stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארמיית הפאנצר הראשונה (ורמאכט)
היסטוריה

ב-5 במרץ 1940 הוקמה קבוצת הפאנצר קלייסט, על בסיס הקורפוס ה-22 בפיקודו של אוואלד פון קלייסט. קבוצת הפאנצר לחמה במהלך המערכה על צרפת, כשהיא כוללת את הקורפוסים הממונעים ה-14, ה-19 וה-41, וצלחה את נהר המז והגיעה עד לתעלת למאנש. בשלב השני לחמה הארמייה כנגד הצרפתים, כשהיא כוללת את הקורפוסים הממונעים ה-14 וה-16. ב-16 בנובמבר 1940, שונה שמה לקבוצת הפאנצר הראשונה. קבוצת הפאנצר שירתה בחודשיה הראשונים בצרפת הכבושה, עד אשר נשלחה באפריל 1941 להשתתף כחלק מהארמייה השנייה בפלישה ליוגוסלביה, שם זכתה בהצלחות אל מול הארמיות היוגוסלביות החמישית והשישית.

במהלך מבצע ברברוסה ביוני 1941, הוצבה קבוצת הפאנצר תחת פיקוד קבוצת ארמיות דרום, ומילאה תפקיד מרכזי בכיבוש  אוקראינה על ידי הצבא הגרמני, ובין השאר השתתפה הארמייה בלחימה בקרב ברודי. ב-6 באוקטובר 1941, לאחר קרב קייב, שונה שמה של קבוצת הפאנצר לארמיית הפאנצר הראשונה, תחת פיקודו של פון קלייסט. בינואר 1942, נוצרה 'קבוצת הארמיות קלייסט' אשר כללה את ארמיית הפאנצר הראשונה והארמייה ה-17, קבוצת הארמיות פורקה במאי של אותה השנה לאחר השתתפותה בלחימה בקרב חרקוב השני.

בסוף יולי 1942 סופחה ארמיית הפאנצר הראשונה לקבוצת ארמיות חדשה בשם קבוצת ארמיות A בפיקודו של וילהלם ליסט, ובמסגרת מתקפת הקיץ של הצבא הגרמני בחזית הדרום (מבצע כחול) מילאה תפקיד מרכזי בהתקדמות המהירה של קבוצת הארמיות לעבר אזור הקווקז. בספטמבר 1942, לאחר שנבלמה התקדמות קבוצת הארמיות על ידי ההתנגדות הסובייטית הגוברת ותנאי הקרקע הקשים בהרי הקווקז, היטלר הדיח את ליסט מהפיקוד על קבוצת הארמיות ופיקד עליה באופן ישיר לפרק זמן קצר, עד שהעניק את הפיקוד לקלייסט.
בסוף 1942 ותחילת 1943, כתוצאה ממתקפת הנגד המוצלחת של הצבא הסובייטי באזור סטלינגרד ולאחר מכן באזור הדון, נאלצה הארמייה לסגת במהירות מאזור הקווקז יחד עם שאר כוחות קבוצת ארמיות A, כדי להימנע מכיתור. בינואר 1943 סופחה הארמייה ל"קבוצת ארמיות דון" תחת פיקודו של אריך פון מאנשטיין, והצליחה להאט את התקדמות הצבא הסובייטי ולמנוע ממנו לסגור את "פירצת רוסטוב" . מאוחר יותר הארמייה עברה לפיקוד קבוצת ארמיות דרום. בשנים 1943–1945 המשיכה ארמיית הפאנצר הראשונה לשרת בחזית המזרחית, וניהלה שורה של קרבות מגננה, חלקם מוצלחים ביותר, נגד ההתקדמות הצבא האדום בחלק הדרומי של זירת הלחימה.
מפקדים

אוואלד פון קלייסט (5 באוקטובר 1941 - 21 בנובמבר 1942)
אברהרד פון מקנזן (21 בנובמבר 1942 - 29 באוקטובר 1943)
האנס הובה (29 באוקטובר 1943 - 21 באפריל 1944)
ארהרד ראוס (21 באפריל 1944 - 15 באוגוסט 1944)
גוטהרד היינריצי (15 באוגוסט 1944 - 19 במרץ 1944)
ולטר נהרינג (19 במרץ 1945 - 8 במאי 1945)
אסתר כהן

אסתר כהן, צילם ששון תירם
אסתר כהן (נולדה ב-21 בדצמבר 1947) היא פרופסור אמריטה בחוג להיסטוריה שבאוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה

אסתר כהן נולדה בירושלים, לאליעזר דורון וליהודית, נכדתו של יואל משה סלומון. גדלה בירושלים, ציריך, ניו יורק וסנטיאגו.
למדה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית ותואר שני ושלישי באוניברסיטת בראון בפרובידנס, קיבלה את הדוקטורט ב-1976, נושא העבודה היה: "האימפקט הכלכלי של עליות לרגל בדרום צרפת". מונתה למרצה באוניברסיטת בן-גוריון ב-1976, מונתה למרצה בכירה ב-1983, לפרופסור חבר ב-1992, עברה לאוניברסיטה העברית ב-1994, מונתה לפרופסור מן המניין בשנת 2000. משמשת כעמיתת מחקר במרכז סכוליון שבאוניברסיטה העברית. שהתה בשבתונים כעמיתה במכון למחקר מתקדם בוואסנאר שבהולנד (פעמיים), בקולג' קלייר הול שבאוניברסיטת קיימברידג' ובמכון הלאומי למדעי הרוח שבצפון קרוליינה.
אסתר כהן הייתה נשואה לד"ר רוברט כהן מאוניברסיטת חיפה, שהלך לעולמו ב-1992 ולה שני בנים וחמישה נכדים.
מחקריה

אסתר כהן עסקה במחקריה בשלושה נושאים: האחד הוא הקשר בין דת עממית לבין עיור, צליינות והאימפקט הכלכלי של צליינות בימי הביניים; השני הוא היסטוריה של פשע וחוק, כשהיא התמקדה בחוק כתופעה תרבותית ולא כאמצעי שליטה; השלישי הוא כאב פיזי בימי הביניים והקשר בין משפט, לרפואה, לדת הנוצרית ולאמונות עממיות.
מחקריה > The Crossroads of Justice: Law and Society in Late Medieval France

זהו ספרה הראשון של אסתר כהן, שראה אור בהוצאת בריל שבליידן ב-1993. הספר עוסק בהיסטוריה של משפט והיסטוריה תרבותית, בתרבות שמשתמעת מתוך משפט, כולל משפטים של חיות ומשפטים של מתים. הוא בוחן את מערכת האמונות שקובעת מהו משפט, מה זה מת ומה זה חי, כי במשפט הצפון-אירופי, לפחות עד המאה ה-16, מה שחשוב הוא לא מה שנכתב בפרוטוקול אלא מה שנאמר ונעשה בעת המשפט, ומשפטים היו אקטים טקסיים. התזה העומדת בבסיסו של הספר היא שהפרקטיקה של המשפט לא נובעת מספרות מלומדת של אוניברסיטאות ומשפטנים בוגרי אוניברסיטאות, אלא מפעילות של שופטים, פקידים, תובעים ונתבעים, שאין להם שום הכשרה משפטית.
מחקריה > Peaceable Domain, Certain Justice: Crime and Society in Fifteenth-Century Paris

זהו ספרה השני של כהן, שיצא לאור בשנת 1996. הוא מבוסס על מחקר ארכיוני של תחנת משטרה בפריז בשלהי המאה ה-15 ועורך ניסיון לשרטט את הפעילות המשטרתית והפשיעה הקטנה והיומיומית של עיר גדולה בשלהי ימי הביניים. רוב המאסרים שנערכו היו בגין זוטות: רובם בשל קטטות של שכנים, עברות קטנות ואנשים קטנים, מעט מאוד מקרי רצח או גנבה רציניים. כמו כן עומד הספר על הקשר ההדוק שבין המשטרה לעולם הפשע, קשר הקיים עד היום.
מחקריה > The Modulated Scream: Pain in Late Medieval Culture

כהן סיימה לעבוד על ספרה השלישי, שעוסק בכאב, בעיקר פיזי, תוך התבססות על מקורות כלל-אירופיים מאיטליה, ספרד, צרפת, גרמניה ואנגליה ופורסם בהוצאת אוניברסיטת שיקגו בשנת 2010. היא משלבת רפואה, משפט, תאולוגיה נוצרית ואמונות דתיות-עממיות-נוצריות. התזה המרכזית של הספר היא שאנשים מושפעים בכל תחום עיסוק גם מתחומים אחרים, כשמושגים של כאב ושיכוך כאבים זולגים ממקצוע אחד לשני. הספר בוחן את האופן שבו אנשים מתארים את התחושות שלהם, כיצד הם רואים לנכון לתאר או להביע את כאביהם ובאיזה מצבים.
כהן מצאה, שבניגוד לתרבות מודרנית בה מקדישים מאמצים רבים לשיכוך כאב, הרי שבימי הביניים היו שסברו שהוא מועיל לבריאות מבחינה רוחנית.
הספר יצא לאור בעברית תחת השם: "רישומים של כאב: דת, משפט ורפואה בימי הביניים המאוחרים" בתרגומו של דורון מגן בהוצאת מאגנס.
ספריה

