stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוטלנד
היסטוריה

אנגלים, סקסונים, יוטים וונדלים עברו מאירופה היבשתית לבריטניה הגדולה החל מ-450 לפנה"ס. האנגלים נתנו לממלכתם החדשה את השם אנגליה. הם יצאו מאירופה בגלל תנועת הונים מאסיה לתוך אירופה או בגלל הגעת דנים לאזור, מה שכנראה היה גורם מכריע מכיוון שהיו מלחמות רבות ועקובות מדם בין היוטים לדנים. הדנים המודרניים מחשיבים עצמם לצאצאיהם של מלכים שחיו באזור אופסלה, שוודיה בזמן שלפני ההיסטוריה המתועדת בסקנדינביה. אך במשך הזמן, היריבות בין השבטים הצטמצמה הודות לנישואים מעורבים בין יוטים ודנים.
הדנים עשו צעדים משמעותיים כדי להגן על עצמם מהמלכים הפרנקים הנוצרים, בעיקר עם בניית הדנווירגה, חומה שהשתרעה בין הים הצפוני והים הבלטי.
קרל הגדול גירש את הסקסונים הפגאנים ממזרח יוטלנד בים הבלטי והביא את האובוטריטים לאזור במקומם. האובוטריטים היו קבוצה של סלאבים ונדים שנשבעו אמונים לקרל הגדול ורובם המירו את דתם לנצרות.
השפה האופיינית ליוטלנד היא ניב היוטלנדית, שלפעמים נחשבת לרחוקה מהדנית אף יותר מהשפה השוודית.
לתנועה מהירה בין הים הבלטי והים הצפוני, נחפרו תעלות לרוחב חצי האי. הבולטות שבהן הן ה"איידרקנל" (Eiderkanal) שנחפרה בשלהי המאה ה-18 ותעלת קיל שנחפרה ב-1895 ועדיין נעשה בה שימוש.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, היה קרב יוטלנד אחד הקרבות הימיים הגדולים בהיסטוריה. הקרב היה בין הצי המלכותי הבריטי לצי הקיסרי הגרמני. בקרב השתתפו כ-150 אוניות מלחמה בריטיות, בנות יותר ממיליון טון בסך-הכל, ובהן כ-65,000 איש, וכ-100 אוניות מלחמה גרמניות, בנות 900,000 טון, שהופעלו על ידי 45,000 איש.
ערים ביוטלנד

הערים הגדולות ביותר ביוטלנד הן:
אורהוס, דנמרק
קיל, גרמניה
ליבק, גרמניה
אולבורג, דנמרק
פלנסבורג, גרמניה
אסביירג, דנמרק
ראנדרס, דנמרק
קולדינג, דנמרק
ויילה, דנמרק
הורסנס, דנמרק
ראו גם

פריזיה
תעלת קיל
יוטלנדית
יוטים
פריזית
קרב יוטלנד
יחסי גרמניה–נורווגיה

| יחסי גרמניה–נורווגיה |
| --- | --- |
גרמניה: נורווגיה


גרמניה: נורווגיה
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 323,802
אוכלוסייה
84,431,715: 5,588,322
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 485,513
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,777: 86,880
משטר
רפובליקה פדרלית: מונרכיה חוקתית

בין גרמניה לבין ממלכת נורווגיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ושתי המדינות משתפות פעולה במגוון תחומים.
היסטוריה

במהלך ימי הביניים התקיימו יחסים כלכליים, תרבותיים, לשוניים ודתיים בין נורווגיה לגרמניה, ובשנת 1536 הפכה נורווגיה ללותרנית בשל ההשפעות מגרמניה. במהלך תקופת דנמרק-נורווגיה היו דוכסויות שלזוויג-הולשטיין באוניה פרסונלית יחד עם נורווגיה, ובעקבות כך מסוף ימי הביניים עד המאה ה-19 הגיעו גרמנים רבים ודנים ילידי גרמניה לנורווגיה כעובדי מדינה, ככמרים וכסוחרים, ואף תפסו בה עמדות בכירות בשלטון.
בסוף 1936, בעקבות מתן פרס נובל לשלום לאסיר הפוליטי, קרל פון אוסייצקי, הביעה גרמניה מחאה על מתן הפרס בפני ממשלת נורווגיה. אוסייצקי עצמו הביע את צערו שהפרס פגע ביחסים בין המדינות.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה נורווגיה על ידי כוחות גרמניה הנאצית לאחר קרבות קשים, ונותרה תחת שלטון גרמני עד סוף המלחמה ב-8 במאי 1945.
בשנת 1955 הצטרפה גרמניה לנאט"ו, ומאז קיימים קשרי ידידות חזקים בין שתי המדינות. בנוסף שתי המדינות חברות במועצת אירופה, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה ומועצת הים הבלטי. כמו כן, בשנת 2001 הצטרפו המדינות לאמנת שנגן, ובעקבות כך ניתן לנסוע מגרמניה לנורווגיה דרך דנמרק ושוודיה ללא ביקורת גבולות.
יחסים כלכליים

