stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריינו (קומיקס)

| --- | --- |

ריינו, כפי שהוא מופיע בחוברת Daughters of the Dragon #1 ממרץ 2006, אמנות מאת קארי אוונס.
 סוג:  נבל-על
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  Amazing Spider-Man #41 (אוקטובר 1966)
 יוצרים:  סטן לי ג'ון רומיטה האב
 גילום הדמות:  פול ג'יאמטי, אלסנדרו ניבולה 
 מידע
 שם אמיתי:  אלכסיי מיקאילוביץ' סיטסביץ'
 כינויים:  אלכסיי פופוב, אלכס או'הירן
 סטטוס:  פעיל
 מקצוע:  פושע
 כוחות:  כוח על אנושי, מהירות, עמידות, סיבולת, קרניים חדות כתער.
 חבר לשעבר בקבוצה:  ששת המרושעים, סינדיקט הרשע, הדפנדרס של תאנוס, הדפנדרס הסודיים, שגרירי הרשע, המשחק הגדול, הלגיון הארור, בעל ברית של המנהיג ואבומיניישן
 אזרחות:  רוסית
 דמויות קשורות
 משפחה:  אוקסנה (אישה) מרים סיטסביץ' (אם, מתה)
 אויבים:  ספיידרמן 
 
ריינו (באנגלית: Rhino, בעברית: קרנף) הוא דמות בדיונית של נבל-על שהופיע בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Amazing Spider-Man #41 מאוקטובר 1966, ונוצרה בידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ון רומיטה האב.
ריינו הוא האלטר אגו של אלכסיי מיקאילוביץ' סיטסביץ', בריון להשכרה רוסי שעבד עבור מדינה באזור הגוש המזרחי. הוא התנדב להשתתף בניסוי שאיחד פולימר קשיח במיוחד לעורו, מה שהקנה לו כוח ומהירות על-אנושיים ואת זהות "הקרנף". לאחר פרסומה בספיידרמן, הדמות הופיעה בשנית בחוברות הענק הירוק. בסוף הסיפור הדמות מתה, אולם היא התבררה כפופולרית והוחלט להחיותה.
את דמותו של ריינו בסרט הלייב אקשן "ספיידרמן המופלא 2" מגלם השחקן פול ג'יאמטי. ובסרט "קרייבן הצייד" מגלם אותו אלכסנדרו ניבולה.
ביוגרפיה בדיונית > נגד ספיידרמן והענק הירוק

לאחר שזכה לכוחות-על, ריינו נשלח לחטוף את ג'ון ג'יימסון, אך הוא הסגיר את המדענים שהעניקו לו את כוחותיו, יצא להשתוללות בניו יורק והובס בידי ספיידרמן. הוא נכלא וסומם, אך ברח על מנת לחטוף את ג'יימסון. ספיידרמן השתמש בקורי עכביש בעלי חומר כימי שפותח בידי ד"ר קורט קונורס כדי להמס את שריונו של ריינו, ובכך הביס אותו. לאחר שקיבל חליפה חדשה וחזקה יותר מג'סטין האמר, ריינו נשלח לחטוף את ברוס באנר בגלל ידעו בקרינת גמא. הוא נתקל בבאנר כענק הירוק, ונהרג בקרב. המנהיג הקים אותו לתחייה, חיזק אותו באמצעות קרני גמא ושלח אותו לחבל בחתונתם של באנר ובטי רוס. הוא נלחם בענק, נמלט ויצא לרדוף אחר המנהיג. הוא נלכד בפיצוץ, ונפל לתרדמת. כאשר נעשה משותק, המנהיג השתלט על ריינו המורדם ותקף את הענק. הקרב הגיע לעולמו של "הזר", שם המנהיג נסוג מגופו של ריינו, שחזר עם הענק לכדור הארץ.
ריינו הופיע לצד אבומיניישן, כאשר הפעילו פצצת-גמא בבסיס ההאלקבאסטרס. ג'ים וילסון ניטרל את הפצצה, והענק הירוק גרם לשניהם להתנגש זה בזה. ריינו הופיע כחבר בקבוצת נבלי-העל "שגרירי הרשע" בחיפוש אחר תכשיט נדיר, אך הם נתקלו בדפנדרס וריינו הובס בידי דוקטור סטריינג'. הוא תקף את דוק סמסון והובס, נלחם נגד סמסון וספיידרמן, חבר לנבלי-העל מונסטון, בלאקאאוט ואלקטרו בניסיון להימלט ממתקני פרויקט פגסוס, נלחם בדבר וזומן במהלך המלחמות הסודיות השניות בידי מפיסטו להילחם בביונדר ובדבר.
הוא הצטרף לסינדיקט הרשע נגד ספיידרמן, נלחם באיירון מן בלוס אנג'לס ורדף אחרי העקרב לצד בלאקלאש בשליחות ג'סטין האמר. ריינו חבר לכמה וכמה נבלי-על נגד ספיידרמן, ונעשה בעל אינטליגנציה על-אנושית בעקבות ניתוח. כאשר ראה שחייו נעשים משעממים, הוא עבר ניתוח נוסף כדי לחזור לקדמותו.
ביוגרפיה בדיונית > חזרה למוטב זמנית, ריינו השני

