stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה לזר (רופא)
קורות חייו

משה לזר נולד בשנת 1908 בפולין ולמד רפואה באוניברסיטת קרקוב. עוד בהיותו בגימנסיה ואחר כך באוניברסיטה היה פעיל בתנועה הציונית כחבר בתנועת "גורדוניה", ולפני פרוץ מלחמת העולם השנייה היה חבר מועצת העיר גורליץ מטעם התנועה הציונית. בזמן המלחמה שירת בצבא הרוסי, והתגלגל עמו עד ערבות סיביר ואסיה התיכונה. עם תום המלחמה הגיע ב-1946 לבלגיה, ושימש שם כרופא ראשי ואחר כך כמנהל מחנות העקורים מטעם המוסד לעלייה ב'. ב-1947 העפיל לארץ ישראל כעולה בלתי-לגאלי ונשלח ישירות לקיבוץ עין גב כדי לארגנו מבחינה רפואית לקראת מלחמת העצמאות. לזר נשאר בקיבוץ עד תום הקרבות וטיפל בכל הפצועים והנפגעים. ב-1949 ארגן לזר את השירות הרפואי בשער העלייה והיה הרופא האחראי במחנה זה ואחר כך גם במחנה עתלית ששימש כשער עליה ב'. בתקופה זו עלו ארצה כ-350,000 עולים, אשר נבדקו ב"שער העלייה".
בשנת 1951 נתמנה לסגנו של ד"ר גז'בין מנהל רמב"ם. החל משנת 1951, בתקופת היותו סגן מנהל בית החולים רמב"ם, הרחיב ד"ר לזר את תחומי השכלתו ורכש תואר MPH באוניברסיטת פיטסבורג. בשנים 1953–1954 כיהן לראשונה כמנהל בפועל של בית החולים, כאשר ד"ר רפאל גז'בין היה בהשתלמות בחו"ל.
בשנת 1963, עם פרישתו של ד"ר גז'בין התמנה לזר למנהל בפועל של רמב"ם. לאחר 16 חודשים, בדצמבר 1964, נתמנה למנהל קבוע של בית החולים, תפקיד בו כיהן עד צאתו לגמלאות בשנת 1975. בתקופתו חלה תנופה עצומה בהתפתחותו של בית החולים ומספר רב של מחלקות ושירותים נפתחו ביוזמתו.
השינויים הדרמטיים במבנה בית החולים החלו עם פרוץ מבצע קדש ב-1956. בית החולים פונה מחוליו, ואז החלו ביוזמתו של לזר להכניס שינויים במבנהו ואלה הכשירו אותו להפוך לבית החולים המרכזי לצפון ישראל - בית החולים השלישוני היחיד בצפון עד לימינו אלה. נוסדו ונפתחו מחלקות קריטיות רבות: המחלקה הנוירוכירורגית בראשותו של פרופ' עלי פייזר, המחלקה לאורתופדיה בראשות ד"ר אגון שטיינר והמחלקה לכירורגיה פלסטית ונפגעי כוויות בראשות פרופ' ברנרד הידשוביץ. בתקופה זו נפתחה גם המחלקה לכירורגית פה ולסת בראשות פרופ' דוד גוטמן, וביוזמתו של פרופ' ארליק נפתחה המחלקה לטיפול נמרץ שבראשה עמד פרופ' שמעון בורשטיין עם בואו ב-1967. כמו כן נפתח המכון האונקולוגי לכל צפונה של ישראל ובראשו פרופ' אליעזר רובינזון, שעבר צפונה מביה"ח "הדסה" בירושלים. בתקופה זו הוכר רמב"ם כביה"ח המשרת את פיקוד הצפון וכאתר הקליטה של הפצועים מחזית הצפון. במקום הוקם מנחת מסוקים וזה שינה כליל את תהליך קליטת הפצועים.
הערות שוליים

1 2  יעקב העליון, מחלקה לניתוחי לב תיפתח בבית החולים רמב"ם בחיפה, מעריב, 21 בדצמבר 1964
משה לוריא

| --- | --- |

 לידה:  1936 תרצ"ז טבריה ארץ ישראל 
 פטירה:  14 בדצמבר 2009 (בגיל 73 בערך) כ"ז בכסלו תש"ע ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  ירושלים ירושלים
 תקופת הפעילות:  ? – 14 בדצמבר 2009 
 
הרב רפאל משה לוריא (תרצ"ז, 1936 - כ"ז בכסלו תש"ע, 14 בדצמבר 2009) היה רב ומקובל ישראלי.
תולדותיו

