stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תומאס מקיין
מותו ומורשתו

תומאס מקיין נפטר בפילדלפיה ב-24 ביוני 1817. הוא נטמן בבית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה שבעיר. ב-1843 הועברה קבורתו לבית הקברות לאורל היל.
מקיין היה חבר באגודת סינסינטי (Society of the Cincinnati) של פנסילבניה ב-1785 וכיהן כסגן הנשיא שלה. הוא קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד במשפטים מקולג' ניו ג'רזי (לימים אוניברסיטת פרינסטון) ב-1781, מדארטמות' קולג' ב-1782, ומהאוניברסיטה שבה למד, אוניברסיטת פנסילבניה, ב-1785. יחד עם הפרופסור למשפטים מאוניברסיטת פנסילבניה ג'יימס וילסון הוא פרסם ב-1792 את הספר "הערות על חוקת ארצות הברית".
על שמו של מקיין קרויים מחוז מקיין שבפנסילבניה, בית ספר תיכון במחוז ניו קאסל שבדלאוור, רחוב מקיין בפילדלפיה ומעונות הסטודנטים על שמו באוניברסיטת דלאוור. באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה קרויים על שמו בניין מעונות ורחוב בקמפוס.
באופן מוזר, השם של רחוב קיפ (Keap Street) בברוקלין, ניו יורק, הוא ניסיון לקרוא את הרחוב על שמו. רחובות רבים בברוקלין נקראו על שם חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית, ושם הרחוב הוא תוצאה של אי יכולתם של מתכנני הרחובות לקרוא באופן מדויק את חתימתו של מקיין. בכמה מהדיווחים צוין שהאות M בשם משפחתו של מקיין נחשבה בטעות כאות הראשונה של שמו האמצעי (שלא קיים), והסלסול שעל האות N שבסוף שם משפחתו גרם לקריאה שגויה שלה כאות P.
הערות שוליים

↑  Wilson, James Grant.; Fiske, John (1888). Appletons Encyclopedia of American Biography. New York: D. Appleton and Company, p. 127.
↑  Timothy Ruggles’s Challenge - Boston 1775.
↑  Wilson, James Grant.; Fiske, John (1888). Appletons Encyclopedia of American Biography. New York: D. Appleton and Company, p. 128.
↑  Charles F. Reed, Thomas McKean, Discover Lewis & Clark.
↑  Pennsylvania Governors Archived September 23, 2005, at the Wayback Machine
↑  James Wilson, Thomas McKean, Commentaries on the Constitution of the United States of America: with that Constitution prefixed : in which are unfolded the principles of free government and the superior advantages of republicanism demonstrated, J. Debrett, 1792.
↑  Benardo, Leonard; Weiss, Jennifer (2006). Brooklyn By Name. New York: New York University Press, p. 22.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010649491005171  BnF: cb10404920x (data)  GND: 104342560  ISNI: 0000 0000 2231 3957  LCCN: n50013520  NTA: 135367662  SNAC: w6h52hjb  US Congress: M000493  VIAF: 12739331   WorldCat (עם VIAF): 12739331 
קברו של מקיין בבית הקברות לאורל היל בפילדלפיה.
האבן לזכרו של מקיין באנדרטה לזכר 56 חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית בוושינגטון די. סי.
יצחק ברויאר

| --- | --- |
הרב ד"ר ברויאר מעיד בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, בתחילת שנת 1946 (משמאל - מנהיג העדה החרדית בירושלים משה בלוי)
הרב ד"ר ברויאר מעיד בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, בתחילת שנת 1946 (משמאל - מנהיג העדה החרדית בירושלים משה בלוי)
 לידה:  19 בספטמבר 1883 י"ז באלול ה'תרמ"ג פאפה, הונגריה 
 פטירה:  10 באוגוסט 1946 (בגיל 62) י"ג באב ה'תש"ו ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום פעילות:  גרמניה, ארץ ישראל
 תקופת הפעילות:  ? – 10 ביולי 1946 
 השתייכות:  יהדות אורתודוקסית 
 רבותיו:  הרב שלמה זלמן ברויאר (אביו) הרב שמשון רפאל הירש (סבו)
 תלמידיו:  השופט פרופ' מנחם אלון,  פרופ' מרדכי ברויאר (בנו)
 חיבוריו:  נחליאל יסודות החינוך למצוות התורה, מוריה יסודות החינוך הלאומי תורתי, דרכי אוטוביוגרפיה
 אב:  שלמה זלמן ברויאר 
 