ריינו נלחם בשכיר-החרב דדפול, שהביס אותו למרות שהוקטן בידי חלקיקי פים. הוא הופיע באירועי "מלחמת אזרחים", כשעזר לזיקית נגד ספיידרמן. כאשר שדד בנק והרג בשוגג מאבטח, ריינו הובס בידי המעניש אך ניצל ממוות בידי ספיידרמן. הוא נלכד בידי אליושה קרבינוף, בנו של קרייבן הצייד, שאסף גן חיות המורכב מנבלי-על בעלי שמות של חיות. אליושה הובס בידי המעניש, ששחרר את ריינו המדוכא ושאר הנבלים. הוא שלח מעטפת כסף לאלמנתו של המאבטח, והחליט שכתודה להצלתו, יעזור למעניש. הוא עוזב בסוף החוברת, אך חוזר בהמשך ומשכנע את המעניש לא להרוג את סטילט-מן השלישי.
במהלך אירועי "ההתשה", סיטסביץ' החליט לוותר לגמרי על חיי הפשע שלו. הוא הסגיר את עצמו למשטרה, הודה בכל סעיפי האישום נגדו, נידון למאסר 25 שנה באי של רייקר ותלבושתו נלקחת בידי סוכנות S.H.I.E.L.D. הוא סירב להצטרף לקבוצות אסירים ואף מנע בריחה, ושוחרר על התנהגות טובה בתנאי. הוא פגש את הנבלית דוקטור טראמה, ודחה את הצעתה ליצירת ריינו מחדש. הוא ניסה לחיות חיים נורמליים חדשים, התחתן עם המלצרית אוקסנה, והחל לגור איתה בדירה קטנה ביונקרס. בינתיים דוקטור טראמה מצאה מטופל חדש, בנתה עבורו חליפת היי-טק משוכללת, העניקה לו גרזן קרב מיוחד והוא נעשה לריינו השני. סיטסביץ' הרגיש שעליו להרוג את החדש, אך ספיידרמן שכנע אותו להבטיח שלא יעשה זאת. כשריינו החדש תקף פעם נוספת, סיטסביץ' אמר לו שילחם איתו, אך למעשה הוא ואוקסנה ברחו למקום מסתור. לפני שהגיעו למקום-המסתור, ריינו החדש תקף והרג את אוקסנה, מה שגרם לסיטסביץ' הזועם ללבוש את חליפתו הישנה ולהילחם בו. הוא הרס לחלוטין את חליפתו של ריינו, התעלם מתחנוניו של ספיידרמן והאשים אותו במותה של אוקסנה, והרג את ריינו חסר הישע.
ביוגרפיה בדיונית > עלילת המינים, קצוות הארץ, מוות וחזרה לחיים

סיטסביץ' הוא אחד מנבלי-העל הרבים שדוקטור אוקטופוס כינס בקשת-הסיפור "מוצא המינים", ושלח אותם להשיג כמה פריטים עבורו. הוא הופיע לאחר שספיידרמן גרם לפריק להתנגש בנשר הרביעי, והתגלה כי הוא אינו רודף אחר תינוקם של לילי הוליסטר והארי אוסבורן כמו שאר הנבלים, אלא אחרי ספיידרמן עצמו. ספיידרמן דיבר איתו על כך, ושאל עם אוקסנה תהיה גאה בו אם יהרוג את התינוק. סיטסביץ' בחר שלא לתקוף, אך הזהיר אותו שבפעם הבאה שייפגשו, הוא יהרוג אותו. הוא נראה חבר בששת המרושעים החדשים של אוקטופוס.
הוא נלחם בספיידרמן ובאוונג'רס כחלק מששת המרושעים באירועי "קצוות הארץ", ולאחר שתור שלח את אלקטרו לאטמוספירת כדור הארץ, הוא הובס בידי סיטסביץ'. הוא שמר על אחד ממתקניו של אוקטופוס בקוריאה והובס בידי ספיידרמן, האלמנה השחורה וסילבר סייבל. בסיום הקשת, מתגלה כי סיטסביץ' מאס לחיות לאחר מותה של אוקסנה, והצטרף לאוקטופוס כדי לראות את העולם סובל. כאשר אוקטופוס השמיד את בסיס-האם בגואטמלה, ריינו הטביע את סילבר סייבל יחד  איתו, כנקמה בספיידרמן בידיעה שיאשים את עצמו במותה. למרות שגופתם לא נמצאה, שניהם טבעו ומתו. כאשר ספיידרמן נהרג בגופו של אוקטופוס, הוא ראה את סיטסביץ', אוקסנה וסייבל בין היתר בחיזיון.
שנים לאחר מכן, סיטסביץ' נראה בחיים במקום מסתור בגואטמלה, כשלפתע אדם מסתורי ניגש אילו וביקש ממנו להצטרף אליו. האיש הסביר כי הוא מסייע לאוקסנה, אשר גם היא מתגלה בחיים, מה שגרם לאלכסיי להסכים להצטרף אליו.
כוחות ויכולות

