stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרתה גרהם
ביוגרפיה

גרהם נולדה בפיטסבורג שבפנסילבניה בשנת 1894 להורים פרסביטריאנים אדוקים. כשהייתה בת 14, עברה עם משפחתה לסנטה ברברה שבקליפורניה. היא החלה להתעניין במחול לאחר שראתה הופעות של רות סנט דניס בשנות העשרה של המאה ה-20, אך רק בגיל 22 (1916) נרשמה לבית הספר למחול "דנישון" בלוס אנג'לס, שנוסד על ידי רות סנט דניס וטד שון, ונשארה שם עד 1923. ב-1922 גרהם הופיעה כאחת הרקדניות המצריות של שון בסרט אילם קצר בבימויו של הוגו רייסנפלד.
בשנת 1925 הפכה מדריכת מחול ב"בית הספר איסטמן למוזיקה ולתיאטרון" ברוצ'סטר שבניו יורק, בו ניהל רובן ממוליאן את בית הספר לדרמה. בין היתר השניים הפיקו סרט קצר בשני צבעים בשם "החליל של קרישנה", בהשתתפות תלמידי בית הספר. ממוליאן עזב את בית הספר זמן קצר לאחר מכן, וגרהם בחרה לעזוב גם כן, אף על פי שנתבקשה להישאר.
ואז החלה בדרכה העצמאית, בתמיכתו של לואיס הורסט, מלווה מוזיקלי שהכירה בזמן הלימודים ב"דנישון" ושברבות השנים הפך למדריך המוזיקלי שלה ולמאהבה. בשנת 1926 הקימה גרהם את להקת המחול "להקת המחול של מרתה גרהם" (The Martha Graham Dance Company), שמנתה רקדניות כמרתה היל, אנה סוקולוב, ג'יין דדלי, סופי מאסלו, ודורותי ברד. בלהקה זו פיתחה גרהם את סגנון התנועה המיוחד שלה, המזוהה בעיקר עם עקרון הכיווץ וההרפיה, וגיבשה את עולם הדימויים המקושר לסגנון זה, ברוח האמנות המודרנית של אותן שנים. בשנת 1927, הקימה גרהם את "מרכז מרתה גרהם למחול בן זמננו", שעם הלומדים בו נמנתה הברונית בת שבע דה רוטשילד.
בשנת 1932 יסדה גרהם במכללת בנינגטון את התואר הראשון במחול (bachelor of arts degree in dance). מאוחר יותר, בשנת 1951, נמנתה עם מקימי מחלקת המחול בבית הספר "ג'וליארד".
ב-1936 חיברה את יצירתה החשובה "Chronicle", שסימנה את תחילתה של תקופה חדשה באמנות במחול בת-זמננו. המחול עסק בנושאים כבדי משקל, בהשראת נפילת הבורסה ב-1929, השפל הגדול ומלחמת האזרחים בספרד, והגישם באופן דרמטי, תוך שהוא מתמקד בנושאים כמו בדידות ודיכאון, שהשתקפו בתלבושות ובתפאורת הבימה האפלים.
חיי הריקוד של גרהם דעכו אט אט במהלך שנות החמישים. יצירתה החשובה ביותר בתקופה מאוחרת זו הייתה "קליטמנסטרה" רחבת-ההיקף (יצירה הממלאת בארכה תכניה שלמה), שנוצרה בשנת 1958, למוזיקה של המלחין האמריקני יליד מצרים חלים א-דבע (אנ'), שהוצגה גם בישראל.
בשנת 1965, כאשר עברה הברונית בת שבע דה רוטשילד לישראל, וייסדה את להקת המחול "בת שבע", היא קראה לגרהם, ידידתה הקרובה משכבר הימים, וזו הפכה למנהלת הראשונה של הלהקה, הכשירה את דור הרקדנים הראשון בה ויצרה כמה יצירות עבורה. הופעת המחול האחרונה של גרהם הייתה בסוף שנות השישים, ומאז ואילך התמקדה גרהם בכוריאוגרפיה. גרהם המשיכה בעבודתה זו עד סמוך למותה מדלקת ריאות, בגיל 96.
חיים אישיים

בשנת 1948, נישאה גרהם לאריק הוקינס, רקדן ראשי בלהקתה. בתחילה לא רצתה להינשא, אך נאותה לעשות כן לאחר שמונה שנים של חיים משותפים. הוא עזב את להקתה ב-1951 והם התגרשו ב-1954.
פרסים והוקרה

בשנת 1976 הוענקה לגרהם מדליית החירות הנשיאותית על ידי נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד. בשנת 1998, העניק המגזין "טיים" לגרהאם את תואר "רקדנית המאה" ומנה אותה עם האנשים החשובים ביותר במאה העשרים.
להקת מרתה גרהם