 תפקידים נוספים:  נשיא הסתדרות פועלי אגודת ישראל
 
הרב ד"ר יצחק ברויאר (בגרמנית: Isaac Breuer; בכתיב יידי: ברייער; י"ז באלול ה'תרמ"ג, 18 בספטמבר 1883 – י"ג באב ה'תש"ו, 10 באוגוסט 1946) היה הוגה דעות, סופר ועסקן ציבור, ממייסדי אגודת ישראל, שהתנגד בחריפות רבה לציונות, והציג כיוון מחשבה שהדגיש את היות עם ישראל "עם התורה" השונה מכל לאום. משנתו מהווה סינתזה בין תפישה אורתודוקסית קיצונית לבין אידאולוגיות מודרניות, ובהיבטיה הפילוסופיים מציגה רעיונות קאנטיאניים.
קורות חייו

נולד בפאפה שבממלכת הונגריה בספטמבר 1883. אביו, הרב שלמה זלמן ברויאר, היה חתנו של הרב שמשון רפאל הירש, שהיה רבה של הקהילה האורתודוקסית "עדת ישורון" בפרנקפורט. עם פטירתו של הרב הירש נתמנה שלמה ברויאר כרבה של קהילת "עדת ישורון". יצחק ברויאר למד בבית הספר "קהל עדת ישורון" בפרנקפורט שאותו ייסד סבו, ולאחר מכן בישיבה שאותה ייסד אביו בפרנקפורט, שם הוסמך לרבנות. במקביל ובהמשך ללימודיו בישיבה החל ברויאר בלימודים אקדמיים באוניברסיטאות שונות. בתחילה למד היסטוריה ופילוסופיה, בעיקר זו של עמנואל קאנט; ברויאר ראה בו שליח של ההשגחה, והושפע מאוד מהגותו. ברויאר פרסם חיבורים שעסקו בתורת ההכרה, ודנו בשיטתם של קאנט, שופנהאואר ולייבניץ.
ברויאר למד משפטים, ועסק בעיקר בצד הפילוסופי של המקצוע. הוא הוסמך כעורך דין וכדוקטור למשפטים, והחל מ-1913 עסק במקצוע בפרנקפורט, עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1936.
ברויאר ואגודת ישראל

כמו צעירים אינטלקטואלים רבים בני דורו, לד"ר ברויאר הייתה ביקורת חריפה על יהדות גרמניה (ובמקרה שלו, הנאו-אורתודוקסיה) שבה גדל. הוא ראה אותה כבורגנית, ריקנית ושטחית. בניגוד למקובל בקהילתו, שאנשיה ראו עצמם כגרמנים פטריוטים לכל דבר, ברויאר חש זרות וניכור מתרבות זו. התגברות האנטישמיות והתחושה שהאמנציפציה הייתה פורמלית בלבד הובילו אותו לכיווני חשיבה שלא עלו כלל על דעת המבוגרים, כמו אפשרות קיומה של לאומיות יהודית.
במאי 1912 השתתף ברויאר בוועידת היסוד של אגודת ישראל בקטוביץ, והיה אחד ממנהיגיה עד יום מותו. עם זאת, ברויאר תקף בחריפות את גישתה של אגודת ישראל, ששיקפה לדעתו גישה שמרנית שאינה מסוגלת להתמודד עם המציאות ההיסטורית המשתנה ועם התמורות והשינויים שסביבה.[דרושה הבהרה]
כמשפטן וכפובליציסט סייע ברויאר לקהילה החרדית בארץ ישראל; בשנים 1922 – 1923 ניסה לסייע לקבוצה שהתאגדה במסגרת העדה החרדית (ובמיוחד למנהיגה, הרב יוסף חיים זוננפלד) במאבקם מול הוועד הלאומי, בדרישתם להכיר בהם כקהילה נפרדת לגמרי, ואף בא לארץ ישראל ב-1926 בעצמו כדי להתדיין עם היועץ המשפטי של הנציב העליון, נורמן בנטויץ'. ברויאר קיווה לראות בקרב אנשי העדה תודעה אידאולוגית מפותחת ושאיפה להשפיע על עם ישראל, ונדהם והתאכזב כשמצא שבני ירושלים רצו בפילוג לשמו ובשימור אורח חייהם המסוגר, ללא עניין בעולם החיצוני או רמז ללבטים הרוחניים והפילוסופיים שלו.
במרץ 1936 עלה ברויאר עם משפחתו לארץ ישראל. היה חבר נשיאות הוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל, נשיא הסתדרות פועלי אגודת ישראל, והמנהל הכללי של "קרן היישוב" של אגודת ישראל, שמטרתה הייתה קידום נושא ההתיישבות מטעם אגודת ישראל. ואולם, הסכסוכים הפנים תנועתיים הרבים הביאו אותו לפרוש מחלק מתפקידיו הציבוריים בשנת 1940, והוא חזר למקצוע עריכת הדין. במקביל המשיך בפעילותו בנשיאות אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל, והמשיך לפרסם מאמרים אקטואליים וספרי הגות.
תפישתו לגבי מהות עם ישראל

