stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גשר מעבורת

גשר מעבורת הוא טיפוס של גשר נע. פלטפורמה אופקית (גונדולה) נעה הלוך ושוב לרוחב נתיב המים שעליו נטוי הגשר מתחת למסילה הנטויה בין שתי גדות נתיב המים, כשהיא מחוברת אליה בכבלים או במסגרת מתכת. השימוש בטיפוס זה של גשר בעולם הוא מועט ורק עשרות בודדות של גשרים כמוהו נבנו.
טיפוס גשר זה נבנה לרוחב נתיבי מים שבהם קיימת תנועה רבה של כלי שיט, באתרים שבהם לא היה מרחב לבניית דרכי גישה ארוכות לקצותיו של גשר גבוה ושבהם לא היו תנאים נוחים לפעולת מעבורות. הוא לא הפך לפופולרי בשל הקיבולת הנמוכה של הגונדולה התלויה החוצה את נתיב המים.
גשר המעבורת נהגה בשנת 1873 על ידי האנגלי צ'ארלס סמית', אך הוא לא הצליח להביא לבניית גשרים שכאלו בארצו. גשר המעבורת הראשון בעולם היה גשר ביסקאיה בעיצובו של אלברטו פלאסיו (Alberto Palacio), שנבנה בקרבת בילבאו שבספרד ב-1893. גשר זה הוכרז בשנת 2006 כאתר מורשת עולמית.
מספר גשרי מעבורת נוספים ניבנו באירופה. אחד הידועים שבהם המצוי עדיין בשימוש הוא גשר המעבורת בניופורט שבדרום מזרח ויילס. בארצות הברית ניבנו רק שני גשרים מטיפוס זה.
בלונדון, בירת בריטניה, נפתח ב-1998 גשר רציף ויקטוריה המלכותי, אשר נבנה באופן שיוכל לשמש כגשר מעבורת. רעיון זה לא מומש בסופו של דבר והוא משמש כיום רק כגשר להולכי רגל, הנטוי בגובה של 15 מטרים מעל פני נהר התמזה.
אנימציה של פעולת גשר מעבורת
גשר ביסקאיה בספרד. הגונדולה נראית בתנועה מתחת למרכז הגשר
הגונדולה בגשר ניופורט בוויילס
דייוויד ברקוף

דייוויד ברקוף
דייוויד צ'ארלס "דייב" ברקוף (באנגלית: David Charles "Dave" Berkoff; ‏נולד ב-30 בנובמבר 1966) הוא שחיין עבר מארצות הברית, אלוף אולימפי בעל 4 מדליות מהן 2 זהב ושיאן עולם במשחה ל-100 מטר גב. היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-55 שניות.
ברקוף נודע בזכות צלילה ארוכה ומהירה במים לאחר הזינוק (עד 35 מטר), דבר שהיה מותר בסגנון גב משנת 1975 ועד שנת 1991 בה הצלילה הוגבלה ל-15 מטר.
ביוגרפיה

ברקוף נולד באבינגטון, פנסילבניה. הוא למד באוניברסיטת הרווארד משנת 1985.
באוניברסיאדה שנערכה בזאגרב אז יוגוסלביה ביולי 1987 זכה ברקוף במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב, אחרי דייצ'י סוזוקי מיפן ולפני בן ארצו ג'יי מורטנסון . חודש לאחר מכן, במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב .
ביוגרפיה > שיאן עולם

במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת סיאול שנערכו באוסטין, טקסס ב-12 באוגוסט 1988 קבע ברקוף במשחה ל-100 מטר גב, כבר בשלב המוקדמות שיא עולם חדש של 54.95 שניות, שיפור של 5 מאיות השנייה לשיאו של איגור פוליאנסקי מברית המועצות ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-55 שניות. בהמשך היום בשלב הגמר הוא שיפר את השיא והעמידו על 54.91 שניות.
ביוגרפיה > מדליית זהב אולימפית

במשחקים עצמם זכה ברקוף בשתי מדליות, זהב וכסף. הוא שבר את שיאו העולמי במשחה ל-100 מטר גב בשלב המוקדמות והעמיד אותו על 54.51 שניות. לגמר הוא הגיע כמועמד העיקרי לניצחון ואף הוביל ברוב שלבי המשחה, אך נחלש ב-20 המטרים האחרונים, ונעקף על קו הסיום. הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 55.18 שניות, אחרי דייצ'י סוזוקי (55.05 שניות) ולפני איגור פוליאנסקי (55.20 שניות). הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4X100 מטר מעורב, ביחד עם ריצ'רד שרדר, מאט ביונדי וכריס ג'ייקובס בשיא עולם חדש של 3:36.93 דקות, לפני קנדה (3:39.28 דקות) וברית המועצות (3:39.96 דקות). במשחה השליחים הוא שחה את סגנון הגב ב-5 מאיות השנייה לאט יותר משיאו העולמי הטרי.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה ברקוף בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.78 שניות, אחרי מארק טוקסברי מקנדה (53.98 שניות) ובן ארצו שיאן העולם ג'ף ראוס (54.04 שניות). מדליית זהב במשחה שליחים 4X100 מטר מעורב, לאחר ששחה בשלב המוקדמות, כחלק מנבחרת ארצות הברית, שזכתה במדליית הזהב.
חיים אישיים