Medieval Transformations: Texts, Power, and Gifts in Context, ed. E. Cohen and M. de Jong, Leiden: Brill, 2001
Peaceable Domain, Certain Justice: Crime and Society in Fifteenth-Century Paris. Verloren, Hilversum, 1996, 112p.
The Crossroads of Justice: Law and Society in Late Medieval France. E.J. Brill, Leiden, 1993, 231p.
The Modulated Scream: Pain in Late Medieval Culture. Chicago: University of Chicago Press, 2010.
הערות שוליים

↑  כהן, אסתר, תרגום: מגן, דורון, רישומים של כאב: דת, משפט ורפואה בימי הביניים, ישראל: מאגנס, 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259873305171  BIBSYS: 90791493  BnF: cb12274858q (data)  CANTIC: a10316619  GND: 141696079  LCCN: n92078652  NKC: jo2013792415  NLA: 36525451  NTA: 074514482  RERO: 02-A018692693  SUDOC: 031556132  S2AuthorId: 8261579  VcBA: 495/306337  VIAF: 122739308   WorldCat (עם VIAF): 122739308
בטסי מיטשל

בטסי מיטשל (באנגלית: Betsy Mitchell; נולדה ב-15 בינואר 1966) היא שחיינית עבר אמריקאית. היא סגנית אלופה אולימפית (לוס אנג'לס 1984), אלופת עולם (מדריד 1986) ואלופת הפאן פסיפיק (טוקיו 1985) במשחה ל-100 מטר גב ושיאנית עולם (1986–1991) במשחה ל-200 מטר גב.
ביוגרפיה > 1984

באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה מיטשל בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות בתוצאה של 1:02.56 דקות ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:02.63 דקות, אחרי בת ארצה תרזה אנדרוז (1:02.55 דקות) ולפני יולנדה דה רובר מהולנד (1:02.91 דקות). בשלב המוקדמות מיטשל קבעה את התוצאה המהירה במשחקים של 1:02.53 דקות, אך מאחר שסיימה שנייה, נבחרה אנדרוז לשחות במשחה הגמר של משחה השליחות 4x100 מטר מעורב, ששחתה במשחה הגמר תוצאה יחסית חלשה של 1:04.00 דקות, אך הרביעייה האמריקאית למרות זאת ניצחה וזכתה במדליית הזהב.
ביוגרפיה > 1985

באליפות הפאן פסיפיק שנערכה בטוקיו, יפן באמצע אוגוסט 1985 היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:02.88 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי. מדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:17.01 דקות.
ביוגרפיה > 1986 > שיאנית עולם

במבחנים האמריקאים לאליפות העולם שנערכו באורלנדו, פלורידה ב-27 ביוני 1986 קבעה מיטשל במשחה ל-200 מטר גב שיא עולם חדש של 2:08.60 דקות, שיפור לשיא העולם בן 4 השנים של קורנליה זירך מגרמניה המזרחית (2:09.91 דקות). שיא זה החזיק מעמד 5 שנים וחודשיים ונשבר על די כריסטינה אגרסגי מהונגריה (2:06.62 דקות). שיא זה החזיק מעמד כשיא ארצות הברית 19 שנים!
ביוגרפיה > 1986 > אלופת עולם

חודשיים לאחר מכן, באליפות העולם עצמה שנערכה במדריד באמצע אוגוסט היא זכתה ב-5 מדליות, 1 זהב ו-4 כסף. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:01.74 דקות, לפני קאתרין צימרמן מגרמניה המזרחית (1:02.17 דקות) ונטליה שיבאייבה מברית המועצות (1:02.25 דקות). בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:01.71 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:11.39 דקות, שתי מאיות השנייה אחרי קורנליה זירך (2:11.37 דקות) ולפני קאתרין צימרמן (2:11.45 דקות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם ג'נה ג'ונסון, דארה טורס ומרי טי מאהר בתוצאה של 3:44.04 דקות, אחרי גרמניה המזרחית שקבעה שיא עולם חדש של 3:40.57 דקות ולפני הולנד (3:46.89 דקות), במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם מרי טי מאהר, קים בראון ומרי וויט (8:02.12 דקות) אחרי גרמניה המזרחית שקבעה שיא עולם חדש נוסף של 7:59.33 דקות ולפני הולנד (8:09.59 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם ג'ני האו, מרי טי מאהר וג'נה ג'ונסון (4:07.75 דקות) אחרי גרמניה המזרחית שקבעה שיא אליפות חדש של 4:04.82 דקות ולפני הולנד (4:10.70 דקות).
ביוגרפיה > 1988

באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה מיטשל במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות בתוצאה של 1:02.66 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:02.71 דקות.
תארים והישגים

בשנת 1998 ניכללה מיטשל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ראו גם

