stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קוג'ונג, קיסר קוריאה
ביוגרפיה > קיסר

מיד עם הקמת האימפריה חיזק קוג׳ונג את הקשרים עם האימפריה הרוסית כנגד ההשפעה היפנית. אולם במהלך מלחמת רוסיה-יפן בשנים 1904–1905 פלשה יפן לתוך קוריאה ואילצה את הקיסר לחתום על אמנה המאפשרת ליפנים להשתמש במדינה כבסיס של הצבא היפני הקיסרי ולהציב יועצים בממשלה. לאחר המלחמה הקימה יפן ממשלת בובות בקוריאה. בשנת 1907 נאלץ קוג׳ונג להתפטר לטובת בנו, סאנג'ונג לאחר שהתברר כי הוא שלח שליחים כדי לפסוק על עניין עצמאות קוריאה בוועידה השנייה של בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ). שלוש שנים אחר כך סיפחה יפן רשמית את קוריאה. מותו של קוג'ונג בינואר 1919 עורר שמועות כי הורעל על ידי היפנים, והלווייתו ב-1 במרץ שנת 1919 שימשה כתנופה לתנועת העצמאות.
יי ואנג, בנו החמישי של קוג'ונג, היה יליד 1877, והבן השני ששרד אחרי סאנג'ונג. עם זאת, כאשר סאנג'ונג הפך לקיסר לאחר שאביהם נאלץ להתפטר בשנת 1907, היפנים סירבו להפוך את יי ואנג לנסיך הכתר הבא, והעבירו את התואר לאחיו למחצה הצעיר, יוימין, שהועבר ליפן בגיל 10 וגדל, פחות או יותר כגבר יפני.
יי ואנג נודע כאדם עצמאי, עקשן ותומך עצמאות, מה שהבהיל את אדוניה היפניים של קוריאה. הוא בילה את חייו כנסיך הקיסרי אך לא יורש העצר ומטעם אביו נסע כשגריר למספר מדינות זרות, כולל הרפובליקה הצרפתית השלישית, האימפריה הרוסית, ארצות הברית, האימפריה הבריטית, ממלכת איטליה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, הקיסרות הגרמנית ואף יפן עצמה. בשנת 1919, עם מות אביו, עזר יי ואנג בתכנון הפיכה להפלת ממשלת קוריאה היפנית. היפנים גילו את העלילה המהפכנית ועצרו את יי ואנג בעודו במנצ'וריה. הוא הובל חזרה לקוריאה אך לא נכלא או נשלל מתאריו המלכותיים.
משפחה

לקוג'ונג היו 14 ילדים מהמלכה מין ו-7 פילגשות, 9 מהם נפטרו בשנה הראשונה לחייהם ושמם לא נודע ועוד אחד נפטר בצעירותו בגיל 12.
המלכה מין (מִיּוֹנְגְסוֹנְג)
בן חסר שם
בת חסרת שם
סאנג'ונג, קיסר קוריאה
בן חסר שם
בן חסר שם
ראו גם

שושלת ג'וסון
הכיבוש היפני בקוריאה
היסטוריה של קוריאה
איור מסורתי של קוג'ונג משנת 1901.
צובה

