stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תריץ אחורה

| --- | --- |
 סוגה:  קומדיה, דוקומנטרי
 יוצרים:  ארז אבירם, אלי פיניש
 כותבים:  ארז אבירם, יגאל שפירא
 בימוי:  ירון שילון, תומר אבירם
 שחקנים:  אלי פיניש, יעל שרוני, אביעד בנטוב
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית 
 מספר פרקים:  30
 הפקה
 מפיק:  אפרת שמעיה דרור (מפיקה אחראית), גיא וסרמן (מפיק ראשי)
 מפיקים בפועל:  עידית נחומי
 חברת הפקה:  אולפני הרצליה 
 עורכים:  ארז אבירם, איתי אפלברג (עריכת וידאו)
 צלמים:  אלון גרגו, אלון צרפתי, בני בן דוד, אופיר שבתאי, אייל וענונו, אילן ברדה, איתי רודן
 בעלי תפקידים נוספים:  ניהול תסריט: מיתר שחורי תחקיר: ערן ליטוין הקלטת קריינות: אייל שילון מקליט: גילי פרידמן ע. צלם: רונן כהן, מתן שמואלי ע. הפקה: נויה אברמוב ניהול פיתוח תוכן: כרמית אייל דאהן
 אורך פרק:  15 דקות
 שידור
 רשת שידור בישראל:  חינוכית 23
 תקופת שידור מקורית:  2016–הווה
 
תריץ אחורה היא סדרה קומית ישראלית המשודרת בטלוויזיה החינוכית ומציגה אירועים מרכזיים בהיסטוריה של מדינת ישראל תוך שימוש בסגנון הדוקומנטרי. יוצרי הסדרה הם ארז אבירם ואלי פיניש, שגם משתתף בה יחד עם אביעד בנטוב ויעל שרוני.
הסדרה היא זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לתוכנית הבידור לילדים ונוער 2016.
מבנה התוכנית

בתחילת התוכנית מציג פיניש את הנושא באמצעות מונולוג קצר, כשמיד לאחר הפתיח מופיעות דמויות שונות, שקשורות איכשהו לנושא, ומספרות עליו מנקודת מבטן. הדמויות בסדרה משתפות את הצופה בזיכרונות ובחוויות האישיות שלהם באמצעות מונולוגים קומיים ועדויות משעשעות. בכל פרק משולבים תמונות היסטוריות וקטעי ארכיון עם כותרות שמדגישות את הנקודות הלימודיות החשובות.
דמויות קבועות

פרופסור ידעיה חפרוני (אלי פיניש) – פרופסור זקן ומעט מוזר שמופיע בכל פרקי הסדרה. בניגוד לשאר הדמויות שנוטות להפליג בזיכרונותיהן אל מחוזות הדמיון והנונסנס, פרופ' חפרוני מציג מידע אמיתי ואמין. הוא נוהג להציג ספרים שכתב כסוג של בדיחה חוזרת, כששם הספר זהה למשפט שזה הרגע הוא אמר. לחפרוני יש חתולה בשם זמירה, שאף פעם לא נראתה על המסך אך היא תמיד מייללת כשהוא קורא בשמה. הוא מוצג בכינוי היסטוריון בלתי נלאה.
יוסי קימל (אלי פיניש) – בעל מכולת עליז. בדחן כפייתי עם בדיחות לא מצחיקות.
חיליק ועדינה (אלי פיניש ויעל שרוני) – בעל ואישה שנהנים לעקוץ זה את זה, אינם מפרגנים ואינם מסכימים על כלום.
ציקי ויוכי (אלי פיניש ויעל שרוני) – זוג מאוהב ודביק שמשלימים זה את זה ומחליפים ללא הרף מחמאות הדדיות.
מושיק והררית (אביעד בנטוב ויעל שרוני) – זוג שבו האישה מדברת על הנושא והבעל נוהג לחזור אחריה על הסופים של המשפטים אותם היא אומרת.
שימי ברינגר (אביעד בנטוב) – עסקן חלקלק. אומר תמיד בתחילת דבריו "אני לא רוצה להתרברב", אך מתרברב מיד אחר כך.
אבו ג'ילדוש (אביעד בנטוב) – מנהיג לא מוצלח של כנופיה ערבית. מופיע כאשר עוסקים בפעולה צבאית ערבית נגד היישוב היהודי.
אלוף שייקה רימון (אביעד בנטוב) – קצין שחצן שחושב על הכל במונחים צבאיים. נוהג לשלוח מכתבים למנהיגים עם המילה "פעל!" ולהתאכזב כשעצותיו לא מתקבלות. נוהג להתקיל את המראיין בחידונים כשאת התשובות הוא ממספר באותיות, כאשר תשובה ד' היא תמיד "כל התשובות נכונות". לאחר שהמראיין עונה, רימון נותן לו פרס זניח ולא משמעותי. בפרק "המצור על ירושלים" רימון מודה בחצי פה שמפקד חטיבת הראל דאז יצחק רבין שחרר אותו מהצבא אחרי שחשד בו שהוא ירד מהפסים. שמות ילדיו סא"ל ורס"ן הם כשמותיהם של דרגות קצונה בצבא.
מוטקה (השורד) גביש (אביעד בנטוב) – מוותיקי הארץ. קשיש שהשתתף כמעט בכל אירוע מקום המדינה ועד היום. טיפוס נוסטלגי שאינו מעודכן בעולם החדש ומזלזל בדור הצעיר והמפונק. נוהג לומר "אתה לא תאמין!" ומיד לאחר מכן לספר סיפור גבורה מוגזם.
יעל ברכה מלמד (יעל שרוני) – אשת חינוך שמסבירה דברים ברמה ושמה לב שהיא הדמות היבשה בתוכנית למעט השאר.
אסף חפץ (אלי פיניש) – אספן חפצים שנוהג להסביר אליהם.
פינות חוזרות

