stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב בורקהרדט
חייו

יעקב בורקהרדט נולד בבזל שבשווייץ. אביו היה כהן דת פרוטסטנטי רם דרג, שהיה ממונה על הקתדרלה של בזל. ב-1830, בהיותו בן שתים עשרה, מתה עליו אימו. בשנים 1835 עד 1838 למד באוניברסיטת בזל ובניושאטל, המורה שהשפיע עליו ביותר היה וילהלם מרטין לברכט דה וטה. בורקהרדט העריץ את אפיקורוס ושופנהאואר. בורקהרדט נסע לברלין למד באקדמיה עטורת התהילה של אוניברסיטת ברלין, בזמן שלימדו חוקרים דגולים כמו בק, דרויזן, גרים ולאופולד פון רנקה, מייסד המדע המודרני של ההיסטוריה, כענף המבוסס על שיטה אקדמית של מקורות ותיעודים יותר מאשר דעות ההיסטוריון בעצמו. בורקהרדט למד היסטוריה, תוך התמקדות בהיסטוריה של האומנות.
ב-1841 שהה באוניברסיטת בון, ולמד תחת היסטוריון האומנות פרנץ קוגלר (אנ'), לו הוא הקדיש את ספרו Die Kunstwerke der belgischen Stadke, שראה אור בשנת 1842.
בשנת 1842 שב לבזל וכיהן באוניברסיטת בזל כפרופסור להיסטוריה בשנים 1843 עד 1855, שהייתה אז ב-ETH, בבית הספר להנדסה של ציריך. ב-1858 הוא שב לבזל והחזיק בפרופסורה שלו עד לפרישתו בשנת 1893. רק מ-1886 הוא לימד היסטוריה של האומנות באופן בלבדי. כן שלח ידו בעיתונאות ובפעילות ציבורית. פעמיים השיב ריקם את פניותיהן של אוניברסיטאות גרמניות להורות בהן: ב-1867 באוניברסיטת טיבינגן, וב-1874 הוצעה לו הקתדרה המהוללת של ראנקה באוניברסיטת ברלין, משרה אותה הוא דחה. 
פרידריך ניטשה ראה בבורקהרדט את מורהו הגדול.
גישתו ההיסטורית

לפי בורקהרדט, ייעודו של ההיסטוריון הוא להינתק מן האירועים הפוליטיים החולפים, על מנת להגות את ההיסטוריה שמעבר להיסטוריה.
בורקהרדט הוא בן לאסכולת בזל בהיסטוריוגרפיה, בצוותא עם באכהופן, וקדה, ניטשה ווילהלם דילתיי. אסכולה זו ראתה את ההיסטוריה כחינוך הומניסטי, והעמדת הדימוי החזותי באמצעות סיפורם של סיפורי מופת, וכאמצעי לרכישת זוויות ראייה נוספות. זאת לעומת אסכולת ברלין בהיסטוריוגרפיה, אשר עליה נמנו ראנקה, מומזן והגל, שהדגישה את חיפוש האמת ההיסטורית האובייקטיבית וקניית הידיעה המופשטת.
גישתו ההיסטורית > תקופתו של קונסטנטין הגדול

בספר זה מתאר בורקהרדט את נפילתה הפוליטית והחברתית של הקיסרות הרומית בימי דיוקלטיאנוס ויורשיו. לפי דעתו האחראים לחורבנה של האימפריה לא היו הברברים שפלשו אליה מבחוץ, אלא בעיקר הברברים אשר פעלו בעוכריה מבפנים ובראשם קונסטנטינוס הרביעי, אשר נותר פגני חרף התנצרותו. מנגד מתאר בורקהרדט את עלייתו של הטוב המוסרי בדמות הנצרות המערבית, ומחולליה היו מלומדים שברחו מהערים למדבר. הם שהנחילו למעמד הכמורה את אידיאל האסקטיות, ועמדו ביסוד שימור וחיזוק הכנסייה, שהייתה מבוססת על ערכים רוחניים כנגד אלו החומריים אשר פשו בחברה והשחיתוה.
גישתו ההיסטורית > תרבות הרנסאנס באיטליה

