stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זוהר סלע
הערות שוליים

↑  פסטיבל 2012, באתר פסטיבל הקולנוע ירושלים
| פרס אופיר לעריכה הטובה ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–2000 | טלי הלטר-שנקר (1990) • ענת לוברסקי (1991) • איילת מנחמי (1992) • טלי הלטר-שנקר (1993) • ערה לפיד (1994) • טלי הלטר-שנקר (1995) • דב שטויר (1996) • דב שטויר (1997) • עינת גלזר-זרחין (1998) • טלי הלטר-שנקר ועינת גלזר-זרחין (1999) |  |
| 2000–2010 | טובה אשר (2000) • יעל פרלוב (2001) • עינת גלזר-זרחין (2002) • טלי הלטר-שנקר (2003) • עינת גלזר-זרחין (2004) • עינת גלזר-זרחין (2005) • עינת גלזר-זרחין (2006) • זוהר סלע (2007) • נילי פלר (2008) • ירון שני וסכנדר קובטי (2009) |  |
| 2010–2020 | עמי טיר, מאור קשת (2010) • עינת גלזר-זרחין (2011) • יצחק צחייק (2012) • רון עומר (2013) • אריק להב ליבוביץ (2014) • אריק להב ליבוביץ (2015) • שירה ארד (2016) • גיא נמש, אריק להב ליבוביץ (2017) • מיכל אופנהיים (2018) • אריק להב ליבוביץ (2019) |  |
| 2020 ואילך | נטע דבורקיס (2020) • יוסף גרינפלד, אורי בן דב (2021) • נילי פלר, שאולי מלמד (2022) • איילת מנחמי (2023) |  |
הרפובליקה הליברלית בצ'ילה

הרפובליקה הליברלית הוא הכינוי המקובל לתקופה בהיסטוריה של צ'ילה שהחלה בשנת 1861 עם קריסת הרפובליקה השמרנית ואשר נמשכה עד ל-1891, עת הסתיימה מלחמת האזרחים ועלה כוחו של הקונגרס בפוליטיקה הצ'יליאנית והחלה תקופת הרפובליקה הפרלמנטרית.
כהונתו בנשיאות של חוסה חואקין פרס, מועמדה של מפלגת המיזוג הליברלי שמרני, בין השנים 1861 - 1871, הייתה האחרונה בפרק בהיסטוריה של צ'ילה שזכה לכינוי "תקופת העשורים" (Época de los Decenios), על שם משך כהונתן הכפולה, בת 10 שנים, של הנשיאים פרייטו, בולנס, מונט ופרס.
סוללת תותחים פרואנית קרב קייאו ב-2 במאי 1886, שסיים את מלחמת ספרד–אמריקה הדרומית.
מעט לאחר תחילת כהונתו של פרס, בשנת 1864, השתתפה צ'ילה במלחמת ספרד–אמריקה הדרומית. במסגרת העימות תמכה צ'ילה בהתנגדותה של פרו לכיבוש איי צ'ינצ'ה (Chincha) העשירים בגואנו בידי ספרד. חלקה של צ'ילה במשבר החל עם סרובה לצייד ספינה ספרדית בפחם, בנימוק כי המחצב מהווה אספקה צבאית ואינו אפשרי בשם הנייטרליות הצ'יליאנית בסכסוך. בתגובה הטיל האדמירל הספרדי מצור ימי על צ'ילה, ועל אף שלמעשה היה בכוחו להטיל מצור על נמל ולפראיסו בלבד, הרי ששיתוקו של נמל עיקרי זה הסב לצ'ילה נזק כלכלי משמעותי. ב-17 בספטמבר, יום לפני חגיגת עצמאותה של צ'ילה, סירבו הצ'יליאנים לכבד ספינה ספרדית בנמל ולפראיסו במטח כבוד ושבוע לאחר מכן, ב-24 בספטמבר 1865, הכריזה צ'ילה מלחמה על ספרד. עוד בטרם חברו פרו וצ'ילה באופן רשמי הנחיל הצי הצ'יליאני תבוסה צורבת לזה הספרדי בקרב פפודו (Papudo) ב-26 בנובמבר 1865, בעקבותיה התאבד האדמירל הספרדי על סיפון ספינתו. בתחילת דצמבר נחתם הסכם צבאי בין צ'ילה ופרו ובאמצע ינואר הכריזה גם פרו מלחמה על ספרד. ב-31 בינואר 1866 הפגיז הצי הספרדי את נמל ולפראיסו, שרף את העיר והשמיד את צי הסוחר הצ'יליאני. משם פנו הספרדים לנמל קייאו הפרואני המבוצר. בו בזמן הצטרפו גם אקוודור ובוליביה לברית כנגד ספרד, והצי המשותף הועמד תחת פיקודו של איש הצבא והנשיא הצ'ילאיני לשעבר בלנקו אנקלדה. ב-2 במאי 1866 התחולל קרב קייאו, אולם הוא לא הוכרע צבאית בצורה ברורה. לאחר הפגזת הנמל נסוגו הספרדים ובכך הסתיים העימות.
תנופת ההתפשטות שהחלה בימיו של הנשיא מונט נמשכה. במדבר אטקמה, החלה הפקה מואצת של מלחת, הצורה הטבעית של חנקות, כגון אשלגן חנקתי, ושל נחושת בניהול בוליביאני. בו בזמן בדרום הכריז הצרפתי אורלי-אנטואן דה טואנן על הקמת ממלכת אראוקניה ופטגוניה. על אף שמדינה זו מעולם לא נוסדה למעשה, עוררה הפרשה את רעיון השליטה האופרטיבית בטריטוריות הדרומיות, שנמצאו תחת השפעה אינדיאנית. בשנת 1865 התיר חוק פרשני של החוקה את חופש הפולחן.
בשנת 1871 נבחר פדריקו ארסוריס סניירטו (Errázuriz Zañartu) לנשיאות. במהלך תקופת נשיאותו בא הקץ על המיזוג הליברלי שמרני והליברלים באו בברית פוליטית עם המפלגה הרדיקלית (Partido Radical) ביוצרם את הברית הליברלית (Alianza Liberal). תחת השלטון הליברלי נערכו מספר שינויים בחוקת 1833 שרובם חיזקו את הקונגרס על חשבון הנשיאות, כגון צמצום הקוורום הדרוש בקונגרס, צמצום סמכויות הנשיא, והקלה ביכולת הפיקוח של הקונגרס על השרים. בה בעת החל הטיפול בסדרה של נקודות חיכוך בין הכנסייה למדינה, שנקראו "שאלות תאולוגיות" (cuestiones teológicas). הקוד הפלילי אושר בשנת 1874 ושנה לאחר מכן הועבר החוק שארגן את מערכת המשפט שביטל את זכויות היתר הקורפורטיביות (פוארו) הכנסייתיות.
התפשטות טריטוריאלית ומלחמת האוקיינוס השקט

