stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטיבן קווסט

| --- | --- |

 לידה:  סטוקטון
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  בית הספר לממשל ע"ש קנדי באוניברסיטת הרווארד  אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית 
 השתייכות:  חיל האוויר של ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1986–2019 (כ־33 שנים)
 דרגה:   לוטננט גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד כנף הקרב 4  מפקד כנף הקרב 354  מפקד כנף המשלוח האוויר 455  ראש צוות בניית התוכנית הרב-שנתית של חיל אוויר  מפקד אוניברסיטת חיל האוויר של ארצות הברית  מפקד פיקוד החינוך והאימונים של חיל האוויר של ארצות הברית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת המפרץ 
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין של חיל האוויר   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה  לגיון ההצטיינות (2)   צלב התעופה המצוינת  כוכב הארד  מדליית האוויר (11)
 
סטיבן ל. קווסט (באנגלית: Steven L. Kwast) הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל, שירת כמפקד פיקוד החינוך והאימונים של חיל האוויר של ארצות הברית.
ביוגרפיה

קווסט סיים ב-1986 תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מאקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית. ב-1988 סיים תואר במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד.
עבר קורס טיס בבסיס ויליאמס שבאריזונה והוכשר כטייס מטוסי F-15E סטרייק איגל בבסיס חיל האוויר לוק באריזונה. שירת בטייסת הקרב 336 בקרוליינה הצפונית. לאחר לימודים במכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר שירת בשנים 1997–1999 כעוזרו הצבאי של סגן נשיא ארצות הברית. לאחר מכן הוצב בטייסת הקרב 492 בבסיס חיל האוויר המלכותי לייקהית' שבאנגליה ושימש עוזר קצין מבצעים, קצין אג"ם ומפקד הטייסת. בספטמבר 2003 מונה למפקד להק המבצעים של כנף האימונים 47. בפברואר 2005 עבר לשרת במחלקת קצינים בכירים באגף כוח אדם של חיל האוויר.
בספטמבר 2006 מונה למפקד כנף הקרב הרביעית בבסיס סימור ג'ונסון שבקרוליינה הצפונית. בספטמבר 2008 מונה לסגן ראש מחלקת דרישות בפיקוד הקרב של חיל האוויר. באפריל 2009 מונה למפקד כוח המשלוח האווירי 455 בבסיס באגראם שבאפגניסטן. במהלך תפקידו קודם לדרגת בריגדיר גנרל ביוני 2010 מונה לראש המחלקה לענייני אירופה, נאט"ו ורוסיה באגף התכנון והמדיניות של המטות המשולבים. במרץ 2012 מונה לראש מחלקת דרישות בפיקוד הקרב וקודם לדרגת מייג'ור גנרל. בינואר 2013 מונה לראש צוות הערכה ובניית התוכנית הרב-שנתית של חיל האוויר.
בנובמבר 2014 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לנשיא אוניברסיטת חיל האוויר של ארצות הברית. במהלך תפקידו הקים מכללה ללוחמה קיברנטית.
בנובמבר 2017 מונה למפקד פיקוד החינוך והאימונים של חיל האוויר. הוא שירת בתפקיד עד יולי 2019.
במהלך שירותו צבר למעלה מ-3,300 שעות טיסה, כולל למעלה מ-650 שעות טיסה מבצעיות. הוא עוטר בצלב התעופה המצוינת ו-11 פעמים במדליית האוויר. הטיס מטוסי T-6 טקסאן II‏, T-37 טוויט, T-38 טאלון ו-F-15E סטרייק איגל.
קווסט בעל תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד, בוגר המכללה לפיקוד ומטה ומכללת המלחמה של חיל האוויר. בוגר תוכנית לימודי ביטחון לאומי באוניברסיטת בוסטון, תוכנית בכירים ב-MIT ובאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
הערות שוליים

↑  General Officer Announcements, אתר מחלקת ההגנה של ארצות הברית, 27 באפריל 2017
גבריאלה מינטר

| --- | --- |

 לידה:  19 בפברואר 1877 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  19 במאי 1962 (בגיל 85) מורנאו אם שטפלזה, גרמניה המערבית 
 מקום קבורה:  St. Nicholas Church 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם 
 הושפעה על ידי:  וסילי קנדינסקי 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  honorary golden medal of the state capital Munich 
 בן או בת זוג:  וסילי קנדינסקי  יוהאנס אייכנר 
 
גבריאלה מינטר (בגרמנית: Gabriele Münter‏; 19 בפברואר 1877 – 19 במאי 1962) הייתה ציירת אקספרסיוניסטית גרמנית, שעמדה בחזית האוונגרד במינכן בראשית המאה ה -20. היא למדה והתגוררה עם הצייר וסילי קנדינסקי והייתה חברה מייסדת בקבוצת האקספרסיוניזם "הפרש הכחול".
ביוגרפיה > ראשית  דרכה

