stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וודרו וילסון
נשיאותו (1921-1913) > מדיניות פנים > מכסי המגן

כדי להוביל את הורדת המכסים, השיג וילסון את תמיכתו של אוסקר אנדרווד, חבר בית הנבחרים ויו"ר ועדת הכלכלה. רוב בית הנבחרים תמך במאי בחוק שהוריד את המכסים, ובספטמבר החוק עבר בסנאט. וילסון חתם עליו כעבור שלושה שבועות. למרות זאת, מלחמת העולם הראשונה מנעה השפעה מהותית של הורדת המכסים. וילסון טען בפני הקונגרס שהתאגידים תומכים במכסים גבוהים, והוא ארגן טקס חתימה מהודר על החוק. ההכנסה שאבדה בעקבות הורדת המכסים הושגה בידי מס ההכנסה החדש, שהונהג לאחר העברת התיקון ה-16 לחוקת ארצות הברית.
נשיאותו (1921-1913) > מדיניות פנים > הפדרל ריזרב

וילסון לא חיכה להורדת המכסים כדי להמשיך ברפורמה הבאה שלו- הבנקאות, בה החל ביוני 1913. לאחר שהתייעץ עם ברנדייס, הכריז וילסון שמערכת הבנקאות צריכה להיות ציבורית וממשלתית. הבנקים, לטענתו, צריכים להיות כלים לעסקים, ולא שליטיהם. הוא ניסה לפייס בין הרפובליקנים השמרנים, בהנהגת הסנאטור נלסון אולדריץ', ובין האגף השמאלי של הדמוקרטים, בהובלת ויליאם ג'נינגס ברייאן, שתיעב בנקים פרטיים ואת וול סטריט. ברייאן דרש בנק מרכזי בבעלות ממשלתית שידפיס כסף מנייר כאוות נפשו של הקונגרס. לבסוף, הפשרה הרשתה לבנקים פרטיים לשלוט ב-12 הבנקים האזוריים, אולם יצרה מערכת מרכזית בהנהגת הנשיא והסנאט. וילסון שכנע את תומכי ברייאן שכיוון שאיגרות החוב של הבנק היו בבעלות הממשלה, המטבע הפך לגמיש יותר. שנים עשר בנקים מחוזיים החלישו את השפעת הבנקים מניו יורק, דרישה מרכזית של ברייאן ותומכיו בדרום ובמערב.
וילסון מינה את פאול ורבורג ובנקאים בולטים אחרים להנהיג את המערכת. האגף הניו יורקרי שלט בבנק כ"ראשון בין שווים". המערכת החלה לפעול ב-1915, ומימנה את מדינות ההסכמה ואת ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
בסוף 1913, העיתונות טענה שוילסון הוא האדם החזק ביותר בממשלו, והוא האחראי לכל הרפורמות שעברו.
נשיאותו (1921-1913) > מדיניות פנים > פעילות נגד מונופולים וחקיקה

וילסון דחף לחקיקה שהסתיימה בחקיקת חוק ועדת הסחר הפדרלית בספטמבר 1914. היה זה צעד בניגוד לקודמיו בתפקיד, שסברו שיש לנצח את המונופולים בבית המשפט. ועדת הסחר הפדרלית הפעילה רגולציה שעודדה תחרות והקטינה את הסחר הלא הוגן. בנוסף לכך, חוקק וילסון חוק נגד מונופולים, שאסר על אפליית במחירים, על הסכמים שאסרו על הקמעונאים לרכוש מוצרים מספקים אחרים, והסכמים שמטרתם לשלוט בארגונים אחרים. כוחה של חקיקה זאת היה גדול יותר מחוקים קודמים כיוון שהיא הדגישה את אחריותם של נציגי התאגידים והבהירה את החוקים. החוק נחשב למגנה קרטה של חוקי העבודה. ב-1916, תחת איום מצד איגודי הרכבת בשביתה, אישר וילסון חוק שהעלה שכר והוריד את שעות העבודה של הפועלים כדי למנוע אותה.
כשהנשיא ניגש לבחירה מחדש, הוא העביר סדרה של תוכניות כדי לסייע לחקלאים. ב-1914 הוא העביר חוק שיצר מערכת למכירת תוצרת חקלאית ולשיפור המיכון החקלאי. ב-1916 העביר חוק שהעניק הלוואות ארוכות טווח בריבית נמוכה לחקלאים.
העסקת ילדים נאסרה בחוק ב-1916, אולם בית המשפט טען שהחוק אינו חוקתי ב-1918. רק בשנות השלושים נחקקו חוקים משמעותיים נגד העסקת ילדים.
נשיאותו (1921-1913) > מדיניות פנים > יחסי עבודה