בשנת 1879, לאחר סדרת מגעים דיפלומטיים בין צ'ילה ובוליביה בעניין הגבול המשותף ביניהן והאינטרסים המנוגדים במכרות המינרלים בצפון צ'ילה הביאו לנחיתת כוחות צ'יליאנים ב-14 בפברואר ולפריצת מלחמת האוקיינוס השקט, המלחמה הגדולה ביותר בהיסטוריה הצ'יליאנית.
לאחר כיבוש אזור אנטופגסטה (Antofagasta) מבוליביה, התמודדה צ'ילה בזירה הימית אל מול פרו ובוליביה, וזכתה גם בטריטוריות הפרואניות של טרפקה (Tarapacá), אריקה (Arica) וטקנה (Tacna). במאי 1880 פרשה בוליביה מהמלחמה ואילו ב-15 בינואר 1881 כבשו הגייסות הצ'יליאנים את לימה בקרב מיראפלורס (batalla de Miraflores). המלחמה באה על סיומה בקרב וואמאצ'וקו (batalla de Huamachuco) ב-10 ביולי 1883, וחוזה אנקון (Tratado de Ancón) נחתם ב-20 באוקטובר 1883.
הניצחון הצ'יליאני על פרו ובוליביה אפשר את התרחבות הטריטוריה הלאומית צפונה. בה בעת התנהל תהליך יישוב דרום המדינה באיטיות, תוך כדי בניית מבצרים, הפניית מתיישבים, איוש הגבול בגייסות וקיומם של פרלמנטים עם בני המפוצ'ה. תהליך ממושך זה, אשר זכה לכינוי הרגעת ארוקניה, הגיע אל סיומו בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19. בשנת 1888 סיפחה צ'ילה את אי הפסחא שבאוקיינוס השקט. לנוכח ההתרחבות הטריטוריאלית המשמעותית ויתרה צ'ילה על פטגוניה שממזרח להרי האנדים ועל רמת אטקמה (Puna de Atacama) בחוזה 1881 בין צ'ילה וארגנטינה, שהסדיר את הגבולות בין שתי המדינות.
הטריטוריות החדשות שנוספו למדינה עוררו צמיחה כלכלית חסרת תקדים שהונעה, בעיקר, מכריית האשלגן החנקתי, ואשר הביאה להתאוששות מהמשבר הכלכלי של שנות ה-70. חברות אירופאיות שונות, ובעיקר בריטיות, החלו בהפקת האשלגן החנקתי בצפון המדינה ו"הזהב הלבן" היווה כ- 75% מהכנסות המדינה.
בין השנים 1883 ו-1884 נחקקו מספר חוקים שנועדו להפוך את צ'ילה למדינה חילונית יותר, כגון היתר קבורה חילונית, נישואים חילוניים, ורישום אזרחי של נישואים, במקום הרישום בכנסיות שקדם לו.
בלמסדה ומלחמת האזרחים של 1891

