לואי ריאל
היסטוריוגרפיה

ההיסטוריונים ניהלו ויכוחים על פרשת חייו של ריאל לעיתים כה תכופות ובלהט כה רב עד כי נכתב עליו יותר מכל אדם בהיסטוריה של קנדה. במשך השנים פורסמו פרשנויות מגוונות עליו. החיבורים ההיסטוריים החובבניים בשפה האנגלית על ריאל היללו את ניצחון הציוויליזציה, שיוצגה לשיטתם על ידי הפרוטסטנטים דוברי האנגלית, על הברבריות שיוצגה על ידי המסטיסים בני התערובת הקתולים דוברי הצרפתית. ריאל תואר בהם כבוגד הבלתי שפוי וכמכשול להתקדמותה של קנדה מערבה. באמצע המאה ה-20 השמיטו ההיסטוריונים האקדמאים את המושג של ברבריות כנגד הציוויליזציה, הסירו את הדגש מעל המסטיסים והתמקדו בריאל, כשהם מציגים את הוצאתו להורג כגורם העיקרי לפילוג המר בקנדה שהתחולל על בסיס חלוקות של שפה ודת. ההיסטוריון הקנדי ויליאם לואיס מורטון אמר שהוצאתו להורג של ריאל:
עוררה תגובה מרירה ומתמשכת שזעזעה את הפוליטיקה הלאומית בעשר השנים הבאות שאחריה. באונטריו דרשו חברי האורנג' את הענשתו של ריאל בעוון בגידה. בקוויבק זכה ריאל להגנה, על אף דעותיו הכופרות ושגעון הגדלות שלו והוא היה לגיבור ולסמל של בני עמו.
מורטון טען שדרישותיו של ריאל היו בלתי מציאותיות:
הם לא התייחסו לכמה מהמצוקות האמתיות, כמו הצורך לייצוג מוגדל של העם במועצה של הטריטוריות, אך הם לא הציגו תכנית ממשית שהממשלה הייתה עשויה להגשים מבלי לבגוד באחריותה... כמעט ולא ניתן להאשים את ממשלת קנדה בסירוב להמשיך במשא ומתן החשאי אתו, או על שיגור הכוחות לדיכוי המרד.
הבישופים הקתולים תמכו בתחילה בריאל, אך שינו את דעתם כאשר הם הבינו שריאל מוביל אחריו תנועה כופרת. הם דאגו לכך שהוא לא יוכר כמרטיר. אף על פי כן, הבישופים איבדו את השפעתם במהלך מה שכונה "המהפכה השקטה" של שנות השבעים של המאה ה-20 והפעילים בקוויבק אימצו את ריאל כגיבור מושלם מבחינתם, בעל דמות של לוחם חופש שעמד עבור עמו מול הממשלה המדכאת ולנוכח גישה קנאית גזענית. הפעילים שנקטו בגישה האלימה אימצו את דמותו. בשנות השישים של המאה ה-20 אימצו חברי ארגון הטרור, החזית לשחרור קוויבק את השם "לואי ריאל" כשמו של אחד מתאי הטרור שלהם.
ברחבי קנדה צצו פירושים חדשים למה שעמד מאחורי המרידות שהוא הנהיג, שעל פיהן חוו המסטיסים מצוקות קשות שלא באו לידי פתרון, שהממשלה לא הגיבה למצוקות, שריאל בחר בפתרונות אלימים רק כמוצא אחרון ושהוא זכה למשפט שנוי במחלוקת והוצא להורג על ידי ממשלה נקמנית. ב-1985 אמר ג'ון פוסטר:
הסחיפה בפרשנויות של חצי המאה האחרונה... הייתה עדה יותר ויותר לגינויים קולניים, אם כי לעיתים שוליים, של אשמת ממשלת קנדה ושל הזדהות עם "הפיכתם לקורבן" של המסטיסים "החפים מפשע".
מנגד, אחד ממובילי החוקרים, תומאס פלננגן, שינה את דעתו מקצה לקצה לאחר שערך את כתביו של ריאל:
ככל שהמשכתי לערוך את העדויות, נעשה לי ברור פחות ופחות עד אשר הגעתי למסקנה שההפך קרוב יותר לאמת: שמצוקותיהם של המסטיסים היו לפחות באופן חלקי באשמתם, שהממשלה הייתה על סף מתן פתרון למצוקות כאשר המרד פרץ, שהצורך של ריאל לנקוט בצעדים אלימים לא יכול היה להיות מוסבר בכישלון התסיסה החוקתית ולבסוף, באופן מפתיע הוא זכה למשפט הוגן.
בנוגע לשפיותו של ריאל, ההיסטוריונים ציינו שמנהיגים דתיים רבים בעבר התנהגו התנהגות שנראתה בדיוק כמו אי שפיות. פלננגן הדגיש שריאל הדגים את המסורת של המיסטיקנים הדתיים בפוליטיקה, במיוחד אלו שחשו שהעולם עומד להשתנות על פי חזונם הדתי. במקרה של ריאל הכוונה הייתה שהוא ישחרר את המסטיסים מהשלטון הקולוניאלי. במובן רחב יותר, פלננגן טען שריאל היה דתי אדוק ודחה את השוויוניות (שאותה הוא הקביל לחילוניות), והגיע לידי מסקנה שהוא היה "תאוקרט משיחי, אוהד את 'המשטר הישן' ומתנגד למהפכה הצרפתית, לדמוקרטיה, לאינדיבידואליזם ולחברה החילונית".
חוקרי תולדות המסטיסים הבחינו שריאל היה דמות חשובה יותר ללא-מסטיסים מאשר למסטיסים עצמם. הוא הדמות המסטיסית היחידה שרוב אלה שמחוץ לחברה המסטיסית היו מודעים לקיומה. אנשי מדע המדינה כמו תומאס פלננגן ציינו שקיימות כמה מקבילות בין חסידיו של ריאל במהלך המרד הצפון-מערבי לבין הפולחן המילנארי.