בפסקה זו אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת הערות שוליים.
אחד העקרונות המייחדים את משנתו של ברויאר הוא שמשנתו אינה נשענת על שלילת הציונות בלבד, כמו משנתם של מתנגדים אחרים לה. מעבר לכך, שלילה זו אינה שלילה דתית בלבד, כמו אצל מתנגדים חרדיים אחרים, אלא באה מתוך משנה סדורה ודווקא מתוך תפיסה לאומית.
ברויאר הגדיר את העם היהודי "עם התורה", כמונח משפטי-פורמלי. עם, לשיטתו של ברויאר, נוצר מכוח נתונים אובייקטיביים (גזע, שפה, היסטוריה, מולדת), היוצרים תודעה לאומית סובייקטיבית. התודעה הופכת את היחידים לעם, ומחייבת את היחידים להיות שייכים למסגרתה. מרגע שבו קיימת האומה, היא אינה תלויה ברצונם או אי רצונם של הקשורים אליה: תחילתה של האומה תלויה בנתון סובייקטיבי, אך לאחר שקמה שייכים אליה כל בניה באופן אובייקטיבי. במשנתו של ברויאר, עם ישראל שייך לאותה מסגרת התייחסות, אלא שהבסיס לקיומה של האומה הישראלית אינו שותפות גזע, שפה, גורל ומולדת אלא התורה; היא זו היוצרת את התודעה הלאומית של עם ישראל, וזהו בסיס קיום על טבעי, שונה לגמרי מזה של כל עם אחר. כל יהודי, באשר הוא שייך ללאום היהודי, כפוף למשפט התורה, ברצונו או שלא ברצונו.
יחסו לציונות

תפישה לאומית זו מחייבת במהותה את שלילת הציונות; שהרי הציונות מנסה ליצור עם שבסיס תודעתו הלאומית אינו התורה, אלא המרכיבים ה"רגילים" של כל האומות; כלומר, הציונות מנסה למעשה ליצור כאן עם חדש, שאינו העם היהודי. לתפיסתו של ברויאר, הלאומיות שאותה מציעה הציונות היא שקרית, מכיוון שהיא מנוגדת ללאומיות המקורית היהודית, שגם הציונים החילוניים מחויבים לה בעל כורחם.
הרב ברויאר היה מודע לכך שהתנועה הציונית מכירה בתוכן התרבותי הייחודי של עם ישראל, אך היא מתעלמת מהתוכן התרבותי העומד ביסוד ההיסטוריה המשותפת, ובשל כך הציונות היא "האויב האיום ביותר שקם אי פעם לאומה היהודית". התפיסה הציונית רואה בעם היהודי עם ככל העמים, המבקש לחזור לארצו כדי לחיות בה חיים מדיניים ככל העמים; לפי תפיסתו של הרב ברויאר, העם היהודי מיועד להיות כפוף לשלטונו של ה', לעבוד אותו ולקיים את משפטיו, כלומר: אין לו משמעות לקיום מדיני רגיל.
הרב ברויאר האמין שדינה של הציונות להיעלם מהר מאד, ככל חזיון תעתועים, שכן לשקר אין רגליים. ואולם, נראה היה שהמאורעות טפחו על פניו של ברויאר: העם היהודי הזדהה, בהמוניו, עם הרעיון הציוני, ואומות העולם הכירו בציונות, בהצהרת בלפור ובהחלטות חבר הלאומים. ברויאר הבין היטב את המציאות שסביבו, מחד, ולא התכחש לה; אך הוא גם לא התכחש להשקפת התורה כפי שהבין אותה.
הרב ברויאר חפץ להקים את מדינת התורה, אלטרנטיבה לציונות החילונית, שבעצם מתבקשת מצידו של ה' על ידי תמונת ראי חילונית זו של הציונות שהיא לאומיות יהודית ללא ריח תורה. הוא ניסה לארגן את "אגודת ישראל" כארגון אלטרנטיבי להסתדרות הציונית, המייצג את העם היהודי מול חבר הלאומים ומול שלטונות המנדט; "אגודת ישראל", כך טען, היא עם ישראל האמיתי, והאחרים הם הפורשים, המורדים. ואולם, מול ההסתדרות הציונית שהייתה בנויה על הסכמה רחבה מאוד הציג הרב ברויאר גוף מתבדל שלא קיבל כל פשרות; לא היה לגוף כזה סיכוי, מה גם שמפלגתו של הרב ברויאר לא עשתה דבר כדי לקדם את הנושא.
בעניין זה גם מעניין הוא יחסו של הרב ברויאר לרב קוק: לפני שנפגש עמו ראה בו כמי שיש בו מינות בגלל תמיכתו בבניין הארץ הציוני וקירובו את החלוצים הכופרים, אך לאחר פגישתו עמו אמר ש"אין בו כל שמץ של אפיקורסות", ובכך ביטא פליאה על כך שיכול להיות יהודי האחוז כולו ברעיון הציוני בלי שהגיע לכדי אפיקורסות. כן אמר בקשר ליחסים בין הראי"ה קוק לרב זוננפלד, שהם תמיד היו בידידות ומעולם לא פסקה הידידות ביניהם (בניגוד לטענות של חרדים קיצוניים שלאחר פרסום הספר "אורות" פסק היחס החיובי של הרב זוננפלד לראי"ה). בכך, מבחינת הרב ברויאר, היווה הרב קוק כעין "רבי מאיר", ש"תוכו אכל וקליפתו זרק".
יחסו לציונות > יחסו למשפט הבינלאומי ולמנדט

