stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מדינה עברית עלייה חופשית
סקירה היסטורית > המדיניות הציונית בראשית תקופת המנדט

עקרון יכולת הקליטה הכלכלית הנחה את ההסתדרות הציונית, כבר מראשית פעילותה המעשית בארץ ישראל בשנת 1908. עיקרון זה המשיך להדריך את ההסתדרות הציונית, גם אחרי שהבריטים קיבלו מנדט על הארץ.
בשנת 1920, לאחר שהתברר כי לא גויס סכום הכסף המצופה לשם פיתוח הארץ, הורתה ההסתדרות הציונית לסניפיה לשלוח ארצה רק רווקים ואנשים המסוגלים לעבודה פיזית קשה, והיא אף ביקשה ממשלת המנדט שלא לתת עוד אשרות כניסה לארץ ישראל.
ההסתדרות הציונית ראתה ביכולת הקליטה הכלכלית עיקרון מסדיר יעיל, נאמן לרוחה של הצהרת בלפור, וניתן להצדקה אל מול תביעות הערבים. לתפיסתה, ניהול העלייה על פי שיקולים מדיניים היה גורם להפסקתה בלחץ הערבים, ומדיניות של עלייה חופשית היה גורם להרס המשק היהודי בארץ ישראל, שסבל מאבטלה כרונית. לאור האמור, היה זה אך נוח להנהגה הציונית שהעיקרון אותו קבעה ממשלת המנדט, יהווה חיץ בינה ובין הדרישה הגדולה לעלייה בקרב יהודי הגולה. ההנהגה הציונית חששה כי עלייה מעבר ליכולת הקליטה הכלכלית תגרום לקריסה כללית ולירידה גדולה, ותסתום את הגולל על המשך העלייה למשך זמן רב.
עם זאת, ההנהגה הציונית חלקה על ממשלת המנדט לגבי אופן פירושו של עיקרון יכולת הקליטה הכלכלית – האם יש להתחשב ביכולת הקליטה הכלכלית רק של המגזר היהודי הארץ לצורך חישוב כמות העולים המותרת, או שיש לקחת בחשבון את יכולת הקליטה הכלכלית של המשק הארץ-ישראלי כולו, כך שלא תתאפשר עליית יהודים כל עוד מצויים בשוק העבודה מובטלים ערבים שניתן להעסיקם. האם יכולת הקליטה הכלכלית היא קריטריון מחייב ובלעדי, או שניתן לערב גם שיקולים פוליטיים לשם הגבלת העלייה ועוד.
המוסדות הציוניים חתרו להפרדה בין משק העבודה היהודי לזה הערבי, וליצירת משק יהודי מבוסס עבודה עברית בלבד, דבר שיגביר את העלייה וייצור רוב יהודי בארץ ישראל. לפיכך הם חתרו לניתוק הקשר בין ממדי ההגירה היהודית לממדי האבטלה בקרב הערבים, ודרשו שממדי העלייה ייקבעו רק על בסיס המשק היהודי.
בפני המוסדות הציוניים עמדו שני גורמים, ביניהם היה עליהם לתמרן. האחד: מטרת העל של היהודים – הגדלת מספרם בארץ עד ליצירת רוב יהודי בארץ ישראל שיביא לידי ריבונות בה (או לפחות ליצור בה מסה יהודית קריטית, שתחייב התחשבות בקיומה בכל פתרון מדיני של שאלת ארץ ישראל), מהר ככל האפשר. השני: החשש מקריסה כלכלית. מכיוון שעל פי הכללים שקבעה הממשלה, על קבוצת 'העלייה העובדת' חלה הגבלה מספרית ולמוסדות הציוניים הייתה אחריות פיננסית על עולי קבוצה זו, ואילו על העולים שלא נכללו ב'קבוצת העובדים' לא חלה הגבלה כמותית ולא אחריות פיננסית מצד המוסדות הציוניים, עשו המוסדות הציוניים כל מאמץ להגדיל את האוכלוסייה היהודית באמצעות הקטגוריות האחרות.
בתקופות של שפל כלכלי נזהרו המוסדות הציוניים שלא ייפול עליהם הנטל של קליטת העולים, ולפיכך היו שנים בהן ההנהלה הציונית כלל לא ביקשה מכסת 'עלייה עובדת' (בשנים 1927–1928), או שביקשו להעלות עולים במסגרת סעיף עובדים בעבודות ממשלתיות וציבוריות (בשנים 1932, 1936). בתקופות של גאות כלכלית, הגישו המוסדות הציוניים בקשות ריאליות שהתבססו על נתונים נכונים ככל האפשר, אך לעיתים הם הגזימו בכמות הנדרשת.
בכל תקופת המנדט הגיעו ארצה אף עולים בלתי-לגאליים, אשר בהיותם כאלה לא חלו עליהם תקנות ההגירה של השלטונות, ולא עקרונות הברירה של המוסדות הציוניים.
סקירה היסטורית > שינוי הגישה בשנות הארבעים – הספר הלבן והשואה

