרך כלל השפעה ניכרת בחצר המלכות הסאסאנית. שושלת בני לח'ם שלטה באל-חירה, פרט לתקופה קצרה, עד ראשית המאה ה-7. במקורות מוסלמיים מסופר כי במחצית המאה ה-6 קיבל מלך אל-חירה סמכות על האזור המשתרע מעומאן ובחריין במזרח חצי האי ערב, דרך אל-ימאמה (אנ') ועד לעיר טאיף. אולם סמכות כזאת לא הופעלה כדבר שבשגרה. אמנם נמסר כי תקופה מסוימת עסקו יהודי העיר ית'רב שבחיג'אז בגביית מיסים עבור מלך אל-חירה, וכי גובי מיסים מטעמו נשלחו אל שבטים ערביים, אך מסופר גם כי לעיתים הושלכו גובים כאלה אל הבור. אכן קשה היה להפעיל סמכות בקרב הבדואים הנוודים, שגאוותם הייתה, בין היתר, על חירותם. במאה ה-6 היו גם מלחמות בין ע'סאן לאל-חירה. בראשית המאה ה-7 החליטו הסאסאנים לסלק את המלך האחרון, א-נועמאן השלישי אבן אל-מונד'יר (אנ'), ולהפוך את האזור למחוז בשליטת נציב פרסי. שלטון השושלת הלח'מית הגיע לקיצו בשנת 602, כאשר מלך פרס ח'וסרו השני הדיח את המלך העצמאי האחרון של אל-חירה וציווה לרצוח אותו.
כתוצאה מהתפתחות זאת נפתחה בפני ערביי המדבר הדרך לפלוש לשטחיה של פרס. בשנת 610 הצליחו לוחמים ערביים להכות צבא פרסי בקרב ד'י קאר (אנ') ליד העיר אל-חירה. אף כי הכוחות שהשתתפו בקרב היו קטנים יחסית, ואין לראות בו התמודדות כללית של שני העמים, ראו בו הערבים את ראשיתו של מפנה היסטורי בתולדותיהם. בימיו של הח'ליף הראשון אבו בכר החלו צבאות ערביים לצאת את גבולות שטחיהם המסורתיים בחצי האי ערב, הן לכיוון סוריה כדי להילחם בביזנטים, והן לכיוון עיראק כדי להילחם באימפריה הסאסאנית. הם אף הצליחו לכבוש את אל-חירה.
לאחר הכיבוש המוסלמי, ירדה חשיבותה של אל-חירה במהירות, מאחר שתושביה עברו אל העיר החדשה אל-כופה.
אוכלוסייה

בשתי ממלכות הגבול, אל-חירה וע'סאן, הייתה אוכלוסייה מעורבת מבחינה אתנית, דתית ותרבותית, חלקה ערבים וחלקה אחרים, חלקה יושבי קבע וחלקה נוודים, חלקה נוצרים וחלקה בני דתות אחרות. שושלת בנו נצר וחלק גדול מתושבי אל-חירה היו נוצרים נסטוריאנים, ואחר כך גם מונופיזיטים, שנמלטו אליה מפני רדיפות הביזנטים, למרות שהדת הרשמית של פטרוניהם הפרסים הייתה הדת הזורואסטרית. הנוצרים באל-חירה, אשר היוו חלק ניכר מהאוכלוסייה במקום, היו ידועים בשם "אלעבאד". הם היוו את היסוד העירוני שבממלכה ונהנו מהשפעה מכרעת על ענייניה. בסוף המאה ה-6 קיבלה אף המשפחה השלטת את הדת הנוצרית. היה זה דגם של חברה ערבית אשר לא הייתה מבוססת על קרבת דם ועל התייחסות לשבט אחד, כי אם על אמונה משותפת, עוד בתקופה הטרום-אסלאמית. אל-חירה הייתה לעיר חשובה שפרנסתה על חקלאות באזור המושקה הפורה שבינה לבין נהר הפרת, על תעשייה, כמו תעשיית האוכפים, ועל המסחר עם חופי המפרץ הפרסי ועם חצי האי ערב.
מעמד פוליטי

