stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סחר תבלינים

סחר התבלינים (באנגלית: Spice trade) מתייחס לסחר בין תרבויות היסטוריות באסיה, צפון מזרח אפריקה ואירופה. תבלינים כמו קינמון, הל, זנגביל, פלפל וכורכום היו ידועים ושימשו בעת העתיקה למסחר בעולם המזרחי. תבלינים אלה מצאו את דרכם למזרח התיכון לפני תחילת התקופה הנוצרית, שם הוחזקו המקורות האמיתיים של התבלינים על ידי הסוחרים, ונקשרו אליהם סיפורי אגדות.
חשיבות דרך המשי (באדום) ודרכי התבלינים (בכחול) נבלמה על ידי האימפריה העות'מאנית עם נפילת האימפריה הביזנטית בשנת 1453, מה שהביא לעידן הגילויים
ההיבט הימי של הסחר, נשלט על ידי העמים האוסטרונזיים באיי דרום-מזרח אסיה, שהקימו את דרכי הסחר הקדומים מדרום-מזרח אסיה (ובהמשך מסין) לסרי לנקה והודו לפחות בשנת 1500 לפני הספירה. סחורות אלה הועברו דרך היבשה לעבר הים התיכון והעולם היווני-רומי בדרך הבשמים, וגם בנתיבי רומא-הודו על ידי סוחרים הודים ופרסים. מסלולי הסחר הימיים האוסטרונזיים התרחבו מאוחר יותר למזרח התיכון ומזרח אפריקה כבר באלף הראשון לספירה, והתוצאה הייתה הקולוניזציה האוסטרונזית של מדגסקר.
באזורים ספציפיים, קיסרות אקסום (בערך המאה החמישית לפנה"ס - המאה ה-11 לספירה) הייתה חלוצה בסחר דרך הים האדום, עוד לפני המאה הראשונה לספירה. במהלך האלף הראשון הפכו אתיופים לכוח המסחר הימי של ים סוף. באותה תקופה, נשלטו ברובם דרכי סחר מסרי לנקה והודו על ידי טמילים שרכשו טכנולוגיה ימית ממגע אוסטרונזי מוקדם. באמצע המאה השביעית לספירה לאחר עליית האסלאם, החלו הסוחרים הערבים להשתלט על נתיבים ימיים אלה ושלטו בנתיבי הימיים המערביים של האוקיינוס ההודי.
סוחרים ערבים השתלטו בסופו של דבר על העברת סחורות עם סוחרי הלבנט והוונציאנים לאירופה עד לעלייתם של הטורקים העות'מאנים שהשתלטו על המסלול בשנת 1453. נתיבים יבשתיים סייעו בתחילה בסחר התבלינים, אך נתיבי סחר ימי הובילו לצמיחה אדירה בפעילות המסחרית. במהלך התקופות המאוחרות של ימי הביניים, סוחרים מוסלמים שלטו בנתיבי מסחר תבלינים ימיים ברחבי האוקיינוס ההודי, התחברו עם אזורי המקור במזרח אסיה ושילחו תבלינים מאימפריות סחר בהודו מערבה למפרץ הפרסי והים האדום, שממנו הובילו נתיבי היבשה לאירופה.
הסחר השתנה בעידן הגילויים האירופיים. במהלכו, סחר התבלינים, במיוחד בפלפל שחור, הפך לפעילות חשובה עבור סוחרים אירופאים. המסלול מאירופה לאוקיינוס ההודי דרך כף התקווה הטובה נפתח על ידי הנווט החוקר הפורטוגזי ואסקו דה גאמה בשנת 1498, והביא ליצירת מסלולי ים חדשים חדשים למסחר.
סחר זה, שהניע את הכלכלה העולמית מסוף ימי הביניים, אל תוך התקופה המודרנית, הוביל לעידן של שליטה אירופית במזרח. נתיבים כמו מפרץ בנגל, שימשו גשר לחילופי תרבות ומסחר בין תרבויות מגוונות כאשר מדינות נאבקו להשיג שליטה על המסחר בדרכי התבלינים הרבות. הדומיננטיות האירופית הייתה איטית בהתפתחתה. מסלולי הסחר הפורטוגזים הוגבלו בעיקר על ידי שימוש בנתיבים עתיקים, נמלים ועמים שקשה היה לשלוט בהם. ההולנדים הצליחו מאוחר יותר לעקוף חלק מבעיות אלה על ידי שייט ישיר באוקיינוס מכף התקווה הטובה למצר סונדה באינדונזיה.
ההתחלה