התפתחות שיא העולם במשחה ל-200 מטר גב
הערות שוליים

↑  נבחרת הנשים של ארצות הברית זכתה בסך הכל בשתי מדליות זהב באליפות זו, אחת של בטסי מיטשל במשחה ל-100 מטר גב והשנייה של מרי טי מאהר במשחה ל-200 מטר פרפר. בכל יתר מדליות הזהב זכו שחייניות מגרמניה המזרחית, פרט למשחה ל-50 מטר חופשי שבו זכתה טמרה קוסטש מרומניה.
↑  כל התוצאות מאליפות העולם בשחייה 1986
↑  Betsy Mitchell (USA Honor Swimmer, באתר International Swimming Hall of Fame, Honorees, (באנגלית)
ארמיית הפאנצר השישית (ורמאכט)

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  כוחות היבשה של הוורמאכט 
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  26 באוקטובר 1944 – 8 במאי 1945 (195 ימים)
 מקים היחידה:  יוזף דיטריך 
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה הקרב על הבליטה  מתקפת אגם בלטון
 פיקוד
 מפקדים:  יוזף דיטריך
 
ארמיית הפאנצר השישית (מגרמנית: 6. Panzer-Armee) הייתה ארמיית שריון גרמנית בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הארמייה, שהוקמה בסתיו 1944, השתתפה בקרב על הבליטה שם פעלה בגזרה הצפונית ביותר של זרוע המתקפה הגרמנית. לאחר מכן היא הועברה להונגריה בתחילת 1945 ונטלה חלק בפעולות התקפיות והגנתיות באזור. לקראת סיומה של המלחמה עוד הספיקה להילחם באוסטריה, עד שלבסוף נכנעו שאריות הארמייה לצבא ארצות הברית. מפקדה היחיד של הארמייה היה הגנרל יוזף דיטריך.
היסטוריה

ארמיית הפאנצר השישית ידועה בעיקר בזכות החלק שנטלה בהובלת המתקפה הגרמנית בקרב על הבליטה (16 בדצמבר 1944 - 25 בינואר 1945). ב-2 באפריל 1945 היא הועברה לואפן אס.אס., ושמה שונה ל"ארמיית הפאנצר השישית של האס-אס" (6. SS-Panzerarmee). שם זה הפך לשמה הרשמי של הארמייה בספרות הצבאית שלאחר המלחמה.
המתקפה של ארמיית הפאנצר השישית בארדנים בדצמבר 1944 כשלה בהבקעת קווי ההגנה האמריקאים. אף על פי שהוקצו לה דיוויזיות פאנצר מהאס אס, שנחשבו למובחרות, ארמיית הפאנצר השישית הצליחה לחדור רק מעט לתוך קווי ההגנה הצפוניים של הקורפוס ה-8 האמריקאי. בתום המתקפה בארדנים הועברה הארמייה להונגריה, שם נלחמה כנגד כוחות הצבא האדום המתקדמים.
בחודש מרץ 1945, לאחר נפילת בודפשט, פתחה הארמייה במתקפת אגם בלטון סביב אגם בלטון, המתקפה הגרמנית האחרונה במלחמה. מטרת המבצע הייתה להגן על מקורות הנפט באזור, שהיו עתודות הנפט האחרונות שנשלטו על ידי גרמניה. המתקפה הפתיעה את הצבא האדום והשיגה התקדמות מרשימה בשלב מאוד מאוחר של המלחמה. אולם כשהבינו הסובייטים כי יחידות עלית של האס.אס משתתפות במבצע (דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה) הגיבו בעוצמה. ב-17 במרץ נהדפו הגרמנים לנקודת ההתחלה שלהם ערב המבצע. מפקדה של ארמיית הפאנצר השישית, הגנרל יוזף דיטריך, התלוצץ ואמר כי "שמה של ארמיית הפאנצר השישית מדויק - נותרו לנו רק שישה טנקים". במציאות נותרו לדיוויזיות הפאנצר אס.אס ה-1, ה-2, ה-9 וה-12 כ-31 כלי שריון מבצעיים או יותר ב-15 במרץ 1945.
שארית הכוחות הגרמניים נסוגו תחת הלחץ הסובייטי לעבר אוסטריה במטרה להגן על וינה. באפריל 1945 לא עלה בידי ארמיית הפאנצר השישית של האס-אס למנוע את נפילתה של וינה לידי הסובייטים. כשהסתיימה המלחמה ב-8 במאי 1945, שהתה הארמייה בין וינה ללינץ, שם נכנעה לבסוף לכוחות אמריקאים.
| גרמניה הנאצית ארמיות הוורמאכט  |
| --- | --- | --- |
| ארמיות | הארמייה הראשונה • הארמייה השנייה • הארמייה השלישית • הארמייה הרביעית • הארמייה החמישית • הארמייה השישית • הארמייה השביעית • הארמייה השמינית • הארמייה התשיעית • הארמייה העשירית • הארמייה ה-11 • הארמייה ה-12 • הארמייה ה-14 • הארמייה ה-15 • הארמייה ה-16 • הארמייה ה-17 • הארמייה ה-18 • הארמייה ה-19 • הארמייה ה-20 • הארמייה ה-21 • הארמייה ה-24 • הארמייה ה-25 |  |
| ארמיות שריון | ארמיית הפאנצר הראשונה • ארמיית הפאנצר השנייה • ארמיית הפאנצר השלישית • ארמיית הפאנצר הרביעית • ארמיית הפאנצר החמישית • ארמיית הפאנצר השישית • ארמיית הפאנצר אס אס ה-11 • ארמיית הפאנצר אפריקה |  |
| ארמיות צנחנים | ארמיית הצנחנים הראשונה |  |
ביסטריצה (עיר)

