תכנון העיר ברצלונה
המאה ה-19

בתקופה זו חלה פריחה כלכלית כבירה, המיוחסת למהפכה התעשייתית – במיוחד לתעשיית הטקסטיל – אשר הובילה בתורה לרנסאנס תרבותי קטלוני (אנ'). בין השנים 1854 ו-1859 נהרסו חומות העיר, מה שאפשר את התרחבותה והוביל לפרויקט אישמפלה, שנוסח על ידי אילדפונס סרדה בשנת 1859. כמו כן, בעקבות המהפכה של 1868, נהרסה המצודה, ואדמותיה הפכו לפארק ציבורי. האוכלוסייה גדלה, במיוחד הודות להגירה משאר חלקי ספרד, והגיעה ל-400,000 תושבים עד סוף המאה.
המהפכה התעשייתית התגבשה במהירות בקטלוניה, בהיותה חלוצה ביישום נוהלי ייצור שהחלו בבריטניה הגדולה במאה השמונה עשרה. בשנת 1800 היו 150 מפעלי טקסטיל בברצלונה, כולל אל-ופור (El Vapor), שהוקם על ידי ג'וזפ בונפלטה. בשנת 1849 נפתח בסנטס מתחם ה-לה אספניה אינדסטריאל (La España Industrial), בבעלות האחים מונטאדאס (Muntadas). תעשיית הטקסטיל גדלה בהתמדה עד למשבר של 1861, שנגרם על ידי המחסור בכותנה עקב מלחמת האזרחים האמריקאית. גם לתעשיית המתכות נוספה חשיבות, שהועצמה על ידי יצירת מסילות הברזל והנעה בקיטור. בשנת 1836 נפתח בית היציקה נואבה וולקנו בלה ברצלונטה ובשנת 1841 הוקם מפעל לה ברצלונה, קודמו של La Maquinista Terrestre y Marítima (1855), אחד המפעלים החשובים בהיסטוריה של ברצלונה.
התיעוש חולל שינויים חשובים בתכנון העירוני של העיר, בשל הצרכים החדשים של המגזרים הכלכליים של השיטה הקפיטליסטית, שדרשו ריכוז חזק של עבודה ושירותי עזר. בעקבות כך, חוותה ברצלונה קפיצת מדרגה חשובה היישר למודרניות, המאופיינת בשלושה גורמים: הגירת אוכלוסייה מהאזור הכפרי לעיר, הקישור בין פיתוחים תעשייתיים ועירוניים, וקישוריות טובה יותר מסביבתה אליה, באמצעות סלילת רשת רחבה של דרכים ומסילות ברזל, אשר איפשרו לברצלונה להפוך לעיר ראשית לסביבתה ויצירת מטרופולין.
במהלך מאה זו אוחדו הפקודות העירוניות שהחלו ב"צו הפועלים" (Edicto de obrería): בשנת 1814, ההכרזה על המשטרה העירונית (Pregón de policía urbana) קבעה ב-84 מאמרים את כל ההוראות בנושא בנייה אזרחית, תחזוקת שטחים ציבוריים ותקנות שונות בנושאי ביטחון וסדר ציבורי. בשנת 1839 אמנת הממשל התקין (Bando general de buen gobierno) הרחיבה וחידשה את ההוראות הללו ובין היתר הסדירה את היחס בין רוחב הרחובות לגובה הבניינים. מנגד, חוק מיום ה-8 בינואר 1845 קבע ייחוסים של מועצת העיר עצמה בהיבטים שונים כגון תכנון עירוני, הסדרת התנאים הסניטריים של המרחבים הציבוריים וכן התניה של רחובות, כיכרות ושווקים. בשנת 1856 אושרו הפקודות המוניציפליות (Ordenanzas Municipales) הראשונות, אשר ריכזו והרחיבו את כל ההוראות הקודמות, עם קוד עירוני שחשב ולקח בחשבון, לראשונה, את כל ההיבטים של היחסים האזרחיים והמוסדיים בעיר. לראשונה נדרשו היתרי הבנייה לכלול גם תוכנית מתווה פנים. עד מהרה התיישנו פקודות אלה בשל קידום תוכנית הרחבה חדשה. ובשנת 1891 נערכו פקודות חדשות שלקחו בחשבון את הספציפיות החדשות של ההרחבה והקישורים החדשים בעיר. בין היתר, הוגדל שטח האכלוס של המגרשים מ-50% – שנקבע בתוכנית סרדה משנת 1859 – ל-70%.
