stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של ונצואלה
נשיאותו של גוסמן

הנשיא פאלקון נקלע לעימות כפול- עם תומכיו מהמפלגה הליברלית ועם מתנגדיו מהמפלגה השמרנית, הם החליטו להדיחו, וכך פרצה המהפכה הכחולה (Revolución Azul)

כח אחד השתלט על מרכז המדינה, ואחר על מזרחה. הכח שהשתלט על המרכז כיתר את קרקאס באמצע 1868, ומפקדו הגיע להסכם המכיר בשלטון הנוכחי וממנה אותו כמפקד הצבא. מפקד הכח המזרחי ראה זאת כבגידה בו, והוא עצמו כבש את קרקאס והעלה לשלטון את נאמניו; וכך חוסה רופרטו מונאגאס (José Ruperto Monagas), בנו של הנשיא לשעבר חוסה טדאו מונאגאס, נבחר לנשיא זמני
.
אנטוניו גוסמאן בלאנקו (Antonio Guzmán Blanco), שנלחם בשורות הליברלים במלחמה הפדרלית ושהיה ממקורביו של פאלקון שהודח בהפיכה הכחולה, החל לפעול להדחתם מהשלטון של הכחולים. הוא נמלט מוונצואלה, אבל שב עם כוחות שגייס, נחת במערב ונצואלה בפברואר 1870, ובסיוע קאודיז'וס מקומיים מוותיקי המלחמה הפדרלית השתלט על קרקאס והדיח את מונאגאס במה שמכונה "הפיכת אפריל" (Revolución de Abril).
גוסמאן הפך לנשיא לתקופה ארוכה יחסית ושלט לסירוגים במשך 18 שנים
,
והפך לסמל לשלטון יחיד בהיסטוריה של ונצואלה.
כך החלה תקופת שלטונם של הליברלים הצהובים

שנמשכה עד 1899.
גוסמן שבעברו חי באירופה, ערך שינויים משמעותיים בוונצואלה כדי להופכה למדינה מודרנית, וביניהם:
היווצרותה של מורשת לאומית וגיבוש זהותה של ונצואלה סביב גיבורים לאומיים כסימון בוליבר.
הרחבת ושיקום מערכת החינוך והאקדמיה.
פיתוחה של קרקאס כדי שתידמה לערים אירופאיות קלאסיות.
קידום התרבות והאומנות.
קידום מערכת המשפט.
גייס את הקאודיז'וס לצידו.
קידום החקלאות.
החליש את מעמד הכנסייה והעביר לידי המדינה חלק מתפקידיה.
הבוליבר הפך למטבע הלאומי.
"תהילה לעם האמיץ" (Gloria al Bravo Pueblo) הפך להמנון ונצואלה.
ב-1877 הוא העביר את השלטון לפרנסיסקו לינארס אלקנטארה (Francisco Linares Alcántara) ונסע לאירופה. אלקנטארה לא המשיך במדיניות הפרוגרסיבית של גוסמאן והדבר הוביל להדחתו בסוף 1878 וחזרתו של גוסמן לשלטון בתחילת 1879.
גוסמן המשיך באותה מדיניות כמו בקדנציה הראשונה שלו, וב-1884 השלטון עבר לחואקין קרספו (Joaquín Crespo)
.
במהלך נשיאותו של קרספו הוא התעמת עם האופוזיציה והחליט לסגור את האוניברסיטה של קרקאס; וכתוצאה מכך הקונגרס החליף אותו שוב בגוסמאן ב-1886.
ב-1887 גוסמן פרש והעביר את הנשיאות באופן זמני להרמוחנס לופס (Hermógenes López)
.
החליף אותו חואן פאבלו רוחאס פאול (Juan Pablo Rojas Paúl)

שהתרחק מהמגמה הריכוזית של גוסמאן מחד גיסא, אך התמודד עם הפרות סדר של מתנגדי גוסמאן מאידך גיסא. הוא הקים את האקדמיה הלאומית להיסטוריה בקרקאס שפועלת עד היום לחקר ותיעוד ההיסטוריה של ונצואלה.
ב-1890 נבחר ריימונדו אנדואסה פלאסיו

(Raimundo Andueza Palacio) לכהונה של שנתיים, וניסיונו להאריכה ב-1892 הוביל להפיכה בראשות הנשיא לשעבר חואקין קרספו, שחזר לשלטון למשך 6 השנים הבאות.
קרספו שינה את החוקה כך שהנשיא יבחר בבחירות ישירות לכהונה של 4 שנים.
התנהלותו הכלכלית הובילה לגידול בחוב החיצוני של ונצואלה,
והוא היה פופולרי בקרב הצבא.
ב-1897 איגנסיו אנדראדה

(Ignacio Andrade) ניצח בבחירות, אולם יריבו חוסה מנואל הרננדס (José Manuel Hernández) טען שהיו זיופים, לא כיבד את התוצאות, והתמרד בוולנסיה. בקרב שנערך ב-16 באפריל 1898 הרננדס המורד הובס, אך קרספו נהרג במארב.
בסוף המאה ה-19, ונצואלה הייתה מצויה במיתון כלכלי, אך בשיגשוג טכנולוגי ותרבותי, ובתהליך של עיור.
ראשית ההגמוניה של אזור האנדים