ביולי 1937 השתנתה מדיניות ההגירה באופן רשמי, בספר לבן שפורסם עם דו"ח ועדת פיל שהמליצה להגביל את עליית יהודים לארץ ישראל ל-12,000 איש לשנה. הממשלה הודיעה בחודש יולי 1937 כי החל מחודש אוגוסט 1937 ועד חודש מרס 1938, תוגבל כמות העולים היהודים הכוללת ל-8,000 נפש. הגבלת הגירת היהודים נעשתה גם משיקולים מדיניים, ולא רק משיקולים כלכליים. כך מדיניות 'התקרה המדינית' החליפה את עקרון 'יכולת הקליטה הכלכלית', ועד פרסום הספר הלבן של מקדונלד במאי 1939, נשמרה המכסה של 1,000 עולים בחודש. בספר הלבן של מקדונלד נכתב מפורשות, כי חדלים מעיקרון יכולת הקליטה הכלכלית לטובת 'התקרה המדינית'. ודבר זה נומק ברצון לשמור על יחסי הכוחות הדמוגרפיים בין יהודים לערבים, כך שחלקם של היהודים בארץ לא יעלה על 1/3 מכלל האוכלוסייה.
ב'ועידת אויאן' שהתכנסה בעיר אויאן שבצרפת בחודש יולי 1938 ודנה במציאת פתרון לבעיית הפליטים היהודים (ופליטים נוספים) שנמלטו מאימת הנאצים, ניתנה הבטחה אמריקאית לבריטים שלא ידונו בשאלת ארץ ישראל – תנאי שאותו העמידו הבריטים להשתתפותם בוועידה. ועידה זו נגמרה בכישלון, כמו גם פתרונות פוליטיים נוספים לשאלת ארץ ישראל (תוכנית החלוקה, ועידות השולחן העגול).
לאחר מלחמת העולם התברר, כי לא צפוי שינוי ביחס הממשלה לטובת העלייה. ממשלת הלייבור החדשה בבריטניה אשררה את מדיניות הספר הלבן של מקדונלד משנת 1939. עם זאת, בלחץ הממשל האמריקאי, שדרש מהבריטים הכנסת פליטים יהודים מאירופה לארץ ישראל, הוקמה ועדת חקירה, הוועדה האנגלו-אמריקאית, שהמליצה על העלאת 100,000 הפליטים ששהו במחנות העקורים. המדיניות הציונית שראתה באותה העת בחיוב עלייה גדולה, נתנה את אותותיה בהרכב האנושי של העולים בשנים אחרי מלחמת העולם. אמנם ממדי העלייה נשארו מצומצמים, אולם אוכלוסיית העולים בשנים 1945–1948 כללה חולים ונכים פליטי שואה, משפחות שלמות, וקשישים בודדים.
הן המנהיגים הציונים, והן מנהיגי העולם דוגמת הארי טרומן נשיא ארצות הברית, ראו צורך בהקמת מדינה יהודית לשם הצלת יהודים נרדפים ומתן מקלט להם. כלומר הקמת המדינה היהודית הייתה לצורכי הצלת יהודים מרדיפה, ולא לצורכי בניית ארץ ישראל.
'עלייה חופשית' – רטוריקה ומדיניות במאבק להקמת המדינה

