stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כפר מימון

| --- | --- |
מבנה לימודים בעל אלמנטי מיגון מפני ירי קסאמים, בישיבת "בית יהודה" ביישוב. 2007
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
מועצה אזורית: שדות נגב
גובה ממוצע: ‎99 מטר
תאריך ייסוד: 1959
תנועה מיישבת: הפועל המזרחי
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 889 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 840 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת מערב הנגב מוגדלת) כפר מימון(למפת מערב הנגב רגילה) כפר מימון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כפר מימון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כפר מימון31°25′58″N 34°32′07″E﻿ / ﻿31.4326883276229°N 34.5352683384757°E﻿ / 31.4326883276229; 34.5352683384757  heמפת היישובים של מועצה אזורית שדות נגב באדום - כפר מימון בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

כְּפַר מַיְמוֹן הוא מושב דתי בנגב הצפוני-מערבי, כ-5 ק"מ מנתיבות ומשתייך למועצה אזורית שדות נגב.
היסטוריה > הקמת המושב

המושב נוסד בשנת ה'תשי"ט 1959 בסיוע יק"א על ידי גרעין של בני עקיבא, והיה המושב הראשון שהוקם על ידי תנועת בני עקיבא בעידוד איגוד המושבים של הפועל המזרחי. עוד קודם להקמת היישוב קיבלו חברי הגרעין הכשרה במושב יושיביה שרבים מתושביו עזבו אותו. בעבר בזמן הגרעין נקרא היישוב "שובה ה'" כך יחד עם היישובים הסובבים בנו חברי הגרעין את "גוש השובות".
המושב נקרא על שם הרב י"ל פישמן מימון, ממנהיגי תנועת המזרחי ושר הדתות הראשון של מדינת ישראל. באופן חריג נקרא המושב על שם הרב מימון עוד בחייו (הרב מימון נפטר שלוש שנים לאחר ייסוד המושב).
שטחו של המושב הוא כ-5,000 דונם.
היסטוריה > אירועי מחאה פוליטיים

כפר מימון אוזכר בתקשורת לראשונה בהקשר למחאה נגד פינוי סיני בשנת 1982 וכונה אז "בסיס" ליציאת השיירות לתוך שטח חצי האי סיני.
באמצע יולי 2005, רבבות אנשי ימין יצאו מנתיבות לגוש קטיף במסגרת "צעדת ההתחברות" ונבלמו על ידי אלפי שוטרים וחיילים בקרבת כפר מימון. לבסוף הותר למפגינים לנוע לעבר הכפר ולבלות בו את הלילה. כוחות המשטרה המתוגברים צבאית כיתרו את גדרות כפר מימון כדי למנוע מהצועדים להמשיך בדרכם לעבר רצועת עזה.
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות הועברה ישיבת הסדר נווה דקלים למתחם הישיבה התיכונית בכפר מימון (ולאחר מכן המשיכה למשכנה הנוכחי באשדוד), ישיבת ההסדר שכנה בעבר במקום גם לאחר פינוי סיני.
היסטוריה > במתקפת הפתע של חמאס על ישראל

במתקפת הפתע של חמאס על ישראל ב-7 באוקטובר 2023, כיתת הכוננות של היישוב בפיקודו של הרבש"ץ רונן כהן נערכה להגנה על המושב, וניהלה חילופי אש עם מחבלים בסמוך לגדרות. באותו זמן התארגנו בשדות הסמוכים למושב עשרות מחבלים שנערכו לתקוף את המושב. שני מסוקים יסעור שהובילו את לוחמי חטיבת הצנחנים מגדוד 890 החליטו להנחית בשדות את המסוקים. לאחר הנחיתה וירידת החיילים אחד מהמסוקים נפגע מטיל נ"ט שירו המחבלים, והמסוק השני תחת אש חילץ את הצוות של המסוק הפגוע. הלוחמים נתקלו במחבלים, לחמו בהם והצליחו לחסל עשרות מהם. בכך הצילו את כפר מיימון ומושב תושיה הסמוך ממתקפת מחבלים.
אוכלוסייה ושירותים ביישוב

