stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד טבק
הערות שוליים

↑  אלכס דורון, ועדת הספורט של הכנסת החליטה לדון במקצוענות - התפתחות השיא בריצת 100 מ' גברים וב-200 מ' גברים, מעריב, 12 באפריל 1970
↑  אלכס דורון, מאיר המהיר, מעריב, 30 באוקטובר 1978
↑  בספורט - ספורט או זלזול?, דבר, 1 בדצמבר 1946
↑  7 שיאים - תוצאות מצויינות בתחרות "הפועל"!, דבר, 27 בינואר 1952
↑  "התקפת מצח" של אתלטי "הפועל" על טבלת השיאים, דבר, 30 במרץ 1952
↑  דבר הספורט - על סף האולימפיאדה, דבר, 22 ביוני 1952
↑  על סף האולימפיאדה, דבר, 22 ביוני 1952
↑  כך הופענו באנקרה, דבר, 23 ביוני 1952
↑  אתי טבק רצה עקבות אבא, מעריב, 18 בדצמבר 1978
↑  חודורוב גלזר וטבק, מעריב, 1 בדצמבר 1978
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת הלסינקי (1952)  |
| --- | --- | --- |
|  אתלטיקה | אוריון גלין גלר • אריה גליק • לאה זמרי • אולגה וינטנברג • דוד טבק • תמר מטל-שומכר • אריה קלינשטוב-נוה |  |
|  כדורסל | דני ארז • משה דניאל • יהודה וינר • מרסל חפץ • פרדי כהן • עמוס לין • זכריה עופרי • אליהו עמיאל • ראובן פכר • מנחם קורמן • רלף קליין • שמעון שלח • אברהם שניאור (מאמן: מוריס רסקין) |  |
|  קליעה | אלכס אלירז • דב בן-דב • שמואל לביב-לובין • צבי פנקס |  |
|  קפיצה למים | יואב רענן |  |
|  שחייה | נחום בוך |  |
ד'תר"ג

ד'תר"ג (4603)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-9 בספטמבר 842 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 29 באוגוסט 843. שנה מסוג זשג, איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים. זו שנה רביעית לשמיטה.
נפטרו

רב יצחק
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זשג, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
הערות שוליים

↑  רבי גדליה אבן יחיא, שלשלת הקבלה, באתר היברובוקס
היסטוריה של עם ישראל
דוד טבל בן נתן נטע מליסא

| --- | --- |
 לידה:  ברודי
 פטירה:  11 בינואר 1792 לשנו, רפובליקת פולין 
 תקופת הפעילות:  ? – 11 בינואר 1792 
 
רבי דוד טֶבְּל בן נתן נטע (בכתיב יידי: דוד טעביל; נפטר בט"ז בטבת ה'תקנ"ב, 11 בינואר 1792) היה רב וראש ישיבה פולני, רבן של הורוכוב וליסא.
ביוגרפיה