ב-1899 פרצה הפיכה שמטרתה להדיח את אנדראדה ולהחזיר את הסדר הישן (Revolución Liberal Restauradora) הפרת החוקה מ-1893. 60 גולים חצו את הגבול מקולומביה לטאצ'ירה (Táchira) שבאנדים הוונצואליים, ובראשם סיפריאנו קאסטרו (Cipriano Castro) וחואן ויסנטה גומס (Juan Vicente Gómez) - לימים נשיאי ונצואלה; שהדיחו את אנדראדה ושלטו בוונצואלה עד אמצע שנות ה-1930.
שניהם היו טיפוסים שונים לחלוטין- קאסטרו מוחצן ואימפולסיבי, וגומס מופנם ושקול; דבר שגם השפיע על תקופות שלטונם: קאסטרו שלט במשך תקופה קצרה יחסית וסוערת, ואילו גומס במשך תקופה ארוכה ויציבה.
במהלך תקופה זו הפכה ונצואלה ממדינה המתבססת על יצוא חקלאי (בעיקר קקאו) ליצואנית נפט, דבר שהפך אותה למדינה עשירה במחצית השנייה של המאה ה-20, אבל התלות בו הייתה בין הגורמים לקריסת כלכלתה בתחילת המאה ה-21.
קאסטרו וגומס הגיעו מאזור האנדים הוונצואלים שבמערב (מדינת טאצ'ירה) והנהיגו שלטון יחיד,
בעוד שקונטרראס ומדינה שהגיעו גם הם משם וששלטו אחריהם עד 1945, השיבו את הדמוקרטיה;
אולם ארבעתם ביחד מייצגים הגמוניה אנדינית שהתפרסה לאורך המחצית הראשונה של המאה ה-20
.
ראשית ההגמוניה של אזור האנדים > סיפריאנו קאסטרו

קאסטרו התמנה לנשיא
.
חרף סיסמתו "אנשים חדשים, ערכים חדשים, תהליכים חדשים" (Nuevos hombres, nuevos ideales, nuevos procedimientos) הוא כלל בממשלתו חברים מממשלתו של אנדראדה, לאחר שנבחר על ידי האספה התחוקתית הלאומית. לסגן נשיא התמנה גומס.
כקודמיו, קאסטרו התמודד עם מרידות פנימיות, כשהבולטת ביניהם הייתה ההפיכה המשחררת (Revolución Libertadora, 1901-1903) של מספר קאודיז'וס מקומיים שנתמכו על ידי בנקים מקרקאס, שנכשלה לאחר סדרת קרבות. קאסטרו יצר בריתות עם חלק מהקאודיז'וס והפלה אחרים - דבר שגרם להם להתמרד נגדו; והעובדה שאילץ את הבנקים להלוות לו כספים גרמה להם לתמוך בהדחתו.
מי שעמד לימינו ושבזכותו הוא התגבר על המרד, היה סגנו גומס שעמד בראש הצבא.
במהלך נשיאותו הוא נקט בקו תקיף מול בריטניה, גרמניה ואיטליה שהטילו מצור ימי על ונצואלה במהלך מלחמת האזרחים הנ"ל

, משסרבה לפרוע את חובה החיצוני. העימות הסתיים בפשרה בתיווך ארצות הברית שפרסה את החוב.
בנובמבר 1908 קאסטרו יצא לטיפול רפואי בפריז. סגנו גומס ניצל את היעדרותו, תפס בדצמבר את השלטון ומנע ממנו לחזור לוונצואלה.
ראשית ההגמוניה של אזור האנדים > חואן ויסנטה גומס

הנשיא חואן ויסנטה גומס

משל במישרין ובעקיפין עד אמצע שנות ה-1930, תוך שהוא משנה את החוקה ומתאימה לצרכיו, או מוביל למינויים של עושי דברו בתקופות בהן לא שימש כנשיא; עד פטירתו ב-17 בדצמבר 1935.
עד 1910 הוא היה נשיא זמני לאחר שהדיח את קאסטרו,
לאחר מכן נבחר על ידי הקונגרס לארבע שנים,
אולם בסופם לא ערך בחירות ושינה בדיעבד את החוקה כך הכהונה תהיה לשבע שנים,
ולאחריהן הוא מינה נאמנים לו לנשיאים, כך שהוא המשיך לשלוט בפועל מאחורי הקלעים.
הוא היה חסר רחמים כלפי תומכיו ומתנגדיו כאחד.
אסירים סללו כבישים בעבודות פרך שנכפו עליהם.
האוניברסיטאות נסגרו לעשר שנים כדי למנוע מחאות סטודנטים, מה שגרר פיגור של מערכת החינוך.
גומס חוקק ב-1928 חוקי עבודה שהגנו על זכויות העובדים ומנעו את ניצולם, אך בפועל הם נאכפו רק מאוחר יותר.
הוא הקים בנקים לרווחתם הפועלים והחקלאים, החל בהפקת נפט, והשלים את פרעון החוב החיצוני עד 1930.
ב-1928 קמה מחאת סטודנטים שממנה צמחו מנהיגי אופוזיציה.
ב-1929 היו מספר ניסיונות הפיכה מצד יחידות צבאיות בקרקאס, או ניסיון לכבוש את קורסאו ולנחות בוונצואלה.
תרומתו העיקרית של גומס הייתה יצובה של ונצואלה וסיום התערבותם של הקאודיז'וס בפוליטיקה ובשלטון, בעיקר במהלך מלחמת האזרחים כשהיה סגנו של קאסטרו.
הוא הקים את האקדמיה הצבאית של ונצואלה כבסיס לצבא מאורגן ומאוחד.
שלטונו נחשב לדיקטטורה הקשוחה ביותר בתולדות ונצואלה, ואולי אמריקה הלטינית כולה.
המעבר לממשל דמוקרטי > אלאסר לופס קונטרראס