ספרו המפורסם ביותר של בורקהרדט. מאז פרסומו בשנת 1860 נהפך לקאנוני בתחום חקר הרנסאנס האיטלקי בפרט, ותרבות אירופה בכלל. הספר מתאר את צמיחתה של תרבות חיים חדשה באיטליה, תרבות שנתקיימה במתח שבין המורשת הקלאסית לבין כוחות היצירה הספונטניים והאינדיבידואליים בארץ זו. הספר ניסה להמחיש את תרבות החיים האיטלקית בתקופת הרנסאנס באמצעות סיפורי מעשה, תיאורי נופים, מבנים ויצירות אמנות תוך שימוש בציטוטים ישירים ממקורות ראשוניים מגוונים.
בספרו מעמיד בורקהרדט את האומנים והוגי הדעות שיצרו, אל מול מלחמות הדמים בין המדינות באיטליה. הוא מביא כדוגמה את האקדמיה האפלטונית בפירנצה, את רפאל ואת מקיאבלי, עליו בורקהרדט מרחיב את המלל יותר מכל:
מקיאבלי היה נתון במעצר בית בחווילתו שמחוץ לפירנצה ועמו הזדהה בורקהרדט כי הוא ייצג שמרנות ליברלית. לא מהפך פוליטי חד פעמי, כי אם שינוי תרבותי מתמיד. לתפיסתו של בורקהרדט, מקיאבלי מדגיש את החזרת החברות לשורשיהן כמתכון לאריכות ימיהן, וכוונתו היא לחגיגות, חוקים, וטקסטים המכוננים את הזיכרון הקולקטיבי שלהן. מדובר ב"מיתוהיסטוריה": המיתוס הלאומי הנחרת בזיכרונם של האנשים ולפיו הם מפרשים את מציאות חייהם. לשיטת בורקהרדט, מקיאבלי ראה עצמו כמשמר הזיכרון הלאומי, בתור ההיסטוריון של פירנצה.
ספרו של בורקהרדט ממחיש כיצד הישגם הגדול של אנשי הרנסאנס בכלל ואומנים בפרט, היה הניגוד בין המציאות הפוליטית האלימה בה חיו, לבין התוכן הקלאסי של יצירותיהם.
ספרים שכתב

תרבות הרנסאנס באיטליה/ יעקב בורקהרדט. בעריכתו המדעית של חירם פרי (פלאום); בצירוף הערות ומערכת תמונות ועוד שלוש נספחות. תרגם: יעקב שטיינברג. מהדורה רביעית. ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ו.
עיונים בדברי ימי עולם/ יעקב בורקהרדט; תרגום מגרמנית חיים איזק; הוסיף מבוא יעקב טלמון. ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ב 1962.
Italian Renaissance painting according to genres/ Jacob Burckhardt; introduction by maurizio Ghelardi; translation by David Britt and Caroline Beamish. Los Angeles, CA: Getty Reasearch Institute, 2005
The Greeks and Greeks civilization/ Jacob Burckhardt; translated by Sheila Stern; edited with an introduction by Oswyn Murray. New York: St. Martin's Press, 1998
The altarpiece in Renaissance Italy/ Jacob Burckhardt; edited and translated by Peter Humfrey. Oxford, Phaidon, 1988
The architecture of the Italian Renaissance/ Jacob Burckhardt; translated by James Palmes, Revised and edited by Peter Murray. London: Secker and Warburg, 1985
Judgements on history and historians/ Jacob Burckhardt. translated by Harry Zohn. Boston: Beacon Press, 1958
The age of Constantine the Great. Garden, N.Y.: Doubleday, 1956
Force and freedom: An interpretation of history. edited by James Hastings Nichols. New York: Meridian Books, 1955
Recollections of Rubens/ Jacob Burckhardt. edited with an introduction. by H. Gerson. London: Phaidon Press, 1950
The civilization of the Renaissance in Italy/ by Jacob Burckhardt. authorized edition from the fifteenth edition by S.G.C. Middlemore. Albert Charles Boni, 1935
מקורות משניים

Grosse, Jurgen, 1999, "Reading History: On Jacob Burckhardt as Source-Reader," Journal of the History of Ideas 60: 525-47
Religion and the Rise of Historicism: W.M.L. De Wette, Jacob Burckhardt, and the Theological Origins of Nineteenth-Century Historical Consciousness' (Cambridge University Press, 1999)
Sigurdson, Richard. Jacob Burckhardt's Social and Political Thought (University of Toronto Press, 2004)
הערות שוליים

