אייכמן בירושלים
קבלה וביקורת

עוד בטרם פורסם, החיבור העלה ויכוח ציבורי סוער, בעיקר בקרב הקהילה היהודית. החיבור תורגם לעברית 37 שנים לאחר צאתו לראשונה. ארנדט הואשמה ב"האשמת הקורבן". היא הגיבה לביקורת הראשונית ב"אחרית הדבר" של הספר:
הפולמוס החל עם הפניית תשומת הלב להתנהגות העם היהודי בשנות "הפתרון הסופי", והיה המשך טבעי לשאלה שהעלה לראשונה התובע הישראלי, אם היהודים היו יכולים או צריכים להגן על עצמם. אני הסתייגתי מן השאלה הזאת, שמצאתי אותה טיפשית ואכזרית, כיוון שהיא העידה על בורות מוחלטת באשר לתנאים ששררו באותה תקופה. כעת דנו בה עד לעייפה, והסיקו ממנה מסקנות מוזרות ביותר. שוב ושוב שורבב לוויכוח המבנה ההיסטורי־סוציולוגי הידוע כל כך של "מנטליות הגטו" (שבישראל מצא את מקומו בספרי לימוד להיסטוריה ובארצות הברית זכה בעיקר לתמיכתו של הפסיכולוג ברונו בטלהיים, למרות המחאות הנזעמות של נציגיה הרשמיים של יהדות אמריקה) [...] הפירושים התרבו והלכו, עד אשר צץ במוחו של מישהו, שהוויכוח שעמם אותו כנראה, הרעיון המבריק להוסיף לקלחת גם את התיאוריה הפרוידיאנית ולייחס לעם היהודי כולו "משאלת מוות" - לא מודעת, כמובן. זו היתה המסקנה הבלתי צפויה שמבקרים מסוימים בחרו להסיק מ"תדמית" של ספר, שנוצרה על ידי כמה קבוצות אינטרסנטיות, ולפיה טענתי כביכול שהיהודים רצחו את עצמם. ומדוע שארצה בשקר מחריד ובלתי סביר כזה? מתוך "שנאה עצמית", כמובן.
המקור באנגלית
The controversy began by calling attention to the conduct of the Jewish people during the years of the Final Solution, thus following up the question, first raised by the Israeli prosecutor, of whether the Jews could or should have defended themselves. I had dismissed that question as silly and cruel, since it testified to a fatal ignorance of the conditions at the time. It has now been discussed to exhaustion, and the most amazing conclusions have been drawn. The well-known historico-sociological construct of "ghetto mentality" […] has been repeatedly dragged in to explain behavior which was not at all confined to the Jewish people and which therefore cannot be explained by specifically Jewish factors… This was the unexpected conclusion certain reviewers chose to draw from the "image" of a book, created by certain interest groups, in which I allegedly had claimed that the Jews had murdered themselves. And why had I told such a monstrously implausible lie? Out of "self-hatred," of course.
גרשום שלום, שהיה מיודד עם ארנדט וניהל עמה חליפת מכתבים ארוכת שנים, שלל את דעותיה של ארנדט על המשפט ודרך ניהולו בישראל, ואף האשימהּ בשל הדברים שכתבה שם ב"חוסר אהבת ישראל". ארנדט השיבה לו כי מעולם לא אהבה קבוצת אנשים כקולקטיב, אלא רק את חבריה כאינדיבידואלים. עוד טענה כי איננה 'אוהבת' יהודים, אלא היא פשוט חלק מהם. עם זאת, לא רק שהייתה בעלת זהות יהודית מפותחת, אלא גם טענה כי בלתי אפשרי להתעלם מזהות זאת וכי יש לפעול בהתאם לחובות שהיא מטילה עליך. בעקבות מחלוקת זו נפסקה ידידותם.
