חוף השנהב הצרפתית
היסטוריה > חלק מאפריקה המערבית הצרפתית

בין השנים 1904 ל-1958 הייתה חוף השנהב חלק מפדרציית מערב אפריקה הצרפתית ונחשבה כמושבה וכטריטוריה צרפתית מעבר לים תחת הרפובליקה הצרפתית השלישית. עד לתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה נוהלו ענייניה הממשלתיים של הפדרציה מפריז. מדיניות צרפת במערב אפריקה השתקפה בעיקר מהפילוסופיה שלה לגבי "התאחדות", שפרושה שהתושבים המקומיים היו רשמית נתינים ללא זכות בחירה באפריקה או בצרפת. ב-1905 ביטלה צרפת רשמית את העבדות במרבית שטחיה במערב אפריקה.
ב-1908 התמנה גבּריאל אנגולבאן למושל חוף השנהב. גבּריאל אנגולבאן, שהיה בעל ניסיון מועט באפריקה, האמין שהמשך פיתוחה של המושבה אפשרי רק באמצעות כיבוש-בכוח, או "פיוס" לכאורה, של האוכלוסייה המקומית. כתוצאה מכך נשלחו משלחות צבאיות לפנים הארץ לדיכוי התנגדות ושליטים מקומיים נאלצו לציית לחוקים כנגד העבדות, לספק סבלים ומזון לכוחות הצבא ולהבטיח את שלומם של הסוחרים ואנשי השלטונות הצרפתיים. הצרפתים, מצידם, הסכימו לא לפגוע במנהגים ובמסורות ובעיקר לא להתערב בבחירת שליטים מקומיים. אף על פי כן, התעלמו הצרפתים לעיתים קרובות מהצד שלהם בהסכם והדיחו או הגלו שליטים שנחשדו בהסתה למרד. בנוסף, ארגנו הצרפתים מחדש כפרים והקימו מנגנון אדמיניסטרטיבי במדים ברוב שטחה של המושבה. לבסוף, החליפו הצרפתים את מערכת המנהג במענקים המבוססים על ביצוע.
המדיניות הצרפתית במושבותיה שילבה מושגים כמו התאחדות והטמעה. ההטמעה הניחה מראש את עליונותה של התרבות הצרפתית על פני תרבויות אחרות, כך שבפועל הייתה מדיניות ההטמעה במושבות מכוונת להרחיב את השפעות השפה, המוסדות, החוקים והמנהגים הצרפתיים. מושג ההתאחדות ביטא בפועל את עליונות הצרפתים במושבות, ומוסדות ומערכות נפרדות נועדו למתיישבים ולמקומיים. תחת מדיניות זו, היו תושבי חוף השנהב זכאים לשמר את מנהגיהם, כל עוד התאימו לאינטרסים הצרפתיים. נוצרה שכבת עילית של מקומיים, אשר עברו הכשרה באדמיניסטרציה הצרפתית ושימשו כמתווכים בין הצרפתים ליתר התושבים. רמת ההטמעה הגיעה לכך שלאחר 1930 קיבלה קבוצה קטנה משכבת העילית את הזכות להגיש בקשה לקבלת אזרחות צרפתית. בכל אופן, מרבית תושבי חוף השנהב סווגו כנתינים צרפתים ונשלטו תחת עקרונות ההתאחדות, ללא זכויות פוליטיות, ונאלצו לעבוד במכרות, במטעים, בסבלות ובעבודות ציבוריות אחרות כחלק מהמס שהושת עליהם. בנוסף, ציפו מהם לשרת בצבא והם היו נתונים למערכת חוקים נפרדת, ה- indigénat.
במלחמת העולם השנייה נשלטה מערב אפריקה הצרפתית על ידי משטר וישי, אשר הכביד ידו על האוכלוסייה באמצעות גיוס בכפייה לעבודות ציבוריות ולשירות צבאי. כניעתה המהירה של צרפת בשלביה המוקדמים של המלחמה, גרמו לשינוי חשיבתי באזור כאשר תנועות פוליטיות הוקמו במערב אפריקה הצרפתית, ובחוף השנהב בכלל זה, תוך שימת דגש על לאומיות מקומית במקום השאיפה להפוך לחלק מצרפת. אינטלקטואלים אפריקניים רבים שהחלו את דרכם בתקופה זו הפכו לכוח משמעותי בתקופה שלאחר המלחמה.
ב-1943 השתלטו נציגי ממשלתו הגולה של שרל דה גול מערב אפריקה הצרפתית כולה. ועידה שנערכה ב-1944 בברזוויל, אספת הבוחרים הראשונה של הרפובליקה הצרפתית הרביעית והכרת הטובה של צרפת לנאמנות המושבות במהלך המלחמה הובילה לרפורמות ממשלתיות מרחיקות לכת במערב אפריקה ב-1946, במסגרתן ניתנה אזרחות צרפתית לכל הנתינים הצרפתים, הזכות להתארגנות פוליטית ומגוון צורות של עבודות כפייה בוטלו. נקודות מפנה ביחסים עם צרפת הייתה ב-1956 עם פרסום "חוק הרפורמה שמעבר לים", אשר העביר מספר סמכויות מפריז לממשלות טריטוריאליות במערב אפריקה הצרפתית ובנוסף הוסרו הגבלות שונות על הצבעה בבחירות שגרמו לחוסר שוויון.
עד 1958 נשלטה חוף השנהב על ידי מושלים שמונו על ידי הממשלה בפריז, אשר השתמשו במערכת אדמיניסטרטיבית ישירה וריכוזית, שנתנה רק מעט ביטוי לתושבי חוף השנהב מבחינת קביעת מדיניות. בנוסף, אימץ השלטון הקולוניאלי מדיניות של הפרד ומשול ויישם את רעיונות ההטמעה רק בקרב העילית המשכילה המקומית שעבדה עבור מנגנון המערכת השלטונית. השלטונות דאגו גם לשמר את הסטטוס קוו מבחינת שביעות רצונה של העילית המקומית, על מנת למנוע רגשות אנטי-צרפתיים. למעשה, על אף שהתנגדו לעקרונות ההתאחדות, האמינו חלק משכבת המשכילים המקומית שדרך ההטמעה יוכלו להשיג שוויון מלא עם הצרפתים ולא באמצעות קבלת עצמאות מלאה, שינוי אשר יוכל להפסיק את היתרונות הכלכליים העצומים בהיותם בריבונות צרפתית. לאחר שדוקטרינת ההטמעה יושמה במלואה, לפחות עקרונית, באמצעות הרפורמות שלאחר המלחמה, הגיעו מנהיגי חוף השנהב להסכמה שהעליונות הצרפתית נותרה בעינה והאפליה ואי השוויון יסתיימו רק בעצמאות.