מינטר נולדה להורים מהמעמד הבינוני הגבוה בברלין. משפחתה תמכה ברצונותיה להפוך לאמנית. היא התחילה לצייר בילדותה. כשגדלה היה לה מורה פרטי. בשנת 1897, בהיותה בת עשרים, קיבלה מינטר הכשרה אמנותית בדיסלדורף בסטודיו של האמן ארנסט בוש (Ernst Bosch) ואחר כך ב"דמנשול" (בית הספר לנשים) של וילי שפאץ (Wili Spatz).
כשהייתה בת 21, שני הוריה נפטרו והיא גרה בבית. בשנת 1898 היא החליטה לצאת לטיול לאמריקה עם אחותה לבקר את המשפחה המורחבת שלהם. הם שהו באמריקה יותר משנתיים, בעיקר במדינות טקסס, ארקנסו ומיזורי. שישה ספרי שרטוטים שרדו מתקופת נסיעתה באמריקה, המתארים תמונות של אנשים, צמחים ונופים. שתי הבנות ירשו סכום כסף גדול, מה שאיפשר להן לחיות באופן חופשי ועצמאי. ילדותה ובגרותה המוקדמת השפיעו רבות על הקריירה האמנותית העתידית שלה. החיים באמריקה ובאירופה העניקו למינטר חשיפה חברתית שלנשים רבות לא הייתה. מינטר למדה טכניקות חיתוך עץ, פיסול, ציור והדפסה.
בשנת 1901 השתתפה בשיעורי המתחילים של מקסימיליאן דאסיו באקדמיה לנשים של ארגון האמנים לנשים במינכן. מינטר למדה אז במוסד אוונגרדי שהקים האמן הרוסי וסילי קנדינסקי. בבית הספר פלאנקס מינטר השתתפה בקורסי פיסול שהעביר וילהלם הוזגן. מינטר למדה מחוץ לאקדמיות הרשמיות לאמנות במינכן ודיסלדורף, מכיוון שאלה היו סגורים בפני נשים. בבית הספר פלאנקס מינסטר נחשפה בפני הפוסט-אימפרסיוניזם וטכניקות העבודה עם סכין פלטה ומברשת. צבעיה העזים וקווי המתאר הנועזים נגזרו מגוגן ומהפוביזם שאותם העריצה. עם זאת, מינסטר קיבלה השראה מאמנות עממית בווארית, ובמיוחד מהטכניקה של ציור זכוכית.
זמן קצר לאחר שהחלה ללמוד, מינטר התעניינה באופן מקצועי בקנדינסקי. בסופו של דבר היחסים הפכו למערכת יחסים אישית שנמשכה למעלה מעשור. קנדינסקי היה המורה הראשון שלקח את יכולות הציור של מינטר ברצינות. בקיץ 1902 הזמין קנדינסקי את מינטר להצטרף אליו לשיעורי ציור הקיץ שלו מדרום למינכן שבאלפים, והיא קיבלה זאת.
ביוגרפיה > יצירה