נולד בברודי לרב נתן נטע בן אריה לייב אב"ד ברודי. מצאצאי הרב בנימין אהרן סלניק מחבר "משאת בנימין" והמהר"ל מפראג. אחיו היה רבי אריה לייב, אב"ד אניקשט והגליל. אחותו נישאה לפרנס ר' יצחק חיות המכונה איציק פסלס (פעסילש), מנהיג קהילת ברודי.
נישא לבתו של הרב צבי הירש מ"קציני העיר ברודי". בתחילת דרכו ברבנות כיהן כרב בעיר ססלוב שבווהלין, ובשנת ה'תקכ"ז (1767) התמנה כרבה של הורוכוב, לאחר שרבה הקודם של העיר, הרב יצחק הלוי הורוביץ עזב את הרבנות מספר שנים קודם לכן לטובת רבנות העיר גלוגאו וכיסא הרבנות עמד פנוי. בהורוכוב הייתה לו ישיבה גדולה. בין תלמידיו בתקופת הורוכוב היה ברוך תאומים-פרנקל, ורבי דוד טבל כינה אותו "ראש התלמידים". לצידו, כיהן בהורוכוב כראש בית הדין, הרב רפאל מייזלש מחבר ספר "תוספת שבת" שהיה לידידו.
בשנת ה'תקל"ד, 1774, נבחר לכהן כרבה של ליסא, וגם בה עמד בראשות ישיבה, בה למד בין השאר הרב חיים דוידזון - לימים רבה של ורשה. לדברי אהרן וַלדן בספרו "שם הגדולים החדש", אף על פי שהסתייג מתנועת החסידות, מנע הרב דוד טבל מידידו הרב יחזקאל לנדא, רבה של פראג, להוציא לפועל את תוכניתו להחרים את הספר תולדות יעקב יוסף ולגזור לשרוף אותו, בטענה שלמרות השוני שבדרכם הרי מתכוונים ראשי החסידות לשם שמים. פעילותו זו נעשתה לבקשת ידידיו האחים רבי פנחס הורוביץ ורבי שמעלקא מניקלשבורג שנמנו על אנשי התנועה וביקשו את עזרתו בהרגעת המחלוקת סביב התנועה. בעת פרשיית הגט מקליווא נמנה עם עשרת גדולי הרבנים שהתכנסו בברודי ופרסמו את תמיכתם בפסקו של הרב ישראל ליפשיץ שהכשיר את הגט.
בשנת ה'תקמ"ב, שיתף פעולה עם ה"נודע ביהודה" במאבק נגד תנועת ההשכלה היהודית. השנים תקפו בדרשת שבת הגדול של אותה שנה את נפתלי הירץ ויזל שזכה רק שבע שנים קודם לכן להסכמתם על ספרו "יין לבנון" למסכת אבות. במוקד הסערה עמד הפמפלט "דברי שלום ואמת" שפרסם אז ויזל בשבח תוכניתו של יוזף השני לפתוח בתי ספר לילדי היהודים בשפה הגרמנית, ובו כלל דברים שלדעתם היו דברי מינות, שבח לחכמת הגויים וזלזול בתלמידי חכמים. בדרשתו חזר בו רבי דוד טבל מהסכמתו על ספרו של ויזל והבהיר כי מתחילה היא ניתנה רק לבקשת רבני בית הדין של קהילתו.
בעקבות דרשתו זו שעותקים שלה בכתב יד הופצו ברחבי העולם היהודי באירופה, תקפו אותו אנשים מחוגי ההשכלה קשות ואיימו להתלונן כנגדו לשלטונות פולין. הסופר אוגוסט קראנץ פרסם קונטרס בגנותו והתלונן לשלטונות על שהוא מסית נגד סדרי החינוך החדשים ומעכב את התקדמות החינוך היהודי. הנודע ביהודה הריץ מכתב למנהיגי הקהילה בברלין בדרישה להתנער מהמתלוננים נגד רבי דוד טבל ולהתנצל בפניו. במהלך המשא ומתן, התפטר הרב צבי הירש לוין רבה של ברלין מתפקידו והודיע על כוונתו לעלות לארץ ישראל, כנראה כאמצעי לחץ על ראשי הקהילה. לבסוף התקבלה עמדתו חלקית והוא המשיך בכהונתו.
נפטר בט"ז בטבת ה'תקנ"ב, 11 בינואר 1792. בצוואתו ביקש שימנו תחתיו את הרב יעקב לורברבוים כרבה של העיר. בנו, רבי זכריה מנדל כיהן במשרת ראב"ד העיר, עד שנת ה'תקס"ה (1805), אז עזב את העיר והתמנה כרבה של לעסלא.
מפסקיו בהלכה

ספרו היחיד שנדפס הוא "נפש דוד" על התורה (פשמישל תרל"ח). בסופו נדפס קונטרס בשם "מכתב לדוד" העוסק בפרשנות לסוגיות בתלמוד ובהלכה. רבות מתשובותיו ההלכתיות משוקעות בספרות השו"ת של בני דורו, כמו "נודע ביהודה", "תפארת צבי", שו"ת רבי חיים הכהן, וספר "בית מאיר". מפסקיו:
הורה שקטן בן תשע שקידש אשה, הקידושין תקפים והיא צריכה גט כדי להינשא לאחר. זאת למרות שקטן אינו יכול לקנות, אך דעת אחרת מקנה לו. פסיקה זו לא הייתה מקובלת על פוסקי הלכה אחרים, כמו רבי צבי הירש בושקא, מחבר שו"ת "תפארת צבי" שסבר שהכלל ההלכתי שדעת אחרת מקנה לקטן, אינו תקף בקניין קידושין מכמה טעמים.
לקריאה נוספת

אגרת מראשי קהילת ליסא לגאון רבי דוד טעביל רבה של הקהילה. מוריה, שנה כא, גיליון רמז-רמט, שבט תשנ"ח, עמ' נו-נט.
הערות שוליים

↑  הדרשה מופיעה ב"קובץ בית אהרן וישראל", גיליון מד, ירושלים, תשנ"ג, עמ' קכא ואילך.
↑  הרב יוסף תאומים הספידו, והדפיס את הספדו בספרו "נוטריקון", קו טו.
↑  על פולמוס זה, ראו: תפארת צבי סימנים ק"ג-ק"ד.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007430410405171  ISNI: 0000 0000 4992 1207  LCCN: nr95042161  VIAF: 68823227   WorldCat (עם VIAF): 68823227
גרטה ליבוביץ

| --- | --- |

גרטה וישעיהו ליבוביץ תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  27 באפריל 1907 קמפן, הולנד 
 פטירה:  11 במרץ 2001 (בגיל 93) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 השכלה:  אוניברסיטת היידלברג 
 בן או בת זוג:  ישעיהו ליבוביץ 
 
גרֶטה לאה ליבוביץ (27 באפריל 1907–11 במרץ 2001) הייתה מתמטיקאית, מורה, עורכת ומתרגמת. רעיית הפילוסוף והמדען ישעיהו ליבוביץ.
ביוגרפיה