קפה פינג'אן – פגישה היסטורית שכביכול התקיימה בין שני אנשים הקשורים לאירועי הפרק (אביעד בנטוב ואלי פיניש) ושנערכה בבית הקפה הבדיוני המכונה "קפה פינג'אן". על פי רוב המלצרית בקפה (יעל שרוני), אינה נרתעת מלחשוף את דעתה על תוכן השיחה ועל חולצתה כתוב משפט שחושף את דעתה על הנושא.
כוכב נולד – פרודיה על תוכניות ריאליטי בסגנון כוכב נולד, לדוגמה "מהנדס נולד" "רקדן נולד" "ממציא נולד..".
דיבורים עם חופית קרנק – פרודיה על אבודים בהנחיית צופית גרנט. חופית (יעל שרוני) מראיינת בדרמטיות אדם אשר עבר חוויה "עצובה" הקשורה לאירועי הפרק, מקצינה ומנפחת דברים יותר ממה שהם באמת. לדוגמה: אבא שאיבד את משפחתו בחניון של קניון איילון או משפחה שעלתה לחרמון עם מכונית מסוג סוסיתא ושרדה כדי לספר.
קריאה בציבור עם גליה פדלון (יעל שרוני) – גברת שכותבת שירים בחרוזים אך קוראת אותם ברצינות תהומית וברגש מוגזם לפני קהל מעריצים של שלושה אנשים.
המופע החדש של סקובי וסקראפי-דו

| --- | --- |

כותרת הפתיחה עם דמויות הסדרה
 סוגה:  הנפשה קומדיית אימה הרפתקאות מסתורין
 יוצרים:  ג'ו רובי קן ספירס טום רוגר
 בימוי:  ריי פטרסון 
 מדבבים:  דון מסיק קייסי קאסם הת'ר נורת' מרלה פרומקין פרנק ולקר
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  26 (52 קטעים)
 תוכנית המשך:  13 הרוחות של סקובי-דו (1985)
 הפקה
 מפיק:  ג'וזף ברברה (מפיק בפועל) ויליאם האנה (מפיק בפועל) ארט סקוט טום רוגר קיי רייט ג'ורג' סינגר
 הפצה:  Worldvision Enterprises 
 אורך פרק:  22 דקות (כל קטע 11 דקות)
 שידור
 רשת שידור:  ABC
 רשת שידור בישראל:  ערוץ 2
 פורמט (תמונה):  Film 4:3 480i
 פורמט (קול):  מונו
 תקופת שידור מקורית:  10 בספטמבר 1983 – 1 בדצמבר 1984
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
המופע החדש של סקובי וסקראפי-דו (באנגלית: The New Scooby and Scrappy-Doo Show), אשר נקראה בעונתה השנייה בשם התעלומות החדשות של סקובי-דו (באנגלית: The New Scooby-Doo Mysteries), היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית לילדים מסוגת קומדיית-מסתורין שהופקה על ידי האנה-ברברה, והגלגול השישי של הזיכיון סקובי-דו. הסדרה החלה את שידוריה ב-10 בספטמבר 1983, ורצה במשך שתי עונות ברשת ABC . הסדרה מציגה את חזרתה של דפני בלייק כדמות קבועה, ובעונה השנייה, פרד ג'ונס וולמה דינקלי חוזרים לזמן קצר בסדרה לאחר היעדרות של ארבע שנים.
13 פרקים בני חצי שעה שהורכבו מעשרים וארבעה קטעים נפרדים הופקו תחת הכותרת המופע החדש של סקובי וסקראפי-דו בשנת 1983, ושלושה עשר פרקים נוספים שהורכבו מעשרים קטעים נפרדים הופקו תחת הכותרת התעלומות החדשות של סקובי-דו בשנת 1984. באותה תקופה, מרגרט לוש, ששימשה כמנהלת מפקחת על הסדרה, עבדה בחברת ההנפשה Marvel Productions.
סקירה כללית > עונה 1

