stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמנות אסיה
אמנות דרום אסיה

אמנות פקיסטנית בגלל מיקומה של פקיסטן לתת-היבשת ההודית היא הושפעה מהאמנות של אזור זה. לאחר עצמאותה ב-1947 היו רק שני מוסדות שלמדו בהם אמנות. המודרניסטים הידועים של האמנות הזו היו עבדור רחמאן צ'כטאי שפיתח סגנון שמשלב את האמנות המוגולית, ציור מיניאטורי ואר נובו, אחמד פרבז ורבייה צוברי.
Buddha in Sarnath Museum (Dhammajak Mutra)אמנות בודהיסטית - היא אמנות חזותית שנוצרה בהקשר של הבודהיזם. תיאור של גאוטמה הבודהה ובודהיסטוות רבות, מנדלות, פעמונים, סטופות, ואדריכלות מקדשים בודהיסטים הם חלק מהאפיונים של אמנות זו.
אמנות בהוטנית - האמנות של מדינת בהוטן, כמו האמנות הטיבטית, מבוססת על בודהיזם מזרם הוג'ריאנה בעלת מספר גדול של ישויות אלוהיות. לכל ישות כזו יש את האפיון המיוחד לה - צורות וצבעים מיוחדים, חפצים מזהים כמו - לוטוס, קונכייה, חזיז הרעם, וקערת נדבות. אסכולת הקאג'יו התמחתה בציורים דוקומנטריים של מאסטרים בודהיסטים. האמנות הבהוטנית עשירה בשימוש בארד. אמנות זו שואפת לייצג את "הרוח והזהות הבלעדית של ממלכת ההימלאיה". בעיר הבירה טהימפהו, נוסד על ידי ממשלת בהוטן, מכון מוביל לשם לימוד אומנויות מסורתיות כדי לשמר על המסורת המפוארת שלה.
אמנות הודית - האמנות ההודית מחולקת לתקופות שכל אחת מהן משקפת התפתחויות דתיות, פוליטיות ותרבותיות. הדוגמאות הקדומות ביותר הן הפטרוגליפים כגון אלו שנמצאו במקלטי הסלע בבהימבטקה שבמרכז הודו. לאחר מכן מגיעה האמנות של תרבות עמק האינדוס דוגמאות מאוחרות לכך מגיעות ממערות אלורה ומערות אג'אנטה. התקופה של האימפריה המוגולית כוללת ציור מיניאטורי שהושפע ממיניאטורות פרסיות ואדריכלות מוגולית - המבנה הידוע ביותר שלה הוא הטאג' מהאל. בתקופת הראג' הבריטי, הציור ההודי המודרני התפתח ממיזוג של אמנות הודית מסורתית עם אמנות אירופית אקדמית. אמנות פופולרית נוספת בהודו נקראת רנגולי שפירושה צבע.
גלגל החיים, מנזר קופאן, קטמנדו, נפאלאמנות נפאלית - התרבות המסורתית העתיקה של נפאל ובירתה קטמנדו נוצרה כתוצאה ממפגש יוצא דופן בין ההינדואיזם, הבודהיזם, אנשי הקיראט, ג'ייניזם, האסלאם והנצרות. נתיב הסחר העתיק בין הודו לטיבט שעבר דרך קטמנדו אפשר מיזוג של מסורות אלו עם המסורת המקומית. בתקופת שלטונם של מלכי מאלה בין המאות ה-15-18 קטמנדו התמלאה בפסלים, פגודות, סטופות וארמונות יוצאי דופן, גם בבתים פרטיים. עמק קטמנדו תואר כ"בית אוצר עצום של אמנות ופסלים" העשויים מגילופי עץ ואבן, יציקות מתכת, אריגה וכלי חרס מטרקוטה. האמנות הדתית מתייחסת לאיקונין של שבע אלות האם ואלים שונים.
אמנות מרכז אסיה

אמנות מרכז אסיה כוללת את האמנות של העמים הטורקיים: קירגיסטן, קזחסטן, אוזבקיסטן, טורקמניסטן, אזרבייג'ן, מונגוליה, טיבט, אפגניסטן, פקיסטן ומדינות הקווקז (שנמצאות באירואסיה). נכללים בה גם חלקים מרוסיה וסין. במאות הקדומות אזור זה הושפע בעיקר מהאמנות הסינית, היוונית והפרסית בעיקר הודות לדרך המשי ואילו במאות האחרונות האמנות באזור הושפעה מאמנות האסלאם.
אמנות מערב אסיה/ המזרח הקרוב