↑  זיגפריד גדעון Sigfried Giedion בתוך Space, Time and Architecture, מהדורה שישית, עמ' 3.
↑  ראו Life כתב Hans Trog ב-Basler Jahrbuch לשנת 1898, עמ' 1–172.
↑  גדעון, עמ' 4.
↑  Joseph Mali, Mythistory: The Making of a Modern Historiography, University of Chicago Press, 2003-05, ISBN 978-0-226-50262-5. (באנגלית)
↑  יוסי מאלי, "מיתוס, היסטוריה ומיתוהיסטוריה: מורשתו של יעקב בורקהרדט", זמנים חדשים: מחקרים בהיסטוריוגרפיה המודרנית, 2008, עמ' 82-59
| פרידריך ניטשה |
| --- | --- | --- |
| כתביו | חמש הקדמות לחמישה ספרים שלא נכתבו (על הפאתוס של האמת; על עתיד מוסדות החינוך שלנו; המדינה היוונית; היחס בין הפילוסופיה השופנהארית לתרבות הגרמנית; התחרות ההומרית) • הולדת הטרגדיה • על אמת ושקר במובן החוץ מוסרי • פילוסופיה בעידן הטראגי של היוונים • ראיית העולם הדיוניסית • עיונים שלא בעיתם (דוד שטראוס: המתוודה והסופר; כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים; שופנהאור כמחנך; ריכרד וגנר בביירוית) • אנושי, אנושי מדי • דמדומי שחר • המדע העליז • כה אמר זרתוסטרא • מעבר לטוב ולרוע • לגנאלוגיה של המוסר  • פרשת וגנר • אנטיכריסט • שקיעת האלילים • ניטשה נגד וגנר • הנה האיש • הרצון לעוצמה |  |
| מושגים בהגותו | אלוהים מת • החזרה המתמדת • על-אדם • האדם האחרון • מוסר אדונים ומוסר עבדים • פרספקטיביזם • אהבת הגורל • החיוב הניטשיאני  • הטשאנדלה • רסנטימנט • הרצון לעוצמה • מה שלא הורג אותי מחשל אותי |  |
| יצירות אחרות | רשימת יצירות מוזיקליות מאת פרידריך ניטשה • דיתירמבים דיוניסיים • אידיליות ממסינה |  |
| אישים קשורים | אליזבת פרסטר-ניטשה • לו אנדריאס-סלומה • פאול ריי • גאורג ברנדס • יעקב בורקהרדט |  |
| נושאים קשורים | ארכיון ניטשה • כשניטשה בכה • אחותי ואני • הפרס הבין-לאומי על שם פרידריך ניטשה • ניטשה והציונות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259270405171  PLWABN: 9810690106705606  BIBSYS: 90056813  BNC: 000045410  BNE: XX1162490  BnF: cb118945377 (data)  CANTIC: a10394928  CiNii: DA00591213  GND: 11851752X  HDS: 011647  ICCU: CFIV057559  ISNI: 0000 0001 2132 6083  LCCN: n79021381  LNB: 000020129  NDL: 00434806  NKC: jn19990001218  NLA: 36548513  NLG: 69208  NLK: KAC199603923  NTA: 068881525  RERO: 02-A000024050  RKD: 365224  SELIBR: 179690  SNAC: w6k087g9  SUDOC: 026759063  Trove: 1286017  ULAN: 500222290  VcBA: 495/41873  VIAF: 51686578   WorldCat (עם VIAF): 51686578
גוסטב החמישי, מלך שוודיה

פגישתם של שלושת מלכי סקנדינביה, דצמבר 1914, מאלמה, שוודיה. מימין לשמאל: כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק, גוסטב החמישי, מלך שוודיה, הוקון השביעי, מלך נורווגיה
גוסטב החמישי (בשוודית: Gustaf V, שמו המלא: Oscar Gustaf Adolf; ‏ 16 ביוני 1858 – 29 באוקטובר 1950) היה מלך שוודיה מ-1907 ועד מותו. הוא היה בנם הבכור של אוסקר השני, מלך שוודיה ושל רעייתו סופיה מנסאו, אחותו למחצה של אדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג. הוא מלך מיום מות אביו, ותקופת מלכותו היא השנייה באורכה מבין כל מלכי שוודיה והארוכה ביותר כמבוגר, והוא המלך שהאריך ימים יותר מכל מלכי שוודיה. גוסטב החמישי היה המלך האבסולוטי האחרון בשוודיה. באופן כללי סמכויותיו מתו יחד אתו, אף על פי שרשמית הן בוטלו רק בעת שינוי החוקה ב-1974. הוא היה המלך הראשון בשוודיה מאז ימי הביניים שלא הוכתר בטקס הכתרה, מסורת הממשיכה עד היום.
ראשית תקופת מלכותו של גוסטב החמישי עמדה בסימן עלייתו של המשטר הפרלמנטרי בשוודיה, אף על פי שבאירועים שקדמו למלחמת העולם הראשונה, הוא הדיח מתפקידו את ראש ממשלת שוודיה הליברלי, קרל סטאף והחליף אותו בילמאר המרשלד (אביו של דאג המרשלד) שסר למרותו ושכיהן במשך רוב תקופת המלחמה. עם זאת, לאחר שהליברלים והסוציאל-דמוקרטים בהנהגתו של יורשו של סטאף, נילס אדן, הבטיחו לעצמם רוב בפרלמנט, התיר המלך לאדן להרכיב ממשלה חדשה שדה פקטו שללה מהמלך את כל סמכויותיו המעשיות והנהיגה זכות הצבעה כללית וזכות בחירה לנשים. כשהוא מכפיף את עצמו לעקרונות המלאים של דמוקרטיה פרלמנטרית, נותר גוסטב החמישי כדמות פופולרית במשך 31 השנים האחרונות למלכותו. למרות זאת, הוא נותר בעל השפעה. במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא לכאורה דחף את ממשלת הקואליציה של פר אלבין הנסון לקבל את בקשתה של גרמניה הנאצית לסיוע לוגיסטי. סירוב לבקשה זו היה עלול לגרום לפלישה גרמנית לשוודיה. עובדות אלו נותרו שנויות במחלוקת עד היום, אף על פי שלא ידוע על תמיכה נלהבת מדי של המלך בפשיזם או בלאומניות קיצונית. עמדותיו הפרו-גרמניות והאנטי-קומוניסטיות של המלך היו ידועות גם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מותו בגיל 92, נרמז על נטייתו ההומוסקסואלית במסגרת "פרשת האיבי" (Haijbyaffären) ‏(אנ'). מאהבו לכאורה, קורט האיבי, פושע ופדופיל מורשע, נכלא ב-1952 בעוון סחיטה של בית המלוכה בשנות השלושים (הומוסקסואליות נחשבה לעבירה פלילית בשוודיה עד ל-1944, אף על פי שמעמדו של גוסטב החמישי העניק לו חסינות אוטומטית).
גוסטב החמישי היה צייד וספורטאי נלהב. הוא הכריז על פתיחתה של אולימפיאדת סטוקהולם ב-1912 והיה יושב הראש של ההתאחדות השוודית לספורט מ-1897 ועד לעלייתו לכס המלוכה. הוא ייצג את שוודיה, תחת הכינוי הבדוי "Mr G", כשחקן טניס תחרותי והמשיך לעשות זאת עד לשנות השמונים שלו, כאשר ראייתו התדרדרה במהירות.
ראשית חייו

