stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם מאסי
ראש ממשלת ניו זילנד

ב-10 ביולי 1912 הושבע מאסי כראש ממשלת ניו זילנד ה-19. יומיים לאחר מכן התפרסם בעיתונות שהוא קיבל את המינוי של מפקד של כבוד של מחוז אוקלנד של "לגיון אנשי הספר" (Legion of Frontiersmen). חברים מסוימים במפלגה הרפורמיסטית נעשו מתוסכלים משליטתו במפלגה. הוא רכש את עוינותם של פועלים רבים עקב תגובתו הקשוחה לשביתות הכורים ועובדי הנמלים ב-1912 וב-1913. השימוש בכוח נגד השובתים הפכו את מאסי למושא לשנאה של אנשי האגף השמאלי של המפה הפוליטית של ניו זילנד, אך השמרנים (שרבים מהם האמינו שהאיגודים המקצועיים נשלטו על ידי סוציאליסטים וקומוניסטים) תמכו בו באופן כללי, באומרם שהשיטות שלו היו נחוצות. ייחוסו ללגיון אנשי הספר, סייע לו רבות בתקופה זו, כאשר כמה יחידות פרשים, רכבו לולינגטון כשהם לבושים במדים וסייעו לשוטרים המיוחדים. בין הצעדים הראשונים של ממשלת מאסי היה מתן האפשרות לכ-13,000 איש לרכוש את החוות שהוחכרו להם.
ראש ממשלת ניו זילנד > מלחמת העולם הראשונה

".All we are and all we have is at the disposal of the British Government"
"כל מה שאנחנו, כל מה שיש לנו עומד לרשות הממשלה הבריטית."
פרוץ מלחמת העולם הראשונה הסיט את תשומת הלב מהסוגיות החברתיות הללו. הבחירות הכלליות של 1914 הותירו את מאסי ואת יריביו במצב של מבוי סתום בפרלמנט, כאשר אף אחד מהצדדים לא היה מסוגל לגייס תמיכה להקמת ממשלה יעילה. בחוסר רצון הזמין מאסי את ג'וזף וורד מהמפלגה הליברלית להקים קואליציית מלחמה, שהוקמה ב-1915. בעוד שמאסי המשיך להיות ראש הממשלה, וורד קיבל דה פקטו את המעמד של מנהיג משותף. מאסי ווורד נסעו לבריטניה כמה פעמים, הן במהלך המלחמה והן לאחר סיומה, כדי לדון בשיתוף הפעולה הצבאי ובהסדרי השלום. במהלך מסעו הראשון לבריטניה, ביקר מאסי את החיילים הניו זילנדים והאזין לתלונותיהם באהדה. צעד זה הכעיס כמה בכירי ממשל, שהאמינו שמאסי עקף את הפיקוד הצבאי. המלחמה חיזקה את אמונתו העמוקה של מאסי בחשיבות הידוק הקשרים בין ניו זילנד לבין האימפריה הבריטית. הוא השתתף בועידת השלום בפריז ב-1919 וחתם בשמה של ניו זילנד על חוזה ורסאי. למרות שהוא סירב לקבל תוארי אבירות ואצולה, הוא קיבל במרץ 1921 ממלך הבלגים אות של קצין גדול של מסדר הכתר הבלגי ואות קצין גבוה של לגיון הכבוד מאת נשיא צרפת באוקטובר אותה שנה.
ראש ממשלת ניו זילנד > מלחמת העולם הראשונה > הקואליציה עם הליברלים

עקב הקושי להבטיח את קיומו של קונצנזוס על החלטות משמעותיות, איבדה ממשלת הקואליציה את האהדה הציבורית כלפיה במהלך המלחמה. מאסי היה מודאג במיוחד מעלייתה של מפלגת הלייבור של ניו זילנד. הוא גם מצא עצמו מתגונן נגד הביקורת שהוטחה כלפיו מחברי מפלגתו, כולל האשמות על התעלמותו מצרכי החקלאים. ב-1919 הוא פיזר את הקואליציה ונאבק הן בליברלים והן בלייבור על בסיס הפטריוטיזם, היציבות, התמיכה בחקלאים ותוכנית העבודות הציבוריות. הוא הצליח להשיג רוב.
ראש ממשלת ניו זילנד > הפחד האדום

על פי ההיסטוריון הניו זילנדי, טוני וילסון, מאסי היה ידוע בשל הרגשות האנטי-בולשביקיות והאנטי-סובייטיות שלו. הוא סלד מהסוציאליסטים בני ארצו, כמו אנשי תנועת העבודה ומפלגת הלייבור. כראש הממשלה, התנגד מאסי להשפעה הקומוניסטית. הוא התייחס ל"טרור האדום" בברית המועצות של 1919 – 1920, לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917, כהוכחה ל"נטייה המעיקה מטבעה" של הסוציאליזם. בתגובה ל"פחד האדום" העבירה הממשלה את חוק המשך תקנות המלחמה, שהותיר על כנם את תקנות מצב החרום של המלחמה כולל צנזורה. חוק זה כלל איסור על הוצאתה לאור של ספרות קומוניסטית, איסור שנותר בתוקף עד 1935.
ראש ממשלת ניו זילנד > בחירות 1922

