stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ארלס פינקני (מושל)
ביוגרפיה > ועידת החוקה

תפקידו של פינקני בוועידת החוקה שנוי במחלוקת. למרות שהיה אחד הנציגים הצעירים ביותר, הוא טען מאוחר יותר שהיה המשפיע ביותר וטען שהוא הגיש טיוטה, הידועה בשם תוכנית פינקני, שהייתה הבסיס לחוקה הסופית. ג'יימס מדיסון וחלק מהצירים האחרים עוררו על כך מחלוקת. פינקני הגיש טופס משוכלל של תוכנית וירג'יניה, שהוצע לראשונה על ידי אדמונד רנדולף, אך שאר הנציגים התעלמו ממנו. היסטוריונים מעריכים אותו כנציג תורם חשוב. פינקני התגאה בכך שהוא בן 24, מה שאפשר לו לתבוע את תואר הנציג הצעיר ביותר, אבל הוא היה בן 29 בזמן הכינוס. הוא השתתף במשרה מלאה, דיבר לעיתים קרובות וביעילות, ותרם לטיוטה הסופית ולפתרון בעיות שעלו במהלך הדיונים. הוא גם פעל לאשרור החוקה בקרוליינה הדרומית (1788).
בוועידה, פירס באטלר ופינקני, שניהם מקרוליינה הדרומית, הציגו את סעיף העבד הנמלט (סעיף IV, סעיף II, סעיף III). ג'יימס וילסון מפנסילבניה התנגד ואמר שזו הגנה מיוחדת לבעלי עבדים, המחייבת את כל ממשלות המדינה לאכוף אותה על חשבון משלמי המיסים, במקומות שבהם אף אחד או רוב התושבים לא היו בעלי עבדים. באטלר חזר בו מהסעיף, אך למחרת איש הדרום החזיר את הסעיף והאמנה אימצה אותו ללא התנגדות נוספת. סעיף זה התווסף לסעיף שסיפק הסגרה לבורחים מהצדק.
אף אדם המוחזק לשירות או לעבודה במדינה אחת, על פי חוקיה, שבורח למדינה אחרת, לא ישוחרר משירות או עבודה כאמור, בעקבות כל חוק או תקנה שבה, אלא יימסר לפי תביעת הצד למי עשויים להגיע שירות או עבודה כאמור.
סעיף זה הוחל לראשונה על עבדים נמלטים ודרש את הסגרתם על פי תביעות אדוניהם. למרות הסעיף, מדינות חופשיות סירבו לפעמים לאכוף אותו. חוק העבד הנמלט משנת 1850 הגביר את הדרישות לגבי המדינות והעונשים על אי סיוע בהחזרת עבדים. נוהג זה לא בוטל עד שהתיקון השלושה עשר ביטל את מוסד העבדות. בשנת 1864, במהלך מלחמת האזרחים, נכשל המאמץ לבטל סעיף זה של החוקה.
פינקני הכניס סעיף לחוקה בניגוד לדת מדינה מבוססת. הסעיף שלו ללא מבחן דתי נכתב כך:
לעולם לא יידרש מבחן דתי כהסמכה לכל תפקיד או אמון ציבורי תחת ארצות הברית
לאחר שהכללת הביטוי הובאה להצבעה, היא עברה עם מעט התנגדות. בפעם הראשונה, פקיד של ממשלה לאומית לא נדרש להיות דתי. פינקני אחראי גם להכללת הביאס קורפוס בחוקה. הוצגה בתחילה כ"גם הפריבילגיה של כתב הביאס קורפוס לעולם לא תושעה, למעט במקרה של מרד או פלישה", היא כעת חלק מסעיף 1 של חוקת ארצות הברית.
ביוגרפיה > קריירה מאוחרת יותר

