stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב חרן
צבאות ופיקוד > הצבא הפרתי

לאימפריה הפרתית לא היה צבא קבע, למעט משמר הראש של המלך הפרתי, וחיילות מצב שהוצבו במקומות יישוב מועדים לסכנה. הצבא הפרתי היה בנוי על בסיס פיאודלי, ולכן הפרתים נזקקו לזמן רב יחסית כדי לגייס את צבאם. בעת מלחמה היה המלך הפרתי קורא לאצילים הפרתים, להתייצב במקום מוסכם, עם הלוחמים שכל אציל ("אזאט"), או מושל מקומי, גייס מנחלתו או מהשטחים שבשליטתו.
הצבא הפרתי היה בעיקרו צבא פרשים, שהורכב משני סוגים עיקריים של חיל פרשים:
פרשים כבדים, שנקראו קטפרקטים על שם השריון שכיסה כמעט את כל גופם ואת פלג הגוף העליון של סוסי המלחמה שלהם, ובאו מקרב האריסטוקרטיה הפרתית. הפרשים הכבדים נלחמו לרוב במערך הדוק וצפוף, וחימושם העיקרי היה רומח פרשים ארוך וכבד. הטקטיקה בה הם השתמשו בדרך כלל הייתה הסתערות הלם חזיתית, שנועדה למוטט את מערך האויב ולהשמיד את כוחו, בדומה לאבירים באירופה בתקופת ימי הביניים.
פרשים קלים, שהיו ברובם קשתים רכובים שגויסו מקרב האצולה הנמוכה הפרתית ובני לווייתה, או מקרב שבטי הנוודים האיראניים בערבה האסיתית. הם היו מצוידים במיגון קל, אם בכלל, ונשקם העיקרי היה קשת מורכבת רבת עוצמה. הם נמנעו בדרך כלל מכניסה לקרב מגע עם האויב, ונהגו לדהור במהירות גבוהה אל עבר הצבא היריב, לירות מטח חיצים מדויק מטווח קרוב על חייליו, ולהימלט בדהרה לאחור. טקטיקה אחרת, שהייתה חביבה על הפרשים הקלים, הייתה ביום נסיגה מדומה, כדי למשוך את האויב לרדוף אחריהם, ואז לסובב את פלג גופם העליון אחורה תוך כדי רכיבה, ולפגוע ברודפיהם באמצעות מטחי חיצים (טקטיקה הידועה בכינוי Parthian shot). המטרה העיקרית של הפרשים הקלים הייתה להטריד ולהתיש את האויב באמצעות ירי חיצים מתמשך, שנועד לפגוע במורל הגייסות שלו, לגרום לו אבדות וליצור פרצות בשורותיו, כדי להכשיר את הקרקע להסתערות הפרשים הכבדים, שנועדו להנחית את מהלומת החסד על מערך האויב. גם צבא ממושמע וממוגן היטב, כמו הצבא הרומאי, התקשה לעמוד לאורך זמן בפני מטחי חיצים בלתי פוסקים, שהמטירו עליו הקשתים הרכובים הפרתיים (שיכלו לירות חיצים בקצב של 8–10 לדקה), מבלי להישבר.
הצבא הפרתי כלל גם יחידות חיל רגלים, אך הם היו מועטים יחסית במספרם, מילאו תפקיד משני בשדה הקרב, ולא היו מסוגלים להתמודד מול הרגלים הכבדים הרומיים.
בקרב במישור פתוח נהנה הצבא הפרתי הנייד מיתרון מכריע על הלגיונות הרומאים, שהיו מאומנים ללחימה פנים מול פנים, אך לא הייתה להם תשובה למהירות התנועה של הפרשים, ולמטר החיצים שהקשתים הרכובים ירו עליהם מטווח בטוח.
אחרית דבר

סורנה כרת את ראשו ואת ידו של קראסוס, ושלח אותם למלך הפרתי, אורודס, שנמצא עם צבאו בארמניה. לפי פלוטרכוס, האחרון הציג לראווה את ראשו הכרות של קראסוס במסיבה, שנערכה לרגל נישואי בנו עם אחותו של מלך ארמניה, ארטאווסדס (שנאלץ לכרות ברית עם הפרתים לאחר שצבאם פלש לממלכתו), ואילו דיו קאסיוס כותב, שהפרתים שפכו זהב מותך לפיו של קראסוס, שהיה ידוע בתאוות הבצע שלו, כדי ללעוג לו.
לאחר ניצחונם המכריע בקרב חרן חזרו הפרתים והשתלטו על כל השטח ממזרח לנהר פרת. כוח פרשים פרתי קטן ניסה לפלוש לשטח הפרובינקיה הרומאית סוריה, אך נהדף בקלות על ידי קסיוס, שמילא את מקומו של קראסוס כמושל הפרובינקיה, ופיקד על הכוחות הרומיים שנותרו בסוריה. בשנת 51 לפנה"ס, שנתיים לאחר קרב חרן, פלש כוח פרתי גדול יותר לסוריה, וניסה ללא הצלחה לכבוש את העיר אנטיוכיה. אולם קסיוס טמן מארב לכוח הפרתי והצליח להביס אותו, ולהרוג את מפקדו, אוסאקס (Osaces). בעקבות תבוסה זו חדלו הפרתים מניסיונותיהם להתפשט מערבה, והגבול בין האימפריות הרומאית והפרתית התייצב על נהר פרת.
סיכום ולקחים

