stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מירקורפ

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  תאגיד חלל פרטי
 מייסדים:  וולטר אנדרסון ריק טומלינסון ג'פרי מנבר
 תקופת הפעילות:  1999–2003 (כ־4 שנים)
 בעלות:  וולטר אנדרסון תאגיד הטילים והחלל אנרגיה
 ענפי תעשייה:  חלל
 מוצרים עיקריים:  תיירות חלל
 מנכ"ל:  ג'פרי מנבר
  
 http://www.mircorp.org
 
תחנת החלל מיר, 1998.
מירקורפ (באנגלית: MirCorp) הייתה חברת חלל פרטית אמריקאית-רוסית, שהוקמה כדי לנהל ולקדם פעילויות מסחריות בתחנת החלל מיר כדי לפתחה ולמנוע את התרסקותה אל כדור הארץ. במסגרת זו החברה תכננה להשקיע בבניית חללית לתיירות חלל אך עם ריסוק התחנה אל כדור הארץ, התוכניות נזנחו ובסופו של דבר החברה פורקה.
מירקורפ ניסתה להדגים כיצד חברה פרטית יכולה לנהל תחנת חלל מאוישת וכיצד מודל עסקי יכול להיות מפותח סביב תחנת חלל. עם זאת, כישלונה ביצירת הכנסות מספיקות לתשלום הוצאותיה ומאסרו של וולטר אנדרסון, אחד ממייסדיה, בגין העלמת מס מעידים על כך שמאמציה לא צלחו.
היסטוריה

וולטר אנדרסון שיתף פעולה עם ריק טומלינסון ליצירת מירקורפף כדי לנסות להציל את תחנת החלל מיר לאחר שזיהו בה את הפוטנציאל הכלכלי. לרוסיה חסרו כספים לשדרוג ולהצלת תחנת החלל מיר וממשלתה הגיעה למסקנה שאין ברירה אלא לרסק את התחנה. כמה רעיונות עלו, כולל מסירתה לידי ארגון האומות המאוחדות. הרעיון שהציעו אנדרסון וטומלינסון היה להציל את תחנת החלל מיר על ידי העלאתה למסלול גבוה יותר כדי להרוויח זמן ופיתוח תוך גיוס כספים נוספים עבור תחזוקתה. תוכנית זו מעולם לא יושמה על ידי צוות מירקורפ, מכיוון שממשלת ארצות הברית אסרה על ייצוא טכנולוגיית חלל.
בפברואר 2000, נחתם הסכם בין חברת החלל הרוסית "אנרגיה", שהייתה בעלת הזכויות המסחריות לתחנת החלל, ומירקורפ, בלונדון. במסיבת העיתונאים נכחו מנכ"ל מירקורפ, ג'פרי מנבר, ומנכ"ל תאגיד "אנרגיה", יורי סמיונוב. במסיבת העיתונאים נכחו גם המשקיע המשותף ד"ר צ'ירינז'ייב קתוריה, ואנדרו אדי, שגויסו מסוכנות החלל הקנדית.
החברה הייתה חלוצת תחום תיירות החלל ואף יזמה עסקה עם רשת הטלוויזיה NBC, שתכננה הפקת תוכנית ריאליטי בשם 'המטרה: מיר' (Destination: Mir), שהייתה אמורה להתנהל על פי הפורמט של תוכניות ריאליטי: המשתתפים עוברים מבחנים כדי לזכות בזכות לטוס לתחנת החלל מיר. המתנדבים נדרשו לעבור אימוני אסטרונאוטים מפרכים, שבסיומם אחד מהם יזכה לטוס למיר. באפריל 2000 נרשמה נקודת ציון היסטורית: שני אסטרונאוטים שנשכרו על ידי מירקורפ המריאו אל מיר בחללית רוסית, הפעם הראשונה שבה חברה פרטית שלחה אסטרונאוטים לחלל. הצוות שהה במיר 73 ימים, תיקן ליקויים שנתגלו בה והכין אותה לקראת הפיכתה לאולפן טלוויזיה ובית מלון לתיירים עשירים.
כאשר בסוף שנות התשעים חתמה מירקורפ על הסכם שיתוף פעולה עם חברת Space Adventures Ltd. כדי לייצר הכנסה לתחזוקת תחנת החלל המזדקנת, מירקורפ החליטה למכור טיול תיירותי לתחנת החלל מיר ואיש העסקים דניס טיטו הפך לתייר החלל הראשון בעולם. עם זאת, לפני שטיטו יכול היה לצאת לטיסה שלו, התקבלה ההחלטה בסוכנות החלל והתעופה הרוסית להסיט את מיר להתרסקות אל כדור הארץ ולאחר התערבות חברת Space Adventures Ltd. הוחלט להטיס את טיטו למשימה בתחנת החלל הבינלאומית. טיטו, ששילם 20 מיליון דולר עבור טיסתו בחללית הרוסית סויוז TM-32, שהה שבעה ימים בתחנה ונחשב לתייר החלל הראשון בעולם. החללית עגנה בתחנת החלל הבינלאומית. טיטו וחבריו הקוסמונאוטים בילו בחלל 7 ימים, 22 שעות, 4 דקות והקיפו את כדור הארץ 128 פעמים. טיטו ביצע כמה ניסויים מדעיים במסלול. עם זאת, לאור ההכשרה המפרכת הנדרשת למשימתו, טיטו התנגד לשימוש במילה תייר ומאז טיסתו המונח משתתף בחלל משמש לעיתים קרובות יותר להבדיל בין נוסעי חלל מסחריים לאסטרונאוטים מקצועניים.
בסופו של דבר, מירקורפ לא הצליחה להוציא לפועל את הפקת תוכנית הריאליטי וניסיונותיה לשמור את תחנת החלל מיר במסלול נכשלו. שנים ספורות לאחר מכן נעצר וולטר אנדרסון באשמת העלמת מס ונידון לשמונה שנות מאסר. מירקורפ פורקה בשנת 2003.
הישגים

