גאורגיוס השני, מלך היוונים
מלחמת העולם השנייה

מלחמת איטליה–יוון החלה בניצחון יווני. הפלישה האיטלקית נהדפה, ועד מהרה מצא עצמו הכוח הפולש מתגונן על אדמת אלבניה ממנה יצא לפלישה.
בינואר 1941 מת מטקסס במפתיע מהרעלת דם. המלך החליפו באלכסנדרוס קוריזיס שהיה נגיד הבנק הלאומי היווני. לאחר מות מטקסס היה המלך בעל הכוח האמיתי במדינה. הלחימה נמשכה, ובמרץ 1941 נהדפה מתקפה איטלקית שתוכננה על מנת לסיים את המלחמה.
לאחר כחצי שנה של לחימה, ומשההכרעה לא נראתה באופק, התערב היטלר, ושלח בתחילת אפריל 1941, את הוורמאכט להכריע את הלחימה, דרך בולגריה משתפת הפעולה, ויוגוסלביה, שהתנגדה ונכבשה אף היא. כוחות הוורמאכט הכריעו את הצבא היווני, ואת כוח המשלוח הבריטי שנשלח לסייע לו, ויוון נכבשה על ידי מדינות הציר, בתוך כשלושה שבועות. משהתקרבו טורי הוורמאכט לאתונה, התאבד קוריציס ביריה (אם כי על מנת שלא לעורר פאניקה נמסר לציבור כי מת מהתקף לב). המלך החליט לצאת שוב לגלות.
ב-23 באפריל עזבו המלך וממשלתו את אדמת יוון ופנו לכרתים, שהוחזקה על ידי כוח גדול של בעלות הברית. היטלר התייחס אל המלך כאויב, ובנאום שנשא ב-4 במאי, התקיף אותו באופן אישי. כאשר החל הקרב על כרתים, ב-20 במאי 1941, חששו הבריטים מנפילת המלך בשבי, הן מחשש לגורלו, והן מחשש לתועלת התעמולתית שתצמח לגרמנים מנפילתו של מלך שהוגן על ידי הבריטים.
המלך פונה על ידי הצי המלכותי הבריטי, ונמלט אך בקושי מלכידה על ידי הגרמנים. כאשר עזב את הווילה המלכותית בה שכן בכפר טריבוליה, נראו כבר הצנחנים הגרמנים באזור, ומשנשלחו שליחים להביא ניירות שהותיר אחריו ראש הממשלה אמאנויל צודרוס, שהיה בפמליית המלך, נמסר כי הווילה כבר נתפסה על ידי האויב. המלך, שהחל את ההימלטות כשהוא לבוש במדי גנרל יווני, שכללו עיטורי זהב, התבקש להתלבש בלבוש אזרחי ופשוט. לאחר מסע לילי הצליחה הפמליה להגיע למקום המפגש על חוף כרתים, ושם נאספה מהחוף ופונתה על ידי אוניית הצי הבריטי HMS Decoy. הם הגיעו לחופי אלכסנדריה בליל ה-22 במאי.
שהותו של המלך במצרים הייתה קצרה, לאחר שהות זו המשיך לבריטניה, לבקשת ממשלתו הפרו איטלקית של המלך פארוק.
במהלך הכיבוש הנאצי של יוון נותר גאורגיוס ראש המדינה היווני המוכר על ידי הקהילה הבינלאומית, נתמך על ידי ממשלתה הגולה של יוון, ועל ידי כוחות יוונים ששירתו במזרח התיכון לצד הבריטים. גאורגיוס הגיע עם ראש הממשלה צודרוס לבקר את חייליו במצרים ובארץ ישראל.
ביוון עצמה קמו על כך עוררין. חזית השחרור הלאומית (EAM), והזרוע הצבאית שלה, צבא השחרור העממי היווני (ELAS), ששגשגו לאחר שהוסר מעליהן פיקוחו של מטקסס שאסר את הקומוניסטים, הפכו לתנועת ההתנגדות היוונית הגדולה ביותר, ונהנו מתמיכה עממית רחבה. הארגונים השונים נאבקו בנאצים, אך במקביל ניהלו גם את תחילתה של מלחמת אזרחים בין הימין ובין השמאל.
כאשר שחרורה של יוון נראה באופק, רעיון שיבת המלך לאדמת יוון גרם לוויכוחים פנימיים הן ביוון עצמה, והן בקהילה היוונית הגולה. על אף שהמלך גינה בפומבי את משטרו של מטקסס בשידורי רדיו ששודרו ליוון, עדיין זכרו לו רבים את תמיכתו במשטר הרודני. בנובמבר 1943 כתב גאורגיוס לראש הממשלה הגולה אמנואיל צודרוס, "אבחן מחדש את התאריך בו אשוב ליוון, מתוך הסכמה עם הממשלה". במכוון או בטעות הופץ נוסח של המכתב שהשמיט את המילה "תאריך", והותיר את הרושם ששאלת שובו של גאורגיוס עצמה שנויה במחלוקת, והופצו שמועות כי הסכים למשאל עם נוסף בדבר המלוכה, או אף ויתר עליה כליל.
ב-24 בספטמבר 1944 נחת צבא בריטי ביוון ושחרר אותה בתוך שישה שבועות. על אף דרישת ראש הממשלה הליברלי, גאורגיוס פפנדראו כי המחתרות הקומוניסטיות תפסקנה את הלחימה, סירב השמאל להתפרק מנשקו, ומלחמת האזרחים המשיכה. גאורגיוס נמנע מלשוב ליוון, ובלחץ של בעלות הברית מינה כעוצר את הארכיבישוף דמסקינוס מאתונה, עד להכרעה בשאלת המלוכה במשאל עם. דמסקינוס מיהר ומינה ממשלה רפובליקאית המתנגדת למלוכה. גאורגיוס המותש נראה כמוותר על המלוכה, ורכש בית בלונדון בו גר בגלוי עם אישה שהייתה מזה זמן פילגשו.