stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קן ליונג
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1995 | Pictures of Baby Jane Doe | מוכר בחנות |  |
| 1995 | ברוכים הבאים לבית הבובות | בארי |  |
| 1997 | צדק אדום (אנ') | פאנג |  |
| 1998 | שעת שיא | סאנג |  |
| 1999 | Man of the Century | מייק ראמזי |  |
| 2000 | לשמור אמונים | דון |  |
| 2000 | Maze | ד"ר מיקאו |  |
| 2000 | חתונה על תנאי | סאם וונג |  |
| 2001 | אינטליגנציה מלאכותית | סיאטו-סאמה |  |
| 2001 | משחקי ריגול | לי |  |
| 2001 | ונילה סקיי | עורך מגזין |  |
| 2002 | Face | ווילי |  |
| 2002 | דרקון אדום | לויד באומן |  |
| 2004 | המסור | סטיבן סינג |  |
| 2005 | חיים בין השורות | מטפל |  |
| 2006 | האיש שבפנים | ווינג |  |
| 2006 | אקס-מן 3: המפלט האחרון | קוויל |  |
| 2007 | Year of the Fish | ג'וני |  |
| 2007 | Shanghai Kiss | ליאם ליו |  |
| 2007 | Falling for Grace | מינג |  |
| 2015 | מלחמת הכוכבים - פרק 7: הכוח מתעורר | אדמירל סטאטורה |  |
| 2021 | זמן | ג'ארין קרמייקל |  |
| 2023 | נעדרת | קווין לין |  |
| 2024 | ג'וקר: טירוף בשניים | יפורסם בהמשך |  |
| יפורסם בהמשך | The Last Days of John Allen Chau | יפורסם בהמשך |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1995, 2000, 2002 | חוק וסדר | צ'אנג / טומי וונג / סטיבן וונג | 4 פרקים |
| 1997 | New York Undercover | דייוויד קוואן | פרק: "Vendetta" |
| 2000 | Deadline | פאנג | פרק: "Pilot" |
| 2001 | אוז | ביאן | פרק: "Conversions" |
| 2004 | The Jury | קן אראטה | פרק: "Memories" |
| 2004 | וופי (אנ') | טרנס | פרק: "Identity Crisis" |
| 2004 | Strip Search | לו צאנג-יואן | סרט טלוויזיה של HBO |
| 2004 | Sucker Free City | לינקולן מה | סרט טלוויזיה של שואוטיים |
| 2007 | הסופרנוס | קרטר צ'ונג | פרק: "Remember When" |
| 2008–2010 | אבודים | מיילס סטרום (אנ') | תפקיד ראשי (עונות 4–6); 49 פרקים |
| 2011 | האישה הטובה | שין יואן | פרק: "Great Firewall" |
| 2012–2013 | מבוקש | לאון טאו | 4 פרקים |
| 2013 | שעת האפס | האב רג'י | 8 פרקים |
| 2013 | Deception | דונלד צ'אנג | 4 פרקים |
| 2014–2016 | משמרת לילה (אנ') | טופר ז'יה | תפקיד ראשי (עונות 1–3); 35 פרקים |
| 2017 | הבלתי אנושיים | קארנאק | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
| 2019 | הרשימה השחורה | מייקל סימה | 6 פרקים |
| 2019–2020 | סדר אותי (אנ') | ג'יני | 3 פרקים |
| 2020–הווה | התעשייה | אריק טאו | תפקיד ראשי (2 עונות); 16 פרקים |
| 2022–2023 | Pantheon | ביי פו | דיבוב; 4 פרקים |
| 2023 | כוכב מוזר (אנ') | ברמן | דיבוב; פרק: "Careful Now" |
| 2023–2024 | ולמה | דארן | דיבוב; 5 פרקים |
| 2024 | אווטאר: כשף האוויר האחרון | אדמירל צאו | 6 פרקים |
הערות שוליים

1 2  Katie Campione, ‘Industry’ Star Ken Leung Signs With Paradigm, Deadline Hollywood, ‏30 September 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812665261305606  GND: 1088346154  ISNI: 0000 0000 4665 8351  LCCN: no2002065408  NLK: KAC2020P7470  NTA: 328600725  VIAF: 46433408   WorldCat (עם VIAF): 46433408
קיט הרינגטון

| --- | --- |

קיט הרינגטון, 2019
 לידה:  26 בדצמבר 1986 (בן 38) מערב לונדון, אנגליה
 שם במה:  Kit Harington 
 שם לידה:  Christopher Catesby Harington 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-2008
 מקום לימודים:  בית הספר המרכזי לנאום ודרמה בלונדון (2008)  The Chantry School (2003)  Worcester Sixth Form College 
 בן או בת זוג:  רוז לזלי (23 ביוני 2018–?) 
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
כריסטופר קטסבי הרינגטון (באנגלית: Christopher Catesby Harington; נולד ב-26 בדצמבר 1986) הוא שחקן קולנוע,טלוויזיה ותיאטרון אנגלי, המוכר בזכות תפקידו בתור ג'ון סנואו בסדרת הדרמה הפופולרית "משחקי הכס" (2011–2019) אשר הביא אותו להכרה עולמית וקיבל מועמדויות לפרס גלובוס הזהב ולשני פרסי אמי.
ביוגרפיה

