stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יד בנימין

| --- | --- |
צילום אוויר של יד בנימיןצילום אוויר של יד בנימין
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: המרכז
מועצה אזורית: נחל שורק
גובה ממוצע: ‎64 מטר
תאריך ייסוד: 1962
סוג יישוב: יישוב 2,000‏–4,999 תושבים
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף יולי 2024 (אומדן)
  - אוכלוסייה: 4,294 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎-0.9% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת השפלה מוגדלת) יד בנימין(למפת השפלה רגילה) יד בנימין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום יד בנימין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום יד בנימין31°47′51″N 34°49′19″E﻿ / ﻿31.7975856280742°N 34.8219780244369°E﻿ / 31.7975856280742; 34.8219780244369  heמפת היישובים של מועצה אזורית נחל שורק (in English: Nahal Sorek Regional Council) באדום - יד בנימין בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 6 מתוך 10

מרכז התרבות יד בנימין
שכונת קראוילות למפוני גוש קטיף
גמ"ח ספרי קודש לממתינים בתחנת הטרמפים ביד בנימין
יַד-בִּנְיָמִין הוא יישוב קהילתי דתי בדרום השפלה, כ-3 ק"מ מצומת ראם, בתחומי מועצה אזורית נחל שורק. היישוב היה בעברו מרכז חינוכי.
היסטוריה > קיבוץ נתיבה

היישוב הוקם במקור בשם "קיבוץ נתיבה" ב-4 בינואר 1949 על ידי גרעין של תנועת פועלי אגודת ישראל ועליית הנוער. הקיבוץ הוקם ליד המקום שבו עמד הכפר הערבי אלמֻחַ'יזן (אנ'), שנכבש במאי 1948 ותושביו ברחו, המתיישבים הראשונים התגוררו במבנה אבן שימש כבית הספר האזורי לכפרי הסביבה, שאר בתי הכפר נהרסו עם העלייה על הקרקע. מתיישבי הקיבוץ היו צעירים (גיל ממוצע של 21), לא שרדו במקום והיישוב ננטש. הקיבוץ הוקם מחדש בקיץ 1956.
היסטוריה > יד בנימין - מרכז חינוכי ואזורי

בסוף שנת 1961 הוחלט להקים במקום מרכז אזורי וחינוכי בשם "יד בנימין", להנצחת פועלו של אחד ממנהיגיה הבולטים של תנועת פועלי אגודת ישראל ושר הדואר, הרב בנימין מינץ. המרכז תוכנן לשמש את יישובי הסביבה, והוקמו בו משרדי המועצה האזורית נחל שורק, מוסדות חינוך ותרבות. טקס הנחת אבן הפינה נערך ב-23 בינואר 1962.
ב-21 באוקטובר 1963 נערך טקס חנוכת אולם הרצאות והנחת אבן הפינה לבית הכנסת בנוכחות ראש הממשלה לוי אשכול. בית הספר שהוקם במקום היה במקור בית ספר מקצועי בו למדו מכונאות, חשמל ואלקטרוניקה. ב-1968 הוקם גם בית ספר למכונאות רכב, כחלק מהישיבה.
בשטחי המוסד הוקמו 11 כיתות ומבני חינוך, 4 פנימיות לאכלוסם של 320 תלמידים, מטבח חדר אוכל, מעבדות מקצועיות, בתי כנסת, כיתות לימוד, ספרייה, מרפאה, מכבסה וכו', וכן 28 בתים צמודי קרקע לאכלוס הצוות החינוכי ומשפחתם. בנוסף הוקמו במקום בנין המועצה האזורית נחל שורק, מבני הספח של המועצה (מרכז תחזוקה ומוסך), ואזור תעשייה קטן בו הוקם מפעל למקטרות בשנת 1965
בעשרים שנותיו האחרונות נבנו על ידי המוסד יד בנימין מבנים נוספים, כגון מרכז פיס, בריכת שחיה, גן ילדים, מקווה טהרה, מגרשי ספורט, וכן הוקם בית הארחה כחברה כלכלית, לאירוח כנסים סמינריונים ושבתות חברה, לקבוצות ופרטיים, אשר מטרת הקמתה הייתה לסייע כלכלית באחזקת המוסד החינוכי, ובאיזון והשלמת התקציבים הממלכתיים של המוסד.
בארבעים שנות פעילותו של המרכז החינוכי יד בנימין, התחנכו בין כתליו באופן קבוע כ־250-300 תלמידים, אשר התקבלו למוסד בתנאי פנימייה מלאים, רובם ממשפחות מרובות ילדים מעיירות הפיתוח בעיקר, אשר הוריהם התקשו בתשלום שכר הלימוד שהושת עליהם על ידי הנהלת המוסד, וכן ילדי עולים מארצות שונות, ביניהם עולי איראן ועולי אתיופיה, אשר הגיעו ב"מבצע משה" ו"מבצע שלמה".
המרכז החינוכי יד בנימין, הוכר על ידי משרד החינוך ועליית הנוער. תלמידיו הגיעו להישגים מכובדים במבחני הבגרות (68-74% מהממוצע הארצי) כולל תעודות סיום במקצועות החשמל והאלקטרוניקה, וזאת בנוסף לחינוך הערכי לתורה ודרך ארץ, ברוח תנועת פועלי אגודת ישראל ותנועת הנוער "עזרא".
בשנות קיומו האחרונות של המוסד מספר התלמידים הלך והתמעט בהדרגה, עד לסגירתו הסופית בשנת 2005. העמותה נסגרה לצמיתות בצו משפטי בשנת 2023.
היסטוריה > ממרכז חינוכי ליישוב קהילתי

באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 ביקשו פרנסי הישיבה ממינהל מקרקעי ישראל, אישור להפשיר חלק מהקרקעות העודפות של המוסד למגורי סגל. המינהל הודיע לישיבה, כי הבקשה תאושר רק אחרי שהישיבה תבטיח שהבתים שיבנו יהיו בתי סגל, ולא ימכרו כבתים פרטיים. הישיבה החליטה להקפיא את הבקשה. זמן מה לאחר הקפאת הבקשה לבניית מגורי סגל, הגישו למינהל בקשה חדשה. והפעם ביקשו את אישורו של המינהל להפשיר חלק מהקרקעות שהמדינה מסרה לישיבה למטרות חינוך, למגרשים לבניית בתים צמודי קרקע. זאת על סמך התקדים של ישיבת שעלבים, שליד העיר מודיעין, שקיבלה אישור להקים שכונת מגורים בשם נוף איילון.
בתחילת שנת 2000, קיבלה הישיבה מעמד של יישוב חדש בו ניתן לבנות 600 יחידות דיור, ובמינהל מקרקעי ישראל אישרו לה להפשיר מיד 87 מגרשים לבניית בתים בפטור ממכרז. מלבד זאת קיבלה הישיבה את השליטה המלאה באכלוס הבתים, ולקבוע למי מותר לקנות מגרשים במקום. אחר כך שיווק מינהל מקרקעי ישראל 400 יחידות דיור ליזמים, בעוד ש-150 יחידות דיור יועדו בשנת 2006 למפוני גוש קטיף, שהתגוררו ביישוב במבנים מבנייה קלה באותה עת. במאי 2006 הפקידה לאישור, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה מרכז, את התוכנית להרחבת יד בנימין, לטובת 150 משפחות ממפוני גוש קטיף. במקום שווקו גם מגרשים לתעשייה ומסחר.
גורל המרכז החינוכי הוכרע בעקבות תוכנית ההתנתקות ויישוב משפחות דרום רצועת עזה במרכז החינוכי יד בנימין. הסיבות והנסיבות ודרכי סגירתו ומכירתו של המרכז החינוכי יד בנימין על ידי המועצה המקומית למנהלת סל"ע נמצאים נכון לשנת 2009 בחקירה משפטית[דרוש מקור].
באוקטובר 2010, נעצר מנכ"ל משרד הפנים גבריאל מימון בחשד לקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, במסגרת מכרז מינהל מקרקעי ישראל למגרשים ביד בנימין. מימון נחשד בשימוש באנשי קש באמצעותם רכש שני מגרשים במכרז, למרות שלא עמד בקריטריונים. מימון הועמד לדין אך זוכה מחמת הספק.
ביישוב ממוקמים משרדי המועצה האזורית נחל שורק, הספרייה האזורית, מרכז פיס הכולל משכן אירועים והיכל תרבות, בית אבות לגיל השלישי ומרכז רפואי קהילתי-אזורי. בשנת 2012 הוקם מרכז מסחרי קבוע בכניסה ליישוב, והמרכז הזמני נסגר באופן הדרגתי.
תנופת ההתפתחות של היישוב נזקפת לגיוון האוכלוסייה, איכות החיים ומיקומו הנוח על כביש 3, בצמוד לכביש 6 תרם גם הוא לפיתוחו המהיר של היישוב.
מוסדות ציבור

