stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק יעקב ריינס
הקולטורה

ה"קולטורה" אפיינה חלק מהציונים המשכילים החילוניים שדרשו לכלול בתוכנית הרשמית המחייבת של ההסתדרות הציונית את עבודת ה"קולטורה", כלומר על ההסתדרות הציונית לפעול לחידוש היהדות מבחינה תרבותית. במקום הדת שהייתה במשך הדורות הגורם המרכזי המאחד של כל היהודים באשר הם. הכוונה הייתה לתת לעם תרבות לאומית חילונית. לפי ההסתדרות הציונית "להיות עם חופשי בארצנו" פירושו להיות חופשי לא רק מעול הגויים, אלא גם מעול התורה והמצוות.
עם הגיעו של הקונגרס הציוני השלישי, עמד הרב ריינס בראש מחנה הרבנים הציונים שהתקוממו לרעיון זה בצורה נחרצת. שאלת ה"קולטורה" הובאה לקונגרס הציוני השלישי בעקבות החלטת הקונגרס בשנה שקדמה לו. החלטה זו קבעה, כי מבחינה עקרונית שואפת הציונות לא רק לתחייה כלכלית ומדינית, אלא גם לתחייה רוחנית של העם, אך עם זאת לא תנקוט הציונות בניגוד לדת, שכן אין זה עניינה של ההסתדרות הציונית לעסוק בכך.
הרב ריינס שהתנגד לרעיון ה"קולטורה", התנגד גם לרעיון של החייאת השפה העברית, שהיה אבן היסוד של אנשי הקולטורה. באופן אירוני הוא היה היחיד שנאם בקונגרס בשפה העברית. כל שאר הנואמים דיברו בגרמנית. רעיון החייאת השפה העברית נדחה ושלום הבית נשמר. גם בקונגרס הרביעי בשנת 1900 עלתה הסוגיה על הפרק ונדחתה.
לקראת הקונגרס הציוני החמישי ב־1901 התארגנו אנשי ה"קולטורה" – הציונים המשכילים, בסיעה מיוחדת שכונתה "הפראקציה העממית", כאשר אחת המטרות המרכזיות הייתה הגבלת השפעת הדתיים בתנועה הציונית, כך שתהיה חובה לאחד את עבודת התרבות כחלק בלתי נפרד מהחובות הציוניות. כוחם של אנשי ה"קולטורה" גבר, מצב זה הוביל לוויכוח גדול בין הצד הדתי לחילוני.
ייסוד ה"מזרחי"