ריינו מחזיק בחליפה עבה העשויה מפולימר קשיח בדומה לשריון קרנפיים, שמכסה את כל גופו מלבד פניו. החליפה בלתי חדירה וחסינה בפני נזק וטמפרטורות גבוהות. החליפה גם מצוידת בקרן. טיפולי מוטגנים כימיים והקרנות רדיואקטיביות, כולל הפגזת קרני גמא מספקים לדמות כוח על-אנושי, רמות מוגברות של מהירות וסיבולת וכן רמה גבוהה של עמידות.
ריינו השני עוטה חליפת היי-טק משוכללת ומחזיק בגרזן קרב בעל קצוות מחודדים כקרני קרנף.
הערות שוליים

1 2  Amazing Spider-Man #41–43
↑  Incredible Hulk #104
↑  Incredible Hulk #124
↑  Incredible Hulk #157-159
↑  Incredible Hulk #171
↑  Defenders #42-43
↑  Incredible Hulk #218
↑  Marvel Team-Up #102
↑  Avengers #236–237
↑  Thing #24
↑  Secret Wars II #7
↑  Amazing Spider-Man #280–281
↑  Iron Man #238
↑  Amazing Spider-Man #319
↑  Spectacular Spider-Man #160
↑  Deadly Foes of Spider-Man #1–4
↑  Spider-Man's Tangled Web #5–6
↑  Cable & Deadpool #36–37
↑  Sensational Spider-Man Vol.2 #32-34
↑  Punisher War Journal Vol.2 #13–15
↑  Punisher War Journal Vol.2 #23
↑  Punisher War Journal Vol.2 Annual #1
↑  Punisher War Journal Vol.2 #26
↑  Amazing Spider-Man #617
↑  Amazing Spider-Man #625
↑  Amazing Spider-Man #644
↑  Amazing Spider-Man #648
↑  Amazing Spider-Man #683
↑  Amazing Spider-Man #685
↑  Amazing Spider-Man #687
↑  Amazing Spider-Man #700
↑  Amazing Spider-Man Vol.4 #2
The Fall Guy

| --- | --- |

 סוגה:  פעולה, הרפתקאות
 יוצרים:  גלן א. לארסון 
 שחקנים:  לי מייג'ורס  הת'ר תומאס  מרקי פוסט 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס 
 מספר עונות:  5 
 מספר פרקים:  112 
 הפקה
 מפיק:  Larry Brody 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 מוזיקה:  סטו פיליפס, מורטון סטיבנס 
 אורך פרק:  45 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  ABC 
 תקופת שידור מקורית:  4 בנובמבר 1981 – 2 במאי 1986 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
The Fall Guy היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוג פעולה והרפתקאות שהופקה עבור ABC ושודרה במקור בין ה-4 בנובמבר 1981 עד 2 במאי 1986. בסדרה מככבים לי מייג'ורס, דאגלס בר והת'ר תומאס בתור פעלולנים בהוליווד שעובדים גם כציידי ראשים.
תקציר העלילה

קולט סיברס (מגולם על ידי לי מייג'ורס) הוא פעלולן הוליוודי שעובד גם כצייד ראשים. סיברס נוהג להשתמש בכישורים הפיזיים שלו ובידע שלו בכל הנוגע לפעלולים מורכבים (במיוחד פעלולים הכוללים מכוניות) על מנת ללכוד פושעים שונים. בן דודו של סיברס, הפעלולן האווי מונסון (מגולם על ידי דאגלס בר), והפעלולנית ג'ודי בנקס (מגולמת על ידי הת'ר תומאס) מסייעים לו גם ללכוד פושעים.
צוות השחקנים הראשי

לי מייג'ורס בתפקיד קולט סיברס
דאגלס בר בתפקיד האווי "קיד" מונסון
הת'ר תומאס בתפקיד ג'ודי בנקס
ג'ו אן פלוג בתפקיד סמנתה "ביג ג'ק" ג'ק
מארקי פוסט בתפקיד טרי שאנון / מייקלס
מדיה ביתית

העונה הראשונה והעונה השנייה של הסדרה יצאו לשווקים ב-DVD בשנים 2007 ו-2008.
דני טרחו

| --- | --- |

טרחו, 2017
 לידה:  16 במאי 1944 (בן 80) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית ארצות הברית
 סוגה מועדפת:  סרט פעולה, מותחן, סרט אימה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1985 
 מקום לימודים:  תיכון פוליטכני ג'ון פרנסיס 
 פרופיל ב-IMDb
 
דני טרחו (באנגלית: Danny Trejo; נולד ב-16 במאי 1944) הוא שחקן אמריקאי שהופיע בסרטי קולנוע רבים, לרוב כדמויות של אנטגוניסט או של אנטי-גיבור.
ביוגרפיה