מינטר התמקדה מאוד באקספרסיוניזם הגרמני, והיא עבדה במדיומים שונים, כולל תפוקה משמעותית בחיתוכי עץ. היא ניהלה יומן ותיעדה את מסעותיה במצלמה משוכללת. היא הכירה רבים מהאמנים המפורסמים ביותר באותה תקופה; באחד ממכתביה היא הצהירה שהיא רוצה ללמוד מהאמנים האוונגרדים בצרפת.
מינטר הייתה חלק מתת-קבוצה קטנה של אמנים הפעילים בהפיכת ציורי אימפרסיוניסטים, נאו-אימפרסיוניסטים ואר-נובו מאוחרים לאמנות הקיצונית יותר, הלא-נטורליסטית, שמזוהה כאקספרסיוניזם. בשלב מוקדם מינטר פיתחה עניין רב בנופים.
ציורי הנוף של מינטר משתמשים בפשטות קיצונית ובסמליות מרמזת עם צבעים שקטים, חלל דחוס וצורות שטוחות. היא נהנתה לחקור את עולם הילדים באמצעות הדפסים צבעוניים של ילדים וצעצועים.
בשנת 1908 עבודתה החלה להשתנות. בהשפעה חזקה של מאטיס והפוביזם, גוגן וואן-גוך, עבודתה של מינטר הפכה לייצוגית יותר והיא מצאה מקום בעיירת השוק הבווארית הקטנה מורנאו, כפר שלא נגע בו התיעוש, הקידמה והטכנולוגיה. מינטר קנתה בית במורנאו ובילתה שם חלק ניכר מחייה. כאן, בציורי הנוף של מינטר, היא הדגישה את הטבע, נופי דמיון וההתנגדות למודרניזם הגרמני. הנופים של מינטר יוצאי דופן בשימוש בכחולים, ירוקים, צהובים וורודים. הצבע ממלא תפקיד גדול ביצירותיה המוקדמות של מינטר. צבע משמש לעורר רגשות: ציורי, מזמין, בעל דמיון ועשיר בפנטזיה. בנופיה של מינטר היא מציגה את הכפר כביטוי של חיי אדם. קיימת אינטראקציה קבועה ודו קיום עם הטבע.
היחסים של מינטר וקנדינסקי השפיעו על עבודתו של קנדינסקי. הוא החל לאמץ את השימוש של מינטר בצבעים רוויים ובסגנון אקספרסיוניסטי מופשט. מינטר וקנדינסקי נסעו באירופה כולל הולנד, איטליה, צרפת וגם צפון אפריקה. בתקופה זו הם פגשו את רוסו ומטיס. מינטר וקנדינסקי סייעו בהקמת קבוצת האוונגרד שבסיסה במינכן בשם אגודת האמנים החדשה (Neue Künstlervereinigung). היא תרמה למספר תערוכות האוונגרד המשמעותיות ביותר בגרמניה עד מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1911 מינטר הייתה אחת האמנים הראשונים שהציגו עם קבוצת האקספרסיוניזם הגרמני של קנדינסקי המכונה "דר בלו רייטר" (הפרש הכחול). במסגרת הקבוצה הגישות והמטרות האמנותיות השתנו בין האמנים; עם זאת, הם חלקו רצון משותף לבטא אמיתות רוחניות באמצעות אמנות. הם דגלו באמנות מודרנית, בקשר בין אמנות חזותית למוזיקה, בקשרים רוחניים וסמליים של צבע ובגישה ספונטנית ואינטואיטיבית לציור לעבר הפשטה.
בעבודה של מינטר יש מעבר מהעתקת הטבע באופן פחות או יותר אימפרסיוניסטי לחוש את תוכנו, להפשיטו ולהוציא ממנו את התמצית. התגבר אצלה הצורך לצייר את רוח הציוויליזציה המודרנית, את המבנה החברתי והפוליטי שלה ואת כוח המשיכה שלה כלפי מטריאליזם. מינטר ציינה כי תמונות הן כולן רגעי חיים: חוויות ויזואליות מיידיות, בדרך כלל מהירות וספונטניות. לציוריה זהות משלהם, בצורתם ובתפקודם.
עבור מינטר, השימוש בצבע הוא שמבטא את הרעיונות האלה. האקספרסיוניסטים הגרמנים עברו לעבר אמנות פרימיטיבית כמודל של הפשטה או אמנות לא ייצוגית, לא אקדמית, לא בורגנית. האמן הגרמני לא חיפש הרמוניה של מראה חיצוני, אלא אחר המסתורין שמסתתר מאחורי הצורה החיצונית. הם התעניינו בנשמת הדברים, ורצו לחשפה.
ביוגרפיה > שנים מאוחרות יותר

כשהתחילה מלחמת העולם הראשונה, מינטר וקנדינסקי עברו להתגורר בשווייץ. בשנת 1914 חזר קנדינסקי לרוסיה בלעדיה, ונישואיו בשנת 1917 לנינה אנדרייסקאיה סימנו את סוף מערכת היחסים של מינטר וקנדינסקי. לאחר מכן, הייתה תקופה של חוסר פעילות בקריירת האמנותית שלה. היא החזירה מספר ציורים ורישומים לקנדינסקי, ואחסנה פריטים אחרים במחסן במשך שנים רבות. היא המשיכה לצייר בסוף שנות העשרים לאחר שעברה חזרה לגרמניה עם יוהנס אייכנר לאחר המלחמה.
בשנות השלושים, כשהמתח הפוליטי החל באירופה, ותנועות מודרניסטיות גונו בגרמניה על ידי השלטון הנאצי, העבירו את כל עבודות האמנות של קנדינסקי ושאר חברי ה"פרש הכחול " לביתה, שם היא הסתירה אותם. למרות הבעיות הכלכליות שלה, היא שמרה עליהם בזהירות במהלך מלחמת העולם השנייה. למרות כמה חיפושים בביתה, חלקים מהאוסף לא נמצאו.
ביום הולדתה השמונים, מינטר העבירה את כל האוסף שלה, שהורכב מיותר מ -80 ציורי שמן ו -330 רישומים, לסטאדיש גלריה בלנבאך האוס במינכן.
בשנת 1956, מינטר קיבלה כמה פרסים כגון פרס התרבות מהעיר מינכן. עבודתה של מינטר הוצגה לראשונה בשנות השישים בארצות הברית והוצגה במנהיים בשנת 1961. כשהייתה עם יוהנס אייכנר, היא עדיין המשיכה לייצג את התנועה.
קרן גבריאלה מינטר ויוהנס אייכנר הוקמה והפכה למרכז מחקר לאומנותה של מינטר, כמו גם לאמנות שנעשתה על ידי קבוצת "הפרש הכחול". מינטר חיה את שארית חייה במורנאו, נסעה הלוך ושוב למינכן.
היא נפטרה בבית ב־19 במאי 1962.
בשנת 2018, מוזיאון לואיזיאנה לאמנות מודרנית בקופנהגן, דנמרק, הציג תערוכה ממאי עד אוגוסט עם כ -130 יצירות של גבריאלה מינטר, שרבות מהן הוצגו לראשונה, ברטרוספקטיבה המקיפה הראשונה של האמנית זה עשרות שנים.
הערות שוליים