הוויכוח שהתעורר בין אנשי הקולטורה לדתיים עורר ברב ריינס את הרצון להקים את מפלגת "המזרחי". עד אז היו חברים בקונגרס סיעות שונות, כעת בעזרת הצעירים הדתיים הצליח הרב ריינס להקים מפלגה שמטרתה להוות חלק מהתנועה הציונית תוך שימור ישותה העצמית-דתית.
בהמשך פורסם "קול קורא" בהשראתו של הרב ריינס. בזה משתקפת עמדת מחבריו באשר ליחסי דת והתנועה הלאומית. בסקירה ההיסטורית מודגש הקשר של הציונות לחיבת ציון. ההתייחסות החיובית של החרדים אל הפעולה הזאת נראתה כמובנת מאליו, שכן היה רצון לתחייה של שיבת ציון שתתן ביטחון וצביון מיוחד לעם ישראל.
בין הנימוקים ב"קול קורא" נקראו היהודים החרדיים להצטרף לתנועה הציונית כחובה הלכתית, שכן ישנה מצווה ביישוב ארץ ישראל. ה"קול קורא" הקדיש תשומת לב לשאלת שיתוף פעולה עם החילונים בתוך התנועה הציונית. לטענת הרב ריינס אסור לפחד מלהשתתף בפעילות מבורכת, גם אם יתקלו באנשים החולקים על דעתם. בנושא יישוב ארץ ישראל יש לשתף פעולה עם החילוניים.
כדי למנוע מבעלי הדעות החילוניים להטמיע את חותמם על התנועה הציונית ועל דמות היישוב היהודי בארץ ישראל, הוקם המרכז הרוחני ושמו "המזרחי". מרכז זה תפקידו לארגן בתוכו את הציונים החרדים כדי להגן על דעותיהם. המזרחי ראה לעצמו מטרה כפולה, מצד אחד "להאציל מרוח היהדות הנאמנה על הציונות בכללה, ולחזק ולהרחיב את רגש הדת בתוך הציונות", ומצד שני – "להפיץ את רוח הציונות בכל גבולות אחינו היראים למקומותיהם".
כינוס היסוד של "המזרחי" היה בשנת 1902 בפרשבורג שבסלובקיה, כשעל הפרק נושא "הקולטורה". הפולמוס הגיע לשיאו בוועידת מינסק ברוסיה באותה שנה. ועידה זו היוותה את מבחן הכוח הראשון בין ה"מזרחי" ל"פראקציה העממית". הייתה זו הוועידה הראשונה של ציוני רוסיה שהתכנסה על ידי השלטונות.
ועידה זו עוררה עניין רב, ואף כונתה "הקונגרס של ציוני רוסיה". הוועידה דנה בבעיית היהודים, כאשר הנושא הנוסף המרכזי שנידון בוועידה היה נושא הקולטורה שעורר ויכוח סוער שנמשך שלושה ימים. הרב ריינס השתתף בוויכוח והגיע בנאומו עד לכדי דמעות. בדבריו אמר שמטרת הקונגרס הייתה למצוא בית לעם היהודי, אבל ה"קולטורה" לדידו הביאה רק צרות.
הרב ריינס הגיע לקונגרס הציוני החמישי עם תמיכה מלאה של מפלגתו. קבוצה נוספת בקונגרס הייתה קבוצה של ציוניים לא דתיים שהתנגדו ל"קולטורה" מטעמים מדיניים. לדעתם יש לפעול באמצעים מדיניים להקמת מדינה יהודית. כל פעילות אחרת תגרע מהתוצאה המיוחלת. קבוצה זו הצטרפה לרב ריינס ולציונים הדתיים.
אנשי "הפראקציה העממית", חששו שתביעתם תידחה ופרשו מהקונגרס. הרצל שפחד שיחול פילוג בתנועה הציונית הלך ופייס בין הצדדים. הרב ריינס ראה שעל פי רוב יש רצון להכניס את רעיון הקולטורה, והבין כי יציאה למאבק לבד לא תביא לתועלת דתית, ואף עלולה להביא לנזק. הריחוק לדידו עלול לקלקל מלתקן. סופו של הקונגרס היה בקבלת ההצעה, תוך הסכמה מפורשת שנעשתה בין אחד העם לרב ריינס, כי החינוך הדתי יישאר בידי הדתיים. כלומר, הרב ריינס קיבל את ההצעה בתנאי שיהיו שתי מערכות חינוך נפרדות אחת ציונית חילונית בהשפעת הקולטורה ואחת ציונית דתית. בתום הקונגרס נבחרו הוועדות הארציות לתרבות.
לאחר הקמת המזרחי יצא למסע פגישות בין גדולי ישראל במזרח אירופה בנושא התנועה החדשה ביניהם נפגש עם הדיין מפרשבורג רבי דוד ניימן-לאקנבך, על מנת להפחית את ההתנגדות הצפויה לתנועה החדשה. במקרים שונים גרמה ההתנגדות אף למניעת פגישה אפשרית, כדוגמת בקשה לפגישה עם האדמו"ר מגור, ה'שפת אמת'
תוכנית אוגנדה

לאחר שהניסיון לקבל צ'רטר על ארץ ישראל מהשלטון הטורקי לא צלח, קיבל הרצל הצעה משר המושבות הבריטי, ג'וזף צ'מברלין, לקבל את אוגנדה שבאפריקה. בקונגרס הציוני השישי בשנת 1903, בעקבות מאורעות קישינב, הרצל היה מודע להתנגדות שעלולה להתעורר, ולכן הציע את התוכנית כ"מקלט לילה" ליהודים הנרדפים ברוסיה.
נושא אוגנדה הביא לוויכוח גדול בקונגרס. המחנה הציוני התחלק באופן מובהק לתומכים ומתנגדים. גם בתוך תנועת המזרחי נוצר ויכוח גדול. הרב ריינס שהושפע גם הוא מהמאורעות הקשים שעברו על היהודים באותה תקופה האמין, כי עם ישראל בסכנה פיזית-קיומית ולכן מבחינתו התוכנית תאפשר הצלה זמנית של העם היהודי, בנוסף מאחר שהיה מקורב להרצל, החליט להימנע בהצבעה שהתקיימה אודות ההצעה לשלוח משלחת חקר שתבדוק את היתכנות ההתיישבות היהודית באוגנדה.
הוא הסביר את עמדתו במכתב לאחד מראשי הציונות:
"והנה דעתי היא", כי לא על פי תורה ולא על פי ההיגיון הישר יכולים אנו להיפטר מהשתדלות בדבר השגת איזו ארץ מקלט בעד רבבות אחינו הנודדים... וחובה קדושה רובצת עלינו להסתגל בהשגת איזו ארץ מקלט בעד האומללים הללו, כל זמן שקצרה ידנו מלהראות להם את הדרך המובילה ציונה".
הרב ריינס רואה בתוכנית זו תוכנית זמנית, כאשר היעד הסופי הוא ארץ ישראל.
"ובהסכימנו לאפריקה לא אמרנו להסיח חלילה את דעתנו אף רגע מציון עיר קודשנו. ונהפוך הוא הדבר. הסכמנו לאפריקה, מפני שעל ידה הננו מקווים להציל חלק הגון אחד מעמנו ולעשותו שלם בגופו ורוחו. ובטוב לישראל וטוב גם לארצנו. אם אין ישראל בעולם אין ציון בעולם. וכל הימים שישראל יהיה חי וקיים, כל אותם הימים לא אבדה גם תקוות ציון".
בעקבות הוויכוחים הוחלט לשלוח משלחת עסקנים של הסוכנות היהודית, במטרה לבדוק את השטח באוגנדה. המשלחת חזרה עם דו"ח מפורט בו מצוין, כי האזור איננו ראוי להתיישבות וההצעה ירדה מהפרק.
אחרית ימיו