קרב חרן היה ללא ספק אחת התבוסות הגדולות ביותר שספג הצבא הרומאי מעודו. העובדה שכוח פרתי קטן יחסית הצליח להשמיד כמעט לחלוטין צבא רומאי גדול, שכלל למעלה מ-40 אלף חיילים, הוסיפה לעוצמת ההשפלה. הקרב שם קץ (לפחות זמנית) לשאיפות ההתפשטות של רומא מזרחה, וביסס את מעמדה של האימפריה הפרתית, כיריב שווה כוחות של האימפריה הרומית, וככוח הדומיננטי באזור המזרח הקרוב.
הסיבה העיקרית לתבוסה הרומאית הייתה חוסר היכולת של הלגיונות הרומיים להתמודד נגד הפרשים הפרתיים המעולים. הצבא הרומאי היה בבסיסו צבא רגלים, ולכן התקשה תמיד להילחם נגד יריבים, שהיה להם חיל פרשים חזק (למשל במלחמה הפונית השנייה או במלחמת יוגורתה). הניידות וכישורי הלחימה של הפרשים הפרתים העניקו להם יתרון מכריע על הלגיונות הרומיים בקרב בשטח מישורי, והדרך היחידה בה יכלו הרומאים להתמודד נגד הצבא הפרתי הייתה באמצעות הכשרת כוח פרשים חזק משלהם, או גיוסו מקרב בעלי בריתם.
בנוסף לכך, בקרב חרן ניצל המצביא הפרתי, סורנה, באופן אופטימלי את היתרונות של הפרשים שלו – הן הפרשים הכבדים והן הקשתים הרכובים הקלים – על הצבא הרומאי. הוא משך את צבאו של קראסוס להילחם בשטח מישורי, שנבחר על ידו, והתאים לאופי הלחימה של הצבא הפרתי, והצליח לשחוק אותו בהדרגה מבלי לסכן את כוחותיו, ועם מינימום אבדות לצבאו. בשלבי הפתיחה של הקרב הוא נמנע מלתקוף חזיתית את המערך הרומי הצפוף באמצעות הפרשים הכבדים שלו, מהלך שהיה עלול לגרום להם אבדות כבדות, ושמר אותם בעתודה. כאשר כוחו של פובליוס קראסוס ערך התקפת נגד, הוא משך אותו להתרחק מהגוף העיקרי של הצבא הרומאי, ורק אז כיתר והשמיד אותו. הוא המתין עד שהקשתים הרכובים שלו ריככו והתישו את הלגיונות הרומיים באמצעות מטר חיצים מתמשך, לפני שאיפשר לפרשים הכבדים הפרתים להצטרף למתקפה, בתיאום ובשיתוף פעולה הדוק עם הפרשים הקלים. גם לאחר שהצבא הרומאי ניסה להימלט משדה הקרב, סורנה לא איפשר לפרשיו לתקוף את הכוחות הנסוגים, אלא המתין בסבלנות עד ששרידי הצבא הרומאי התפוררו מעצמם, כדי לא לסכן את כוחותיו שלא לצורך.
לקרב חרן הייתה גם השפעה עקיפה על המאבקים הפוליטיים הפנימיים ברומא. מותו של קראסוס, אחד משלושת האישים שחברו לברית הפוליטית שנודעה בשם הטריומווירט הראשון, הפר את האיזון הפנימי, שהיה קיים בין שני החברים הנותרים של הטריומווירט, פומפיוס ויוליוס קיסר, ובכך פגע ביציבות הפוליטית היחסית שנשמרה ברומא בשנים 60–53 לפנה"ס. סביר להניח שמותו שימש כמאיץ לפירוק השותפות הפוליטית בין פומפיוס וקיסר, וליצירת הקרע הגלוי ביניהם, שהוביל בתורו לפרוץ שורה של מלחמות אזרחים ברומא (49–42 לפנה"ס) ובסופו של דבר לסופה של הרפובליקה הרומית. עם זאת, קשה להעריך מה הייתה מידת ההשפעה של מותו של קראסוס על התפתחות המאורעות ברומא לאחר נפילתו בקרב.
ראו גם

אסיה הקטנה בתקופה הרומית
לקריאה נוספת

A.D.H. Bivar, "The Campaign of Carrhae," in The Cambridge History of Iran: The Seleucid, Parthian, and Sasanian periods (Cambridge University Press, 1983) vol. 3, pp. 48–56, limited preview online.
Martin Sicker, "Carrhae," in The Pre-Islamic Middle East (Greenwood Publishing Group, 2000), pp. 149–151 online.
Philip Sidnell, Warhorse: Cavalry in Ancient Warfare (Continuum, 2006), pp. 237–242, detailed discussion of the battle from a cavalry perspective, limited preview online.
ביאורים