ב-1914, סכסוך בין כורי פחם בקולורדו והאיגוד שלהם גרם למשמר הלאומי לטבוח בכורים, ולגרום למותם של שמונה שובתים, אחד-עשר ילדים ושתי אמהות. אחד מהבעלים, ג'ון ד. רוקפלר, הבן, סירב להצעת וילסון לבוררות, ולכן שלח וילסון את הצבא לאזור. הוא הצליח להביא סדר והפגין את תמיכתו באיגודי העובדים, אולם כניעת הכורים לבעליהם הייתה תבוסה קשה.
בקיץ 1916, הכלכלה הייתה בסכנה עקב שביתת רכבות. הנשיא קרא למפלגות לבוא לוועידה בבית הלבן באוגוסט – אחרי יומיים ללא תוצאות, החליט וילסון לפתור את העניין, ולהעביר חוק למען יום עבודה בן שמונה שעות. החוק ביטל את השביתה, והקנה לוילסון שבחים על מניעת משבר כלכלי. השמרנים ביקרו את החוק וטענו שוילסון נכנע לאיגודים, ושהקונגרס ויתר לרודנות.
נשיאותו (1921-1913) > מדיניות פנים > העורף במלחמת העולם הראשונה

כשארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, הפך וילסון לנשיא לוחם. מועצת התעשיות המלחמתית, בראשותו של ברנרד ברוך, הוקמה כדי לטפל ביעדי הייצור האמריקניים לצורך המלחמה. הנשיא לעתיד הרברט הובר עמד בראש מנהל המזון האמריקני, שיספק אוכל. כדי לחסוך בחשמל, הונהג שעון קיץ, ואספקת הדלק הוקצבה. ויליאם מקאדו היה אחראי על איגרות החוב. הקבינט המלחמתי נפגש עם וילסון בבית הלבן אחת לשבוע. וילסון מינה אנשי עסקים בשכר של דולר ליום כדי לטפל בגופים אלו, כדי שהממשלה תוכל לתפקד היטב בעת המלחמה.
איגודי עובדים שתמכו במאמץ המלחמתי זכו להטבות. וילסון עבד עם איגודי עובדים מתונים, שצמחו במספר חבריהם ובשכרם במהלך תקופתו. בהיעדר הקצבות מזון המחירים הרקיעו שחקים, מס ההכנסה עלה והפועלים סבלו. למרות זאת, איגרות החוב למימון המלחמה נמכרו בהצלחה. ההצלחה זו גרמה לכך שהמלחמה מומנה בידי משלמי המיסים האמידים במהלך שנות העשרים.
מתנגדי המלחמה, אנרכיסטים, קומוניסטים, חברי IWW ומתנגדים אחרים למלחמה נרדפו בידי מחלקת המשפטים בהנהגת אלכסנדר מיטשל פאלמר. מנהיגים רבים של איגודים אלו נעצרו באשמת הסתה לאלימות, ריגול ובגידה. וילסון הקים את משרד התעמולה המערבי הראשון, הוועדה למידע ציבורי, שהפיצה מסרים אנטי-גרמניים וצנזרה חומר שמצאה כמסית. בנוסף, העביר וילסון את חוק הריגול של 1917 ואת חוק ההמרדה של 1918 בקונגרס. החוקים אסרו על הצהרות אנטי-בריטיות, פרו-גרמניות ואנטי-מלחמתיות. בעוד שתמך בסוציאליסטים שתמכו במלחמה, דחף למעצרם ולגירושם של זרים שנולדו במדינות אויב. מהגרים רבים, שהיו תושבים ללא אזרחות, והתנגדו למעורבות במלחמה, נשלחו לרוסיה הסובייטית או לארצות אחרות לפי חוק ההגירה של 1918.
בניסיונו לבצע רפורמה ולשנות את תוכנית הגיוס, החליף וילסון מפקדים צבאיים וחקר את מחלקת הביטחון. בדו"ח החקירה לא נמצאה שחיתות או גנבה בתוכניות הגיוס, אף שנמצאו כשלים בחיל האוויר.
ממשל וילסון שחרר את החיילים עם סיום המלחמה. תוכנית ליצירת ועדה בעניין ננטשה בגלל השליטה הרפובליקנית בסנאט. במקום זאת, העדיף וילסון לפרק את הוועדות מתקופת המלחמה. השחרור גרם לכך שארבעה מיליון חיילים נשלחו הביתה ללא תכנון, ללא כסף, עם מעט הטבות והרבה הבטחות מעורפלות. הבועה מתקופת המלחמה של מחירי התוצרת החקלאית התפוצצה, וחקלאים רבים נותרו בחובות לאחר שרכשו אדמות חדשות. שביתות בתעשיות הפלדה, הפחם ואריזת הבשר פגעו בכלכלה ב-1919. טינה גזעית גרמה למהומות גזעיות בקיץ, כשלבנים ושחורים נלחמו בשיקגו, באומהה, ובערים רבות בצפון.
נשיאותו (1921-1913) > מדיניות פנים > חוק היובש