לגלגול זה של הסדרה, חברת האנה-ברברה ניסתה לשלב אלמנטים הן מהפורמט המקורי לפתרון תעלומות והן מהפורמט החדש יותר של הסדרה סקובי-דו וסקראפי-דו משנת 1980. דפני בלייק חזרה לסדרה לאחר היעדרות של שלוש שנים. העלילות של כל פרק מציגות אותה, שאגי רוג'רס, סקובי-דו וסקראפי-דו אשר פותרים תעלומות על-טבעיות תחת כיסוי היותה כתבים של מגזין נוער. כל סדרה בת חצי שעה הורכבה משני פרקים בני 11 דקות, שלעיתים יהיו שני חלקים של פרק אחד בן חצי שעה.
סקירה כללית > עונה 2

העונה השנייה של הפורמט הזה, ששודרה בתור התעלומות החדשות של סקובי-דו בשנת 1984, המשיכה באותו פורמט, וכללה שישה פרקים שני חלקים בהשתתפות דמויות סקובי-דו המקוריות פרד ג'ונס ו/או ולמה דינקלי, שניהם נעדרו מהסדרה במשך חמש שנים. שם משפחתו של פרד ניתן כ"רוג'רס" בתחילה בהופעתו החזרה לסדרה בפרק "יום הולדת שמח, סקובי-דו", אם כי בהמשך אותו פרק הוא תוקן כ"ג'ונס". רוג'רס הוגדר כשם המשפחה של שאגי בעונה הקודמת. שיר הנושא של העונה הזאת מבוצע בסגנון Thriller של מייקל ג'קסון. כתוביות הפתיחה הנלוות כוללות צילומים של שורת מפלצות (המורכבת ממספר מפלצות שהופיעו במספר פרקים מהסדרה).
דמויות ומדבבים

דון מסיק - סקובי-דו, סקראפי-דו
קייסי קאסם – נורוויל "שאגי" רוג'רס
הת'ר נורת' - דפני בלייק
דמויות ומדבבים > דמויות משנה

מרלה פרומקין - ולמה דינקלי
פרנק ולקר - פרד ג'ונס
הערות שוליים

↑  Perlmutter, David (2018). The Encyclopedia of American Animated Television Shows. Rowman & Littlefield. pp. 534–538. ISBN 978-1538103739.
↑  Erickson, Hal (2005). Television Cartoon Shows: An Illustrated Encyclopedia, 1949 Through 2003 (2nd ed.). McFarland & Co. pp. 717–726. ISBN 978-1476665993.
↑  Hyatt, Wesley (1997). The Encyclopedia of Daytime Television. Watson Guptill Publications. pp. 377–379. ISBN 978-0823083152. נבדק ב-22 במרץ 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
חג המולד

ערך זה עוסק בחג נוצרי. אם התכוונתם לאי בשם זה, ראו .
.
| --- | --- |

מיצג מולד בכנסייה
 שמות נוספים:  כריסמס, עיד אל מילד, נואל, ניטל, ק'ציון, יול, ויינאכטן, מיסת המשיח ועוד
 סוג:  חג דתי בקרב נוצרים, וחג תרבותי ברחבי העולם
 סיבה:  לידת ישו, ההיפוך החורפי
 סמלים:  מיצג מולד, סנטה קלאוס
 חוגגים:  נוצרים, תושבי מדינות נוצריות ויוצאי מדינות נוצריות בכל העולם
 חגיגות:  עץ חג המולד, ארוחת חג המולד,  מתנות, כרטיסי ברכה ומיסת חצות
 מאכלים:  Plätzchen, כדור בשר, Christmas ham, pinnekjøtt, מדיסטרפלסה, pork belly, בשר הודו, smalahove, gulugulu, לחם זנגביל, פודינג חג המולד, turrón 
 מתקשר עם:  הבשורה למרים, הציפייה, ערב חג המולד, יום הקופסאות, חג מילת ישו, חג ההתגלות, נובי גוד
 מועד
 תאריך:  25 בדצמבר בכנסיות המערביות 7 בינואר בכנסיות המזרחיות (בגלל הלוח היוליאני)
 
חג המולד הוא חג לזכר הולדת ישו, המקובל כמעט בכל זרמי הנצרות. על פי הברית החדשה נולד ישו למרים הבתולה בבית לחם, במקום שבו מצויה כיום כנסיית המולד. הנוצרים מאמינים כי לידתו מגשימה את נבואות התנ"ך על בואו של משיח מבית דוד אשר יגאל את העולם מחטאיו ויגשר בין האל לבני האדם. אין הסכמה בקרב הכנסיות ובקרב היסטוריונים על הכרונולוגיה המדויקת של לידת ישו, אך מאז המאה הרביעית כמעט כל הכנסיות חוגגות את לידתו ב-25 בדצמבר, ובכללן הכנסיות המזרחיות שמשתמשות בלוח היוליאני ולכן חל החג אצלן ביום המקביל ל-7 בינואר בלוח הגרגוריאני.
מנהגי החג והמסורות הקשורות בו נטמעו ברחבי העולם והחלו לאפיין גם מדינות ומשפחות שאינן אוחזות בדת הנוצרית. קמה סביבו הוויה תרבותית מחולנת שלמה, הן בארצות שתרבותן נוצרית במקורה ואף בכמה שאינן, המדגישה את התכנסות המשפחה והחברים ואת עונת החורף, עם מוטיבים כמו סנטה קלאוס, עץ אשוח מקושט, מתנות לילדים, שירים וסרטים פופולריים. במקביל, משמעותו הדתית המקורית של החג נשמרת על ידי נוצרים מאמינים ברחבי העולם, הפוקדים את הכנסיות לרגל תפילות היום המיוחדות ומוסיפים להדגיש את חשיבות החג כיום לידתו של גואל האנושות.
משמעות חג המולד