ברקוף עובד כעורך דין ומאמן במיסולה, מונטנה. בתו קתרין היא שחיינית מצטיינת, שיאנית ארצות הברית במשחה ל-100 יארד גב.
תארים והישגים

בסך הכל קבע ברקוף 4 שיאי עולם, מהם 3 שיאי עולם במשחה ל-100 מטר גב ואחד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
בשנת 2005 זכה ברקוף להיכלל בהיכל התהילה של השחייה.
ראו גם

התפתחות שיא העולם במשחה ל-100 מטר גב
אסטריקס בבלגיה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  רנה גוסיני ואלבר אודרזו
 איורים:  אלבר אודרזו
 שפת המקור:  צרפתית
 תורגם לשפות:  קטלאנית, קרואטית, צ'כית, דנית, גרמנית, פינית, הולנדית, יוונית, איטלקית, נורווגית, פולנית, פורטוגזית, סרבית, סלובקית, ספרדית, טורקית, אינדונזית, שוודית
 סוגה:  הומור סאטירה
 מקום התרחשות:  בלגיה 
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  Dargaud
 תאריך הוצאה:  1979
 מספר עמודים:  48
 סדרה
 ספר קודם:  אובליקס וחבורתו 
 הספר הבא:  הפיצול הגדול 
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 2-205-01150-2
 
אסטריקס בבלגיה (בצרפתית: Astérix chez les Belges) הוא הספר ה-24 בסדרת ספרי אסטריקס שנכתב על ידי רנה גוסיני וצויר על ידי אלבר אודרזו. הספר היה לאחרון שכתב גוסיני, שכן הוא נפטר במהלך הכתיבה. בספר ישנה גם סצנת קרוסאובר כשהדמויות תומסון ותומפסון, מסדרת הספרים הבלגית הרפתקאותיו של טינטין, מופיעים כדמויות אורח באמצע העלילה.
הספר לא תורגם לעברית.
עלילה

לאחר קרב ממושך עם צבאות בלגים בצפון גאליה מכריז יוליוס קיסר כי הבלגים הם העם החזק והאמיץ ביותר שנלחם בו אי פעם (הצהרה היסטורית אמיתית של קיסר). חייליו מסכימים איתו ואף מקילים את השמירה על הכפר הגאלי הקטן של אסטריקס, שהיווה עד כה את האויב החזק יותר מול האימפריה הרומית.
כאשר לוחמאמיקס, מנהיג הכפר, שומע על כך, הוא זועם על דבריו של יוליוס קיסר. לטענתו, תושבי הכפר שלו הם הלוחמים האמיצים והחזקים בגאליה כולה, והוא מחליט לנסוע לבלגיה כדי להוכיח את טענתו. אסטריקס ואובליקס הולכים איתו לבלגיה בעל כורחם, כשאשפיקס אומר להם כי אם לא ילכו להשגיח על לוחמאמיקס המצב עלול להדרדר למלחמה עם בלגיה.
לאחר חציית הגבול הם נתקלים בכפר של בלגים בעלי כוח רב (שניזונים בעיקר מבשר ובירה) שמוצבים שם כדי להפחיד את הרומאים. את כפר הבלגים הזה מנהיגים שני לוחמים, ביפיקס וחומיקס (אם כי חומיקס מוזכר תמיד כמפקד שני). כדי להוכיח שהגאלים הם העם החזק ביותר, לוחמאמיקס מציע תחרות. בצידי הכפר ישנם מוצבים רומים רבים. התחרות שמציע לוחמאמיקס היא שכל אחד בהכפרים ישמידו כמה שיותר מוצבים רומים, והכפר שישמיד יותר מוצבים יוכרז כאמיץ ביותר. הגאלים והבלגים יוצאים להילחם ולאחר שכל המוצבים הושמדו, התברר כי שני הכפרים השמידו מספר שווה של מוצבים.
השמועה על קרב בין גאלים לבלגים מגיעה לרומא, אף שהעובדות הוגזמו ומדברים על המוני חיילים, צבאות של כלבים פראיים ויחידות חשאיות. יוליוס קיסר מחליט להגיע לבלגיה בעצמו כדי להשיב את הסדר, בלי לדעת שכל העניין הוא לגרום לו להחליט אחת ולתמיד איזה צד הכי אמיץ.
עם הגעתו של קיסר למקום, אסטריקס ואובליקס הולכים לפגוש אותו בזמן הפסקת האש. אסטריקס מציע לקיסר שיפגוש את שני הצדדים הלוחמים ויגיד להם שכולם אמיצים באותה מידה, ואז כולם יוכלו לחזור הביתה ולסיים עם הלחימה. זועם על כך שהוא הופך לשופט בלבד, קיסר מצהיר בכעס כי יפגוש אותם בשדה הקרב.
בקרב, הרומאים נלחמים בשני הכפרים הגאלים באמצעות קטפולטות. שלושת הגאלים חוברים לכוחות הבלגים עם שיקוי הקסם שלהם, ויחד הם מכניעים את הכוחות הרומים ומנצחים בקרב. קיסר מחליט לחזור לרומא כאשר הוא מבין שהקרב אבוד, ובדרכו חזרה הוא נתקל בראשי הכפרים הגאלים והבלגים. המנהיגים לוחצים עליו להגיד איזה מהם הוא האמיץ ביותר, ולבסוף קיסר מתעצבן וצועק "כולכם פשוט מטורפים!" ועוזב. לוחמאמיקס וביפיקס צוחקים על האירוע. שני הכפרים עורכים סעודה חגיגית והספר נגמר (כמו כל שאר הספרים בסדרה) בסוף טוב.
עובדות