טרחו נולד בלוס אנג'לס שבארצות הברית. כנער הוא הסתבך עם רשויות החוק, פיתח התמכרות לסמים, ונעצר מספר פעמים בעברות קטנות.
טרחו גילה כישרון כמתאגרף ושקל לפתח קריירה מקצוענית בתחום, אך שאיפה זו נקטעה כאשר הוא נידון לתקופת מאסר ממושכת על שוד מזוין ועבירות סמים. בזמן שריצה את עונשו בכלא סן קוונטין, ניצח טרחו במספר תחרויות אגרוף שהתקיימו בין האסירים. באותו הזמן הוא גם הצליח להיגמל מסמים בעזרת תוכנית שנים עשר הצעדים.
קריירה

לאחר שחרורו ב-1985, הוזמן טרחו על ידי חבר לשמש כניצב בסרט "רכבת אל החופש". התסריטאי אדוורד בונקר, שהיה בעצמו אסיר משוחרר, זיהה את טרחו מזמנם המשותף בכלא והציע לו לשמש כמאמן אגרוף לכוכב הסרט אריק רוברטס. הבמאי אנדריי קונצ'לובסקי התלהב מעבודתו של טרחו, ונתן לו תפקיד בולט בסרט.
לאחר הופעת הבכורה שלו הפך טרחו לשחקן פורה ביותר, והשתתף במספר רב של סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה, בהם הופיע לצד כמה מהכוכבים הגדולים ביותר של הוליווד. בשל מראו הייחודי (פנים מצולקות, שפם ומספר רב של קעקועים) לוהק טרחו פעמים רבות לתפקידים של בריונים קשוחים או דמויות משולי החברה. הוא משתתף כמעט קבוע בסרטיו של הבמאי רוברט רודריגז, שהוא בן דודו מדרגה שנייה.
בשנת 2005 הופק הסרט התיעודי "Champion" ("אלוף"), המספר את סיפור חייו של טרחו.
בשנת 2012 שיחק בתפקיד ראשי בסרט האקשן "באד אס", ובסרט ההמשך "באד אס 2" (2014), לצד דני גלובר.
בשנת 2017 הצטרף לעונה הרביעית של "הפלאש" בתור אביה של ג'יפסי, חברתו של סיסקו (וייב).
בשנת 2021 השתתף בספיישל "החבובות: האחוזה הרדופה" שיצא בדיסני+. באותה שנה גילם את עצמו במשחק הווידאו "Far Cry 6". בשנת 2024 גילם את המאפיונר דוויט מנדז במשחק הווידאו "Like a Dragon: Infinite Wealth".
חיים אישיים

בעקבות פרסומו כשחקן הפך טרחו לדובר משפיע כנגד עבריינות בקרב בני נוער ושימוש בסמים. הוא מופיע לעיתים קרובות מול קבוצות של צעירים ובבתי ספר, ומעודד אותם להימנע מהטעויות שאותן הוא ביצע כנער.
פילמוגרפיה חלקית > קולנוע

רכבת אל החופש (1985)
יצרים בדם (1993)
חיי המטורפים (1993)
דספרדו (1995)
היט (1995)
מצאת החמה עד צאת הנשמה (1996)
קון אייר (1997)
אנקונדה (1997)
רוצחים בהמתנה (1998)
שישה ימים, שבעה לילות (1998)
מאחורי החומות (2000)
ספיי קידס (2001)
Nightstalker ‏ (2002)
היו זמנים במקסיקו (2003)
העורב 4: תפילה מרושעת (2005)
העיר התחתית של ונציה (2005)
All Souls Day‏ (2005)
7 מומיות (2006)
שרי בייבי (2006)
תקוות גדולות (2006)
שכונת האימה של סנופ דוג (2006)
"גריינדהאוס" (אנ') (2007)
סמיילי פייס (2007)
Furnace‏ (2007)
Richard III‏ (2007)
שמרטפיות, היזהרו (2009)
מצ'טה (2010)
הטורפים (2010)
מרוץ המוות 2 (2010)
Toxic‏ (2010)
ג'ון הקדוש של לאס וגאס (2010)
צללים בגן העדן (2010)
ההרתעה (2011)
יפות רצח (2011)
Cross‏ (2011)
הרולד וקומר 3: חוגגים את חג המולד (2011)
באד אס (2012)
הקבלן (2013)
למות בקבר (2013)
מצ'טה קטלני (2013)
כוח ההוצאה להורג (2013)
מרוץ המוות 3: גיהנום (2013)
Five Thirteen‏ (2013)
השפעה (2014)
באד אס 2 (2014)
החבובות הכי מבוקשות (2014)
השישה המגוחכים (2015)
התקווה אבודה (2015)
סלאשר באל איי (2015)
צוות הלילה (2015)
הטוב, הרע והמת (2015)
Vanish ‏(2015)
הלוואד (2016)
חסידודס (2016) (דיבוב)
Mostly Ghostly: One Night In Doom House‏ (2016)
מהקבר לטומבסטון (2017)
Boost‏ (2017)
Maximum Impact‏ (2017)
avenge the crows‏ (2017)
#רוקסי (2018)
דורה והעיר האבודה (2019) (דיבוב)
ההיסטוריה הקצרה של הדרך הארוכה (2019)
קרוס: עלייתם של הנבלים (2019)
האצה (2019)
אמריקן פאי: הבנות שולטות‏ (2020)
בובספוג הסרט מבצע הצלה (2020) – דיבוב
American Sicario‏ (2021)
The House Next Door: Meet the Blacks 2‏ (2021)
המיניונים: עלייתו של גרו (2022) – דיבוב
It's a Wonderful Binge‏ (2022)
Good Mourning ‏ (2022)
The Curse of Wolf Mountain‏ (2023)
Death on the Border‏ (2023)
The Legend of Johnny Jones‏ (2024)
Gracie & Pedro: Pets to the Rescue‏ (2024) - דיבוב
Peter Pan, Land of Forever‏ (TBA)
War on War‏ (TBA)
Occupation Rainfall: Chapter 2 ‏(TBA)
Pug‏ (TBA)
פילמוגרפיה חלקית > טלוויזיה