ערך זה עוסק בקיבוץ בישראל. אם התכוונתם לגן לאומי בישראל, ראו .
| --- | --- |
טרקטור מעוצב בכניסה לצובהטרקטור מעוצב בכניסה לצובה
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: ירושלים
מועצה אזורית: מטה יהודה
גובה ממוצע: ‎724 מטר
תאריך ייסוד: 1948
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 599 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎-3.5% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) צובה(למפת הרי ירושלים רגילה) צובה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום צובה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום צובה31°47′01″N 35°07′10″E﻿ / ﻿31.7835228628547°N 35.1194519177937°E﻿ / 31.7835228628547; 35.1194519177937  heמפת היישובים של מועצה אזורית מטה יהודה (in English: Mateh Yehuda Regional Council) באדום - צובה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 5 מתוך 10
http://www.tzuba.net
מגדל סילו בצובה
צובה - תצפית מכיוון סובא
צובה ונחל צובה בשקיעה
צוֹבָה או פַּלְמָ"ח צוֹבָה (ובעבר נקרא גם צובא) הוא קיבוץ שיתופי הממוקם בפרוזדור ירושלים, ליד מבשרת ציון. הקיבוץ נמצא על שלוחת הר שגובהה 735 מטר מעל פני הים, ולידו נמצא תל צובה שגובהו 769 מטר.
הקיבוץ הוקם ב-19 באוקטובר 1948 על ידי חיילים משוחררים, בוגרי הכשרות, יוצאי הפלמ"ח. לקיבוץ הוקצו כ-4,102 דונם, משטחו של הכפר הערבי ס'וּבַּא אשר שכן באתר עד מלחמת העצמאות ושטחים נוספים בשפלה. 
המייסדים חברי הפלמ"ח, רצו לקרוא לקיבוץ בשם: "משגב פלמ"ח"; אך הוועדה לקביעת שמות יישובים ואתרים סרבה, ודרשה לשמר את שם המקום. כפשרה נבחר השם "פלמ"ח צובה". בשנותיו הראשונות הקיבוץ סבל מקשיים ומעזיבות רבות אך במהלך השנים מצבו התייצב והשתפר.
ענפי הכלכלה של הקיבוץ הם: תעשייה (מפעל "אורן" לשמשות בטיחות לרכב ושמשות נגד ירי), חקלאות (הכוללת מטעים, כרמים, שלחין, זיתים, עגבניות וכרוב הידרופוני (גדל על המים)). בקיבוץ וסביבתו ישנן אטרקציות רבות כגון: עין צובה והנקבה באורך 50 מטר, ומערת יוחנן המטביל. ענף התיירות, כולל את פארק השעשועים "קיפצובה" לילדים, ומלון כפרי "צובה". בנוסף קיים בקיבוץ גם אולפן לעברית.
ארכאולוגיה והיסטוריה

ליד הקיבוץ נמצא הר צובה הכולל את תל צובה, שבו שכבות מהתקופה הכנענית בארץ ישראל. בשמו צובה, נזכר היישוב לראשונה בתנ"ך, כציון מקום ישובו של יגאל בן נתן מצובה, אחד מגיבוריו של דוד (שמואל ב', פרק כ"ג, ל"ו). מתקופת בית ראשון מצויים בסמוך לצובה שרידים חקלאיים רבים, בעיקר טרסות, מערכות מים וגתות, וקברים. 
חוקרים זיהו באתר את גיא צבועים - יישוב בתקופת המשנה. בתקופה הצלבנית נבנתה באתר מצודה צלבנית שנקראה "בלמונט" (ההר היפה), וממנה שרדו חומה חיצונית עם חפיר, שער ומגדל, חומה פנימית עם מספר שערים, מנהרת מילוט, כנסייה, ובורות מים, בהם נעשה שימוש על ידי תושבי הכפר הערבי סובא.
הכפר היה בסיס חשוב לכוחות הערביים שחסמו את הדרך לירושלים במלחמת העצמאות. ניסיון לכבוש אותו במבצע הראל, בשבוע השלישי של אפריל 1948, לא עלה יפה. הכפר נכבש ב-13 ביולי 1948 על ידי לוחמי חטיבת הראל של הפלמ"ח במסגרת מבצע דני (הגזרה המזרחית).
מערת יוחנן המטביל

בין מטעי הקיבוץ ממוקמת מערת יוחנן המטביל, אשר משמשת מוקד אטרקציה לתיירים מרחבי העולם. מדובר למעשה בבור מים חצוב, גדול מאוד ואחד המשוכללים מסוגו, ששינה את תפקודו לאורך השנים. בימי בית ראשון שימש הבור לאגירת מים לצרכים חקלאיים ולתעשיית כלי חרס; לאחר חורבן בית ראשון וחידוש היישוב היהודי במקום, לאחר שיבת ציון, שינה הבור את תפקודו והפך למקווה טהרה. לצורך התאמתו למקווה טהרה הוגבהה רצפת הבור. במאה הרביעית הפך המקום לאתר עלייה לרגל ופולחן ליוחנן המטביל, ועל קירותיו נחרתו ציורים הקשורים ליוחנן או לנצרות. עם כיבוש האזור על ידי המוסלמים ננטש המקום והפך למזבלה לחקלאי האזור. בין השנים 2000‏-2004 התקיימו במקום עונות חפירה על ידי ד"ר שמעון גיבסון (אנ') ואוניברסיטת קרוליינה הצפונית בשארלוט (אנ'). בשנת 2004 נחשף המקום לציבור ויש המבקשים לראות בו את המקום שבו נהג יוחנן המטביל להטביל את הנוהים אחריו. הארכאולוג והאנתרופוג ג'ו זיאס מנגד מציע שהמתחם אינו קשור כלל ליוחנן המטביל, והחרותות מעידות על פולחן לקדוש הנוצרי לזרוס בימי הצלבנים, כשהמקום שימש למזור לחולי צרעת.
באמנות הישראלית

