stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בייסבול בישראל
הערות שוליים

↑  "israelbaseballleague.com: Recent History". www.israelbaseballleague.com. אורכב מ-המקור ב-13 ביולי 2011. נבדק ב-16 ביוני 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Embassy of Israel
↑  Homeland Run: Israeli Baseball and American Transmigrants
↑  "The Official Site of the International Baseball Federation". אורכב מ-המקור ב-2012-07-09. נבדק ב-2014-07-15.
↑  "IAB - Israel Association of Baseball - Home". www.baseball.org.il.
↑  First Israel baseball academy could be a real game-changer - Retrieved 30 October 2014
↑  "Satellite News and latest stories | the Jerusalem Post". fr.jpost.com. אורכב מ-המקור ב-2011-08-13.
↑  "This fan had a ball".
ג'וזף לגארה

| --- | --- |

 לידה:  10 במרץ 1795 קוויבק סיטי, קנדה 
 פטירה:  21 ביוני 1855 (בגיל 60) קוויבק סיטי, קנדה 
 מקום לימודים:  Collège François-de-Laval (יולי 1811) 
 יצירות ידועות:  Le Massacre des Hurons par les Iroquois, L'Incendie du quartier Saint-Jean à Québec, vu vers l'ouest, Après l'incendie du faubourg Saint-Roch à Québec, vu vers l'ouest 
 מספר צאצאים:  12 
 
ג'וזף לגארה (בצרפתית: Joseph Légaré;‏; 10 במרץ 1795 – 21 ביוני 1855) היה צייר ואמן ודמות פוליטית בקנדה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

הבן הבכור במשפחה של שישה ילדים, ג'וזף לגארה נולד בקוויבק סיטי, בנו של סנדלר שנקרא גם ג'וזף, ולואיז רוטיאר, והתחנך ב"פטי סמינייר דה קוויבק". הצלחתו הכספית של אביו כאיש עסקים הושלמה על ידי נכסים שהושכרו.
ג'וזף הצעיר בילה שלוש שנות לימוד בסמינר בקוויבק, אך הוא הפסיק את לימודיו ביולי 1811. ב-19 במאי 1812 הוא הפך לחניך לציור וויטרז'ים אצל מוזס פירס.
ב-21 באפריל 1818 לגארה התחתן עם ג'נייב דמיאן. הוא היה אמן אוטודידקטי, שהחל לצייר רפרודוקציות של יצירות דתיות אירופיות ובהמשך הפיק ציורים משלו וקיבל מדליה בשנת 1828.
הוא היה אמן הנוף הראשון ממוצא צרפתי-קנדי. בשנת 1833 פתח לגארה גלריה משלו בעיר קוויבק, הגלריה לאמנות הראשונה בקנדה, שנסגרה כעבור שנתיים. בשנת 1838 הוא פתח גלריה נוספת בשותפות עם עורך הדין תומאס אמיוט.
לגארה כיהן כחבר המועצה העירונית של העיר ומועצת הבריאות. הוא שימש גם כשופט שלום. בשנת 1842 עזר בהקמת אגודת סן-ז'אן-בפטיסט בקוויבק. לגארה היה מועמד למושב באספה המחוקקת ב־1848 וב־1850.
במישור העירוני והמחוזי, מעורבותו הפוליטית של לגארה לא מנעה ממנו תפקיד פעיל בחיי התרבות של זמנו. פעילותו כאספן אמנות - היה חלוץ בתחום, ואחד המומחים הראשונים. הוא רכש שלושים יצירות באמצעות הלוואה שהעניק לו אביו ביולי 1819. שלושים העבודות הללו היוו את גרעין האוסף שלו. רוב הרכישות המאוחרות שלו הגיעו משני סוחרים בקוויבק.
לגארה צייר מספר עבודות המתארות את "מנהגי האינדיאנים בצפון אמריקה". עם זאת, כמה מיצירותיו הזכורות יותר כוללות: מנזר האורסולינים הראשון בקוויבק, אנדרטאות הישועים בצרפת החדשה, מות הקדושים של האחים ברייב.
ביוגרפיה > שנים מאוחרות

החופש הכספי היחסי של לגארה איפשר לו לצייר כרצונו מבלי שיהיה לו צורך לדאוג לפרנסה. הוא מכר כמה עבודות לכנסיות ולמסדרים דתיים, אך לא תמיד מצא שוק ליצירותיו.
רבים מנופיו "נדחו על ידי בני ארצו, כמו יצירותיו האחרות בגלל דעותיו הפוליטיות". רבים מתומכיו היו זרים.
הוא נקרא למועצה המחוקקת של קנדה בפברואר 1855 ונפטר בתפקידו בקוויבק סיטי בגיל 60.
הערות שוליים

