מיכה יוסף לבנזון
יצירתו

יצירותיו של מיכ"ל:
"הריסות טרויה" (וילנה 1849; מהדורה שנייה 1869) - תרגום של הספר השני של האיניאדה של ורגיליוס על-פי תרגומו של שילר לגרמנית;
"שירי בת ציון" (1851, מהדורה שנייה 1869) - שירה אפית על נושאים יהודיים, אותה תרגם גיסו יהושע שטיינברג לגרמנית תחת הכותרת "Gesänge Zion's" (1859);
"כינור בת ציון" (1870) – כרך שני של כתביו, שמכיל שירים שנשכחו, ופורסם על ידי אביו לאחר מותו.
שירתו של מיכ"ל מתאפיינת בקווים ליריים רומנטיים וצבועה בנימים של עצב וסערת רגשות של בחור צעיר שיודע שמותו קרב. עם זאת, מרבה מיכ"ל לכתוב בהתרגשות גדולה ומתפעמת על הטבע. הדור הצעיר אהב את מיכ"ל. הם עייפו קצת מהנימה הסטאירית של יל"ג, הרצינות של אד"ם הכהן והלוחמנות של פרץ סמולנסקין. שירי מיכ"ל מדברים על הצימאון לאהבה לנוכח שלטון המוות. המשורר ביקש ביצירתו ובחייו כאחד מפלט מסופו הקרב, בקרב אהבת רעים ונשים. מכתביו ספוגים גם הם בסערות הנפש שלו ובקנאה לאהבת חבריו. "הייתה בו אינטנסיביות של חיי הנפש" אומר פיכמן, עוצמת החיים השתלבה עם עוצמת המוות. מיכ"ל לא הלך בעקבות המשכילים של תקופתו, שהתקוממו כנגד השכלתנות המוגזמת. הוא הדגיש את החריפות שבאושר ואת החריפות שבכאב. שיריו הליריים הם כמעט וידויי הלב האישיים הראשונים בשירה העברית החדשה. הסגנון האישי ביצירתו, שלא היה אופייני לתקופתו, טבע את שירתו בחותם שונה, מודרני. שירתו, גורס פיכמן, טבעה את ניצניה של שירת התחייה.
תרגומיו של מיכ"ל היוו בשבילו הקדמה ראויה ליצירה מקורית. באותה תקופה ניתנה לתרגום חשיבות גדולה אפילו מעבר ליצירה המקורית, שהרי המתרגמים בראו מעין יצירה חדשה, הן בגלל מגבלות השימוש בעברית והן מתוך מגמה ל"ייהד" את יצירות המקור.
על התרגום "הריסות טרויה" לורגיליוס כתב קלמן שולמן: "מי האמין לשמועתנו, כי השיר המרומם הזה, אשר גם המליץ הנפלא, אבי כל תופש כנור בּבני אשכנז שיללער, התאונן, כי רק בּזעת-אף ויגיעת-נפש העפּיל עלות על תועפות הררי-עזו, יורק עתה אל שפת עבר צחה ונמרצה, וביד נער צעיר ורך, ויעמוד טעמו בּו, אף ריחו לא נמר? צאו נא וראו בּני ציון היקרים! מפעלות בּן פּורת, בּן חכם, לכו חזו בּכורי פּריו, פּרי-חמד, אשר הביא לכם תשורה בּכלי טהור, כלי קדש".
לדעת פיכמן, שירי בת ציון הוא הטוב שבספריו. יש בו שילוב של תפארת קדומים וחן נעורים, לצד רוח נכאים עם תחושת אין מוצא. גם הגיבורים: משה, שלמה, שמשון, יהודה הלוי – משכו את לבו בקסם גורלם וביגונם. לדעת ראובן בריינין, בשיר "יהודה הלוי" הגיע מיכ"ל לפסגת יכולתו: התוכן והצורה, הדמיון והחיטוב, השיגו בשיר הזה את מרום מדרגתם.
ציטרון לעומתו, מתרשם יותר מכוחו של מיכ"ל בּשיריו הליריים, שנכנסו בּרובם לספרו "כּנור בּת ציון", ונתפרסמו בּדפוס לאחר מותו על ידי אביו. השירים הללו, לדעתו, מותירים רושם עצום על הקורא. אלו שירים שנכתבו בכאב עמוק, והם יורדים חדרי בטן. ניתן להתרשם, שהליריות היא הסגנון המתאים ביותר למיכ"ל. חבל מאוד, הוא מוסיף, שאביבו של המשורר הסתיים בטרם עת.
דוגמה לאחד מתרגומיו של מיכ"ל ניתן לראות ב"משל הזאב והגדי" של לפונטין:
הַזְּאֵב וְהַגְּדִי / מיכ"ל
(בעקבות לפונטיין)
בִּשְׂפַת נָהָר עָמַד אַחַד הַגְּדָיִים

וַיִּשְׁבּוֹר צִמְאוֹנוֹ שָׁמָּה בַּמָּיִם –

וּפִתְאוֹם גַּם הַזְּאֵב בָּא מִן הַיַּעַר

וּמְשַׁחֵר לַטֶּרֶף יֶהֱמֶה כַּסַּעַר,

וַיֵּט אֶל הַגְּדִי וַיְדַבֵּר אֵלֵיהוּ

בַּעֲבוּר הַסְתֵּר מֵעֵינָיו זָר מַעֲשֵׂהוּ:

"אֵיךְ, נִבְזֵה הַצֹּאן, אַפִּי לֹא יָרֵאתָ!

וּרְפוּשׂ אֶת מֵימַי אֵיךְ לִבְּךָ מִלֵּאתָ?

גַּם חִישׁ תִּוָּסֵר עַל רֹעַ לִבֶּךָ!"

"אַל נָא, אָדוֹן! אַל נָא יֶחֱרֶה אַפֶּךָ!"

עָנָה הַגְּדִי וַיִּשְׁתַּחוּ אַפַּיִם:

"אֵיכָה יָכֹלְתִּי, הָהּ! לִרְפּוֹשׂ הַמַּיִם

וּצְמָאִי עֵת פֹּה בַּנַּחַל שָׁבַרְתִּי

רַחֲקָה מִמְּךָ עֶשֶׂר אַמּוֹת נִשְׁמַרְתִּי!"

"דֹּם לָךְ! קָרָא הַזְּאֵב בַּחֲמַת הַגְּעָרָה

הֵן זֶה שָׁנָה דִּבַּרְתָּ עָלַי סָרָה!"

"אָז מִמְּעֵי אִמִּי אָז עוֹד לֹא יָצָאתִי

וּמִינוֹק שָׁדֶיהָ גַּם עַתָּה בָאתִי!"

"אוֹ אָחִיךָ קִלְּלַנִי וַיְּחָרְפֵנִי!"

"הֵן עוֹד יָחִיד לִפְנֵי אִמִּי הִנֵּנִי!"

"אִם כֵן הוּא אַחַד עֲדַתְכֶם כָּמוֹךָ

כִּי כֻלְּכֶם צוֹרְרִים לִי עַל כִּי אֶשׁוֹכָה...

גַּם רֹעֲךָ וּכְלָבָיו הָרוּ לִי זַעַם –

אַךְ נִקְמָתִי מִמְּךָ אֶקְחָה הַפַּעַם!"

כֹּה חָרַץ הַזְּאֵב – וּלְאַחַד הַיְּעָרִים

סָחַב הַגְּדִי וּקְרָעָהוּ לִגְזָרִים!