קיבוץ צובה זכה לאורך השנים לכמה התייחסויות מצד האמנות הישראלית. בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 הקים יוסף זריצקי, מנהיג קבוצת אופקים חדשים, סטודיו בצובה אותו נהג לפקוד כל שנה עד פטירתו בשנת 1985, ובו צייר את נופי האזור בשפתו הציורית המופשטת. בשנת 1995 הציג האמן לארי אברמסון בגלריה הקיבוץ את התערוכה "tsooba" במסגרתה מתח ביקורת על עיוורון אותו זיהה אצל זריצקי, אשר שפתו המופשטת התעלמה מהריסות הכפר הערבי שהיה במקום. בשנת 2013 צייר יונתן הירשפלד את סדרת הציורים "על הארץ" שהוצגה במשכנות שאננים בה התייחס לציורי "צובה" של זריצקי ושל אברמסון ולדיון האתי והאסתטי שמתעורר במפגש בין שלושת דורות האמנים.
גלריית תמונות

יום העלייה לצובה, 1948
חדר האוכל בקיבוץ צובה בשעות הערב, 4 בפברואר 2012
חדר האוכל, 4 בפברואר 2012
חדר האוכל, 7 במאי 2012
חדר האוכל, 20 בספטמבר 2016
פסל סביבתי בכרמי צובה
כרמי צובה ותל צובה
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוגוסט 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  אודות קיבוץ צובה, ב"אתר הבית" (homee)
↑  זאב וילנאי, הערך: צובה, אנציקלופדיה לידיעת הארץ, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 1956, עמ' 1055.
↑  נגה קדמן, בצדי הדרך ובשולי התודעה, ספרי נובמבר, 2008, עמ' 151.
↑  מפת האזור בהוצאת מחלקת המדידות, 1949, עם סימון שני השמות 'צובה' וכן 'משגב פלמ"ח', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  אפרים תלמי, הערך: סובא, מה ומי לכסיקון מלחמת העצמאות, הוצאת דבר, 1964, עמ' 284; ומפה, שם, בערך: מבצע דני. עמ' 86.
↑  Joe Zias, JOHN THE BAPTIST OR LAZARUS, THE PATRON SAINT OF LEPROSY, Academia.edu, ‏2019
↑  מרדכי עומר, יוסף זריצקי, תל אביב: הוצאת מסדה, 1987, עמ' 213-210.
↑  טלי תמיר, לארי אברמסון: TSOOBA, תל אביב: גלריה הקיבוץ, 1995.
↑  רון ברטוש, יונתן הירשפלד: על הארץ, ירושלים: הוצאת משכנות שאננים, 2013.
| צובה |
| --- | --- | --- |
| מקומות | קיבוץ צובה • גן לאומי הר צובה • מצודת בלמונט • סובא • חורשת אי הילדים • מערת יוחנן המטביל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540321405171 
אנדרטת חברי הפלמ"ח בצובה, 2011
צובה
פליפה השישי, מלך ספרד

שלט האצולה של מלך ספרד
ראובן ריבלין סוקר משמר כבוד של פרשים לכבוד ביקורו הממלכתי בספרד כשהוא מלווה בפליפה מלך ספרד, נובמבר 2017
פליפה השישי, מלך ספרד (בספרדית: Felipe VI de Borbón y Grecia, או בשמו המלא: Felipe Juan Pablo Alfonso de Todos los Santos de Borbón y Grecia; נולד ב-30 בינואר 1968 במדריד, ספרד) הוא מלך ספרד, המכהן בתפקיד מאז יוני 2014. זאת לאחר שאביו, המלך חואן קרלוס הראשון, פרש והעביר אליו את התואר.
ילדות ונעורים