Drug Wars: The Camarena Story‏ (1990)
משמר המפרץ (1991–1992)
נאש ברידג'ס (1996)
NYPD Blue‏ (1996–1998)
ווקר (1999-1998)
תיקים באפלה (2000)
זהות בדויה (2003)
המלך היל (2003–2010) – דיבוב
האחים גרסיה (2003)
מונק (2004)
ג'ורג' לופז (2005)
עקרות בית נואשות (2005)
צעירים חסרי מנוח (2008)
שובר שורות (2009–2010)
סוכן מחוק (2010)
משפחה מודרנית (2010)
בונז (2011)
המופע של קליבלנד (2011) – דיבוב
פרנקלין ובאש (2011)
ילדי האנרכיה (2011–2012)
פיניאס ופרב (2013) - דיבוב
מרון (2013)
NCIS: לוס אנג'לס‏ (2014)
צבי הנינג'ה (2014–2017) - דיבוב
הדיילי שואו (2014)
מיקי מאוס (2015) – דיבוב
מצאת החמה עד צאת הנשמה: הסדרה (2015)
טריפ טנק (2016) – דיבוב
אנג'י טרייבקה (2016)
ריק ומורטי (2017) – דיבוב
אבא אמריקאי (2017–2019) – דיבוב
אלנה מאוולור (2017–2019) – דיבוב
הפלאש (2017–2019)
ברוקלין תשע-תשע (2017)
רוב האמיתי (2017)
ילדותי (2018)
שוטרים בדם (2019)
מה שקורה בצללים (2019)
שלושה בהסוואה: סיפורי ארקדיה (2019) – דיבוב
שש ידיים (2019) – דיבוב
Paragon: The Shadow Wars‏ (2020)
סיפורי אימה אמריקאים (2021)
החבובות: האחוזה הרדופה (2021) – ספיישל
שליטי היקום: הגילוי (2021) - דיבוב
מאיה ושלושת הלוחמים (2021-הווה) - דיבוב
הרוח ומולי מגי (2022) - דיבוב
Lopez vs Lopez‏ (2023)
ספורט ביוון העתיקה
משחקי הקודש

תחרויות ספורטיביות התנהלו בתוך גימנסיון והתקיימו מיפגשים בין-גימנסיוניים. מתוך הזיקה האמיצה בין הפעילות הספורטיבית לבין הפולחן, נשאו התחרויות הללו חותם דתי-יוקרתי, כשכל גימנסיון סוגד לפטרון המיתולוגי שלו, אבל החשובים והמפורסמים מכל היו "משחקי הקודש", אשר בסיומם הוענק למנצח זר עלי דפנה, כפות תמרים, כרפס, או עטרת קלועה מענפי זית, ומזה בא גם שמם האחר - "משחקי הכתר" ("דיאדמה" ביוונית).
הפרס נועד להיות זמני, ולכן הוענק זר עשוי מצמחים, כדי שלא ינוח המנצח "על זרי דפנה (מלאכותיים)". המנצח אמור להתאמן ולהתכונן לתחרויות הבאות ולא להתענג על "ארון הגביעים" שבביתו. כל זר נקטף מצמח או עץ המקודש לאל זה או אחר. באולימפיה היה הזית העץ המסמל את ראש האלים, זאוס בכבודו ובעצמו. הנחת הזר על ראש המנצח סמלה, ולו לרגע קט, את אלוהותו.
ענפי ספורט אולימפיים ביוון > היאבקות