במושב מתגוררות כיום כ-200 משפחות. עם השנים חזרו בני הכפר לגור בו וכיום מתגוררות כמאה משפחות של דור ההמשך בכפר. רוב התושבים עוסקים בחקלאות.
בהיותו יישוב חקלאי או יישוב באזור פיתוח, עובדים המעתיקים את מקום מגוריהם ליישוב וגרים בו לפחות שישה חודשים רצופים, נהנים מכך שאם  התפטרו לשם כך מעבודתם, ההתפטרות תיחשב להם כפיטורים. בהיותו אחד מיישובי עוטף עזה, ניתן לתושביו זיכוי ממס הכנסה בהתאם לסעיף 11 לפקודת מס הכנסה.
רב היישוב הוא הרב מיכאל אדרעי. לפניו כיהן הרב אליעזר איגרא, אב בית דין בבאר שבע לשעבר ודיין בבית הדין הרבני הגדול. במשך שנים רבות כיהן בתפקיד זה הרב יעקב אריאל, שהיה בעבר גם הרב הראשי לרמת גן.
בכפר קיימים בית כנסת, בית ספר היסודי "נועם תושייה", הישיבה התיכונית "בית יהודה", מרפאה, מכולת, מקווה וסניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
1 2  אורלי גולדקלנג וברוך גרינברג, זיכרונות נצורים, מקור ראשון, דיוקן, 14.1.2022, 2022, עמ' 34-37
↑  ישוב אחרון, מעריב, 11 בנובמבר 1958
↑  https://ch10.co.il/news/866826/
↑  דביר עמר, הרב מיכאל אדרעי חושף: כך ניצל כפר מימון, באתר ערוץ 7, 8 בנובמבר 2023
↑  שלומי אלדר, "כמו סרט מלחמה": הטייסים שמנעו טבח בכפר מימון חוזרים למושב, באתר חדשות 13, 4 במרץ 2024
↑  תקנה 12(ב) לתקנות פיצויי פיטורים (חישוב הפיצויים, והתפטרות שרואים אותה כפיטורים), תשכ"ד-1964
↑  בהתאם לסעיף 11 לפקודת מס הכנסה ניתן לתושב יישוב זה זיכוי ממס הכנסה בשיעור מסוים מהכנסתו החייבת מיגיעה אישית, בתנאי שהתגורר ביישוב שנה לפחות. ראו חוברות ניכויים חודשיות - לוח עזר לחישוב מס הכנסה ממשכורת ושכר עבודה, באתר של רשות המיסים
↑  חזקי ברוך, "זכינו לרב שלימד אותנו מה זו יראת שמיים", באתר ערוץ 7, ‏20.04.15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007493935605171 
ההפגנה ההמונית נגד ההתנתקות. במשך שלושה ימים מילאו עשרות אלפי אנשים כל פינה בשטח הכפר.
בית הכנסת המרכזי ביישוב
הספרייה הלאומית של לטביה

| --- | --- |

 מיקום:  ריגה, לטביה
 סוג:  ספרייה לאומית
 תאריך ייסוד:  29 באוגוסט 1919 
 גודל האוסף:  4.1 מיליון ספרים ופרסומים אחרים
 מנהל:  Dagnija Baltiņa
 מספר מועסקים:  480
 קואורדינטות:  56°56′29″N 24°05′48″E﻿ / ﻿56.94134°N 24.09664°E﻿ / 56.94134; 24.09664
 http://www.lnb.lv/
  (למפת ריגה מוגדלת) יורמלה מרופה בביטה קיקבה סלספילס סטופיני גרקלנה אדז'י צרניקבההספרייה הלאומית של לטביה(למפת ריגה רגילה) יורמלה מרופה בביטה קיקבה סלספילס סטופיני גרקלנה אדז'י צרניקבההספרייה הלאומית של לטביה
 
הספרייה הלאומית של לטביה (בלטבית: Latvijas Nacionālā bibliotēka) היא מוסד תרבותי לאומי מטעם משרד התרבות הלטבי.
הספרייה נוסה ב-29 באוגוסט 1919, כשנה לאחר קבלת עצמאות המדינה. מנהל הספרייה הראשון הביא את אוסף הספרים הפרטי שלו כבסיס לספרייה וכבר בשנת 1920 הכילה כ-250,000 פריטים.
החל משנת 1920, כל מוציא לאור בלטביה מחויב במסירת עותק של כל יצירה שמפרסם לספרייה הלאומית.
בשנים 1939 ו-1940 אוסף הספרייה גדל משמעותית, כשנוספו אליו פריטים שהתקבלו מגרמנים-בלטים, שרבים מהם התיישבו בלטביה בתקופת הרייך הגרמני. בין פריטים אלו נכלל חומר ספרותי מ"המוסד להיסטוריה וארכאולוגיה של רוסיה הבלטית". במהלך הכיבוש הגרמני של לטביה, שונה שמה ל"ספריית המדינה", על מנת שלא יהיה אזכור לעצמאותה של לטביה. בשנת 1956 עברה הספרייה לבניין חדש.
מאז הכרזת עצמאות לטביה בשנת 1991, הספרייה נקראת בשם "הספרייה הלאומית הלטבית". בשנים 1995–2016, קיבלה הספרייה תרומה קבועה מ"הספרייה הבלטית של אוטו בונג", ספרייה ללימודי היסטוריה בלטית ושפות בלטיות.
ב-2006 הצטרפה הספרייה לשירות המקוון של הספרייה האירופית (אנ').
מאגס מקירנה