יעקב רובינסון פרסם את אחת הביקורות הראשונות כנגד ספרה של ארנדט, ספר בשם "העקוב למישור: יהודי אירופה בפני השואה לאור האמת ההיסטורית ומשפט אייכמן בירושלים לפי הנוהג הבינלאומי". רובינסון הציג את עצמו כמומחה למשפט בינלאומי, והשמיט את עובדת היותו עוזר התביעה במשפט.
ההיסטוריון דייוויד סזרני הטיל ספק במהימנות הדיוקן שארנדט שרטטה לאייכמן בספרו "Becoming Eichmann" משנת 2006. על פי ממצאיו, ארנדט השתתפה רק בחלק מהמשפט, כשהיא עדה לעדותו של אייכמן במשך "לכל היותר ארבעה ימים" וביססה את כתביה בעיקר על הקלטות ועל פרוטוקול המשפט. סזרני סבר שאולי זה הוביל להטייה, שכן בחלקי המשפט היא החמיצה שהופעתו כללה ההיבטים כוחניים יותר. סזרני גם טען כי אייכמן היה למעשה אנטישמי מובהק וכי רגשות אלו היו מניעים חשובים למעשיו. לפיכך, הוא טוען כי טענותיה של ארנדט כי מניעיו היו "בנאליים" ולא אידאולוגיים וכי הוא ויתר על אוטונומיית הבחירה שלו על ידי ציות לפקודות היטלר ללא עוררין עמודות על יסודות חלשים. זוהי ביקורת חוזרת על ארנדט, אם כי בשום מקום ביצירתה לא מכחישה ארנדט שאייכמן היה אנטישמי, והיא גם לא טענה שאייכמן "פשוט" ממלא פקודות, אלא הפנים את הרציונליות של המשטר הנאצי.
סזרני מציע שהדעות הקדומות של ארנדט עצמה השפיעו על הדעות שהביעה במהלך המשפט. לטענתו, בדומה ליהודים גרמניים, היא רכשה בוז ל"אוסטיודן". זה, לטענת סזארני, הוביל אותה לתקוף את התנהלותו ויעילותו של התובע הראשי, גדעון האוזנר, שהיה ממוצא יהודי-גליצי. לדברי סזרני, בהסתמך כל התכתובה עם הפילוסוף הגרמני קרל יאספרס (והמנחה שלה לדוקטורט) היא ציינה כי האוזנר הוא "יהודי גליציאני טיפוסי [...] עושה כל הזמן טעויות. כנראה מהאנשים שלא יודעים שום שפה." סזארני טען שחלק מדעותיה על יהודים ממוצא מזרח תיכוני גבלו בגזענות כפי שתיארה את ההמונים הישראלים במכתבה לקארל יאספרס: "הרושם הראשון שלי: למעלה, השופטים, מיטב יהדות גרמניה. מתחתיהם, הפרקליטים התובעים, גליציאנים, אבל עדיין אירופאים. הכל מאורגן על ידי משטרה שעושה לי את הצמרמורת, מדברת רק עברית ונראית ערבית. כמה טיפוסים ממש אכזריים ביניהם. הם היו מצייתים לכל פקודה. ומחוץ לדלתות, ההמון האוריינטלי, כאילו היה באיסטנבול או במדינה אחרת חצי אסייתית. בנוסף, וניכרים מאוד בירושלים, הפאות והקפטנים, שעושים חיים בלתי אפשריים לכל האנשים הסבירים כאן." ספרו של סזאראני ספג ביקורת בעצמו. בביקורת שהופיעה במוסף The New York Times Book Review, טען בארי גוון שעוינותו של סזארני נובעת מכך שספרו עומד "בצל אחד הספרים הגדולים של חצי המאה האחרונה", וכי הצעתו של סזרני שגם ארנדט וגם לאייכמן היה הרבה מן המשותף ברקע שלהם, מה שהקל עליה להסתכל מלמעלה על ההליכים.