חוק היובש הפך לרפורמה בלתי נמנעת במהלך המלחמה, אולם וילסון לא היה מעורב יותר מדי בהעברת החוק. שילוב בין תנועת ההתנזרות, שנאה לדברים גרמניים (כולל בירה ומסבאות) ופעילות של כנסיות ונשים הובילו לדרישה לתיקון חוקתי שיוביל לחוק יובש. תיקון חוקתי עבר בדצמבר 1917, בשני בתי הקונגרס ברוב של שני שלישים. ב-16 בינואר 1919, התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית אושר בידי 36 מתוך 48 המדינות. ב-28 באוקטובר 1919, חוקק הקונגרס את חוק וולסטד, השם העממי לחוק היובש הלאומי. וילסון הרגיש שלא ניתן לאכוף את החוק, אולם הקונגרס ביטל את הוטו שלו. תקופת היובש החלה ב-16 בינואר 1920 (שנה לאחר אשרור התיקון). מכירה, ייצור, יבוא והעברה של משקאות חריפים, מלבד למקרים דתיים, נאסרה. צריכת אלכוהול לא נאסרה, והיו אנשים ששמרו על מלאי פרטי מלפני התקופה אצלם. וילסון העביר את המלאי האישי שלו אל מרתף היינות בביתו בוושינגטון לאחר סיום כהונתו.
עמדתו של וילסון שלא ניתן לאכוף את החוק התממשה: השוק השחור התפתח במהירות כדי לעקוף את ההגבלות, ואלכוהול רב הופק והוברח אל המדינה. מוסד הספיק איזי, המסבאות הבלתי חוקיות, שגשג בערים, בעיירות ובכפרים.
נשיאותו (1921-1913) > מדיניות פנים > זכות הצבעה לנשים

וילסון תמך במתן זכות הצבעה לנשים, אולם לא יכול היה לגייס תמיכה בתיקון חוקתי כיוון שהדרום התנגד לתיקון שיפגע בזכות המדינות להחליט. יום לפני השבעתו לנשיא, נערך בוושינגטון מצעד למען זכות ההצבעה לנשים שאורגן על ידי אליס פול, לוסי ברנס ואגודה הלאומית לזכות הבחירה לנשים. במהלך כהונתו, בין 1917 ל-1919, מפלגת הנשים הלאומית תקפה את וילסון ואת הדמוקרטים על חוסר פעולתם בנושא. וילסון שמר על קשר עם חלק מהסופרג'יסטיות המתונות. הוא המשיך להתעלם מהנושא עד שהיה בטוח שהפלג הצפוני במפלגה הדמוקרטית תמך בכך: משאל עם מ-1917 בניו יורק, שתמך בנושא, היה החלטי. בינואר 1918, נאם וילסון בבית הנבחרים כדי שיעביר את החוק. הוא עבר אולם הסנאט עיכב את החוק עד ל-1919, ואז התיקון נשלח לאשרור המדינות.
נשיאותו (1921-1913) > מדיניות פנים > הבהלה האדומה

לאחר מהפכת אוקטובר ברוסיה הצארית, רבים באמריקה חששו ממהפכה קומוניסטית בארצות הברית. הפחדים הוזנו לאחר שאנרכיסטים בהנהגת לואיג'י גלאני ביצעו סדרת פיצוצים ברחבי ארצות הברית ב-1919. בתגובה לכך, החל מזכיר המשפט, אלכסנדר מיטשל פאלמר, ב"פשיטות פאלמר" בכוונה ללכוד ולסלק מהמדינה פעילים רדיקליים. הוא הזהיר מפני התקוממות באחד במאי ב-1920, אולם לאחר שהיום עבר ללא תקריות חריגות, הבהלה האדומה גוועה.
נשיאותו (1921-1913) > מדיניות פנים > זכויות האזרח