הקריירה הפוליטית של פינקני פרחה. מ-1789 עד 1792 בחר בו בית המחוקקים של המדינה כמושל קרוליינה הדרומית, וב-1790 עמד בראש הוועידה החוקתית של המדינה. במהלך תקופה זו, הוא נקשר למפלגה הפדרליסטית, שבה הוא ובן דודו צ'ארלס קוטוורת' פינקני היו מנהיגים. אבל, עם חלוף הזמן, דעותיו של הראשון החלו להשתנות. בשנת 1795 הוא תקף את הסכם ג'יי שנתמך על ידי הפדרליסטים. הוא החל להזדהות יותר ויותר עם הדמוקרטים-רפובליקנים מהאזורים הפנימיים של קרוליינה נגד האליטה המזרחית שלה. האוכלוסייה בחלק המערבי של המדינה גדלה, אך חלוקת החקיקה העדיפה את בעלי מטעי השפלה. בשנת 1796 נבחר פינקני שוב למושל על ידי בית המחוקקים של המדינה. בשנת 1798 תומכיו הדמוקרטים-רפובליקנים בבית המחוקקים בחרו בו לסנאט האמריקני.
הוא התנגד בתוקף לפעולות של מפלגתו לשעבר. בבחירות לנשיאות 1800, הוא שימש כמנהל הקמפיין של תומאס ג'פרסון בקרוליינה הדרומית. ג'פרסון המנצח מינה את פינקני כשגריר לספרד (1801–1805). הוא ניסה אך לא הצליח להשיג את הוויתור על פלורידה הספרדית לארצות הברית. הוא הקל על ההסכמה הספרדית בהעברת לואיזיאנה מצרפת לארצות הברית ב-1803 על ידי רכישת לואיזיאנה (ספרד כבר החזירה את השלטון בשטח זה לצרפת תחת נפוליאון).
פינקני חזר מספרד לצ'ארלסטון ולהנהגת המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית המדינתית. הוא כיהן בבית המחוקקים בשנים 1805–1806 ונבחר שוב כמושל (1806–1808). בעמדה זו, הוא העדיף חלוקה מחדש של החקיקה על מנת לתת ייצוג הוגן יותר למחוזות האחוריים. הוא גם דגל בבחירה אוניברסלית לגבר הלבן. הוא כיהן שוב בבית המחוקקים מ-1810 עד 1814 ולאחר מכן פרש זמנית מהפוליטיקה. בשנת 1818 הוא זכה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית שם נלחם נגד פשרת מיזורי. כבעל עבדים מרכזי שעושרו היה תלוי בעבודה משועבדת במטעיו, הוא תמך בהרחבת מוסד העבדות לטריטוריות ומדינות חדשות.
ב-1821, כשבריאותו החלה להידרדר, פרש פינקני בפעם האחרונה מהפוליטיקה. הוא נפטר ב-29 באוקטובר 1824. אנדרטה הוקמה בכנסיית סנט מייקל בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית את האנדרטה פסל סולומון גיבסון (אחיו הצעיר של ג'ון גיבסון) בליברפול שבבריטניה.
מורשתו

מטע חוות סניני של פינקני מתוחזק כאתר היסטורי לאומי של צ'ארלס פינקני. בית הספר היסודי צ'ארלס פינקני הסמוך במאונט פלזנט נקרא על שמו. בנו, הנרי ל. פינקני היה חבר בית הנבחרים מקרוליינה הדרומית וראש עיריית צ'ארלסטון. בתו נישאה לרוברט יאנג היין, שהפך לחבר בית הנבחרים, לראש עיריית צ'ארלסטון ולמושל קרוליינה הדרומית. פינקני היה בונה חופשי וחבר בלשכה בצ'ארלסטון.
הערות שוליים

↑  Susan Hart Vincent, Charles Pinckney National Historic Site--Cultural Landscape Report, 1998
↑  The Records of the Federal Convention of 1787, vol. 3 | Online Library of Liberty, oll.libertyfund.org
↑  Horace Binney, The Privilege of the Writ of Habeas Corpus Under the Constitution, C. Sherman & Sons, printers, 1862. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007445004905171  GND: 129851663  ISNI: 0000 0000 3520 4995  LCCN: n85174191  SNAC: w68h9c47  US Congress: P000354  VIAF: 23230409   WorldCat (עם VIAF): 23230409 
שלטו של צ'ארלס פינקני
קברו של פינקני בסנט פיליפ'ס בצ'ארלסטון
חירוב

חירוב (באוקראינית: Хирів, בפולנית: Chyrów) היא עיירה במערב אוקראינה, במחוז לבוב. בשנת 2023 אוכלוסייתה מנתה 4,249 תושבים.
במובן רחב האזור הגאוגרפי מסביב קרוי פרדקרפטייה, או סובקרפטיה או ציסקרפטיה. העיירה נחצית על ידי הנחל סטריביגור.
יש בה נקודת בקורת גבולות על יד הגבול עם פולין - תחנת חירוב-קרוסצנקו.
גאוגרפיה

חירוב שוכנת 12 קילומטר מהגבול עם פולין, 16 קילומטר מבירת הנפה - סטארי סמביר, ו-89 קילומטר דרומית-מערבית מלבוב. היא צומת של מסילות רכבת.
שם היישוב

בתקופת רוס של קייב כשהאזור השתייך לנסיכות פרמיסל, שם העיירה הייתה "חוריב".
לפי אחת האגדות שם זה בא משם הנסיך חוריב, ממייסדי קייב האגדיים.
לפי המסורת את קייב ייסדו שלושה אחים:קי, שצ'ק וחוריב ולהם גם אחות בשם ליביד. אחרי הקמת העיר, האח הבכור, קי, שלפי שמו נקראה קייב, נשאר שם, בעוד שצ'ק וחוריב נסעו לחפש את מזלם בקרפטים.
לאמיתו של דבר הסבר השם פשוט יותר. העיירה שוכנת באזור עשיר ביערות אורנים ושמה בא מהמילה הצ'ובאשית "חיר" (хыр) שמשמעותה - "אורן היערות" (Pinus silvestris). בימינו הצ'ובאשים חיים רחוק מחירוב, אך אבותיהם חיו פעם במערב אוקראינה, בה השאירו טופונימים רבים (כמו ורין, גאווארצ'ינה, ז'וקוטין, קימיר, קוקזיב, קוטקיר, יאקטוריב וכו').
היסטוריה

