stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדוארד ראסל, הרוזן הראשון מאורפורד
ביוגרפיה

אדוארד היה בנו של אדוארד ראסל, שהיה בנו הצעיר של הרוזן הרביעי מבדפורד ואחיו הקטן של הרוזן החמישי. הוא נישא לבת דודתו ליידי מרגרט ראסל, בתו הצעירה של הרוזן החמישי, ולא נולדו להם ילדים.
ראסל היה אחד מהקצינים הראשונים של הצי המלכותי ששהו בקביעות בים. ב-1671 הוענקה לו דרגת לפטננט, וכעבור שנה הוענקה לו דרגת קפטן. במלחמת הולנד–אנגליה השלישית הוא שירת בים הצפוני ב-1672 וב-1673. בין 1676 ל-1682 שירת בים התיכון במבצעים לבלימת שודדי הים הברברים, ביחד עם סר ג'ון נארבורו וארתור הרברט. ב-1683 הוא שוחרר מהצי, וכל בני משפחת ראסל איבדו את מעמדם בעיני המלך לאחר שנחשף הקשר בין לורד ראסל למזימת בית ריי.
ב-1688 היה ראסל חלק מקבוצה של שבעה אצילים אנגלים ששלחה את ההזמנה לוויליאם, שהיה המסמך בו ביקשו מוויליאם מאוראנז' להדיח את ג'יימס השני. בפברואר של אותה שנה (או השנה שלאחר מכן) הושבע לחבר במועצה המלכותית. במלחמת תשע השנים שנערכה לאחר מכן שירת ראסל בים, ושימש כמפקד הצי החל מ-1690. ב-1689 נבחר לכהן בפרלמנט הבריטי מטעם מחוז הבחירה לונסטון, וכיהן גם מטעם פורטסמות' (1690–1695) וקיימברידג'שייר (1695 - 1697). בשתי שנותיו הראשונות בפרלמנט הוא כיהן גם בתפקיד אחראי התקציבים הראשי של הצי המלכותי.
ב-1692 הוא היה המפקד העליון של הכוח האנגלו-הולנדי שהביס את צבא צרפת בבארפלור, והשמיד את רובו בסן-ואס-לה-הוג שבנורמנדי. ניצחון זה היה הגדול ביותר שהושג בקרב ימי במלחמה זו. ראסל מונה ללורד הראשון של האדמירליות ב-1694, כיהן בתפקיד זה עד 1699, והחל ממינויו ועד 1695 שירת בים התיכון. לאחר מכן כיהן פעמיים נוספות בתפקיד הלורד הראשון, בין 1709 ל-1710 ובין 1714 ל-1717.
ב-1697 הוענקו לו התארים ברון שינגיי, ויקונט בארפלור ורוזן אורפורד. תארים אלה התבטלו לאחר מותו כיוון שלא היו לו ילדים. מלבד התארים הללו הוא כיהן גם בתפקידים הטקסיים של שומר המגילות (Custos Rotulorum) במחוזות קירנרבונשייר (1689 - 1700) וקיימברידג'שייר (1689 - 1727), וכלורד לוטננט של קיימברידג'שייר בין 1715 ל-1727).
קמרון

ערך זה עוסק במדינה באפריקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הרפובליקה של קמרון (בצרפתית: République du Cameroun, באנגלית: Republic of Cameroon) היא רפובליקה השוכנת במרכז יבשת אפריקה. היא גובלת בניגריה, בצ'אד, ברפובליקה המרכז-אפריקאית, ברפובליקה של קונגו, בגבון ובגינאה המשוונית. לשעבר מושבה גרמנית (שנכבשה וחולקה בין צרפת ובריטניה בזמן מלחמת העולם הראשונה). שפותיה הרשמיות הן אנגלית וצרפתית.
כשני-שלישים מאוכלוסייתה הם נוצרים – כשליש מאזרחי רפובליקת קמרון הם מוסלמים, ולפיכך היא גם מדינה חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה

גרמניה החלה לזרוע את שורשיה בקמרון ב-1868. ב-1884 הפכה קמרון רשמית למושבה גרמנית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חלקו ביניהן בריטניה, צרפת ובלגיה את כיבוש קמרון. ב-1919, עם תום הקרבות, חולקה מושבה זו בין צרפת לבריטניה.
בינואר 1960, זכתה קמרון הצרפתית לעצמאות וב-1 באוקטובר 1961 אוחדו שני החלקים מחדש, כאשר קמה בקמרון מדינה עצמאית – אף שחלק מקמרון הבריטית סופח לניגריה. תושבי החלק הבריטי לשעבר בקמרון, הדוברים אנגלית, מרגישים מקופחים לעומת תושבי החלק דובר הצרפתית.
במאי 1975 שונה הדגל. שני כוכבים הוחלפו בכוכב גדול במרכז כסמל לאחדות.
במאי 2014, בעקבות חטיפת הנערות בניגריה, הודיעה הממשלה כי תילחם בארגון הטרור המוסלמי-אפריקאי בוקו חראם לצד מדינת צ'אד, והציבה חיילים בגבול עם ניגריה. בדצמבר אותה שנה, ביצעו המיליציות של בוקו חראם מספר מתקפות טרור שהביאו למותם של 84 אזרחים.
במרץ 2020 פרצה מגפת הקורונה במדינה שהביאה למותם של 1,927 איש.
בדצמבר 2021, יותר מ-30,000 אזרחים בצפון המדינה ברחו לצ'אד הסמוכה, לאחר סכסוך על גישה למקורות מים בין שני שבטים מקומיים.
פוליטיקה