היסטוריונים רבים ביקרו את מדיניותו של וילסון בנוגע לגזעים (לפי המבקרים, וילסון, בספרו "ההיסטוריה של העם האמריקני", הציג את המהגרים האירופאים הלבנים באהדה בעוד שהמהגרים השחורים וילדיהם הוצגו כלא מתאימים לקבלת אזרחות וכלא מסוגלים להיטמע בחברה האמריקנית). לפי המבקרים, האמין וילסון שהעבדות הייתה שגויה מטעמים מעמדיים, ולא מטעמים מוסריים. הם טענו שוילסון אהד את מערכת העבדות בדרום, ושלטענתו האדונים היו סבלניים כלפי העבדים הפשוטים. בנושא של תקופת השיקום, סבר וילסון, כרוב הדרום, שהדרום הושחת בידי ה"צקלונאים", הפוליטיקאים שבאו מהצפון כדי לתפוס בדרום עמדות כוח, ושמעשיהם של הרפובליקנים הרדיקלים הצדיקו מעשים קיצוניים כדי להחזיק את הממשלות הדמוקרטיות.
בחודש הראשון של וילסון במשרד, מחלקת הדואר הפרידה בין גזעים במשרדיה, ונדרש מוילסון לבצע זאת בכל הממשלה, בשירותים, בקפיטריות ובחללי העבודה. מזכיר האוצר, ויליאם גיבס מקאדו, התיר גם לעובדים מדרג נמוך להפריד בין גזעים במקומות העבודה. בסוף 1913, מחלקות רבות הופרדו בגזעים, גם ללא פקודה מפורשת.
וילסון הגן על המדיניות במכתב ביולי 1913, וטען שההפרדה הגזעית הפחיתה את המתיחות בין הגזעים. היסטוריונים טענו שוילסון פעל לפי דעת הציבור, אולם היו שחורים ולבנים שמחו על שינוי המדיניות הממשלתית. המחאה התבטאה במכתבים, פגישות המוניות, כתבות עוינות בעיתונות והתנגדות מצד כנסיות שחורות ולבנות. תומכיו השחורים של הנשיא, שעזבו את הרפובליקנים כדי לתמוך בו, התאכזבו, והם והמנהיגים הצפוניים מחו על השינויים. וילסון המשיך להגן על המדיניות שלו. טענו ששיקר כשהבטיח לשחורים להגן עליהם מפני אי צדק גזעי. הפרדה גזעית במשרדים הממשלתיים, ואפליה במתן תעסוקה החלה כבר אצל תיאודור רוזוולט, והנשיא טאפט המשיך אותה. ממשל וילסון החריף את המצב. בנוסף, בתקופתו של וילסון נדרש לראשונה ממועמדים למשרות ממשלתיות לשלוח תמונות.
מחלקת המלחמה של וילסון גייסה מאות אלפי שחורים לצבא, ונתנה להם תשלום זהה ללבנים, אולם בהתאם למדיניות מאז מלחמת האזרחים ועד מלחמת העולם השנייה, הם נשארו ביחידות שחורות עם מפקדים לבנים, ולא נלחמו רוב הזמן. כשמשלחת שחורים מחתה על כך, טען וילסון שההפרדה הגזעית אינה השפלה אלא רווח. ב-1918, הוצעה לוויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז – מייסד ה-NAACP שתמך בוילסון באמונה שהיה "דרומי ליברל" – משרה צבאית שתעסוק בנושאי הגזעים. דו בויז קיבל זאת, אולם נכשל במבחני הקבלה לצבא. ב-1916, התנגד דו-בויז לוילסון, וטען שכהונתו הראשונה הייתה "הניסיון הנורא ביותר מאז מלחמת האזרחים להחיל חוקי ג'ים קרואו ואפליה בשירות האזרחי".
נשיאותו (1921-1913) > מדיניות חוץ > המהפכה המקסיקנית

וילסון נכנס לתפקידו במהלך המהפכה המקסיקנית, ומעט אחרי ההתנקשות בחייו של פרנסיסקו איגנאסיו מדרו, נשיא מקסיקו בין השנים 1911 ל-1913. וילסון לא הכיר ב"ממשלת הקצבים" של ויקטוריאנו הוארטה ודרש ממקסיקו לקיים בחירות דמוקרטיות. גישתו חסרת התקדים של וילסון מנעה מהוארטה להשיג לגיטימיות וחיסלה אותו. "האידיאליזם של וילסון" הפך להיגיון מאחורי ההתערבות באמריקה הלטינית עד 1933, כשפרנקלין רוזוולט סיים את הגישה המוסרית כלפי האזור. לאחר שהוארטה עצר נחתים בנמל, שלח וילסון את הנחתים כדי לכבוש את האזור. המלחמה בין ארצות הברית ומקסיקו נמנעה בזכות משא ומתן, וב-1916, כשניסה להיבחר שוב לנשיאות, טענו תומכי וילסון ש"הוא השאיר אותנו מחוץ למלחמה". הוארטה נטש את מקסיקו והוחלף בוונוסטיאנו קאראנסה. אף על פי שהממשל השיג את מטרתו, סגנו של קאראנסה, פנצ'ו וייה, היה האיום הרציני יותר ב-1916.
בתחילת 1916, הוביל וייה כ-1,500 מורדים מקסיקניים במתקפה על העיירה קולומבוס שבניו מקסיקו, בתגובה להודעת התמיכה של ארצות הברית במשטרו של קאראנסה. במתקפה נהרגו 17 מתושבי העיירה ובתים רבים נשרפו. העם דרש שוייה יבוא על עונשו. בתגובה, שלח וילסון משלחת של 4,000 חיילים בהנהגת ג'ון פרשינג במטרה לתפוס את וייה ולהביאו למשפט. באפריל, כוחותיו של פרשינג חיסלו את תומכיו של וייה. וייה נשאר חופשי ופרשינג המשיך לרדוף אחריו אל תוך מקסיקו. קאראנסה מחה כנגד הפלישה והאשים את האמריקנים בכך. עימות עם המון מקסיקני ב-12 באפריל גרם למותם של שני חיילים ולפציעתם של שישה, ולמאות קורבנות מקסיקניים. מקרים נוספים הובילו לכך שמלחמה כמעט פרצה בסוף יוני, כשדרש וילסון את שחרורם המידי של חיילים אמריקנים שהיו עצורים. הם שוחררו, המתיחות התפוגגה ומשא ומתן החל. בתחילת 1917, המתיחות עם גרמניה החלה להסלים לקראת מלחמה. ללא ידיעת וושינגטון, מברק צימרמן של גרמניה הזמין את מקסיקו להצטרף למלחמה מול ארצות הברית. וילסון היה צריך למנוע מהמקסיקנים לשתף פעולה עם גרמניה וציווה על פרשינג לסגת ממקסיקו. החייל האמריקני האחרון עזב ב-5 בפברואר 1917. האמריקנים גילו על מברק צימרמן ב-23 בפברואר, וממשלו של קאראנסה זכה להכרה דיפלומטית באפריל, לאחר הכרזת המלחמה על גרמניה. הניצחון היה כולו של קאראנסה- הוא הצליח לייצב את הכאוס במקסיקו ונותר חופשי לפתח את המהפכה ללא לחץ אמריקני.
המרדף אחרי פנצ'ו וייה היה תקרית צבאית קטנה, אולם השפיע בטווח הארוך. קאראנסה ניצל את הכעס הציבורי, חיזק את מעמדו הפוליטי וגרם לשנאה כלפי האמריקנים מצד המקסיקנים. בצד האמריקני, פרשינג הפך לדמות לאומית והוביל את הכוחות האמריקנית בצרפת ב-1917 וב-1918. המשלחת כללה 15,000 חיילי קבע, ועוד 110,000 חיילים במשרה חלקית מהמשמר הלאומי שפיקחו על הגבולות. הצבא האמריקני השיג ניסיון באימונים, תכנונים ולוגיסטיקה. חשוב מכך, התגלתה חולשה רצינית במשמר הלאומי בנושאי אימון, תכנון, גיוס והנעת הכוחות. הציבור האמריקני הוציא את תסכולו בגלל המאבק האירופאי, וארצות הברית הראתה שהיא יכולה להגן על גבולותיה.
נשיאותו (1921-1913) > מדיניות חוץ > מלחמת העולם הראשונה

