stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיהאי ראדאי
פרסים והוקרה

יש לו יותר מתריסר פרסים, הוקרה והצטיינות, חלקם משמעותיים יותר:
1969 – אוברהאוזן, גרנד פרי
1979 – פרס בלה באלאז'
1982 – פרס מבקרי הקולנוע והטלוויזיה
1985 – פרס SZOT
1988 – פרס פודמניצקי
1990 – פרס פרו אורבה בודפשט
1994 – מדליות הכבוד, פרס מורשת אירופה נוסטרה.
1996 – פרס קושוט
2005 – פרס מיהאי טאנצ'יץ'
2005 – פרס פרימה
2005 – פרס מבקרי הקולנוע ההונגרי
2009 – הצלב האמצעי של מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה
2012 – פרס גונדל לאמנות
2018 – פרס-מולדתי
הערות שוליים

↑  Díjaztak a filmkritikusok moziplussz.hu, 2005. február 1.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CiNii: DA11359756  GND: 1032200820  ISNI: 0000 0000 8477 6121  LCCN: n83232208  SUDOC: 243674163  VIAF: 116043120   WorldCat (עם VIAF): 116043120
אלכסנדר ברוקמן

| --- | --- |
 לידה:  21 בפברואר 1806 אלוואנגן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  19 בפברואר 1852 (בגיל 45) שטוטגרט, ממלכת וירטמברג 
 
פרדיננד אלכסנדר ברוקמן (בגרמנית: Ferdinand Alexander Bruckmann;‏ 21 בפברואר 1806 – 9 בפברואר 1852) היה צייר היסטוריה ודיוקנאות גרמני.
ביוגרפיה

ברוקמן הגיע ממשפחה של סוחרים וצורפים שהתגוררו בהיילברון מאז 1725. אביו יוהאן אוגוסט (פון) ברוקמן (1776–1835) היה בנאי אמן, ואילו דודו פיטר ברוקמן (1778–1850) ייסד את מפעל כלי הכסף של ברוקמן בהיילברון.
אלכסנדר ברוקמן נולד באלוונגן, שם אביו היה קצין בניין מחוזי. אחיו הצעיר אוגוסט אדוארד ברוקמן (1810–1884) הפך לימים לאדריכל כמו אביו, בעוד אלכסנדר ברוקמן גילה כישרון אמנותי. מכיוון שהמשפחה חיה שוב בהיילברון, אביו העביר אותו בשנת 1820 ללמוד את אומנות החריטה וייצור המדליות בהדרכת דודו והפסל קונרד ויטברכט שהועסק שם.
עקב בעיית עיניים נאלץ ברוקמן לוותר על פעילות זו ובמקום זאת התחיל לצייר. בשנת 1827 הוא הגיע לשטוטגרט כדי להתאמן כצייר, ומשנת 1827 עד 1829 למד באקדמיה לאמנות במינכן, בעיקר בהנחייתו של היינריך הס. תמונה של אודיסאוס והסירנות, שהציג בתערוכת האמנות במינכן בשנת 1829, נקנתה על ידי המלך וילהלם הראשון מוירטמברג.
מסתיו 1829 עד 1832 התגורר ברומא, משם שלח את התמונה הגדולה של "גופת ברברוסה" עבור המלגה הממלכתית שהוענקה לו. לאחר מכן התיישב בהיילברון לזמן קצר, אך חזר למינכן בשנת 1833, שם צייר את חדר השינה של המלך לודוויג הראשון עם 14 תמונות המבוססות על מוטיבים משירי תאוקריטוס, בחלקם על פי עיצובים של היינריך הס וחלקם מבוסס על העיצובים שלו. הוא עיטר את חדר השינה של המלכה תרזה בסצנות מהחתונה של הלנה ומנלאוס.
בשנת 1834 הוא פגש את הפילוסוף והפוליטיקאי פרידריך רוהמר (1814–1856) במינכן, שהפך לחסידו הנאמן שתמך בו כלכלית. הקשר המשפחתי הפך לידידות לאחר שברוקמן התחתן עם אחותו של רוהמר מתילדה בשנת 1843.
אביו, יוהאן אוגוסט פון ברוקמן נפטר בשנת 1835, ואלכסנדר ברוקמן יצא לחלוק כבוד אחרון לאביו. בדרך להלוויה הוא נפל מהמרכבה. בתאונה פגע בחלק האחורי של ראשו בערימת אבנים וסבל מזעזוע מוח קשה, ממנו התאושש בתחילה, אך השאיר אותו עם כאבי ראש עזים לשארית חייו וגרמו לדיכאון.
במשנת 1840 ואילך התמסר ברוקמן כמעט אך ורק לציור פורטרטים, בעיקר בשטוטגרט, באופן זמני גם באולם, אאוגסבורג, ציריך ובמקומות אחרים. במהלך תקופה זו יצר רק כמה יצירות גדולות יותר, כולל הציור תומנלדה בשבי (1851) ושני ציורי קיר גדולים (1846) באולם הנשפים של מוזיאון שטוטגרט לאמנויות יפות, "לידת אפרודיטה" ו"לוקאס, מצייר את המדונה".
הבעיות הבריאותיות של ברוקמן שנגרמו כתוצאה מהתאונה שלו בשנת 1835 הטרידו אותו בעבודה והחמירו עם הזמן, כך שבסופו של דבר הוא סבל מעיוורון וטירוף.
כדי להימנע מגורל זה, הוא התאבד ב-9 בפברואר 1852. הוא מצא את מקום המנוחה האחרון שלו בבית העלמין בפנגלסבאך בשטוטגרט.
הערות שוליים