חתימה על הסכם חכירה מסחרי ראשון לתחנת החלל מאוישת (דצמבר 1999)
משלחת מאוישת ראשונה במימון פרטי לתחנת החלל (טיסת סויוז TM-30, שוגרה ב-4 באפריל 2000, חזרה ב-16 ביוני 2000)
משימת אספקת מטען ראשונה במימון פרטי בחלל (27 באפריל 2000)
טיסת חלל ראשונה במימון פרטי (12 במאי 2000)
חוזה ראשון לתייר בחלל (דניס טיטו, 19 ביוני 2000)
הערות שוליים

↑  אבי בליזובסקי, ‏מירקורפ מתכננת לבנות חללית לתיירים, באתר "הידען", 13 בדצמבר 2000
↑  "מיר" - הסוף(?), בטאון חיל האוויר
↑  ירון פרידמן, ‏מפעילת מיר מתכננת הנפקה ראשונית בתקווה לגייס 117 מיליון דולר, באתר גלובס, 12 באוקטובר 2000
↑  הקוסמונאוטים שהפעילו מחדש את "מיר" חזרו הביתה, באתר וואלה, 16 ביוני 2000
↑  ליאור קודנר, המיליונר טיטו ישהה שבוע בתחנת החלל, באתר הארץ, 29 באפריל 2001
↑  תמרה טראובמן, תייר החלל הראשון ימריא  מחר מאתר שיגור בקזחסטאן, באתר הארץ, 27 באפריל 2001
↑  ניו יורק טיימס, 20 מיליון דולר תמורת שיגור לחלל, באתר הארץ, 30 באפריל 2002
שביל ישראל

תוואי השביל עד לשנת 2019
סימון השביל על עץ
שביל ישראל הוא מסלול הטיול הרגלי (טרק) הארוך בישראל. מסלולו, לאורך כל מדינת ישראל, מתחיל בהר החרמון בצפון ומסתיים קרוב לבית ספר שדה אילת, על חוף מפרץ אילת, ואורכו נכון לשנת 2025, לאחר השינויים שבוצעו בו במהלך השנים, הוא 1,088 קילומטרים (לפי אתר החברה להגנת הטבע). שביל ישראל הוא גולת הכותרת ברשת סימון השבילים הארצית שיזמה ויצרה החברה להגנת הטבע, המסמנת וממפה מסלולי טיול בישראל, על ידי הוועדה לשבילי ישראל.
בינואר 2016 החלה חברת גוגל להציג גם את שביל ישראל כחלק משירות "StreetView"‏.
היסטוריה

השביל נחנך בפסח התשנ"ה, אפריל 1995, לאחר כ-16 שנות עבודה ודיונים על התוואי. הרעיון הועלה בראשית שנות השמונים על ידי אברהם תמיר, שהתרשם משביל האפלצ'ים בארצות הברית. את הרעיון העביר תמיר לאורי דביר שתכנן וביצע. בתכנונו הושם דגש על מתן ייצוג לכל נופי ואזורי הארץ, וכן על מעבר באתרים חשובים לכל הדתות. השביל מהווה מעין שלד לשאר שבילי הטיול בארץ שרבים מהם יוצאים ממנו. בשונה מסימון השבילים הנפוץ בארץ, פס צבעוני בין שני פסים לבנים, מסומן שביל ישראל באמצעות שלושה פסים מקבילים במדורג: לבן, כחול וכתום.
למעט כמה מאות מטרים באזור לטרון, שביל ישראל נמצא בתחומי הקו הירוק. בשנת 2003 הוסט חלק מתוואי השביל באזור השרון משפלת ההר לכיוון הים. הסיבות העיקריות להסטה זו הן התפתחות כביש חוצה ישראל (כביש מספר 6) שדרס קטעים מהשביל, הימנעות מסיכון ההולכים לאורך קו התפר והרצון להוסיף נופי ערים וחוף ים. שינויים מהותיים נוספים נעשו בשביל באזור הנגב, משום שהתוואי הקודם כלל קטעים ארוכים לאורך כביש 40 לשם הימנעות מכניסה לשטחי האש הרבים משני עבריו. ב-15 באוקטובר 2019 הוארך השביל בכ-50 קילומטר דרך מדבר יהודה, מצדה וים המלח במקום מעבר דרך מצד תמר במטרה להכליל אותם בתוואי השביל.
שביל ישראל נבחר כאחד מ-20 מסלולי ההליכה הטובים ביותר על ידי נשיונל ג'יאוגרפיק, ותואר על ידי צוות השופטים כמשלב טבע, היסטוריה, מורשת ותרבות עם "נופים תנ"כיים בקנה מידה גדול וכן נופים מחיי היום-יום של הישראלים המודרניים".
בשנת 2021 בוטל המקטע הראשון של השביל וההתחלה עברה מקיבוץ דן לכפר גלעדי. השינוי נעשה כדי להימנע מהליכה מסוכנת על כבישים.
בשנת 2023 שביל ישראל התארך בכ-38 קילומטרים – והוא מתחיל כיום באנדרטת חטיבת גולני שבהר חרמון.
מסלול שביל ישראל (מצפון לדרום) > הר חרמון

