stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זלגיימרה
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
↑  תיעוד יהודים מזלגיימרה שנרצחו בשואה באתר יד ושם
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז וספרם |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | וספרם  |  |
| ערים |  אייקה •  בדצ'ונטומאי •  בלטונאלמאדי •  בלטונפירד •  בלטונפיזפה •  בלטונקנשה •  ברהידה •  דווצ'ר •  הרנד •  פאפא •  שימג •  טפולצה •  וארפלוטה •  זירץ |  |
| כפרים | סנטגאל • נמשסאלוק • יאשד • אשקי • אשי • פטפירדה • טש • וילוניה • צ'הבאניה • פרקשגייפי • הלימבה • קישלד • מגיארפולאן • ניראד • אץ' • סץ • אורקוט • וארושלד • אדוריאנהאזה • אגראליה • אפאצטורנה • בורסרצ'ק • צ'גלה • דברון • דובה • איסקאז • קמונד • קרקוסרצ'ק • קרטה • קישברז'ן • קישצ'ס • קישפיריט • קישסלש • קולונטאר • נגיאלאשון • נג'פיריט • נוסלופ • אורוסי • פוסטמישקה • שומלוינה • שומלוסלש • שומלובאשארהיי • שומלובצ'ה •  ויד • טישקוואר • אברהאמהג' • בדצ'ונטרדמיץ • בלטונאדריץ' • בלטונהניה • בלטונרנדש • גיולקסי • הגיישד • הג'מגש • קפולץ' • קאפטלנטוטי • קקוט • קישפאטי • קוואגוארש • קוושקאל • לשנצפלו • לשנצאישטוואנד • לשנצטומאי • מונושטורפאטי • נמשוויטה • רפושקה • רוופילפ • שלפלד • שאשקה • סנטבקאלה • סיגליגט • טליאנדרגד • אוז'ה • ויגאנטפטנד • זלהלאפ • בלטונאקרטיה • בלטונקנשה • בלטונפיזפה • צא'יאג • פלשארש • קיראיסנטאישטוואן • טיהאן • קינגש • ליטר • פפקסי • אלשוארש • אסופה • בלטונאקלי • בלטונצ'יצ'ו •  בלטונספזד • בלטונסלש • בלטונאודווארי • צ'ופק • לובאש • מונוסלו • אובודוואר • ארוונייש • פלוזנק • פצ'יי • סנטאנטלפה • סנטיאקבפה • טגיון • ואסוי • זאנקה • באנד • אפלן • היימאשקר • הארשקוט • הרנד • הידגקוט • מארקו • מנצ'היי • נג'וואז'ון • נמשוואמוש • פולה • שוי • סנטקיראיסבדיה • טוטוואז'ון • וספרמפאיס • ורשטו • אדאסטוול • בקוניאקו • בקונקופאן • בקונפלשקה • בקונשאג • בקונסנטאיוואן • בקונסיץ' • בקונטמאשי • בב • בקאש • צ'וט • דאקה • דברנטה • אג'האזשקסה • גנה • גצ'ה • גיץ • הומוקבדגה • קמנשהגייס • קמנשסנטפטר • קופ • קילשווט • לובאספטונה • מגיארגנץ' • מלומשוק • מרצלגרגיי • מרצלטה • מזלק • מיהאיהאזה • נג'אצ'אד • נג'דם • נג'גיימוט • נג'טבל • נמשגרז'ן • נמטבאניה • נוראפ • ניאראד • פאפדרשקה • פאפקובאצ'י • פאפשלמון • פאפטסר • טקאצ'י • אוגוד • ואניולה • וארקסה • וסר • וינאר • בז'י • בודורפה • צ'אברנדק • דברונץ • גוגאנפה • גייפיקאיאן • הטייפה • הוסטוט • קאפטלנפה • מגייר • נמשהן • ריגאץ' • שימגפראגה • סנטאימרפלווה • אוק • וספרמגלשה • זלארדד • זלגיימרה • זלמגייש • זלסגוואר • בקונבל • בקונאנה • בקוניאוסלופ • בקונסנטקיראי • בורזוואר • צ'סנק • צ'טן • דודר • לוקוט • נגייסטרגאר • אולספלו • פנזשגיור • פורווה • סאפאר |  |
| יישובים בנפת שימג |
| --- | --- | --- |
| יישובים | שימג • בז'י • בודורפה • צ'אברנדק • דברונץ • גוגאנפה • גייפיקאיאן • הטייפה • הוסטוט • קאפטלנפה • מגייר • נמשהן • ריגאץ' • שימגפראגה • סנטאימרפלווה • אוק • וספרמגלשה • זלארדד • זלגיימרה • זלמגייש • זלסגוואר |  |
זאהר עזאם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 באוגוסט 1960 (בן 64) שפרעם
 לאום:  ישראלי
 לימודי רפואה:  הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט
 התמחות:  רפואה פנימית, קרדיולוגיה
 תואר:  MD
 פרסים והוקרה:  FESC
 