↑  "Unicorns, a Chef-Designed Bikini, and More Things T Editors Are Into Right Now (Published 2018)". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 2018-07-27. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-12-26.
↑  Behr, Shulmamith (1997). Dictionary of Women Artists, Volume 2. London and Chicago: Fitzroy Dearborn Publishers. pp. 998
↑  Hoberg, Annegret, and Long R.-C. Washton. "Wassily Kandinsky and Gabriele Munter." Art Journal. 55.3 (1996): 84.
1 2 3  Heller, Reinhold, Gabriele Münter: The years of Expressionism 1903-1920. New York: Presteverlag, 1997.
↑  Obler, Bibiana (2014). Intimate Collaborations: Kandinsky and Münter, Arp and Taeuber. Yale University Press. p. 228.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500822305171  PLWABN: 9810606266305606  BIBSYS: 90775128  BNE: XX1596061  BnF: cb13611771h (data)  CANTIC: a11545744  CiNii: DA07474604  GND: 118585525  ISNI: 0000 0001 1062 4835  KulturNav: 5c696d23-7874-4036-8489-5994f3bf023f  LCCN: n50031778  LNB: 000201930  NDL: 00543530  NKC: ola2002161774  NLA: 35863460  NSK: 000494832  NTA: 070823669  RERO: 02-A003625227  RKD: 58136  SELIBR: 257779  SNAC: w6542xd2  SUDOC: 028101308  Trove: 1121435  ULAN: 500004398  VIAF: 51864611   WorldCat (עם VIAF): 51864611 
וסילי קדינסקי, גבריאלה מציירת בחוץ
וסילי קדינסקי, גבריאלה מינטר
גבריאלה מינטר נושאת בד ציור, צילום 1903
סמואל קוקס

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 השתייכות:  חיל האוויר של ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1984–2017 (כ־33 שנים)
 דרגה:   לוטננט גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד כנף תובלה 436  מפקד הצוערים באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית  מפקד מרכז מבצעי האוויר והחלל 618  קצין אג"ם פיקוד התובלה של ארצות הברית  ראש אגף כוח אדם במטה חיל האוויר  מפקד חיל האוויר ה-18
 פעולות ומבצעים
 הפלישה האמריקאית לפנמה מלחמת המפרץ מלחמת עיראק מלחמת אפגניסטן
 עיטורים
  מדליית השירות המצוין של חיל האוויר   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה  לגיון ההצטיינות  מדליית האוויר (2)
 
סמואל "סם" ד. קוקס (באנגלית: Samuel "Sam" D. Cox) הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל, בתפקידו האחרון שירת כמפקד חיל האוויר ה-18 של ארצות הברית.
ביוגרפיה

קוקס גדל בלוריס שבקרוליינה הדרומית. הוא בנם של אן וג'רי קוקס ולו אח אחד. אביו שירת כקצין בחיל האוויר. ב-1984 סיים לימודי תואר ראשון באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית. התגייס לחיל האוויר ושירת כטייס מטוסי תובלה.
שירת כטייס לוקהיד C-141 סטארליפטר בטייסת התובלה 41, במסגרת זו השתתף בהנחתת הכוחות האמריקאים במהלך הפלישה האמריקאית לפנמה ב-1989. שירת כעוזר מפקד כנף התובלה 537, ראש ענף C-141 וקצין תכנון בפיקוד התובלה של חיל האוויר והשתתף במלחמת המפרץ. שימש עוזר למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר. לאחר לימודים במכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר שימש עוזר קצין אג"ם בטייסת 17 וקצין מבצעים בטייסת התמיכה 457 השייכת לכנף מטוסי בואינג C-17 גלובמאסטר III.
בשנים 1999–2001 פיקד על טייסת התובלה 14, המפעילה מטוסי C-17 מבסיס חיל האוויר צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית. לאחר מכן שימש סגן מפקד להק המבצעים 437. בשנים 2002–2004 שירת כסגן המזכיר הראשי בלשכת מזכיר ההגנה של ארצות הברית. במאי 2004 מונה לסגן מפקד כנף התובלה 437. במאי 2005 מונה למפקד כנף תובלה 436 המפעילה מטוסי C-17 ומטוסי C-5 גלקסי מבסיס חיל האוויר דובר שבדלאוור. במאי 2007 מונה לראש ענף במטה חיל האוויר. בשנים 2008–2010 שימש מפקד הצוערים באקדמיית חיל האוויר. ביולי 2010 מונה למפקד מרכז מבצעי האוויר והחלל 618 בחיל האוויר ה-18 של ארצות הברית. באוגוסט 2011 מונה לראש ענף אסטרטגיה, מדיניות, תכנון ולוגיסטיקה בפיקוד התובלה של ארצות הברית. ביוני 2012 מונה לקצין אג"ם בפיקוד.
בדצמבר 2013 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לראש אגף כוח האדם של במטה חיל האוויר. באוקטובר 2015 מונה למפקד חיל האוויר ה-18 של ארצות הברית ושירת בתפקיד עד יוני 2017.
במהלך שירותו צבר מעל 4,600 שעות טיסה, על מטוסי T-37 טוויט, T-38 טאלון, בואינג C-17‏, C-5 גלקסי, לוקהיד C-141 סטארליפטר.
קוקס בעל תואר שני בפיתוח משאבי אנוש מאוניברסיטת ובסטר בסנט לואיס, בוגר המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר ובעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי מהמכללה הלאומית למלחמה. הוא נשוי לתמי ואב לבן ובת.
הערות שוליים