יו טרבור-רופר טען כי החיבור חב הרבה לחיבור עב הכרס "השמדת יהודי אירופה" של ראול הילברג (אף שארדנט מציינת אותו בעצמה כמקור השפעה). הילברג עצמו חש כי מדובר במעין פלאגיאט. אולם לעומת הילברג, ביקורתה של ארנדט מופנית כלפי ראשי הקהיולות היהודיות ולא כלפי המנטליות של חיי הקהילה היהודית בכללה.
ארנדט זכתה לביקורת גם בצורת תגובות למאמריה במגזין הניו יורקר עצמו, בו פרסמה את הדו"ח לראשונה. מקרה אחד פורסם שבועות ספורים לאחר פרסום מאמריה במאמר מאת מייקל מוסמאנו, עד ההגנה, "Man With an Unspotted Conscience" ("אדם בעל מצפון ללא רבב"), שטען כי ארנדט נפלה קורבן לדעות הקדומות שלה שהפכו את עבודתה לא-היסטורית. מוסמאנו גם ביקר אותה ישירות על כך שהתעלמה מהעובדות שהוצעו במשפט בכך שקבע כי "הפער בין מה שהעלמה ארנדט קובעת, לבין מה שהעובדות שנקבעו, מתרחש בתדירות כה מטרידה בספרה, עד שקשה להתקבל כעבודה היסטורית מהימנה." עוד אמר כי ארנדט חשפה לעיתים קרובות כל כך את דעותיה הקדומות עד שלא ניתן לעמוד את חיבורה כמהימן.
ארנדט הסתמכה רבות על ספרו של ה"ג אדלר (HG Adler) "Theresienstadt 1941-1945. The Face of a Coerced Community" ("טרזיינשטט 1941–1945. פניה של קהילה כפויה"), אותו קראה בכתב יד. אדלר הוכיח אותה על דעותיה על אייכמן במאמרו "מה חנה ארנדט יודעת על אייכמן והפתרון הסופי?" שהתפרסם בשבועון היהודי "Allgemeine Wochenzeitung der Juden in Deutschland" ב-1964.
ביקורת מאוחרות יותר הועלתה כנגד ארנדט בידי החוקרות בטינה שטנגנט ודברה ליפשטדט. שטנגנט טענה בחיבורה אייכמן לפני ירושלים (אנ'), שאייכמן היה למעשה אנטישמי ערמומי יותר מכפי שארנדט שערה. שטנגנט השתמשה במסמכי סאסן ובדיווחים של אייכמן מארגנטינה כדי להוכיח שהוא גאה במעמדו כנאצי רב עוצמה וברציחות שהדבר אפשר לו לבצע. היא אמנם מכירה בכך שמסמכי סאסן לא נחשפו במלואם בימי חייה של ארנדט, אבל היא טוענת שהראיות היו שם במשפט כדי להוכיח שאייכמן היה רוצח אנטישמי ושארנדט פשוט התעלמה מכך. אייכמן הצהיר בראיון עם סאסן: ”לוּ הייתי סתם ממלא פקודות, הייתי סתם אוויל. אני חשבתי על מהות הפקודות שקיבלתי. אני הייתי אידיאליסט. כשהגעתי למסקנה שהכרחי לעשות ליהודים את שעשיתי, עבדתי בפנטיות שאדם צריך לצפות מעצמו”.
בדומה לשטנגנט, טענה דבורה ליפשטדט בחיבורה, "The Eichmann Trial", שדעתה של ארנדט הייתה מוסחת בגלל השקפותיה על טוטליטריות מכדי לשפוט באופן אובייקטיבי את אייכמן עצמו. היא מתייחסת לספרה של ארנדט יסודות הטוטליטריות (אנ') כבסיס לכך שארנדט ניסתה לאמת את עבודתה על שימוש באייכמן כדוגמה. ליפשטדט טוענת כי ארנדט "רצתה שהמשפט יסביר כיצד החברות הללו הצליחו לגרום לאחרים לעשות את הזוועות שלהן" ולכן ניסחה את הניתוח שלה באופן שיאשש את הטענה הזו.