כריסטופר קטסבי הרינגטון נולד ב-26 בדצמבר 1986 בעיירה אקטון (אנ'), מערב לונדון, אנגליה. אמו קראה לו על שם כריסטופר מרלו, ומאוחר יותר קיצר את שמו לקיט. הוריו הם איש העסקים סר דייוויד הרינגטון, והמחזאית לשעבר דבורה ג'יין. הרינגטון טוען לקשר משפחתי עם מנהיג מזימת אבק השרפה, רוברט קטסבי (אנ'), מצד אמו, בעוד שמצד אביו הוא קשור לג'יימס הראשון, מלך אנגליה, היעד לניסיון ההתנקשות, וללורד ג'ון הרינגטון מאקסטון (אנ'), שהיה בבית הפרלמנט שקטסבי ושותפיו ניסו לפוצץ.
הרינגטון התחנך בבית הספר היסודי סאות'פילד משנת 1992 עד 1998. כשהיה בן אחת עשרה עברה המשפחה לוורסטרשייר, והוא למד בבית הספר התיכון צ'אנטרי (אנ') במארטלי (אנ') עד 2003. הוא החל להתעניין במשחק לאחר שצפה בהפקה מקומית של "מחכים לגודו" כשהיה בן ארבע עשרה, ולאחר מכן הופיע במספר הפקות בית ספר. הוא למד באקדמיית ווסטר (אנ'), שם למד דרמה ותיאטרון (2003–05). כשהיה בן שבע עשרה, הוא קיבל השראה ללמוד בבית ספר לדרמה לאחר שראה הופעה של בן וישו בתור המלט ב-2004.
הרינגטון חזר ללונדון ב-2005 בגיל שמונה עשרה לאחר שסיים את לימודיו, ובהמשך אותה שנה, נרשם לבית הספר המרכזי לנאומים ודרמה (אנ'), שם סיים את לימודיו ב-2008.
קריירה

התפרסם בשנת 2011 בזכות תפקידו בעונה הראשונה של סדרת הפנטזיה "משחקי הכס" כשגילם את ג'ון סנואו, בנו הממזר של הלורד אדארד סטארק (שון בין) הנחוש להצטרף אל "משמר הלילה". בעונות ההמשך
הפך הרינגטון לדמות מהותית בסדרה ולבסוף, בתום העונה השמינית האחרונה והסופית של  משחקי הכס נחשב לכוכב הסדרה כולה.
במאי 2019, פורסם בתקשורת בהרחבה על כך שעם סיום הסדרה התקשה הרינגטון להתמודד עם מסעו לכל אורך דרכה ברכבת הרים רגשית ואישפז עצמו לגמילה כתוצאה מלחץ נפשי ומצריכה יתרה של אלכוהול.
הרינגטון כיכב בסרט הדרמה ההיסטורית "פומפיי" (2014), ובסרטים הבריטיים "עדות נעורים" (2014) ו"Spooks: The Greater Good" ‏(2015). כן הופיע בתפקידי משנה בסרטים "הבן השביעי" (2015) ו"סיילנט היל: מהפכה" (2012).
בשנת 2018 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של הבמאי קסבייה דולן "חייו ומותו של ג'ון פ. דונובן" לצד נטלי פורטמן וסוזן סרנדון.
בשנת 2021 הרינגטון גילם את האביר השחור / דיין ויטמן בסרט גיבורי העל "נצחיים" המבוסס על גזע בדיוני באותו השם המתקיים במארוול קומיקס.
חיים אישיים