בשנת 1886 נבחר חוסה מנואל בלמסדה (Balmaceda) לנשיאות. בנצלו את ההכנסות הגבוהות מהמכרות בצפון החלה ממשלתו של בלמסדה בפרויקט מודרניזציה רחב היקף של הכלכלה, החינוך, בריאות הציבור ובניית תשתיות, כגון הנחת פסי רכבת ובניית גשר מייקו (Viaducto del Malleco). על אף מאמציו של בלמסדה לאחד את הליברלים מאחוריו, במהלך שנות שלטונו התרחבו הקרעים בקרבם והפריעו למידת המשילות של הממשלה. חזון נפרץ היו האשמות של השרים בידי הקונגרס בהתאם לחוקה ששיתקו את התנהלותו התקינה של הממשל. נוסף על המתנגדים מבית קמו כנגד השלטון מנהיגי השמרנים, האריסטוקרטיה ונציגי חברות הכרייה הגדולות.
התנגדות גדולה לבלמסדה התעוררה כאשר סירב הקונגרס לאשר את תקציב שנת 1891. עם תחילת השנה, ב-1 בינואר 1891, הכריז הנשיא על פיזור הקונגרס עד לחודש מרץ של אותה השנה. בו ביום החשיב הקונגרס את הצו הנשיאותי כבלתי חוקי והכריז על הדחתו. הצי נשמע לפרלמנט ואילו הצבא נשאר נאמן לנשיא, ושני הצדדים פצחו במלחמת האזרחים הצ'יליאנית של שנת 1891.
ב-12 באפריל הוקם ממשל מקביל לזה הנשיאותי באיקיקה (Iquique) בהנהגת רמון בארוס לוקו (Barros Luco) והאדמירל חורחה מונט (Montt). עד מהרה הביסו כוחות הקונגרס את אלו הנשיאותיים בצפון המדינה ולאחר קרב קונקון (batalla de Concón) ב-20 באוגוסט וקרב פלאסייה (batalla de Placilla) ב-28 באוגוסט עלה בכוחות תומכי הקונגרס להיכנס לסנטיאגו הבירה. בלמסדה מצא מקלט בשגרירות ארגנטינה ונטל את חייו בידו ב-19 בספטמבר, יום לאחר סיום כהונתו, ובכך הסתיימה מלחמת האזרחים, שהותירה אחריה כ- 10,000 הרוגים. עם ניצחון כוחות הקונגרס במלחמת האזרחים עלו כוחות חדשים בפוליטיקה הצ'יליאנית, וכך גם כוחו של הקונגרס, ובכך באה אל סופה הרפובליקה הליברלית.
ראו גם

היסטוריה של צ'ילה
כניסת הצבא הצ'יליאני ללימה (1881).
מפת הכיבושים הצ'יליאניים במלחמת האוקיינוס השקט (לפרטים לחצו על התמונה).
חוסה מנואל בלמסדה. ציור מאת פרננדו לארוצ'ה (Laroche; 1891).‏
ודאנטה

וֵדָאנְטַה (מסנסקריט: वेदान्त,‏ בתעתיק לטיני: Vedānta) היא אסכולה בפילוסופיה ההודית, אשר עוסקת בטבע המציאות. המילה ודאנטה מורכבת למעשה משתי מילים: "ודה" – ידע, ו"אנטה" – "סוף, סיכום"; כלומר, "סיכום הוודות". ניתן להבין את  מושג ה"אנטה" גם כ"תמצית", כך שהוודאנטה היא למעשה "תמצית הוודות". מושג הוודאנטה מתייחס גם לאוטארה מימאסה, או ה"חקירה הגבוהה" (אחר ידע), ועומד בדרך כלל בסמיכות למושג אחר, הפורווה מימאסה, העוסקת בהסברים לפולחני האש של המנטרות הוודיות (ב-Samhitapatha, מזמורי הוודה) והברהמנה; בעוד שהוודאנטה עוסקת בתורות האזוטריות של הארנייקות ("כתבי הקודש של היערות") והאופנישדות.
ברקע להתפתחות הוודאנטה, קיים ניסיון בקרב הברהמינים לפתח מודעות שאינה תלוית טקסים, אלא ממוקדת ברעיונות הקשורים לגניאנה (גנוסטיקה), התבוננות פנימית. זרם זה בדת הוודית מתמקד במדיטציה, משמעת עצמית וחיבור רוחני ולא בטקסים ככלי להגעה לתודעה.
התגבשות המסורת

