stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנרי כריסטוף
קיסרות דסאלין

הצרפתים גירשו את לוברטיר לצרפת, והביאו יותר מ-20,000 חיילים נוספים תחת פיקודו של הוויקונט מרושאמבאו (אנ'), בניסיון להחזיר לידיהם את השליטה על המושבה ולקיים בה מחדש את העבדות. ז'אן-ז'אק דסאלין הוביל את המאבק נגדם, והצרפתים נאלצו להסיג את 7,000 החיילים ששרדו בסוף 1803. כמנהיג, הכריז דסאלין על עצמאותה של סן-דומנג בשמה החדש האיטי בשנת 1804.
כריסטוף היה אחראי על החלק הצפוני של המדינה, שם פיקח במיוחד על השלבים הראשונים של בניית מצודת לה פרייר. ב-1805 עדיין הוצבו חיילים צרפתים בחלק המזרחי של האי (בעיקר בסנטו דומינגו), בפיקודו של הקצין הצרפתי מארי-לואי פראן. הוא גייס את חייליו והורה להם לתפוס את כל הילדים השחורים מתחת לגיל 14 כדי להימכר כעבדים. דסאלין החליט להשתמש בזה כאמתלה לפלוש לסנטו דומינגו, כאשר כוחותיו בוזזים כמה ערים בדרך, ולבסוף הטילו מצור על סנטו דומינגו עצמה. כריסטוף תקף בין השאר את העיר סנטיאגו דה לוס קביירוס ונטען כי ביצע מעשי זוועה בתושבים.
באותה שנה, גנרל בשם ניקולא גפרארד, מפקד בדרום, פנה לכריסטוף עם מזימה להרוג את דסאלין, שהוכרז כקיסר האיטי; כריסטוף לא הזהיר את דסאלין, אבל השפעתו בצפון הייתה כזו שאף שדסאלין ידע על ההתנגדות שנרקמה נגדו, הוא לא יכול היה לפעול נגד הגנרל שלו. בהתנגדות השתתפו רוב הקצינים הבכירים, ב-16 באוקטובר 1806, הם חתמו על כרוז שכותרתו "התנגדות לדיכוי", שהכריז על הצורך להפיל את ממשלתו של דסאלין, והכריזו על כריסטוף כראש ממשלת האיטי הזמנית. דסאלין נרצח ב-17 באוקטובר 1806.
מדינה וממלכת האיטי

בעקבות מאבק כוחות עם פטיון ותומכיו בדרום, נסוג כריסטוף עם חסידיו לפלן-דו-נור (אנ') של האיטי, מעוז עבדים לשעבר, והקים שם ממשלה נפרדת. כריסטוף חשד שהוא נמצא בסכנת התנקשות גם בדרום. בשנת 1807, הוא הכריז על עצמו 'נשיא וגנרל של צבאות היבשה והים של מדינת האיטי'. פטיון הפך לנשיא 'הרפובליקה של האיטי' בדרום, שם נתמך על ידי הגנרל ז'אן-פייר בואייה (אנ') ששלט בצבאות הדרום.
בשנת 1811 הכריז כריסטוף על מדינת האיטי הצפונית כממלכה והכתיר את עצמו בעזרת הארכיבישוף של מילו ז'אן בטיסט ז'וז'ף ברל (אנ'). בצו מ-1 באפריל 1811 הוצג תוארו המלא כ:
Henry, par la grâce de Dieu et la Loi constitutionelle de l'État Roi d'Haïti, Souverain des Îles de la Tortue, Gonâve, et autres îles adjacentes, Destructeur de la tyranie, Régénérateur et bienfaiteur de la Nation haïtienne institutions, Créateur de morale politique, couronné du Nouveau-Monde, Défenseur de la foi, Fondateur de l'ordre royal et militaire de Saint-Henri.
הנרי, בחסדי האל והחוק החוקתי של המדינה, מלך האיטי, ריבון טורטוגה, גונאב ואיים סמוכים אחרים, משחית העריצות, מחזק ומיטיב האומה ההאיטית, יוצר מוסדות המוסר, הפוליטיקה והלחימה שלה, המוכתר הראשון כהמלך של העולם החדש, המלך הקדוש של האמונה המלכותית, הנרי, מייסד המסדר המלכותי של האמונה המלכותית.
הוא שינה את שמה של קאפ-פרנסה לקאפ-אנרי על שמו (מאוחר יותר היא הפכה לקאפ-האיסיין). הוא גם העניק לבנו החוקי ז'אק-ויקטור הנרי מעמד של יורש עצר, ואת התואר 'הנסיך המלכותי של האיטי'. בנו השני היה קולונל בצבאו. כריסטוף גם בנה שש טירות ושמונה ארמונות. כמלך, הוא יצר מעמד אצולה, המורכב במקור מארבעה נסיכים, שמונה דוכסים, 22 רוזנים, 40 ברונים ו-14 אבירים. עבור הסמל האישי שלו, כריסטוף בחר בעוף החול עולה מהלהבות, ואת המוטו 'Je renais de mes cendres' ('אני קם מאפר'), ככל הנראה בהתייחס להקמתה מחדש של קאפ-הנרי, לאחר שהוא שרף אותה ב-1802 כדי להדוף את הצבא הצרפתי הפולש. תשע שנים מאוחר יותר, בתום מלכותו, הגדיל כריסטוף את מספר בני האצולה המיועדים מ-88 ל-134.
שני חלקיה של האיטי נאבקו להגדיל את הייצור החקלאי כדי להתאושש מהמלחמות היקרות והמזיקות. ארצות הברית סיימה רק מעט לפני כן את אמברגו הנשק והסחורות שלה נגד האיטי, והחלה במלחמה עם בריטניה במלחמת 1812. כריסטוף היה צריך לבחור אם לכפות גרסה של שיטת מטעי העבדים כדי להגדיל את הייצור החקלאי, או לחלק את האדמה לחלקות לחקלאות קיום עבור האיכרים שכפי שנהג הנשיא פטיון בדרום. הנרי בחר לאכוף את שיטת הקורווה, מערכת של עבודת כפייה, במקום מיסים. במהלך שלטונו, צפון האיטי הייתה רודנית, אך כלכלת קני הסוכר הניבה הכנסות עבור הממשלה והפקידים.
כריסטוף הגיע להסכם עם בריטניה שהאיטי לא תאיים על המושבות הקריביות שלה; בתמורה, הצי המלכותי הבריטי יזהיר את האיטי מפני התקפות קרובות של חיילים צרפתיים. בשנת 1807, הפרלמנט של הממלכה המאוחדת העביר את חוק סחר העבדים (1807) כדי לבטל את ייבוא העבדים לאימפריה הבריטית. בגלל הסחר הדו-צדדי המוגבר עם בריטניה, ממשלתו של כריסטוף הרוויחה סכום עצום של לירות בריטיות. לעומת זאת, דרום האיטי של פטיון הפכה לענייה יותר, מכיוון ששיטת חלוקת הקרקעות הפחיתה את הפריון החקלאי והיקף היצוא ירד.
ניסיון צרפתי להחזיר את האיטי