הרב ברויאר שלל ריבונות עצמית של מדינות באופן כללי, ושאף למדינות הכפופות למשפט וצדק האלוהי ומשרתות את הצדק ואת האנושות כולה. מכיוון ששלל כל ריבונות באשר היא, הוא התנגד גם למערכת שלטונית גלובלית. משתי עמדותיו אלה נובעת התלהבותו מהמשפט הבינלאומי, כמערכת המגבילה את המדינות והמכפיפה אותן לעקרונות צדק, בה בעת שביקר את מוסדות המשפט הבינלאומי ואת התפתחותו כמשפט של מדינות ולמענן, בימיו. הרב ברויאר ראה בשיטת המנדט ובהחלתו בפלשתינה על היישוב היהודי פעמי משיח. אוטונומיה ופיתוח משפטי מרביים, יחד עם כפיפות להכרעות בינלאומיות ביחס לסכסוכים עם הפלסטינים וגורם אוכף (הבריטים) - הם בדיוק המקסימום אליו יש לשאוף. התגבשות הרעיון הזה במשפט הבינלאומי במקביל להתפתחות היישוב וצרכי היהודים בתפוצות לאחר מלחמת העולם הם עבורו הוכחה לנכונות הרעיון במעין התגלות היסטורית.
ימיו וחיבוריו האחרונים

ב-1944 יצא לאור ספרו "מוריה", שהוא פרישה רחבה של דעותיו ההיסטוריוסופיות והלאומיות. באותן שנים החל בעבודה על ספרו האחרון, "נחליאל", שהוא יצירה פילוסופית מקיפה, שבה מגדיר ברויאר כמה מעקרונותיו המחשבתיים-פילוסופיים. הספר יצא רק בשנת 1951, לאחר מותו של ברויאר.
לאחר השואה, הבין ברויאר את צורך הקמתה של מדינה יהודית שאינה מדינת התורה, בשל המצב הקשה של פליטי השואה. הוא הציב שאלות בסיסיות ביחסי דת ומדינה, אך לא הציע דרך קונקרטית לפתרון בעיות אלו, כמו גם פתרון הבעיות הקשורות בפעילות מפלגה דתית-חרדית בפרלמנט חילוני. ברויאר הבין שחזונו המדיני עומד בפני מבוי סתום; הוא לא הספיק לגבש את תפיסתו מחדש בטרם נפטר באוגוסט 1946.
ברויאר ידע בסוף ימיו שחזונו נכשל למעשה, אפילו בתוך מפלגתו, אגודת ישראל. התנגדותו העזה לציונות, גרסה עשיית מעשים שעלו בקנה אחד עמה, הקמת יישובים וכדומה – מעשים היכולים להתאים לתנועת הפועל המזרחי. מן הצד החרדי היה ברויאר בודד, שכן רעיון הלאומיות על פי שלטון התורה היה זר לאגודת ישראל, ולא התקבל בה; אנשי אגודת ישראל לא קיבלו ערכים הנתפסים כחילוניים כערכים דתיים, והרעיון של שלטון ולאומיות לא התקבל אצלם. מאידך, גם המחנה הציוני לא קיבל רעיון כזה, שכן ברויאר כפר בערכים הלאומיים החילוניים, ולא היה מוכן לקבל אהבת מולדת ולאומיות שלא נועדו להקמת מדינת התורה.
ברויאר נותר בודד במערכה עד סוף ימיו; לציונות התנגד בתוקף, אך גם בתוך אגודת ישראל היה מבודד. נראה שהיה קרוב בהרבה לציונות הדתית מאשר לאגודת ישראל, אך בשל התנגדותו העזה לציונות לא יכול היה למצוא בית פוליטי בשום מקום אחר.
בערוב ימיו כתב ברויאר אוטוביוגרפיה, לה קרא "דרכי", ואותה סיים זמן קצר לפני פטירתו. את הספר כתב בתשובה לאחד מידידיו אשר שאל אותו "כיצד קרה שמנהיג באגודת ישראל, אשר לחם כל ימיו למען עצמאות האורתודוקסיה, קהילותיה וארגוניה, סופו שפנה עורף לעדה החרדית המתבדלת בירושלים"? בסיום תשובתו כתב ברויאר את המוטו: "לא המדינה היהודית, כי אם החברה היהודית היא בעייתו האמיתית של הבית הלאומי".
הנצחתו