לאחר הקונגרס הציוני ה-10 בשנת 1910 עזבו חלק מחברי "המזרחי" את ההסתדרות הציונית, אך הרב ריינס נלחם נגד מגמה זו ונותר מנהיג "המזרחי" עד לפטירתו.
רעיונותיו החדשניים לא התקבלו בעין יפה בקרב מרבית האורתודוקסים בזמנו ואף זכה להשמצות רבות עד לכדי חרם. אף על פי שחיבר ספרים רבים, רק שלשה עשר מתוכם יצאו לאור, ועשרות רבות עודם בכתב יד.
הוא נקבר בבית העלמין היהודי בלידא שנהרס בשנת 1941, וכיום לא ידוע מקום קבורתו המדויק.
הנצחה

על שמו נקראו המושבה נווה יעקב שחרבה במלחמת העצמאות, המושב שדה יעקב, השכונה נווה יעקב בירושלים, וכן רחובות רבים בערי ישראל.
צאצאיו

בנו הרב אברהם דב בער ריינס שימש כמשגיח בישיבת אביו וכרב בקהילות בליטא ובארצות הברית. בשנת תרפ"ו הוציא לאור בניו יורק את "ספר הערכים" של אביו, המלוקט משישה כתבי יד שונים, ועוסק בעיקר בענייני השקפה ואמונה. הוא נפטר בירושלים ב-1967. בן נוסף, משה, נפטר בגיל 21. כתביו של משה ריינס שהתמחה בעיקר בהיסטוריה יהודית יצאו לאור בתשע"ח.
בתו היחידה נישאה לרב אהרן רבינוביץ, ששימש כרב העיר לידא לאחר פטירת חותנו. שניהם נרצחו בשואה עם שתי בנותיהם בשנת 1942.
חיבוריו

ספרי הלכות:
עדות ביעקב – שו"ת בענייני עדות (וילנה תרל"ב). בהוצאת הראשונה יצאו רק תשעה סימנים. יצא לאור במהדורה מושלמת מכתב יד בהוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים תשי"א בשם עדות ביעקב: שאלות ותשובות, חקירות וביאורים בענייני עדות. מהדורה חדשה יצאה באותה הוצאה בתש"ס.
חותם תוכנית – ביאור ביסודות הגיוניות את כללי התלמוד והפוסקים הראשונים. יצא לראשונה במגנצה (מיינץ) תר"מ ובפעם השנייה בירושלים תרצ"ד בידי בנו הרב אברהם דוב בר ריינס. תורגם לצרפתית בידי ד"ר ישראל מיכל רבינוביץ' (ב' בסיוון תקמ"ח בהורודץ – י"ב בסיוון תרנ"ב).
אורים גדולים – חקירות בעיקרי הלכות (וילנה תרמ"ז).
ספרי דרשות:
עדות ביעקב – ספר דרשות שיצא בווילנא תרל"ב, באותה שנה שיצא הספר "עדות ביעקב" על הלכות עדות
נאד של דמעות – בעניין הבכי והאבל על חורבן בית המקדש ביום תשעה באב (וילנה תרנ"א)
אור שבעת הימים – בעניין מעלתם של שבעת הימים הטובים החלים בחודש תשרי: ראש השנה, שבת שובה, ערב יום הכיפורים, יום הכיפורים, סוכות, הושענא רבא, ושמיני עצרת (וילנה תרנ"ה)
שערי אורה – "מאמרים נשגבים המפיצים אור על כמה מאמרי חז"ל" (וילנה תרמ"ו)
שערי אורה ושמחה – "מאמרים המבארים מטרת פזורם של ישראל בימי גלותם, לחזק לבם באמונת ההשגחה" (וילנה תרנ"ט)
אורה ושמחה – בעניין חג הפורים (וילנה תרנ"ח)
אור לארבעה עשר – בעניין חג הפסח (פיוטרקוב תרע"ג)
ספרי הגות והשקפה:
אור חדש על ציון – "על הקשר הנצחי שבין ישראל לארצנו הקדושה" (וילנה תרס"ב)
שני המאורות – חיבור בין שני חלקים.
חלק ראשון בשם "אור עמים" על סיבת היחס האכזרי של עמים מסוימים לישראל.
חלק שני בשם "זיכרון בספר" – מחולק לשני שערים, הראשון "אור לו בציון" על חיבת ציון וייסוד תנועת ה"מזרחי". השני "אור תורה" על לימוד חול בישיבות. יצא לאור בפיוטרקוב תרע"ג.
ספר הערכים – "ערכים המסודרים בסדר ההיגיון והמחקר הפילוסופי לפי נושאים על האדם והטבע, עם ישראל, ארץ ישראל, וכל העניינים העומדים ברומות של עולם באנושות ובישראל". יצא לאור על ידי "החברה להוצאת ספרי רבי יצחק יעקב ריינעס, מאושרת מטעם הממשלה" (בנו הרב אברהם דוב בר סידר את הספר לדפוס), ניו יורק תרפ"ו.
לקריאה נוספת