זאהר עזאם (בערבית: زاهر عزام; נולד ב-26 באוגוסט 1960) הוא רופא מומחה ברפואה פנימית וקרדיולוגיה, פרופסור קליני בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון, יו"ר האגף הפנימי ולשעבר מנהל מחלקה פנימית במרכז הרפואי רמב"ם.
עזאם הוא יליד שפרעם ובוגר תיכון עירוני שפרעם. בשנת 1987 סיים לימודי רפואה בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט והתמחה ברפואה פנימית וקרדיולוגיה במרכז הרפואי רמב"ם. בשנת 2000 השלים השתלמות מחקר בת שנתיים באוניברסיטת נורת'ווסטרן שבמסגרתה ביצע מחקר על המנגנונים התאיים של פינוי בצקת ריאות ותפקיד תאי אפיתל בריאות בתהליך זה.
עזאם הוא חבר סגל בדרגת פרופסור קליני בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט וכיהן כסגן דיקן לחינוך רפואי וחוקר במכון רפפורט למחקר במדעי הרפואה בטכניון.
עזאם פרסם מאמרים רבים בתחום הרפואה ובמדעים על היבטים של אי ספיקת לב ותרומת תא האפיתל הריאתי במניעת בצקת ריאתית. הוא גם שימש חבר מערכת בכתב העת American Journal of Respiratory & Critical Care Medicine.
בין תפקידי הציבוריים הוא משמש חבר הנהלה ב"אגודת הגליל - האגודה הערבית הארצית למחקר ושירותי בריאות".
במהלך עבודתו במרכז הרפואי רמב"ם זכה בפרס עובד מצטיין מטעם המרכז הרפואי, משרד הבריאות ונציבות שרות המדינה, על תרומתו המקצועית ועבודתו המסורה. כמו כן הוענקו לו פרסי הצטיינות רבים בהוראה מטעם הפקולטה לרפואה בה הוא מלמד.
הערות שוליים

↑  זאהר עזאם, רמב"ם - הקריה הרפואית לבריאות האדם
↑  אגודת הגליל - הנהלה
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "זאהר עזאם".
ויסות שערי ניירות הערך קודם למשבר מניות הבנקים בישראל

פעולות ויסות שערי ניירות ערך מקובלות בבורסה של משק אשר בו מתקיים שוק הון לא מפותח. זה היה המצב, במשך תקופה ארוכה, גם במדינת ישראל, וקודם לכן בארץ ישראל, בין השנים 1935–1975. כך למשל, בשנות ה-60, כאשר החל המסחר במלווה קצר מועד, החל בנק ישראל לווסת את שערי המלוות. הוא שמר על התשואה ברמה שתאפשר הנפקת מלוות חדשים במסגרת המדיניות המוניטרית שנקט.
מאז ועד שנת 1983, מועד פרוץ משבר מניות הבנקים, התקיים ויסות אינטנסיבי ביותר. מטרת הוויסות הייתה לשמור תשואה גבוהה וקבועה לאורך זמן, הוויסות נועד לגרום לאנשים להשקיע במניות הבנקים אף על פי שמחירם לא תאם את זרם הדיבידנדים הצפוי מהשקעה זאת. הוויסות פעל באותה התקופה בשל כשלי שוק רבים שנתמכו בחוסר שקיפות ובהשפעה שהייתה למנהלי הבנקים ולגופי הפיקוח על הבנקים על התנהגות הציבור. פעילות זו התאפשרה בהיות השוק לא משוכלל, כאשר אחדים מן הגורמים המשתתפים בשוק יכולים להשפיע על המחירים בצורה משמעותית. בעזרת פעולות יזומות, מלאכותיות, שבוצעו נגד הזרם, מנעו הסוחרים בשוק עליות או ירידות חריגות בשערי ניירות הערך. פעולות אלה היו לשביעות רצונם של הגורמים הקשורים לשוק ניירות הערך: המנפיקים, אשר יכלו לבצע הנפקות חדשות בבורסה יציבה וחזקה, המשקיעים, אשר ידעו שיש מי שעומד מאחורי נייר הערך, והסוחרים, אשר היקף עסקיהם היה בעלייה כל עוד הובטחה היציבות היחסית של שערי ניירות הערך. רשויות השלטון, לא התייחסו בצורה נמרצת, בדרך כלל, לתחום פעילות זה עד למשבר מניות הבנקים.
בשנת 2003 קבעה הבורסה לניירות ערך כללים לפעילות מותרת לביצוע של ויסות שערי ניירות ערך באמצעות עושה שוק מורשה. נכון לשנת 2007 פועלים בבורסה שבעה עושי שוק המווסתים את שעריהם של עשרות ניירות ערך.
טכניקת הפעולה

