מלך-פילוסוף
דמותו של המלך-פילוסוף

אפלטון (בדמות סוקרטס) מגדיר כפילוסוף אדם המחפש ידע אמיתי ושיש לו גישה ישירה לצורות (אידאות אפלטוניות). בנוסף, פילוסוף צריך להיות בעל חשיבה הגיונית ובהירה, כמו גם מומחיות בשאילת שאלות ומענה בתשובות טובות. אפלטון מסביר שהמטרה של דמות נעלה כזו תושג באמצעות שיטת חינוך שאינה מתיימרת ללמד את יכולת הראייה (שמאפשרת התבוננות במציאות), משום שהיא כבר מצויה בכל אדם באשר הוא, אלא את יכולת הסבתה אל הצד המואר, העליון, של האידאות. אפלטון אומר שכבר בגיל הנעורים יש לעודד את בעלי הכישרון לראייה (והאנשים הכישרוניים בכלל) להפנות אותה אל הדברים הטובים, ובהמשך חייהם לשמור אותם מכווני מטרה וחרוצים כדי שיימנעו מבטלנות ועצלות, תכונות שאינן רצויות למושלים במדינה.
כשנשאל האם אין זה אומר שחיי העמל של השומרים ירעו להם, שכן יכלו לחיות חיים קלים יותר, אפלטון פוטר את הטענה ומשיב ש"לא לכך דואג החוק", דהיינו מטרת החוק אינה להפוך קבוצה מסוימת בחברה למאושרת, אלא לדאוג לאושר מרבי בקרב כל אנשיה, וזו האחריות המוטלת על כתפיי המושלים. כל שליט יצטרך לא לדאוג לאושר האישי שלו עצמו, אלא למלא אחר רצון האנשים האחרים על מנת להשיג את הטובה הכללית. הוא גם אומר שלמושלים כן יהיה אורח חיים טוב, ואף כזה שהוא "טוב להם יותר מהשלטון", שהרי המושלים יהיו אנשים עשירים; אם כי לא בכסף, אלא ב"חיים טובים ונבונים". עניין זה גם יועיל למשטרה המצוין של המדינה.
מעבר לכך, אפלטון גורס שהחובה של אותם הפילוסופים היא לשלוט במדינה, בשל החינוך המיטבי שקיבלו: "...כמלכות-הדבורים שבכוורת יצרנוכם אנחנו, שתהיו לעצמכם ולשאר המדינה מנהיגים ומלכים, שכן היה חינוככם טוב ומושלם יותר משל הללו, ואתם מסוגלים יותר מהם לקחת חלק בשני התחומים..." (כשהכוונה ב"הללו" היא לאנשים שנעשים פילוסופים במדינות אחרות מהמדינה האידיאלית המתוארת). עוד הוא טוען שהמושלים לא ירצו להתנגד למשרת השלטון, משום שהם אנשים ישרים שכל רצונם לפעול על פי אמות המוסר הצודקות, ובמקרה הזה: למשול בתבונה במדינה.
אפלטון מציין סיבה נוספת שבשלה השלטון שהמלכים-פילוסופים ינהיגו יהיה המיטבי: המושלים לא יהיו תאבים לשלטון, בניגוד למושלים במדינות אחרות. הוא אומר כי "מדינה שמושליה העתידים תאבים לשלטון פחות מכל, בהכרח שתיטב הנהלתה ביותר..." בעוד שהוא סמוך ובטוח שמדינה שבה השליטים רבים על זכות השררה, יחול בה מצב הפוך. אפלטון מתנגד בתוקף לרעיון שאנשים שמעוניינים בשלטון לטובתם האישית, ישלטו במדינה, משום שכדבריו: "אז ייהפך השלטון לדבר שנלחמים עליו, ומלחמה כזאת... מאבידה את בעליה ואת שאר המדינה". וזאת בעוד הפילוסופיה האמיתית היא אורח החיים היחיד שבז לשררות מדינית.
אף על פי כן, אפלטון מציין שכאשר אדם הנוהג להתעסק באידאות, יעבור להתעסק בענייני השלטון, הוא יתנהג בצורה מעט מוזרה ביחס למה שנהוג וייראה מגוחך בעיניי שאר בני האדם, שמעולם לא ראו את האידאות בעצמם, ועל כן לא יבינו את שיקול הדעת החדש של אותו אדם. הוא אף יצטרך להישפט על ידם, ועל פי הדרך שבה הם, ולא הוא, רואים את הצדק. כלומר, אפלטון מודה שמלך-פילוסוף עשוי תחילה לא להתחבב על ידי הציבור, בשל נטייתו לזלזל בפילוסופים ולא להבינם, כמו שסוקרטס, מורהו הנערץ של אפלטון, נשפט והוצא להורג באשמת "כפירה באלים והשחתת מידותיו של הנוער", כשלמעשה השקפת עולמו פשוט לא זכתה ליחס ראוי ורציני מצד האתונאים (ראו משפט סוקרטס).
אפלטון מונה מספר גדל של תכונות על פיהן ייבחרו המושלים: הם צריכים להיות מחושלים, אמיצים, נדיבים, נחושים ו"במידת האפשר, יפי - תואר ביותר". הם גם צריכים להיות "אציליים וגבריים במידותיהם", פיקחים, בעלי זיכרון טוב ואוהבי עמל, הן גופני והן שכלי. אפלטון מוסיף שהאנשים הלא נכונים פונים לעיסוק בפילוסופיה, ועל כן רק "בנים חוקיים של הורים בני חורין" צריכים להזדקק לפילוסופיה, משמע רק הם יועמדו לבחינות בשביל להיות מושלים, ולא "בני שפחות", כלומר, בני המעמד הנמוך ביותר. הוא גם מציין שאדם שאמנם שונא שקרים שהושמעו בזדון, אך לא חש אותו תיעוב כלפי שקר שהושמע בשוגג - ייפסל, משום שהוא אדיש לכך שהוא סכל בדרך כלשהי. המושלים, כדבריו, גם לא יכולים להיות זקנים, שכן הם אינם יכולים לעבוד קשה.
אפלטון מציין כי הוא מקבל גם נשים בתפקיד מושלות, שכן כל עוד הן מוכשרות בצורה טבעית, ומעורבות במידה שווה לגברים בענייני המדינה, אין סיבה שתפקיד זה יהיה מיועד לגברים בלבד, וגם לא לגברים בעיקר.