stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרדכי פרידלנדר
הערות שוליים

↑  בנו של רבי ישראל זאב לובל מרבני אויהל.
↑  במקומו של הרב אלתר אליהו רובינשטיין שמונה לרבה של אנטוורפן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370367005171  LCCN: n2021024090  VIAF: 25150940116926602554   WorldCat (עם VIAF): 25150940116926602554
מאיר מינדל

| --- | --- |

 לידה:  25 בדצמבר 1946 (בן 78) לבוב, ברית המועצות
 מוקד פעילות:  ישראל 
 שפה מועדפת:  עברית 
 
מאיר מינדל (נולד ב-25 בדצמבר 1946) הוא מלחין ישראלי.
ביוגרפיה

מינדל נולד בלבוב בברית המועצות (כיום באוקראינה) לרבקה- מורה למוזיקה ולצבי- חשב וכלכלן. המשפחה עלתה לישראל בשנת 1958, ומאז הוא חי בקיבוץ נגבה. מינדל הוא בוגר האקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב, בה למד קומפוזיציה אצל פרופ' אבל ארליך.
מינדל השתתף בקביעות בסדרת הקונצרטים "מלחינים בעקבות שורשיהם" (עם ציפי פליישר ודני גלאי). נוסף למוזיקה קונצרטנטית הוא מחבר גם מוזיקה לתיאטרון ושירים. בד בבד עם פועלו כמוזיקאי הוא חוקר היסטוריה ומנהל את המוזיאון הפתוח בנגבה.
מינדל הקים רביעיית כלי קשת בשם "מיתרי הזהב", שכל חבריה עולים מברית המועצות לשעבר. הרביעייה מבצעת רפרטואר קלאסי ושירים עבריים מכל הזמנים, בעיבוד לרביעיית מיתרים.
מינדל שרת כמ"מ בהיאחזות קציעות ב-67–1966 עד פרוץ מלחמת ששת הימים, עת שהו בו הגרעינים: 'שורק' לצובא, 'רעים' לרעים ו'פסגות' למנרה.
היה נשוי לציפי בוציאן, שנפטרה בי"ב באב תשע"ו. אב למיכל ,טל, אסנת, מור וסב ל-12 נכדים.
בין יצירותיו

"קינה", לצ'לו סולו (1958) ביצוע בכורה: תזמורת נגבה בחגיגות "נגבה 40" (1979).
"Agony", לחליל סולו (1976), ביצוע בכורה: משה אפשטיין.
"בראשית", לקונסורט חליליות (1978) בביצוע להקת "לרון" בהדרכת שלמה תדהר.
"הקשר", לרביעיית כלי קשת (1980), ביצוע בכורה: רביעיית "מיתרי ירושלים".
"אדמה אפורה" למקהלה מעורבת (1980).
"גרוטסקה", לפסנתר (1982). ביצוע בכורה: דפנה אשל. ב-1995 נכללה בספר ה"גינס הישראלי" בהוצאת "כרטא", כ"יצירה הקצרה ביותר בתולדות המוזיקה המערבית (90 שניות), שזכתה בפרס ממשלתי".
"מדבר ורוח", לקריין, שני פסנתרים ולכלי הקשה (1983), הפואמה: יוסף אליעז, ביצוע בכורה: דואו ב"ש, שרה פוקסון - הימן וברט ברמן, פמלה ג'ונס.
"דרך עגב", מולטימדיה לטרומבון סולו (1983), ביצוע בכורה: רמי לפידות.
"אוושות", לחצוצרה ופליגלהורן (1983), ביצוע בכורה: נבט בן – חיים.
"נבואת מאיה", למקהלה מעורבת א-קאפלה (1985), ביצוע בכורה: המקהלה הפילהרמונית תל אביב בניצוחו של מיכאל שני.
"דיברטימנטי", לתזמורת סימפונית (1985), ביצוע בכורה: התזמורת הסימפונית חיפה בניצוח מאיר ויזל.
"לבדי", לשני קריינים ולחמישיית נגנים (1986), ביצוע בכורה: צבי סלטון ומוטי ברכאן.
"תמר", לחליל, קרן יער ופסנתר (1987), ביצוע בכורה: שלישיית "טריקאמרה" בפסטיבל "מוזיכאן", רמת השרון.
"נשים...נשים..." לסופרן וכלי הקשה (1987), ביצוע בכורה: אילנה אקסל - סופרן, מיכה ברעם – כלי הקשה מן המזרח.
"עירי", לשתי מקהלות (1988), על פי שני שיריו של יהודה עמיחי.
"פיוט", לקרן יער סולו (1988), ביצוע בכורה: עמרי פרידמן.
"הצל", למקהלת ילדים, השיר: נתן אלתרמן (1989), ביצוע בכורה: מקהלת ילדי "בית הספר אורנים, פתח תקווה, בניצוחה של חוה ברקאי.
"שיר השירים 90" (1990), השיר: מתוך המקורות. ביצוע בכורה: מקהלת הנוער "מיתר", רחובות בניצוחה של יהודית חן.
"שקר לבן", למקהלת נוער. השיר: בתו, המשוררת מיכל מינדל-גרץ (1994) מתוך ספרה "הדודה ואני" בהוצאת "אופיר".
"סוגיהרה", לשאקוהאצ’י, כלי הקשה מן המזרח ולתזמורת מערבית (1996). ביצוע בכורה: התזמורת הקיבוצית בניצוחו של דורון סלומון.
"נגבה" (2008), אורטוריה לקריין/ית, שתי מקהלות ותזמורת, לפואמה של יוסי גמזו.
"נחמו, נחמו עמי" (2015), אורטוריה לקריין/ית ולתזמורת. המלים מן המקורות.
"אגדת תום ותומר" (2019) לקול ולפסנתר. השיר והלחן- מאיר מינדל. יצא לאור בהוצאת מל"י.
"כתונת איש המחנות" לקול ולפסנתר (2019) . השיר: אבנר טריינין.
דיסקוגרפיה