באמצע כתיבת הספר נפטר גוסיני מדום לב פתאומי, והותיר את אודרזו לכתוב את המשך הסיפור. אודרזו התקשה להמשיך את כתיבת הסיפור בלעדיו, ורק לאחר שהוצאת הספרים הכריחה אותו בצו משפטי להמשיך את הסיפור, הוא נאלץ לעשות זאת. הוא הגיש ערעור ולבסוף זוכה, אך הערעור התקבל רק לאחר שהספר התפרסם.
כמחווה לגוסיני, בחלק של הסיפור בו נפטר גוסיני צייר אודרזו מזג אוויר קודר וגשום, עם שמיים מעוננים. מחווה נוספת לגוסיני מופיעה בפאנל האחרון של הספר: מתחת לריבוע התחתון, היכן שמופיעות חתימותיהם של השניים, מצויר ארנב שמביט בעצב בחתימתו של גוסיני.
את דמותה של אשתו של ביפיקס ביסס גוסיני על השחקנית והזמרת אנני קורדי (אנ'). ביפיקס מציע לאשתו להכין צ'יפס, וכשהוא רואה ערימה של דגים הוא תוהה מה יהיה הטעם של שניהם יחד (ובכך ממציא כביכול את הפיש אנד צ'יפס).
בקומיקס מופיעה סצנת קרוסאובר של שתי סדרות הקומיקס המפורסמות ביבשת אירופה: אסטריקס והרפתקאותיו של טינטין. באחד העמודים בספר מופיעים שני הבלשים המפורסמים מסדרת טינטין, תומסון ותומפסון, שהוגים לא נכון את שמו של יוליוס קיסר. הסצנה אפילו מצוירת בסגנון הקו הנקי שפיתח הרז'ה, כותב טינטין.
הקרב האחרון בין הצד הגאלי לצד הבלגי והרומי הוא פרודיה על קרב ווטרלו. במהדורה הצרפתית (והמקורית) של הספר מדבר "ריבוע המספר" על הקרב בפרודיה סגנונית לטקסט של ויקטור הוגו, Les Châtiments, על קרב ווטרלו; גם בגרסה האנגלית ישנן התייחסויות שונות לקרב ווטרלו, באופן סאטירי. למשל, במהלך הקרב הגדול נשמע המפקד הרומאי אומר "La garde meurt mais ne se rend pas" ("השומר מת, אבל הוא לא נכנע!"), ציטוט המיוחס לגנרל הצרפתי פייר קמברון בקרב ווטרלו בשנת 1815.
מבין כל ספרי האסטריקס, ספר זה מכיל את ההתייחסויות הספרותיות הרבות ביותר ליצירות אחרות, כולל "חייו" של פלוטרכוס, "מלחמותי הגאליות" של יוליוס קיסר, ו (בתרגום לאנגלית) "יוליוס קיסר" של ויליאם שייקספיר.
ביקורות