מרדכי ואסתר, בית הכנסת בדורה אירופוסאמנות יהודית ואמנות חזותית בישראל
"איש האורפה"- הפסל הנטורליסטי העתיק ביותר של אדם בגודל טבעי מסופוטמיה עליתמשמאל חותם גליל שבו תיאור פולחן לאל השמש, מימין טביעת חותם שניהם ממסופוטמיה.פסל של אביה-איל שנמצא בעיר מארי באזור מסופוטמיה במקדש לאלה אשתראמנות מסופוטמיה - באזור מסופוטמיה הנחשב לערש הציוויליזציה, ישנן עדויות לאומנויות החל מתקופת הציידים-לקטים דרך אימפריית שומר, אכד, בבל ואשור וכן בתקופות מאוחרות יותר. יש באזור זה התפתחויות תרבותיות משמעותיות לרבות כתב יתדות השומרי, במקביל להתפתחות כתב חרטומים במצרים העתיקה ולכתב הסיני.
אמנות האסלאם
אמנות פרסית
אמנות נבטית (אנ')  - אמנויות של השבטים הנבטים.
אמנות עיראק (אנ')
אמנות תימן (אנ')-תימן היא אחת ממרכזי הציוויליזציה (אנ') העתיקים במזרח הקרוב. אזור זה נותר עלום במשך זמן רב. ההיסטוריה של תימן מתוארכת מהמאה ה-12 לפני הספירה עובדה הידועה הודות לפיתוח הכתב הדרום-ערבי העתיק. לצורפות שלה יצא שם עולמי.
אמנות ערב הסעודית (אנ')
ראו גם

תולדות האמנות
היסטוריה של אסיה
אמנות סינית
התקופה הפלאוליתית ביפן
מנדלה
גאוטמה הבודהה
בודהיזם
אמנות אפריקאית
אמנות אוקיאנית
המוזיאון הבריטי
מוזיאון פרגמון
העיר העתיקה של בית שאן
התקופה הפרהיסטורית באזור הלבנט
מוזיאון הלובר
גלריית פריר
הערות שוליים

↑  The Mal'ta - Buret' venuses and culture in Siberia
↑  Chinese art
↑  Arts and Crafts in Cambodia, ‏3 באוקטובר 2019
↑  Iftikhar Dadi, A brief history of Pakistani art and the people who shaped it, ‏14 ספטמבר 1917
↑  Henri Frankfort, The Art & Architecture of the Ancient Orient_Neat, ספרי פינגווין, מרילנד, ‏1955
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00560778 
Taj Mahal, Agra, India
Ellora Caves, India, Kailasanatha Temple
Boddhisattva of Plaosan, 9th century Shailendra art, Central Java, Indonesia
מלחמת אל הסער בים

”בַּיּוֹם הַהוּא יִפְקֹד ה' בְּחַרְבּוֹ הַקָּשָׁה וְהַגְּדוֹלָה וְהַחֲזָקָה עַל לִוְיָתָן נָחָשׁ בָּרִחַ וְעַל לִוְיָתָן נָחָשׁ עֲקַלָּתוֹן וְהָרַג אֶת-הַתַּנִּין אֲשֶׁר בַּיָּם” (ישעיהו, כ"ז, א'): חיתוך עץ של גוסטב דורה
מלחמת אל הסער בים היא מוטיב ספרותי וטיפוס סיפורי שהיה נפוץ במיתולוגיות ובשירות אֶפִּיות במזרח הקרוב הקדום, במהלך האלף השני והאלף הראשון לפנה"ס, ובכלל זה במיתולוגיה האמורית, במיתולוגיות מסופוטמיות, במיתולוגיה המצרית הקדומה, במיתולוגיה החורית-חתית, במיתולוגיה הכנענית, ולפי חקר המקרא המודרני גם במקרא.
אופייני למוטיב זה דמות אנטגוניסטית של אל ים, כגון ים הכנעני, או של אלת-מים נקבה כגון תיאמת המסופוטמית, אשר תכופות מתגלמים או נעזרים במפלצות ים דמויות דרקון, או בטורפים ימיים גדולים כלוויתן, תנין או נחש ענק. בכמה דוגמאות של המיתוס, דמות הים מאיימת לגאות ולהציף את העולם כולו, דורשת מן האלים לסור למרותה, ומטילה עליהם את אימתה. את העולם מציל אל גיבור, בדרך-כלל אל-סער או אל מלחמה דוגמת מַרְדוּךְ הבבלי, בעל הכנעני, תֶשוּבּ החורי וסת המצרי, אשר מביס את הים ואיתניו בקרב. לעיתים מסתייע אל הסער בדמויות של אל חכם ויועץ, דוגמת כושר וחסיס הכנעני או אאה המסופוטמי, ושל אלה אחות או בת-לוויה מפתה כמו עַשְׁתָּרְתּ או ענת, שהים משתוקק אליה.
המקרא התפלמס עם מוטיב נפוץ זה על-ידי הדגשה כי האל המקראי ברא את איתני הים בעצמו, ושהוא משתמש בהם ככלי-משחק. עם זאת, במקומות רבים במקרא שרד גם מוטיב מפורש של מלחמת האל בים ובאיתניו: "תהום", "תנין", "לוויתן נחש בריח", "לוויתן נחש עקלתון", "רהב" ועוד. לפי קטעים אלו הציעו חוקרי מקרא כמו משה דוד קאסוטו ונגה איילי-דרשן לשחזר שירה אפית קדומה של מלחמת האל המקראי בים. הדים למיתוס המקראי שרדו גם בספרים חיצוניים, בכתבים מוקדמים של הנצרות, בספרות חז"ל, בפיוטים ובקבלה.
במחקר > מלחמת אל הסער בנחש במיתולוגיות נוספות