↑  August Wintterlin: Ferd. Alexander Bruckmann. In: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Band 3, Duncker & Humblot, Leipzig 1876, S. 397 f.
↑  Personendatenbank der Landesbibliographie Baden-Württemberg, www.statistik-bw.de
↑  Ludwig Tavernier: Bruckmann, Alexander. In: Allgemeines Künstlerlexikon. Die Bildenden Künstler aller Zeiten und Völker (AKL). Band 14, Saur, München u. a. 1996, ISBN 3-598-22754-X, S. 463.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 116799706  ISNI: 0000 0000 6678 390X  RKD: 215888  ULAN: 500055351  VIAF: 67226577   WorldCat (עם VIAF): 67226577
שרה בץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1923 יבנאל, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  2010 (בגיל 87 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 
שרה בץ רבינוביץ' (1923 – 2010) הייתה אשת חינוך ישראלית, ממפתחי מערכת החינוך בבאר שבע, ומיסדת בית הספר התיכון ראשון בעיר (כיום מקיף א'), מו"לית, יקירת באר שבע (2000), על שמה ייקרא רחוב בבאר שבע.
תולדות חייה

בץ רבינוביץ נולדה במושבה יבנאל בשם שרה אגסי (בירנבאום), לאם דור שלישי בירושלים (בתו של יהושע מאיר רייכמן) ולאב שלמד בבית ספר לרבנים בבודפשט, הונגריה ועלה לארץ ישראל לירושלים, "לחפש כלה". ילדותה עברה עליה בעוני. בשל מצבה הכלכלי הקשה של המשפחה, עברו הוריה ליבניאל ומשם למצרים. לאחר כמה שנים חזרה המשפחה לשכונת הבוכרים בירושלים, ובהמשך ירד אביה לאמריקה בגלל העוני הכבד. ב-6 בספטמבר 1937, נהרג אחיה הבכור אהרן בנופלו ממצדה והיא הפכה למשענת לאמה החולה ולאחיה ואחיותיה הקטנים. היא למדה בבית הספר לבנות ע"ש חנה שפיצר.
ב-1948 היא שרתה בשירות הידיעות של ההגנה (ש"י), שם צותתה לעבד אל-קאדר אל-חוסייני. מפקדה, לימים הנשיא מדינת ישראל יצחק נבון, כינה אותה בשל חריצותה "כספית רותחת". בעת לימודי המזרחנות באוניברסיטה העברית בירושלים התבקשה ללמד ערבית את מאיר בץ (רבינוביץ), שיהיה לבעלה ואבי חמשת ילדיה. היא בוגרת תואר שני בחינוך מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1952 עברה בץ לגור בבאר שבע. ראש העירייה, דוד טוביהו, ביקש ממנה שתנהל את בית הספר התיכון הראשון בעיר, אך היא סירבה.  במקום זאת נתנה את הסכמתה לנהל את בית הספר היסודי "אחווה", בשל מספרם הגבוה במיוחד של עולים חדשים מקרב תלמידי בית הספר, ועל מנת להקנות להם ולהוריהם את השפה העברית. לאחר כשנתיים פתחה ביחד עם חיים נוי את בית הספר התיכון מקיף א' באר שבע בעיר העתיקה בבאר שבע (ברחוב אנילביץ', היום המרכז לאמנויות) ולימדה שם.
בשנת 1957 פתחה בץ את האולפן האקדמאי הראשון לעולים אקדמאים בבית יציב, ולאחר מכן באולפן מצדה היום אלטשול, אותו ניהלה במשך כ-25 שנה.
במקביל לימדה בשעות אחר הצהריים בסמינר למורים, בקורסים לעולים באוניברסיטת בן-גוריון ובמכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי.
בשנת 1959 נבחרה בץ למועצת העיר, מטעם מפא"י ובכך הייתה לאישה הראשונה שנבחרה למועצת העיר באר שבע. בשנת 1961 בשיאה של מתיחות פוליטית במפלגתה, אף הועלה הרעיון לבחור בה לראשות העירייה. כחברת מועצה היא פעלה למען החינוך בעיר.
בץ ומשפחתה הקימו את "בית מאיר בץ", על שם בעלה מאיר בץ, ברחוב הפלמ"ח, במקום בו עמד הצריף שבו התגוררה המשפחה. המשכן משמש לקמפוס של "מכללת עתיד". בעבר שימש את "המכללה למנהל".
חיים אישיים