ב-2011 החל לצאת עם השחקנית הסקוטית רוז לזלי אותה פגש על הסט של סדרת הטלוויזיה "משחקי הכס". ב-27 בספטמבר 2017 השניים התארסו וב-23 ביוני 2018 הם נישאו בכנסייה באברדינשייר (אנ') בסקוטלנד. לזוג בן אחד שנולד בינואר 2021. ב-3 ביולי 2023 נולדה להם בת.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2012 | סיילנט היל: התגלות | וינסנט סמית' |  |
| 2014 | פומפיי | מילו |  |
| 2014 | הדרקון הראשון שלי 2 | ארט | דיבוב |
| 2014 | עדות נעורים | רולנד לייטון (אנ') |  |
| 2014 | הבן השביעי | בילי בראדלי |  |
| 2015 | Spooks: The Greater Good | וויל האלווי |  |
| 2016 | ברימסטון | סמואל |  |
| 2018 | מותו וחייו של ג'ון פ' דונובן | ג'ון פ' דונובן |  |
| 2019 | הדרקון הראשון שלי: העולם הנסתר | ארט | דיבוב |
| 2021 | נצחיים | האביר השחור / דיין ויטמן |  |
| 2022 | Baby Ruby | ספנסר |  |
| 2023 | Blood for Dust | ריקי |  |
| 2024 | החיה שבפנים | נואה |  |
| TBA | Eternal Return | וירג'יל |  |
| TBA | What Remains of Us |  |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2011–2019 | משחקי הכס | ג'ון סנואו | תפקיד ראשי (8 עונות); 62 פרקים מועמד פרס אמי לבידור בפריים-טיים לשחקן משנה בסדרת דרמה (2016, 2019) מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה (2019) |
| 2015 | שבעה ימים בגיהנום | ג'יימס פול | סרט טלוויזיה של HBO |
| 2017 | להרוג את המלך | רוברט קטסבי (אנ') | מיני-סדרה גם יוצר ומפיק בפועל |
| 2018 | Zog | סר גאדאבוט | דיבוב; ספיישל טלוויזיוני של BBC One |
| 2020 | Criminal: UK | אלכס | פרק: "Alex" |
| 2021 | אהבה מודרנית | מייקל | פרק: "Strangers on a (Dublin) Train" |
| 2023 | אקסטרפולציות (אנ') | ניקולס בילטון | 4 פרקים |
| 2023 | Lot No. 249 | אברקרומבי סמית' | סרט טלוויזיה של BBC Two |
| 2024 | התעשייה | הנרי מאק | תפקיד מרכזי בעונה השלישית |
הערות שוליים

↑  Ryan Smith, "It's a boy! Game Of Thrones co-stars Rose Leslie and Kit Harington become first-time parents as they announce the arrival of their bundle of joy", Daily Mail, February 16 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007335764605171  PLWABN: 9810676066205606  BIBSYS: 1512647514839  BNE: XX5450573  BnF: cb16683830j (data)  GND: 1022824678  ISNI: 0000 0003 6797 1285  LCCN: no2012042345  NKC: xx0191135  NLK: KAC2020L8293  NTA: 380228254  SUDOC: 177452366  VIAF: 233519535   WorldCat (עם VIAF): 233519535
קתרין מלאבו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1959  (בת 65 בערך) צרפת סידי בל-עבאס, אלג'יריה
 מקום לימודים:  האוניברסיטה של שטרסבורג, בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה, École normale supérieure de Fontenay-aux-Roses 
 מנחה לדוקטורט:  ז'אק דרידה
 מוסדות:  אוניברסיטת פריז מערב נאנטר לה דפאנס  אוניברסיטת קינגסטון 
 מונחה לדוקטורט:  Elsa Boyer, Claire Pagès, Huan Cui 
 זרם:  פילוסופיה קונטיננטלית
 תחומי עניין:  פילוסופיה של המדע, פילוסופיה פוליטית, פסיכואנליזה
 עיסוק:  פילוסופית, מרצה באוניברסיטה, פסיכואנליטיקאית, פמיניסטית 
 הושפעה מ:  הגל, דרידה, פוקו, היידגר, קאנט, איריגארי, באטלר, מריון, דמסיו, ז'יז'ק
 מדינה:  צרפת
 
קתרין מלאבו (בצרפתית: Catherine Malabou; נולדה ב-1959) היא פילוסופית צרפתייה, פרופסור במחלקה לפילוסופיה במרכז למחקר פילוסופיה אירופית מודרנית (CRMEP) באוניברסיטת קינגסטון (Kingston University), בבית האירופאי לתארים מתקדמים (אנ') ובמחלקה לספרות השוואתית באוניברסיטת קליפורניה באירוויין (תפקיד שבעבר מילא ז'אק דרידה).
ביוגרפיה

מלאבו נולדה בסידי בל-עבאס, שבאלג'יריה, בזמן הכיבוש הצרפתי. בבגרותה סיימה את לימודיה באקול נורמל סופרייר במדעי הרוח (פונטנה - Saint-Cloud). האגרגציה והדוקטורט שלה נכתבו בהנחיית ז'אק דרידה, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה. עבודת הדוקטורט שלה "L'Avenir de Hegel: Plasticité, Temporalité, Dialectique" (בתרגום חופשי: "העתיד של הגל: פלסטיות, זמניות, דיאלקטיקה") שלה התפרסמה כספר בשנת 1996.
מחקרה