חוקר המקרא הרמן גונקל, בין הראשונים להצביע על הדמיון בין האנומה אליש ומוטיבים במקרא, סבר בספרו "בריאה וכאוס" שמיתולוגיות רבות מציגות מלחמה בין אל או גיבור המייצג את הבריאה והסדר בעולם נגד מפלצת המייצגת את הכאוס או התוהו, המוטיב שהוא קרא Chaoskampf, מגרמנית: מלחמה (או מאבק) בכאוס. ייתכן שבתרבויות המזרח התיכון העתיקות נתפס הים כמייצג הכאוס, בעוד שבתרבויות פחות קדומות שכבר השתמשו בים לתחבורה, הפך מושג הכאוס למופשט יותר. רבות מן המיתולוגיות והאגדות העתיקות אכן עושות שימוש רב במוטיב הארכיטיפי הנפוץ של אל או גיבור, הנלחם נגד מפלצת דמוית נחש או דרקון ומנצח. כמה מאגדות אלו הוצעו כקשורות למיתוס מלחמת אל-הסער בים, למשל המלחמה של אלים מצריים שונים, בעיקר אל-השמש רע, אבל גם אל-הסער סת, נגד הנחש הקדמוני עאפפ או "אפופיס". ואולם הגדרות קאסוטו ואיילי-דרשן למוטיב של מלחמת אל-הסער בים הן ספציפיות יותר, ולעיתים דווקא תפקיד הנחש, התנין או הלוויתן בהן מצומצם.
באמצעות מחקר בלשנות היסטורית ומיתולוגיה השוואתית של שפות ומיתולוגיות הודו-אירופיות ניתן לשחזר מקצת מהמיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית המקורית. גם במיתולוגיה זו נפוץ המוטיב של מלחמת אל-סער או אל-הרעם, ולפעמים גיבור אנושי בעזרת האל, בנחש או בדרקון ענק, לעיתים מרובה ראשים. למשל:
במיתולוגיה הנורדית מביס אל הרעם תור את הנחש יוֹרְמוּנְגָָנד, שחי באוקיינוס המקיף את מידגארד.
במיתולוגיה ההינדואית הורג הגיבור טְרִיטָה את הנחש וְרִיטֶה בעזרת אל מזג האוויר אינדרה.
במיתולוגיה היוונית הורג אל הברק והרעם זאוס את המפלצת טיפון, שאצל פינדארוס מתואר כבעל מאה ראשים.
במיתולוגיה היוונית, הגיבור הרקלס בנו של זאוס הורג את המפלצת הידרה בעלת שבעת הראשים.
מבין עמי המזרח הקרוב, החיתים ידועים כבעלי מוצא הודו-אירופי, ואל הסער שלהם, תרחונה או תרחונתה או תַרֻ או תַרְחֻנְזַס (ככל הנראה מן הפועל "תרח" שמשמעותו "להתגבר" או "להכניע" בחתית), שיש לו קשר אטימולוגי עם תור הנורדי וטאראניס או טראנוס הגאלי-קלטי, ממלא תפקיד חשוב במספר גרסאות חתיות של מלחמת אל הסער בים. עם זאת, גם ווסט וגם איילי-דרשן מציינים שמיתוסים חתיים אלו מבוססים בעיקר על המיתולוגיה החורית, שאיננה הודו-אירופית במקורה.
גם במיתוסים ההודו-אירופיים דמות הנחש/דרקון איננה מקושרת בדרך-כלל עם הים. למעשה, במיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית המקורית, כפי ששוחזרה לפי המוטיבים המשותפים לכל המיתולוגיות ההודו-אירופיות שהשתלשלו ממנה, לא מוכר כלל אל-ים, ומחסרונן של מילים רבות הקשורות בים בשפה זו מקובל להניח שהתרבות המקורית שדיברה בה חיה באזור ללא מוצא לים. במיתולוגיה הנורדית, הנחש יורמונגנדר חי באוקיינוס המקיף את העולם, אבל הוא אינו בן של האוקיינוס, אלא הושלך לשם על-ידי האל אודין. במיתוס ההינדי, הנחש וריטה סימל לדעת ווסט דווקא בצורת ועצירת הגשמים, אשר הריגתו על-ידי אל-הרעם אינדרה משחררת.. אמנם, גם בכמה מסיפורי המזרח הקדום, למשל אלו של הנחש לבו המסופוטמי והנחש אילויינקה החתי, לא שרד קשר מובהק לים, אך זו עלולה להיות תוצאה של חלקיות התעודות ששרדו. לפיכך, אף שהיו קרוב לוודאי השפעות הדדיות ביניהם, הקשר הישיר בין המיתוסים ההודו-אירופים למיתוס מלחמת אל הסער בים אינו ברור.
במזרח הקרוב הקדום > בתרבות האמורית: אדו אל הסער מכניע את הים

