stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הארמון המלכותי של יוגיאקרטה
הופעות

בארמון מבוצעים הופעות של להקות גמלאן, מחול ג'אווני (אנ'), שירה ג'אוונית (אנ') (מאקאפט) ווויאנג קוליט (תיאטרון צלליות).
גלריה

חזית הארמון
פינה בארמון
ביתן
תקרת הארמון
אפריון
חפצים
חצר
ביתן
חצר פנימית
מעקה
גנש
פסל שומר
הביתן הראשי
עמודי עץ מג'אווה
הופעה של להקת גמלאן
שער דונופראטונו ופסלי שומרים
לקריאה נוספת

Brongtodiningrat, K. P. H. (1975), The Royal Palace (Karaton) of Yogyakarta: Its Architecture and Its Meaning, Yogyakarta: Karaton Museum Yogyakarta, OCLC 12847099
Dwiyanto, Djoko (2009), Kraton Yogyakarta: Sejarah, Nasionalisme & Teladan Perjuangan (באינדונזית), Yogyakarta: Paradigma Indonesia, ISBN 978-979-17834-0-8
ביאורים

↑  בג'וואנית, רגול (regol) הוא דלת או שער גדול
↑  סמר טיננדו (Semar tinandu) הוא שער עם גג טרפזי
↑  ג'וגלו הוא סוג של בית עממי מסורתי של תושבי ג'אווה. המילה ג'וגלו מתייחסת לצורת הגג. בתרבות הג'אווה ההיררכית ביותר, סוג הגג של הבית משקף את מעמדם החברתי והכלכלי של בעלי הבית; בתי ג'וגלו מקושרים באופן מסורתי לאריסטוקרטים.
הערות שוליים

↑  כל השומרים מחזיקים פגיון קריס בחגורתם ומיחסים לו קדושה, תייר שבקש להחזיק בידו פגיון כזה, סורב, בנמוס.
↑  OBYEK PENELITIAN, http://elib.unikom.ac.id/
↑  When Raffles ran Java, Tim Hanningan, historytoday.com
↑  Kraton, yogyes.com]
↑  https://www.detik.com/edu/detikpedia/d-6416208/sejarah-tugu-jogja-dibangun-pendiri-keraton-yogyakarta
↑  Nomination Text Revised
↑  "Ragam | Karaton Ngayogyakarta Hadiningrat - Kraton Jogja". www.kratonjogja.id.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 49a68117-44c5-4645-be13-cffa70074620 
אחד מהביתנים בארמון
המלחמה האיומה על החמאה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  דוקטור סוס
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספרי ילדים
 נושא:  מרוץ חימוש, השמדה הדדית מובטחת 
 הוצאה
 הוצאה:  רנדום האוס 
 תאריך הוצאה:  1984
 מספר עמודים:  44
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת כתר
 תאריך:  1986
 תרגום:  לאה נאור
 סדרה
 ספר קודם:  האנצ'ים בבאנצ'ים 
 הספר הבא:  זקנים רק פעם אחת 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001046136
 
המלחמה האיומה על החמאה (באנגלית: The Butter Battle Book) הוא ספר ילדים שנכתב בשנת 1984 על ידי דוקטור סוס. הוא תורגם לעברית על ידי לאה נאור.
הספר מציג שני עמים דמיוניים, היוקים והפוקים (במקור היוקים והזוקים), החלוקים על השאלה באיזה צד של פרוסת הטוסט ראוי למרוח את החמאה.
עלילה

גיבור הסיפור, שהוא סבו של הדובר הרשמי, הוא שומר החומות של היוקים. תפקידו להגן על שטח היוקים, ולעמוד לצד החומה עם נשק שיבריח כל פוק שרוצה להתקרב לחומה. גם מצידה השני של החומה, בשטחם של הפוקים, ישנו שומר חומות שכזה, ברנש ושמו פוקש. במהלך הסיפור שני הצדדים מפתחים נשקים יותר ויותר משוכללים, מתוך מטרה לגבור על הנשק של השומר מן הצד השני. לשומר יש גם תפקיד מוראלי בקרב העם, ועם התפתחות ההתרחשות נוספות לשומר גם מקהלות ולהקות שמעודדות אותו להמשיך ולהגן על הערך שעליו הם נלחמים.
בשלב מסוים של הסיפור ההמצאות של שני הצדדים מסתנכרנות והם מתחילים להגיע לחומה עם אותם נשקים, שרמת הקטלניות שלהם עולה. ההמצאה האחרונה של שני הצדדים, ה'אוי בומרו הגדול', היא פצצה קטנה, בגודל של גרעין אבוקדו, ש"מורכבת מחומר סודי מו-קה-מול, זה יעיף את הפוקים עד אוסטו-לה-גרול". בזמן שהסבא רק לחומה כדי לשלח את הפצצה בפוקים, נכנסים כל היוקים למקלטים כי ישנה סכנה. כשהסב מגיע לחומה הוא מגלה שגם לפוקש, נציג הפוקים, יש 'אוי בומרו' משלו. הסיפור נגמר כשהסב ופוקש עומדים שניהם על החומה, כל אחד עם האוי בומרו שלו, ואנו לא יודעים מה עומד לקרות.
ביקורת והחרמה