גרמניה היא המדינה במקום השלישי המייבאת מנורווגיה, בשווי כ-13.8 מיליארד אירו ו-11.1% מכלל היצוא הנורווגי, כמעט 60% מכך מהווים יצוא הנפט והגז, ונורווגיה היא המקור השני החשוב ביותר של אנרגיה עבור גרמניה לאחר רוסיה. בנוסף נורווגיה מייצאת לגרמניה דגים, מוצרים כימיים, ומוצרי אלומיניום עבור תעשיית הרכב.
מאידך, נורווגיה מייבאת מגרמניה בשווי כ-7.8 מיליארד אירו ב-2013, מה שמציב את גרמניה במקום השני ביצוא לנורווגיה, 27% מהיבוא ביוו כלי רכב, ומוצרי יבוא חשובים אחרים הם מכונות, מוצרים כימיים, הנדסת חשמל, מוצרי מתכת ומצרכי מזון.
יחסים דיפלומטיים

גרמניה מחזיקה בנורווגיה שגרירות באוסלו, ו-8 קונסוליות באלסונד, ברגן, בודו, קירקנס, קריסטיאנסנד, סטוונגר, טרומסה וטרונדהיים. מאידך, נורווגיה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-10 קונסוליות בברמן, בדיסלדורף, בפרנקפורט, בהמבורג, בהנובר, בקיל, בליבק, במינכן, ברוסטוק ובשטוטגרט.
יחסי גרמניה–סומליה

| יחסי גרמניה–סומליה |
| --- | --- |
גרמניה: סומליה


גרמניה: סומליה
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 637,657
אוכלוסייה
84,431,715: 19,169,848
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 11,680
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,777: 609
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה

יחסי גרמניה–סומליה הם היחסים הדיפלומטיים בין גרמניה לבין סומליה.
היסטוריה

ב-13 באוקטובר 1977, טרוריסטים מן החזית העממית לשחרור פלסטין חטפו מטוס בואינג 737-230QC" Landshut" של חברת התעופה הגרמנית לופטהאנזה, בדרך מן האיים הבלאריים. המטוס היה נתון לחסדי החוטפים במשך ארבעה וחצי ימים, אולם בליל ה-18 באוקטובר, שוחררו בני הערובה שהוחזקו בסומליה על ידי קבוצת כוחות מיוחדים גרמניים בתמיכת הרשויות המקומיות. בשנת 2008 צולם סרט עלילתי גרמני מוגדישו על בסיס אירועים אלו.
מאז ספטמבר 2012, לאחר הקמת ממשלת המעבר הפדרלית של סומליה, החלו להתפתח יחסים דיפלומטיים עם גרמניה. בפברואר 2013 הפכה מרגיט הלוויך-בוט לשגרירה הגרמנית הראשונה בסומליה מזה 24 שנה. ב-3 בפברואר 2016 העניקה שגרירת גרמניה יוטה פרש את תעודותיה לנשיא סומליה, חסן שייח' מחמוד. באוקטובר 2014 נחגג לראשונה יום האחדות הגרמני במוגדישו, ובשנת 2017 נערכה לראשונה חגיגת האיחוד מחדש של גרמניה מחוץ לאזור המוגן של שדה התעופה מוגדישו.
סיוע כלכלי

בספטמבר 2013 נחתם בבריסל ההסכם הסומלי בין ממשלת סומליה לבין הקהילה הבינלאומית כחלק מ"העסקה החדשה לתהליך הסומלי". ההסכם קבע מפת דרכים לייצוב ולהחלמה הכלכלית של מדינה זו. הקהילה הבינלאומית התחייבה להעניק סיוע בהיקף של 1.6 מיליארד אירו עד 2016, מתוכם תרומת גרמניה הסתכמה ב-167 מיליון אירו. ב-4 באוקטובר 2017 נערך בברלין, משא ומתן דו-צדדי, במהלכו הסכימה ממשלת גרמניה להקצות 103.44 מיליון אירו נוספים לשיקום התשתית בסומליה.
נציגויות דיפלומטיות

גרמניה מיוצגת בסומליה באמצעות שגרירותה בניירובי, קניה.
סומליה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
ים של חול

| --- | --- |

 בימוי:  גאי גרין 
 הופק בידי:  Robert S. Baker, Monty Berman 
 תסריט:  רוברט ווסטרבי 
 עריכה:  גורדון פילקינטון 
 שחקנים ראשיים:  מייקל קרייג בארי פוסטר גאורג מרסל ריי מקנלי פרסי הרברט ג'ון גרגסון ריצ'רד אטנבורו Harold Goodwin 
 מוזיקה:  קליפטון פארקר 
 צילום:  וילקי קופר 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברה מפיצה:  Rank Organisation 
 הקרנת בכורה:  1958 
 משך הקרנה:  97 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מלחמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ים החול (באנגלית: Sea of Sand, יצא בארצות הברית בשם Desert Patrol – "סיור מדברי") הוא סרט מלחמה בריטי משנת 1958, בכיכובם של ריצ'רד אטנבורו, ג'ון גרגסון ומייקל קרייג. הסרט, שביים גיא גרין, עוסק בסיור של קבוצת המדבר ארוכת הטווח (LRDG) במהלך המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה. הסרט צולם בלוב.
עלילה