המצרים סחרו בים סוף בתבלינים מקרן אפריקה, ומחצי האי ערב. מוצרי יוקרה הנסחרים בנתיב הבשמים כללו תבלינים הודים, משי וטקסטיל משובח. סחר התבלינים היה קשור בנתיבי יבשה מוקדמים, אולם נתיבי הים התבררו כתנאי חשוב שעזר לצמיחת הסחר. שושלת תלמי פיתחה סחר עם הודו באמצעות נמלי ים סוף.
אנשים מהתקופה הנאוליתית סחרו בתבלינים, אובסידיאנים, צדפות ים, אבנים יקרות וחומרים בעלי ערך גבוה עוד בראשית האלף העשירי לפני הספירה. הראשונים שהזכירו את הסחר בתקופות היסטוריות הם המצרים. באלף השלישי לפני הספירה, הם סחרו עם ארץ פונט, שלפי ההערכה הייתה ממוקמת באזור המקיף את צפון סומליה, ג'יבוטי, אריתריאה וחוף הים האדום של סודאן.
רשת הסחר הימית האמיתית הראשונה באוקיינוס ההודי הייתה של העמים האוסטרונזיים באי דרום-מזרח אסיה, שבנו את הספינות הראשונות שיצאו לאוקיינוס הם הקימו דרכי סחר עם דרום הודו וסרי לנקה כבר בשנת 1500 לפני הספירה, והביאו חילופי תרבויות חומריות (כמו קטמרנים, סירות רפסודות ועוד) ומוצרים כמו קוקוס, בננות וקנה סוכר. כמו כן יצרו חיבור עם התרבויות החומריות של הודו וסין. בעיקר אינדונזים, סחרו בתבלינים (כקינמון) עם מזרח אפריקה בעזרת סירות קטמרן ושייטו בעזרת הרוחות המערביות באוקיינוס ההודי. רשת סחר זו התרחבה והגיעה עד אפריקה וחצי האי ערב, והתוצאה הייתה הקולוניזציה האוסטרונזית של מדגסקר במחצית הראשונה של האלף הראשון לספירה. הסחר המשיך לתקופות היסטוריות, ובהמשך הפך ל"דרך המשי הימי".
באלף הראשון לפני הספירה עסקו הערבים, הפיניקים וההודים בסחר ביבשה במוצרי יוקרה כמו תבלינים, זהב, אבנים יקרות, עור של בעלי חיים נדירים, ופנינים. הסחר בים היה בים סוף ובאוקיינוס ההודי. מסלול הים סוף היה מבאב אל-מנדב לברניקה ומשם דרך היבשה לנילוס ואחר כך על ידי סירות לאלכסנדריה. סחר היבשתי היה במדבריות של ערב הסעודית באמצעות גמלים.
במחצית השנייה של האלף הראשון לפני הספירה השתלטו השבטים הערבים של דרום ומערב ערב על הסחר היבשתי מדרום ערב לים התיכון. בצפון השתלטו הנבטים על דרך הסחר שחצתה את הנגב מפטרה לעזה. הסחר הפך את השבטים הערבים לעשירים מאוד. אזור דרום ערב נקרא על ידי יודון-ערב הסעודית (הערבית המוערכת) על ידי היוונים והיה על סדר היום של כיבושי אלכסנדר ממקדוניה לפני שמת. ההודים והערבים שלטו בסחר בים עם הודו. בסוף המאה השנייה לפני הספירה, היוונים ממצרים למדו מההודים כיצד להפליג ישירות מעדן לחוף המערבי של הודו באמצעות רוחות המונסון (היפאלוס) והשתלטו על סחר בים.
סחר ערבי ואירופה מימי הביניים