שתי הממלכות, ע'סאן ואלחירה, היו תלויות לחלוטין במעצמות מבחינה כלכלית ופוליטית, ועצם קיומן היה תלוי בשירותים הקבועים שהן סיפקו למעצמות. מכאן שגם מדיניות עצמאית לא הייתה להן. בין ערביי חצי האי ערב ובין שתי ממלכות החיץ האלה שררו יחסים מורכבים. מצד אחד איבה, שכן השבטים נהגו לפשוט על גבולות האימפריות, ואילו הממלכות ניסו לרסנם, להטיל עליהם מרות ולגבות מהם מיסים. מצד שני, מנהיגי שבטים היו אורחים קבועים אצל המלכים ולעיתים הגיעו איתם להסכמים, או קיבלו מהם מתנות וכיבודים, שהביאו לחיזוק מעמדם בתוך שבטיהם. משוררים ערבים (ער'), שהיו באותה תקופה השופרות הפוליטיים, נהגו לעיתים תכופות לבקר בחצרות המלכים. בין המשוררים האלה היה המשורר חסאן בן ת'אבת (אנ') מהעיר ית'רב, שלימים היה משוררו של הנביא מוחמד.
בראשית המאה ה-6 הייתה ממלכת כינדה (مملكة كندة) (אנ') כוח מתחרה לממלכות הגבול אל-חירה וע'סאן. באמצע המאה ה-6 קשר שליט דרום ערב מטעם ממלכת אקסום, אברהא, קשרים עם שתי הממלכות.
הממלכות היו מרכזים של חיי עיר, מסחר, דת ותרבות ושימשו עבור חצי האי ערב צינור לעולם הגדול ולתרבותו, הן החומרית והן הרוחנית. נפילתן של ממלכות הגבול לא חסמה את ההשפעות החיצוניות על חצי האי ערב ולא שינתה בהרבה את חיי הערבים בחצי האי ערב ובשוליו. השינוי המכריע התרחש זמן קצר לאחר מכן, עם עליית האסלאם.
השפעה תרבותית ודתית על האזור

באל-חירה הייתה ניכרת השפעה נוצרית חזקה. תרבותה של אל-חירה הופצה בדרכים שונות בחצי האי ערב. המסורת מספרת על אנשים שלמדו באל-חירה את מלאכת הקריאה והכתיבה בערבית ולימדוה לתושבי חצי האי ערב, וכן הפיצו את סיפורי המקרא. מיטב הכוחות התרבותיים מקרב הבדואים נמשכו לאל-חירה. בחצרה חיו ויצרו משוררים כטרפה בן אל-עבד (אנ'), אל-חארת' בן חִלִזה (אנ'), עַמר בן כלת'ום (אנ') ועוד. אין ספק שכוחה הפוליטי והצבאי של אל-חירה עשה רושם רב על ערביי המדבר. בעצם קיומה הייתה אל-חירה אחת הממלכות שעזרו להכשיר את הקרקע מבחינה מדינית, תרבותית ודתית להופעת מוחמד ולהצלחתו. התושבים הנוצריים של אל-חירה היו בין נושאי ההשפעה הדתית החזקה על תושבי חצי האי ערב בכלל ועל ההוגים ומחפשי האלוהים שבקרבם בפרט.
הערות שוליים

1 2 3  אלה לנדאו-טסרון, הערבים והמזרח התיכון לפני הופעת האסלאם, בתוך מאיר מ' בר-אשר ומאיר חטינה (עורכים), האסלאם - היסטוריה, דת, תרבות, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2017, עמ' 7–9
↑  ברכה ז'ולטק, "אלח'לפא אלראשדון" תקופת ארבעת החליפים הראשונים, בתוך חוה לצרוס-יפה (עורכת), פרקים בתולדות הערבים והאסלאם, תל אביב: רשפים, 1975, עמ' 107
1 2 3  יוחנן פרידמן, התקופה הטרום-אסלאמית, בתוך חוה לצרוס-יפה (עורכת), פרקים בתולדות הערבים והאסלאם, תל אביב: רשפים, 1975, עמ' 14–16
1 2 3  יוסף דרורי, תולדות האסלאם הקדום, בתוך מאיר מ' בר-אשר ומאיר חטינה (עורכים), האסלאם - היסטוריה, דת, תרבות, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2017, עמ' 58
↑  G. Rothstein, חירה, אל-, האנציקלופדיה העברית יז, ירושלים - תל אביב: חברה להוצאת אנציקלופדיות בע"מ, תשכ"ט, עמ' 403
1 2  יוחנן פרידמן, התקופה הטרום-אסלאמית, בתוך חוה לצרוס-יפה (עורכת), פרקים בתולדות הערבים והאסלאם, תל אביב: רשפים, 1975, עמ' 21
↑  אלה לנדאו-טסרון, הערבים והמזרח התיכון לפני הופעת האסלאם, בתוך מאיר מ' בר-אשר ומאיר חטינה (עורכים), האסלאם - היסטוריה, דת, תרבות, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2017, עמ' 15–16
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542857205171  GND: 4240085-5  LCCN: nr97024087  SUDOC: 179851667  VIAF: 168038285   WorldCat (עם VIAF): 168038285
מייאבי