ב"אחרית הדבר" שנוספה למהדורות החדשות של הספר ארנדט התייחסה למחלוקת הציבורית ולכוונתה בטביעת הביטוי "הבנאליות של הרוע":
אני גם יכולה לתאר לעצמי שכותרת המשנה של הספר היתה עשויה לעורר מחלוקת אמיתית; כי כשאני מדברת על הבנאליות של הרוע, אני עושה זאת אך ורק ברמה עובדתית, ומצביעה על תופעה שהזדקרה אל מול עינינו במשפט. אייכמן לא היה יאגו וגם לא מקבת, והוא בוודאי לא היה מעלה בדעתו להחליט, כמו ריצ'רד השלישי, "להראות שהוא רשע". מלבד פעלתנות יוצאת מגדר הרגיל למען זכייה בקידום אישי, לא היו לו שום מניעים. והפעלתנות הזאת כשלעצמה לא היתה פלילית בשום אופן. [...] אפשר לומר, בלשון הדיבור, שלא היה לו מושג מה הוא עושה. [...] הוא לא היה טיפש. היה זה חוסר מחשבה גמור - שאיננו זהה כלל לטיפשות - שהכשיר אותו להפוך לאחד מגדולי הפושעים של אותה תקופה. ואם זה "בנאלי" ואפילו משעשע, שעם כל המאמצים בעולם אי אפשר למצוא באייכמן שום עומק שטני, זה עדיין רחוק מלהיות תופעה רגילה. [...] הלקח שניתן היה ללמוד בירושלים הוא, למעשה שרוחק כזה מן המציאות וחוסר מחשבה כזה יכולים לגרום ליותר חורבן מאשר כל האינסטינקטים המרושעים שאולי קיימים באדם. אבל זה היה לקח, לא הסבר של התופעה ולא תיאוריה על אודותיה.
המקור באנגלית
I also can well imagine that an authentic controversy might have arisen over the subtitle of the book; for when I speak of the banality of evil, I do so only on the strictly factual level, pointing to a phenomenon which stared one in the face at the trial. Eichmann was not Iago and not Macbeth, and nothing would have been farther from his mind than to determine with Richard III "to prove a villain." Except for an extraordinary diligence in looking out for his personal advancement, he had no motives at all. And this diligence in itself was in no way criminal; be certainly would never have murdered his superior in order to inherit his post. He merely, to put the matter colloquially, never realized what he was doing. It was precisely this lack of imagination which enabled him to sit for months on end facing a German Jew who was conducting the police interrogation, pouring out his heart to the man and explaining again and again how it was that he reached only the rank of lieutenant colonel in the S.S. and that it had not been his fault that he was not promoted. In principle he knew quite well what it was all about, and in his final statement to the court he spoke of the "revaluation of values prescribed by the [Nazi] government." He was not · stupid. It was sheer thoughtlessness-something by no means identical with stupidity-that predisposed him . to become one of the greatest criminals of that period. · And if this is "banal" and even funny, if with the best will in the world one cannot extract any diabolical or demonic profundity from Eichmann, that is still far from calling it commonplace. It surely cannot be so common that a man facing death, and, moreover, standing beneath the gallows, should be able to think of nothing but what he has heard at funerals all his life, and that these "lofty words" should completely becloud the reality of his own death. That such remoteness from reality and such thoughtlessness can wreak more havoc than all the evil instincts taken together which, perhaps, are inherent in mail-that was, in fact, the lesson one could learn in Jerusalem. But it was a lesson, neither an explanation of the phenomenon nor a theory about it.