אנדרטת חטיבת גולני,
נחל גובתה,
נחל חזורי,
מקאם נבי חזורי,
מבצר נמרוד.
מסלול שביל ישראל (מצפון לדרום) > עמק החולה

שמורת נחל הבניאס,
בניאס (אתר ארכאולוגי),
נחל חרמון,
גבעת עזז,
גבעת האם,
נחל דן,
שדה נחמיה,
נהר הירדן,
קריית שמונה,
נחל עין זהב,
פארק הזהב.
מסלול שביל ישראל (מצפון לדרום) > הגליל העליון

מכללת תל חי,בית הקברות כפר גלעדי - תל חי, 
פסל האריה השואג,
תל חי,
רכס רמים,
נחל קדש,
מצודת כ"ח,
נבי יושע,
רמות נפתלי,
קרן נפתלי,
בקעת יחמור,
נחל דישון,
נחל אביב,
נחל צבעון,
חרבת חממה,
הר מירון,
חרבת ב"ק,
עין זבד,
מירון,
נחל מירון,
גן לאומי נחל עמוד,
עין יקים,
בריכות שכווי.
מסלול שביל ישראל (מצפון לדרום) > הגליל התחתון

חוקוק,
מגדל,
עין נון,
ואדי אל-חמאם,
נחל ארבל,
הר ארבל,
כפר חיטים,
מצפה,
טבריה,
יער שווייץ,
כנרת (מושבה),
הכנרת,
ביצת כנרת,
ירדנית,
דגניה א',
ביתניה תחתית,
נחל יבנאל,
רמת סירין,
כפר קיש,
שבלי,
הר תבור,
יער בית קשת,
הר דבורה,
עין מאהל,
הר יונה,
נוף הגליל,
משהד,
הושעיה,
אלון הגליל,
ציפורי,
כעביה,
נחל ציפורי (טחנות עליל, עין יבקע וטחנת הנזירים),
נופית,
כפר חסידים.
מסלול שביל ישראל (מצפון לדרום) > רכס הכרמל

יגור,
נחל מעפילים,
דרך נוף כרמל,
מצפור דוד איזן,
עספיא,
רום כרמל,
נחל חיק,
נחל אורן,
בקעת אלון,
הר שוקף, נחל רקית,
חורבת רקית,
מערת ישח,
נחל בוסתן,
מערת אצבע,
עין הוד,
נחל הוד,
נחל מערות,
מצפה עופר,
כרם מהר"ל,
גבעות טלימון,
מאיר שפיה,
נחל דליה,
רמת הנדיב,
עין צור,
חרבת עקב,
שמורת חוטם הכרמל,
צוקי חוטם
וחוטם הכרמל.
מסלול שביל ישראל (מצפון לדרום) > השרון

בית חנניה,
אמת המים לקיסריה,
ג'סר א-זרקא,
נחל תנינים,
קיסריה,
שדות ים,
נחל חדרה ופארק נחל חדרה,
גבעת אולגה,
חדרה,
יער חדרה,
נחל אלכסנדר,
ח'ירבת סמארה,
בית ינאי,
חבצלת השרון,
נתניה ובריכת דורה,
נחל פולג, אודים,
יקום,חוף השרון,
געש,
ארסוף קדם,
אפולוניה,
הרצליה,
רכס הכורכר ת"א, צפון ת"א,
נחל ירקון,
פארק הירקון.
מסלול שביל ישראל (מצפון לדרום) > השפלה

תל אפק,
גבעת השלושה,
קיבוץ עינת,
כפר סירקין,
נחשונים,
אלעד,
מאוזוליאום מזור,
יער קולה,
פארק יער שוהם,
נחל נבלט,
בית נחמיה,
נחל נטוף,
תל חדיד,
יער בן שמן,
גמזו,
עמק איילון,
שעלבים,
לטרון,
מנזר השתקנים,
מבצר לטרון.
מסלול שביל ישראל (מצפון לדרום) > פרוזדור ירושלים

דרך בורמה,
דרך המשלטים,
עין לימון,
צובה,
סטף,
עין כרם,
קריית מנחם,
עין לבן,
עין איתמר,
עין קובי,
צור הדסה,
מטע,
חורבת חנות,
נתיב הל"ה,
תל שוכה.
מסלול שביל ישראל (מצפון לדרום) > לכיש

שריגים,
פארק בריטניה,
מצפה משואה,
חרבת צורה,
תל גודד,
בית גוברין (קיבוץ),
בית גוברין - מרשה,
נחל לכיש,
תל לכיש,
לכיש,
נחל אדוריים,
אחוזם,
נחל שקמה,
תל קשת,
נחל סד,
תל נגילה,
גשר נחל שקמה,
שמורת פורה.
מסלול שביל ישראל (מצפון לדרום) > מדבר יהודה והנגב

