יצחק בר לווינזון
דמותו והשקפת עולמו

ריב"ל נחשב, הן על ידי משכילי זמנו והן על ידי היסטוריונים, כחלוץ וכמייסד תנועת ההשכלה בתחומי האימפריה הרוסית. משכילים מוקדמים, כדוגמת ר' ברוך שיק משקלוב ור' מנשה מאיליה, פעלו במזרח אירופה עוד לפני זמנו, ואף ניכרה השפעה מסוימת של השכלת ברלין שבחלק מהמקרים הסתיימה בהמרת דת (כמו אצל אברהם פרץ (רו') ויהודה ליב נווחוביץ' משקלוב). אלא שריב"ל הביא לאזורי תחום המושב את ההשכלה כפי שהתעצבה בגליציה, צביון שנשמר בעיקר בדרום תחום המושב, ובפרט באודסה. לעומת זאת בצפון, ובעיקר בליטא, היה לתנועת ההשכלה אופי רומנטי ושמרני יותר, והונהגה בידי משכילי וילנה ובראשם מרדכי אהרון גינצבורג, אד"ם הכהן ואחרים. בשל חלוציותו כונה ריב"ל "מנדלסון הרוסי", בהתייחסות למשה מנדלסון, אבי תנועת ההשכלה.
השקפת עולמו של ריב"ל על אודות מהות היהדות התבססה במידה רבה על הגותו של מנדלסון, והתייחסותו להיסטוריה היהודית הושפעה מהגותו של רנ"ק. הצעותיו לרפורמה בחינוך המשיכו את רעיונותיו של נפתלי הרץ וייזל, שפעל כחמישים שנה לפניו. חיבוריו נגד החסידות הושפעו מימיו בגליציה, בעיקר מיצחק ארטר ומיוסף פרל, שעמו המשיך לעמוד בקשר מכתבים.
פעילותו של ריב"ל התמקדה בשני ערוצים: בכתיבת ספרות הסברה לרעיונות ההשכלה, ובכתיבת מכתבים, תזכירים והמלצות לפקידים במנגנון השלטון של הצאר שבהם הציע רפורמות שונות בחיי הקהילות היהודיות ברוסיה. היסטוריונים ניסו להסביר מה הביא את ריב"ל ומשכילים אחרים לנקוט בצעדים כאלה, בה בשעה שהצאר חוקק גזרות קשות כלפי היהודים, ובראשן גזרת הקנטוניסטים. עמנואל אטקס כתב בעניין זה:
תמימותו זו של ריב"ל באה כנראה לידי ביטוי גם בחיבורים שכתב ובהם הגן על התלמוד מפני טענות הנוצרים. הוא סבר שטיעונים מנומקים יוכלו לשכנע את המיסיונרים ואת חוגי השלטון לחדול מלהציק ליהודים, ולא לקח בחשבון את התוצאה ההפוכה - ירידת קרנו בעיני השלטונות. בכמה מן ההצעות והתזכירים שהעביר לשלטונות לרפורמות בחיי הקהילות היהודיות, הנחה אותו גם עקרון הבחירה ברע במיעוטו, כלומר, הטלת תקנות נסבלות יחסית ביוזמתו במקום גזרות חמורות יותר שהיו מופעלות ללא התערבותו. באחד מהתזכירים ניסה לטעון נגד גזרת הקנטוניסטים, אך ללא הצלחה.
פנייתו של ריב"ל אל הציבור היהודי בתחום המושב התמקדה בשיפור בכמה תחומים. בתחום החינוך והתרבות קרא ריב"ל להחלפת שפת היידיש בשפה העברית כשפת תרבות, ולהרחבת תחומי הלימוד המסורתיים מתלמוד והלכה בלבד לתחומי מדע, חכמה והגות. בתחום הכלכלה פעל ריב"ל להפניית יהודים למקצועות יצרניים ובפרט לחקלאות, על מנת לפתור את המצוקה הכלכלית החמורה שסבלו ממנה היהודים במזרח אירופה. בתחום יחסי היהודים והעמים שבקרבם ישבו, טען ריב"ל כי על היהודים ללמוד את שפות אירופה ולהשתלב בעולם התרבותי והפוליטי של עמי אירופה.
ריב"ל צירף לקריאותיו ראיות והוכחות המבוססות על מבחר רחב של מקורות מארון הספרים היהודי, ובפרט מחיבורים של הרציונליזם היהודי בימי הביניים. בנימוקים עיוניים אלה ביקש להראות כי רעיונות ההשכלה אינם זרים למסורת היהודית, אלא הם המשך טבעי ומתחייב מההגות היהודית לדורותיה. את הטענה הזו ביקש להפנות הן כלפי חוץ, אל המחנה האורתודוקסי - בשלב שבו עוד לא הייתה ההשכלה מחנה נפרד ומנוגד לו - והן כלפי פנים, לחוגי המשכילים עצמם, ברוח הקו השמרני בהשכלה. שליטתו במקורות היהודיים ואחרים, שבה עשה שימוש בטיעונים אלה וגם בחיבוריו נגד הנצרות, לא הייתה מלאה בשל התנאים הקשים שבהם רכש את השכלתו וחוסר הנגישות שלו לחומר מעודכן. ואכן, לעיתים יש בכתביו שיבושים ושגיאות, בעיקר בחקירותיו בתחום הלשון. אף על פי כן נפוצו כתביו בין היהודים, השפיעו על קביעת השקפת עולמם של משכילים צעירים, ואף זכו לשבחים מכמה רבנים מתנגדים וחסידים. הציבור האורתודוקסי בכללו התייחס אליו, כפי שהתייחס לשאר המשכילים, כאפיקורס וככופר; בחור צעיר שעבר באותם ימים למחנה ההשכלה זכה לכינוי "תעודה'קה", על שם ספרו של ריב"ל "תעודה בישראל".
ריב"ל, שנפטר ב-1860, לא השפיע השפעה ישירה על הציונות; אך רעיונותיו לרפורמה בחיים היהודיים ולחצו לקיום פעילות יהודית מחוץ למעגל לימוד התורה וההלכה, חלחלו להגותם של המשכילים בדורות הבאים, ומהם אל ההוגים הציונים המוקדמים. יוזמותיו בתחום ההתיישבות היהודית החקלאית ברוסיה תרמו את תרומתם לייסוד המושבות של חובבי ציון.