↑  Joseph Légaré". Dictionary of Canadian Biography (online ed.). University of Toronto Press. 1979–2016.
↑  Porter, John R. (1978). The Works of Joseph Légaré. Ottawa: The National Gallery of Canada. pp. 10–16.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16898221p (data)  CiNii: DA10681469  GND: 122763882  ISNI: 0000 0000 8373 574X  LCCN: n79148319  NTA: 11450248X  RERO: 02-A003540379  RKD: 49058  SNAC: w6zw2xk1  SUDOC: 076340392  ULAN: 500028263  VIAF: 37808242   WorldCat (עם VIAF): 37808242
בייסבול במשחקים האולימפיים

נורברטו גונסאלס, שחקן נבחרת קובה שזכה עמה במדליית זהב באולימפיאדת אתונה (2004) ובמדליית כסף באולימפיאדת בייג'ינג (2008)
קים קוואנג-היון, שחקן נבחרת קוריאה הדרומית שזכתה במדליית הזהב באולימפיאדת בייג'ינג, במהלך המשחקים
נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, יחד עם שחקני נבחרת ארצות הברית, זוכת מדליית הארד באולימפיאדת בייג'ינג
משחק בין נבחרות יפן והולנד באולימפיאדת בייג'ינג
בייסבול הוא ענף במשחקים האולימפיים שהיווה חלק מהתוכנית האולימפית בין אולימפיאדת ברצלונה (1992) לאולימפיאדת בייג'ינג (2008). 
הענף הופיע שוב באולימפיאדת טוקיו (2020). ענף הבייסבול לא יתקיים באולימפיאדת פריז (2024), אך יחודש באולימפיאדת לוס אנג'לס (2028). 
בתחרויות משתתפות נבחרות של גברים בלבד, בעוד נשים מתחרות בסופטבול.
היסטוריה

עוד בטרם נכלל הבייסבול בתוכנית האולימפית, נערכו משחקי ראווה ב-8 אולימפיאדות: אולימפיאדת סנט לואיס (1904), אולימפיאדת סטוקהולם (1912), אולימפיאדת ברלין (1936), אולימפיאדת הלסינקי (1952), אולימפיאדת מלבורן (1956), אולימפיאדת טוקיו (1964), אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ואולימפיאדת סיאול (1988). בשש האולימפיאדות הראשונות נערך משחק בודד, בשלוש מהן הוא כלל משחק של נבחרת ארצות הברית מול הנבחרת המקומית (נבחרת שוודיה בסטוקהולם, נבחרת אוסטרליה במלבורן ונבחרת יפן בטוקיו). בשתי האולימפיאדות האחרונות נערך טורניר מלא, בהשתתפות 8 נבחרות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) נכלל לראשונה הבייסבול באופן רשמי בתוכנית האולימפית. 8 נבחרות השתתפו בטורניר, ובשלב זה הורשו להשתתף רק שחקנים חובבנים. כל הנבחרות שיחקו זו מול זו בבית מוקדם, ולאחר מכן ארבע הנבחרות הראשונות העפילו לחצי הגמר בשיטת הצלבה (הראשונה מול הרביעית והשנייה מול השלישית). המנצחות בחצאי הגמר העפילו למשחק הגמר, והמפסידות שיחקו על המקום השלישי. נבחרת קובה הייתה האלופה האולימפית הראשונה, לאחר שגברה במשחק הגמר על טאיוואן. היא זכתה בתואר האולימפי גם באולימפיאדת אטלנטה (1996), לאחר ניצחון על יפן, בעוד שהמארחת, ארצות הברית, הסתפקה במקום השלישי.
באולימפיאדת סידני (2000) הותרה לראשונה השתתפותם של שחקנים מקצוענים, אם כי אף שחקן מהמייג'ור ליג בייסבול לא השתתף במשחקים. לאחר שתי זכיות רצופות של קובה בתואר האולימפי, גברה עליה נבחרת ארצות הברית במשחק הגמר.
נבחרת ארצות הברית נעדרה מאולימפיאדת אתונה (2004) לאחר שהודחה במפתיע בידי נבחרת מקסיקו בשלב המוקדמות (מקסיקו עצמה אף היא לא השתתפה במשחקים, לאחר שהודחה בידי קנדה). קובה שבה וזכתה בתואר האולימפי, לאחר שגברה בגמר על נבחרת אוסטרליה.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נערך טורניר בייסבול אולימפי. האלופה האולימפית הייתה קוריאה הדרומית, שגברה במשחק הגמר על נבחרת קובה. הוועד האולימפי הבינלאומי החליט שלא לכלול את הענף באולימפיאדת לונדון (2012). הכללתו מחדש באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) נבחנה מחדש, אך הוועד האולימפי בחר ברוגבי שביעיות.
היסטוריה > אולימפיאדת טוקיו