את גומס החליף חוסה אלאסר לופס קונטרראס (José Eleazar López Contreras)
 מטאצ'ירה.
לאחר שדיכא מרד של נאמניו של גומס, קונטרראס מיתן את הדיכוי של קודמו, שחרר את האסירים הפוליטיים, איפשר עיתונות חופשית והזמין את כל הגולים לשוב.
בתקופתו נחקקה חוקת 1936 שהגבילה את כהונת הנשיא,
הוא התמודד לראשונה עם שביתה בתעשיית הנפט,
יסד את המשמר הלאומי (Guardia Nacional)
,
את הבנק המרכזי של ונצואלה,
הקים מוזיאונים,
וקידם את נושא הבריאות בעזרת מומחים חיצוניים.
המעבר לממשל דמוקרטי > אלאסר לופס קונטרראס > אוניות הפליטים היהודים קניגשטיין וקריביה

קניגשטיין (Koenigstein) וקריביה (Caribia) היו שתי אוניות קיטור גרמניות ועליהן כ-300 יהודים שנמלטו בתחילת 1939 מאירופה.
קניגשטיין הפליגה עם 88 פליטים לטרינידד שהייתה בשליטת בריטניה, אך לא ניתן להם מקלט.
הם הפליגו להונדורס אך נדחו גם משם.
וב-17 בפברואר 1939 האונייה הגיעה לוונצואלה,.
אוניית הקיטור קריביה עם 165 יהודים עברה מסלול דומה לאחר שסורבה בגיאנה הבריטית והגיעה לוונצואלה ב-16 במרץ 1939.
הם קיבלו אישור שהייה זמני תחת הגבלות שונות (למשל- שיעבדו רק בחקלאות) והבהירה שלא תקלוט פליטים נוספים בצורה זו.
בהמשך הם קיבלו אישור שהייה קבוע, ויחד עם מהגרים נוספים שהגיעו לאחר המלחמה - יסדו את הקהילה היהודית בוונצואלה.
המעבר לממשל דמוקרטי > איסאייס מדינה אנגריטה

עם תום כהונתו של קונטרראס, הקונגרס מינה את איסאייס מדינה אנגריטה (Isaías Medina Angarita)

לנשיא.
מדינה ששימש כממונה על הצבא בממשלתו של קונטרראס, נחשד באהדה לפשיזם בניטו מוסוליני וחששו שיפגע בחירויות הפרט שקונטרראס קידם. החששות נתבדו, מדינה קידם את המודרניזציה בוונצואלה, הפך אותה לספקית נפט מרכזית במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1941 ונצואלה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם מדינות הציר, אך שמרה על נייטרליות, ורק לקראת תום המלחמה הכריזה לפרוטוקול מלחמה על מדינות הציר וכך הבטיח את מקומה באו"ם שהוקם עם סיומה.
ב-16 בפברואר 1942 הגרמנים הטביעו את המכלית הוונצואלית מונאגאס סמוך לחופי ונצואלה, ואיתה מספר ספינות נוספות; בהתקפה הראשונה שלה בחצי הכדור המערבי, במסגרת מבצע וסטינדיאן (Westindien) בים הקריבי.
ב-18 באוקטובר 1945 מדינה הודח בהפיכה צבאית שנתמכה על ידי גורמים אזרחיים, בין היתר בשל אי הסכמה על שיטת הבחירות.
המעבר לממשל דמוקרטי > רומולו בטנקור

רומולו בטנקור (Rómulo Betancourt) ממפלגת "הפעולה הדמוקרטית" (Acción Democrática) שהיה בין התומכים בהפיכה, התמנה לנשיא
.
לאחר סדרת נשיאים מטאצ'ירה, בטנקור בא ממירנדה.
בתקופתו זכתה ונצואלה לשיגשוג דמוקרטי, התקבלה החוקה של 1947 שבהתאם לה נערכו לראשונה בחירות כלליות, ישירות וסודיות לנשיאות שבהן נבחר רומולו גז'גוס (Rómulo Gallegos).
המעבר לממשל דמוקרטי > רומולו גז'גוס

רומולו גז'גוס (Rómulo Gallegos)