לאחר התפטרותו של נפוליאון בונפרטה באפריל 1814, המלך לואי ה-18 ניסה לקחת בחזרה את סנטו דומינגו. חוזה פריז (1814) שאושר ב-30 במאי, החזיר את סנטו דומינגו לספרד, והעניק חמש שנים נוספות של סחר עבדים כדי להחזיר את ההפסדים שנגרמו כתוצאה מביטול העבדות. באוקטובר 1814 פרסמו שריו של הנרי עדויות פומביות למזימות צרפתיות לנסות ולהחזיר את המושבה הקודמת שלה, במכתבים שנישאו על ידי סוכנים צרפתים שנתפסו באי. במהומה שלאחר מכן התגייסה האומה כולה נגד הפלישה הצרפתית הצפויה והחלה במסע יחסי ציבור בינלאומי. מנובמבר ואילך הופיעו הדפסות חוזרות של עלונים, עיתונים ומכתבים פתוחים מהאיטי במדיה המודפסת. במקביל, הנרי יצר קשר עם דמויות בולטות במאבק לביטול העבדות, כמו ויליאם וילברפורס וחיזק את הקשר עם הממלכה המאוחדת.
סוף שלטונו וצאצאיו

למרות קידום החינוך והקמת מערכת משפטית, הנרי היה מונרך אוטוקרטי ולא פופולרי. ממלכתו אותגרה ללא הרף על ידי ממשלת הדרום של פטיון. לקראת סוף שלטונו של כריסטוף, הציבור התנגד למדיניות הפיאודלית שלו בה הם ראו עבודות כפייה. חולה ותשוש בגיל חמישים ושלוש, המלך הנרי ירה בעצמו כדור מכסף והתאבד, במקום להסתכן בהפיכה והתנקשות. בנו ויורשו נרצח 10 ימים לאחר מכן. הוא נקבר בתוך מצודת לה פרייר.
צאצאיו שמרו על מעמד נחשב בהאיטי. פייר נורד אלכסיס (אנ'), נשיא האיטי מ-1902 עד 1908, היה נכדו של כריסטוף. כך גם מישל בנט (אנ'), שנישאה לז'אן קלוד דובליה והייתה הגברת הראשונה של האיטי בתקופת כהונתו (1980 עד 1986), היא נינתו של כריסטוף.
ראו גם

מרד העבדים בהאיטי
היסטוריה של האיטי
ז'אן-ז'אק דסאלין, קיסר האיטי
טוסן לוברטיר
הערות שוליים