הלהקה שהקימה המשיכה לפעול לאחר מותה. אך בצוואתה, גרהם השאירה את הזכויות ביצירות שלה למנהל הלהקה רון פרוטאס. אך הוא נקלע למחלוקת עם דירקטוריון הלהקה וסירב לאפשר לה לבצע את עבודותיה של גרהם. בנוסף הלהקה סבלה מקשיים כלכליים ובמשך עשור פעלה באופן חלקי בלבד. הלהקה חזרה לפעול באופן מלא בשנת 2004, לאחר שזכתה בתביעה נגד פרוטאס. בשנת 2005 מונתה ג'נט איילבר, תלמידתה של גרהם, למנהלת האמנותיית של הלהקה. בנובמבר 2011 ביקרה הלהקה בישראל וביצע שלוש יצירות.
באוקטובר 2012, במהלך  הוריקן סנדי, ספגה הלהקה פגיעה קשה כשהסטודיות שלה ומחסני התפאורה והתלבושות הוצפו והיא חזרה לפעילות מלאה רק לאחר שנה וחצי.
הערות שוליים

↑  חיים גמזו, הכוריאו־דרמה של מארתה גראהם: קליטמנסטרה, הארץ, 12 בספטמבר 1958
↑  אלעד סמורזיק, עדיין מתחוללת, באתר הארץ, 1 בנובמבר 2011
↑  רות אשל, צעדים בוני אמון, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2011
טל לוין, עכבר העיר, געגועים למרתה גרהם: פגי ליימן ממשיכה את המסורת, באתר הארץ, 26 באוקטובר 2011
↑   שיר חכם, כך התגברה להקת מרתה גרהם על הוריקן סנדי, באתר הארץ, 9 במרץ 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262085305171  PLWABN: 9810556265605606  BIBSYS: 90551808  BNE: XX957075  BnF: cb12171758j (data)  CiNii: DA06434761  GND: 118718363  ICCU: UFIV139995  ISNI: 0000 0001 2144 7360  LCCN: n79059674  LNB: 000215814  MusicBrainz: 6ecb1371-a0ed-47ab-85ae-947b20168b9d  NARA: 18542586  NDL: 00467433  NKC: jn20021202001  NTA: 086395505  RERO: 02-A003313499  SELIBR: 244399  SNAC: w6tg0q7x  SUDOC: 030264502  ULAN: 500340742  VIAF: 97863086   WorldCat (עם VIAF): 97863086
קטי שטרית

קטרין (קטי) פרץ-שטרית (נולדה ב-22 בינואר 1960, כ"ב בטבת ה'תש"ך) היא חברת כנסת מטעם מפלגת הליכוד; בעברה, שימשה כסמנכ"לית פיתוח עסקי בקרן הון סיכון BRM, מרצה במוסדות להשכלה גבוהה, ראש מטה שר התחבורה וראש מטה שר החינוך.
ביוגרפיה

קטרין פרץ נולדה בקזבלנקה שבמרוקו. היא השנייה מבין חמשת ילדיהם של ג'וזט, פדיקוריסטית, ורפאל פרץ, פעיל תנועת בית"ר וחבר ועידת "חרות" ומרכז הליכוד.
בשנת 1962, כתינוקת בת שנה וחצי, עלתה לישראל עם הוריה ואחותה הגדולה שירה, והם שוכנו במעברה בלוד. כנערה הייתה פעילה בתנועת הנוער בית"ר.
למדה במסלול העתודה האקדמית חינוך בבית ברל, עם התמחות בחטיבת ביניים. התגייסה לצה"ל ב-1982 כמורה חיילת ושובצה בבית ספר יסודי בדימונה. לאחר נישואיה עברה לבית שמש, שם המשיכה בהוראה בבית ספר יסודי עד 1993. הייתה שותפה להקמת בית-ספר למחול מודרני בכפר סבא.
כתבה טורים על חינוך בעיתונות המקומית של בית שמש. בעקבות כך, בין השנים 1993–2008 הייתה ראש לשכתו של דניאל וקנין - ראש עיריית בית שמש מטעם הליכוד, ויועצתו לענייני נשים, ומשנת 1998 יו"ר איגוד מנהלי לשכות במרכז השלטון המקומי. משנת 2001 הייתה חברה במועצה הציבורית המייעצת לתרבות ואומנות בשכונות וערי הפיתוח, וב-2005 קודמה על ידי שרת החינוך לימור לבנת לחברה במועצה הישראלית לתרבות ואמנות. במקביל, הייתה ראש מטה ההתנגדות לתוכנית ההתנתקות מגוש קטיף בליכוד, ובאותה שנה נבחרה גם למרכז הליכוד. לאחר הפסדו של וקנין למשה אבוטבול, בשנים 2008–2010 כיהנה כמנהלת כספים באגף ההנדסה בעיריית בית שמש.
בשנת 2003 השלימה תואר ראשון במדע המדינה ובהיסטוריה, ובשנת 2008 השלימה תואר שני במדע המדינה בהתמחות בממשל, במדיניות ציבורית ובניהול כספי באוניברסיטת בר-אילן. הרצתה לסירוגין במכון לשלטון מקומי באוניברסיטת בר-אילן ובמספר מקומות נוספים.
בשנים 2011–2015 הייתה חברת דירקטוריון במרכז מורשת בגין. בטרם כניסתה לכנסת ה-21 (2019) כיהנה כסמנכ"לית פיתוח עסקי בקרן הון סיכון BRM שמשקיעה בתחום ההיי-טק.
ביוגרפיה > פוליטיקה ארצית