משל תקופה קצרה: נוצרו חילוקי דעות בינו לבין הקושרים שהעלו את בטנקור לשלטון שלוש שנים קודם לכן, חברות הנפט הזרות לא היו מרוצות ממדיניותו הפרוטקציוניסטית לטובת החברות המקומיות, מפלגות הימין התנגדו לו, ואף בתוך מפלגתו - פעולה דמוקרטית (AD) קמה לו אופוזיציה שבראשה עמד קארלוס דלגאדו שלבוד (Carlos Delgado Chalbaud).
עוד באותה שנה הוא הודח בהפיכה
,
גורש מוונצואלה עם משפחתו, והחוקה של 1947 בוטלה.
הדיקטטורה של מרקוס פרס חימנס

קארלוס דלגאדו צ'אלבוד (Carlos Delgado Chalbaud), מועמד החונטה הצבאית נבחר לנשיא

אולם הוא נחטף ונרצח ב-1950.
חרמן סוארס פלאמריץ' (Germán Suárez Flamerich) מונה כנשיא זמני
.
בבחירות שנערכו לאספה הלאומית התחוקתית (Asamblea Constituyente) בדצמבר 1952 הסתמן ניצחון למפלגת האופוזיציה, החונטה התעלמה מהן ומינתה את מרקוס פרס חימנס (Marcos Pérez Jiménez) לנשיא
,
ובהמשך הוא מונה גם על ידי האספה הלאומית התחוקתית.
חימנס השעה את זכויות האזרח, דיכא את האופוזיציה (בעיקר את הקומוניסטים), השליך את מתנגדיו למחנה הריכוז בגואסינה (Guasina) ואף חיסל אותם, וצינזר את העיתונות.
הוא נתמך על ידי ממשלת ארצות הברית בשל מאבקו בקומוניזם והעובדה שנהנתה מהנפט הוונצואלי.
בד בבד הוא פיתח את תשתיות המדינה, ונצואלה נהנתה מהגירה חיצונית נרחבת ששינתה את פני החברה, ובמקביל הגירה נרחבת מהאזורים הכפריים לקרקאס (בה גם נוצרו רבות משכונות העוני סביבה).
כל זה זיכה את שלטונו בתואר "דיקטטורה מפתחת (dictadura desarrollista).
הדיכוי ליבה את ההתנגדות לו, בתחילת 1958 פרצה שביתה כללית, גם הכוחות הנאמנים לו בצבא החלו לנטוש אותו, על ניסיון ההפיכה הראשון הוא הצליח להתגבר אבל משהבין שנותר בודד במערכה הוא נמלט מוונצואלה.
החונטה הצבאית מינתה נשיא זמני במקומו, הצליחה להדוף הפיכת נגד של תומכי חימנס, ולבסוף הוסכם על עריכת בחירות כלליות שפתחו תקופה של דמוקרטיה בוונצואלה שנמשכת למראית עין עד היום.
שובה של הדמוקרטיה

ב-13 באוקטובר 1958 נחתם הסכם בין שלוש המפלגות הגדולות להבטחת קיומה של הדמוקרטיה, הסכם שהוביל למעשה למשטר דו מפלגתי עד לאמצע שנות ה-1990.
בהסכם לא שותפה המפלגה הקומוניסטית, דבר שהוביל אותה בהמשך למלחמת גרילה.
שובה של הדמוקרטיה > רומולו בטנקור

ב-1959 נבחר שוב רומולו בטנקור (Rómulo Betancourt)
.
במהלך כהונתו הוא הקים את תאגיד הנפט הוונצואלי (Corporación Venezolana del Petróleo) ב-1960
, והשתתף בהקמת אופ"ק - ארגון המדינות המייצאות נפט.
התבצעה רפורמה אגררית לחלוקה מחדש של אדמות הלא מעובדות, בכוונה לעודד את החקלאות ולא להסתמך יתר על המידה על הנפט (שהביא אז רווחים גדולים).
ב-1961 התפרסמה חוקה חדשה.
במהלך מצעד צבאי ב-24 ביוני 1960 לציון יום השנה לקרב קראבובו, נעשה ניסיון לחסל את בטנקור בידי רפאל לאונידאס טרוחיז'ו (Rafael Leónidas Trujillo) - נשיא הרפובליקה הדומיניקנית, מתוך כוונה להחזיר את הדיקטטורה.
המפלגה הקומוניסטית שלא השתתפה בהסכם להשבת הדמוקרטיה ב-1958, פתחה ב-1962 במלחמת גרילה והשתתפה בשני ניסיונות כושלים לתפוס את השלטון.
במקביל, בטנקור קידם דוקטרינה בינלאומית שלא הכירה בחוקיותם של ממשלים דמוקרטיים.
שובה של הדמוקרטיה > ראול לאוני

בבחירות ב-1963 נבחר ראול לאוני (Raúl Leoni)
,
גם הוא ממפלגת הפעולה הדמוקרטית (AD) כקודמו בטנקור.
הוא ליכד סביב ממשלתו קואליציה רחבה של מפלגות, אולם ארגוני השמאל המשיכו בנסיונותיהם לערעור שלטונו; בין היתר בנחיתה בחופי מצ'ורוקוטו (Machurucuto) במאי 1967 בתמיכת קובה, ניסיון שנכשל, ושמשתתפיו החליטו לנטוש את המאבק המזוין. בעקבות הניסיון הכושל נותקו הקשרים הדיפלומטיים עם קובה.
ממשלו של לאוני בלט בתחום העבודות הציבוריות, והפיתוח התרבותי.
שובה של הדמוקרטיה > רפאל קאלדרה (קדנציה ראשונה)