תל אל מליחה,
דביר,
יער להב,
להב,
סנסנה,
מיתר,
יער יתיר,
הר חירן,
נחל יתיר,
חרבת יתיר,
עמשא,
הר עמשא,
חרבת דרגות,
דריג'את,
ג'נאביב,
תל ערד,
יקב יתיר,
ערד,
נחל דומיה,
כפר הנוקדים,
הר צפירה,
בקעת קנאים,
בריכת צפירה,
הר נעמה,
מעלה ענבה,
הר בן יאיר,
מצדה,
הר אלעזר,
נחל קנאים,
ים המלח,
עין בוקק,
נחל רום,
נחל יזרח,
מצד זהר,
נחל זוהר,
נחל לוט,
נחל פרצים,
מערת הקמח,
נחל אשלים,
מישור עמיעז,
מעלה צורים,
נחל פרס,
מצד תמר,
נחל צפית,
מעלה חצרה,
המכתש הקטן,
נחל חצרה,
מעלה עלי,
נחל עקרבים,
מצד צפיר,
מעלה ימין,
נחל חתירה,
מעלה פלמח,
עין ירקעם,
הסנפיר הגדול,
הר כרבולת,
נחל עפרן,
גבעת מדור,
בקעת צין,
נחל תלול,
נחל זקוף,
נחל צין,
חוד עקב,
מעלה צין,
עין עקב,
עין שביב,
נחל חווה,
הר הסדקים,
מצד מחמל,
מצפה רמון,
נחל רמון,
שן רמון,
נחל נקרות,
קיר האמוניטים,
מפער גוונים,
נחל חררים,
כרבולת חררים,
נחל מעוק,
נחל גלד,
נחל נקרות,
הר יהב,
נחל צבירה,
נחל אשבורן.
מסלול שביל ישראל (מצפון לדרום) > הערבה

הקלדרה של נחל כרכשת,
ספיר,
דרך המעיינות,
מואה,
צופר,
נחל ברק,
נחל ורדית,
נחל פארן,
נחל ציחור,
שיטים,
נאות סמדר,
בקעת עובדה וחולות כסוי,
מקדש הנמרים,
שחרות.
מסלול שביל ישראל (מצפון לדרום) > הרי אילת

מעלה זוגן,
באר מילחן,
צוקי תמנע,
מעלה מלחן, עמק ססגון,
פארק תמנע,
הר תמנע,
הרי חכליל,
באר אורה,
נחל רחם,
גבי רחם,
מעלה עמרם,
נחל שחורת,
הר שחורת,
חורבת בודדה,
עין נטפים,
הר יואש,
נחל גשרון,
מעלה גשרון,
הר רחבעם,
הר צפחות,
ובית ספר שדה אילת. השביל נגמר מול חוף אלמוג.
הצועדים בשביל ישראל

צעידה לאורך כל השביל ברציפות אורכת בין חודש לחודשיים, תלוי בקצב ההליכה. הצועדים העושים זאת בדרך כלל בחודשים פברואר מרץ ואפריל מדרום לצפון, ובאוקטובר נובמבר ודצמבר מצפון לדרום. המטרה היא בעיקר להימנע מגשמים כבדים בחודשי החורף שיכולים להתפתח לשיטפונות בזק מסוכנים במדבריות, ומעומסי החום שיש בקטעים נרחבים של השביל מאפריל עד אוקטובר.
השביל מיועד להולכי רגל, אך על רקע התפתחות התחום ושדרוג מתאים של המפות, החלו מטיילים רבים לעבור קטעים מהשביל באופניים וברכב שטח.
קבוצות מטיילים מתארגנות לכיסוי השביל בקטעים מצטברים. הקבוצות נפגשות אחת לתקופה ומשלבות הליכה וסעודות משותפות. הליכה בקבוצה מאפשרת את השארת המכוניות בסוף המסלול ועקב כך, הליכה בקטעים ארוכים יותר. כמו כן כמה מוסדות חינוך בעיקר מכינות צועדים את השביל.
יש הצועדים את השביל בקטעים - השביל נפרס למקטעים, כאשר כל מקטע נצעד בנפרד, למשל ביום אחד של הליכה. מיטיבי לכת במיוחד יכולים לסיים את ההליכה בכ־46 ימים, ומיטיבי לכת בכ־62-65 ימים.
ישנן קבוצות הצועדות בשביל ישראל למען מטרה חברתית או סביבתית. לדוגמה: בשנת 2004 התפרסם סיפורו של ניר צורן, חולה במחלת ALS (ניוון שרירים), שיצא למסע לאורך קטעים מן השביל למען העלאת המודעות למחלה.
בכלי התקשורת התפרסם מסעם של חברי קבוצת אב"י ("אפשר ביחד"), בראשותם של יוסי ורעיה אפנר, שבנם, אבי אפנר, נהרג באסון המסוקים, בשיתוף עם ארגון צו פיוס, המדרשה באורנים וארגונים נוספים. אלה, עורכים מדי שנה מסע בשביל ישראל לזכר חללי אסון המסוקים וחללי מערכות ישראל ונפגעי הטרור. לאורך המסע משולבים קטעי מורשת וקטעי זיכרון, ורבים מצטרפים למסע השלם או למקטעים שונים.
הצועד הידוע הראשון של השביל, טרם חניכתו הרשמית, היה יריב יערי שיצא ב־5 באפריל 1994 והשלים את המסלול המקוצר בזמנו תוך 21 יום. הקבוצה הראשונה שצעדה את השביל רשמית לכל אורכו הורכבה משישה נערים מקיבוץ בארי ומחנכם דני גספר (שמאז עבר את השביל עוד 7 פעמים עם קבוצות שונות), אשר צעדו בקיץ 1994 במשך 20 יום כהכנה לקראת גיוסם לצה"ל. מייקל ורדיאן, רץ אולטרה מרתון מארצות הברית, סיים ב־22 במרץ 2019 את שביל ישראל לאחר 10 יום, 16 שעות ו־36 דקות ובכך הפך לאדם שסיים את השביל בפרק הזמן הקצר ביותר.
הצועדים בשביל ישראל > מלאכי השביל