"בראשית" (1984) תקליט בביצוע קונסורט חליליות "מור-לי" בהדרכתו של מיכאל מלצר
"תמר" (1990) תקליטור בביצוע "טריקאמרה" (חליל, קרן, פסנתר) בהדרכתו של ליאור איתן
"קשת הזמר העברי" (1995) – ת"ק ובו 18 עיבודים בביצוע רביעיית "מיתרי הזהב" בהדרכתו של ולדימיר ברשביץ'.
"נגבה- פשר חלום" (2013) - "נעמן דג שר מאיר מינדל", שבעה שירים לקול ולפסנתר, בביצוע נעמן דג (בס) בליווי אירנה פוקין.
"אני וגני" (2017) - תקליטור ובו שבעה שירי ילדים של מיכל גרץ־מינדל. המבצעים: איילת זליגמן (מצו־סופרן), ארנון פרידמן (קלידים).
פרסים

פרס המכון למוזיקה ישראלית ליצירה "גרוטסקה", 1982
פרס אקו"מ ליצירה "עירי", 1988
פרס המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות, ליצירה "שקר לבן" למקהלת ילדים, 1994
פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים, 1995
פרסומים

"בראשית" (1983) לחמישיית חליליות, בהוצאת ממ"י (מכון למוזיקה ישראלית).
"הקשר" (1980) לרביעיית כלי קשת, בהוצאת ממ"י.
"קולי" - שירים (1989) בהוצאת "אור-תו".
"עירי" (1988), לשתי מקהלות מעורבות בהוצאת "אור תו".
"שירים מלב אל לב" (1991) - שירון ברוסית להפצה ברחבי ברית המועצות. (בהזמנת משרד החוץ).
שני כרכי "קשתות בצוותא" (1995) - 18 עיבודים של זמר עברי לרביעיית כלי קשת. (בהוצאת מרכז ברזילי)
"שביב האור" (1998) - שיריה של דפנה עבר הדני המולחנים על ידי מאיר מינדל (בהוצאה עצמית).
"חישוקים" (1981) - ספר פיוטיו של מאיר מינדל (בהוצאת "טרקלין")
"סיפורנו" (2016) - 70 סיפורי נגבה, מאיר מינדל (הוצאה עצמית)
נובלות בנושאים היסטוריים מפרי ־ עטו רואות אור בעיתונות.
מימון בן-עטר

| --- | --- |

 לידה:  20 ביולי 1867 י"ז תמוז ה'תרכ"ז מקנס, מרוקו
 פטירה:  19 בינואר 1958 (בגיל 90) כ"ז טבת ה'תשי"ח ישראל
 מקום קבורה:  שער מנשה, פרדס חנה
 מדינה:  מצרים, מרוקו 
 מקום פעילות:  מקנס שבמרוקו, אלכסנדריה שבמצרים וישראל
 תקופת הפעילות:  20 ביולי 1867 – 19 בינואר 1958 (90 שנה)
 תחומי עיסוק:  רבנות, חינוך
 רבותיו:  הרב שלמה טולדנו והרב שלמה בן עמארה
 חיבוריו:  טעמי המקרא
 
 תפקידים נוספים:  שליח ציבור
 
הרב מימון בן-עטר (20 ביולי 1867–19 בינואר 1958) היה מחנך וחזן, רב בקהילה היהודית באלכסנדריה שבמצרים וחבר בית הדין שבה.
ביוגרפיה