| --- | --- |

 לידה:  14 בספטמבר 1981 (בן 43) אוסקה, יפן 
 שם לידה:  石原 貴雅 
 שם במה:  Miyabi, Miyavi, MYV, Meev, Myvster, 382 
 מוקד פעילות:  טוקיו 
 תקופת הפעילות:  מ-1995 
 סוגה:  ויזואל קיי 
 שפה מועדפת:  יפנית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 חברת תקליטים:  וירג'ין מיוזיק, EMI רקורדס יפן, PS קומפני, יוניברסל מיוזיק יפן, Wrasse Records, פרי-וויל 
 בן או בת זוג:  Melody (15 במרץ 2009–?) 
 myv382tokyo.com
 פרופיל ב-IMDb
 
טקמאסה אישיהארה (באנגלית: Takamasa Ishihara; ביפנית: ‏(石原 崇雅; נולד ב-14 בספטמבר 1981) הידוע יותר בשם הבמה שלו מייאבי Miyavi‏ (雅,), הוא גיטריסט, זמר-יוצר, מפיק מוזיקלי ושחקן קולנוע יפני הידוע בסגנונו הכאה באצבע צרדה בניגון בגיטרה.
ביוגרפיה

מייאבי נולד בנישיקוג'ו, קונוהאנה-קו, אוסקה, יפן, לאמא יפנית ואבא קוריאני. הוריו התגרשו כשהיה ילד והוא עבר להתגורר עם אימו בסמוך לסבו וסבתו.
קריירה

מייאבי החל לנגן בגיטרה ולכתוב שירים בגיל 15. בשנת 1999, כשהוא בן 18, Miyavi הצטרף ללהקה Dué le quartz כגיטריסט. הלהקה התפרקה בשנת 2002 ו-Miyavi החליט לצאת לקריירת סולו. באותה שנה הוציא Miyavi את אלבום הסולו הראשון שלו【雅楽】-gagaku-.
מאז יצא לקריירת סולו, סגנונו המוזיקלי של מייאבי השתנה. חזותו היא כשל כוכב פופ, אבל המוזיקה שלו נוטה יותר לכיוון המטאל. בשנת 2004 מייאבי שיחק, בתפקיד עצמו, בסרט "Oresama". בהתאם לחוזה שחתם בסוף שנת 2004, מייאבי שינה את שמו שוב ל-"MYV", קיצור של "Miyavi".למרות זאת, מקובל עדיין לכנותו Miyavi.
ב-25 במאי 2007, בקונצרט "J-Rock Revolution" בלוס אנג'לס, הכריז מייאבי על הצטרפותו ללהקת S.K.I.N. ‏S.K.I.N הופיעו לראשונה בהרכב מלא ב-29 ביולי 2007 בקונצרט ב-Anime Expo conventio.
בשנת 2014 שיחק בסרט הדרמה "לא נשבר" בבימויה של אנג'לינה ג'ולי המבוסס על ספר הביוגרפיה "בלתי שביר" ובו גילם את תפקידו של מוטסוהירו וטאנבה הידוע בכינויו "הציפור" שעינה את לואי זמפריני.
בשנת 2021 גילם את ג'וג'ימה בסרט המותחן האמריקאי "קייט", ודיבב בסדרה המונפשת "ארקיין".
חיים אישיים

ב-14 במרץ 2009, נישא מייאבי לזמרת היפנית-אמריקאית מלודי (אנ'). לזוג יש שלושה ילדים, לאבלי "איילי/אספן" מייאבי (נולדה ב-29 ביולי 2009, ביפן), ג'ולי אוי (נולדה ב-21 באוקטובר 2010, ביפן), וסקיילר קאקירו (נולד ב-24 בפברואר 2021, בארצות הברית). משנת 2014 עד 2021, מייאבי ומשפחתו התגוררו בלוס אנג'לס, קליפורניה, לאחר שעבר לאזור במהלך צילומי הסרט "לא נשבר".  לאחר לידת בנו סקיילר, הוא ומשפחתו חזרו ליפן ומתגוררים כיום בטוקיו.
דיסקוגרפיה > אלבומים