תופעה ייחודית שמתפתחת עם עליית הפופולריות של השביל, היא של "מלאכי השביל". כינוי זה מתייחס לאנשים לאורך השביל המציעים להולכים בו סיוע כגון הטמנות מים במדבר, אירוח לקפה, רשות להשתמש בחצר להקמת אוהל, אספקת מקום לינה עם מיטות ומקלחת וכדומה. מרבית ה"מלאכים" אינם דורשים תמורה בעבור השירות אותו הם מספקים, או גובים תשלום סמלי. קיימות רשימות של "מלאכי שביל", בהן מצטיידים לעיתים המטיילים בשביל לקראת יציאתם. פעמים רבות מטיילים מחליפים ביניהם מידע על "מלאכים" (בייחוד כשמטיילים ההולכים בכיוונים מנוגדים נפגשים).
הצועדים בשביל ישראל > ספריית השביל

ספריית השביל היא מיזם קריאה של רשות הטבע והגנים, המרכז האקדמי שלם ו'נפגשים בשביל ישראל' שפועל החל מאוגוסט 2015. המיזם נועד להעשיר את חוויית ההליכה ולתרום ערך מוסף למטיילים.
הספרים מאוחסנים בארגזים הצבועים בצבעי סימון השביל, מפוזרים ב-16 נקודות לאורכו. והמטיילים נוטלים ומחזירים ספרים מהארגזים השונים לאורך התקדמותם בשביל.
סימון השביל

סימון שביל ישראל מורכב משלושה פסים אנכיים - לבן מימין, כחול באמצע וכתום משמאל. כשהשביל הוצג לראשונה באתר של החברה להגנת הטבע, לא יוחסה שם משמעות לצבעיו. עם הזמן התקבל בציבור שהצבע הלבן מסמל את החרמון, הכחול את הים והכתום את המדבר, וכיום ההסבר הזה מופיע גם באתר החברה להגנת הטבע.
סימון השביל הוא מדורג: כשהפס הלבן גבוה יותר, פירוש הדבר שכיוון ההליכה הוא צפונה (לעבר החרמון); ואילו כשהפס הכתום גבוה יותר - המטייל עומד כשפניו לשביל ההולך דרומה (לעבר המדבר והנגב).
סימון שביל ישראל עשוי להופיע לצד סימון שבילים רגיל (אדום, כחול, שחור או ירוק). לעיתים שביל ישראל חופף גם עם שבילים נושאיים אחרים, ובמקרה זה מתלווה לסימון שביל ישראל נקודה סגולה או כתומה.
סימון השבילים נעשה בידי עובדי הוועדה לשבילי ישראל. כמו כן, הוועדה יוצרת מפות סימון שבילים מעודכנות, ומוכרת אותן לציבור המטיילים וחובבי הטבע.
תוספות וחלופות לשביל ישראל