גאולה בת-יהודה, איש המאורות: רבי יצחק יעקב ריינס, מוסד הרב קוק, ירושלים תשמ"ה (הודפס גם בתשנ"ד)
הרב יהודה לייב הכהן מימון, זכור זאת ליעקב (תולדות הרב ר' יצחק יעקב ריינס), בתחילת "נאד של דמעות", ירושלים תרצ"ד, עמ' 3–24
הרב יהודה לייב הכהן פישמן, תולדות המזרחי והתפתחותו, בספר המזרחי, ירושלים: מוסד הרב קוק, תש"ו.
משה כהן, הרב יצחק יעקב ריינס ז"ל, בספר המזרחי, ירושלים: מוסד הרב קוק, תש"ו.
הרב זאב אריה רבינר, קרני אורה: ממשנתו של הרב יצחק יעקב ריינס ותולדותיו, "מוסד הרב קוק", ירושלים תשי"ט
אריה סטריקובסקי (מלקט ועורך), הרב יצחק יעקב ריינס: מייסד הציונות הדתית: הגיונות, אמרות, שרטוטים, "משרד החינוך, התרבות והספורט: מנהל התרבות – האגף לתרבות תורנית", ירושלים תשנ"ט (מסדרת "אבות הציונות הדתית")
זאב הרוי, הרב ריינס על מצוות יישוב ארץ ישראל, בתוך: ארץ-ישראל בהגות היהודית במאה העשרים (בעריכת פרופ' אביעזר רביצקי), יד בן צבי, תשס"ד (2004)
יוסף שפירא, הגות, הלכה וציונות: על עולמו הרוחני של הרב יצחק יעקב רינס, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002.
ציונות: מבחר כותבים – מדבריהם של יהודה לייב פינסקר, אחד העם, הרב ריינס, אב"י, זאב ז'בוטינסקי, דב בר בורוכוב, אהרון דוד גורדון, יוסף חיים ברנר, מרדכי מרטין בובר, ברל כצנלסון ודוד בן-גוריון. בהוצאת "משכל",תל אביב תשס"ח (2008).
יוסף שלמון, Enlightened Rabbis as Reformers in Russian Jewish Society.. בתוך: שמואל פיינר, דוד סורקין, New Perspectives on the Haskalah, Littman Library of Jewish Civilization, 2001. עמ' 166–183.
גיטה סרני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 במרץ 1921 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  14 ביוני 2012 (בגיל 91) Addenbrooke's Hospital, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, הונגריה, אוסטריה 
 מקום לימודים:  סמינר מקס ריינהרדט, סורבון 
 שפות היצירה:  אנגלית, גרמנית 
 בן או בת זוג:  דון האנימן 
 פרסים והוקרה:  CWA Gold Dagger for Non-Fiction (1998)  פרס לזכר ג'יימס טיט בלק (1995)  פרס סטיג דגרמן (2002)  פרס דאף קופר  מפקדת במסדר האימפריה הבריטית 
 