2002 - Gagaku
2003 - Galyuu
2005 - Miyavizm
2006 - MYV Pops
2006 - Miyaviuta: Dokusō
2008 - This Iz the Japanese Kabuki Rock
2010 - What's My Name?
2013 - Miyavi
2015 - The Others
2016 - Fire Bird
2017 - Samurai Sessions, Vol. 2
2018 - Samurai Sessions, Vol. 3: Worlds Collide
2019 - No Sleep Till Tokyo
2020 - Holy Nights
2021 - Imaginary
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2004 | Oresama | עצמו |  |
| 2014 | לא נשבר | מוטסוהירו וטאנבה |  |
| 2017 | קונג: אי הגולגולת | גונפי איקארי |  |
| 2018 | בליץ' | ביאקויה קוצ'יקי (אנ') |  |
| 2018 | Gangoose | אדאצ'י |  |
| 2019 | Stray | ג'ין |  |
| 2019 | מליפיסנט: אדונית הרשע | אודו |  |
| 2021 | קייט | ג'וג'ימה |  |
| 2021 | בהיר: נשמה של סמוראי | קוקצ'ו | דיבוב |
| 2022 | כלבי הגיהנום: בית הבמבוק | יושיטקה טוקי |  |
| 2023 | Famiria | קייטו אנומוטו |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2020 | עוקבים | עצמו | פרק: "Login" |
| 2021 | ארקיין | פין | דיבוב; 3 פרקים |
מוזיאון א-רקה

| --- | --- |
מבנה מוזיאון א-רקה
מבנה מוזיאון א-רקה
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לארכאולוגיה
 מיקום:  א-רקה 
 מדינה:  סוריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1981
 תאריך פתיחה רשמי:  1981 
 
 קואורדינטות:  35°56′45″N 39°01′00″E﻿ / ﻿35.94583333°N 39.01666667°E﻿ / 35.94583333; 39.01666667
 אתר רשמי
  (למפת סוריה מוגדלת) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהמוזיאון א-רקה(למפת סוריה רגילה) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהמוזיאון א-רקה
 
מוזיאון א-רקה (בערבית: متحف الرقة) הוא מוזיאון לארכאולוגיה ולאמנות, השוכן בעיר א-רקה בצפון סוריה. המוזיאון שוכן ליד כיכר מרכזית בעיר ששמה הוא "כיכר ערפאת".
מבנה ותצוגה

המוזיאון נוסד בשנת 1981 במבנה סראייה ישן מהתקופה העות'מאנית שהיה מועמד להריסה (סראייה הוא שמו של בית הממשל העות'מאני בשפות הטורקיות ופירושו ארמון). מנהל העתיקות והמוזיאונים בסוריה עצר את ההריסה והציע לשפץ את המבנה ולהפכו למוזיאון שבו יוצגו ממצאים שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות במחוז א-רקה, תצוגות הקשורות במסורות מוסלמיות ואמנות מודרנית.
המבנה הוא בעל שתי קומות. בקומה הראשונה הוצגו ממצאים מהעת העתיקה, התקופות הרומית והביזנטית ואמנות מודרנית. בקומה השנייה התצוגה הוקדשה לממצאים מתקופתו של הארון א-רשיד, אמנות ערבית ואמנות מוסלמית. בכניסה למוזיאון הוצג פסיפס מהמאה ה-15 לספירה.
המוזיאון השתתף במשלחות של חפירות ארכאולוגיות של אתרים במחוז, למשל החפירה בתל זיידאן, אתר מתקופת עובייד השוכן 5 ק"מ ממזרח לעיר א-רקה.
חלק מאוסף המוזיאון הם לוחות בכתב יתדות מאתרים באזור כגון: תל סבי אבייד, תל ביה, בה שכנה העיר העתיקה תותול, תל חוארה (Tell Chuera) (אנ'), תל חמאם א-טורקמן (Tell Hammam et-Turkman) ותל מונבקה (Tel Munbaqa) (אנ'). הלוחות כוללים טקסטים משנת 2800 לפנה"ס ועד 1000 לפנה"ס.
נזקים בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה

באביב 2012, קבוצת אחראר א-שאם (אנ'), שהיא אחד הצדדים המורדים במלחמת האזרחים בסוריה, הוציאה מהמוזיאון 527 פריטים, בטענה שמטרת הוצאתם הייתה להגן עליהם. ביוני 2013 נכנסו שודדים למוזיאון ושדדו שש מכולות של ממצאים שאוחסנו במוזיאון. בסיוע אוכלוסייה מקומית ושיתוף פעולה נמצאו מאוחר יותר  שלוש מכולות בטאבאקה (Tabaqa), תחת שליטתה של קבוצה שקוראת לעצמה "Cham free people". בחודש נובמבר 2014, דיווח מנהל העתיקות והמוזיאונים של סוריה, שפצצה שהוטלה בכיכר ערפאת במסגרת המלחמה, פגעה במבנה המוזיאון וגרמה נזק לחזיתו, לדלתות ולחלונות.
הערות שוליים

↑  Ar-Raqqah Museum in Syria continues to Suffer דיווח באתר art-crime.blog ב-26 בנובמבר 2016
דגל סקסוניה התחתונה

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל מדיני ואזרחי
 יחס אורך/גובה:  2:3
 קבלת מעמד רשמי:  13 באפריל 1951
 גרסאות נוספות:        דגל ימי מדיני
דגל סקסוניה התחתונה הוא דגלה של המדינה הגרמנית סקסוניה התחתונה. עיצובו של הדגל מתבסס על עיצוב דגל גרמניה - טריקולור אופקי בצבעי שחור-אדום-זהב והוא מושחת בסמל סקסוניה התחתונה במרכזו ומוזח מעט לשמאל. סמל הסוס הסקסוני נחשב סמלם של הסקסונים מאז המאה ה-12.
סקסוניה התחתונה הוקמה באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה כתוצאה מאיחודן של המדינות הנובר, בראונשווייג, אולדנבורג ושאומבורג-ליפה. בחירת הצבעים לדגל המדינה נעשתה מכיוון וצבעי השחור-אדום-זהב אינם מקושרים היסטורית באופן ישיר לאחד מהאזורים אשר הרכיבו את המדינה. הוא אומץ בחוקתה הראשונה של סקסוניה התחתונה ב-13 באפריל 1951.
ראו גם

סמל סקסוניה התחתונה
הערות שוליים

↑  חוקתה הראשונית של סקסוניה התחתונה (13 באפריל 1951) (בגרמנית)
| דגלי גרמניה |
| --- | --- | --- |
| הדגל הלאומי | הדגל הלאומי |  |
| דגלי המדינות | באדן-וירטמברג • בוואריה • ברלין • ברנדנבורג • ברמן • המבורג • הסן • חבל הסאר • מקלנבורג-מערב פומרניה • נורדריין-וסטפאליה •  סקסוניה • סקסוניה-אנהלט • סקסוניה התחתונה • ריינלנד-פאלץ • שלזוויג-הולשטיין • תורינגיה |  |
| דגלים נוספים | דגל הצי הגרמני • נס הנשיא |  |
| דגלים היסטוריים | דגל באדן • דגל פרוסיה • דגל גרמניה המזרחית • דגל המלחמה של הרייך |  |
דגל אטול ביקיני

דגל אטול ביקיני
פיזור הנשורת הגרעינית לאחר פיצוץ "קסל בראבו"
דגל אטול ביקיני הוא דגל אשר אומץ בשנת 1987 על ידי תושביו לשעבר של אטול ביקיני באיי מרשל.
רקע היסטורי

לאחר מלחמת העולם השנייה הפקיד ארגון האומות המאוחדות את האטול, יחד עם איי מרשל כולם ואיים נוספים במיקרונזיה, בידיה של ארצות הברית כשטח חסות. ב-1946 פונו האיים מתושביהם, והאטול הפך לשטח ניסויים בפצצות אטום ומימן. בין השנים 1946 ו-1958 בוצעו 23 פיצוצים בחלקו הצפון-מזרחי של האטול, וב-1 במרץ 1954 בוצע פיצוץ "קאסל בראבו" - הניסוי הראשון בפצצת מימן אשר הוטלה מן האוויר. נשורת גרעינית שנוצרה במהלכו של ניסוי זה פגעה בתושבי איי מרשל באטולים שממזרח לביקיני, ושלושה מאיי אטול ביקיני עצמו התאדו ונעלמו.
הדגל