הספר נכתב בזמן המלחמה הקרה ורבים ראו בו אנלוגיה למרוץ החימוש הגרעיני.
בזמן פרסומו, הספר עורר התנגדויות כיוון שהוא מתייחס בסלחנות למרוץ החימוש. בקנדה הוא אפילו הוסר ממדפי ספריות בגלל יחסו למלחמה הקרה. חלק מההתנגדויות נבעו מכך שנראה כי יחסו של סוס למלחמה הקרה הייתה כי ההבדלים בין הגושים זהה לוויכוח על צד הלחם בו יש למרוח את החמאה.
הערות שוליים

↑  The following titles represent a sample of books which have been the subject of censorship challenges in public, school, or education libraries in North America
↑  Butter Battle
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
היסטוריה של אירלנד בימי הביניים

ההיסטוריה של אירלנד בימי הביניים, תחילתה בהתפשטות האנגלו-נורמנית באירלנד שהחלה בשנת 1171, המשכה במרידה האירית בראשות הסקוטי אדוארד ברוס בשנת 1315, והיא נמשכת בצלו של הכיבוש האנגלי, עד עלייתו לשלטון של מלך אנגליה הנרי השמיני, והסכסוך הדתי שנלווה אליה, באמצע המאה ה-16.
התבססות השלטון האנגלי 1171 - 1315 > בואם של האנגלים לאירלנד

אירלנד בימי הביניים המוקדמים הייתה מחולקת מבחינה פוליטית להיררכיה משתנה של ממלכות זוטא, כשמעליהן ממלכות על ובראשן "המלך העליון של אירלנד" (Ard Rí na hÉireann). תואר שמאז מותו של בריאן בורו בשנת 1014, היה להלכה בלבד ולא למעשה. על התואר התחרו מספר שושלות מתחרות, אשר הסכסוך ביניהן נמשך כמאתיים שנה מאז מותו של בריאן בורו.
מלך לנסטר דרמוט מק'מורו הזמין בשנת 1169 שכירי חרב נורמנים וולשים אל האי האירי, על מנת שיסייעו בסכסוך שבינו ובין "המלך העליון" המתחרה. בראש שכירים אלו עמד ריצ'רד דה קלייר, רוזן פמברוק, המכונה "הקשת החזקה" (Strongbow). לאחר זמן קצר מת מק'מורו, ו"הקשת החזקה" החל בהקמת ממלכה נורמנית עצמאית. פעילות זו משכה את עינו של מלך אנגליה, הנרי השני, אשר ראה כי ישנה סכנה שתקום ממלכה נורמנית מתחרה ממערב לו. בשנת 1171 ביקר הנרי באירלנד, והכפיף את "הקשת החזקה" למרותו.
עוד קודם לכן, בשנת 1155, הוציא האפיפיור אדריאנוס הרביעי, שהיה האפיפיור היחיד ממוצא אנגלי, בולה (מעין הכרזה קדושה), המעניקה להנרי סמכות לפלוש לאירלנד על מנת למנוע את השימוש לרעה בסמכויות הכנסייה. ב-1170 הכריז האפיפיור כי אירלנד שייכת להנרי.
התבססות השלטון האנגלי 1171 - 1315 > הנרי השני והמלך ג'ון