ביד בנימין ממוקמים מרבית בתי-הספר האזוריים של המועצה האזורית, בהם בית-הספר האזורי ממ”ד-תורני 'חפץ חיים' ע”ש ברויאר המונה כ-400 תלמידים, והישיבה התיכונית צביה קטיף (שכנה במושב קטיף אשר פונה בתוכנית ההתנתקות).
ביישוב נמצאים מוסדות תורת החיים בראשות הרב שמואל טל, הכוללים ישיבה גבוהה, ישיבה לצעירים, מסגרות לחוזרים בתשובה (לגברים ונשים בנפרד), בית הספר לקולנוע יהודי ובית ספר להכשרת מטפלים.
כמו כן ביישוב אולפנת 'טוהר' לבנות המונה 100 תלמידות, תלמוד תורה חרד”לי (בשיטת זילברמן) ובית ספר 'טהר' לבנות.
ב-29 במאי 2020, נפתח ביישוב סניף של ישיבת קריית מלאכי בראשות הרב אברהם עמית ובנשיאות אביו, הרב יהודה עמית. בישיבה לומדים כ-50 בחורים.
ביישוב פועלות תנועות הנוער עזרא, בני עקיבא (ביישוב ממוקמים אף משרדי המחוז של התנועה), תנועת הנוער התורנית אריאל, וכן תנועת הנוער 'אהבתיה' לזכר אהוביה סנדק.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  מפת האזור בהוצאת מחלקת המדידות, 1949 עם סימון כפול ליישוב בשם 'נתיבה' (צפונית מזרחית למסמיה כבירה, וכן דרומית מערבית למסמיה כבירה), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  שתי עליות על הקרקע קיבוץ "נתיבה' בדרום וקיבוץ "הבונים- בגליל, דבר, 5 בינואר 1949
↑  ישוב חדש הוקם בדרום: קיבוץ "נתיבה" של פועלי אגודת ישראל, הארץ, 5 בינואר 1949
↑  מנחם בן אריה, שבוע ראשון בנתיבה המחודשת, שערים, 3 באוגוסט 1956
↑  דוד שניר, "נתיבה" המחודשת בת שנה, שערים, 6 בספטמבר 1957
↑  אבן פינה ל"יד בנימין" תונח בקיבוץ נתיבה, הַבֹּקֶר, 21 בינואר 1962
↑  נורתה אבן פינה למרכז אזורי ע"ש בנימין מינץ ז"ל, הצופה, 25 בינואר 1962
↑  מרכז חינוכי באזור נחל־שורק להנצחת זכר השר ב.מינץ, דבר, 22 בינואר 1962
↑  .יד בנימין" בדרום תהפך למרכז אזורי של ישובי פאג"י, הַבֹּקֶר, 21 באוקטובר 1963
↑  בית ספר ע"ש בנימין מינץ ז"ל, הַבֹּקֶר, 7 באוקטובר 1964
↑  בית ספר למכונאות רכב יוקם בישיבת יד בנימין, מעריב, 18 בנובמבר 1968
↑  אבן פינה למבנים חדשים ב,יד-בנימין', דבר, 25 באוקטובר 1968
↑  מפעל למקטרות הוקם בידי בנימין, למרחב, 25 באוקטובר 1965
↑  יד בנימין, מרכז חינוכי על שם ר' בנימין מינץ ז"ל | גיידסטאר - אתר התאגידים של ישראל | משרד המשפטים, באתר www.guidestar.org.il
↑  נעה ווסרמן-עמיר, ‏הישיבה צמחה ליישוב, באתר גלובס, 27 במרץ 2000
↑  נעה ווסרמן-עמיר, ‏הישיבה החרדית יד בנימין קיבלה היתר להקמת ישוב וילות ליד גדרה - בניגוד למדיניות התכנון, באתר גלובס, 27 במרץ 2000
↑  גדי גולן, ‏יד בנימין: הביקוש גבוה, המינהל ימשיך בשיווקים, באתר גלובס, 20 במרץ 2005
גיא ימין, ‏יד בנימין: מגרש ב-39,200 דולר לקרקע לדירה, באתר גלובס, 25 בספטמבר 2005
↑  אסף מרדכי, ‏יד בנימין, דרם-מזרחית לגדרה, באתר גלובס, 10 בספטמבר 2006
↑  דליה טל, ‏הופקדה תוכנית לקליטת 150 מפוני גוש קטיף ביד בנימין, באתר גלובס, 21 במאי 2006
↑  אלעזר לוין, ‏דותן ליין תקנה מגרשים לתעשיה ביד בנימין במיליון דולר, באתר גלובס, 12 בדצמבר 2004
↑  מערכת וואלה! חדשות‏, מנכ"ל משרד הפנים הודה: מעורב בעסקי הקרקעות, באתר וואלה, 25 באוקטובר 2010
↑  המשטרה: מנכ"ל משרד הפנים, גבי מימון, הודה בחשדות על מעורבות בשחיתות; פרקליטותיו: הפרסום מגמתי ולא נכון, באתר הארץ, 25 באוקטובר 2010
↑  רויטל חובל, מנכ"ל משרד הפנים לשעבר יואשם במרמה בכפוף לשימוע, באתר הארץ, 18 בפברואר 2013
| יישובים שהוקמו או הורחבו עבור שיכון מפוני תוכנית ההתנתקות |
| --- | --- | --- |
| יישובים חדשים | באר גנים • בני דקלים • בני נצרים • גני טל • כרמי קטיף • נווה • נטע • נצר חזני • שבי דרום • ניצן ב' |  |
| יישובים שהורחבו | אבני איתן • בוסתן הגליל • בית חגי • בת הדר • טנא עומרים • יד בנימין • יד חנה • כרמיה • מבקיעים • משכיות • נווה ים • ניצן • פלמחים • שוקדה • תלמי יפה |  |
| שכונות חדשות | שכונת הנשיא הרצוג באשקלון • שכונת נצר אריאל באריאל |  |
| יישוב שאוכלס מחדש | שומריה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590407205171 
שקיעה על השביל בין בית חלקיה ליד בנימין
יוליוס דיטמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בינואר 1894 קניגסברג, פרוסיה 
 התאבד:  25 ביולי 1945 (בגיל 51) הולנד, ממלכת ארצות השפלה 
 מדינה:  גרמניה 
 