פליפה הוא בנם הזכר הראשון של מלכי ספרד לשעבר חואן קרלוס וסופיה, ולכן זכה לרשת את הכתר הספרדי. שמו המלא הוא פליפה חואן פבלו אלפונסו של השילוש הקדוש ושל כל הקדושים מבורבון ומיוון (בספרדית: Felipe Juan Pablo Alfonso de Todos los Santos de Borbón y Grecia). השמות הסמליים שניתנו לו בעת הטבלתו נעוצים במספר מקורות: פליפה – על שם פליפה החמישי, מלך ספרד הראשון מבית בורבון; חואן – על שם סבו חואן, רוזן ברצלונה; פבלו – על שם סבו פאולוס, מלך יוון; אלפונסו – על שם אבי סבו אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד; התוספת "של כל הקדושים" שנהוג לתת בקרב בני משפחת המלוכה הספרדית; בורבון – שם בית המלוכה הספרדי. סנדקיו הם סבו, חואן, רוזן ברצלונה, ואם-סבו המלכה ויקטוריה אאוחניה, נסיכת בטנברג.
בנעוריו למד בתיכון לייקפילד קולג' סקול באונטריו, קנדה, ולאחר מכן הוא עבר הכשרה צבאית באקדמיה הצבאית בסרגוסה, באקדמיה לחובלים במרין ובאקדמיית חיל האוויר בסן חאבייר. אחרי סיום שירותו הצבאי החל ללמוד לתואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה האוטונומית של מדריד. הוא לקח קורסים נוספים בכלכלה ולמד לתואר שני ביחסים בין-לאומיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון בארצות הברית, בה היה שותף לחדר של בן דודו הנסיך היווני פבלוס.
עבודתו בספרד ובמדינות זרות

פליפה מילא שורת התחייבויות עוד לפני שהיה למלך. בין השאר, הוא השתתף ועמד בראשם של אירועים רבים בספרד ומחוץ לה. באוקטובר 2005 הוא החל בסדרת ביקורים רשמיים בקהילות האוטונומיות בספרד על מנת להכיר היטב כל אחת מהן. כמו כן, הוא אחראי למפגשים קבועים עם ארגונים וגופים שלטוניים על מנת להתעדכן בפעילויותיהם. לעיתים קרובות הוא השתתף בישיבות ההנהלה של ארגונים אלה ושל הקהילות האוטונומיות, כדרוש מהתחייבויותיו כנסיך.
כנסיך השתתף בפגישות אישיות ופומביות על מנת להעניק לעם הספרדי מבט מעודכן על מצבה הלאומי והבין-לאומי של ספרד, ובעיקר עם אנשים בני דורו המצטיינים בעבודתם, כמו פוליטיקאים, כלכלנים ואנשי תרבות ותקשורת. לעיתים תכופות מילא את מקומו של אביו המלך באירועים מגוונים, ביניהם טקסים צבאיים שונים.
כחלק מתפקידו, הוא ערך ביקורים רשמיים רבים מחוץ לספרד. בין הארצות שביקר נמצאות ארצות דרום אמריקה, המזרח התיכון, אסיה ואוסטרליה. יש לו עניין מיוחד בכל הקשור לאיחוד האירופי, למזרח התיכון, לצפון אפריקה ולדרום אמריקה. החל מינואר 1996 הוא ייצג את ספרד בטקסי השבעה של נשיאים בארצות דרום אמריקה.
כמו כן, הוא מילא חלק פעיל וחשוב בקידום המסחר והכלכלה של ספרד במדינות זרות והשתתף בצורה פעילה בכנסים וסמינרים כלכליים בספרד ומחוץ לה.
פליפה הלך בדרכי אמו סופיה, שהשתתפה באולימפיאדת רומא בשנת 1960 בענף שיט מפרשיות, והיה חבר המשלחת האולימפית של ספרד באותו ענף באולימפיאדת ברצלונה בשנת 1992. הוא השתתף בטקס הפתיחה ונשא את דגל ספרד. בסופו של דבר, הוא סיים במקום השישי וזכה בדיפלומה אולימפית.
חיים אישיים ונישואים