בעקבות הפופולריות של ענף הבייסבול ביפן, והזמנת המדינה המארחת בידי הוועד האולימפי הבינלאומי לשלב אירועי ספורט נוספים באופן חד-פעמי, נכלל הענף באולימפיאדת טוקיו (2020). בטורניר האולימפי בטוקיו השתתפו שש נבחרות: ארצות הברית, קוריאה הדרומית, ישראל, מקסיקו, הרפובליקה הדומיניקנית והמארחת יפן שעלתה באופן אוטומטי. בטורניר זכתה נבחרת יפן לאחר שניצחה את נבחרת ארצות הברית 2–0 במשחק הגמר.
זכיות

| אולימפיאדה | מדליית זהב | מדליית כסף | מדליית ארד | מקום רביעי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אולימפיאדת ברצלונה (1992) |  קובה |  טאיוואן |  יפן |  ארצות הברית |
| אולימפיאדת אטלנטה (1996) |  קובה |  יפן |  ארצות הברית |  ניקרגואה |
| אולימפיאדת סידני (2000) |  ארצות הברית |  קובה | קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית |  יפן |
| אולימפיאדת אתונה (2004) |  קובה |  אוסטרליה |  יפן |  קנדה |
| אולימפיאדת בייג'ינג (2008) |  קוריאה הדרומית |  קובה |  ארצות הברית |  יפן |
| אולימפיאדת טוקיו (2020) |  יפן |  ארצות הברית |  הרפובליקה הדומיניקנית |  קוריאה הדרומית |
מדליות

|  | מדינה | זהב | כסף | ארד | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  קובה | 3 | 2 | 0 | 5 |
| 2 |  ארצות הברית | 1 | 1 | 2 | 4 |
| 2 |  יפן | 1 | 1 | 2 | 4 |
| 3 |  קוריאה הדרומית | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 4 |  אוסטרליה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 4 |  טאיוואן | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 5 |  הרפובליקה הדומיניקנית | 0 | 0 | 1 | 1 |
ראו גם

סופטבול במשחקים האולימפיים
הערות שוליים

↑  אורן אהרוני וסער הס, היסטוריה: נבחרת ישראל בבייסבול עלתה לאולימפיאדה, באתר ynet, 22 בספטמבר 2019
| ענפי ספורט אולימפיים |
| --- | --- | --- |
| משחקי הקיץ | משחקי הקיץ |  |
| אופניים | אופני BMX • אופני BMX בסגנון חופשי • אופני הרים • אופני כביש • אופני מסלול |  |
| משחקי כדור | בדמינטון • גולף • הוקי שדה • טניס • טניס שולחן • כדורגל • כדוריד • כדורמים • כדורסל • כדורסל 3x3 • כדורעף • כדורעף חופים • רוגבי שביעיות |  |
| ספורט גופני | אתלטיקה • ברייקינג • הרמת משקולות • טיפוס • טריאתלון • ירי תחרותי • סקייטבורדינג • סיף • קרב חמש מודרני • קשתות |  |
| התעמלות | התעמלות אמנותית • התעמלות מכשירים • טרמפולינה |  |
| ספורט ימי | גלישת גלים • חתירה • קאנו/קיאק • שיט |  |
| ענפי קרב | אגרוף • ג'ודו • היאבקות (סגנון חופשי, סגנון יווני רומי) • טאקוונדו |  |
| רכיבה | איוונטינג • רכיבה אמנותית • קפיצות ראווה |  |
| שחייה | קפיצה למים • שחייה תחרותית • שחייה צורנית • שחייה במים פתוחים |  |
| משחקי החורף | משחקי החורף |  |
| ענפי קרח | הוקי קרח • קרלינג |  |
| סקי | ביאתלון • גלישת שלג • סקי אלפיני • סקי בסגנון חופשי • סקי למרחקים • סקי נורדי משולב • קפיצות סקי |  |
| מזחלות | בובסלי • סקלטון • לוז' |  |
| החלקה על הקרח | החלקה אמנותית • החלקה מהירה • החלקה מהירה במסלול קצר |  |
| ענפי עבר במשחקי הקיץ | ענפי עבר במשחקי הקיץ |  |
| ענפי עבר | בייסבול • כדור בסקי • כדור כף יד • כדור מחבט • לקרוס • מרוץ סירות מנוע • משיכת חבל  • סופטבול • פולו • קרוקט • קרוקט אמריקאי • קראטה • קריקט |  |
בית קדרות (סדרה, 2005)

| --- | --- |

 מבוסס על:  בית קדרות מאת צ'ארלס דיקנס
 סוגה:  דרמה תקופתית
 כותבים:  אנדרו דייוויס 
 בימוי:  ג'אסטין צ'אדוויק 
 שחקנים:  דניס לוסון אנה מקסוול מרטין פטריק קנדי קארי מאליגן ג'יליאן אנדרסון צ'ארלס דאנס אלן ארמסטרונג טימותי וסט ברן גורמן הארי אדן
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  15
 הפקה
 מפיק:  ניילג'ל סטפורד-קלארק
 מפיקים בפועל:  סאלי היינס לורה מקי
 חברת הפקה:  BBC 
 הפצה:  הולו 
 מוזיקה:  ג'ון לון 
 אורך פרק:  30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  BBC One
 רשת שידור בישראל:  BBC Entertainment
 פורמט (תמונה):  1080i‏ (16:9)
 תקופת שידור מקורית:  27 באוקטובר 2005 – 16 בדצמבר 2005
 קישורים חיצוניים
 אתר הסדרה
 דף התוכנית ב-IMDb
 