המושג המרכזי בהגותה של מלאבו הוא "פלסטיות", שאותו היא שואבת מהגותו של הגל, וממדעי הרפואה; ניתן לתאר את הפרויקט הפילוסופי שלה כניסיון להבין את ההשלכות של הבנה מלאה יותר של הרעיון הפלסטי הבסיסי מכל: היכולת לקבל צורה, אולם גם היכולת להעניק צורה. לאורך הקריירה שלה מלאבו כותבת גם על הצדדים ההרסניים של הפלסטיות, וכן גם על הקשר בין הפלסטיות לבין האפיגנטיקה. בספרה המפורסם ביותר, Que faire de notre cerveau? (בתרגום חופשי: "מה עלינו לעשות עם המוח שלנו") מבקשת מלאבו לחבר בין הפילוסופיה הפוסט-דרידאנית אותה היא מפתחת לבין הפלסטיות של הנוירונים במוח. מלאבו טוענת כי המחקרים עד כה נוטים להתמקד ביכולת של הנוירונים והקשרים ביניהם לקבל צורה, תוך התעלמות מהיכולת של הסינפסות גם להעניק צורה לנוירונים השונים (עד גבול מסוים). זה גם המקום שבו עולה ההבחנה שעורכת מלאבו בין הפלסטיות של הנוירונים והסינפסות לבין האלסטיות אותה היא מכנה "פלסטיות ללא הגאוניות שבדבר", כלומר ללא ההכרה ביכולת של הנוירונים להעניק צורה. מלאבו טוענת כי יש סיבה לכך שהמחקר הנוירולוגי נוטה להדגיש את האלסטיות, והסיבה הזו היא סיבה פוליטית הקשורה במצב החברתי-כלכלי בעולם. בכך, מתחברת מלאבו לזרם פילוסופי בשם "נאו-מטריאליזם" שקורא להבנה חדשה של החיבורים שבין המדע לחברה.
בשנת 1999 חיברה מלאבו יחד עם דרידה את הספר "Voyager avec Jacques Derrida – La Contre-allée". ספרה, Les nouveaux blessés (2007), נוגע לצומת בין מדעי המוח, פסיכואנליזה ופילוסופיה, בחקר הטראומה הנפשית. הספר צמח מתוך המפגש של מלאבו עם הדמנציה שהחלה משתלטת על אימה והוא מציג ניסיון להבין פילוסופית את הדמנציה והשפעתה על הסובייקטיביות. בתוך כך, מבצעת מלאבו קריאה פלסטית-נוירו-פסיכואנליטית.
במקביל לחקר מדעי המוח מלאבו עוסקת בפילוסופיה פוליטית. העיסוק ניכר לראשונה בספרה מה עלינו לעשות עם מוחנו? והעמיק ב-Les nouveaux blessés, כמו גם בספרה על פמיניזם (Changer de différence, le féminin et la question philosophique, Galilée, 2009), ובספרה על חסרי בית ומצב חירום חברתי (La grande exclusion, Bayard) . בשנת 2010 פרסמה ספר יחד עם ג'ודית באטלר בשם "Sois mon corps". בספרה על הפמיניזם, שתורגם לאנגלית כ-Changing Difference, מבקשת מלאבו לדון מבחינה פילוסופית במשמעות של להיות "אישה פילוסופית" בצל המהלך הדקונסטרוקטיבי ש"מרוקן את מושג האישה מתוכן". בספר, שמורכב מארבעה מאמרים שכולם פונים לדיון עם דרידה (ובעקיפין גם עם באטלר), מלאבו מבקשת להציג דיון שלא נכנע לא למהותנות ולא לאנטי-מהותנות, עמדת ביניים שבבסיסה רעיון ההתנגדות. בשנים האחרונות מלאבו נמשכת יותר ויותר לעבודה על הפילוסופיה האנרכיסטית, והיא מעבירה סמינרים בהם היא מבצעת קריאה פלסטית בהיסטוריה של האנרכיזם בפילוסופיה המערבית.
מלאבו כתבה יחד עם אדריאן ג'ונסטון (Adrian Johnston) ספר על רִיגְשות אצל דקארט, שפינוזה ובמדעי המוח. ועובדת על ספר חדש על המשמעות הפוליטית של החיים לאור התגליות הביולוגיות האחרונות (בעיקר אפיגנטיקה). העבודה האחרונה תדון במושג ה"חיים החשופים" של ג'ורג'יו אגמבן ובמושג ה"ביו-כוח" של מישל פוקו, בהדגשת היעדר ההגדרות הביולוגיות המדעיות של מונחים אלה, והמשמעות הפוליטית של היעדר כזה.
ביבליוגרפיה > ספרים