זוהי העדות העתיקה ביותר המתוארכת בוודאות למוטיב מלחמת אל-סער בים במזרח הקרוב הקדום, מן המאה ה-18 לפנה"ס. במכתב רשמי לזמרי-לים, מלכה האמורי האחרון של העיר מארי, שנמצא בארכיון המפורסם שלה, כותב נור-סין, שגריר מארי בעיר חלב הסורית ומצטט את אַבּיָה ה"עונה", כלומר הנביא, של אל-הסער אדו מחלב, אשר מבטיח לזמרי-לים את כלי הנשק שבאמצעותם נלחם אדו עם ים. אַבּיָה מוסר בשם האל אדו כי יחדון-לים, מלכה הקודם של מארי, ניצח במלחמותיו רק בזכות נשקו של אדו. ואולם יחדון-לים חטא, ולכן ניתנה הארץ לזמרי-לים במקומו. כעת, לאחר שהושיב אדו את זמרי-לים על כס המלוכה במארי, הוא גם מוסר לו את כלי נשקו שבאמצעותם נלחם בים, ואף "מושח אותו בשמן ניצחונו"
האל אדו מחלב היה חשוב בתקופה הבבלית העתיקה, בייחוד בממלכת ימחד, וגם לאחר שנפלה ממלכה זו בסוף המאה ה-17 ובמאה ה-16 לפנה"ס היו שהמשיכו לעבוד אותו, בכלל זה בחתושה בירת החתים. יריבו הים מכונה במכתב "תמתום", הצורה הסורית של השם האכדי "תיאמתום". למרות המוצא האמורי של ימחד, שפתם הכתובה הייתה אכדית, ולכן לא ניתן לדעת אם כך כינו בני חלב בשפתם את יריבו של אל-הסער, או שמדובר בתרגום השם המקובל לאכדית. במארי, שהייתה גם היא אמורית, נמצא דווקא המרכיב "ים" בשמות תאופוריים.
מכתב נוסף שנמצא בארכיון מארי מדווח כי כלי הנשק של אדו אכן הגיעו מחלב למקדש האל דגן בתרקה. קרוב לוודאי שזמרי-לים התכוון לשאת אותם בטקסיות במלחמה, כפי שנהגו לפי תעודות אחרות מלכים נוספים בימחד. ממכתבים אלו לא ניתן ללמוד על תוכן סיפור מלחמת אדו בים, שבעצמו לא התגלה. אך ניתן לדעת שהיה סיפור מוכר כזה, ושהייתה לו חשיבות פולחנית, טקסית ופוליטית.
במזרח הקרוב הקדום > בספרות החורית-חתית

בחפירות הארכאולוגיות באתר חתושה (כיום בוע'זכוי בטורקיה), בירת האימפריה החתית, נמצאו בעיקר בארכיון חתושה תעודות רבות אך מקוטעות ברובן, המעידות על תפוצה רחבה של סיפור מלחמת אל הסער בים באזור אנטוליה. התעודות כתובות בכתב היתדות החתי, רובן בשפה החתית ומיעוטן בשפה החורית. העמים החורים השתקעו בצפון סוריה בראשית האלף השני לפנה"ס, כשהיגרו מהרי הקווקז, ככל הנראה מאזור ארמניה של היום, והתמזגו תחילה בתרבות הסורית המקומית. מסורות חוריות וסוריות עברו לאימפריה החתית, בעיקר כאשר סיפחה את ממלכת כיזוואתנה בשלהי המאה ה-15 לפנה"ס. חלק מן המסורות הועתקו על-ידי הסופרים החתיים בחתושה בשפה החורית, או תורגמו לחתית וקרוב לוודאי הושפעו מן התרבות החתית. במחקר המודרני הן מכונות במונח "הספרות החורית-חתית", ששגשגה עד נפילת האימפריה החתית במשבר תקופת הברונזה המאוחרת במאה ה-13 לפנה"ס, וספיחיה מופיעים לעיתים גם בתקופה הנאו-חתית שלאחריה:
במזרח הקרוב הקדום > בספרות החורית-חתית > שירת הים החורית-חתית: ניצחון אל הסער על הים