חיי הרווקות של הנסיך פליפה סיפקו כותרות רבות לעיתונות הצהובה בספרד. שמו נקשר לנשים רבות, אך ניהל מערכות יחסים רציניות רק עם שתיים מהן – אשת האצולה הספרדית איסבל סרטוריוס והדוגמנית הנורווגית אווה סאנום. אף אחת מהן לא קיבלה את האישור של בית המלוכה הספרדי ולא של העם הספרדי.
לתדהמת העם הספרדי, בנובמבר 2003 הודיע הנסיך במסיבת עיתונאים על כוונתו להינשא לעיתונאית ומגישת החדשות לטיסיה אורטיס. הידיעה על כך שהשניים זוג נודעה ימים ספורים לאחר מכן, והתברר שהשניים יצאו כשנה עד להודעה על נישואיהם. בעבר לטיסיה אורטיס הייתה נשואה לפרופסור אלונסו גררו, והתגרשה ממנו לאחר כשנה. פליפה ולטיסיה נישאו ב-22 במאי 2004 בקתדרלת אלמודנה במדריד בנוכחות אנשי מלוכה, פוליטיקאים ואנשי ציבור רבים. החתונה גרמה להתרגשות רבה בקרב העם הספרדי, וצפו בה כ-25 מיליון איש ברחבי העולם. תוארה הרשמי של לטיסיה הוא כיום הוד מלכותה מלכת ספרד, והיא משמשת כמלכה רעיה, בת זוגו של המלך.
ב-31 באוקטובר 2005 נולדה בת בכורה לפליפה וללטיסיה בשם לאונור. על פי חוקת ספרד מ-1978, ולאחר עליית אביה לכס המלוכה לאונור היא הראשונה בסדר הירושה לכתר הספרדי.
ב-29 באפריל 2007 נולדה בניתוח קיסרי סופיה, בתם השנייה של לטיסיה ופליפה, והשנייה בתור לכתר הספרדי.
תוארו הרשמי

הכתר הספרדי הוא בעל מסורת של מאות שנים, ופליפה עצמו הוא צאצא של משפחות מלוכה אירופיות רבות. בין השאר, הוא צאצא של לואי ה-14 מלך צרפת, חימש של ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת, וכן חימש של ויקטוריה, אשת פרידריך השלישי קיסר גרמניה, שתיהן בנותיה של ויקטוריה מלכת בריטניה. משפחת בורבון, עליה הוא נמנה, שלטה בעבר בצרפת וקשורה גם לבית הבסבורג האוסטרי. תוארו המלא משקף את ההיסטוריה הארוכה של משפחתו ומזכיר חבלים רבים באירופה ובאסיה שאינם בשליטתו למעשה, ואף כאלה שמעולם לא היו בשליטה ספרדית.
תוארו הרשמי > תוארו המלא

פליפה השישי, מלך ספרד, מלך קסטיליה, מלך לאון, מלך אראגון, מלך שתי הסיציליות, מלך ירושלים, מלך נווארה, מלך גרנדה, מלך טולדו, מלך ולנסיה, מלך גליסיה, מלך מיורקה, מלך סביליה, מלך סרדיניה, מלך קורדובה, מלך קורסיקה, מלך מורסיה, מלך מנורקה, מלך חאאן, מלך אלגרבה, מלך אלחסירס, מלך גיברלטר, מלך האיים הקנריים, מלך האיים והיבשת של הודו המערבית והודו המזרחית באוקיינוס
ארכידוכס אוסטריה
דוכס בורגון, דוכס ברבנט, דוכס מילאנו, דוכס אתונה וניאופטריה
רוזן הבסבורג, רוזן פלנדריה, רוזן טירול, רוזן רוסיון, רוזן ברצלונה
שליט ביסקאיה, שליט מולינה
קפיטן גנרל ומפקד עליון של הכוחות המזוינים, ריבון ואדון גדול של המסדר המהולל של גיזת הזהב
אדון גדול של המסדר המלכותי והמכובד של קרלוס השלישי, אדון גדול של מסדר איזבלה הקתולית, אדון גדול של המסדר המלכותי והצבאי של הרמנגילדו הקדוש, אדון גדול של המסדר המלכותי והצבאי של פרננדו הקדוש, אדון גדול של מסדר מונטסה, אדון גדול של מסדר אלקנטרה, אדון גדול של מסדר קלטראווה, אדון גדול של מסדר סנטיאגו, אדון גדול של מסדר מריה לואיסה
ראו גם

פרסי נסיך אסטוריאס
בשנת 1975, לצד הוריו, אחותו הגדולה כריסטינה ואלחנדרו רודריגז דה ולקרסל.
המלך פליפה השישי בשנת 2015 עם ראש ההגנה הגנרל אדמירל פרננדו גרסיה סאנצ'ס, ראש המטה של הצבא חיימה דומינגז בוז' ומפקד קבוצת פרשי הסיור ה-7 של חטיבת החי"ר הקל השביעי "גליציה".
המלך פליפה השישי, המלכה לטיסיה ושתי בנותיהם, הנסיכה לאונורה והנסיכה סופיה, ביוני 2019
קתדרלת סנט פול