סיפור לידתו של ישו מבוסס בעיקר על הסיפור בברית החדשה המופיע בספר הבשורה על-פי מתי, ובספר הבשורה על-פי לוקס. הגרסאות המופיעות בשני הספרים שונות במקצת זו מזו.
על פי לוקס, גילתה מרים הבתולה מפי מלאך שהיא הרה ללדת, ושהתעברה מרוח הקודש ללא מגע מיני. זמן מה לאחר מכן היא ובעלה יוסף עזבו את ביתם בנצרת על מנת להגיע לבית משפחתו של יוסף בבית לחם ולהירשם במפקד האוכלוסין עליו הורה הקיסר אוגוסטוס. מכיוון שלא מצאו חדר בפונדק בעיר, נאלצו לישון באורווה. באורווה ילדה מרים את ישו, ולאחר הלידה הניחה אותו באבוס. לידתו של ישו בבית לחם מוצאו של בית דוד, היא על פי הנצרות, הגשמת נבואת הנביא ישעיהו.
ספר מתי מתחיל בכך שהוא מפרט את הגנאלוגיה של ישו, ובציון עובדת לידת הבתולין, ולאחר מכן מתייחס לביקור שלושת חכמי הקדם במקום בו שהה ישו לאחר לידתו בבית לחם. הספר אינו עוסק במסע מנצרת לבית לחם. חכמי הקדם הגיעו בתחילה לירושלים וסיפרו למלך הורדוס כי ראו כוכב, המספר על לידתו של מלך גדול. הם הלכו בעקבות הכוכב לבית לחם, והגיעו למקום בו שהו מריה ויוסף. הם העניקו לישו מתנות - זהב, מור ולבונה, והזהירו את הוריו מפני כוונותיו הרצחניות של הורדוס, אשר חשש מתחרות מצידו של התינוק. הם שבו למקומם מבלי שהזהירו את הורדוס, והמשפחה נמלטה למצרים, בעת שהורדוס פתח במסע רצחני להרג כל הילדים בבית לחם מתחת לגיל שנתיים. לאחר מותו של הורדוס שבה המשפחה ממצרים, אך מחשש מבנו של הורדוס, ארכלאוס, שבו לגליל וקבעו מושבם בנצרת.
אלמנט נוסף המוזכר בכתבי הקודש ובמסורת הנוצרית היא הכרזתו של מלאך לרועה שהיה בקרבת מקום על לידתו של ישו. כמה ממזמורי החג מתארים רועים ההולכים בעקבות הכוכב אל המקום בו נולד ישו. חכמי הקדם המתוארים אף הם בספר מתי כהולכים בעקבות הכוכב, מוצגים כ"מלכים" או כ"חכמים". על פי המסורת הם הגיעו מחצי האי ערב או מפרס ומשם הביאו את מתנות הזהב, המור והלבונה. כמה אסטרונומים מנסים להסביר את האירוע באירועים קוסמיים שונים, העשויים להביא להופעת כוכב זוהר בשמים, אך אין הסכמה על טיבו המדויק של האירוע הקוסמי שגרם לכך.
תאריך החג

החג נחוג ב-25 בדצמבר ברוב העדות הנוצריות, אולם חלק מהכנסיות המזרחיות מציינות את התאריך לפי הלוח היוליאני, כך שלמעשה, הן חוגגות את החג בתחילת ינואר. בנצרות של ימינו מקובל לראות בתאריך זה את יום לידתו של ישו, אם כי אין לכך ביסוס היסטורי.
תאריך החג > מקור בלוח הנוצרי