מאגַס (ביוונית: Μάγας‏; ? - 250 לפנה"ס) היה אציל מוקדוני, בנו המאומץ של תלמי הראשון מלך מצרים. הוא מונה בידי תלמי למושל קירנאיקה (בלוב של ימינו), אולם הצליח להוביל את קירנאיקה לעצמאות משלטון מצרים.
ביוגרפיה

מאגס היה בנו של המצביא המוקדוני פיליפוס אשר שרת בצבאו של אלכסנדר הגדול, ושל ברניקי הראשונה. היו לו שתי אחיות קטנות - אנטיגונה ותיאוקסנה. בשנת 318 לפנה"ס, מת אביו, ואמו ברניקי נסעה למצרים ביחד עם מאגס ואחיותיו כדי לשמש כבת לוויה לקרובת משפחתה אורידיקה בתו של אנטיפטרוס, שהייתה אשתו של תלמי הראשון. תלמי התאהב בברניקי ונשא אותה לאשה בשנת 316/317 לפנה"ס. היא הייתה אשתו הרביעית. תלמי אימץ את בניה של ברניקי, וכך הפך מאגס לנסיך מצרי.
ייתכן שהוא שימש ככהן של אפולו, שכן בכתובת בת התקופה נזכר כהן אפולו בשם "מאגס בן פיליפוס". בלחץ ברניקי, מינה תלמי את מאגס למושל העיר קירנה בשטחי לוב של ימינו. מאגס נכנס לתפקידו סביב שנת 300 לפנה"ס. ככל הנראה הוא זכה בתפקיד לא רק בשל מעמדו כבנו המאומץ של המלך, אלא גם כי הצליח לדכא מרידה שם. בשנת 283 לפנה"ס, מת אביו החורג, ואחיו הצעיר של מאגס, תלמי השני ("פילדלפוס") עלה לשלטון. תלמי ביצע "טיהורים" רצחניים במערכת הממשל המצרית, ואלו רק החריפו בשנת 277 לפנה"ס כאשר תלמי נישא לאחותו ארסינואה השנייה. מאגס חשש שתורו קרב ובא, ולפיכך פתח במרד נגד שלטון אחיו. בשנת 276 לפנה"ס, הצליח מאגס לבסוף להעניק עצמאות לכל אזור קירנאיקה, ולהכריז על עצמו כמלך קירנה. תלמי לא ויתר בקלות, והפעיל סוכנים ברחבי ממלכתו של מאגס. כה גדול היה פחדו של מאגס מפני מהפכה, עד שכאשר היה יוצא למסעות מלחמה הוא היה מפרק מהחומות את אמצעי ההגנה השונים, וסוגר על מנעול ובריח את כלי הנשק. כך שאם תתחולל מהפכה בהיעדרו יוכל לכבוש את השלטון חזרה במהירות.
כדי לחזק את שלטונו, נישא מאגס בשנת 275 לפנה"ס לאפאמה השנייה, בתו של אנטיוכוס הראשון מלך האימפריה הסלווקית. בשנת 274 לפנה"ס, מאגס ואנטיוכוס פלשו יחד למצרים משתי נקודות שונות. מטרות הפלישה לא ברורות, אולם ככל הנראה מאגס חלם להכתיר עצמו כמלך מצרים במקום אחיו. מגאס הגיע עד פאראיטויון, אלא שאז ככל הנראה בעידודם של סוכנים מצריים בקירנה, שבט המארמארידים פתח במרד, ומגאס נאלץ לסוב על עקביו כדי לדכא אותו. במקביל, גם אנטיוכוס נחל תבוסה מול הצבא המצרי.
למרות התבוסה, תלמי לא ביצע פלישה לממלכתו של מאגס. זאת מכיוון ששכירי החרב הגאלים בצבא המצרי התמרדו. הודות לכך, מגאס הצליח לשמר את עצמאותו ולא הסתבך בעוד מלחמות. אגאתרכידס טוען שהוא מלך חמישים שנה, ובשל העובדה שלא היו לו הרבה מלחמות, הוא התמכר כל כך לתענוגות עד שבסופו של דבר הוא נחנק מהשומן של עצמו ומחוסר פעילות גופנית. מקובל להעריך שהוא מת בסביבות שנת 250 לפנה"ס. לפני מותו הוא ארס את בתו ברניקי השנייה לתלמי השלישי במטרה לסיים את הסכסוך הקירני-מצרי אחת ולתמיד. עם זאת, אשתו אפמאה העדיפה לשדך את בתה לנסיך המוקדוני דמטריוס הנאה, שרשמית היה בעלה של ברניקי ובפועל היה מאהב שלה.
ברניקי לא הייתה מסוגלת לשאת את המצב המשפיל, והנהיגה קשר שבמהלכו נרצח דמטריוס. בשנת 245 לפנה"ס היא נישאה לתלמי השלישי, וכך שבה קירנה סופית לרשות מצרים.
הערות שוליים