גוסטב החמישי נולד בארמון דרוטנינגהולם שבאקרו, מחוז סטוקהולם, כבנם של הנסיך אוסקר ושל הנסיכה סופיה. בלידתו הוענק לו התואר דוכס וורמלנד. עם עלייתו למלוכה של אביו ב-1872, הפך גוסטב להיות נסיך הכתר הן של שוודיה והן של נורווגיה. ב-8 בדצמבר 1907, הוא ירש את אביו על כס המלכות השוודי, ששנתיים קודם לכן הופרד מכס המלכות הנורווגי.
ב-20 בספטמבר 1881 הוא נשא לאישה את ויקטוריה, נסיכת באדן בקרלסרוהה, גרמניה. ויקטוריה הייתה נכדתה של סופיה, נסיכת שוודיה, ונישואיה לגוסטב איחדו בקשרי דם (לא רק מתוקף אימוץ) את שושלת בית ברנדוט הנוכחית עם השושלת הקודמת של בית הולשטיין-גוטורפ.
חייו הציבוריים

כאשר עלה גוסטב החמישי לכס המלוכה, הוא היה, לפחות להלכה, שליט כמעט אוטוקרטי. החוקה של 1809 הגדירה את המלך הן כראש המדינה והן כראש הממשלה, והשרים היו אחראים רק כלפיו. עם זאת, אביו כבר נאלץ לקבל את הממשלה שנבחרה על ידי הרוב בפרלמנט ב-1905. מאז, ראשי הממשלה בשוודיה נבחרו על פי תמיכת הרוב בפרלמנט.
בתחילה, נראה היה שגוסטב החמישי הסכים לקבל את המשטר הפרלמנטרי. לאחר שב-1911 זכו הליברלים בניצחון סוחף בבחירות, מינה גוסטב את מנהיג הליברלים, קרל סטאף לתפקיד ראש הממשלה. עם זאת, במהלך החודשים שהובילו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנגדו האליטות השוודיות למדינות הביטחון של סטאף. בפברואר 1914, נאסף המון של איכרים בחזית ארמון המלוכה ודרש לחזק את הגנתה של הממלכה. בתשובתו, במה שקרוי "נאום חצר המלכות", שלמעשה נכתב על ידי חוקר הארצות סוון הדין, שמרן נלהב, הבטיח המלך לחזק את הגנת המדינה. סטאף רתח מזעם, וטען שהחוק הפרלמנטרי מחייב את המלך להישאר מחוץ למחלוקות הפוליטיות. הוא גם זעם על כך שהמלך לא נועץ בו לפני שנשא את הנאום. בכל אופן, גוסטב השיב שהוא ראשי "לתקשר באופן חפשי עם בני העם השוודי". במחאה התפטרה ממשלת סטאף והמלך מינה ממשלה של משרתי ציבור בראשותו של היילמר המרשלד. עד היום, הייתה זו הפעם האחרונה שמלך שוודיה התערב באופן ישיר בענייני הממשל של ארצו.
לאחר הבחירות של 1917 הסתמן רוב לקואליציה של הליברלים ושל הסוציאל-דמוקרטים. בשלב זה נראה היה שהמלך לא יוכל יותר למנות ממשלה על פי בחירתו האישית ולא יוכל להותיר ממשלה שתכהן בניגוד לרצון הפרלמנט. מאחר שלא נותרה לו ברירה אלא למנות ראש ממשלה ליברלי, הוא מינה לתפקיד ראש הממשלה את יורשו של סטאף, נילס אדן, שיעמוד בראש ממשלת קואליציה של הליברלים והסוציאל-דמוקרטים. ממשלת אדן הפקיעה מידית את סמכויותיו הפוליטיות של המלך ויישמה מספר רב של רפורמות, בראשן מתן זכות ההצבעה לכלל הציבור, כולל לנשים. בעוד שגוסטב עדיין באופן פורמלי מינה את השרים, כעת היה עליהם לקבל את אמון הפרלמנט. כמו כן, היה עליו לפעול על פי עצת שריו. אף על פי שהסעיף בחוקה "המלך לבדו הוא המושל בממלכה", נותר ללא שינוי, הממשלה ניהלה את המדינה לכל דבר ועניין. גוסטב קיבל על עצמו את תפקידו המקוצץ ועד ליומו האחרון הוא מלך כמלך חוקתי בעל סמכויות מוגבלות. המשטר הפרלמנטרי הופעל הלכה למעשה בשוודיה, אף על פי שרק ב-1974 הוא הוגדר ככזה באופן רשמי.
מקובל להניח שלגוסטב החמישי היו רגשות אהדה כלפי גרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה. עמדותיו הפוליטיות במהלך המלחמה הושפעו באופן מיוחד מאשתו, שהיו לה קשרים הדוקים עם מולדתה הגרמנית. ב-18 בדצמבר 1914 הוא נתן את חסותו לפגישה שהתקיימה במאלמה עם שני המלכים הנוספים של סקנדינביה, הוקון השביעי, מלך נורווגיה וכריסטיאן העשירי, מלך דנמרק, כדי להפגין אחדות. מטרה נוספת של גוסטב הייתה להפיג את החששות שהוא חפץ לצרף את שוודיה למלחמה לצדה של גרמניה.
אהדתו לנאצים