וילסון נאם את נאום הכניסה למלחמה בפני מושב מיוחד של הקונגרס ב-2 באפריל 1917, והכריז שהצהרתה של גרמניה סיימה את מדיניות הנייטרליות של ארצות הברית, תוך שהוא מבקש מהקונגרס להכריז מלחמה על גרמניה. הוא הציע שארצות הברית תיכנס למלחמה למען השלום והצדק בחיי העולם, מול המעצמה הסמכותנית והאנוכית. לטענת וילסון, הייתה הממשלה הגרמנית נחושה בדעתה לסכסך בין מדינות העולם. הוא טען שכל חוסר נאמנות יטופל בחומרה.
הכרזת המלחמה על גרמניה עברה ברוב גדול משני צידי הקונגרס, לצד התנגדות ממעוזים שהיו מאוכלסים בגרמנים ומאזורים כפריים מרוחקים בדרום. וילסון חתם על ההצהרה ב-6 באפריל 1917. לאחר מכן הכריזה ארצות הברית מלחמה גם נגד אוסטרו-הונגריה, בדצמבר. ארצות הברית לא חתמה על ברית עם בריטניה או צרפת, אולם הייתה מחוברת אליהן כ"כוח נלווה". ארצות הברית גייסה כוחות גדולים, והפיקוד ניתן לגנרל ג'ון פרשינג. אדוארד האוס, שהיה יועצו הבלתי-רשמי של הנשיא לנושאי חוץ, הפך לערוץ התקשורת המרכזי של הנשיא עם הממשלה הבריטית. האוס הצליח ליצור קשרים עם בריטים וליצור שיתוף פעולה נרחב, והשיג הבנות בין שתי הממשלות.
במרץ 1917 התרחשה מהפכה ראשונה מתוך שתיים ברוסיה, ודבר זה השפיע על מעמדה של ארצות הברית במלחמה. הדחת הממשלה הקיסרית הסירה מחסום רציני בהצטרפותה של ארצות הברית לאיום האירופאי, ולאחר המהפכה השנייה בנובמבר, שגרמה לכך שגרמניה לא נאלצה להתמודד עם איום בחזית המזרחית, הפנתה גרמניה את עיקר משאביה לחזית המערבית, וכוחותיה של ארצות הברית הפכו לגורם חשוב במלחמה ב-1918. וילסון סירב להצעת מדינות ההסכמה להפנות כוחות צבאיים למעורבות ברוסיה מול הבולשביקים, בהתבסס על ניסיונו במעורבות בענייניה של מקסיקו. למרות זאת, שוכנע וילסון שהעניין יעזור למאמץ המלחמתי, ושלח כוח מוגבל כדי לעזור למדינות ההסכמה במזרח.
הגרמנים תקפו באראס, וגרמו לווילסון לשלוח חיילים לחזית המערבית. עד אוגוסט 1918 הגיעו מיליון חיילים אמריקנים לצרפת. מדינות ההסכמה תקפו בסום, ועד אוגוסט נאלצו הגרמנים להתגונן מול התקפת מדינות ההסכמה. באוקטובר הודיע לווילסון קנצלר גרמניה החדש, מקס פון באדן, על רצונו בהפסקת אש. בתחלופת מכתבים עם גרמניה, הסכימו על ארבע-עשרה נקודות עקרוניות שיישמרו בהפסקת האש. האוס הציג את ההסכם בפני הבריטים והצרפתים, ואיים שיחתום על הפסקת אש בלעדיהם. וילסון התעלם מרצונו של הגנרל פרשינג לבטל את הפסקת האש ולדרוש כניעה ללא תנאים מצד הגרמנים.
הגרמנים חתמו על הסכם הכניעה ב-11 בנובמבר 1918, וסיימו את המלחמה. אוסטרו-הונגריה חתמה על הסכם משלה שמונה ימים קודם לכן, והאימפריה העות'מאנית חתמה על הפסקת האש של מודרוס באוקטובר. הצדדים הלוחמים נפגשו בוועידת השלום בפריז ב-1919 כדי לקבוע את תנאי השלום.
נשיאותו (1921-1913) > ארבע עשרה הנקודות