הוודאנטה מתייחסת לשאבדה (מילה) כמקור הסמכות העליונה לידע; בשאבדה, הכוונה היא לעדות מהימנה בעל-פה על טבע המציאות. כל שאבדה היא ודה – (פריט) ידע שנמסר על המציאות. כהני הדת של הודו הקדומה, שהתרכזו במימאמסה (חקירה), קיבעו את הטענה שהשאבדות/ודות בעצם מעולם לא נמסרו על ידי מקור אלוהי או אנושי כלשהו, אלא התקיימו מאז ומעולם. על פי השקפה זו הודות הן נצחיות, מהוות סמכות עליונה לידע ומתגלות לחכמים. מקור הידע האנושי הוא הפירוש הנכון של הודות. מקורות ידע משניים הם פרטיאקסה (תפישה) ואנומנה (היסק לוגי). שני המקורות האלה תקפים, אך פירושם כפוף לודות.
עבור ההינדים, מקור הידע המהימן ביותר על הודות הוא האופנישדות – אוסף של כתבים ודיים בעלי אופי פילוסופי, שמורים גם על שיטות מדיטציה שונות. האופנישדות הן למעשה כתבים בתר-ודיים, אך הן נחשבות לודיות משום שמעניקות לודות פירוש אורתודוקסי מוסמך. האופנישדות מבארות את מהות הודות ונחשבות לתכליתן וסופן; מסיבה זו, בכתבים קדומים בסנסקריט הן כונו "ודאנטה" – סוף הודות. חסידי התפישות הפילוסופיות של האופנישדות ייסדו את זרם הוודאנטה בהינדואיזם. חלק מהאופנישדות כוללות טקסטים מארנייקות, כתבים מיסטיים מסוף התקופה הודית שעוסקים בפולחן סודי.
העיקרון המרכזי של ודאנטה – מציאות מוחלטת יחידה שנקראת בראהמן – שאוב מהחלק הפילוסופי של האופנישדות. הוודאנטה תופשת את בראהמן כמודעות טהורה, או כרוח נצחית שהיא המקור למציאות החומרית ועם זאת מתעלה מעליה. בדריאנה, שידוע גם כויאסה, היה אחד המטיפים החשובים של פילוסופיה זו; הוא זה שערך באופן שיטתי את פירושי האופנישדות בחיבורו בראהמה סוטרה.
בנוסף לאופנישדות ובראהמה סוטרה, גם לבהגאוואד גיטה היה השפעה ניכרת על הוודאנטה, למרות שאינו טקסט ודי. בהגאוואד גיטה ממזגת את התפישות הפילוסופיות של האופנישדות עם רעיונותיהן של שתי אסכולות פילוסופיות לא-ודנטיות – סמכיה ויוגה. משום שבבהגאוואד גיטה מסוכמות התפישות הדומיטננטיות של האופנישדות, גם הוא נחשב לאחד מהאופנישדות. בגלל מעמדו הוא זכה לפירושים נרחבים מצד מייסדיהם של שלוש האסכולות הודנטיות החשובות (אדי שנקארה, רמנוג'ה ומדהוואצ'ריה); הם ייחסו לו חשיבות לא פחותה מהאופנישדות המקוריות ומבראהמה סוטרה.
האופנישדות, שמהוות מקור לוודאנטה, מנוסחות בלשון חידתית, מה שהוביל לפירושן בדרכים שונות על ידי מלומדים שונים. גם הפירוש המוסמך של האופנישדות – הבראהמה סוטרה – זכה לפירושי משנה שונים. קיימות שש פרשנויות שונות למקורות הכתובים של ודאנטה; הבולטות שבהן נקראות אדווייטה ודאנטה, וישישטה-אדווייטה ודווייטה; בהתבסס עליהן נוסדו שלוש אסכולות ודנטיות בולטות. מייסדי שלוש האסכולות הם אדי שנקארה, רמנוג'ה ומדהוואצ'ריה, בהתאמה.
מחבר בודהיסטי קדום מתאר את המסורת הפילוסופית של ודאנטה כבהדה-אבהדה, אסכולה ודנטית ישנה שגישרה בין התפישות של אדווייטה ודווייטה; הדבר מעיד כנראה על חשיבותה של אסכולה מפשרת זו בעבר. רעיונותיה העיקריים של מסורת ישנה זו מצאו ביטוי מאוחר באסכולת דווייטה-אדווייטה. הוגי הדעות של האסכולה הזאת ושל שתי אסכולות ודנטיות אחרות ממשיכים לפתח ולהעלות על הכתב את רעיונותיהם, אך אלה ידועים רק בקרב חוגים מצומצמים של חסידיהם בהודו.
האסכולות הוודאנטיות נבדלות אחת מהשנייה בעיקר בגישתם כלפי היחס שבין העולם לבראהמן.
אסכולות בוודאנטה > אדווייטה ודאנטה

אדווייטה ודאנטה היא אסכולה נון-דואליסטית במסורת הודנטית. האסכולה נוסדה על ידי אדי שנקארה במאה ה-8. הרעיון המרכזי של האסכולה הוא פרי "הארתו" של גאודפדה, שהיה הגורו של גוֹוינדה בהגאוואטפדה (שמצידו היה הגורו של אדי שנקארה). גאודפדה קידם תפישה שנקראת אג'טיוואדה (אי-בריאה). לפי תפישה זו ה בראהמן הוא המציאות היחידה, ואילו העולם הוא אשליה ולא נברא במובן הפיזי. כוח האשליה של בראהמן – מאיה – גורמת להופעת העולם בתודעה. משום שבראהמן הוא המציאות היחידה, אי-אפשר לייחס לו תארים כלשהם.
כאשר האדם מנסה להשיג את בראהמן בשכלו, הוא מופיע כאלוהים בדמותו של אישוורה, שמופרד מהעולם וממי שחושב עליו; במציאות, אין כל הבדל בין ג'יווה (הנשמה הפרטית) לבראהמן. האדם שמבין את אי-השניות (אדווייטה) הזאת, משתחרר מהסבל של העולם; אדם "מואר" כזה אינו רואה את העולם מנקודת מבטו האישית, אלא דרך התודעה האוניברסלית. שחרור זה מושג באמצעות ג'נאנה (ידע), שמורה לתודעה הטהורה להכיר בזהותה עם בראהמן ולדחות את הזדהותה המוטעית עם דמות האדם הפרטי.
אסכולות בוודאנטה > וישישטה-אדווייטה