The Future of Hegel: Plasticity, Temporality, and Dialectic (New York: Routledge, 2004)
What Should We Do With Our Brain? (New York: Fordham University Press, 2009
The Heidegger Change: On the Fantastic in Philosophy (New York: SUNY Press, 2012).
Self and Emotional Life: Merging Philosophy, Psychoanalysis, and Neuroscience (New York: Columbia University Press, 2013).
The Ontology of the Accident: An Essay on Destructive Plasticity (Cambridge: Polity Press, 2016). **You Be My Body For Me: Corporeity and Plasticity in Hegel's Phenomenology of Spirit (London: Blackwell,2019)
Avant demain. Épigenèse et rationalité (Paris: P.U.F., 2014)
(English translation) Before Tomorrow: Epigenesis and Rationality (Cambridge: Polity Press, 2016, trans. Carolyn Shread) ISBN 978-0-7456-9150-3.
Self and Emotional Life: Merging Philosophy, Psychoanalysis, and Neuroscience (with Adrian Johnston; New York: Columbia University Press, 2013).
Sois mon corps , with Judith Butler (Paris: Bayard, 2010).
(באנגלית) You Be My Body For Me, For, Corporeity, Plasticity in Hegel's Phenomenology of Spirit (London: Blackwell, forthcoming).
La Grande Exclusion, l'urgence sociale, thérapie et symptômes (Paris: Bayard: 2009).
Changer de différence, le féminin et la question philosophique , (Paris: Galilée 2009).
(באנגלית) Changing Difference, (Cambridge: Polity Press, 2011, trans. Carolyn Shread).
La Chambre du milieu, de Hegel aux neurosciences, collected, (Paris: Hermann 2009).
Ontologie de l'accident: Essai sur la plasticité destructrice (Paris: Éditions Léo Scheer, 2009).
(באנגלית) The Ontology of the Accident: An Essay on Destructive Plasticity (Cambridge: Polity Press, forthcoming).
Les Nouveaux Blessés: de Freud a la neurologie: penser les traumatismes contemporains (Paris: Bayard, 2007).
(באנגלית) The New Wounded: From Neurosis to Brain Damage (New York: Fordham University Press, 2012).
La Plasticité au soir de l'écriture (Paris: Éditions Léo Scheer, 2004).
(באנגלית) Plasticity at the Dusk of Writing: Dialectic, Destruction, Deconstruction (New York: Columbia University Press, 2009, trans. Carolyn Shread).
Que faire de notre cerveau? (Paris: Bayard, 2004).
(באנגלית) What Should We Do With Our Brain? (New York: Fordham University Press, 2009, trans. Sebastian Rand).
Le Change Heidegger, du fantastique en philosophie (Paris: Éditions Léo Scheer, 2004).
(באנגלית) The Heidegger Change: On the Fantastic in Philosophy (New York: SUNY Press, 2012).
Plasticité (Paris: Éditions Léo Scheer, 1999).
Voyager avec Jacques Derrida – La Contre-allée , with Jacques Derrida (Paris: La Quinzaine littéraire-Louis Vuitton, 1999).
(באנגלית) Counterpath: Traveling with Jacques Derrida (Stanford: Stanford University Press, 2004, trans. David Wills).
L'Avenir de Hegel: Plasticité, Temporalité, Dialectique (Paris: Vrin, 1996).
(באנגלית) The Future of Hegel: Plasticity, Temporality, and Dialectic (New York: Routledge, 2004, trans. Lisabeth During).
ביבליוגרפיה > מאמרים נבחרים