גיטה סרני (באנגלית: Gitta Sereny; ‏13 במרץ 1921 – 14 ביוני 2012) הייתה ביוגרפית, היסטוריונית ועיתונאית חוקרת אוסטרית-בריטית שהתפרסמה בזכות הראיונות שקיימה עם דמויות ידועות לשמצה והתחקירים שביצעה עליהן, כולל מרי בל, שהורשעה בשנת 1968 בהריגת שני ילדים כשהיא עצמה הייתה ילדה, ופרנץ שטנגל, מפקד מחנה ההשמדה טרבלינקה.
סרני נולדה וגדלה באוסטריה, וחיברה חמישה ספרים, ביניהם The Case of Mary Bell: A Portrait of a Child Who Murdered (המקרה מרי בל: דיוקנה של ילדה שרצחה, 1972) ו-Albert Speer: His Battle with Truth (אלברט שפר: מאבקו עם האמת, 1995).
סרני זכתה בפרס דאף קופר ובפרס הזיכרון של ג'יימס טייט בלאק על ספרה על אלברט שפר בשנת 1995, ובפרס סטיג דגרמן בשנת 2002. היא מונתה למפקדת מסדר האימפריה הבריטית בשנת 2004 לשירותי עיתונות.
ביוגרפיה

סרני נולדה בווינה שברפובליקה האוסטרית הראשונה בשנת 1921. אביה היה אריסטוקרט פרוטסטנטי הונגרי, פרדיננד סרני, שמת כשהייתה בת שנתיים. אמה הייתה שחקנית לשעבר מהמבורג, מרגיט הרצפלד, בעלת רקע גרמני. אביה החורג של גיטה סרני היה הכלכלן לודוויג פון מיזס.
כשהייתה בת שלוש עשרה, מסע הרכבת שלה לפנימייה בבריטניה התעכב בנירנברג, שם השתתפה באחד ממפגשי נירנברג השנתיים של המפלגה הנאצית. לאחר שכתבה על העצרת בתור משימה שקיבלה בכיתתה, קיבלה לקריאה את "מיין קאמפף" מהמורה שלה, כדי להבהיר לה מה ראתה שם. לאחר ההשתלטות הנאצית על אוסטריה בשנת 1938 עברה לצרפת, שם עבדה עם יתומים במהלך הכיבוש הגרמני עד שנאלצה להימלט בגלל הקשר שלה להתנגדות הצרפתית.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבדה במנהל הסיוע והשיקום של האו"ם עם פליטים בגרמניה הכבושה בידי בעלות הברית. בין משימותיה היה איחוד ילדים שנחטפו על ידי הנאצים כדי לגדל אותם כ"ארים", עם משפחותיהם הביולוגיות. לעיתים זו הייתה חוויה טראומטית כי הילדים לא תמיד זכרו את משפחתם המקורית, אך כאשר ליוותה קבוצה של ילדים כאלה ברכבת בחזרה לפולין היא ראתה את האושר שחוו בני המשפחה המקוריים עם שיקום הילדים.
היא נכחה במשפטי נירנברג במשך ארבעה ימים בשנת 1945 כמשקיפה וכאן ראתה לראשונה את אלברט שפר שעליו תכתוב מאוחר יותר את הספר Albert Speer: His Battle with Truth (אלברט שפר: הקרב שלו עם האמת). על ספר זה זכתה בפרס ג'יימס טייט בלאק לשנת 1995. הספר עובד מאוחר יותר על ידי דייוויד אדגר כמחזה בשם "אלברט שפר", אותו ביים טרבור נאן בתיאטרון הלאומי בשנת 2000.
סרטי נישאה לדון האנימן בשנת 1948 והם עברו ללונדון. האנימן (שמת ב-1 ביוני 2011) היה צלם שעבד בין השאר בפרסומים לווג, דיילי טלגרף וסאנדיי טיימס. הכרזה של צ'ה גווארה על רקע אדום (1968) היא אחת היצירות הידועות ביותר שלו.
מאמצע שנות ה-60 ולאורך כל שנות השבעים כתבה סרני בהרחבה במגזין The Daily Telegraph בניהולו של ג'ון אנסטיי. מאמריה עסקו לעיתים קרובות בצעירים, בשירותים חברתיים, בילדים וביחסיהם עם הוריהם והחברה. התמקדותה בנושאי כתיבה אלה הובילה אותה לסקר את משפטה של מרי בל בת ה-11 (שנמצאה אשמה ברצח שני ילדים) והובילה אותה לכתיבת ספר המחקר הראשון שלה בנושאים אלה.
ביוגרפיה > תביעת דיבה של דייוויד אירווינג