בסוף שנת 2003 שינתה ישיבת 'שיח' באפרת (שהקים הרב שג"ר) את שמה לישיבת שיח יצחק, עקב תרומתה של בתו אולה מרקין לישיבה. על שמו גם מוסד יצחק ברויאר, והיישוב נחליאל נקרא על שם ספרו.
בתנועת הנוער "עזרא" נקראת שכבת הגיל של כתה ח' "נחליאל", על שם ספרו. על שמו רחוב בשכונת בית וגן בירושלים ובבני ברק.
על שם אשתו הוקם בתל אביב המוסד "בית ג'ני ברויאר", המשמש בית הורים לאוכלוסייה המבוגרת, בעיקר של יוצאי גרמניה.
משפחתו

ברויאר היה נשוי לאסתר (ג'ני), נכדתו של הרב אליעזר ליפמן פרינץ. ילדיהם היו ההיסטוריון פרופ' מרדכי ברויאר והמשפטן יעקב בר-אור, שמעון, שרה, וצפורה.
אחיו היו הרב יוסף ברייער, רב "קהל עדת ישורון" בוושינגטון הייטס, ופרופ' שמשון ברויאר, מתמטיקאי, אביו של חוקר המקרא וחתן פרס ישראל הרב מרדכי ברויאר.
מחיבוריו

בעיית היהודים, Judenproblem), 1917)
עקבות משיח, Mssiasspuren), 1918)
Eim Kampf um Gott, 1920.
העולם כבריאה וכטבע, 1926 (לא תורגם עדיין לעברית)
Elischa, 1928
הכוזרי החדש, 1934, (Der neue Kusari). יצא לאור בעברית בתרגומו של שמחה הנשקה (בעלה של אחייניתו), בעריכתם של בנו פרופ' מרדכי ברויאר והרב מרדכי דוד נויגרשל, בשנת תשס"ח (2008)
מוריה, 1944, מוסד הרב קוק תשמ"ב, מוסד הרב יצחק ברויאר תשפ"א
נחליאל, 1951, מוסד הרב קוק תשע"ו
דרכי - אוטוביוגרפיה, ירושלים תשמ"ח (1988)
עם התורה המאורגן, הוצאת 'נצח', ה'תש"ד (1944)
ציוני דרך, הוצאת מוסד הרב קוק
כתבים מימי השואה, איגוד שנים מספריו בנושא השואה, מוסד יצחק ברויאר (2016)
אליהו, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, ה'תשפ"ד (2024).
לקריאה נוספת

'ברויר, יצחק', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 105. (הספר בקטלוג ULI)
רבקה הורביץ (עורכת), יצחק ברויאר, עיונים במשנתו, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1988
אליעזר שביד, תולדות פילוסופיית הדת היהודית בזמן החדש, חלק שלישי, כרך ב', הוצאת עם עובד, 2005, פרק חמישי: הפרדוקס של האורתודוקסיה המודרנית המתחרדת – משנתו של יצחק ברויאר, עמ' 146–171.
יוסף פונד, פירוד או השתתפות אגודת ישראל מול הציונות ומדינת ישראל, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשנ"ט[דרושה הבהרה]
אריה אדרעי, ‏רב תרבותיות בגרסה חרדית מוקדמת: יצחק ברויאר ממדינת התורה לקהילת התורה, דיני ישראל ‏לב (תשע"ח), עמ' 187–222
הערות שוליים

↑  לימים השפיע על תלמידו, מנחם אלון שהתלבט בין המשך הלימודים בישיבת חברון לבין לימודי המשפטים לבחור בלימודי המשפטים
↑  Michael Brenner, The Construction and Deconstruction of a Jewish Hero: Moses Mendelssohn's Afterlife in Early-Twentieth-Century Germany, בתוך: Lauren B. Strauss, Michael Brenner (עורכים), Mediating Modernity: Challenges and Trends in the Jewish Encounter with the Modern World : Essays in Honor of Michael A. Meyer, Wayne University Press, 2008. עמ' 282.
↑  הרב מרדכי ברויאר, עם התורה או עם ה', המעיין ניסן תשנ"ז
↑  מסכת חגיגה טו ע"ב
↑  עמוס ישראל פליסהואור, ביקורת חרדית של ריבונות, אינדיבידואליזם ומושג זכויות האדם: הגות לאומית ובין-לאומית דתית של הרב ד"ר יצחק ברויאר, המשפט 15(2) 607 (2010).
↑  שמות הקבוצות, באתר תנועת הנוער עזרא
↑  מידע באתר עיריית ירושלים
↑  ע"פ תדהר. בכ"ג בניסן תש"פ ציפורה נפטרה במגפת הקורונה - ראו מקור
↑  בתרגומו של שמחה הכהן הנשקה (אחיינו מנישואין).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259054005171  PLWABN: 9810575198805606  BnF: cb12131771x (data)  GND: 118852647  ISNI: 0000 0000 8156 1416  LCCN: n83314472  NKC: zmp2014851209  NTA: 073862851  SNAC: w6hm5zsg  SUDOC: 030022096  VIAF: 76351062   WorldCat (עם VIAF): 76351062 
קברו בהר הזיתים
ארא דינקג'יאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 ביוני 1958 (בן 66) ניו ג'רזי, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1986 
 מקום לימודים:  בית הספר הארט 
 סוגה:  מוזיקה עממית, מוזיקת עולם 
 כלי נגינה:  עוד, גיטרה, פסנתר 
 www.aradinkjian.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ארא דינקג'יאן (אנגלית: Ara Dinkjian, ארמנית: Արա Տինքճեան; נולד ב-18 ביוני 1958) הוא מוזיקאי אמריקאי-ארמני. נחשב לאחד מנגני העוד המובילים בעולם ולמי שהצליח לשלב את הכלי האוריינטלי עם סגנונות והרכבים מערביים.
ביוגרפיה