עוד בטרם הנשיא הנבחר רפאל קלדרה (Rafael Caldera)

ממפלגת קופיי (COPEI = Comité de Organización Política Electoral Independiente) - מפלגת המרכז הסוציאל-נוצרית, נכנס לתפקידו, הוא התמודד עם התקוממות בדלנית בתחילת 1969 בגיאנה אסקיבה אותה הוא ניצל לחידוש תביעותיה של ונצואלה, ושהובילו להסכם ליישוב המחלוקת ולהשעיית התביעות.
הוא חתם על הסכם עם המפלגה הקומוניסטית לגבי סיום מעשי האלימות והשתלבותה במערכת הפוליטית בוומצואלה.
שובה של הדמוקרטיה > קארלוס אנדרס פרס (קדנציה ראשונה)

קארלוס אנדרס פרס (Carlos Andrés Pérez)

ממפלגת הפעולה הדמוקרטית, עלה לשלטון ב-1974.
הוא הלאים ב-1975 את תעשיית הברזל, ולאחר מכן את תעשיית הנפט והקים את חברת הנפט הלאומית PDVSA (נפט ונצואלה, Petróleos de Venezuela).
בתקופתו רמת החיים בוונצואלה עלתה במהירות הודות להכנסות מיצוא הנפט, וונצואלה כונתה בהיתול "ונצואלה הסעודית".
שובה של הדמוקרטיה > לואיס הררה קאמפינס

לואיס הררה קאמפינס

ממפלגת קופיי הפך לנשיא בשנת 1979.
הוא חנך מתקני תרבות וספורט רבים, וכן את הרכבת התחתית של קרקאס.
במהלך נשיאותו ונצואלה נקלעה לחוב בינלאומי גדול, חרף ההכנסות העצומות מיצוא הנפט, וזה העמיד אותו תחת ביקורת של קרן המטבע הבינלאומית.
ב-18 בפברואר 1983 בוצע פיחות חד של 100% במה שכונה "יום שישי השחור", שמסמל תום תקופה ארוכה, מתחילת המאה ה-20, בה הבוליבר נחשב למטבע יציב, ותחילתה של אי יציבות כלכלית הנמשכת עד היום.
שובה של הדמוקרטיה > חיימה לוסינצ'י

חיימה לוסינצ'י (Jaime Lusinchi)

מהפעולה הדמוקרטית (AD), נכנס לתפקידו כשהמשק שקוע במשבר כלכלי עמוק;
אולם לוסינצ'י עשה מעט מאוד כדי להתמודד איתו.
ב-1987 פרץ משבר צבאי בין ונצואלה לקולומביה שעלול היה להדרדר למלחמה בשל מחלוקת על הריבונות במפרץ ונצואלה; אולם המשבר יושב בסופו של דבר במשא ומתן.
שובה של הדמוקרטיה > קארלוס אנדרס פרס (קדנציה שנייה)

פרס ממפלגת AD חזר לקדנציה שנייה ב-1989.
ניסה לפתור את המשבר עם כניסתו לתפקיד, על ידי צמצום המעורבות הממשלתית במשק, בהתאם לדרישת קרן המטבע הבינלאומית. הדבר הוביל לפיחות, להתייקרות הדלק ומצרכים נוספים, וכתוצאה מכך פרצו מהומות הקרקאסו

בהם נהרגו בין כמה מאות (גרסת השלטונות) לכמה אלפים (מידע לא רשמי), ונבזזו בתי עסק.
הקולונל הוגו צ'אווס, לימים נשיא ונצואלה, ביצע שני ניסיונות הפיכה - בפברואר ובנובמבר 1992, אך פרס הודח לבסוף על ידי הקונגרס.
שובה של הדמוקרטיה > רפאל קלדרה (קדנציה שנייה)

קלדרה נבחר לנשיא בפעם השנייה ונכנס לתפקידו ב-1994.
הוא נקלע למשבר בנקאי חמור לאחר כניסתו לתפקיד, שהוביל לבריחת הון ולפשיטת רגל של חברות; והוא ניסה להתמודד על ידי הפרטה, אך לשווא.
המערכת הדו מפלגתית שהנהיגה את ונצואלה לאורך המחצית השנייה של המאה ה-20 באה אל סיומה.
הרפובליקה הבוליברית > הוגו צ'אווס > יחסי החוץ של צ'אווס