ערך זה עוסק בעיר ברומניה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ביסטריצה (ברומנית: Bistrița, בהונגרית: Beszterce, בגרמנית: Bistritz) היא עיר הבירה של מחוז ביסטריצה-נסאוד, בחבל טרנסילבניה שברומניה.
העיר שוכנת בצפון מזרח הרמה הטרנסילבנית, על גדת הנהר ביסטריצה. בשנת 2002 גרו בה 86,109 תושבים.
תולדות היישוב

בשנת 1330 נוסדה ביסטריצה כעיר מלוכה, ובשנת 1353 הוענקה לה זכות לקיים ירידים שנתיים. במחצית הראשונה של המאה ה-19 פגעו בעיירה מספר שריפות.
עד שנת 1918 הייתה העיר בשליטת אוסטרו-הונגריה, ובדצמבר אותה השנה סופחה העיר לרומניה. בין השנים 1940 ו-1944 נכללה העיר בשטחי הונגריה.
יהודי ביסטריצה

יהודים החלו להתיישב בביסטריצה עם ביטול האיסור על ישיבת יהודים במקום בשנת 1848, ובקהילה פעלו חסידויות שונות. ארגון ציוני ראשון הוקם בעיר בשנת 1901 בידי ניסן כהן, ובין מלחמות העולם התגברה בה הפעילות הציונית. כמו כן, פעלו בעיר ישיבה, תלמוד תורה ובית ספר יהודי.
בינואר 1941 נמנו בעיר 2,370 יהודים, כשביעית מאוכלוסייתה. תחת שליטה הונגרית, הוחלו על יהודי העיר חוקי הגזע, ובקיץ 1941 גורשו מהעיר לשטחי אוקראינה כמה משפחות יהודיות ללא אזרחות הונגרית, שם נרצחו.
בשנת 1942 נשלחו יהודים מהעיר לעבודות כפייה בחזית האוקראינית, ורבים מהם נספו. עם כיבוש הונגריה בידי הגרמנים במרץ 1944, ערכו בעיר מפקד, וב-3 במאי 1944 הקימו בחווה סמוכה לעיר גטו, אליו הועברו כ-6,000 יהודים מהעיר ומכפרי הסביבה. בגטו סבלו היהודים מצפיפות רבה ומרעב. ב-2 וב-6 ביוני 1944 שולחו יושבי הגטו לאושוויץ.
יהודי ביסטריצה > רבני העיר

הרב שלמה זלמן אולמן. נשיא הלשכה האורתודוקסית בזיבנברגן. נפטר בו' באלול, תרצ"א.
חתנו, הרב מאיר (בן ר' טוביה) שפיץ, מילא את מקום חותנו ברבנות העיר. נרצח בשואה, י"ז בסיוון, תש"ד.
בנו, הרב משה שפיץ. לאחר המלחמה, שב לביסטריצה, ומילא את מקום אביו ברבנות העיר. לאחר תקופה, היגר לארצות הברית והתיישב בשכונת בורו פארק, בה הקים בית מדרש "אהלי שם ביסטריץ" על שמה של העיר. חתנו הוא האדמו"ר מסאטמר.
ערים תאומות

איטליה ל'אקווילה, איטליה
רחובות, ישראל
לקריאה נוספת

רנדולף ל. ברהם, בסטרצה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 319), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
אנדרטה לנספים בשואה בעיר ביסטריצה ובסביבתה
ביזון הקרפטים

| ביזון הקרפטים |
| --- | --- |
 ֻ מטבע אוקראיני אשר בצדו מוטבע ביזון הקרפטים.
מצב שימור
 נכחד נכחד (EX) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: פרים
שבט:: בקר
סוג:: ביזון
מין:: ביזון אירופי
תת־מין:: ביזון הקרפטים
שם מדעי
 Bison bonasus hungarorum ‏קרצוי, 1946