הן המלך גוסטב, והן נכדו, הנסיך גוסטב אדולף, קשרו קשרים חברתיים עם מנהיגים נאצים מסוימים עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, אף על פי שניתן לטעון שקשרים אלו היו למטרות דיפלומטיות. גוסטב החמישי ניסה לשכנע את היטלר במהלך ביקורו בברלין, למתן את הרדיפות נגד היהודים. הוא גם ידוע בשל כך שהוא פנה למנהיג הונגריה להציל את יהודי ארצו, "בשם האנושות". על פי בקשתו של נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, פנה גוסטב החמישי להיטלר ב-1938 כדי לקיים משא ומתן לשלום.
לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941, ניסה גוסטב לכתוב מכתב פרטי להיטלר, בו הוא רצה להביע לו את תודתו על דאגתו ל-"מטרד הבולשביקי" ולברך אותו על "הניצחונות שהשיג עד כה". ראש הממשלה הנסון, מנע ממנו לעשות כן. בכל אופן, המלך שלח מסר להיטלר, באמצעות מברק ששוגר משגרירות גרמניה בסטוקהולם, מאחורי גבה של ממשלת שוודיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא הזמין לארמנו כמה פעמים את סוון אולוב לינדהולם מנהיג התנועה הנאצית בשוודיה.
אהדתו לנאצים > משבר אמצע הקיץ 1941

על פי ראש הממשלה פר אלבין הנסון, בעיצומו של המשבר של קיץ 1941, איים המלך בשיחה פרטית לפטר את הממשלה אם היא לא תאשר את בקשתה של גרמניה להעביר את הדיוויזיה ה-163 של הצבא הגרמני דרך טריטוריה שוודית מדרום נורווגיה לצפון פינלנד ביוני 1941 (אמצע הקיץ). נכונותה של טענה זו שנויה במחלוקת וכוונתו של המלך (אם הוא אכן השמיע את האיום הזה), נתפשת לעיתים כשאיפה להימנע מעימות עם גרמניה. אירוע זה קיבל מאוחר יותר תשומת לב מצדם של היסטוריונים שוודים וידוע בכינוי "משבר אמצע הקיץ" (midsommarkrisen).
אישור לצעדו זה של המלך נמצא במסמכים של משרד החוץ הגרמני שנתפסו לאחר המלחמה. ב-25 ביוני 1941, שיגר שגריר גרמניה בסטוקהולם, מסר "דחוף ביותר וסודי ביותר" לברלין שבו הוא הודיע שהמלך זה עתה הודיע לו שהוא מתיר את מעברם של הכוחות הגרמנים דרך שוודיה. הוא הוסיף ש-"דבריו של המלך גרמו לו רגשות שמחה. הוא חי בעיצומם של ימי חרדה והוא הרחיק לכת במתן תמיכתו האישית למטרה זו. הוא הוסיף באופן סודי שהוא מוצא לנכון להרחיק לכת ולהזכיר את האפשרות של התפטרות מצדו".
על פי ארנסט ויגפורס, הן גוסטב החמישי והן הנסיך גוסטב אדולף, ניסו לשכנע את ממשלת שוודיה להתיר לבעלות הברית להעביר כוחות דרך שטחה של שוודיה, אף על פי שהממשלה דחתה בקשה זו מתוך חשש שהיא תגרום לפעולת תגמול מצדה של גרמניה.
חייו האישיים