בתקופה הנידונה (וייתכן שגם בתקופות מאוחרות יותר), לרובם של סוחרי הבורסה הייתה רשימה של ניירות ערך אשר היו "מזוהים" עמם והם דאגו לוויסות שעריהן. במקרה ונוצר עודף ביקוש או עודף היצע, אשר לא סופקו על ידי שאר הסוחרים, היה אותו סוחר ספציפי "משלים" את העודף, ובכך מווסת שערו של נייר הערך הנתון. בתחילת שנות ה-70, כאשר תהליך המסחר התנהל בצורה אינטימית, היה נהוג גם להמתין זמן מה, על מנת לאפשר לברוקר להתייעץ טלפונית עם הממונים עליו. במקרים אלה, היה הברוקר בודק האם לבצע פעולה המקזזת את השפעת העודפים במחיר נוח, או תוך שינוי משמעותי בשערו של אותו נייר ערך.
רשויות השלטון

משרד האוצר ובנק ישראל הכירו בקשר בין שני השווקים: השוק להנפקות חדשות והבורסה לניירות ערך בתל אביב. הרשויות פעלו להצלחת השוק להנפקות חדשות: בנק ישראל - בשוק מילוות המדינה ומשרד האוצר - בשוק המניות. ככל שנמכרו לציבור ניירות ערך חדשים כך גדלו אפשרויות בנק ישראל לנקוט במדיניות מונטרית הרצויה לו. ואשר למשרד האוצר, ההתערבות בשוק ניירות הערך הועילה ישירות לתקציב המדינה. ככל שחברות במשק ומפעלי תעשייה יכלו לבצע הנפקות חדשות, פחתו דרישות היזמים במשק לקבל משאבים כספיים מאמצעי מימון ציבוריים: מוסדות מימון ותקציבי פיתוח.
ההעזה הראשונה

כבר בסוף שנות ה-60 החל ויסות שערי המלוות קצרי מועד של בנק ישראל. הבנקים התערבו במסחר, פעלו נגד מגמות השוק וקלטו עודפי היצע וסיפקו עודפי ביקוש והכל במטרה ליצור חזות של השקעה יציבה, שערכה עולה בהדרגה, לשביעות המשקיעים. כך הפכה רכישת מלווה קצר מועד להשקעה פופולרית של הציבור לטווח הקצר.
המלוות קצרי מועד הוצעו לציבור לתקופות שונות: משלושה חודשים עד שנה. ככל שהתקופה הייתה ארוכה יותר הוצעה למשקיע תשואה גבוהה יותר. בפועל, שיעור הריבית על המילוות היה קבוע. ברם, כל סדרה נמכרה בפחות מערכה הנקוב: סדרה לשנה נמכרה בשער יותר נמוך מאשר סדרה לשלושה חודשים. על מנת להבטיח מכירה של הנפקות חדשות היה צורך כי המשקיעים שקנו מלוות יהיו מרוצים, גם אם יבקשו למכור את המלווה לפני מועד פרעונו. הסחירות של המלווה תהיה כזאת שיוכלו למכור את המלווה בתקופה עד לפרעונו בשער שיזכה אותם בריבית, יחסית לתקופה שהם החזיקו במלווה, ובוודאי שלא יצטרכו למכור את המלווה בהפסד בשל העדר קונים. המוסדות הפיננסיים ובנק ישראל התערבו במסחר וויסתו את שערי המילוות וההשקעה הפכה לנפוצה בציבור הרחב.
מיסוד הרעיון

בשנים 1961–1967 הונפקו למשלמי המיסים תעודות מלווה קליטה וחסכון חובה בתמורה לסכומים שהממשלה גבתה למטרה זו. עם הגעת התעודות ללקוחות, הסתבר כי הן נושאות ריבית והצמדה ואם ניתן לרכשן בפחות מערכן הנקוב הן נושאות תשואה אטרקטיבית. הסחירות בתעודות הותרה, לפי החוק, רק בתום הנפקת התעודות לציבור. עם זאת היו בעלי תעודות אשר הציעו למכירה, באופן חופשי, את התעודות לחבריהם או לסוחרים. התעודות נמכרו בעשרות אחדות של אחוזים מתחת לערכן הנקוב והרוכשים את התעודות החזיקו ביד נייר ערך עם תשואה גבוהה ברמתה, לעומת השקעות אחרות. מלוות הקליטה שהיו בידי סוחרים בשוק החופשי הפכו לסחורה מבוקשת. פרסום שיעור התשואה השנתית לפדיון של התעודה הבהיר לכל כי מדובר בנייר ערך, עם הכנסה מושכת.
הוויסות בהצלחתו