ביזון הקרפטים (שם מדעי: Bison bonasus hungarorum; ידוע גם כביזון הונגרי) הוא תת-מין נכחד של ביזון אירופי אשר היה תת-אנדמי לאזור הרי הקרפטים במזרח אירופה והוכחד מן העולם באמצע המאה ה-19, קצת פחות ממאה שנה לפני הכחדת קרובו הביזון הקווקזי. הוא תואר מדעית לראשונה רק בשנת 1946 על ידי חוקר הטבע והגאוגרף ההונגרי מיקלוש קרצוי - זמן רב לאחר הכחדתו.
האטימולוגיה של שמו המדעי היא כדלהלן: "Bison" = סוג של בקר; "bonasus" = דמוי תאו; "hungarorum" = הונגרי. הצירוף של שלושת המילים מתפרש כך: "סוג של בקר דמוי תאו אשר מצוי בהונגריה".
מידע כללי

ביזון הקרפטים כשמו, היה חי על מורדות הרי הקרפטים במולדביה וטרנסילבניה, באזור דרום אוקראינה והונגריה של ימינו. בית הגידול שלו הורכב מיערות ירוקי עד ממוזגים במזרח אירופה ועד המאה ה-16, חי לצד שור הבר. הוא נכחד קצת פחות ממאה שנה לפני קרובו הקווקזי, עקב העובדה שמקום חיותו היה קרוב מדי למרכז אירופה בה היו נפוצים במיוחד מסעות ציד של אצילים ופריצים.
לא ידוע מאומה עליו, אך סביר להניח שהתאפיין בגוף מסיבי וכבד כקרוביו, עם דבשת קטנה על הכתף וראש רחב וגדול. האקולוגיה והרבייה שלו דמתה לקרוביו. הוא היה מן הסתם פעיל יום, וחי בעדרים קטנים שנעו בחיפוש אחר עשבים, עלים, שיחים וצמחייה אחרת. בחורף, הם נאלצו לשבור שכבת קרח מעל האגמים כדי להגיע למים.
אויביהם באירופה היו רק הדובים, בעוד שהזאבים היוו איום לעגלים. בתקופות קדומות יותר, הוא נאלץ להתמודד מול אויב חזק בהרבה - האריה האירופאי.
הכחדה

ביזון הקרפטים האחרון נורה בשנת 1852 באזור מארמרש על הגבול האוקראיני-הונגרי. לא נותרו שרידים ידועים מתת-המין בדמות פוחלצים, גולגולות או עצמות. לזכרו הונפק בול דואר הונגרי ומטבע אוקראיני.
בשנים האחרונות, הובילו ארגוני שימור לכך שתת-המין השפלתי של הביזון האירופי הוכנס לבתי הגידול ההיסטוריים של ביזון הקרפטים בניסיון לשחזר את הפאונה ההיסטורית של האזור. הביזונים שהוכנסו לאזורים הללו, מאכלסים בתי גידול עד לגבהים של 800 מטר מעל פני הים.
בית הכנסת הכוראלי של קישינב

| --- | --- |

בית הכנסת כפי שנראה בתחילת המאה ה-20
 מידע כללי
 סוג:  מבנה לשעבר 
 מיקום:  קישינב 
 מדינה:  מולדובה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1913
 תאריך פתיחה רשמי:  1913 
 תאריך פירוק:  1941 
 קואורדינטות:  47°01′29″N 28°50′15″E﻿ / ﻿47.024727°N 28.837565°E﻿ / 47.024727; 28.837565
  (למפת קישינב מוגדלת) בית הכנסת הכוראלי של קישינב(למפת קישינב רגילה) בית הכנסת הכוראלי של קישינב
 
בית הכנסת הכוראלי של קישינב (ברומנית: Sinagoga corală din Chișinău; ברוסית: Кишинёвская хоральная синагога) היה בשנים 1913–1940 בית הכנסת העיקרי בקישינב, בירת חבל בסרביה, תחילה בימי האימפריה הרוסית, ולאחר מכן בימי השלטון הרומני.
בית הכנסת נבנה תחת שלטון רוסיה הצארית, בשנים 1910–1913, ושכן ברחוב סינאדינו (בימינו – רחוב ולאיקו פרקלאב).
בית הכנסת נבנה במימון הקהילה היהודית בעיר. הוא הוקם ב"עיר העילית" המודרנית, ממול ל"תלמוד תורה" ונועד תחילה להיות בית תפילה לתלמידים. בסופו של דבר היה לבית הכנסת העיקרי והגדול שבין 77 בתי הכנסת של קישינב.
המבנה