וילסון שכר קבוצה של גאוגרפיים, היסטוריונים ומדעני-מדינה כדי ללמוד את התרבות האירופאית, בהנהגת הקולונל האוס. הקבוצה סיכמה את ממצאיה בנושא התנאים הרצויים להסכם השלום, ואת התנאים הציג וילסון בנאומו בפני הקונגרס ב-8 בינואר 1918. בנאומו הציג וילסון את מטרותיה של אמריקה לטווח הארוך- הצהרת הכוונות הברורה ביותר שאחת מהמדינות הלוחמות נשאה. הנאום, שנודע כארבע עשרה הנקודות, נכתב ברובו בידי וולטר ליפמן והפנה את מדיניות הפנים הפרוגרסיבית של וילסון אל התחום הבין לאומי. שש הנקודות הראשונות עסקו בדיפלומטיה, חופש השיט ויישוב התביעות הקולוניאליות. לאחר מכן דובר על עניינים טריטוריאליים, והנקודה האחרונה קראה להקמת ארגון בינלאומי של אומות שיבטיח את עצמאותן ושלמותן הטריטוריאליות של כל האומות- חבר לאומים. הנאום תורגם לשפות רבות כדי שיופץ ככל האפשר.
נשיאותו (1921-1913) > ארבע עשרה הנקודות > ועידת השלום בפריז

כשהגיע הזמן, נסע וילסון לפריז לחצי שנה עבור ועידת השלום, והפך לנשיא האמריקני הראשון שנסע לאירופה בזמנו בתפקיד. הוא ירד מהספינה ב-13 בדצמבר. כשהיה באיטליה (1–6 בינואר 1919) פגש את המלך ויטוריו אמנואלה השלישי ואת ראש הממשלה ויטוריו אמנואלה אורלנדו. הוא הפך לנשיא הראשון שנפגש עם אפיפיור כשביקר את בנדיקטוס החמישה עשר בארמון האפיפיור.
וילסון לקח הפסקה מהמשא ומתן ונסע הביתה ב-14 בפברואר 1919, ולאחר שלושה שבועות חזר לפריז ונשאר שם עד ההגעה להסכם ביוני. במהלך ארבעת השבועות הראשונים של הוועידה, נקט וילסון עמדה פעילה, ביסס את סדרי העדיפויות שלה והצליח להשיג תמיכה ברעיון חבר הלאומים. הוא קידם את תוכניתו בצרפת ובביתו בפברואר. במהלך הוועידה, בביקורו בבית, נראה רזה, רציני ונחוש ברעיון חבר הלאומים. הציבור, העיתונות, הכנסיות ותומכי השלום תמכו ברעיון, אולם הרפובליקנים חפצו בביטול הרעיון כדי לפגוע בוילסון. וילסון לא נאם בקונגרס בנוגע להסכמים, בניגוד לנאומיו של לויד ג'ורג' בפני הפרלמנט הבריטי. כך החמיץ את ההזדמנות לפייס את מתנגדיו כשהרוב בקונגרס השתנה לטובת הרפובליקנים. בצרפת, לא הצליח לשלוט בתקשורת. הצרפתים היו תקיפים ורצו להשפיע על תוצאות הוועידה.
לאחר ביקורו בבית, כשנסע לצרפת, סבל ממחלה. במהלך החודשים הבאים סבל מהידרדרות במצבו הבריאותי וביוקרתו. כשהגיע לוועידה, התברר שהאוס התפשר בנוגע לרצונותיו של וילסון בוועידה, ובכך גרם לוילסון לנסות להשיג את הישגיו הקודמים. שלח טאפט מברק לוילסון ובו הציע שלושה תיקונים לחבר הלאומים, שלטענתו יקלו על הרעיון להתקבל בקרב האירופאים: הזכות לפרוש מהחבר, אי מתן סמכות לחבר בנושאי פנים והשארת דוקטרינת מונרו על כנה. וילסון קיבל בחוסר רצון את התיקונים הללו, ובכך כבל את עצמו במשא ומתן על ההסכם בסנאט. ב-3 באפריל, חלה וילסון במהלך הוועידה. אף על פי שהבריא בתוך כמה ימים, מצבו הבריאותי המשיך להידרדר.
הסכם ורסאי כלל בתוכו את ההצעה להקים את חבר הלאומים. יפן הציעה שאמנת החבר תכלול סעיף בדבר שוויון גזעי. לוילסון דבר זה לא שינה, אולם בריטניה ואוסטריה התנגדו לכך והסעיף נפל. לאחר הוועידה, טען וילסון שהעולם מכיר באמריקה כמושיעת העולם.
עבור מעשיו בוועידה, הוענק לוילסון פרס נובל לשלום ב-1919. ג'ון מיינרד קיינס, שהתנגד לוילסון ולחבר הלאומים, טען שוילסון לא היה בריא במהלך הוועידה, ובנוסף, שלא קרא נכון את המפה האירופאית.
נשיאותו (1921-1913) > ארבע עשרה הנקודות > קרב על ההסכם