שביל ישראל לא עובר ברמת הגולן, ירושלים וביהודה ושומרון. לפיכך:
ב-2006 נחנך "שביל ירושלים" אשר מתחבר לשביל ישראל בסטף ובעין חנדק, וכך יוצר מסלול כמעט מעגלי עם שביל ישראל.
ב-2007 נחנך "שביל הגולן" (לבן כחול ירוק) שמתחיל בחרמון ומסתיים בדרום רמת הגולן (נקודת שביל ישראל הקרובה היא באתר ירדנית). יש מטיילים אשר מחברים את שביל הגולן לשביל ישראל דרך שמורת נחל חרמון ונחל גובתה.
ב-2009 הושלם סימונה של "דרך הבשורה" באזור הכנרת והגליל התחתון המזרחי. השביל המתחקה אחר דרכו של ישו בצפון הארץ, חופף בחלקו לשביל ישראל.
עוד נחנך בשנה זו, ביוזמת האמן אסף קדרון בשיתוף עם מועצת יש"ע שביל ישראל הישיר יו"ש. החלק הראשון של "שביל ישראל האלטרנטיבי" (או "הישיר"), אשר מתפצל משביל ישראל ליד בית שאן, ממשיך לאורך הבקעה והשומרון, עובר דרך ירושלים וצפוי להתחבר לשביל ישראל באזור ערד. שביל זה לא סומן על ידי גוף רשמי לסימון שבילים, והוא מסומן בצבעים תכלת לבן ירוק.
בעקבות השרפה בכרמל שהתרחשה בדצמבר 2010 ופגעה בקטע השביל העובר בכרמל הוועדה לשבילי ישראל הציעה תוואי חלופי העובר דרך נחל אורן. תוואי השביל המקורי דרך הר שוקף שוקם לאחר השריפה.
שביל רמות מנשה: יוצא משביל ישראל מדרום למושב עופר ועובר במרחב הביוספרי רמות מנשה בקרבת היישובים בת שלמה, עמיקם, דליה, גלעד, רמת השופט ומשמר העמק ודרך הנחלים דליה, השופט, רז ותנינים (מצפון לדרום). נקודת המפגש הדרומית עם שביל ישראל נמצאת מצפון לבנימינה. הליכה על השביל לוקחת כ-3 עד 4 ימים.
בשנת 2016 בית ספר שדה כפר עציון חידש את היוזמה של מעבר שביל ישראל ביו"ש תחת הכינוי "שביל ישראל המזרחי" שיעבור בשטחי יהודה, השומרון ובקעת הירדן.
ב-2017 תוואי שביל ישראל שונה ולראשונה נכנס לתחום ירושלים. השינוי, המוסיף לשביל כ-11 ק"מ, מתחיל מנחל שורק לתוואי חדש דרך עין כרם, קריית מנחם, עין לבן ונחל רפאים (מצפון לדרום) וחוזר לתוואי המקורי בשלוחת קובי בצפון פארק בגין.
ב-2019 נוסף מקטע בן כ-50 ק"מ המשיק לים המלח, ועובר במצדה ובעין בוקק.
ב-2020 סומן מחדש שביל השרון, והוא מוצע כחלופה למטיילים בשביל ישראל - במקום הליכה בת יומיים על חופי נתניה, הרצליה ותל אביב-יפו, ניתנת האפשרות לעבור בנופי אזור השרון הכוללים יערות ואגמים. אורך השביל כ-60 קילומטרים, הוא מתפצל משביל ישראל בסמוך לחוף מכמורת ומתחבר אליו בחזרה בפתח תקווה.
ב-2023 נוספו לשביל שני מקטעים מהחרמון לבניאס ומהבניאס לתל חי.
תוספות וחלופות לשביל ישראל > שביל ישראל לאופניים

שביל ישראל עביר רק בחלקו לרכיבת אופניים, ואחרי שמטיילים אלתרו לעצמם נתיב, החלה הוועדה לתכנן את שביל ישראל לאופניים בשנת 2006. המקטע הראשון נפתח ב-2011 מאילת לשחרות, והוא באורך 85 ק"מ. נכון ליולי 2020, מסומנים 400 ק"מ בין אילת לערד. אורך השביל הכולל הוא כ-1,200 ק"מ, ובניגוד לשביל הצועדים הוא מתחיל בגולן, עובר דרך הירדן ההררי, השרון המזרחי וירושלים.
לאורך השביל: גלריה

בשביל הצפוני: נחל עמוד בסבך, דצמבר 2023
בשביל הצפוני: נחל עמוד זורם, דצמבר 2023
נוף מהשביל מעל מצוק ארבל, צופה מזרחה לכנרת ולגולן, דצמבר 2023
שביל ישראל, מקטע 18, שמורת האירוסים, נתניה - צופה לצפון-מזרח
ראו גם

שביל הגולן
הר ארבל
שביל ירושלים
שביל הסנהדרין
דרך הבשורה
רוכב ישראל
הוועדה לשבילי ישראל
שביל האפלצ'ים
שביל הרכס הפסיפי
לקריאה נוספת

הדס רגב ירקוני, כולם בשביל אחד - 40 מסלולים נבחרים בשביל ישראל הוצאת כנרת והחברה להגנת הטבע 2014
יעקב סער, יגיל הנקין, שביל ישראל, הוצאת אשכול, 2020. דאנאקוד 357–1648
שבילים ארוכים בישראל - המפות. הוצאת אשכול, 2011. דאנאקוד 800–32016
צבי גילת, שביל ישראל, מפה, 2005. דאנאקוד: 396-329
יהודית גלבלום-פקס - קום והתהלך בארץ - מסע רגלי לאורך שביל ישראל. הוצאת קא"מ ת.ד. 10382 ירושלים 91103
יעקב בוצ'ן, אלבום שביל ישראל, ציורים מהדרך ויומן מסע אותנטי, הוצאת כרטא, 1998
איל חלפון, מסע חיפושים - עם חברים, באמצע החיים, לאורך שביל ישראל, הוצאת אחוזת בית, 2008
שמעון לב, סדרת כתבות על כל שביל ישראל שהתפרסמו "במסע ישראלי" - מסע אחר 2005 - 2009
עפר גביש, דובי טל, מולי הרמתי, בשביל השירים: מסע זמר וצילום אוויר לאורך שביל ישראל, הוצאת אלבטרוס, 2016
תמר הרמן, שביל ישראל: דרכה של הישראליות החדשה־ישנה, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, המכון הישראלי לדמוקרטיה והוצאת פרדס, 2019.
חיטה

| חיטה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד פסיגיים
סדרה:: דגנאים
משפחה:: דגניים
סוג:: חיטה
שם מדעי
 Triticum
תחום תפוצה