1 2 3 4  Henry Christophe | Haitian Revolutionary & Ruler of Haiti | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
1 2 3  haiti4, www.royalark.net
↑  La verdad de la Historia del autoproclamado Rey Henri Christophe, o Henri I de Haití y Jean Jacques Dessalines NOTICIAS GLOBALES DIARIAS 24 HORAS, web.archive.org, ‏2013-07-27
1 2  King's Collections : Exhibitions & Conferences : Henri Christophe, King of Haiti, kingscollections.org
↑  Enric I d’Haití | enciclopedia.cat, archive.wikiwix.com
↑  Pittsburgh Post-Gazette - חיפוש בארכיונים באמצעות חדשות Google, באתר news.google.com
↑  Marvin T.’s Notes » Citadelle Henry, web.archive.org, ‏2013-10-05
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262406005171  PLWABN: 9810588822805606  BnF: cb134897450 (data)  GND: 123951100  ISNI: 0000 0000 7990 1725  LCCN: n50066819  NKC: jx20100609003  NTA: 073002348  SNAC: w6028rtd  SUDOC: 110138775  VIAF: 34611091   WorldCat (עם VIAF): 34611091 
פסל רכוב של כריסטוף בפורט-או-פרנס
ציור פורטרט של כריסטוף
מטבע דיוקן של כריסטוף
בית המשפט העליון של תאילנד

| --- | --- |


בניין בית המשפט העליון של תאילנד, 2021
 מאפיינים
 שטח שיפוט:  ממלכת תאילנד
 מדינה:  תאילנד תאילנד
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  1891–הווה (כ־134 שנים)
 שופטים
 נשיא:  Chanakarn Theeravechpolkul (אנ')
 גאוגרפיה
 כתובת:  בנגקוק
 קואורדינטות:  13°45′14″N 100°29′41″E﻿ / ﻿13.754003258812°N 100.4948165855°E﻿ / 13.754003258812; 100.4948165855
 www.supremecourt.or.th
  (למפת בנגקוק מוגדלת) בית המשפט העליון של תאילנד(למפת בנגקוק רגילה) בית המשפט העליון של תאילנד
 
בית המשפט העליון של תאילנד (בתאית: ศาลฎีกา), הממוקם בבנגקוק, תאילנד, הוא בית המשפט הגבוה ביותר לצדק בתאילנד, והוא מכסה תיקים פליליים ואזרחיים בכל המדינה. בית המשפט העליון פועל בנפרד מבית המשפט לעניינים מנהליים ומבית המשפט לחוקה, ופסק הדין שלו נחשב סופי, כאשר התובע והמשיב לא יכולים לבקש ערעורים נוספים.
לתפקיד שיפוט בבית המשפט העליון ניתן למנות שופט מבין שופטי בית המשפט לערעורים לפי משקל של ותק, ידע וניסיון רב. נשיא בית המשפט העליון מתמנה בצו של המלך.
היסטוריה

מבחינה היסטורית, לא היה בית משפט עליון עד תחילת המאה ה-20, משום שבית המלוכה התאילנדי נחשב הרשות השיפוטית העליונה היחידה. אזרחים שהיו מעוניינים בהכרעתו של המלך, היו פונים אליו כשהוא בדרכו מחוץ לארמון ושוטחים את טענותיהם. כך הדברים התנהלו עד תחילת עידן ממלכת ראטאנאקוסין ושלטונו של המלך ראמה הרביעי.
בתקופת שלטונו של המלך ראמה החמישי, הוקמה בארמון מחלקה רשמית לערעורים, ובשנת 1891 הקים המלך את משרד המשפטים. ראמה החמישי חוקק גם את חוק השופטים משנת 1909, ובחקיקה הזו נקבע בית המשפט העליון כסמכות המשפטית העליונה, ונפסק הנוהג של הגשת ערעורים למלך.
לאחר שתאילנד אימצה צורת ממשל דמוקרטית וחוקתית במהלך המהפכה הסיאמית של 1932, נחקק מחדש ב-1934 חוק השופטים ובתי המשפט חולקו לשלוש רמות: בית המשפט לערכאה ראשונה, בית המשפט לערעורים ובית המשפט העליון.
לאורך השנים גילה בית המשפט העליון בתאילנד מעורבות גוברת בפוליטיקה, כולל ביטול הבחירות או הדחתם של ראשי ממשלה מכהנים וכמו גם פסקי דין עם משמעות כלכלית רחבה, כמו בלימת הליכי הפרטה של חברות ממשלתיות.
סמכויות

בית המשפט העליון של תאילנד משמש כבית המשפט האחרון לערעורים בכל התיקים האזרחיים והפליליים בממלכה כולה. צו או פסק דין של בית המשפט העליון בכל תיק שהוא הוא סופי ומוחלט.
חוקים מיוחדים כגון חוקים פרוצדורליים בנושאים כמו עבודה, מס, קניין רוחני וסחר בין-לאומי מאפשרים לצדדים לערער על פסקי דין של בתי משפט מיוחדים בתחומם ישירות לבית המשפט העליון.
הרכב