ענף זה נטל את מעמד הבכורה מבין ענפי הספורט ביוון, והפאלייסטרה - בית הספר להיאבקות - היה לב-לבו של החינוך היווני.
היוונים זיהו בענף זה יסודות של מדע ואמנות גם יחד, וייחסו חשיבות למידת החן והסגנון הגלומים במצבי ההיאבקות השונים. הללו הבחינו בין שני סוגי היאבקות. הסוג הראשון הוגדר כהיאבקות זקופה או עילית, כשמטרת כל מתאבק הייתה להטיל את היריב על הקרקע שלוש הטלות "נקיות", כלומר בשימוש הגב, הכתפיים או הירך, המזכירות את ענף הג'ודו של ימינו. ההטלות הנקיות הקנו את הניצחון. המתמודדים עלו לזירת המשטח החולי בזוגות, שנקבעו לאחר הפלת גורל, ומתוך כך לא התקיימה הפרדה בין משקלי הגוף של המתחרים, כמקובל בעידן המודרני. ההיגיון שמאחורי "קיפוח" זה התבסס על איזון בין כובד גוף ומסיביות לבין גמישות, זריזות ובכלל מיומנות.
היריבים עמדו זה מול זה, ברכיהם כפופות, צווארם בין הכתפיים וידיהם שלוחות לפנים כדי ללפות את אמת יד היריב כבסיס ליישום תכסיסי ההטלה המנופית.
הסוג השני של ההיאבקות, נערך ברכינה או בשכיבה, נקרא "פאנקרטיון" (שפירושו "כל הקרבות", או "קרב כולל"). הפאנקרטיון היווה שילוב בין היאבקות לאגרוף, אשר פרט לנשיכה ולפגיעה באיברים רגישים כמו אף, פה ועיניים, לא חלו הגבלות כלשהן על היריבים, כולל בעיטות. זירת ההתמודדות הייתה חולית, תחוחה ורטובה (כמעט בוצית). הבוציות הקנתה חלקלקות והקשתה על הלפיתה. הזירה נועדה מחד לרכך את נפילת המתמודדים ומאידך לעודד פיתוח טכניקה גבוהה של אחיזות ונעילות.
הפנקראטיון הסתיים, בשונה מההיאבקות הזקופה, בהודעת אחד היריבים על כניעתו: בדרך של הרמת יד מקובלת.
בשני סוגי ההיאבקויות היו המתמודדים מורחים את גופם בשמן. השמן נועד להפגנת הגופניות, לסיוע בעיסוי הגוף, לחימום המפרקים, לבודד את הגוף העירום במזג אוויר קר (המשחקים האולימפיים נערכו בשיא הקיץ, אך תחרויות נערכו גם בכל עונות השנה) ולהקשות על לפיתת היריב. לעיתים, בתום התחרות, כדי לממש את ערך הספורטאיות, היו זוגות המתאבקים מקלפים, איש מרעהו, את המעטה הבוצי-שמנוני-זיעתי, שדבק בהם ומעסים איש את חברו.
כל התחרויות נערכו מול עיניהם הבוחנות בקפידה של השופטים, ובמיוחד בפאנקרטיון המסוכן, שעליו חלו הגבלות מסוימות. השופטים היו מצוידים במקל ארוך וחבטו על גופו של אחד המתחרים אשר חרג מן הכללים וההוראות. התחרויות הוקדשו לאלים, וכל עבירה נקשרה בממדיות דתית כלשהי.
ענפי ספורט אולימפיים ביוון > אגרוף

בענף זה מבחינים בין שתי תקופות עיקריות: הראשונה - מימי הומרוס ועד למאה החמישית לפנה"ס, היא תקופת "הכפפות הרכות", כאשר המתאגרף חבש "כפפות רכות", העשויות מרצועות עור שור שלופפו על ארבע אצבעותיו ומיפרק אמת כף היד. הללו נועדו לסוכך על עצמות גב-היד, יותר מאשר לרכך את המהלומה. השנייה - מהמאה הרביעית לפנה"ס, עמדה בסימן ה"כפפות הקשות" (או ה"כדורים"), כאשר רצועות העור היו עבות ונוקשות-גסות, והיד נכרכה עד המרפק.
בתחרויות האגרוף, כבהיאבקות, לא הבחינו היוונים בין משקלי הגוף, ולא נהגו לקיים "סיבובים" (הפסקות במהלך הקרב). הישיבה לצורכי מנוחה הייתה מותרת לעיתים, וזאת על-פי בקשת אחד היריבים, ומי שניצח ללא בקשת הפסקה זכה ליוקרה רבה ואף לתואר "אנאפדרוס". תמונת מצב זו הצריכה מהמתחרים להיות בעלי כושר גופני גבוה ובעיקר יכולת של סבולת ממושכת.
המהלומות, שחלקן חבטות מאוגרפות, או בסגנון "היד הפתוחה", כמעין קראטה, הונחתו בדרך כלל אל עבר הראש, וכאשר הופל היריב מותר היה להמשיך ולחבוט בו בעודו שוכב. כניעת היריב באה עם הרמת ידו למעלה.
המתאגרפים התאמנו בחבטה בכדור עור, ממולא מוך, קמח או חול, בהתאם לגיל המתאמן ולרמתו, וזה נתלה והשתלשל מתקרת הגימנסיון.
המתאגרפים התאמנו לצלילי חלילים. החלילים העניקו קצב מיוחד ומיתנו את האלימות (בשונה, למשל, ממיקצב כלי ההקשה). המתאמנים הקפידו היטב על עבודת רגליים, מה שניכר לא רק בסיפורים, אלא אף בציורים. נודע באגרוף היווני המושג של "מתאגרף הצל". כלומר, המתאגרף מתאמן מול הצל של עצמו. הוא מעולם לא יוכל להפתיעו, או להתחמק ממנו, אך בוודאי שיוכל לשפר את מיומנויותיו.
ענפי ספורט אולימפיים ביוון > ריצה