ההיסטוריונים אינם בטוחים מתי החלו הנוצרים לציין את לידת ישו. מלומדים אחדים מייחסים את ציון החג ב-25 בדצמבר למאה הרביעית לספירה ולרצונו של הקיסר קונסטנטינוס אשר הוטבל לנצרות על ערש דווי ליצור חג שיאחד מסורות נוצריות ופגאניות. מקורות רומאים מדברים על ציון החג בשנת 350, ומקור מקונסטנטינופול משנת 379 מספר כי גרגוריוס מנזיאנזוס, בישוף קונסטנטינופול, ציין את החג בשנה זו.
נראה כי בתקופה קדומה יותר המועד העיקרי בלוח הנוצרי היה "חג ההתגלות" בו ציינו הנוצרים את המועד בו התגלה ישו התינוק לחכמי הקדם. בכנסייה הקתולית "חג ההתגלות" עדיין מצוין כמועד חשוב, אך משני לחג המולד עצמו.
הרומאים הקדמונים ציינו את חג ה"סטורנליה" לכבודו של האל סטורן אל החקלאות בהילולה בת שבעה ימים שהחלה ב-17 בדצמבר. ההילולה הסתיימה במועד ההיפוך החורפי היא הנקודה במסלול כדור הארץ שבה, בחצי הכדור הצפוני, היום הוא הקצר ביותר והלילה הוא הארוך ביותר. בתחילת ימי הלוח היוליאני חל המועד ב-25 בדצמבר, בעוד שעל פי הלוח הגרגוריאני הנהוג כיום, חל המועד ב-21 בדצמבר. בחג הסטורנליה החליפו הרומאים מתנות, וכן נהוג היה כי אחד העבדים ישמש כ"אדון הבית" בעוד שה"אדונים" נהגו כעבדים. מועד קרוב נוסף שצוין על ידי הרומאים הקדמונים היה חג ה"קלנדס" שצוין ב-1 בינואר.
במאה הרביעית לספירה פעל גורם נוסף. בתקופת הקיסר אורליאנוס, בשנת 270 לספירה הפכה דת ה"סול אינוויקטוס", הערצת אל השמש כאל הראשי, לדתה הרשמית של האימפריה. מקורה של הדת בהערצת אל השמש הפרסי מיתרה. הרומאים ציינו את לידתה של השמש במועד ההיפוך החורפי, ב-25 בדצמבר בטקסים השאובים מן הדת המיתראיסטית. בדת זו החזיק קונסטנטינוס בטרם המיר לנצרות, ואף קודמו דיוקלטיאנוס, אשר בנה מחדש וחיזק מוסדות רבים באימפריה השוקעת. המעבר מעבודת האלילים לנצרות, ויצירת הכנסייה הקתולית הושפעו מדת זו. כל הראיות מצביעות על כך שהנצרות אימצה מנהגים וחגים שהיו נהוגים באימפריה בעת שהפכה לדת המדינה. בנוסף למיתרה עוד כמה אלים פגניים נולדו ב-25 בדצמבר כמו הורוס אל השמש המצרי, דיוניסוס היווני ואפילו קרישנה ההודי. אימוץ תאריך זה על ידי הנצרות הקל את קבלת הדת החדשה בקרב הפגאנים.
תאריך החג > התאריך בכנסיות השונות

חג המולד נחוג ב-25 בדצמבר בכנסייה הקתולית, בכנסיות הפרוטסטנטיות ובכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
לעומת זאת, בכנסייה הקופטית, וברוב העדות האורתודוקסיות (למעט היוונית) (הכנסייה האורתודוקסית של ירושלים, הכנסייה הפרבוסלבית הרוסית, הכנסייה הפרבוסלבית הסרבית, הכנסייה האורתודוקסית המקדונית, והכנסייה האורתודוקסית הגאורגית) מציינים את החג ב-7 בינואר.
שוני זה נובע מכך שרוב הכנסיות המזרחיות לא קיבלו את הלוח הגרגוריאני, ולפיכך הן מציינות את חג המולד על-פי הלוח היוליאני הישן. הכנסייה היוונית-אורתודוקסית אימצה לוח שנה משלה הדומה מאוד ללוח הגרגוריאני, ולפיכך זוהי הכנסייה המזרחית היחידה החוגגת את חג המולד ב-25 בדצמבר, ביחד עם הכנסיות המערביות. בין שנת 1900 לשנת 2099 יש פער של 13 ימים בין הלוח הגרגוריאני ללוח היוליאני.
בכנסייה הארמנית חוגגים את חג המולד ב-6 בינואר על פי הלוח היוליאני העתיק, כך שיוצא שבפועל, המועד הוא 19 בינואר. 6 בינואר היה מועדו של החג בכל הכנסיות לפני המאה ה-4 לספירה, והוא מצוין כיום בכנסיות אחרות (בייחוד בכנסייה הקתולית) כ"חג ההתגלות".
תאריך החג > ימי החג

בבריטניה מקובלים "שנים עשר ימי חג המולד" שלאחר החג כמועדים לשמחה ולרכישת מתנות, המסתיימים בלילה השנים עשר, הוא ליל חג ההתגלות. בשוודיה הקדומה צוינו עשרים ימי "שלום חג המולד" בהם הכפילו את הקנסות הנהוגים על עבירות השוד והרצח. עד היום נוהגים הילדים בשוודיה לציין את היום העשרים שלאחר החג, בו מושלך עץ חג המולד.
התרבויות החוגגות את החג ב-25 בדצמבר מתייחסות בדרך כלל ל-24 בדצמבר כ"ערב חג המולד", אך אין הסכמה באשר לשמו של 26 בדצמבר. בהולנד, פולין, גרמניה וסקנדינביה נקרא חג המולד "יום חג המולד הראשון" והיום שלאחריו "יום חג המולד השני". בבריטניה וארצות חבר העמים הבריטי נקרא החג "יום הקופסאות" (Boxing Day) בעוד שברומניה, ספרד ואירלנד ידוע היום כיום "סט. סטפן". בפיליפינים נהוג להכין מנת המונאדו - בשר עם אננס.
מנהגי חג המולד