↑  פאוסניאס, תיאורה של יוון, 1.6.8.
1 2  מאגס מקירנה באתר Ptolemic Dynasty
↑  פאוסניאס, תיאורה של יוון, 1.7.1.
↑  דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ג (מהדורה ראשונה). עמ' 212, הערה 115.
↑  דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ג (מהדורה ראשונה). עמ' 213, הערה 116.
↑  דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ג (מהדורה ראשונה). עמ' 212-213.
↑  פוליאנוס, סטראטגמטה, ספר שני, 28, 1.
↑  דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ג (מהדורה ראשונה). עמ' 213.
↑  אוסביוס, כרוניקה, ספר ראשון, 248. פאוסניאס, תיאורה של יוון, 1.7.3.
↑  דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ג (מהדורה ראשונה). עמ' 266-267.
↑  פוליאנוס, סטראטגמטה, ספר שני, 28, 2.
↑  דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ג (מהדורה ראשונה). עמ' 140.
↑  פאוסניאס, תיאורה של יוון, 1.7.2.
↑  אגאתרכידס, היסטוריה של אירופה, ספר שישה עשר. מצוטט בתוך: אתנאיוס, משתה החכמים, ספר שנים עשר, 74.
↑  יוסטינוס, ספר עשרים ושישה, 3.
היכל השמות

| --- | --- |

הקונוס העליון בהיכל
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון, אתר הנצחה 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  יד ושם 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1977
 תאריך פתיחה רשמי:  1977 
 
 קואורדינטות:  31°46′28″N 35°10′30″E﻿ / ﻿31.774555555556°N 35.174888888889°E﻿ / 31.774555555556; 35.174888888889
  (למפת ירושלים מוגדלת) היכל השמות(למפת ירושלים רגילה) היכל השמות(למפת הרי ירושלים רגילה) היכל השמות(למפת הרי ירושלים מוגדלת) היכל השמות
 
יו"ר המטות המשולבים של ארצות הברית הגנרל מרטין דמפסי בביקור בהיכל השמות עם הרמטכ"ל בני גנץ, 2012. משמאל: מלווה ומדריך השניים מטעם יד ושם, ד"ר רוברט רוזט, אז מנהל הספריות ביד ושם
היכל השמות הוא מבנה ביד ושם, רשות הזיכרון לשואה ולגבורה שבירושלים, שבו מונצחים שמותיהם של מיליונים מקורבנות השואה. מסד הנתונים של היכל השמות קיים גם במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה באתר האינטרנט של יד ושם. רוב שמות הנספים מונצחים על ידי דפי עד, ויתרתם מונצחים על ידי נתונים שנאספו מרשימות שונות, בהן בין היתר רשימות של אסירי גטאות ומחנות, רשימות של יהודים שרכושם הוחרם על ידי גרמניה הנאצית ובעלות בריתה, רשימות של יהודים שגורשו בטרנספורטים, רשימות של נספים בצעדות מוות ועוד.
היסטוריה

ב-1968 הוקם ביד ושם בירושלים "חדר שמות" ובו דפי עד מקוריים, לפי סדר אלפביתי. ב-1977 נחנך בניין היכל השמות ביד ושם. בשנות ה-80 צילם יד ושם במיקרופילם כמיליון דפי עד כדי לשפר את האפשרויות להנגיש את הדפים לציבור, וכדי ליצור גיבוי לדפים. עם תחילת העלייה של שנות ה-90 מברית המועצות לשעבר הוכפל קצב הגעת דפי העד להיכל השמות והגיע לכ-3,000 בחודש. בשנת 1990 החל איסוף שמות מרשימות גירושים של יהודים וכן מרשימות אסירי מחנות וגטאות, רשימות שערכו הנאצים ובעלות בריתם. בשנות התשעים החל פרויקט מחשוב שמותיהם של קרבנות השואה הנמצאים בהיכל השמות. במבצע לאיסוף שמות קרבנות השואה ב-1999 בחסות נשיא המדינה עזר ויצמן, התקבלו 380,000 דפי עד בשנה זו בלבד, ועוד 70,000 בשנת 2000. בשנת 2000 נוצר מאגר המידע הממוחשב של שמות קרבנות השואה, ובשנת 2004 נחנך מאגר המידע של שמות קורבנות השואה באתר יד ושם באינטרנט.
עם חנוכת מוזיאון יד ושם החדש לתולדות השואה ב-2005 הועבר מאגר שמות קרבנות השואה השמור בהיכל השמות למוזיאון זה. כיום (2019) שמורים בהיכל השמות למעלה מ-4.8 מיליון שמות של קרבנות השואה.
מבנה

