מגילת העצמאות
מעמדה המשפטי של מגילת העצמאות

בדצמבר 1948 פסק בית המשפט הגבוה לצדק בבג"ץ 10/48 זיו נ' גוברניק (פ"ד א, 85), בו העותר טען נגד הפעלת חוק מנדטורי שהקנה לאדם שנכנס להתגורר בדירתו חזקה עליה. בין היתר אמר שמגילת העצמאות היא בגדר חוק, וציטט מתוכה "מדינת ישראל תהיה מושתתת על יסודות החירות, הצדק והשלום לאור חזונם של נביאי ישראל׳". השופטים משה זמורה, יצחק אולשן ושניאור זלמן חשין פסקו כי מגילת העצמאות היא מסמך המבטא את "חזון העם" ואת "האני מאמין" שלו, "אבל אין בה משום חוק קונסטיטוציוני הפוסק הלכה למעשה בדבר קיום או פקודות וחוקים שונים או ביטולם" של פקודות מנדטוריות או חוקים של מועצת המדינה הזמנית.
בפסיקה מאוחרת יותר השתמש בית המשפט העליון בעקרונות הכרזת העצמאות לפרשנות החוק. דוגמה לכך היא פס"ד קול העם: בשנת 1953 פרסם עיתון "הארץ" ידיעה לפיה מדינת ישראל עומדת להעמיד 200 אלף חיילים לרשותה של ארצות הברית להילחם במלחמת קוריאה. הידיעה הייתה משוללת יסוד, והממשלה הכחישה אותה, ואולם בינתיים שימשה הידיעה בסיס למאמר ביקורת חריף בעיתון קול העם, שהיה ביטאונה של המפלגה הקומוניסטית הישראלית. במאמר נכתב, בין היתר, שהממשלה מחרחרת מלחמה "ומספסרת בדם הנוער הישראלי". שר הפנים, ישראל רוקח, החליט לסגור את העיתון ל-15 ימים, וזאת מתוך שימוש בסמכותו לפי פקודת העיתונות המנדטורית "להפסיק את פעולתו של עיתון אם התפרסם בו דבר העלול לסכן את שלום הציבור". העיתון עתר לבג"ץ בטענה שנפגע חופש הביטוי. השופט שמעון אגרנט קיבל את העתירה בהתבססו על הכרזת העצמאות, וכתב:
מערכת חוקים לפיהם הוקמו ופועלים המוסדות הפוליטיים בישראל, מעידה כי אכן זוהי מדינה שיסודותיה דמוקרטיים. כמו כן הדברים שהוצהרו בהכרזת העצמאות – ובפרט בדבר השתתת המדינה 'על יסודות החירות' והבטחת חופש המצפון – פירושם, כי ישראל היא מדינה השוחרת חופש. אמנם, ההכרזה אין בה משום חוק קונסטיטוציוני הפוסק הלכה למעשה בדבר קיום פקודות וחוקים שונים או ביטולם', אך במידה שהיא 'מבטאת את חזון העם ואת האני המאמין שלו'... מחובתנו לשים את ליבנו לדברים שהוצהרו בה, בשעה שאנו באים לפרש ולתת מובן לחוקי המדינה לרבות הוראות חוק שהותקנו בתקופת המנדט ואומצו על ידי המדינה, לאחר הקמתה, דרך הצינור של סעיף 11 לפקודת סדרי השלטון והמשפט, תש"ח-1948: הלא זו אכסיומה ידועה, שאת המשפט של עם יש ללמוד באספקלריה של מערכת החיים הלאומיים שלו...
פסיקה זו, המשתמשת במגילת העצמאות ככלי בפרשנות חוקים קיימים, אושרה לאחר מכן על ידי בית המשפט העליון בהמשך שוב.
בפסיקה בבג"ץ חסון נגד כנסת ישראל ציינו השופטים: "במשך תקופה ארוכה נתפסה מגילת העצמאות, ציבורית ומשפטית, בעיקר כמסמך פורמלי לשם עמידה בדרישות החלטת עצרת האו"ם, וכמסמך היסטורי, בעל ערך סמלי. גם בתי המשפט לא ראו במגילת העצמאות מסמך בעל תוקף משפטי מחייב או כמקור לזכויות, אלא כמסמך בעל ערך פרשני המבטא את חזון העם ואת "האני מאמין" שלו." השופטים מנו מספר פסקי דין שניתנו בין 1949 ל-1971 המחזקים טענה זו.
השינוי בתפיסת מעמדה של מגילת העצמאות כמסמך בעל נפקות משפטית החל עם חקיקת חוק היסוד כבוד האדם וחירותו (1992) וחוק יסוד: חופש העיסוק (1994). בחוקים אלו הוזכרה מגילת העצמאות כמסמך המשקף את הרוח הכללית של שמירה על זכויות האדם: ”זכויות היסוד של האדם בישראל מושתתות על ההכרה בערך האדם, בקדושת חייו ובהיותו בן-חורין, והן יכובדו ברוח העקרונות שבהכרזה על הקמת מדינת ישראל”.