רומא מילאה חלק בסחר התבלינים במהלך המאה החמישית, אך תפקיד זה, שלא כמו הסחר הערבי, לא נמשך לאורך ימי הביניים. עליית האסלאם הביאה שינוי משמעותי בסחר, שכן סוחרים יהודים וערבים, במיוחד ממצרים, השתלטו בסופו של דבר על העברת סחורות דרך הלבנט לאירופה.
סחר התבלינים הביא עושר רב לבית עבאס, ואף נתן השראה לאגדות מפורסמות כמו זו של סינבד המלח. מלחים וסוחרים מוקדמים אלה היו בדרך כלל מפליגים מעיר הנמל בצרה ובסופו של דבר לאחר הפלגות רבות הם היו חוזרים למכור את סחורתם כולל תבלינים בבגדאד. התהילה של תבלינים רבים כמו אגוז מוסקט וקינמון מיוחסת לסוחרי התבלינים המוקדמים האלה.
הקשר המסחרי ההודי עם דרום-מזרח אסיה התגלה כחיוני עבור סוחרי ערב ופרס במאות ה-7 וה-8. סוחרים ערבים - בעיקר צאצאים של מלחים מתימן ועומאן - שלטו בנתיבים ברחבי האוקיינוס ההודי, תוך מגע עם אזורי המקור במזרח הרחוק - ב"איי התבלינים" הסודיים (איי מלוקו ואיי בנדה). סולימאה אל-מאהר כותב: "מזרחית לטימור נמצאים האיים של בנדם שבהם גדל אגוז מוסקט. איי גידול הציפורן נקרא מלוקו ....."
מוצרים ממולוקה נשלחו לסחר בהודו, ועברו דרך נמלים כמו קוז'יקודה, ודרך סרי לנקה. משם הם נשלחו מערבה דרך נמלי ערב למזרח הקרוב, למצר הורמוז שבמפרץ הפרסי וג'דה בים סוף ולעיתים נשלחו למזרח אפריקה, שם הם שמשו למטרות רבות, כולל טקסי קבורה. העבאסים השתמשו באלכסנדריה, דמייט, עדן כנמלי כניסה להודו ולסין. סוחרים שהגיעו מהודו בעיר הנמל עדן כיבדו את סולטן תימן בבשמים שונים.
נתיבי היבשה הובילו לחופי הים התיכון. מהמאה ה-8 עד המאה ה-15 החזיקה הרפובליקה של ונציה והרפובליקות הימיות הסמוכות את המונופול של הסחר האירופי עם המזרח התיכון. סחר המשי והתבלינים, הכולל תבלינים, קטורת, עשבי תיבול, סמים ואופיום, הפכו את מדינות העיר הים תיכוניות לעשירות מאוד. התבלינים היו בין המוצרים היקרים והמבוקשים ביותר בימי הביניים, ששימשו ברפואה. כולם יובאו מאסיה ואפריקה. סוחרים ונציאנים חילקו אז את הסחורה דרך אירופה עד עליית האימפריה העות'מאנית, שהובילה בסופו של דבר לנפילתה של קונסטנטינופול בשנת 1453, תוך חסימת האירופאים מנתיבי ים יבשתיים חשובים משולבים.
דיפוזיה תרבותית

אחד החילופים הטכנולוגיים החשובים ביותר של רשת סחר התבלינים היה העברת טכנולוגיות ימיות להודו, המזרח התיכון, מזרח אפריקה וסין על ידי העמים האוסטרונזים. טכנולוגיות אלה כוללות סירות מסוגים שונים, קטמרנים, וכנראה גם סירות מפרש. התהליך עדיין ניכר בשפות בסרי לנקה ובדרום הודו.
אוסטרונזים יצרו גם מספר התיישבויות בדרום הודו, סרי לנקה ומזרח אפריקה, מה שהיווה מרכיב חשוב בסחר התבלינים. הם ייבאו את הבננות, אגוזי קוקוס מבויתים מהאוקיינוס השקט, בטטות יאם, אורז יבש, טארו ענק, ג'ינג'ר, פלפל, אגוז ארקה, וקנה סוכר.
מוסדות דתיים הינדים ובודהיסטיים בדרום-מזרח אסיה, היו קשורים לפעילות כלכלית ומסחר, שכן פטרונים הפקידו כספים גדולים אשר ישמשו אחר כך לטובת הכלכלה המקומית על ידי ניהול אחוזות, קידום פעילויות מסחר. הבודהיזם התפשט בעיקר לצד הסחר הימי וקידם אמנות ואוריינות. האסלאם התפשט ברחבי המזרח והגיע בדרום-מזרח אסיה הימית במאה העשירית. סוחרים מוסלמים מילאו חלק מכריע בסחר. מיסיונרים נוצריים, כמו סנט פרנסיס חאווייר, סייעו להתפשטות הנצרות במזרח. הנצרות התמודדה עם האסלאם כדי להפוך לדת השלטת באיי מלזיה. עם זאת, ילידי איי התבלין התרגלו בקלות לקלוט הבטים שונים של שתי הדתות.
הכרת השפה הפורטוגזית הפכה חיונית לסוחרים העוסקים בסחר. סחר פלפל קולוניאלי שינה באופן דרסטי את חוויית המודרניות באירופה ובקרלה והביא, יחד עם הקולוניאליזם, קפיטליזם מוקדם לחוף מלבר בהודו, שינוי תרבויות של צורת עבודה ומעמדות.
סוחרים הודים העוסקים בסחר תבלינים הביאו את המטבח ההודי לדרום-מזרח אסיה, ובמיוחד למלזיה ואינדונזיה, שם הפכו תערובות תבלינים ופלפל שחור לפופולריות. לעומת זאת, המטבח והגידולים הדרום מזרחיים של אסיה התפשטו גם להודו ולסרי לנקה, שם עדיין קיימת דומיננטיות של אורז ותבשילי חלב קוקוס.
אנשים אירופאים התחתנו עם ההודים, והפיצו בהודו כישורים קולינריים חשובים, כמו אפייה. אוכל הודי, שהותאם לחיך האירופי, הגיע לאנגליה עד שנת 1811, כאשר מפעלים בלעדיים החלו לספק את טעמם של הסקרנים ושל החוזרים מהודו. אופיום היה חלק ממסחר התבלינים וכמה אנשים שהיו מעורבים בסחר התבלינים הונעו על ידי התמכרות לאופיום.
לקריאה נוספת