העלייה לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם השנייה, התנהלה בשני מסלולים: העלייה הלגאלית על פי רישיונות שהוציאה הממשלה, והעלייה הבלתי לגאלית – העפלה. בשורות להלן נתמקד בהעפלה.
להעפלה לארץ ישראל נועדו שני תפקידים. האחד בחזית המדינית חיצונית, והשני בחזית הפנימית.
בחזית החיצונית - במסגרת המאבק שניהל היישוב היהודי בארץ לאחר מלחמת העולם השנייה נגד בריטניה, רווח השימוש בסיסמה "בוז לספר הלבן! עלייה חופשית! מדינה עברית!". העפלה נועדה לשמש מנוף להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, והיא הייתה אחת מארבע החזיתות בהן התנהל המאבק להקמת מדינה יהודית (יחד עם הפעילות המדינית-דיפלומטית, פעולות צבאיות והקמת יישובים).
תפקיד העפלה במאבק להקמת מדינה היה להוכיח את רצון היהודים לעלות לארץ, על אף כל המכשולים שהוערמו בדרכו. הבאת יהודים ארצה לא הייתה המטרה הראשית של העפלה, אלא דווקא לשמר בתודעה הציבורית העולמית את בעיית העקורים היהודים, ניצולי השואה, אשר בריטניה חוסמת את דרכם ומונעת מהם מלהגיע לארץ ישראל.
בקיץ 1947 ביקרה בארץ ועדת האו"ם המיוחדת לשאלת ארץ-ישראל – אונסקו"פ (United Nations' Special Committee on Palestine – UNSCOP). הוועדה שהתה כארץ בזמן שאוניית המעפילים אקסודוס 1947 הגיעה, ואנשיה נוכחו לראות את המאבק שהתחולל עם הגעתה. בדין וחשבון שהגישה הוועדה היא ציינה את התרשמותה מהמאמצים להביא מהגרים יהודים לארץ ישראל למרות מאמצי המניעה הנחושים מצד הממשלה, ומהתמיכה הרחבה שמאמצים אלה מקבלים מצד היישוב היהודי בארץ-ישראל ומחוצה לה. התרשמות זו של הוועדה מבארת את עיקר תרומתה של העפלה למאבק להקמת מדינה יהודית – היותה נושא הזוכה לתמיכה רחבה מצד הציבור היהודי בישראל ומחוצה לה. תמיכה רחבה זו היוותה הוכחת לבגרותו האזרחית של היישוב, ובשלותו לעצמאות.
בקיץ 1947 מיצתה העפלה את תפקידה בחזית החיצונית כמנוף להקמת מדינה יהודית, וביום 29 לחודש נובמבר 1947 התקבלה החלטת האו"ם על חלוקת הארץ והקמת מדינה יהודית בחלק ממנה.
בחזית הפנימית – באותם ימים היישוב בארץ נחלק בין אלו שקיבלו את התווית הדרך של הנהגת היישוב שדרשה לנהוג באיפוק, לבין אלו שכונו 'פורשים', אשר צידדו בפעולות אלימות נגד הממשלה. העפלה שימשה אמצעי לליכוד שורות היישוב, לכיבוש נפש הנוער, ושכנועו לקבל עליו את המרות הלאומית.
העפלה אפשרה לשמור על אחדות היישוב, ועל קבלתו את מרות הנהגתו על אף חילוקי הדעות שהיו לגביה. להעפלה הייתה אף תרומה לכך שהיישוב הגיע לעצמאות, ללא מלחמת אחים.
בשלהי שנת 1947 חדלה העפלה מלשמש מנוף מדיני להקמת מדינה, והיא הפכה לכלי להבאת צעירים שיצטרפו למאמץ המלחמתי שעמד בפתח, והגדלת העתודה הלוחמת של היישוב – מ'מנוף' ל'אגרוף'. הנהגת היישוב הנחתה את הפועלים מטעמה בעלייה לשלוח ארצה צעירים המוכשרים לעבודה ולהגנה, ולא "סתם עולים" (זקנים וילדים). העובדה שרובם של עולים אלה נשלחו לקפריסין ולא הגיעו לארץ לא מנעה את יציאתם, משום שקפריסין נמצאת במרחק שעות שיט ספורות מן הארץ.
'עלייה חופשית' – רטוריקה ומדיניות במאבק להקמת המדינה > ההפגנות נגד הספר הלבן