גוסטב החמישי היה גבה קומה ורזה. הוא הרכיב משקפיים בסגנון Pince-nez וגידל שפם מחודד במשך רוב שנות נעוריו.
גוסטב החמישי היה שחקן טניס מסור. הוא שיחק תחת השם הבדוי Mr G. כשחקן טניס וכמי שקידם את ענף הספורט הזה, הוא נבחר ל"היכל התהילה הבינלאומי של הטניס" ב-1980. המלך למד לשחק טניס במהלך ביקורו בבריטניה ב-1876 ובשובו למולדתו הוא הקים את מועדון הטניס הראשון בשוודיה. ב-1936 הוא ייסד את מועדון המלך. במהלך תקופת מלכותו, נראה גוסטב החמישי לעיתים קרובות כשהוא משחק טניס בריביירה הצרפתית. בביקור שערך בברלין, יצא גוסטב ישירות מפגישה עם היטלר לתחרות טניס עם השחקן היהודי, דניאל פרן. במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא השתדל לטובתם של כוכבי גביע דייוויס, ז'אן בורוטרה הצרפתי וגוטפריד פון קראם הגרמני, שנאסרו על ידי הרשויות הגרמניות.
משפחתו

ב-20 בספטמבר 1881 התחתן גוסטב החמישי עם ויקטוריה, נסיכת באדן, בתם של פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן ולואיזה, נסיכת פרוסיה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה (1882–1973)
הנסיך וילהלם, דוכס סדרמנלנד (1884–1965)
הנסיך אריק, דוכס וסטמנלנד (1889–1918)
מרטין מטור

| --- | --- |

 לידה:  316 סומבטהיי, הונגריה 
 פטירה:  8 בנובמבר 397 (בגיל 81 בערך) בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, צרפת 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 מקום קבורה:  Basilica of St. Martin, Tours 
 תפקיד:  הבישוף של טור 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 
מרטין מִטוּר (316 או 317 - 11 בנובמבר 397), או מרטינוס הקדוש, היה הבישוף של העיר טור בצרפת. כיום הוא אחד הקדושים הפופולריים ביותר בכנסייה הקתולית.
חייו תועדו בידי ההגיוגרף בן התקופה, סולפיקיוס סוורוס.
ביוגרפיה

מרטין נולד בעיר סָוָרִיָה שבפאנוניה (כיום סומבטהי בהונגריה), שם שירת אביו, קצין פגני בצבא הרומי, שכינה אותו על שם מרס, אל המלחמה.
הוא עבר עם משפחתו לפאביה (כיום באיטליה), שם התוודע לנצרות ונעשה קטכומן (אנ') (מתלמד). בגיל חמש-עשרה חויב כבנו של קצין להתגייס לצבא, ובגיל 18 הוצב באמיין שבגאליה.
באגדת הזהב (אוסף אגדות קדושים שנערך במאה ה-13) מסופר סיפור הגלימה, סיפור הגיוגרפי שהפך לאחד מסיפורי הקדושים המפורסמים באירופה:

ביום חורף אחד, כאשר חנה עם חייליו ליד שערי העיר אמיין, ראה קבצן עני מהלך חצי-עירום. הוא קרע את גלימתו לשניים והעניק לקבצן אחד מהחצאים. באותו לילה התגלה אליו ישו בחלום והוא לובש את מחצית הגלימה שנתן לקבצן. מרטין שמע את ישו אומר למלאכים: "הנה מרטינוס, החייל הרומי שלא נטבל; הוא הלבישני." כשהתעורר גלימתו הייתה שלמה. החלום הותיר במרטין רושם עז, ולמחרת נטבל לנצרות.
מחצית הגלימה הנותרת נודעה בשם "cappa" (בלטינית: גלימה עם כיסוי ראש) והיא נעשתה שריד הקדושה הנערץ ביותר בממלכה הפרנקית. מאמצע המאה ה-7 היא נשמרה באוצר המלכותי של מלכי הפרנקים מהשושלת המרובינגית, בחדר מיוחד בארמונו של המלך שנקרא על שמה, "קפלה" (capella). עם השנים קיבל שם זה פירוש רחב יותר ועם הזמן נקרא כל חדר תפילה פרטי בארמונות מלכים או בכנסיות בשם "קפלה".
מרטין נטבל לנצרות באמיין ושוב בריימס. הוא פרש מהצבא הרומי, נסע לטוּר והפך לתלמידו של הילריוס מפואטייה, אחד מראשי המתנגדים לאריאניזם, שבו האמינו באותו זמן המלכים הויזיגותים ששלטו באזור. כמו מורו סבל מרטין מרדיפות ונאלץ לצאת למסעות נדודים, שבהם הזדמן לו ליטול חלק באירועים פלאיים שונים. בשנת 361 חזר לצרפת והמשיך להפיץ את הנצרות. הוא הקים בליגוז'ה (Ligugé) את המנזר הראשון בגאליה.
בשנת 371 התמנה לבישוף של טור, לפי המסורת נגד רצונו. כעבור זמן מה עבר להתגורר במנזר שהקים במרמוטייה (Marmoutier), שהפך למרכז דתי חשוב. מאוחר יותר חזר להלך בארץ ולהטיף לכופרים.
בתרבות