בתחום יחסי החוץ צ'אווס הנהיג מדיניות מתריסה כלפי מדינות המערב, ובראשן ארצות הברית, וניתק את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל.
במקביל הוא קשר קשרים הדוקים וסייע בנדיבות באספקת דלק למדינות סוציאליסטיות כמו קובה, ניקרגואה, ובוליביה (תחת שלטון אוו מוראלס); ושיתף פעולה עם משטרים נוספים שחלקו עמו אותם ערכים; וכן עם מדינות כמו איראן, רוסיה, סין ועיראק (תחת שלטון סאדאם חוסיין) כחלק ממאבקו בהגמוניה האזורית של ארצות הברית.
במהלך כנס בשנת 1987 בסנטיאגו דה צ'ילה של מדינות דוברות ספרדית, צ'אווס כינה שוב ושוב את ראש ממשלת ספרד חוסה מריה אסנר "פשיסט", עד שחואן קרלוס (מלך ספרד) פנה אליו בגסות "מדוע אינך סותם את הפה?". התקרית הפכה לשם דבר.
הרפובליקה הבוליברית > ניקולאס מאדורו

עם פטירתו של צ'אווס ב-5 במרץ 2013 ממחלה ממארת, מתמנה ניקולאס מאדורו מורוס

(Nicolás Maduro Moros) לממלא מקומו, ובבחירות שנקבעו על ידי ועדת הבחירות (Consejo Nacional Electoral) הוא נבחר לנשיא.
הרפובליקה הבוליברית > ניקולאס מאדורו > המשבר הכלכלי

מתחילת כהונתו של מאדורו מתחיל להיות מורגש מחסור במצרכי יסוד בפיקוח כמו בשר, מוצרי חלב, אורז, שמן, קמח; ובמצרכים בסיסיים כמו נייר טואלט ומצרכי הגיינה אחרים, תרופות ועוד; ובסופרמרקטים נוצרים תורים ארוכים. במקביל נוצר שוק שחור בו ספקולנטים (bachaqueros) מכרו במחירים מופקעים מצרכים במחסור.
המחסור הוביל להפעלת מערכת זיהוי ביומטרית בסופרמרקטים, ולקיצוב של מצרכים או של ימי קנייה.
בנוסף, החלו לחלק חבילות מזון

למשקי הבית כדי לעקוף את מערכת התיווך בין החקלאים או היצרנים לצרכנים, אלא שמערכת זו לקתה בשחיתות, מצרכים רבים היו באיכות ירודה או לא ראויים למאכל אדם, והאספקה הייתה מצומצמת בהיקפה ולא סדירה.
המחסור בחומרי גלם והמגבלות על היבוא גרמו לכך שמפעלים רבים נסגרו משלא יכלו להמשיך ולפעול.
תעשיית הנפט של וונצואלה, שבעבר הייתה מקור עושרה, התקשתה לתפקד, קצב ההפקה ירד בעשרות אחוזים, ומה שהחמיר את המצב היה ירידת ערכה של חבית הנפט.
בדצמבר 2017, מאדורו הכריז על הנפקת מטבע מבוזר (Cryptocurrency) בשם פטרו (Petro) שערכו יהיה צמוד לערך חבית נפט, כדי לעקוף את הסנקציות שהוטלו על משטרו בעקבות המשבר החוקתי (ראו להלן)
הרפובליקה הבוליברית > ניקולאס מאדורו > המשבר הכלכלי > הפשיעה

במקביל, הפשיעה בוונצואלה גאתה, היא הפכה לאחת המדינות המסוכנת בעולם מבחינת מספר הנרצחים,
והפגנות המחאה גלשו לא פעם למעשי ביזה.
בכבישים בינעירוניים נפסקה התנועה בשעות הלילה מחשש למעשי שוד של כנופיות שהיו חוסמות את הכביש, עוצרות כלי רכב ושודדות (ולעיתים רוצחות) את נוסעיוהם.
בינואר 2018 התרחשו מעשי ביזה במספר ערים.
הרפובליקה הבוליברית > ניקולאס מאדורו > המשבר הכלכלי > האינפלציה

שכר המינימום הפך שכר השכיח אותו הרוויחו רוב השכירים, והוא הפך לכמעט חסר ערך במונחי הדולר השחור (Dólar paralelo) וגם במונחי הדולר הרשמי - לא היה שווה הרבה.
העלאת שכר המינימום בעשרות אחוזים כדי לפצות על השחיקה המהירה בערכו, גרמה כמעט מיידית לפיחות חד בערכו של הדולר השחור, ותוספת השכר הייתה נשחקת - לעיתים עוד בטרם יצאה אל הפועל.
במשק נוצר מחסור במזומנים: האינפלציה הגואה שיש הטוענים שהגיעה למיליון אחוזים בשנה