בינתיים החל בבורסה המסחר בתעודות. הבנקים המליצו בפני הלקוחות לקנות את התעודות שנמכרו בפחות מערכן הנקוב ונשאו תשואה אטרקטיבית. הייתה רק מגבלה אחת: הלקוחות חששו שאם ירצו למכור את התעודות לפני מועד הפירעון, יקבלו בתמורה פחות מהסכום שהשקיעו בקנייה. היה זה פגם בסחירות התעודות.
המוסדות הפיננסיים יכלו להחזיק בתעודות מלווה קליטה וחסכון חובה עד למועד הפירעון. לתעודות הייתה תשואה לפירעון, העולה על הממוצע. מנהלי המחלקות לניירות ערך בבנקים הבינו כי אם הבנקים ירכשו את התעודות בבורסה, במקרים של ירידת מחירים חריגה, יוכלו להציע למוסדות הכספיים תעודות במחיר נמוך מעט ממחיר השוק. ככל שגברה התחרות בין המוסדות, הייתה הירידה בעת מכירות יוצאות דופן קטנה יותר.
לרשות המשקיעים עמדה השקעה אטרקטיבית:
נייר ערך צמוד למדד הנושא תשואה מעל המקובל, היות שהוא נמכר בפחות מערכו הנקוב.
נייר הערך ניתן למכירה לפני מועד הפירעון, בהפסד קל.
כל שנדרש מהבנקים היה לקבל מראש את נתוני ההיצע והביקוש הצפויים למלוות הקליטה - ונתונים אלה עמדו לרשותם. בהתאם לגודל הסכומים נקבעה ההשקעה ב"ויסות התעודות". לעיתים, על מנת למנוע עלייה חריגה במחירי התעודות, מכרו הבנקים תעודות מהמלאי שלהם. למשקיע הסביר היה חשוב שמחיר התעודות לא יהיה נתון לתנודות חריפות. המטרה הושגה. כך הפכו תעודות מלוות קליטה לנייר ערך פופולרי בקרב המשקיעים. לקראת מועדי הפירעון היה מחירן כבר קרוב לערך הפירעון.
משבר מניות הבנקים

פעולות ויסות השערים במילוות המדינה: מילוות קצר מועד ומילוות קליטה וחסכון חובה היו למהדורת הניסוי לפרשת ויסות שערי מניות הבנקים. היה רק הבדל אחד מהותי: מלוות הקליטה היו איגרות חוב, ואילו מניות הבנקים היו מניות.
ראו גם

עושה שוק
הערות שוליים

↑  זאת, לעומת שוק משוכלל בו אין לאף אחד מהמשתתפים בו יכולת להשפיע על המחיר
↑  חישוב המחלק את שווי התעודה במועד הפירעון בהשקעה הנדרשת לקניית התעודה היום תוך התחשבות בזמן שנותר עד לפירעון
ז'אן-בטיסט לואי רומה דה ל'איל

| --- | --- |
פסלו של רומה דה ל'איל בצמוד לעיריית גריי
פסלו של רומה דה ל'איל בצמוד לעיריית גריי
 לידה:  26 באוגוסט 1736 גריי, צרפת 
 פטירה:  7 במרץ 1790 (בגיל 53) פריז, ממלכת צרפת 
 ענף מדעי:  מינרלוגיה
 מקום מגורים:  צרפת
 מקום לימודים:  קולז' סנט-בארב 
 תרומות עיקריות
 מראשוני הקריסטלוגרפים על ידי מדידת הזוויות בין פאות הגבישים על ידי גוניומטר, הוא קבע את העיקרון הבסיסי שזוויות אלו זהות לאותו סוג חומר ומאפיינות אותו.
 