ערב קרב אל עלמיין, קפטן טים קוטון מוביל מבצע פשיטה להשמדת מצבור דלק גרמני שנמצא עמוק מאחורי קווי האויב. קפטן ויליאמס מהמהנדסים המלכותיים מוצב לסיור של קוטון כדי לטפל בשדה מוקשים סביב מצבור הדלק. כחייל ביחדה רגילה, לוקח לוויליאמס זמן להסתגל לאופן הלא שיגרתי של ה-LRDG. הוא מוצא תמונה קרועה של ילדה במגוריו של קוטון, שמגדיר אותה כ"חדשות ישנות". בהמשך ויליאמס מראה לקוטון תמונה של בנו, קוטון אומר שיש לו את כל מה לחיות.
המבצע מתחיל כשחמש משאיות של שברולט 30 CWT, יוצאות למסע מסוכן דרך לוב הכבושה על ידי כוחות הציר, שם נתקלים הLRDG במטוסי סיור של הלופטוואפה ובסיורי אפריקה קורפס. שישה מאנשיהם נהרגים ושני מהמשאיות שלהם יוצאות מכלל שימוש על ידי שריונית גרמנית. בהגיעם אל היעד ויליאמס עושה את עבודתו ויוצר נתיב דרך שדה המוקשים בעזרת רב"ט מתיסון. שאר חברי הקבוצה הורסים את מצבור הדלק סמל הרדי נהרג בנסיגה. עהם מגלים המצבור מספר רב של טנקי פנצר גרמנים במסתור. לרוע המזל קוטון לא יכול לדווח על כך לבסיס מכיוון שהרדיו יצא מכלל שימוש במארב גרמני, במהלכו 'בלנקו' וויט נפצע ברגלו.
מתוך הבנת חשיבות המידע, הכוח צריך לחזור ולדווח עליו בבסיס כל עוד יש זמן לפעול. במהלך חזרתם הם נרדפים על ידי קצין גרמני שנחוש לעצור אותם. שני זחלמים תוקפים אותם, קוטון נפצע בזרוע וסמל נסביט נהרג. במרחק 40 ק"מ בלבד מבסיס בעלות הברית – נגמר הדלק למשאית האחרונה. בלנקו מתנדב להישאר מאחור ולאייש מקלע של ויקרס, ברודי מציע להישאר עם חברו אך קוטון אומר "כל מי שיכול שימשיך". בזמן שהאחרים פונים לעבר הבסיס, בלאנקו מקריב את עצמו ומאט את הזחלם הגרמני האחרון.
הקבוצה, שסובלת מהתיבשות, צופה בסיור LRDG נוסף על משאית. אבל לפני שהם יכולים לאותת להם, מבחינים בגרמנים הרודפים. ויליאמס תופס תת-מקלע סטן ומרחיק את הגרמנים מקבוצתו. פעולותיו מאפשרות לפטרול LRDG לאגף ולהשמיד את הזחלם הגרמני עם זאת הוא נהרג. קוטון מקונן על כך שהיה לו למה לחיות.
הסרט מסתיים שקוטון מדווח על הטנקים למפקד שלו בבסיס. הם מדברים גם על ויליאמס ומה שעשה למען הכוח. בשלב זה נורה מטח הפתיחה של רקב אל עלמיין מתחיל.
הפקה

את התסריט של "ים של חול" כתב הסופר והתסריטאי הנודע רוברט וסטרבי. היועץ הטכני של הסרט היה ביל קנדי שו, ששימש כקצין המודיעין של ה-LRDG במהלך מערכה מדברית בצפון אפריקה.
הפקה > פסקול

הפסקול נכתב על ידי קליפטון פרקר ובוצעה על ידי סינפוניה מלונדון בניהולו המוזיקלי של מויר מתיסון.
הפקה > צילום