בשנת 2008, לקראת הבחירות לכנסת ה-18, שובצה ברשימת הליכוד במקום ה-31 כנציגת מחוז ירושלים, אך לבסוף קיבלה הרשימה 27 מנדטים. בבחירות המקדימות נתמכה על ידי מנהיגות יהודית. ב-2010 מונתה לראש מטה שר החינוך גדעון סער. לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה עזבה את תפקידה בלשכת שר החינוך והתמודדה בבחירות המקדימות בליכוד וזכתה לתמיכה מגדעון סער. שובצה במקום ה-38 ברשימת הליכוד - ישראל ביתנו ולא נכנסה לכנסת. לאחר הבחירות מונתה לראש מטה שר התחבורה ישראל כץ. לאחר כשנה התפטרה מרשימת המועמדים לכנסת, כפי שמחייב החוק.
בשנת 2016 עזבה את תפקידה בלשכת שר התחבורה והצטרפה לקרן ההון סיכון "BRM" בבעלות ניר ברקת, שהצטרף לליכוד שנה קודם. במקביל עבודתה ב-BRM, ניהלה את מטהו של ברקת לקראת הבחירות לכנסת ה-21. ברקת הוצב לבסוף במקום ה-9 ברשימת הליכוד, ושטרית הוצבה בעצמה במקום ה-30 ונבחרה לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הוצבה במקום ה-32 ברשימת "הליכוד" ונבחרה לכנסת. שתי הכנסות כיהנו מספר חודשים ולא הוקמה בתקופתן ממשלה. פעלה להשגת מימון לסייעות לגנים ולבתי הספר היסודיים עבור ילדים בעלי אלרגיות מסכנות חיים למזון.
נבחרה לכנסת ה-24 ונמנתה בה, ככל חברי מפלגתה, עם האופוזיציה. באוגוסט 2021 נמנתה עם העותרים לבג"ץ נגד החלטת הכנסת על הרכב ועדותיה.
בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד הוצבה שטרית למקום ה-39 ברשימת הליכוד לבחירות לכנסת ה-25 ולא נבחרה לכנסת לאחר שהליכוד השיג 32 מנדטים בבחירות. לאחר ששרת התחבורה מירי רגב התפטרה מהכנסת ב-15 בפברואר 2023 במסגרת החוק הנורווגי, הושבעה שטרית כחברת כנסת.
במסגרת תפקידה כחברת כנסת, בכנסת ה-25, היא חברה במספר ועדות. בוועדה המשותפת של ועדת חוקה חוק ומשפט והוועדה לקידום מעמד האשה, בועדת החינוך התרבות והספורט, בוועדת הבריאות ובוועדה לצמצום פערים חברתיים בפריפריה. ובמהלך המחאות נגד הרפורמה המשפטית, היא הייתה אחת מנציגי הקואליציה בבית הנשיא.
ביוגרפיה > משפחתה

נשואה לאשר (מסעוד) שטרית, אחיו של נתן שטרית, שהיה בעבר חבר מועצת עיריית בית שמש מטעם הליכוד. לזוג שלושה ילדים, ובהם משה - לשעבר סמנכ"ל מכון ז'בוטינסקי, מ"מ ראש העיר בית שמש וסגנה מטעם הליכוד.
מתגוררת בבית שמש.
מושק

.
אייל מושק - בעל החיים המזוהה ביותר עם החומר מושק.
מוּשְׁק או מאסק (מסנסקריט: मुष्क) הוא כינוי כללי לקבוצה של חומרים ארומטיים המשמשים כבסיס לבשמים. המונח כולל הפרשות מבלוטות של חיות שהבולט שבהם הוא אייל מושק, צמחים רבים הפולטים ניחוחות דמויי מושק, וכן חומרים מלאכותיים עם ריחות דומים אף על פי שהתרכובת האורגנית שלהם שונה לחלוטין. המונח "מושק" הוא שם שניתן במקור לחומר עם ריח חודר במיוחד שמקורו בבלוטה של זכר אייל המושק. החומר שימש כמקבע בושם (אנ') פופולרי מימי קדם, והוא אחד ממוצרי החי היקרים בעולם. מקורו של השם בשפת הסנסקריט, והוא הושאל לשפות רבות בהתאם למסלול הסחר שלו באסיה ואירופה.
עד המאה ה -19, המושק הטבעי - מושק האייל היה בשימוש נרחב בתעשיית הבשמים, אולם מניעים כלכליים ואתיים הובילו לאימוץ של המושק הסינתטי, אשר משמש כיום כמעט באופן בלעדי בתעשיית הבושם. ברפואה המסורתית לעומת זאת, עדיין נפוץ שימוש במושק הטבעי - לעיתים קרובות באופן לא חוקי. התרכובת האורגנית העיקרית שאחראית לריח האופייני של מושק היא מושקון (muscone).
מושק האייל