בהיכל השמות מסלול הליכה מעגלי למבקרים. החלל מעל ומתחת מסלול ההליכה בנוי כשני קונוסים הפוכים שבסיסיהם צמודים זה לזה, בגובה ובעומק של כעשרה מטרים. על גבי קיר הקונוס העליון נתלו תמונות של נספים בשואה.
באמצע המסלול המעגלי נמצאת כניסה לחדר חיפוש שמות הנספים באמצעות מחשבים, ועל הקירות סביב המסלול ישנם מדפים ועליהם קלסרים בהם דפי העד המקוריים. דפי עד אלה אינם נגישים לעיון על ידי המבקרים, אך ניתנים לצפייה במחשבי יד ושם שבחדר הסמוך, וכן במאגר שמות קרבנות השואה באתר יד ושם באינטרנט.
הוקרה

במאי 2020 הנפיק הדואר המלכותי הבריטי גיליונית זיכרון בת ארבעה בולים לציון 75 שנים לסיום מלחמת העולם השנייה. אחד הבולים בגיליונית מציג את "היכל השמות".
ראו גם

ספר השמות
הערות שוליים

↑  כתב העת "יד ושם: ירושלים", ע' 10, באתר יד ושם
↑  "היכל השמות" ביד ושם - ייצוג ישראלי על בולי בריטניה, שׂבֶל ‏118, יולי 2020
דפוס ראם

דפוס ראָם (בכתיב יידי; נהגה "רוֹם"; בכתב לטיני: Romm), המוכר יותר בשם דפוס והוצאת האלמנה והאחים ראָם (לפעמים גם סתם דפוס וילנה, וגם בכתיב וילנא, ווילנא או ווילנה), היה בית דפוס יהודי והוצאת ספרים שפעלו בווילנה מסוף המאה ה-18 עד תחילת המאה ה-20. הדפוס מפורסם בעיקר בזכות מהדורת התלמוד הבבלי שהוציא לאור בשנים תר"ם–תרמ"ו (1880–1886), המשמשת יסוד לכל הדפסות התלמוד הבבלי עד היום.
ש"ס וילנא

הדפסת המהדורה הראשונה של התלמוד הסתיימה בשנת תרי"ד (1854); בכרכים הראשונים מצוין מקום ההוצאה "ווילנא והוראדנא", ובכרכים שנדפסו בווילנה, מ-1837 ואילך, מצוין רק "ווילנא". מהדורה שנייה נדפסה בשנים תרי"ח-תרכ"ו (1858–1866). בשנים תר"ם–תרמ"ו (1880–1886) הדפיס דפוס ראם מהדורה שלישית מפוארת של התלמוד עם למעלה ממאה מפרשים. במהדורה זו נקבעה התפיסה שנוסח התלמוד צריך להיות מדויק ומבוסס על מקורות קדומים. ב"אחרית דבר" המובאת בסוף עשרים הכרכים של התלמוד, במסכת נידה (תרמ"ו), מספר שפ"ן הסופר כיצד שלחו שליחים לספריות ברחבי אירופה, ובהן ספריית הוותיקן והספרייה הבודליאנית באוקספורד, כדי להעתיק ספרי קדמונים מכתבי יד ונוסחאות מדויקות. הם נסתייעו ברבים מאנשי חכמת ישראל, בהם רבי רפאל נתן נטע רבינוביץ בעל "דקדוקי סופרים", שלמה בובר, יעקב ספיר ואחרים לשם בירור הנוסח המדויק של התלמוד ומפרשיו. בסוף כל כרך הוסיפו חידושים ופירושים של רבנים ראשונים ואחרונים, בהם חידושים רבים של רבני וילנה מן הדור ההוא, כגון חידושי הרב שמואל שטראשון, שהיה סבם של האלמנה דבורה ראם (לבית הרכבי) ושל אחותה גיטל אשת ר' מנחם גבריאל ראם, עם הגהות בנו מתתיהו שטראשון.
מהדורת התלמוד של דפוס וילנא נשארה עד היום המהדורה הכמעט בלעדית של התלמוד, ובמקומות רבים התקבעה על ידי הלומדים כמקודשת.
סדר הדורות במשפחת ראם

ברוך בן יוסף ראם, נפטר ט"ז בניסן תקס"ג, 29 באפריל 1803
מנחם מן בן ברוך ראם, נפטר כ"ח בתשרי תר"ב, 13 באוקטובר 1841
יוסף ראובן בן מנחם ראם, נפטר י"ד באדר תרי"ח, 28 בפברואר 1858
דוד בן יוסף ראובן ראם, נפטר ט"ו באדר תר"ך, 9 במרץ 1860
דבורה בת יוסף בצלאל הרכבי, אשת (אלמנת) דוד ראם, נפטרה י"ד בכסלו תרס"ד, 3 בדצמבר 1903, בגיל 73
חיים יעקב בן יוסף ראובן ראם, נפטר כ"ג באלול תרכ"ט, 30 באוגוסט 1869
מנחם גבריאל בן יוסף ראובן ראם
בתרבות