↑  Lt. Gen. Cox awarded third star, ‏myhorrynews.com, ‏16 בדצמבר 2013
1 2  Exchange Welcomes Lt. Gen. Samuel D. Cox as Chairman of the Board, אתר צבא ארצות הברית, 3 בדצמבר 2013
ההולנדי המעופף

ערך זה עוסק בספינת רפאים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
"ההולנדי המעופף", ציור מאת אלברט ריידר
על פי אגדות עממיות, ההולנדי המעופף (בהולנדית: De Vliegende Hollander) היא ספינת רפאים שחייבת לשוט באוקיינוס לנצח ללא יכולת לחזור הביתה. בדרך כלל נראית הספינה ממרחק רב, לעיתים מנצנצת באור רפאים. אם תנסה ספינה אחרת ליצור עימה קשר, ינסה צוות ההולנדי המעופף להעביר דרכה קשר לאנשים על היבשה אשר נפטרו מזמן.
אזכורים תרבותיים

שיר מאת טורי איימוס
שיר מאת ג'ת'רו טאל
אופרה מאת ריכרד וגנר
שיר של ההרכב הגרמני וון תרונסטאהל
מחזה מאת אמירי ברקה
רומן מאת קארל בארקס
רומן מאת בריאן ג'קואז
במשחק המחשב The Curse of Monkey Island, נעזר גייבראש ת'ריפווד בשירותיו של הוולשי המעופף המקולל, ובסירתו המקוללת באותה המידה.
ציור של אלברט ריידר במוזיאון האמנות האמריקאי בוושינגטון הבירה.
דמות רפאים בסדרת האנימציה הפופולרית בובספוג מכנסמרובע בבובספוג ההולנדי המעופף גם בפתיח ובנוסף גם דמות נבלית אבל לפעמים ידידותי.
ספינה זו מופיעה בסרטים שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת ושודדי הקאריביים: סוף העולם כספינתו של "דייווי ג'ונס" (שם הלקוח מכינוי אנגלי לשד הים) שהוא הנבל בסרט.
באנימה "וואן פיס" גיבורי הסדרה פוגשים את קפטן הספינה "ההולנדי המעופף", ואן דר דאקן.
בספר המהלכים בקצוות מאת דיאנה ווין ג'ונס
בתוכנית המומינים מופיע באחד מהפרקים אוניית רפאים שפוגעת בסירה של המומינים מבלי להיפגע בעצמה
במחזה ברווז הפרא מאת הנריק איבסן, מוזכר דייר קודם שגר בבית משפחת אקדל לפניהם, רב חובל, אשר השאיר בבית אוסף ספרים. כינויו היה "ההולנדי המעופף".
בחיל הים קיימת ספינת בט"ש שכינויה "ההולנדי המעופף"
אזכורים נוספים

בית קפה ברובע החלונות האדומים באמסטרדם נקרא בשם זה.
כינויו של השחיין האולימפי פיטר ואן דן הוחנבנד, הוא ההולנדי המעופף.
דגם סירת מפרש תחרותי, שהיה בשימוש בישראל ובעולם עד שדגם ה-470 דחק את רגליו מהמים.
כינוי בו משתמשים לכנות מספר כדורגלנים הולנדים כגון: רובין ואן פרסי, אריין רובן ורוד ואן ניסטלרוי. דניס ברגקאמפ מכונה ההולנדי הלא-מעופף עקב הפחד שלו מטיסות.
מתקן בשם "ההולנדי המעופף" בפארק השעשועים "אפטלינג" בהולנד.
בלוס

| --- | --- |
 תפקיד:  מלך מצרים
 אב:  פוסידון
 אם:  ליביה
 אחים:  אגנור
 בן או בת זוג:  אכירואה, Aeria 
 צאצאים:  דנאוס, Phineus, Thronia, Babylon, איגיפטוס, קפאוס, דמנו 
 