פרנק פלורייט מאתר slings & arrows כתב על הספר כי "הנסיבות העצובות בהן הושלם ספר זה מאפילות לרוב על העלילה הקלילה ביותר. הספר לא קרוב לטובי התסריטים שכתב גוסיני, אם כי טוב בהרבה מרוב הספרים שכתב מאוחר יותר אודרזו לבדו". באתר Goodreads הספר קיבל 4.8 מתוך 5 כוכבים.
אוגי דה בליק ג'וניור מאתר Pipeline Comics כתב על הספר כי "'אסטריקס בבלגיה' היה ספר האסטריקס הראשון שקראתי בחיי, ולמדתי יותר על התרבות הבלגית מהספר הזה מאשר כמעט בכל מקום אחר". באתר Carmenta Online Latin Blog קיבל הספר 5 מתוך 5 כוכבים, ונכתב עליו כי "אני אוהב את אסטריקס, ו"אסטריקס בבלגיה" הוא אחד הספרים האהובים עלי בסדרה. ההתייחסויות לתרבות הקלאסית ולהיסטוריה המודרנית פשוט נהדרת. כל קלאסיציסט ישמח לקרוא את יצירת המופת הזו של גוסיני ואודרזו".
הערות שוליים

↑  Tapidesourix, Astérix chez les Belges, Astérix - Le site officiel (ב־)
↑  Asterix: Asterix in Belgium, 2019-05-14. (באנגלית)
↑  Peter Kessler, The complete guide to Asterix
↑  Annie Cordy, Nini la chance, Focus on Belgium, ‏2020-09-07 (באנגלית)
↑  Asterix in Belgium, Slings & Arrows, ‏2015-04-01 (באנגלית)
↑  Asterix in Belgium (Asterix, #24), www.goodreads.com
↑  Asterix v24: "Asterix in Belgium", Pipeline Comics (באנגלית)
↑  Carmenta Book Review: Asterix in Belgium ★★★★★, Carmenta Online Latin Blog, ‏2018-11-15 (באנגלית) (ארכיון)
טיקי טאקה

שחקני ספרד חוגגים את ניצחונם ביורו 2012 . ברצלונה וספרד שלטו בעולם הכדורגל באותה תקופה (2008–2012).
טיקי-טאקה הוא סגנון משחק בכדורגל המתאפיין בשליטה רבה בכדור, מעברים ותנועות קצרות, והפעלת הכדור בערוצים מגוונים כדי לשמור על החזקה בכדור. הסגנון זכה לזיהוי רחב בעקבות הצלחותיו עם נבחרת ספרד החל משנת 2006, תחת ניהולם של לואיס ארגונס וויסנטה דל בוסקה.
בהמשך פפ גווארדיולה יישם את השיטה משנת 2009 בברצלונה, אף על פי שגווארדיולה עצמו התנער מכך שברצלונה משחקת טיקי טאקה הוא אמר כי חשוב להעביר את הכדור בכוונה ברורה ליצירת הזדמנויות, ולא רק לשמירה על החזקת כדור. השפעת הסגנון נובעת מהתפתחותו תחת יוהאן קרויף בתחילת שנות ה-90 ונמשכת עד היום. דוגמה מפורסמת לשימוש בטיקי-טאקה היא הגול של סרחיו ראמוס במשחק המוקדמות ליורו 2008 נגד דנמרק ב-13 באוקטובר 2007, שבו 9 שחקנים העבירו 28 מסירות ב-75 שניות, מהלך שהסתיים בשער ותרם לזכייתה של ספרד בגביע.
טקטיקות מוקדמות יותר, שדמו לסגנון של טיקי-טאקה שהצליחו בתקופתן בשל משחק מעבר ובתנועה ללא כדור כוללות את שאלקר קרייזל ("סביבון שאלקה"), הטקטיקה בה שיחקה שאלקה 04 בשש אליפויות גרמניה בין 1934 ל-1942, והטוטאל פוטבול ששימשה את אייאקס ונבחרת הולנד במהלך שנות ה-70.
המאמן אנג'לו ניקולסקו אימץ סגנון שנחשב גם ל"אבא" של הטיקי טאקה. הקבוצה תנסה לשמור על החזקת הכדור כמה שיותר זמן, תוך שימוש במסירות חוזרות וקצרות עד שנמצאה פריצה בהגנת היריבה. באמצעות טקטיקה זו, הוא שינה את נבחרת רומניה והצליח להעפיל איתה למונדיאל מקסיקו 1970 לאחר שלא העפילו במשך 32 שנים.
השדר הספרדי המנוח אנדרס מונטס, מוזכר לעיתים קרובות ככזה שטבע את הביטוי "טיקי-טאקה" במהלך פרשנויותיו הטלוויזיוניות של משחקי כדורגל, ובמיוחד בזמן שידוריו למונדיאל 2006. למרות שהמונח היה כבר בשימוש בעולם הכדורגל הספרדי קודם לכן, ויש הסבורים שמקורו בכלל כמונח ביקורתי או גנאי שנאמר על ידי המאמן חאבייר קלמנטה מאתלטיק בילבאו , מונטס היה זה שהביא למושג קונוטציה חיובית ומחמיאה המתארת את סגנון המשחק המוקפד והאלגנטי של הקבוצה. במהלך שידור חי של המשחק בין ספרד לתוניסיה, מונטס השתמש בביטוי "Estamos tocando tiki-taka tiki-taka" ("אנחנו משחקים טיקי-טאקה טיקי-טאקה"), תוך שהוא מתאר את סגנון המסירות המדויקות והמהירות של הנבחרת הספרדית. הביטוי, בשימושו של מונטס, הפך לסמל של הכדורגל הספרדי המודרני ושל סגנון המשחק האטרקטיבי שהוביל להצלחות בינלאומיות רבות.
קבוצות ששיחקו טיקי טאקה > ברצלונה