מכחיש השואה הבריטי דייוויד אירווינג יזם תביעת לשון הרע נגד סרני וגרדיאן מדיה גרופ עקב שתי סקירות באובזרבר, בהן טענה כי זייף בכוונה תיעוד היסטורי בניסיון לשקם את תדמיתם של הנאצים. אירווינג רחש איבה אישית כלפי סרני, אותה הוא מכנה "ציידת הנאצים המצומקת", על כך שהצליחה להפריך את טענותיו מאז פרסום ספרו Hitler's War (מלחמתו של היטלר). בשנת 1977 בדקה סרני את המקור שציין אירווינג בשל טענתו כי היטלר לא ידע דבר על הפתרון הסופי, ולכן לא יכול היה להורות על כך. היא גילתה שאירווינג התעלם מסייג שהיה סותר את טענתו. "אני מכירה הרבה מאותם אנשים כמוהו, שהיו בחוגיו של היטלר", אמרה סרני. "זה מפחיד. הוא אומר שאנחנו שואבים מאותו מקור מידע. ההבדל הוא שהוא אוהב את מקור המידע הזה, ואני לא. . . יש לדעתי ייאוש בכל זה". התיק לא הגיע לבית המשפט, אך העלות של קבוצת גרדיאן מדיה בהכנת ההגנה המשפטית שלה הסתכמה ב-800 אלף ליש"ט.
כתיבה > ספרים

The Case of Mary Bell (המקרה של מרי בל) פורסם בשנת 1972 לאחר משפטה של מרי בל. בספר ראיינה סרני את משפחתה, את חבריה ואת אנשי המקצוע שעסקו בטיפול במרי בל במהלך משפטה. ספר זה נערך על ידי דיאנה אתיל שלימים ערכה את ספרה של סרני Into That Darkness (לתוך האפלה ההיא).
Into That Darkness, שנכתב גם הוא בעקבות כתבה ראשונית במגזין "טלגרף", בחן את אשמתו של פרנץ שטנגל, מפקד מחנות ההשמדה טרבלינקה וסוביבור. היא בילתה 70 שעות בראיונו בכלא וכשסיימה הודה לבסוף באשמתו. הוא מת מהתקף לב כעבור 19 שעות.
Albert Speer: His Battle with Truth (אלברט שפר: מאבקו עם האמת, 1995) הוא ביוגרפיה של אלברט שפר, שר החימוש הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה. בספר, המבוסס על מחקר ושורת ראיונות עם שפר, בוחנת סרני כמה ידע שפר על השואה. במהלך משפטי נירנברג ניצל שפר מגזר דין מוות, כשטען בעקביות כי לא ידע דבר על השואה. עם זאת, סרני מסיקה ששפר ידע, על סמך מכתב שכתב לקהילה היהודית בדרום אפריקה לאחר המלחמה, ועל סמך העובדה שעוזרו הקרוב השתתף בוועידת ואנזה (שם עובדו פרטי רצח העם של היהודים) ולא יכול היה שלא להודיע לו על ההליכים.
בשנת 1998, ספרה השני השני של סרני על מרי בל, Cries Unheard (קריאות שאינן נשמעות), עורר מחלוקות בעיתונות הבריטית מכיוון שחלקה את דמי ההוצאה לאור, שקיבלה מהוצאת מקמילן, עם מרי בל עקב שיתוף הפעולה בכתיבת הספר. סרני זכתה בתחילה לביקורת בעיתונות הבריטית ועל ידי ממשלת בריטניה, אף על פי שהספר הפך במהירות לטקסט סטנדרטי עבור אנשי מקצוע העובדים עם ילדים בעייתיים.
סרני כתבה על ספרה האחרון, The German Trauma (הטראומה הגרמנית, 2002): "תשעה עשר הפרקים בספר זה, כולם עוסקים באופן אינטימי בגרמניה לפני, במהלך ומאז תום הרייך השלישי, ומתארים פחות או יותר ברצף את מה שראיתי ולמדתי ממנו מ-1938 עד 1999, ובכך כמעט לאורך תקופת חיים שלמה".
מוות

גיטה סרני נפטרה ב-14 ביוני 2012 בגיל 91 כשהייתה בבית החולים אדדנברוק, קיימברידג', לאחר מחלה ממושכת.
ביבליוגרפיה

בין כתביה:
Into That Darkness: from Mercy Killing to Mass Murder, a study of Franz Stangl, the commandant of Treblinka (1974, second edition 1995)
The Invisible Children: Child Prostitution in America, West Germany and Great Britain (1984)
Albert Speer: His Battle with Truth (1995, 1996 paperback)
Cries Unheard: The Story of Mary Bell (1998)
The German Trauma: Experiences and Reflections, 1938-2001 (2002)
הערות שוליים