אייל מושק (Moschus) הוא סוג יחיד במשפחת איילי המושק הכולל 7 מינים החיים בנפאל, הודו, בהוטן, פקיסטן, סין העממית, קוריאה, רוסיה (סיביר) ומונגוליה; מספרים קטנים מצויים גם בווייטנאם ואפגניסטן. על מנת להשיג את תרמיל המושק של הזכר, אשר ממוקם בין הטבור לאברי הרבייה, הורגים את האיילים בעזרת מלכודות או ירי ממארב, ותרמיל המושק שלו מוסר ממנו (הציידים ינצלו גם את עורו ובשרו). החומר מיובש לרוב כשהוא מונח על אבן חמה בשמש הקופחת, או על ידי טבילה בשמן רותח. לאחר הייבוש, העיסה החומה-אדמדמה נפתחת ובה מתגלים גרגירים שחורים בריכוז גבוה אשר מכונים "תבואה מושקת", והם מעורבבים עם חומרים אלכוהוליים. המושק המופק מאיילים אלה מחולק לכמה סוגים בהתאם לאיכותו ומקום הפקתו: מושק טונקין, מושק אסאמי, מושק נפאלי ומושק קאבארדין. בסין ישנם חוות מיוחדות לגידול איילי המושק על מנת לחלץ מהם את ההפרשה מבלי להורגם. מחירה של בלוטת מושק אחת הוא כ-250 דולר, והמחיר של קילו מושק מגיע לכ-45,000 דולר.
מושק הבונה

מושק הבונה הידוע יותר כקסטוריום, הוא הפרשה נוזלית שומנית בצבע חום כהה שמדיפה ריח עז ומופקת בבלוטה של הבונה הקנדי והבונה האירופי; הבלוטה ממוקמת באזור פי הטבעת של הבונה. ההפרשה משמשת את הבונה לצורך טיפוח פרוותו וכן לצורך סימון טריטורייה.
כיום השימוש בנוזל נפוץ בעיקר כתוסף מזון בתעשיית המזון (תחת הסיווג "חומר טעם טבעי"), ובתעשיית הבשמים. עד למאה ה-18 החומר היה נפוץ כתרופת פלא לטיפול במחלות שונות בהן כאבי ראש, חום, והיסטריה. כוורנים בימי ביניים נהגו גם להשתמש בחומר לצורך הגברת ייצור הדבש. קסטוריום משמש גם לצורך הוספת טעם וריח ייחודיים לסיגריות.
מושק הזבד

מושק הזבד הידוע בפשטות כבושם זבד, הוא הפרשה שעוונית לבנה-צהבהבה מהבלוטה הפריניאלית של הזבד אפריקאי אשר משמש את הזבד לסימון הטריטוריה שלו. בלוטות פריניאליות ואנאליות מצויות גם בזכרים וגם בנקבות של הזבד האפריקאי, אך הבלוטות אצל הזכרים גדולות יותר ומפרישות הפרשה חזקה וריחנית יותר.
הפרשת הבלוטות הפריניאליות היוותה מרכיב בסיסי בבשמים רבים במשך מאות שנים והיא נמצאת בשימוש עד היום, אם כי במידה פחותה מאז יצירת המושק הסינתטי. זבדים אפריקאים גודלו בשבי וההפרשה הופקה מהם ודוללה לתוך בשמים. הזבד האפריקאי מסוגל להפריש שלושה עד ארבעה גרמים של נוזל בשבוע, והוא נמכר בכ-500 דולרים לק"ג.
מושק מבעלי חיים אחרים

האונדטרה המכונה גם "חולדת המושק" (Ondatra zibethicus), היא מין של מכרסם יליד צפון אמריקה אשר היה ידוע כבר מאז המאה ה-17 בכך שהוא מפריש חומר ריחני מבלוטות עם ריח מושק. בשנת 1940 התגלתה דרך אפשרית לחילוץ המושק מהאונדטרה באמצעות חומרים כימיים, אך המסחר בה מעולם לא התפשט בשל חוסר כדאיות.
הפרשות ריח מושק מצויות גם אצל בעלי חיים אחרים: זכר ברווז המושק החי בדרום אוסטרליה מפיק ריח בעיקר בעונת הרבייה. כבש המושק המצוי בקוטב הצפוני בעל ריח עז המגיע מבלוטות בין עיניו; כבש המושק מחכך אותם בגופו ובשילוב עם התזת שתן, לפרווה יש ריח חריף וחזק במיוחד. מינים נוספים הם חיפושית המושק (Aromia moschata) אשר מפרישה חומר דמוי מושק מבלוטה בבטן באמצעות נקבוביות הפרשה ברגליים, הסוג חדף המושק שכולל כ-130 מינים, הסוג צב המושק (Sternotherus) שכולל 4 מינים, דסמן המושק - מין חפרפרת אשר לו זוג בלוטות ריחניות בבסיס הזנב המשמשות לסימון, אליגטור אמריקני, מינים מסוימים של נחשים ובעלי חיים אחרים. אצל תנינים רבים יש שני זוגות של בלוטות מושק: זוג אחד ממוקם בפינת הלסת וזוג אחר בפתח הביב. בעלי חיים אחרים פחות ידועים שלהם ניחוח מושק הם דלקרן המושק, חזיר המושק, עטלף המושק, התוכי לורי המושק, קנגוריל המושק, זכר האימפלה, וכן ברווז מוסקובי, גירית סמורית סינית, זאב נהרות מושקי (Esox masquinongy) ותמנון המושק (Eledone moschata).
מושק צמחים