שירת הים הכילה ככל הנראה גרסה חורית-חתית שלמה של מלחמת אל הסער בים. היא מתועדת בכמה מסמכים ששרדו חלקית:
מסמך (CTH 785) בשני עותקים בשפה החתית, מכיל הוראות פולחניות לביצוע השירה: ”הזמר ישיר את "שירת מעשה הגבורה של הים", כאשר [נ]יצח אל הסער את הים. בעודם ממשיכים לשיר, הכוהן הולך קדימה להר ארנה”. בסוף הלוח שרד קולופון: ”[חגי]גות הר חזי"”. השירה הושרה איפוא בחגיגות לכבוד הר חזי, ושמה המלא היה "שירת מעשה הגבורה של ים". כמקובל בשירות חוריות-חתיות, היא כונתה על שם אויבו של הגיבור, ולא על שם הגיבור עצמו. הר חזי נקרא כך בפי אלו ששכנו לצפונו, כמו החורים והחתים, בעוד שהשוכנים מדרומו כמו אוגרית, המקרא ושאר דוברי שפות שמיות מערביות קראו לו הר צפון. בעקבות תושבי סוריה שראו בהר צפון את מושב האל בעל, ראו בו גם החורים/חתים את מושב אל הסער, אם כי היו להם גם מסורות עתיקות יותר על מיקום הר חזי. לפי המסמך ששרד מצווה הכוהן לצעוד לכוון הר ארנה שבממלכת כיזוואתנה, ונראה כי כאשר הטקס הועבר לשם, יחד עם מסורות חוריות נוספות, הוחלפה הצעידה הטקסית בכיוון הר חזי המקורי לצעידה בכיוון הר ארנה המקומי. נמצא גם לוח מקביל כתוב חורית המסתיים אף הוא בקולופון "הר חזי", ומוסכם אצל חוקרי התחום שמדובר באותו חג. תוכן השירה לא נמסר גם בו, אך הזמרים מצווים לשיר את "שיר המלכות", כנראה מלכותו של אל הסער החורי תשוב, שבהמשך נזכרים כלי נשקו.
שני לוחות קטלוגיים שונים של רשימות יצירות ספרותיות כוללות יצירה בשם "של הים", כנראה אותה שירה בשם מקוצר.
מסמך מקוטע (KUB 45.63) המכיל כנראה את הלוח הראשון של שירת הים בשפה החורית. מצב ידיעת לשון זו במחקר מאפשר לפענח בה משפטים מעטים בלבד. היא פותחת במילים "אשירה על ים" ומסתיימת בקולופון "לוח אחד של הי[ם]". נזכרים בו "האלים", "האלים העתיקים" וכּוּמָרבִּי אבי האלים, המתעתד לשאת נאום בפני האלים, שתוכנו נמצא כנראה בלוח הבא.
שירת הים החתית (CTH 346.9): לוח זה שבור בראשיתו ובסופו, ולכן לא ידוע שמו, אך לפי תוכנו הוא כנראה חלק משירת הים בשפה החתית. מסופר בו כי שיטפונות כיסו את האדמה, ההרים והטרסות, והמים המשיכו לגאות עד כי הגיעו לשמש, לירח ולכוכבי השמים. אז נשא כּוּמָרבִּי נאום בפני האלים, ואמר להם שיש לשלם מס לים כדי לרצותו: כסף, זהב, נחושת ולפיס-לזולי. הוא גם פנה לאלה "אנזילי מלכת נינוה". אנזילי, ששמה נכתב באמצעות האידאוגרמה "אשתר", היא מקבילה חתית לאלה החורית שַוַושְכַה, והתואר "מלכת נינוה" רומז כנראה למקדש שוושכה בנינוה, המתועד עוד מסוף האלף השלישי לפנה"ס. שוושכה הייתה אלת המלחמה והתשוקה, ובמסורת החורית הקדומה היא אשתו של תשוב אל הסער. במסורת החורית-סורית המאוחרת כפי שהיא נמצאת גם בחתושה, אשתו של תשוב הייתה חבת, ושוושכה/אנזילי הפכה לאחותו. המשך הסיפור, שכלל כמשוער ניצחון של אל הסער על הים, לא שרד.
איילי-דרשן זיהתה קווי דמיון בין שירת הים החתית לפפירוס עשתרת המצרי: פפירוס עשתרת פותח גם הוא במילים "אשירה על ים", סגנון פתיחה נפוץ בשירות החוריות-חתיות, אך נדיר במצרים העתיקה. כּוּמָרבִּי החתי הוא אבי האלים אך גם אל הדגן, וזה עשוי להסביר מדוע בפפירוס עשתרת, האלה הקוראת לפייס את הים במנחה היא רננותת אלת הקציר, אף שבמצרים היא אלה זוטרה. נראה כי בגרסה החתית נקראה אנזילי להביא את המס לים ולפתות אותו, בדומה לעשתרת בפפירוס המצרי.
במזרח הקרוב הקדום > בספרות החורית-חתית > אגדת פישישה

זהו שבר לוח קטן מארכיון חתושה המכיל תחילת סיפור הנקרא כיום במחקר "אגדת פישַישה", על שם גיבורה – הר פישישה, אשר לפי מסמכים אחרים של בריתות בין הממלכה החתית לממלכות וסאליות ממוקם באזור לבנון. במעט ששרד מן הסיפור, פישישה אנס את האלה אנזילי (או עשתרת) בעת שישנה, וכשהתעוררה והתלקח זעמה, ביקש לפייסה בהבטחה שיספר לה על הנשק שבאמצעותו ניצח אל הסער תרחונה את ים.
עקב מיקומו של ההר בלבנון הוערך במחקר שהאגדה היא ממוצא כנעני, אך איילי-דרשן חוזרת להצעתו המקורית של הנס גוסטב גיטרבוק שזהו תרגום לחתית של סיפור חורי: המוטיב של הזדווגות בין אלים להרים נפוץ בספרות החורית, ואף כיום בארמניה ובקווקז, והטקסט כולל פתגם חורי "נפל תפוח מעץ" במשמעות של בהלה. בסיפור מוזכרים הר חזי, הוא הר צפון, והר שני בשם נמני, המוזכר גם הוא בספרות החורית, וכן בספרות סורית ומסופוטמית, בדרך-כלל בזוג ביחד עם הר חזי (Namni and Ḫazzi). אל הסער החורי תשוב מתואר לעיתים קרובות עם ארבעה בני-לוויה: ההרים חזי ונמני, והשוורים שרי וחורי. תבליטים וחותמות רבים מסוריה ואנטוליה מתארים את אל הסער עם נשק בידו, כששתי רגליו עומדות על שני הרים, ומקובל במחקר שהרים אלו הם חזי ונמני.
במזרח הקרוב הקדום > בספרות החורית-חתית > שחרור האלה מן הים