נולד במקנס שבמרוקו ב-20 ביולי 1867 (י"ז בתמוז ה'תרכ"ז) למסעודה ולרב יוסף בן-עטר. בין השנים 1872–1877 למד את מקצועות התורה והכתיבה בתלמוד תורה בעיר אצל הרב שלמה טולדנו. לאחר סיום לימודיו בתלמוד תורה החל ללמוד בישיבה אצל הרב שלמה בן עמארה. בישיבה זו צבר ידע רב בתורה, ובהגיעו לגיל 17 כבר נחשב לאחד מגדולי רבני מקנס.
בסביבות חודש אוגוסט 1885 (אב ה'תרמ"ה) יצא יחד עם אמו האלמנה, אחיו הגדול ושאר בני משפחתו למסע שבסופו התכוון להגיע לישראל. בתחילת המסע הגיע לטנג'יר, שם התעכב עם משפחתו בעקבות מגפת הכולרה. לאחר חמישה חודשים נסע לג'יבלרטר וממנה יצא בהפלגה בת שמונה ימים לאלכסנדריה שבמצרים. כשהגיע לאלכסנדריה תכנן להישאר מספר ימים בעיר כדי לנוח, ומשם להתקדם לישראל. לאחר התייעצות עם מכרים מקומיים, החליט להישאר עם משפחתו באלכסנדריה למשך תקופה ארוכה יותר, בעקבות העוני ששרר בישראל.
בתחילת תקופת שהותו באלכסנדריה הקים יחד עם אחיו, הרב יעקב, תלמוד תורה מסורתי לילדים, שהכיל בשיאו כ-300 תלמידים, ולימד בין היתר בשפות ערבית, אנגלית וצרפתית. לצורך הקלה על המורים והתלמידים, חיבר ספרי לימוד בשם "חינוך נערים" בעברית, ודאג לתרגם גם ספרי קודש נוספים לשפה המדוברת במדינה. לאור הצלחתו בתחום החינוך, הוזמן בשנת 1891 (ה'תרנ"א) לנהל גם את בית הספר העברי של הקהילה היהודית בעיר, שם שימש בתפקיד עד לשנת 1924 (ה'תרפ"ד).
הרב בן-עטר ניחן בקול ערב, ובין השנים 1907–1954 (ה'תרס"ח–ה'תשט"ו) שימש כחזן ושליח ציבור בבית הכנסת הגדול "אליהו הנביא" שבאלכסנדריה. בשנת 1925 (ה'תרפ"ו) החל לכהן כרבה של אלכסנדריה וחבר בית הדין היהודי בעיר.
ביום ב', י"א בכסלו ה'תשט"ו, 6 בדצמבר 1954, עלה לארץ ישראל לאחר כ-70 שנות שרות ומסירות נפש לקהילה היהודית באלכסנדריה. הלך לעולמו ב-19 בינואר 1958 (כ"ז בטבת ה'תשי"ח) ונקבר בבית העלמין "שער מנשה" הסמוך לפרדס חנה.
פעילותו והנהגתו

הקים באלכסנדריה את חברת "גמילות חסדים" שעסקה בכל צורכי האבלים, וכן חברת "ביקור חולים" שעסקה בכל צורכי חולים עניים ומשפחותיהם. בעת ששימש כרב הקהילה בעיר, יצר קשרים בין קהילתו ליישוב היהודי בישראל, וייבא משם תשמישי קדושה כדוגמת תפילין, מזוזות, ספרי תורה וטליתות. כמו כן דאג לטפל בכל עסקי הקהילה כדוגמת כתיבת ספרי הלכה, מסירת שיעורי תורה, סידור חופות וקידושין והכשרת נערים לקראת כניסתם לעול מצוות.
נודע כבעל צדקה. בכל יום חמישי נהג לחלק למשפחות מעוטות יכולת שוברים עם חתימתו, באמצעותם קנו מצרכים לשבת, ואחת לחודש היה עובר בין החנויות ומשלם את חובות השוברים. בכל יום שישי היה מגיה את ספרי התורה בכל בתי הכנסיות בעיר. לאחר מכן היה יוצא לשוקי אלכסנדריה כדי להזכיר לסוחרים היהודים על כניסת השבת. תושבי אלכסנדריה היהודים והערבים כאחד כיבדוהו, והיו פונים אליו להתייעצות בכל עת. גם מצד הרשויות במצרים זכה לכבוד ואהדה, וכשאושפז בעקבות מחלה בבית החולים הממשלתי באלכסנדריה, הגיע לבקרו נשיא מצרים הראשון, מוחמד נגיב.
היה תומך נלהב בחידוש השפה העברית, ובמלאת 50 שנים לתחיית השפה שלח לאליעזר בן-יהודה מכתב ברכה שהתפרסם בעיתוני התקופה.
חיבורו

טעמי המקרא פירוש לחמישה חומשי תורה בדרך הפרד"ס, בהוצאת נכדו הרב משה אבידן.
כן חיבר מספר ספרים נוספים שנשארו בכתבי יד שלא הודפסו.
לקריאה נוספת

אהרון סורסקי, אורות ממזרח – תולדות רועים רוחניים ליהדות הספרדית, בני ברק 1974 (עמ' רמ–רנ)
הערות שוליים

↑  אהרון סורסקי (1974). אורות ממזרח. בני ברק. p. רמב.
↑  אהרון סורסקי (1974). אורות ממזרח. בני ברק. p. רמה.
↑  אהרון סורסקי (1974). אורות ממזרח. בני ברק. p. רמט.
↑  חג היובל של מר א. בן יהודה, החרות, 22 באפריל 1910
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007574449705171  VIAF: 317130754   WorldCat (עם VIAF): 317130754 
תמונת רבי מימון בן עטר זצ"ל
כתב ידו של הרב המחבר זצ"ל
משה בן-טוב

| --- | --- |

 לידה:  1930 ה'תר"ץ ורזאזאת, מרוקו
 פטירה:  16 ביולי 2010 (בגיל 80 בערך) ה' באב ה'תש"ע ירושלים, ישראל
 כינוי:  "רואה המזוזות", "צדיק המזוזות"
 מקום קבורה:  הר המנוחות בירושלים
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  באר שבע וירושלים
 תקופת הפעילות:  ? – 16 ביולי 2010 
 
הרב משה בן טוב (ה'תר"ץ, 1930 - ה' באב ה'תש"ע, 16 ביולי 2010) היה ראש "מוסדות דור ודור". כונה "רואה המזוזות" (או "צדיק המזוזות") בשל כוח שיוחס לו לראות דרך המזוזה את עברו ומצבו של האדם.
ביוגרפיה