היא נישאה למאיר בץ, מפקד בפלמ"ח, מהנדס, ממפתחי הנגב וממתכנני תעלת הימים. לזוג נולדו חמישה ילדים, אורי (החזאי), ניצן, אהובה, רותי ויגאל.
הייתה אחותו של הפילוסוף יוסף אגסי.
שרה בץ  נפטרה בשנת 2010, ונקברה לצד בעלה מאיר בבית העלמין הישן בבאר שבע .
ספרים וחוברות

בהיעדר ספרי לימוד מתאימים לעולים חדשים, היא הקימה בביתה הוצאת ספרים פרטית, שבה היא הייתה המו"ל. היא חיברה ספרים וחוברות לעולים חדשים, ששימשו את האולפנים: סדרת ״הכיתה שלנו״ שנכתבה יחד עם מונה אפשטיין, הכוללת סיפורים נבחרים מהתנ״ך, תקופת בית שני, המשנה והתלמוד, הרצל, מלחמת העצמאות ועוד, ספרי דקדוק, חוברות לחגי ישראל, חוברות על ירושלים ועוד. כמו כן, חיברה חוברות הדרכה להורים. במשך כל השנים המשיכה שרה לתת בהתנדבות שיעורים בעברית לעולים חדשים.
פרסים

בשנת 2000 הוענק לה תואר יקירת העיר באר שבע.
בשנת 2006 העניק לה מועדון ה״ליונס״ את תואר ״אשת השנה״ על פעילותה ההתנדבותית למען עולים חדשים, על ההיענות לצרכיהם ועל הוראת השפה העברית.
הנצחה

אחד הרחובות בבאר שבע, בשכונת הכלניות, שכונת חדשה של בתים צמודי קרקע בצפון מערב העיר באר שבע, יקרא על שם שרה בץ (בשכונה זו כל הרחובות קרויים על שמות נשים).
הערות שוליים

1 2  שרה בץ רבינוביץ' - יקירי באר שבע תשס"א 2000
↑  אהרן אגסי, דבר, 8 בספטמבר 1937
1 2  אורי דרומי, כספית רותחת - שרה בץ, מראשוני באר שבע, מנהלת אולפן ומו"לית, 1923-2010, באתר הארץ, 16 באפריל 2010
↑  ילקוט הפרסומים 721, 30 בנובמבר 1959, עמוד 331
↑  שרה בץ, הספרים שכתבה, באתר סימניה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306915805171  ISNI: 0000 0000 6977 1410  LCCN: no2009018968  VIAF: 97384170   WorldCat (עם VIAF): 97384170
לחג' (מחוז)

| --- | --- |
 מדינה:  תימן תימן
 בירת המחוז:  לחג'
 שטח:  14,003 קמ"ר
 גובה:  448 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  865,791 (2012)
 קואורדינטות:  13°03′00″N 44°53′00″E﻿ / ﻿13.05°N 44.883333333333°E﻿ / 13.05; 44.883333333333 
 אזור זמן:  UTC +3
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחוז לחג' (בערבית: محافظة لحج) הוא מחוז בדרום-מערבה של תימן.
בירת המחוז היא העיר לחג' (אנ'). המחוז הוא ה-11 בגודלו בתימן מבחינת גודל אוכלוסייה (722,694 איש) והמחוז ה-9 בגודלו מבחינת שטח (14,003 קמ"ר). המחוז גובל בצפון עם אל-ביידא ועם א-דאלע, בצפון מערב הוא גובל עם תעז, בדרום עם עדן והים הערבי ובמזרח עם אביאן.
לודוויג דויטש

| --- | --- |

 לידה:  13 במאי 1855 וינה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  9 באפריל 1935 (בגיל 79) פריז, צרפת 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות בווינה 
 
לודוויג דויטש (בגרמנית: Ludwig Deutsch‏; 1855–1935) היה צייר יהודי אוסטרי, שהתיישב בפריז והפך לאמן אוריינטליסט ידוע.
חייו וקריירה

