stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמעון ויזנטל
תולדות חייו > תיעוד חומר והבאת נאצים למשפט

לאחר שחרורו, בגיל 37, החל ויזנטל לעבוד עבור צבא ארצות הברית באיסוף חומר לצורך העמדת פושעי מלחמה לדין. הוא החל בעבודתו זו עוד בשטח מחנה מאוטהאוזן המשוחרר, שאותו לא יכול לעזוב בשל מצבו הבריאותי הקשה. במקביל לעובדות שסייע לו זיכרונו החד לתעד בפירוט רב ובצירוף שמות מלאים ותאריכים, עסק ויזנטל גם באיור אמנותי להמחשת העובדות.
עקב העובדה שברית המועצות וארצות הברית החלו לאבד עניין בהמשך העמדת נאצים לדין, הקימו ויזנטל ומתנדבים נוספים, ב-1947 את "המרכז לתיעוד יהודי" בלינץ, אוסטריה. עקב ירידת העניין העולמי בנושא, הקבוצה לא הצליחה לגייס עוד כספים לפעילותה והתפרקה. ויזנטל סגר את המשרד בלינץ ב-1954. בין השאר, נאלץ לנטוש את תוכניתו לשכירת סוכן דובר ספרדית לסיוע בחיפושיו אחר אדולף אייכמן בארגנטינה. תיקי המידע של המשרד נשלחו למדינת ישראל, וויזנטל המשיך בחלק מפעילות המשרד לצד פרנסת המשפחה כמורה ועיתונאי.
ויזנטל הרבה להאשים את ארצות הברית על אובדן העניין של הרשויות האמריקניות בהבאת פושעים נאצים לדין, ויותר מכך, על הענקת מקלט לבעלי עבר נאצי שסברה שתוכל לנצל לטובתה במלחמה הקרה שפרצה בסוף שנות ה-40. ויזנטל עצמו המשיך באופן פרטי באיסוף ותיעוד החומר, במקביל לעבודתו בסיוע לקרבנות המלחמה.
ויזנטל לא עסק מעולם בציד פיזי של פושעי מלחמה. שיטת עבודתו התבססה על איסוף קפדני של כל פיסת נייר ופריט מידע אפשרי על אודות הפושעים, ריכוז ותיעוד החומר במשרדיו הצנועים בווינה, והעברתו לידי הרשויות המתאימות לצורך הליכי איתור, הסגרה והעמדה לדין. ויזנטל אף העיד במשפטם של כמה נאשמים. במקרים רבים עשה שימוש באמצעי התקשורת כדי לבנות דעת קהל ולהביא את הרשויות, הממשל האמריקני והממשלות האירופיות, לפעול. ויזנטל אף הצליח להביא את מערכת המשפט של מערב גרמניה לכך שתדרוש את הסגרתם של פושעים ממוצא גרמני ותעמיד אותם לדין, וגם ניהל מסע לחצים בינלאומי שגרם לפרלמנט המערב-גרמני לבטל את חוק ההתיישנות על פשעי הנאצים. בסך הכול הצליחו ויזנטל ואנשיו להביא למשפט כאלף פושעי מלחמה נאצים.
באפריל 2003, בגיל 94, הודיע ויזנטל על השלמת עבודתו ופרישתו. לדבריו "מצאתי את רוצחי ההמונים אותם חיפשתי, וחייתי אחרי מותם. אם יש כמה מהם שנותרו, עכשיו הם קשישים מדי לעמוד למשפט. עבודתי הושלמה".
ב-20 בספטמבר 2005 נפטר בביתו שבווינה בגיל 96. נטמן בבית העלמין בהרצליה בישראל.
תרומתו של ויזנטל לאיתור פושעי מלחמה מפורסמים > אדולף אייכמן

תיק החקירה של אייכמן היה כפסיפס. תריסרי אנשים תרמו את חלקם. אני מכיר את תרומתי שלי. אלא שבשל תיק החקירה של אייכמן, התפרסמתי.
ויזנטל מעולם לא טען שהביא ללכידתו של אדולף אייכמן. הוא טען כי סיפק את התמונות שסייעו ללוכדי אייכמן בזיהויו וטען שמידע שהעביר כבר ב-1954 לנשיא הקונגרס היהודי העולמי, נחום גולדמן, שהצביע על כך שאייכמן מתגורר בארגנטינה יכול לשמש ללכידתו. אלא שבמידע זה לא נעשה שימוש.
את התמונות של אייכמן השיג ויזנטל לאחר מאמץ ממושך. תחילה פשט ויזנטל עם משטרת גרמניה המערבית על בית הוריו של אייכמן ולא מצא שום תמונה שלו בביתם, אף לא תמונות מילדותו המוקדמת. ההורים השמידו ככל הנראה כל ראיה וכל חומר עזר שיכול לעזור באיתור בנם. בהמשך שלח ויזנטל מתנדבים להתיידד עם חברי ילדותו ונעוריו של אייכמן ואחד המתנדבים, שחיזר אחרי חברתו לשעבר של אייכמן, השיג את תמונותיו ממנה.
את המידע על מיקומו של אייכמן ייחס ויזנטל לברון אוסטרי, עמית לתחביבו, איסוף בולים, שהראה לו מעטפות נושאות בולים מארגנטינה וסיפר לו שאחת מהן מכילה מכתב מחבר ארגנטינאי שמדווח על הימצאות אייכמן בבואנוס איירס. שנים מאוחר יותר, לאחר מותו של גולדמן, הכחיש הקונגרס הציוני העולמי שמידע שכזה הועבר אי פעם. לאחרונה התאפשרה הגישה לארכיונו של נחום גולדמן בארכיון הציוני המרכזי בירושלים, ושם נמצא מכתבו של ויזנטל משנת 1954 ובו הדיווח על מגוריו של אייכמן בבואנוס איירס, ארגנטינה. וכך מתיישבת גרסתו של איסר הראל, ראש המוסד, לפיה לא היה ויזנטל מעורב באיתורו של אייכמן לקראת לכידתו ב-1960, עם גרסתו של ויזנטל.
תרומתו של ויזנטל לאיתור פושעי מלחמה מפורסמים > קרל זילברבאואר