נולד בטבריה למרדכי יחיאל לוריא, חסיד סלונים. למד בישיבת בית אברהם-סלונים בירושלים.
מגיל שלושים כיהן כראש ישיבת "לפלגות ראובן" בירושלים. אז גם הוציא לאור את סדרות ספריו "אספת שיעורים" ו"אבני שהם" על סוגיות הש"ס.
בסוף שנות ה-80 עזב את ראשות הישיבה לטובת מפעל חייו החדש - העיסוק בתורת הקבלה ובכתבי האר"י הקדוש. הוא הצטרף לישיבת המקובלים "שער השמים" ונעשה לאחד מראשיה, ומסר שם שיעורים למעלה מעשרים שנה. הוציא את סדרת חיבוריו "בית גנזי" הכוללת כחמישים ספרים.
שיטתו של הרב לוריא היא בשילוב תורת האר"י עם תורת הבעש"ט. חלק מספריו תורגמו לשפות נוספות, ובהן אנגלית, רוסית, וצרפתית.
נפטר מאירוע מוחי ברחבת הכותל המערבי, שם נהג להתפלל מדי בוקר עם הנץ החמה, יחד עם מניין מקובלים.
בין אחיו, הרב ישראל לוריא, מראשי ישיבת בית אברהם, מחבר הספרים "נתיבי ישורון" וחתנו של ה"נתיבות שלום", והרב מאיר לוריא, ראש כולל חלקת יעקב (ברייש) וראש ישיבת באבוב בבני ברק ומחבר הספרים "שערי ריבית", "שערי שבת" ו"שערי דעה".
מספריו

אספת שיעורים - על מסכתות קידושין, גיטין, כתובות, בבא קמא, בבא מציעא, בבא בתרא
אבני שוהם - מסכת מקוואות, מסכת חלה, מסכת שביעית, מסכת נדה
סדרת בית גנזי -
שבת (שני כרכים),
פתחי תפילה (שלושה כרכים),
על התורה (שנים עשר כרכים),
אורי וישעי-לימים נוראים,
אור יקרות, לחנוכה
כולל אורה ושמחה ... בענייני חג הפורים
סדר ליל שמורים: בענייני סדר ליל פסח והגדה של פסח,
ספר גאולת מצרים: בעניין גזירת ברית בין הבתרים ויציאת מצרים /
פירוש על מגילת איכה ומאמרים על ימי תמוז
ספר עמלות בתורה: כולל מאמרים וביאורים בדברי חז״ל והאריז״ל במעלת וחשיבות עמלות בעומקה של תורה /
ספר בית גנזי: כולל ביאורים בארבעה מצות של שמחה שהאב חייב לבן /
ספר אור המקדש
מורשת משה - אסופה מגנזיו בהלכה, בקבלה ובחסידות, וכן מכתבים (חנוכה תשע"ח)
משה הגר (שאץ ויז'ניץ)

מכתב הזמנה מרבי משה משאץ לרבי משולם ראטה
רבי משה הגר (ה'תרכ"ג, 1862/‏1863 – ט' באייר ה'תרפ"ו, 23 באפריל 1926) היה האדמו"ר הראשון בשושלת חסידות שאץ ויז'ניץ.
ביוגרפיה

נולד בוויז'ניץ שבבוקובינה לרבי ברוך הגר, האדמו"ר השני מוויז'ניץ, ולצפורה, בתו של רבי אריה ליב שפירא מזיטומיר (בן רבי שמואל אברהם אבא שפירא מסלאוויטא). נישא לחוה, בתו של רבי אברהם יהושע השיל ממז'יבוז'.
אחר פטירת אביו בשנת תרנ"ג החל לכהן כאדמו"ר. התגורר תחילה בעיירה גורא הומורא והקים שם את חצרו, אך בעקבות שרפה שפרצה במקום כעבור תקופה עקר משם והשתקע בעיירה שאץ.
באותה עת חיו ופעלו בקהילה היהודית בעיר אדמו"רי שושלת חסידות שאץ – לבית משפחת מוסקוביץ', ובפרט נודעה והתפרסמה שם הרבנית הזקנה מרים חיה מוסקוביץ' כפועלת ישועות. על סיבת קביעת משכנו של רבי משה דווקא בעיירה זו, יש ששיערו שהיה בעיר ריכוז גבוה של חסידי חמיו משושלת זינקוב.
בעיירה היה בית מדרש של חסידי ויז'ניץ עוד מזמן סבו רבי מנחם מנדל הגר, אך רבי משה הקים בית מדרש עצמאי. הוא קנה מאת משפחת ברוידא שני בתים עם חצר גדולה, ושם הקים את בית מדרשו, ורוב חסידי ויז'ניץ עברו לשם. במהלך השנים הפך בית מדרשו למקום מרכזי, וראשי הקהילה היהודית ונכבדיה קבעו את מושבם בבית מדרש זה. בקרבת מקום היה קיים בית אכסניא בבעלות יהודית, ששימש את החסידים שבאו לשבתות מיוחדות ולחגים.
רבי משה נפטר בט' באייר ה'תרפ"ו. בנו רבי חיים הוכתר למלא את מקומו באדמו"רות, שרד את השואה והקים את בית מדרשו לאחריה בחיפה. נפטר בשנת תשל"ז ללא בנים, ועל מקומו הוכתר קרוב משפחתו הרב מנחם דוד הגר שמכהן כיום כאדמו"ר משאץ ויז'ניץ בחיפה.
משפחה