המשורר הפרטיזן אברהם סוצקבר, איש "וילנה הצעירה", כתב ב-12 בספטמבר 1943 שיר בשם "די בליינע פּלאטן פון ראָמס דרוקעריי" (יידיש: "לוחות העופרת של דפוס ראם"), שבו הוא מתאר איך בגטו וילנה מתיכים חברי המחתרת את לוחות הדפוס של ש"ס וילנא כדי לייצר כדורים למרד.
בשיר הוא מבין כי "מיר, טרוימער, באדארפן איצט ווערן סאָלדאטן / און שמעלצן אויף קוילן דעם גייסט פון דעם בליי" (אנו, החולמים, עלינו כעת להיעשות לחיילים / ולהתיך לכדורים את רוחה של העופרת). אירוע זה לקוח מדמיונו של המשורר.
לקריאה נוספת

מרדכי זלקין, 'הרוח החיה באופני ההדפסה: דבורה רום כסוכנת תרבות', דרך ספר, שי לזאב גריס, ירושלים תשפ"א.
הלל נח מגיד שטיינשניידער, עיר ווילנא, וילנה: דפוס האלמנה והאחים ראם, תר"ס, עמ' 200–206, באתר היברובוקס.
חיים דוב פרידברג, ווילנא, בספרו: תולדות הדפוס העברי בפולניה; יצא לאור על ידי ברוך פרידברג, הוצאה ב מושלמת ומתוקנת, מעובדת על פי המקורות, תל אביב: (דפוס גוטנברג), תש"י, עמ' 128–130, באתר היברובוקס.
שמואל שרגא פייגענזאָהן (שפ"ן הסופר), 'לתולדות דפוס ראם'; הביא לדפוס: חיים בר-דיין, בתוך: יהדות ליטא, כרך א: יהודי ליטא מהמאה הט"ו עד 1918, תל אביב: עם הספר, תש"ך 1959, עמ' 268–296. (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 290 ואילך) (נדפס במקור בכתב העת הספר א, א (אייר תשי"ד).)
חיים בר-דיין, 'הארות', שם, עמ' 297–302.
פנחס קאָן, 'על דבר בית הדפוס של ראם בווילנא', קריית ספר י (תרצ"ג–תרצ"ד), עמ' 244–250.
פנחס קאָן, 'לקורות בית הדפוס של ראם בווילנא', קריית ספר יב (תרצ"ה–תרצ"ו), עמ' 109–115.
חיים ליברמן, 'על דפוס האלמנה והאחים ראם מווילנא', קריית ספר לד (תשי"ט), עמ' 527–528. (נדפס שוב בספרו: אהל רח"ל, כרך א, ניו יורק: ח. ליברמן, תש"ם 1980, עמ' 217–218.
יהושע מונדשיין, 'כתבי יד והכנות לדפוס בבית האלמנה והאחים ראם', עלי ספר ו–ז (תשל"ט), 187–197; ח (תש"ם), 124–136.
Mordechai Zalkin & Ada Gebel, "Deborah Romm - The Widow-Printer", East European Jewish Affairs, February 2025
הערות שוליים

↑  נכדתו של הרב שמואל שטראשון, בת דודה של אברהם אליהו הרכבי
1 2  המדפיסים בני ראם מווילנא, הודעה, המגיד, 10 במרץ 1875
↑  ראו למשל: קול קורא, המגיד, 10 בפברואר 1869
↑  הודעות - אבל אשמים אנחנו, המגיד, 26 במאי 1868
↑  מ. קושניר, הסבא והנכד, דבר, טור 2, 18 בדצמבר 1936.
↑  שושנה לוי, לזכר נעדרים | אשר זליג איטיגין, דבר, טור 1, 23 בנובמבר 1964.
↑  לרשימה מלאה ראו: ש"ש פייגענזאָהן (שפ"ן הסופר), 'לתולדות דפוס ראם', בתוך: יהדות ליטא, א (תש"ך 1959), עמ' 286–287.
↑  אחת מן הסיבות לביקורת שהתעוררה על מהדורת התלמוד של הרב עדין שטיינזלץ בקרב הציבור החרדי בישראל, הייתה ששינה מצורת הדף של דפוס וילנה.
↑  איש שלום, בתפוצות ישראל | בארצנו | ווילנא, הצפירה, 12 בינואר 1904.
↑  לוחות העופרת מדפוס "ראם"; מיידיש: בנימין טנא, באתר "יד ושם"; לוחות העופרת מבית-דפוס ראם, דבר, 23 באפריל 1948, בתרגום פסח גינזבורג; כונס בקובץ חרות עלי לוח (מרחביה: ספרית פועלים, 1949).
↑  "מרגיש המשורר, כי הגבורה הצפונה בעופרת שבדפוס זה חייבת לפוצץ עכשיו את העולם" (י. ח. בילצקי, מקרא בשירת אידיש, משמר, טור 2, 17 באוגוסט 1945); "אותיות הדפוס של האלמנה ראָם אינן אותיות פורחות, אלא ניתכות לכדורים" (י. מ. ניימן, אברהם סוצקבר, דבר, טור 1, 17 באוקטובר 1947). וראו גם דברי דוד לאזר בפיליטון שנדפס ביומו הראשון של העיתון "מעריב", בימי מלחמת העצמאות: דוד לאזר, מכונת יריה ומכונת סידור: מה בין המערכה והמערכת, בין השורה – וה...שורה הנדפסת, מעריב, טורים 3–4, 15 בפברואר 1948.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007477320405171  PLWABN: 9811283535705606  GND: 1131194608  VIAF: 5347149416763089730006   WorldCat (עם VIAF): 5347149416763089730006 
צורת הדף של התלמוד הבבלי בדפוס וילנה
האלמנה דבורה ראם
שער הרומן "מסתרי פריז" מאת אז'ן סי בתרגום קלמן שולמאן, נדפס בדפוס ראם בתרל"ו-1876
סבאח