הנרי נחת בכוח גדול בווטרפורד בשנת 1171, והיה המלך האנגלי הראשון, שביקר באירלנד. הוא הכריז הן על ווטרפורד והן על דבלין כ"ערי המלך". עולם המושגים של הנרי ואנשיו האנגלו-נורמנים היה שונה לחלוטין מזה של ראשי השבטים הקלטים. הנרי הביא עמו את הפאודליזם - המשטר הצבאי והמדיני, שהיה מקובל אז באנגליה ובאירופה כולה, והתבסס על מדרג היררכי ברור בין השליט והווסאלים שלו, הנתונים למרותו, והחייבים לו בשירות צבאי. בהתנגשות בין מערכת זו, אשר קידשה את ההיררכיה, ואשר הרכוש החשוב ביותר בה היה הקרקע, ובין המערכת האירית של נאמנויות שבטיות משתנות, שיטת ירושה לא ברורה, חלוקה לא ברורה של תחומי השבטים, ומקנה כמדד לעושרו של האדם, היה ברור כי ידה של השיטה הפאודלית המגובשת, תהיה על העליונה.
לאחר שנחת המלך הנרי בווטרפורד, ולאחר מכן במנסטר ובדבלין, נכנעו לו מלכים אירים רבים, והעמידו עצמם תחת חסותו כווסאלים פאודלים. אך מטרתו של הנרי לא הייתה כיבושה של אירלנד והכנעת האירים, כי אם הסדרת הכפיפות הפאודלית של הנורמנים שנמצאו שם. הוא מינה את יו דה לייסי ל"יוסטיסיאר" (משנה למלך), כמוקד כוח מתחרה ל"קשת החזקה", ולאחר מכן עזב את אירלנד על מנת שלא לשוב אליה לעולם.
ההתנגשות המזוינת בין הצדדים לא איחרה לבוא, ובשנים שלאחר מכן התרכז כוח סביב אישיותו של מלך קונכט, רורי או'קונור. ב-1175 נחתם בין או'קונור והנרי הסכם בווינדזור לפיו ייחשב האזור בו שכנו הנורמנים - לנסטר, מית', דבלין, וקספורד ווטרפורד, לאדמות המלך הנרי, ואילו שאר אירלנד תהיה תחת שלטונו של או'קונור, אשר ייחשב כווסאל של הנרי ויעלה לו מס. הסדר זה לא הביא לשלום באירלנד, שכן רעבונם של הנורמנים לאדמות ולכיבושים, לא ידע שובעה, ומדי פעם הם יצאו למסעות כיבושים אל מעבר לתחום שהוסכם עליו בהסכם וינדזור.
ב-1177 הכריז המלך הנרי על צעיר בניו, ג'ון, לימים המלך ג'ון כשליטה של אירלנד. ב-1185 ביקר ג'ון באירלנד, והביא עמו אבירים רבים הרעבים לשלטון ולנחלות. אבירים אלו כתיאובלד וולטר, אשר היה משרתו (Butler) של ג'ון (ולפיכך נשאו צאצאיו את השם באטלר), קיבלו אף הם נחלות נרחבות על חשבון המלכים האירים. טירות נבנו בשטחים החדשים, והכיבוש נמשך. נחלות המלך באירלנד הפכו למקור הכנסה נאה.
בשנת 1199 ירש ג'ון את כס המלכות באנגליה. אם היה בכוונתו של הנרי להשליט באירלנד שושלת נורמנית מרכזית ועצמאית, בראשותו של ג'ון ולאחר מכן צאצאיו, עתה סיכלה ההיסטוריה כוונה זו. הצעיר בבניו של הנרי, ולבטח בעל התכונות הראויות פחות למלכות מהם, מונה למלך אנגליה, ואירלנד שבה והפכה לנחלתו הישירה של הכתר הבריטי.
בשנת 1210 ביקר ג'ון שוב באירלנד, והיה המלך האנגלי האחרון שעשה כן למשך 180 שנים. עיקר דאגתו הייתה, כאביו, להכניס משמעת בברונים הנורמנים ששלטו עתה בשטחים נרחבים באירלנד. ג'ון שהה באירלנד במשך תשעה שבועות, ובתקופה זו הכניע למרותו את כל מתנגדיו מקרב הנורמנים בארץ זו. בשנת 1215 הגיע הוויכוח של ג'ון עם הברונים שלו לשיא, וג'ון אולץ לחתום על המגנה כרטה, מסמך הזכויות שסימל את כפיפותו של מלך אנגליה לשיטה קונסטיטוציונית. אם כי היום נראה מסמך זה כתחילתה של דרך שסופה במלוכה הבריטית הקונסטיטוציונית כיום, בשנת 1215 נראתה חתימתו של ג'ון על המסמך כהשפלה וכחולשה, וכאות לכל הברונים באירלנד כי מעתה - איש הישר בעיניו יעשה.
השנים שלאחר מכן היו שנים של מלחמה בין הנורמנים, שפעלו באופן עצמאי כמעט, לבין האירים הגאלים, שנסוגו לאחור. כיבושה של קונכט הושלם, ובסוף המאה ה-13 היו כשלושה רבעים מאירלנד בידי הברונים הנורמנים.
התבססות השלטון האנגלי 1171 - 1315 > הפרלמנט האירי

בשנת 1264 החלו להתקיים מפגשים של הברונים האנגלו-נורמנים בצורה סדירה, ובשנת 1297 התמסדו פגישות אלו לכדי פרלמנט אליו הוזמנו שני אבירים מכל מחוז, וכן בעלי תפקידים ואנשים חופשיים אחרים. בשנת 1300 צורפו לפגישות גם שני בורגנים מכל עיר. הייתה זו תחילתו של גוף מחוקק, שסמכויותיו אמנם לא היו ברורות (שכן דבר המלך האנגלי, וחוקי הפרלמנט האנגלי בווסטמינסטר היו החוק באירלנד), אך במהלך ההיסטוריה הפך לגוף המייצג את האוכלוסייה באירלנד.
נטיית הפרלמנט בהתחלה הייתה לאכוף את ההבדלים בין האוכלוסייה הגאלית בשטחים האנגלים, לבין הכובשים האנגלים. הגאלים לא הורשו להשתתף בדיוני הפרלמנט, ואף לא לפנות לבתי המשפט של המשפט המקובל שהקימו הכובשים. כמו כן לא זכו הגאלים להגנה שווה במסגרת המשפט הפלילי, שכן אנגלי שהרג אירי לא עבר עבירה שעונשה מוות.
אדמות האנגלים באירלנד נקראו "ארץ השלום". האדמות שנותרו מחוץ לתחום השפעת המלך האנגלי והפרלמנט האירי נקראו "ארץ המלחמה" ושם שלטו השליטים המקומיים על פי חוקים אשר השתנו בין שליט ושליט. ללא כל סמכות מרכזית, אל מול השיטה הפאודלית ב"ארץ השלום", וכאשר השיטה לבחירה כמלך או כמנהיג לא הייתה שיטה תורשתית אלא בחירה, ואל מול הרעב הבלתי פוסק לאדמות של שכניהם האנגלים, היו אכן שטחים אלו נתונים במלחמה פנימית וחיצונית בלתי פוסקת. עם זאת, הגאווה הלאומית האירית-גאלית, מעולם לא כבתה, ושטחים נרחבים לא סרו לשלטונו של המלך האנגלי, גם בימיו של המלך התקיף אדוארד הראשון.
המרד האירי של 1315, ולאחריו > "המלך העליון" עד 1315