בנו רבי חיים, האדמו"ר השני משאץ-ויז'ניץ. חתנו של רבי שלמה זלמינא מרשקוב. התגורר בחיפה ובבני ברק.
בנו הבחור יצחק מאיר הגר (נרצח בשואה).
בתו לאה נישאה לרבי דוב בער הורוביץ, נכד רבי מאיר הורוביץ מדז'יקוב. בזיווג שני נישאה לרב ברוך צימר, שכיהן לפני המלחמה כרב ביגולניצה.
בתו חיה סימא התחתנה עם רבי שמואל אבא, בנו של אחיו הגדול רבי ישראל הגר מוויז'ניץ. הזוג התגרש כעבור תקופה.
בתו גיטל טובה התחתנה עם רבי יצחק הלפרין, בן רבי חיים דב מווסלוי.
הערות שוליים

↑  יצחק אלפסי, בית קוסוב ויז'ניץ - תפארת שבמלכות, ישראל: הוצאת אוהל-משה, תשמ"ו 1986, עמ' 212
נטע זיו

| --- | --- |

נטע זיו
 לידה:  5 בספטמבר 1957 (בת 67) רחובות, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אמריקן יוניברסיטי  אוניברסיטת סטנפורד 
 השתייכות:  הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס חשין (2017) 
 
נטע זיו (נולדה ב-5 בספטמבר 1957) היא סגנית נשיא אוניברסיטת תל אביב להוגנות, גיוון וקהילה. פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, המנהלת האקדמית של מרכז הגר, ונציבת השוויון של אוניברסיטת תל אביב. כיהנה כחברת מועצת העיר רמת השרון מטעם מפלגת מרצ (2023-2018).
ביוגרפיה

נטע זיו גדלה ברחובות. סיימה בהצטיינות את לימודיה בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית (1983), ובהמשך התמחתה במחלקת הבג"צים שבפרקליטות המדינה. את לימודי התואר השני במשפטים השלימה באמריקן יוניברסיטי (1986), ואת הדוקטורט כתבה באוניברסיטת סטנפורד (2001) על זכויות אדם ועריכת דין ציבורית.
עבדה כעורכת-דין וכמנהלת המחלקה המשפטית באגודה לזכויות האזרח בין השנים 1986 ל-1996 וטיפלה במגוון תיקים משפטיים בולטים בתחום זכויות האדם בישראל. הידועים שבהם הם בג"ץ אליס מילר שעסק בשילוב נשים בקורס טיס, בג"ץ לאה שקדיאל שעסק בזכותן של נשים לכהן במועצות דתיות ובג"ץ קעדאן במסגרתו נפסל נוהל ממשלתי שהתיר הקצאה ליהודים בלבד של קרקע ציבורית ביישובים קהילתיים. פרופ' זיו הייתה בין המייסדות של "בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות", של המרכז המשפטי של שדולת הנשים בישראל, ושל איתך-מעכי: משפטניות למען צדק חברתי.
ב-1999 הצטרפה לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, והקימה את מערך הקליניקות המשפטיות, אותו ניהלה עד לשנת 2015. בשנת 2014 הקימה את מרכז הגר - העוסק במחקר ופיתוח מדיניות דיור חברתי (דיור ציבורי ודיור בהישג יד) באמצעות מחקר, שינוי חקיקה, ופרויקטים מחוללי שינוי, והיא מכהנת כמנהלת האקדמית של המרכז.
היא לימדה כמרצה אורחת בבתי הספר למשפטים בנורת'ווסטרן, סטנפורד, ופורדהאם, וב-2018 שהתה כמרצה אורחת באוניברסיטת NALSAR בהיידראבאד, הודו.
ב-2010 מונתה לפרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב, וב-2015 קודמה לדרגת פרופסור מן המניין.
לצד מחקריה ופעילותה בתחום המשפט והשינוי החברתי, זיו חוקרת ומלמדת את תחום האתיקה המקצועית של מקצוע עריכת הדין, זכויות אנשים עם מוגבלות ותחום הדיור החברתי. במאי 2021 מונתה לנציבת השוויון של אוניברסיטת תל אביב, הראשונה בתפקיד זה.
זיו חברת המועצה הציבורית של ארגון "בצלם" ושל הקרן החדשה לישראל. בשנת 2018 נבחרה כחברת מועצת העיר רמת השרון מטעם סיעת מרצ. היא חברה בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד שינויי המשטר שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
פרסים והוקרה

נבחרה כאחת מ-11 חוקרות מעוררות השראה באוניברסיטת תל אביב לרגל יום האישה הבינלאומי (2016)
זכתה בפרס חשין למשפט, לחוקרת בכירה (2017).
זכתה בפרס גורני למשפט ציבורי (2020)
הערות שוליים