גרטה ליבוביץ נולדה בקמפן, על גבול הולנד, בת לאמיל וזלמה (בת שבע) וינטר. בשנת 1928, בגיל 21, הכירה בקלן את בעלה ישעיהו ליבוביץ. השניים היו פעילים ב"צעירי מזרחי" ונבחרו להנהלתה ב-1930. ליבוביץ פרסמה מספר מאמרים ונראה שהשפיעה בעמדותיה על בעלה. בין פעולותיהם, הבחנה בין האורתודוקסים האנטי ציוניים לבין האורתודוקסים החלוצים נאמני "תורה ועבודה" והכנת מצע חינוכי ל"ברית הנוער": "...על התנועה לחנך ילדים ובני נוער למען יהיו לחלוצים של מפעלינו בארץ ישראל".
בני הזוג שהו בקלן עד סוף שנת 1931 ולאחר מכן עברו להיידלברג. גרטה כתבה דוקטורט בהיסטוריה של המתמטיקה בשנת 1933 באוניברסיטת היידלברג בהדרכת קרל בופ (תלמידו של מוריץ קנטור). נושא הדיסרטציה "Die Visierkunst im Mittelalter" (תורת אמידת הנפחים בימי הביניים). לאחר שהגסטאפו חיפש אחר ישעיהו בבית אמה של גרטה בבון, החליטו השניים לעבור לבזל, שם השלים ישעיהו ליבוביץ דוקטורט ברפואה באוניברסיטת בזל. בשנת 1934 הגרו לפלשתינה (א"י).
בישראל, גרטה ליבוביץ לימדה בסמינר למורים בירושלים פיזיקה וכימיה. היא שימשה כמזכירה המדעית של האנציקלופדיה העברית בתקופה בה שימש בעלה העורך הראשי וגם כתבה ערכים במדע. כמו כן שימשה כעורכת ומגיהה של חלק מכתבי בעלה, ובנוסף עסקה בתרגום מהשפה הגרמנית.
הזוג התגורר שנים ארוכות סמוך לשכונת רחביה בירושלים ונולדו להם שישה ילדים:
פרופ' אורי ליבוביץ, רופא נוירוביולוג, מת ממחלת הסרטן בגיל 38. בנו הוא הפסיכיאטר והפסיכואנליטיקאי יורם יובל.
ד"ר יוסי יובל, כימאי.
ד"ר מירה עופרן, פיזיקאית המתמחה בהוראת מדעים. לאחר מותו של פרופ' ליבוביץ ערכה חלק מכתביו.
פרופ' אליה ליבוביץ, אסטרופיזיקאי באוניברסיטת תל אביב.
פרופ' אלחנן ליבוביץ, מתמטיקאי-פיזיקאי ומרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מת ממחלה קשה בגיל 47. בנו הוא עו"ד שמאי ליבוביץ.
עורכת הדין יסכה ליבוביץ, פרקליטת מחוז הדרום לשעבר.
ישעיהו נפטר בשנת 1994. גרטה נפטרה שבע שנים אחריו בשנת 2001.
לקריאה נוספת

שייע: כתבי שחרות של פרופ' ישעיהו ליבוביץ ורעייתו גרטה לבית וינטר, ליקוט, עריכה ומבוא: הנרי וסרמן, ירושלים: הוצאת כרמל, 2010. בספר נכללים 3 מאמרים פרי עטה.
אברטי פליקס, כוכבי השמים ותולדות היקום: הרהורים אודות מרחב, זמן ונצח : 1845, תרגמה מגרמנית: גרטה ליבוביץ, הוצאת ירון גולן, 1992. הספר הוא תרגום המהדורה המחודשת שיצאה ב-1924 על ידי גרגוריוס איטלסון, עם מבוא מאת אלברט איינשטיין.
ישעיהו ליבוביץ: על פרשת השבוע - שבע שנים של שיחות, הוצאת דר' גרטה ליבוביץ, תשס"א.
הערות שוליים

1 2  גרטה ליבוביץ באתר GRAVEZ
↑  יצחק לאור, דיוקנו של הנביא כאיש צעיר, באתר הארץ, 20 במאי 2011
↑  מתוך אתר כפר הנוער הדתי, מצוטט ב:"Dr. Yeshayahu Leibowitz und Greta Winter: Lernprogramm der Brit Hanoar zeire Mizrachi, 1928"
↑  כתבה באתר הסתדרות המורים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312449205171  BnF: cb165652047 (data)  ISNI: 0000 0001 0844 1861  LCCN: n2012020260  MGP: 65619  VIAF: 160957777   WorldCat (עם VIAF): 160957777
גטו רומא

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גטו 
 מיקום:  רומא 
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1555
 תאריך פתיחה רשמי:  1555 
 קואורדינטות:  41°53′33″N 12°28′39″E﻿ / ﻿41.8924°N 12.4775°E﻿ / 41.8924; 12.4775
  (למפת רומא מוגדלת) גטו רומא(למפת רומא רגילה) גטו רומא
 