בעיות כלכליות הקטינו את התמיכה במפלגה הרפורמיסטית. בבחירות הכלליות של 1922 איבד מאסי את הרוב שלו בפרלמנט ואולץ לנהל משא ומתן עם חברי הפרלמנט העצמאיים כדי שממשלתו תשרוד. הוא גם היה מזועזע מהצלחתה של הלייבור, שכעת היו לה חמישה מושבים בלבד פחות מאלה של הליברלים. הוא החל להאמין שהליברלים ייעלמו בסופו של דבר, בשל הפילוג שחל בשורות תומכיהם: אנשי האגף הליברלי-חברתי תמכו בלייבור ואנשי האגף הליברלי-כלכלי תמכו ברפורמיסטים. מאסי מצדו השתדל שחלקם של הרפורמיסטים יהיה גדול יותר.
ב-1924 נאלץ מאסי לוותר עקב מצב בריאותו על רבים מתפקידיו הרשמיים. ויליאם מאסי מת ב-1925. קברו הוקם בוולינגטון כמאוזוליאום במימון שנאסף על ידי הציבור. אוניברסיטת מאסי, שעיקר פעילותה מתמקד באגרונומיה, תחום שהתאים לרקע החקלאי של מאסי, נקראה על שמו.
קתרין ארתור בהנה

| --- | --- |

 לידה:  1860 הלנסבוראו, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1924 (בגיל 64 בערך) 
 
קתרין ארתור בהנה (באנגלית: Katherine Arthur Behenna;‏ 1860 – 21 בספטמבר 1926) הייתה מיניאטוריסטית, משוררת, ספיריטואליסטית וסופרג'יסטית ילידת סקוטלנד.
ביוגרפיה

קתרין ארתור נולדה בשנת 1860 בהלסבורג, סקוטלנד. היא ואחיה ויליאם היו תאומים. אביהם אלכסנדר ארתור היה ממונטריאול, קנדה. היא התחנכה במונטריאול, בוסטון, וכן בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק ובאקדמיה ז'וליאן בפריז. בניו יורק, היא למדה עם ג'ורג' דה פורסט ברוש, ג׳יימס קרול בקוויט, וג'ון הנרי טוואצ׳טמן. היא נישאה להנרי בהנה ב-1885. היא התגרשה זמן קצר לאחר מכן. הייתה להם בת אחת, ויויאן מרגרט בהנה.
קתרין בהנה מתה בגיל 64 מדימום מוחי בשנת 1926 לאחר שנמצאה מחוסרת הכרה בסטודיו שלה בצ'לסי.
קריירה > ציור

בהנה ציירה דיוקנאות מיניאטוריות על שנהב, לעיתים קרובות של אנשי החברה הגבוהה באמריקה עבור אספן האמנות פיטר מארי, כולל אנטואנט פולק, הברונית דה צ'ארט אנה הול רוזוולט, ואמלי ריבס טרובצקוי. עבודותיה הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנויות ובגלריה המודרנית בלונדון. מאוחר יותר היא עברה לאטאפל, צרפת, שם הייתה חברה במושבת האמנות אטאפל.
בשנת 1915, בהנה הייתה ממקימי ויו"ר המסדר הקיסרי של בנות האימפריה, ויצרה סניפים בניו יורק ובבולטימור, כדי להכין ולתאם את מאמצי הסיוע לנשים במהלך מלחמת העולם הראשונה. בהנה היה סופרג'יסטית.
קריירה > היעלמות ורוחניות

בשנת 1907 היא הייתה באוטווה כדי להראות את המיניאטורות שלה ולצייר את ליידי אוולין גריי, בתו של המושל הכללי, כאשר היא נעלמה, מה שגרם לחקירה משטרתית. מאוחר יותר היא הסבירה כי החליטה לנסוע ברכבת לווירג'יניה, כי "נסעתי לאוטווה אופטימית וחזרתי פסימית", והרחיבה כי "התקררתי עד נשמתי מאווירת הזדון הקטנוני, השטחיות, חוסר האדיבות עוינות פעילה שבה מצאתי את עצמי."
בהנה התעניינה ברוחניות. בשנת 1899 היא סיפרה לעיתונות כי יצרה איתה קשר רוח בשם הליוס, וסיפרה לה את מיקומו של מכרה זהב בארצות הברית. הליוס גם הורה לה לאמץ דיאטה ספציפית, ולכתוב שיר אפי בשמונה בתים, על רעמסס השני. היא כתבה ספר שירים קצר, שלטענתה קיבלה את חרוזיו באמצעות הרוחות, שירים מיסטיים של אש ולהבה (1921). היא השתמשה בכתיבתה בשמות בדויים גבריים.
הדיוקנאות המיניאטוריים של בהנה מאוסף פיטר מארי נשמרים בחברה ההיסטורית של ניו-יורק.
הערות שוליים