המקום היה ככל הנראה מיושב מימים קדומים. בשנת 1871 בעת בניית תחנת הרכבת נמצאו באתר מטבעות רומיים מן המאה ה-4 לפנה"ס.
היסטוריה > השלטון הפולני

חירוב מוזכרת לראשונה בשנת 1374 כחלק מחבל פשמישל (פרמישל) בכרוניקות של נסיכות הליץ'- ווהלין
באותה שנהה העניק הנסיך ולדיסלב מאופולה לאחים הרברט ופרדריק הרבורט, אבירים ממורביה, את הבעלות על עשרה כפרים בחבל פשמישל, ביניהם הכפר חירוב.
בזמנו השתייכה למשפחת אצילים פולנים בשם הרבורט והייתה למשך 400 שנה חלק מהוויבודות הפולנית של רוטניה, הפלטינט של רוטניה או חבל פשמישל.
בשנים 1502–1505 ידע היישוב פשיטות של הטטרים.
בשנת 1528 העניק מלך פולין, זיגמונט הראשון ל אנדז'יי טארלו זכות להקים עיר שוק בשטח הכפר חירוב. העיירה החדשה אימצה את סמל משפחת טארלו - הגרזן. תושביה קיבלו פטור ממסים למשך 14 שנה. כמו כן העיירה קבלה את זכות לקיים שני ירידים בשנה ומכרזים בכל יום שני. באותה שנה 1528 קיבל היישוב מעמד כעיר בזכות עצמה לפי חוקי מגדבורג. כעבור שלוש שנים ב-1531 אנדז'יי טארלו הקים בה כנסייה רומית-קתולית. היא הייתה במקור מעץ ונשרפה במחצית השנייה של שנות ה-1640, ככל הנראה בימי מלחמת הצפון הגדולה.
לפי תשלומי המיסים שיער ההיסטוריון הפולני א.ו. יבלונובסקי שבשנת 1589 בעיר היו 84 בתים, ו-420 תושבים. בשולי היישוב קם פרבר בשם חירובסקה פוסאדה. באוגוסט 1604 עצר ביישוב צבא פרטי אוקראיני-פולני שפנה בהמשך למוסקבה וכבש אותה ב-20 ביוני 1605.
במאות 17–18 הייתה העיירה ידועה בסוסיה שנמכרו אף למקומות רחוקים. היא עברה לבעלות המשפחות אוסולינסקי ומנישק. בשנת 1710 נבנתה הכנסייה מחדש מאבן ונקראה על שם לברנטי הקדוש.
בשנת 1740 נפתח בעיירה גם בית כנסת. בסוף המאה ה-18 ובמחצית הראשונה של המאה ה-19 היה בה מרכז גדול לייצור גרביים בעבודת יד.
היסטוריה > השלטון ההבסבורגי

בעקבות החלוקה הראשונה של פולין בשנת 1772 היא סופחה עם חבל גליציה לאימפריה ההבסבורגית כחלק מאוסטריה. האזור נכלל לתוך המחוז (רוזנות) סטארוסמבורסקי שבממלכת גליציה ולודומריה שהייתה נחלה של הכתר ההבסבורגי.
במאה ה-19 הוקם גם בית הכנסת השני. בשנת 1785 היו ביישוב 124 בתים ו-1055 תושבים. ב-1849 עלה היישוב באש. חצו אותו כוחות רוסים שפלשו להונגריה לצורך דיכוי המהפכה ההונגרית.
החל משנת 1867 הייתה חלק מאוסטריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1867 שוקמה כנסייה מקומית.
בשנת 1872 נפתחה ביישוב תחנת רכבת שדרכה עברה מסילת הברזל שחיברה את לבוב עם בודפשט.
באמצעות קו הדנייסטר הגיעו רכבות מחירוב לסטרי ואחר כך הלאה בקו הארכידוכס אלברכט עד ללבוב, סטניסבלוב וצ'רנוביץ, ומסמבור, סטרי למונקאץ' (כיום מוקצ'בו). קו הרכבת הונגריה-גליציה הראשון חיבר את פשמישל לקרקוב ולבודפשט - דרך המעבר ליפקוב (החל מ-1896 קו רכבות עם שני נתיבים) בגבול בין נחלות הכתר האוסטרי בגליציה לבין אדמות סלובקיה וטרנסילבניה שבטרנסלייטניה
החל משנות ה-1880 עד שנת 1939 פעלה בחירוב מכללה ישועית מפורסמת בכל פולין שברשותה ספרייה בעלת ערך רב. בשנים 1886–1896 עמד בראשה הכומר והמיסיונר הפולני יואן בייזים (1912-1850), שהוכרז בשנת 2002 למבורך של הכנסייה הקתולית.
עם בוגריה נמנו הכלכלן והפוליטיקאי הפולני אאוגניוש קוויאטקובסקי, הגאוגרף הפולני מייצ'יסלב אורלוביץ', הצייר הפולני אדם סטיקה. בשנת 1913 הגיעה אוכלוסיית העיירה ל 3,400 תושבים, מתוכם מעל 2000 היו יהודים וכ-1000 היו פולנים.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