לאחר ששאב עידוד ממשפט אייכמן חזר וייסד את ארגונו, "המרכז לתיעוד של אגודת הקורבנות היהודים של המשטר הנאצי", (Dokumentationszentrums des Bundes jüdischer Verfolgter des Nazi Regimes) הפעם בווינה, שעסק באיתור פושעי מלחמה נאצים. הוא התפרסם במיוחד עם גילויו ומעצרו של קרל זילברבאואר (Silberbauer), קצין הגסטפו שעצר את אנה פרנק ומשפחתה, ובכך הזם טענות של מכחישי שואה כי יומנה של אנה פרנק הוא שקרי.
זילברבאואר מעולם לא טרח להתחבא למרות עברו הנאצי ואף על פי שהיומן של אנה פרנק, שבו הופיע שמו בשיבוש קל, הפך לרב מכר. הוא המשיך לגור עד לתפיסתו בפרוורי וינה והודה בחקירתו כי הוא זה שעצר את פרנק ומשפחתה. אוטו פרנק העיד לטובתו, והוא לא הורשע כפושע מלחמה.
תרומתו של ויזנטל לאיתור פושעי מלחמה מפורסמים > פרנץ שטנגל

פרנץ שטנגל – מפקד מחנות ההשמדה טרבלינקה וסוביבור ומפקד הניסיונות הראשונים ב-"טיהור הגזע" בטירת הרטהיים ליד לינץ, שהועמד לדין בגרמניה ונידון למאסר עולם. הוא התחבא בברזיל. את המידע על זהותו הבדויה של שטנגל ועל מקום מגוריו החדש קנה ויזנטל מאדם שהתייצב במשרדו, לאחר שוויזנטל ערך מסיבת עיתונאים בתא הגזים לשעבר שבטירת הרטהיים וביקש מהציבור מידע על שטנגל. אי-שחרורו ממעצר בברזיל דרש את התערבותו של התובע הכללי של ארצות הברית, רוברט קנדי. שטנגל היה אחראי על מותם של בין 400,000 ל-900,000 יהודים, ישירות ובעקיפין, ומת מאוטם שריר הלב, מספר חודשים לאחר תחילת מאסרו בכלא.
תרומתו של ויזנטל לאיתור פושעי מלחמה מפורסמים > יוזף מנגלה

אף על פי שהמידע שוויזנטל סיפק נמצא מועיל בסיוע בתפיסתם של פושעי מלחמה נאצים רבים, המידע שסיפק על מקום הימצאו של יוזף מנגלה התברר כשגוי. מידע זה הוביל את המחפשים אחרי מנגלה לפרגוואי במקום לברזיל, שם ככל הנראה גר וטבע למוות בשנת 1979. שגיאה זו עוררה ביקורת כלפי ויזנטל, אף על פי שהתברר בדיעבד שאחת הסיבות לאי הדיוק במידע הייתה סירוב ממשלת גרמניה לצותת לקווי הטלפון של בני משפחתו, שכפי שוויזנטל צפה, היו עם מנגלה בקשר קבוע - בין היתר, מכיוון שמנגלה סייע לנהל את העסק המשפחתי ממקום מחבואו.
תרומתו של ויזנטל לאיתור פושעי מלחמה מפורסמים > אחרים