↑  Eve M. Kahn, Portrait Miniatures Flow Out of the Attic, The New York Times (September 19, 2013): C30.
1 2  Canadian Women Artists History Initiative : Artist Database : Artists : BEHENNA, Katherine Arthur, cwahi.concordia.ca
↑  "Woman Painter-Poet". The Gazette. 1922-08-16. p. 7. Retrieved 2020-03-17 – via Newspapers.com.
↑  American Art Annual. MacMillan Company. 1905. p. 325
↑  Clift, Ida Young (April 1901). "A Well-Known Miniature Painter". The Art Amateur. 43: 126–127.
↑  "Woman Artist Missing; Mrs. Arthur-Behenna Disappears on Eve of Montreal Exhibition". The Washington Post. 1907-03-02. p. 23. Retrieved 2020-03-16 – via Newspapers.com.
↑  "Unconscious Woman Puzzles Scotland Yard". Evening Star. 1926-09-20. p. 1. Retrieved 2020-03-16 – via Newspapers.com.
↑  Allied Artists' Association (Great Britain) (1911). The London Salon of the Allied Artists' Association, Ltd., 1911 : fourth year. pp. 69.
↑  "Not Her Kind of Fight". The Baltimore Sun. 1913-02-09. p. 4. Retrieved 2020-03-16 – via Newspapers.com.
↑  "American Woman Disappears". The Ottawa Daily Republic. 1907-03-08. p. 1. Retrieved 2020-03-17 – via Newspapers.com.
↑  "Ottawa Hostility". The Gazette. 1907-03-12. p. 10. Retrieved 2020-03-17 – via Newspapers.com
↑  "A Mine of Treasure Promised by a Spirit". The Evening Times. 1899-06-09. p. 2. Retrieved 2020-03-16 – via Newspapers.com.
↑  Behenna, Catherine Arthur (1921). Mystic Songs of Fire and Flame. Cornhill Company.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2011137606  VIAF: 181765105   WorldCat (עם VIAF): 181765105 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קתרין ארתור בהנה".
לו אנדריאס-סלומה

| --- | --- |

לוּ אנדריאס-סָלוֹמֶה בשנת 1914
 לידה:  12 בפברואר 1861 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  5 בפברואר 1937 (בגיל 75) גטינגן, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 מקום קבורה:  בית הקברות גטינגן 
 השכלה:  Saint Peter's School 
 בן או בת זוג:    ריינר מריה רילקה 
 חתימה:   
 
לוּ אנדריאס-סָלוֹמֶה (בגרמנית: Lou Andreas-Salomé) נולדה בשם לואיז פון סלומה (12 בפברואר 1861 - 5 בפברואר 1937) הייתה אינטלקטואלית ממוצא רוסי, מחברת של ספרים רבים, פסיכואנליטיקאית, ידידתם של אינטלקטואלים, אמנים ואמניות, סופרים וסופרות בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
בתרבות

כשניטשה בכה, רומן ריאליסטי, מאת ארווין יאלום, המתאר סדרת מפגשים דמיונית בין הרופא יוזף ברוייר לבין הפילוסוף פרידריך ניטשה בווינה של 1882 במעורבות לו סלומה.
ג'וזפה סינופולי באופרה "לו סלומה" (בכורה התקיימה ב-1981 באופרה הממלכתית של בווריה במינכן)
קטרז'ינה קוז'ירה בעבודות הווידאו "בדמותה של לוּ סלומה" ו"לו סלומה ברומא" (2005)(הקישור אינו פעיל)
לקריאה נוספת

לו אנדריאס סלומה - האישה מן החלומות (ביוגרפיה), מאת פטרס היינץ פרדריך, הוצאת ספרית פועלים, תרגום: כרמית גיא, תש"ס.
ניטשה - חיים של בקורת מאת רונלד היימן הוצאת דביר 1992. תרגום יוסי מילוא
הערות שוליים