↑  מרכז הגר למחקר ופיתוח מדיניות דיור חברתי, אשר פועל במסגרת אוניברסיטת תל אביב
↑  המועצה הציבורית, באתר בצלם
↑  "מי אנחנו", פורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה.
↑  חוקרות מעוררות השראה: פרופ' נטע זיו, באתר אוניברסיטת תל אביב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306435105171  VIAF: 58673326   WorldCat (עם VIAF): 58673326
מריה תרסה, נסיכת ספרד

מריה תרסה, נסיכת ספרד (בספרדית: María Teresa de Austria, ‏10 בספטמבר 1638 – 30 ביולי 1683), הייתה בתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד ואשתו הראשונה של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
ילדותה

מריה תרסה נולדה בארמון אל אסקוריאל שבספרד ב-10 בספטמבר 1638, והייתה בת הזקונים של פליפה הרביעי, מלך ספרד ואשתו הראשונה אליזבת, נסיכת צרפת, בתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת. דודתה של מריה תרסה, אחותו של אביה, הייתה אנה, המלכה העוצרת של צרפת.
אמה של מריה תרסה נפטרה בעודה בת שש בלבד, ומכל שבעת הילדים של הוריה היא היחידה שהגיעה לבגרות, לכן הייתה יורשת העצר הרשמית לממלכה הספרדית מגיל 8, אז מת אחיה האחרון, בלתזר-קרלוס. לאחר מותה של אמה אביה המלך נישא למריאנה מאוסטריה, איתה הביא לעולם עוד חמישה ילדים, ביניהם יורשו, קרלוס השני. כאשר הייתה מריה תרסה בת 19 נולד פליפה פרוספרו, בנם הבכור של המלך פליפה ואשתו השנייה, והנסיכה איבדה את תוארה כיורשת העצר.
נישואים

לנסיכה מריה תרסה חיפשו מגיל צעיר בעל מתאים, בשל מוצאה הרם ממשפחות המלוכה הספרדית, הצרפתית והאוסטרית. בתחילה היא הייתה מיועדת לאחד מבני דודה, פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם בשנת 1659 הקרדינל מזראן, יועצו הבכיר של מלך צרפת, שכנע את פליפה הרביעי להציע את ידה של בתו ללואי הארבעה עשר על מנת לסיים סופית את היריבות בין שתי המדינות, שנלחמו זו בזו במהלך מלחמת שלושים השנים. אימו של לואי, אנה, הייתה מאושרת לראות את בנה נישא לאחד מקרוביה מבית הבסבורג.
מריה תרסה, שהייתה צריכה לוותר על כל תביעה עתידית שתהיה לילדיה על הכתר הספרדי, לוותה על ידי אביה ועל ידי כל חצר המלוכה הספרדית לנהר בידסואה, שם פגש אותה לראשונה המלך לואי. הזוג נישא ב-9 ביוני 1660.
מריה תרסה ולואי הארבעה עשר היו בני דודים משני הצדדים: אביו של לואי, לואי השלושה עשר, היה אחיה של אמה של מריה תרסה, אליזבת, נסיכת צרפת, בעוד שאימו של לואי, אנה, ארכידוכסית אוסטריה, נסיכת ספרד ופורטוגל, הייתה אחותו של אביה של מריה תרסה, פליפה הרביעי.
החיים בצרפת

המלכה החדשה נחשבה לנמוכה מאוד והיא סבלה מבליטת הלסת התחתונה, מצב הידוע בכינוי לסת הבסבורג, שהיה נפוץ בין בני שושלת הבסבורג שהיו תוצר של מאות שנות נישואי קרובים. למרות שהיא לא סבלה ממחלת נפש או מנכות קשה, כמו רבים מבני משפחתה, אישיותה נחשבה לילדותית מאוד. יש המשייכים לה את המשפט המפורסם "אם אין להם לחם, שיאכלו עוגות" (בתרגום מדויק: "אם אין לחם, שיאכלו בריוש"), שמיוחס בטעות למארי אנטואנט. מריה תרסה מעולם לא למדה לדבר צרפתית היטב והייתה מבלה את רוב ימיה בתפילה עם חמותה-דודתה ובמשחקי קלפים, שכן פוליטיקה או ספרות לא עניינו אותה במיוחד.
המלך היה נאמן לרעייתו במהלך השנה הראשונה לנישואיהם, אולם היחסים בין בני הזוג לא היו קרובים והוא החל במהרה להחזיק בפומבי בשורה של מאהבות, כולל המאהבות המפורסמות ביותר שלו, לואיז דה לוואלייר, מאדאם דה מונטספאן ומאדאם דה מנטנון, שילדו לו ילדים רבים. המלכה נהגה בכבוד ולא הראתה את אי-הסכמתה למצב בחצר. בתמורה לכך המלך הרשה לה לפנק את עצמה כרצונה. החל משנת 1680, אז החל הרומן של המלך עם מאדאם דה מנטנון, שהייתה ידועה באדיקותה ובחביבותה, הוא העניק תשומת לב מרובה לאשתו, שהחלה בשל כך להעריץ את פילגשו.
בשנים 1667, 1672 ו-1678, אז המלך יצא להשתתף בקרבות עם צבאו, שימשה המלכה מריה תרסה כעוצרת הממלכה.
לזוג המלכותי נולדו שישה ילדים, אולם רק אחד מהם, לואי, הדופן הגדול (1661–1711) הגיע לבגרות, אך מעולם לא מלך בצרפת. לואי הארבעה עשר האריך ימים אחרי בנו ונשאר מולך בצרפת.
מותה ומורשתה