בעקבות הספר הלבן של מקדונלד, מזכיר המושבות, שפורסם בחודש מאי 1939, בו הוגבלה העלייה כך שחלקם של היהודים בארץ לא יעלה על 1/3 מכלל האוכלוסייה, פרצו בארץ הפגנות סוערות, ואף הוכרזו ימי שביתה וצום. המפגינים נשאו שלטי מחאה ועליהם סיסמאות כמו "עלייה חופשית", "נקרע את רוע הגזרה", "לא ניכנע", נפרוץ ונעלה".
עיריית תל אביב ערכה הפגנות בימים 17-18.5.1939, בהם השתתפו ראשי העיר ואף הרבנים הראשיים. הפגנות דומות נערכו בירושלים ואף בערים נוספות.
סיכום

המאבק לקראת הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, ידע תמורות וחילופי דגשים במהלך קיומו. בראשית המאבק הדגש הושם על העלייה על מנת ליצור רוב יהודי בארץ, דבר שיצדיק את הדרישה להקמת מדינה יהודית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והצורך להציל את יהודי אירופה, הושם הדגש על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, אשר תהווה מקום מפלט ומגן ליהודי העולם. דבר זה אף יצר אצל חלק ממנהיגי הציונות את הגישה שכדאי לקבל את המדינה בארץ ישראל המחולקת, כהצעת ועדת פיל.
לקריאה נוספת

מאיר מרגלית, "סוגיית מיון העולים בראשית תקופת המנדט", יהדות זמננו 13, תשנ"ט. עמ' 243–280.
יואב גלבר, "מאל תעלו! לחוק השבות", בתוך דבורה הכהן (עורכת), קיבוץ גלויות, ירושלים תשנ"ח. עמ' 249–282.
אביבה חלמיש, "במרוץ הכפול נגד הזמן, מדיניות העלייה הציונית בשנות השלושים". יד בן צבי, ירושלים 2006. פרק שנים עשר.
דבורה הכהן, "תוכנית המיליון", הוצאת משרד הביטחון, 1994. פרקים חמישי ושישי.
אביבה חלמיש, "העפלה – ערכים, מיתוס ומציאות". בתוך נורית גרץ (עורכת) נקודות תצפית. 1988.
אבי פיקאר, ראשיתה של העלייה הסלקטיבית בשנות החמישים, עיונים בתקומת ישראל 9, 1999, עמ' 338–394
אביבה חלמיש, "עלייה לפי יכולת הקליטה הכלכלית", בתוך אבי בראלי ונחום קרלינסקי (עורכים) כלכלה וחברה בימי המנדט 1918–1948, שדה בוקר תשס"ג. עמ' 178–216.
אביבה חלמיש, "ארץ ישראל המנדטורית: חברה דואלית או מציאות קולוניאלית?". זמנים, 92 (2005), עמ' 16–25.
אביבה חלמיש, "מדיניות העלייה בשנות השלושים – בין גאולה להצלה", זמנים, 58 (אביב 1997). עמ' 86–98.
אביבה חלמיש, "'ממנוף' ל'אגרוף' חלקה של העפלה במאבק על ארץ ישראל 1945-1948", עלי זית וחרב ז', 2007. עמ' 63–85.
דליה עופר, "העלייה, הגולה והיישוב", קתדרה, 43, (מרץ 1987) עמ' 69–90.
משה מוסק, 'הרברט סמואל ועיצוב הדפוסים הראשונים של מדיניות העלייה', בתוך י' באואר, מ' דייוויס, י' קולת (עורכים), פרקי מחקר בתולדות הציונות, ירושלים תשל"ו, עמ' 296–303.
מרגלית שילה, "טובת העם או טובת הארץ: יחסה של התנועה הציונית לעלייה בתקופת העלייה השנייה", קתדרה, 46 (טבת תשמ"ח) עמ' 109–123.
הערות שוליים