Collingham, Lizzie (December 2005). Curry: A Tale of Cooks and Conquerors. Oxford University Press. ISBN 978-0195172416.
Corn, Charles; Debbie Glasserman (March 1999). The Scents of Eden: A History of the Spice Trade. Kodansha America. ISBN 978-1568362496.
Donkin, Robin A. (August 2003). Between East and West: The Moluccas and the Traffic in Spices Up to the Arrival of Europeans. Diane Publishing Company. ISBN 978-0871692481.
Fage, John Donnelly; et al. (1975). The Cambridge History of Africa. Cambridge University Press. ISBN 978-0521215923.
Rawlinson, Hugh George (2001). Intercourse Between India and the Western World: From the Earliest Times of the Fall of Rome. Asian Educational Services. ISBN 978-8120615496.
Shaw, Ian (2003). The Oxford History of Ancient Egypt. Oxford University Press. ISBN 978-0192804587.
Kalidasan, Vinod Kottayil (2015). "Routes of Pepper: Colonial Discourses around Spice Trade in Malabar" in Kerala Modernity: Ideas, Spaces and Practices in Transition, Shiju Sam Varughese and Sathese Chandra Bose (Eds). Orient Blackswan, New Delhi. ISBN 978-81-250-5722-2.
הערות שוליים

↑  "Spice Trade". Encyclopædia Britannica. 2016. Retrieved 25 April 2016.
↑  Fage 1975: 164
↑  Donkin 2003
↑  Corn & Glasserman 1999: Prologue
↑  Gama, Vasco da. The Columbia Encyclopedia, Sixth Edition. Columbia University Press
↑  Rawlinson 2001: 11-12
↑  Shaw 2003: 426
↑  Simson Najovits, Egypt, trunk of the tree, Volume 2, (Algora Publishing: 2004), p. 258.
↑  Manguin, Pierre-Yves (2016). "Austronesian Shipping in the Indian Ocean: From Outrigger Boats to Trading Ships". In Campbell, Gwyn (ed.). Early Exchange between Africa and the Wider Indian Ocean World. Palgrave Macmillan. pp. 51–76.
↑  Meacham, Steve (11 December 2008). "Austronesians were first to sail the seas". The Sydney Morning Herald. Retrieved 28 April 20
↑  Doran, Edwin, Jr. (1974). "Outrigger Ages". The Journal of the Polynesian Society. 83 (2): 130–140.
↑  Mahdi, Waruno (1999). "The Dispersal of Austronesian boat forms in the Indian Ocean". In Blench, Roger; Spriggs, Matthew (eds.). Archaeology and Language III: Artefacts languages, and texts (PDF). One World Archaeology. 34. Routledge. pp. 144–179.
↑  Doran, Edwin B. (1981). Wangka: Austronesian Canoe Origins. Texas A&M University Press.
↑  Blench, Roger (2004). "Fruits and arboriculture in the Indo-Pacific region". Bulletin of the Indo-Pacific Prehistory Association. 24 (The Taipei Papers (Volume 2)): 31–50.
↑  "The Third Voyage of Sindbad the Seaman – The Arabian Nights – The Thousand and One Nights – Sir Richard Burton translator". Classiclit.about.com. 2009-11-02. Retrieved 2011-09-16.
↑  Donkin 2003: 59
↑  Donkin 2003: 88
↑  Donkin 2003: 92
↑  Donkin 2003: 91–92
↑  Pollmer, Priv.Doz. Dr. Udo. "The spice trade and its importance for European expansion". Migration and Diffusion. Retrieved 27 June 2016.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565810005171  NKC: ph138907 
דרכי הסחר הימי הפריהיסטוריות וההיסטוריות של העמים האוסטרונזיים, מדרום-מזרח אסיה ועד אירופה
נמל קליקוט, 1572, מרכז סחר כללי ותבלינים בהודו
דרכי הסחר האוקייני הפורטוגזי והספרדי במאה ה-16
ענבל לורי

| --- | --- |

 לידה:  17 בספטמבר 1976 (בת 48) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
ענבל לורי ב"השנים הכי יפות"
ענבל לורי (נולדה ב-17 בספטמבר 1976) היא שחקנית, תסריטאית, אימפרוביזטורית ומורה לאימפרו ישראלית.
פילמוגרפיה > תיאטרון

פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא - תפקיד ראשי במחזה "היום נחייה!" שאותו כתבה.
החצילים - מופע מערכונים מקורי.
"למה אלפקה?"- קבוצת אימפרו'.
Three falling - מופע של דואט מאולתר עם מולי שולמן. הופיעו בטקסס, אמסטרדם וסלובניה.
מר קולפרט - מאת דויד גיסלמן, בבימויו של מולי שולמן. עולה במסגרת העונה הגרמנית של תיאטרון תמונע.
2010 - "פרה שחוטה". 4 עונות של מופעים בבית אבי חי בירושלים, העוסקים באופן סאטירי וחילוני בסוגיות יסוד בתרבות היהודית. כתיבה, בימוי ומשחק - ענבל לורי, יאיר להמן ואלי חביב.
הצגות יחיד
קולות אחרים
שונים אבל שונים
"האישה שיכולתי להיות" - כתיבה ומשחק, בימוי: שמוליק לוי, הועלתה בתיאטרונטו 2007.
הצגות ילדים
שלגיה - הצגת חנוכה עם דפנה דקל.
דפנה ודודידו 2.
הצגות נוער
שחקנית וכותבת בתיאטרון מפגשים.
שחקנית ב"איבגי הפקות" במופע "קצרים" שאותו כתבה ויצרה עם אפרת ארנון.
פילמוגרפיה > טלוויזיה

מ.ק. 22 - החיילת הנכה מיכל ושלל דמויות נוספות.
"לכו חפשו" - מנחה את השידור החי היומי של ערוץ לוגי כשנה וחצי.
"לורי וגוטשלק" - מיני סידרה לערוץ לוגי.
אמנה ג'יבריל - הכתבת הערבייה בתוכנית "הערב עם אסף הראל", שידור חי בערוץ 10.
אחות בית הספר - "ראש גדול", סדרת נוער בכבלים.
מיס בדאלק - ב"השנים הכי יפות".
מחנכת כיתה ב"כאן גרים בכיף".
גולדי ב"2025"
פילמוגרפיה > קולנוע

תסריטאית בסרט התיעודי "גדוד העלייה" - השתתף בפסטיבל חיפה 2004 ומוקרן בערוץ yes דוקו. הסרט דובר רוסית ועברית.
כתיבה

2003 - "קובה" - "פותחים מסך", בית ליסין.
2005 - "היום נחייה!"- מחזה קצר. פסטיבל תיאטרון קצר, צוותא.
2006-7 - כתיבת סצנות ומערכי מופע לתיאטרון מפגשים.
2006 - "גדולות מהחיים"- הצגה לשחקנית המורכבת מארבעה מונולוגים של נשים מיתולוגיות מתל אביב וביניהן חנה רובינא.
2007 - דיאלוגיסטית ב"האלופה".
2007 - "האישה שיכולתי להיות"- הצגת יחיד בתיאטרונטו 2007.
2007 - דיאלוגיסטית "בובות", הוט 3.
2008 - כתיבת תסריטים עבור "שחק אותה סשו", ערוץ לוגי.
2008 - "חלומו של הרבי"- מחזה על חזן שמאבד את קולו, בשילוב קלאסיקות מעולם החזנות.
2008-9 - דיאלוגיסטית "דני הוליווד".
בימוי

2010- קבוצת "קלבת שבת" הירושלמית. במופעים "חמינדוס" ו"קלבת המפקד".
מחוזות איי בהאמה

איי בהאמה מחולקים מנהלית ל-32 מחוזות. 23 מחוזות הוכרזו בשנת 1996 ו-8 התווספו בשנת 1999. האי ניו פרובידנס בו ממוקמת עיר הבירה נסאו מהווה מחוז אוטונומי מיוחד.
מפת מחוזות איי בהאמה
מחוזות אנטיגואה וברבודה