המלכה מריה תרסה מתה בפתאומיות ב-30 ביולי 1683 בארמון ורסאי. רופאיה של המלכה חשדו כי מותה לא היה מסיבות טבעיות, אולם אין שום הוכחה לכך שמישהו רצח אותה. כיום האמונה הרווחת היא שהמלכה נפטרה מגידול סרטני מתחת לזרועה. למרות ההבטחה שהבטיחה לפני נישואיה, כי צאצאיה לא ירשו את הכתר הספרדי, ירש נכדה פליפה החמישי בשנת 1700 את כס המלוכה מאחיה של מריה תרסה, קרלוס השני. כך בעתיד מלכו צאצאיה לא רק בצרפת, אלא גם במולדתה ספרד.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007453020605171  PLWABN: 9810538797905606  BNE: XX824056  BnF: cb12186343t (data)  GND: 119150182  ICCU: CAGV287402  ISNI: 0000 0000 5076 0084  LCCN: n85013607  NKC: jo20221148107  NLG: 278715  NTA: 109286936  SELIBR: 207994  SUDOC: 028181670  ULAN: 500354084  VcBA: 495/133282  VIAF: 18025320   WorldCat (עם VIAF): 18025320
משוואת מנינג

משוואת מנינג (באנגלית: Manning formula), היא משוואה נסיונית בהידראוליקה לחישוב מהירות הזרימה בתעלות פתוחות או בתעלות סגורות בהשפעת כח הכובד. המשוואה פותחה על ידי המהנדס האירי רוברט מנינג.
המשוואה

המשוואה ביחידות מטריות:
V - המהירות הממוצעת בחתך התעלה במטרים בשנייה
n - מקדם החיכוך או החיספוס במשוואת מנינג
Rh - הרדיוס ההידראולי
S - השיפוע של התעלה או של הצינור במטר חלקי מטר
המשוואה ביחידות בריטיות:
ערכים עבור מקדם מנינג n

| --- | --- |
 יצקת ברזל  פלדה  פלדה מגולבנת  זכוכית  צינור בטון  תעלת בטון  תעלה בקרקע:  0.015 - 0.012  0.013 - 0.011  0.017 - 0.013  0.013 - 0.009  0.016 - 0.012  0.018 - 0.012  0.033 - 0.025
הרדיוס ההידראולי

A - חתך הזורם במטרים מרובעים
P - ההקף הרטוב במטרים
לקריאה נוספת

Hydraulics of Pipelines, J. Paul Tullis, John Wiley & Sons, 1989. ISBN 0-471-83285-5
Handbook of Hydraulics by Ernest F. Brater and Horace Williams,  King.Sixsth Edition. 1982, ISBN 0-07-007243-4
נוסח פרס

נוסח פרס הוא נוסח תפילה שבו נהגו להתפלל בעבר יהודי פרס ובוכרה. בתקופה קדומה התפללו בו גם יהודי קאיפנג שבסין. מקורו של הנוסח הוא בימי הגאונים, והוא מבוסס ברובו על סידור רב סעדיה גאון.
יהודי פרס התפללו בנוסח זה עד המאה ה-16 בערך, אך לאחר הגעת מגורשי ספרד למזרח התיכון החל נוסח הספרדים להתפשט, ומן המאה ה-17 בערך, עברו יהודי פרס לנוסח הספרדים. הקהילה היהודית בקאיפנג שקעה והתבוללה, וכך נותר נוסח פרס בבוכרה בלבד. משום כך, מרבית כתבי היד של הנוסח הם מבוכרה. לקראת סוף המאה ה-18 הגיע לבוכרה השד"ר ר' יוסף ממן, שהזדעזע לראות את חוסר בקיאותם של יהודי פרס בנושאי יהדות בכלל ובתפילה בפרט. סידורים בנוסח פרס היו רק בכתבי יד בודדים, ויהודים רבים כלל לא ידעו להתפלל. ר' יוסף ממן שכנע את יהודי בוכרה לעבור לנוסח הספרדים ודאג להפיץ סידורים מודפסים בנוסח זה. מאז, בתהליך דומה לזה שעבר על יהודי המשריק ופרס, נשתרש נוסח הספרדים בקרב יהודי בוכרה, ונוסח פרס חדל מלהתקיים.
מאפייני הנוסח > בכל יום