בית קדרות (באנגלית: Bleak House) היא סדרת דרמה של ה-BBC בת 15 פרקים, עיבוד לרומן "בית קדרות" מאת צ'ארלס דיקנס שיצא לאור בשנים 1852–1853. ההפקה עתירת הכוכבים שודרה בערוץ BBC One מאוקטובר עד דצמבר 2005, וזכתה לשבחי המבקרים והצופים. סך ההוצאות של ההפקה הסתכמו ב-8 מיליון ליש"ט.
את התסריט כתב אנדרו דייוויס, והפיקו נייג'ל סטפורד-קלארק, סאלי היינס ולורה מאקי. ביימו ג'סטין צ'דוויק וסוזאנה וייט.
הסדרה זכתה בפרס פיבודי לשנת 2005.
בישראל שודרה הסדרה בשם "הצוואה".
תקציר עלילה

המאבק על הירושה בתיק "ג'ארנדייס נגד ג'ארנדייס" נמשך שנים רבות, ומרחף מעל ראשיהם של יורשים אפשריים רבים, בגלל מספר צוואות סותרות. ג'ון ג'ארנדייס מבית קדרות הוא אחד המוטבים, והוא מקבל לביתו בברכה את בני הדודים היתומים אדה קלייר וריצ'רד קרסטון, שאף הם יורשים פוטנציאליים, ואת אסתר סמרסון כבת חסותו שתהיה בת לוויה לאדה. ליידי הונוריה דדלוק, הנשואה לברונט סר לסטר, היא גם צד לתיק הירושה. עורך הדין של משפחת דדלוק, טאלקינגהורן, חושד שיש לליידי דדלוק קשר כלשהו עם אדם בשם נימו שמת לאחרונה. הוא מנסה לגלות את זהותו של נימו, ובמקביל ליידי דדלוק בעצמה מנסה בחשאי לגלות פרטים על האיש המת. בינתיים ריצ'רד ואדה מתאהבים זה בזו. ריצ'רד משנה את דעתו שוב ושוב בנוגע לעיסוק שבו יבחר - בהתחלה הוא מחליט להיות רופא, אחר כך עורך דין ואחר כך חייל - אבל הסיכוי להתעשר מהירושה שצפויה להגיע מתחילה לכלות אותו, על אף שג'ון מזהיר אותו שלא יתלה תקוות באפשרות זו. אסתר ורופא צעיר בשם אלן וודקורט נמשכים זה אל זו, אבל אסתר מרגישה שהיא איננה ראויה לו, והוא מקבל משרה כרופא על אונייה.
פקיד במשרד עורכי דין בשם מר גאפי מתאהב באסתר, ומקווה שהיא תחזיר לו אהבה כשהוא יעזור לה לגלות את זהותם של הוריה. הוא מוצא קשר בינה לליידי דדלוק ולאיש המת נימו, שמתברר ששמו האמיתי הוא קפטן ג'יימס הודון. עוד מגלה גאפי צרור מכתבים שכתבה ליידי דדלוק ונמצאים אצל קרוק בעל הבית השיכור של נימו. ליידי דדלוק מבינה שאסתר היא בתה ובתו של קפטן הודון, אותה ילדה לפני נישואיה, ונאמר לה שהיא מתה. היא מתוודה בפני אסתר אבל משביעה אותה לשמור את הדבר בסוד. אסתר נדבקת במחלת האבעבועות וכמעט מתה. היא מחלימה לבסוף אבל פניה נשארות מצולקות. ג'ון מציע נישואים לאסתר והיא מקבלת את הצעתו. הוא משכנע אותה לשמור בסוד את אירוסיהם עד שתהיה בטוחה שהיא רוצה בכך. בינתיים טלקינגהורן צובר לעצמו אויבים. הוא מצליח לנחש את סודה של ליידי דדלוק ומשתמש בכך כדי לגרום לה לעשות כדבריו.
טלקינגהורן נרצח, ואין מחסור בחשודים. האשמה מוטלת על ליידי דדלוק, אבל המפקח באקט מגלה שהורטנז, מי שהייתה המשרתת האישית שלה, היא הרוצחת והיא ניסתה להפליל את ליידי דדלוק. ריצ'רד ואדה נישאים בסתר. הוא אובססיבי בנוגע למשפט, בעידודם של הרולד סקימפול, חברו חסר המצפון של ג'ון ג'ארנדייס ושל עורך הדין הערמומי ווהלס. כתוצאה מכך ריצ'רד נותר חסר פרוטה ובריאותו מדרדרת. המכתבים של הודון - שכתבה ליידי דדלוק בצעירותה ושמגלים את סודה - מתגלגלים לידיו של מלווה הכספים סמולוויד. והוא מוכר את המכתבים לסר לסטר. ליידי דדלוק שחשה אשמה על כך שהונתה את בעלה, בורחת מהבית כדי לא להביא חורבן עליו. סר לסטר לא מספיק להגיד לה שלא אכפת לו מה היה בעברה. הוא לוקה בהתקף לב חמור אבל שולח את המפקח באקט למצוא אותה. באקט מבין בסופו של דבר היכן היא נמצאת - בבית הקברות שם קבור הודון - אבל הם מגיעים מאוחר מדי ואסתר מוצאת את אמה מתה מתשישות ומקור. צוואה נוספת מתגלה שמביאה לסוף המשפט והירושה נופלת בחלקם של ריצ'רד ואדה. אבל מתברר שלא נשאר כלום מהירושה, כי כל הכסף התכלה במהלך השנים על שכר טרחה לעורכי הדין. ריצ'רד מתמוטט, הוא חולה בשחפת ועד מהרה הוא נפטר. אלן מכריז על אהבתו לאסתר, אשר דוחה אותו מפני שהיא חשה מחויבות להינשא לג'ון. אדה ההרה חוזרת לבית קדרות. ג'ון משחרר את אסתר מהאירוסים ביניהם, ביודעו שהיא אוהבת את אלן. אסתר ואלן נישאים וכולם נוכחים בחתונתם.
העיבוד