גוסטב ואגנר – פעל כרב-סמל תחת פיקודו של פרנץ שטנגל בטרבלינקה, ולאחר מכן כסגן מפקד מחנה ההשמדה סוביבור. התגלה תוך כדי חקירת שטנגל וראיון שהעניק בו אמר שווגנר מתגורר בברזיל. ויזנטל הפיץ לעיתונים תמונה מפוברקת של וגנר וטען שזוהי תמונה מעודכנת מסאן פאולו שם הוא מסתתר, על מנת שהוא ייבהל ויסגיר את עצמו וכך באמת קרה. מערכת המשפט של ברזיל נאלצה לשחררו בשל שגיאות תרגום בחקירתו, אולם לאחר מכן הוא התאבד באוקטובר 1980.
הרמינה בראונשטיינר ("הסוסה ממיידאנק") – אחראית להפרדה ברוטלית בין ילדים לאמהותיהם ושליחת מאות ילדים אל מותם במיידאנק. לאחר מחקר ממושך של ויזנטל ומתנדבים שונים שנשלחו על ידו, היא נעצרה ברובע קווינס שבניו יורק, שם חייתה כעקרת בית. מקרה זה שינה את מדיניות רשויות ההגירה של ארצות הברית והביא לתפיסתם של נאצים נוספים שהיגרו אליה, ושל פושעי מלחמה רבים אחרים.
אדוארד רושמן (Eduard Roschman, הקצב מריגה) – ויזנטל נתן את התיק העוסק ברושמן לסופר פרדריק פורסיית', שכתב עליו את רב המכר "תיק אודסה", אשר עובד גם לסרט קולנוע. הסרט הפך לרב מכר גם הוא, ובעקבות כך שכניו של רושמן בפרוור של בואנוס איירס זיהו את שמו ואת תמונותיו, והסגירו אותו. משטרת בואנוס איירס פנתה לשגרירות גרמניה בדרישה לקבלת צו מעצר, ובינתיים רושמן ברח לפרגוואי, אך לקה שם בהתקף לב ואיבד את הכרתו. הוא מת במעצר אשפוזי.
ולטר ראוף - ראש מחלקה ב-RSHA של האס אס, וממפתחי משאית הגז. היה אחראי לרציחתם של כ-100,000 איש במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא התחבא בצ'ילה, שהייתה אז תחת שלטונו של אוגוסטו פינושה. לאחר שנחשף, סירב פינושה להסגירו למערב גרמניה. ויזנטל ומרכז ויזנטל שבארצות הברית הפעילו לחץ ציבורי על צ'ילה בעזרת חלוקת מיליוני גלויות עם תמונתו של האיש וקורבנותיו, ובקשו ממקבלי הגלויות לכתוב עליהן דרישה לפינושה להסגרת ראוף. ממשלת צ'ילה לא נכנעה ללחץ, וראוף מת בנסיבות טבעיות בסנטיאגו דה צ'ילה במאי 1984. לווייתו כללה סממנים נאצים מובהקים.
מורשתו

ויזנטל תרם לזיכרון השואה בישראל ובעולם. הוא יזם את טקס קבורת אפר יהודי אוסטריה בירושלים (1949) – טקס הזיכרון הראשון לנספי השואה לאחר קום המדינה שנשא צביון ממלכתי. הקדיש את פועלו למען המלחמה באנטישמיות, בגזענות ובנאו-נאציזם ולמען הנחלת לקחי השואה בעולם.
ב-1977 נפתח מרכז שמעון ויזנטל בלוס אנג'לס, שנקרא על שמו כהוקרה למפעל חייו. המרכז עוסק במעקב אחר אנטישמיות ותנועות נאו-נאציות ומפעיל מוזיאונים לסובלנות. בסוף שנות השבעים של המאה העשרים הפעיל המרכז, בשיתוף ויזנטל עצמו, מסע הסברה מצליח בבונדסטג לביטול חוק ההתיישנות על מעשי הנאצים. בשנים האחרונות עסק המרכז גם במאבק ציבורי כנגד הטרור וכנגד ההסתה האנטי-ישראלית. בראש המרכז עומדים הרבנים אברהם קופר ומרווין הייר. למרכז גם סניף בירושלים, העוסק בציד נאצים (ראו להלן).
מרכז קטן בהרבה פעיל בקריית מוצקין, בשם "מרכז משמעו"ת להוראת השואה על שם שמעון ויזנטל".
בווינה כיום פועל מרכז שמעון ויזנטל המנציח את מורשתו.
ויזנטל פרסם 12 ספרים בתחום עבודתו ומחקרו. בנוסף, תרם חומר לספר רב המכר "תיק אודסה" (1969) שעובד גם לסרט קולנוע. בסרט "תיק אודסה" (1974), דמותו מגולמת על ידי שמואל רודנסקי. ויזנטל שימש השראה לדמותו של "עזרא ליברמן" ברומן המתח של איירה לוין "הנערים מברזיל". הרומן עובד לסרט תחת אותו שם (1978), שבו משחק לורנס אוליבייה את תפקיד ליברמן. כמו כן, ויזנטל הופיע במספר סרטים תיעודיים.
ויזנטל זכה במספר אותות כבוד, בהם מדליית הזהב של הקונגרס האמריקני (1980), אות לגיון הכבוד הצרפתי (1986), מדליית החירות הנשיאותית מידי נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון (2000), ואבירות כבוד ממלכת אנגליה (2004).
ויזנטל היה מהראשונים לדון בפומבי בחלקם של הצוענים וההומוסקסואלים בין קורבנות הנאצים, והיה בין האנשים שהפעילו לחץ פומבי על ממשלת ברית המועצות לחשוף את עקבותיו של ראול ולנברג.
כיום ממשיך את דרכו "צייד הנאצים האחרון", ד"ר אפרים זורוף, מנהל מרכז ויזנטל בירושלים.
יריבים