מספר מיני צמחים ופרחים מפיקים ריח מושק. ביניהם: סחלב המושק (Herminium monorchis), סחלב מושק מדומה (Chamorchis alpina), האנג'ליקה הנורווגית (Angelica archangelica), חלמית המושק (Malva moschata), תות מושק (Fragaria moschata) ורד המושק (Rosa moschata), הבמיה המושקת (Abelmoschus moschatus) מהודו, פרח המושק (Mimulus moschatus) המצוי בצפון-מערב אמריקה, עץ מושק (Olearia argophylla) האנדמי לאוסטרליה, מלפפון המושק (Sicana odorifera) מאמריקה הדרומית, היביסקוס המושק (Hibiscus moscheutos), מקור חסידה מושק (Erodium moschatum), גדילן המושק (Carduus nutans), קימרונה (Ocotea moschata), טבורית המושק (Crassula moschata), לימון מושק (Citrofortunella microcarpa), חמנית מושק (Amberboa moschata), דלעת המושק, שרך המושק (Phymatosorus scolopendria), מלון מושק ועוד. תרכובות של צמחים אלו נמצאות בשימוש נרחב של בשמים כתחליף למושק האיילים או שמשתמשים בהם כדי לשנות את הריח של חומר מושק אחר.
מושק מלאכותי

המושק הסינתטי או המושק המלאכותי משמש כמרכיב נפוץ באבקות כביסה על מנת להסוות את הריח של הכימיקלים וחומרי הניקוי. מאז שאיילי המושק נאסרו למסחר על ידי האמנה הבינלאומית בסחר במינים נכחדים, כמעט כל המושק בתעשיית הבשמים הוא סינתטי ומכונה "מושק לבן". המושקים הסינתטיים מחולקים ל-3 קבוצות עיקריות: "מושק נטר-ארומטי", "מושק פוליסיקליק", ו"מושק מאקרוסיקליק". בשתי הקבוצות הראשוניות נעשה שימוש נרחב בתעשייה החל מקוסמטיקה וכלה בדטרגנטים. עם זאת, השימוש בשתי קבוצות כימיות אלה מצטמצם בהדרגה לטובת הקבוצה השלישית, בשל ההשפעה האנושית והסביבתית שלהם כמו גם המאפיינים הסרטניים שלהם.
באוסטרליה וניו זילנד ישנם ממתקים פופולריים המכונים מקלות מושק; אלו מורכבים ממקל רך בצבע ורוד בדרך כלל, אשר לו טעם וארומה פרחונית שמזכירה את בושם המושק.
המושק ביהדות

בתקופת התלמוד, נהגו להריח את המושק לאחר הבהובו על האש. לריחו של המושק המהובהב נודעת ברכה יהודית מיוחדת; וכך נאמר בתלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף מ"ג, עמוד א': "כל המוגמרות [=הבשמים המהובהבים] מברכין עליהן 'בורא עצי בשמים', חוץ ממושק, שֶׁמִּין-חיה הוא, שמברכין עליו 'בורא מיני בשמים' ". וכך נפסק גם בהלכה. מקורות אלה אינם מוסיפים ומרחיבים על מהות החיה ומהות החומר המופק ממנה, רש"י המסביר כי "ריח המושג"א נובע מן הרעי (צואה) של החיה".
רבי סעדיה גאון, ואחריו הרמב"ם הסיקו כי המור, שהוא בושם שמשמש להכנת שמן המשחה והקטורת, הוא המושק, ומוסיף הרמב"ם: ”הַמּוֹר הוּא הַדָּם הַצָּרוּר בְּחַיָּה שֶׁבְּהֹדּוּ הַיָּדוּעַ לַכּל שֶׁמִּתְבַּשְּׂמִין בָּהּ בְּנֵי אָדָם בְּכָל מָקוֹם” (ספר עבודה, הלכות כלי המקדש והעובדין בו, פרק א', הלכה ג')
גלריה

תות מושק
חיפושית המושק
היביסיקוס המושק
צב מושק מצוי
ברווז המושק
חדף המושק
אנג'ליקה נורווגית
לורי המושק
פקארי מגוון (חזיר המושק)
מלפפון מושק
זכר מהמין אייל מושק סיבירי.
בונה אירופאי.
זבד אפריקני.
אונדטרה - חולדת המושק.
כבש המושק.
פרח המושק.
סחלב מושק מדומה.
שלמה בורשטין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1914 תרע"ד פולין
 פטירה:  יוני 2004 (בגיל 90 בערך) כ' בסיוון תשס"ד
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  אורוגוואי, חדרה
 תקופת הפעילות:  ? – יוני 2004 
 השתייכות:  ציונות דתית
 רבותיו:  הרב יחזקאל לוינשטיין, הרב ירוחם ליבוביץ
 
הרב שלמה בורשטין (יט בטבת תרע"ה, 1914 – כ' בסיוון תשס"ד, יוני 2004) היה ראש "ישיבת הרב קוק" במונטווידאו, מייסד וראש הישיבה הראשון של ישיבת בני עקיבא בית שמואל בחדרה.
ביוגרפיה