בראש המדינה עומד נשיא קמרון. לנשיא יש סמכויות רבות, הן בתחומי המדיניות, הן בשליטתו על הצבא, וכן האפשרות להכריז על מצב חירום. הנשיא ממנה את כלל בעלי התפקידים בממשלה, החל מראש הממשלה, ועד למושלי האזורים ואפילו חברי מועצת העיר בערים הגדולות. הנשיא נבחר בבחירות פעם ב-7 שנים. בערים הקטנות יותר הציבור הוא זה שבוחר את ראשי הערים.
שיטת המשפט הקמרונית מבוססת ברובה על המשפט הצרפתי.
הרשות המחוקקת היא האספה הלאומית, ש-180 חבריה נבחרים לתקופה של חמש שנים. היא מתכנסת שלוש פעמים בשנה.
קמרון סובלת קשות משחיתות שלטונית: סקר הראה שמעל מחצית הקמרונים שילמו שוחד במהלך 2003, השיעור הגבוה בעולם. ב-2005 הכריזה הממשלה על מסע למאבק בשחיתות.
פוליטיקה > קמרון וישראל

בתחילת שנות ה-60 החלו להתפתח קשרים בין ישראל לבין קמרון. שתי המדינות היו צעירות וראו בקשר ביניהן קשר עליון בין מדינה אסייתית לבין מדינה אפריקאית. בשנת 1973 קמרון ניתקה את קשריה עם ישראל, כמו מדינות אחרות מאפריקה, בעקבות מלחמת יום כיפור. לאחר 13 שנים, בשנת 1986, נפגשו ראש ממשלת ישראל שמעון פרס ונשיא קמרון והחליטו על חידוש היחסים. כיום המדינות נמצאות בקשר שוטף והיחסים בין המדינות טובים.
כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
כלכלת קמרון היא מהכלכלות החלשות והבלתי מפותחות בעולם. חקלאות היא עדיין בסיס הכלכלה, אך קיימות תוכניות לפתח את התעשייה ולהגביר את ניצול הנפט (בקמרון יש עתודות של כ-400 מיליון חביות נפט), המהווה מרכיב עיקרי ביצוא. בין יוזמות אלו ניתן לציין חברת "מדלין קזאליס" שמתמחה בייצור מוצרי קוסמטיקה ומצליחה לייצא את תוצרתה למדינות רבות במערב אפריקה.
תשתית תחבורתית לא מפותחת, חוב חיצוני גדול וממשל מושחת פוגעים בכלכלה ומקשים ביותר על פיתוחה.
רוב ייצור החשמל במדינה מבוסס על תחנות כוח ששורפות נפט, למרות שקיימות מספר תחנות כוח הידרואלקטריות.
התוצר המקומי הגולמי עומד על כ-28 מיליארד דולר (84 בעולם) והתמ"ג לנפש על כ-3,492 דולר (186 בעולם). הצמיחה השנתית היא כ-4.4%, האבטלה: כ-30%, האינפלציה: כ-2%.
על פי נתוני 2022, היקף היבוא עומד על כ-8.19 מיליארד דולר והיצוא על כ-6.95 מיליארד, 63% מהם נפט גולמי וגז.
כלכלה > אוצרות הטבע, התעשייה והחקלאות

התעשייה כאמור נחשלת ואינה מפותחת. בתעשייה הקיימת ענפיה הם: הפקת וזיקוק נפט, עיבוד מזון, טקסטיל ומנסרות. החקלאות עוסקת בקפה, קקאו, כותנה, גומי, בוטנים, דגנים ומשק חי. אוצרות הטבע הם: נפט, בוקסיט, ברזל, עצים ואנרגיה הידרואלקטרית.
חלוקה מדינית

קמרון מחולקת ל-10 אזורים:
אדמאווה (Adamawa Province)
אזור המרכז (Centre Province)
אזור המזרח (East Province)
אזור הצפון הרחוק (Extreme North Province)
אזור החוף (Littoral Province)
אזור הצפון (North Province)
אזור צפון-מערב (Northwest Province)
אזור המערב (West Province)
אזור הדרום (South Province)
אזור דרום-מערב (Southwest Province)
גאוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
צורת המדינה היא משולש צר ומוארך. המדינה נחלקת למישור חוף בדרום, רמה במרכז והרים במערב. בדרום שורר אקלים טרופי והוא מכוסה ביערות גשם ואילו צפון המדינה מכוסה סוואנה.
ב-1987 שמורת החי דג'ה הוכרזה אתר מורשת עולמית.
דמוגרפיה