שדה חיטה בבית לחם הגלילית
ערימת גרעיני חיטה מיד לאחר הקציר
חיטה (שם מדעי: Triticum) היא סוג במשפחת הדגניים, הכולל מינים תרבותיים חשובים ביותר כמקור מזון לאדם.
החיטה היא צמח עשבוני חד שנתי עם ציצית שורשים.
חיטה היא הגידול השני הנפוץ ביותר בעולם אחרי תירס ולפני אורז. היא גדלה בכל חלקי העולם מלבד האזורים הטרופיים. הייצור השנתי עומד על 736 מיליון טון.
מינים תרבותיים של חיטה הם מרכיב המזון העיקרי בתרבויות רבות, במיוחד באזור הים התיכון, והיא נמנית בין חמשת מיני דגן; החיטה היא גם אחד משבעת המינים שהתברכה בהם ארץ ישראל.
הגידול הנפוץ ביותר הוא חיטה מצויה. הייצור העולמי של חיטה וגידולי דגנים אחרים גדל פי שלושה בתחילת המאה ה-21 וצפוי לגדול עוד יותר עד אמצע המאה ה-21.
חיטה היא מקור חשוב לפחמימות. בעולם, זהו המקור המוביל לחלבונים צמחיים במזון המיועד לבני האדם, בעל תכולת חלבון של כ-13%, שהיא גבוהה יחסית לדגניים עיקריים אחרים, אך נמוכה יחסית באיכות החלבון (אספקת חומצות אמינו חיוניות). כאשר היא נצרכת כדגן מלא, החיטה מהווה מקור למספר רב של חומרים בעלי ערך תזונתי רב וסיבים תזונתיים. באחוז קטן יחסית מהאוכלוסייה הכללית הגלוטן – המהווה את מרבית החלבון בחיטה, עלול לעורר מחלות שונות בעלות אופי אלרגי.
מבנה החיטה

מבחינה בוטנית, גרעין החיטה הוא קריופסיס (caryopsis), סוג של פרי.
לחיטה גרעינים בחלקה העליון בלבד. במצבה התרבותי, גרעינים אלו כבדים ולא ניתנים לפיזור על ידי רוח, והיא תלויה באדם לצורך הפצה.
הגבעולים של החיטה הם קנים זקופים המורכבים מפרקים ומפרדים. עלי החיטה מורכבים מנדן העוטף את פרקי הקנה ומטרף צר וארוך. התפרחת היא שיבולת אשר מורכבת משיבוליות המסודרות בשני טורים לאורכו של הציר.
הפרחים של החיטה מואבקים על ידי הרוח או באמצעות האבקה עצמית.
הפרי של החיטה מכונה גרגר והוא כולל את הזרע.
הקליפות הן שלוש: המוץ, הוא החיצוני שבקליפות ונפרד בקלות יחסית על ידי הדישה; המורסן; והסובין היא קליפת הגרגר עצמו. בגרעין עצמו ישנם חלקים מהם יוצא הקמח וחלקים מהם יוצאת הסולת.
מוצא החיטה

התיעוד הארכאולוגי הקיים מצביע על כך שחיטה תורבתה לראשונה באזורי הסהר הפורה בסביבות 9,600 שנים לפני הספירה[דרוש מקור]. במזרח התיכון שימש צמח החיטה כמזון בסיסי כבר מראשית ימי החקלאות בתקופה הנאוליתית. הסברה המדעית הרווחת היא שהחיטה התרבותית תורבתה על ידי האדם מאם קדמונית, המכונה "אם החיטה" – גזע בר של צמח תרבות. אהרן אהרנסון חקר את מוצא החיטה בראשית המאה העשרים ובשנת 1906 גילה מין של חיטה המכונה היום "אֶמֵר" ליד ראש פינה והוכיח כי מין זה הוא המין שממנו בויתה החיטה.
עם פיתוח החקלאות נוצרו, הן בצורה מכוונת על ידי האדם, והן בצורה טבעית, זנים המוגדרים כ"מסורתיים".
גנטיקה