↑  Schoenfeld, Gabriel (23 בדצמבר 2001). "Into That Darkness, Again". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  The legacy of Ludwig Von Mises by Peter J. Boettke, Peter T. Leeson, p. xiv
↑  "Gitta Sereny : The German Trauma - Spike Magazine".
↑  Lynn H. Nicholas, Cruel World: The Children of Europe in the Nazi Web p 511 ISBN 0-679-77663-X
↑  "Albert Speer - Productions". National Theatre. אורכב מ-המקור ב-16 ביוני 2012. נבדק ב-2012-06-18. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mandy Honeyman (2 ביולי 2006). "Don Honeyman with the 1st Che poster he created | Flickr - Photo Sharing!". Flickr. נבדק ב-2012-06-18. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tim Adams (24 בפברואר 2002). "Memories are made of this". The Observer. נבדק ב-28 בספטמבר 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Neild, Barry. "Gitta Sereny dies at 91", The Guardian, 18 June 2012.
↑  Sereny, G. (1983). Into that darkness. 1st ed. New York: Vintage Books, p.14.
↑  "Newsmakers | April: Gitta Sereny". BBC News. 1998-12-22. נבדק ב-2012-06-24.
↑  "BBC News | UK | Gitta Sereny: Biographer with bite".
↑  The German Trauma pp xi Introduction by Gitta Sereny
↑  Cahal Milmo (2012-04-30). "Veteran journalist Gitta Sereny dies age 91 - News - People". The Independent. נבדק ב-2012-06-18.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463525705171  PLWABN: 9810629462505606  BIBSYS: 90263653  BNE: XX1405670  BnF: cb119244590 (data)  CANTIC: a11304121  CiNii: DA0245207X  GND: 123296501  ICCU: CFIV007762  ISNI: 0000 0000 8387 1979  LCCN: n50009805  NDL: 00456122  NKC: xx0165660  NTA: 071417605  SELIBR: 225436  SUDOC: 027132625  Trove: 971759  VIAF: 61552226   WorldCat (עם VIAF): 61552226
בר סולובייצ'יק

בר סולובייצ'יק (נולד ב-15 באוגוסט 2000) הוא שחיין ישראלי; אלוף ישראל בשחייה ושיאן ישראל במשחה ל-400 מטר חופשי ובמשחה ל-800 מטר חופשי. נבחר לייצג את ישראל באולימפיאדת פריז (2024).
ביוגרפיה

בר סולובייצ'יק נולד וגדל בקריית ים. הוא בנם הבכור של מרינה, ילידת טומשפול שבאוקראינה, סייעת במקצועה, ואנטולי סולובייצ'יק, יליד קרסני לוץ', אוקראינה, העובד במפעל לדשנים. לבר שני אחים צעירים. מגיל 16 הוא מתגורר עם משפחתו בקריית מוצקין.
הוא התאמן בקבוצת מכבי קריית ביאליק בהדרכתה של לודמילה זליצ'ונוק. בכיתה י"א החל ללמוד בבית החינוך המשותף חוף השרון ולהתאמן בפנימיית המחוננים במכון וינגייט בהדרכתם של חנן גלעד ולוקה גברילו, ובהמשך, בהדרכתו של אמיר עופר.
את שירותו בצה"ל עשה כספורטאי מצטיין.
ביוגרפיה > 2017

באליפות ישראל בשחייה למרחק 5 ק"מ בבריכה שנערכה במכון וינגייט בינואר 2017 הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 57:04.05 דקות, אחרי עידן מורדל מהפועל בת ים (54:31.50 דקות) ולפני יונתן רוסין מהפועל עמק יזרעאל (58:08.62 דקות). באליפות ישראל שנערכה באילת בשחייה במים פתוחים למרחק של 5 ק"מ במרץ אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 52:41.20 דקות, אחרי שחר רסמן (52:03.75 דקות) ועידן מורדל (52:08.70 דקות).
ביוגרפיה > 2017 > אלוף המכביה

בתחרויות השחייה של המכביה העשרים שנערכו בווינגייט ביולי אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב במשחה ל-5 ק"מ שנערך בכנרת, מדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:49.18 דקות, אחרי יונתן רוסין (15:42.61 דקות) ולפני גיל קיזלר (16:08.52 דקות). מדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:00.14 דקות, אחרי יונתן בטשא (3:56.65 דקות) וגיל קיזלר (3:58.78 דקות).
ביוגרפיה > 2018 > מדליית זהב באליפות אירופה לנוער