↑  אפיאנוס כותב, שהצבא הרומאי כלל מאה אלף חיילים, מתוכם פחות מעשרת אלפים שרדו מהתבוסה בקרב חרן, ואילו לוקיוס אניוס פלורוס כותב, ש-11 לגיונות רומיים נטבחו במהלך הקרב, מבלי לציין את מספר החיילים שנכללו בצבאו של קראסוס.
↑  ידוע לנו ששרידי צבאו של קראסוס נסוגו לחרן לאחר הקרב, ופלוטרכוס כותב, שכאשר כוחו של פובליוס קראסוס כותר במהלך הקרב על ידי הפרתים, הציעו לו שני תושבים יווניים מקומיים לנסות להימלט לעיר Ichnae, מדרום לחרן, בטענה שעיר זאת נאמנה לרומאים ונמצאת סמוך לשדה הקרב.
↑  לפי גרסתו של דיו קאסיוס, פובליוס קראסוס הורה לכוח הפרשים שבפיקודו לתקוף את הפרתים ביוזמתו האישית, לאחר שהתפתה לתקוף את כוח החלוץ הפרתי הקטן, והמתקפה הכושלת שלו היא שפתחה את הקרב.
הערות שוליים

↑  A.D.H. Bivar, "The Campaign of Carrhae," in The Cambridge History of Iran (Cambridge University Press, 1983) vol. 3, p. 49
↑  פלוטרכוס, פרק 17, פיסקה 1
↑  קסיוס דיו, פרק 12
↑  פלוטרכוס, פרק 17, 2–4; קסיוס דיו, פרק 13
↑  לדיון בשאלת מועד סיום מלחמת הירושה באימפריה הפרתית, ראו, Battle of Carrhae and the Parthian archers, at Rimske legie, Note 6
↑  פלוטרכוס, פרק 19, 1–2
↑  לפירוט אודות מספר החיילים בלגיון, ראו, P. A. Brunt, Italian Manpower 225 BC – 29 AD, Oxford university press, 1971, pp 687–693
↑  Adrian Goldsworthy, The complete Roman Army, Thames & Hadson, 2003, p 192
↑  Philip Sidnell, Warhorse: Cavalry in Ancient Warfare (Continuum, 2006), p.237
↑  W. W. How, Arms, Tactics and Strategy in the Persian War, The Journal of Hellenic Studies, Vol. 43, Part 2 (1923), p. 118
↑  Appian, The Civil Wars, II, 18 : Florus, Epitome of Roman History, II, 46
↑  פלוטרכוס, פרק 20
↑  A.D.H. Bivar, Ibid, pp. 50–51
↑  קסיוס דיו, פרק 16, 1
↑  קסיוס דיו, פרק 16, 2; פלוטרכוס, פרק 21, 5
↑  פלוטרכוס, פרק 21, 6–7
↑  A.D.H. Bivar ,Ibid, pp. 51– 52
↑  פלוטרכוס, פרק 21, 4: Florus, Epitome of Roman History, II, 46
↑  קסיוס דיו, פרק 20, 3
↑  פלוטרכוס, פרק 21, 1–4; קסיוס דיו, פרק 20, 4
↑  פלוטרכוס, פרק 22, 1–3
↑  פלוטרכוס, פרק 23, 2–4
↑  לדיון מפורט בשאלת המבנה בו נערך הצבא הרומאי לפני פרוץ הקרב עם הפרתים, ראו, Battle of Carrhae and the Parthian archers, at Rimske legie, Note. 50
↑  פלוטרכוס, פרק 23, 5
↑  פלוטרכוס, פרק 25, 11
↑  פלוטרכוס, פרק 23, 6; קסיוס דיו, פרק 21, 2
↑  פלוטרכוס, פרק 24, 3–6
↑  ראו, פלוטרכוס, פרק 24, 4. פרק 25, 5; קסיוס דיו, פרק 22, 4
↑  לדיון מפורט בנושא זה, ראו Battle of Carrhae and the Parthian archers, באתר Rimske legie
↑  קסיוס דיו, פרק 23, 1–2
↑  פלוטרכוס, פרק 22, 6
↑  קסיוס דיו, פרק 21, 2–3
↑  לניתוח מפורט של קרב הפרשים, ראו, Philip Sidnell, Warhorse: Cavalry in Ancient Warfare (Continuum, 2006), pp. 240–241
↑  פלוטרכוס, פרקים 25–26
↑  קסיוס דיו, פרק 22, וכן פרק 23, 3–4; פלוטרכוס, פרק 27, 1–2
↑  קסיוס דיו, פרק 24
↑  פלוטרכוס, פרק 27, 3–8
↑  פלוטרכוס, פרק 28; קסיוס דיו, פרק 25, 1–2
↑  פלוטרכוס, פרק 29, 1–2; קסיוס דיו, פרק 25, 3–5
↑  פלוטרכוס, פרק 29, 2–6; קסיוס דיו, פרק 25, 4–5
↑  פלוטרכוס, פרק 31; קסיוס דיו, פרקים 26–27
↑  פלוטרכוס, פרק 31, 7
↑  קסיוס דיו, פרק 27, 3; פלוטרכוס, פרקים 32–33
↑  קסיוס דיו, פרקים 28–29
↑  A.D.H Biver, Ibid, pp. 55–56
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597776005171  LCCN: sh2011002007 
גבולות האימפריה הפרתית
השטח שבשליטת הרפובליקה הרומית (באדום) ערב קרב חרן
נוף אופייני למדבר הסורי
פסל ברונזה של לוחם פרתי, המיוחס למצביא סורנה
קטפרקט פרתי
קשת רכוב פרתי
איור המציג פרש גאלי
האזור הכללי בו נערך קרב חרן
נתיב ההתקדמות והנסיגה המשוער של צבאו של קראסוס
שלושת המוסקטרים (סרט, 1921)