בלוס (ביוונית: Βῆλος, מכנענית 𐤁𐤏𐤋, בעל) היה שליט מצרים במיתולוגיה היוונית.
פסאודו־אפולודורוס סיפר שאינכוס (אנ') הוליד את איו, והיא נדדה בעולם והולידה מזאוס את אפפוס (אנ') במצרים, ולאחר שהות בגבל שניהם שבו למצרים, ואפפוס הוליד עם ממפיס (אנ') (האפונים של ממפיס העיר) את ליביה (אנ'), האפונים של ארץ ליביה (Libya – צפון אפריקה). ליביה ילדה מפוסידון את בלוס ואת אגנור. בעוד אגנור עבר לפיניקיה, שלט בה והפך ל"אבי הסחר הגדול", בלוס נשאר לשלוט במצרים, התחתן על אנכינואה (אנ') בת היאור והוליד ממנה תאומים: איגיפטוס (אנ') ודנאוס (אנ'), ולפי אוריפידס נולדו להם גם קפאוס ופינאוס. דנאוס הושב על־ידי בלוס בלוב (צפון אפריקה), ואייגיפטוס בערביה (אזורי המדבריות שממזרח למצרים, מסוריה עד סיני וחצי האי ערב), אך איגיפטוס שִעבד את "ארץ המלנפודים" וקרא לה על שמו.
לפי יואנס צצס, בני בלוס הם נינוס (הוא אבי נינוה), אגנור, פויניקס, איגיפטוס, דנאוס ופינאוס; אחרים מחשיבים את אגנור לאחי בלוס; צצס מאמין שאגנור האח ואגנור הבן היו אנשים שונים, כאשר אגנור שחשק באנטיופה בת בלוס היה האח.
כמו רבים מבני משפחתו, בלוס מגלה זיקה בתולדות חייו ואף בשמו למזרח אגן הים התיכון, ומקור שמו הוא בגרסה יוונית לשם הכנעני "בעל". צורה יוונית לשם הכנעני זאת מופיעה גם בשם הנחל בלוס, בשם המלך בעל־בלוס (אנ') (בלטינית Belus) אבי דידו, ובפולחן בלוס (כלומר הבעל, כבסיפור המקראי; ביוונית (בהטיה) Βελίαν) שהנהיגה איזבל אצל יוסף בן מתתיהו.
הערות שוליים

↑  פסאודו־אפולודורוס, ביבליותקה, 2.1.4–2.1.5
↑  יואנס צצס, כיליאדס, 7.159–7.165 (ראו במקור היווני ובתרגום לאנגלית)
↑  גיא דרשן, אחר המבול, מוסד ביאליק, עמ' 67
↑  Edward Lipiński (2004). Itineraria Phoenicia. Peeters Publishers. p. 15.
↑  ורגיליוס, אינאיס, ספר 1 (ראו במקור הלטיני ובתרגום לאנגלית) שו' 621, 729–730
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, 8.13.1 (ראו במקור היווני ובתרגום)
ערך זה הוא קצרמרבנושא מיתולוגיה ובנושא מצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הרצל - קריאה חדשה

| --- | --- |

כריכת הספר במהדורה העברית
 מידע כללי
 מאת:  יצחק וייס 
 שפת המקור:  צרפתית 
 תורגם לשפות:  עברית, אנגלית, צרפתית
 סוגה:  ביוגרפיה 
 הוצאה
 הוצאה:  2006
 הוצאה בשפת המקור:  L'Harmattan
 תאריך הוצאה:  2008 
 מספר עמודים:  253
 עורך:  דב איכנולד
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  משכל - ידיעות ספרים
 תאריך:  2008
 תרגום:  עדה פלדור
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 9789654827102
 הספרייה הלאומית:  002624802
 
הרצל - קריאה חדשה הוא ספר מאת יצחק וייס העוסק בזהות היהודית של חוזה המדינה בנימין זאב הרצל. הספר מבוסס על שמונה שנות עבודה, ווייס טוען בו כי הרצל היה מחובר לשורשיו היהודיים ולא מתבולל. הספר יצא לאור לראשונה בשנת 2006 בצרפתית, תורגם ויצא לאור בעברית בשנת 2008, ולאנגלית בשנת 2014.
ד"ר יצחק וייס הוא רופא שיניים, יליד צרפת 1938 וניצול שואה. עלה ארצה בשנת 1972 ומתגורר מאז בירושלים. היה נשוי לאמנית איזאבל וייס.
תוכן