מאז בריאן בורו לא שלט באירלנד "מלך עליון". האחרון שנקרא "מלך עליון של אירלנד", רורי או'קונור, הכריז על נאמנותו למלך האנגלי בשנת 1175. בשנת 1258 עשו ראשי השבטים הגאלים ניסיון נוסף למנות עליהם מלך עליון, ובחרו בבריאן או'ניל למשרה, אך או'ניל הוכה על ידי הנורמנים בקרב דאונפטריק בשנת 1260. בשנת 1263 נערך ניסיון נוסף להתאחד תחת שלטון המלך האאקון הרביעי מנורווגיה, אך סכסוכים בתוך צבאו של האאקון, שהיה מורכב משכירי חרב נורווגים וסקוטים, הביאו למותו בטרם הספיק לקבל עליו את הכתר האירי.
אדוארד הראשון, אחד העזים והתקיפים שבמלכי אנגליה מת בשנת 1307 ואת מקומו ירש בנו חדל האישים, אדוארד השני. בן זה הובס על ידי כוח סקוטי בראשותו של רוברט דה ברוס בקרב באנוקברן בקיץ 1314, והקים ממלכה סקוטית עצמאית. עתה נשאו אף האירים את עיניהם אל המאבק הלאומי הסקוטי לעצמאות, והחליטו להתאחד תחת שלטונו של דה ברוס, שהיה, ככלות הכל, אף הוא ממוצא קלטי. בנו של בריאן או'ניל, דונל או'ניל, מלך טיירון, הכריז כי הוא רשאי לשאת את התואר "המלך העליון" וכי הוא נותן אותו למלך סקוטלנד, רוברט דה ברוס. דה ברוס קיבל את התואר, והחליט לשלוח את אחיו הצעיר, אדוארד ברוס על מנת למלוך באירלנד ולגרש משם את האנגלים, על מנת ליצור חזית נוספת בה יילחמו האנגלים, ולהסיט את תשומת לבם מן הנעשה בסקוטלנד. הוא חזה בעיני רוחו "חזית גאלית מאוחדת" של אירים וסקוטים כנגד ממלכת אנגליה, המבוססת על מוצא משותף, תרבות משותפת ואויב משותף.
המרד האירי של 1315, ולאחריו > המרד של 1315

אדוארד ברוס הכריז על עצמו כמלך אירלנד בשנת 1315, ב-25 במאי 1315 אדוארד ברוס ואלפי חיילים סקוטים נחתו באירלנד, ועד מהרה הצטרפו אליהם לוחמים גאלים מכל קצווי אירלנד.
ב-1 במאי 1316 הוכתר אדוארד ברוס כמלך אירלנד בדאנדוק, ובספטמבר הגיע אחיו רוברט עם תגבורות סקוטיות על מנת לעזור לו. בתחילה נראתה הברית הגאלית בלתי מנוצחת, אנשיו של דה ברוס נצחו בכל הקרבות, ועד מהרה הייתה רובה של אירלנד תחת שליטתם. אך בשנת 1317 החל רעב להכות באי, והמלך אדוארד ברוס התקשה לספק אוכל לנאמניו. לאחר מכן נאלץ רוברט דה ברוס לשוב לסקוטלנד, על מנת לנהל את ממלכתו. במשך השנה שלאחר מכן לא עשו הברונים האנגלים דבר על מנת להשיב לידם את הממלכות שאבדו להם, שכן אף הם לא יכלו לספק מזון לתושבים. בשלב זה, דה ברוס לא הצליח לגייס אנשים רבים לצבאו מקרב האוכלוסייה המקומית, ונראה כי לאחר ההתלהבות הראשונית, העדיפו אנשים את הזרים המוכרים להם, האנגלו נורמנים, על צבא זה של זרים פולשים ובוזזים מסקוטלנד.
בקיץ 1318 צעד ג'ון דה בירמינגהם האנגלי עם צבאו כנגד דה ברוס. ב-24 באוקטובר הובס הצבא האירי בדאנדוק, ואדוארד עצמו נהרג.
היה זה הניסיון המשמעותי האחרון של הגאלים להתאחד תחת מנהיג יחיד כנגד האנגלים למשך זמן רב. תוצאות המרד לא היו איחודה של אירלנד תחת סמכות מרכזית גאלית, כפי שציפו המורדים, אך האנגלים והנורמנים לא הצליחו עוד לעולם להגיע לאותה רמה של שליטה באוכלוסייה וכיבוש של שטח אליה הגיעו בשנת 1315 בטרם הגיע דה ברוס אל הארץ.
שקיעת הנורמנים