חירוב היה צומת אסטרטגי חשוב בימי מלחמת העולם הראשונה. כל יום עברו דרך היישוב עד 40–50 רכבות. בגלל חשיבותו
לכן זכה לביקור ב-28 בנובמבר 1914 מצד יורש הכתר של אוסטרו-הונגריה, קרל, ובאפריל 1915 לביקורו של הצאר ניקולאי השני
ב-3 במרץ 1918 התכנסו בעיר כ-15,000 אוקראינים באספת "חג הממלכתיות והשלום" בתמיכה בממשלת הרפובליקה העממית האוקראינית.
היסטוריה > שלטון הרפובליקה הפולנית השנייה

בשלהי שנת 1918 והתחילת שנת 1919 התקיים באזור חירוב קרב קשה בין צבא פולין וכוחות אוקראינים. (ראה מלחמת פולין-אוקראינה).
בימי מבצע "וובצ'וחיב" אחת היחידות של הצבא האוקראיני של הליץ' (גליציה) נקראה "חיריב" לפי שמה האוקראיני של חירוב. ב-5 בדצמבר 1918 כוחות אוקראינים בפיקוד הגנרל אנטון קראבס כבש את חירוב. אולם ב-20 בדצמבר 1918 העיר נכבשה שוב על ידי הפולנים
ב-27 במרץ 1919 התקיים בחירוב מו"ם בין משלחת מערב-אוקראינה (מ. לוזינסקי, הגנרל גנבצ'וב, לוטננט-קולונל פידלר, קפטן דולזאל) ומשלחת פולנית (הרוזן א. סקארבק, מ קולינסקי, קפטן י. רוזוואדובסקי) עם השתתפות הגנרל האמריקאי פ. קרנאן.
. הגליציאנים הסכימו לשביתת נשק ולהעברת הדיונים לפריז, בחסות הראדה העליונה.
בסופו של דבר פולין ניצחה במלחמה בין 23 בספטמבר 1920 ל-28 בספטמבר1939 הפכה חירוב לחלק ממנה. לפי המפקד משנת 1921 חיו ביישוב 2,654 תושבים. בין מלחמות העולם חירוב הייתה חלק ממחוז סטאריסמבור אחר כך (1932) מחוז סמבור בתוך פרובינציית ("וויבודות") לבוב. ב-1934 נכללה בעיר במחוז דוברומיל. פעלו בה שני בתי חרושת לעץ, שתי טחנות קמח, שני בתי חרושת לרהיטים ובית חרושת ללבנים.
בשנת 1924 נבנה בעיר "בית העם" .
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

ב-17 בספטמבר 1939 בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נכבשו מחוזותיה המזרחיים של פולין על ידי ברית המועצות. ב-27 באוקטובר 1939 הונהג בחירוב "השלטון הסובייטי" וב-4 בדצמבר 1939 צו של נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות שייך את חירוב ואת אזור לבוב כולו לאוקראינה הסובייטית במסגרת ברית המועצות. באותו יום הפכה חירוב לחלק מהמחוז דרוהוביץ'. ב-17 בינואר 1940 הוקם ה"ראיון" (נפת) חירוב וחירוב שהוכרזה לעיר הייתה לבירתו.
ב-28 ביוני 1941 פלשו לעיר כוחות גרמניה הנאצית ובני בריתה. יהודי העיר נשלחו ככל הנראה לגטו פשמישל שם רבים מהם נורו למוות. ב-1942 יהודים ששרדו נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. בתי הכנסת הישן והחדש נהרסו על ידי הגרמנים. בספרייה הסגורה של המכללה הישועית לשעבר הועסק ככל הנראה בקיטלוג הספרים הסופר היהודי-פולני ברונו שולץ. אוקראינים רבים מקרב תושבי העיר נשלחו לעבודות כפייה בגרמניה.
ב-27 ביולי 1944 במסגרת מבצע מתקפת לבוב-סנדומיר בחזית האוקראינית הראשונה ( 13 ביולי-29 באוגוסט 1944) ארמיית משמר השריון השלישית וחטיבת השריון 91 של הצבא הסובייטי בפיקוד הקולונל ויקטור טוטשקין כבשו את חירוב. אולם הגרמנים הצליחו לחזור ב-30 ביולי 1944.
דיוויזיית הרובאים 304 בפיקוד הקולונל אלכסנדר גאלצב ווקורפוס ה רובאים 52 של הגנרל-מייג'ור סרגיי בושב במסגרת הארמייה ה-38 כבוש מחדש את חירוב ב-8 באוגוסט 1944.
היסטוריה > חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית

בתום מלחמת העולם השנייה חזרה חירוב להשתייך לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית במסגרת ברית המועצות. רוב תושביה הפולנים עברו טרנספר לפולין. במקום הובאו אוקראינים משטחים שנכללו בפולין. הוקם בעיר מרכז של נ.ק.וו.ד לצורך דיכוי קבוצות מתנגדים אנטיקומוניסטים אוקראינים. המכללה הישועית נהפכה לקסרקטין. עם סגירתה ירדה חשיבות היישוב כמרכז לחינוך ולמחקר.
בניין המכללה הישועית לשעבר יחד עם טירת הרבורט על ההר טרנבסקי היו בהמשך אתרי אטרקציה חשובים מבחינה תיירותית.
בסוף שנות ה-1970 נפתחה חלנות "פוליארון" מפעלי "אקוואטור" ו"מרידיאן"
עד שנת 2003 פעלו
הכנסייה הקתולית העתיקה עברה שיפוץ בשנת 2006 .
בשובו לשלטון הסובייטי עברה העיירה כמה גלגולים של החלוקות מנהליות-טריטוריאלית.
ב-1 בספטמבר 1946 נכלל הראיון חירוב לתוך המחוז דרוהוביץ'. ב-21 במאי 1959 סופח העיר והראיון למחוז לבוב ובסופו של דבר הראיון בוטל.
ב-1978 פעלו בעיר בית חרושת ללבד ולליבוד, מפעל ללבנים ומחלקה לייצור רהיטים של התשלובת לעיבוד העץ דוברומילסק.
החל משנת 1979 הוצבה בבנייני המכללה הישועית לשעבר חטיבת המחץ הסובייטית המוטסת 39 ולמשפחות הקצינים נבנו בתים טרומיים בסביבה.
לפעמים.
בסוף שנות ה-1980 החלה באזור התעוררות לאומית אוקראינית. בשנת 1989 הוצבו בחירוב יחידות משטרה מיוחדות. לעיתים אנשי צבא התפרעו בעיר. התושבים הגיבו בפעולות מחאה ספונטניות. ב-26 באוגוסט 1989 התקיימה האצטדיון העירונית עצרת גדולה ואספה מכוננת של הסניף המקומי של
התנועה הלאומית "רוך" בהנהגתם של וולודומיר הורבוב, מירון קובל, ירוסלב הלדקו ואנדריי לסיק. באוגוסט 1991 עלה המתח בעיר תוך כדי ניסיונות השלטון הסובייטי לקחת אמצעי הפחדה ודיכוי.
היסטוריה > אחרי 1991 - באוקראינה העצמאית

אחרי הכרזת העצמאות של אוקראינה אורגן על יד העיירה מעבר הגבול קורוסטנקו-חירוב שבין אוקראינה לפולין.
במאי 1995 הופרט המפעל "מרידיאן" שבעיר. הוא פשט את הרגל ביוני 2000.
ברובע פוסאדה חירבסקה הוקמה כנסיית "השתדלות הבתולה הקדושה" של הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה האוטוקפלית.
בינואר 2013 מספר התושבים היה 4088.
דמוגרפיה

2574 תושבים (1890)
3658 תושבים (1900)
2654 תושבים (1921)
3500 תושבים (1970)
4728 תושבים (1989)
5100 תושבים (1998)
4595 תושבים (2001)
4088 תושבים (2013)
בשנת 1900 מתוך 3658 תושבים 1292 היו אוקראינים, 1219 יהודים ו-1090 פולנים.
לפי המפקד משנת 2001 רוב תושבי העיר (97.39%) היו דוברי אוקראינית כשפת אם בעוד מיעוט של 1,98% היו דוברי רוסית כשפת אם.
דמוגרפיה > יהודי חירוב