נולד בעיר ורזאזאת שבמרכז מרוקו למסעוד ולאיטו. שמו ניתן לו בעקבות חלום של אמו שבו נתגלה אליה רבי דוד ומשה שבישר לה שהיא עתידה ללדת בן וביקש שתקרא אותו על שמו.
כשהיה כבן 5 עברה משפחתו לקזבלנקה, שם למד בתלמוד תורה ובישיבת "אוצר התורה". אביו עסק במסחר דגנים ונחשב לאדם אמיד שהעסיק מאות פועלים בשיווק בסיטונאות של אריזות. מגיל 18 בערך החל לסייע לאביו בעבודתו.
בגיל צעיר החל בבדיקת מזוזות, פעילות שהפכה לעיסוק מרכזי בחייו.
בשנות ה-60 סייע במסגרת תנועת בית"ר להעלאת יהודים ממרוקו לישראל[דרוש מקור]. באלול ה'תשט"ז (1956), מספר חודשים לאחר נישואיו לרוזה, עלה דרך צרפת לישראל. התגורר בקריית שמונה ובצפת, ולאחר מכן עבר לבאר שבע, שם נולדו לו 8 ילדיו, ובה התגורר כשלושים שנה. פעל לחיזוק הדת במקום והתקרב אל הבאבא סאלי.
בשנת ה'תשמ"ו (1986) עבר להתגורר בירושלים, סמוך לבית כנסת שהקים. עסק במכירת תכשיטים ובמקביל החל לקבל קהל בחנותו ועסק במתן ברכות ובקריאת מזוזות. כעבור זמן סגר את חנותו והחל לקבל קהל בביתו. סייע בהקמת בתי כנסת בשכונות שמואל הנביא ורמת שלמה בירושלים[דרושה הבהרה]. באותה תקופה הקים את "מוסדות דור דור", שכללו ישיבות ערב ופעילות תורנית לנוער ממרוקו, כולל ללימוד תורת הנגלה והנסתר, "ישיבת דור ודור" בראשות הרב אשר עופר לוי, ואת עמותת "חסדי דור ודור" המסייעת לנזקקים, יתומים ואלמנות, ועוסקת בהדרכת מדריכים לטהרת המשפחה. כמו כן ארגן פתיחת תחנת מוניות שומרת שבת, כמו כן נהג כמה פעמים במשך השנה לעשות יום הילולא ויארצייט עם סעודת מצווה ביום פטירת הצדיקים.
נפטר בה' באב ה'תש"ע (2010)ונקבר בהר המנוחות.
משפחה וחיים אישיים

נשא לאשה את אשתו רוזה-שושנה בן-טוב, שכיום ממשיכה את מפעלותיו בהחזקת תורה וחסד בעזרת חתניה ובניה.
בניו הרבנים שמעון וראובן, ממשיכים את פעילותו במוסדות "דור ודור"
בניו הרבנים לוי ובנימין, ממשיכים את פעילותו במוסדות "שבת אחים"
בנו הרב יהודה, ממשיך את פעילותו במוסדות "יקירי באר שבע"
חתנו הרב יואל קפלן, משמש כרבה של אלבניה ושליח חב"ד לסלוניקי לחיזוק בקהילה שם.
חתנו הרב שאר ישוב אלחרר, משמש כראש כולל בבאר שבע ומנהל תיכון בית חיה ורבקה, ומשלוחי חב"ד במקום.
לקריאה נוספת

יהודה אדרי, צדיק המזוזות, תולדות וקורות חייו של עבד ה', בהוצאת מוסדות דור ודור, ירושלים ה'תשע"א.
יצחק שתיל, "רבני באר שבע ומוליכי דרכה", ה'תשע"ב, עמ' 37–38.
הערות שוליים

↑  'קורא המזוזות', הרה"צ רבי משה בן טוב, זצ"ל, באתר בחדרי חרדים, 16 ביולי 2010
↑  חנה בורט, ‏הרב עמאר הכתיר רב למדינת אלבניה, באתר כיכר השבת, 7 בדצמבר 2010
↑  בכנס לזכר הרב בן-טוב: הקשר ההדוק עם חב"ד. באתר שטורעם.נט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258453605171  ISNI: 0000 0004 5445 9642  LCCN: n2011077101  VIAF: 1531145424605686831345   WorldCat (עם VIAF): 1531145424605686831345 
קבר הרב משה בן-טוב בחזית בית הקברות בהר המנוחות
חטיבת גולני במלחמת העצמאות