יוליוס דיטמן (בהולנדית: Julius Dettmann‏; 23 בינואר 1894 – 25 ביולי 1945) היה קצין באס אס בגרמניה הנאצית, אשר התפרסם בתור הקצין שהוציא את ההוראה למעצרה של אנה פרנק ומשפחתה, וככל הנראה האדם היחיד שידע מי הסגיר אותם.
ביוגרפיה

דיטמן נולד בקניגסברג. מספר החבר שלו במפלגה הנאצית היה 722,240. הוא הצטרף גם לאס אס (מס' חבר 414,783), ושרת בתחילת מלחמת העולם השנייה בפולין ובברית המועצות.
ב-9 בנובמבר 1942 הוצב באמסטרדם, הולנד שהייתה תחת כיבוש גרמני מאז 1940. במקביל הוא הועלה לדרגת אובר-שטורמפיהרר (מקביל לסגן).
ב-4 באוגוסט 1944 קיבל דיטמן שיחת טלפון, בה סופר לו על יהודים המסתתרים בסניף של חברת אופקטה ברחוב פרינסנחראכט 263. דיטמן ציווה על נגד האס דה קרל זילברבאואר לצאת ולעצור אותם. מאוחר יותר נזכר זילברבאואר כי דיטמן ציין בפניו שהשיחה הגיעה מ"מקור מהימן".
זילברבאואר הגיע למקום עם שלושה מתנדבים הולנדים בבגדים אזרחיים אך חמושים. הוא גילה במקום שמונה יהודים, את אנה פרנק אביה אוטו פרנק אמה אדית אחותה מרגוט וכן את הרמן ואוגוסטה ואן-פלס עם בנם פטר. המסתתר השמיני היה פרידריך פפר. משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטאפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים, ולאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק. מאוחר יותר נעצרו גם ויקטור קוגלר ויוהנס קליימן שהסתירו אותם. כל המסתתרים, למעט אוטו פרנק, מצאו את מותם במחנות השמדה.
דיטמן התפרסם גם כאחראי על הוצאתם להורג של 15 אנשי מחתרת הולנדיים, ביניהם יוהנס פוסט (גר'), דמות מופת של המחתרת ההולנדית. עם כניעת גרמניה הנאצית, נעצר דיטמן בהולנד כשבוי מלחמה. הוא נכלא בבית כלא באמסטרדם והתאבד ב-25 ביולי 1945 זמן קצר לפני שהופיע בפני בית משפט. ככל הנראה הוא היה האדם היחיד שידע מי הסגיר את אנה פרנק ומשפחתה, אולם הוא מעולם לא נחקר על כך, ולקח עמו את הסוד אל הקבר. ב-1963 אותר זילברבאואר בידי צייד הנאצים שמעון ויזנטל, אולם הוא טען שלא ידוע לו מי שוחח עם דיטמן. החשודים העיקריים בהלשנה הם וילם ואן מארן, לני הרצוג, נלי ווסקאול וטוני אהלרס. אוטו פרנק עצמו טען שידוע לו כי הקול שדיבר עם דיטמן בטלפון היה קול של אשה צעירה. יש אף הטוענים שמשפחת פרנק נתפסה באקראי במהלך פשיטה למציאת תלושי מזון או בעבירות מנהליות אחרות הקשורות לאישורי עבודה.
הערות שוליים

1 2  ההלשנה על אנה פרנק והאחראי לה
↑   שלמה פפירבלט, עדויות חדשות שופכות אור על תעלומה בת יותר מ-70 שנה - מי הלשין לנאצים על אנה פרנק ומשפחתה?, באתר הארץ, 8 באפריל 2015
↑  'It's time to tell the truth'
Who Betrayed Anne Frank?
↑  New Perspective on Anne Franks Arrest
יואניס בורוסיס

יואניס בורוסיס (ביוונית: Ιωάννης Μπουρούσης; נולד ב-17 בנובמבר 1983) הוא כדורסלן עבר יווני המכהן כג'נרל מנג'ר בא.ס.ק. קרדיצה מליגת העל היוונית בכדורסל.
בורוסיס, ששיחק בעמדת הסנטר, היה חלק מנבחרת יוון בכדורסל שזכתה ביורובאסקט 2005, והוא בין היחידים ששיחקו בשני הצדדים של שתיים מיריבויות הכדורסל הגדולות באירופה: הקלאסיקו הספרדי בין ברצלונה וריאל מדריד, ודרבי היריבות הנצחיות של אתונה בין אולימפיאקוס ופנאתינאיקוס.
קריירה > קריירת מועדונים