הספר עוסק בזהות היהודית של הרצל ובקשר שבין הרצל ליהדות. וייס טוען בספר כי דמותו והגותו של הרצל סולפה עם השנים ותווית המתבולל שהוצמדה לו רחוקה מן האמת. הוא מצטט את עמוס אילון, אחד הביוגרפים הישראלים הראשונים של המנהיג הציוני, שקבע ב-1977 כי "בישראל של היום, בשביל רבבות הרצל הוא פשוט שם רחוב". הוא מוסיף כי גם הרצל, עוד בעודו בחיים, היה מודע לכך שתוכניתו ורעיונותיו סולפו לא רק על ידי מתנגדיו אלא אפילו על ידי תומכיו. כך, קצת קודם הקונגרס הציוני הראשון בבזל (1897) הוא כותב: "התרגלתי שמעוותים אותי עד כדי כך שאני ממש מופתע כשפעם ועוד במקרה, דברי לא מסולפים". בשנת 1934, ברל כצנלסון, אחד מהוגי הדעות של תנועת הפועלים הציונית, כתב גם כן כמין נבואה, ש"במציאות של היום אנו נתקלים לא פעם בסילוף דמותו של הרצל, סילוף בזדון או בחוסר ידיעה". ההיסטוריון פרופסור בן ציון נתניהו ביטא מאוחר יותר את אותו חשש.
וייס מפריך בספרו את הדעה הרווחת לפיה הרצל היה יהודי מתבולל, ומציג בספרו מחקר המבוסס על כתביו של הרצל עצמו, לפיו הרצל היה מחובר לזהות ולשורשיו היהודיים. וייס מוכיח כי מוצאו של הרצל דווקא ממשפחה בעלת הכרה יהודית איתנה וגאה. סבו היה יהודי אורתודוקסי ובן בית אצל הרב יהודה אלקלעי, אביו היה יהודי שומר מסורת ולהוריו אף היו מקומות קבועים בבית הכנסת. הוריו של הרצל עודדו את בנם בעשייתו הציונית וגם תמכו בה כספית. הרצל עצמו למד בבית ספר יהודי עד גיל 10. על פי וייס, למרות ששמו של ספרו של הרצל שעוסק בשאלה היהודית הוא "מדינת היהודים", (בגרמנית במקור Der Judenstaat) ושהפרשנות הרווחת בעברית היא המדינה של היהודים, בפועל כפי שעולה מתוכן הספר עצמו פעם אחר פעם וכן מתוך כותרת המשנה של הספר "ניסיון לפתרון מודרני לשאלה היהודית" (בגרמנית Der jüdischen Frage), הרצל עוסק במדינה היהודית.
גם בנאומו בפתיחת הקונגרס היהודי הראשון ב-19 באוגוסט 1897, הצהיר הרצל כי "הציונות היא שיבה אל היהודיות (על פי וייס - לא יהדות במובן הדתי, אלא יהודיות במובן הזהות היהודית, שאינה קשורה בהכרח לקיום מצוות ואינה עומדת בסתירה לו) עוד לפני השיבה אל ארץ-היהודים".
המיתוס השני בו עוסק הספר, הוא הטריגר של הרצל לעיסוק בשאלה היהודית. בספרו טוען וייס כי בניגוד למה שנהוג לחשוב, פרשת דרייפוס לא הייתה הטריגר להרצל לעסוק בשאלה היהודית. לטענתו, הבעיה היהודית והאנטישמיות החלה להעסיק את הרצל לפחות 13 שנה לפני שהחלה פרשת דרייפוס, וכבר ב-1882 זועזע מספרו של האידאולוג האנטישמי אויגן דירינג, "השאלה היהודית כשאלת גזע, מנהגים ותרבות". לפי וייס, הבעיה עינתה את הרצל במשך 13 שנה, עד שמצא את פתרונה וניסח אותו בספרו "מדינת היהודים". בין יתר הראיות לכך שלא פרשת דרייפוס היא שהפגישה את הרצל עם השאלה היהודית, מציין וייס את העובדה ששבועיים לפני הרשעתו של דרייפוס (כשהרצל עדיין לא חשש כלל שייתכן כי זוהי עלילה אנטישמית) סיים הרצל לכתוב את מחזהו "הגטו החדש", והעובדה שמספר חודשים קודם לכן תכנן לכתוב כתבה בעיתון על "מצבם של היהודים" בעולם.
באפילוג מספר וייס כי רגע לפני ירידת הספר לדפוס הוא גילה כי אביו, ארתור (אברהם) וייס, אמן יודאיקה שנספה באושויץ ואותו לא זכה להכיר, הוא זה שהכין בשנת 1936 לבקשת ההסתדרות הציונית, באמצעות נשות ויצו באוסטריה, את הפרוכת שעטפה את הארון בו הובאו עצמותיו של הרצל לקבורה בישראל בשנת 1949. היא הוברחה לארץ בשנת 1936, והוצגה עד לשנת 1949 בקרן היסוד. הפרוכת המעוטרת בסמלי מגן דוד, אריה יהודה ושבעה כוכבים נעלמה לאחר טקס הקבורה ולא נמצאה עד היום.
ביקורות על הספר