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קתדרלה אנגליקנית, אטרקציה תיירותית 
 מיקום:  הסיטי של לונדון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 בעלים:  הדיוקסיה של לונדון 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1675
 תאריך פתיחה רשמי:  1675 
 חומרי בנייה:  אבן פורטלנד 
 אדריכל:  כריסטופר רן 
 סגנון אדריכלי:  בארוק אנגלי 
 מידות
 אורך:  158 מ' 
 רוחב:  75 מ' 
 גובה:  67 מ' (מגדל פעמונים) 111 מ' 
 קואורדינטות:  51°30′50″N 0°05′54″W﻿ / ﻿51.513777777778°N 0.098305555555556°W﻿ / 51.513777777778; -0.098305555555556
 www.stpauls.co.uk
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסקתדרלת סנט פול(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסקתדרלת סנט פול(למפת הסיטי של לונדון רגילה) קתדרלת סנט פול(למפת הסיטי של לונדון מוגדלת) קתדרלת סנט פול he
 
כנסיית סנט פול מכיוון גשר המילניום
קתדרלת סנט פול (באנגלית: St Paul's Cathedral), הנמצאת על גבעת לודגייט במרכז הסיטי של לונדון, היא מקום מושבו של הבישוף של לונדון.
מבנה

המבנה הנוכחי של הקתדרלה הוקם במאה ה-17, והיא הקתדרלה הרביעית באותו מקום. בניית הקתדרלה החלה בשנת 1675 והעבודות הסתיימו ב-20 באוקטובר 1708, יום הולדתו ה-76 של האדריכל, סר כריסטופר רן. המבנה בנוי בסגנון רנסאנס או בארוק מאוחר. שילוב זה של שני הסגנונות מופיע בכנסיות רבות שבנה כריסטופר רן, וכיום נקרא סגנון "רן-נסנס". כיפתה הגדולה של הכנסייה נבנתה בהשראת בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא. גובהה 108 מטרים, והיא אחד המבנים הגבוהים בלונדון.
בגובה 30 מטרים ו-259 מדרגות מקומת המבוא נמצאת "גלריית הלחישות", הנקראת כך בשל ההדים הנוצרים בה כשאנשים מדברים: בשל צורתה המעגלית של הגלריה, כשאדם מדבר במרחק כמה עשרות מטרים הוא נשמע כאילו הוא עומד מטרים ספורים בלבד מהמאזין..
119 מדרגות מעל גלריית הלחישות, בגובה 53 מטרים נמצאת "גלריית האבן", הממוקמת באותו מפלס בו מתחילה הכיפה. 152 מדרגות תלולות מעל גלריית האבן נמצאת "הגלריה המוזהבת". כאשר נמצאים בראש הכיפה אפשר להתבונן מטה דרך חלון זעיר ברצפה מגובה של 85 מטרים ישירות לתוך הקתדרלה.
עוגב הכנסייה נבנה בשנת 1694 והוא השלישי בגודלו בבריטניה. לעוגב 7,189 צינורות.
בקריפטה (המרתף) של הכנסייה מוזיאון מוצגים אוצרות הכנסייה, קברו של כריסטופר רן, קברו של אדמירל הוריישו נלסון ושל ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון וכן מצויים לוחות זיכרון רבים ובהם לוח זיכרון לחיילי צבא הוד מלכותו שנהרגו בשנות המנדט הבריטי בפלשתינה.
היסטוריה