ב-2020 נאמד גודל האוכלוסייה ב-26.5 מיליון נפש על ידי ספר העובדות העולמי, בהשוואה ל-4.45 מיליון בשנת 1950, האוכלוסייה צעירה - בשנת 2010 למעלה מ-40% מן התושבים הם מתחת לגיל 15 ורק כ-3% מעל גיל 65. תוחלת החיים היא כ-59.6 שנים, נתון נמוך ביחס לרוב העולם אך ממוצע ביחס למדינות אפריקה שמדרום לסהרה. ממוצע הילודה הוא 4.5 ילדים לאישה.
האוכלוסייה נחלקת בערך באופן שווה בין כפריים לעירוניים.
דמוגרפיה > מוצאות אתנים ושפות

במדינה שורר גיוון רב של מוצאות אתני ולשוני: מספר הקבוצות האתניות והלשוניות הוא לא פחות מ-230. שפות מ-24 משפחות שונות של שפות אפריקניות מדוברות במדינה, ובנוסף לכך משתמשים גם בשפות הרשמיות, צרפתית ואנגלית. ניב מקומי המבוסס על אנגלית נמצא בשימוש באזורים שהיו בשלטון בריטי, בצפון מערב המדינה.
20% מהתושבים הם בני הפאנג, 19% דואלה ולואנדה, 19% במום ובמילקה, 10% פולה, 8% טיאקר, 6% מנדרה והשאר (18%) שחורים אחרים.
דמוגרפיה > דתות

על פי הערכות מ-2020, הנצרות היא הדת השלטת במדינה הקמרונית ולה משתייכים כ-58% מכלל אוכלוסייתה (כ-27% נוצרים-קתולים וכ-22% נוצרים-פרוטסטנטים) בנוסף לכ-10% של זרמים נוצריים אחרים – ולצדה גם מיעוט אסלאמי משמעותי – המהווה כ-24.4% מכלל אוכלוסיית קמרון, כשהיתר הם בני דתות פולקיסטיות אפריקאיות, פגנים ואי-דת.
במדינה מתנהל חופש פולחן: כנסיות נוצריות ומרכזים מוסלמים של עדות שונות פועלות בחופשיות ברחבי קמרון בעוד שהמסורתיים פועלים במקדשים שלהם, שהופכים פופולריים גם כיום.
הארגון הלא-ממשלתי הטורקי IHH מעריך שהמוסלמים מהווים 25-30% מהאוכלוסייה הקמרונית.
האוכלוסייה הנוצרית מחולקת בין קתולים (32.4 אחוזים מכלל האוכלוסייה), פרוטסטנטים (30.3 אחוזים), ועדות נוצריות אחרות (כולל עדי יהוה) 6 אחוזים. הרוב המכריע של המוסלמים הם סונים המשתייכים לאסכולת המשפט המאליכי, לצד כ-12% מעדת האחמדיה ו-3% שיעים. הנוצרים והמוסלמים נמצאים בכל אזור, אם כי הנוצרים נמצאים בעיקר במחוזות הדרומיים והמערביים והמוסלמים הם הרוב במחוזות הצפוניים.
שיעור ניכר מן התושבים, בעיקר בדרום אך גם בצפון, מחזיק באמונות ובפולחנים אנימיסטיים, לעיתים לצד זהות דתית נוצרית או מוסלמית.
דגל קונפדרציית המדינות של אמריקה

| --- | --- |

 סוג הדגל:    דגל לאומי ודגל ימי לאומי  היסטורי
 יחס אורך/גובה:  גרסאות רבות ושונות
 הונף לראשונה:  גרסה ראשונה: 5 במרץ 1861  גרסה שנייה: 1 במאי 1863  גרסה שלישית 4 במרץ 1865
 קבלת מעמד רשמי:  4 במרץ 1861 
 הונף לאחרונה:  9 באפריל 1865
 שם המעצב:  ניקולה מרטשל
 גרסאות נוספות:       דגל הקרב של הקונפדרציה
 דגלים היסטוריים   :     הדגל הלאומי הראשון  "הכוכבים והרצועות"  5 במרץ 1861 - 1 במאי 1863    הדגל הלאומי השני "חסר הכתמים"  1 במאי 1863 - 4 במרץ 1865
 
מספר דגלים שימשו כדגל קונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך שנות קיומה בין השנים 1861 ועד 1865. מאז סיומה של מלחמת האזרחים השימוש בדגלי הקונפדרציה או דגלים המבוססים עליהם נמשך על אף המחלוקות סביבו וזאת משום שהוא מייצג את איחוד המדינות שהתנגדו לביטול העבדות. הדגל נחשב גם כיום כסמל גזעני ושנוי במחלוקת, ומשמש את אנשי העליונות הלבנה בארצות הברית.
דגל מיסיסיפי בין השנים 1894–2020 היה אחרון דגלי מדינות ארצות הברית שבו הופיע דגל המערכה של הקונפדרציה. דגל ג'ורג'יה הנוכחי דומה לדגל הלאומי הראשון של הקונפדרציה ("הכוכבים והרצועות"); בשנים 1956–2001 דגל ג'ורג'יה כלל את דגל המערכה של הקונפדרציה בחלקו הימני.
גלגוליו של הדגל > הדגל הלאומי הראשון

