כתר אראגון
היסטוריה > התרחבות

אלפונסו השני ניסה לכבוש את ולנסיה כאשר הנסיבות היו בעדו, אך לרוע המזל ההזדמנות הוחמצה כאשר סנצ'ו הרביעי, מלך נווארה פלש לאראגון. אלפונסו השני חתם על הסכם קאסולה עם אלפונסו השביעי, מלך לאון במטרה להגן על גבולות אראגון. ההסכם גם תחם את אזורי הכיבוש המוריים העתידיים: אראגון תקבל את ולנסיה, בעוד שקסטיליה תקבל את מורסיה.
המלך חיימה הראשון (המאה ה-13) פתח בתקופה של התפשטות, על ידי כיבוש וסיפוח מיורקה וכן חלק גדול מממלכת ולנסיה לכתר. בהסכם קורבייל (1258), אשר היה מבוסס על העיקרון של גבולות טבעיים, התביעות הצרפתיות על קטאלוניה באו לקיצם. העיקרון הכללי היה ברור, ההשפעה האראגונזית מצפון לפירנאים תבוא לקיצה. חיימה הראשון הבין כי בזבוז כוחותיו והשקעת האנרגיות שלו במאמץ להחזיק דריסת רגל בצרפת, יכולה להביא רק אסון. בינואר 1266, חיימה צר וכבש את מורסיה, יישב שם את אנשיו, רובם קטאלנים, והעביר את השלטון לידי קסטיליה, כפי שהוסכם בהסכם קאסולה.
מיורקה, יחד עם הרוזנויות סרדניה ורוסיון והעיר מונפלייה, הוחזקו באופן עצמאי זה מזה מ-1276 עד ל-1279 בידי חיימה השני, מלך מיורקה ויורשיו כוואסליות של כתר אראגון. ב-1344 הם התקבלו כחברים מלאים בתוך הכתר. באותה שנה, ולנסיה שודרגה לדרגת ממלכה וקיבלה את הזכות ליצור את המוסדות שלה והפרלמנט ולהיות החברה השלישית בכתר (למרות זאת, הסטטוס החוקי של מיורקה לא היה עקבי כמו באראגון, נסיכות קטאלוניה, וולנסיה).
בשנת 1282, הסיציליאנים התמרדו נגד השושלת השנייה של האנג'בינים במרד הווספארים הסיציליאנים וטבחו בחיילי חיל המשמר שם. פרו השלישי, מלך אראגון הגיב לקריאתם והוא נחת חמישה חודשים לאחר מכן בטרפאני לתוך קבלת פנים נלהבת ביותר. דבר זה גרם לאפיפיור מרטינוס הרביעי לנדות את המלך פרו השלישי, לשים את סיציליה תחת צו אפיפיורי, ולהעניק את ממלכת אראגון לבנו של פיליפ השלישי, מלך צרפת.
כאשר פרו סירב לאכוף את כתב הזכויות של אראגון (הפוארוס – Fueros) בוולנסיה, האצילים ונציגי הערים התאחדו בסרגוסה כדי לדרוש אשרור של זכויות היתר שלהם, ושהמלך הסכים לבסוף לקבלם בשנת 1283. בכך החל איחוד אראגון, שפיתח את הכוח של ה"חוסטיסיה" (מעין בג"ץ), לתווך בין המלך ועשירי העם הארגוני. מוצאם של מוסד "החוסטיסיה דה אראגון"(ספ') והחצר הכללית (הקורטס חנרלס) של קטאלוניה היא מאותה תקופה.
כאשר חיימה השני, מלך אראגון, סיים את כיבוש ולנסיה, כתר אראגון ביסס את עצמו כמעצמה גדולה באירופה.
בשנת 1297, העניק האפיפיור בוניפקיוס השמיני את ממלכות סרדיניה וקורסיקה לחיימה השני, אך רק כעבור מאה שנים הם צורפו רשמית לכתר אראגון. על ידי הנישואין בין פדרו הרביעי למריה, מלכת סיציליה, ממלכת סיציליה וכן גם דוכסויות אתונה ונאופטריה צורפו לכתר אראגון. הנחלות היווניות אבדו סופית בשנת 1388 לטובת נריו הראשון, אקצ'איולי (אנ'), וסיציליה הופרדה לידי ידיו של מרטין הראשון, מלך סיציליה מ-1395 עד ל-1409. לעומת זאת, ממלכת נאפולי הוספה לכתר באופן סופי בשנת 1442 עם כיבושה על ידי אלפונסו החמישי.
נחלות המלך שמחוץ לחצי האי האיברי ולאיים הבלאריים נשלטו על ידי באי כוח דרך אליטות מקומיות כממלכות זעירות, במקום להיות נתונות לשלטון ישיר של ממשלה ריכוזית. הם היו מרכיב כלכלי בכתר אראגון יותר מאשר מרכיב מדיני.
העובדה שהמלך היה נלהב ליישב ממלכות חדשות במקום להרחיב את הקיימות הייתה ממאבק כוח שצילק את האינטרסים של המלך לעומת אלה של האצולה הקיימת. תהליך זה היה קיים גם בשאר חלקי אירופה אשר עברו השינוי מימי הביניים למה שנהוג לכנות כמדינה המודרנית (ראו העת החדשה). כך, הטריטוריות החדשות שנכבשו מהמורים (בעיקר ולנסיה ומורסיה) בדרך כלל קיבלו גם כתב זכויות (פוארו – Fuero) כמכשיר לקיים שלטון עצמי ובמגמה לצמצם את כוחה של האצולה בנחלות החדשות הללו, ובמקביל, לחזק את נאמנותם למונרכיה עצמה. נטייה זו בכתר קסטיליה השכנה הייתה דומה, ושתי הממלכות נתנו תמריצים לרקונקיסטה על ידי נתינת כתבי זכויות לערים או לטריטוריות החדשות שנכבשו, במקום להעניק אותם לבני האצולה הקיימת.