הספר זכה להדים רבים. משה שרף (הארכיון הציוני המרכזי) כתב כי "ד"ר וייס זורה אור על פן מסוים במרקם ההגותי והציוני של הרצל אשר לא נחקר מעולם"; פרופ' יהושע סילביו ישועה (אוניברסיטת תל אביב) כתב: "הלהט והבקיאות שיצחק וייס השקיע בספרו מעודדים הסתכלות מחודשת בדמותו ובפועלו של הרצל והערכה מחודשת של המפעל הציוני". ד"ר עמנואל נכון (אוניברסיטת תל אביב) כתב: "יצירה שרמתה גבוהה ביותר, מהווה תרומה חשובה להכרת דמותו של הרצל". יוסי אחימאיר (מכון ז'בוטינסקי) כתב שהספר הוא "מסע מרתק, חשוב, מקורי וכתוב היטב". ד"ר יוחנן מנור כתב: "הספר הוא הבהרה חשובה וחיונית של ההיסטוריה היהודית והאנושית". המשורר חיים גורי כתב: "הקריאה בספר עוררה בי פליאה והתרגשות". העיתונאית עדנה קלפר כתבה: "הקריאה מרתקת... אין ספק שממצאי ספר זה יעוררו גלים וישנו את השיח הציבורי בנושא".
בנימין נתניהו ציין את חשיבות המחקר שביצע וייס, בנאומו בכנסת לציון "יום הרצל" בשנת 2009: "השנה אני מבקש להאיר צד בדמותו של הרצל, שאיננו מוכר בציבור. ולא רק שאיננו מוכר בציבור, הוא לדעתי ידוע בהיפוך מן המציאות. ההנחה הרווחת בציבור שהרצל בא ממשפחה מתבוללת ובמידה רבה בעצמו היה יהודי, אם לא מתבולל, בדרך להתבוללות, ושהוא התנער מהמהלך הזה וכך גילה את הציונות. אני עצמי הייתי שבוי בקונספציה הזאת, עד שקראתי את ספרו של יצחק וייס, שהתפרסם לאחרונה - "הרצל - קריאה חדשה". מה שמתברר הוא שההפך הגמור הוא הנכון, שהרצל בא ממשפחה יהודית, חלק ממשפחתו היו בכלל חובבי ציון, אביו היה יהודי משכיל אמנם, בעל דעות חופשיות, אבל הוא מעולם לא עזב את המסורת. הוא היה הולך לבית-הכנסת. כשעברו לעיר הגדולה הוא קנה מקומות בבית-הכנסת לחגים ובנו היה הולך איתו...והרצל, כנער, כתב נגד דירינג והסביר את גדולתו של העם היהודי ואמר איזה עם כביר זה שהיה יכול לעמוד בסערות הזמן ולשרוד, זה מראה את כוחו של העם היהודי. זה הרצל המתבולל והמתנתק מהיהדות, כביכול".
הערות שוליים

↑  Theodor Herzl, une nouvelle lecture Editions L'Harmattan - Novembre 2006
↑  "הרצל קריאה חדשה", מאת ד"ר יצחק וייס, תרגום פלדור עדה, הוצאת משכל (ידיעות ספרים), 2008
↑  Theodor Herzl A New Reading - Gefen Publishing House, translated by Diana File and Lenn Schramm - January, 2014
↑  עמוס אילון, הרצל, עם עובד, תל אביב, 1977, עמ' 22.
↑  Alex Bein, Some Early Herzl Letters, July 23 1987, in HYB, Vol I p.316
↑  ברל כצנלסון, מהפכה ושורשים, מבחר דברים, כינס וערך אבינועם ברשאי, אנתולוגיה, הוצאת ירון גולן, תל אביב, 1996, עמ' 80
↑  הקדמה לספר "מבחר מכתבי הרצל", הוצאה מדינית, תל אביב 1937
↑  הרצל קריאה חדשה עמוד 81-82
↑  הרצל - קריאה חדשה עמוד 80
↑  הרצל קריאה חדשה - עמוד 48
↑  דברי ראש הממשלה בישיבה מיוחדת בכנסת לציון יום הרצל - מאי 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 314778351   WorldCat (עם VIAF): 314778351 
הפרוכת על ארונו של הרצל, אותה עיצב אבי המחבר
הכריכה המקורית של הספר "מדינת היהודים". 1896
ארונו של הרצל מוצב בכיכר הכנסת עטוף בפרוכת