נולד לרב שלום (אלתר) וטובה (פעשע גיטל) בורשטין בעיר ביאליסטוק בפולין אשר משם עברה משפחתו לטיקטין. למד בישיבת לומז'ה. בשנת תר"ץ עבר לישיבתו של רבי אלחנן וסרמן בברנוביץ'. בגיל 17 עבר לישיבת מיר.
למד שם מפי המשגיח רבי ירוחם ליבוביץ ומרבו המובהק הרב יחזקאל לוינשטיין. בגיל 20 הוסמך לרבנות. כמו כן מילא הרב בורשטין את "מקום הפסיקה" של העיירה מיר למשך תקופה[דרוש מקור].
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נותר תחת הכיבוש הנאצי, ואחרי תלאות וקשיים הצליח להימלט לוילנא, לשם עברה ישיבת מיר. הוא נדד עם הישיבה ליפן ובהמשך לשאנגחאי. בשנת תש"ו (1946), עת עזבו תלמידי ישיבת מיר את שאנגחאי, הוזמן הרב בורשטין לשמש כר"מ בישיבת רבי יצחק אלחנן בארצות הברית[דרוש מקור], אך העדיף להמשיך בישיבתו כשהוא פועל בעזרתו של הג'וינט להעברת תלמידי הישיבה מסין לארצות הברית[דרוש מקור]. היה בין מייסדי ישיבה קטנה בסן פרנסיסקו אשר קיימת עד היום[דרוש מקור]. משם עבר הרב עם ישיבת מיר לארצות הברית, עד הגיעה לברוקלין.
בתש"ז (1947) היגר הרב לבירת אורוגוואי מונטווידאו, שם הקים ישיבה גבוהה בשם "ישיבת הרב קוק" וכן ישיבה לתלמידי בית ספר תיכון משעות הצהרים. בנוסף היה מסלול ישיבת ערב שכלל לימודי יהדות משלימים לסטודנטים ואחרים. הוא היה רבו של בית הכנסת "ביהכנ"ס דליטא", כתב בעיתונות של הקהילה וכן כתב קונטרסי "פירוש למשנה ביידיש".
בקיץ תשכ"א (1961) עלה לישראל, ליישוב החדש 'דגנים' שלימים נקרא מרכז שפירא. שימש כר"מ בישיבה התיכונית במקום.
בהמשך ייסד את ישיבת בני עקיבא בית שמואל בחדרה ועמד בראשה במשך מספר שנים.
קיבל את אות "יקיר החינוך הדתי" וכן יקיר העיר חדרה.
נפטר בכ' בסיוון תשס"ד, והובא למנוחות בבית העלמין הישן בחדרה.
משפחתו

עם היווסדה של ישיבת "הרב קוק" נשא הרב לאשה את שושנה ספיר (נפטרה בי"א בניסן ה'תשע"ה).
בנו בכורו, הרב שלום פנחס היה רבה של עוצבת גולן, ראש ישיבה בחדרה, וראש ישיבת מדרשיית הגליל שהקים לעולים מחבר המדינות במגדל העמק. כיום משפיע בישיבות בעיר צפת.
בתו, הרבנית טובה, נישאה לרב הלל דוד, לשעבר רב "הלל יפה" בחדרה
בתו הרבנית אסתר לבנון היא מראשי 'בנין שלם', נשואה לרב אליקים לבנון
בנו הרב דוד יהודה נשוי לבתו של הרב רפאל בנימין לוין
בנו הרב מנחם בורשטין, הוא ראש מכון פוע"ה ור"מ הלכה בישיבת מרכז הרב בירושלים
בתו זיוה היא מחנכת, נשואה לרב אברהם שילר, רבו של היישוב עלי
חיבוריו

שלמי יחזקאל – מאמרי המשגיח הרב יחזקאל לוינשטיין שסוכמו על ידו. עריכה, מקורות ותרגום, בידי בנו הרב מנחם, ירושלים תשמ"ה.
לקריאה נוספת

א' חבה, נדר בשאנגחאי, בהוצאה עצמית של המשפחה, תשע"ה, מהדורה שנייה תש"פ. הספר מתאר את תולדות חייו ובפרט את סיפור ההצלה של תלמידי ישיבת מיר בשאנגחאי.
דמויות מופת בציונות הדתית, עמ' 346–349
הערות שוליים

↑  נדר בשאנגחאי עמ' 4
↑  אמו של הרב מנחם בורשטיין הלכה לעולמה, באתר "סרוגים", 31 במרץ 2015
↑  הרב יואל קטן, אנשים גדולים, באתר ערוץ 7, 14 במאי 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007576735505171  ISNI: 0000 0000 8284 5904  LCCN: nr93032360  VIAF: 97347516   WorldCat (עם VIAF): 97347516
ניר חפץ

| --- | --- |

ניר חפץ, 2001
 לידה:  2 ביוני 1965 (בן 59) חיפה, ישראל
 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  עורך, דובר, עיתונאי, יועץ תקשורת, יועץ אסטרטגי, עורך דין
 מעסיק:  ידיעות אחרונות, מעריב, "חפץ תקשורת"
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  nirhefez
 טוויטר (X):  NirHefez
ניר חפץ (נולד ב-2 ביוני 1965) הוא עורך, עיתונאי, יועץ תקשורת ועורך דין ישראלי. חפץ מילא שורת תפקידים בקבוצת התקשורת "ידיעות אחרונות", וכן תפקידי דוברות והסברה עבור בנימין נתניהו ומפלגת הליכוד. במסגרת חקירת "תיק 4000" חתם על הסכם עד מדינה.
ביוגרפיה