בית המשפט מורכב מהנשיא, סגני הנשיא, המזכיר ומספר שופטים. בשיטה המשפטית של ימינו, נשיא בית המשפט העליון הוא גם ראש בתי המשפט לצדק.
הרכב משפטי בבית המשפט העליון דורש לפחות שלושה שופטים. בית המשפט העליון חילק את שופטיו באופן פנימי ל-25 הרכבים המונים כל אחד שלושה שופטים, כשהבכיר ביניהם מכהן כראש ההרכב.
לבית המשפט העליון ישנם עשר אגפים, הכוללים הרכבים המתמחים בנושאים ספציפיים, כל חטיבה מתמחה כוללת תשעה שופטים בהתאם להקצאתו של נשיא בית המשפט העליון, ושופט אחד המפקח על עבודת החטיבה. האגפים הם:
אגף נוער ומשפחה
אגף דיני עבודה
אגף מיסים
חטיבה לקניין רוחני ומסחר בין-לאומי, כולל חוק זכויות היוצרים של תאילנד
אגף פשיטת רגל
המחלקה הפלילית לבעלי תפקידים פוליטיים
אגף מסחר וכלכלה
החטיבה לאיכות הסביבה
חטיבת הצרכנות
חלוקת תיקים
פסק הדין ניתן ברוב קולות בקרב השופטים במניין ההרכב, לאחר הגשת כל חוות הדעת בכתב והצהרה בעל פה של השופט לפני קבלת ההחלטה הסופית.
נהלים

לאחר שנבדקו והובאו להליך המנהלי הראשוני, ערעורים על פסק דין של הערכאות הנמוכות שהוגשו לבית המשפט העליון יופנו לשופטים על ידי נשיא בית המשפט העליון על בסיס כל מקרה לגופו. תהליך זה אורך לרוב כ-15 ימים. עם זאת, ישנם מקרים מיוחדים ויוצאים מן הכלל, כגון קניין רוחני, מס, פשיטת רגל וסחר בין-לאומי. כמו כן, ניתנת עדיפות לחלק מהתיקים הפליליים בהם הנאשמים נמצאים במעצר במהלך המשפט.
בתהליך השיפוט, בית המשפט מאפשר לתובע ולמשיב להציג את הסוגיות העובדתיות והמשפטיות. תהליך זה יכול להימשך מספר חודשים עד תום התיק, בהתאם להחלטה שקיבלו השופטים הבכירים בתיק. לאחר מכן, טיוטת פסק דין או צו מתפרסמת, ולאחר מכן יכול להתקיים תהליך הבחינה על ידי חטיבת המחקר או תהליך אישור על ידי חטיבה מיוחדת מסוימת. תהליך זה יכול להימשך עד חודש. ההליך כולו מסתיים בהעברת תיק עם פסק דין של בית המשפט העליון לבית המשפט קמא להכרעה סופית.
תקדימים של פסיקת בית המשפט העליון בתאילנד אינם מחייבים בהכרח.
ראו גם

פוליטיקה של תאילנד
הערות שוליים

↑  prachachat, ราชกิจจาเผย ประกาศโปรดเกล้าฯแต่งตั้ง "ชีพ จุลมนต์" เป็นประธานศาลฎีกา, ประชาชาติธุรกิจ, ‏2017-08-28 (בתאית)
↑  פורום קהלת, הדיון בבג"צ על חוק יסוד הלאום: בין ישראל ותאילנד, באתר פורום קהלת
↑   רויטרס ואי־פי, תאילנד: בית המשפט החוקתי הדיח את ראש הממשלה משום שמינה לממשלתו אדם שישב בכלא, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2024
↑  אוריאל בארי, ‏דרמה בתאילנד: בית המשפט הדיח את ראש הממשלה, באתר "סרוגים", 14 באוגוסט 2024
↑  נמרוד הלפרן, פסק דין תקדימי בתאילנד: בית המשפט העליון אסר על הפרטת חברת החשמל הממשלתית, באתר TheMarker‏, 29 במרץ 2006
↑  Reporters, Post (2015-08-10). "Court sets up units to rush trafficking trials". Bangkok Post (באנגלית). נבדק ב-2025-02-12.
↑  ליטיגציה פלילית, באתר he.juslaws.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CiNii: DA16393900  GND: 10152492-4  ISNI: 0000 0001 0222 505X  LCCN: n82036159  NLA: 35272587  VIAF: 145257638   WorldCat (עם VIAF): 145257638
ג'ים וארני