אסכולת וישישטה-אדווייטה נוסדה על יד רמנוג'ה. האסכולה הזאת קיבלה את שמה בגלל יחסה המסויג, אם כי לא לגמרי שלילי, כלפי תפישת אי-השניות בין העולם לבראהמן; וישישטה-אדווייטה פירושה "אי-שניות עם ייחוד". על פי אסכולה זו, ג'יווה (הנשמה הפרטית) היא חלק מבראהמן, אך בניגוד לתפישת אדווייטה "חילוק" זה יוצר ריבוי בבראהמן ולפיכך, נשמת האדם הפרטי אינו זהה לבראהמן למרות דמיונה הרב איתו.
וישישטה-אדווייטה רואה את מאיה ככוח היצירה של אלוהים ולא כמקור לאשליית העולם (בשונה מאדווייטה ודאנטה). לפי אסכולה זו ניתן לייחס לבראהמן תארים, שכוללים את הנשמות הפרטיות ואת החומריוּת. תפישה זו בעצם מזהה את בראהמן עם ה"בריאה", אך בניגוד לאדווייטה ודאנטה, היא מייחסת לפרטי העולם עצמאות קיומית גם מחוץ לתודעה; יחד עם זאת, וישישטה-אדווייטה רואה את הנשמות הפרטיות ואת החומר כמרכיבים, שאי-אפשר להפרידם מבראהמן, כי זהותם העצמית לוקה בחסר.
אסכולת וישישטה-אדווייטה רואה את הדרך לשחרור הנשמה בבהקטי – התמסרות לאלוהים, כפי שהוא מתגלם באלים וישנו וקרישנה.
אסכולות בוודאנטה > דווייטה

דווייטה היא אסכולה דואליסטית, שנוסדה על ידי מדהוואצ'ריה. דווייטה מתאפיינת בריאליזם פילוסופי, זאת אומרת באמונה שהמציאות עצמאית לגמרי מהתודעה. מסיבה זו, דווייטה נקראת לפעמים גם טטוואוודה (פילוסופיית המציאות). מבחינה זו היא שונה קוטבית מאדווייטה ודאנטה.
לפי אסכולת דווייטה האלוהים זהה לבראהמן במציאות, ואינו רק השתקפותו של בראהמן באשליית העולם (כפי שאדווייטה ודאנטה מניחה); מכך יוצא, שהאלוהים הזה שונה ומופרד מהעולם שאותו יצר ומהנשמות הפרטיות. בגלל עצמאותם הקיומית של האובייקטים הנבראים הם שונים זה מזה גם מחוץ לתודעה. הדווייטה מתרחקת עוד יותר מתפישת הנון-דואליזם של אדווייטה בקביעתה, שהרוח והחומר מופרדים זה מזה. בגלל תפישות דואליסטיות אלה, האסכולה נקראת דווייטה, שפירושה "שניות".
בראייה הדואליסטית של הדווייטה, האלוהים, העולם והנשמות הפרטיות הם ישויות נפרדות. העולם והנשמות אינם תלויים באלוהים לשם קיומם הנצחי, למרות שגורלם מושפע ממנו; הם לא נוצרו על ידי אלוהים יש מאין, כי הם נפרדים במהותם הבסיסית והנצחית מהבורא וזה מזה. לפי דווייטה, לבריאת העולם יש גם מניע פועל וגם מניע חומרי. המניע הפועל הוא האל וישנו, שלכוחו אין שיעור; המניע החומרי הוא פראקרטי – החומר הקדמון שמשמש את אלוהים לבריאה.
הדווייטה תופשת את אלוהים כמניע לכל פעולה אנושית; האלוהים מעניק לנשמה את האנרגיה הפנימית לפעולה ומאפשר לנשמת האדם ליהנות מפירות פעולתו גם בעולם וגם אחרי שחרור הנשמה. האלוהים עצמו לא מושפע מתוצאות ההתערבות הזאת.
לפי אסכולת דווייטה הדרך לשחרור האדם מסבל העולם הוא בהקטי – התמסרות לאלוהים. האסכולה גורסת שמי ששונא את אלוהים וטבעו נוטה לרוע דינו גיהנום בסוף הגלגולים, ואילו מי שמתמסר לאלוהים וטבעו נוטה לטוב נידון לחוויית אושר נצחית. גם חוויית הגיהנום וגם חוויית האושר הנצחי נתפשים כשחרור הנשמה ממעגל הלידות והמיתות. דווייטה היא האסכולה היחידה בוודאנטה עם תורת גמול מחוץ למסגרת הקארמה. על פי דווייטה, מי שאדיש לאלוהים, נגזר עליו להילכד לנצח במעגל הלידות והמיתות כדי לחוות את סבל העולם שוב ושוב.
אסכולות בוודאנטה > דווייטה-אדווייטה