דינקג'יאן נולד בניו ג'רזי להורים ממוצא ארמני אביו היה זמר מקצועי ואת הופעתו הראשונה על במות עשה בזמן התערוכה העולמית של ניו יורק (1964), עת היה בן שש, בנגנו על דרבוקה. דינקג'יאן קיבל מלגה לבית הספר הארט, מכללה לאמנויות הבמה השייכת לאוניברסיטת הרטפורד(אנ'). דינקג'יאן למד כמה כלי נגינה מערביים ומזרחיים (פסנתר, גיטרה, דרבוקה) והתמקד בנגינת עוד. בשנת 1980 סיים את לימודיו, וקיבל את התואר הראשון והיחיד במדינה בעוד, לאחר שקיבל אישר לכך באופן חריג.
לאחר שסיים את לימודיו החל דינקיג'יאן להופיע בחתונות ארמניות ופגש את אמן כלי ההקשה הארמני, ארטו טונשבויאשיאן, שהגיע באותה עת לארצות הברית. השניים החליטו להקליט כמה שירים של טונשבויאשיאן באולפן ביתי, ובאופן מקרי הגיעה ההקלטה לידי חברת RCA רקורדס, שיצרה איתם קשר והציעה להפיק להם אלבום מוזיקה, הם גייסו במהירות נגנים נוספים והקליטו את אלבום הבכורה שלהם "Picture", תחת השם "נייט ארק". מתוכו התפרסמה היצירה "השיבה הביתה" ("Homecoming"), ששימשה כפתיח של סדרת הטלוויזיה "החמישייה הקאמרית". שירו של יואב יצחק "זה הזמן לסלוח", הוא גם גרסה ליצירה אינסטרומנטלית מאלבום זה (שנקראת "Picture" כשם האלבום). להקת "נייט ארק" פעלה כ-15 שנים והקליטה 5 אלבומים.
בשנת 1998 הופיע דינקג'יאן לראשונה בישראל, עם להקת "נייט ארק", במסגרת פסטיבל ישראל.
בשנת 2002 נבחר לייצג את ארמניה בפסטיבל העוד הבינלאומי הראשון, שנערך בסלוניקי.
בנובמבר 2006 השתתף ב"פסטיבל העוד" בירושלים, יחד עם אביו אוניק דינקג'יאן. באותה שנה גם הקליט את האלבום "Armenian in America" עם נגן כלי ההקשה זוהר פרסקו והקלידן עדי רנרט. האלבום כולל 12 יצירות אינסטרומנטליות שכתב דינקג'יאן, המשלבות מוזיקה ארמנית מסורתית ומוזיקה עכשווית.
בנובמבר 2007 שוב הופיע בישראל והשתתף ב"פסטיבל העוד" בירושלים. במסגרת המופע הוקלט האלבום "Peace on Earth" ביחד עם נגנים מישראל, טורקיה, הרשות הפלסטינית ויוון.
בנובמבר 2010 ערך מופע איחוד להקת "נייט ארק" ב"פסטיבל העוד" בירושלים.
בספטמבר 2012 השתתף בפסטיבל הג'אז של לונדון.
דיסקוגרפיה > עם להקת "נייט ארק"

1986 - Picture, RCA/Novus
1988 - Moments, RCA/Novus
1998 - In Wonderland, PolyGram
2000 - Petals on your Path, EmArcy
2000 - Treasures, Traditional Crossroads
דיסקוגרפיה > אלבומי סולו ועם שותפים