| --- | --- |

 לידה:  15 ביוני 1949 לקסינגטון, ארצות הברית 
 פטירה:  10 בפברואר 2000 (בגיל 50) White House, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות לקסינגטון 
 שם לידה:  James Albert Varney Jr. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1976 
 מקום לימודים:  תיכון לייפילד  אוניברסיטת MSU 
 בן או בת זוג:  Jacqueline Drew  Jane Varney 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי (1989) 
 http://www.jimvarney.org
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
ג'יימס (ג'ים) וארני (באנגלית: James Albert Varney Jr.; 15 ביוני 1949 – 10 בפברואר 2000) היה שחקן וקומיקאי אמריקאי. נודע בעיקר בזכות גילום דמותו הקומית של ארנסט פי. וורל, עליה זכה בפרס אמי. בנוסף, השתתף בסרטים, בסדרות טלוויזיה ובקמפיינים פרסומיים רבים.
וארני גילם את ג'ד קלמפט בעיבוד הקולנועי של משפחת קלמפט (1993) ואף ביצע גרסת כיסוי לשיר Hot Rod Lincoln במסגרת הסרט. כמו כן, דיבב את דמותו של סלינקי הכלב בשני הסרטים הראשונים בסדרת צעצוע של סיפור.
ב-10 בפברואר 2000 נפטר מסרטן הריאות. לאחר מותו יצאו שני סרטים בהם השתתף: מפגש סוער ו-אטלנטיס: האימפריה האבודה.
ראשית חייו

וארני נולד בעיר לקסינגטון, קנטקי, בנם של ננסי לואיז וג'יימס וארני. כבר בילדותו גילה כישרון יוצא דופן כשהיה בעל זיכרון לשירים ארוכים וקטעים מספרים, באמצעותם נהג לשעשע את משפחתו וחבריו. אימו הבחינה כי הוא מחקה בקלות דמויות מצוירות שהופיעו בטלוויזיה, ולכן שלחה אותו לתיאטרון ילדים כשהיה בן שמונה. כנער, הוא השתתף בתחרויות דרמה וזכה בפרסים.
בגיל 15 גילם את דמותו של אבנעזר סקרוג' בהפקה מקומית של מזמור לחג המולד, וכשהיה בן 17 כבר הופיע באופן מקצועי במועדוני לילה ובתי קפה. וארני למד תיאטרון שייקספירי ב"תיאטרון בארטר" שבעיירה אבינגדון, וירג'יניה, וכן השתתף במופע פולקלור בפארק השעשועים Opryland בשנתו הראשונה לפעילותו בשנות ה-70. הוא ציין כי אחת ממורותיו, תלמה בילר, הייתה המנטורית שלו בדרכו להפוך לשחקן. בגיל 24 הצטרף כשחקן ל"תיאטרון פיוניר" שבעיר דנוויל, קנטקי, ששכן בסמוך לכפר משוחזר בסגנון המערב פרוע. השחקנים הופיעו מול קהל מצומצם יחסית, והצעירים שבהם נהנו ממופעי בידור מאולתרים שערך וארני שכללו בין היתר זריקת סכינים לעבר עצים. בתקופה זו השתתף בהפקות תיאטרון, בהן רוח עליזה ו-Fire on the Mountain.
קריירה

לפני שזכה להכרה רחבה, ג'ים וארני הופיע במספר תוכניות טלוויזיה. בשנת 1976 היה חבר קבוע בצוות התוכנית Johnny Cash and Friends ואף השתתף כאורח בתוכנית האירוח הקומית Fernwood 2 Night. בין השנים 1977–1979 גילם את סימן ברום (Seaman "Doom & Gloom" Broom) בסדרה Operation Petticoat, ובשנת 1978 הופיע בסדרה Alice. בשנת 1980 לקח חלק בתוכנית הכושלת Pink Lady and Jeff.
הדמות המזוהה ביותר עם וארני היא ללא ספק ארנסט פי. וורל – דמות קומית שדיברה ישירות למצלמה, כאילו היא משוחחת עם חבר בשם ורן, תוך שימוש בביטוי המזוהה: "קולט מה אני אומר, ורן?" (KnoWhutImean, Vern?). לראשונה הופיעה הדמות בשנת 1980 בפרסומת לפארק השעשועים Beech Bend Park שבקנטקי. עם הזמן הפכה לאייקון שיווקי והופיעה בעשרות פרסומות ברחבי ארצות הברית, במיוחד עבור מוצרי חלב, ובהן פרסומות לרשת Braum’s, לחברת Purity Dairies בנאשוויל, Pine State Dairy בצפון קרוליינה ו-Oakhurst Dairy שבמיין.
מלבד דמותו של ארנסט, וארני גילם דמות נוספת במסגרת הפרסומות של סוכנות הפרסום Carden & Cherry – סמל גלורי (Sgt. Glory), מדריך טירונים קשוח שהופיע בפרסומות לתעשיית החלב ולחנויות מכולת. בנוסף, השתתף גם בפרסומות מקומיות עבור חברות שונות, בהן ספקיות גז טבעי, רשתות חנויות נוחות ומסעדות מזון מהיר.
בעקבות ההצלחה הגדולה של הדמות, בשנת 1988 עלתה למסכים סדרת הטלוויזיה הקומית Hey Vern, It's Ernest!, שהביאה לווארני זכייה בפרס אמי בקטגוריית השחקן המצטיין בתוכנית ילדים. במקביל, נוצר גם זיכיון קולנועי מצליח סביב הדמות, שכלל מספר סרטים:
ארנסט הולך למחנה (1987)
ארנסט מציל את חג המולד (1988)
ארנסט הולך לכלא (1990)
ארנסט מפחד טיפש (1991)
ארנסט יוצא שוב לדרך (1993)
לאחר כישלונו הכלכלי של הסרט ארנסט יוצא שוב לדרך, המשך הזיכיון עבר להפקות שיצאו ישירות לווידאו, ובהן: ארנסט הולך לבית הספר (1994), סלאם דאנק ארנסט (1995), ארנסט באפריקה (1997) ו-ארנסט בצבא (1998).
חייו אישיים