סמטה בגטו רומא, 1880
ANNO 1598 DIE 24  XBRIS CLEMENTE VII IL TEVERE ARIVI AQVESTO SEGNO - הטיבר הגיע עד כאן
גטו רומא היה גטו שהוקם ברומא בשנת 1555, ברובע סנטאנג'לו שבעיר, כשלושים שנה לאחר הקמת הגטו היהודי הראשון - בוונציה. יהודי רומא חויבו לגור בגטו במשך 242 שנה, עד שנת 1798, אז כבש נפוליאון בונפרטה את רומא, והגטו בוטל זמנית. הקמת הגטו באה בעקבות בולה של האפיפיור פאולוס הרביעי, כי היהודים הם רוצחי ישו ואינם יכולים לחיות כאזרחים שווי זכויות בעיר אחת עם הקתולים.
הכרזת האפיפיור, שניתנה ב-14 ביולי 1555, כונתה בשם Cum nimis absurdum, על שם משפט הפתיחה שלה שקבע "יהיה זה אבסורדי ויגרום לאי נחת מוחלטת, שהיהודים אשר נמצאו חייבים בדין באשמתם ונידונו על ידי האל לשעבוד נצחי...", ולמילים אלו נלוו הגזרות שהוטלו על היהודים. האשמה זו הוסרה בשנת 1963 על ידי האפיפיור יוחנן ה-23. האיגרת ציוותה על יהודי רומא לעזוב את בתיהם ברחבי העיר ולהתרכז ברובע מוקף חומה, בחלקו הדרומי של שדה מרס, ששעריו היו ננעלים בלילה. פרק הזמן שהוקצב למעבר היה שישה חודשים, ובמהלכם היה על היהודים למכור לנוצרים את רכוש הדלא-ניידי והעסקים שבבעלותם, שלפי הערכה נמכרו בכחמישית מערכם האמיתי. גזרה זו הייתה רק אחת מהגזרות שניחתו על היהודים באותה תקופה.
הגטו אמנם בוטל באופן רשמי ב-1798, אך הוחזר לתוקפו מעט אחרי שמדינת האפיפיור חזרה לשלוט בעיר. ב-1848 בוטל שוב הגטו, במהלך מרד, אך שוב באופן זמני. הגטו בוטל באופן סופי ב-1870.
התחום המקורי שנקבע לגטו היה בדרומו של שדה מרס בין נהר הטיבר, באזור שבו היה עולה על גדותיו לעיתים קרובות (ראו תמונה משמאל עם סימן הגאות) ועד למרכז העתיק של רומא, ברחוב ויה דל פורטיקו ד'אוטביה (Via del Portico d'Ottavia). שטחו המקורי של הגטו עלה על 23 אלף מטר רבוע, ובסוף המאה ה-17 כבר חיו בו כעשרת אלפים תושבים בצפיפות גבוהה. בשנת 1823 הוחלט להרחיבו צפונה, וכך הגיע הגטו כמעט עד לרחובות הקרויים כיום ויה דל פונרי (Via del Funaro) וּוִיָה דל פלנאני (Via dei Falegnani). שער הכניסה לגטו נקבע בין הרחובות.
מיקום הגטו

ָמיקומו של הגטו משני צידי הטיבר נחשב לגרוע מבחינה גאוגרפית. השטח הוצף כאשר הנהר עלה גדותיו. למשל, ביום 24 באוקטובר 1598, בימי (כהונתו האפיפיורית והשלטונית) של קלמנס השמיני, (נהר) הטיבר הגיע עד לסימן המופיע בתמונה משמאל.
אזור טרסטברה (מעבר לטיבר) וכן האזור הנוכחי של הגטו, נבחרו על ידי האפיפיורים להושבת היהודים, בשל מיקומם הגרוע: אזור בוצי מוכה קדחת ושיטפונות. על פי העקרונות הקתולים בימי הביניים, אסור היה להשמיד את היהודים. הם היו צריכים לשמש עדות חייה למה שקורה לאלה שלא קיבלו את הנצרות ולכן היה צריך להחזיק אותם בחיים אבל בתנאים משפילים של עוני ובין השאר כך נבחר מיקומו הגאוגרפי של הגטו.
האתרים בגטו

"מזרקת הצבים" הוזמנה על ידי משפחת מטאי (Mattei) מאת ג'אקומו דלה פורטה (Giacomo della Porta) בשנת 1580, אך הצבים לא היו חלק מההזמנה או מהמזרקה המקורית. אלה הוספו במאה ה-17 על ידי פסל אלמוני, כנראה ברניני.
בקמרונותיו של תיאטרון מרצ'לו (Teatro di Marcelo), באזור המתחיל בוויה דל פורטיקו ד'אוטביה, היו חנויות רבות של יהודים, והוא כונה "שוק היהודים".
בתחום הגטו נמצאת כנסיית סנט אנג'לו אין פסקריה (Sant Angelo in Pescheria), שאליה הובאו היהודים בכפייה על מנת לשמוע דרשות נגד האמונה היהודית. על הכנסייה מופיעה, עד היום, כתובת בגנות היהודים והיהדות.
בתי הכנסת