כנסיות בכל רחבי אירופה נקראות על שמו, וכן מוסדות רבים נוספים.
בלונדון נמצאת כנסיית סנט מרטין בשדות, שבה פועלת תזמורת קאמרית בשם זה, אשר אחד ממייסדיה והמנצח הבולט שלה היה נוויל מרינר.
מרטין מטור הוא הקדוש הפטרון של צרפת, של החיילים ושל בואנוס איירס. יום חגו חל ב-11 בנובמבר. חג זה הוא אחד מהימים החשובים בלוח השנה הנוצרי באזורים הקתוליים של צפון אירופה (פלנדריה וחלקים מהולנד וגרמניה).
ראו גם

מרטין דה פורס
מרטינוס הראשון
לקריאה נוספת

אורה לימור, ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ג, יחידה 6: נזירים ומנזרים במערב הנוצרי, פרק א: ראשית הנזירות בגליה, מרטין מטור, עמ' 13–16.
הערות שוליים

1 2 3 4  אורה לימור, ראשיתה של אירופה, כרך ג, עמ' 14.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265031805171  PLWABN: 9810583302005606  BIBSYS: 90566045  BNC: 000317529  BNE: XX867216  BnF: cb119423647 (data)  CANTIC: a10484590  GND: 118578308  ISNI: 0000 0001 2099 9999  LCCN: n50080635  NKC: jn20000701170  NLA: 49682303  NTA: 07278024X  SELIBR: 194405  SNAC: w6m07z6b  SUDOC: 027366464  Trove: 1527148  ULAN: 500357034  VcBA: 495/321474  VIAF: 73825464   WorldCat (עם VIAF): 73825464
נאצומה סוסקי

| --- | --- |

 לידה:  9 בפברואר 1867 אדו (טוקיו)
 פטירה:  13 בדצמבר 1916  (בגיל 49) Waseda-Minamichō, יפן 
 שם לידה:  夏目 金之助 
 מדינה:  יפן 
 לאום:  יפני
 מקום קבורה:  בית הקברות זושיגאיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טוקיו, Chiyoda Ward Ochanomizu Elementary School, Hibiya High School, Nishogakusha University, יוניברסיטי קולג' לונדון, First Higher School 
 שפות היצירה:  יפנית
 תחום כתיבה:  ספרות
 סוגה:  פרוזה, סיפורים קצרים, שירה
 זרם ספרותי:  Yoyūha 
 יצירות בולטות:  קוקורו, בוצ'אן, אני חתול, סאנשירו
 בן או בת זוג:  Kyoko Natsume (יוני 1896–9 בדצמבר 1916) 
 צאצאים:  Jun'ichi Natsume, Shinroku Natsume, Fudeko Natsume 
 מספר צאצאים:  7 
 
נאצומה קינוסקה, המוכר גם בשם-העט שלו נאצומה סוסקי (ביפנית: 夏目 漱石;‏ 9 בפברואר 1867 – 13 בדצמבר 1916), היה סופר יפני, שחי ופעל בתקופת מייג'י ובתקופת טאישו. אחד מהסופרים הידועים והמשפיעים ביותר של ארצו; ספריו הידועים ביותר הם "קוקורו", "בוצ'אן", "אני חתול", וספרו האחרון, שלא הספיק לגמור, "אור וחשכה".
ביוגרפיה