הסדרה נמשכת כשמונה שעות ומכסה את רוב הדמויות וקווי העלילה שברומן. דמויות שאינן מופיעות בעיבוד זה הם אשתו של סנגסבי, בעל חנות כלי כתיבה; אשתו ונכדו של סמולוויד, מלווה הכספים; פקיד בית המשפט טוני ג'ובלינג; ג'ליבי פושט הרגל; הדודנים של סר לסטר דדלוק; ומשפחת בגנט, חבריו של הסמל ג'ורג'. הדמות של קלאמב, הפקיד של טלקינגהורן, נוספה על ידי התסריטאי כדי להציג את מניעיו ומעשיו של טלקינגהורן.
רוב קווי העלילה מתוארים כפי שהם ברומן, אם כי מקוצרים במקצת. פרט למקרים שהושמטו דמויות המשנה שמופיעות ברומן. למשל מציאת המכתבים של ליידי דדלוק שונה מזו שברומן, כי הדמויות של טוני ג'ובלין וסמולוויד הצעיר אינן קיימות בסדרה. כמו גם האיחוד בין ג'ורג' לאמו מתרחש ברומן בעזרתה של גברת בגנט, שגם היא אינה מופיעה בסדרה. קו העלילה הנוגע לקנאתה של גברת סנגסבי בבעלה הושמט כליל מהסדרה.
הפקה

הצילומים נערכו בהרטפורדשייר, בדפורדשייר ובקנט החל מפברואר 2005 עד יולי 2005. החזית של צ'סני וולד, ביתם של בני משפחת דדלוק, צולמה בקובהאם הול (אנ') שבקנט, כמו גם חזית הבניין ששימש למשרדו של טלקינגהורן. קובהאם הול שימש גם לצילומי פנים של צ'סני וולד כמו המסדרון וגרם המדרגות. אינגייטסטון הול באסקס שימש לצילומי הפנים של "בית קדרות". בתים נוספים שבהם נערכו צילומי פנים או גן כוללים את בולס פארק בהרטפורדשייר, ברומהאם הול בברומהאם שבברדפורדשייר, ובלוטן הו בברדפורדשייר.
צוות השחקנים