ייתכן כי יהודים תרמו להקמת העיר. ידיעיות ראשונות עלי יהודי חירוב מגיעות משנת 1544. הם עסקו במהלך השנים במסחר, ומקצתם במלאכות.
בשנת 1740 נבנה בית הכנסת הראשון ובמאה ה-19 הוקם בית כנסת שני. בסוף המאה ה-19 היו ידועים בעיר מסר חלפנים פרטיים שהלוו כספים עם ריבית קצוצה. בשנת 1927 הוקמה קופת חולים גמ"ח. ראשי הקהילה נבחרו מבין בני המשפחות העשירות. עם הזמן מרבית היהודים הצטרפות לחסידות. בלטו בהשפעתם האדמו"רים מבני הרב נפתלי צבי הורוביץ מרופשיץ. בחירוב כיהנו ר' צבי-הירש ב,ר מאיר, חתנו של ר' מנחם מנדל הורוביץ'-רובין מלינסק (נפטר ב-1811) ואחריו ר' מאיר ב"ר אברהם אב בית דין טיצ'ין, שהתיישב בחירוב בשנת 1820. החל מאמצע המאה-ה19 ועד סוף קיומה של הקהילה בשואה כיהנו בה הרבנים לבית רימלט: בלטו ביניהם הרב אלימלך שמעון בן טודרוס רימלט, אבד"ק, וצבי הירש רימלט. כמו כן היה ידוע הראב"ש ר' משה גליקהויפט. יליד חיורב (לפי מקורות אחרים -יליד רימנוב) היה החזן ישראל שור.
במאה ה-20 קם בעיר איגוד ציוני בשם "התחייה" וגם איגוד נשים ציוניות בשם "דבורה".
בשנת 1900 חיו בחירוב 1219 יהודים, שליש מאוכלוסיית היישוב. בין שתי מלחמות העולם הזירה הפוליטית בקהילה היהודית נשלטה על ידי הציונים הכלליים. תנועת הנוער שלהם, הנוער הציוני, מנתה ב-1936 70 חברים. במועצת העיר לעומת זאת נכנסו יהודים רק מטעם רשימת השלטון מיסודו של המרשל יוזף פילסודסקי, ""סנאציה". עד למלחמת העולם הראשונה למדו מרבית ילדי היהודים ב"חדרים" ומיועטם בבית ספר כללי בעיר, שהיה תחת השפעת הישועים. בשנת 1922 הוקם בית ספר עברי משלים שבו למדו 25 בנות. ליד בית הספר פעל איגוד תרבותי בשם "תרבות" שהחזיק ספרייה. התקיימו יחסים של עזרה הדדית בין יהודי חירוב ליהודי פשמישל וסאמבור. ב-1928 תרמו יהודי חירוב לבית החולים היהודי בפשמישל.
בשנת 1903 פרצה ביישוב פרשת "עלילת דם" כשמשרתת נוצרייה שעברה אצל הרב התלוננה שהיהודים מוצצים ממנה דם. הרשויות פעלו להרגעת הרוחות. בשנת 1910 פרצה תקרית אנטישמית שבה סטודנטים לאומנים פולנים שביקרו בחירוב ניפצו שמשות בבתים של יהודים ותקפו כמה יהודים ברחוב.
דמוגרפיה > יהודי חירוב > השואה

בשנת 1941 חיו בחירוב 2654 תושבים, מתוכם 919 יהודים.
בשואת יהודי אירופה חוסל היישוב היהודי בחירוב ביולי 1942 כש הגרמנים השמידו את רוב היישובים היהודים בחבל פשמישל. ככל הנראה יהודי חירוב
הועברו לדוברומיל הסמוכה. שם התקיימה אקציית חיסול ב-29 ביולי 1942 ויהודי המקום ושאר היהודים שנמצאו שם נשלוח להשמדה במחנה בלז'ץ.
הכלכלה

בעיר פועלת תעשייות רהיטים וחומרי בניין.
תחבורה

קיימת תחנת רכבת משנת 1872.
מסילות ברזל היסטוריות שעברו דרך חירוב:
קטע של מסילת הברזל ההונגרית-גליציאנית הראשונה:חירוב - קרושצ'נקו - זאגוז'- לופקוב - פשמישל - נחנך ב-1872
קו הדנייסטר: חירוב - סמבור - סטרי (אורך:100,2 ק"מ)- (1872)
הקו פשמישל-זאגוז'
קווים אלה תרמו בזמנם לפיתוח המסחר והמלאכות.
אישים

בשנים 1886–1896 פעל ביישוב הכומר המיסיונר יואן בייזים שלימד במכללה הישועית והוכרז מאוחר יותר למבורך של הכנסייה הקתולית.
יליד העיר היה המנהיג הלאומן האוקראיני מיכאילו גאליו.
לזמן קצר פעל במקום המורה והמלחין הצ'כי רודולף וינש.
ב-27 ביוני 2001 בלבוב הכריז האפיפיור יוחנן פאולוס השני את אולימפיה בידא ואת לאוקדיה הרסימיב, ניזירות מחירוב של קונגרגציית האחיות יוסיף הקדוש כקדושות מעונות של הכנסייה הקתולית.
חירוב בספרות

בימי מלחמת העולם הראשונה ביקר בעיירה הסופר הצ'כי ירוסלב האשק ורשמי הביקור משתקפים בספרו "החייל האמיץ שווייק". בימינו עוברת דרך העיירה מסלול תיירות הנקרא "דרכי החייל האמיץ שווייק".
יעדי עניין ותיירות

כיכר העיר
בית העירייה
הכנסייה הרומית-קתולית הישנה - הוקמה ב-1531 ונשרפה בשנים הראשונות של המאה ה-18
הכנסייה הקתולית לאורנטיוס הקדוש (בפולנית - וובז'ינץ)
כנסיית הלידה של הבתולה מרים - נמצאת בשימוש של מאמיני הפולחן היווני-קתולי והנוצרי אורתודוקסי גם יחד
שרידי טירת חרבורט
בית הכנסת הישן
בית הכנסת החדש
בית העלמין היהודי
בית הקברות שליד הקפלה
המחלקה למדע ולחינוך של הישועים (המכללה הישועית לשעבר)
גלריה