ניצחון האנגלים על אדוארד ברוס, לא הביא להרחבת השליטה האנגלית באירלנד, כי אם היה זה אך צעד נוסף בשקיעת התרבות הנורמנית באירלנד, ועלייתה של אומה חדשה "האומה האמצעית" - צאצאיהם של הברונים הנורמנים אשר הגיעו לאירלנד במאה ה-12 ועתה, במאה ה-14, עברו תהליך של "היברניזציה", התחתנו עם משפחות האצילים הגאלים, וקיבלו את הזהות והמנהגים האירים. מגמה זו צברה תנופה לאחר תבוסתו של אדוארד ברוס.
דוגמה טובה לתהליך זה היא האירועים הנוגעים למשפחה הנורמנית האצילה דה בורג, אשר שלטה באלסטר. עם מותו של "הרוזן האדום" ריצ'רד דה בורג, ב-1326 ירש אותו בנו, "הרוזן החום", ויליאם, אשר נרצח שבע שנים לאחר מכן, ולא הותיר אחריו אלא בת אחת. על פי החוק האנגלי, הבת (אשר נישאה לבנו של המלך אדוארד השלישי ליונל דוכס קלרנס), היא יורשת הנחלות של אביה. על פי החוק האירי הקדום, לא יכולות נשים לרשת את מנהיגות השבט. אם כך צעירי בית דה בורג, הפכו לגאלים, אימצו את השם "ברק", וחטפו מנחלותיו של הרוזן האדום באלסטר ובקונכט, מכל הבא ליד.
עם התכווצות הנחלות המוקנות למלך האנגלי, התכווצה גם הכנסתו של המלך מן הנחלה, ובהתאם גם כמות המשאבים שיכל המלך להקדיש לארץ הסוררת. באמצע המאה ה-14 היה דבר המלך נשמע רק בתחום של כ-30 עד 40 קילומטר מסביב לדבלין, אשר כונה "התחום" (The Pale). את התחום הקיף מכשול של תעלות וכלונסאות מעץ. בתוכו חיו האנגלו-אירים תחת החוק והמנהג האנגלי (פרט לחשש המתמיד של תקיפות משכניהם האירים). "מחוץ לתחום" (ומכאן נגזר הביטוי Beyond the Pale) הייתה אירלנד בשליטת ראשי השבטים הגאלים, או רוזנים אנגלו-אירים, שתמרנו בין מעמד כאצולה לפי החוק האנגלי למעמד ראש השבט כנח להם.
אנגליה, בשלב זה, תחת שלטונו של אדוארד השלישי הייתה עסוקה במלחמת מאה השנים עם צרפת, מכדי שתכפה את מרותה על אירלנד. רק מערכה צבאית ממושכת הייתה יכולה לאכוף את השליטה באי, אך לא עמדו די משאבים לכך. גורם נוסף היה המוות השחור, מגפת הדבר שהכתה ביבשת אירופה ובאנגליה באותה עת. בקיץ 1348 הגיעה המגפה לאירלנד וגרמה לערעור נוסף של המבנה החברתי ושל השליטה הפיאודלית. אוכלוסיית הערים הצטמצמה, כפרים רבים ננטשו, ואווירה של קדרות תקפה את הארץ.
בשנת 1366 הכריז המלך האנגלי על "חוק קילקני". חוק זה נועד לעצור את התהליך של ההיברניזציה שעבר על האנגלים באירלנד. החוק קבע שורה של צעדים - איסור נישואי תערובת, איסור על מקומיים בשירות השלטון והכנסייה, ואיסור על ביטוי פומבי של המנהגים והתרבות האירית. אף בחוק זה לא היה די. יורשו של אדוארד השלישי, ריצ'רד השני יזם מסע עונשין לאירלנד בשנת 1399, אך זה נקטע על ידי מרידה מבית. ריצ'רד הודח ומת בטרם הספיק להשליט את מרותו של הכתר על האי.
המאה החמש עשרה