ג'יליאן אנדרסון – ליידי הונוריה דדלוק
טימותי וסט – סר לסטר דדלוק
צ'ארלס דאנס – מר טאלקינגהורן, עורך הדין של סר לסטר
דניס לוסון – ג'ון ג'ארנדייס
פטריק קנדי – ריצ'רד קרסטון, בן חסות של מר ג'ארנדייס
קארי מאליגן – אדה קלייר, בת חסותו של מר ג'ארנדייס
אנה מקסוול מרטין – אסתר סאמרסון, סוכנת הבית של מר ג'ארנדייס
ריצ'רד הרינגטון – אלן וודקורט, רופא צעיר
די בוטצ'ר – גברת וודקורט, אמו של אלן
ליזה המונד – משרתת בביתו של מר ג'ארנדייס
ג'ון לינץ' – נימו (קפטן ג'יימס הודון)
פולין קולינס – מיס פלייט
טום ג'ורג'סון – קלאמב, פקיד של מר טאלקינגהון
אלן ארמסטרונג – המפקח באקט, בלש משטרה
שון מק'גינלי – סנגסבי, בעל חנות לכלי כתיבה
ברן גורמן – גאפי
הארי אדן – ג'ו, נער רחוב
ג'וני וגאס – קרוק, בעל הבית של נימו ושל מיס פלייט
הוגו ספיר – סרג'נט ג'ורג', ידיד של הודון מהצבא
מייקל סמיילי – פיל סקווד, עובד אצל סרג'נט ג'ורג
קייטי אנג'לו – צ'ארלי נקט, ילדה יתומה, משרתת אישית של אסתר
אן ריד – גברת ראונסוול, סוכנת הבית של ליידי דדלוק
טים דנטיי – מר ראונסוול, בנה של גברת ראונסוול
ריצ'רד קאנט – מרקורי, משרת בבית משפחת דדלוק
לילו באור – הורטנז, המשרתת האישית של ליידי דדלוק
אמה ויליאמס – רוזה, משרתת בבית משפחת דדלוק
נתניאל פרקר – הרולד סקימפול, חבר של מר ג'ארנדייס
ריצ'רד גריפית'ס – מר בייהם באדג'ר, חבר של מר ג'ארנדייס
ג'ואנה דייוויד – גברת באדג'ר
וורן קלארק – בוית'ורן, חבר של מר ג'ארנדייס
אלאסטר גלבריית' – מר בראונלו, חבר של מר ג'ארנדייס
פיל דייוויס – סמולוויד, מלווה בריבית
טוני הייגארת' – גרידלי
קלי האנטר – מיס ברנבי, אחותה של ליידי דדלוק
ליזה טורבק – גברת ג'ליבי
נטלי פרס – קאדי ג'ליבי, בתה
בריאן דיק – פרינס טורבידרופ, מאורס לקאדי, מורה למחול
מתיו קלי – מר טרבידרופ, אביו של פרינס
רוברט פיו – מר צ'אדבנד, חבר של מר סנגסבי
קתרין טייט – גברת צ'אדבנד
דרמוט קראולי – מר ווהלס, עורך הדין של ריצ'רד קרסטון
איאן ריצ'רדסון – לורד צ'אנסלור
פיטר גינס – חוקר מקרי המוות
לואיז ברילי – ג'ודי, הנכדה של סמולוויד הזקן
ג'ון מקרי – רקדן
בריאן פטיפר – רופא
אליסטר מקגוון – מר קנג'
רוברטה טיילור – גברת פרדיגל
דומיניק קולמן – שוטר
הערות שוליים

↑    Bryony Gordon, ‏'I'm too old for romantic leads', The Telegraph, 11 October 2005
↑  Bleak House (BBC) Winner 2005 | A BBC, WGBH-Boston co-production, in association with Deep Indigo
↑  איתי שטרן, "הצוואה" ב-XTRA HOT, באתר nrg‏, 26 ביוני 2006
↑  Marre, Oliver (27 באוקטובר 2005). "Some bleak news for the Beeb's new Dickens drama". The Independent. נבדק ב-10 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Kent Film Office. "Kent Film Office Bleak House Film Focus".
בול הובלה ימית

מקסיקו, 1875, בול הובלה ימית - הדפסה שנייה (ההדפסה היחידה שהייתה בשימוש)
מקסיקו, 1875, בול הובלה ימית - הדפסה ראשונה (לא הונפקה)
מקסיקו, 1875 - תרשים סכמטי של מבנה גיליון בולי הובלה ימית מן ההדפסה הראשונה
מקסיקו, 1879, בול הובלה ימית - הדפסה שלישית (לא הונפקה)
בול הובלה ימית (Porte de Mar) הוא בול דואר שהונפק על ידי דואר מקסיקו בשנת 1875, כאמצעי לציון סכום הכסף המזומן שיש לשלם לקברניטי ספינות הקיטור, אשר הובילו את דברי הדואר לאירופה. מקסיקו היא המדינה היחידה בעולם אשר הנפיקה בול מסוג זה.
הרקע להנפקת הבולים

במחצית שנות השבעים של המאה ה-19 החלה מקסיקו לייצב את מעמדה הפוליטי והכלכלי, לאחר שנים רבות של מלחמות וחילופי שלטון אלימים. נכון לשנת 1875 מקסיקו עדיין לא הייתה חברה באיגוד הדואר העולמי, ומשלוח מכתבים אל מחוץ לגבולות המדינה חייב את הנהלת הדואר במקסיקו לחתום על הסכמי דואר פרטניים עם כל מדינה זרה בנפרד.
אחת הבעיות המרכזיות איתן נדרש הדואר המקסיקני להתמודד הייתה כיצד להוביל את המכתבים שנשלחו אל מעבר לאוקיינוס לאירופה. הפתרון נמצא בדמות הסכמים שנחתמו עם שתי חברות ספנות, האחת בריטית והשנייה צרפתית. על פי ההסכם פקדו הספינות את ערי הנמל של מקסיקו, כחלק מקווי השירות שהופעלו ברחבי הים הקריבי ולרוחב האוקיינוס האטלנטי, וקברניטי הספינות אספו את שקי הדואר עם המכתבים המיועדים לאירופה. תמורת כל מכתב התחייב הדואר המקסיקני לשלם לקברניט במזומן סכום מוסכם מראש. סכום זה לא היה קבוע, והשתנה מעת לעת על פי ההסכמים שנחתמו עם חברות הספנות. כך לדוגמה נחתם בשנת 1878 הסכם חדש עם חברת הספנות הבריטית אשר הוזיל את עלות המשלוח למחיר של 10 סנטבוס למכתב. לשם השוואה, באותה עת גבתה חברת הספנות הצרפתית סכום של 31 סנטבוס למכתב.
כדי שניתן יהיה לסמן בבירור על גבי המעטפה את הסכום אותו יש לשלם לקברניט הספינה הזרה, החליט דואר מקסיקו להדפיס בולים בעלי עיצוב מיוחד וחריג, שיבלוט יחסית לבולי הדואר הרגילים. על בולים אלו הודפסו בבירור המילים "הובלה ימית" (Porte de Mar).
הדפסת הבולים > ההדפסה הראשונה