אסכולת דווייטה-אדווייטה נוסדה על ידי נימברקה. האסכולה היא גלגול ימי ביניימי של אסכולה קדומה יותר, שנקראה בהדה-אבהדה ופישרה בין אדווייטה לדווייטה. בשפת הסנסקריט בהדה פירושה הבדל, ואילו אבהדה הוא אי-הבדל; משמעות הביטוי בהדה-אבהדה הוא אפוא "הבדל-אי-הבדל" והוא נועד לציין את יחס הקרבה של העולם והנשמות עם אלוהים.
על-פי דווייטה-אדווייטה לאלוהים יש תכונות שאינן רוחניות (הכוונה היא בעצם לחומר קדמון, כפי שדווייטה מניחה, אך דווייטה-אדווייטה קושרת אותו לאלוהים על ידי קטגוריזציה שונה של מהותו). אסכולה זו גורסת, שמצד אחד האלוהים ברא את העולם והוא נעלה ומופרד ממנו; מצד שני, העולם הוא התגשמותן של תכונות אלוהיות בלתי-רוחניות שאי-אפשר להפרידן מאלוהים למרות אי-זהותן עם טבעו הנעלה שאחראי על הבריאה. מכך יוצא, שהיחס בין העולם לאלוהים הוא יחס של "שניות-אי-שניות" (דווייטה-אדווייטה). זה היחס גם בין הג'יווה (הנשמה הפרטית) לאלוהים.
לפי אסכולת דווייטה-אדווייטה נשמת האדם משתחררת באמצעות בהקטי – התמסרות לאלוהים, כפי שהוא מתגלם באל קרישנה. מלבד עבודת אלוהים, דווייטה-אדווייטה מדגישה גם פיתוח של תלות באלוהים כדרך חיים.
אסכולות בוודאנטה > שודהה-אדווייטה

שודהה-אדווייטה (אי-שניות טהורה) היא אסכולה נון-דואליסטית קיצונית יותר מאדווייטה ודאנטה. כמו האסכולות שמניחות שניות (דווייטה) מוחלטת או מסוימת בין העולם לאלוהים, גם שודהה-אדווייטה גורסת שהעולם הוא יצירה ממשית של אלוהים, אך לטענתה אין בכך סתירה לזהות מוחלטת ולאי-שניות בין השניים.
בתפישת אי-השניות שלה שודהה-אדווייטה דומה לאדווייטה ודאנטה, אך יש ביניהם גם הבדל משמעותי; בעוד שלפי אדווייטה ודאנטה העולם הוא חלק בלתי-שונה מאלוהים, אך מתקיים רק בתודעה, שודהה-אדווייטה מלמדת שהעולם הוא ממשי ולמרות זאת זהה לאלוהים, שאינו אלא תודעה. (גם על-פי אדווייטה ודאנטה האלוהים הוא תודעה טהורה).
לפי שודהה-אדווייטה האלוהים הוא כל מה שישנו גם אם העולם נברא על ידו באמת ואינו רק מופע בתודעתו (כפי שאדוויטה ודאנטה מניחה). שודהה-אדווייטה גם מלמדת שהעולם הוא תוצאת תשוקתו של אלוהים להתרבות; משום שהאלוהים אינו זקוק לעולם, ניתן להבין את הבריאה כספורט שלו.
שודהה-אדווייטה גורסת שהג'יווה (הנשמה הפרטית) אינה שונה מאלוהים, אך בניגוד לתפישתה של אדווייטה ודאנטה היא מניחה שהנשמה היא מרכיב בלתי-שונה בתוך מהותו האמיתית ולא חילוק שמתקיים רק בתוך העולם הלא-אמיתי שבתודעתו; יחד עם זאת, שודהה-אדווייטה אינה מלמדת שהאלוהים מורכב מנשמות פרטיות, אלא שכל אחת מהן זהה לו במהותה.
לפי שודהה-אדווייטה תכלית חייו של האדם הוא בהקטי – התמסרות לאלוהים, כפי שהוא מתגלם באל קרישנה. בשונה מאסכולות אחרות, שמטיפות לבהקטי, שודהה-אדווייטה מלמדת שההתמסרות לאלוהים לא אמורה להביא לשחרור הנשמה, אלא לזכוֹתה באושר שבשירות נצחי לאלוהים; לפיכך, מייסד האסכולה, ולבהה, שם דגש חזק מאוד על אהבת אלוהים בלתי-מוגבלת. בניגוד לאדווייטה ודאנטה, שודהה-אדווייטה משאירה לג'נאנה (ידע) תפקיד משני בלבד בהכרת האלוהים ועבודתו.
אסכולות בוודאנטה > אצ'ינטיה בהדה-אבהדה

אסכולת אצ'ינטיה בהדה-אבהדה נוסדה על ידי צ'ייטניה מהפראבהו. שמה של האסכולה מיתרגם מסנסקריט כ"הבדל-אי-הבדל בלתי-נתפש". בהבדל-אי-הבדל, הכוונה היא ליחס שבין העולם לאלוהים.
מצד אחד, אי-אפשר להכחיש את קיומו העצמאי של אלוהים שברא את העולם; מצד שני, הבריאה לעולם אינה נפרדת מאלוהים לחלוטין והדבר מתבטא לא רק בהשגחה עליונה, אלא גם ברמה מסוימת של זהות בין העולם לבוראו. השניות המדוברת אינה מבדילה בין העולם לאלוהים, אלא מתייחסת לשניות שבתפישת ההבדל ביניהם. היחס הבו-זמני של הבדל ואחדות בין העולם לאלוהים אינו נתפש על ידי השכל, אך ניתן לחוותו במהלך ההתמסרות לאלוהים (בהקטי).
על-פי אסכולת אצ'ינטיה בהדה-אבהדה, אלוהים הוא מקור הנשמות הפרטיות, זאת אומרת שהן נבראו ממנו ולא יש מאין. הג'יוות (הנשמות הפרטיות) זהות לאלוהים במהותן, אך שונות ממנו בכמותן וכוחן. היחס בין אלוהים לנשמות הוא כמו היחס בין השמש לקרני שמש – הם זהים באיכותם עד רמה מסוימת.
לפי אצ'ינטיה בהדה-אבהדה, מטרת האדם היא לחוות את זהותה הבסיסית של נשמתו עם אלוהים ואת אחדות העולם עם האלוהים שנבדל ממנו; הדבר מתאפשר באמצעות בהקטי – התמסרות לאלוהים, כפי שהוא מתגלם באל קרישנה.
ראו גם