| --- | --- |

 מבוסס על:  שלושת המוסקטרים 
 בימוי:  פרד ניבלו 
 הופק בידי:  דאגלס פיירבנקס 
 תסריט:  דאגלס פיירבנקס, Edward Knoblock, Lotta Woods 
 שחקנים ראשיים:  דאגלס פיירבנקס (דאטרניאן) Mary MacLaren (אן מאוסטריה) לון פוף (François Leclerc du Tremblay) צ'ארלס סטיבנס (Planchet) Thomas Holding (ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם) Willis Robards (הרוזן דה טראוזוויל) Walt Whitman (D'Artagnan's father) Boyd Irwin (הרוזן דה רושפור) Charles Belcher ג'ורג' זיגמן (פורתוס) Léon Bary (אתוס) סידני פרנקלין (Bonacieux) יוג'ין פאלט (ארמיס) Nigel De Brulier (Cardinal Richelieu) Marguerite De La Motte (קונסטנס בונסיו) Barbara La Marr (מיליידי דה וינטר) אדולף מנג'ו (לואי השלושה עשר, מלך צרפת) דאגלס פיירבנקס הבן גרנוויל רדמונד Jean de Limur 
 מוזיקה:  Louis F. Gottschalk
 צילום:  ארתור אדסון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 באוגוסט 1921 
 משך הקרנה:  119 דק' 
 סוגה:  סרט סייפים נועזים, סרט פעולה, סרט הרפתקאות, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט אילם, מלודרמה 
 סרטים בסדרה:  Douglas Fairbanks Leon Bary George Siegmann Eugene Pallette Boyd Irwin Marguerite De La Motte
 דף הסרט ב־IMDb
 
שלושת המוסקטרים (באנגלית: The Three Musketeers) הוא סרט אילם אמריקאי משנת 1921, המבוסס על הרומן ההיסטורי בעל אותו שם מאת אלכסנדר דיומא האב. הסרט בוים על ידי פרד ניבלו, ומככב בו דאגלס פיירבנקס בתפקיד ד'ארטניאן. לאחר שנה הופק סרט המשך, "מסכת הברזל", ובו כיכבו שוב פיירבנקס כד'ארטניאן וניגל דה ברולייר כרישלייה.
באותה שנה הופקה בצרפת סדרת סרטי הפעולה שלושת המוסקטרים.
הפקה

הידיים האתלטיות של דאגלס פיירבנקס, שמחזיקות בחרב במהלך סצנת קרב בסרט זה, נחשבות לאחד הפעלולים הגדולים של תקופת הקולנוע המוקדמת. הביוגרף של פיירבנקס, ג'פרי ואנס, טען ששלושת המוסקטרים היה מסרטי התלבושות הגדולים של פיירבנקס, מלאים בערכי הפקה מופשטים וקישוטים. קישוט אחד נשאר מעבר לסרט: פיירבנקס טיפח את שפמו של ד'ארטניאן עבור "שלושת המוסקטרים" והשאירו עד סוף חייו.
הליהוק

דאגלס פיירבנקס בתור ד'ארטניאן
ליאון בארי בתפקיד אתוס
ג'ורג' זיגמן בתפקיד פורטוס
יוג'ין פלט בתפקיד ארמיס
בויד ארווין בתפקיד הרוזן דה רושפור
תומאס הולדינג כדוכס בקינגהאם
סידני פרנקלין בתפקיד מסייה בונסיאו
צ'ארלס סטיבנס בתור פלנשט
נייג'ל דה ברוליאר בתפקיד הקרדינל רישליו
וויליס רוברס כקפטן דה טרווי
לון פוף בתפקיד האב יוזף
מרי מקלארן כמלכה אן מאוסטריה
מרגריט דה לה מוטה בתפקיד קונסטנס בונסיאו
ברברה לה מאר בתפקיד מילדי דה וינטר
וולט ויטמן כאביו של ד'ארטניאן
אדולף מנז'ו בתור לואי ה-13
צ'ארלס בלצ'ר בתפקיד ברנז'ו
שורה ראשונה: צ'ארלס סטיבנס, מרגריט דה לה מוטה, דאגלס פיירבנקס, מרי פיקפורד (אורחת), סידני פרנקלין. שורה שנייה: בויד ארווין, נייג'ל דה ברוליאר, מרי מקלארן, אדולף מנג'ו, ברברה לה מאר, תומאס הולדינג. שורה אחורית: לון פוף, יוג'ין פלט, ג'ורג 'זיגמן, ליאון בארי, וויליס רובארדס
תומאס מואר מרטין

| --- | --- |

 לידה:  1838 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  1934 (בגיל 96 בערך) 
 תחום יצירה:  ציור 
 