1995 Gypsy Fire, Traditional Crossroads
1996 Tears of Dignity, Libra Music
1996 Onno 1948 - 1996, D. Stove Music
2006 An Armenian In America, Krikor Music
2008 Peace on Earth, Krikor Music
2012 Sounscapes, Traditional Crossroads
2013 Finding Songs, Krikor Music
2013 Conversations with Manol, Kalan Music
2015 Three of Us, with Secret Trio, Kalan Music
2015 1915-2015 Hakikat Umut / Truth Hope, Kalan Music
הערות שוליים

1 2 3  ארז ארליכמן, קולו של העוד, באתר ynet, 21 בנובמבר 2005
↑  רפי אהרון, היא תשבור את השוק, חדשות, 14 במרץ 1993
↑  John Fordham, Armenian dynamism, The Guardian, ‏7 Jun 2000
↑  תמר סוקניק, שירי עם פלשתיניים ומזמורי תהילים בפסטיבל העוד בירושלים, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2006
↑  תמר סוקניק, ארא דינקג'יאן בטבעון, באתר הארץ, 18 בנובמבר 2007
↑  תמר סוקניק, ארה דינקג'יאן בסיבוב הופעות, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2007
↑  ליה פן, פסטיבל העוד: עוד להיט, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2010
↑  Imogen Tilden, London Jazz Festival 2012 full programme announced, The Guardian, ‏12 Sep 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007598934105171  BnF: cb14172035g (data)  GND: 134575687  ISNI: 0000 0000 7104 4204  LCCN: no2008065637  MusicBrainz: 80ac9bd0-3438-4d42-95cf-d01783ab0e8a  SUDOC: 17140257X  VIAF: 79679043   WorldCat (עם VIAF): 79679043
רוני קוקס

| --- | --- |

 לידה:  23 ביולי 1938 (בן 86) קלאודקרופט, ארצות הברית 
 סוגה מועדפת:  קאנטרי רוק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1972 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מזרח ניו מקסיקו 
 https://www.Ronnycox.com
 פרופיל ב-IMDb
 
רוני קוקס (באנגלית: Ronny Cox; נולד ב-1938) הוא שחקן אמריקאי.
ביוגרפיה

קוקס נולד בניו מקסיקו כאחד מחמישה ילדים, הוא סיים לימודי תיאטרון באוניברסיטה במדינתו.
ב-1972 ביצע את הופעתו הקולנועית הראשונה בסרט גברים במלכודת, באותה שנה שיחק בסרט המדע הבדיוני "The Happiness Cage", ב-1976 שיחק בסרט "Bound for Glory" המבוסס על האוטוביוגרפיה של וודי גאת'רי.
ב-1977 שיחק בסרט המתח המכונית, הוא שיחק את קצין המשטרה אנדרו בוגומיל בסרט השוטר מבוורלי הילס ובסרט ההמשך. הוא גילם את הנבל בסרט רובוקופ.
ב-1990 גילם את נשיא ארצות הברית בסרט קפטן אמריקה ואת וילוס קוהאגן בסרט זיכרון גורלי, ב-1999 שיחק תפקיד קטן בסרט האימה ים כחול עמוק, ב-2001 שיחק בסרט המערבון "American Outlaws".
הוא גילם את אביה של ברי ואן דה קמפ בסדרה עקרות בית נואשות. בנוסף למשחק הוא גם היה חבר בהרכב מוזיקלי.
השקעה

ערך זה עוסק בהעברה של סכום כסף לגורם אחר כדי לייצר הכנסה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
בכלכלה ובמימון, השקעה, היא העברה של סכום כסף (או הון) לגורם אחר כדי לייצר הכנסה משני סוגים:
הכנסה פירותית (תשואה), כלומר הכנסה שוטפת מפירות ההשקעה, כגון דמי שכירות, דיבידנד או ריבית.
הכנסה הונית, כלומר הגדלת ערכה של ההשקעה, למשל בזכות גידול הביקוש לנכס זה.
ההבדל בין הוצאה להשקעה הוא לעיתים דק ואינו ברור, אך ניתן לומר שהוצאה היא במישור הפירותי, כלומר היא מופיעה כניכוי מההכנסה השוטפת, והכרחית לשם ייצורה, בעוד שהשקעה היא במישור ההוני, כלומר תביא להכנסות בעתיד או על פני תקופה ארוכה.
במקרו כלכלה

במקרו כלכלה השקעה היא רכישה או ייצור של נכסים שאינם מיועדים לצריכה כי אם להעלאת רמת הייצור בעתיד, כמו מתקני תשתית, ציוד למפעלים, ציוד תובלה ועוד. השקעה נחשבת לאחד ממרכיבי התמ"ג בנוסחה:
\mathrm {GDP} =C+I+G+\left(\mathrm {eX} -i\right)
השקעה נקייה

במקביל להשקעה הגולמית שנועדה להגדיל את כמות ההון במשק ואת כושר הייצור שלו, יש ירידה צפויה בכמות ההון בשל בלאי של ההון הקיים או נזקים לא צפויים שנגרמים כתוצאה מאסונות טבע או מלחמות.