אידיאליזם
חור (חשמל)

בפיזיקת מצב מוצק, חור הוא קוואזי-חלקיק נושא מטען חיובי. ניתן להתייחס לחור כחלקיק של זרם חשמלי בעל מטען חשמלי הופכי לאלקטרון.
החור הוא מיקום ריק במערכת אטומית בו קיים פוטנציאל לאכלוס אלקטרון, והוא אמצעי תאורטי שימושי בחישובים בפיזיקה וכימיה. אין קשר בין החור כרכיב נגדי לאלקטרון לבין הפוזיטרון, שהוא חלקיק האנטי חומר המקביל לאלקטרון אך בעל מטען חיובי.
בשל עקרון האיסור של פאולי, כאשר אורביטל אטומי מאוכלס במלואו אין אפשרות לאלקטרונים לנוע אליו. אם נוציא ממערכת זו אלקטרון יחיד, יוכל אחד מהאלקטרונים הקרובים אליו לנוע למקום הפנוי שנותר ולהשאיר אחריו בתורו מקום פנוי אליו יוכלו לעבור אלקטרון אחר וכן הלאה, וכך יוכלו אלקטרונים בתווך כמעט מלא לנוע ותתקיים הולכה.
אנלוגיה פשוטה לכך היא של קבוצת אנשים היושבת בשורת מושבים באולם, וכשמושב נחשק באמצע השורה מתפנה עובר אליו האדם היושב לידו ומפנה בכך את מושבו שלו המתאכלס מיידית על ידי הבא בשורה וכן הלאה. במקום לתאר את תנועת כל אדם בתורו למושב המתפנה לצידו, פשוט יותר להתייחס אל האירוע כאל מושב ריק הנע לאורך השורה מאמצעה ועד סופה בכיוון הפוך לתנועת האנשים. בדומה לכך, לעיתים נוח ופשוט יותר לתאר זרם חשמלי כתנועה של "חורים" בכיוון הפוך לתנועת האלקטרונים.
השימוש בחורים נפוץ בחישובים בהנדסת אלקטרוניקה וחשמל, בכימיה קוואנטית ובפיזיקה. בחישוב מתייחסים לחור כאל פרמיון בעל מטען חיובי זהה למטען האלקטרון אך בעל מסה שונה, שניתן להחיל עליו את אותן המשוואות והחישובים.
מבט על החור כחלקיק הנע בחומר מפשט את החישובים לעומת ניתוח של התנועה הריגעית של אלקטרונים רבים העוברים למקום הריק. הדבר דומה לניתוח תנועה של בועה בנוזל. לחור מתייחסים כאל נושא מטען כמו האלקטרון, אולם תנועתו במוליכים למחצה אינה מתרחשת בפס ההולכה כמו תנועת האלקטרונים המעוררים, אלא בפס הערכיות (valence band).
חור יכול להיווצר במוליך למחצה כשאלקטרון מעורר לפס ההולכה ומשאיר אחריו חור בפס הערכיות, בתהליך זה נוצרים שני נושאי המטען (האלקטרון והחור) ושניהם טעונים במטען היחידה בסימנים מנוגדים. תהליך נוסף שבו מאפשרים הולכת חורים טובה במוליך למחצה הוא האילוח מסוג P. במקרה זה נוצרים רק חורים.
החורים והאלקטרונים החופשיים נמצאים ברמות אנרגיה שונות בעקבות עקרון האיסור של פאולי. האלקטרון לא יכול לרדת לפס הערכיות והחור לא יכול לעלות לפס ההולכה (או לחלופין, אין אלקטרון בפס ההולכה שיחליף איתו את מקומו). הדבר אינו תקף כשאלקטרון מעורר נמצא בסביבת חור - במקרה כזה האלקטרון יכול לרדת רמה וזוג נושאי המטען מבטלים זה את זה (רקומבינציה).
מוליך למחצה מאופיין במוליכות סגולית לאלקטרונים ומוליכות סגולית לחורים, אשר אינן זהות. הן תלויות בתהליך הייצור, שלמות הגביש, הטמפרטורה ועוד.
ראו גם

מוליך למחצה
אילוח
מודל הפסים
אלקטרון
אקסיטון
מודל האטום של בוהר
זוהר לבקוביץ

| --- | --- |

זוהר לבקוביץ
 לידה:  18 בדצמבר 1971 (בן 52) ישראל קיבוץ דפנה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 
זוהר לבקוביץ (נולד ב-18 בדצמבר 1971) הוא יזם הייטק ומשקיע הון סיכון ישראלי, איש פרסום בעברו, ומייסד חברת הפרסום אמובי, אשר נמכרה לסינגטל, על פי הערכות, תמורת כ-340 מיליון דולר. מ-2018 חבר בצוות המשקיעים בתוכנית "הכרישים" של קשת וגיל הפקות.
ביוגרפיה