תומאס מואר מרטין (באנגלית: Thomas Mower Martin‏;  1838 – 1934) היה צייר נוף קנדי יליד אנגליה שכונה "אבי האמנות הקנדית".
ביוגרפיה ועבודה

מרטין נולד בלונדון, אנגליה, בנם של אדוארד ה. מרטין, גזבר בתי המשפט, וסוזן אברנת'י. הוא התחנך בבתי ספר שונים ולבסוף החל ללמוד בבית הספר הצבאי באנפילד. אביו רצה שהוא יהפוך לאיש צבא בחברת הודו המזרחית. אך הוא התייתם בגיל 15, התגורר עם דודתו שתמכה ברצונו לא להמשיך בהכנה לחיי הצבא כדי להפוך לנגר ולצייר. הוא היה אוטודידקט, בתחום התחביב של רישום וציור במשך כמה שנים, וקיבל משרה חלקית בהוראה בבית הספר דרום קנזינגטון בלונדון.
הוא לא אהב את החיים בלונדון והיה חסר מנוחה. שאיפתו לסגנון חיים בריא יותר הביא אותו לנצל את הצעתה של ממשלת קנדה לשטח בחינם (0.43 קמ"ר) אדמה כדי לאפשר לו לעלות ולהיות מתנחל חלוץ. הוא התחתן עם אמה ניקולס (1842–1911) - הם ילדו תשעה ילדים.
בשנת 1862 הם היגרו לקנדה ובנו בית קטן במוסקוקה, אונטריו. חקלאות התבררה כבלתי אפשרית בגלל האיכות הירודה של האדמה ולכן עברה המשפחה והתיישבה בטורונטו, שם במהרה הפך מרטין לצייר מקצועי מבוסס.
מרטין צייר נופים, בעלי חיים, טבע דומם ודיוקנאות בצבעי שמן, צבעי מים ותחריטים. הוא היה אחד מקבוצת האמנים שקיבלה משימות מהרכבת הפסיפית הקנדית לציור נופים במערב קנדה - הם נודעו בשם "ציירי הרכבת". מוקדם יותר הוא טייל וצייר נופים במזרח קנדה ובארצות הברית, וכן סיפק איורים לשני ספרים מאת A & C Black, קנדה וגני קיו.
הוא היה חבר מייסד באגודת האמנים אונטריו בשנת 1872, וחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות הקנדית בשנת 1880, והיה גם חבר באגודת האמנים הקולוניאלית הבריטית המלכותית (1909).
מואר מרטין הציג הרבה כאמן במהלך חייו וניתן למצוא את עבודותיו באוספים ציבוריים ופרטיים רבים, כולל טירת וינדזור באנגליה.
הוא נפטר בגיל 96 בשנת 1934.
גלריה

חצר איכר חלוץ
הרי הרוקי
ויניפג
הערות שוליים

↑  Dean of Canadian artists is dead, news.google.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1051929318  ISNI: 0000 0000 8417 1958  LCCN: n87916202  NTA: 203659597  RKD: 52952  Trove: 1252660  ULAN: 500080640  VIAF: 1542256   WorldCat (עם VIAF): 1542256
שועל איים אפור

| שועל איים אפור |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלביים
סוג:: שועל אפור
מין:: שועל איים אפור
שם מדעי
 Urocyon littoralis ‏ברד, 1858
תחום תפוצה


שועל איים אפור מציץ מהשיחים
תצלום אוויר מהפארק הלאומי של איי התעלה
שועל איים אפור (שם מדעי: Urocyon littoralis) הוא מין דמוי-שועל קטן המשתייך לסוג שועל אפור, אשר חי בשישה מתוך שמונת איי התעלה של קליפורניה. זהו השועל הקטן מבין מיני השועלים בארצות הברית. המין מחולק לשישה תת-מינים, כל אחד ייחודי לאי שבו הוא חי.
סוג השועל האפור כולל שני מינים: שועל האיים האפור והשועל האפור המצוי שחי ביבשת. שועל האיים האפור התפתח מהשועל האפור המצוי. גודלו הקטן הוא תוצאה של תופעת ננסות מקומית, שהיא סוג של מולדת אחרת (ספציאציה אלופטרית). בידודם הגאוגרפי של השועלים האפורים חושף אותם לסכנות קיומיות כמו טפילים ומחלות שמובאים לאיים מהיבשת. במיוחד אוכלוסייתם רגישה למחלות ולטפילים שנישאים על גבי כלבים מבויתים. בנוסף, ציד שועלים על ידי העיט הזהוב ופעולות האדם פגעו באוכלוסיות שועל האיים האפור במספר איים במהלך שנות התשעים. בשנת 2004 הכירה ארצות הברית בארבעה תת-מינים ככאלו המרחפת מעליהם סכנת הכחדה. מסיבה זו הם הוכנסו לרשימת המינים המוגנים, ובמסגרת זו נעשים מאמצים לשיקום אוכלוסיות השועל והמערכות האקולוגיות של איי התעלה.
טקסונומיה ואבולוציה