הדגל הרשמי הראשון של הקונפדרציה אשר כונה "הכוכבים והרצועות" (אנגלית: "Stars and Bars") הונף בין ה-5 במרץ 1861 ועד ה-26 במאי 1863 ושימש כדגל הלאומי הראשון.
הוא עוצב בידי האמן הפרוסי ניקולה מרטשל (אשר עיצב גם את מדי צבא הקונפדרציה) בעיר מאריון שבמדינת אלבמה. דגל הפסים והרצועות אומץ ב-4 במרץ 1861 במונטגומרי, אלבמה והונף למחרת היום מעל בירתה הראשונה של הקונפדרציה.
אחד החוקים הראשונים של הקונגרס הקונפדרטיבי הזמני דאג ליצירת "ועדת הדגל והחותם" אשר בראש ישב ויליאם פורצ'ר מיילס מקרוליינה הדרומית. הוועדה ביקשה את הציבור להגיש לה רעיונות ומחשבות על נושא הדגל והסמל ונדהמה מהבקשות שלא לזנוח את "הדגל הישן" של ארצות הברית. מיילס כבר עיצב דגל אחר אשר הפך בסופו של דבר לדגל הקרב של הקונפדרציה והוא העדיף את הדגל אשר הוא עיצב על פני עיצוב 'הכוכבים והרצועות'. אך בהתחשב בדעת הקהל אשר תמכה בעיצוב הדומה לדגל ארצות הברית ("הכוכבים והפסים") עיצוב הכוכבים והרצועות אושר בידי הוועדה. עם פרוץ המלחמה, דגל הכוכבים והרצועות עורר בלבול בשדות הקרב עקב דמיונו לדגל האמריקני של צבא ארצות הברית.
עיצובו של הדגל היה פשוט. שלושה פסים אדום-לבן-אדום לאורכו של הדגל ובקנטון הופיע ריבוע כחול עליו שובצו כוכבים לבנים כמספר המדינות החברות בקונפדרציה. מספר אשר הגיע לשלושה עשר כוכבים.
גלגוליו של הדגל > הדגל הלאומי השני

הדגל הלאומי השני של הקונפדרציה אשר זכה לכינוי "הדגל חסר הכתמים" (Stainless Banner) או לפעמים "דגל סטונוול ג'קסון" (Stonewall Jackson Flag), נכנס לשימוש ב-1 במאי 1863 ויועד להחליף את דגל הכוכבים הרצועות הראשון אשר עקב דמיונו לדגל ארצות הברית ספג ביקורת נוקבת (למרות שזהו היה הטיעון המרכזי לקבלתו מלכתחילה).
עיצובים רבים הוצעו וכמעט כולם עשו שימוש בדגל הקרב, אשר בשנת 1863 הפך לידוע ומוכר היטב, כמוטיב העיקרי בעיצובם. העיצוב החדש תואר בידי הקונגרס של הקונפדרציה כשדה לבן כאשר "האיחוד (אשר בשימוש כיום כדגל הקרב) הוא ריבוע ביחס של שני שלישים מרוחבו של הדגל, שדהו אדום, מעליו סאלטייר כחול רחב ממוסגר בלבן ומשובץ בכוכבים המותאמים למספר המדינות בקונפדרציה".
כינויו של הדגל "חסר הכתמים" מתייחס לשדה הלבן הנקי. חוק הדגל של שנת 1864 לא ציין מה מסמל אותו שדה לבן ועל כן נפוצו פירושים שונים לצבע כאשר הפירוש הנפוץ ביותר היה שהשדה הלבן מסמל את טהרה של המטרה. הקונגרס הקונפדרטיבי דן בשאלה האם ראוי כי לשדה הלבן תהיה מסגרת אדומה או אולי יחצה אותו פס כחול. ויליאם מיילס נשא נאום אשר תמך בפשטותו של השדה הלבן ובסופו של דבר העיצוב אושר. לטענתו של מיילס היה חשוב לעשות שימוש בעיצובו של דגל הקרב אך בצורה סמלית יותר ובפשטות האפשרית ביותר, באמצעות שדה לבן פשוט.
הדגלים יוצרו בידי "מחסן הביגוד של ריצ'מונד" תוך שימוש ביחס אורך/גובה האופייני לדגלים ימיים של 1.5:1 במקום יחס 1:2 הרשמי.
התגובות הראשוניות לדגל הקונפדרציה היו חיוביות, אך במרוצת הזמן הדגל הפך מטרה לביקורת שכן הוא היה "יותר מדי לבן". העיתון "דיילי סאות' קרוליינה"  גרס כי למעשה זהו דגל הקרב על דגל של כניעה והוא עשוי לשדר הודעות סותרות. קציני צבא נשמעו מתלוננים כי הדגל יותר מדי לבן מסיבות רבות, כולל הסכנה כי הדגל יזוהה בטעות כדגל כניעה, בייחוד על ספינות הצי.
גלגוליו של הדגל > הדגל הלאומי השלישי