כשהרפובליקנים שולטים בסנאט, הסיכוי להשיג רוב של שני שלישים לאישור ההסכם היו קלושים. דעת הציבור הייתה מעורבת, והרפובליקנים, הגרמנים והדמוקרטים ממוצא אירי התנגדו לכך. בפגישתו עם סנאטורים, גילה וילסון התנגדות קשה. למרות מצבו הבריאותי הקשה, החליט וילסון לנאום במדינות המערב, וקבע 29 נאומים ארוכים ונאומים קצרים רבים כדי להשיג את תמיכתו.
בתחילה, לא הבליט וילסון את הסעיף שקבע שגרמניה אשמה במלחמה, וקרא ל"שלום ללא מנצחים", אולם בפריז הוא התנגד לניסיון לרכך את ההסכם בפני גרמניה. בקיץ 1919, נאם וילסון בנוגע לאשמתה של גרמניה, וטען שההסכם העניש אותה על אחת מהעוולות הנוראיות ביותר שנעשו בהיסטוריה לעולם התרבותי, ושעל גרמניה לשלם על כך.
וילסון חווה כמה התקפי שבץ והפסיק את סיורו ב-26 בספטמבר 1919. בבית הלבן, הוא נותר משותק, ואשתו טיפלה בו, מנעה ממנו לשמוע חדשות רעות ולא הציגה את מלוא חומרת מצבו. הסנאטור הנרי קאבוט לודג' הוביל התנגדות להסכם בסנאט הרפובליקני, בעיקר בטענה שהחבר ייקח מהקונגרס את סמכותו להכריז מלחמה.
אמנם היה אפשרי להשיג רוב לטובת ההסכם, אולם הרוב לא היה מספק, ולא הכיל שני שלישים מהסנאטורים. גוש דמוקרטי אחד תמך בהסכמים, ואילו גוש שני תמך בהסכם אולם התנגד לכל פשרה בנוגע אליו. לודג' והרפובליקנים- הגוש הגדול ביותר – דרשו שינויים להסכם, בעיקר בנוגע לסמכות חבר הלאומים להכריז מלחמה ללא תמיכת הקונגרס. לבסוף, קבוצה של 13 סנאטורים בדלניים משתי המפלגות התנגדו להסכם באופן כללי. באמצע נובמבר 1919, לודג' והרפובליקנים שיתפו פעולה עם הדמוקרטים שתמכו בהסכם והיו קרובים להשגת הרוב המיוחס עבור הסכם עם פשרות מסוימות- אולם וילסון החולה דחה כל פשרה ודמוקרטים רבים תמכו בכך, וכך ההסכם לא אושר. השבץ של וילסון מנע ממנו לשאת ולתת עם לודג'.
נשיאותו (1921-1913) > ארבע עשרה הנקודות > נושאי חוץ אחרים