ז'אן-בטיסט לואי רומה דה ל'איל (בצרפתית: Jean-Baptiste Louis Romé de L'Isle‏; 26 באוגוסט 1736 – 3 ביולי 1790) היה מינרלוג צרפתי, מראשוני הקריסטלוגרפים.
חייו

רומה דה ל'איל נולד בעיירה גריי (Gray) במחוז סון עילית (Haute-Saône) שבחבל בורגון-פראנש-קונטה שבצרפת. במהלך מלחמת שבע השנים (1763-1756) נשלח רומה דה ל'איל, ששירת כקצין בחיל התותחנים, לאיי הודו המזרחית ונפל בשנת 1761 בשבי הבריטים. הוא שוחרר מהשבי שלוש שנים אחר כך ב-1764.
בשובו לצרפת עסק רומה דה ל'איל בכימיה ואז פיתח עניין רב במינרלוגיה וקטלג תכולות של אוספי מינרלים פרטיים. הרעיונות שהביע קארלוס לינאוס בספרו על מיון עולם הטבע בדבר היכולת לסווג מינרלים לפי צורתם החיצונית, תגליותיו של ניקולאוס סטנו על הזוויות של הקוורץ, ומחקרים שערך הביאו אותו לגילוי העיקרון החשוב, "חוק הזוויות הקבועות בין הפאות".
בספריו: "מסה על הקריסטלוגרפיה" (Essai de cristallographie, פריז 1772), ו"קריסטלוגרפיה, או תיאורן של הצורות הנקיות של כל הגופים בממלכת המינרלים" (Cristallographie, ou description des formes propres ¢ tous les corps du regne mineral, פריז 1783) פרסם רומה דה ל'איל את תגליתו החשובה ביותר שצורות שונות של גבישים של אותו חומר טבעי או מלאכותי קשורות בקשר הדוק האחת לשנייה. יותר מכך, על ידי מדידת הזוויות בין פאות הגבישים על ידי גוניומטר, הוא קבע את העיקרון הבסיסי שזוויות אלו זהות לאותו סוג חומר ומאפיינות אותו. כשהוא מחליף בעזרת מישור אחד או קבוצות של מישורים את כל הקצוות הזהים של המבנה לו קרא "צורה פרימיטיבית" הוא גזר צורות אחרות קשורות. הוא הבחין בשש צורות פרימיטיביות והן הקובייה, התמניון המשוכלל, הארבעון המשוכלל, רומבוהדרון (פאון בעל שש פאות מעוינות), תמניון בעל בסיס מעוין ופירמידה כפולה בעלת שש פאות. רק בשלוש האחרונות יכולים להיות שינויים בזוויות.
רומה דה ל'איל מת בפריז ב-3 ביולי 1790. אחד משני הקולג'ים בגריי, עיר הולדתו, קרוי על שמו.
וולטר אייזקסון

| --- | --- |

 לידה:  20 במאי 1952 (בן 72) ניו אורלינס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד, קולג' פמברוק, בית הספר איזידור ניומן 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  Einstein. His life, his universe, The Code Breaker 
 תקופת הפעילות:  מ-1983 
 פרסים והוקרה:  המדליה הלאומית למדעי הרוח (2023)  מלגת רודס (1974)  פרס ספרות ע״ש קרל סנדברג (2013)  הרצאת ג'פרסון (2014)  מדליית בנג'מין פרנקלין (2013)  מדליית ניקולס מנשיא אוניברסיטת ואנדרבילט 
 
וולטר אייזקסון (באנגלית: Walter Isaacson; נולד ב-20 במאי 1952) הוא סופר וביוגרף יהודי-אמריקאי. היה היו"ר והמנכ"ל של רשת CNN ועורך המשנה של המגזין טיים. מכהן כיום כנשיא ומנכ"ל מכון המדיניות אספן (Aspen) בוושינגטון. כתב ביוגרפיות על הנרי קיסינג'ר, בנג'מין פרנקלין, אלברט איינשטיין, לאונרדו דה וינצ'י, סטיב ג'ובס ואילון מאסק. זוכה אות הרצאת ג'פרסון לשנת 2014.
קורות חיים

אייזקסון נולד בניו-אורלינס שבלואיזיאנה, בן בכור מתוך שניים, למשפחה יהודית. אביו, ארווין אייזקסון היה מהנדס ואמו בטסי מתווכת מקרקעין. לאחר סיום לימודיו בבית הספר הפרטי "איזידור ניומן" בעירו החל את לימודיו באוניברסיטת הרווארד אותם סיים בשנת 1974 כאשר קיבל תואר בהיסטוריה ובספרות. לאחר מכן למד מטעם קרן רודז באוניברסיטת אוקספורד פילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה.
הוא החל את קריירת הכתיבה שלו בעיתון הבריטי סאנדיי טיימס ובעיתון המקומי The Times-Picayune. בשנת 1978 הצטרף למגזין טיים ככתב פוליטי ואחר כך בתפקידי עריכה, ובשנת 1996 מונה לעורך הראשי של המגזין. בשנת 2001 מונה ליושב ראש ומנכ"ל של רשת הטלוויזיה CNN, ובשנת 2003 מונה לנשיא ומנכ"ל של מכון אספן בוושינגטון. הוא מכהן כחבר בכמה מועצות מנהלים של חברות וקרנות בארצות הברית.
אייזקסון פרסם במשך השנים מספר ספרים בהם הביוגרפיות של אלברט איינשטיין, הנרי קיסינג'ר ובנג'מין פרנקלין. בשנת 2011 פרסם את ספרו "סטיב ג'ובס" שהפך במהרה לרב-מכר בינלאומי ושבר את שיאי המכירות של ספרי ביוגרפיה. הספר, המספר את סיפורו של מייסד אפל, סטיב ג'ובס בהתבסס על שיחות עם ג'ובס עצמו ועם בני משפחה וחברים.
בשנת 2012 נבחר על ידי טיים מגזין לרשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם.
ספריו