| --- | --- |

תג החטיבה
 סוג היחידה:  חטיבה
 שייכות חיילית:  חיל רגלים
 מדינת מוצא:  ישראל ישראל
 מפקדים:  משה מן, מישאל שחם, נחום גולן
 יחידות משנה:  גדוד ברק, גדוד גדעון, גדוד דרור, גדוד גורן, גדוד פשיטה ממוכן
 עימות:  מלחמת העצמאות
 גזרת פעילות:  צפון, דרום
 קרבות:  קרב עמק הירדן, מבצע אסף, קרבות סג'רה, הקרב על ג'נין, מבצע חורב, מבצע חירם, מבצע ברוש, מבצע דקל, קרבות עשרת הימים, קרבות גשר לוביה, מבצע עובדה.
 אמל"ח עיקרי:  נשק קל
 אבדות:  387 חללים
חטיבת גולני הייתה אחת החטיבות הסדירות הראשונות בצה"ל. הוקמה עוד לפני קיומו של צה"ל ולקחה חלק פעיל במלחמת העצמאות.
חטיבת גולני הוקמה ב-28 בפברואר 1948 על ידי ארגון ההגנה, יחד עם חטיבת כרמלי, בעקבות פיצולה של חטיבת לבנוני, אשר הוקמה בשנת 1947 והייתה מופקדת על הגנת צפון הארץ. חטיבת גולני, בפיקודו של משה מן (מונטג) הופקדה על האזור הצפון-מזרחי, וחטיבת כרמלי הופקדה על האזור הצפון-מערבי. בקיץ 1948 החליף נחום גולן את מן בפיקוד על החטיבה, כאשר למספר שבועות בתווך שימש בתפקיד מישאל שחם.
מבנה החטיבה

במלחמת העצמאות הורכבה החטיבה משבעה גדודים: גדוד אלון (11), ברק (12), גדעון (13), דרור (14), גורן (15) גדוד פשיטה ממוכן (19) וגדוד 103 (גדוד מרחבי מבני ישובי עמק הירדן וחופי הכנרת המזרחיים). הגדודים הורכבו בעיקר מיוצאי חי"ש שהיה מאגר כוח האדם הלוחם העיקרי בישראל הצעירה וחברי קיבוצים ומושבים.
מתוך שבעה גדודים שמנתה החטיבה במלחמה נותרו רק שניים: גדוד "ברק" (12) וגדוד "גדעון" (13), ועליהם נוסף גדוד 51. בספטמבר 1956 הצטרף גדוד "הבוקעים הראשון" (51) לחטיבת גולני לאחר פירוק "חטיבת גבעתי (חטיבה 5)" והחליף את גדוד 21.
| מספר הגדוד | שם הגדוד | הרכב | תאריך הקמה | פעילות עיקרית | מפקדים ואנשי מפתח |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 11 | אלון | פלוגות חי"ש | סוף פברואר 1948 | השתתפות במבצע יפתח בסוף מאי מעבר לחטיבת עודד | ישראל ליטואר ליאור |
| 12 | ברק | פלוגות חי"ש, פל"מים ונוטרים מבקעת כנרות, עמק הירדן והגליל התחתון, "מחלקת הקומנדו" | סוף פברואר 1948 | כיבוש טבריה, הקרב על ה"דגניות" (דגניה א' ודגניה ב'), ההגנה על סג'רה (אילניה), מבצע דקל ובמסגרת צה"ל מבצעי חורב ועובדה. | דוד פרדקין, יצחק ברושי, רפי קוצר |
| 13 | גדעון | מתנדבי חי"ש ממשקי עמק יזרעאל ועמק בית שאן, | באמצע מרץ 1948 | כיבוש בית שאן במבצע גדעון, כיבוש הכפר זרעין ונצרת, כיבוש רכס הגלבוע, חירבת ירדא, מבצע אסף, קרב משלט 86 ליד ח'אן יונס במבצע חורב | אברהם יפה, משה חורין (אלן) - מג"ד 13, יצקו בן משה - מ"פ מסייעת |
| 14 | דרור | גרעין החי"ש הוותיק ממשקי עמק יזרעאל ועמק בית שאן | דצמבר 1947 | אבטחת יישובי עמק יזרעאל. ממרץ 48, רק מערב העמק. קרב טירת צבי, הגנת סג'רה, כיבוש בית לחם הגלילית | יעקב דרור |
| 15 | גורן | על בסיס סגלי הדרכה של החטיבה, התרכז בקיבוץ אלומות | מאי 1948 | אבטחת יישובי המרחב ממגדל ועד אשדות יעקב. הקרב על ה"דגניות", הדיפת הצבא העיראקי ליד ג'נין. | משה גורן (גורניצקי) |
| 19 | גדוד הפשיטה הממוכן | גדוד שהורכב ממחלקות ג'יפים, משוריינים וזחל"מים. | נובמבר 1948 | מבצעי "חורב" ו"עובדה", כיבוש אילת. (מברק ההודעה על כיבוש אילת נשלח על ידי מחלקת הקשר של גדוד 19). | מאיר עמית (סמג"ד). |
| 21 | גדוד "נפת זבולון" | הוקם כגדוד ג' של חטיבת "לבנוני" | דצמבר 1947 | במהלך מלחמת העצמאות השתתף בקרבות ההכרעה בצפון הארץ. ב-14 במרץ 1948, פוצצו חיילי גדוד 21 של החטיבה את מנהרות הרכבת בראש הנקרה. | בן עמי פכטר |
| 103 |  | פלוגות חי"ש ישובי עמק הירדן והחוף המזרחי של הכנרת | ינואר 1948 | הגנה על מרחב היישובים, הקרב על הדגניות | גיורא שנאן |
מהלך הקרבות > קרב עמק הירדן