השורשים של מה שיתפתח בעתיד לסגנון הטיקי-טאקה החלו להיות מיושמים על ידי יוהאן קרויף במהלך כהונתו כמאמן ברצלונה מ-1988 עד 1996. סגנון המשחק המשיך להתפתח תחת המאמנים ההולנדיים לואי ואן חאל ופרנק רייקארד ואומצו על ידי קבוצות אחרות של לה ליגה. המאמנים ההולנדיים של ברצלונה הקפידו לקדם כישרונות צעירים ובכך זכתה בייצור דור של שחקנים מוכשרים טכנית, לרוב קטנים פיזית, כמו פדרו, צ'אבי, אנדרס אינייסטה, ססק פברגאס וליונל מסי. שחקנים עם מגע, ראייה ומסירות מצוינים, המצטיינים בשמירה על החזקה.
פפ גווארדיולה ניהל את ברצלונה מ-2008 עד 2012, וזכה ב-14 תארים. תחת הדרכתו שיחקה ברצלונה את הטיקי-טאקה. זה נבע בחלקו מהאימון בעל החזון של גווארדיולה, בחלקו בזכות דור יוצא דופן של שחקנים, שרבים מהם למדו בסגנון הייחודי של לה מאסיה, ובחלקו בשל יכולתה של ברצלונה להחזיק בלחץ אינטנסיבי על הכדור.  העדכון של פיפ"א ב-2005 לחוק הנבדל תרם גם להצלחת הטקטיקה. על ידי כפיית מגינים עמוקה יותר, החוק הרחיב את אזור המשחק האפקטיבי, גרם לגודלם של השחקנים להיות פחות חשוב ואפשר ליכולות הטכניות לפרוח. הטקטיקה שיתפה את העיקרון ההולנדי של טוטאל פוטבול הדוגל בקו הגנה גבוה, חילוף מיקום ושימוש בכוח כדי לשלוט במשחק. טיקי-טאקה התרחקה משורשי הטוטאל פוטבול שלה על ידי הכפיפה של הכל למסירה: גווארדיולה שיחק עם חלוץ מרכזי כ"תשע מזויף" כדי לשמור על תנועת הכדור בצורה זורמת מזוויות שונות, הוא שיחק עם הקשרים האחוריים גבוה יותר והוא הציב קשרים בהגנה כדי לנצל את יכולת המסירה שלהם.
העיקרון המנחה של משחק מסוג זה היה שימוש יעיל מאוד, הקבוצות חייבות לצמצם את מרחב המשחק תוך כדי הגנה, ועליהן להרחיב את מרחב המשחק תוך התקפה. המטרה הייתה להעביר מסירות מהירות וקצרות, עד שיריב נתפס ממקומו ונוצר מרחב. פפ השתמש גם במושג משחק מיקום, שפירושו במילים פשוטות שהמגרש מחולק לאזורים שונים, ושלא יותר משני שחקנים חייבים לכבוש את אותו קו אנכית ולא יותר משלושה שחקנים צריכים לתפוס את אותו קו אופקית. גווארדיולה אימן את שחקניו על ידי ציור קווים על מגרש האימונים כדי להראות לשחקנים מהם האזורים. אימון זה הפך את זה לאינסטינקט של השחקנים למצוא אזורים שבהם הם יכולים לקבל או לשחק מסירה. כך, עבור הדיוט, זה היה נראה כמו מעבר ושמירה על החזקה, זה היה למעשה די מחושב.
קבוצות ששיחקו טיקי טאקה > נבחרת ספרד

העיתונאי הגרמני רפאל הוניגשטיין מתאר את הטיקי-טאקה ששיחקה נבחרת ספרד במונדיאל 2010 כ"סגנון רדיקלי שהתפתח במשך ארבע שנים", הנובע מהחלטת ספרד ב-2006 ש"הם לא היו פיזיים וקשוחים מספיק. לעקוף את השרירים היריבים, אז במקום זאת רצינו להתרכז במונופול על הכדור". לואיס אראגונס וויסנטה דל בוסקה השתמשו בהצלחה בסגנון הטיקי-טאקה עם נבחרת ספרד; במהלך כהונתם, ספרד זכתה בשלושה תארים גדולים ברציפות: יורו 2008 (תחת אראגונס), מונדיאל 2010 ויורו 2012 (תחת דל בוסקה).
ראו גם