וארני היה נשוי פעמיים: לג'קלין דרו ולג'יין וארני, אך שני נישואיו הסתיימו בגירושין, וללא ילדים. על אף זאת, הוא נותר מיודד עם גרושתו השנייה, שליוותה אותו בתקופת חייו האחרונה ואף ייצגה אותו כדוברת ציבורית.
בשנת 2013 יצא לאור ספר ביוגרפי עליו, The Importance of Being Ernest: The Life of Actor Jim Varney, שנכתב על ידי אחיינו, ג'סטין לויד. באותה שנה פורסמה גם ביוגרפיה נוספת, Keeper of the Clown. בשנת 2022 הוכרז על הפקת סרט תיעודי על חייו בשם The Importance of Being Ernest.
וארני היה מעשן כבד במשך שנים רבות. באוגוסט 1998, בזמן צילומי הסרט Treehouse Hostage, פיתח שיעול טורדני, שלימים התברר כתסמין לסרטן הריאות. לאחר שאובחן, ניסה להיגמל מעישון והחל בטיפולי כימותרפיה. וארני נפטר בביתו שבעיר וייט האוס, טנסי, ב-10 בפברואר 2000, בגיל 50.
הערות שוליים

↑  Klady, Leonard (31 במאי 1987). "The Importance of Being Ernest". Los Angeles Times. נבדק ב-3 במרץ 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Jim Varney, 50, Who Turned 'Ernest' Character into a Career". The New York Times. Associated Press. 11 בפברואר 2001. נבדק ב-3 במרץ 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Cedrone, Lou (10 באפריל 1990). "Actor Varney Comfortable as Ernest". Los Angeles Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  McClain, Buzz (22 באפריל 1990). "HEY, VERN! JIM VARNEY'S FOR REAL". The Buffalo News. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Lloyd, Justin (6 בדצמבר 2013). The Importance of Being Ernest: The Life of Actor Jim Varney. CreateSpace. ISBN 978-1-4927-4631-7. אורכב מ-המקור ב-17 בדצמבר 2014. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Keel, Beverly (15 בנובמבר 1999). "The Importance of Being Ernest". Nashville Scene. אורכב מ-המקור ב-28 בינואר 2022. נבדק ב-2 ביוני 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Posey, Sebastian (15 ביוני 2021). "Ernest Lives On: The legacy of Jim Varney's cult classic character". WKRN. נבדק ב-10 ביולי 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810583310505606  BNE: XX4579943  GND: 1148291784  ISNI: 0000 0001 1556 2872  LCCN: no97049463  MusicBrainz: 2a4893c1-8fd5-40d3-8390-4bb7925c2443  NTA: 074804359  SNAC: w64z358h  VIAF: 11912640   WorldCat (עם VIAF): 11912640
גרם המדרגות של הבאוהאוס

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אוסקר שלמר 
 תאריך יצירה:  1932 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  597.1942 (המוזיאון לאמנות מודרנית) 
 מיקום:  המוזיאון לאמנות מודרנית
 
גרם המדרגות של הבאוהאוס (בגרמנית: Bauhaustreppe) הוא ציור מאת הצייר הגרמני אוסקר שלמר, שנוצר בשנת 1932 כמחאה על סגירת "באוהאוס דסאו" (אנ') בהוראת הרוב הנאצי במועצת העיר דסאו. היצירה נחשבת לאחת מיצירותיו החשובות של שלמר ולחלק מתנועת המודרניזם הקלאסי. בשנת 1933 רכשו פיליפ ג'ונסון ואלפרד באר את הציור עבור אוסף המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. טרם לכך חווה שלמר את הרס ציורי הקיר שלו ב-1930, בעקבות יוזמתו של פול שולצה-נאומבורג, אשר הורה על מחיקת הפרסקאות מהקירות של בניין סדנאות הבאוהאוס בויימאר, כחלק מהמאבק נגד אמנות מנוונת.
תיאור ורקע