בית העירייה. צילום משנת 2017
כנסיית הלידה של הבתולה הקדושה. צילום משנת 2007
תחנת הרכבת בשנת 2010
הערות שוליים

↑  תעודת הנסיך ולדיסלב מאופולה בוויקיטקסט
↑  ליטווין, נאומנקו - תולדות הרפובליקה העממית המערב-אוקראינית, עמ' 180-181
↑  דניליוק, דמיטריוק 2013
↑  דניליוק, דמיטריוק 2013
המכללה הישועית בחירוב, צילום ארכיון מהתקופה שבין מלחמות העולם
לוחמים פולנים בימי המלחמה הפולנית-אוקראינית בשנת 1919. הצטלמו בחזית המכללה הישועית בחירוב.
המכללה הישועית יוזף הקדוש כפי שנראתה לפני הדליקה החמורה משנת 2018
מסלול החייל האמיץ שווייק
חירוב. הככר המרכזית בשנת 2017
קצין בינה רשתית

קצין בינה רשתית, או בקיצור הצה"לי קַבָּ"ר, הוא קצין מודיעין האחראי לסינון מידע מודיעיני בתחום הסיגינט, ועיבודו. הקב"ר פועל על פי רוב מול צוות אלחוטנים, משקלטים, ומתרגמים.
הכשרה ותחומי אחריות

המיון וההכשרה לתפקיד מתבצעים ברובם לפני הגיוס לצה"ל בקורס טרום-צבאי. בוגרי הקורס משרתים כמש"קי בינה רשתית (מב"ר) בבסיסי היחידה השונים ברחבי הארץ וחלקם יוצאים לקורס קצינים וממשיכים בשירות בתפקידי קב"ר.
הקב"ר אחראי על זירה מסוימת, והוא האחראי לניהול מערך ההאזנה בבסיסו ולקביעת סדר העדיפויות בהאזנה, על פי הצי"ח ("ציון ידיעות חיוניות" - המידע הנדרש להשגה על ידי מפקדות ממונות). עבודת הקב"ר כוללת את הקביעה איזה חומר יתורגם לעברית ויופץ הלאה לגורמי המחקר. הקב"ר עורך את הידיעה, נותן לה כותרת ומחליט למי להפיצה.
עבודת הקב"רים מתבצעת במשמרות סביב השעון והיא תחת לחץ מתמיד, שכן ידיעות מסוימות הן בעלות חשיבות להפצה מיידית. על רקע כמות המידע הגוברת קיים קושי בפעולת הסינון ועבודת הברירה כך שתתבצע באופן יעיל ומהיר מבלי להחמיץ ידיעה חשובה.
בעיה אפשרית נוספת היא אובדן ניואנסים של תיאור מציאות במהלך סינון והכנת הדיווחים להפצה. כך למשל תיאר מישקה בן דוד כשל של העברת מידע דרך הקב"ר ערב מלחמת יום הכיפורים:
”אלחוטן שמקשיב לרוסים שמע בוודאות את ההיסטריה הנוראית של הרוסים בסוריה שעוזבים... שמע בעל צורח על אשתו "...את עכשיו לוקחת את הילדים ורצה לשדה", והוא מוציא את זה, הקב"ר שלו כבר משכתב את זה ואומר "הם מתרגשים או היסטריים, ואחר כך ראש המחלקה במפקדה אומר "מה, אנחנו מחלקת היסטריה?" הוא מוציא וכותב "יש לחץ מסוים אצל הרוסים" וכשזה מגיע לראש המחקר או לראש אמן, אז כתוב רק "הרוסים מזדרזים לצאת"”.
בשנים האחרונות סוגיה זו באה על פתרונה במידה רבה לאור "שבירת החומות" עם גופי המחקר וההערכה ויכולתם לגשת לחומרי מקור.
שיוך יחידתי

בצה"ל משרתים קצינים אלה ביחידה 8200.
לעבודת הקב"רים חלק בסיכולים הממוקדים שביצע צה"ל החל מראשית המאה ה-21. על רקע זה הפכה עבודתה של יחידה 8200 בתקופה זו לצמודה מאוד לגופי המחקר והאופרציה, שכן היחידה מספקת לא מעט מהידיעות המודיעיניות הנוגעות לפעולות אלו.
בארצות הברית משרתים בעלי תפקיד זה ב-NSA.
הקב"ר המזמר

עמוס לוינברג, ששימש כקב"ר ביחידה 848 (שמה שונה מאז ל"יחידה 8200"), שהה במוצב החרמון בתחילת מלחמת יום הכיפורים, נשבה יחד עם 31 מחיילי המוצב בעת שכוחות צנחנים סורים כבשו את המוצב, וסיפק לשוביו מידע סודי רב על צה"ל. על רקע המידע שסיפק כונה "הקב"ר המזמר".
ראו גם