הדגל דומה לדגל ארצות הברית מה שמייצג את אמונתם של התושבים כי ארצות הברית עדיין חבה להם חוב בעקבות פינויו של האטול והפגיעה שנגרמה לתושבים. הדגל מורכב משלושה-עשר פסים אופקיים בצבעי אדום ולבן ומלבן כחול בקנטון. 23 הכוכבים הלבנים בקנטון מסמלים את 23 איי האטול. שלושת הכוכבים השחורים בצידו הימני העליון של הדגל מסמלים את שלושת האיים שהתאדו בניסוי "קסל בראבו". שני הכוכבים השחורים בפינתו הימנית התחתונה של הדגל מסמלים את שני האיים בהם מתגוררים התושבים וצאצאיהם כיום, והמרחק בין שתי קבוצות הכוכבים מסמל את המרחק בין שלושת האיים המקוריים לשני האיים המיושבים בהווה - הן זה הפיזי והן מבחינת איכות חייהם של התושבים. משמעות האמרה "MEN OTEMJEJ REJ ILO BEIN ANIJ" במרשלית המופיעה על הפס השלישי מלמטה, היא "הכל בידי האל", והיא מסמלת את דברי מנהיג התושבים למפקד הצבא האמריקאי, לאחר שהאחרון ביקש מהתושבים בשנת 1946 להתפנות מבתיהם "למען טובת המין האנושי".
שימוש בילדים בפיגועי התאבדות פלסטיניים

חוסאם עבדו בילאל, ילד מחבל מתאבד פלסטיני, שנתפס במחסום חווארה ב-24 במרץ 2004 כשעל גופו חגורת נפץ.
ילד המציג דמוי נשק בתהלוכת חגיגות יום השנה ה-25 של חמאס
שימוש בילדים בפיגועי התאבדות פלסטינים נעשה בתקופת האינתיפאדה השנייה על ידי ארגוני הטרור הפלסטינים. קבוצות מיליטנטיות פלסטיניות השתמשו בילדים לפיגועי התאבדות. קטינים גויסו לתקוף מטרות ישראליות, צבאיות ואזרחיות כאחד. גילם של הנערים הללו נע בין 16 ל–17.
ארגוני הטרור ניצלו את חזותם התמימה של הקטינים, שאינה מעוררת חשד, בכדי להטמיע ביתר קלות מחבלים במקומות הומי אדם. בנוסף ילדים ונערים אלו נתפסו על ידי מגייסיהם כנוחים להשפעה. ארגוני הטרור עסקו בשכנועם של הילדים והנערים כי במותם הם יזכו לחיי אושר בעולם הבא. מעורבות מכוונת זו של ילדים בסכסוך מזוין גונתה על ידי ארגוני זכויות אדם בינלאומיים.
לפי נתוני צבא ההגנה לישראל, בשנים 2000–2003 צעירים מתחת לגיל 18 ביצעו 29 פיגועי התאבדות.
אינדוקטרינציה