הדגל הלאומי השלישי אומץ ב-4 במרץ 1865 ממש לפני נפילת הקונפדרציה. הפס האנכי האדום הוצע על ידי מייג'ור ארתור ל. רוג'רס, אשר טען כי השדה הלבן של הדגל הלאומי השני עשוי להחשב כדגל כניעה, בייחוד כאשר אין רוח אשר תניע את הדגל והקנטון הצבעוני מוסתר.
רוג'רס סחף את סנאט הקונפדרציה לאשר את עיצובו והגן עליו באומרו כי "[הדמיון] קטן ככל האפשר ל[דגלם של] הכחולים היאנקים" ופרש את הדגל כמסמל את המקורות העיקריים של אנשי הדרום שהם הצלב של בריטניה והפס האדום מדגל צרפת.
חוק הדגל של שנת 1865 תיאר את הדגל במילים אלו:
הקונגרס של קונפדרציית המדינות של אמריקה חוקק, כי דגל קונפדרציית המדינות יהיה כלדקמן: רוחבו שני-שלישים אורכו, האיחוד (אשר בשימוש כיום כדגל הקרב) רוחבו יהיה שלוש-חמישיות רוחבו של הדגל וכן יושאר מקום לצד האיחוד כפול מהמקום אשר מתחתיו; רקעו של האיחוד יהיה אדום מעליו סאלטייר כחול רחב ממוסגר בלבן ומשובץ בכוכבים המותאמים למספר המדינות בקונפדרציית המדינות; השדה יהיה לבן למעט מחצית מן הקצה הרחוק אשר עליו ימתח פס אדום לרוחבו של הדגל.
בדגלים אחרים

דגל הקונפדרציה הוסיף לשמש בדגלי מדינות ודגלים מוניציפליים גם לאחר פירוק הקונפדרציה. בשנת 1956 שולב דגל הקונפדרציה בדגל מדינת ג'ורג'יה, ככל הנראה במחאה על הכרסום במדיניות הסגרגציה. בשנת 2001 הוחלף הדגל כך שלא יכיל סממנים של הקונפדרציה, אך בשנת 2003 שונה פעם נוספת כך שיתבסס על דיגלה הראשון של הקונפדרציה. במיסיסיפי הוחלט ביוני 2020 להסיר את דגל הקונפדרציה מהסמל בעקבות מחאת Black Lives Matter.
דגל מדינת ג'ורג'יה (1956–2001)
דגל מדינת ג'ורג'יה (2001–2003)
דגל מדינת ג'ורג'יה
דגל מדינת מיסיסיפי (2001–2020)
דגל מונטגומרי, בירת אלבמה
לקריאה נוספת

Coski, John M. (2005), The Confederate Battle Flag: America's Most Embattled Emblem, The Belknap Press of Harvard University Press, ISBN 0-674-01722-6
הערות שוליים

↑  דף זיכרון של ארכיב מדינת אלבמה לזכר האמן הפרוסי
↑  הום, ארסקין (באוגוסט  1940). "האמן הגרמני אשר עיצב את דגל ומדי הקונפדרציה". The American-German Review. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  קוסקי, ג'ון מ. (2005)
↑  קוסקי, ג'ון מ. (2005) עמ' 4-5
↑  קוסקי, ג'ון מ. (2005) עמ' 8
↑  שכן הופעתו הראשונה של הדגל הייתה בלווייתו של תומאס ג'ונתן ג'קסון שם כיסה הדגל את ארונו של תומאס "סטונוול" ג'קסון.
↑  קוסקי, ג'ון מ. (2005) עמ' 15
↑  קוסקי, ג'ון מ. (2005) עמ' 16-17
1 2  קוסקי, ג'ון מ. (2005) עמ' 17-18
↑  "Yankee blue" היה כינויים של חיילי צבא ארצות הברית, שכן צבע מדיהם היה כחול בניגוד למדי הקרב האפורים של צבא הקונפדרציה
↑  אוריאל לוי, ‏האחרונה בארה"ב: מיסיסיפי תוריד את סמל מדינות הדרום מדגלה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 29 ביוני 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557117205171  LCCN: sh2009124400
גאי הווארד

גאי ויקטור הווארד (באנגלית: Guy Victor Howard‏; 28 בנובמבר 1879 – 20 באוגוסט 1954) היה פוליטיקאי אמריקאי.
ביוגרפיה

גאי ויקטור הווארד נולד במיניאפוליס, מינסוטה ב-28 בנובמבר 1879. הוא למד בבתי ספר ציבוריים, בית הספר לעסקים במיניאפוליס ובאוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון. הווארד שימש כפקיד בסניף הדואר בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1897 ל-1901. ב-1901 עבד בתחום עסקי הביטוח במיניאפוליס, ובבחירות 1916 היה אלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית.
הווארד נבחר ב-3 בנובמבר 1936 לסנאט של ארצות הברית ממינסוטה כרפובליקני. הוא נבחר למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של תומאס ד. שול וכיהן מ-4 בנובמבר 1936 ועד 3 בינואר 1937 בקונגרס ה-74. הוא לא ביקש להיבחר לתקופת הכהונה המלאה שתחל מ-1937.
לאחר כהונתו בסנאט, הווארד חזר לעסקי הביטוח ומת במיניאפוליס, מינסוטה ב-20 באוגוסט 1954. הוא נקבר בבית הקברות של לייקווד.
אסחאק מוסא אל-חוסייני