ויזנטל צבר אויבים מכמה סיבות. היו אנשים שחששו כי יתפוס אותם או את יקיריהם בשל עברם הנאצי. חשש זה הלך והתגבר בשנות השבעים כאשר הובהר שוויזנטל לא יפסיק את פעילותו ולא יסתפק רק בהבאה לדין של מדגם פושעי מלחמה בכירים בלבד, אלא יפעל להבאה לדין של כל פושע מלחמה נאצי באשר הוא. היו גם אנשים, ארגונים ומדינות שאותם הוא האשים באי עשייה מספקת לאיתור והסגרת פושעים נאצים, או אפילו בסיוע מכוון להחבאתם. מעבר לזאת, גם נאו-נאצים ואנטישמים אחרים עניינו אותו משום שהם אהדו את רעיון השמדת היהודים. נאו-נאצים ניסו להתנקש בחייו ובחיי בתו כשחזר לפעילות בשנות ה-60 של המאה העשרים. בתו הלכה במשך שנים ארוכות אל בית הספר כשהיא מלווה בשומר ראש צמוד מטעם משטרת אוסטריה.
מלבד אלה, היו אנשים שטענו כי הוא לא נתן הכרה מספקת לתרומתם-שלהם באיתור נאצים, ואף גרסו כי ויזנטל ניכס את הישגיהם. ויזנטל נמנע מלפרסם פרטים על אודות פעילות המוסד הישראלי וציידי נאצים אחרים אתם עבד על חקירות שונות, בעיקר על זו של אייכמן. ככל הנראה, הימנעות זו נבעה מהרצון שלא לחשוף את שיטות העבודה של ציידי הנאצים השונים ושל שירותי הריגול הישראליים. אולם, היא עוררה רושם שוויזנטל טוען למונופול על ההצלחות המשותפות, והדבר הביא לו מבקרים. ראש המוסד לשעבר איסר הראל טען, כאמור, כי לוויזנטל לא היה כל חלק באיתור ותפיסת אדולף אייכמן, אם כי מסמכים שנתגלו בעזבונו מראים כי לעיתים פעל בשירות המוסד. צייד הנאצים טוביה פרידמן, שעבד תקופה מסוימת עם ויזנטל, כינה אותו שקרן, נוכל ואנטי-ציוני, וטען שהתפרסם והתעשר מסיפורי בדים על לכידת אייכמן ונאצים אחרים.
יריבים > יחסי ויזנטל עם ממשלות שונות

על הרקע הזה היו לוויזנטל תקופות של יחסים מתוחים עם ממשלות בדרום אמריקה, עם ממשלת ארצות הברית, ממשלת ישראל וממשלת אוסטריה. במרבית הפעמים שוויזנטל דרש להוציא צו מעצר לאדם החשוד בפשעי מלחמה נאציים, הוא פנה אל ממשלת גרמניה המערבית. אולם, גם עם ממשלה זו היו לו לפעמים חילוקי דעות, כמו בקשר לדרישתו ממנה שתאזין לטלפונים של קונצרן הציוד החקלאי הגרמני שבבעלות משפחתו של יוזף מנגלה.
עם ממשלת ישראל סירב לתאם את מאבקיו ולהכפיף אותם לצרכיה המדיניים. כמו כן התנגח עם מוסדותיה על שלל נושאים, למשל פרשות טקס הקבורה והתרומה ללכידתו של אייכמן. כמו כן, סירב ויזנטל לעלות לישראל, למרות בקשותיה של אשתו ולמרות עלייתם של בתו, חתנו ונכדיו. אולם, לפי צוואתו, הוא נקבר בהרצליה.
את ארצות הברית האשים ויזנטל לאורך השנים בזניחת המאבק ללכידת הנאצים ומשתפי הפעולה עמם, וזאת לאחר עבודה משותפת עם האמריקאים מיד לאחר המלחמה ולמרות קיום המרכז בלוס אנג'לס הנושא את שמו כהוקרה למפעל חייו. כאשר חשף ויזנטל את פושעת המלחמה הרמינה בראונשטיינר שחיה כעקרת בית שלווה ברובע קווינס שבניו יורק - בירתה הכלכלית של ארצות הברית, הדבר הוכיח אי סדרים אצל רשויות ההגירה האמריקניים והביך את הממשלה. ארצות הברית שינתה את מדיניות ההגירה ויצאה מחוזקת מהמשבר.
משבר נוסף עם ממשלות ארצות הברית וישראל היה כאשר ויזנטל דרש שלא להכריז על קורט ולדהיים כאישיות בלתי רצויה, משום שראה בו זכאי מחוסר הוכחות. במשבר זה, אפילו מרכז ויזנטל שבקליפורניה תמך בדעת ממשלת ארצות הברית ולא בדעתו של ויזנטל.
יריבים > יחסי ויזנטל - אוסטריה