אלחוטן
מתרגם
הערות שוליים

↑  מצוטט אצל רונן ברגמן וגיל מלצר, מלחמת יום כיפור - זמן אמת, 2003, עמ' 28.
שאנדור קפירו

| --- | --- |

 לידה:  18 בפברואר 1914 שרקד, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  3 בספטמבר 2011 (בגיל 97) בודפשט, הונגריה הונגריה
 מקום קבורה:  שרקד 
 מדינה:  הונגריה 
 השתייכות:  הז'נדרמריה ההונגרית
 דרגה:  קפטן בז'נדרמריה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה 
 
שאנדור קפירו (בהונגרית: Képíró Sándor; ‏18 בפברואר 1914, שרקד, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 3 בספטמבר 2011, בודפשט, הונגריה) היה קצין ז'נדרמריה הונגרי אשר השתתף בטבח בדרום באצ'קה ב-1942. לאחר הטבח נידון לעונש קל יחסית. בהמשך, הגיעו עדויות חדשות נגדו והוא נמלט לארגנטינה. ב-1996 שב להונגריה, בהמשך זוהה על ידי צייד הנאצים אפרים זורוף וב-2011 הועמד לדין וזוכה מחוסר ראיות.
קורות חייו > ראשית חייו והטבח בדרום באצ'קה

שאנדור קפירו נולד בשרקד (בשטחי מחוז בקש בהונגריה המודרנית). הוא סיים בית ספר תיכון בבקשצ'בה ורכש תואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת סגד. ב-1940 סיים את האקדמיה הצבאית "לודוויקה" בבודפשט והוצב כקצין ז'נדרמריה באורושהזה. במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הועבר אזור באצ'קה לחזקת הונגריה. בינואר 1942 נטל קפירו חלק בטבח בדרום באצ'קה במסגרת כוח ז'נדרמריה עליו פיקד. בהמשך, מונה למפקד הז'נדרמריה במישקולץ. לאחר מינוי של מיקלוש קאלאי לראש ממשלת הונגריה הוחל בהליכים פליליים נגד משתתפי הטבח. קפירו הועמד לדין ונידון ל-10 שנות מאסר על חלקו בביצוע מעצרים. במרץ 1944 כבשו הגרמנים את הונגריה במסגרת מבצע מרגרטה וקפירו שוחרר ממאסרו. בהמשך עבר לאוסטריה והתיישב בלינץ. ב-1946 נשפט בהונגריה בהיעדרו ונידון ל-14 שנות מאסר על חלקו באירועים.
באוגוסט 1948 נמלט לארגנטינה ובה אימץ זהות בדויה. הוא עבד כשכיר במפעל טקסטיל, נישא ונולדו לו שני ילדים. בראשית המאה ה-21 הופיע שמו ברשימת הנאצים המבוקשים ביותר של מרכז שמעון ויזנטל.
קורות חייו > שובו להונגריה והעמדתו לדין

ב-1996 שב קפירו להונגריה. הוא זוהה על ידי צייד הנאצים אפרים זורוף, וב-2011 הועמד לדין בגין רצח של 36 בני אדם בנובי סאד. קפירו טען שאכן השתתף באירועים אך עסק בביצוע מעצרים בלבד. בית המשפט ההונגרי זיכה אותו מאשמה בשל היעדר ראיות מספקות, ומספר חודשים מאוחר יותר הלך לעולמו והוא בן 97 שנים.
הערות שוליים

↑  אודות השואה - באצ'קה, באתר יד ושם.
↑  הונגריה: שנדור קפירו זוכה מפשעי מלחמה בשואה, באתר ynet, 18 ביולי 2011
↑  Revealed: the Scots pensioner and the Nazi war crimes investigation, באתר scotsman.com (באנגלית).
↑  Von den Opfern nicht vergessen, באתר tagesschau.de (בגרמנית).
↑  Freispruch im Prozess um NS-Kriegsverbrechen, באתר dw.com (בגרמנית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007321239705171  GND: 1015183867  ISNI: 0000 0001 4007 4707  LCCN: no2014012278  VIAF: 186198675   WorldCat (עם VIAF): 186198675
בית הערבה

| --- | --- |
הכביש הראשי בבית הערבה
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: יהודה ושומרון
מועצה אזורית: מגילות ים המלח
גובה ממוצע: ‎-315 מטר
תאריך ייסוד: 1980
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 565 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 546 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית הערבה(למפת הרי ירושלים רגילה) בית הערבה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הערבה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הערבה31°48′27″N 35°29′56″E﻿ / ﻿31.807376°N 35.498901°E﻿ / 31.807376; 35.498901  heמפת היישובים של מועצה אזורית מגילות ים המלח באדום - בית הערבה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

ערך זה עוסק בקיבוץ בישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
בית הערבה הוא התנחלות וקיבוץ בצפון ים המלח ליד יריחו המשתייך למועצה אזורית מגילות ים המלח. היישוב נקרא על שם העיר המקראית בית הערבה, ששמה נשתמר בעין אל-ע'רבה שמדרום לוואדי קלט.