הריצה נערכה במסלול שנקרא סטדיון. שם זה נגזר ממידת מרחק שאורכה היה שונה ממקום למקום, והמקובל היה כ-192 מ' - המסלול באולימפיה. רוחבו של המסלול היה כ-30 מ', ונגזר ממספר המתמודדים במקצה.
ביוון התקיימו שלושה מרוצים:
ריצת "סטדיון" (στάδιον), מקו זינוק ועד עמוד שנקבע בקצה המסלול, כנקודה בולטת ובעלת ממד דתי-פולחני, כמו מצבה, מקדש או דולמן. המרחק, כנראה, נקבע לאור האגדה - כמרחק ריצתו האנאירובית, בנשימה אחת, של הרקלס.
ריצת "דיאולוס" (Δίαυλος) - עד העמוד ובחזרה לנקודת הזינוק. בתחילה רצו כולם לעבר עמוד אחד, ואחר-כך, בשל היתקלויות וחבלות וכן כדי ליצור מקדם הגינות אחיד, נקבעו עמודים כמספר הרצים.
"דוליכוס" (Δόλιχος), כמידת מרחק שנעה בין 8 ל-24 סטדיונים. הייתה זו הריצה הארוכה ביותר שהיווני רץ בתחרויות ספורטיביות, כלומר עד ל-5 ק"מ בערך, שזהו המרחק המומלץ על-פי רופאי הספורט היווניים. ריצה תחרותית, ארוכה כמו מרתון (מעל 40 ק"מ) מעולם לא התקיימה ביוון, וספק אם התקיימה בכלל, שהרי מדובר על מיתוסים שונים בזיקה לקרב מרתון ולתוצאותיו.
ספורטאי שזכה בכל שלוש הריצות במרכז תחרותי אחד נקרא "טריאסטס" (הגיבור המשולש).
היוונים, בבקשם לשכלל את ענף הריצה, טרחו רבות כדי לחולל בו שינויים. כדי למנוע זינוק מוקדם חרצו תחילה שוחה רדודה שסימנה את קו הזינוק, אחר-כך הקימו מעין "מכלאות" - מחסומי עץ, שהתרוממו בעת הזינוק, ולבסוף פיתחו גומות אבן, מצמדות, בנקודת הזינוק, בתוכן הניחו הרצים את אחת מכפות רגליהם, כשמטיל ארוך של ברונזה הונח לאורך שוחת קו הזינוק, בין הגומות, וקיבע משהו את רגלי הרצים. למישמע אות הזינוק (על ידי זעקת השופט: "צא!", או בתקיעת חצוצרה) הופעל מכניזם מיוחד שהרים (גילגל) את המטיל הנ"ל, והרצים זינקו בו-זמנית לדרכם.
הזינוק בוצע בעמידה ולא בכריעה. מקור תנוחה זו בממד הצבאי, בתנוחה טבעית של הלוחם. כדי למנוע תיקולים לא נעימים נמתחו חבלים לאורך המסלול, לסמן את תחום ריצתו של כל אצן.
הסטדיון הוכשר בעמק, כיאה לניצול הטופוגרפי שהיה כה מקובל ביוון, כאשר הצופים ישבו על צלעות ההרים והגבעות מסביב, ולא על גבי יציעים או טריבונות נוחות, כמקובל ברומא, וצפו בתחרויות.
הקטע הבא, מפי לוקיאנוס, משקף את המצב שבו הקשו הנהלים על הספורטאים, בשל הרצון למיינם צבאית: "אך כדי שלא להקל עליהם (על הרצים), אין מרשים להם לרוץ על אדמה קשה ומוצקה, כי אם על גבי חול דק ותחות. החול מקשה על הדריכה במרוץ והוא מתחמק מתחת לכף רגלי האצן".
לקראת סוף המאה הששית לפנה"ס, על רקע תכיפות המלחמות הפנימיות, נולד ענף ספורטיבי חדש בשם "הופליטודרומוס", על שם יחידות הצבא הכבד שנפוצו אז, בבחינת "אימון-אגב" ושעשועי לוחמים. הייתה זו ריצה עם מגיני הקרב, ולעיתים בתוספת לקובע המגן או אף בחימוש מלא, שהתפתחה מן האימונים הצבאיים. נודעה גם ריצה שנשאה אופי פולחני בשם "ריצת הלפיד". מן הציורים ששרדו ניתן לשער שריצה זו הייתה דומה למרוץ שליחים.
ענפי ספורט אולימפיים ביוון > קפיצה