The Wise Men: Six Friends and the World They Made (1986)
Kissinger: A Biography (1992)
Benjamin Franklin: An American Life (2003)
Einstein: His Life and Universe (2007)
American Sketches (2009)
Steve Jobs (2011)
The Innovators: How a Group of Hackers, Geniuses, and Geeks Created the Digital Revolution (2014)
Leonardo Da Vinci (2017)
The Code Breaker: Jennifer Doudna, Gene Editing, and the Future of the Human Race (2021) - ביוגרפיה על ג'ניפר דאודנה
חמישה מספריו תורגמו לעברית:
איינשטיין: חייו והיקום שלו, בהוצאת משכל, 2011
סטיב ג'ובס, בהוצאת מודן, 2011
החדשנים: על חבורת ההאקרים, הגאונים והגיקים שיצרה את המהפכה הדיגיטלית, תרגומו של אסף שור בהוצאת כנרת זמורה-דביר, ספטמבר 2017
לאונרדו דה וינצ'י: הביוגרפיה, בהוצאת מודן, 2019
אילון מאסק, בהוצאת כנרת זמורה דביר, 2023
הערות שוליים

↑  על וולטר אייזקסון, באתר NEH
↑  ברברה אורטוטאי, אי-פי, האיש שפיצח את חידת ג'ובס, באתר הארץ, 27 באוקטובר 2011
↑  The World's 100 Most Influential People: 2012, באתר ה-TIME, אפריל 2012 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263012705171  PLWABN: 9810577312905606  BIBSYS: 90338082  BNE: XX4782444  BnF: cb134841423 (data)  CANTIC: a11141773  CiNii: DA03658853  dblp: 121/0659  GND: 113438370  ICCU: TO0V519375  ISNI: 0000 0001 2131 2482  LCCN: n83038709  LNB: 000147843  MusicBrainz: 3c3a1d45-6c2c-421e-b22b-47bd93364fbd  NDL: 00468802  NKC: hka2010598319  NLA: 49863557  NLK: KAC200611588  NSK: 000575140  NTA: 072889055  RERO: 02-A003411624  SUDOC: 063806258  Trove: 1504353  VIAF: 46911882   WorldCat (עם VIAF): 46911882
ולדמאר הקל

ולדמאר הקל (בגרמנית: Waldemar Heckel; נולד ב-1949) הוא היסטוריון קנדי של העת העתיקה.
הקל נולד בבאד קניגסהופן בגראבפלד (Bad Königshofen im Grabfeld) שבבוואריה, גרמניה. את התואר הראשון שלו עשה באוניברסיטת ויקטוריה. את עבודת המאסטר שלו סיים ב-1973, וב-1978 קיבל את תואר הדוקטור שלו מאוניברסיטת קולומביה הבריטית בוונקובר. הדיסטרציה שלו, שעסקה במרשלים של אלכסנדר הגדול, הציבה את היסודות לעבודתו מ-1992 בנושא זה. הקל נחשב בעולם לחוקר חשוב בנושא אלכסנדר הגדול, פרסם רבות בנושא זה, וחלק ממאמריו הניחו את הבסיס לתחומים שלא נחקרו עז אז ביסודיות. נושאים מחקר נוספים בהם עסק הם כתיבת ההיסטוריה ביוון העתיקה, והיסטוריה צבאית עתיקה.
הקל כיהן עד לפרישתו בסוף 2013 כפרופסור להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת קלגרי.
מחקריו > המרשלים של אלכסנדר