הציור מציג דמויות גאומטריות מסוגננות המטפסות במעלה גרם מדרגות, בעוד ששתי דמויות אחרות, אחת מהן מוצגת במלואה והשנייה רק בזרועה השמאלית על המעקה, יורדות מטה. במרכז הציור ניצבות שלוש דמויות עם הגב לצופה, כאשר האמצעית לובשת ז'קט אדום בוהק. בקדמת הציור, משני צדדיו, מופיעות שתי דמויות בפרופיל, המופיעות כאילו הן נכנסות לתוך הקומפוזיציה. הדמויות בחלקו העליון של גרם המדרגות נראות קטנות יותר, מה שמדגיש את התנועה כלפי מעלה. מתוך שמונה דמויות הנראות בציור, שש מהן עולות למעלה, ואילו שתיים יורדות מטה, ביניהן אחת הנראית כמרחפת על המדרגה, בתנוחה המזכירה תנועה ריקודית.
חוקרת האמנות קארין פון מאור זיהתה בדמות זו אלמנט חוזר בעבודותיו של שלמר, אשר מהווה רמז לעניין שלו במחול הבאוהאוס. במבט נוסף ניתן להבחין בראש נוסף, מבעד לרשת החלון בצדו הימני העליון של הציור, המקיים קשר עין עם הדמות המרכזית באדום. בכך נוצר חיבור בין החלל הפנימי לבין המרחב החיצוני ומודגשת תחושת העומק בציור. הציור שואב השראה מתצלום משנת 1927 של תיאודור לוקס פיינינגר, המתעד את כיתת האריגה בבאוהאוס על גרם המדרגות של בית הספר בדסאו. שלמר עצמו שרטט בשנת 1928 סקיצה בעיפרון של דמויות דומות, וכן אקוורל מפורט משנת 1931.
משמעות ופרשנות

בגרם המדרגות של הבאוהאוס הביע שלמר את חזון הבאוהאוס בצורה אידיאליסטית ואמנותית, תוך שימוש בסמליות של עלייה במדרגות כמשל להתקדמות. המדרגות והמעקה, המעניקים תחושת יציבות, מייצגים את הצורך בתמיכה בעיתות משבר. הציור מבטא אופטימיות לעתיד מזהיר יותר, על רקע האיום הגובר של הנאציזם. העיסוק של שלמר במושגים של "חוק ומידה", "חירות במסגרת החוק" ו"זרם התת-מודע" בא לידי ביטוי בקומפוזיציה המאורגנת של היצירה.
תערוכות

הציור הוצג לראשונה בגרמניה בתערוכה "אמנות גרמנית חיה" אצל פאול קסירר ואלפרד פלכטהיים בברלין. בשנת 1932 התקיימה תערוכת רטרוספקטיבה של שלמר במועדון האמנות של וירטמברג בשטוטגרט, אך זו נסגרה בלחץ הנאצים במרץ 1933. לאחר מכן נרכש הציור על ידי המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. בשנת 1955 הוצג הציור בתערוכת "דוקומנטה 1", ותרם להשבת מעמדו של שלמר בגרמניה לאחר תקופת השלטון הנאצי. בשנים 2014–2015 הוצג הציור בתערוכה "חזונות של עולם חדש" בגלריה הממלכתית של שטוטגרט.
הערות שוליים

↑  Herzogenrath, Wulf (2009). "Fanal einer neuen Zeit. Die Zerstörung von Oskar Schlemmers ‘Bauhaus-Fresken’ im Jahr 1930". In: Uwe Fleckner (ed.), Das verfemte Meisterwerk. Schicksalswege moderner Kunst im ‘Dritten Reich’. Berlin: Akademie Verlag, pp. 245–257.
↑  Herzogenrath, Wulf (2019). Die Überwindung der Schwere. Die Bauhaustreppe – zur Geschichte eines Bildes und einer Epoche. In: Das Bauhaus gibt es nicht. Alexander Berlin, pp. 69 ff.
↑  von Maur, Karin (2014). Kunstfiguren steigen in Räume der Zukunft. Bauhaus 6, Stiftung Bauhaus Dessau.
↑  Schlemmer, Oskar (1930). Eröffnungsvortrag im Schlesischen Museum Breslau zur Ausstellung seiner Folkwang-Wandbilder. In: Herzogenrath, Wulf, Oskar Schlemmer. Die Wandgestaltung der neuen Architektur. Munich: Prestel, p. 180.
↑  Breuer, Gerda (2014). Bauhaus 6. Stiftung Bauhaus Dessau, p. 67 ff.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7675381-5  VIAF: 214782172   WorldCat (עם VIAF): 214782172 
כיתת האריגה של הבאוהאוס על גרם המדרגות, צילום המיוחס לאוסקר שלמר, 1927/28.
גרם המדרגות של הבאוהאוס בדסאו
נועם חומסקי