כאשר יהודי רומא רוכזו בתחומי הגטו, ננטשו בתי הכנסת השונים ברחבי העיר. רק לקהילה הקטאלנית, שהתיישבה באזור זה משנת 1519, נותר בית כנסת פעיל (Scoula Catalane). עם חנוכת בית הכנסת הגדול בשנת 1904, עבר בית הכנסת למקומו הנוכחי בקומת הקרקע של בית הכנסת הגדול.
היות שחל איסור לבנות בתי כנסת חדשים, הוסיפו יהודי רומא לבית הכנסת הקיים ארבעה בתי כנסת חדשים: הוותיק - איל טמפיו (Il Tempio), בית הכנסת הסיציליאני - של יהודי סיציליה (שגורשו על ידי מלכי ספרד במהלך גירוש ספרד), בית הכנסת הקאסטיליאני או "בית כנסת ההיכל" (Il Tempio nouvo), ובית הכנסת החדש.
גלריה

מזרקת הצבים, בכיכר מתאי- הכניסה הראשית לגטו בעבר
שריד ממבנה בגטו הישן
לקריאה נוספת

אטיליו מילאנו, גיטו רומא, (תרגום מאיטלקית: דינה מילאנו), תל אביב: הוצאת ספרית מעריב, תשנ"ב.
אריאל טואף, גטו רומא במאה הט"ז: בעיות עוני ומאבקים עדתיים, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1984
ג'אקומו דבנדטי, 16 באוקטובר 1943 (גירוש יהודי גטו רומא), הוצאת מאגנס, 2019
הערות שוליים

↑  המקור הלטיני.
↑  בפירנצה, בפיסא כנראה גם בערים רבות נוספות יש סימנים דומים.
|  רומא |
| --- | --- | --- |
| רובעי רומא | אסקווילינו • בורגו • צ'ליו • טסטאצ'יו • טרסטוורה • טרווי • לודוויזי • מונטי • רגולה • ריפה • סאלוסטיאנו • סן סבא • פראטי • סנט'אאוסטאקיו • סנטאנג'לו • פאריונה • פונטה • פיניה • קאסטרו פרטוריו • קולונה • קמפו מרציו • קמפיטלי |  |
| אתרים מרכזיים | קולוסיאום • מזרקת טרווי • כיכר ונציה • פיאצה דל פופולו • פיאצה נאבונה • פורום רומאנום • המדרגות הספרדיות • הפנתאון |  |
| כנסיות | הבזיליקות הפטריארכליות • בזיליקת סנטה מריה מג'ורה • בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו • סנטה מריה דל פופולו • סנטה מריה סופרה מינרווה • בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות • סנטה מריה דיי מיראקולי וסנטה מריה אין מונטסאנטו |  |
| מוזיאונים | ארמון ברבריני • גלריה בורגזה • הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית • הגלריה העירונית לאמנות מודרנית • המוזיאון היהודי של רומא • המוזיאון לתרבות הרומית • מוזיאוני הוותיקן • מוזיאון השואה • המוזיאונים הקפיטוליניים • קיוסטרו דל ברמנטה • MAXXI |  |
| הוותיקן | בזיליקת פטרוס הקדוש • הקפלה הסיסטינית • טירת סנטאנג'לו |  |
| שבע גבעות רומא | גבעת האוונטין • גבעת אסקווילינו • גבעת וימינאליס • גבעת הפאלאטיום • גבעת הקווירינאליס • גבעת הקפיטולין • גבעת קאיליוס |  |
| אחר | נהר הטיבר • יהדות רומא • אי הטיבר • כביש הטבעת של רומא • ספיינצה – אוניברסיטת רומא |  |
פורטל רומא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462426205171  VIAF: 304911122   WorldCat (עם VIAF): 304911122 
מבנה חמשת בתי הכנסת, מראה מלפני 1870 (כיום באתרו כיכר לחניית מכוניות)
דיאזפין

| --- | --- |
 כתיב כימי:  C₅H₆N₂ 
 
המבנה הכימי של 1,2 דיאזפין. מספר CAS 12688-68-5
דיאזפין הוא תרכובת הטרוציקלית בעלת שבעה איברים ושני אטומי חנקן (לדוגמה במקומות ה-1 וה-4 בטבעת), ובה שלושה קשרים כפולים.
בשילוב עם טבעת בנזן חסרה (קבוצת פניל), דיאזפין מהווה את הבסיס למשפחת התרכובות בנזודיאזפינים.
בתרכובות אלה החנקנים לרוב נמצאים במיקומים ה-1 וה-4 (בבנזודיאזפינים טיפוסיים),ובמיקומים ה-1 וה-5 (תרכובות אלה נקראות 1,5-בנזודיאזפינים כגון קלובאזאם - Clobazam).
ראו גם