בית הכנסת נבנה עם שלוש קומות בסגנון "התחייה המורית" והוא מורכב משלושה בניינים, מכוסים בבדיל עם שטח כולל של 1,350 מ"ר. הכיפה צוירה בתמונות של הרקיע עם כוכבים ועם סמלי המזלות.
לפני הכניסה הראשית הוצב לוח שיש לזיכרונו של אחד מממני הפרויקט, ד. ה. הגר (Heeger) שנפל בשנת 1910 מעל פיגום בעת שפיקח על מהלך הבנייה.
חנוכת הבניין

הבניין נחנך ב-8 בספטמבר 1913 בהשתתפות מקהלת גברים. בניצוחו של החזן צ'וקלר, ביצעה המקהלה את המזמור תהילים כ"ד "שאו שערים ראשיכם". אחרי הוצאת ספר התורה מן הארון העלה החזן יהודה לייב קילימניק את התפילה לשלומו של הצאר ומשפחתו והנוכחים שרו את המנון האימפריה "אל, נצור את הצאר!". אחרי כן נישאו נאומים. הראשון בדוברים היה המהנדס והתעשיין משה גוטליב, פעיל ציוני מקומי ונציג קרן קיימת לישראל. אחר כך החזן קילימניק, בליווי המקהלה, שר את המזמור תהילים קי"ג.
קהילת בית הכנסת וגורל הבניין

חזני בית הכנסת היו יעקב ריבליס (מת בשנת 1938), ינקל (יעקב) חיים ציפריס (1890–1941) ושלום כ"ץ (1915–1982) שפעל בו בשנים 1935–1938.
בימי שלטון הרומני פעלו בבנין בית הכנסת מדרשת תלמוד תורה ובית הספר התיכון "תרבות".
בשנת 1940, אחרי סיפוח בסרביה על ידי ברית המועצות, הולאם כל המתחם על ידי השלטונות הסובייטים.
בימי מלחמת העולם השנייה, כולל בימי השלטון הרומני בשנים 1941–1944 בבסרביה, הבניין, שלא השתייך יותר לקהילה היהודית, לא ניזוק.
אחרי שבסרביה חזרה בשנת 1944 להיות החלק העיקרי של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית, במסגרת ברית המועצות, ב-1945 שופץ הבניין והוחלט לאכסן בתוכו את התיאטרון הלאומי הרוסי לדרמה ע"ש אנטון צ'כוב, מוסד דגל של הקהילה הדוברת רוסית בעיר. הוצג גם המחזה "גטו" מאת יהושע סובול תחת השם "זמן לאהבה, זמן לשנאה".
בשנת 1966 שוקם הבניין על ידי האדריכל רומן בקסביץ'. התווספו מספר אולמות קטנים ופנים המבנה שונה לחלוטין. השיפוץ העלים במידה רבה את קשר הבניין עם עברו כבית כנסת.
בתיאטרון הוצגו החל משנות ה-80 המאוחרות של המאה ה-20 גם הצגות קשורות למורשת התרבותית היהודית.
למשל, בשנת 1989 הוצג בו המחזה "תפילת אשכבה" מאת גריגורי גורין המבוסס (כמו המחזמר "כנר על הגג") על הרומן של שלום עליכם "טוביה החולב".
בשנת 2013 הוצבה באופן חד פעמי חנוכייה בכיכר ליד התיאטרון. בשנים הבאות היא הועתקה בקרבת המרכז לתרבות יהודית.
הערות שוליים

↑  טטיאנה סולוביובה - בכתב העת "ייברייסקויה מסטצ'קו" גיליון 11 2008 לפי העיתון "דרוג" מקישינייב, 10 בספטמבר 1913 - באתר "Chișinău, orașul meu
בית הכנסת הליגמן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  בני ברק 
 מדינה:  ישראל 
 רב בית הכנסת:  הרב נחום מאיר קרליץ, הרב נסים קרליץ, הרב אברהם ישעיהו קרליץ
 קואורדינטות:  32°05′10″N 34°49′59″E﻿ / ﻿32.08606111°N 34.83303056°E﻿ / 32.08606111; 34.83303056
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) בית הכנסת הליגמן(למפת גוש דן רגילה) בית הכנסת הליגמן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הכנסת הליגמן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הכנסת הליגמן  he בית הכנסת הליגמןhe בית הכנסת הליגמןמפת  __ בני ברק (in English: Bnei Brak) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv) ממזרח: __ פתח תקווה (in English: Petah Tikva), __ גבעת שמואל (in English: Giv'at Shmuel) מדרום וממערב: __ רמת גן (in English: Ramat Gan) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מרדכי הליגמן שעל שמו נקרא בית הכנסת, עם רבה של בני ברק הרב יוסף צבי קאליש, ומייסד העיר, יצחק גרשטנקורן
בית הכנסת ע"ש הליגמן, הוא אחד מראשוני בתי הכנסת בבני ברק, משכנה הראשון של ישיבת פוניבז'. בית הכנסת שוכן ברחוב רבי עקיבא במרכז העיר.
היסטוריה