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1904 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  17 בדצמבר 1990 (בגיל 86 בערך) 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה האמריקאית בקהיר 
 מוסדות:  האוניברסיטה האמריקנית בביירות 
 
אסחאק מוסא אל-חוסייני (בערבית: إسحاق موسى الحسيني; 1904 – 17 בדצמבר 1990) היה סופר, מתרגם, מורה ואקדמאי פלסטיני ירושלמי. שימש כחבר באקדמיה ללשון ערבית בקהיר, באקדמיה העיראקית ובאקדמיה האסלאמית למחקר של אל-אזהר בקהיר. הוא התפרסם בעקבות הרומן שכתב "יומנה של תרנגולת" (مذكرات دجاجة), ואחר כך פיתח קריירה אקדמית כמזרחן.
ביוגרפיה

אסחאק מוסא אל-חוסייני נולד בירושלים למשפחת חוסייני, בשנת 1904, ולמד בבית הספר ראשידיה, ממנו עבר למכללת סאלח, לאחר מכן לקולג' דה פרר סניף ירושלים, ולבסוף למד בית ספר האנגליקני בירושלים, אותו סיים עם תעודת בגרות. בשנת 1923 עבר לקהיר, שם הצטרף לאוניברסיטה האמריקאית בקהיר וסיים את לימודיו ב-1925 עם דיפלומה בעיתונאות. חברו לספסל הלימודים בקהיר היה יעקב יהושע, אביו של הסופר אברהם ב. יהושע. הוא חזר לירושלים ועבד כמורה בבית הספר ראשידיה במשך שנתיים, אך עד מהרה חזר לקהיר והצטרף לפקולטה לאמנויות באוניברסיטה האמריקאית וקיבל תואר ראשון באמנויות בשנת 1929. במהלך שהותו בקהיר הוא התוודע למספר אינטלקטואלים בולטים בהם טה חוסיין, מנצור פהמי ועלי עבד אל ראזק, והעריץ את מפלגת הליברלים החוקתיים במצרים, שדגלה בקידום ליברליזם בעולם הערבי.
לאחר שסיים את לימודיו, הצטרף למכון ללימודי המזרח של אוניברסיטת לונדון וחזר לירושלים ב-1934, לאחר שהשיג דיפלומה בשפות שמיות השוואתיות ותואר דוקטור, על תזה שכתב על אבן קתייבה בהנחיית המזרחן הסקוטי המילטון א.ר. גיב. הוא לימד בתחילה בבית הספר ראשידיה, לאחר מכן עבר למכללה הערבית, שם עבד שתים עשרה שנים עד שנתמנה ב-1946 כמפקח עליון של השפה הערבית בממשלת המנדט, ונשאר בתפקיד זה עד 1948.
לאחר הנכבה עזב לביירות, ועבד כפרופסור באוניברסיטה האמריקאית בביירות עד שנת 1955, אז השתקע בקהיר ועבד כפרופסור באוניברסיטה האמריקאית בקהיר, בנוסף לימד במכון למחקר ערבי של הליגה הערבית.
בשנת 1961 הוא נבחר כחבר באקדמיה לשפה הערבית בקהיר ובאקדמיה האקדמית העיראקית בבגדאד, ובשנת 1963 חבר באקדמיית המחקר האסלאמית של אל-אזהר. הוא התגורר בקהיר עד 1973 אז החליט לחזור לירושלים. הוא פנה אז אל חבר נעוריו יעקב יהושע (הם למדו יחד בקולג' "סנט ג'ורג"' בירושלים, ובשנת
1927 חבשו יחד את ספסלי אוניברסיטת קהיר), שהיה עובד מדינה, בבקשת עזרה בקבלת רכוש משפחתו בחזרה, אולם יהושע בחר לא לעזור לו. בירושלים עבד כמורה והיה בעל טור בעיתונות פלסטינים. הוא התגורר בירושלים עד מותו בסוף 1990.
כתביו