אנטיגואה וברבודה מחולקת מנהלתית לשישה מחוזות ושני איי חסות.
מפת מחוזות אנטיגואה וברבודה
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מס' | מחוז | בירה | שם בשפת המקור | אוכלוסייה  נכון לשנת 2011 | שטח |
| 1 | קהילת סנט ג'ורג' | פיגוטס | Saint George Parish | 7,496 | 24 |
| 2 | קהילת סנט ג'ון | סנט ג'ונס | Saint John Parish | 49,225 | 67 |
| 3 | קהילת סנט מרי | בלנס | Saint Mary Parish | 7,067 | 64 |
| 4 | קהילת סנט פאול | פלמוט | Saint Paul Parish | 7,979 | 45 |
| 5 | קהילת סנט פטר | פרחם | Saint Peter Parish | 5,269 | 32 |
| 6 | קהילת סנט פיליפ | קארליסל | Saint Philip Parish | 3,125 | 41 |
|  | ברבודה | קודרינגטון | Barbuda | 1,638 | 160 |
|  | רדונדה | - | Redonda | אין | 1.5 |

| חלוקה מנהלית של מדינות אמריקה הצפונית ואמריקה המרכזית |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אל סלוודור • אנטיגואה וברבודה • ארצות הברית • איי בהאמה • בליז • ברבדוס • גואטמלה • ג'מייקה • גרנדה • דומיניקה • האיטי • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • טרינידד וטובגו • מקסיקו • ניקרגואה • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • פנמה • קובה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| שטחים תלויים | איי הבתולה הבריטיים • איי הבתולה של ארצות הברית • איי טרקס וקייקוס • איי קיימן • אנגווילה • ארובה • ברמודה • גוואדלופ • גרינלנד • הולנד הקריבית • מונטסראט • מרטיניק • סנט מארטן • פוארטו ריקו • קוראסאו |  |
אוטו ויינינגר

| --- | --- |

ויינינגר, 1903
 לידה:  3 באפריל 1880 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 התאבד:  4 באוקטובר 1903 (בגיל 23) וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום קבורה:  Matzleinsdorf Protestant Cemetery 
 השקפה דתית:  לותרניזם 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 זרם:  מחשבה חופשית
 תחומי עניין:  אתיקה, מגדר, תאולוגיה
 עיסוק:  פילוסוף, סופר, פסיכולוג 
 הושפע מ:  קאנט, שופנהאואר, גתה
 השפיע על:  ויטגנשטיין, קראוס, קפקא, ארתור טרביש (אנ')
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 יצירות ידועות:  מין ואופי 
 
אוטו שלמה[דרוש מקור][מפני ש...] ויינינגר (בגרמנית: Otto Weininger, ‏3 באפריל 1880 – 4 באוקטובר 1903) היה פילוסוף אוסטרי ויהודי מומר, שנודע בפרט עקב השקפות עולם שוביניסטיות ואוטואנטישמיות. הוא התנצר ושם קץ לחייו בגיל 23, לאחר שפרסם את ספרו הגזעני והמונומנטלי "מין ואופי".
ביוגרפיה