באליפות אירופה לנוער שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביולי 2018 הוא זכה במדליית זהב, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם דניס לוקטב, גל כהן גרומי ותומר פרנקל בתוצאה של 7:16.28 דקות, לפני רוסיה (7:17.49 דקות) ובריטניה (7:17.93 דקות), לראשונה בהיסטוריה של נבחרת ישראלית בשחייה.
ביוגרפיה > 2019

באליפות ישראל בשחייה למרחק 5 ק"מ בבריכה שנערכה במכון וינגייט בינואר 2019 הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 56:18 דקות, אחרי עידן מורדל שקבע שיא ישראלי חדש של 53:51 דקות ומתן רודיטי מבני הרצליה (56:02 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בתחילת אוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:54.85 דקות, אחרי דניאל נמיר מהפועל דולפין נתניה (3:53.24 דקות) ומתן רודיטי (3:53.65 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:52.14 דקות.
ביוגרפיה > 2020

בתחרות המבחן לאולימפיאדה שנערכה בווינגייט באמצע דצמבר 2020 ניצח סולובייצ'יק במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:52.05 דקות ובמשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 8:01.83 דקות.
ביוגרפיה > 2021 > שיאן ישראל

בתחרות גביע האיגוד שנערכה בווינגייט ב-30 במרץ 2021 קבע סולובייצ'יק במשחה ל-400 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 3:49.77 דקות, ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון ששחה משחה זה מתחת ל-3:50 דקות. כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש של 3:50.79 דקות, שיפור לשיא בן השנתיים של דניס לוקטב ממכבי אשדוד (3:51.45 דקות). יומיים לאחר מכן, במשחה ל-800 מטר חופשי הוא קבע שיא ישראל חדש נוסף של 7:59.40 דקות שיפור לשיא בן ה-4 שנים של גיל קיזלר ממכבי חיפה (7:59.70 דקות). נוסף לכך, הוא קבע במשחה ל-200 מטר חופשי שיא אישי חדש של 1:49.19 שניות.
ביוגרפיה > 2021 > אלוף ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה ביוני אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 7:55.48 דקות, לפני יונתן אחדות מהפועל ירושלים (8:09.34 דקות) ויונתן רוסין (8:10.99 דקות). מדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:48.63 דקות, אחרי גל כהן גרומי מהפועל עירוני הוד השרון (1:47.77 דקות) ודניס לוקטב (1:48.21 דקות).
ביוגרפיה > 2022

באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני 2022 סיים במקום 16 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:49.87 דקות.
ביוגרפיה > 2023

באליפות ישראל שנערכה ביוני 2023 זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 3:48.55 דקות, שיפור לשיא שקבע בשלב המוקדמות בתוצאה של 3:48.66 דקות, שיפור לשיאו בן השנתיים (3:49.77 דקות), לפני מתן רודיטי (3:52.69 דקות) ויואב רומנו ממכבי שוהם (3:53.52 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:57.26 דקות, אחרי מתן רודיטי (7:57.16 דקות) ולפני יואב רומנו (8:01.11 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:49.38 דקות.
ביוגרפיה > 2024

בתחרות הטריילז שנערכה במכון וינגייט ב-6 ביוני 2024 הוא ניצח במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 3:47.32 דקות, שיפור לשיאו ביותר משנייה וקרוב לקריטריון האולימפי ב-6 עשיריות.
על סמך הישגיו בבתחרות הטריילז, נבחר סולובייצ'יק להשתתף בנבחרת השליחים 4x200 מטר חופשי באולימפיאדת פריז שנערכה כעבור חודשים ספורים. באותם משחקים אולימפיים בהשתתפותו, הנבחרת הגיעה לגמר התחרות וסיימה במקום השמיני, תוך קביעת שיא ישראלי שעמד על 7:08.43 דקות.
סולובייצ'יק לומד מדעי המחשב באוניברסיטת מינסוטה. הוא מתחרה בשחייה בליגת המכללות האמריקאית מטעם נבחרת השחייה של האוניברסיטה.
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

200 מטר חופשי: 1:47.28 דקות (2024)
400 מטר חופשי: 3:47.32 דקות (2024), שיא ישראל
800 מטר חופשי: 7:55.48 דקות (2021), שיא ישראל
1500 מטר חופשי: 15:34.87 דקות (2019)
שיאים אישיים > בריכת 25 מטר

200 מטר חופשי: 1:47.72 דקות (2019)
400 מטר חופשי: 3:47.82 דקות (2019)
1500 מטר חופשי: 15:14.13 דקות (2019)