ברכות התורה: לעסוק בכל דברי תלמוד תורה והלכה והערב נא וכו'. אחרי ברכות התורה, אומרים מיד פרשת הקרבנות.
יש פיוט שמקדים את ברוך שאמר.
בברכת עבודה: ואישי ישראל, היום היא תפלתם ותפלתם ועבודתם.
מאפייני הנוסח > קבלת שבת

אומרים תהילים צ"ב ותהילים צ"ג.  לאחר מכן, אומרים כמה פסוקים, שחלקם מתחילים במילה "אורך" ומהווים שרשור עם סוף מזמור זה (ה' לאורך ימים).
מאפייני הנוסח > ערבית לשבת

לפני ברכות בשבת, אומרים "זכר רחמיך ה' וחסדיך וגו'" (תהלים כה:ו) ו"ה' הושיעה המלך יעננו ביום קראנו" (תהלים כ:י).
עניית הקהל לברכו "ברוך ה' המבורך שמו וזכרו תמיד לעולם ועד".
בתפילת ערבית של שבת, לא אומרים פסוק "ויכולו", אלא מתחילים "ויברך אלהים" (בדומה לנוסח התכלאל).
לקריאה נוספת

שלמה טל (עורך), נוסח התפילה של יהודי פרס, מכון בן-צבי, ירושלים, תשמ"א
אהרן גבאי, ‏תפלת שמונה עשרה לפי נוסח פרס ובוכרה, אופקים, תשע"ח, באתר Academia.edu
הערות שוליים

↑  רפאל יהודה צבי ורבלובסקי, "על יהודי קאיפנג, מוצאם ונוסח תפילתם", פעמים 78 (חורף תשנ"ט), עמ' 51–60.
↑  אהרן גבאי, "מיפוי נוסחי התפילה", המעין 242 [סב, ד] (תמוז תשפ"ב), עמ' 167.
| נוסחי תפילה ביהדות |
| --- | --- | --- |
| נוסחים קדומים | נוסח ארץ ישראל • סדר רב עמרם גאון • סידור רב סעדיה גאון • סידור רש"י • מחזור ויטרי • סידור רבי שלמה בן נתן |  |
| נוסחי עדות | נוסח הספרדים • נוסח אשכנז • תכלאל (נוסח תימן) • נוסח איטליה • נוסח רומניא • נוסח צרפת (צפון צרפת) • נוסח פרובאנס (דרום צרפת) • נוסח קטלוניה • נוסח ארם-צובא • נוסח פרס • נוסח צפון אפריקה |  |
| נוסחי זרמים חדשים | נוסח האר"י •  נוסח ספרד • נוסח אדמו"ר הזקן • נוסחים לא אורתודוקסיים • נוסח צה"ל האחיד |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מריה־ז'ואאו פירש

| --- | --- |

 לידה:  23 ביולי 1944 (בת 80) ליסבון, פורטוגל 
 מוקד פעילות:  שווייץ, פורטוגל 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  פורטוגזית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב על הצטיינות באמנות יפה (ספרד) (2007)  פרס פסואה (1989)  הצלב הגדול של מסדר החרב של יעקב הקדוש  עיטור מסדר הנסיך אנריקה בדרגת מפקד 
 פרופיל ב-IMDb
 
מריה ז'ואאו פירש (בפורטוגזית: Maria João Pires; נולדה ב־23 ביולי 1944) היא פסנתרנית פורטוגלית, המופיעה עם תזמורות ומנצחים בעלי שם. הקליטה לחברות ההקלטה החשובות בעולם, ביניהן דויטשה גרמופון, ארטו, דנון ועוד.
שנים ראשונות

פירש נולדה בליסבון, בירת פורטוגל. החלה את לימודי הנגינה בגיל שלוש, ושנתיים לאחר מכן הופיעה לראשונה בפומבי. בהיותה בת חמש הופיעה מול קהל בנגינת קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת מאת מוצרט. בגיל תשע זכתה בפרס הראשון של פורטוגל למוזיקאים צעירים. היא למדה בקונסרבטוריון של ליסבון אצל קמפוס קואלו ופרנסין בנואה. בנוסף ללימודי הנגינה, היא גם למדה הלחנה, תאוריה והיסטוריה של המוזיקה. בגיל 16 סיימה את לימודיה ועברה לגרמניה, שם למדה אצל רסל שמידט במינכן, ועם קרל אנגל בהנובר. בשנת 1970 זכתה בתחרות המאתיים שנה להולדת בטהובן בבריסל, אירוע שהזניק את הקריירה המוזיקלית שלה.
התפתחות הקרירה המוזיקלית