פרטי חייו של לודוויג דויטש מעורפלים. הוא נולד בווינה בשנת 1855 למשפחה יהודית מבוססת. אביו היה איש כספים בחצר האוסטרית. הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה 1872–1875, ואז, בשנת 1878, עבר לפריז שם התחבר מאוד למזרחיות.
את הכשרתו לאמנות המוקדמת קיבל באקדמיה לאמנויות יפות בווינה, בהדרכתו של אנסלם פוירבאך (1875–1877). בשנת 1877, כאשר פוירבך פרש כמורה, דויטש וכמה תלמידים אחרים ניסו להיכנס לכיתתו של ליאופולד קרל מילר, שעבר לפריז בשנת 1876, אך בתחילה סירב להכניסם. בשנת 1878 הוא התקבל סופית. ייתכן שהוא למד גם אצל ז'אן פול לורנס. בפריז התוודע לאמן רודולף ארנסט, שהפך לחברו לכל החיים. באמצעות חבריות כאלה, דויטש פיתח עניין באמנות המזרח. ציור האוריינטליזם הראשון שלו הופק בשנת 1881, כמה שנים לפני ביקורו הראשון במצרים.
בסביבות 1880 הוא ניתק את מגעיו עם וינה והתיישב בפריז. הוא הקים סטודיו ברחוב לה לה פלטייה בפריז והחל להציג ציורים בהצלחה רבה.
אף על פי שהנושאים המזרחיים המוקדמים ביותר שלו הופיעו בשנת 1881, מסעותיו המתועדים הראשונים של דויטש למזרח התיכון נעשו בשנת 1885, 1890 ו 1898, כשביקר במצרים. לאורך כל שנות ה-1890 ביקר במצרים לפחות שלוש פעמים. כמו רבים מבני דורו, הוא מצא השראה באור, בצבעים, בנוף ובמנהגים בצפון אפריקה. הוא אסף כמות עצומה של חפצים מזרחיים, כולל אריחים, רהיטים, כלים, בדים ותלבושות שבהם השתמש בהמשך בציוריו.
יצירתו

עבודתו המוקדמת התמקדה בעיקר בנושאים היסטוריים, אך לאחר ביקור במצרים, הוא התרכז בסצנות מזרחיות. הוא התעניין במיוחד בלכידת המראות העשירים והמפוארים של הארמון וסביבתו. הפירוט בציוריו מעולה. הוא היה פורה והפיק ציורים רבים עם אותו נושא - תפילות, שומרים, מוזיקאים, רוכלים וכו '. על מנת לייצר ציורים בכמויות גדולות, הוא יצר גישת פס ייצור, תוך שימוש באותן הגדרות עם נושאים ופעילויות שונות כדי ליצור רושם של מגוון. בקרב ציירי אוריינטליסטים אוסטרים, עבודותיו נחשבות למבוקשות ביותר על ידי אספנים.
כמו רבים מבני דורו, בהם פאול יואנוביץ', רודולף ארנסט וז'אן-ליאון ג'רום, עשה דויטש שימוש נרחב בצילום כדי להבטיח דיוק ארכאולוגי בתמונות המצוירות שלו בתכונות אדריכליות מקומיות כמו אריחים, עבודות אבן ועבודות העץ המסורתיות. במה שתואר כריאליזם תיעודי. זה אפשר לו להשתמש במזרח כהשראה, אך לייצר את מרבית ציוריו בסטודיו בפריז.
הערות שוליים

↑  Deutsch, Ludwig. In: Ulrich Thieme (Hrsg.): Allgemeines Lexikon der Bildenden Künstler von der Antike bis zur Gegenwart. Begründet von Ulrich Thieme und Felix Becker. Band 9: Delaulne–Dubois. E. A. Seemann, Leipzig 1913, S. 175 (Textarchiv – Internet Archive).
↑  Behdad, A., Camera Orientalis: Reflections on Photography of the Middle East, University of Chicago Press, 2016, p. 25; Behdad, A, and Gartlanm (eds)., Photography's Orientalism: New Essays on Colonial Representation, Getty Publications, p. 16
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb148874325 (data)  GND: 142668672  ISNI: 0000 0000 8168 2576  LCCN: n2011068894  RKD: 22349  SNAC: w6pz61gn  SUDOC: 180814222  ULAN: 500010478  VIAF: 95744888   WorldCat (עם VIAF): 95744888
ארתור קמפף

| --- | --- |

 לידה:  28 בספטמבר 1864 אאכן, הקונפדרציה הגרמנית 
 פטירה:  8 בפברואר 1950 (בגיל 85) קאסטרופ-ראוקסל, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות של דיסלדורף 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  בית הספר לציור של דיסלדורף 
 הושפע על ידי:  אדוארד פון גבהרדט, פטר יאנסן, פטר יאנסן 
 פרסים והוקרה:  מגן הנשר של הרייך הגרמני (28 בספטמבר 1939)  מדליית גתה לאמנות ומדעים (1934) 
 
ארתור קמפף (בגרמנית: Arthur Kampf‏; 28 בספטמבר 1864 – 8 בפברואר 1950) היה צייר גרמני. הוא קשור לבית הספר לציור בדיסלדורף.
ביוגרפיה