סוסקי נולד ב-1867 בעיירה באבאשיטה, שהייתה ממוקמת ברובע אושיגומה של אדו (בשטח שבו נמצא, כיום, אזור קיקואי שבשינג'וקו). כבן-זקונים שנולד למשפחה שכבר היו בה חמישה ילדים, סוסקי נדחה על ידי משפחתו ונשלח לאימוץ; בגיל 4 אומץ שנית על ידי זוג חסר ילדים שגידל אותו עד גירושיו, שהתרחשו כשהיה בן תשע; לאחר מכן משפחתו קיבלה אותו שנית.
סוסקי נשלח לחטיבת הביניים הראשונה שנבנתה בטוקיו, ושם למד על הספרות הסינית ופיתח בה עניין; למרות שהוא רצה לעסוק בכתיבה, בשל חוסר הסכמתה של משפחתו, הוא נשלח ללמוד אדריכלות באוניברסיטת טוקיו. במהלך לימודיו התחיל ללמוד אנגלית ופגש את מסאוקה שיקי (אנ'), שגם הוא לימים נהיה סופר, ובין שניהם נוצר קשר קרוב. משיקי למד סוסקי את אמנות כתיבת ההאיקו; על היצירות שכתב באותה תקופה הוא כתב בשם-העט שלו, "סוסקי", שמשמעותו "עקשן". ב-1890 עבר למחלקה לספרות אנגלית של האוניברסיטה; המחלקה, שנפתחה זמן קצר לפני שהצטרף אליה, מנתה שני סטונדטים בלבד. למרות שלא אהב את צורת הלימוד באוניברסיטה, סוסקי הצטיין בלימודיו; ב-1891 הוא פרסם תרגום אנגלי להוג'וקי (אנ'), קלסיקה מתקופת קמקורה. לאחר שסיים את הלימודים באוניברסיטה, סוסקי עבד כמורה לאנגלית בבתי ספר ברחבי יפן; באחד מהם מתרחש אחד הספרים שכתב, "בוצ'אן". ב-1896, סוסקי התחתן עם נקאנה קיוקו.
ב-1900, נשלח סוסקי ללמוד בבריטניה על ידי משרד החינוך היפני לתקופה של שנתיים, כ"חוקר היפני הראשון של הספרות האנגלית"; הוא למד במשך מספר חודשים באוניברסיטת לונדון, ובמשך כשנה אצל מומחה ליצירותיו של שייקספיר. את רוב זמנו בילה בקריאה, וכך המשיך ללמוד על הספרות האנגלית. סוסקי, שחי בבדידות ובעוני, התענה משהותו בארץ הזרה, בה הרגיש כ"כלב בין זאבים". לאחר חזרתו, מונה סוסקי כפרופסור לספרות אנגלית באוניברסיטה הקיסרית של טוקיו, בה הרצה על תיאורית וביקורת הספרות.
סוסקי התחיל את דרכו הספרותית זמן-מה לאחר חזרתו מאנגליה; כבר ב-1903 סוסקי התחיל לפרסם שירת האיקו, רֶנקוּ (אנ') (שרשראות האיקו) וחיבורים שונים בכתבי-עת ספרותיים. סוסקי קנה את פרסומו לאחר שפרסם ב-1905 את ספרו הראשון, "אני חתול", סאטירה בה מתוארים חייהם של בני משפחה ממעמד הביניים מנקודת מבטו של החתול שלהם. סוסקי המשיך בכתיבתם של סיפורים קצרים, כמו "מצודת לונדון"', ורומנים, כמו "בוצ'אן" ("אדון קטן") ו"כר הדשא". הצלחתם של ספריו אפשרה לו לפרוש ב-1907 ממשרתו באוניברסיטה, ולהקדיש את זמנו לכתיבה עבור העיתון אסהאי שימבון. הוא המשיך לפרסם ספרים רבים עד פטירתו ב-1916; נושאם של רבים מהם הוא המפגש בין התרבות המערבית והתרבות היפנית.
יצירותיו שראו אור בעברית

אני חתול, תרגמה ליאורה כרמלי, ידיעות ספרים, 2013
קוקורו, תרגם יעקב רז, כתר, 1983
בוצ'אן - אסטרולוג (תרגום מאנגלית)
כר הדשא - הוצאת י' גולן
הערות שוליים

1 2  חייו של סוסקי, באתר אוניברסיטת טוהוקו
↑  נאצומה סוסקי, הסופר הדגול ביותר של יפן המודרנית, באתר הקולג' האוניברסיטאי של לונדון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308686905171  PLWABN: 9810542969005606  BIBSYS: 98075025  BNE: XX1377206  BnF: cb11917438j (data)  CANTIC: a10914894  CiNii: DA00151899  GND: 118785737  ICCU: CFIV001015  ISNI: 0000 0001 2134 0184  LCCN: n79084664  LNB: 000045652  MusicBrainz: ebf15e7b-4fba-4186-960e-95f5f2847f86  NDL: 00054222  NKC: xx0005124  NLA: 36732213  NLG: 207837  NLK: KAC199632386  NSK: 000035937  NTA: 08887933X  RERO: 02-A000120845  SELIBR: 195852  SNAC: w60m4p8d  SUDOC: 027044971  Trove: 1440002  ULAN: 500248725  VIAF: 56614190   WorldCat (עם VIAF): 56614190