חפץ נולד בחיפה, עבר עם משפחתו בגיל 16 להרצליה ושירת בצה"ל בחיל המודיעין ממנו השתחרר בדרגת רב-סרן. ב-16 במרץ 2018, כשבועיים לאחר שחתם על הסכם עד מדינה בפרשת בזק-אלוביץ', פרסמה אילה חסון מערוץ 10 תחקיר המבוסס בחלקו על חשיפתו של העיתונאי בן כספית, המתאר את סיפור מותו של רונן ילין, צוער שהשתתף באותו קורס קצינים של חפץ. בספטמבר 1984 יצאו השניים לתרגיל ניווט לילי זוגי באזור ערד-תל-שוקת. לאחר שהשניים נרדמו, נדרס ילין על ידי רכבת משא שריסקה את גופו. על פי התחקיר של חסון, בשנת 1987 הגיעה למצ"ח שמועה לפיה הצוער נהרג מפליטת כדור במהלך מסע הניווט, וכדי להסתיר את הדבר, הציב חפץ את גופתו לרוחב פסי הרכבת. חפץ נחקר ונמצא חף מפשע.
ביוגרפיה > קריירה

את הקריירה העיתונאית החל בשנות התשעים ככתב ברשת המקומונים "ידיעות תקשורת" מקבוצת "ידיעות אחרונות", וככתב שטח במהדורת החדשות המקומית של הטלוויזיה בכבלים באזור השרון. היה עורך המקומונים "מה בפתח" החל מיוני 1996, "על השרון" ועיתון "תל אביב" החל מנובמבר 1997. בשנת 2000 מונה לעורך הראשי של כל רשת מקומוני "ידיעות תקשורת". באוגוסט 2001 החליט ראש הממשלה, אריאל שרון, למנות את חפץ כמנכ"ל רשות השידור. אך מליאת רשות השידור וועדה בראשות השופט בדימוס יצחק רביבי, פסלה את המינוי משום שלחפץ לא היה די ניסיון בניהול גוף תקשורתי גדול באותה עת.
בשנת 2003 מונה, במקביל לתפקידו כעורך הראשי של רשת המקומונים "ידיעות תקשורת", גם לעורך אחראי על מדור הספורט ב"ידיעות אחרונות", וב-2006 התמנה לעורך המוסף "7 ימים". בתקופת כהונתו זו פורסמו במוסף תחקירים עיתונאיים רבים כגון פרשיות הכספים של שר האוצר אברהם הירשזון בעמותת "מצעד החיים", חשיפת התיאום בין הבנקים הגדולים בפרשת העלאות תעריפי העמלות, עסקי האורניום החשאיים של ארקדי גאידמק בקזחסטן, אי הסדרים בפריימריז על ראשות מפלגת העבודה בין עמי אילון לאהוד ברק, המחדלים בבנק ישראל בתקופת סטנלי פישר, ניסויים בקופים בתנאים קשים במכון ויצמן ועוד.[דרוש מקור]
בשנת 2005 פרסם יחד עם העיתונאי גדי בלום את הספר "הרועה - סיפור חייו של אריאל שרון", ובשנת 2008 פרסמו את הספר "ישראל לאן - 18 שיחות עם האישים שמעצבים את פני המדינה".
ביוני 2009 עזב חפץ את "ידיעות אחרונות" ומונה לראש מערך ההסברה הלאומי במשרד ראש הממשלה, תפקיד אותו מילא עד דצמבר 2010.
במרץ 2011 החל לשמש כיועץ מיוחד לנוחי דנקנר. באוגוסט 2011 מונה על ידי דנקנר לעורך הראשי של העיתון "מעריב", תפקיד אותו מילא עד לרכישת העיתון בידי שלמה בן צבי בנובמבר 2012. לאחר העברת הבעלות על העיתון, פורסמו מספר תחקירים ועדויות של עיתונאים ב"מעריב" בתקופה זו, שבהם עלו טענות על התערבות של חפץ בתכני העיתון לטובת האינטרסים העסקיים של דנקנר.
בין השנים 2014–2017 שימש כדובר ויועץ תקשורת של שרה ובנימין נתניהו. במהלך הבחירות לכנסת ה-20 שימש כמנהל מטה ההסברה של הליכוד.
ב-6 ביולי 2016 פורסם באתר TheMarker כי חפץ יזם הקמת ערוץ טלוויזיה ועירב ביוזמה את ארנון מילצ'ן ורופרט מרדוק. ב-18 בפברואר 2018 פורסמה הקלטה של חפץ, בה הוא תוהה כיצד הגיע המידע לעיתון ומסביר לבן שיחו שמילצ'ן ומרדוק נסוגו מהיוזמה עקב הפרסום.
ב-6 ביוני 2017 הודיעה קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים, כי שכרה את שירותיו של חפץ בייעוץ אסטרטגי לקבוצה. כחלק מכך תפקידו של חפץ יהיה לגייס חסויות ופרסומות לקבוצה.
חפץ הוא יועץ בתשלום של ארבעה ארגונים וחברות מתחום הבריאות: חברת אסותא מרכזים רפואיים, איגוד חברות תיירות "המרפא", חברת "שראל" וחברת "צמל".
באוגוסט 2021 הוסמך כעורך דין והחל לעבוד במקצוע זה.
ביוגרפיה > חשדות לפלילים