לחג המולד מנהגים רבים, בעלי אופי חילוני ודתי, השונים מארץ לארץ. מקורם של רוב המנהגים המוכרים, כגון "עץ חג המולד" והענקת המתנות, הוא בגרמניה, והם הופצו בידי המיסיון הנוצרי בימים בהם עברו עמי אירופה מעבודת אלילים לנצרות. יש המייחסים אותם לחג הפגאני של ההיפוך החורפי, "יול", שצוין בידי הגרמנים הקדמונים, ובשפות הסקנדינביות עדיין נקרא חג המולד בשם זה. האפיפיור גרגוריוס הראשון החליט שלא לדכא את המנהגים האליליים אלא להטמיעם בנצרות, על מנת לאפשר מעבר קל יותר לדת הנוצרית לעמים הרבים שהמירו דתם. במהלך השנים קיבל החג מאפיינים דתיים וחילוניים השאובים ממנהגים מקומיים.
על אף ההשפעה הרבה של המסורת הנהוגה בארצות הברית ובבריטניה באשר לחג ולמנהגיו, המופצת באמצעות הקולנוע והטלוויזיה, עדיין ניכרת חשיבות רבה למנהגים מקומיים.
מנהגי חג המולד > מנהגים דתיים

בערב החג נהוגה ארוחה משפחתית, אשר התפריט בה שונה מארץ לארץ. במזרח אירופה נהוג להקדים לארוחה זו תקופה של צום. נהוג לחגוג את ליל החג במיסה חגיגית - מיסת חג המולד - הנערכת בחצות. מנהג שמקורו בימי הביניים והוא נפוץ גם כיום הוא אכילת ארוחה משפחתית חגיגית בצהרי החג.
נהוג להקים במקומות ציבוריים סצנת מולד לכבוד החג, תערוכה המשחזרת את לידת ישו באמצעות דמויות ותפאורה, לרוב בגודל טבעי. לעיתים מתקיימים שחזורים הנקראים "תמונה חיה" (בצרפתית: tableau vivant) שבהן משתתפים בני אדם ובעלי חיים אמיתיים. רשויות מקומיות נוהגות לקשט את המקומות הציבוריים בשלטים ובאורות, הנושאים אופי דתי. ב-1984 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין לינץ' נ. דונלי כי הענקת מימון של רשות מקומית לתצוגה שכללה את תיאור לידתו של ישו אינה עומדת בניגוד לתיקון הראשון לחוקה העוסק בהפרדת הדת מן המדינה.
קבוצות נוהגות לעבור מבית לבית ולשיר מזמורי חג דתיים. אצל עמים סלאבים מקובל לשיר שירי קוליאדקה. אחרים נוהגים לבצע עבודת צדקה קהילתית.
בספרד (בעיקר באנדלוסיה) נחגג חג המולד במסיבות פלמנקו בעלות אופי מיוחד (Navidad Flamenca), שכן במסורת התרבותית של שירת הפלמנקו הוקדש מקום מיוחד לסוגת שירי חג המולד. סוגה זו כוללת שירים המכונים Villancicos העוסקים באגדות סביב הולדת ישו בבית לחם, ושירים המכונים Campanilleros העוסקים במעשי ניסים שונים הקשורים בישו ובלקח המוסרי העולה מהם.
מנהגי חג המולד > שוק חג המולד

בערים רבות, בעיקר באירופה, קיים "שוק חג המולד", אשר נפתח מספר שבועות לפני החג, ובו נמכרים מוצרים לחג. שוקי חג המולד נערכים במדינות רבות בשבועות שלפני החג, המכונים אדוונט, ובחלקן הם ממשיכים אף לאחריו. שווקים אלו החלו בעיר דרזדן שבגרמניה במאה ה-14, וממנה התפשטו לשאר גרמניה ולעולם כולו. עד היום בגרמניה ובמדינות דוברות הגרמנית, שוקי חג המולד הם הגדולים ביותר.
מנהגי חג המולד > עץ חג המולד

נהוג להציב בבית ובמרחב הציבורי עץ אשוח, להניח עליו קישוטים, ולקשט את הבית בצמחייה ירוקה ובדבקון. במדינות רבות באירופה, בבריטניה ובארצות הברית נהוג להדליק גזע עץ באח הבית המכונה "גזע העץ של יול".
בצפון אמריקה ובדרום אמריקה נהוג לקשט את הבתים מבחוץ באורות, ולעיתים במזחלות, אנשי שלג ושאר דמויות הקשורות בחג.
מנהגי חג המולד > הענקת מתנות