הסרט צולם בטריפוליטניה בסמוך לאתרים רבים שבהם התרחשה המערכה בצפון אפריקה. מייקל קרייג אמר "ששתינו הרבה יותר מדי, ישנו הרבה מדי והתנהגנו בצורה לא טובה בכל דרך אפשרית."
מרבית הניצבים האירופיים בסרט היו אנשי צבא בריטניה שהוצבו בלוב בגלל הברית הצבאית בין אידריס מלך לוב למערב (מערכת יחסים זו הסתיימה בעקבות הפיכת הכוח ב-1969 בידי קציני הצבא בראשותו של מועמר קדאפי). ככאלה, מרבית האביזרים הצבאיים המשמשים בסרט הם ציוד בריטי או אמריקאי. למשל, חיילי בעלות הברית משתמשים במשאיות WB עכשוויות של שברולט 30 קוואט עם מקלעי ויקרס. אך השימוש בתתי-מקלעים סטן לא היה נכון (הלוחמים בLRDG השתמשו ב-303 SMLE או בתת-המקלע תומפסון ככלי נשק קל). כמו כן הועסקו זחלמים אמריקאיים, מצוידים ברובי ברן בריטיים, בתור הזחלמים של קורפס אפריקה Sd.Kfz. 251s.
לדברי קרייג אף על פי שהסרט היה טוב הוא הרגיש שתעשיית הקולנוע הבריטית צריכה ליצור סיפורים עכשוויים יותר. זה הוביל "לשקט כועס".
קבלה

הסרט היה מועמד לפרסי BAFTA לסרט הטוב ביותר ולקולנוע הבריטי ולשחקן הבריטי הטוב ביותר עבור מייקל קרייג.
המגזין "וראייטי" שיבח את "המשחק המעולה והבימוי המתוח של גיא גרין", והגיע למסקנה: "גרין והצלם וילקי קופר תפסו בצורה נהדרת את הבדידות הנידחת של המדבר העצום, את החום, את השעמום ואת תחושת הסכנה. התסריט צפוי, אך הדיאלוג טבעי למדי והדמויות השונות מצוירות היטב."
הערות שוליים

1 2  "Sea of Sand (1958)".
↑  Burton, Alan; Chibnall, Steve (11 ביולי 2013). Historical Dictionary of British Cinema. Scarecrow Press. ISBN 9780810880269 – via Google Books. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  Rowan, Terry. World War II Goes to the Movies & Television Guide Volume II L-Z. Lulu.com. ISBN 9781105465437 – via Google Books.
↑  Craig, Michael (2005). The Smallest Giant: An Actor's Life. Allen and Unwin. p. 85.
↑  Craig, Michael (2005). The Smallest Giant: An Actor's Life. Allen and Unwin. pp. 84–85.
↑  "Film in 1959 - BAFTA Awards". awards.bafta.org.
↑  Variety Staff (1 בינואר 1958). "Sea of Sand". {{cite web}}:  (עזרה)
כבשת יעקב

| --- | --- |

 מיון
 משפחה:  פריים
 מין:  כבש מופלון
 שם מדעי:  Ovis aries musimon
כבשת יעקב היא זן נדיר של כבשים קטנות יחסית, בעלות ריבוי קרניים וצמר מנוקד לרוב בלבן ושחור. לכבשות יעקב עשויות להיות 2–6 קרניים, אך לרובן יש ארבע. כבשות יעקב מגודלות לרוב לצורך שימוש בצמרן, בשרן ועורן. כמו כן הן משמשות כחיות מחמד ונוי, ואף נעשה בהן שימוש למטרות שמירה והגנה על חוות מפני גנבות והשחתות. התנהגותן מזכירה יותר התנהגות עיזים משל כבשים - הן נוטות לפחות עדריות, ואין להן על פי רוב משכוכית. מייחסים לכבשות יעקב את היותן זן שמקורו בעולם הישן (ולא באמריקה), ושנעשה בהן מעט התערבות גנטית אנושית יחסית לחיות משק אחרות, זאת על אף שמקורן הוודאי אינו ברור. כבשים מנוקדות בעלות ריבוי קרניים תועדו באמצע המאה ה-17 באנגליה, והיו נפוצות כמאה שנה לאחר מכן.
שלא כמינים אחרים של כבשים, כבשי יעקב בצפון אמריקה לא עברו תהליכים נרחבים של הכלאות והרבעה סלקטיבית. לפיכך כבשי יעקב ממוצא אנגלי נוטות להיות גדולות וכבדות מהאמריקאיות כתוצאה מברירה מלאכותית והשבחה.
זן כבשים זה הוא מהיונקים היחידים החשופים גנטית למחלת הטיי-זקס, מחלה עצבית תורשתית קשה הפוגעת בעיקר בילדים ששני הוריהם ממוצא אשכנזי, ולפיכך משמשת למחקרים על המחלה.
כבשי יעקב בישראל