ב-18 בפברואר 2018 נעצר על ידי משטרת ישראל ונחקר במסגרת חקירת פרשת בזק-אלוביץ' (הידועה כתיק 4000) בחשד לנטילת שוחד. ב-5 במרץ, לאחר כשבועיים במעצר, חתם חפץ על הסכם עד מדינה בתיק זה. במסגרת ההסכם התחייב חפץ להימנע לצמיתות מעיסוק בתפקיד ציבורי. בנוסף לעדותו, הוא סיפק דיסק און קי וטלפונים סלולריים עם מידע. בדצמבר 2021 העיד במסגרת משפט נתניהו.
כמו כן נחשד חפץ, במסגרת תיק 1270, כי בשנת 2015 היה שותף לניסיון למנות את השופטת הילה גרסטל למשרת היועץ המשפטי לממשלה, בתמורה לסגירת תיק פרשת המעונות.
ביוגרפיה > תרגיל חקירה ותביעות דיבה

העיתונאי עמית סגל פרסם כי נעשה לחפץ תרגיל חקירה, אך הוצא צו איסור פרסום על הפרטים המלאים, מלבד זאת שאשה המקורבת לחפץ שאינה קשורה לחקירה הובאה לחקירה על מנת להלחיץ אותו ולגרום לו לשתף פעולה עם החוקרים, בנובמבר 2019 הגיש חפץ תביעות לשון הרע בסך חצי מיליון ש"ח נגד שר המשפטים, אמיר אוחנה, והפרשן יעקב ברדוגו, בטענה שהשניים פרסמו את המידע מחקירתו של חפץ שעליו הוצא צו איסור פרסום, ובכך פגעו בפרטיותו. במרץ 2025 נפסק של ברדוגו לפצות את חפץ ב-100 אלף ש"ח בגין לשון הרע ופגיעה בפרטיות, בתוספת 17,700 ש"ח שכר טרחת עורך דין. חפץ הגיש תביעות דיבה גם נגד יאיר נתניהו, יצחק מגן וגלית דיסטל-אטבריאן. יאיר נתניהו חויב לפצותו בסכום כולל של 75 אלף ש"ח.
תביעתו נגד השר אוחנה נדחתה על הסף בנימוק שדברי השר חוסים תחת חסינות, אך השופטת מתחה ביקורת על אוחנה על שהפר צו איסור פרסום. חפץ ערער על פסק הדין בבית המשפט המחוזי, ובנובמבר 2022, במסגרת פשרה בתביעה, התנצל אוחנה בפני חפץ, על שבזמן כהונתו כשר המשפטים חשף פרטים אישיים שהיו מוגנים בצו איסור פרסום.
חיים אישיים

חפץ בעל תואר ראשון במשפטים ותואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב. גרוש ואב לשניים. מתגורר ברעננה.
איוואן טורגנייב

| --- | --- |

דיוקן מאת איליה רפין, 1874
 לידה:  28 באוקטובר 1818 (יוליאני) אוריול, רוסיה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  22 באוגוסט 1883 (יוליאני) (בגיל 64) בוז'יוואל, סן-א-וואז, צרפת (הרפובליקה הצרפתית השלישית) 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  ליטרטורסקיה מוסטקי 
 מקום מגורים:  צרפת, סנקט פטרבורג, Ivan Turgenev museum, Ivan Turgenev museum, Ivan Turgenev museum, Ivan Turgenev museum, ברלין, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 שם עט:  .....въ, Иеремия, Т., Т…, Т. Л., Недобобов, И.Т., Л., —е—, И.С.Т., Т……в 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ברלין, האוניברסיטה הקיסרית של מוסקבה, Faculty of Philosophy at Saint Petersburg State University, אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 שפות היצירה:  צרפתית, אנגלית, גרמנית, רוסית 
 סוגה:  סיפור קצר, אלגיה, רומן קצר, דרמה 
 זרם ספרותי:  ספרות ריאליסטית 
 יצירות בולטות:  A Sportsman's Sketches, Mumu, Home of the Gentry, A Month in the Country, אבות ובנים (רומן), Poems in Prose 
 תקופת הפעילות:  1834–1883 (כ־49 שנים) 
 חתימה:   
 
איוואן סרגייביץ' טורגנייב (ברוסית: Иван Серге́евич Турге́нев, תעתיק ישיר: טורגנב; 9 בנובמבר 1818, אוריול, רוסיה – 3 בספטמבר 1883, בוז'יבאל, ליד פריז, צרפת) היה סופר ומחזאי רוסי חשוב. הרומן שלו "אבות ובנים" נחשב לאחת היצירות המעצבות של הספרות במאה ה-19.