אחד מנושאי מדיניות החוץ הראשונים של וילסון היה תגובה ליפנים לאחר שמדינת קליפורניה הציעה חקיקה שתמנע מיפנים לרכוש בעלות על אדמות במדינה. וילסון לא התלהב לאכוף את סמכותו הפדרלית במקום חקיקת המדינות. היו שחששו מפני מלחמה ורבים דרשו להפגין כוח ימי, אולם וילסון דחה זאת. לאחר חילופים דיפלומטיים הפחד חלף. יפן דרשה הסכם סחר חדש, אולם ארצות הברית סירבה לדון בכך. תחושת הכעס וההשפלה מצד היפנים נותרה גבוהה מסיבות אלו ואחרות במשך שלושים שנה.
וילסון התערב לעיתים תכופות בנושאי אמריקה הלטינית, וב-1913 טען שילמד את הרפובליקות הדרום-אמריקניות לבחור באנשים טובים. הוא התערב במקסיקו ב-1914, בהאיטי ב-1915, ברפובליקה הדומיניקנית ב-1916, בקובה ב-1917, ובפנמה ב-1918. ארצות הברית שמרה על כוחות צבאיים בניקרגואה במהלך ממשל וילסון, והשתמשה בהם כדי לבחור בנשיא ניקרגואה ולהכריח את ניקרגואה לחתום על הסכם שיאפשר לארצות הברית להתערב בענייניה. בנוסף, הצבא בהאיטי-בפקודת הממשלה-הכריח את המועצה המחוקקת של האיטי לבחור במועמד פרו-מערבי לנשיאות, על אף חוסר האהדה שזכה לה בקרב האזרחים. וילסון ציווה על כיבוש צבאי של הרפובליקה הדומיניקנית מעט לאחר שנשיאה התפטר ב-1916. הצבא עבד יחד עם בעלי אדמות עשירים כדי לעצור לוחמת גרילה מצד האיכרים כנגד הכיבוש. הכיבוש נמשך עד 1924, והיה ידוע באלימות שלו כנגד המתנגדים. בנוסף, הצליח וילסון להגיע להסכם עם קולומביה בו התנצלה ארצות הברית על מעורבותה במהפכה הפנמית ב-1903–1904. בקיץ 1914, הצליח וילסון להשיג דחייה של ביטול הפטורים מאגרה לספינות אמריקניות בתעלת פנמה. הקהל הבינלאומי תמך בנושא, כי ראה בו מאבק באפליה בסחר. העסקים טענו שהצעד היה לא פטריוטי.
לאחר שרוסיה עזבה את מלחמת העולם הראשונה לאחר פרוץ המהפכה הבולשביקית ב-1917, שלחו לשם בעלות הברית חיילים כדי למנוע השתלטות בולשביקית או גרמנית על מחסני הנשק ועל אספקה שנשלחו לשם כעזרה לממשלה הקודמת. וילסון שלח חיילים כדי לעזור ללגיונות הצ'כוסלובקיים לנטוש את מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית, ולהחזיק בערי מפתח. למרות ההוראה לא להילחם בבולשביקים, הכוחות היו מעורבים בכמה עימותים מול הממשלה הרוסית החדשה, וזכו לטינה מצד המהפכנים הרוסים. רוב החיילים עזבו את האזור ב-1 באפריל 1920, אף על פי שחלקם נשארו שם עד 1922.
ב-1919, הנחה וילסון את מדיניות החוץ האמריקנית "להכיל" את הצהרת בלפור ללא תמיכה רשמית בציונות. וילסון הביע תמיכה במאבק היהודים, בעיקר בפולין ובצרפת.
במאי 1920, שלח וילסון הצעה לקונגרס לקבל מנדט חבר הלאומים על ארמניה. הציבור האמריקני התנגד לכך, למרות רצונו של וילסון לא לנטוש את ארמניה. רק 23 סנאטורים תמכו בהצעה.
נשיאותו (1921-1913) > ארבע עשרה הנקודות > רשימת ביקורים בינלאומיים

וילסון ביקר פעם אחת בחו"ל בתור הנשיא הנבחר ופעמיים כנשיא. הוא היה הנשיא המכהן הראשון שנסע לאירופה, ובילה שם כמעט שבעה חודשים לאחר המלחמה (פרט לתשעה ימים בהם חזר למדינה).
|  | תאריכים | מדינה | מיקום | פרטים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 01 !18 בנובמבר – 13 בדצמבר 1912 | ברמודה |  | חופשה. (כנשיא נבחר.) |
| 2 | 02 !14-25 בדצמבר 1918 | צרפת | פריז | שיחות מקדימות לועידת השלום. קידם את תוכנית ארבע עשרה הנקודות לשלום עולמי. עזב ב-4 בדצמבר. |
| 2 | 03 !26-31 בדצמבר 1918 | הממלכה המאוחדת | לונדון, מנצ'סטר | נפגש עם ראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג' ועם המלך ג'ורג' החמישי. |
| 2 | 04 !31 בדצמבר 1918 – 1 בינואר 1919 | צרפת | פריז | עצירת ביניים בדרך לאיטליה. |
| 2 | 05 !1-6 בינואר 1919 | ממלכת איטליה | רומא, ג'נובה, מילאנו, טורינו | נפגש עם המלך ויטוריו אמנואלה השלישי, ועם ראש הממשלה ויטוריו אמנואלה אורלנדו. |
| 2 | 06 !4 בינואר 1919 | Va ! | רומא | אירוח אצל בנדיקטוס החמישה עשר. |
| 2 | 07 !7-14 בינואר 1919 | צרפת | פריז | נכח בוועידת השלום בפריז. חזר לארצות הברית ב-24 בפברואר. |
| 3 | 08 !14 במרץ-18 ביוני 1919 | צרפת | פריז | נכח בוועידת השלום בפריז. עזב את ארצות הברית ב-5 במרץ. |
| 3 | 09 !18-19 ביוני 1919 | בלגיה | בריסל, שרלרואה, מכלן. | נפגש עם המלך אלברט הראשון. נאם בפני הפרלמנט הבלגי. |
| 3 | 10 !20-28 ביוני 1919 | צרפת | פריז | נכח בוועידת השלום בפריז. חזר לארצות הברית ב-8 ביולי. |