חקר הגנטיקה בשנים האחרונות זיהה[דרושה הבהרה] [דרוש מקור] באם החיטה, אשר נמצאה באתרים ארכאולוגים רבים מאז גילויה בידי אהרן אהרונסון, צמח מוכלא משני עשבי בר דיפלואידים אשר זווגו בטבע שנים רבות לפני תירבות החיטה. חיטת הלחם המצויה כיום, הוכלאה פעם נוספת עם עשב בר נוסף בתחילת תירבות החיטה, והיא בעלת סדרת כרומוזומים הקסאפלואידית – כלומר בעלת שלושה זוגות כרומוזומים הומולוגיים בעלי תפקידים דומים, שמקורם משלושת הצמחים המקוריים.
חוקרים ישראליים ואמריקניים[דרושה הבהרה] מצאו גן באם החיטה שאבד במהלך התירבות שלה, שעשוי לשפר את החיטה המודרנית מבחינה תזונתית, ולהעשיר את החיטה בחלבונים, אבץ וברזל.
במאה השנים האחרונות יש מסחור תיעוש והשבחה המובילה למספר מצומצם של זנים משומשים, אך עתירי יבול ועמידים, דבר המוביל לצמצום גנטי ולאובדן זנים. בעשרות שנים האחרונות נעשים מאמצים למצוא, לאסוף, לאפיין גנטית, ולשמר זנים מסורתיים במאגרי גנים ייעודיים. בארץ שני מאגרים ובהם גם גנים של חיטה, באוניברסיטת תל אביב, ובבנק הגנים לצמחי ארץ ישראל במכון וולקני.
חלק ממיני החיטה הם דיפלואידים, עם שתי קבוצות של כרומוזומים, אך רבים הם פוליפלואידים יציבים, עם ארבע קבוצות של כרומוזומים (טטרפלואידים) או שש קבוצות (הקספלואידים).
חיטה Einkorn‏ (T. monococcum) היא חיטה דיפלואידית (AA, שני מבנים של שבעה כרומוזומים, 2n=14). רוב החיטה הטטרפלואידית (למשל emmer או דורום) נגזרות מחיטת אמר הבר, T. dicoccoides. אמר הבר עצמו הוא תוצאה של הכלאה בין שני עשבי בר דיפלואידים, Triticum urartu וAe. speltoides. שיצרה אמר פראי (AABB). היא התרחשה בטבע, הרבה לפני הביות כתוצאה מברירה טבעית. חיטה הקספלואידית התפתחה בשדות של חקלאים כשאמר פראי הוכלא עם עשב עיזים פראי נוסף אחר, (אנ') או (אנ'), וכך נוצרה החיטה ההקספלואידית כולל חיטת לחם.
זני חיטה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הסוג חיטה כולל 16 מינים, מתוכם 13 צמחי תרבות ושלושה צמחי בר.
זני חיטה > מינים הקספלואידים 6N

חיטה רגילה או חיטת לחם (T. aestivum) – המין המתורבת ביותר בעולם.
כוסמין (T. spelta) – מין המחליף את חיטת לחם. במאה ה-21 גדל לרוב בגידולים אורגניים, ללחם לאניני טעם ולפסטה.
זני חיטה > מינים טטרפלואידים 4N

דורום (T. durum) – חיטה בשימוש נרחב כיום, והחיטה השנייה בגודלה בגידול העולמי. החיטה הקשה Triticum durum היא חיטת הדורום או חיטת פסטה, מוכרת מהמאה הראשונה לספירה והיא נפוצה גם בתקופה המודרנית. היכולת של זן זה לעמוד בפני היובש הפכה אותו לזן השולט בחקלאות המסורתית של כל ארצות הים התיכון. הקמח של החיטה הקשה לא מתאים לאפיית לחם רגיל, אלא למאפים מסוגים אחרים שאינם מצריכים תפיחה, כמו פיתות ומצות. שימושו העיקרי של קמח זה הוא בתעשיית האטריות, אשר מיוצרות מהסולת הדקה.
חיטת אמר (Emmer) (T. turgidum subsp. dicoccum ו-T. t. conv. durum) – מין שתורבת בימי קדם, שמקורו באמר הבר, T. dicoccoides, אך כבר איננה בשימוש נרחב.
חיטת קורסאן או קמוט (Kamut) (T. turgidum ssp. turanicum, הנקרא גם T. turanicum) – סוג דגן עתיק מהאזור היסטורי חוראסאן באפגניסטן של ימינו ובצפון מזרח איראן. גודל הדגן הוא פי שניים מחיטה מודרנית ויש לו טעם אגוזי עשיר.
זני חיטה > מינים דיפלואידים 2N

חיטת איינקורן (Einkorn) (T. monococcum) – מבוית מחיטת אינקורן בר, T. boeoticum, במקביל לחיטה אמר.
זני חיטה > זנים מקולפים לעומת זנים עם קליפה

לארבעת מיני הבר של החיטה, יחד עם הזנים המבויתים אינקורן (Einkorn) אמר (Emmer) וכוסמין, יש קליפות. המורפולוגיה הקדומה יותר, מורכבת מגופים מוקשחים שסוגרים היטב את הגרגירים, ובחיטה מבויתת יש רחפן שביר למחצה שנשבר בקלות בעת הדיש. התוצאה היא שכאשר גורסים אותה, אוזן החיטה מתפרקת לקוצים. כדי להשיג את התבואה, יש צורך בעיבוד נוסף, כגון כרסום או חבטות, כדי להסיר את הקליפות או הקליפות. חיטה מקולפת מאוחסנת לעיתים קרובות כדוקרנים מכיוון שהדקים המוקשים נותנים הגנה טובה מפני מזיקים של תבואה מאוחסנת. בצורות של דיש חופשי (או עירום), כמו חיטה דורום וחיטה מצויה, הגלמים שבירים והראצ'יס קשיח. בעת הדיש, המוץ מתפרק, ומשחרר את הגרגירים.
חיטת הלחם T. vulgare גדלה בעיקר באזורים ממוזגים, קרים וחמים למחצה. גידולה נעשה בחורף, תנובתה גדולה מאוד ותכונותיה הן המתאימות ביותר לטחינת קמח לצרכים תעשייתיים.


Triticum timopheevii (אנ')

Einkorn wheat (אנ')

Triticum polonicum (אנ')

כוסמין

Triticum timopheevii (אנ')

Khorasan wheat (אנ')

Triticum urartu (אנ')

Triticum zhukovskyi (אנ')

Triticum aethiopicum (אנ')

Triticum araraticum (אנ')

Triticum carthlicum (אנ')

Triticum compactum (אנ')

Emmer (אנ')