מבנה בית הכנסת והמגרש עליו הוא ניצב נתרם בידי יהושע הליגמן (1868–1954), נשיא הכבוד של סניף הציונים הכלליים בבני ברק, לזכר אחיו מרדכי שנהרג בתאונת דרכים כשנתיים לפני הנחת אבן הפינה, את בית הכנסת בנו המתפללים עצמם כאשר כל אחד מביא את מומחיותו למען הבניין.
ישיבת פוניבז' שנוסדה בה' בכסלו ה'תש"ד (2 בדצמבר 1943) שכנה עם הקמתה בבית הכנסת "הליגמן" עד להקמת מבנה הקבע שלה. אגודת בית הכנסת הוקמה בסוף 1953.
בית הכנסת שימש משך עשרות שנים קהל מעורב דתי לאומי וחרדי. בעשור הראשון של המאה ה-21, נכנסו להנהלת בית הכנסת מספר גבאים צעירים, הם שיפצו והרחיבו את בית הכנסת, והוא שוקק אדם. במקום ישנם מספר כוללים שקבעו שם את מקומם.
בשנות ה-50 מונה כרב בית הכנסת, הרב נחום מאיר קרליץ (במקור ציבולניק). לאחר פטירתו בשנת 1959 מונה תחתיו בנו הרב שמריהו יוסף נסים קרליץ לכהן כרב בית הכנסת הליגמן, לאחר שמונה כרבה של שכונת רמת אהרן ורבו עיסוקיו, החל לשמש כרב בנו הרב אברהם ישעיהו קרליץ.
ב-2014 ניטש מאבק ירושה בין נכדותיו של יהושע הליגמן לעמותת בית הכנסת, על בעלות שטח בית הכנסת. בית המשפט העליון הציע ליורשי מבנה בית הכנסת 'הליגמן' ולנציגי המתפללים הצעת פשרה, שהתקבלה על ידי שני הצדדים, על פיה בית הכנסת ימשיך לפעול תחת אותה המתכונת ובאותו השם, והמתפללים ישלמו למשפחה סכום של בין 1 ל-3.5 מיליון שקל, כפיצוי על חלקה בבעלות על המגרש. התקבלה גם דרישת בני המשפחה, כי ימשיכו לומר בקביעות את תפילת "מי שברך" לחיילי צבא הגנה לישראל בעת קריאת התורה בשבת.
מתפללי בית הכנסת גייסו את הסכום הנדרש באמצעות מגבית מימון המונים, וזכו לתמיכת הרב אהרן יהודה לייב שטינמן והרב ירחמיאל גרשון אדלשטיין.
הערות שוליים

↑  יהושע היליגמן - למנוחות, הַבֹּקֶר, 30 במאי 1954
↑  הודעת משרד מינהל המחוזי תל-אביב, חרות, 29 בנובמבר 1953.
ביזון שחואטנסאקי

| ביזון שחואטנסאקי |
| --- | --- |

תקופה
פליסטוקן כ-700 אלף שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
סוג:: ביזון
מין:: ביזון שחואטנסאקי
שם מדעי
 Bison schoetensacki

ביזון שחואטנסאקי, המכונה גם ביזון יערות פליסטוקני (שם מדעי: Bison schoetensacki), הוא מין נכחד של ביזון, אשר התקיים במערב אירופה, צפון אירופה ועד לדרום סיביר. הוא התקיים במשך הפליסטוקן המוקדם והבינוני כשישנה מחלוקת אם התקיים בפליסטוקן המאוחר.
מאפיינים

ביזון זה היה דומה לביזון אירופי, החי כיום באירופה או למין ביזון הסטפה, אך היה בעל רגליים דקות יותר וקרניים קצרות וישרות יותר. הוא הגיע לאורך 3 מטרים, לגובה של 1.7 עד 2 מטרים בכתפיים ולמשקל של 800–1000 ק"ג בקירוב, וככל הנראה היה גם בעל דו-צורתיות זוויגית.
המאובנים של הביזון התגלו בין השאר בצ'כיה, אנגליה, צרפת, גרמניה, יוון, איטליה, מולדובה, רוסיה, ספרד ובאיסרניה שבאיטליה. בחלק מהאתרים התגלו סימנים של ציד אנושי, ככל הנראה ניאנדרטלים שהתקיימו לצידו. במערב אירופה ביזון זה היה החיה הכבדה ביותר שאנשים צדו למאכל, כיוון שהביזון האירופאי לא התקיים באיטליה או חצי האי האיברי.