"The Brain of History, or, The Mentality of the Anthropocene," South Atlantic Quarterly 116:1 (2017): 39-53.
"Post-Trauma: Towards a New Definition?", in Tom Cohen (ed.), Telemorphosis: Theory in the Era of Climate Change, Volume 1 (Ann Arbor: Open Humanities Press, 2012), pp. 226–38.
"Plasticity and Elasticity in Freud's 'Beyond the Pleasure Principle'," parallax 15:2 (2009): 41–52.
"A Conversation with Catherine Malabou", Journal for Cultural and Religious Theory 9 (2008): 1–13.
"The End of Writing? Grammatology and Plasticity," The European Legacy: Toward New Paradigms 12 (2007): 431–441.
"An Eye at the Edge of Discourse," Communication Theory 17 (2007): 16–25.
"Another Possibility," Research in Phenomenology 36 (2006): 115–129.
"The Form of an 'I'," in John D. Caputo & Michael J. Scanlon (eds.), Augustine and Postmodernism: Confessions and Circumfession (Bloomington: Indiana University Press, 2005): 127–137.
"History and the Process of Mourning in Hegel and Freud," Radical Philosophy 106 (2001): 15–20.
"Plastic Readings of Hegel," Bulletin of the Hegel Society of Great Britain 41-42 (2000): 132–141.
"The Future of Hegel: Plasticity, Temporality, Dialectic," Hypatia: A Journal of Feminist Philosophy 15 (2000): 196-220.
"Who's Afraid of Hegelian Wolves?," in Paul Patton (ed.), Deleuze: A Critical Reader (Oxford: Blackwell, 1996): 114–138.
הערות שוליים

↑  Catherine Malabou, The European Graduate School (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264944505171  PLWABN: 9810556015805606  BIBSYS: 11556  BnF: cb125517982 (data)  CiNii: DA13379732  GND: 1053817185  ICCU: BVEV052392  ISNI: 0000 0001 0863 1550  LCCN: no97039003  LNB: 000041659  NDL: 00858022  NKC: mub20211107799  NLA: 49862220  NLK: KAC202319232  NSK: 000602162  NTA: 182806340  ORCID: 0000-0002-2971-4707  RERO: 02-A003553270  SNAC: w6xj25cg  SUDOC: 034802304  VIAF: 2586713   WorldCat (עם VIAF): 2586713
שירמל

| --- | --- |
 שירמל מוגש בלאקנאו, הודו.
 
 מאכלים
 סוג:  נאן 
 מטבח:  Awadhi cuisine, המטבח הפרסי 
 מוצא:  איראן 
 מרכיבים עיקריים:  קמח מאידה, זעפרן, סוכר, חלב, הל 
 
שירמל או שירמאל (בפרסית/באורדו: شیرمال; בהינדי: शीरमल; בבנגלית: শিরমাল/শীরমাল), הוא לחם שטוח מסורתי בטעם זעפרן הנאכל באיראן ובתת-היבשת ההודית.
מאפיינים

המילה שירמל מגיעה מהמילה הפרסית شیر (תעתיק: שיר) שפירושה חלב, ומהמילה مالیدن (תעתיק: מאלידן) שפירושה לשפשף/להתחכך. בתרגום מילולי אם כן שירמל פירושו "משופשף בחלב". הפרסים הכירו אותו ב"דאקה העתיקה" (אנ'), הוא הובא לצפון הודו על ידי הקיסרים של האימפריה המוגולית בתקופת ימי הביניים. הלחם הפך למעדן במטבחים אחדים. הוא חלק גם מהמטבח האוואדי ובפקיסטן.
הכנה

שירמל הוא נאן מתוק עדין העשוי ממאידה, (אנ') סוג של קמח חיטה שמקורו בתת-היבשת ההודית, מחמצת עם שמרים ואפוי בטנדור או בתנור. שירמל נעשה באופן מסורתי כמו רוטי. היום מכינים שירמל כמו נאן. המים החמים במתכון של נאן רוטי הוחלפו בחלב חם ממותק בסוכר ובתיבול זעפרן והל. המוצר הסופי דומה לדניש.
באיראן, ישנם שינויים אזוריים קלים בהכנת השירמל. ככזה, הוא נמכר לפעמים כמזכרת בנסיעה בין האזורים.
בהודו, במיוחד בעיר לאקנאו, מגישים לפעמים שירמל עם קבבים, אלו טיקי או לצד ניהארי.
לקריאה נוספת

רשימת לחמים הודיים
הערות שוליים

↑  "A nawabi affair". The Hindu. אורכב מ-המקור ב-23 באוקטובר 2010. נבדק ב-5 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "A slice of the Awadh exotica". The Hindu. אורכב מ-המקור ב-5 בנובמבר 2011. נבדק ב-5 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
סגנון לואי השישה עשר

גרם המדרגות בתיאטרון הגדול, בורדו
סגנון לואי השישה עשר, (בצרפתית: Louis Seize) הוא סגנון באדריכלות, ריהוט, קישוט ואמנות שהתפתח בצרפת בתקופת 19 שנות שלטונו של לואי ה-16 (1774–1792), טרום המהפכה הצרפתית. סגנון לואי ה-16 סיים את תקופת הבארוק והרוקוקו והוביל את לידתו של הנאו-קלאסיציזם הצרפתי. הסגנון היה תגובת נגד לקישוטיות המורכבת של תקופת הבארוק הקודמת. הוא נוצר בהשראת חלקית מגילויים של ציורים ופסלים רומיים עתיקים וארכיטקטורה קלאסית בהרקולנאום ובפומפיי מה שבא לידי ביטוי בשימוש רב בעמודים וארכיטרבים קלאסיים ישרים וגאומטריים. סגנון לואי ה-16 גם ביטא את הערכים שקידם ז'אן-ז'אק רוסו של חזרה לטבע ותפיסת חוקי הטבע כמודל אידיאלי ופרוע אך עדיין מסודר וראוי מטבעו לאמנויות.
רקע