נבחרת הזהב
טוטאל כדורגל
מערך (כדורגל)
אנדרס אינייסטה
צ'אבי
יעלה מקליס

יעלה מקליס (נולדה ב-3 ביולי 1959) היא אשת ציבור ישראלית שכיהנה כראש העיר יהוד-מונוסון.
ביוגרפיה

מקליס נולדה בסביון לאברהם, עורך דין בעל משרד בפתח תקווה ויו"ר הוועד המקומי של סביון, והדסה, עורכת דין, שווייצרית במקור.
אחיה, סגן צבי מקליס, נהרג ב-1983, במלחמת לבנון הראשונה, בעת ששירת כקש"א של סיירת גולני.
עורכת דין במקצועה, בוגרת החוג לכלכלה וניהול באוניברסיטת תל אביב ומשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
במסגרת עבודתה כעורכת דין יזמה שינויי חקיקה בהתנדבות, כיועצת המשפטית של עמותת "גרנית".
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בשנת 2008 נבחרה למועצת העיר יהוד-מונוסון מטעם סיעת "יחד למען קריית הסביונים", ושימשה ראש האופוזיציה במועצת העיר וחברת ועדת התכנון והבנייה בעיר.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל שנערכו באוקטובר 2013, התמודדה לראשות העיר יהוד-מונוסון מטעם סיעת "יחד בראשות יעלה מקליס". בסיבוב הראשון זכתה ב-36% מהקולות, יותר מכל מועמד אחר, אך נדרשה לסיבוב שני, שבו התמודדה מול ראש העיר, יוסי בן-דוד, וניצחה, עם 65.6% מהקולות.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל שנערכו באוקטובר 2018, התמודדה שוב מקליס לראשות עיריית יהוד-מונוסון מטעם סיעת "יחד בראשות יעלה מקליס". בסיבוב הראשון זכתה ב-35% מהקולות, יותר מכל מועמד אחר, אך נדרשה לסיבוב שני, שבו התמודדה שוב מול יוסי בן-דוד, ראש העירייה לשעבר, וניצחה אותו שוב, עם 55.9% מהקולות. לראשונה ביהוד-מונוסון, ראש עיר מכהן ניצח בסיבוב השני.
בבחירות 2024, התמודדה לכהונה נוספת ולאחר שאף אחד מהמועמדים לא קיבל את ה-40% הדרוש, התקיים סיבוב שני בין מקליס ולבין אמנון סעד. בסיבוב השני שהתקיים ב-10 במרץ 2024 הודחה מהתפקיד לאחר שסעד ניצח עם 61.4% מהקולות.
הערות שוליים

↑  מרדכי אלקן, תושבי סביון יפעלו עד הקמת בתי־קומות, מעריב, 16 ביולי 1971
בית הקברות מאונט היברון

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 תאריך הקמה:  1909 
 מספר קבורים:  180,000 
 אתר רשמי
 מיקום:  130-04 Horace Harding Expy, Flushing, NY 11367 
 קואורדינטות:  40°44′03″N 73°49′50″W﻿ / ﻿40.7342°N 73.8306°W﻿ / 40.7342; -73.8306
 he
 
מאונט היברון (מאנגלית: Mount Hebron, "הר חברון") הוא בית קברות יהודי בשכונת פלאשינג שברובע קווינס בניו יורק. נוסד בשנת 1909 כחלקה היהודית של בית הקברות סֶדַר גרוֹב (Cedar Grove). הקבורה הראשונה במקום נערכה ב-14 באפריל 1909, ומאז נקברו בבית הקברות יותר מ-217,000 בני אדם.
בית הקברות ידוע במיוחד בחלקת ה-Yiddish Theatrical Alliance, שבהּ קבורים רבים מענקי תיאטרון היידיש מארצות הברית ומחוצה להּ, בהם מנשה סקולניק (1892–1970), מוריס שוורץ (1891–1960), בוריס טומשבסקי (1866–1939) ואשתו בסי טומשבסקי (1873–1962), אידה קמינסקה (1899–1980), פסח בורשטיין (1896–1986), מולי פיקון-קאליש (1898–1992), קלרה גולד וליליאן לוקס (2005-1918).
כמו כן טמונים בבית הקברות:
שניאור זלמן שכטר (1847–1915), מגלה וחוקר גניזת קהיר ומורה-דרכה של היהדות הקונסרבטיבית
ליאו פרנק, היהודי היחיד שנפל קרבן ללינץ' בארצות הברית
משה נתנזון (1899-1981), חזן, מלחין, פזמונאי, זמר ומוזיקולוג יהודי-אמריקאי יליד ירושלים.
נתן פרלמן - חבר הקונגרס ושופט עירוני בניו יורק
רפאל למקין ממציא הביטוי רצח עם.
מרכז עסקים ראשי