הענקת מתנות היא אלמנט המצוי בכל מקום בו מצוין החג. בארצות רבות נהוג לספר כי דמות אגדית, המתוארת לרוב כאדם עליז ושמן בעל זקן לבן, מעניקה מתנות לילדים הטובים. דמות זאת נקראת לעיתים "אב הקור", "סבא שלג", או "סנטה קלאוס" על שמו של הבישוף ניקולאס הקדוש מן המאה הרביעית באסיה הקטנה, שהיה ידוע בטוב ליבו.
ברוב העולם מעניקים את המתנות בערב חג המולד, או בבוקר החג. בארצות רבות כגרמניה והולנד מצוין יומו של סינטרקלאס ב-5 בדצמבר, בעוד שחג המולד נושא אופי דתי יותר. בספרד מוענקות המתנות בחג ההתגלות החל בראשית ינואר. בפולין מעניק סנטה קלאוס מתנות ב-5 בדצמבר וכן בערב חג המולד, ב-24 בדצמבר. ברוסיה מעניק דד מורוז ("סבא כפור") את המתנות בנובי גוד, ערב השנה החדשה. המסורת האנגלוסקסית מדברת על חלוקת מתנות שונות בכל אחד מ"שנים עשר ימי חג המולד" שבין חג המולד וחג ההתגלות. לעיתים נהוג בבריטניה להעניק מתנות למכרים שאינם בני משפחה ב"יום הקופסאות".
על פי המסורת האנגלו-אמריקנית מגיע סנטה קלאוס בערב החג על מזחלת, הרתומה לאיילים צפוניים, ונוחתת על גגות הבתים. או אז משתלשל סנטה קלאוס מן הארובה, משאיר בבית מתנות לילדים, וטועם מן המזון שהושאר לו. ביתר ימות השנה עוסק סנטה קלאוס בהכנת המתנות, ובעריכת רשימות לגבי הילדים הטובים הראויים לקבל את המתנות. המסורת הבריטית משייכת את קבלת המתנות להתנהגות "טובה" או "רעה". ילדים רעים יקבלו מתנה כדוגמת חתיכת פחם, או מקל שישמש את הוריהם להכות בהם, ולא מתנה בה הם חפצים.
המקבילה הצרפתית לדמות זו, Père Noël, ("אבא חג המולד") התפתחה בקווים דומים. בתרבויות אחרות (כהולנד) מלווה הדמות בעוזר בשם "פטר השחור", או בשדונים (נקראים Elves), המסייעים לו בהכנת המתנות. לעיתים מצוין כי הוא נשוי. במרכזי קניות נהוגה הופעתם של אנשים המחופשים בדמות סנטה קלאוס, אשר הילדים מבקשים מהם מתנות.
בארצות רבות משאירים הילדים כלים בהם יכניס סנטה קלאוס את המתנות. בארצות דוברות אנגלית המנהג הוא לתלות גרביים בסמוך לאח המבוערת, מכיוון שסנטה קלאוס מגיע דרך הארובה, בתקווה שאכן יגיע וימלא את הגרב במתנות. בארצות אחרות נהוג להשאיר נעליים ריקות. בנוסף למתנות אותן מביא סנטה קלאוס, נהוג כי בני המשפחה מעניקים מתנות זה לזה.
מנהגי חג המולד > כרטיסי ברכה

כרטיסי החג נהוגים באוסטרליה ובקנדה, כמו גם בארצות הברית ובאירופה, כדרך בה שומרים על קשר עם קרובים ומכרים רחוקים, וידידים אחרים. משפחות רבות יוצרות תמונה משפחתית חגיגית ושולחות אותה למכריהן, בצירוף ברכה המספרת על שעבר על המשפחה בשנה שחלפה.
בתרבות הפופולרית > באמנות

יצירות רבות מתארות את החג ואת רוח החג, לעיתים בדרך של אגדה מודרנית, העוסקת בנס נוגע ללב. חלק מהן הפכו לחלק ממסורת החג במקומות בהן נוצרו.
האנס כריסטיאן אנדרסן כתב את האגדה על "מוכרת הגפרורים הקטנה" אשר הולכת יחפה בשלג בערב החג, ומנסה למכור גפרורים, תוך שהיא רואה את החגיגות בבתים מבעד לחלון. היא אינה מעזה לחזור הביתה בטרם מכרה את גפרוריה מחשש מאביה השיכור והאלים. סופה, בניגוד לאגדות חג המולד האנגליות, הוא טראגי. צ'ארלס דיקנס יצר את "מזמור חג המולד" המספר על קמצן בשם אבנעזר סקרוג', המתנגד לחמלה ולנדיבות, ולכן דוחה את חג המולד שהוא חג של חמלה ונדיבות, עד שהוא זוכה לביקור "רוחות חג המולד" המראות לו את התוצאות השליליות של מעשיו. לסיפור זה השפעה ממשית על רוח החג בארצות דוברות אנגלית, ולהחלטה שלא לפתוח עסקים ביום החג.
הבלט "מפצח האגוזים" מאת צ'ייקובסקי מספר על מפצח אגוזים הקם לתחייה בחלומה של ילדה בחג המולד. יוהאן סבסטיאן באך הלחין את "אורטוריה לחג המולד".
בעידן הקולנוע והטלוויזיה נהוג להקרין בחג את סרטו של פרנק קפרה "אלו חיים נפלאים" המספר סיפור דומה לסיפור "מזמור חג המולד", ובו הגיבור הוא איש עסקים שהקריב את שאיפותיו האישיות על מנת לסייע לקהילתו. מלאך השומר עליו מציל אותו מניסיון התאבדות, ומראה לו עד כמה היו שונים חיי האנשים שמסביבו אלמלא פעל כפי שפעל. כן מקרינים בחג זה את הסרט "נס ברחוב 34" בה מככבת נטלי ווד כילדה המתלבטת האם סנטה קלאוס היא דמות אמיתית או דמיונית.
בתרבות הפופולרית > כלכלה ומסחר