סגנון לואי ה-16 נולד מתוך רצון להקים אידיאל יופי חדש, המבוסס על הטוהר והפאר של האמנות רומית והיוונית הקדומה. בשנת 1754 גינה הצייר ומבקר האמנות הצרפתי שארל ניקולס קוצ'ין את הקימורים והצורות של סגנון הרוקאי השולט: "אל תענה ללא סיבה את הדברים שיכולים להיות ישרים, ותחזור לשכל הטוב שהוא היסוד לטעם טוב".
לואי ה-16 עצמו גילה התלהבות מועטה לאמנות או לאדריכלות והותיר את הניהול של אלה לשארל קלוד פלהוט דה לה בילאדרי הרוזן מאנגווילר, שמונה למנהל הכללי של מחלקת הבניה המלכותית. אנגווילר, מסיבות כלכליות, דחה תוכניות להרחבה משמעותית של ארמון ורסאי, אך השלים את טירת קומפיין החדשה (1751–1783), שבנייתה החלה עוד בימי לואי ה-15. התוספת הארכיטקטונית העיקרית של המלך לורסאי הייתה הספרייה החדשה בקומה הראשונה. לעומת לואי ה-16 מי שכן גילתה עניין רב באדריכלות ועיצוב היא המלכה מארי אנטואנט אשר עיצבה מחדש את הסוויטות של המלכה בורסאי ב-1785, בטירת פונטנבלו ובקומפיין, כמו גם, בנתה סוויטות חדשות בארמון טווילרי. המלך גם העניק לה את הטריאנון הקטן בוורסאי, ובשנת 1785 קנה לה טירה חדשה בסנט קלאוד.
אדריכלות

הנטייה הקלאסיציסטית בלטה באדריכלות הצרפתית מאז תקופת לואי ה-14, אשר הבארוק בתקופתו כונה קלאסיציזם צרפתי. הוא דחה תוכנית של ג'ובאני לורנצו ברניני לחזית בארוקית מדי לארמון הלובר ובחר במקום זאת בחזית קלאסית עם עמודים וגמלון. האדריכלים של לואי ה-14, ז'ול הארדואין-מנסאר וז'אק למרסייה, נטשו את הסגנון הגותי והרנסאנס והשתמשו בגרסה הבארוקית של הכיפה הרומית בכנסיות החדשות בואל-דה-גרייס ובאינווליד. לואי ה-15 והאדריכלים הראשיים שלו, אנז'-ז'אק גבריאל וז'אק-ז'רמן סופלו המשיכו את סגנון האדריכלות המבוסס על סימטריה והקו הישר בעיקר במראה החיצוני של המבנים (בניגוד לעיצוב פנים המבנים). גבריאל יצר את אנסמבל הבניינים הקלאסיים סביב פלאס דה לה קונקורד בעוד שסופלו עיצב את הפנתיאון (1758–1790) לפי הדגם הרומי.
דוגמה נוספת מתקופת לואי ה-15 המאוחרת היא ההטריאנון הקטן בוורסאי (1762–1764), על ידי גבריאל הבן, שנבנה עבור פילגשו של המלך, מאדאם דה פומפדור. צורתו הקוביתית, החזית הסימטרית והפריסטיל הקורינתי, הפכו אותו למודל לחיקוי עבור סגנון לואי ה-16 הבא.
נטייה זו הגיעה לשיאה בתקופת לואי ה-16, בה הקלאסיציזם בא לידי ביטוי באופן מובהק וחד משמעי בכל היבטי האדריכלות כולל העיצוב פנים.
האדריכלות הניאו קלאסית בסוף תקופת לואי ה-15 ובתקופת לואי ה-16 הושפעה במידה רבה מהארכיטקטורה של אדריכל הרנסאנס אנדריאה פלאדיו. מגמה שהובלה בעיקר על ידי האדריכל הצרפתי קלוד-ניקולא לדו (1736–1806). רעיונותיו של פאלאדיו היו ההשראה לשאטו דה לובסיין, ולביתן המוזיקה הנאו-קלאסי שלו (1770-1771) שנבנה על ידי לדו עבור המאהבת של לואי ה-15, מאדאם דו בארי. הביתן בצורת קובייה, עם חזית של ארבעה פילסטרים התומכים בארכיטרב. ביתן זה הפך למודל לחיקוי תחת לואי ה-16.
הטריאנון הקטן בארמון ורסאי, ז'אק אנג' גבריאל, 1762-1764, (תחת לואי ה-15)
ביתן המוזיקה בטירת דה לובסיין, קלוד ניקולא לדו, 1770
אדריכלות > אדריכלות אזרחית