בורוסיס נולד בקרדיצה והחל את דרכו כשחיין, אך בגיל 18 עבר לשחק כדורסל בקבוצות הנוער של א.ס.ק. קרדיצה מכיוון שהיה גבוה מדי לשחייה.
ב-2001 עבר לא.א.ק. אתונה מליגת העל היוונית, ובארבע עונות וחצי במועדון זכה בתואר אחד בלבד - אליפות יוון ב-2002.
בינואר 2006 עבר לברצלונה מליגת ה-ACB הספרדית, ובסיום העונה זכה עימה באליפות.
לאחר חצי עונה בלבד במועדון חזר ליוון, הפעם לאולימפיאקוס, במדיה שיחק עד סוף עונת 2010/11, זכה בשני גביעי יוון ונבחר לחמישיית העונה ביורוליג ב-2009 ולחמישיית העונה בליגה היוונית ב-2008, 2009 ו-2011. ב-2009 הוזמן על ידי המאמן גרג פופוביץ' (שהשווה אותו לסנטר הסרבי חבר היכל התהילה של הכדורסל ולאדה דיבאץ) להצטרף לקבוצת ה-NBA סן אנטוניו ספרס, אך הוא ויתר ונשאר בקבוצה היוונית. ביוני 2011 נחשפה מעורבותו בפרשת סמים בספורט היווני, בה נחשד שקיבל חומרים ממריצים מאבי אשתו, אך הוא נוקה מאשמה לאחר בדיקת סמים שעבר לפי פרוטוקול פיב"א ונבדקה על ידי הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט. באותו קיץ חתם באולימפיה מילאנו מליגת העל האיטלקית בכדורסל.
ביולי 2013 חתם בורוסיס בריאל מדריד, עימה זכה בכתר המשולש ב-2015: זכייה באליפות, בגביע וביורוליג.
בספטמבר 2015 חתם בסאסקי בסקוניה הספרדית, וזכה בפרס ה-MVP של הליגה לאחר שהעמיד ממוצעים של 12.9 נקודות, 7.1 ריבאונדים, 2.2 אסיסטים ו-0.9 חטיפות למשחק.
ביולי 2016 חתם בפנאתינאיקוס וזכה עימה באליפות יוון בעונת 2016/17.
ב-4 ביולי 2017 חתם בורוסיס בג'ג'יאנג ליונס מליגת ה-CBA הסינית ושיחק במדיה שנתיים, אך ב-2019 חזר לאירופה וחתם בגראן קנריה מהליגה הספרדית.
ב-2020 חתם בורוסיס בפריסטרי אתונה מליגת העל היוונית וליגת האלופות בכדורסל, וב-28 בספטמבר 2021 חזר לקבוצת עיר הולדתו, קרדיצה מהליגה היוונית השנייה בכדורסל. הוא זכה עם קרדיצה באליפות הליגה השנייה והעלה אותה לראשונה בתולדותיה לליגת העל, ובסיום העונה, בגיל 37, פרש מכדורסל מקצועני. מאז הוא משמש כנשיא וג'נרל מנג'ר של הקבוצה, ואולמה הביתי של הקבוצה נקרא על שמו.
קריירה > קריירה בנבחרת

ב-2002 זכה בורוסיס עם נבחרת העתודה של יוון באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 שנערכה בליטא.
ב-2005 זומן לראשונה לנבחרת יוון הבוגרת על ידי המאמן פנאיוטיס יאנאקיס לאליפות אירופה בכדורסל 2005, בה זכה במדליית זהב. בסך הכל הוא שיחק בשבע אליפויות אירופה רצופות, האחרונה שבהן ב-2017 (אף על פי שהודיע על פרישה מהנבחרת בסיום אליפות אירופה בכדורסל 2015, אך חזר בו לאחר מכן), וזכה במדליית ארד ביורובאסקט 2009.
הוא הגיע עם הנבחרת למקום החמישי בטורניר הכדורסל באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
בורוסיס ייצג את יוון שלוש פעמים בגביע העולם בכדורסל: ב-2010, 2014 ו-2019, ושיחק במדיה במוקדמות טורניר הכדורסל במשחקים האולימפיים בבייג'ינג 2008, לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016.
הערות שוליים