יורשיו של ריצ'רד השני היו עסוקים בבעיות חיצוניות, ואירלנד נעזבה לנפשה. הנרי הרביעי והנרי החמישי היו עסוקים בביסוס מרותם ובמלחמות ביבשת. הנרי השישי היה מלך חלש, ובימיו פרצו מלחמת השושנים. במשך עשורים נאבקו בתי המלוכה יורק ולנקסטר זה בזה. על אף שהאצילים האירים צידדו בראשון, עצם הסכסוך מנע את התחזקות ההשפעה האנגלית באי.
לאחר פגעי מלחמת ברוס והמגפה, החלה תקופה של פריחה תרבותית ובניה מחדש. אירלנד נחלקה בין שלושה מחוזות גאלים עצמאיים, תומונד, טירקונל וטירון, בהם שלטו המשפחות העתיקות של או'בריאן, או'דונל ואו'ניל; ולחלק האנגלו-אירי שנשלט על ידי הרוזנים מקילדייר, אורמונד ואוסמונד. הרוזן השמיני מקילדייר, גארט מור פיצג'רלד, נתמנה בשנת 1478 ללורד המשנה-למלך והחזיק במשרה זו זמן רב תחת ארבעה מלכים בזה אחר זה. פיצג'רלד עודד את נשואי התערובת, והשיא את בנותיו לראשי שבטים איריים.
אהדתה של אירלנד לבית יורק האנגלי (אשר הוכרת בקרב בוסוורת' ב-1485 על ידי הנרי השביעי מבית טיודור), הגיעה לידי כך ששני מתחזים שטענו להשתייכות אליו - פרקין וורבק ולמברט סימנל, קיבלו סיוע של צבא אירי כשניסו לעלות על לונדון על מנת להמליך את עצמם. נציגו של המלך הנרי השביעי, אציל בשם פוינינגס, נשלח להשליט סדר. עד מהרה אסר את פיצג'רלד, ושלחו לאנגליה. הפרלמנט האירי אולץ לחוקק חוק האוסר על עצמו להתכנס או לחוקק ללא הסכמת הכתר. פיצג'רלד הצליח ללחוץ על המלך הנרי להחזירו לתפקיד המשנה-למלך (המלך הנרי מצוטט "כל אירלנד אינה יכולה למשול בו, אם כן שימשול בכל אירלנד"). פיצג'רלד שימש בתפקיד עוד כשבע-עשרה שנים. היה זה סופה של תקופה שקטה יחסית. הרפורמציה המתקרבת עתידה הייתה להטביע חותם מתמשך והרסני על תולדות האי.
ראו גם

היסטוריה של אירלנד
טירת קילקני, מקום מושבה של משפחת בטלר, מחשובות המשפחות הנורמניות שהגיעו לאירלנד
היקף השליטה הנורמנית באירלנד בשנת 1300
התחום (באדום), שטחי הלורדים האנגלו-נורמנים (בסגול) ושטחי הממלכות האיריות (בירוק) בשנת 1450
הכנסת החמישית

| --- | --- |

 ממשלות:  הממשלה העשירית הממשלה האחת עשרה הממשלה השתים עשרה
 תקופת כהונה:  4 בספטמבר 1961 – 22 בנובמבר 1965  (4 שנים)
 מערכת בחירות:  15 באוגוסט 1961
 הנהגה
 יו"ר הכנסת:  קדיש לוז 
 ראש הממשלה:  דוד בן-גוריון לוי אשכול
 ראש הקואליציה:  עקיבא גוברין, ישראל קרגמן
 ראש האופוזיציה:  מנחם בגין
 הרכב הכנסת
 
 סיעות הקואליציה:  מספר חברי הקואליציה - 68   מפא"י (42)   מפד"ל (12)   אחדות העבודה - פועלי ציון (8)   פועלי אגודת ישראל (2)   קידמה ופיתוח (2)   שיתוף ואחווה (2)
 מספר חברי הקואליציה:  68 / 120
 סיעות האופוזיציה:  מספר חברי האופוזיציה - 52   חרות (17)   המפלגה הליברלית (17)   מפ"ם (9)   מק"י  (5)   אגודת ישראל (4)
 מספר חברי האופוזיציה:  52 / 120
 מפלגת השלטון:  מפא"י
 → הכנסת הרביעית הכנסת השישית ← 
 
הכנסת החמישית, שהרכבה נקבע בבחירות לכנסת החמישית, הושבעה ב-4 בספטמבר 1961, כ"ג באלול ה'תשכ"א וכיהנה עד 22 בנובמבר 1965.
הרכב פוליטי > תוצאות הבחירות לכנסת החמישית

מפא"י - 42 מושבים
חרות - 17 מושבים
המפלגה הליברלית - 17 מושבים
מפד"ל - 12 מושבים
מפ"ם - 9 מושבים
אחדות העבודה - פועלי ציון - 8 מושבים
מק"י - 5 מושבים
אגודת ישראל - 4 מושבים
פועלי אגודת ישראל - 2 מושבים
שיתוף ואחווה - 2 מושבים
קידמה ופיתוח - 2 מושבים
על הכנסת