בין פעולות התכנון העירוני העיקריות של שנים אלו היו פתיחת הפראן (Calle de Fernando) בשנת 1827, בין לה רמבלה לפלאזה דה סאנט חיימה (Sant Jaume), עם המשך מאוחר יותר לכיוון בורן עם רחובות חיימה הראשון (1849–1853) ופרינססה (1853). בשנת 1833 החלה הרחבת הפלה דה פלאו, שהיה אז מרכז העצבים של העיר, עם נוכחותם של הארמון המלכותי, הלונג'ה והאדואנה. הכיכר הוגדלה ובפורטל דה מאר נבנה (1844–1848), שער מונומנטלי לברצלונטה מהרובע העתיק, פרי עבודתו של ג'וזף מסנס, שנהרס ב-1859 יחד עם חומות העיר. מסנס היה גם מחברה של תוכנית הרחבה מ-1838 שמעולם לא הושלמה, וכללה את המשולש בין קאנאלטס, פלאסה דה לה אוניברסיטאט ופלאסה אורקינאונה. כבר אז הציגה את מה שיהפוך לפלאסה דה קטלוניה, הממוקמת במרכז המשולש.
גורם נוסף שקידם את התכנון העירוני של שנים אלו היה החרמות (Spanish confiscation) ב-1836, מה שהותיר חלקות אדמה רבות שנבנו או הוסבו לשטחים ציבוריים, כגון שוקי לה בוקריה וסנטה קטלינה, גראן תיאטרו דל ליסאו (Liceu) ושתי כיכרות שעוצבו על ידי פרנצ'סק דניאל מולינה: פלאסה ריאל ופלאסה דל דוק דה מדינצ'לי.
באופן דומה, ההוראות הסניטריות החדשות שנחקקו בתקופה זו הביאו להיעלמותם של בתי קברות רבים של הקהילה, שחלקותיהם פותחו ככיכרות ציבוריות חדשות: כך, נוצרו כיכרות כמו סנטה מריה, דל פי, סנט ג'וזפ אוריול, סנט פליפ נרי, סנט ג'וסט, סנט פרה וסאנט חיימה. האחרון הפך ללב הפוליטי של העיר, שכן מועצת העיר ברצלונה וז'נרליטט דה קטלוניה ממוקמו בה. מנגד, היעלמות בתי הקברות של הקהילה הביאה להקמת בית קברות חדש הנמצא מחוץ לעיר, בית הקברות המזרחי המוכר בשם פואבלו נואבו (פובלנואו), המבוסס על פרויקט משנת 1773 אך, נבנה בעיקר בין 1813 ל-1819. אחריו ב-1883 הגיע בית הקברות דרום-מערב המוכר בשם מונטז'ואיק, בעוד שבמאה ה-20 נבנה בית הקברות צפון המוכר בשם קולסרולה (1969).
בשנת 1842, הומצא אחד הגורמים המובהקים של המודרניות שנבעו מהתקדמות מדעית חדשה, תאורת הגז. הרחובות לה רמבלה, פרננדו ופלאזה דה סן חיימה היו הראשונים שהוארו, באמצעות גז שהופק על ידי זיקוק יבש של פחם שחור ביטומני (גז עירוני). באותה שנה נוצרה האגודה הקטלאנית לתאורת גז (Sociedad Catalana para el Alumbrado por Gas), ושמה שונה בשנת 1912 לגז וחשמל קטאלני (Catalana de Gas y Electricidad). בשנת 1856 הוחל בהצלחה גז על תנורים ותנורים ביתיים.
אחד הגורמים העיקריים לדינאמיות של העיר כבירת מטרופולין גדול היה הגעתה של מסילת הברזל: ב-1848 יצא מברצלונה קו הרכבת הראשון בחצי האי ספרד, שחיבר את ברצלונה עם העיירה מאטרו. לאחר מכן נבנו התחנות של פרנסיה (1854), סנטס (1854) ונורטה (1862). הבירה הקטלאנית הפכה למרכז של רשת רכבות בצורת הספרה 8 – מה שמכונה "שמונה קטלאני" – שנוצרה על ידי שתי טבעות שהצטלבו בעיר. בשנות ה-80 של המאה ה-19 כבר היו קשרים מסילתיים עם צרפת, מדריד, סרגוסה וולנסיה, בנוסף לשאר בירות המחוזות הקטלוניים. באותה תקופה פעלו שתי חברות: Ferrocarril del Norte ו-MZA (מדריד-סרגוסה-אליקנטה), ששולבו ב-1941 ב-RENFE.