בשל קשיים משפחתיים נטשה פירש את הנגינה ובמשך ארבע שנים נמנעה לחלוטין מנגינה. היא חזרה אליה לאחר מכן ובהצלחה רבה.
פירש הופיעה בלונדון לראשונה בשנת 1986, ושלוש שנים לאחר מכן בניו יורק. היא הופיע עם התזמורות הגדולות באירופה ובאמריקה, כולל התזמורת הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של בוסטון, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, תזמורת פריז, תזמורת הקונצרטחבאו מאמסטרדם, התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועוד. משנת 1989 שמה פירש דגש על נגינת מוזיקה קאמרית. יחד עם הכנר אוגוסטין דומי והצ'לן ג'יאן וונג, יצרה שלישייה שהופיעה באירופה ובמזרח הרחוק, ברפרטואר קלאסי ורומנטי.
הרפרטואר של פירש כולל בעיקר מלחינים קלאסיים ורומנטיים כמוצרט, שוברט, שומאן, גריג, ברהמס ושופן וכן יצירות לפסנתר מאת י.ס. באך.
הקלטות

פירש הקליטה במשך חמש-עשרה שנים עבור חברת "ארטו" ובמשך עשרים שנה עבור חברת "דויטשה גרמופון". הדיסקוגרפיה שלה מכילה כ־85 תקליטים ותקליטורים, רובם זכו לביקורות מעולות. פירש הקליטה קונצ'רטי של באך, קונצ'רטי וסונטות לפסנתר מאת מוצרט, קונצ'רטי, אטיודים ופרלודים של שופן, סונטות, אימרומפטי ויצירות נוספות מאת שוברט, מראות מהילדות, מראות יער ויצירות נוספות לפסנתר מאת שומאן, סונטות של גריג ועוד. ההקלטה של סונטות מוצרט זכתה בפרס הגדול לתקליטורים לשנת 1990. בשנת 1996 הגדיר כתב העת Gramophone את הקלטת כל הנוקטורנים של שופן בביצועה כהקלטה טובה ביותר הקיימת. הוא תיאר את פירש כפסנתרנית חסרת שמץ של נרקיסיזם – בין מוזיקאי העל הרהוטים ביותר של זמננו. בשנת 2015 הוענק לפירש פרס גרמופון, הנחשב לאוסקר של המוזיקה הקלאסית בקטגוריית "הקונצ'רטו", על הקלטת הקונצ'רטי של בטהובן עם התזמורת הסימפונית של הרדיו השוודי תחת שרביטו של המנצח האנגלי דניאל הרדינג.
פרויקטים חינוכיים

פירש יזמה וניהלה פרויקטים חינוכיים למוזיקאים צעירים. בשנת 1999, היא הקימה את מרכז Belgais לחקר האומנות בפורטוגל, בו הציעה באופן קבוע סדנאות בינתחומיות למוזיקאים מקצועיים ואוהבי מוזיקה. בשנת 2012, בבלגיה, יזמה שני פרויקטים משלימים. מקהלות הפרטיטורה, פרויקט היוצר ומפתח מקהלות לילדים מרקע מצוקה וסדנאות הפרטיטורה. מטרת פרויקטים אלה היא ליצור דינמיקה אוהבת אדם בין אמנים מדורות שונים, על ידי הצעת חלופות למציאות המתמקדת לעיתים קרובות מדי בתחרותיות. פילוסופיה זו מופצת ברחבי העולם בפרויקטים וסדנאות Partitura.
חיים אישיים

פירש נישאה בגיל צעיר לגרמני ארנסט אורטווין נוט ונולדו להם שתי בנות. היא התגרשה ממנו ונישאה לאמן הפאדו הפורטוגלי ז'ואו פריירה-רוזה, וגם ממנו התגרשה. היא המשיכה במסעות הקונצרטים שלה ברחבי העולם, כאשר בנותיה אתה. היא נישאה שוב לד"ר וולף, רופא שיניים יהודי מציריך,שם התגוררו, אך עד מהרה חזרו לפורטוגל. בשנת 2006 עברו לברזיל, שם גרו עד שנת 2017 ואז חזרו שוב לפורטוגל.
פרסים ועיטורים