לוח מקוטע בו נזכרים תרחונה אל הסער, האלה אנזילי והאל ים, וכן משרתו של ים, האל החורי אימפאלורי. נראה שאין זה המשך של שירת הים החתית, אלא גרסה מקבילה או דומה. התוכן לא פוענח ברובו, אך מילים דוגמת "קרב" ו"חרב" מצביעים על עימות, כנראה בין אל הסער לים, וכן פוענח שאל הסער "שחרר" את האלה אנזילי. במחקר משערים שהלוח מתאר סיפור בו שבה האל ים את האלה אנזילי, ואל הסער שחרר אותה. גם סיפור זה דומה לפפירוס עשתרת המצרי.
במזרח הקרוב הקדום > בספרות החורית-חתית > שירת חדמו ושירת אוּלִִיכּוּמִי

שירות אלו מופיעות באופן מקוטע במספר רב של שברי לוחות חוריים-חתיים. הן אינן מספרות על מלחמת אל-הסער ישירות בים, אלא במפלצות-ים. חתיתולוגים סבורים ששירות אלו הן האחרונות במחזור כּוּמָרבִּי. כמו בשירות הקודמות באותו מחזור, כומרבי אבי האלים הוא האנטגוניסט הזומם נגד אל הסער, אך בשירת חדמו ובשירת אוּלִִיכּוּמִי חובר ים לכומרבי במזימותיו. יש חתיתולוגים הסבורים שגם שירת הים החתית היא חלק ממחזור כומרבי, אך אחרים ובהם איילי-דרשן סבורים ששירת הים החתית נבדלת בכך שבה ים לבדו הוא האנטגוניסט, ומאיים על כומרבי ועל כל שאר האלים יחד.
שירת חדמו ושירת אוּלִִיכּוּמִי הן ככל הנראה שני עיבודים חלופיים של אותה מסורת. בשתיהן מסופר על מפלצות ענק שנולדו לכומרבי ולאם עצומת גודל: חדמו – נחש ימי שנולד מבתו הענקית של ים, ואוּלִִיכּוּמִי – סלע שנולד מסלע-אם ענק. לאחר שהתייעץ וזמם בסתר עם בן-בריתו ים, ייעד כומרבי לבניו אלו את הבסת אל הסער ואת המלכות על האלים. משגדלו הבנים לממדי ענק, ולא ניתן היה להסתירם עוד במעמקי הים, סופר לאל הסער עליהם, והוא בכה וסירב להילחם בהם. כדי לסייע לו יצאה אחותו אנזילי לחוף הים וניסתה לפתותם. ניסיון זה כשל נגד אוּלִִיכּוּמִי – סלע עיוור, חרש וחסר-תחושה – וככל הנראה צלח לפחות חלקית נגד חדמו, אשר התפתה לעלות לחוף לפני שהגיע לשיא גודלו, אך מנקודה זו בעלילה לא שרד המשך שירת חדמו. בשירת אוּלִִיכּוּמִי גם אל מלחמה אחר – אשתבי – הוזמן על-ידי האלים להילחם באוּלִִיכּוּמִי, ונכשל גם הוא. רק לאחר עזרתו של אאה אל החוכמה הצליח אל הסער לנצח את אוּלִִיכּוּמִי, ושב להיות מלך האלים.
במזרח הקרוב הקדום > בספרות החורית-חתית > מלחמת אל הסער בנחש אילויינקה

שני נוסחים שונים של אגדה זו נמצאו בחפירות חתושה. היא נזכרת תכופות במחקרים על מיתוס מלחמת אל הסער בים, מאז מחקרו הראשון של אולברייט בנושא משנת 1936. הסיבה לכך היא שבאחד הנוסחים שוכן הנחש בים, ובכך הוא דומה לנחש חדמו. אך איילי-דרשן כללה ברשימתה המצומצמת של דוגמאות למיתוס את שירת חדמו, ולא כללה בה את אגדת אילויינקה. זאת משום שבאגדת אילויינקה, הים מוזכר רק כמקום מחייתו של הנחש, אך אינו נלחם או זומם נגד אל-הסער, ואף אינו מואנש.
במזרח הקרוב הקדום > פפירוס עשתרת: מלחמת סת בים