אסחאק מוסא אל-חוסייני פרסם כעשרים ושלושה ספרים, בנושאים שונים, בין השאר על הוראת השפה הערבית, ספרים על מזרחנות, אסלאם, לאומיות ערבית וירושלים, ומחקר חלוצי על תנועת האחים המוסלמים שכותרתו "האחים המוסלמים - התנועה האסלאמית המודרנית הגדולה ביותר". המחקר שפורסם בשנת 1955 תיעד את ההיסטוריה של תנועת האחים המוסלמים, ואת ההתפשטות שלה ממצרים לפלסטין ומשם לסוריה ולבנון. בספרו "משבר המחשבה הערבית", משנת 1961, טען שארצות ערב סובלות ממשבר שנובע מדבקותם בערכים מוחלטים, הגורמים לניוון התרבות וההשכלה.
בנוסף כתב את הרומן "יומנה של תרנגולת", שפורסם בשנת 1943, ועורר סערה ציבורית. רבים ראו בו אלגוריה למצב הפוליטי בפלסטין, באופן המשקף את החיים של הערבים והיהודים המתגוררים יחדיו בארץ אחת, ורבים ראו בו ביטוי לאמונתו של אל-חוסייני בקיום משותף של יהודים וערבים. אך הוא הכחיש שמדובר באלגוריה, ואמר שזהו סיפור אוניברסלי על טוב ורע, על חלש מול חזק.
הערות שוליים

1 2 3 4  מיכל סלע, זכרונותיו של תרנגול, כותרת ראשית, 2 במאי 1984
↑  מנחם קליין, קשורים: הסיפור של בני הארץ, רעננה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015, עמוד: 199
↑  נעם רותם, לפני שהציונות הגיעה: החיים המשותפים של יהודים ופלסטינים בארץ, באתר "שיחה מקומית", 3 באפריל 2016
↑  יגאל סרנה, "פה הסירה שלנו טובעת", חדשות, 4 ביולי 1986
↑  גבריאל שטרן, פרופסור חוסייני: "מעבר לקמפ דייוויד אל אוהלי־שם", על המשמר, 20 באוקטובר 1978
↑  אפרים לביא, הפלסטינים בגדה המערבית: דפוסי התארגנות פוליטית תחת כיבוש ובשלטון עצמי, אוניברסיטת תל אביב, 2009, עמוד 26
↑  שמעון שמיר, "שאלת 'הפילוסופיה הלאומית' במחשבה הערבית החדשה", בתוך המזרח החדש: כרך י״ד, חוברת 1, 1964, עמוד 5
↑  שורשים וגחלת: רב שיח על ההיסטוריוגרפיה הפלסטינית בשנותיה הראשונות, בתוך עלי זית וחרב, 2020, עמוד 301
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277890005171  BIBSYS: 90065875  BnF: cb11577308w (data)  ISNI: 0000 0001 2123 3960  LCCN: n80133266  NTA: 073648418  SELIBR: 34457  SUDOC: 069881022  VIAF: 20992054   WorldCat (עם VIAF): 20992054
אלכסנדרוס זאימיס

אָלֶכְּסַנְדְּרוֹס זַאִימִיס (ביוונית: Αλέξανδρος Ζαΐμης;‏ 9 בנובמבר 1855 – 15 בספטמבר 1936) היה פוליטיקאי יווני, שכיהן כראש ממשלת יוון, שר הפנים, שם המשפטים והנציב העליון בכרתים. זאימיס זכור בתור נשיא יוון האחרון מהרפובליקה ההלנית השנייה לפני שיבתו של גאורגיוס השני, מלך היוונים למלכות. זאימיס הנהיג את הפלג המונרכיסטי בתקופת הרפובליקה השנייה והיה בעל תפקיד מפתח בהשבת ממלכת יוון.
ביוגרפיה

זאימיס נולד ב-9 בנובמבר 1855 בבירת ממלכת יוון אתונה. נצר למשפחה אריסטוקרטית  שמילאה תפקיד מרכזי במלחמת העצמאות היוונית כמה שנים קודם לכן. זאימיס למשפטים האוניברסיטת אתונה ובאונוברסיטת היידלברג. השתלם בהמשך בלייפציג, פריז ובברלין.
הוא בילה חלק ניכר מחייו בשירות הציבורי. תפקידו הראשון בממשלת יוון הגיע בשנת 1890, כשעבד במשך שנתיים כשר המשפטים במלוכת גאורגיוס הראשון, מלך היוונים וממשלת חרילאוס טריקופיס. בשני העשורים שלאחר מכן הוא התמנה מספר פעמים לתפקיד ראש הממשלה, אך מעולם לא כיהן בתפקיד במשך זמן רב. עם זאת, זאימיס נסע מוניטין שהכנה לו אמון מצד הציבור כמו גם מצדה של המלוכה היוונית. נאמר כי בצוואתו המלך גאורגיוס הראשון יעץ ליורשו, קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון, להתייעץ עם זאימיס אילולא יקלע לקשיים שלטוניים.
בשנים 1906–1911 כיהן זאימיס בתור הנציב עליון בכרתים והיה בעל תפקיד מפתח בסיפוח האי לתוך ממלכת יוון. בעודו מכהן בתור הנציב העליון בכרתים, למד זאימיס על עלייתו הפוליטית המפוארת של אלפתריוס וניזלוס, שחייו המקצועיים יצטלבו ללא הרף עם חייו של זאימיס. בשנת 1913 כרתים הפכה רשמית לחלק מיוון, וזאימיס מילא תפקיד רב השפעה בנושא המדיני של המעבר הרשמי לריבונות יוונית. בהמשך שנת 1913 היה זאימיס מושל הבנק הלאומי היווני, אך זמן קצר לאחר מכן שב לשרת בפוליטיקה היוונית. בשנת 1915 נאלץ ראש הממשלה וניזלוס להתפטר לאחר חמש שנים בכוח; ושוב נקרא זאימיס להקים קבינט ולשמש כראש ממשלת יוון. כהונתו הפעם הייתה קצרה, מכיוון שהוא מהר סירב לכבד את חובת הסיוע שהעניקה יוון לממלכת סרביה והביע תמיכה פסיבית בקיסרות הגרמנית במסגרת אירועי מלחמת העולם הראשונה. במחלוקת שנוצרה כתוצאה ממשבר זה התפטר זאימיס מתפקידו.
לאחר שתי תקופות קצרות נוספות כראש ממשלה בשנות העשרים של המאה העשרים, שימש זאימיס בתפקיד נשיא הסנאט של יוון מהקמת הרפובליקה ההלנית השנייה (בהדחת המלוכה) במהלך שנת 1925 עד שנת 1929, אז מונה לנשיא הרפובליקה של יוון - תחת ממשלתו של ראש הממשלה וניזלוס, שחזר לשלטון שנה לפני כן. זאימיס החזיק בתפקיד עד 1935, ונבחר פעם נוספת לראשות ממשלה, אך הותיר את יוון בסערה שהובילה לעלייתו של גנרל יואניס מטקסס שהיה לרודן. במהלך שנותיו כנשיא פעל להשיב את המלוכה תחת גאורגיוס השני ליוון וויתר על תפקיד הנשיא בתמורה למלך יוון. המדינאי זאימיס נסוג מיוון לאחר עליית הדיקטטורה. לאחר שפעל בשירות הציבורי קרוב לחמישים שנה, נפטר בגלות ב-15 בספטמבר 1936 בווינה, אוסטריה, שם קיבל מקלט מידי אנגלברט דולפוס.
מייקל פלפס