סוריה, שהייתה חלק מהקואליציה הערבית נגד ישראל פתחה בהתקפה גדולה בגבולה הצפוני של ישראל. הצבא הסורי כלל כ-2,000 חיילים רגלים וכ-30 כלי רכב משוריינים ובהם טנקים קלים מטיפוס רנו R-35 וכן כלי ארטילריה רבים. מולם ניצב גדוד 12 של חטיבת גולני וכן מגיני היישובים בצפון הארץ. הפיקוד הישראלי החליט לחלק את חזית הצפון לכמה גזרות משנה כדי לייעל את הפיקוד ואת השליטה על היחידות השונות.
לאחר חציית הגבול ב-14 במאי, החלה ההתקפה המכרעת על צמח ב-18 במאי. הסורים הסתייעו בעדיפותם בשריון והצליחו להדוף את הכוחות הישראלים הדלים שהוצבו בצמח ואלה נסוגו לדגניה.
פעולת הסחה שבוצעה על ידי יחידה מחטיבת יפתח הצליחה לעכב את התקדמות הסורית והשהות נוצלה לחיזוק הביצורים בדגניות.
כשבוע לאחר כיבוש צמח הגיעו הסורים לדגניות ופתחו בהתקפה בשעות המוקדמות של הבוקר ב-20 במאי. ההתקפה נפתחה בהרעשה ארטילרית ולאחריה באה מתקפה רגלית בסיוע שריון. ההתקפה נוהלה באופן כושל, ונבלמה. השימוש הסורי בשריון היה חובבני וכלי רכבם המשוריינים נפגעו על ידי תותחים ונשק אחר של המגנים הישראלים. בסופו של דבר ההתקפה נכשלה כישלון חרוץ והסורים נאלצו לסגת.
מהלך הקרבות > הקרב על קיבוץ גשר

הקרב על קיבוץ גשר במלחמת העצמאות נערך בין חברי קיבוץ גשר, לוחמי פלמ"ח ולוחמי גדוד ברק של חטיבת גולני ובין הלגיון הערבי וחיל המשלוח העיראקי. הקרב נערך בשני שלבים: הראשון, טרום הכרזת המדינה - התקפה של הלגיון הערבי (27 באפריל 1948 − 29 באפריל 1948), והשני, לאחר הכרזת המדינה - התקפה של חיל המשלוח העיראקי (15 במאי 1948 − 22 במאי 1948). בכך הייתה גשר לאחת הנקודות הבודדות אשר בתחומי מדינת ישראל של החלטת החלוקה שהותקפה על ידי הלגיון וששטחים בסביבתה נתפסו על ידו. הקיבוץ נהרס אך לא ננטש.
חיל המשלוח העיראקי נועד לפלוש לארץ ישראל בגזרה בין הירמוך ונחל תבור. כדי לעכב את חיל המשלוח העיראקי הוחלט לפוצץ את גשרי הירדן וב-14 במאי 1948 הצליח אמיל בריג לפוצץ את שני הגשרים על הירדן (גשר הכביש וגשר הרכבת). על מעשה זה זכה בעיטור גיבור ישראל. בגלל הרס הגשרים הם הצליחו להעביר כוחות של חיילים ומשוריינים דרומה בקרבת קו צינור הנפט I.P.C.
ההתקפה העיראקית על גשר התחילה בהרעשה ארטילרית ואחרי הסתערות חיל רגלים, שנהדפה. העיראקים יצאו להתקפה נוספת למחרת, הפעם בליווי רק"ם, אך גם היא נחלה כישלון חרוץ. האש היעילה של המגנים הצליחה להפריד בין חיל הרגלים העיראקי לכלי רכבם המשוריינים. המשוריינים שנותרו חשופים בלי ליווי חיל רגלים הושמדו בזה אחר זה ואלה שלא הושמדו נסוגו.
יומיים לאחר סיום הקרב על גשר כבש כוח מגדוד 13 של חטיבת גולני את כאוכב אל הווא (כוכב הירדן) שישב על רכס גבוה שחלש על כל הגזרה. ליד המבצר הצלבני היה כפר ערבי קטן שנכבש ותושביו נמלטו. העיראקים יזמו התקפה על הכפר כדי להחזירו, אך נשברו בהתקפת נגד של לוחמי גולני. לאחר הדיפת הסורים מהדגניות הועברו לרכס כוכב הירדן שני תותחי 65 מ"מ (נפוליאונצ'יקים) וב-22 במאי 1948 הם החלו להפגיז את ריכוזי העיראקים. למחרת הוציאו העיראקים את כוחותיהם מהגזרה והעבירו אותם דרך גשר דמיה לאזור שכם ג'נין וטול כרם שהיה אזור פעולתם עד לסיום מלחמת העצמאות.
מהלך הקרבות > קרבות סג'רה ולוביה