| --- | --- |

נועם חומסקי, 2017
 לידה:  7 בדצמבר 1928 (בן 96) ארצות הברית פילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Avram Noam Chomsky 
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום לימודים:  תיכון סנטרל היי (1945)  אוניברסיטת פנסילבניה (1949)  אוניברסיטת פנסילבניה (1951)  אוניברסיטת הרווארד (1955)  Oak Lane Day School  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס 
 מוסדות:  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (1955–2002) 
 תלמידי דוקטורט:  ברברה פרטי, Leonard Harold Haines, Tom Wasow, S.-Y. Kuroda, Charles Yang, Ivan Andrew Sag, Ken Hiraiwa, Amy Sara Weinberg, Anoop K. Mahajan, James D. McCawley, Robert C. Berwick, ג'נט דין פודור, ריי ג'קנדוף, ג'ון רוברט רוס, טניה ריינהרט, ג'ואן ברזנן, מארק בייקר, Alec Marantz, Howard Lasnik, דייוויד פזצקי, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים  מדליית בנג'מין פרנקלין (1999)
 בן או בת זוג:  קרול חומסקי (24 בדצמבר 1949–19 בדצמבר 2008)  ולריה וסרמן חומסקי (2014–?) 
 צאצאים:  אביבה חומסקי 
 הערות:  יהודי, בנו של זאב (ויליאם) חומסקי.
 chomsky.info
 תרומות עיקריות
 מייסד אסכולת הבלשנות הגנרטיבית, והוגה היררכיית חומסקי.
 חתימה:   
 
אברהם נועם חומסקי (באנגלית: Avram Noam Chomsky, נהגה באנגלית: /noʊm ˈtʃɒmski/ נום צ'ומסקי; נולד ב-7 בדצמבר 1928) הוא בלשן, פילוסוף, פעיל פוליטי ומבקר חברתי יהודי-אמריקאי. פרופסור כבוד לבלשנות באוניברסיטת אריזונה ופרופסור אמריטוס לבלשנות במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) שם לימד מעל 50 שנה. בנוסף לפעילותו האקדמית נודע בעיקר בשל כתיבתו הפוליטית המזוהה עם אנרכו-סינדיקליזם וסוציאליזם ליברטריאני ובשל הביקורת הנוקבת שלו על מדיניות החוץ של ארצות הברית ועל מדינת ישראל.
הוא מייסד אסכולת הבלשנות הגנרטיבית, והוגה היררכיית חומסקי, שיטת מיון של שפות פורמליות. הבלשנות הגנרטיבית נקראת לפעמים על שמו "בלשנות חומסקיאנית". כתב למעלה מ־150 ספרים בנושאי בלשנות, מלחמה, פוליטיקה ותקשורת המונים.
התאוריה של חומסקי כי ישנו "דקדוק אוניברסלי" (דקדוק גנרטיבי או דקדוק יוצר), שכל בני האדם נולדים עמו, גרמה לירידה בחשיבות זרם הביהביוריזם בפסיכולוגיה, שטען כי האדם נולד עם נטייה לקבל חיזוקים כתוצאה מההיסטוריה האבולוציונית ומההיסטוריה האישית שלו, ורוכש את כל יכולותיו בלמידה, ולהגברת התמיכה במדעים הקוגניטיביים.
לחומסקי הוענק תואר של "פרופסור מוסד" לבלשנות, הניתן על ידי MIT לקבוצה נבחרת של כ-14 פרופסורים מתחומים שונים.
כמתנגד נחרץ של התערבות ארצות הברית בווייטנאם, אותה הוא הגדיר כאימפריאליזם אמריקני, ב-1967 חומסקי זכה לתשומת לב לאומית בעקבות החיבור שלו "חובתם של אינטלקטואלים" (אנ'). כמחובר ל"שמאל החדש", חומסקי נעצר מספר פעמים על ידי הרשויות בארצות הברית ונכנס לרשימת האויבים (אנ') של ריצ'רד ניקסון. בשיתוף פעולה עם אדוארד ס. הרמן (אנ'), חומסקי ביסס את מודל התעמולה (אנ') של ביקורת התקשורת בספרו Manufacturing consent (אנ'). הגנתו על חופש הביטוי, גם של מכחישי שואה, יצרה מחלוקת בפרשת פוריסון (אנ') בשנות השמונים. לאחר פרישתו מ-MIT הוא המשיך להיות פעיל נחרץ באקטיביזם פוליטי, כולל התנגדותו לפלישה בעיראק ותמיכתו בתנועת אוקיופיי בארצות הברית, לאחר המשבר הכלכלי העולמי (2008).