1 2 3 4  היינץ פרידריק פטרס, לו אנדריאס סלומה = האישה מן החלומות, ספריית פועלים הקיבוץ הארצי, תש"ס 2000
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309005605171  PLWABN: 9810608799105606  BIBSYS: 90520048  BNC: 000086385  BNE: XX1155521  BnF: cb11888806j (data)  CANTIC: a10472174  CiNii: DA0081255X  GND: 118502921  ICCU: CFIV015399  ISNI: 0000 0001 2128 7264  LCCN: n79091791  LNB: 000038624  MusicBrainz: 87670061-3605-48bf-b2ce-5f029f377b3e  NDL: 00431509  NKC: jn19990000180  NLA: 35006837  NLG: 79583  NLK: KAC199636310  NSK: 000165842  NTA: 069067201  RERO: 02-A000007597  SELIBR: 175285  SNAC: w6cn7p15  SUDOC: 027318788  Trove: 787260  VcBA: 495/296269  VIAF: 39372916   WorldCat (עם VIAF): 39372916 
פרידריך ניטשה, פאול ריי ולו סלומה, 1882
אישה עובדת

| --- | --- |

 בימוי:  מיכל אביעד
 הופק בידי:  משה אדרי, לאון אדרי, איילת קייט, אמיר הראל
 תסריט:  מיכל אביעד  מיכל ויניק  שרון אייל-אזולאי
 עריכה:  נילי פלר
 שחקנים ראשיים:  לירון בן-שלוש  מנשה נוי  אושרי כהן
 מוזיקה:  אופיר לייבוביץ'
 צילום:  דניאל מילר
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברה מפיצה:  סרטי יונייטד קינג
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ישראל 20 ביוני 2019
 משך הקרנה:  93 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   workingwoman
 דף הסרט ב־IMDb
 
אישה עובדת הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2018 בבימויה של מיכל אביעד, לפי תסריט שלה ושל מיכל ויניק ושרון אזולאי-אייל. הסרט עוסק בהטרדה מינית ובתקיפה מינית תוך ניצול יחסי מרות בעבודה, ובמורכבות של איזון בית-עבודה, לא רק על רקע בעיות אלה. קנת טוראן (אנ'), מבקר הקולנוע של העיתון "לוס אנג'לס טיימס" כתב על הסרט: "The #MeToo movement has found its film".
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל טורונטו ובבכורה ארצית בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
עלילה

אורנה חביב (לירון בן-שלוש), היא אם צעירה לשלושה ילדים, תושבת בת-ים, המשתוקקת להצליח בעבודתה החדשה בחברת נדל"ן, שבבעלותו של בני אלמוג (מנשה נוי). המסעדה של בעלה, עופר (אושרי כהן), נמצאת בקשיים כלכליים, ואורנה נאלצת להיות המפרנסת העיקרית של המשפחה. אורנה מתחילה בעבודה כעוזרת לבני, המסייעת לו במכירת דירות במגדל הדירות שהוא בונה בחוף ראשון לציון. היא נחושה להצליח בעבודתה, הדורשת שעות עבודה מרובות, ומתנגשת לפעמים בחובות ההוריות. בני מנסה להתקרב אל אורנה, למשל בהערה "אפשר להגיד לך משהו? יתאים לך שיער פזור". בעקבות הצלחה עסקית שלה הוא מנשק אותה על שפתיה, לתדהמתה הרבה. בני מתנצל על מעשה זה, ואורנה ממשיכה בעבודתה, אך חשה שלא בנוח בחברתו, והוא ממשיך לנסות להתקרב אליה. לאחר שהצליחה לגייס רוכשי דירה פוטנציאליים מצרפת בני ממנה אותה למנהלת המכירות של מגדל הדירות, ובמסגרת זו טס איתה לפריז כדי לעניין רוכשים נוספים. במפגש עם מתעניינים בפריז היא זוכה להצלחה רבה, כשהיא משכנעת אותם לרכוש 12 דירות. לאחר מפגש זה בני ואורנה סועדים במלון, וכשהם עולים לחדריהם, בני דוחף אותה לחדרו, ומבצע בה מעשה מגונה בכפייה.
אורנה המזועזעת מחליטה להתפטר מעבודתה. היא מספרת לאמהּ (עירית שלג), שהבחינה במצב רוחה הירוד, שקרה לה אירוע מיני בפריז עם בני, אך לאם נוצר רושם שהאירוע היה בהסכמה, והיא מנסה לנחם את אורנה בקלישה "מה שהיה בפריז נשאר בפריז". היא מספרת גם לעופר שהותקפה מינית בפריז, והוא אינו מביע אמפתיה וחוקר אותה לפרטים, ומגלה שחודשים אחדים קודם לכן בני נישק אותה נגד רצונה. הוא כועס עליה שלא גילתה לו זאת בזמן האירוע ושלא התנגדה, ועוזב את הבית.
אורנה מגלה שכדי למצוא עבודה חדשה בעסקי נדל"ן היא תזדקק להמלצתו של בני, אך הוא מסרב לתת לה המלצה. אורנה כותבת את ההמלצה בעצמה, בסערת רגשות, והולכת לביתו של בני, שם אשתו (דורית לב-ארי) פותחת לה את הדלת. היא מבקשת ממנו שיחתום על ההמלצה, אך הוא מסרב. אשתו, שכלל אינה מודעת למה שהתרחש בין בני ואורנה, משכנעת אותו לחתום, ואורנה יוצאת מביתם מאושרת, כשבידיה ההמלצה החתומה.
משחק ודמויות