להתקפה על לוביה הוקצו שתי פלוגות חי"ר מגדוד דרור וגדוד ברק. ההתקפה נקבעה ל-9 ביוני 1948. תוכנית ההתקפה הייתה השתלטות על המשלטים הקדמיים בדרום - מזרח הכפר ואחר כך פריצה לתוך הכפר מאותו הכיוון. באותה שעה הייתה צריך טור "משוריין" (כמה משורייני "סנדביץ" ואוטובוס משוריין) לצאת מטבריה ולתקוף את לוביה מכיוון מזרח כדי להטיל מורא בקרב לוחמי לוביה ולהחדיר בהם את ההרגשה שהם מנותקים. לוחמי לוביה לא ברחו כפי שהיה מצופה אלא החלו בהתקפות על המשלטים שנכבשו. תוך זמן קצר הוכרזה פזעה והגיעו תגבורות גדולות מנצרת ומכפרי הסביבה. הערבים התקיפו את השדרה המשוריינת ואילצו אותה לחזור לטבריה וגם הכוח התוקף את הכפר נהדף. הקרב נמשך כל היום.
ב-6 ביוני 1948 חדר צבא ההצלה לגליל בציר מלכיה - סעסע והתבסס במרכז הגליל. תוכניתו של קאוקג'י הייתה לתקוף בכיוון מזרח בתאום עם הסורים במשמר הירדן כדי לחבור איתם ולנתק את הגליל העליון המזרחי בתנועת מלקחיים. לאחר כישלון התקפת גולני על לוביה, שינה קאוקג'י את תוכניתו. הוא ביקש לנצל את כישלון ההתקפה ולהטיל את כל כוחו על סג'רה כדי להשיג על ידי כך שני הישגים: הרחקת האיום מצומת מסכנה - עילבון שהיה הקשר היחידי בין נצרת לגליל העליון. כיבוש סג'רה יאפשר לו פריצה לאזור התבור כדי לנתק את הכביש היחידי שהוביל מהעמק לגליל, בסביבות כפר כמא.
על סג'רה הגנו חיילי גולני מגדוד "דרור", "ברק" ופלוגה מחטיבת כרמלי. ההפוגה הייתה להיכנס לתוקף ב-11 ביוני 1948 בשעה 10.00 אולם קאוקג'י לא ראה את עצמו כבול להחלטות האו"ם. ההתקפה הייתה מוצלחת והערבים הצליחו לכבוש את רוב משלטי סג'רה. מטה החטיבה שנמצא ביבנאל הגיב במשלוח תגבורת ובעקבות התקפת נגד, נסוג צבא ההצלה מהכפר בשעות הלילה. צה"ל נכנס לכפר למחרת. חילופי אש נמשכו עד 13 ביוני, אך לא הובילו לשינויים טריטוריאליים.
בתקופת ההפוגה הראשונה נתמנה נחום גולן למפקד חטיבת גולני. גדוד ברק הובא לסג'רה והחלה עבודת התבצרות קדחתנית לקראת חידוש הקרבות. קאוקג'י פתח בהתקפה ב-9 ביולי 1948 שנמשכה ללא הפסקה עד 18 ביולי 1948 תוך שימוש בארטילריה וחיל אוויר משני הצדדים. הגנת סג'רה התבססה על שלושה משלטים עיקריים בצפון, מערב ודרום. המגינים הפעילו יחידת קומנדו שהייתה מתגנבת לקווי הערבים ומניחה שם מוקשים שהיו מתפוצצים למחרת בעת ההתקפה. משלטים עברו מיד ליד אולם סג'רה לא נפלה. צה"ל ניצל את ריכוז הכוחות והמאמץ של צבא ההצלה בסג'רה ויצא למבצע דקל. הצלחת המבצע מוטטה את צבא ההצלה והוא נסוג מסג'רה.
מהלך הקרבות > מבצע חירם

מבצע חירם היה הגדול והמורכב במבצעי חזית הצפון (פיקוד צפון במושגי ימינו), במהלך מלחמת העצמאות. המבצע נערך בשלבים האחרונים של המלחמה, בין 28 ל-31 באוקטובר 1948, כ"ה עד כ"ח בתשרי תש"ט, ובמהלכו כבש צה"ל את מרכז הגליל העליון וחלקים מן הגליל התחתון, ובכך השתלטה ישראל על כל שטחו של הגליל. בעקבות המבצע, נעקר צבא ההצלה בפיקוד פאוזי קאוקג'י מהאזור, מארץ ישראל בכלל, ולמעשה חדל להיות כוח צבאי משמעותי. מבצע חירם, שהיה המבצע הצבאי האחרון בחזית הצפון, הציב, בסופו של דבר, את גבולה הצפוני של מדינת ישראל, עם לבנון, על הגבול המנדטורי.
במהלך המבצע ערכה חטיבת גולני פעולות הטעיה וריתוק באזור עילבון. ההתקפה הראשונה בלילה שבין 28 ל־29 באוקטובר על עמדות צבא ההצלה בכפר נכשלה. רק בבוקר 30 באוקטובר נכבשה עילבון לאחר קרב קשה. יחידות החטיבה המשיכו צפונה וכבשו גם מע'אר, ראמה, כפר ענאן והגיעו עד פקיעין. זרוע אחרת של החטיבה חברה עם חטיבה 7 במירון.
מהלך הקרבות > מבצע אסף

