ספרד במלחמת העולם השנייה
היחס ליהודים

לאחר תבוסת צרפת ביוני 1940, התיר משטר פרנקו מעבר של יהודים למדינות מקלט, לרוב פורטוגל, ל-20 עד 35 אלף יהודים, יחד עם אלפי פליטים נוספים. החל מסתיו 1940 עלתה רמת הקושי להשיג היתרי מעבר, ומי שחצה את הגבול באופן בלתי חוקי נכלא במחנה הריכוז מירנדה דה אברו, וממנו גורש למדינות אחרות, פעמים רבות בסיוע הג'וינט, ארגון יהודי-אמריקאי שהקים סניף בספרד בחסות הצלב האדום הפורטוגלי. עם זאת, רבים מהפליטים שנכנסו שלא כחוק הוחזרו לצרפת, בייחוד אם נתפסו בסמוך לגבול. המקרה המפורסם ביותר הוא של ולטר בנימין שאל מול האפשרות לחזור לצרפת, שם קץ לחייו.
המשטר עסק גם ב-4,000 יהודים בעלי דרכון ספרדי שהתגוררו ברחבי אירופה, אם כי לא לכולם הייתה אזרחות ספרדית מלאה. עם זאת, משרד החוץ הספרדי הודיע לקונסולים הספרדים בצרפת כי ספרד לא תתנגד ליישום החוקים האנטישמים שהעבירה צרפת של וישי; מכל מקום, הקונסולים התערבו כשנעצרו יהודים עם דרכון ספרדי.
הידיעה הראשונה שקיבלה ממשלת פרנקו אודות רצח העם שבוצע ביהודים התקבלה בדצמבר 1941, כשקבוצה של רופאים שביקרו באוסטריה ופולין דיווחו על השמדת "המשוגעים" ועל כליאת היהודים בגטאות שבהם מתו מרעב וממחלות. דיווח זה אושר על ידי החטיבה הכחולה ב-1942, שעדכנה בדבר מעשי טבח ברוסים ובפולנים. בסוף אותה שנה גינו ממשלות בעלות הברית את השמדת היהודים. ביולי 1943 הודיעה שגרירות ספרד בברלין למדריד כי היהודים נשלחים למחנות בפולין בהם הם נרצחים. ב-1944 מסרה השגרירות בבודפשט פרטים מדויקים יותר על מחנה ההשמדה אושוויץ.
בניגוד לממשלות שווייץ, שוודיה או פורטוגל, ממשלת ספרד לא מיהרה להגן על אזרחיה היהודים, אלא לאחר שקילת כל האפשרויות, ובכללן גירוש היהודים מזרחה, החליט הגנרל פרנקו שיחזרו, אך לא יישארו בספרד – דבר המהווה בפועל גירוש היהודים מספרד. בנוסף, ממשלת ספרד הודיעה לגרמניה כי היא תקבל קבוצות קטנות באופן רציף, אך לא תקבל קבוצה נוספת בטרם קודמתה תעזוב את המדינה משום ש"ספרד אינה יכולה להתמודד עם הבעיה הקשה ביותר שיש ליהודים". כמו כן, ניתנה הוראה לקונסולים להעניק אשרות מעבר רק ליהודים שהוכיחו כי יש להם אזרחות ספרדית ולא לאלה שקיבלו מעמד מוגן (דבר זה מהווה קליטת 500 מתוך 2,500 היהודים בעלי דרכון ספרדי בצרפת). ממשלת פרנקו ביקשה גם הארכה כך ש"אם רבים יינצלו, יהיה זה בגלל היחס של הממשלה והסבלנות האינסופית של שלטונות ברלין". בסך הכול שבו לספרד 800 יהודים ספרדים, רבע מהיהודים בעלי דרכון ספרדי, כמאה מהם רק לאחר שעברו בברגן-בלזן בשל התעכבות ממשלת ספרד בהענקת אשרות מעבר.
ממשלת ספרד חזרה על ההנחיה לקונסוליות ספרד בגרמניה, ארצות כיבושה או מדינות הלוויין של מדינות הציר, שלא להעניק אשרות מעבר ליהודים שביקשו זאת, אלא אם כן הוכיחו "עם תיעוד מלא משביע רצון את לאומם הספרדי". עם זאת, רוב הדיפלומטים הספרדים התעלמו מהוראה זו וסייעו ליהודים, ובייחוד לאלה שהופיעו בטענה כי הם בעלי מעמד מוגן, אם כי מעמד זה לא היה תקף עוד, והמועד האחרון להשגת אזרחות היה 31 בדצמבר 1930. הקונסולים ידעו כי "הספרדים, כמו יתר היהודים, היו בסכנת מוות אם ייפלו בידי המשטרה הגרמנית. לנוכח מצב דרמטי זה, הדיפלומטים הספרדים בכל רחבי אירופה התנהגו בצורה מופתית; הם עשו כל שביכולתם כדי לסייע לגורלם של היהודים, בין אם היו ספרדים ובין אם לאו, בעלי אזרחות ספרדית או לא. שמותיהם של אותם דיפלומטים, אשר באופן ספונטני, לעיתים נגד ההוראות שקיבלו מממשלתם, עשו כל שביכולתם כדי להציל את האנשים והמשפחות מסכנת מוות, ראויים להיזכר בהיסטוריה, כך שלעולם לא יישכחו. אלה היו, בין היתר, ברנרדו רולדן, אדוארדו גאסט וסבסטיאן רומרו רדיגאלס, קונסולים בפריז ואתונה בהתאמה; חוליו פלנסיה אלוארז, אנחל סנס בריס, דיפלומטים בבולגריה והונגריה; גינס וידל, שגריר בברלין, ומשתפת הפעולה שלו פדריקו אוליבן; ופקידים רבים אחרים בדרגות נמוכות יותר שעזרו להם במשימה הומניטרית זו".
בשנת 2010 נחשף כי ממשלת ספרד העבירה לגרמניה רשימות ובהן שמות של 6,000 יהודים וזרים שהתגוררו בקרבה, והעבירה אותן לאדריכל הפתרון הסופי, היינריך הימלר. עם תבוסת הנאצים נעשה ניסיון להשמיד את הרשימות ולהסתירן, אך חלקן שרד ונשמר בארכיונים.