בתקופה הרומית עמד במקום שבו עומדת הקתדרלה מקדש לאלה דיאנה, שניצב בקו ישר עם מקדש לאל אפולו שעמד בווסטמינסטר.
כנסייה לפול הקדוש עמדה במקום החל משנת 604. זו נשרפה בשנת 675 ונבנתה מחדש באותה שנה. את הכנסייה השנייה שרפו הוויקינגים בשנת 962. בשנת 1087 החלו הנורמנים לבנות כנסייה חדשה באותו מקום, והעבודות הסתיימו בשנת 1310. הקתדרלה שנבנתה הייתה הגדולה באנגליה והשלישית בגודלה באירופה. צריח הכנסייה היה המבנה הגבוה באירופה עד שנת 1561, אז נשרף על ידי ברק שפגע בו, ולא נבנה מחדש. הקתדרלה נשרפה בשנת 1666 בשרפה הגדולה של לונדון. בשנת 1668 מונה כריסטופר רן לתכנון ולבנייה מחודשת של הקתדרלה זו וכ-50 כנסיות אחרות.
בתקופת הבליץ במלחמת העולם השנייה, נפגעה הקתדרלה בהפצצות ב-10 באוקטובר 1940 וב-17 באפריל 1941. ב-12 בספטמבר 1940 נוטרלה והוצאה מהקתדרלה פצצה שטרם התפוצצה, ועלולה הייתה להרוס את הקתדרלה כליל, כפי שהסתבר בעת שפוצצה מאוחר יותר באופן מבוקר.
בהתקפת האוויר בלילה שבין 29-30 בדצמבר 1940, שכונתה לאחר מכן השרפה הגדולה השנייה של לונדון, כמעט כל בניין שסביב קתדרלת סנט פול, ברובע הסיטי של לונדון, חרב או ניזוק בהתקפה. הקתדרלה עצמה לא חרבה בזכות מאמצים עילאיים: מכבי האש של לונדון לחמו להרחיק את הלהבות ממנה, וקבוצה מסורה של כבאים וצופי אש, שגויסו למטרה זו בהמרצתו של ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל, פעלו בחירוף נפש לכבות כל פצצת תבערה שנחתה על גג המבנה או בסביבתו. בסך הכל נפלו על הקתדרלה או בסביבתה 29 פצצות תבערה, שאחת מהן כמעט והציתה את גג המבנה. צילום מפורסם, "סנט פול שורדת" מנציח את כיפת הקתדרלה כשהיא מוקפת עשן ובניינים בוערים, אך שלמה.
בכנסייה זו התחתנו המלך צ'ארלס והנסיכה דיאנה בשנת 1981.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי, הקימה תנועת אוקיופיי מאהל מחאה בכניסה לקתדרלה, שנשאר במקום במשך כשנה. חלק מהבישופים והכמרים של  הכנסייה האנגליקנית אף תמכו במחאה.
ראו גם

קתדרלת סנט פול הישנה
כיכר פטרנוסטר
גורדי שחקים בלונדון
אופני גלריית לחישות
הערות שוליים

↑  ד"ר עידו מגן, התופעה שמאפשרת לשמוע לחישה מעשרות מטרים, באתר הארץ, 9 באפריל 2017
↑  ג'ון ברנס, ניו יורק טיימס, המחאה החברתית בקתדרלה בלונדון מפצלת את הכנסייה, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268339505171  BIBSYS: 90270719  CiNii: DA04410784  GND: 4223812-2  ISNI: 0000 0001 1540 7522  LCCN: n79086816  MusicBrainz: 9fbc1713-6d95-46a7-bf2f-98b768f3577f  NKC: xx0026893  NLA: 36254533  SUDOC: 084330716  ULAN: 500301998  VcBA: 494/32348  VIAF: 150895894   WorldCat (עם VIAF): 150895894 
קתדרלת סנט פול הישנה לפני 1561, אז נהרס הצריח הגבוה.
הקתדרלה בשנת 1896.
אולם התווך של הקתדרלה
מלחמת העצמאות של אלג'יריה