המונומנטים הבולטים של האדריכלות האזרחית של לואי ה-16 כוללים את מלון דה לה מונה בפריז (1771–1776) מאת ז'אק דניס אנטואן, ארמון הצדק בפריז מאת אותו אדריכל, התיאטרון של בזאנסון (1775) ושאטו דה בנוביל (אנ') בקלבדוס, שניהם מאת לדו. לאחרון ארכיטקטורה גאומטרית, תקרה שטוחה ואכסדרה בעלת סדר ענק של עמודים קורינתיים.
התיאטראות בפריז ובבורדו היו דוגמאות בולטות לסגנון החדש. האדריכל ויקטור לואי השלים את התיאטרון הגדול של בורדו (אנ') בשנת 1780, גרם המדרגות המלכותי שלו על שלל המוטיבים הקלאסיים שלו היה מודל לחיקוי לאחר מכן בגרם המדרגות של האופרה גרנייה בפריז. תיאטרון אודיאון בפריז (1779–1782) נבנה על ידי מארי-ג'וזף פייר (1730–1785) ושארל דה ווילי (1729–1798), גם כאן המוטיב הבולט הוא הפורטיקו הניאו קלאסי.
אחד המבנים הידועים ביותר של התקופה הוא שאטו דה באגטל (אנ') (1777), שתוכנן ונבנה על ידי פרנסואה-ז'וזף בלאנגר עבור שארל העשירי, אחיו של לואי ה-16. הטירה הקטנה תוכננה והושלמה תוך שישים ושלושה ימים בלבד, לאחר ששארל הימר עם מארי אנטואנט שיוכל לבנות טירה תוך פחות משלושה חודשים.
למארי אנטואנט הייתה מרפסת נאו-קלאסית קטנה דומה שנוצרה על ידי האדריכל רישרד מיק, שתכנן גם את כפר המלכה הציורי בגני וורסאי.
פרויקט אדריכלי יוצא דופן נוסף היה הפיכתו של הפאלה רויאל בלב פריז, למרכז קניות מפואר. בשנת 1781 הדוכס של שארטר שנזקק לכסף, הזמין את האדריכל ויקטור לואי ליצור ארקדה של חנויות, בתי קפה ומועדונים בקומת הקרקע. בשנת 1788 הוא הוסיף קרקס מקורה במרכז, טיילת מקורה ומרחב לקונצרטים ובידור עם גג הנתמך בשבעים ושניים עמודים יוניים.
הבניין האופייני ביותר של סגנון המגורים המאוחר של לואי ה-16 הוא מלון דה סלם בפריז (כיום Palais de la Légion d'Honneur, שנבנה על ידי פייר רוסו בשנים 1751–1783. החזית מתאפיינת בפשטות הרמוניה ואיזון, עם עמודים קורינתיים תומכים באנטבלטורה של הרוטונדה בחזית החיצונית.
Hôtel Guimard, קלוד ניקולא לדו (1770–1773)
Château de Bénouville, קלוד ניקולא לדו (1770–1780)
התיאטרון הגדול בבורדו, ויקטור לואי (1780)
Château de Bagatelle, פרנסואה-ז'וזף בלנגר (1777)
הוטל דה סלם, פייר רוסו (1751–1810)
אדריכלות > אדריכלות דתית

הפנתיאון שתכנונו החל על ידי ז'אק ז'רמן סופלו תחת לואי ה-15 הוא הדוגמה הבולטת ביותר של האדריכלות הדתית של התקופה. המאפיינים הבולטים הם השימוש בעמודים קורינתיים, התוכנית קלאסית, ספינה וטרנספט בצורת צלב יווני, תקרה מקומרת בעלת כיפה במרכז, ועוד. סופלוט השתמש בטכניקות הנדסיות חדשות כדי לתמוך בכיפה. מערכת של תמיכות חיצוניות וקשתות, ושילוב מוטות ברזל מבנה האבן. הבנייה החלה ב-1764 אך הושלמה רק ב-1790, לאחר המהפכה.
הפנתיאון, ז'אק זרמן סופלו (1764–1790)
פנים הפנתיאון