ויינינגר נולד ב-3 באפריל 1880 בעיר וינה שבאוסטרו-הונגריה דאז (כיום באוסטריה), בנם השני מתוך שישה של הצורף היהודי לאופולד ויינינגר ואשתו אדלהייד. לאחר שלמד בבית ספר יסודי, וסיים את בית הספר התיכון ביולי 1898, נרשם ויינינגר באוקטובר של אותה שנה לאוניברסיטת וינה. הוא למד פילוסופיה ופסיכולוגיה אך לקח קורסים גם במדעי הטבע וברפואה. ויינינגר למד יוונית, לטינית, צרפתית ואנגלית בשלב מוקדם מאוד בחייו, מאוחר יותר גם למד ספרדית ואיטלקית, ורכש ידע בשוודית, דנית ונורווגית.
עוד בילדותו יצא לוויינינגר שם של ילד פלא. הוא שלט בשפות רבות ובהן לשונות קדומות, והתבלט בכישרונו בלימודי מתמטיקה. אביו, שהבחין בכישרונו, טיפח את אהבתו למוזיקה וקירבו ליצירתו של ריכרד וגנר. עם זאת היה ויינינגר נער מרדן וביקורתי, והפנה עורף לדרך שסלל לו אביו, שייעד לו קריירה של מדינאי ודיפלומט. ויינינגר פנה ללימודים אקדמיים בתחומי הפילוסופיה, הפיזיקה והפסיכולוגיה. בשנת לימודיו הראשונה באוניברסיטה הצטרף לחוג נבחר של תלמידי פילוסופיה, שהתעניינו במיוחד במשנתו של אוינאריוס ובשאלות עיוניות ב"תורת ההכרה". תוך זמן קצר התבלט בתוך החבורה, שממנה יצאו אחר כך אחדים מגדולי הספרות והמדע בגרמניה ובאוסטריה: אוסקר אבאלד, א' לוקרא, הרמן סבובודה.
בסתיו 1901 ניסה ויינינגר למצוא מוציא לאור ליצירתו "מין ואופי" - בשנת 1902, הגיש את עבודתו זו לפרופסורים שלו פרידריך יודל ולורנץ מולנר כעבודת התזה שלו. הוא פגש את זיגמונד פרויד, שלא הוציא את התזה שלו לאור. עם זאת, פרויד המליץ על התזה שלו לאחרים. ביולי 1902, הפרופסורים של ויינינגר קיבלו את התזה שלו, וויינינגר קיבל את הדוקטורט שלו. באותה התקופה, בסוף מאי,   וייניגר החליט להתנצר לזרם הפרוטסטנטי.
ב-1902 נסע ויינינגר לביירוית, שם צפה בביצוע "פרסיפל" של מלחין האופרה הגרמני, ריכרד וגנר, שהשאיר בו רושם עמוק. דרך דרזדן וקופנהגן עשה את דרכו לרובע כריסטיאניה (אוסלו) שם ראה לראשונה על הבמה את דרמת השחרור של הנריק איבסן, "פר גינט". עם שובו לווינה, סבל ויינינגר מגלים של דיכאון. ההחלטה לקחת את חייו התגבשה במוחו בהדרגה; אולם לאחר דיון ארוך עם חברו ארתור גרבר, ויינינגר הבין ש"עדיין לא הגיע הזמן".
ביוני 1903, לאחר חודשים של עבודה, יצא לאור ספרו מין ואופי, העוסק בשאלת המינים ובהבדל בין האופי הגברי והנשי. ויינינגר מנסח בספרו זה את השקפתו האנטי-פמיניסטית והאנטישמית, הוא רואה את הנשיות כגורם נחות וחסר נפש, ובפרק שלם דן בנושא היהדות ומשווה בין האופי היהודי והתכונות הנשיות הנחותות. הספר היה מחולק ל-3 חלקים עיקריים: טבעה של האישה והיחס שלה ליקום, יהדות ונשיות ואנושות.
הספר אמנם לא התקבל בצורה שלילית, אך הוא לא יצר את המהומה לה ציפה. פאול יוליוס מביוס, נוירולוג וסופר מדעי פורה גרמני, תקף את ויינינגר על ספרו. ויינינגר התאכזב עמוקות והיגר לאיטליה.
הוא בילה את חמשת ימיו האחרונים עם הוריו בווינה, ב-3 באוקטובר הוא רכש חדר ברחוב שווארצהשפניירשטראסה 15, שבו מת המלחין הגרמני לודוויג ואן בטהובן. הוא אמר לבעלת הבית שאסור לה להפריע לו לפני הבוקר, מכיוון שהוא מתכנן לעבוד, וללכת לישון מאוחר. בלילה זה הוא כתב שני מכתבים, האחד ממוען לאביו והשני לאחיו ריכרד, ואמר להם שהוא עומד לירות בעצמו.
ויינינגר ירה בעצמו בעודו לבוש בכל בגדיו. לאחר ניסיונות הצלה בבית החולים "וינר אלגמיינר קרנקנהאוס" שבווינה, נקבע סופית מותו של ויינינגר בשעה 10:30 בבוקר.
לילו האחרון של ויינינגר הונצח במחזה "נפש יהודי" מאת יהושע סובול שהועלה בראשונה בשנת 1982, בתיאטרון חיפה בבימויו של גדליה בסר.
מין ואופי > נשיות וגבריות

ספרו "מין ואופי" טוען כי האנשים מורכבים מגבריות ונשיות, ומנסה לתמוך בדעה זו מבחינה מדעית. גבריות היא אקטיבית, פרודוקטיבית, מודעת ומוסרית/הגיונית, בעוד הנשיות היא פסיבית, לא פרודוקטיבית, לא מודעת וניהיליסטית/אלוגית. ויינינגר טוען שאמנציפציה אפשרית רק עבור "האישה הגברית", למשל לסביות, ושתפקידן של הנשים היא לספק את צרכיו של הגבר, הן במיטה והן בתור אמא ככלי עזר. האישה היא "שדכנית". לעומת זאת, חובתו של הזכר, לשאוף להפוך לגאון, ולוותר על התענוג במין למען אהבה מוחלטת של האל, שהוא מוצא בתוכו.
חלק נכבד מספרו עוסק בטבע הגאונות. ויינינגר טוען שגאונות אף פעם לא חלה רק על ידע כללי בתחום ספציפי כמו מתמטיקה או מוזיקה, אלא קיימת רק גאונות אוניברסלית. הוא מנמק שתכונה זו קיימת כנראה אצל כל האנשים במידה מסוימת.
מין ואופי > יהדות נגד נצרות