בשנת 1992 הוציא הקל ספר על סמך עבודת הדוקטורט שלו, בנושא "המרשלים של האימפריה של אלכסנדר הגדול" (The Marshals of Alexander’s Empire). בספר ביוגרפיות של גדולי המפקדים בצבאו של אלכסנדר, והוא מכיל גם מידע רב על המבנה וההתארגנות של צבאו של אלכסנדר והאדמיניסטרציה שלו.
ראשיתו של הספר בעבודת הדוקטורט של הקל, בהנחייתו של פיליפ הארדינג, ומאוחר יותר בהנחייתו של מלקולם מק'גרגור, שעסקה בנושא זה. מאז 1975 עסק ולדמאר הקל בנושא באינטנסיביות, במטרה להמשיך ולעדכן את תוכן הכרך השני של ספרו של הלמוט ברווה, "Das Alexanderreich auf prosopographischer Grundlage" (האימפריה של אלכסנדר על בסיס פרוסופוגרפי, מינכן 1926), שכולל גם הוא ביוגרפיות של אישים מזמנו של אלכסנדר.
בספר עצמו שני חלקים מרכזיים: החלק הראשון, הכולל את פרקים 1 עד 4, מכיל אנשים בעלי קשר אישי לאלכסנדר, והשני (פרקים 5 עד 9) כולל אנשים בעלי תפקיד צבאי (מפקדים בצבא המוקדוני).
הקל, שבספר זה כלל רק אישים בעלי קשר חזק לאלכסנדר, כתב ספר נוסף על מנת להשלים את החסר. ספרו של הקל, "Who's Who in the Age of Alexander the Great: Prosopography of Alexander's Empire", יצא לראשונה ב-2006. הוא מכיל מעל 800 ביוגרפיות קצרות של אישים, גם בעלי קשר רופף יותר לאלכסנדר, שלפיכך לא הופיעו בספרו על המרשלים. בספר זה כלולים שחיו לאחר הזמן בו היה אלכסנדר בחיים, ומנהיגים מן האימפריה הפרסית, מולה נלחם אלכסנדר הגדול במסע כיבושים נרחב. מפני שהיו לו שיקולים מעט אחרים משל ברווה, עליו הסתמך, מכיל הספר רשימה של דמויות שברווה הכליל בספרו, ואילו אצל הקל הושמטו.
מחקריו > אלכסנדר הגדול: היסטוריה חדשה

בשנת 2009 ערך הקל, יחד עם לורנס א' טרייטל, ספר בעל שם זה (במקור "Alexander the Great: A New History"). הספר, שאת המאמרים השונים בו כתבו חוקרים חשובים בתחום זה, מקיף נושאים שונים בחייו של אלכסנדר: הדת בחייו, מלוויו במסע הכיבושים במזרח, השפעתו, חיי המין שלו וייצוגיו בקולנוע ובאמנות לאורך הדורות.
כתביו (מבחר)

(Ed., with Lawrence A. Tritle): Alexander the Great. A New History. Oxford 2009.
The Conquests of Alexander the Great. Cambridge 2007.
Who’s Who in the Age of Alexander the Great. Prosopography of Alexander’s Empire. Oxford 2006.
(Ed., with John C. Yardley): Alexander the Great. Historical Sources in Translation. Oxford 2003.
Justin: Epitome of the Philippic History of Pompeius Trogus, Volume I. Books 11–12: Alexander the Great. Translated by J. C. Yardley, comments by Waldemar Heckel. Oxford 1997.
The Marshals of Alexander’s Empire. London/New York 1992.
Quintus Curtius Rufus: The History of Alexander. Translated by J. C. Yardley, with introduction, appendix and comments by Waldemar Heckel. London 1984.
הערות שוליים

↑  "Graham Shipley, "Review: Alexander's Marshals, The Classical Review, Vol. 49, No. 2 (1999), pp. 480-482
↑  The Marshals of Alexander’s Empire, עמ' xxi
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262438705171  PLWABN: 9810659669405606  BIBSYS: 90388535  BNE: XX966325  BnF: cb12036491r (data)  CANTIC: a10856778  CiNii: DA02699072  GND: 14401453X  ISNI: 0000 0001 1872 5008  LCCN: n85082673  NKC: xx0083973  NLA: 35503568  NLG: 69495  NLK: KAC200902184  NTA: 072842628  SUDOC: 028552040  Trove: 976884  VcBA: 495/306124  VIAF: 4947023   WorldCat (עם VIAF): 4947023 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זאודיתו, קיסרית אתיופיה