גם שירותי הכבאות והמשטרה הראשונים של העיר הופיעו בשלב זה. בשנת 1843 נוצרה הגווארדיה אורבנה דה ברצלונה, האחראית על הגנת וביטחון הציבור; ב-1938 הם גם קיבלו את השליטה על התנועה העירונית. מצד שני, בשנת 1849 קמה החברה לסיוע הדדי באש (Sociedad de Socorro Mutuo contra Incendios), חברה פרטית שב-1865 הוחלפה בחברת כיבוי והצלה של ברצלונה (Sociedad de Extinción de Incendios y Salvamento de Barcelona). היה זה מכבי האש הציבורי הראשון בניהול מועצת העיר. המפקד הראשון שלה היה האדריכל אנטוני רובירה אי טריאס, ו"בית האש" הראשון שלה היה בית המחסנים המשותפים (Casa de Comunes Depositos) ואחריו נבנו תחנות כבאות רבות ברחבי העיר. בשנת 1908 הוחלפו כלי רכב רתומים לבעלי חיים בכלי רכב מנועיים ובשנת 1913 התמקצעה דמותו של הכבאי, שעד אז הייתה א-פורמלית.
באמצע המאה, המועצה האזורית של ברצלונה לקחה אחריות על הקמת מתווה דרכים חדש במישור ברצלונה: דרך סאריה (כיום שדרת סאריה), שתוכננה על ידי אילדפונס סרדה ונבנתה בין 1850 ל-1853; הדרך מסנטס ללס קורטס (1865–1867); והדרך מסגררה לאורטה (1871), כיום רחוב גרסילאסו. בשנים אלו שודרג הנמל, שחשיבותו עלתה כמקור לחומרי גלם – בעיקר כותנה ופחם – עם חפירתו ובנייתו של רציף חדש על ידי המהנדס חוסה רפו. תוכניתו לפרויקט הוצגה ב-1859.
מצד שני, בשנת 1855 החל שירות הטלגרף, עם רשת בעלת אופי רדיאלי שמרכזה במדריד. החל משנת 1920 הורחבה באופן היקפי לוולנסיה, סביליה ולה קורוניה. השירות שולב בשירות הדואר וכך נוצר המנהל הכללי של הדואר והטלגרף (Dirección General de Correos y Telégrafos) בשליטת המדינה.
הגנים הציבוריים הראשונים הופיעו במאה התשע עשרה, שכן הגידול בסביבות העירוניות בעקבות המהפכה התעשייתית, לרוב בתנאים של הידרדרות סביבתית, הובילו להמלצות על יצירת פארקים וגנים עירוניים גדולים, אשר תחזוקתם שולמה על ידי הרשויות הציבוריות, ובכך הולידו את הגינון הציבורי – עד אז בעיקר פרטית – ואדריכלות הנוף. הגן הציבורי הראשון בברצלונה נוצר ב-1816. הוא נקרא גן הגנרל, והוקם ביוזמת של קפטן גנרל פרנסיסקו חאבייר קסטנוס. מיקומו של הפארק היה בין שדרת מרקז דה לה ארגנטרה הנוכחית והמצודה, מול המקום שבו נמצאת היום תחנת פרנסיה. שטחו 0.4 דונם, עד שנעלם ב-1877 במהלך פיתוח פארק המצודה. בזמן הזה הוצבו מספר גנים בפסץ' דה גראסיה. ב-1848 נוצרו גני טיבולי, בין הרחובות ולנסיה וקונסל דה סנט, ובשנת 1853 מוקמו בין הרחובות אראגון ורוסיון מה שנקרא שאנז אליזה, עם גן, אגם עם סירות, תיאטרון ופארק שעשועים עם רכבות הרים. גנים אלה נעלמו מספר שנים לאחר מכן בתהליך העיור של פסץ' דה גראסיה.