ארתור קמפף, בנו של צייר באאכן וצלם החצר הקיסרית אוגוסט קמפף ומריה (1837–1890), לבית וסטנדורפ, למד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף מאז 1879, בעיקר אצל פטר יאנסן (אנ'). לאחר שסיים את הכשרתו, הוא הפך לעוזר מורה בשנת 1887 ופרופסור באקדמיה לאמנות בדיסלדורף בשנת 1893.
הוא היה חבר מלא בלשכת הבונים החופשיים של דיסלדורף בשנת 1888 הוא יצר את הציור המונומנטלי פריסת גופתו של הקיסר וילהלם הראשון. בשנת 1898 יצא קמפף לברלין, שם הפך לחבר מלא באקדמיה המלכותית לאמנויות, שבראשה עמד כנשיא בין השנים 1907–1912.
בינתיים, קמפף מילא תפקיד מכריע בעיצוב של החלל הכללי של מה שמכונה "היכל מגדבורג", המוזיאון לתולדות התרבות במגדבורג, שנועד להכיל את המוצגים מימי הביניים של ההיסטוריה של מגדבורג, כמו גם את התקרות, את החדרים הנלווים הסמוכים ואת הקפלה של הבית.
לאחר שהשלים את לימודיו, הפך לפרופסור באוניברסיטה ולימד שם עד 1889, אז עבר לברלין. שם המשיך ללמד באקדמיה המקומית לאמנות.
בשנת 1902 הוא קיבל מדליית זהב גדולה בתערוכת האמנות הגדולה בברלין.
בשנת 1911 הוטל על קמפף תפקיד יצירת הביתן הגרמני בתערוכת האמנות הבינלאומית ברומא.
בשנת 1914 הקימו קמפף והיסטוריון האמנות לודוויג יוסטי (גר') את "מועדון האמנים", קבוצה חברתית של אמנים גרמנים בולטים: מקס ליברמן, מקס סלפוגט, הוגו לדרר, לואי טואיון, פריץ קלימש, האדריכל לודוויג הופמן, המוזיקאים ריכרד שטראוס ואנגלברט הומפרדינק, ובמאי הקולנוע מקס ריינהרדט. במהלך מלחמת העולם הראשונה לצד פריץ ארלר הוא היה הצייר הצבאי הרשמי של המשטר.
בין השנים 1915–1925 היה מנהל האוניברסיטה לאמנויות יפות בברלין (UdK) והתקבל כחבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות. בשנת 1922 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הטכנית של ברלין (TU Berlin).
לאחר עליית הנאצים לשלטון, הוא הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1933. בשנת 1937 מונה ליו"ר המחלקה לאמנות חזותית באקדמיה הפרוסית לאמנויות ובשנת 1938 העניק היטלר לו את התואר פרופסור. בתערוכת האמנות הגרמנית הגדולה בשנת 1939 בבית האמנות הגרמנית במינכן, הוא יוצג עם יצירות שונות, כולל "קרב האור נגד החושך". בשנת 1939 קיבל את מגן הנשר של הרייך הגרמני עם הכיתוב: הצייר הגרמני.
בשנת 1944, בשלב הסופי של מלחמת העולם השנייה, נכלל קמפף באופן אישי על ידי היטלר כאחד מארבעת הציירים היחידים ברשימה המיוחדת של "רשימת המבורכים". לאחר מלחמת העולם השנייה הוא נשכח בהדרגה, גם כיוון שחלק גדול מיצירותיו נהרסו במהלך המלחמה או אבדו.
ארתור קמפף היה נשוי מאז 1889 למתילדה (1869–1950), אחותו הצעירה של הצייר וילי שפאץ (גר'). אחותו לידיה ספץ הייתה נשואה לצייר אלכסנדר פרנץ מאז 1887.
אויגן קמפף (אנ') (1861–1933), אחיו, היה גם צייר ופרופסור באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
עבודה אומנותית

קמפף היה צייר היסטוריה שתמונותיו מתארות נושאים היסטוריים וסצנות מלחמה. תמונותיו שימשו לתעמולה בשתי מלחמות העולם. השלטון הנאצי העריץ את קמפף כצייר, מה שבא לידי ביטוי בציור ב-30 בינואר 1933 משנת 1938. הוא היה אחד האמנים שעבודתם מכונה גם "אומנות, דם ואדמה".
קמפף עבד רבות גם כמאייר, ותרם רישומים לכרכים מאת שייקספיר (1925), תולדות פרוסיה (1913), פאוסט (1925).
מורשת

הקשר של ארתור קמפף עם המפלגה הנאצית עורר דיונים במאה ה-21. בשנת 2018, ברחוב ארתור-קמפף-שטראסה בבורטשייד, אאכן, מקום הולדתו של קמפף עלה באש.
ביקורת על שמות רחובות, הודיעה המחלקה למידע גאוגרפי ותכנון קרקע, הנתמכת על ידי ארכיון העיר אאכן, במאי 2020 על יוזמה לבדיקת פרטי חייו האישיים של קמפף.
גלריה

רקדנית ספרדית
קיץ ליד הריין
אשה עם פרחים
הפשיטה
במסגד
אשה וכובע
הנריק סטפנס מלהיב קהל
הערות שוליים