חוקרים מעריכים, כי כבשי יעקב הן זן שמקורו באזור ארץ ישראל ואשר נדד עם בני אדם לאורך חופי צפון אפריקה ומשם לסיציליה, ספרד, אנגליה ומשם בתחילת המאה ה-20 לצפון אמריקה. לפיכך יש הקושרים את הזן לכבשים המתוארות כשכרו של יעקב אבינו מעבודתו בבית חמיו לבן הארמי בספר בראשית פרק ל': "אֶעֱבֹר בְּכָל-צֹאנְךָ הַיּוֹם, הָסֵר מִשָּׁם כָּל-שֶׂה נָקֹד וְטָלוּא וְכָל-שֶׂה-חוּם בַּכְּשָׂבִים, וְטָלוּא וְנָקֹד, בָּעִזִּים; וְהָיָה, שְׂכָרִי" (פסוק ל"ב).
בתחילת שנת 2017 הועבר לישראל עדר בן 119 פרטים של כבשי יעקב, המגודלים על יד גיל וג'נה לוינסקי, זוג עולים יהודים מקנדה. בני הזוג לוינסקי ביקשו לעלות עם עדר הכבשים שלהם במטרה להקים פארק מורשת חינוכי שיספר את סיפורן של הכבשים, וכן על מנת לייצר מצמרן טליתות, ושופרות מקרניהן. כמו כן מקווים בני הזוג כי חוקרים ישראלים יוכלו לעשות בהן שימוש לחקר מחלת הטיי-זקס. לצורך הבאתן ארצה הוטסו הכבשים ב-11 טיסות, במבצע לוגיסטי מורכב. את מקום משבו של העדר קבעו בני הזוג במושב רמות נפתלי.
הערות שוליים

1 2 3 4  יאיר ויטמן, ‏זן כבשים נדיר שנדד בעולם אלפי שנים שב ארצה בזכות זוג נחוש במיוחד, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 29 בינואר 2017
יעקב פורת

יעקב פורת בסטודיו ביפו, דצמבר 2012
יעקב פורת (נולד ב-18 בינואר 1935) הוא צייר ישראלי.
ביוגרפיה

יעקב פורת נולד בפולין ב-1935. עלה לישראל בשנת 1949, כנער בן 14. למד מוזיקה ונגינה בכינור בקונסרבטוריון רון שולמית בתל אביב. השלים לימודי תואר ראשון בספרות עברית ובמקרא. את לימודיו לתואר שני השלים בתורת הספרות הכללית בחוגים שבאוניברסיטת תל אביב.
פורת נענה גם לנטייתו האמנותית, ובמקביל לעבודתו כמורה לספרות ומקרא בבי"ס תיכון סיים לימודי ציור והדפס אמנותי ב"מכון אבני" בתל אביב. כאמן הוא שולח ידו במוזיקה, בספרות ובציור. פורת הוא חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל, ועובד בסטודיו שלו ביפו.
פורת הציג במשך השנים תערוכות רבות. ציורו מתאפיין בחיפושיו אחר צורות הבעה שונות ומגוונות. תערוכותיו לאורך השנים מגלות את הקבוע והמשתנה בעבודותיו, מצד הטכניקות, הקומפוזיציות והנושאים. השכלתו הספרותית ניכרת בציוריו, אבל איננה הופכת אותם לאילוסטרציות ליצירות הספרות. גם לאיוריו יש חיים עצמאיים, והם משתלבים בתוך כלל עבודות הציור שלו מראשיתן עד היום. בין איוריו בולטים איורי היצירות של קפקא, שהוא מכנה בשם הכולל "שיחות עם קפקא".
חיפושיו המתמידים של פורת קשורים בילדותו רבת-התהפוכות, הקשה והמגוונת, התחקותו אחר זהותו היהודית והישראלית, הפנמתו את מאורעות העבר וההיסטוריה המשפחתית, כמו גם אלה של ההווה והחברה בישראל ומקומו בתוכה. פורת מציג תערוכות גם בארץ וגם בחו"ל. בארץ הוצגו עבודותיו בגבעת חביבה, ביתן האמנים בתל אביב, מרכז עינב, ובגלריות רבות. בחוץ לארץ הוצגו עבודותיו בארצות הברית, הולנד, פולין, צ'כיה, פורטוגל, ברזיל, ספרד ואיטליה.
פורת נישא באוגוסט 1959. במאי 1989 נישא בשנית. אב לשלוש בנות.
הערות שוליים

↑  'Porat, Jacob,' in: Men of Achievement 93-94, vol. 15, p. 628.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302862705171  LCCN: no2009088538  VIAF: 97564461   WorldCat (עם VIAF): 97564461 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יעל קראוס

| --- | --- |

 לידה:  21 בנובמבר 1977 (בת 46) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  רימון בית ספר למוסיקה 
 שפה מועדפת:  עברית 
 
יעל קראוס (נולדה ב-21 בנובמבר 1977) היא זמרת ישראלית.
קורות חייה > נעורים ותחילת הקריירה