בנזן
דוקטור אלמסדו

"דוקטור אלמסדו"
מחזה היסטורי העוסק ביהודי פלרמו בסיציליה בתקופת ימי הביניים. חובר בידי אברהם גולדפדן מתקופת ראשית התיאטרון היידי. השם במקור: דאקטאר אלמאסאדא – אדער דיא יודען אין פאלרמא.
רקע

ראשיתו של התיאטרון המודרני ביידיש בסוף שנות השבעים של המאה התשע עשרה. אברהם גולדפדן מחלוצי תיאטרון יידיש חיבר באותן שנים את המחזות די באבא מיט די אייניקלין (הסבתא והנכדה), שמנדריק, שני קוני למל, המכשפה. מחזות עממיים אלו חוברו ברוח ספרות ההשכלה היהודית בה מייצג דור ההורים את הקנאות הדתית בעוד דור הבנים מנסה להיחלץ מעולמם החשוך של הוריו בעזרת ערכי ההשכלה.
הסופות בנגב הביאו להבנה שההשכלה אינה תרופה לאנטישמיות. בעקבות הפרעות בחרו רבים לעזוב את תחום המושב ולהגר למערב אירופה ולאמריקה. אחרים בחרו לחבור לתנועה הסוציאליסטית. קמה תנועת חובבי ציון שפעלה למען הקמת בית לאומי לעם היהודי. אברהם גולדפדן שתמך ברעיון הלאומי, חיבר בראשית בשנות השמונים מספר מחזות היסטוריים העוסקים בגיבורים יהודיים. בתקופה זו חוברו המחזות יהודה המכבי ובר-כוכבא. מחזה היסטורי נוסף מאותה תקופה הוא המחזה שולמית המתרחש בתקופת הבית השני והוא עיבוד של הסיפור העממי מעשה בחולדה ובור. בתקופה זו (1882)חיבר גם את המחזה דוקטור אלמסדו.
הדמויות

דון פדרו – מושל פלרמו
אליזבטה – אשתו
אלווירה - בתם
דון דייגו – אחיין צעיר של דון פדרו
גומיץ - משרת
דוקטור אלמסדו – רופא יהודי זקן
מרים – בתו
אלונזו – רופא צעיר תלמידו של דוקטור אלמסדו
ברטלו - משרת
ודמויות נוספות. העלילה מתרחשת בפלרמו בירת סיציליה במאה ה-14.
עלילה

גזירת גרוש תלויה כנגד יהודי פלרמו. יהודי העיר מתכנסים בבית הכנסת לתפילה אחרונה ושרים שיר לכבוד התורה הקדושה, ההולכת עם היהודים בכל הגלויות. מרים, בתו של דוקטור היהודי אלמסדו, ואלונזו, רופא נוצרי צעיר המתמחה אצל אביה מאוהבים. מרים הנמצאת בקונפליקט בין אהבתה לנוצרי לבין שמירה על דתה. היא בוחרת לדבוק ביהדות ולהישאר עם אביה הזקן.
אלווירה, בתם של דון פדרו מושל העיר פלרמו ואשתו אילזבתה, חולה מאוד. למרות האיסור לקיים כל קשר עם יהודים הם פונים לרופא היהודי הזקן דוקטור אלמסדו בבקשה שיציל את בתם החולה. מרים, בתו היחידה של דוקטור אלמסדו, מחכה ברחוב לאביה המאחר לבוא. היא מותקפת בידי הטיפוסים המפוקפקים דון דייגו אחיינו של ראש העיר וברטלו משרתו. להגנתה מגיע אהובה אלונזו שנדקר בקטטה ונראה כמת.
דוקטור אלמסדו ובתו מרים מושלכים לכלא באשמת רצח הרופא הנוצרי אלונזו. דוקטור אלמסדו משוחרר מהכלא לאחר שהתברר שבזמן הרצח שהה בבית ראש העיר וטיפל בבתו החולה. דון דייגו חושק במרים רוצה לחטופה מהכלא, ברטלו משרתו שטופל בעבר בידי דוקטור אלמסדו בחינם, דוקר את דון דייגו, משחרר את מרים ומחזירה הביתה. לבית מגיע גם אלונזו הלבוש הפעם בבגדי יהודים.
אלונזו רק נשרט בקטטה ולא מת. שמו האמיתי הוא מנשה בן יוסף, בנו של חברו הטוב של דוקטור אלמסדו מטולדו שבחר להסתתר כנוצרי. גזירת גירוש היהודים מפלמרו בוטלה. המחזה מסתיים במסיבה בבית ראש העיר בה שמחים כולם על סיומו הטוב של הסיפור.
ניתוח