↑  Ontdek aquarellist, etser, lithograaf Arthur Kampf, rkd.nl (בהולנדית)
↑  Ernst Klee: Das Kulturlexikon zum Dritten Reich. Wer war was vor und nach 1945. S. Fischer, Frankfurt am Main 2007, ISBN 978-3-10-039326-5, S. 294.
↑  Zentralblatt der Bauverwaltung, 42. Jahrgang, Nr. 86 (25. Oktober 1922), S. 530.
↑  Historische Zeitungen / 1887 [429 / Suche Alexander Frenz [429-528]], digital.ub.uni-duesseldorf.de
↑  Arthur Kampf - Biographie, Kunstwerke, Gutachten, Expertise, www.arthurkampf.de
↑  Aachener Nachrichten, Arthur-Kampf-Straße: Der „Gottbegnadete“ ist nun ein Fall für die Bezirksvertretung, Aachener Nachrichten, ‏2020-05-22 (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278164805171  PLWABN: 9810581185605606  BnF: cb14970857w (data)  GND: 118776649  ISNI: 0000 0001 1026 2272  LCCN: n85378659  NKC: mub20201063785  NTA: 071976558  RKD: 43396  SNAC: w61k24mg  SUDOC: 151868832  ULAN: 500030180  VIAF: 47034776   WorldCat (עם VIAF): 47034776
הנדריק לייס

| --- | --- |

 לידה:  18 בפברואר 1815 אנטוורפן, בלגיה 
 פטירה:  26 באוגוסט 1869 (בגיל 54) אנטוורפן, בלגיה 
 שם לידה:  Jan August Hendrik Leys 
 מקום קבורה:  בית הקברות סחונזל 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן 
 זרם באמנות:  Flemish neo-renaissance architecture 
 יצירות ידועות:  An Interior of the 17th Century, Farmhouse, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
הנדריק לייס או יאן אוגוסט הנדריק, הברון לייס (בצרפתית: Jan August Hendrik Leys‏;  18 בפברואר 1815 – 26 באוגוסט 1869) היה צייר ומעצב דפוס בלגי. הוא היה נציג מוביל של בית הספר ההיסטורי או הרומנטי באמנות הבלגית והפך לחלוץ התנועה הריאליסטית בבלגיה.
פסל של הנריק לייס מאת ז'וזף ז'אק דוקאג'ו בסטאדספארק באנטוורפן
ביוגרפיה

הנדריק לייס נולד באנטוורפן כבן של הנדריק יוזף-מרטינוס לייס ומריה טרזיה קריין. אביו ניהל עסק דפוס המתמחה בתמונות דתיות שהודפסו מלוחות נחושת ישנים. התחריט הראשון של הנריק לייס היה תמונת הלוויה שנעשתה בשנת 1831. הנריק לייס לא התעניין בבית הספר, אך היה מאוד להוט לציור. הוריו תמכו בנטייתו ונתנו לו ללמוד אצל צייר שגר בסמוך.
לאחר מכן למד לייס באקדמיה לאמנויות יפות באנטוורפן. בין השנים 1829 עד 1832 למד לצייר דגמי פסלים ומשנת 1832 עד 1833 למד ציור מהחיים. בתקופה זו החל לעבוד בסטודיו של גיסו, צייר הז'אנר פרדיננד דה בריקילר. בעקבות תקרית עזב לייס את האקדמיה מעולם לא חזר לשם, אפילו לא כמורה לאחר שהגיע להצלחה בינלאומית.
מתחילת דרכו צייר לייס נושאים היסטוריים ונושאי ז'אנר. בתקופה זו לייס עבד לעיתים קרובות עם הצייר הרומנטי הבלגי גוסטף ופרס (1803-1874). שני האמנים התעניינו בנושאים לאומניים שצוירו בסגנונות של הציור הפלמי מהמאה ה-16 וה-17. בשנת 1835 לייס נסע לפריז שם ביקר בסטודיו של אז'ן דלקרואה ועם פול דלארוש. השפעת הרומנטיקה של דלארוש ניכרת בעבודתו המוקדמת של לייס.
לייס התחתן עם אדלייד ואן הרן בשנת 1841. לבני הזוג נולדו שתי בנות ובן. המשפחה התגוררה בתחילה בהובוקנסטראט. בשנת 1855 בנה לייס בית מרווח יותר, הנושא את שמו, ואז נקרא סטטיסטראט.
לייז היה חבר 'אגודת האמנות', של דוברי צרפתית בעיקר של אנשי רוח ואמנים בשנת 1852. יושב ראש הכבוד שלה היה ראש העיר הליברלי של אנטוורפן, יאן פרנס לוס. באותה שנה החל דיון סוער אודות הרפורמה באקדמיה באנטוורפן לאחר שמנהלה גוסטף ופרס התפטר מתפקידו בעקבות לחץ פוליטי. לייס שהיה גם חבר מועצת העיר, הגן על תוכנית הרפורמה באקדמיה במועצת העיר, אך היא נדחתה.
לייס צבר מוניטין רב ועבד עבור קהל לקוחות בינלאומי מגרמניה, צרפת, אנגליה ורוסיה. הוא הפך לאביר בלגיון הכבוד הצרפתי וזכה במסדר מיכאל הקדוש על ידי מלך בוואריה. לייס זכה במדליית זהב בתערוכה הבינלאומית בפריז בשנת 1855 על ציורו ההיסטורי "מיסת ברטל דה האז" המבקרים שיבחו את האיכות הגבוהה של שחזור העבר שלו באמצעות תלבושות וארכיטקטורה, תנוחות הבעות פנים, ציור קפדני ובהירות הצבעים. לייס זכה במדליית זהב נוספת בפריז בשנת 1867. בשנת 1862 לייס קיבל תואר ברון על ידי המלך הבלגי ליאופולד הראשון.
לבקשת ממשלת בלגיה, שתמכה בפיתוח ציור ההיסטוריה במדינה, ממשלת העיר אנטוורפן העניקה ללייס בשנת 1861 משימה לקשט את פנים בית העירייה המשוחזר באנטוורפן. הוא התבקש לצייר במשך 10 שנים 10 ציורי קיר מונומנטליים המתארים האירועים המרכזיים בתולדות העיר. ארבעה מציורי הקיר יחד עם 11 דיוקנאות של שליטים היסטוריים של בלגיה הושלמו בין השנים 1863–1869, השנה בה נפטר לייס.
יצירה