לדברי פרופסור אמריטוס לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וירג'יניה, ומיק וולקן, רוב המחבלים המתאבדים במזרח התיכון נבחרים כבני נוער. הם מקבלים חינוך קַנָּאִי, ולאחר מכן נשלחים למלא את תפקידם כשהם בסוף שנות העשרה או בתחילת עד אמצע שנות העשרים לחייהם. ה"חינוך" יעיל ביותר כאשר גורמים הזהות הקבוצתית הדתית ניתנים כפתרונות לתחושות בושה, השפלה וחוסר האונים פרטיות. החלפת אלמנטים מושאלים שהוענקו על ידי אלוהים, עבור עולמו הפנימי של האדם, הופכת את אותו אדם לכל יכול ותומכת בנרקיסיזם של הפרט. לטענת וולקן אין קושי למצוא צעירים המעוניינים להפוך למחבלים מתאבדים ביהודה ושומרון וחבל עזה. הצעירים הפלסטינים חווים השפלה מאירועי העבר או מאירועים צפויים, מה שפוגע בהזדהות ההסתגלותית שלהם עם הוריהם, מכיוון שגם הוריהם מושפלים. וולקן מביא כדוגמה מכות, עינויים או אובדן של הורה, כאירועים משפילים אופייניים, אש עשויים להפוך אדם צעיר לרגיש יותר לגיוס כמחבל מתאבד. לאחר גיוסם, מעודדים את הקטינים להתנתק מ"עולם החומר" ונתונים לתוכנית אינטנסיבית של שינון וחזרה על הקוראן, אשר מבוססת יותר על צליל מאשר על משמעות. הטכניקה האופיינית ליצירת מחבלים מתאבדים במזרח התיכון כוללת שני שלבים בסיסיים: ראשית, "המורים" מוצאים צעירים שזהותם האישית כבר מופרעת ומחפשים "אלמנט" חיצוני להפנים כדי שיוכלו לייצב את עולמם הפנימי. שנית, הם מפתחים "שיטת הוראה" ה"כופה" את הזהות הקבוצתית הגדולה, האתנית ו/או הדתית, לתוך ה"סדקים" של הזהות האישית הפגועה של האדם. ברגע שאנשים הופכים למועמדים להיות מחבלים מתאבדים, החוקים והתקנות השגרתיים, כביכול, או הפסיכולוגיה האינדיבידואלית אינם חלים במלואם על דפוסי החשיבה והפעולה שלהם.
אן ספקרד, פרופסור משנה לפסיכיאטריה, במרכז הרפואי של אוניברסיטת ג'ורג'טאון ופרופסור לפסיכולוגיה, מכללת וסאליוס, האוניברסיטה החופשית של בריסל, כותבת:
בשטחים הפלסטיניים קיימת כיום "כת קדושים מעונים". מגיל צעיר מאוד ילדים מתחברים לתודעה קבוצתית המכבדת "שהידים", כולל מחבלים מתאבדים שמסרו את חייהם למען המאבק במה שנתפס בעיני הפלסטינים ככיבוש לא צודק של אדמותיהם. לילדים צעירים מספרים סיפורים על "שהידים". צעירים רבים עונדים שרשראות המכבדות "שהידים", פוסטרים מקשטים את חומות הערים וסרטוני רוק ומוזיקה משבחים את סגולותיהם של המתאבדים. כל מעשה טרור התאבדות מסומן גם על ידי צוואה אחרונה וסרטון, המוכנים מבעוד מועד על ידי ה"שהיד" שיכול מאוחר יותר לזכות בפופולריות רבה כאשר הסרטון מושמע בטלוויזיה. למרות הצער העמוק והאמיתי של המשפחה והחברים שנותרו מאחור, הלוויות של "שהידים" מלוות בדרך כלל בקול תרועה רמה על ידי הקהילה וארגון הטרור נותן החסות. לעיתים קרובות, ההשפעה של כך מבלבלת גורמים מבחוץ, שכן היא עלולה לשבש, לעכב ואף לעקוף את יכולת המשפחה להתמקד בצערה על אובדן בן המשפחה, ואף עשוי לתמוך במשפחה בטענה בפני זרים שהם שמחים על אובדן יקיריהם. נראה כי "כת הקדושים" הזו, שיש לה בסיס חזק בשורשים תרבותיים ותיקים, התפתחה בעיקר בעשור האחרון, שכן מעשה טרור ההתאבדות הראשון התרחש בישראל רק לפני שתים עשרה שנים.
אום נידאל, ששלחה שלושה מבניה, כולל אחד בן 17, לפיגועי התאבדות, אמרה "אני אוהבת את הילדים שלי, אבל כמוסלמים אנחנו לוחצים על עצמנו ומקריבים את הרגשות שלנו למען האינטרס של המולדת. האינטרס הגדול יותר עדיפות לאינטרס האישי". מאוחר יותר היא נבחרה לבית המחוקקים הפלסטיני מטעם חמאס.
תמונת התינוק המחופש למחבל מתאבד

ב-29 ביוני 2002 תפס צה"ל את תמונת התינוק המחופש למחבל מתאבד בבית בחברון. בתצלום מופיע תינוק בן שנה וחצי בחליפת תינוק, ולגופו קשורה חגורת נפץ מדומה. תמונה זו עוררה זעזוע בדעת הקהל בעולם. סבו של התינוק, רדוואן אבו טורקי, אמר שהלבשת התינוק כמחבל מתאבד הייתה "רק בדיחה". עיתונאית פלסטינית בחברון הייתה מופתעת מהזעם והמהומה שחוללה התמונה. לדבריה, מדובר בתמונה נורמלית ויש עוד רבות כמוה. תמונות נוספות של ילדים ותינוקות פלסטינים הלבושים כמחבלים מתאבדים פורסמו מאז ואף הודגמו במהלך השנים בפעילויות כגון תהלוכות וקייטנות קיץ של חמאס. שר העבודה הפלסטיני, רסאן ח'טיב, אמר שהתמונה לא מפתיעה וכי מובן שפלסטינים ילמדו את ילדיהם לנהוג באלימות נגד ישראלים.
הערות שוליים