מייקל פלפס, בזמן תחרות באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
מייקל פרד פֶלפּס (באנגלית: Michael Fred Phelps; נולד ב-30 ביוני 1985) הוא שחיין עבר אמריקאי, אלוף אולימפי, אלוף עולם ושיאן עולם. נחשב לשחיין הטוב בהיסטוריה ולאחד הספורטאים הטובים ביותר בכל הזמנים, זכה 8 פעמים בתואר שחיין השנה בעולם, יותר מכל שחיין אחר בהיסטוריה. פלפס הוא הספורטאי האולימפי המעוטר ביותר בהיסטוריה, עם 28 מדליות אולימפיות (מתוכן 16 מדליות אישיות), וגם האלוף האולימפי בעל מספר מדליות הזהב הרב ביותר בתולדות המשחקים האולימפיים המודרניים מכל ענפי הספורט – 23 מדליות זהב (מתוכן 13 אישיות). הוא אלוף העולם המעוטר ביותר, עם 33 מדליות, בהן 26 מדליות זהב, 6 מדליות כסף ומדליית ארד אחת מ-6 אליפויות עולם. הוא השחיין היחיד עד כה בהיסטוריה שזכה במדליית זהב בארבע אולימפיאדות רצופות במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה ב-8 מדליות, מהן 6 מדליות זהב, שהושגו בארבעה משחים אישיים ובשני משחי שליחים.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה ב-8 מדליות זהב בחמישה משחים אישיים ושלושה משחי שליחים, תוך שבירת שבעה שיאי עולם ושיא אולימפי אחד; בכך שבר את שיאו של מארק ספיץ מאולימפיאדת מינכן ב-1972, שבה זכה ב-7 מדליות זהב בארבעה משחים אישיים ושלושה משחי שליחים עם שבעה שיאי עולם. לאחר הישגיו באולימפיאדת בייג'ינג הוכרז כספורטאי השנה של ספורטס אילוסטרייטד לשנת 2008.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה פלפס ב-6 מדליות, מהן 4 זהב ו-2 כסף והיה השחיין המעוטר ביותר בתחרות בפעם השלישית ברציפות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה ב-6 מדליות, 5 מהן זהב והיה השחיין המעוטר ביותר בתחרות בפעם הרביעית ברציפות. נוסף על כך, הוא זכה 4 פעמים ברציפות במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, הישג יחיד בהיסטוריה של המשחקים.
באליפות העולם במלבורן שבאוסטרליה ב-2007 זכה ב-7 מדליות זהב, על אף שנבחרתו נפסלה במשחה השליחים 4X100 מטרים מעורב. בשנים 2001–2011 זכה ב-5 אליפויות עולם במשחה ל-200 מטר פרפר (ב-2005 הוא לא שחה משחה זה), ובכך היה לשחיין היחיד בהיסטוריה שזכה בחמש אליפויות עולם באותו משחה.
ראשית הקריירה

פלפס נולד בטוסון, צפונית מבולטימור, שבמרילנד, והצטיין בשחייה מגיל צעיר. בילדותו סבל מהפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות אך הצליח לתעל את האנרגיה העודפת שלו לשחייה.