מבצע אסף היה מבצע גדול שיזם צה"ל במישור החוף של הנגב כנגד הצבא המצרי במהלך השלב השלישי של מלחמת העצמאות. לאחר פריצת הדרך של צה"ל לנגב במבצע יואב, החל חיל המשלוח המצרי לנסות לחבור לכוחותיו המכותרים בכיס פלוג'ה. בשלב ראשון נתפסו על ידי המצרים מספר תלים אסטרטגיים מדרום מזרח לעזה ונוצר טריז בין כוחות צה"ל בבארי ונירים. מפקדי צה"ל החליטו לחסל את הטריז הזה ולמנוע את האיום המצרי על באר שבע. המשימה הוטלה על כוח בפיקודו של יצחק שדה, שבו נכללו גדוד הפשיטה 89 מחטיבה 8 וגדוד גדעון 13 מחטיבת גולני.
המבצע החל ב-5 בדצמבר 1948. על גדוד הפשיטה המשוריין 89, שיצא מגבולות, הוטל לכבוש את התלים ועל גדוד 13 של חטיבת גולני, שיצא מאורים, הוטל להתבסס על המשלטים ולהיערך להגנה. השלב הראשון התנהל בהצלחה וללא נפגעים. למחרת, ב-6 בדצמבר, החלו המצרים בהתקפות בלתי פוסקות בליווי שריון וארטילריה על שייח' נוראן וחירבת מאעין מערבית לו.
ב-7 בדצמבר חלה תפנית דרמטית בקרבות, שהטתה את ההצלחה לטובת צה"ל. בשעות הבוקר ריכזו המצרים כוח גדול של שריון ורגלים להתקפה מכרעת על שייח' נוראן וחירבת מאעין. הכוח המצרי התגלה בעזרת סיור אווירי וגדוד הפשיטה המשוריין התארגן הגדוד להתקפה. הזחלים והג'יפים פרצו מעורפם כשהם ממטירים אש לכל הכיוונים ושברו את גל ההתקפה המצרי. המצרים נפוצו לכל עבר כשהם משאירים בשטח יותר מ-100 הרוגים.
מהלך הקרבות > מבצע חורב

חורב היה מבצע גדול של צה"ל בחזית הדרומית. בחצות תקף גדוד גדעון 13 את מוצב 86 המצרי אשר נמצא כשני קילומטר מזרחית למסילת הרכבת בדרך בין ח'אן יונס לעיר עזה. עקב הגשמים העזים הוצפו הנחלים באזור ומנעו את הגעת שיירת התגבורת והאספקה. בבוקר פתחו המצרים בהתקפת נגד משולבת של חי"ר, שריון וארטילריה. לוחמי גדוד 13, שהיו מצוידים ברובים בלבד ומעט מאוד מקלעים כבדים מסוג בזה נסוגו.
מהלך הקרבות > מבצע עובדה

מבצע עובדה היה המבצע האחרון במלחמת העצמאות שבמהלכו השתלטו חטיבת הנגב וחטיבת גולני על הנגב הדרומי, הערבה ואילת. כוחות גולני שלקחו חלק במבצע כללו את גדוד הפשיטה הממוכן 19, גדוד חי"ר 13, שתי סוללות ארטילריה, יחידת תותחי נ"ט, ומחלקת הנדסת שדה. כוחות חטיבת גולני יצאו מבאר שבע בבוקר 5 במרץ התקדמו דרך ביר ערערה, ממשית ומעלה עקרבים והגיעו ב-7 בחודש לחצבה והתבססו בו להגנה. פלוגת הג'יפים של גדוד 19 המשיכה דרומה ובערב השתלטה על עין יהב . בימים 9-8 בחודש המשיכו כוחות גולני להתקדם בערבה דרומה תוך שהם מנהלים קרבות מקומיים עם כוחות של הלגיון העבר-ירדני. תוך ניהול מאבק יוקרה מול כוחות חטיבת הנגב על הבכורה בהגעה לאילת הגיעו כוחות גולני ב-10 לחודש לאילת שעתיים לאחר שלוחמי חטיבת הנגב הניפו את דגל ישראל על התורן של משטרת אום רשרש (דגל שזכה לכינוי "דגל הדיו מכיוון שהיה דגל מאולתר על בד שציור בדיו). באמצעות מכשיר הקשר של גולני שלחו מח"ט הנגב ומח"ט גולני את המברק המפורסם למפקד חזית הדרום שבו נאמר: "העבירו לממשל ישראל: ליום ההגנה לי"א באדר, מגישות חטיבת הנגב פלמ"ח וחטיבת גולני את מפרץ אילת למדינת ישראל".
ראו גם

חטיבות צה"ל במלחמת העצמאות
לקריאה נוספת

בנימין עציוני (עורך), "אילן ושלח - דרך הקרבות של חטיבת גולני", הוצאת מערכות, 1950.
משה גבעתי, מבקיע חומות - סיפור חייו ופועלו של תא"ל דוד לסקוב, הוצאת ידיעות ספרים, תשע"ה-2015, עמ' 67-64.
בעז זלמנוביץ (עורך), קרבות מלחמת העצמאות: מפות ומבצעים: תש"ח-תש"ט - 1949-1947, מוציא לאור: משרד הביטחון 2018
הערות שוליים

↑  http://www.golani.co.il/show_item.asp?itemId=8&levelId=60584&itemType=0&n=1&template=2
↑  אמיר אורן, המורשת המפוקפקת של רחבעם זאבי, באתר הארץ, 24 ביולי 2009.
↑  חגי הוברמן, המג"ד הדתי הראשון, באתר ערוץ 7, 21 באפריל 2015
↑  מאיר עמית, "גדוד הפשיטה הממוכן". בתוך: בנימין עציוני (עורך), "אילן ושלח – דרך הקרבות של חטיבת גולני", הוצאת מערכות, 1950, עמוד 67
גדוד גדעון של חטיבת גולני, במסדר יציאה בסביבות מרץ 1949, המג"ד: אברהם יפה
משה מן
הנפת הדגל באום רשרש