בפרק נפרד מתאר ויינינגר, שהוא בעצמו יהודי שהתנצר ב-1902, את היהודי הארכיטיפי כנשי, ולפיכך כלא דתי, ללא אינדיבידואליות אמיתית (נשמה), וללא תחושה של טוב ורוע. הנצרות מתוארת כ"ביטוי העליון של האמונה הגבוהה ביותר", בעוד שהיהדות מתוארת כ"הקצנה של הפחדנות". ויינינגר מבטא בדעותיו את מה שנראה לו, הביזוי והריקבון של העת המודרנית, ולא מבדיל כלל בין יהדות לנשיות מבחינה של מעמד היררכי. ויינינגר טוען כי כולם מפגינים מידה מסוימת של נשיות, ומה שהוא מכנה "יהודיות".
מין ואופי > ביקורת על הצייטגייסט

על יהדות, היסטוריה ונשיות, כתב:
העידן שלנו, שהוא לא רק היהודי ביותר, אלא גם הנשי ביותר בכל הגילאים; הוא עידן שבו האמנות מייצגת רק סאדריום של ההומור שלה; עידן האנרכיזם הפתי ביותר, ללא כל הבנה של המדינה ושל הצדק; עידן האתיקה הקולקטיביסטית של המין; העידן שבו רואים את ההיסטוריה בחוסר הרצינות המדהים ביותר [מטריאליזם היסטורי]; עידן הקפיטליזם והמרקסיזם; העידן שבו ההיסטוריה, החיים והמדע כבר לא אומרים כלום, מלבד כלכלה וטכנולוגיה; העידן שבו ניתן היה להכריז על גאונות כסוג של טירוף, בעוד שאין לו עוד אפילו אמן או פילוסוף גדול אחד; העידן שלנו הכי פחות משמעותי ומקורי; העידן שיכול להתפאר בכך שהוא הראשון שהעלה את הארוטיקה, אבל לא כדי לשכוח את עצמו, כפי שעשו הרומאים או היוונים בבקכנליה שלהם, אלא כדי לקבל אשליה של לגלות את עצמו מחדש ולתת תוכן להבל של האדם.
כתביו

Geschlecht und Charakter: Eine prinzipielle Untersuchung, 1903, Neuauflage 1997, ISBN 3-8822-1312-4
Eros und Psyche:, Studien und Briefe, 1899 bis 1902
Über die letzten Dinge, 1904, Neuauflage 1997, ISBN 3-8822-1320-5
Die Liebe und das Weib, 1917.
Taschenbuch und Briefe an einen Freund, 1919.
Verse, Die Fackel 158: 613-21, 1923.
מין ואופי, [Geschlech und Charakter, 1903], [תרגם מגרמנית: צבי רודי], הוצאת תרבות, תל אביב תשי"ד, תשכ"ד-1964.
לקריאה נוספת

ג' בר-אור, הזיקה בין המערכת האידאולוגית (על פי משנתו של אוטו ויינינגר) לבין המערכת התמאטית בפרוזה של דוד פוגל, האוניברסיטה העברית בירושלים, ירושלים, תשנ"ה – 1995
יוסף ברנע, "עיונים פסיכו-פוליטיים בהגותו של אוטו וינינגר, מספר הערות והסקת מסקנות לגבי הציונות ועתידה", רסלינג, 2, יוני 1996.
יוסף ברנע, ‏"אוטו וינינגר עדיין אקטואלי, ולא רק בבתי הקפה של וינה", נתיב 1 (120), ינואר-פברואר 2008
מ"י ברנר, שטפני ירש מיכל מאיר, תולדות יהודי גרמניה בעת החדשה, כרך ב, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים, 2000, עמ' 25 -31.
ג' ל' מוסה, לקראת הפתרון הסופי, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשמ"ט-1989
יהושע סובול, נפש יהודי (הלילה האחרון של אוטו וויינינגר), הוצאת אור-עם, תל אביב, תשמ"ד-1984, עמ' 115- 122.
דייוויד תומסון, אירופה מאז נפוליון, תל אביב: הוצאת זמורה ביתן, תשמ"ד, כרך ב' ע' 301–303.
"משה מנדלסון" (ערך), האנציקלופדיה העברית, כ"ג, עמ' 958–962.
S.Gilman, "Jewish Self-hatred", Johns Hopkins University Press, 1986, pp 1-21, 245-249.
B.Hyaims, "Weininger and Nazi Ideology", "Jews & Gender", Temple University Press, Philadelphia, 1995, pp 155-166.