בחודש יולי 1875 הודפסה סדרה בת שמונה בולים בדיו שחורה על רקע צהוב. הבולים עוצבו בפשטות רבה, במתכונת של אליפסה מתוחמת בתוך מלבן ובמרכזה המספר המציין את הערך הנקוב של הבול. הבולים הודפסו בשיטת דפוס אבן על נייר דק. מטעמי חיסכון הודפסו כל בולי הסדרה בגיליון אחד בן 49 בולים, תוך יצירת תמהיל יחסי של הבולים בעלי הערכים הנקובים השונים.
בגמר ההדפסה הוצגו הבולים לאישור מנהל הדואר לפני הפצתם, אולם הוא סירב לאשרם. העיצוב הדל לא מצא חן בעיניו, והוא הנחה לגנוז את הבולים ולהכין מיד סדרת בולים חדשה. בולי ההדפסה הראשונה מעולם לא נכנסו לשימוש, ונשמרו במחסני הדואר.
הדפסת הבולים > ההדפסה הראשונה > מבנה גיליון בולי ההדפסה הראשונה

כאמור, גיליון הבולים של ההדפסה הראשונה הורכב מ-49 בולים, שבע שורות בנות שבעה בולים כל אחת. תהליך ייצור לוח ההדפסה התבצע במספר שלבים:
הדפסת הבולים > ההדפסה השנייה

בחודש אוגוסט 1875 הודפסה סדרה חדשה בת אחד עשר בולים בדיו שחורה על רקע לבן. הבולים עוצבו בצורה מורכבת יותר, עם עיטורים בפינות הבול, והודפסו בדפוס בלט על נייר עבה. כל אחד מן הבולים הודפס בגיליון נפרד של 56 בולים (שמונה שורות של שבעה בולים כל אחת). תהליך ההכנה כלל שכפול של הבול שבע פעמים על מנת ליצור שורה שלמה, ושכפול השורה שבע פעמים על מנת ליצור את הגיליון השלם.
בסדרה זו נכללו בולים בערך נקוב של 2, 10, 12, 20, 25, 35, 50, 60, 75, 85 ו-100 סנטבוס.
בולי ההדפסה השנייה היו בשימוש לאורך מספר שנים, ועם הזמן נדרשו הדפסות חוזרות ושינויי ערך נקוב של הבולים. בשלב כלשהו הוכן לוח הדפסה חדש השונה במעט מן הלוח הראשון בגודל האותיות המשולבות בבולים. מן הלוח השני ידועים בולים בערך נקוב של 5, 25, 35, 50, 60 ו-100 סנטבוס.
הדפסת הבולים > ההדפסה השלישית

בשנת 1879 הודפסה סדרה שלישית בת שישה בולים. כל אחד מן הבולים בסדרה זו הודפס בצבע שונה על נייר לבן. הוכנו בולים בערך נקוב של 2 (חום), 5 (צהוב), 10 (אדום), 25 (כחול), 50 (ירוק) ו-100 סנטבוס (ורוד).
בזמן שהבולים היו עדיין בתהליך הדפסה, חתמה מקסיקו על הסכם הצטרפות אל איגוד הדואר העולמי. לא היה עוד צורך בהסכמים הנפרדים עם חברות הספנות, ובולי ההובלה הימית הפכו למיותרים. בולי הסדרה השלישית נותרו במחסני הדואר ולא נכנסו מעולם לשימוש בבתי הדואר.
השימוש בבולים

כאשר הגיע השולח לבית הדואר ומסר לפקיד מכתב שנועד לנמען באירופה, חישב הפקיד את עלות המשלוח וכלל בחישוב מספר מרכיבים:
המכתבים המיועדים למשלוח נארזו בתוך שק דואר, ונמסרו לקברניט הספינה בעיר הנמל. על השק נרשם סיכום הערך הנקוב המצטבר של בולי ההובלה הימית שבתוכו, וסכום זה שולם במזומן לקברניט הספינה.
מאחר שכל פעולת החישוב והדבקת בול ההובלה הימית נעשתה על ידי הפקיד בתוך בית הדואר במעמד מסירת המכתב למשלוח, ניתן היה לבצע את הפעולה הזו גם מבלי להדביק בולים על המעטפה, אלא להסתפק ברישום ידני של הסכום על גבי המעטפה. עם זאת, השימוש בבולים אפשר להנהלת הדואר לקיים מעקב ובקרה אחר התאמת הסכומים ששולמו לקברניטי הספינות לאלו ששולמו בבתי הדואר, וסיפקו ללקוחות הדואר הוכחה ממשית שהכסף שנגבה מהם במזומן אכן עתיד לשמש לצורך משלוח המכתב ולא יעלם בכיסיו של פקיד הדואר.
הבולים כפריט איסוף