| שם | דמות |
| --- | --- |
לירון בן-שלוש: אורנה חביב
מנשה נוי: בני אלמוג, יזם בנייה, המעסיק של אורנה
אושרי כהן: עופר, מסעדן, בעלה של אורנה
עירית שלג: אמהּ של אורנה
דורית לב-ארי: שרי, אשתו של בני
פרסים ומועמדויות

״אישה עובדת״ נבחר כאחד מעשרת הסרטים הטובים של המחצית הראשונה של שנת 2019 על ידי הלוס אנג'לס טיימס.
| שנה | ארגון | קטגוריה | פרס | מועמד/ים | תוצאה | סימוכין |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2018 | פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו | התחרות הרשמית | Contemporary World Cinema | אישה עובדת | מועמדות |  |
| 2018 | פסטיבל הקולנוע ירושלים | תחרות עלילתית | הסרט הטוב ביותר | אישה עובדת | מועמדות |  |
| 2018 | Warsaw Film Festival | International Competition | הסרט הטוב ביותר | אישה עובדת | מועמדות |  |
| 2018 | Chicago International Film Festival | Women in Cinema | הסרט הטוב ביותר | אישה עובדת | מועמדות |  |
| 2018 | Chicago International Film Festival | World Cinema | הסרט הטוב ביותר | אישה עובדת | מועמדות |  |
| 2018 | Gershman Philadelphia Jewish Film Festival | Centerpiece Film | הסרט הטוב ביותר | אישה עובדת | מועמדות |  |
| 2018 | פסטיבל הקולנוע היהודי בלונדון | התחרות הרשמית | הסרט הטוב ביותר | אישה עובדת | מועמדות |  |
| 2019 | Göteborg Film Festival | Five Continents | הסרט הטוב ביותר | אישה עובדת | מועמדות |  |
| 2019 | טקס פרסי אופיר לשנת 2019 | עלילתי ארוך | הסרט העלילתי הטוב ביותר | אישה עובדת | מועמדות |  |
| 2019 | טקס פרסי אופיר לשנת 2019 | עלילתי ארוך | השחקנית הראשית הטובה ביותר | לירון בן-שלוש | זכייה |  |
| 2019 | טקס פרסי אופיר לשנת 2019 | עלילתי ארוך | שחקן המשנה הטוב ביותר | אושרי כהן | מועמדות |  |
| 2019 | טקס פרסי אופיר לשנת 2019 | עלילתי ארוך | התסריט הטוב ביותר | שרון אזולאי, מיכל ויניק, מיכל אביעד | מועמדות |  |
הפקה

הסרט הופק על ידי איילת קייט, אמיר הראל, משה אדרי, ליאון אדרי וחברת למה הפקות ויונייטד קינג; יצא בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, מועצת הפיס לתרבות ולאמנות וברברה דובקין.
זהו סרטה העלילתי השני של אביעד, קדם לו הסרט "לא רואים עליך", העוסק בשתי נשים שנאנסו עשרים שנה קודם לכן בידי אותו אנס. בעקבות מפגש מקרי ביניהן, שתיהן חוזרות אל הטראומה ומתמודדות אתה. בנוסף ביימה אביעד סרטים תיעודיים אחדים.
התגובה להטרדה מינית ולתקיפה מינית