מנהטן בלילה
מרכז העיר פרנקפורט
מרכז עסקים ראשי (מע"ר) הוא מונח מתחום הגאוגרפיה העירונית, המתייחס למרכזה העסקי-פיננסי והמינהלי של עיר. מרכז העסקים הראשי ממוקם בדרך כלל בנקודה מרכזית בעיר בזכות נגישותה ודרכי התחבורה המובילות אליה. במרכז זה מתבצעת מרבית הפעילות העסקית, כשהמדובר במטותיהן ובמשרדיהן הראשיים של חברות ולא בפעילות תעשייתית הנדחקת לשולי העיר או מחוץ לה. בשטח זה קיימים לרוב מעט מאוד אזורי מגורים.
בערים מתמחות העיסוק העיקרי שלהן תמיד יתרכז במרכז העיר ליד או בתוך מרכז העסקים הראשי.
העסקים שמאכלס מרכז העסקים הראשי כוללים לרוב בורסות למסחר בניירות-ערך, מרכזיהם של בנקים גדולים, חברות ביטוח, משרדים ועסקים של בעלי מקצועות חופשיים ושל נותני שירותים הפועלים בשירות החברות הגדולות, משרדים של חברות הייטק ועוד.
בדרך כלל מרכז עסקים ראשי ישכון לרוב במרכז העיר כדי להקל אליו את הנגישות משאר חלקי העיר, ומשם הוא מתוכנן להתרחב ולהתפשט בשלבים יותר מאוחרים אל יתר חלקי העיר.
בערים קטנות בדרך כלל ישנו מרכז עסקים אחד אך בערים הגדולות ישנם כמה ואף כמה כאלה המסווגים לפי נושאים שונים עבור: צרכים פיננסים, תרבותיים, תיירותיים, טכנולוגיים או פוליטיים.
היסטוריה

בתקופות עתיקות לא היו מקומות מסחר מרוכזים כגון קניונים, פסאג'ים, ומרכזים מסחריים. מרכזי עסקים ראשיים נועדו יותר להולכי רגל ופחות לאמצעי תחבורה. אמצעי התחבורה היו בעיקר בעלי-חיים כגון חמורים, גמלים או כרכרות רתומות אל סוסים.
מרכזי העסקים העירוניים הראשונים נועדו יותר עבור מתן שירותים ופחות עבור מסחר.
לאחר המהפכה התעשייתית בתקופות שבהן עדיין לא היו אזורי תעשייה, שכנו רוב המפעלים באזור מרכז העיר בתוך בתי מגורים או לצידם.
כיום בעולם המערבי הולכים ומוקמים מרכזי עסקים חדשים לצד כבישים מהירים עם תחנות רכבת או הפיכתם של אזורי תעשייה ישנים הקרובים אל מרכזי הערים כמרכזי עסקים משניים.
מרכז עסקים ראשי משני (מע"ר משנה)

בערים גדולות או מטרופולין יתפתח גם מרכז עסקים ראשי משני לצידו של מרכז העסקים הראשי.
מרכז עסקים ראשי אנכי

ישנן ערים בהן קיימים מרכזי עסקים המצויים לאורך רחוב ראשי אחד. מרכז עסקים ראשי אנכי מיוחס לדגם העיר האנכית שנהגה על ידי האדריכל הספרדי ארתורו סוריה בשנת 1882.
מרכז עסקים מטרופוליני

מרכז עסקים מטרופוליני מתפתח לעיתים על כביש מהיר בין שתי ערים גדולות כגון מרכזי העסקים הפזורים על כביש איילון המשותפים לרמת גן ותל אביב.
מרכז עסקים ראשי בינלאומי

בדרך כלל בערי בירה גדולות יתפתחו גם לעיתים מרכזי עסקים המיועדים עבור חברות בינלאומיות וחברות ממשלתיות זרות.
דגם ליבה-מסגרת

דגם ליבה-מסגרת הוא דגם עירוני למרכז עסקים ראשי המציג את הליבה הפנימית של מרכז העסקים הראשי שבו הקרקע יקרה ויש בו שימוש אינטנסיבי וכתוצאה מכך צורת ההתפתחות שלו תהיה בצורה אנכית. אזור זה אמור להיות המוקד של מערכת התחבורה ויש לו תנועה אנושית רבה בשעות היום. הליבה והמסגרת החיצוניות בעלי ערך קרקע נמוכים יותר ומפותחים פחות. שימושי הקרקע השונים צמודים לתיאורית ערך הקרקע. אזור המעבר הוא בעל ערך קרקע נמוך.
ראו גם