עד אמצע המאה ה-19 לא היה חג המולד שונה במנהגיו מחג הפסחא. מנהגי החג כללו ביקור בכנסייה, ארוחה משפחתית וחלוקת מתנות קטנות לחברי המשפחה. השינוי חל באמצע המאה ה-19 בארצות הברית ובבריטניה. בעלי חנויות כלבו החלו לקשט את חנויותיהם לכבוד החג כאמצעי למשוך לקוחות. בשנת 1862 חנות הכלבו מייסיס בעיר ניו יורק הייתה לחנות הראשונה שבה הולבש אדם בתלבושת סנטה קלאוס ושוחח עם ילדים. מנהג זה אומץ על ידי חנויות כלבו אחרות, ובתקופה מאוחרת יותר במאה ה-20 גם על ידי קניונים. מאפיין נוסף של חג המולד שהתווסף עם הזמן, בנוסף לקניות המרובות, סנטה קלאוס והקישוטים, הם שירי החג הרבים המתנגנים ברבות מהחנויות. לדוגמה, השיר "Jingle Bells", ואחרים.
החג הוא תמריץ לכלכלות הארצות החוגגות אותו. המכירות עולות כמעט בכל התחומים, ומוצרים חדשים מוצגים לקהל. "עונת חג המולד" מתחילה מספר שבועות לפני החג, וממשיכה עד ל-1 בינואר, המצוין אף הוא בחגיגות נפרדות. יום החג עצמו הוא היום היחיד בשנה שבו נהוג לסגור את כל החנויות. בצפון אמריקה נהוג להתחיל את הקרנתם של סרטים עתירי תקציב העוסקים בדרמה או בפנטזיה בחג המולד. פרט לעונת הקיץ, מהווה חג המולד את המועד הטוב ביותר להתחיל בהקרנת סרט חדש.
חג המולד בישראל

הקהילה הנוצרית בארץ ישראל קטנה מאוד ומונה רק כ-2% מאוכלוסיית המדינה כשרובם בני המגזר הערבי, אולם חשיבותה של הארץ כמרכז המסורת הנוצרית מביאה לכך שכמה מהטקסים הדתיים החשובים ביותר מתקיימים באתרים שונים בארץ הקשורים בנצרות. בארץ מיוצגות כמעט כל הכנסיות הנוצריות (גם כאלה שאין להן קהילות פעילות בארץ), וכולן מקיימות טקסים מיוחדים בחג המולד, בעיקר בערים: בית לחם, ירושלים ונצרת.
כנסיית המולד בבית לחם הוקמה במקום שבו, לפי המסורת הנוצרית, נולד ישו. זוהי כנסייה אורתודוקסית, ולפיכך טקסי חג המולד מתקיימים בה ב-7 בינואר. בכנסייה הקתולית הסמוכה לכנסיית המולד נערכת בחצות ליל 25 בדצמבר מיסה חגיגית, שמעוררת התעניינות רבה, ולפיכך מצולמת ומשודרת ברחבי העולם בשידור חי. הטקס מתנהל על ידי ראש הכנסייה הקתולית בירושלים, והוא נושא אופי בינלאומי, כיוון שהוא נערך בשפות שונות. עד שנת 1994 הייתה רשות השידור הישראלית אחראית על צילום הטקס ושידורו. מאז הועברה השליטה בעיר לרשות הפלסטינית שאחראית על השידור הטלוויזיה הפלסטינית הממלכתית. בין השנים 1994–2002 הקפיד ראש הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, להגיע לטקס (אף שהוא עצמו היה מוסלמי). עם התגברות האינתיפאדה השנייה סירבה ישראל להתיר לערפאת לעבור ממשכנו ברמאללה לבית לחם.
בנצרת נמצאת כנסיית הבשורה העומדת במקום שבו, על פי המסורת הנוצרית, קיבלה מרים הבתולה (מריה) את הבשורה כי היא הרה מרוח הקודש. זוהי כנסייה קתולית, ולפיכך גם בה מתקיימת מיסה חגיגית בחצות ליל 25 בדצמבר. הטקס בנצרת נערך בערבית ונושא אופי מקומי יותר.
בכנסיות בירושלים אפשר לראות מגוון של טקסים ומנהגים בליל החג, כל כנסייה על-פי המנהגים המיוחדים לה, ובתאריך הנהוג בה. ברובע הארמני של העיר העתיקה נחוג החג ב-19 בינואר על-פי מנהג הארמנים.