↑  בורוסיס בדרך לסן אנטוניו, מוטולה חוזר מפרישה, באתר ynet, 6 ביוני 2009
↑  יואניס בורוסיס מעורב בפרשת סמים, באתר וואלה, 23 ביוני 2011
↑  ירון ארבל, פרשת "הכדור המרכזי" היוונית: 10 נעצרו, 85 חשודים, באתר כלכליסט, 26 ביוני 2011
↑  יוני לב ארי, בורוסיס חתם במילאנו, בלינלי ודלפינו על הכוונת, באתר ynet, 9 ביולי 2011
↑  ממשיכה להתחזק: יואניס בורוסיס חתם בריאל, באתר ערוץ הספורט, 17 ביולי 2013
↑  ריאל מדריד זכתה ביורוליג לעונת 2014/15, באתר וואלה, 17 במאי 2015
↑  בורוסיס נבחר ל-MVP של העונה הרגילה בספרד, באתר ONE‏, 23 במאי 2016
↑  דרמה ביוון: המשחק פוצץ ע"י אוהדי אולימפיאקוס, פאו זכתה באליפות, באתר וואלה, 11 ביוני 2017
↑  יואניס בורוסיס חתם לשנתיים בגראן קנאריה, באתר ONE‏, 22 ביולי 2019
↑  ניקולו מלי חתם במילאנו, יואניס בורוסיס הודיע על פרישה, באתר וואלה, 9 ביולי 2021
↑  נבחרת יוון אלופת אירופה, באתר ynet, 25 בספטמבר 2005
↑  ברק חקלאי, ספאנוליס הודיע על פרישה מנבחרת יוון, באתר ynet, 17 בספטמבר 2015
| נבחרת יוון – אולימפיאדת בייג'ינג - 2008 |
| --- | --- | --- |
|  1  •  2  •  3  •  4 פאפאלוקאס •  5 בורוסיס •  6 זיזיס •  7 ספאנוליס •  8 ואסילופולוס •  9 פוטסיס •  10 פרינטזיס •   11 גליניאדאקיס •  12 צרצריס • 13 דיאמנטידיס •  14 שחורציאניטיס • 15 פלקאנוס • מאמן: יאנאקיס |  1  •  2  •  3  •  4 פאפאלוקאס •  5 בורוסיס •  6 זיזיס •  7 ספאנוליס •  8 ואסילופולוס •  9 פוטסיס •  10 פרינטזיס •   11 גליניאדאקיס •  12 צרצריס • 13 דיאמנטידיס •  14 שחורציאניטיס • 15 פלקאנוס • מאמן: יאנאקיס | יוון |
| נבחרת יוון – גביע העולם בכדורסל 2014 |
| --- | --- | --- |
|  1  •  2  •  3  •  4 מנצאריס •  5 בורוסיס •  6 זיזיס •  7 וסיליאדיס •  8 קלאת'ס •  9 גליניאדאקיס •  10 פאפאניקולאו •   11 סלוקאס‎ •  12 קאימקוגלו • 13 אדטוקומבו •  14 וג'יוקאס • 15 פרינטזיס • מאמן: קציקאריס |  1  •  2  •  3  •  4 מנצאריס •  5 בורוסיס •  6 זיזיס •  7 וסיליאדיס •  8 קלאת'ס •  9 גליניאדאקיס •  10 פאפאניקולאו •   11 סלוקאס‎ •  12 קאימקוגלו • 13 אדטוקומבו •  14 וג'יוקאס • 15 פרינטזיס • מאמן: קציקאריס | יוון |
בורוסיס במדי נבחרת יוון בכדורסל נגד צרפת, יורובאסקט 2017
יהדות שומקוטה מארה

הקהילה היהודית בשומקוטה מארה (אנ'), עיר במחוז סאטו מארה שבאזור טראנסילבניה הצפונית ברומניה, מנתה בשנת 1941 כ-897 יהודים, והיוותה כ-28% מהאוכלוסייה המקומית. רוב המשפחות היהודיות הגיעו מאזור גאליציה, ועברו להתגורר במקום בראשית המאה ה-19. בית כנסת ראשון נבנה בעיר בשנת 1962.
קהילת שומקוטה-מארה הייתה מרכז לקהילות היהודיות הקטנות יותר שהיו פזורות בלמעלה משלושים עיירות סביב העיר, ובכל אחת מהן התגוררו כמה עשרות יהודים.
בשנת 1944 רוכזו בני הקהילה והקהילות הקטנות שסבבו אותה בגטו באיה-מארה, ממנו נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ, ורוב בני הקהילה נרצחו שם.
תולדות הקהילה

עד תום מלחמת העולם הראשונה נראה שרוב יהודי שומקוטה מארה הגיעו לעיירה בתחילת המאה ה-19, רובם מגאליציה. התושבים היו תחת חסותו של בעל הקרקעות שאנדור טלקי (Teleki Sandor), שהעסיקם באחוזתו הגדולה כמפקחים על האריסים, כסוחרי תבואה, מבשלי יין שרף ועוד. משנות ה-80 של המאה ה-19 ואילך החלו יהודי שומקוטה מארה לפעול בתחומים חדשים בכלכלת המקום. הם בנו בתי חרושת לחומץ ולשמן ואף כמה טחנות קמח גדולות היו בבעלות יהודית. יהודי המקום עסקו גם במסחר בתבואה ופירות לייצוא, במסחר סיטוני וקמעוני, במלאכה ובשירותים. הקהילה היהודית נוסדה בשנות ה-20 של המאה ה-19. ובית הכנסת הראשון נבנה בשנת 1862. החברה קדישא נוסדה כבר ב-1852 ובאותה שנה נפתח ה"חדר" הראשון בקהילה. הקהילה עמדה בסימן של הרחבה בלתי פוסקת בראשית המאה מנתה קהילת שומקוטה מארה 528 נפש, בשנת 1920 היו בה 858 נפש. בשנת 1030 חלה ירידה קלה והיו בה 799 יהודים ואילו בשנת 1941 כבר מנתה הקהילה 897 יהודית. בממוצע היו היהודים בשומקוטה כ 27- 28 אחוז מהאוכלוסייה הכללית שברובה הייתה מיושבת רומנית.
תולדות הקהילה > תיאור העיירה