באוסטריה, שבה התגורר וממנה פעל מאז תום מלחמת העולם השנייה ועד מותו, היה ויזנטל יעד להתקפות קשות במהלך שנות ה-50 עקב רדיפתו המתוקשרת אחר נאצים, שרבים מהם היו אוסטרים. למרות זאת, ויזנטל ראה עצמו אוסטרי – הוא נולד באימפריה האוסטרו-הונגרית, אביו נהרג במלחמת העולם הראשונה כשנלחם בשורות הצבא האוסטרו הונגרי, הוא דיבר גרמנית והרגיש חלק מן החברה האוסטרית – עד כדי סירוב לעזוב את וינה אף בתקופה שבה נאלצה בתו להגיע לבית הספר בליווי משטרתי מחשש לפגיעה בה. היחס אליו התחיל להשתנות רק באמצע שנות ה-60, עם צמיחתו של דור חדש באוסטריה וגרמניה. ואולם ב-1975, האהדה אליו בקרב קהל האוסטרי דעכה בעקבות ויכוח פומבי עם הקנצלר האוסטרי ברונו קרייסקי.
קרייסקי, אוסטרי ממוצא יהודי, אשר כיהן כקנצלר אוסטריה בין השנים 1970–1983, איים לתבוע את ויזנטל למשפט דיבה, לאחר שוויזנטל הצביע על כמה מחברי ממשלתו כבעלי עבר נאצי. ויזנטל טען כי פרידריך פיטר, מנהיג מפלגת העם האוסטרית שאתו קרייסקי רצה להקים קואליציה, היה אחראי למותם של עשרות אלפי יהודים כמפקד כוח שרצח אותם באוקראינה. קרייסקי טען גם שוויזנטל הקים באוסטריה גוף אנטי דמוקרטי, דמוי מאפיה, שמתערב באופן לא חוקי בהליכי השלטון, ושוויזנטל ניצל מהשמדה בשואה משום ששיתף פעולה עם הגסטפו. אולם, במהרה שינה קרייסקי את גרסתו וטען כי לא אמר שוויזנטל שיתף פעולה עם הגסטפו, אלא שוויזנטל מעליב את קרייסקי כשהוא מאשים אותו בשיתוף פעולה עם פוליטיקאים בעלי עבר נאצי, משום שקרייסקי עצמו היה קורבן של הגסטפו, שנחקר בעינויים. קרייסקי הבהיר שההיסטוריה האישית של ויזנטל אינה מעניינו שלו.
ויזנטל הפסיד בשל הוויכוח את חיבתה של דעת הקהל האוסטרית וההתנכלויות האלימות לו ולבני ביתו הלכו וגברו עד ששכניו הפצירו בו לעבור דירה ובריאותה של אשתו התרופפה.
יחס דעת הקהל האוסטרית לוויזנטל נותר עוין גם בשנות ה-80, כאשר הסתייג בנחרצות מהמסע שישראל והקונגרס היהודי העולמי ניהלו נגד מזכ"ל האו"ם לשעבר קורט ולדהיים. ולדהיים כיהן כמזכ"ל האו"ם בין 1972–1981 וכנשיא אוסטריה בין 1986–1992. ויזנטל סבר שההוכחות נגד וולדהיים אינן חזקות מספיק כדי להעמידו לדין. הוא טען שוולדהיים לא היה ראוי לכהן כנשיא אוסטריה, וקרא לו שוב ושוב להתפטר, אך גם טען שהוא אינו פושע מלחמה מובהק. עמדתו זו של ויזנטל הייתה קשה להסברה בתקשורת, ולא סייעה ליחסי הציבור שלו באוסטריה (כמו גם מחוצה לה).
רק בשנות ה-90, לאחר שפעילותו הנמרצת של ויזנטל החלה כבר לדעוך, שבה החברה האוסטרית והתפייסה עמו. דור הנכדים של משתתפי מלחמת העולם השנייה ראה בוויזנטל סמל לדמוקרטיה, ליושר ולשפיות.
יריבים > הנפקה משותפת של בול דאר של ישראל ואוסטריה להנצחת זכרו

בתאריך  14 ביוני 2010 הנפיקו דאר ישראל במשותף עם דאר אוסטריה בול דאר להנצחת זכרו של ויזנטל, שעליו מופיעה דמותו בתוך סמל של מגן דוד כשלצידו המילים "ישראל - אוסטריה". על השובל, כיתוב בשפות עברית, אנגלית וגרמנית, של העיקרון שהינחה את עבודתו של ויזנטל: "צדק, לא נקם". על מעטפת יום ראשון (מיר) מודפס פסוק מספר דברים (פרק ד'): "פן תשכח את הדברים אשר ראו עיניך ופן יסורו מלבבך כל ימי חייך". האמנים מאיר אשל ומיכאל רוזנפלד עיצבו במשותף את הבול.
לקריאה נוספת