, גרמה למזומנים לאבד במהירות את ערכם, הבנק המרכזי לא הנפיק שטרות מתאימים, וכשעשה כן - גם הם איבדו מהר מאוד את ערכם. מחזות של קונים המשלמים בחבילות גדולות של שטרות עבור קניות של דברים פעוטים, או של עבודות יד משטרות חסרי ערך - הפכו למחזה נפוץ. ייתכן שאחת הסיבות למחסור במזומנים הוא רצונה של הממשלה לעבור להעברות בנקאיות (במקום תשלום במזומן) שיאפשרו לה לשלוט יותר בכלכלה ולמנוע עבריינות כלכלית, אלא ששירותים רבים חייבו תשלום במזומן (למשל- תחבורה ציבורית), וכדי להשיג אותו השתרכו תורים ליד מכשירי הכספומט שאיפשרו משיכות קטנות בלבד. כך נוצר מצב בו כסף מזומן היה נמכר ב-200% ויותר מערכו הנומינלי.
עוד בתקופתו של צ'אווס, הבנק המרכזי הוריד שלושה אפסים וכל 1,000 בוליבר הפכו ל-1 בוליבר פוארטה\חזק (fuerte).
ב-20 באוגוסט 2018 הורידו כבר חמישה אפסים, וכל 100,000 בוליבר פוארטה (או כל 100,000,000 בוליבר מקוריים) הפכו ל-1 בוליבר סוברני (soberano, עצמאי).
הרפובליקה הבוליברית > ניקולאס מאדורו > המשבר הכלכלי > המשבר באספקת החשמל, הגז והמים

הפסקות חשמל, מים וגז הפכו לתופעה נפוצה; בעיקר בערי השדה, בהם החשמל הגיע במשך מספר שעות מוגבל ביום. התושבים אגרו מים שקנו באופן פרטי מבעלי מכליות, ובסופרמרקטים התקינו גנרטורים כדי שהמקררים ימשיכו לפעול גם בזמן הפסקות חשמל.
ב-2019 היו שורה של הפסקות חשמל, שהחמורה שבהן - במרץ, נמשכה מעל 4 יממות בכל רחבי המדינה. כתוצאה מכך המדינה נותרה גם ללא אספקת מים (כי המשאבות לא עבדו) וללא תקשורת סלולרית. האוכל במקררים - בבתים ובחנויות - התקלקל, אנשים שתו מים ממקורות מזוהמים, לא ניתן היה להזעיק עזרה בהיעדר תקשורת, ובוצעו מעשי ביזה רבים.
הרפובליקה הבוליברית > ניקולאס מאדורו > המשבר הכלכלי > המשבר במערכת הבריאות

מערכת הבריאות הציבורית סבלה הן ממחסור בציוד ובתרופות, והן ממחסור בכל אדם מקצועי בשל ההגירה מוונצואלה.
מאושפזים נאלצו לקנות בשוק הפרטי את הציוד והחומרים החסרים כדי שיוכלו לעבור ניתוחים, לידות, וכו'.
הרפובליקה הבוליברית > ניקולאס מאדורו > המשבר הכלכלי > המשבר בתחבורה הציבורית

חוסר ההשקעה בתשתיות והעדר חלקי חילוף השביתו חלק גדול מהתחבורה הציבורית.
את מקומם מילאו בעלי כלי רכב שהסיעו באופן לא חוקי. כך ניתן היה לראות בעלי משאיות שהשתמשו בהן להובלת נוסעים בצורה מסוכנת - גם מבחינת מספר הנוסעים שהועמסו מאחור, וגם בשל העדר אמצעי בטיחות אלמנטריים (הנוסעים נסעו בעמידה).
הרפובליקה הבוליברית > ניקולאס מאדורו > ההגירה מוונצואלה

בשל המשבר הכלכלי החלה הגירה של מיליוני ונצואלים: בעיקר לקולומביה וברזיל השכנות, אך גם למדינות לטינו אמריקאיות להן אין גבול משותף עם ונצואלה, ואף למדינות צפון אמריקה ומערב אירופה. הגירה זו יצרה בעיות קשות במדינות כמו קולומביה שהתקשו לשאת בנטל שנפל על שירותי הרווחה שלהן בשל שטף המהגרים שהגיעו חסרי כל, לשנאת זרים מצד האוכלוסייה המקומית, ולמגבלות על ההגירה
.
מציאות זו גרמה לכך שאוניברסיטאות התקשו לתפקד על פי שמרצים רבים היגרו, בוגרי האוניברסיטאות שאמורים היו להיות דור העתיד של ונצואלה היגרו ממנה, ונוצר מחסור בבעלי מקצוע - בעיקר כאלו שיכלו להשתלב בקלות רבה יותר בשוק העבודה במדינות אחרות.
הרפובליקה הבוליברית > ניקולאס מאדורו > המשבר החוקתי

