הזכות לבריאות
תוכן הזכות לבריאות

מקובל לסווג את זכויות האדם כ"נגטיביות", העוסקות בתחומים שחובת הממשלה היא לא להתערב בהם או למנוע אותם, או "כפוזיטיביות", המחייבות מעורבות אקטיבית של הממשלה.מרווין סוסר, אחד האקדמאיים המפורסמים בנושא הזכות לבריאות, טוען שהזכות לבריאות מהווה זכות מיוחדת ויש לבטאה כ"זכות פוזיטיבית" כחברה המחויבת לספק משאבים לכלל האוכלוסייה.
סוסר רואה בזכות לבריאות כמחולקת לארבע הוראות עיקריות:
גישה שוויונית לבריאות ולשירותים רפואיים.
מאמץ חברתי של "רצון טוב" לקידום שוויון בריאותי בין קבוצות חברתיות שוות.
מנגנון הערכה לפקח על ההפצה של בריאות וצרכים ספציפיים כולל שירותים ברחבי החברה.
מערכות סוציו- פוליטיות שוויוניות, המעניקות לכל הצדדים קול ייחודי בקידום וחופש ביטוי לקידום מערכת הבריאות.
סוסר מקפיד להזכיר שאמנם הגישה המינימלית מאפשרת גישה למשאבי הבריאות אך היא אינה מחייבת או מבטיחה מצב בריאותי הוגן לכל אדם עקב הבדלים ביולוגיים מובנים מהותיים בריאותיים. בהבחנה זו חשובה ובעצם עונה על מספר ביקורות על "הזכות לבריאות" הטוענות כי הזכות קובעת תקן בלתי אפשרי ושואפת למצב בריאותי אופטימלי מושלם, בעוד שבמציאות, מצב בריאותי הוא סובייקטיבי ומשתנה בין אדם ואדם ומחברה ולחברה.
לעומתו,פול האנט טוען כי הזכות לבריאות כוללת בתוכה לא מעט זכויות נגטיביות כמו הזכות לקבל טיפול רפואי ללא הסכמה מרצון או הגנה מפני הפליה. עם זאת, האנט מודה כי קיימות גם זכויות פוזיטיביות הנופלות תחת הזכות כמו אחריות החברה להקדיש תשומת לב מיוחדת לצרכים בריאותיים של אוכלוסיות מוחלשות ופגיעות בריאותית, הכלול אף הוא בזכות לבריאות.
בספרות הישראלית, יש הטוענים שהזכות לבריאות היא ככזאת החולשת עלזכויות רבות באמנות הבינלאומיות מלבד סעיף 25 להצהרת זכויות האדם. טענה זו מעלה תפיסה בה כדי להבין את חוק זכויות החולה הישראלי, יש לבצע סקירה השוואתית על עקרונות שיש בהם עניין לנושא. לכך מצטרפות זכויות נוספות כמו: זכויות האישה, זכויות הילד, זכויות האסיר ואיסור ההפליה כזכויות המגנות ומכניסות תחתן את זכות הבריאות.
לעומתם, יש הטוענים כי יש לבצע חלוקה בין כלל הזכויות –זכויות אדם אזרחיות וזכויות חברתיות-כלכליות. טענה זו אמנם מסכימה שהזכות לבריאות חולשת על זכויות רבות אך היא מסווגת אותה כ"זכות חברתית". בשל אופי הזכויות החברתיות (נתפסות כפוזיטיביות) יש הטוענים שהזכויות אינן שפיטות שכן קובעות אמת מידה עמומה למטרות שאינן ניתנות להשגה מבחינה מעשית כך שקשה להגדיר מהי הפרת חובה. לטענתם, לשם כך יש צורך בתפיסה ברורה של מרכיבי הזכות וחובת המדינה ויש לאסוף מידע רלוונטי שיכלול התפלגות על פי גיל, מין ועוד ובכך לאפשר גם לזכות זו להיות שפיטה.
ישנו קושי בניסיון ליצוק תוכן בזכות לבריאות, שכן לא ברור מה היקפה. ספרות ענפה ניסתה להתמודד עם השאלה של היקף הזכות, מצד אחד, וחובת המדינה, מצד אחר. ניתן להטיל על המדינה חובות מרביות בשני ההיבטים של הזכות: חובה להבטיח תנאים שיבטיחו בצורה מרבית את בריאותם של אזרחיה ותושביה, וחובה להבטיח לכולם את המירב האיכותי והכמותי של טיפול רפואי נדרש. אלא, שתפיסה מקסימליסטית כזו של הזכות לבריאות נתקלת בקושי לנוכח המשאבים המוגבלים של המדינה. שכן, גם כאשר נדרוש מהמדינה לממש השקעה ניכרת בבריאות באופן שתגשים את שני ההיבטים של הזכות ותעמוד בדרישה של "הרמה הגבוהה ביותר הניתנת להשגה" (כקבוע בסעיף 12 לאמנה הבינלאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות), השקעה כזו יכולה להיות אינסופית, והרי שלא נרצה לדרוש מהמדינה שתשקיע את כל משאביה אך ורק בבריאות.
לעניין זה יפים דבריה של נשיאת בית המשפט השופטת ביניש בפרשת לוזון: ״כאשר מדובר בטיפול תרופתי שעשוי ברמת היתכנות כזאת או אחרת להציל חיים, להאריכם או לשפר את איכות חייו של החולה, יש ליתן משקל משמעותי לערכי קדושת החיים, שלמות הגוף והנפש וכבוד האדם... מאידך גיסא, הזכות לשירותי בריאות ציבוריים, משמעותה הטלת חובת עשה על המדינה שעיקרה אחריות למימון ציבורי של טיפולים רפואיים- תרופתיים. מטבע הדברים, סוגיית היקפה החוקתי של הזכות האמורה כרוכה בשאלות חלוקתיות כלליות, הנגזרות מאופי המשטר הכלכלי- סוציאלי הנוהג בחברה, וכן מהיקף משאביה הציבוריים של המדינה...״.