הסרט מציג את התופעה הנפוצה שבה נפגעי הטרדה מינית ותקיפה מינית נמנעים מתלונה (במשטרה או בגוף מפקח אחר) על ההטרדה או התקיפה שעברו, ומשתדלים להבליג על כך, כדי שלא להגדיל את הפגיעה בשגרת חייהם. כמפרנסת העיקרית של המשפחה, אורנה מבליגה על הנשיקה שכפה עליה הבוס שלה, ומסתפקת בשיחת הבהרה שבה התנצל על כך. היא מבליגה גם על הטרדות נוספות שלו, ואינה משתפת איש בכך. גם כאשר היא עוברת תקיפה מינית על ידי הבוס, היא אינה מתלוננת על כך במשטרה, ומשמידה את הראיות (חצאיתה המוכתמת בנוזל זרע) שהיו מסייעות לתלונה כזו. היא אינה מספרת מיוזמתה על התקיפה שעברה, ועושה זאת, תוך מסירת מידע חלקי שאינו משקף את מלוא הפגיעה בה, רק כאשר אמהּ ובעלה חשים שמצב רוחה ירוד. היא מתפטרת מעבודתה, אך אינה דורשת פיצוי על התקיפה שעברה.
מבקר הקולנוע אורי קליין עמד על הדילמה שבה נתונה אורנה:
תגובתו של עופר, בעלה של אורנה, למידע שמסרה לו אורנה, מציגה בעיה נוספת של נפגעי הטרדה מינית, והיא האשמת הקורבן. הוא אמנם כועס על המטריד, בני, אך כועס גם על אורנה על שלא סיפרה לו מיד על ההטרדה המינית שעברה והמשיכה בעבודתה חרף ההטרדה. במאית הסרט, מיכל אביעד, העירה על כך: "הוא בעל נחמד, הוא לוקח על עצמו המון, וגם נראה שהם זוג נורא אוהב, אבל כשהיא מתוודה בפניו על מה שקרה, הוא לא מסוגל להתפרק מתחושת הכבוד הגברית. הוא פשוט לא יכול, זה מושרש עמוק מדי בערכים התרבותיים שלנו".
הערות שוליים

↑  Kenneth Turan, ‘Working Woman’ is a sexual harassment drama that cuts close to the bone, Los Angeles Times, April 11, 2019
↑  "אישה עובדת" נבחר לאחד מ-10 הסרטים הטובים, באתר ישראל היום, 7 ביולי 2019
↑  Working Woman, Toronto International Film Festival, ‏2018
↑  אשה עובדת, באתר פסטיבל הקולנוע ירושלים, ‏2018
↑  Women Are Not the Problem, Warsaw Film Festival, ‏2018
↑  Working Woman, Chicago International Film Festival, ‏2018 (ארכיון)
↑  Working Woman, Philadelphia Jewish Film Festival, ‏2018
↑  Working Woman, UK Jewish Film Festival, ‏2018
↑  Working Woman, Göteborg Film Festival, ‏2019
↑  הכרזת המועמדים לפרסי אופיר לשנת 2019, באתר פייסבוק
↑  שגיא בן נון, אבנר שביט‏, "ימים נוראים" על רצח רבין הוא הזוכה באופיר - והנציג הישראלי לאוסקר, באתר וואלה, 22 בספטמבר 2019
↑   אורי קליין, הטרדה מינית היא רק חלק מהסיפור בסרט המשובח "אשה עובדת", באתר הארץ, 20 ביוני 2019
↑  אבנר שביט‏, "ביקשו שאוסיף סצנת אונס עם דם, אבל אני לא מוכרת סרטים דרך אלימות וסקס", באתר וואלה, 19 ביוני 2019
כרזת הסרט באנגלית
מגפת הקורונה בפורטוגל

| --- | --- |

 תקופת המגפה:  מרץ 2020 – הווה (כ־4 שנים)
 במדינות או באזורים:  פורטוגל פורטוגל
 פתוגן:  נגיף ה-SARS-CoV-2
 מקור המגפה:  איטליה איטליה
 מקרי מוות:  26,668‏
 מקרי הדבקה:  5,584,388‏   • 3,596 מהם חולים פעילים     • 61 מתוכם במצב קשה
 הבריאו:  5,554,124‏ רענון נתונים
  
 
התפשטות מגפת הקורונה בפורטוגל החלה בתחילת מרץ 2020.
יוסף תקוע

רחוב יוסף תקוע בבאר שבע
יוסף תקוע (4 במרץ 1925 - 14 באפריל 1991) היה דיפלומט ישראלי, שגריר ישראל באו"ם בשנים 1968–1975, והנשיא השני של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1975–1981).
ביוגרפיה