שמעון ויזנטל, הרדיפה אחר אייכמן, ידיעות אחרונות, ירושלים, 1961.
שמעון ויזנטל, הרוצחים בינינו, הוצאת לוין אפשטיין, 1968.
שמעון ויזנטל, מקס והלן, 1981.
שמעון ויזנטל, כל יום הוא יום זיכרון: סיפור קידוש השם, 1987.
שמעון ויזנטל, משפט ולא נקם, הוצאת מעריב, 1991.
שמעון ויזנטל, מפרשי תקוה: משימתו הסודית של כריסטופר קולומבוס, הוצאת ראובן מס, 1992.
שמעון ויזנטל, החמנית: על אפשרויות המחילה וגבולותיה, הוצאת אחוות האדם, 2009.
תום שגב, ויזנטל - הביוגרפיה, הוצאת כתר, 2010.
הערות שוליים

↑  אתר הפרס ארסמוס
↑  מתוך ויזנטל וזיכרון השואה בישראל: הרצאה של תום שגב ב-מכון לחקר השואה ע"ש ויזנטל העתיד לקום בווינה, 8 ביוני 2006 (ההרצאה באנגלית).
↑  The Future of Memory – Museum Simon Wiesenthal (אנגלית)
↑  דליה קרפל, צייד הנאצים ויזנטל פעל בשירות המוסד, באתר הארץ, 2 בספטמבר 2010
↑  התאחדות בולאי ישראל, קטלוג בולי ישראל. הבול יוצר באמצעות טכנולוגיה חדשנית של חריטה, שזירה ונקבוב בלייזר. זו הפעם הראשונה בעולם שבולים מיוצרים בטכולוגיה זו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269705805171  PLWABN: 9810598533105606  BIBSYS: 90161577  BNE: XX851256  BnF: cb11929173x (data)  CiNii: DA04728218  GND: 118632655  ISNI: 0000 0001 2147 8423  LCCN: n79064620  LNB: 000030783  NARA: 10581169  NDL: 00477202  NKC: jn20000701967  NLA: 35607066  NLG: 104123  NLK: KAC201720157  NSK: 000045764  NTA: 070673446  RERO: 02-A003974317  RKD: 279406  SELIBR: 171020  SNAC: w6wd534z  SUDOC: 027196763  Trove: 1012861  VIAF: 111280467   WorldCat (עם VIAF): 111280467 
מרכז שמעון ויזנטל בלוס אנג'לס
קברו של שמעון ויזנטל, הרצליה
מרדכי בן-חורין

| --- | --- |
מרדכי בן חורין במשרדו, 2009
מרדכי בן חורין במשרדו, 2009
 לידה:  18 באוקטובר 1930 פתח תקווה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  23 באוקטובר 2020 (בגיל 90) סביון, ישראל 
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 תקופת הפעילות:  1954–2020 (כ־66 שנים)
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  בית אסיה, תל אביב
 
מרדכי (מוטי) בן-חורין (18 באוקטובר 1930 – 23 באוקטובר 2020) היה אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה

בן-חורין היה דור רביעי בארץ ישראל, נצר למשפחת ראב ובן ללאה ולמהנדס משה בן-חורין (גינזבורג), עמו עבד בשותפות עד לפטירת אביו ב-1972. את לימודי האדריכלות סיים בהצטיינות בטכניון בחיפה בשנת 1956.
בן חורין אחראי לתכנון כמה מהבולטים והמקוריים בבנייני המשרדים ומוסדות הציבור בישראל, ביניהם בית אסיה ומצודת זאב בתל אביב, מגדל המגורים בדיזנגוף סנטר, ומלון לאונרדו פלאזה ירושלים (אז מלון פלאזה). כמו כן תכנן מספר רב של בתים פרטיים בכל הארץ ובמיוחד בסביון. תכנן מספר בתי-ספר, פנימיות וחדרי אוכל במוסדות עליית הנוער ברחבי הארץ.
בשנות ה-80 שימש כ"אדריכל הבית" של נמל התעופה בן-גוריון, והיה אחראי לתכנון אולם הנוסעים הנכנסים, אולם מקבלי הפנים ואולם האח"מים בטרמינל 1 בנתב"ג (הטרמינל "הישן", ששופץ ונפתח מחדש ביוני 2017 לצורך שימוש בטיסות חסך). הוא התפטר, לדבריו, מתכנון טרמינל 3 החדש משום שסבר שהוא "מגלומני ומיותר לחלוטין בשלב הזה". הוא הציע לרשות שדות התעופה פתרון אלטרנטיבי שכלל הרחבת הטרמינל הקיים, אך הצעתו נדחתה. בן חורין המשיך לתכנן עד ימיו האחרונים, אז עסק גם בתכנון מגדל משרדים מעל לבית אסיה אותו תכנן בשנת 1970.
בשנת 2015 הפקיד את ארכיונו בארכיון אדריכלות ישראל.
בן חורין התגורר בסביון. הוא נפטר ב-23 באוקטובר 2020 בגיל 90, כתוצאה מהתקף לב.
פרויקטים נבחרים