שועל האיים האפור התפתח מהשועל האפור המצוי (U. cinereoargenteus) היבשתי. גודלו הקטן הוא תוצאה של תופעת התננסות מקומית, שהיא סוג של ספציאציה אלופטרית (שהיא ספציאציה שקורת בעקבות ניתוק גאוגרפי - במקרה זה מקרובי משפחתו הגדולים ביבשת), בשילוב עם ברירה טבעית לגוף קטן מחמת משאביהם המוגבלים של האיים.
לשועל האיים האפור שישה תת-מינים, שכל אחד מהם ייחודי לאי מסוים והתפתח ללא תלות באחרים. תת-המינים הם:
Urocyon littoralis littoralis של האי סן מיגל
Urocyon littoralis santarosae של האי סנטה רוזה
Urocyon littoralis santacruzae של האי סנטה קרוז
Urocyon littoralis dickeyi של האי סן ניקולס
Urocyon littoralis catalinae של האי סנטה קטלינה
Urocyon littoralis clementae של האי סן קלמנטה
שועלים מתת-מינים שונים ניתנים להכלאה, אך הם בעלי הבדלים גנטיים ופנוטיפיים שהופכים אותם לייחודיים; כך למשל לתת המינים מספר שונה של חוליות זנב.
מאמינים כי השועלים הגיעו לאיים הצפוניים לפני 10,400 עד 16,000 שנה. בתחילה, אוכלוסיות השועל התקיימו בשלושת האיים הצפוניים, שהיו כנראה נגישים יותר במהלך עידן הקרח האחרון - כאשר גובהי הים הנמוכים איחדו את ארבעת האיים הצפוניים ביותר לאי גדול אחד (סנטה רוזה) והמרחק בין האיים ליבשת קטן - נראה כי האינדיאנים הביאו את השועלים לאיים הדרומיים של הארכיפלג, אפשר שכחיות מחמד או ככלבי ציד. לשועלים גם נודעה חשיבות במנהגים ובטקסים דתיים של האינדיאנים.
על סמך ממצאי המאובנים המצומצמים והריחוק הגנטי מאבותיהם הקדמונים השועלים האפורים המצויים, שועלי האיים הצפוניים הם ככל הנראה תת-המינים העתיקים יותר, בעוד ששועלי האיים האפורים של סן קלמנטה התיישבו באי שלהם לפני כ־3,400-4,300 שנים, ושועלי האיים האפורים של סן ניקולס החלו להתקיים כקבוצה נפרדת לפני כ־2,200 שנה. שועלי האיים האפורים של סנטה קטלינה הם כנראה תת-המין האחרון שהתפתח, והם חיים על האי שלהם במשך כ־3,800-800 שנה. השועלים הופיעו אך לסירוגין על האי אנאקאפה משום שאין בו מקור איתן של מים מתוקים; ואילו האי סנטה ברברה קטן מדי כדי לתמוך בדרישות המזון של השועלים.
תיאור פיזי

שועל האיים האפור, שגודלו בערך כשל חתול ביתי, קטן בהרבה מהשועל האפור המצוי והוא השני בקוטנו מבין השועלים אחרי הפנק. האורך האופייני של ראשו וגופו 48–50 ס"מ וגובהו עד למותניים 12–15 ס"מ. אורך זנבו 11–29 ס"מ, והוא קצר בצורה בולטת מאורך זנבו של השועל האפור המצוי שאורך זנבו מגיע ל־27-44 ס"מ. משקלם של שועלים אלו הוא בין 1.3 ל־2.8 ק"ג. הזכרים תמיד גדולים מהנקבות. הגדול שבתת-המינים נפוץ באי סנטה קטלינה והקטן שבהם באי סנטה קרוז.
לשועל האיים האפור פרווה אפורה בראשו, פרווה אדומה אדמונית בצידיו, פרווה לבנה על בטנו, על צווארו ועל החצי התחתון של פניו, ופס שחור בזנבו. באופן כללי פרוותו כהה יותר ובעלת גוון קודר יותר מזו של השועל האפור המצוי. שועל האיים האפור משיר את שערותיו אחת לשנה בין אוגוסט לנובמבר. בטרם השרת השיער הראשונה, הגורים הם בעלי פרווה כהה יותר משל השועלים הבוגרים.
רבייה