בעיירה היה בית ספר יסודי, בית קולנוע גן ציבורי שבימי הקיץ היו מנגנים בו בכלי נגינה וזוגות זוגות היו רוקדים. הבתים של היהודים נחשבו ליפים ביותר. לכל בית הייתה חצר פרטית ומסביבה עצי פרי ושטח גידול על מנת לגדל תירס. בחצר היה באר מים שבתוכה היו מחזיקים את הבשר או הדגים שישמרו טריים עד לשימוש. חלק מהתושבים גידלו תרנגולים או אווזים ובמשך הזמן שחטו חלק מהם לאכילה. מהנוצות היו מכינים פוך לכריות ושמיכות. על מנת לבשל השתמשו התושבים בכיריים מברזל שהדליקו אותם בעצים חתוכים. הארובה הוציאה את העשן מחוץ לבית. את האווזים היו מעשנים באמצעות הכיריים והארובה.
תולדות הקהילה > תיאור העיירה > חיי הדת בקהילה

בניית בית הכנסת ארכה כשלוש שנים והייתה כרוכה במחלוקת חריפה, שכן לאחר הבנייה נשארו כמה מקומות שהבעלות עליהם לא הובררה. כמה מגדולי הרבנים נזקקו לפסוק בריב זה, כגון מהר"ם שיק, ר' מנחם מנדל פאנט (Paneth) ור' משה וייס מטארגו-לאפושולוי (Targu Lapusului).לקהילת שומקוטה-מארה היו מסונפים כל היהודים שב-34 כפרים בסביבה, ובהם כפרים שהיו להם מוסדות קהילתיים משלהם - בתי כנסת, מקוואות טהרה, בתי עלמין ואף שוחטים. בכפרים הבאים התקיימו מניינים קבועים: ברכז (Berchez), בוצ'יום (Buciumi), הידיאגה (Hideagaa), מירשול-מארה (Miresul Mare), רמטיה-ציוארולוי (Remetea Chiuarului), סאקאלאשן (Sacalaseni); בכל הכפרים הללו ישבו בין 30 ל-70 נפשות וקהילותיהם היו מסונפות לשומקוטה-מארה.
רב הקהילה הוא אשר פיקח על השוחטים, על המקוואות ועל חיי הדת. לפחות פעם בשנה היה עושה שבתו באחד הכפרים, נושא דרשה וממריץ את הכפריים לקיום מצוות הדת. הרב הראשון היה ר' עזריאל אייזיק קלר (1903-1823), אשר החל בכהונתו זמן קצר לאחר ייסוד הקהילה. היה מחשובי הרבנים בטראנסילוואניה ועמד בקשרי שאלות ותשובות עם רבים מגאוני הדור. הרב נפטר בכ"ד תשרי תרס"ד (1903). אחריו כיהן בנו, ר' אהרון צבי קלר (1928-1860), שנפטר בב' אייר תרפ"ח. מתואר גם סוחר האתרוגים, ר' אביגדור ויינברגר, אשר ישב בתחילת המאה ה-20 בשומקוטה מארה, וכתב ספר מוסר "סמיכת נופלים" (מהדורה א', סיגט תרס"ב). ספרו זה נפוץ תוך חמש שנים בשבע מהדורות ונמכר בכ-25,000 עותקים. גם שלוש המהדורות ביידיש (תרס"ב, תרס"ה, תרע"א) זכו לתפוצה רבה. בשנות מלחמת העולם הראשונה, גויסו כ-100 מיהודי שומקוטה מארה והסביבה, מהם נפלו במלחמה 12 חללים.
תולדות הקהילה > בין שתי מלחמות העולם