בית אסיה, רחוב ויצמן 4, תל אביב-יפו, 1970
בית ז'בוטינסקי (מצודת זאב), רחוב המלך ג'ורג' 36, תל אביב-יפו, 1964
בניין לשכת המס המרכזית (הסתדרות העובדים), רחוב ארלוזורוב, 115 תל אביב-יפו, 1964
מגדל המגורים מעל דיזנגוף סנטר, תל אביב-יפו, 1980
מלון לאונרדו פלאזה ירושלים, רחוב המלך ג'ורג' 38, ירושלים, 1968
מרכז ספיר, רחוב ירושלים, כפר סבא, 1973
מרכז תרבות, אמנות, ספורט ולימוד, מאבאטו, דרום אפריקה, 1984
מבנים בנמל התעופה בן-גוריון:
אולם הנוסעים הנכנסים, 1980
אולם לעולים ולאח"מ, 1984
אולם מקבלי-הפנים, 1985
מרכזים לילדים עוורים ומוגבלים בפתח תקווה וכפר סבא, 2000
"בית הדקלים", פינת הרחובות רוטשילד והרב קוק בפתח תקווה, 1960,
"בית המעלות", רחוב מסקין 15 פ'ת 2011
בית כנסת בית-הכרם, רחוב בית-הכרם, ירושלים, 1973
בית כנסת לילדים, "מוסד-עליה" כפר-אברהם, פתח תקווה, 1956
בית כנסת לילדים, מוסד בן-שמן, 1969
"מצפה ירושלים" - שכונת קוטג'ים ברמות אלון, ירושלים, 1980
בית משפחת שמואל ונג (פלאטו-שרון), סביון, 1969
בית רקנטי, צהלה 1996,
בית בארינבוים, כפר שמריהו 2008
בית משפחת שאול אייזנברג, סביון, 1966
בית הספר לאלקטרוניקה ואולם-ספורט בבית ספר אורט יד לבוביץ, נתניה, 1969-1959
בית משה שטרנשוס ורות צרפתי, תל אביב-יפו
ראו גם

ערכים על מבנים ואתרים שתכנן מרדכי בן-חורין
הערות שוליים

1 2  נעמה ריבה, האדריכל מוטי בן חורין מת בגיל 90, באתר הארץ, 25 באוקטובר 2020
↑  יעל אלואיל, 7 ימים, חצי שנה לטרמינל 3: עדיין לא ממריא, באתר ynet, 28 במאי 2005
"מצודת זאב", ת ל אביב
מלון פלאזה, ירושלים, 1968
מגדל דיזנגוף
חלל המבואה בבית פלאטו שרון בסביון, שנות השישים
פנים בית הכנסת במוסד עליה (היום תיכון אמית) בפתח תקוה, שנות החמישים
בניין ראאב לפיזיקה באוניברסיטת אריאל
בית כנסת בכפר הנוער בן שמן
בית הכנסת, שכונת בית הכרם בירושלים
בית אסיה
"בית ספיר", כפר סבא
עמונית

| --- | --- |
 מדינות:  בני עמון
 אזורים:  עמון, במיוחד רבת עמון, דרום הגלעד
 דוברים:  נכחדה
 כתב:  אלפבית פיניקי
 משפחה:  אפרו אסיאתית  שמית  שמית צפון מערבית  כנענית  עמונית
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
עמונית היא ניב כנעני נכחד אשר דובר על ידי בני עמון. יש הרואים בעמונית ניב עברי. קשה לזהות את מאפיינה הייחודיים של הניב העמוני בקרב הניבים הכנעניים האחרים (מואבית, יהודית, ישראלית, פיניקית וכו') מיעוט העדויות, אך ניתן למצוא את אוצר המלים העמוני כמעט במלואו בלשון המקרא.
האזור בו דיברו את השפה הוא ארץ בני עמון, בין נחל ארנון לנחל יבוק, ובמיוחד אזור רבת עמון, בירת העמונים.
השרידים הארכאולוגיים העיקרים לשפה הם הכתובות העמוניות, ובמיוחד כתובת מצודת רבת עמון מאמצע המאה ה-9 לפנה"ס, בקבוק ארד עם כתובת מלכותית מסוף המאה ה-7 לפנה"ס, אוסטרקונים שונים, מנהליים בעיקרם (כגון מחשבון, תל אל־מזאר וכלח), וחותמים.
ראו גם

כתובות עמוניות
כתובת מצודת רבת עמון
כתובת בקבוק תל סיראן
שפות כנעניות
לקריאה נוספת

Gary A. Rendsburg, The Ammonite Phoneme /Ṯ/, Bulletin of the American Schools of Oriental Research, 1988, עמ' 73–79 doi: 10.2307/1356953
Matthieu Richelle, Revisiting the Ammonite Ostraca, Maarav 22, 2018, עמ' 45–77 doi: 10.1086/MAR201822106
M. O'Connor, The Ammonite Onomasticon: Semantic Problems, Andrews University Seminary Studies (AUSS) 25, 1987, עמ' 51–64
הערות שוליים