תקוע נולד בשם  יוסף טוקצ'ינסקי בעיר לחוביץ' שבפולין (לחוביצ'ה אשר בבלארוס המודרנית). עקב עליית הפשיזם בפולין היגרה משפחתו, בהיותו בן חמש, לחרבין, שם הפעילה עסק מצליח לסחר בינלאומי. לאחר השתלטות הקומוניסטים על חרבין עבר עם משפחתו למנצ'וריה, שם המשיכו לפעול במסחר בינלאומי. לימים עברו לשאנגחאי, מסיבות עסקיות. טרם עלייתו ארצה למד לתואר במשפטים באוניברסיטת ל'אורור (Université l'Aurore) בשאנגחאי ותואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת הרווארד, בה גם לימד. בשנת 1948 עלה לישראל, והחל לעבוד במשרד החוץ, שם גם הכיר את אשתו, רות וידנפלד.
במשרד החוץ שימש בתפקידים שונים:
יועץ משפטי במשרד החוץ (1949-1953)
ראש המחלקה לענייני שביתת הנשק (1954-1958)
סגן וממלא מקום ראש משלחת ישראל לאו"ם (1958-1960)
שגריר ישראל בברזיל (1960-1962)
שגריר ישראל בברית המועצות (1962-1965)
סמנכ"ל המשרד (1965-1967)
שגריר ישראל באו"ם (1968-1975)
בשנת 1953 היה לראש משלחת הפסקת האש והמשא ומתן עם מצרים, ירדן, סוריה ולבנון. באותה שנה מונה למחזיק משרד החוץ לחמש שנים. במהלך כהונתו כסגן המנהל הכללי במשרד החוץ, נשלח כראש המשלחת לדיוני מאורעות מלחמת יום הכיפורים באו"ם, שם נאם נאומים קשים על התנהלויות מדינות ערב במלחמה.
בשנת 1974 תקף בחריפות בעצרת האו"ם את יאסר ערפאת, בעקבות נאומו במליאת העצרת וקריאתו להקמת מדינה פלסטינית.
במהלך תקופת עבודתו במשרד החוץ עמד תקוע בראש התאחדות עולי ברית המועצות.
לאחר שובו לישראל פרש משירות החוץ, עבר להתגורר בעומר והתמנה לנשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. לאחר סיום תפקידו, בשנת 1981, מונה לנגיד האוניברסיטה.
ב-1991, בגיל 66, נפטר בניו יורק מהתקף לב, בזמן שעבד שם על פיתוחים ופרויקטים עתידיים לאוניברסיטת בן-גוריון. נקבר בהר המנוחות. לאחר פטירתו נקרא על שמו רחוב בבאר שבע, ולצד אחד משערי הכניסה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ניצב קיר המנציח את פועלו.
היה נשוי לרות תקוע לבית וידנפלד, אשר שימשה יו"ר ויצו ישראל בשנים 1984-‏1991, ולהם בת ושני בנים.
בתרבות הפופולרית

יוסף תקוע מוזכר בספר "מוסקבה פטשוקי" מאת ונדיקט ירופייב לצד משה דיין, בהתרסה של המחבר כנגד התמיכה של השלטון הסובייטי במדינות ערב.
לקריאה נוספת

In the Face of the Nations: Israel's Struggle for Peace. New York: Simon & Schuster, 1976. ISBN 0671222406
Barbed Wire Shall not Return to Jerusalem. New York: Israel Information Services, 1968. OCoLC 551626017
Arab Terror Strategy: The Latest Phase of the 20 Year War. New York: Israel Information Services 1968. ASIN B0007F9DS8
Israel will not Permit a Stranglehold on it's Air Lifeline. Washington, D.C.: Embassy of Israel, 1968. OCoLC 607825410
הערות שוליים

↑  על-פי דברי נכדו, כפי שנמסרו לו על ידי סבתו, רות תקוע.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295279605171  ISNI: 0000 0000 4621 5622  LCCN: no99091740  VIAF: 34098927   WorldCat (עם VIAF): 34098927
ניל שטראוס

| --- | --- |

שטראוס בינואר 2009
 לידה:  6 במרץ 1969  (בן 55) אילינוי, ארצות הברית
 שם לידה:  Neil Darrow Strauss 
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אמריקאי
 עיסוק:  סופר
 מקום לימודים:  מכללת ואסר, אוניברסיטת קולומביה, בית הספר הלטיני של  שיקגו 
 שפות היצירה:  אנגלית
 יצירות בולטות:  המשחק – עולמם הפרוע של אמני הפיתוי
 www.neilstrauss.com
 
ניל שטראוס (באנגלית: Neil Darrow Strauss; נולד ב-6 במרץ 1969), ידוע גם בשמות העט סטייל וכריס פאוולס, הוא מחבר, כתב וסופר צללים אמריקאי, בעל אזרחות אמריקאית ואזרחות נוספת של פדרציית סנט קיטס ונוויס. הוא ידוע בעיקר בשל ספרו רב המכר המשחק – עולמם הפרוע של אמני הפיתוי (באנגלית: The Game: Penetrating the Secret Society of Pickup Artists), בו הוא מתאר את חוויותיו בקהילת פיתוי במאמץ להפוך ל"אמן פיק-אפ". הוא עורך במגזין רולינג סטון וכותב בקביעות בניו יורק טיימס.
חינוך ותחילת הקריירה