שועלי האיים האפורים יוצרים לרוב זוגות רבייה מונוגמיים ונראים יחדיו תכופות החל מינואר דרך עונת הרבייה, המתקיימת מסוף פברואר ועד תחילת מרץ. משך ההיריון 33-50 יום. הנקבות ממליטות במאורה בדרך כלל בין 1 ל־5 גורים, כשבממוצע מומלטים שניים או שלושה.
הגורים נולדים עיוורים ובמשקל של כ־100 גרם. הם נולדים באביב ויוצאים מן המאורה בתחילת הקיץ; האם מניקה אותם במשך 7–9 שבועות. לאחר יציאת הגורים מן המאורה הם תרים אחר מזון יחד עם הוריהם. שני ההורים שותפים לטיפול בגורים.
הגורים מגיעים לבגרות מינית בגיל 10 חודשים והנקבות מתרבות בדרך כלל כבר בשנה הראשונה. אורך חייהם של שועלי האיים האפורים הוא 4–6 שנים בטבע ועד 8 שנים בשבי.
אקולוגיה והתנהגות

בית הגידול המועדף על השועלים הוא מתחמי צמחייה צפופה של שיחים שמניבים פרי במהלך כל השנה. השועלים חיים בכל הסביבות האקולוגיות של האיים כולל יערות ממוזגים ויערות גשם, ערבות ממוזגות וחורשות עבותות, כשבאף אי אין תנאים המאפשרים מחייה של יותר מ־1,000 שועלים.
שועלי האיים האפורים ניזונים מפירות, חרקים, ציפורים, ביצים, סרטנים, לטאות, ויונקים קטנים כדוגמת אוגרים לבני רגליים. השועלים נוטים להסתובב לבדם, במקום לנוע בלהקות. הם פעילי יום באופן כללי, אף על פי שהם מגיעים לשיא פעילותם עם שחר ובין הערביים. פעילותם משתנה בהתאם לעונה; הם יותר פעילים ביום במהלך הקיץ מאשר בחורף.
הם אינם מפחדים מבני אדם, שכן באופן היסטורי היו הם בראש שרשרת המזון של האי ולא היו להם טורפים טבעיים. הם קלים למדי לאילוף ובאופן כללי הם צייתנים.
השועלים מתקשרים ביניהם בעזרת סימני שמיעה, סימני ריח וסימנים חזותיים. שועל דומיננטי משתמש בקולות, במבטים וביישור אוזניים כדי לגרום לשועל אחר להיכנע. הם מסמנים את הטריטוריה שלהם באמצעות שתן וצואה.
שימור

ירידה באוכלוסיות שועל האיים זוהתה במהלך שנות ה־90. באי סן מיגל החלה הירידה ב־1994, האוכלוסייה הבוגרת ירדה מ־450 פרטים ל־15 ב־1999. ירידות דומות באוכלוסיות התגלו באי סנטה קרוז, שם ירדה האוכלוסייה מ־2,000 בוגרים ב־1994 לפחות מ־135 בשנת 2000, ובאי סנטה רוזה שם נרשמו 1,500 שועלים ב־1994 ופחתו ל־14 בשנת 2000. טריפה על ידי העיט הזהוב, שהתגלתה כששועלים נוטרו בעזרת קולרי רדיו, הוכחה כסיבה לשיעורי התמותה הגבוהים. העיט הזהוב הוא הגורם העיקרי למותם של השועלים. עופות אלו לא היו ידועים באיי התעלה לפני שנות התשעים, וקן העיט הזהוב הראשון תועד באי סנטה קרוז ב־1999. ביולוגים מניחים שייתכן כי העיט נמשך לאיים כתוצאה מהתפשטות של חיות משק פראיות (כדוגמת חזירים), כמו גם עקב הקטל של אוכלוסיות מקומיות של העיטם לבן-הראש בעקבות חשיפה ל־DDT במהלך שנות החמישים - העיטמים לבני הראש הרתיעו את העיטים הזהובים מהתיישבות באיים בעוד שהם עצמם התקיימו מדגים.
מחלות וטפילים שמובאים לאיים מבחוץ עשויים להרוס את אוכלוסיות שועלי האיים. היות שהשועלים מנותקים מבחינה גאוגרפית, הם חסרי חסינות לטפילים שהובאו לאיים מהיבשת והם פגיעים במיוחד לאלו שכלבים מבויתים עשויים לנשוא. התפרצות כלבלבת ב־1998 הרגה כ־90% מאוכלוסיית השועלים של האי סנטה קטלינה. (יש קושי לטפל בשועלים או לחסן אותם נגד טפילים ומחלות בטבע.)
ירידה באספקת המזון ופגיעה כללית בבית הגידול נגרמו כתוצאה ממיני יונקים שהובאו לאיים והתפראו כדוגמת עזים, כבשים, חזירים, חתולים וביזונים אמריקאיים, האחרון מביניהם הובא לאי קטלינה בשנות ה־20 על ידי צוות צילום של מערבון הוליוודי, וגם לו היו השפעות שליליות על אוכלוסיות השועלים.
השועלים מאיימים על מספר ציפורי חנקן מהמין חנקן לודוויקיאנוס שנמצאות בסכנת הכחדה חמורה במגוריהם באי סן קלמנטה. אוכלוסיות שועלי האיים באי סן קלמנטה הושפעו באופן שלילי מלכידות והסרות או מהמתות של שועלים על ידי הצי האמריקני. משנת 2000 הפעיל הצי אסטרטגיות טיפול חדשות: החזקה ולכידה של השועלים במהלך עונת הרבייה של החנקנים, התקנת מערכת גדרות חשמליות סביב בתי הגידול של החנקנים, ושימוש במערכות קולרי הלם. באיים סן קלמנטה, סן ניקולס וסנטה קטלינה נהרגו מספר שועלים בעקבות פגיעה של כלי רכב.
שימור > הגנה פדרלית