בעקבות מלחמת העולם הראשונה, פחת מספר יהודי שומקוטה מארה בכמאה נפשות. רבים עזבו את הקהילה ועברו לערים גדולות יותר, בעיקר לסאטו מארה, שכן החלפת המשטר הייתה כרוכה במשבר כלכלי חמור לחלק ניכר ממפרנסי שומקוטה מארה. מסוף שנות ה-20 ועד אמצע שנות ה-30 שוב הייתה הקהילה בסימן עלייה. עשרות מיהודי הכפרים הסמוכים עברו לעיירה ולקראת סוף שנות ה-30 כבר הגיע מספר יהודי שומקוטה מארה למספרם שמלפני המלחמה ואף עלה עליו.
בחיי הכלכלה חלה, כאמור, נסיגה לאחר המלחמה. מספר בעלי אחוזות שבבעלותם שטחי קרקע נרחבים, נפגעו כתוצאה מרפורמה אגררית. סוחרי תבואה ופירות איבדו את שוקיהם בהונגריה ובאוסטריה, כן נפגעה פרנסתם של יהודים רבים. לפי רישום מ-1924 היה הרכב מפרנסי שומקוטה מארה והסביבה הקרובה כדלקמן: 3 סיטונאים, 15 בעלי אחוזה, 40 סוחרים, 50 בעלי מלאכה, 20 פועלים בלתי מקצועיים, 7 עורכי דין, 3 רופאים, 20 פקידים ועובדי שירותים. הקהילה התפתחה ומוסדותיה התרבו. ליד בית הכנסת היו עוד שני בתי מדרש, אחד בבניין ה"תלמוד תורה" ואחד נבנה במיוחד לצורכי החסידים, שהלכו ונתרבו. בשנות ה-30 למדו כמעט כל ילדי העיירה ב"תלמוד תורה", בו הרביצו תורה חמישה מלמדים. לקהילה לא היה בית ספר יסודי משלה, והילדים למדו בבית הספר הכללי של העיירה. בשנות ה-20 התקינו עירוב בקהילה, אך זה נתבטל לפי צו השלטונות באמצע שנות ה-30. בין המוסדות הקהילתיים ניתן לציין את ארגון הנשים, שעיקר תפקידו היה לספק ביגוד חם לילדי ה"תלמוד תורה" העניים ומתן עזרה וסעד לכלל נצרכי הקהילה. ב-1936 שוקם בית הכנסת הישן, שעמד להתמוטט.
במשך שנים רבות עמד בראש הקהילה ר' שמואל צבי וייס, סוחר אמיד ותלמיד חכם גדול, שבא במשא ומתן של הלכה עם כמה מרבני הסביבה ועם האדמו"ר מספינקא, יצחק אייזיק וייס. שעל חסידיו נמנה. חלק מן התשובות דנו בחיי קהילת שומקוטה-מארה. ר' שמואל צבי וייס אף ערך עיתון ביידיש בשם "טראנסילוואנישע צייטונג" (1935-1930), אשר נדפס בשומקוטה-מארה. בשנות ה-30 עמדו בראש הקהילה הרופא דוקטור שאנדור גאל ודוקטור ארמין גולדשטיין. רבה האחרון של שומקוטה מארה היה ר' יוסף צבי האלפרט, חתנו של הרב הקודם. הוא נספה בשואה. מבחינה חברתית לא השתלבו יהודי שומקוטה מארה בחברה המקומית, פרט למספר בעלי מקצועות חופשיים. במפקד של 1930 הצהירו 753 יהודים (מתוך 799) על יידיש כעל שפת אמם.
הפעילות הציונית המאורגנת החלה ב-1926, עם ייסוד סניף של תנועת הנוער "אביבה". אך הוא לא הושתת על יסוד איתן ותוך זמן קצר דעכה פעילותו. רק בתחילת שנות ה-30 החלה שוב פעולה ציונית, והפעם על בסיס מוצק יותר. שלושת מוקדי הציונות היו: נוער "המזרחי", ארגון הנשים ויצו וארגון הנוער "באריסיה". שלא כברוב ערי טראנסילווניה לא נתקלה הפעולה הציונית בשומקוטה מארה בהתנגדותם של החרדים ושל החסידים, והאחרונים אף נכחו באחד מנשפי התרבות שערך הנוער של "המזרחי" (ב-1935). הנתונים הבאים ממחישים את תנודת החיים הציוניים בשומקוטה-מארה: ב-1933 נמכרו 7 שקלים, ב-1934 – 36, ב-1935 – 84, ב-1936 – 42, ב-1938 – 38 וב-1939 נמכרו 67 שקלים (באריסיה – 42, "מזרחי" – 25).
גורל יהודי הקהילה בשואה

בסוף מאי 1944 הועברו כל יהודי שומקוטה מארה והכפרים המסונפים לה לגטו באיה מארה.
יהודי שומוקוטה ככל היהודים הכפריים שבנפות נאגי באנה, שומוקוט ומונושטור, הוכנסו לגטו בור פאטק, משם גורשו לאושוויץ בי"א סיוון תש"ד ושם רוב בני הקהילה נרצחו.
לאחר המלחמה

אחרי המלחמה נתקבצו בשומקוטה מארה כ-200 משרידי השואה, בחלקם מכפרי הסביבה וממקומות אחרים ברומניה, ובכללם מיהודי בוקובינה הצפונית. נעשה ניסיון לשקם חיים קהילתיים כלשהם; הוקם מטבח ציבורי ואף הוכתר רב, ר' יחזקאל רוטנר, חתן הרב האחרון ששימש כסגן הרב לפני המלחמה. היהודים ניסו לחזור לחיי השיגרה וחגגו את חגי ישראל, פורים, שמחת תורה ואף קיימו בבית הכנסת בריתות וסעודות כיד המלך. עם עלית הקומוניסטים. היה שוב מצב ביהודים בכי רע. הם פוטרו ממשרות ממשלתיות והעסקים שלהם הוחרמו הרבה יהודים הוכנסו לבית הסוהר ומתו שם. בעקבות כך תוך זמן קצר עזבו רוב היהודים את המקום ורובם עלו לישראל, יחד עם הרב רוטנר, המכהן ב-2017 בשכונת אחוזה בחיפה. בשלהי העשור השני של המאה ה-21 נשארו בשומקוטה מארה יהודים בודדים.