פפירוס עשתרת הוא פפירוס מצרי המתוארך למחצית השנייה של המאה ה-15 לפנה"ס על פי אזכורו של פרעה אמנחותפ השני. הוא נקרא כיום על שם האלה הכנענית עשתרת, הנזכרת בו פעמים רבות. ואולם חלקו הגדול של הפפירוס לא שרד, ולפי מה שנותר בחלקים ששרדו מקובל במחקר שהוא הכיל סיפור מלחמה של אל הסער המצרי סת באל ים הכנעני. לפי תיאורו של האל פתח כראש האלים נראה שהפפירוס נכתב בעיר מוף, בה שכנה אז מושבה של מהגרים מכנען שכונתה "רובע הצורים".
פפירוס עשתרת מעיד על השפעה כנענית חזקה על הפולחן והמיתולוגיה המצרית בתקופתו, שאף קדמה להשפעה הכנענית המוכרת היטב למחקר בתקופה הרעמססית. הבט אחד של השפעה זו הוא תיאור אלה כנענית טיפוסית, עשתרת, כבתו של ראש האלים המצרי פתח. הבט אחר של ההשפעה ניתן לראות באופיו של אל הסופה המצרי סת: באזור מצרים, שם סופות הן סופות חול ולא סערות גשם, הוא נתפס בדרך-כלל כאל דמוני, מפחיד ובלתי-אהוב. אך בתקופת כתיבתו של פפירוס עשתרת זוהה סת עם בעל, אל הגשם והסער הכנעני, ולפיכך ממלא סת בפפירוס עשתרת את תפקיד הגיבור האהוב והמציל. האנטגוניסט בפפירוס עשתרת אף הוא אל כנעני שהתקבל במצרים באותה תקופה: האל ים.
בחלקים ששרדו מן הפפירוס, הסיפור נפתח באספת אלים שבה מציעה אלת הקציר המצרית רננותת לשלוח מנחה לאל ים, הדורש להיות שליט האלים, כדי לרצותו. האלים בוחרים בעשתרת להביא את המנחה לים, ככל הנראה מתוך הנחה שיופיה ומיניותה יסייעו לפייס אותו. במעט ששרד מתיאור פגישת עשתרת וים, נראה שעשתרת אכן השתמשה במיניותה, שכן היא מתוארת כצוחקת ושרה עירומה לפני ים, וים מוסיף על דרישותיו שפתח ייתן לו את בתו עשתרת לאשה. מוטיב דומה של פיתוי האל ים על-ידי אשה יפה נמצא בסיפור מצרי מן התקופה הרעמססית, אגדת שני האחים, שאף בה ניכרות השפעות כנעניות.
בחלקים נוספים ששרדו מתוך הפפירוס שוחזר שמו של סת בסמוך לפעלים רבים של לחימה, המעידים כנראה על מלחמתו בים. כמו כן שרד תיאור של ים כמי שמאיים לגאות ולהציף את היבשה כולה, מה שמסביר את פחדם של האלים האחרים ממנו.
מוטיבים דומים מתקופת הממלכה החדשה במצרים נמצאו בשלושה לחשים רפואיים, מפפירוס הרסט, פפירוס ברלין 3038 ופפירוס ליידן, המדמים את ריפוי המחלה להכנעת ים על-ידי סת או בעל. סת/בעל מתואר בהם כמכשף את הים, מרעים בקולו על ים, ונלחם בו בחניתות עשויות עץ ממין כלשהו, אולי ארז או מילה. המילים לחנית ולעץ בלחש הן מילים שאולות מכנענית.
במזרח הקרוב הקדום > אנומה אליש: מלחמת מרדוך בתיאמת > אגדת לַבּוּ

זהו לוח שבור ומקוטע מאוד שהתגלה אף הוא בספריית אשורבניפל בנינוה. תקופת חיבור הסיפור אינה ידועה, אך נזכר בו תִשְׁפַּךּ, האל הראשי של אשנונה לפני כיבושה בידי חמורבי. מסיבה זו סברו כמה חוקרים, ובפרט האשורולוג האמריקאי ווילפרד לאמברט (Wilfred G. Lambert), שהוא קדום לאנומה אליש, ואף שאנומה אליש הושפעה ממנו. אגדת לַבּוּ הייתה אחד המקורות האפשריים של מיתוס מלחמת אל הסער בים, אותם שקל ויליאם פוקסוול אולברייט במאמרו החלוצי משנת 1936.
מן המעט שניתן לפענח בלוח, הוא עוסק במלחמה במפלצת לַבּוּ – מעין נחש ענקי שאורכו 50 בֶּרוּ (כ-11 ק"מ). לַבּוּ מחריב ערים שלמות והורג אנשים רבים. האלים יראים מפניו ומבטיחים את המלוכה עליהם למי שיהרוג אותו – מוטיבים משניים נפוצים בסיפורי מלחמת אל הסער בים. נראה כי תיאמת (הים או אלת הים באכדית) היא שילדה את לַבּוּ, ושהאל אנליל עיצב את צורתו, אף כי לא שרד בלוח הסבר מדוע עשו זאת האל תשפך נקרא להילחם בלבו, ולפיכך יש חוקרים המניחים כי תשפך הוא גיבור היצירה שהרג את לַבּוּ. מכל מקום נראה שלַבּוּ אכן נהרג באמצעות שימוש בחותם פלאי כנשק רב-עוצמה, ועוצם המעשה מודגש בכך שדמו זרם במשך שלוש שנים ושלושה חודשים רצופים.
איילי-דרשן סבורה כי אין ראייה בנוסח ששרד שתשפך הוא זה שהרג את לַבּוּ, וסביר יותר שהיה האל הראשון שסירב להילחם בו. היא גם מציינת שדמות תשפך המשיכה להתקיים בספרות המסופוטמית במשך מאות שנים לאחר נפילת אשנונה. לפיכך ניתן לדעתה לתארך את אגדת לַבּוּ לכל תקופה שעד למאה ה-7 לפנה"ס, אז חרבה ספריית אשורבניפל, ואין ראיות לכך שהיא קדמה לאנומה אליש והשפיעה עליה. אף שתיאמת (הים) היא ככל הנראה יולדתו של לבו בסיפור, אין במה ששרד ראייה כי עשתה זאת מתוך זדון. מסיבה זו לא כללה איילי-דרשן את אגדת לבו ברשימתה כדוגמה מובהקת של מיתוס מלחמת אל הסער בים.
שמו האמיתי של לַבּוּ הוא אחד מן מסימני השאלה הרבים באגדה זו: את הכינוי בכתב-היתדות ניתן לקרוא בכמה צורות: "לַבּוּ" (עברית: לביא), "כַּלבּוּ" (עברית: כלב) או "רִיבּוּ". הצורה הראשונה נפוצה יותר במחקר ומכאן השם "אגדת לַבּוּ". לאמברט הציע שהקריאה הנכונה היא "רִיבּוּ", שם שאינו מוכר מדוגמאות נוספות במסופוטמיה, ושזהו המקור לשם המקראי "רהב". אך איילי-דרשן כמו מרבית חוקרי המקרא כיום סבורים ש"רהב" במקרא הוא אל ים או "שר של ים", ולא מפלצת או נחש.
במקרא