ערך זה עוסק בזמרת ושחקנית לבנונית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
סבאח בביירות, 2007
סבאח בביירות, 2007
 לידה:  10 בנובמבר 1927 ביירות, לבנון
 פטירה:  26 בנובמבר 2014 (בגיל 87) ביירות, לבנון
 שם לידה:  چانيت جرجس فغالى 
 מקום קבורה:  Maronite Cathedral of Saint George, Beirut 
 מוקד פעילות:  לבנון, מצרים 
 תקופת הפעילות:  שנות ה-40 – שנות ה-2000
 סוגה:  מוזיקה ערבית קלה
 שפה מועדפת:  ערבית לבנטינית 
 חברת תקליטים:  רוטנה רקורדס, פרלופון, פיליפס רקורדס 
 צאצאים:  Howayda Mansy 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'נט ג'רג'יס פע'אלי (בערבית: جانيت جرجس فغالي) הידועה בשם הבמה סבאח (בערבית – "בוקר") (صباح; ‏10 בנובמבר 1927 - 26 בנובמבר 2014) הייתה זמרת ושחקנית לבנונית שהופיעה ב-83 סרטים, שיחקה ב-27 מחזות, ועל שמה רשומים כ־3,000 שירים. שם החיבה שלה היה "שחרורה", על שם ציפור השיר שחרור.
חייה

נולדה למשפחה נוצרית בכפר בדאדון, דרומית-מזרחית לביירות שבלבנון, שלישית מ-4 אחים. משפחתה הייתה דתית - סבה היה כומר ודודה ארכיבישוף. את אהבתה למוזיקה רכשה מאמה שערכה ערבים מוזיקליים בביתם. אביה, גרגיס, שלטענתה נטש אותה, משום שכנראה רצה בן, היה פוגע בה פיזית ואף ניסה לקחת את הרווחים שעשתה בצעירותה משירה ומשחק. אחיה רצח את אמה בגלל שהניח שנהלה רומן. לאירוע זה הייתה השפעה רבה על חייה של סבאח.
היא הקליטה את השיר הראשון שלה בגיל 13 ומיד תפסה את תשומת לבה של המפיקה והשחקנית הלבנונית אסיא דאר'ר (آسيا داغر; אַסְיַא דַארִ'ר) שהחתימה אותה על חוזה לשלושה סרטים ולקחה אותה למצרים. הסרט הראשון בו השתתפה ב-1945, "הלב אוהב רק פעם אחת" (القلب له واحد), הפך אותה לכוכבת. בתחילה המבקרים המצרים לא העריכו אותה, אולם לאחר המהפכה במצרים ב-1952, היא הפכה גם לחביבת המבקרים והתפרסמה בכל העולם הערבי.
הקול הייחודי והעשיר, יכולות המשחק וסגנון הלבוש הצבעוני, הפכו את סאבח לאחת הזמרות הפופולריות ביותר לא רק של בלבנון, אלא גם בכל העולם הערבי. היו לה קשרים ארוכים עם כמה מהמלחינים המובילים ובראשם המלחין המצרי עבד אל-והאב, המלחין הלבנוני מנסור רחבני והמלחין המצרי כמאל א־טוויל.
הקריירה של סבאח נמשכה עד מותה. בשנת 2006 הוציאה שני סינגלים יחד עם הזמרת רולא סעד: "דלועה" (מפונקת) – מחרוזת נוסטלגית משירי סבאח, ו"יאנא יאנא" – שיר נוסף אותו ביצעה סבאח באחד מסרטיה.
סבאח קיבלה הוקרה ממנהיגים ערבים, חוסיין מלך ירדן העניק לה אות כבוד, ואנוואר סאדאת העניקו לה אזרחות מצרית.
מעבר לקריירה האמנותית שלה, סאבח נודעה בחייה האישיים הסוערים. היא נישאה לתשעה גברים בניהם חבר פרלמנט לבנוני, הכנר שניגן בהופעותיה, שחקנים, זמרים ושייח כוויתי. כמו כן היא הייתה ידועה במספר הניתוחים הפלסטיים המרובים שעברה. לסבאח שני ילדים, בן מבעלה הראשון נג'יב שמאס ובת מבעלה השלישי, אנואר מנסי.
סבאח, או "סבוחה" בפי מעריציה, נחשבת לאחת הדיוות הגדולות של המוזיקה הערבית.
סבאח נפטרה ב-26 בנובמבר 2014 ממחלה קשה, בגיל 87.
הערות שוליים