↑  שמואל אחיטוב, אסופת כתובות עבריות, מוסד ביאליק, 1992, עמ' ו'
↑  Kent P. Jackson, The Ammonite Language of the Iron Age, Brill, 1983, עמ' 108–109
↑  שמואל אחיטוב, הכתב והמכתב, מוסד ביאליק, 2012, עמ' 349–350
↑  שמואל אחיטוב, הכתב והמכתב, מוסד ביאליק, 2012, עמ' 354
↑  שמואל אחיטוב, הכתב והמכתב, מוסד ביאליק, 2012, עמ' 360–372
↑  Kent P. Jackson, The Ammonite Language of the Iron Age, Brill, 1983, עמ' 69
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293893505171  BnF: cb12219446k (data)  GND: 4207444-7  LCCN: sh85004545 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שפות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ויקטור קוליקוב

| --- | --- |

ויקטור קוליקוב
 לידה:  5 ביולי 1921 ורקחנאיה לובובסקה, ברית המועצות ברית המועצות
 פטירה:  28 במאי 2013  (בגיל 91) מוסקבה, רוסיה רוסיה
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  רוסיה 
 השכלה:  Baku Higher Combined Arms Command School  אקדמיית פרונזה  Leningrad Higher Officer Tank School  האקדמיה הצבאית של המטכ"ל של צבא רוסיה 
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1939–1989 (כ־50 שנה)
 דרגה:   מרשל ברית המועצות
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה הממוכנת ה-69 מפקד הדיוויזיה הממונעת ה-118 מפקד ארמיית הטנקים ה-2 של המשמר מפקד המחוז הצבאי של קייב מפקד קבוצת הכוחות הסובייטים בגרמניה ראש המטה הכללי המפקד העליון של הכוחות המזוינים של ברית ורשה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
            
 תפקידים אזרחיים
 חבר ועידת נציגי העם חבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית
 
ויקטור גיאורגייביץ' קוליקוב (ברוסית: Виктор Георгиевич Куликов;‏ 5 ביולי 1921 – 28 במאי 2013) היה מרשל סובייטי אשר כיהן כמפקד קבוצת הכוחות הסובייטים בגרמניה בין 1969–1971, כראש המטה הכללי בין השנים 1971-1977, כמפקד העליון של כוחות ברית ורשה בין השנים 1977-1989. כמו כן, כיהן כחבר ועידת נציגי העם בין 1989–1993 וכחבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית בין 1993–2003.
ביוגרפיה

קוליקוב נולד ב-5 ביולי 1921 למשפחת איכרים ענייה מהכפר ורקחנאיה לובובסקה שבמחוז אוריול. ב-1939 הוא התגייס לצבא האדום. במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא לחם בקרב ברודי, הקרב על מוסקבה, קרבות רז'ב, מבצע סמולנסק, מבצע בגרטיון, המתקפה הבלטית, מבצע פרוסיה המזרחית, מתקפת פומרניה המזרחית והקרב על ברלין.
באוקטובר 1945 מונה קוליקוב למפקד רגימנט הטנקים ה-3 של המשמר שהוצב בפולין במסגרת קבוצת הכוחות הצפונית. הוא למד באקדמיה הצבאית פרונזה, וב-1953 סיים את לימודיו ומונה למפקד הרגימנט הממוכן ה-155. ביולי 1955 הוא הועבר לפקד על הדיוויזיה הממוכנת ה-69. במאי 1957 הועבר לפקד על הדיוויזיה הממונעת ה-118. ב-1959 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של המטה הכללי. בין 1961–1962 הוא שהה בגאנה כחלק מקבוצת היועצים הסובייטיים שנשלחה לסייע למדינה. לאחר מכן מונה לסגן מפקד הארמייה ה-6. ב-1964 מונה למפקד ארמיית הטנקים השנייה של המשמר שהוצבה בגרמניה. ב-1967 הוא מונה למפקד המחוז הצבאי קייב. באוקטובר 1969 הוא מונה למפקד קבוצת הכוחות הסובייטים בגרמניה.
ב-21 בספטמבר 1971 הוא מונה לראש המטה הכללי. ב-8 בינואר 1977 הוא סיים את תפקידו ומונה למפקד העליון של הכוחות המזוינים של ברית ורשה. ב-1989 הוא עזב את הצבא ומאז שימש כיועץ בכיר למפקד העליון. במקביל, נבחר כחבר בוועידת נציגי העם. לאחר התפרקות ברית המועצות הוא מונה ליועץ בכיר לשר ההגנה הרוסי. במקביל, נבחר לחבר בדומה מטעם מפלגת רוסיה המאוחדת. כיהן כיו"ר ועדת הדומה הממלכתית לענייני חיילים משוחררים.
ב-2003 הוא פרש לביתו. הוא נפטר במוסקבה ב-28 במאי 2013 ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה
איתי זעפרני

| --- | --- |

 לידה:  26 באוקטובר 1987 (בן 37) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2006
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
  ראש לשכת מפקד פיקוד הצפון   מפקד גדוד 74   קצין אג"ם עוצבת געש   סגן מפקד עוצבת הגליל   מפקד עוצבת יפתח
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
 
איתי זעפרני (נולד ב-26 באוקטובר 1987) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה המכהן כמפקד עוצבת יפתח.