לבקוביץ נולד בקיבוץ דפנה לאב כלכלן ולאם פסיכולוגית. בתיכון למד במגמת המחשבים, אך סיים את לימודיו ללא זכאות לתעודת בגרות מלאה. בקיבוץ עבד בבריכות דגים וברפת. את שירותו הצבאי עשה ביחידה טכנולוגית, והתנדב בגרינפיס כחלק מהטיול לאחר הצבא. כשחזר לארץ הצטרף למשרד הפרסום טמיר כהן JWT, כפלנר[דרושה הבהרה] אסטרטגי.
את המיזם הראשון שלו הקים ב-1997 ובו התאפשר לגולשים אירופאים להשתמש באתרי מכירות אמריקאים כאמזון, גאפ, בננה ריפבליק ועוד, לקרוא את התוכן בשפתם, ולשלם במטבע המקומי של מדינתם. לאחר כשנה, בגיל 29, נמכרה החברה, על פי הערכות, ביותר מעשרה מיליון דולר.
לאחר האקזיט, שכרה חברת קומברס את שירותיו כמנהל טכנולוגי ראשי לפעילויות אסטרטגיות של דור 3 ו-MMS, וב-2003 הוא פרש מקומברס והצטרף לחברת האינטרנט הישראלית הוותיקה הוטבר, שפיתחה סרגלי כלים, כסגן נשיא לפיתוח מוצרים ומנהל חברת הבת סמארטשופר, שעסקה בהשוואת מחירים ברשת. ב-2005 פרש מחברת הוטבר והקים עם שניים מעמיתיו בהוטבר את Amobee. החברה פיתחה טכנולוגיה המאפשרת הופעת פרסומות במכשירי סלולר. לבקוביץ שימש כמנכ"ל החברה, שגייסה כסף מקרנות הון סיכון בולטות כגון סקויה קפיטל ואקסל. ב-2010 זכה בתואר מנכ"ל הסטארטאפ של השנה על ידי המרכז הישראלי לניהול. שבע שנים לאחר הקמתה, בתחילת 2012, נרכשה Amobee על ידי סינגטל, אחת מחברות הסלולר הגדולות במזרח אסיה, תמורת מעל ל-340 מיליון דולר, על פי הערכות. דווח כי עובדי החברה יועדו לקבל מעל ל-80 מיליון דולר מסכום הרכישה. בשנת 2014 דווח כי כחלק ממהלך מיצובה כמעצמת digital ads, רכשה חטיבת אמובי בסינגטל שתיים מהמתחרות שלה בענף: Adconion (תמורת כ-235 מיליון דולר) ואת Kontera (תמורת 135 מיליון דולר).
לבקוביץ ייסד את חברת L1ght (אנטיטוקסין) הוקמה במטרה להציל ילדים מהמתרחש ברשתות חברתיות, שיימינג, בולינג ופדופיליה.
התגורר בפאלו אלטו מעל לעשר שנים והוכר על ידי האתר ISRAEL21C כאחד מהישראלים המשפיעים בעמק הסיליקון. ב-2011 נבחר ליזם השנה של עמק הסיליקון קליפורניה.
חיים אישיים

לבקוביץ גרוש ואב ל-3 ילדים.
פעילות ציבורית

לבקוביץ' פועל לתמיכה וסיוע ליזמים. הוא התריע מפני גורמים המציגים עצמם כמנטורים וגובים על כך עמלות גבוהות ללא הצדקה. הוא מפרסם את משנתו על אודות תעשיית ההייטק בחשבון הפייסבוק שלו, ולעיתים קרובות אמירותיו הביקורתיות וכתיבתו ההומוריסטית מתפרסמות בכלי תקשורת שונים, ומעוררים דיונים ציבוריים.
הוא מרצה באקדמיה ובכנסים וועידות, ומשמש כשופט בתחרויות ליזמים. תמך ב"עוגן", סוכנות המסייעת לישראלים להיקלט לאחר רילוקיישן בארצות הברית ובמדינות נוספות בעולם.
לבקוביץ משקיע ופעיל בחברה לתועלת הציבור "קמא-טק", הפועלת למען שילוב חרדים בהייטק הישראלי. לבקוביץ הוא גם מהתומכים בעמותת SpaceIL שפרסמה שמטרתה להנחית את החללית הישראלית הראשונה על הירח, כחלק מתחרות בין לאומית בהובלת גוגל ונאס"א. לבקוביץ שימש כחבר דירקטוריון בעמותה במשך מספר שנים ופעל להידוק הקשר בין העמותה לבין נאס"א.
ב-2012 קבוצת יזמים ומשקיעים מעמק הסיליקון, בהם לבקוביץ, מנכ"ל Waze נועם ברדין ומייסד הוטבר אורן דוברונסקי, פעלו להשקת קו תעופה ישיר מישראל לסן פרנסיסקו.
בדצמבר 2020 פורסם כי מונה לתפקיד נשיא קבוצת הפועל גליל עליון, הפך לספונסר הראשי של קבוצת הפועל גליל עליון.
התפרסם כאחד מהמובילים במחאה כנגד ממשלת הימין בשנת 2023 כולל הוצאת השקעות מישראל.
במאי 2023 חברת L1ght שהוקמה על ידי זוהר לבקוביץ ורון פורת פיטרה את כל עובדיה ונסגרה.