הנריק לייס עבד בתחילה בסגנון הרומנטי שלמד מגוסטף ופרס איתו שיתף פעולה בשלב המוקדם של הקריירה שלו. הוא טיפל בנושאים הרומנטיים האופייניים, החל מסצנות הרואיות של מלחמה וכלה בסצנות של חיי היומיום כמו חתונות ופסטיבלים כפריים. חלק מיצירותיו מראות את השפעתו של פול דלארוש, אותו הכיר בפריז בשנת 1835.
משנת 1839 לערך התרחק לייס מהפאתוס ומהאנקדוטות ההיסטוריות של בית הספר הרומנטי. הוא החל לצייר סצנות המתרחשות באנטוורפן של המאה ה-16, ושילב פרטים שנחקרו מהחיים עם סגנון שמזכיר את הציור הפלמי והגרמני מהמאה ה-15 וה-16.
רבים מהציורים מתקופה זו מתארים נושאים היסטוריים ספציפיים, בעוד שאחרים היו סצנות ז'אנר או דיוקנאות. התפתחות זו כלפי הריאליזם הפכה אותו לאחד מחלוצי התנועה האמנותית הזו בבלגיה. הציור "חתונה בפלנדריה במאה ה-17 (1839) היה הראשון לבשר על הסגנון החדש שלו. תיאור ריאליסטי של אירועים היסטוריים היא תמונתו של אלברכט דירר שביקר באנטוורפן בשנת 1520. לייס ביסס תמונה זו על התיאור שנתן דירר בכתב העת שלו לאירוע. בסצנותיו באנטוורפן של המאה ה-16 וה-17, לייס ביקש לשקף את הרוח והאווירה של אותה תקופה. הקומפוזיציות שלו לאירועים היסטוריים ולחיי היומיום היו מציאותיות ואולי קיבלו השראה מהריאליסטים הצרפתיים גוסטב קורבה וז'אן פרנסואה מילה.
גלריה

בתוך מסבאה
קריאה מהנאה
אמן בסטודיו
טיול מחוץ לחומות
הערות שוליים

↑  Lode De Clercq, Rooses, Max, Oxford University Press, 2003, Oxford Art Online
↑  [Sibylle Valcke. "Leys, Henri." Grove Art Online. Oxford Art Online. Oxford University Press. Web. 12 June 2016 Sibylle Valcke. "Leys, Henri." Grove Art Online. Oxford Art Online. Oxford University Press. Web. 12 June 2016]
↑  DBNL, Christiaan Kramm, De levens en werken der Hollandsche en Vlaamsche kunstschilders, beeldhouwers, graveurs en bouwmeesters, van den vroegsten tot op onzen tijd · dbnl, DBNL (בהולנדית)
↑  Musée d'Orsay: James Tissot Faust and Marguerite, www.musee-orsay.fr
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007451497605171  PLWABN: 9810660653805606  BIBSYS: 1602157053287  BnF: cb125731493 (data)  GND: 119479214  ISNI: 0000 0000 7834 9027  KulturNav: e01cb5e0-098d-43fe-b5cc-b4d9695dcac1  LCCN: nr93013533  NKC: xx0169786  NTA: 070111561  RKD: 49860  SNAC: w6ms5pk4  SUDOC: 18113683X  ULAN: 500028053  VIAF: 77126487   WorldCat (עם VIAF): 77126487 
הנריק לייס, אלברט דירר מבקר באנטוורפן, 1520
קרלוס שוואבה

| --- | --- |

 לידה:  21 ביולי 1866 אלטונה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  22 בינואר 1926 (בגיל 59) אבו, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות של אבו 
 תקופת הפעילות:  1881–1926 (כ־45 שנים) 
 זרם באמנות:  סימבוליזם 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (1901) 
 