מלחמת העצמאות של אלג'יריה (בערבית: الثورة الجزائرية, בצרפתית: Guerre d'Algérie, מלחמת אלג'יריה) הייתה מאבק מזוין בין צרפת ותנועות עממיות אלג'יראיות שהתנהל בין השנים 1954 ל-1962, והוביל, בסופו של דבר, לעצמאותה של אלג'יריה משלטון צרפת. המלחמה הייתה אחת ממלחמות הדה-קולוניזציה החשובות במאה העשרים, גרמה לזעזוע קשה ברפובליקה הצרפתית הרביעית בצרפת (1946–1958), ונחשבת לאחד הגורמים לנפילתה.
המלחמה התאפיינה בלוחמת גרילה, פעולות טרור נגד אזרחים, שימוש בעינויים בידי שני הצדדים, ופעולות אנטי טרוריסטיות שהפעיל הצבא הצרפתי כנגד המקומיים. המאבק החל על ידי חברים בארגון החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה (Front de Libération Nationale - FLN) ב-1 בנובמבר 1954, ביום שכונה "יום כל הקדושים האדום" (Toussaint Rouge).
המלחמה הייתה קונפליקט רב-שלבי ורב-פנים שהיו מעורבות בו מספר תנועות יריבות שלחמו זו בזו בזמנים שונים: בצד תנועות השחרור האלג'יראיות, נלחם ה-FLN באכזריות נגד התנועה הלאומית האלג'יראית (MNA) באלג'יריה, ובמלחמות הקפה בצרפת עצמה. בצד הצרפתי, התפצל הצבא הצרפתי במהלך שני ניסיונות הפיכה, כשה-OAS הצרפתי פועל הן נגד ה-FLN והן נגד הממשלה הצרפתית.
בהוראתה של הממשלה הסוציאליסטית של גי מולה ובהנחייתו של שר הפנים פרנסואה מיטראן, החל הצבא הצרפתי במאמץ פיוס והשכנת שקט באלג'יריה, שנחשבה עד אז בעיני הצרפתים כחלק אינטגרלי מצרפת עצמה. אלא שניסיון זה להחזרת היציבות הידרדר עד מהרה למלחמה כוללת. האלג'יראים, שתמכו תחילה בפתרון שקט בדרכי שלום, נטו בהמשך יותר ויותר ליעד נחרץ של השגת עצמאות, כשהם נהנים מתמיכת מדינות ערביות, ובהמשך גם מתמיכה גוברת של דעת הקהל בעולם כולו, כחלק מהסלידה הגוברת מתופעת הקולוניאליזם. הצרפתים עצמם היו חלוקים בשאלת "אלג'יריה הצרפתית" (l'Algérie Française), האם לשמור על הסטטוס קוו, האם לשאת ולתת על סטטוס זמני שבין עצמאות מלאה לבין שילוב מלא של אלג'יריה כחלק מצרפת עצמה, או האם להסכים לעצמאותה המלאה של אלג'יריה. הצבא הצרפתי השיג תחילה ניצחון צבאי במלחמה, אך המצב השתנה, ועצמאותה של אלג'יריה נראתה בהמשך בלתי נמנעת.
בשל אי היציבות של הרפובליקה הצרפתית הרביעית בצרפת, שב שארל דה גול לשלטון לאחר משבר מאי 1958, ובהמשך הקים את הרפובליקה הצרפתית החמישית. שובו של דה גול יצר ציפיות להמשך השליטה הצרפתית באלג'יריה ולשילובה עם הקהיליה הצרפתית (Communauté française), צורת השלטון בקולוניות הצרפתיות ובאזורי ההשפעה הצרפתיים, שנוסדה כחלק מהחוקה הצרפתית משנת 1958. אלא שדה גול, במשך הזמן, נטה יותר ויותר למתן עצמאות לאלג'יריה, ולבסוף הגיע ככל הנראה למסקנה שזהו תהליך בלתי נמנע. דה גול קיים משאל בקרב האלג'יראים שבו הם בחרו בעצמאות, וכתוצאה, החלה צרפת במשא ומתן עם ה-FLN, שהוביל להסכמי אוויאן במרץ 1962, שהובילו, בסופו של דבר, לעצמאות אלג'יריה. לאחר כישלון הפיכת הנפל באלג'יר, שאורגנה בידי גנרלים צרפתיים שהתנגדו למשא ומתן שניהל מישל דברה, ראש ממשלתו של הנשיא דה גול, יזם ה-OAS ‏ (Organisation de l'armée secrète), שהיה מורכב ממתנגדי מתן העצמאות לאלג'יריה, שורה של מעשי חבלה, אך גם שביתות והפגנות ברחבי אלג'יריה, כדי לחבל במימוש הסכמי אוויאן וכדי למנוע את גירושם של הצרפתים המתיישבים שבאלג'יריה. אחמד בן בלה, שנאסר ב-1956 יחד עם מנהיגים נוספים ב-FLN, הפך בספטמבר 1962 לנשיאה הראשון של אלג'יריה העצמאית.
מלחמת אלג'יריה הייתה אירוע מכונן בהיסטוריה של אלג'יריה המודרנית. היא הותירה צלקות הן בחברה הצרפתית והן בעם האלג'יראי, והשפעתה עדיין ניכרת בחלקים משני העמים עד היום.