בהמשך במספר מאמרים ופסקי דין נתנו השופטים מעמד חוקי מחייב לזכויות האדם כפי שהן משתקפות ממגילת העצמאות. שינוי זה ביטא השופט דב לוין, בבג"ץ 726/94 כלל חברה לביטוח בע"מ נ' שר האוצר:
הצהרת מבוא זו שבחוקי היסוד הנ"ל לא לתפארת המליצה נחקקה עלי ספר, אלא היא באה לבטא, והפעם לא כמשאלת לב וכ'אני מאמין' מופשט, כי מגילת העצמאות הייתה לעקרון יסוד חוקתי, מחייב. מטרת חוקי היסוד אף היא הוגדרה ברורות ובתוקף משפטי חוקתי כבאה 'לעגן בחוק-יסוד את ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית'... אמנם כן, כפי שהוסבר לעיל, ראה בית-משפט זה מימים ראשונים להנחות עצמו בעקרונות ובערכים של מגילת העצמאות כמקור לפרשנות החוק, כיתד שניתן להצמיד אליו זכויות יסוד מוגנות. באו חוקי יסוד אלה והביאו לשינוי דרמטי במעמדה של מגילת העצמאות, בכך שאינה עוד רק מקור לפרשנות, אלא היא עצמה הייתה למקור עצמאי לזכויות אדם, שהרי נעמיד את המחוקק הישראלי בכוננו חוק יסוד בחזקת מי שאינו משחית מילותיו לריק ואינו מאחז עיניים, אלא מבקש ליתן בידי האזרח בישראל מגילת זכויות אזרח ברמה חוקתית על-חוקית.
נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק כתב:
"ההכרזה על הקמת מדינת ישראל" – או הכרזת (מגילת) העצמאות – נתקבלה בה' באייר תש"ח (14.5.1948). מעמדה המשפטי לא היה נקי מספיקות: הכול הסכימו כי 'היא מבטאת את חזון העם ואת ה'אני מאמין' שלו'. עם זאת, הדעה המקובלת הייתה כי "אין בה משום חוק קונסטיטוציוני הפוסק הלכה למעשה בדבר קיום פקודות וחוקים שונים או ביטולם".

האם בכל אלה חל שינוי לאור פסקת עקרונות-יסוד? התשובה היא בוודאי בחיוב. כיבודן של זכויות היסוד של האדם ברוח העקרונות שבהכרזה על הקמת מדינת ישראל הפכה לצו חוקתי. נמצא, כי לא רק שיש לעקרונותיה של הכרזת העצמאות תוקף משפטי, אלא שהחובה לכבד את זכויות היסוד ברוח עקרונותיה של הכרזת העצמאות הפכה לחובה חוקתית, שחוק "רגיל" אינו יכול לעמוד לעומתה. לפנינו אפוא שינוי מהותי במעמדה המשפטי של הכרזת העצמאות. עם זאת, היקף השינוי מותנה במודל שייבחר. על-פי המודל הפרשני השינוי הוא ניכר, אך לא מהפכני. על-פי מודל זה, הכרזת העצמאות לא הפכה מקור עצמאי לזכויות אדם. היא נשארה כשהייתה, ביטוי של 'מגילת ערכיה של האומה', אם כי משקלם של ערכים אלה עלה – שכן אין הם אך חלק מההלכה הפסוקה, אלא יש להם מעמד על-חוקי. על-פי המודל העצמאי, השינוי במעמדה של הכרזת העצמאות הוא דרמטי. היא הפכה – מאז הוכנסה פסקת עקרונות-יסוד לחוקי-היסוד – למקור עצמאי לזכויות אדם. על-פי גישה זו היא מהווה 'חוק קונסטיטוציוני הפוסק הלכה למעשה בדבר קיום פקודות וחוקים שונים או ביטולם'.
באוקטובר 2023 פסק שופט בג"ץ אלכס שטיין כי מגילת העצמאות היא הנורמה הבסיסית המסמיכה את הכנסת לחוקק חוקים, ואי לכך הכנסת אינה מוסמכת לחוקק חוקים שסותרים אותה. הוא כתב:
"חוקי הכנסת לעולם כפופים לגבולותיה של סמכות החקיקה הכללית, שנקבעה בהכרזת העצמאות."
פסיקתו ניתנה בנימוק לדחיית "חוק טבריה", שהוא תיקון שהוסיפה הכנסת לחוק הבחירות לרשויות המקומיות בישראל. התיקון נפסל על ידי בג"ץ שפסק שיש לדחות את אישורו אל לאחר הבחירות, מהטעם שזהו חוק פרסונלי שנועד לאפשר למקורבו של אריה דרעי להתמודד לראשות העיר טבריה. השופט שטיין נימק שחוק פרסונלי סותר את עיקרון השוויון שבמגילת העצמאות, ועל כן אינו חוקתי. נימוק זה תקף לחוקים רגילים ולחוקי יסוד.