לאחר שסיים את לימודי התיכון בבית הספר הלטיני של שיקגו, למד שטראוס במכללת וסר. כבר בזמן הלימודים החל שטראוס בכתיבה עבור המגזין האוונגרדי "אוזן". כן החל בעריכת ספרו הראשון – ‏" (Radiotext(e", אנתולוגיה של כתבים הקשורים לרדיו עבור המו"ל – "(Semiotext(e".
בהמשך עבר לעיתון "וילג' ווייס", בו עסק בעריכה, בדיקת עובדות, כתב ומבקר קבוע. העיתונאי ג'ון פארלס גייס אותו לתפקיד מבקר מוזיקה בעיתו "הניו יורק טיימס", בו הוא כתב את הטור "חיי הפופ", וכתבות מרכזיות בתחומים כגון מדיניות עריכת התקליטים של וולמארט, צנזורה מוזיקלית, שוחד ברדיו ועוד. לאחר מכן גויס על ידי ג'אן ונר, להיות עורך שותף בעיתון "רולינג סטון", שם ערך כתבות מרכזיות שעסקו בידוענים כגון קורט קוביין, מדונה, טום קרוז, אורלנדו בלום, וו טאנג קלאן, גוון סטפאני, סטיבן קולבר, ומרילין מנסון.
שטראוס זכה בפרס ASCAP Deems Taylor Award, עבור סיקור התאבדותו של קורט קוביין בעיתון "רולינג סטון", ועל הפרופיל שלו לאריק קלפטון ב"הניו יורק טיימס", בקטגוריית אומנויות ופנאי. שטראוס גם כתב במגזינים Esquire, Maxim, Spin, Entertainment Weekly, Details, The Source. כן כתב הערות תיחום לאלבומים של נירוונה ואחרים.
ב-31 באוגוסט 2013 התחתן שטראוס עם הדוגמנית אינגריד דה לה או, שאותה פגש ב-2010.
"המשחק" וה"קהילת אמנות הפיתוי"

לאחר שעזב את "הניו יורק טיימס" כדי לשמש סופר צללים בזכרונותיה של ג'נה ג'יימסון, שטראוס הצטרף לתת-תרבות של אמני פיק-אפ הידועה בשם קהילת אמנות הפיתוי, ב-2004 פרסם מאמר בניו יורק טיימס על חוויותיו משם. ב-2005, הוא פרסם את הספר "המשחק – עולמם הפרוע של אמני הפיתוי" (הוצאת ספרי ריגן), בספר מספר שטראוס על איך הפך ל"סטייל", אמן פיק-אפ תחת הדרכתו של מיסטרי. בנוסף לתיעוד החוויות שלו עם אמני פיק-אפ כמו מיסטרי, סטיב פי, רספוטין (היפנוטיקה), ורוס ג'פריס, הוא גם מתאר את יחסי הפיתוי שלו עם ידוענים כגון בריטני ספירס, טום קרוז וקורטני לאב.
הספר הופיע כחודש ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס בחודשים ספטמבר–אוקטובר 2005, והגיע למקום ראשון באתר אמאזון מיד לאחר השקתו בארצות הברית. שטראוס הופיע בתוכניות טלוויזיה שונות, בהן The View, ו-ABC Primetime.
ב-2010 הספר תורגם לעברית ויצא לאור בישראל בהוצאת כנרת.
לאחר פרסום הספר שטראוס פרש זמנית מעיסוקו כאמן פיתוי, והשקיע בביסוס קשר ארוך טווח עם זוגתו ליסה לברידג', שהייתה גיטריסטית בלהקת הבנות של קורטני לאב, The Chelsea.
מאמר ב-Sunday Mirror, ציין שלברידג' נפרדה משטראוס בפברואר 2006 ושהיא יוצאת עכשיו עם רובי ויליאמס. שטראוס הכחיש את השמועות על ויליאמס, אבל אישר שהוא נפרד מלברידג' כמה חודשים לאחר מכן.
הספר הבא שלו, רומן הגרפי שנוי במחלקות בשם איך להרוויח כסף כמו כוכבת פורנו, יצא ב-26 בספטמבר 2006. בהמשך אותה שנה ביים וכתב את הסרט הקצר "Shoot", על הפיכה לכוכב רוק, בו הוא גם שיחק. כן יצר באותה שנה, בשיתוף עם דייב נבארו וכותב "הפמליה" קליף דורפמן, דרמת טלוויזיה בת שעה אחת בשם "The Product". בשנת 2007 הוציא ערכה של שני ספרים בשם חוקי המשחק, המהווים המשך לספרו "המשחק".
שטראוס המשיך במעורבותו באמנות הפיתוי באמצעות חברת אימון דייטינג שייסד בשנת 2007, "Stylelife Academy". רוב האימון בסדנאות החברה נעשה על ידי מאמנים שכירים, ואילו שטראוס עצמו מופיע בכנסים שנתיים ובמספר מוצרי וידאו הנמכרים על ידי החברה.
ב-2012, שטראוס הוציא משחק קופסה/משחק חברה בשם "למי יש את המשחק? המשחק עם יתרונות" (באנגלית: Who's Got Game? The Game with Benefits) כהמשך לספריו "המשחק" ו"חוקי המשחק".
ספרים נוספים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.