קרלוס שוואבה (בגרמנית: Carlos Schwabe ‏; 21 ביולי 1866 – 22 בינואר 1926) היה צייר ומאייר גרמני-שווייצרי-צרפתי.
ביוגרפיה

שוואבה נולד באלטונה, הולשטיין, ועבר לז'נבה, שווייץ בגיל צעיר, שם קיבל את האזרחות השווייצרית. לאחר שלמד אמנות בז'נבה, עבר להתגורר בפריז, שם עבד כמעצב טפטים, והוא התוודע לאמנים, מוזיקאים וסופרים. בשנת 1892, הוא היה אחד הציירים של סלון דה לה רוז המפורסם שאורגן בגאלרי דורנד-רואל.
הכרזה שלו לסלון הראשון היא יצירה סמלית חשובה של האמנות החדשה האידיאליסטית. הוא הציג בסלון ד'אוטום ונכח בתערוכה העולמית של שנת 1900 (וזכה במדליית זהב), וגם במינכן, ציריך, וינה ובריסל. ציוריו הציגו בדרך כלל נושאים מיתולוגיים ואלגוריים עם חזון אישי ואידיאליסטי מאוד ועניין חברתי.
יצירתו החשובה La Vague (הגל), ורישומי ההכנה שלה הם עדות למעורבות האמן במהלך פרשת דרייפוס. שוואבה הוא אחד ממאיירי הספרים הסימבוליסטים החשובים ביותר. הוא אייר רומן מאת אמיל זולא, ושל שארל בודלר וטקסטים אחרים. שוואבה קיבל את אות ליגת הכבוד הצרפתית בשנת 1902.
שוואבה התגורר בצרפת עד סוף ימיו ונפטר באבון, סן-א-מארן בשנת 1926.
יצירה

שני סגנונות מוכרים באמנותו של שוואבה. לפני שנת 1900, ציוריו של שוואבה היו אינדיבידואליים וניסיוניים יותר, דבר המצביע על האידיאליזם של הסמליות. סצנות אלגוריות קונבנציונליות מהטבע הפכו בולטות יותר בעבודתו המאוחרת. דימויי נשים היו חשובים, לעיתים מייצגות מוות וסבל, ופעמים אחרות יצירתיות והדרכה. אשתו הראשונה הייתה המודל שלו למלאכים ובתולות, אך גם ל"מוות והקברן"(1895). מותו של חבר קרוב בשנת 1894, המוזיקאי גיום לקאו, כאשר שוואבה היה בן 28, הוליד את התעניינותו בייצוג המוות ועולם הבריאה האידיאלי.
שוואבה יצר כרזה בצבעי מים לליתוגרפיה עבור סלון דה לה רוז בשנת 1892, הראשונה מבין שש התערוכות שהוכיחו את הנטיות של הסימבוליזם הצרפתי. הכרזה של שוואבה תיארה בגווני כחול טקס חניכה - שלוש נשים העולות אל הישועה הרוחנית - והיא דוגמה לאמנות הסמלית.
העבודות החשובות ביותר של שוואבה שייכות למוזיאון ד'אורסה בפריז, למוזיאון ד'ארט והיסטורי בז'נבה, למוזיאון הלאומי דה בלאס ארטס בריו דה ז'ניירו, למוזיאון ואן גוך באמסטרדם, למוזיאונים המלכותיים של אומנויות יפות של בלגיה בבריסל ובאוספים פרטיים.
גלריה

כאב
פעמוני ערב
המוות והקברן
פרוואל
"פרחים הרעים"
נשמת היין
איור ליצירת בודלר
ביתו של האמן
הערות שוליים

↑  Schwabe, Carlos, hls-dhs-dss.ch (בצרפתית)
↑  Schwabe, Carlos (Carloz) [Schwabe, Emile Martin Charles; Schwab, Carlos; Schwab, O-Carlos - SIKART Lexikon zur Kunst in der Schweiz], www.sikart.ch
↑  Jean-David Jumeau-Lafond, Carlos Schwabe, symboliste et visionnaire, (Courbevoie) Paris, ACR, 1994.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007445298105171  BnF: cb149674489 (data)  GND: 119187841  HDS: 022101  ISNI: 0000 0000 8110 9550  LCCN: nr89002918  RKD: 71476  SIKART: 4022839  SNAC: w6ns8m8q  SUDOC: 033158053  ULAN: 500112162  VIAF: 32031144   WorldCat (עם VIAF): 32031144