הכנסת החמישית כיהנה קצת יותר מארבע שנים, ובמהלכה כיהנו שלוש ממשלות – הממשלה העשירית, הממשלה האחת עשרה והממשלה השתים עשרה. הממשלה העשירית הייתה הממשלה האחרונה בראשותו של דוד בן-גוריון, ובראש השתיים האחרות עמד לוי אשכול. בן-גוריון התפטר בפעם האחרונה, מסיבות אישיות, לאחר שחש שאיבד את אמון חבריו בנוגע לפרשת לבון. אשכול התפטר כשנה וחצי לאחר שהקים את ממשלתו הראשונה – גם כן על רקע פרשת לבון. ממשלתו השנייה כיהנה עד סוף כהונת הכנסת.
אחד מהנושאים הרבים שנידונו בכנסת החמישית היה המדיניות הכלכלית החדשה שהנהיג שר האוצר פנחס ספיר, לאחר שאשכול קיבל לידיו את ראשות הממשלה. המדיניות החדשה פעלה לייצוב המשק באמצעות ייצוב המחירים ואיחוד שערי המטבע, וספגה ביקורת נוקבת מצד מפלגות האופוזיציה.
נושא האפליה העדתית בישראל עלה אף הוא לעיתים תכופות על סדר יומה של הכנסת, בעקבות העיסוק ההולך וגובר בנושא זה בציבור. בכנסת התקיימו גם דיונים בנושא הכפייה הדתית, בעקבות ההפגנות האלימות של חוגים חרדיים על רקע אי-שמירת השבת והחזרתו של הילד יוסל'ה שוחמכר על ידי המוסד – לאחר שנחטף מהוריו עוד במהלך כהונתה של הכנסת הרביעית על ידי סבו, רב היישוב קוממיות, והוברח לניו יורק כדי להצילו משמד. פרשת הגעתו לישראל של הגנגסטר היהודי האמריקני מאיר לנסקי ושהייתו בארץ, וכן גירושו של ד"ר רוברט סובלן, אף הוא יהודי אמריקני, שארצות-הברית דרשה את הסגרתו באשמת ריגול עבור ברית-המועצות, העלתה לדיון את סוגיית מגבלותיו של חוק השבות.
החלטתו של לוי אשכול לאפשר את העלאת עצמותיו של זאב ז'בוטינסקי לקבורה בישראל, סימלה שינוי בגישתה של הנהגת המפלגה השלטת, מפא"י, כלפי תנועת החרות. כמה סיעות מימין ומשמאל פעלו לביטול הממשל הצבאי על אוכלוסיית המיעוטים בישראל, אך הפסידו בהצבעה בנושא זה והצליחו לבטל, בשלב ההוא, רק את הממשל הצבאי על הדרוזים. ובכל זאת, ביטא צעד זה את תחילתו של השינוי בגישתה של המדינה כלפי אזרחיה הלא יהודים.
סיום משפטו של אדולף אייכמן והוצאתו להורג, פרשת המדענים הגרמנים במצרים, תפיסתו של המרגל הישראלי וולפגנג לוץ בקהיר, כינון היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה המערבית וכמובן, תפיסתו ותלייתו בדמשק של המרגל הישראלי אלי כהן, הסעירו אף הם את הרוחות ונידונו בכנסת.
לקראת סוף כהונתה של הכנסת החמישית חלו שינויים אחדים במפה הפוליטית, ואלו הטביעו את חותמם על הכנסת, במידה זו או אחרת. פרשת לבון, שלא ירדה מסדר-היום גם בשנים אלו, בעיקר בגלל עמדתו של דוד בן-גוריון, הביאה בסופו של דבר לפרישתם של שמונה מחברי מפא"י, בראשותו של דוד בן-גוריון, ולהקמת רשימת הפועלים הישראלית (רפ"י). המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) התפצלה אף היא על רקע תמיכת החברים הערבים של המפלגה בפן-ערביזם בהנהגתו של גמאל עבד-אל-נאצר. החברים הערבים ומאיר וילנר (מהחותמים על הכרזת העצמאות של מדינת ישראל) הקימו את הרשימה הקומוניסטית החדשה (רק"ח). תנועת החרות ויותר ממחציתה של המפלגה הליברלית הישראלית הקימו גוש פוליטי אחד – גח"ל (גוש חרות ליברלים), שהיווה מעתה סיעה בכנסת. לקראת הבחירות לכנסת השישית הקימה גם מפא"י, שנחלשה בשל פרישת רפ"י, גוש פוליטי עם אחדות העבודה.
חברי הכנסת