1 2 3 4  רועי קייס, העולם הערבי מרכין ראש: מתה הדיווה סבאח, באתר ynet, 26 בנובמבר 2014
1 2 3 4 5 6  Mostyn, Trevor (2014-12-07). "Sabah obituary". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2017-11-10.
1 2 3   איל שגיא ביזאוי, סבאח, הדיווה הערבייה שניהלה את החיים הכי שערורייתיים, באתר הארץ, 6 בדצמבר 2014
↑  "Lebanese diva Sabah dies, aged 87". BBC News (באנגלית בריטית). 2014-11-26. נבדק ב-2017-11-10.
↑  "Remembering Sabah, An Iconic And Thoroughly Unconventional Arab Star". NPR.org (באנגלית). נבדק ב-2017-11-10.
↑  איל שגיא ביזאוי, מתה הזמרת הלבנונית סבאח, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007403480205171  BnF: cb13967921h (data)  GND: 129826596  ISNI: 0000 0001 1491 9438  LCCN: no00056311  MusicBrainz: 75f51459-d2a3-4778-946a-a424d71ab068  SUDOC: 182131319  VIAF: 53899574   WorldCat (עם VIAF): 53899574 
סבאח, 1961
אלי לולאי

| --- | --- |
אלי לולאי בהופעה עם רוקפור 28.04.04
אלי לולאי בהופעה עם רוקפור 28.04.04
 לידה:  5 בנובמבר 1969  (בן 55) ישראל ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1988
 סוגה:  רוק
 שפה מועדפת:  עברית 
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 מספר צאצאים:  4
 פרופיל ב-IMDb
 
אלי לולאי (נולד ב-5 בנובמבר 1969) הוא זמר, שחקן, מוזיקאי ומדבב ישראלי וסולן להקת רוקפור.
תקופת רוקפור

בשלהי שנות ה-80, הקים לולאי את להקת רוקפור יחד עם הגיטריסט ברוך בן יצחק. הם צירפו אליהם את הגיטריסט אמיר צורף והמתופף איסר טננבאום. בשנת 1991 יצא אלבום הבכורה שלהם "רשת פרפרים", אחריו פרש צורף ומרק לזר הצטרף להרכב. האלבום השני, "האיש שראה הכל", יצא אחרי שלוש שנים וחצי, כלל להיטים רבים וביסס את מעמדה של רוקפור כלהקת רוק פסיכדלי מובילה.
במקביל לעבודה במסגרת הלהקה, עסק לולאי בפרויקטים צדדיים. בשנת 1997 השתתף בפרויקט שירי הילדים "זנב לא שוכח" ושר לצד מיקי שביב, דנה ברגר, אסף אמדורסקי, דן תורן, גני תמיר, גיורא קנת ואופירה יוספי את שיר הנושא. כן הפיק יחד עם בן-יצחק את אלבום הבכורה של להקת אינפקציה, "ככה מפנקים", שיצא בשנת 2000.
בשנת 2000 החליטה רוקפור להקליט באנגלית ולצאת לסיבובי הופעות אינטנסיביים בצפון אמריקה ובריטניה. בנובמבר 2004, בעיצומו של מסע הופעות בארצות הברית, הודיע לולאי כי הוא פורש מההרכב. אחרי 16 שנה ו-9 אלבומים בעברית ובאנגלית כסולן ההרכב, חזר לולאי לארץ והחל במסע חיפושים אחר כיוון מוזיקלי חדש.
בנובמבר 2014 הודיעה הלהקה כי לאחר 10 שנות נתק חברי רוקפור יתאחדו עם אלי לולאי, וכן ציינו כי לא מדובר באיחוד חד פעמי כי אם מתוכננת עבודה משותפת עתידית. ב-2013, בתהליך שקדם לאיחוד הרשמי, עת בהופעת ההשקה של האלבום Too Many Organs, התארח לולאי למס' שירים וזכה לחיבוק חם מהקהל.
עם הצטרפותו המחודשת הקליטה הלהקה את הסינגל "חלקיקי אבק" ויצאה לסיבוב הופעות שהחל בינואר 2015, ובהמשך אותה שנה הוציאה הלהקה את הסינגל "נמר של נייר". נכון ל-2016, עובד לולאי עם הלהקה על אלבום נוסף.