בתעודות ארכאולוגיות מתקופת ממלכות ישראל, יהודה, והממלכות הסמוכות להן, במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס בארץ ישראל, לא מוכרות כתובות העוסקות באופן מובהק במוטיב מלחמת אל הסער בים. לפיכך המקור היחידי למיתוס מאזור זה ומתקופה זו הוא המקרא.
במקרא > מוטיבים משניים של המיתוס במקרא

בניתוחה של איילי-דרשן למיתוסים מרחבי המזרח הקדום נמצאו מספר מוטיבים משניים של המיתוס. את חלקם מאתרת איילי-דרשן גם במקרא:
במקרא > מוטיבים משניים של המיתוס במקרא > פחד האלים מן הים

בפרק מ"א בספר איוב מתואר באופן מפורט היצור המכונה "לוויתן",  ”מֶלֶךְ עַל כָּל בְּנֵי שָׁחַץ”, השולט בים: ”יַרְתִּיחַ כַּסִּיר מְצוּלָה יָם יָשִׂים כַּמֶּרְקָחָה. אַחֲרָיו יָאִיר נָתִיב יַחְשֹׁב תְּהוֹם לְשֵׂיבָה”. כמו במוטיב משני נפוץ של מיתוס המלחמה בים, האלים יראים מפניו, וכלי-נשק אינם יכולים לו:
”מִשֵּׂתוֹ יָגוּרוּ אֵלִים מִשְּׁבָרִים יִתְחַטָּאוּ. מַשִּׂיגֵהוּ חֶרֶב בְּלִי תָקוּם חֲנִית מַסָּע וְשִׁרְיָה. יַחְשֹׁב לְתֶבֶן בַּרְזֶל לְעֵץ רִקָּבוֹן נְחוּשָׁה. לֹא יַבְרִיחֶנּוּ בֶן קָשֶׁת לְקַשׁ נֶהְפְּכוּ לוֹ אַבְנֵי קָלַע. כְּקַשׁ נֶחְשְׁבוּ תוֹתָח וְיִשְׂחַק לְרַעַשׁ כִּידוֹן”.
במקרא > מוטיבים משניים של המיתוס במקרא > הר צפון

מוטיב משני נוסף הנפוץ במיתוסי מלחמת אל הסער בים במזרח הקדום הוא הר צפון, המזוהה עם הר חזי בספרות החורית-חתית. איילי-דרשן מוצאת מוטיב זה גם במקרא, למשל:
”נֹטֶה צָפוֹן עַל תֹּהוּ תֹּלֶה אֶרֶץ עַל בְּלִי מָה. צֹרֵר מַיִם בְּעָבָיו וְלֹא נִבְקַע עָנָן תַּחְתָּם. מְאַחֵז פְּנֵי כִסֵּה פַּרְשֵׁז עָלָיו עֲנָנוֹ. חֹק חָג עַל פְּנֵי מָיִם עַד תַּכְלִית אוֹר עִם חֹשֶׁךְ. עַמּוּדֵי שָׁמַיִם יְרוֹפָפוּ וְיִתְמְהוּ מִגַּעֲרָתוֹ. בְּכֹחוֹ רָגַע הַיָּם ובתובנתו [וּבִתְבוּנָתוֹ] מָחַץ רָהַב. בְּרוּחוֹ שָׁמַיִם שִׁפְרָה חֹלֲלָה יָדוֹ נָחָשׁ בָּרִיחַ.” (איוב, כ"ו, ז'–י"ג)
”אַתָּה מוֹשֵׁל בְּגֵאוּת הַיָּם בְּשׂוֹא גַלָּיו אַתָּה תְשַׁבְּחֵם. אַתָּה דִכִּאתָ כֶחָלָל רָהַב בִּזְרוֹעַ עֻזְּךָ פִּזַּרְתָּ אוֹיְבֶיךָ. לְךָ שָׁמַיִם אַף לְךָ אָרֶץ תֵּבֵל וּמְלֹאָהּ אַתָּה יְסַדְתָּם. צָפוֹן וְיָמִין אַתָּה בְרָאתָם תָּבוֹר וְחֶרְמוֹן בְּשִׁמְךָ יְרַנֵּנוּ” (תהלים, פ"ט, י'–י"ג)
איילי-דרשן הציעה כי "צפון וימין" בהקשר זה בתהלים מקבילים להרים חזי ונמני, הנפוצים וקשורים לאל הסער בספרות החורית-חתית, ו/או לצפון ונני, מצודה הנזכרת בספרות האוגריתית.