חברי הכנסת שכיהנו בכנסת זו:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| מפא"י |  | דוד בן-גוריון, משה שרת, גולדה מאיר, לוי אשכול, בכור-שלום שטרית, זלמן ארן, מרדכי נמיר, פנחס ספיר, קדיש לוז, גיורא יוספטל, אבא אבן, משה דיין, בבה אידלסון, ישראל ישעיהו-שרעבי, אברהם הרצפלד, עמי אסף, יוסף אלמוגי, יונה כסה, רחל צברי, עקיבא גוברין, ישראל גורי, מאיר ארגוב, שמעון פרס, אהרן בקר, יזהר סמילנסקי, ברוך אזניה, משה סרדינס, אשר חסין, הרצל ברגר, משה ברעם, דבורה נצר, דוד הכהן, יוסף אפרתי, דוד בר-רב-האי, יוסף פישר, עמוס דגני, דוד פתל, מנחם כהן, שמואל שורש, חיים יוסף צדוק, יצחק קורן, ישראל קרגמן, חנה למדן, גדעון בן-ישראל, מרדכי זר, ז'ניה טברסקי, אהרן ידלין, ארי אנקוריון |
| תנועת החרות |  | מנחם בגין, יוחנן בדר, בנימין אבניאל, יעקב מרידור, אריה אלטמן, אריה בן-אליעזר, חיים לנדאו, אליעזר שוסטק, אסתר רזיאל-נאור, חיים כהן-מגורי, נחום לוין, יוסף שופמן, אברהם טיאר, אברהם דרורי, בנימין ארדיטי, אליהו מרידור, שבתאי שיכמן, יוסף קרמרמן |
| המפלגה הליברלית |  | פנחס רוזן, פרץ ברנשטיין, יוסף ספיר, משה קול, יזהר הררי, יוסף סרלין, אלימלך-שמעון רימלט, אידוב כהן, יצחק-הנס קלינגהופר, יצחק גולן, רחל כהן-כגן, צבי צימרמן, יהודה שערי, שניאור זלמן אברמוב, ברוך עוזיאל, שלמה פרלשטיין, בנו כהן, אהרן גולדשטיין |
| מפד"ל |  | חיים משה שפירא, יוסף בורג, יצחק רפאל, זרח ורהפטיג, ישראל שלמה בן-מאיר, משה אונא, פריג'א זוארץ, בנימין שחור, מיכאל חזני, אהרן-יעקב גרינברג, טובה סנהדראי, מרדכי נורוק, אברהם שלום שאקי, משה קלמר |
| מפ"ם |  | מאיר יערי, יעקב חזן, חנן רובין, מרדכי בנטוב, ישראל ברזילי, ויקטור שם-טוב, אמה תלמי, יעקב ריפתין, יוסוף ח'מיס, יוסף קושניר |
| אחדות העבודה - פועלי ציון |  | ישראל גלילי, יגאל אלון, ישראל בר-יהודה, נחום ניר-רפאלקס, יצחק בן-אהרן, משה כרמל, מרדכי ביבי, רות הקטין, חליל-סלים ג'בארה, משה ארם |
| מק"י |  | שמואל מיקוניס, תופיק טובי, מאיר וילנר, משה סנה, אסתר וילנסקה, אמיל חביבי |
| אגודת ישראל |  | יצחק מאיר לוין, שלמה לורינץ, מנחם פרוש, שלמה יעקב גרוס |
| פועלי אגודת ישראל |  | קלמן כהנא, יעקב כ"ץ |
| שיתוף ואחווה |  | דיאב עובייד, ג'בר מועדי |
| קידמה ופיתוח |  | אחמד א-ד'אהר, אליאס נח'לה |
חברי הכנסת > חילופי גברי

| תאריך | חבר הכנסת היוצא | חבר הכנסת המחליף | רשימה | סיבה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 9 באוקטובר 1961 | מאיר וילנר | אמיל חביבי | מק"י | התפטרות |
| 23 באוגוסט 1962 | גיורא יוספטל | חנה למדן | מפא"י | נפטרו |
| 28 באוגוסט 1962 | הרצל ברגר | גדעון בן-ישראל | מפא"י | נפטרו |
| 24 באוקטובר 1962 | חנן רובין | יוסף קושניר | מפ"ם | נפטרו |
| 8 בנובמבר 1962 | מרדכי נורוק | אברהם שלום שאקי | מפד"ל | נפטרו |
| 2 באפריל 1963 | אהרן-יעקב גרינברג | משה קלמר | מפד"ל | נפטרו |
| 17 במאי 1963 | עמי אסף | מרדכי זר | מפא"י | נפטרו |
| 11 בנובמבר 1963 | אידוב כהן | אהרן גולדשטיין | המפלגה הליברלית הישראלית, גח"ל | התפטרות |
| 24 בנובמבר 1963 | מאיר ארגוב | ז'ניה טברסקי | מפא"י | נפטרו |
| 9 באפריל 1964 | ז'ניה טברסקי | אהרן ידלין | מפא"י | נפטרו |
| 11 במאי 1964 | יצחק בן-אהרן | חליל-סלים ג'בארה | אחדות העבודה - פועלי ציון | התפטרות |
| 20 באוגוסט 1964 | אברהם דרורי | יוסף קרמרמן | תנועת החרות, גח"ל | נפטרו |
| 4 במאי 1965 | ישראל בר-יהודה | משה ארם | אחדות העבודה - פועלי ציון | נפטרו |
| 7 ביולי 1965 | משה שרת | ארי אנקוריון | מפא"י | נפטרו |