המחזה מורכב משלושה סיפורים מקבילים המצטלבים בסופו. הנושא המרכזי הוא גירוש יהודי פלרמו ורדיפת היהודים. במקביל מרפא דוקטור אלמסדו את בת המושל ופותח פתח להצלה. ברקע קונפליקט הנובע מאהבת מרים היהודייה ואלונזו המתחזה לנוצרי.
המחזה בנוי על רקע היסטורי נכון של רדיפות היהודים באיטליה וספרד בימי הביניים. 
גם מחזה זה כמו המחזה שני קוני למל ומחזות נוספים של גולדפדן משמש במה להפצת ערכי ההשכלה.  דמויות מופת במחזה הם הרופאים אלמסדו ואלונזו משרתים באמונה חולים מכל הדתות אך נאמנים לדת היהודית.  ברוח ערכי ההשכלה המחזה דוגל בנישואין מתוך אהבה ולא בהסדר הנכפה על ידי ההורים.
במיוחד מורגש במחזה הייאוש מחוסר יכולתם של היהודים להשתלב בחברה הכללית למרות שנים רבות של השכלה ותרומה רבה לאנושות. ביושבו בכלא שר דוקטור אלמסדו שיר על גורלו העלוב והבזוי של עם ישראל בשיר הוא מציין כמה יכלו היהודים לתרום אילו רק היו מרשים להם להשתלב בחברה הכללית:
בשיר זה מביע גולדפאדן בפעם הראשונה כמיהה לעבר בו חיו היהודים על אדמתם ברוח רעיונות חובבי ציון. 
המחזה דוקטור אלמסדו כמו מחזות היסטוריים אחרים שחיבר גולדפדן בראשית שנות השמונים של המאה התשע עשרה, הם מחזות מורכבים, מעודנים ואיכותיים יותר ממחזותיו הראשונים.
גרטה פורסט

| --- | --- |

 לידה:  16 באוגוסט 1878 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 נרצחה:  1 ביוני 1942 (בגיל 63) מאלי טרוסטינץ, אוסטלנד 
 מוקד פעילות:  אוסטריה 
 סוגה:  אופרה 
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 
גרטה פורסט (בגרמנית: Grete Forst;‏ 18 באוגוסט 1878 – 1 ביוני 1942) הייתה זמרת סופרן יהודייה אוסטרית.
חייה

נולדה בשם מרגרט פייגלשטוק למשפחה יהודית בווינה. פורסט ערכה את הופעת הבכורה שלה באופרה בקלן בשנת 1900, בתפקיד הראשי של לוצ'יה די למרמור. שלוש שנים לאחר מכן, הופיעה לראשונה באופרה הממלכתית של וינה באותו תפקיד והפכה לחברה בחברת גוסטב מאהלר. בשנת 1908 היא שרה בבכורה של Ein Wintermärchen של קרל גולדמארק עם ליאופולד דמות'.
היא נשארה בווינה ושרה בתפקידים באופרה בהם אולימפיה בסיפורי הופמן, מלכת הלילה בחליל הקסם, נשף המסכות וכך עושות כולן, וכן תפקידי סופרן ליריים כמו צ'ו-צ'ו סאן במאדאם באטרפליי.
לאחר שפרשה בשנת 1911 עם נישואיה לבנקאי יוהאן שושני, המשיכה את דרכה כזמרת בקונצרטים ומורה בווינה במשך שנים רבות. נולד לה ילד אחד, פריץ שושני.
היא המירה את דתה לקתוליות ב-1940.  ב-27 במאי 1942 היא גורשה בטרנספורט אל מחנה השמדה מאלי טרוסטינץ בבלארוס שם נרצחה ב-1 ביוני 1942.
הקלטות

Massé Les noces de Jeannette : Air du rossignol avec flûte.
רוסיני וילהלם טל (אופרה) (בגרמנית) O Seligkeit – דואט האהבה
הערות שוליים

↑  Donald Mitchell Gustav Mahler: the Wunderhorn years : chronicles and commentaries 1980 p404 "These were the most noteworthy productions in the first year. Mahler brought a host of distinguished artists to the Opera: Mildenburg, Gutheil-Schoder, Kurz, Foerster-Lauterer, Weidt, Forst, Weidemann, Slezak, Mayr, to name only a few."
↑  Israelitische Kultusgemeinde Wien records
↑  Morgenstern, Hans (2009). "Forst, Grete", Jüdisches biographisches Lexikon, p. 238. LIT Verlag Münster. ISBN 3-7000-0703-5. This information also appears on a List of murdered Jews from Austria found in Namentliche Erfassung der oesterreichischen Holocaustopfer, Dokumentationsarchiv des oesterreichischen Widerstandes (Documentation Centre for Austrian Resistance), Wien. She is listed under her married name: Margarete Schuschny.
↑  His Master's Voice: the French catalogue Alan Kelly, Gramophone Company, EMI Music Archive 1990 p226 (Massé), pt I pt 2 LUCILLE MARCEL Obstination (de Fontenailles) GRETE FORST Nymphes et sylvains (Seulberg) Les Noces de Jeanette: Air du rossignol avec flûte
↑  Alan Blyth, Malcolm Walker - 1984 "Leo Slezak, with Grete Forst, is hypnotically beautiful, but are a dozen honeyed repetitions of 'Seligkeit', lovingly crooned, quite what this duet, in substance, is?"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810544233605606  GND: 116664517  ISNI: 0000 0000 5622 8101  LCCN: n84098307  MusicBrainz: 2d8f1c22-c711-4b5d-a89a-16406c4c2571  RERO: 02-A003254017  SUDOC: 244036799  VIAF: 79388461   WorldCat (עם VIAF): 79388461
דוד חימום