יעל קראוס נולדה ב-1977, גדלה בהוד השרון, ובגיל 14 עברה להתגורר בתל אביב. בגיל 18 החלה ללמוד בבית הספר למוזיקה "רימון".
בגיל 20 הפכה לסולנית להקת "פרווה חמה", שאיתה הקליטה ב-1998 אלבום שהופץ באופן חופשי. לאחר מכן הצטרפה ללהקות "מטבוחה" ו-"Funkapella", שבהן הייתה חברה במקביל עד לשנת 2001, עת עברה להתגורר בארצות הברית. עוד בטרם עזיבתה הקליטה קראוס את השיר "מעיין" באלבום ההופעה של אסף אמדורסקי "לייב", וכן הקליטה קולות רקע באלבומו של עברי לידר "האנשים החדשים".
בשנת 1999 פנה אליה גיא בן-שטרית והיא נעתרה לבקשתו להקליט את השיר "קרובים קרובים" לאלבום הבכורה של אינפקציה. השיר הושר בהופעה אחת בלבד בשנת 1999 בה התארחה קראוס.
בארצות הברית התגוררה קראוס בקליפורניה תחילה, ולאחר מכן בניו יורק. בארצות הברית למדה קראוס מוזיקה קלאסית ומודרנית אצל המוזיקאי פרד פירת'. בשנת 2004 שבה לישראל.
קורות חייה > חזרה לישראל ואלבום בכורה

לאחר שובה לישראל השתתפה קראוס כזמרת ליווי במספר אלבומים, ובהם "בכיף" של להקת אינפקציה. בשנת 2005 הקימה קראוס עם נועה גולנדסקי וגיא שמי את ההרכב "נערות הליווי", שהופעותיו התאפיינו בסגנון "פקאצי". ההרכב הופיע במשך כשנתיים, ולא זכה להצלחה רבה. במקביל הופיעו קראוס וגולנדסקי בהרכב נוסף, "פאניק אנסמבל".
בשנת 2007 שרה קראוס קולות רקע באלבומו השני של יוני בלוך "הרגלים רעים". שירתה בלטה בעיקר בשיר "נוף אחר". כעבור שנה השתתפה בשירה גם באלבומו השלישי של בלוך, "על מי אני עובד". האלבום כלל את הדואט "שיר אחר" של קראוס ובלוך. בתקופה זו שימשה קראוס כזמרת ליווי בהופעותיו של בלוך.
עוד בשנת 2008 הקימו קראוס ונועה גולנדסקי הרכב נוסף, "בוּסה", שבו היה חבר גם מיכאל פרוסט. ההרכב הוציא בשנה זו אלבום בשם "בוסה", המורכב כולו מגרסאות כיסוי בסגנון בוסה נובה לשירים עבריים שונים. מאלבום זה התפרסמו ביצועי הלהקה לשירים "כלניות" (נתן אלתרמן ומשה וילנסקי, ביצוע מקורי שושנה דמארי) ו"דברים שרציתי לומר" (יענקל'ה רוטבליט ויהודה פוליקר, ביצוע מקורי דני בסן). באותה שנה יצא גם אלבום הבכורה של להקת "פאניק אנסמבל". עוד ב-2008 הקליטה קראוס את שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "על קצות האצבעות" - "מה שאני לא יודעת".
במקביל לפעילותה בהרכבים השונים וכזמרת ליווי, עבדה קראוס על אלבום סולו. האלבום ראה אור בשנת 2010 בהוצאת חברת "היי פידליטי", ונקרא "Boutique" (בוטיק). כל שירי האלבום הם באנגלית, למעט שיר אחד בעברית בשם "אהובי הקטן". את רוב שירי האלבום כתבה קראוס לבדה והלחינה יחד עם המוזיקאי בן הנדלר. בחלק מהשירים השתתפה בכתיבה נועה גולנדסקי. את האלבום הפיק ועיבד מוזיקלית דניאל קורן.
עוד בשנת 2010 השתתפה קראוס באלבומו של צח דרורי "כיוון הרוח", שבו שרה סולו את השיר "אי שם" והשתתפה בקולות רקע במספר שירים נוספים.
משנת 2018 משתתפת קראוס במופע מחווה ל"חלונות הגבוהים" יחד עם אסף אמדורסקי ושלומי שבן.
ב-2019 הועלה בתיאטרון הקאמרי  המחזה "מיזרי" שבפס הקול שלו שרה קראוס.
באותה שנה הופיעה במסגרת פסטיבל "יערות מנשה" לצד  מירב הלינגר, אסף אמדורסקי, ספיר וולך, אביגיל קובארי, אלה רונן, גיל בר הדס, פלורה ואחרים.
בשנת 2021 השתתפה בסדרה "הד קולך" בכאן 11 כששרה דואט בשיר "בין כוכבים אתה אולי צודק". בשנה זו הוציאה גם את אלבומה השני "אחד חורף".
קראוס היא אחייניתו של הזמר והיוצר, שמוליק קראוס.
הערות שוליים