↑  עמ' 292
↑   אמנסטי קורא לגנות שימוש בילדים לפיגועי התאבדות, באתר וואלה, 25 במרץ 2004
↑  אפרת וייס, "נער הנפץ" לחיילים: באתי להתפוצץ כי הבטיחו סקס, באתר ynet, 24 במרץ 2004
↑  אי.פי, המחבל שהתפוצץ בראשל"צ - צעיר המתאבדים, בן 16, באתר ynet, 24 במאי 2002
↑  עמוס הראל, מגייס הנערים המתאבדים בשכם: נער בן 16, באתר הארץ, 15 באפריל 2004
↑  פליקס פריש, ‏השב"כ וצה"ל עצרו בשכם שתי נערות בנות 15 שתיכננו לבצע פיגוע התאבדות, באתר גלובס, 16 ביוני 2004
↑  איי.פי, אמו של המחבל: אנשים לא מוסריים שלחו את בני, באתר ynet, 1 בנובמבר 2004
↑  ומיק וולקן, Suicide Bombers, אוניברסיטת וירג'יניה
↑  Speckhard, Anne (2005). "Understanding Suicide Terrorism: Countering Human Bombs and Their Senders" (PDF).  In Jason S. Purcell; Joshua D. Weintraub (eds.). Topics in Terrorism: Toward a Transatlantic Consensus on the Nature of the Threat. Vol. I. Atlantic Council Publication.
↑  "Suicide Bombers' Mother Elected to Palestinian Parliament. 'Mother of the Struggle' Says She Would Sacrifice Remaining Sons for Jihad". ABC News Internet Ventures. 26 בינואר 2006. ארכיון מ-4 באוגוסט 2007. נבדק ב-12 ביולי 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  פיל ריבס, "Baby bomber photo a horrific symbol bomber", באתר nzherald.co.nz
↑  "Baby bomber photo 'just fun'", באתר ה-BBC, ‏29 ביוני 2002
↑  "Palestinian family dresses up baby as genocide bomber", באתר הארץ, ‏28 ביוני 2002
↑  Outrage Over 'Baby Bomber' Pic, ‏5 במאי 2002
דגל דרום תימן

| --- | --- |

 סוג הדגל:    דגל לאומי ודגל ימי לאומי  היסטורי
 יחס אורך/גובה:  2:3
 הונף לראשונה:  30 בנובמבר 1967
 קבלת מעמד רשמי:  30 בנובמבר 1967 
 הונף לאחרונה:  22 במאי 1990
 מוטיבים עיצוביים:  טריקולור אופקי בצבעי אדום-לבן-שחור עם שברון תכלת וכוכב אדום בצד שמאל
 גרסאות נוספות
  דגל המפלגה הסוציאליסטית התימנית
  הדגל הנשיאותי של דרום תימן
 
מפגינים בעדן עם דגלי דרום תימן, 2011
דגל דרום תימן היה מורכב מטריקולור אופקי של שלושה פסים שווים בצבעים אדום, לבן ושחור (כמו בדגל תימן) עם שברון תכלת וכוכב אדום בצד שמאל של התורן.
הדגל אומץ ב-30 בנובמבר 1967 כאשר דרום תימן הכריזה על עצמאותה מהממלכה המאוחדת, ושימש עד איחוד תימן ב-1990. הוא שימש שוב במשך כמה חודשים בשנת 1994 במהלך קיומה של הרפובליקה הדמוקרטית של תימן. כיום, דגל דרום תימן משמש את תומכי הבדלנים מהתנועה הדרומית ומועצת המעבר הדרומית.
| פורמט | תכלת | אדום | לבן | שחור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שלשה הקסדצימלית | #80C3E6 | #CE1126 | #FFFFFF | #000000 |
| RGB | 128–195–230 | 206–17–38 | 255–255–255 | 0–0–0 |