בבחירות לאספה הלאומית ב-2015 תנועת האופוזיציה המאוחדת מוד (Mesa de la Unidad Democrática, MUD, דסק האחדות הדמוקרטית) זוכה לרוב מיוחד (112 מתוך 167, שזה מעל ⅔), מה שיכל להפוך אותה ממוקד של ביקורת והתנגדות למאדורו לבעלת סמכות לפתוח בתהליכי הדחה.
לאחר פרסום התוצאות, מאדורו האשים את האופוזיציה בזיופים. ועדת הבחירות פסלה חלק מהמועמדים וביניהם שלושה ממדינת אמסונאס שבלעדיהם האופוזיציה הייתה מאבדת את הרוב המיוחד. האופוזיציה מצידה האשימה את ועדת הבחירות בהפרת החוקה ובהפיכה עצמית בה רשות אחת (הרשות השופטת במקרה זה) פועלת באופן לא חוקתי נגד רשות אחרת (הרשות המחוקקת במקרה זה), וכמו כן הועלו טענות שבמערכת המשפט שובצו נאמניה של מפלגת השלטון כדי לשרת את ענייניה.
האספה הלאומית התאספה בניגוד להוראת ועדת הבחירות והשביעה את הנבחרים.
בעקבות כך מערכת המשפט הכריזה על הפקעת סמכויותיה של האספה הלאומית, וכך היא המשיכה להתקיים באופן פורמלי אך ללא כל סמכות.
ב-2017 החלו פעולות מחאה והפגנות ענק נגד מאדורו בדרישה לבחירות, שהתדרדרו לאלימות ולהרוגים בקרב המפגינים.
ב-27 ביוני, טייס מסוק בשם אוסקאר אלברטו פרס (Óscar Alberto Pérez), ירה ממסוק לכיוון בית המשפט העליון מבלי לגרום לנפגעים, ירד למחתרת, והפיץ מספר הודעות בהם קרא לתושבים להתמרד.
בסופו של דבר נמצא מקום מחבואו, והוא חוסל על ידי כוחות הביטחון בינואר 2018; אף על פי שנכנע (לטענת האופוזיציה).
מאדורו מצידו יזם בחירות לאספה לאומית תחוקתית לשם הכנסת תיקונים בחוקה ומילוי מקומה של האספה הלאומית, ושאליה נבחרו לבסוף ב-30 ביולי רק נאמניו.
כ-15 מפגינים נהרגו רק ביום הבחירות עצמו.
האופוזיציה דחתה מלכתחילה את הבחירות האלו והכריזה עליהן כמנוגדות לחוקה, ואף יזמה עצומה עליה חתמו מיליונים, ושנדחתה על ידי השלטון.
גם חלקים מהקהילה הבינלאומית לא הכירו באספה החדשה, ביניהן - מדינות יבשת אמריקה שהתנגדו לסוציאליזם הצ'אוויסטי, ומדינות האיחוד האירופאי. הועלו אף איומים להרחיק את ונצואלה מהשוק הדרום אמריקאי המשותף - המרקוסור (Mercosur, Mercado Común del Sur).
באוקטובר 2017 נערכות בחירות למושלי המדינות.
בסוליה נבחר ברוב קולות מועמד האופוזיציה חואן פאבלו גואניפה (Juán Pablo Guanipa), אולם הוא סירב להישבע בפני האספה התחוקתית בטענה שהם גוף לא לגיטימי. בתגובה, בית הנבחרים של סוליה (Consejo Legislativo del estado Zulia, CLEZ) החליט למנות במקומו את המועמדת הצ'אוויסטית מגדלי ואלבואנה (Magdely Valbuena) שהפסידה לו בבחירות. האופוזיציה הגדירה זאת כהפיכה נגד רצון העם.
בנובמבר התקבל על ידי המועצה התחוקתית "החוק נגד השנאה" שהטיל סנקציות על אמצעי תקשורת וכל מי שיעורר ריב ומדון; אלא שהאופוזיציה טענה שהחוק נועד לפגוע בחופש הדיבור.
המשבר החוקתי הוביל להטלת סנקציות אישיות על מאדורו וגורמים שונים בשלטון בידי ארצות הברית וקנדה.
בדצמבר החלו להיערך שיחות בין מאדורו לנציגי האופוזיציה במטרה לפתור את המשבר.
במאי 2018 נערכו בחירות לנשיאות שהוחרמו על ידי האופוזיציה שדרשה ערבויות שלא יהיו מעשי הונאה כמו בבחירות הקודמות לנשיאות. כתוצאה מכך, שיעור ההצבעה היה נמוך באופן חסר תקדים, ומאדורו נבחר שוב - כצפוי.
ב-10 בינואר 2019, מאדורו הושבע כנשיא בפני בית המשפט העליון של ונצואלה.
הרפובליקה הבוליברית > חואן גואידו

למחרת הכריז חואן חררדו גואידו מארקס (Juan Gerardo Guaidó Márquez), יו"ר האספה הלאומית המושעית, על נשיאותו של מאדורו כלא תקפה, מכיוון שלא הושבע בפני האספה הלאומית כנדרש בחוקה, ובהתאם לכך הכריז על עצמו כנשיא זמני עד לעריכת הבחירות לבחירת נשיא קבוע, והושבע בקרקאס ב-23 בינואר 2019.
מבחינה מעשית לא היה ביכולתו של גואידו לעשות דבר, אולם שורה של מדינות (כולל ישראל) הכירה בו כנשיא ונצואלה.
בפברואר נשלח סיוע כלכלי אמריקאי שהקרדיט עליו ניתן לגואידו, ומאדורו הורה בתגובה לסגור את הגבולות ולא לאפשר את הכנסתו.
צעד זה גרם להפרות סדר בערים, ובסמוך למעברי הגבול שנסגרו.
ב-30 באפריל 2019, גואידו מכריז מבסיס חיל האוויר על מבצע להדחתו של מאדורו והעברת השלטון אליו; אולם המבצע לא צובר תאוצה,
וכוחות הביטחון לא הצטרפו אליו כמקווה.