↑  אתר אינפקציה
↑  פסטיבל יערות מנשה, 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305906005171  ISNI: 0000 0004 0277 1001  LCCN: n2018042956  MusicBrainz: a8b95de5-cff0-4c92-bb94-4214949411dd  VIAF: 298801001   WorldCat (עם VIAF): 298801001
ימת סלטון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אגם טרמינלי 
 מידות
 שטח:  888 קילומטר רבוע
 מידע נוסף
 מליחות:  56 פרומיל (נכון ל־2014) 
 נהר מזין:  נהר אלאמו, נהר ניו, נהר ווייטווטר 
 מקור לנהר:  התאיידות 
 ‏אגן ניקוז:  21,652 קילומטר רבוע
 מדינות באגן הניקוז:  ארצות הברית, מקסיקו 
 קואורדינטות:  33°20′16″N 115°50′21″W﻿ / ﻿33.3377°N 115.8391°W﻿ / 33.3377; -115.8391
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה ימת סלטון(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה ימת סלטון(למפת קליפורניה רגילה) סקרמנטו לוס אנג'לס סן פרנסיסקו סן דייגו סן חוזה פרזנו בייקרספילד אורגון נבדה א ר י ז ו נ ה  מקסיקו האוקיינוס השקטימת סלטון(למפת קליפורניה מוגדלת) סקרמנטו לוס אנג'לס סן פרנסיסקו סן דייגו סן חוזה פרזנו בייקרספילד אורגון נבדה א ר י ז ו נ ה  מקסיקו האוקיינוס השקטימת סלטון
 
ימת סלטון (באנגלית: Salton Sea) היא ימה מלוחה בעמק אימפריאל שבדרום קליפורניה. היא נוצרה כימת מים מתוקים בתחילת המאה ה-20. ימת סלטון היא ימת בקע (שוכנת בעמק ביקוע) וימה טרמינלית (אין למימיה מוצא פרט להתאיידות).
היסטוריה

עמק אימפריאל המדברי הפך בשנים הראשונות של המאה ה-20 לנווה מדבר חקלאי משגשג, המבוסס על השקיה במי נהר הקולורדו. חברת הפיתוח של קליפורניה, בראשות צ'ארלס רוקווד, החלה ב-1901 להזרים מים לעמק באמצעות תעלת אלאמו. הסחף הרב שנישא עם מי הנהר שקע בתעלה, וב-1904 צמצם מאוד את כמות המים שהגיעו לחוות. החקלאים לחצו על החברה לפתור את הבעיה, ורוקווד, שעמד בפני אפשרות של פשיטת רגל, הורה לפתוח פרצה בגדת הנהר, כשישה קילומטרים דרומית לפתח התעלה. לא נבנו שערי כניסה, ולא התקבל אישור משלטונות מקסיקו. מי הנהר (בחלק מן הזמן כולם) זרמו ללא הפרעה לתוך התעלה. במהלך השיטפונות העונתיים מ-1904 ועד סוף 1906 זרמה לשקע סלטון כמות מים גדולה מאוד, ובמרכז השקע נוצרה ימת סלטון.
ניסיונות כושלים רבים נעשו לסגור את הפרצה ולשלוט על הזרם באמצעות שערים. השיטפון הופסק לבסוף ב-27 בינואר 1907, לאחר התערבות משמעותית של חברת הרכבת סאותרן פסיפיק שמסילת הברזל שלה עברה בעמק.
עם השנים הפכה הימה לאזור תיירות ונופש, וחופיה כונו "הריביירה של קליפורניה". שיא הפריחה היה ב-שנות ה-50 וב-שנות ה-60. התיירות החלה לדעוך ב-שנות ה-70, ורוב אתרי הנופש ננטשו.
הימה ניזונה רוב שנות קיומה מעודפי מי ההשקיה שהוזרמו לחוות בעמק אימפריאל. במהלך השנים נוצר מחסור במים, וב-2003 הוסכם לצמצם את מכסות המים להשקיה, ולהעביר חלק מהן לעיר סן דייגו. זרימת המים אל הימה פחתה בהדרגה. כיום ימת סלטון הולכת ומצטמצמת, בדומה לים המלח. בתחילת העשור השני של המאה ה-21 היה שטח הימה כ-900 קילומטרים רבועים.
מימת מים מתוקים הפכה ימת סלטון לימת מים מלוחים. מליחות המים הולכת וגדלה, ועברה את ה-5% (יותר ממליחות מי ים). בנוסף לכך, גובר זיהום המים וקרקעית הימה בשאריות דשנים ומתכות כבדות שמקורם במי נגר. הזיהום קיים גם בשטחים היבשים שנוצרו עקב הצטמצמות הימה, ויוצר סיכון משמעותי של אבק רעיל. האקולוגיה המקומית אשר נוצרה במקום במשך חיי הימה הולכת וגוועת.
קיימות הצעות ותוכניות שונות להצלת הימה, ביניהן הקמת תעלה שתזרים אליה מים מלוחים מן האוקיינוס השקט.
בקצה הדרומי של הימה נמצא מקלט חיות הבר הלאומי סוני בונו ימת סלטון (Sonny Bono Salton Sea National Wildlife Refuge). המקלט שוכן בנתיב הנדידה הפסיפי (Pacific Flyway) של העופות הנודדים.
דרומית לימה הוקמו כמה תחנות כוח להפקת אנרגיה גיאותרמית.
הערות שוליים