ממשלת פורטוגל העניקה לפירש מספר עיטורי כבוד לאומיים:
גבירת מסדר סט. ג'יימס נושא החרב (9 באוגוסט 1983)
אות מפקד מסדר הנסיך הנרי (9 ביוני 1989)
אות הצלב הגדול של מסדר ג'יימס הקדוש נושא החרב (9 ביוני 1998)
אות הצלב הגדול של מסדר הנסיך הנרי (19 במאי 2019)
בשנת 2019 הוענק לה דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת Pompeu Fabra בברצלונה
בשנת 2024 זכתה בפרס פרמיום אימפריאלה למוזיקה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Maria Joao Pires (Piano) - Short Biography, www.bach-cantatas.com
↑  Maria João Pires: 10 facts about the great pianist, Classic FM (באנגלית)
1 2 3  נתן דונביץ, ענקים ופסנתרנים אחרים, זמורה ביתן, 2000
1 2 3 4 5  Maria João Pires | Biography & History | AllMusic, AllMusic
1 2  Maria Joao Pires | Biography, www.deutschegrammophon.com (באנגלית)
1 2  מריה ז’ואאו פירז’, פסנתרנית, באתר התזמורת הפילהרמונית הישראלית
1 2  Maria João Pires - Pianist Discography, pianistdiscography.com
↑  Review, Gramophone (באנגלית)
↑  Pianista portuguesa vence Óscar da música clássica, TVI24 (בפורטוגזית)
↑  Workshops | Belgais Center For Arts | Portugal, Belgais (באנגלית)
↑  Maria João Pires, destacada pianista portuguesa, Portal Galego da Língua - PGL.gal, ‏2020-04-29 (ב־European Portuguese)
↑  João Ferreira Rosa: um defensor do fado tradicional - DN, www.dn.pt (בפורטוגזית)
↑  Maria João Pires:  London Evening Standard, web.archive.org, ‏2015-05-18
↑  ENTIDADES NACIONAIS AGRACIADAS COM ORDENS PORTUGUESAS - Página Oficial das Ordens Honoríficas Portuguesas, www.ordens.presidencia.pt
↑  Praemium Imperiale, Laureate, Maria João Pires
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007435034305171  PLWABN: 9810646817605606  BIBSYS: 1070805  BNE: XX1072051  BnF: cb13898517v (data)  CiNii: DA08510645  GND: 124927521  ISNI: 0000 0001 0937 4314  LCCN: n78045366  LNB: 000246302  MusicBrainz: 64cf3646-fde3-4f5e-8741-8b4d21917785  NKC: xx0198406  NLA: 36578135  NSK: 000593640  NTA: 070775729  SNAC: w6dz17bz  SUDOC: 085914487  Trove: 1302888  VIAF: 113931950   WorldCat (עם VIAF): 113931950
משה הופנקו

| --- | --- |

 לידה:  26 באוקטובר 1880 ליאדי, בלארוס 
 פטירה:  11 באפריל 1949 (בגיל 68) תל-אביב, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 כלי נגינה:  כינור 
 בן או בת זוג:  לינה הופנקו 
 צאצאים:  יובל עמידרור 
 
משה דב הופּנקו (כ"א בחשוון תרמ"א; 26 באוקטובר 1880 - י"ב בניסן תש"ט; 11 באפריל 1949) היה כנר, מוזיקאי ומורה למוזיקה ישראלי, מנהל קונסרבטוריון שולמית.
ביוגרפיה

הופנקו נולד בליאדי שבפלך מוהילב לחיים ושרה-ריישא הופנקו, משפחה מחסידות חב"ד. למשפחתו הייתה נטייה מוזיקלית והיא עברה בירושה מדור לדור. לפי המסורת המשפחתית, שם המשפחה נלקח משמו של ריקוד חסידי עממי בשם 'הופינקו'. סבו היה מנהל המקהלה של האדמו"ר מחב"ד בעל הצמח צדק, ואף אביו שלט בכלי נגינה.
הופנקו למד מוזיקה בפטרבורג, ובתחילת המאה ה-20 נסע לרכוש השכלה מוזיקלית בברלין ובז'נבה. בהיותו בז'נבה הכיר את חיים ויצמן, ובעקבותיו הוא נמשך לציונות. בשנת 1910 ייסדה שולמית רופין את בית הספר הראשון למוזיקה בתל אביב הקטנה. הכנר הנודע מז'נבה אנרי מארטו המליץ לה להביא את הכנר משה הופנקו ללמד בבית הספר, שהיה היחיד מסוגו במזרח התיכון. הופנקו, שבינתיים נעשה כנר בעל מוניטין באירופה, נענה להצעה ועלה לארץ ישראל. בבואו לתל אביב, בשנת 1910, התגורר הופנקו בבית המורה מרדכי אזרחי (אז: קרישבסקי), ושם ערך את הקונצרט הראשון שלו. בתו של אזרחי, לינה, הייתה תלמידתו הראשונה, ולימים נישאה לו.
תחילה שימש הופנקו מנהל מחלקת מיתרים וכלי נשיפה של בית הספר, ובתוך זמן קצר מינתה אותו רופין לעוזרה בניהול בית הספר. בשנת 1912 מתה רופין כתוצאה בסיבוך בלידה, והופנקו נותר לבדו לנהל את בית הספר. לאחר מותה נקרא בית הספר לזכרה "שולמית", ובשנת 1925 הוא הפך לקונסרבטוריון.
הופנקו גם ייסד בית מסחר לכלי נגינה, הראשון מסוגו בארץ. את המחסן בירושלים ניהל דוד-אשתו אלברט עמיאל, שהיה נשוי לציפורה צילה עמיאל, אחות מרדכי אזרחי.