הקיסרית זאודיתו "מלכת המלכים".
זֶאוּדִיתוּ (בגעז: ዘውዲቱ, זוודיתו; נולדה ב-29 באפריל 1876 בשם "אסכלה מריאם", נפטרה ב-2 באפריל 1930) הייתה בתו הצעירה של הקיסר מנליק השני מאשתו וויזרו אבאטצ'או באין. פירוש שמה הוא  באמהרית הוא "הכתר".
הוכרזה כקיסרית אתיופיה לאחר הדחת אחיינה ייאסו החמישי ב-27 בספטמבר 1916 בארמון גאבי הגדול באדיס אבבה 
הוכתרה באופן רשמי לקיסרית ב-11 בפברואר 1917 בקתדרלת גאורגיוס הקדוש. תוארה המלא היה: האריה המנצח משבט יהודה בחירת האל מלכת המלכים של אתיופיה (מוע אנבסה זה-אם נגדה יהודה סיימתה אגזיבחר נגסתה נגסת זה-אתיופיה)
זאודיתו נישאה מספר פעמים, בעלה הראשון היה בנו של הקיסר יוהנס הראס אראיה סלאסי (נפטר ב-1888),
השני הדאג'זמץ וואגשום גוונגול (1904) השלישי הדאג'זמץ וובה אטנף סגד (1913), הרביעי והאחרון ראס גוגסה וולה (1930).
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הביעה זאודיתו את רצונה לעבור להתגורר בירושלים ואף בנתה בית שהיה אמור לשמש אותה בבואה. התוכנית לא יצאה אל הפועל והבית הפך לבניין הקונסוליה האתיופית ולבית דירות להשכרה.
זאודיתו נפטרה לאחר ששמעה שבעלה מת בארמון מנליק ב-2 באפריל 1930 ונקברה בכנסיית המנזר ביתא לא מריאם.
הערות שוליים

↑  יהושע בן-אריה, ‏עיר בראי תקופה - ירושלים החדשה בראשיתה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1979, באתר "כותר" עמ' 429
| השושלת השאוונית |
| --- | --- | --- |
ממלכת שאווה
| בית אב | השושלת הסולומונית |  |
| שליטים | נאגסי קראסטוס • סבסטינוס • קאדמי קאל • אמחה ייאסוס • אספה וואסן • וואסן סגד • סהלה סלאסי • היילה מאלכות • מנליק השני • ייאסו החמישי • זאודיתו • היילה סלאסי • אמחה סלאסי • זרע יעקב אמחה סלאסי |  |
ממלכות האימפריה האתיופית
| הקיסרות האתיופית והכנסייה האורתודוקסית האתיופית בירושלים |
| --- | --- | --- |
| מוסדות דת | קִידָאנֵה מִהְרַת - הכנסייה האתיופית • דיר א-סולטאן |  |
| בניינים נוספים | ארמון המלכה החבשית • בית הקיסרית טאיתו • בניין הקונסוליה האתיופית • בית הקיסר מנליק השני |  |
| בני מלוכה אתיופיים שבנו בירושלים | מנליק השני, קיסר אתיופיה • טאיתו בטול • זאודיתו, קיסרית אתיופיה • היילה סלאסי, קיסר אתיופיה |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ייאסו החמישי | קיסר אתיופיה  27 בספטמבר 1916 - 2 באפריל 1930 | הבא: היילה סלאסי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270230805171  PLWABN: 9810669377505606  BnF: cb16608432p (data)  GND: 119180480  ISNI: 0000 0003 8189 9603  LCCN: n97045413  NTA: 292775687  SUDOC: 13426732X  VIAF: 262837335   WorldCat (עם VIAF): 262837335 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ז'אן-בטיסט מרשן

| --- | --- |

ז'אן-בטיסט מרשן
 לידה:  22 בנובמבר 1863 טויסי, הקיסרות הצרפתית השנייה צרפת
 פטירה:  14 בינואר 1934  (בגיל 70) פריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית צרפת
 מקום קבורה:  cemetery of Thoissey 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  École de l'infanterie 
 השתייכות:   צבא צרפת
 תקופת הפעילות:  1883 1914 – 1904 1919 (כ־21 שנים)
 דרגה:   ז'נרל דה דיוויזיה
 פעולות ומבצעים
 כיבוש סנגל כיבוש סודאן מרד הבוקסרים מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 מדליית הזהב של החברה הגאוגרפית הצרפתית (1900)  מדליה קולוניאלית  סנדק לקידום בית הספר הצבאי המיוחד בסיינט קייר  קצין במסדר הכוכב השחור  אות מסדר אנה הקדושה  צלב גדול של לגיון הכבוד 
 
ז'אן-בטיסט מרשן (בצרפתית: Jean-Baptiste Marchand; 22 בנובמבר 1863 – 14 בינואר 1934) היה גנרל צרפתי אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה, אולם התפרסם דווקא בשם חלקו במשבר פשודה.