תרשים פעולה של דוד לחימום מים
דוד חימום (מוכר גם בשמו הלועזי: בּוֹיְלֶר) הוא מכל סגור שבתוכו מחממים מים או נוזל אחר. הנוזל החם או האדים שלו יוצאים מהדוד ומשמשים לתהליכים שונים, או שבאמצעותם מועברת אנרגיית החום מהדוד לצרכנים אחרים.
סיווג דודי חימום

אפשר לסווג דודי חימום לפי אחת מהקטגוריות הבאות:
סוג הדלק או מקור האנרגיה:
דלק מוצק, כגון עץ או פחם.
דלק נוזלי, כגון סולר או נפט.
דלק גזי, כגון גז בישול או גז טבעי.
חשמל.
אנרגיה סולארית (למשל במקרה של דוד שמש).
סוג החומר המחומם:
מים.
שמן.
חומר אחר.
ייעוד:
הסקה מרכזית.
שימוש בנוזל החם, כגון מים חמים לרחצה או כחלק מתהליך כימי.
אופן העברת החום לדוד:
בעירה.
מחליף חום.
גוף חימום.
ערבוב עם חומר חם אחר.
אופן העברת האנרגיה מהדוד לצרכנים:
צריכת הנוזל המחומם או אדיו.
זרימת הנוזל המחומם או אדיו לאזור המחומם והחזרתו לדוד.
החלפת חום בתוך הדוד.
ראו גם

מחמם מים מיידי
דיקסי ביב גרייבס

דיקסי ביב גרייבס (באנגלית: Dixie Bibb Graves‏; 26 ביולי 1882 – 21 בינואר 1965) הייתה אשת ציבור אמריקאית, שהייתה הגברת הראשונה של מדינת אלבמה, והאישה הראשונה שייצגה אותה בסנאט של ארצות הברית.
ביוגרפיה

דיקסי ביב נולדה ביולי 1882 מחוץ לבירת אלבמה מונטוגומרי, בתם של פייטון ואיזבל ת'ורף ביב במטע המשפחתי שלהם. לאחר שלמדה בבתי הספר ציבוריים, נישאה ב-1900, בת 18 ביום חתונתה, לחבר בית המחוקקים של אלבמה ובן דודה ביב גרייבס. עם נישואיה לגרייבס, נעשתה פעילה אזרחית. היא הייתה חברה בחבר בהנאמנים של בית הספר התעשייתי לבנים באלבמה שבבירמינגהאם ונשיאת הארגון "הבנות המאוחדות של הקונפדרציה" בשנים 1915–1917. הייתה פעילה באיחוד הנשים הנוצרי להתנזרות מאלכוהול (Woman's Christian Temperance Union), באיגוד מועדוני הנשים באלבמה, ובתנועה למען זכות בחירה לנשים.
ב-20 באוגוסט 1937 מונתה בידי בעלה, שהיה אז מושל אלבמה, לסנאט של ארצות הברית כממלאת מקומו של הסנאטור הוגו בלאק שהתפטר מהסנאט. גרייבס הייתה האישה הראשונה בסנאט של ארצות הברית מטעם אלבמה, והאישה הנשואה הראשונה כמו כן (כל הסנאטוריות האחרות היו אלמנות). היא כיהנה מיום מינויה עד להתפטרותה ב-10 בינואר 1938. החלטתו של המושל גרייבס למנות את אשתו לסנאטורית עד שניתן יהיה לקיים בחירות ביניים התקבלה במטרה שלא להעדיף אף אחד מהמועמדים הפוטנציאליים העתידים לבוא. במהלך כהונתה הצביעה בעד תוכניות מדיניות הניו דיל בנוגע לחקלאות, בקרת יבולים ומדיניות עבודה.
גרייבס הייתה פעילה בתחומים אחדים, כולל רווחת הציבור, בריאות וחינוך. במהלך מלחמת העולם השנייה התגייסה לחיל הנשים של צבא ארצות הברית ועבדה עבור הצלב האדום האמריקאי ובשירות הארגונים המאוחד (United Service Organizations). קבוצה אחת בחיל הנשים נקראת על שמה של גיקסי ביב גרייבס. היא הייתה חברה פעילה בפעילויות נשים של קרן הלאומית לשיתוק ילדים. נוסף על כך, גרייבס פעלה למען מציאת תרופה לשיתוק ילדים. היא הייתה חברה בעוד מספר ארגונים ותנועות אחרות, בהם האגודה ההיסטורית של אלבמה ו"המועדון ללא שם". גרייבס הלכה לעולמה ב-21 בינואר 1965, בת 82 במותה. היא נטמנה בבית העלמין גרינווד שבמונטוגומרי. ב-1972 נכנסה להיכל התהילה של אלבמה.