ליתיום (תרופה)
תופעות לוואי ואזהרות

למעלה מ-80% מהחולים הנוטלים ליתיום חווים תופעות לוואי. ישנה חשיבות לצמצם את הסיכון להופעת תופעות לוואי באמצעות ניטור רמות הליתיום בדם והתערבות פרמקולוגית נאותה על מנת לנטרל אפקטים לא רצויים, בעת הופעתם. חינוך החולים הוא בעל חשיבות בהורדת השכיחות והחומרה של תופעות הלוואי. יש להזהיר חולים הנוטלים ליתיום, כי שינויים בצריכת מים ומלח יכולים להשפיע על כמות הליתיום המופרשת, וכתוצאה מכך לגרום לעלייה או ירידה ברמות הליתיום בפלסמה. לדוגמה: צריכת נתרן מוגברת (במסגרת שינוי דרסטי בהרגלי דיאטה) מורידה את ריכוז הליתיום. ולהפך, צריכת נתרן מועטה היא בעלת פוטנציאל להגעה לרמות ליתיום טוקסיות (רעילות). כמו כן, ירידה בכמות הנוזלים בגוף (כמו במקרים של הזעה מוגברת) יכולה להוביל להתייבשות והרעלת ליתיום. נוסף לכך, תרופות רבות משפיעות על ריכוז הליתיום בפלסמה, ויש לתת על כך את הדעת בזמן מתן תרופות על ידי הרופא המטפל.
תופעות לוואי במערכת העיכול: בחילות, הקאות, ירידה בתיאבון ושלשולים. ניתן להימנע מתופעות אלה על ידי חלוקת המינון למספר מנות ביום, נטילה של הליתיום עם אוכל, או החלפה לתכשיר ליתיום אחר. התכשיר בעל הסבירות הנמוכה ביותר לגרום לשלשול הוא Lithium Citrate. תכשירים המכילים לקטוז, יכולים לגרום לשלשולים בחולים עם אי סבילות ללקטוז.
עלייה במשקל: עלייה במשקל היא תוצאה של השפעת הליתיום על מטבוליזם של פחמימות במנגנון לא ידוע. עלייה במשקל יכולה להיות גם ביטוי של תת פעילות בלוטת התריס, בצקת או צמא המביא לצריכת משקאות ממותקים ומיצים, כל אלה כתוצאה משימוש בליתיום.
רעד: רעד נגרם בשל טיפול בליתיום, נע בין 8-12Hz והוא בולט יותר בפשיטה של הידיים קדימה. הרעד מופיע בעיקר באצבעות הידיים ובייחוד בעת ביצוע מניפולציות עדינות עם היד. ניתן להפחית את הרעד באמצעות חלוקת המינון היומי למספר מנות, שימוש בתכשירים ליתיום הכוללים שחרור מושהה של התרופה, הפחתה במינון הקפאין היומי ועוד. כמו כן ניתן לטפל ברעד על ידי מתן חוסמי בתא כמו פרופרנולול. כאשר מופיע רעד חמור יש להעלות את האפשרות של הרעלת ליתיום.
השפעה קוגניטיבית: שימוש בליתיום קשור להופעת דיספוריה (מועקה, דכדוך), חוסר ספונטניות, זמן תגובות מוארך ופגיעה בזיכרון. יש לשים לב לנוכחות סימפטומים אלה, כיוון שבשכיחות גבוהה הם גורמים לחוסר הענות לטיפול (Non-Compliance). האבחנה המבדלת לסימפטומים אלה כוללת: הפרעות דיכאון, היפותירואידיזם, היפרקלצמיה, וכן מחלות ותרופות שונות. ישנם חולים, אך לא כולם, המדווחים על שיפור בחומרת העייפות ובפגיעה בזיכרון עם הזמן.
תופעות לוואי נוירולוגיות נוספות, שאינן נפוצות בדרך כלל, כוללות: סימפטומים של פרקינסוניזם קל, אטקסיה, פגיעה בדיבור (dysarthria). השניים האחרונים יכולים להופיע כתוצאה מהרעלת ליתיום. באופן נדיר, ליתיום יכול לגרום לנוירופתיה פריפרית, יתר לחץ תוך-גולגולתי בניגני (pseudotumor cerebri), סימנים דמויי מיאסתניה גרביס ועלייה בסיכון לפרכוסים.