עיר עולם
כלכלה
פרבר
האגודה הבינלאומית למרכזי הערים
מודל תאורית מסגרת קור
ברייהר

| --- | --- |

צילום של ברייהר ב-1923 על ידי מאן ריי
 לידה:  2 בספטמבר 1894 מארגט, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  28 בינואר 1983 (בגיל 88) ווה, שווייץ 
 שם לידה:  Annie Winnifred Ellerman 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  Visa for Avalon 
 בן או בת זוג:  הילדה דוליטל 
 
ברייהר (באנגלית: Bryher; ‏2 בספטמבר 1894 – 28 בינואר 1983) הוא שם העט של הסופרת, המשוררת והעורכת האנגלייה אנני ויניפרד אלרמן.
היא הייתה דמות מרכזית בחוג הבינלאומי בפריז בשנות העשרים של המאה העשרים, וניצלה את הונה כדי לעזור לסופרים רבים שנתקלו בקשיים כלכליים. יחד עם אהובתה הילדה דוליטל (HD) והסופר הסקוטי קנת מקפרסון, היא השיקה את מגזין הקולנוע Close Up, שהציג את עבודתו של סרגיי אייזנשטיין לצופים הבריטים. מביתה בשווייץ היא עזרה בפינוי יהודים מגרמניה הנאצית, ולאחר מכן הפכה לסופרת היסטורית פופולרית.
חיים מוקדמים

ברייהר נולדה במרגייט. אביה היה בעל האונייה ואיש הכספים ג'ון אלרמן, שהתגורר עם אמה חנה גלובר, אך לא התחתן איתה עד 1908.
ברייהר טיילה באירופה בילדותה וגם במצרים. בגיל ארבע עשרה היא נרשמה לפנימייה אנגלית מסורתית ובערך בזמן הזה אמה ואביה התחתנו. באחד ממסעותיה, אלרמן נסעה לאיי סילי מול החוף הדרום-מערבי של בריטניה ואימצה לעצמה את השם העט העתידי שלה מהאי האהוב עליה, ברייהר.
במהלך שנות העשרים של המאה העשרים, בריהר הייתה דמות לא שגרתית בפריז. בין מעגל החברים שלה היו ארנסט המינגוויי, ג'יימס ג'ויס, גרטרוד סטיין, סילביה ביץ' וברניס אבוט.  עושרה איפשר לה לתת תמיכה כספית לסופרים מתקשים, כולל ג'ויס ואדית סיטוול. היא גם עזרה במימון לחנות הספרים של סילביה ביץ' שייקספיר אנד קומפני ומיזמי הוצאה לאור מסוימים, והקימה חברת סרטים פול גרופ. היא גם עזרה לספק כספים לרכישת דירה בפריז עבור האמנית והסופרת הדאדא הברונית אלזה פון פרייטאג-לורינגהובן.
זוגיות והמשך חייה

ברייהר ידעה מגיל צעיר שהיא לסבית. בשנת 1918 היא התחילה מערכת יחסים עם המשוררת האמריקאית הילדה דוליטל (מוכרת יותר בראשי התיבות שלה, HD). הקשר היה פתוח ולשתיהן היו שותפים אחרים. ב-1921 היא קיימה נישואי נוחות עם הסופר האמריקאי רוברט מקאלמון, ממנו התגרשה ב-1927.
באותה שנה היא נישאה לקנת' מקפרסון, סופר שחלק את העניין שלה בקולנוע ושהיה באותו זמן המאהב של HD. בבורייר, שווייץ, המשקיף על אגם ז'נבה, בני הזוג בנו מבנה בסגנון באוהאוס ששימש כבית ואולפן קולנוע. הם אימצו רשמית את בתה הצעירה של HD, פרדיטה. בשנת 1928, HD נכנסה להריון עם ילדו של מקפרסון, אך בחרה לסיים את ההריון. ברייהר התגרשה ממקפירסון ב-1947; היא ודוליטל כבר לא חיו יחד אחרי 1946, אבל המשיכו את מערכת היחסים שלהן עד מותה של דוליטל ב-1961.
יצירת סרטים וביקורת קולנוע

ברייהר, HD ומקפרסון ייסדו את מגזין הקולנוע Close Up, ואת קבוצת הפול. רק סרט אחד של POOL, Borderline (1930), בכיכובם של HD ופול רובסון, שרד בשלמותו. במשותף עם הנובלות הגבוליות, הסרט עוסק במצבים נפשיים קיצוניים וביחס שלהם למציאות פני השטח.  בריהר עצמה מגלמת בסרט פונדקאית.
החיבור העיוני הבולט ביותר של בריהר הוא "בעיות הקולנוע של רוסיה הסובייטית" (1929). בקלוז אפ היא השוותה את הקולנוע ההוליוודי לקולנוע הסובייטי, בטענה שמערכת האולפנים "הנמיכה את הסטנדרטים" של הקולנוע.  כתביה גם עזרו להביא את סרגיי אייזנשטיין לידיעת הציבור הבריטי.