ההשקעה הנקייה היא ההשקה בניכוי הירידה בכמות ההון; וייתכן מצב של השקעה נקייה שלילית כתוצאה מבלאי או נזקים לתשתיות שעולים על ההשקעה הגולמית באותה שנה.
סוגי השקעות

| --- | --- |
 :  ראו גם – אנג'ל, משקיע מוסדי, משקיע כשיר, השקעה פסיבית
קיימים שלושה סוגי השקעה עיקריים:
נדל"ן: מגרש, דירה, בית, בניין מגורים או משרדים, מחסן וכדומה. השקעה מסוג זה עתידה לייצר הכנסה שוטפת מדמי שכירות, ולעיתים מלווה גם ברווח הון בזכות עליית ערך הנכס.
השקעה בניירות ערך: רכישת מניות, אופציות, מלווה קצר מועד (מק"מ), איגרת חוב (אג"ח), מתוך הערכה שערך הנייר יעלה בעתיד. להבדיל ממסחר בניירות ערך, השקעה מתייחסת לעליית שווי ערך הנייר לטווח ארוך (של יותר מ-6 חודשים). גם כאן שני סוגי ההחזר אפשריים - הכנסה שוטפת (למשל מדיבידנד), ותשואה הונית שהיא עליית שווי הנייר. ניתן להשקיע בניירות ערך גם על ידי מכירת הנייר בלי בעלות ממשית עליו (מכירה בחסר) מתוך הערכה שערכו ירד בעתיד. במאה ה-21 החלה הסדרה של אפשרות להשקיע במניות ואג"ח גם באמצעות מיזמי השקעות המונים.
השקעה בעסק פרטי: להבדיל מחברות ציבוריות שהנפיקו ניירות ערך על בעלותן, בהן יכול להשקיע כל מי שברשותו סכום שער נייר הערך. בחברה פרטית ההשקעה נעשית מול בעלי העסק בתמורת בעלות על חלק (באחוזים) מהעסק או תמורת אחוזים מרווחי העסק. השקעה פסיבית מתבטאת בכך שאין התערבות תקופתית בניהול העסק. משקיע אקטיבי ידאג להתעדכן באופן תקופתי ויוכל להשפיע ממשית על החלטות ניהוליות בעיקר באמצעות יצירת ועד מייצג למשקיעים וישיבות תקופתיות עם הנהלת העסק. חלוקת רווחים של העסק מספקת למשקיע הכנסה פירותית ממנו, וכשהעסק משגשג עולה גם שוויו, ובכך נוצרת הכנסה הונית.
סוגי השקעות > השקעות חברתיות ואחראיות

בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 צמחו במהירות מודלים של השקעות, אשר שמים דגש לא רק על תשואה, אלא גם על עמידה בקריטריונים ערכיים, למשל, שמירה על הסביבה, יצירת שיפור חברתי או שמירה על רף מסוים של זכויות עובדים.
השקעות אחראיות הן כלי אשר מסייע בקביעת הרכב תיקי השקעות של בנקים ומוסדות מרכזיים ברחבי העולם. בהשקעה אחראית נמנעים המשקיעים מלהשקיע במוסדות המעורבים בענפים מסוימים, לדוגמה, ייצור או הפצה של אלכוהול, מוצרי טבק, הימורים, פורנוגרפיה, אמצעי לחימה או מוצרים צבאיים. מלבד הימנעות מהשקעות בתחומים שונים, השקעות אחראיות מעודדות יצירה של נורמות עסקיות המיטיבות עם הסביבה והחברה. סך ההשקעות הפועלות על פי עקרונות של אחריות חברתית וסביבתית נאמד בשנת 2018 כקצת פחות מ-5 מיליארד דולר.
השקעות איפמקט הן מודל מימון בו הכספים לא מושקעים בהכרח בחברות בעלות תחזית התשואה הגבוהה ביותר, אלא בחברות הצפויות להיות רווחיות אמנם, לצד תרומה חברתית או סביבתית. במודל זה מכמתים גופי ההשקעות לכדי תועלת כספית פעולות חברתיות שונות (לדוגמה, תוספת מקום עבודה שווה למדינה 24,931 ליש"ט, מניעת שנת מאסר שווה למדינה 34,840 ליש"ט, השארת ילד במסגרת משפחתית שווה 134,184 ליש"ט), וחותמים על הסכם תשלומים מול הגורמים שיחסכו כסף מהצלחת המיזמים (כמו ביטוח לאומי אשר חוסך כסף עבור כל מובטל שמוצא עבודה, או קופות חולים שחוסכות כסף על מחלות שנמנעות). בשנת 2017 דוחות של חברות אימפקט פרסמו נתונים לפיהם היקף הכספים המושקעים בענף האימפקט עומד על 114 מיליארד דולר.