זמן קצר לאחר הופעתם החלו בולי ההובלה הימית לעורר עניין רב בקרב אספני הבולים. על פי הנוהל הרגיל בולים אלו לא נמכרו לציבור, אלא הודבקו על המעטפות על ידי פקידי הדואר, ומעט מאוד בולים "דלפו" אל אספני הבולים.
באותן שנים תחביב איסוף הבולים התבסס על אלבומים מודפסים מראש בהם הוקצה מקום מסומן עבור כל בול שהונפק ברחבי תבל. האספן הממוצע ניסה להשיג כמה שיותר בולים ושאף למלא את כל המקומות הריקים באלבום. הביקוש לבולי ההובלה הימית היה גבוה, ההיצע היה נמוך מאוד, ומחירם של הבולים הרקיע שחקים. מצב זה עודד את פעילותם של זייפני הבולים, שמיהרו להדפיס עותקים מזויפים של בולי ההובלה הימית ולהפיץ אותם לאספנים.
בשנת 1879, עם הצטרפותה של מקסיקו אל איגוד הדואר העולמי, הפכו בולי ההובלה הימית למיותרים. במחסני הדואר הצטברו מאות אלפי עותקים של הבולים, הן מן ההדפסה השנייה (זו שהייתה בשימוש) והן מן ההדפסות הראשונה והשלישית (אלו שלא הונפקו). מחירם הגבוה של בולים אלו בשוק הבולאי הציב בפני מנהלי הדואר המקסיקני פיתוי שלא ניתן לסרב לו, והם החליטו למכור לאספנים את המלאי העצום שהצטבר במחסנים.
ההתחלה הייתה צנועה. בשנת 1884 החלו להופיע בשוק הבולאי בולים מן ההדפסה הראשונה, שזכו כמובן למחירים גבוהים. הסכר נפרץ כליל בשנת 1887, כאשר למעלה מחמישה מיליון בולים מסוגים שונים שהיו במחסני דואר מקסיקו הועברו למכירה בתיווכם של סוחרי בולים אמריקאים. על רבים מן הבולים הוטבעו, על פי דרישת סוחרי הבולים, חותמות שונות שנלקחו גם הן ממחסני הדואר, וזאת על מנת ליצור מצג שווא שהמדובר בבולים ששימשו לצורך העברת דואר. הצפה זו שברה את השוק, וגם כיום, למעלה ממאה שנים מאוחר יותר, מחירם של מרבית הבולים נמוך מאוד. העיצוב הדל של הבולים, והכמות הגדולה של הזיופים הקיימים בשוק, מרתיעים כיום את מרבית האספנים מלהתעניין בבולים אלו. מעט המתעניינים מתמקדים בניסיונות להשיג את הבולים החתומים המעטים בהם השתמשו בפועל למשלוח דואר, וששרדו את הזמן שחלף מאז.
גולת הכותרת של תחום איסוף זה הן המעטפות השלמות עליהן הודבקו בולי ההובלה הימית לצד בולי דואר הרגילים וחותמות הדואר המעידות על מסלול מסעה של המעטפה בדרך אל הנמען. כיום ידועות פחות ממאה מעטפות כאלו ששרדו את הזמן והגיעו לידי אספני הבולים. מעטפות אלו מבוקשות מאוד, ומחירן עומד על אלפי דולרים לכל מעטפה.
לקריאה נוספת

Karl Schimmer, Porte De Mar, Mexico Elmhurst Philatelic Society International, 1987.
Mackay Robin(Ed), International Encyclopedia of Stamps, IPC, 1970, p.1540
Kenneth A. Wood, Post Dates, 1985, 12 May
הערות שוליים

1 2  Michel Catalogue, Mexiko, p. 596
↑  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 4, p. 1097
ג'וזפה בארזי

ג'וזפה בארזי (באיטלקית: Giuseppe Baresi; נולד ב-8 בפברואר 1958) הוא שחקן ומאמן כדורגל איטלקי ששיחק את רוב הקריירה שלו באינטר. ג'וזפה הוא אחיו הגדול של פרנקו בארזי, כדורגלן עבר ששיחק במדי מילאן.
קריירת משחק

בארזי שיחק 16 שנים במדי אינטר. בסך הכל שיחק כ-559 משחקים במדי הקבוצה בכל המסגרות, וכבש שלושה עשר שערים. בשתי העונות האחרונות בקריירה שלו הוא שיחק במודנה מהליגה האיטלקית השנייה.
בארזי הופיע במדי נבחרת איטליה 18 פעמים במשך 7 שנים.