השפעה על הכליות: תופעות הלוואי הכלייתיות הנפוצות ביותר של ליתיום הן פוליאוריה (השתנת יתר) ופולידיפסיה (שתיית יתר) המשנית לה. פוליאוריה מהווה בעיה ב25-35% מהחולים הנוטלים ליתיום, להם יש תפוקת שתן של 3L ביממה (באופן תקין: 1-2L ביממה). הפוליאוריה נגרמת בראש ובראשונה כתוצאה מהפעילות האנטגנוניסטית של ליתיום על האפקט הכלייתי של ההורמון ואזופרסין. כאשר פוליאוריה מהווה בעיה משמעותית, יש להעריך את התפקוד הכלייתי של החולה ולבצע איסוף שתן במשך 24 שעות. תופעת הלוואי הכלייתית החמורה ביותר היא פיברוזיס אינטרסטיציאלי לא ספציפי. התופעה נדירה ומופיעה לאחר נטילת ליתיום במשך 10 שנים או יותר. ישנה ירידה הדרגתית במנגנון הסינון הכלייתי ועלייה בריכוז הקריאטינין בדם ולעיתים נדירות תופעה זו יכולה להגיע אף לכשל כלייתי. לעיתים, ליתיום יכול לגרום לתסמונת נפרוטית. לאור תופעות הלוואי האמורות, בחולים הנוטלים ליתיום, יש לעקוב כל חצי שנה אחר ריכוז רמת הקריאטינין, לבצע בדיקות כימיה לשתן ולמדוד נפח שתן באיסוף של 24 שעות.
בלוטת התריס: ליתיום גורם לירידה שאינה מדאיגה ולרוב חולפת של הורמוני בלוטת התריס. עם זאת קיימים דיווחים שיוחסו לטיפול בליתיום: היווצרות זפקת (ב-5% מהחולים), אקסופתלמוס (בלט של ארובת העין) שהוא הפיך ושפיר, יתר פעילות בלוטת התריס (פחות שכיח) ותת פעילות של בלוטת התריס (שכיח יותר, בין 7% עד 10% מהחולים). תת-פעילות של בלוטת התריס כתוצאה משימוש בליתיום נפוצה יותר בנשים (14%) מאשר בגברים (4.5%). נשים נמצאות בסיכון גבוה במהלך השנתיים הראשונות לטיפול. כמו כן, חולים הנוטלים ליתיום לטיפול בהפרעה דו־קוטבית ומפתחים הפרעה הקרויה Rapid Cycling (שינוי מהיר במצבי הרוח) נמצאים בסיכון גבוה פי 2 לפתח תת-פעילות של בלוטת התריס. ב-50% מהחולים הנוטלים ליתיום לאורך זמן, ישנן הפרעות בבדיקות המעבדה: תגובת ההורמון TRH אבנורמלית, וב-30% ישנם ריכוזים גבוהים של ההורמון TSH. אם קיימים סימפטומים של תת-פעילות בלוטת התריס יש לטפל בתחליפים הורמונליים (אלטרוקסין). גם בהיעדר סימפטומים של תת-פעילות בלוטת התריס, יש רופאים המטפלים בחולים באלטרוקסין של ריכוזים עולים של TSH. לאור השכיחות הגבוהה יחסית של הפרעות בבלוטת התריס, בחולים הנוטלים ליתיום, יש לבדוק TSH כל 6–12 חודשים. כמו כן יש לבחון האם החלה תת-פעילות של בלוטת התריס כתוצאה מהטיפול בליתיום, כאשר מבררים אפיזודות דיכאוניות בחולים הנמצאים תחת השפעת תרופה זו.
מערכת קרדיוסקולרית: ליתיום מדכא את פעילות הקוצב ב-Sinus Node, מה שלעיתים יכול לגרום להפרעות קצב, ואף ביטויים של התעלפויות (סינקופה). לכן, אין להשתמש בליתיום בחולים עם תסמונת הסינוס החולה. במקרים נדירים, הפרעות קצב חדריות ואי ספיקת לב הופיעו במהלך טיפול בליתיום. תופעות רעילות של ליתיום על שריר הלב נפוצות יותר בחולים עם דיאטה דלת-מלח, חולים הנוטלים תרופות מסוג משתנים, חולים עם חוסר איזון אלקטרוליטרי או בחולים עם אי ספיקת כליות. מבחינת אק"ג, הביטוי הלבבי של ליתיום דומה לזה של תת-אשלגן בדם- היפוקלמיה. הסיבה לכך היא בשל החלפת יון הליתיום את יון האשלגן התוך תאי. השינויים הנפוצים באק"ג הם השטחת או היפוך גלי T . השינויים הללו אינם בעלי משמעות קלינית והם חולפים לאחר פינוי של ליתיום מהגוף.
עור: השפעה עורית יכולה להיות תלויית מינון. התופעות העוריות כוללות: אקנה, פריחה פוליקולרית ומקולופפולרית, כיבים בגפיים והחמרה של פסוריאזיס. לעיתים, החמרה בפסוריאזיס או פריחות של אקנה חמורה מאלצות הפסקת טיפול. ישנם גם דיווחים על הקרחה. רוב המצבים המתוארים לעיל מגיבים היטב לשינוי בסוג תכשיר הליתיום או לטיפול בתכשירים עוריים מתאימים.