במרץ 2004 סווגו ארבעה תת-מינים של שועל האיים האפור כמינים בסכנת הכחדה המוגנים פדרלית: שועל האי סנטה קרוז, שועל האי סנטה רוזה, שועל האי סן מיגל ושועל האי סנטה קטלינה. על פי IUCN הם עדיין מסווגים בסכנה נמוכה. שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית יזם תוכניות רבייה בשבי באיים סן מיגל, סנטה רוזה וסנטה קרוז והצליח להעלות את מספר השועלים המקומיים. ב־2004 היו 38 שועלי איים בסן מיגל, כולם בשבי; 46 שועלים הוחזקו בשבי בסנטה רוזה ו־7 בטבע (סכנת הטריפה הנשקפת מהעיט הזהוב מנעה את שחרורם של השועלים בשבי לטבע); בסנטה קרוז היו 25 שועלים בשבי ואוכלוסייה יציבה בטבע של כ־100 שועלים. גם ארגון השימור של האי קטלינה מפעיל תוכנית רבייה בשבי באי; ב־2002 היו 17 שועלים בתוכניות הרבייה בשבי ולפחות 61 שועלים בטבע.
נקודת מפתח להתאוששות שועל האיים האפור היא סילוק העיט הזהוב מאיי התעלה, שחזור המערכת האקולוגית ובקרה על מחלות. כדי להבטיח את הישרדותו של שועל האיים האפור, מועברים עיטים זהובים מהאיים הצפוניים ליבשת. גם תחזוקה והגדלת אוכלוסיית העיטם לבן-הראש באיים אמורה לסייע לדחיקתו של העיט הזהוב. התוכנית לביצוע פעולות אלו דורשת משאבים רבים ומצויה בסכנת ביטול. חזירי הבר מסולקים מהאיים קטלינה וסנטה היות שהם מהווים את מזונו של העיט הזהוב ומתחרים בשועל האיים. על מנת להפחית את הסכנה ממחלות, חיות מחמד אינן מורשות להיות בפארק הלאומי של איי התעלה. כדי להגן על שועלי האיים של האי קטלינה נפתחה תוכנית חיסון ממחלת הכלבלבת.
ראו גם

שועל מאלוויני
הערות שוליים

↑  שועל איים אפור באתר הרשימה האדומה של IUCN
| כַּלְבִּיִּים (מתת-משפחת הכלבים) |
| --- | --- | --- |
| שבט כלבים, תת-שבט כלבים ("דמויי-זאב") | סוג כלב, מינים: זאב מצוי · (תת-מין כלב הבית) • זאב ערבות • זאב אדמוני • זאב אלגונקווין • זאב חבשי • זאב זהוב אפריקאי • תן זהוב ♦ סוג ומין יחיד זאב טלוא ♦ סוג תן, מינים: תן שחור-גב • תן לבן-פס ♦ סוג ומין יחיד דול מצוי |   |
| שבט כלבים, תת-שבט כלביים דרום-אמריקאיים | סוג ומין יחיד זאב הרעמה ♦ סוג ומין יחיד זאב היער ♦ סוג שועל דרום אמריקאי, מינים: שועל הפמפס • שועל דרווין • שועל ארגנטינאי אפור • שועל ארגנטינאי לבן • שועל ערבות פרואני • שועל קולפאו ♦ סוג ומין יחיד שועל הסרטנים ♦ סוג ומין יחיד שועל קטן-אוזן |   |
| שבט שועלים אפורים | סוג שועל אפור, מינים: שועל אפור מצוי • שועל איים אפור |   |
| שבט שועלים | סוג שועל-רקון, מינים: שועל-רקון מצוי • שועל-רקון יפני ♦ סוג ומין יחיד שועל אוזנן ♦ סוג שועל (שועלים אמיתיים), מינים: שועל מצוי (אדום) • שועל פנק • שועל החולות • שועל הכף • שועל שלג • שועל צוקים • שועל בנגלי • שועל קורסאקי • שועל מקרוטיס • שועל מהיר • שועל חיוור • שועל חול טיבטי |   |
שועל איים אפור בשעת לילה ובמלתעותיו עכברים
שועל אפור מהצד
גור שועל איים אפור.
יישוב מחדש של העיטם לבן-הראש נחשב אחד האמצעים להגן על שועל האיים האפור.