ערפד
חיי הערפדים בהיסטוריה ובתרבות

מיתוסים של ערפדות (vampirism) קיימים כבר אלפי שנים, וכמעט בכל תרבות שהייתה (ועדיין) קיימת.[דרוש מקור] הופעתם משתנה מתרבות לתרבות, ממפלצת אדומת עיניים ושיער ירוק או ורוד בסין, עד ללאמיה היוונית המוצגת כבעלת פלג גוף עליון של אשה ותחתון של נחש מכונף; משועלים ואמפיריים ביפן לראש עם קרביים trailing הידוע כ"פנאנגאלאנג" (Penanggalang) במלזיה. באודיסיאה של הומרוס, למשל, רוחות השדים שאודיסאוס פוגש במסעו לעולם השאול של האדס תאבות לדמם של איילים שזה עתה הוקרבו לעולה, עובדה שאודיסאוס מנצל לטובתו על מנת לזמן את רוחו של טירסיאס.
יצור נוסף במיתולוגיה היוונית המזכיר ערפד הוא האמפוזה - במקור המדובר בבתה של הקטה, אשר פיתתה גברים בשנתם ואז סעדה את ליבה על דמם ובשרם.
אך הערפדים המוכרים כיום מבוססים על מיתוסים מזרח אירופאיים. המקור למיתוסי הערפד של אירופה במזרח הרחוק, והועבר ממקומות כמו סין, טיבט והודו עם שיירות המסחר שעברו בדרך המשי לאגן הים התיכון. הם התפזרו לאורך חופי הים השחור עד הגיעם ליוון, הבלקנים ולהרים הקארפאטיים (Carpathian mountains), כולל הונגריה וטרנסילבניה.
עמים סלאבים מסוימים האמינו בערפדים כבר במאה ה-4, כאשר על פי המיתולוגיה, הערפד שותה דם, פוחד מכסף, וניתן היה להשמידו על ידי כריתת ראשו ושריפת גופתו או על ידי הנחת ראשו הכרות בין רגלי גופתו, או על ידי נעיצת יתד כסף בליבו. נוכחותם של מיתוסים ואמפיריים סלאביים הם תוצאה למאבק בין האמונה הפאגאנית הטרום-נוצרית לנצרות. הנצרות ניצחה בעוד ואמפירים ואמונות פגאניות אחרות נותרו כחלק מהפולקלור. על פי המיתוסים הסלאבים הגורמים להיווצרותו של ערפד הם: לידה עם עטיפת העובר, שיניים וזנב, התעברות בימים מסוימים, מוות לא טבעי, טקסי קבורה לא נאותים, ונשיכת ערפד. "הוכחות" לפעילותו של ערפד היו: מוות לא מוסבר של בקר, צאן, קרובי משפחה ושכנים, גופות שהוצאו מקברן ונשמרו עדיין במראן האנושי וציפורניהן ושיער ראשיהן המשיכו לצמוח גם לאחר הקבורה, הימצאות כתם דם על הפה וגוון פנים סמוק. כמו-כן, בקרב העמים הסלאבים רווחה האמונה שואמפירים ומכשפות פעילים במיוחד בערב "יום ג'ורג' הקדוש" (22 לאפריל לפי הלוח היוליאני, 4 במאי לפי הלוח הג'ורג'יאני), לילה אשר בו מתעוררות כל צורות הרוע. באירופה עדיין חוגגים את "יום ג'ורג' הקדוש".
בתרבות המערבית הפופולרית, הערפדים מתוארים כיצורים שאינם מזדקנים, הניחנים בתבונה רבה וכוחות על-טבעיים מגוונים. לערפד הטיפוסי יש מגוון של תכונות הראויות לציון. ביניהן מצויים כוח עצום, חסינות מיוחדת מפני פגיעות גופניות הנגרמות באמצעים רגילים כגון פציעה קלה או דקירת סכין (אך יש יוצאי דופן מסוימים). על אף שלערפד יש הופעה טיפוסית כגון: הופעה בבגדי ערב וכובעים מהודרים, והיכולת להפוך לעטלף, התווספו, בתקופה המודרנית, מאפיינים נוספים, כגון: היכולת לשנות צורה ולהיעלם בתוך ענן גז דמוי ערפל, או להפוך לזאב גדול כאמצעי הסוואה. ערפדים מסוימים מסוגלים גם לשלוט במחשבותיהם של אחרים ולכפות עליהם להתנהג כמו שהם רוצים. בנוסף, יש לערפדים ניבים נשלפים ארוכים במיוחד, המשמשים אותם לנשיכת קורבנם. ולפי חלק מהמקורות בשעות היום הם ישנים בארונות קבורה כאילו הם מתים. לפי האמונה הרווחת, ערפדים אינם מטילים צל וכן אין להם השתקפות בראי, שכן המראות נחשבות במיתולוגיה כראי לנפש הטובה, בעוד שליצורים מרושעים אין נשמה, וצל זה פוטנציאל הרוע שקיים אצל בני האדם אבל אצל הערפדים הוא בא לידי ביטוי.