ענף זה התפתח מאוד ביוון בשל היותה מחורצת מכשולי מים ומשופעת בגבעות. היוונים הכירו, תחרותית, אך ורק את הקפיצה למרחק. הקופצים ביצעו קפיצתם בדרך כלל ללא האצה או הרצה מוקדמת, ולעיתים זינקו מן המקום, מקו הקפיצה.
הקופצים היו מצוידים בצמד משקוליות ("האלטאראס" ביוונית), דמויי מגהץ, עשויים מאבן או יצוקי מתכת, ושמשקלם נע בין ק"ג אחד לחמישה. הקופץ לא הירפה מהן מרגע הקפיצה ועד הנחיתה. טרם זינק הושיט הקופץ את שתי ידיו לפנים, הניפם לאחור, זינק ותוך כדי כך הניף שוב את ידיו במהלך הקפיצה עד לנחיתה. טכניקה זו העניקה לקופץ מעין מקדמה, ובהיותו באוויר ובהנפת ידיו לאחור ולפנים העביר את מרכז הכובד של גופו לפנים וכך "הרוויח" עוד כמה סנטימטרים.
יכול להיות שהשימוש במשקוליות נבע מאותה סיבה נפוצה של יצירת קשיים אובייקטיביים, ואולי המשקוליות סמלו, במשקלן, תחושה של "אפוד הקרב" של הלוחם.
המתמודדים היו בוחרים לעיתים משקוליות כבידות כדי להציג בפומבי את יכולתם מול הקהל. קודם לקפיצה היו המתמודדים מציגים את ה"מגהצים" מול הקהל תוך כדי הפגנת גופם האתלטי. לכל מתחרה היו שלוש קפיצות, כשכל אחת נמדדה וסומנה על ידי נעיצת יתד בבור הקפיצה.
משקוליות של מנצחים מפורסמים הונצחו אחר כבוד במקדשים מקומיים, ללמדנו שוב על הזיקה האמיצה שהתקיימה ביוון בין הספורט לדת. בכל מקרה תמונת מצב זו זימנה למקדשים אופציה מוגברת של עלייה לרגל.
ענפי ספורט אולימפיים ביוון > זריקת דיסקוס

הדיסקוס, שהיה עשוי אבן או יצוק מתכת ומשקלו נע בין 1.25 ק"ג ל-5 ק"ג ואף ליותר, היה במקורו כלי נשק להטלה, כפי שנזכר בכתבי הומרוס. לאמיתו של דבר מקור שמו של הדיסקוס היה "חפץ להטלה". לאביזר זה הייתה משמעות דתית-פולחנית, שהתחברה לגלגל השמש, אותו נהג אפולו. הדיסקוס אמור היה, כך לפחות לפי התיעוד המיתולוגי לשחזר את מהלך מסלולה של השמש ה"מקיפה" את העולם ממזרח למערב. על רקע זה מסתבר הנוהג לחרוט הקדשות על גבי הדיסקוסים ולגנזם במקדשים.
ידוע על הסכמים פוליטיים בין ערים ביוון, אשר הונצחו על גבי דיסקוסים מפורסמים, של מנצחים ידועים במשחקי הקודש. הראשון שבהם היה הסכם השלום בין איפיטוס המלך, ממרכז הלאס למלך ספרטה המפורסם, המחוקק ליקורגוס, אשר נחקק על גבי דיסקוס בשנת 880 לפנה"ס.
הדיסקוס נזרק מתחום קשתי שנמתח על הקרקע ונפילתו סומנה על ידי נעיצת יתד. לכל מתמודד ניתנו חמש הזדמנויות לזריקה, והטובה מבין כולן נחשבה ונרשמה. מכירים כשמונה סגנונות של זריקה, ובכולם נזרק הדיסקוס, כשהוא ניצב כלפי הקרקע, ולא אופקי כבימינו. לעיתים הטילוהו מתוך מקלעת של רצועות עור, מה שיתפתח לימים לענף יידוי פטיש.
אחד מן הספורטאים היוונים האגדיים היה פאילוס, שמסופר עליו כי בגיל 30 "ירה" את הדיסקוס למרחק של 48 מ'.
ענפי ספורט אולימפיים ביוון > הטלת כידון

ענף זה זכה לתנופה בעקבות המלחמות הפלופונסיות בין אתונה לספרטה (431-404 לפנה"ס), כשעלתה חשיבותן של היחידות קלות הנשק וכן של הפרשים. הכידון התנשא לגובה של קומת אדם, ראשו קהה או עטוף במעין "כובעון".
המטיל נעזר ברצועת עור דקה וקצרה, בת כ-30 ס"מ, שלופפה בחוזקה במרכז הכידון, ויצרה, מתוך כך, טבעות שכבתיות-אופקיות. את הסרח שנותר (בין 7 ל-10 ס"מ) כרך המטיל סביב האצבע של היד המטילה, כמעין לולאה, כשידו זו אחזה בכידון קרוב לשליש הקדמי של גוף הכידון.
טכניקה זו העניקה לכידון, מרגע הטלתו, תנועה סיבובית-בליסטית, תאוצה ושיוט יציב באוויר. בדרך זו הוגדל גם רדיוס הזרוע המטילה, ומתוך כך התברך המטיל, המיומן ללא ספק, ביתרון רב-חשיבות וגם לא נזקק לריצה ארוכה לפני ההטלה, ממש כפי שפעל בשדה הקרב. הכידונאי היה איפוא מצוי תמיד במצב הכן בתוך המערך הלוחם.
במקרא (שמואל א' יז, 7) נאמר על נשקו של גלית הפלישתי, שהיה הלני-אגאי במוצאו, "וחץ חניתו כמנור אורגים". כלומר, ל"כתב הצבאי" של המקרא, אשר "כיסה" את האירוע, נראה כידונו של גלית כמנור האורגים, על שום השרוכים אשר השתלשלו מקדמת כידונו.