אנשי פאנפילוב
מוטיבים מרכזיים

ברנדון שכטר עמד על כך ש"דרך וולוקולמסק" אכן הייתה עבודה יוצאת-דופן בכנותה, בנאמנותה היחסית למציאות ובישירותה ביחס ליצירות סובייטיות אחרות על המלחמה, שנטו לסנטימנטליות ולהאדרה של חיילי הצבא האדום למדרגה על-אנושית. הפירוט המדוקדק בדיווח על הלחימה והאופן הריאליסטי בו תוארה שיוו גם הם לעבודתו של בק נופך צבאי מקצועני יותר מספרים אחרים, כמו גם המינוח – אנשי הצבא האדום מכונים 'חיילים' (סולדט) ולא 'לוחמים' (בויאץ), כמקובל לפני מלחמת העולם השנייה. סגנון זה משתלב במגמה רחבה יותר: בעת חיבור הספר זנח הצבא האדום בהדרגה את מורשת מלחמת האזרחים ברוסיה לטובת שיבה למסורת הצארית, כולל חזרה לדרגות אישיות לקצינים, משמעת נוקשה ודגש על מקצוענות צבאית במקום רוח מהפכנית.
מוטיב חוזר ונשנה הוא ניסיונו של בק לצייר את מומיש-אולי כפרא אציל, שהוא בו זמנית גם אמיץ וישר וגם תלותי ופרימיטיבי. שכטר ציין כי נראה שמאפיין זה הרגיז מאוד את מומיש-אולי – שלמד בפנימייה, היה משכיל ושלט היטב ברוסית. בק גם השתמש בבדיה לשם כך: למשל, בספר מתואר מומיש-אולי כמתנגד לצירוף נשים לגדוד. כפי שמציין שכטר, "מדובר בבירור בנטילת חירות ספרותית" – במציאות, לא רק שמומיש-אולי דאג לארגן ביגוד לבתו של גנרל פנפילוב, ולנטינה, ששירתה כחובשת באוגדה, הוא אף סידר למאהבתו שלו תפקיד של כתבת צבאית, כדי שתוכל לשהות עמו בחזית. האופן בו מוצג מומיש-אולי גם הוא קשור לתמונה גדולה יותר: בני עמים טורקיים ממרכז אסיה נחשבו לנחשלים בברית המועצות, וגיוס חובה כולל נכפה עליהם רק ב-1939. בפקודות הקבע של הצבא הם הוגדרו כ"לא-רוסים" (מינוח שהתייחס לסלאבים מזרחיים בכלל, וגם ליהודים, עקב דרגת השתלבותם בחברה) והמפקדים הונחו להתחשב ב'צורכיהם המיוחדים' כמוסלמים וכבעלי שליטה מוגבלת ברוסית. לקראת סוף המלחמה, עבר הממשל הסובייטי ממדיניות של טיפוח הפלגים האתניים השונים בברית המועצות לניסיון לבסס לאומיות אחידה, שנסמכה בעיקר על הרוסים ועל רוסיפיקציה של העמים האחרים. ספר זכרונות שכתב אחד הקצינים הפוליטיים של מומיש-אולי, מליק גבדולין, הותקף בחריפות על כך שהציג "את הקזחים כגיבורים", דבר שהיה מסוכן בתקופה בה הודגשה "עליונותה של 'האומה הרוסית הגדולה'." ב"מוסקבה מאחורינו" של מומיש-אולי מופיעים אזכורים לגזענות מצד תושבי עיר הבירה כלפי החיילים המרכז-אסיאתיים, כמו גם הניכור שחשו האחרונים כלפיהם, וההדגשה כי נלחמו למען חבריהם יותר מאשר עבור המדינה הסובייטית. שכטר הוסיף כי תיאורו הרומנטי של מומיש-אולי כ"רועה עדרים נווד מן הערבות" (למרות שעזב את שבטו בגיל שלוש-עשרה לטובת לימודים) היה אירוני במיוחד בהתחשב בכך שאורח החיים המסורתי של הקזחים הוכחד כמעט לחלוטין בשנות ה-30, כשהממשל כפה עליהם התיישבות קבע והגדיר את כל בעלי העדרים כ'קולאקים'. ברעב שהתחולל בעקבות כך נספו למעלה משני מיליון איש.
דמותו של "הרוסי המיטיב" מיוצגת בנובלה על ידי פאנפילוב עצמו, שהוא גם רוסי שורשי, "מוז'יק", וגם קוסמופוליט סובייטי "המרגיש בנוח בכל מקום בברית המועצות". פאנפילוב ממלא את תפקיד האב והמורה, ומלמד את מומיש-אולי הנוקשה והפרימיטיבי כיצד להיות לקצין טוב: למעשה, שכטר אפיין את הנובלה באופן בסיסי כרומן חניכה של דמותו של מומיש-אולי. הוא הוסיף כי "אין זה בלתי מתקבל על הדעת כי פאנפילוב עצמו היה מתלונן על האופן בו תואר, אלמלא נהרג. הוא היה נושא נוח לכתיבה, ללא יכולת לקרוא תיגר על הנרטיב של המחבר." זאת בניגוד למומיש-אולי, שלא חדל מלתקוף את בק עד יום מותו של האחרון ולמחות על כך שהפך את הספר מדיווח תמציתי ומדויק על הלחימה לנובלה, על כל האמצעים הספרותיים הנלווים. לדעת שכטר, התמרמר מומיש-אולי גם על כך שעצמיותו הופקעה בידי בק ותדמיתו הציבורית שועבדה לדמות שיצר הסופר: "עם הזמן, התקשה מומיש-אולי להינתק ממקור תהילתו – גרסתו הבדיונית, הצעירה לנצח, של עצמו."