↑  "Sonny Bono Salton Sea National Wildlife Refuge".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553422505171  BnF: cb146403023 (data)  GND: 4717033-5  LCCN: sh85116893  NARA: 10038676  NKC: ge602580  SUDOC: 078695864  VIAF: 316432632   WorldCat (עם VIAF): 316432632 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ימות ואגמים ובנושא גאוגרפיה של ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כבשת הרש (ספר)

| --- | --- |

כריכת הספר "כבשת הרש" (מהדורה מיוחדת לשנת היובל), הוצאת עם עובד, 1998
 מידע כללי
 מאת:  משה שמיר
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת דבר
 תאריך הוצאה:  1956
 מספר עמודים:  282
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001276375, 001276372, 001164927, 001276376
כבשת הרש הוא רומן היסטורי משנת 1957 מאת הסופר משה שמיר השם בפי אוריה החיתי את תיאור מהלך חייו, המועלה על ידו על הכתב טרם נשלח אל מותו בפקודת דוד המלך בימי המצור של צבא יואב בן צרויה, שר צבא ממלכת ישראל המאוחדת על רבת בני עמון. הרומן מהווה פרשנות והרחבתו של סיפור ניאופו של דוד עם בת שבע, אשת רעו, אוריה, בגינו המשיל בפניו נתן הנביא את משל כבשת הרש, דוד התוודה על חטאו ונענש.
מהדורות

משה שמיר, כבשת הרש, הוצאת דבר תל אביב, 282 עמודים, 1956.
משה שמיר, כבשת הרש, הוצאת ספריית פועלים לכל, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, מרחביה, 282 עמודים, 1956, 1957, 1959.
משה שמיר, כבשת הרש, הוצאת עם עובד תל אביב, 206 עמודים, 1968, 1974, תשנ"ט 1998. דאנאקוד 32-11437
Moshe Shamir, David's stranger, Abelard-Schuman, 1965
יחסי גרמניה–ניקרגואה

| יחסי גרמניה–ניקרגואה |
| --- | --- |
גרמניה: ניקרגואה


גרמניה: ניקרגואה
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 130,370
אוכלוסייה
84,431,715: 6,939,055
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 17,829
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,777: 2,569
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית

יחסי גרמניה–ניקרגואה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ניקרגואה לבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
היסטוריה

גרמניה וניקרגואה נהנות מחברות קרובה ותיקה מזה עשרות שנים, הנובעת בין השאר מתנועות הסולידריות במזרח גרמניה ובמערבה בשנות השמונים, כאשר מלחמת האזרחים השתוללה בניקרגואה.
קיימים קשרים היסטוריים הדוקים בין שתי המדינות החל מהמאה ה-19 כאשר הגרמנים היגרו לניקרגואה. ניתן לחוש בהשפעה הגרמנית גם כיום, במיוחד באזור גידול הקפה בצפון. בסביבות 1,000 אזרחים גרמנים גרים בניקרגואה וכמה מאות ניקרגואים בגרמניה.
בנוסף לשגרירות גרמניה, המוסדות הגרמניים הפעילים בניקרגואה כוללים את לשכת המסחר והתעשייה הגרמנית–ניקרגואית, בית ספר גרמני דו-לשוני, את Deutsche Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit‏ (GIZ)‏, Kreditanstalt für Wiederaufbau‏ (KfW) ואת Friedrich-Ebert ורבים מארגונים לא ממשלתיים גרמנים אחרים.
עד לפרוץ המשבר הפוליטי באפריל 2018, במהלכו אנשים רבים קיפחו את חייהם או נפצעו, מספר גדל והולך של תיירים גרמנים העדיפו את ניקרגואה כיעד נופש. בסביבות 18,000 גרמנים ביקרו ניקרגואה בשנת 2017. החברות הגרמניות ריטר ספורט ו-Dräxlmaier נמנים עם המעסיקים הגדולים של ניקרגואה.
היסטוריה > מלחמת חרבות ברזל ובית המשפט הבינלאומי

בסתיו של 2024, הגישה ניקרגואה תביעה נגד גרמניה לבית הדין הבין-לאומי. לפי טענת ניקרגואה, גרמניה מספקת סיוע, בתמיכתה הפוליטית, הכלכלית והצבאית שלה לישראל במסגרת העמודים של מלחמת חרבות ברזל, וכך מסייעת לישראל בהפעלת רצח עם ברצועת עזה.