אמצעי המניעה שננקטו כנגד ערפדים כללו הנחת צלב בארון הקבורה, בלוקים מתחת ללחי המת על מנת למנוע ממנו לאכול את התכריכים, מסמור הבגדים לארון הקבורה מאותה הסיבה, והנחת זרעי דוחן או פרג בקבר מתוך האמונה שערפדים מוקסמים מפעולה של ספירה, וספירת הגרגרים מרתקת אותו למקומו כל הלילה במקום לשחר לטרף. סימנים אלו נעלמו כולם מהספרות והקולנוע המודרניים העוסקים במיתוס הערפד.
הספרות הבדיונית הציגה את הערפדים כסולדים ממש ממראות, כפי שמתואר ברומנו של ברם סטוקר, "דרקולה" - הערפד משליך את מראת הגילוח של הארקר אל מחוץ לחלון. מספר סרטים גם מראים את הערפדים כשקופים בצילומיהם - כאשר ניסו לצלמם, הערפדים "נעלמו" מהתמונה. במקורות אחרים מוזכר שניתן לצלם ערפדים, אבל התמונה המתקבלת היא מטושטשת ולא ברורה. לפי "שוליית הערפד", הסיבה לכך היא המבנה המולקולרי השונה שלהם.
על מנת להשתנות לערפד, מקובל להאמין כי צריך להינשך על ידי ערפד אחר ולהיות קורבנו. דמו של הערפד מתערבב בדמו של האדם הקורבן עד שכעבור כמה ימים של חולי והתענות בכאב, קהות חושים מוזרה, הקאות והתעלפויות, האדם מתחיל לחוש השתנות. מובן שרצף פעולות זה אינו מחייב את הערפד הנושך, והוא מסוגל להורגו גם על ידי שתיית דם קורבנו עד תום. אפשרות אחרת היא להיוולד להורים ערפדיים, אם כי בחלק מהמיתוסים האפשרות הזאת לא קיימת הואיל וגופן של נקבות ערפדיות "קפוא במצב" בו הן נתונות, כלומר מצב של מוות שבו הרחם אינו פעיל יותר, וכך גופן אינו יכול להשתנות וברחמן לא יכול להתפתח עובר. בסרט "ואן הלסינג", דרקולה ניסה להכניס חיים בצאצאיו באמצעות זרם חשמל. תיאור מוצלח של ערפדים הנוהגים בצורה זו ניתן למצוא בספר "ריאיון עם ערפד" מאת אן רייס, ובסרט שנעשה עליו בשנת 1994 בכיכובם של טום קרוז ובראד פיט. על פי הסדרה "יומני הערפד", כדי להפוך לערפד יש לשתות את דמו של הערפד ואז למות. לאחר מכן, יצור כזה יחזור לחיים ויהיה צריך לשתות דם בני אנוש אחרת ימות לעולמים (הדם כ"סם החיים" של הערפדים מקביל למים שהם "סם החיים" של בני אדם ובעלי חיים).
בסרט בלייד, אישה בחודש התשיעי להריונה הננשכת על ידי ערפד יולדת ערפד למחצה. ערפד זה הוא בעל כוחות על-אנושיים וכמיהה לדם, אך הוא אינו רגיש לאור השמש ובמהלך היום מתנהג כבן אנוש לכל דבר ללא סימנים המעידים על היותו ערפד פרט לצורך לשתות דם.
בסדרת הספרים "דמדומים", אם ערפד זכר ואישה אנושית מקיימים יחסי מין, בתוך חודש וכמה ימים ייוולד להם ערפד למחצה ויגדל בצורה מהירה.
בסדרה "צ'יקה ומפירו" לערפד וערפדית יכולים להיוולד ילדים רגילים, וההורים יכולים לנשוך את ילדיהם כדי להפוך אותם לערפדים.
בסדרה "יומני הערפד" ערפדים לא יכולים להתרבות או ללכת בשמש אלא אם יש להם טבעת יום שנוצרה על ידי מכשפה. יש להם אופציה לכבות את האנושיות שלהם ולהתנתק לגמרי מרגשות. לרוב הערפדים קשה לשלוט בתאוות הדם שלהם, ושליטה בתאוות הדם דורשת איפוק רב. הכוחות שלהם הם מהירות, כוח, שמיעה למרחקים ועוד. ברגע שתוקעים בהם יתד העשויה מעץ, כורתים את ראשם, או עוקרים את ליבם, הם מתים ועוברים למקום הנקרא "הצד השני" ששם כל היצורים העל טבעיים נמצאים לאחר מותם. גם "הצד השני" נוצר על ידי מכשפה ושם היצורים העל טבעיים סובלים מחשכה, בדידות וסבל נצחי.