אבישי מרגלית ביקר את ניסיונה של ארנדט, לפי עדותה שלה, לאמץ "אירוניה" נוסח "ברכט" לשם תיאורו של אייכמן כ"ליצן". מרגלית התייחס לניסיון (הכושל לדבריו) של ברכט עצמו לנקוט באסטרטגיה אירונית כדי להפוך את היטלר ואת המפלגה הנאצית למושא לעג במחזהו עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי. ”לדבריה, המטרה באימוץ אירוניה ברכטיאנית הייתה ללעוג לאייכמן על מנת לשלול ממנו מעמד שייקספירי של נבל-על בנוסח יאגו או ריצ'רד השלישי [...] ייתכן בהחלט שעניין הלעג הברכטיאני לא היה אלא מחשבה בדיעבד, שנועדה לסתור את הטענה כאילו חשה ריחוק מן הקורבנות ולהפוך ריחוק רגשי לריחוק אירוני.”.
לצד זאת, מבקרים רבים היו חיוביים לניתוח הבנאליות של הרוע אצל ארנדט. ביניהם ההיסטוריון הפונקציונליסט הנס מומזן, שנחלץ לכתוב הקדמה לספר במהדורתו הגרמנית, הגן על נקודת המבט של "הבנאליות של הרוע" והסכים עם ארנדט ש"הדרך ל'פתרון הסופי' אינה יכולה להתמצות בתיאור המשכיותם של "זרמים אנטישמיים". ארנדט זכתה גם לשבחים על היותה בין הראשונות שציינו כי אינטלקטואלים בקרב האיינזצגרופן, היו למעשה מקובלים יותר ברייך השלישי למרות השימוש העיקש של גרמניה הנאצית בתעמולה אנטי-אינטלקטואלית. במהלך ביקורת משנת 2013 על ספרו של ההיסטוריון כריסטיאן אינגראו "Believe and Destroy" (להאמין ולהרוס), שהצביע על כך שהיטלר קיבל יותר אינטלקטואלים בעלי מוצא גרמני וכי לפחות 80 אינטלקטואלים גרמנים סייעו ל"מכונת המלחמה של האס אס", שיבח יאן מישבסקי מ-Los Angeles Review of Books שיבח את ארנדט על כך שהיא "מודעת היטב לכך שהיה מקום לאיש החושב ברייך השלישי", אף כי אייכמן לא היה כזה.
הפילוסופית היהודיה-אמריקאית ג'ודית באטלר שיבחה את האופן שבו ארנדט מתארת את אי היכולת לחשוב כאיום על האנושות.
אם ארנדט חשבה שהמושגים הקיימים של כוונה משפטית ושל בתי דין פליליים לאומיים אינם הולמים את מלאכת התפיסה והשפיטה של פשעים נאצים, היה זה גם מפני שחשבה שהנאציזם ביצע תקיפה כנגד החשיבה. השקפתה האדירה לאלתר את מקומה ותפקידה של הפילוסופיה בשיפוט רצח עם וקראה לאופן חדש של רפלקסיה פוליטית ומשפטית, שהיא האמינה שתוכל לשמור הן על החשיבה והן על זכויותה של אוכלוסייה פתוחה, פלורליסטית וגלובלית להגנה מפני השמדה. מה שהפך לבנאלי, למרבה הפלא, היה הכישלון לחשוב. ואכן, בשלב מסוים חוסר החשיבה הוא בדיוק שם הפשע שאייכמן מבצע. אנו עשויים לחשוב תחילה שזו דרך שערורייתית לתאר את הפשע הנורא שלו, אבל עבור ארנדט ההשלכה של אי-חשיבה היא רצח עם, או בהחלט יכולה להיות.
המקור באנגלית
If Arendt thought existing notions of legal intention and national criminal courts were inadequate to the task of grasping and adjudicating Nazi crimes, it was also because she thought that nazism performed an assault against thinking. Her view at once aggrandised the place and role of philosophy in the adjudication of genocide and called for a new mode of political and legal reflection that she believed would safeguard both thinking and the rights of an open-ended plural global population to protection against destruction. What had become banal – and astonishingly so – was the failure to think. Indeed, at one point the failure to think is precisely the name of the crime that Eichmann commits. We might think at first that this is a scandalous way to describe his horrendous crime, but for Arendt the consequence of non-thinking is genocidal, or certainly can be.