↑  על פי נתוני הלמ"ס. http://www.cbs.gov.il/shnaton67/npshnaton66.pdf
↑  אביבה חלמיש, "עלייה לפי יכולת הקליטה הכלכלית". עמוד 181.
↑  אביבה חלמיש, שם, עמוד 181.
↑  אביבה חלמיש, שם, עמוד 180.
↑  אביבה חלמיש, "מדיניות העלייה בשנות השלושים: בין "גאולה" ל"הצלה"". עמוד 90.
↑  דו"ח ועדת פיל, פרק י', פסקה 97.
↑  מ' שילה, "טובת העם או טובת הארץ: יחסה של התנועה הציונית לעלייה בתקופת העלייה השנייה", קתדרה, 46 (טבת תשמ"ח), עמ' 109–123.
↑  מ' מוסק, 'הרברט סמואל ועיצוב הדפוסים הראשונים של מדיניות העלייה', בתוך י' באואר, מ' דייוויס, י' קולת (עורכים), פרקי מחקר בתולדות הציונות, ירושלים תשל"ו, עמ' 296–303.
↑  אביבה חלמיש, עלייה לפי יכולת הקליטה הכלכלית, 2003, עמ' 189
↑  אביבה חלמיש, שם, עמוד 204.
↑  דליה עופר, "העלייה, הגולה והיישוב", קתדרה, 43, (מרץ 1987). עמודים 69–90.
↑  אביבה חלמיש, "מ'מנוף' ל'אגרוף' חלקה של העפלה במאבק על ארץ-ישראל 1958-1945". עמוד 66.
↑  אביבה חלמיש, שם בעמוד 74.
↑  אביבה חלמיש, שם בעמוד 76.
↑  אביבה חלמיש, שם בעמוד 78.
ננמדי אזיקיווה

ד"ר בנג'מין ננמדי אזיקיווה (באנגלית: Benjamin Nnamdi Azikiwe‏, 16 בנובמבר 1904 – 11 במאי 1996) לרוב כונה ננמדי אזיקיווה או זיק, היה המייסד של תנועת הלאומיות הניגרית המודרנית והוביל את המאבק לעצמאות ניגריה. ב-1963 היה לנשיא הראשון של רפובליקת ניגריה, וכיהן בתפקיד זה עד שהודח בהפיכה ב-1966. אזיקיווה ייסד את אוניברסיטת ניגריה בנסוקה והיה לנשיאה הראשון.
קריירה כעיתונאי

ב-1934, ביקר אזיקיווה בלונדון ושם פרסם את ספרו "ליבריה בזירה הבינלאומית" (Liberia in World Affairs). לאחר מכן באותה שנה, אזיקיווה שב ללגוס ועם חזרתו, בני שבט האיגבו ואנשי לגוס ראו בו דמות ציבורית, מה שהעיד על כך שכתביו מארצות הברית הגיעו עד לניגריה.
לאחר חיפושים אחר עבודה שתתאים להשכלה שרכש, קיבל את ההצעה לייסד את העיתון "The African Morning Post" בגאנה, ומונה לעורך הראשי בו. אזיקיווה השתמש בטור שכתב לעיתון כדי להציג את גישותיו הלאומניות הקיצוניות ולקדם את רעיונו מספריו לגבי "אפריקה החדשה", פילוסופיית הגאווה השחורה (Black Pride). ב-1936 פרסם אזיקיווה כעורך העיתון מאמר בשם "Has the African a God?", שנכתב על ידי א. ט. א. וולאס ג'ונסון (I. T. A. Wallace Johnson), בעקבות כך הואשם על ידי הממשל בגאנה בהסתה, נשפט ונידון ל-6 חודשי מאסר. לאחר מכן, אזיקיווה ערער וזוכה. ב-1937 חזר לניגריה, נלחם נגד השלטון הקולוניאלי וייסד את חברת העיתונים הגדולה ביותר באפריקה "השחורה" אשר כללה את "West African Pilot" (לגוס, 1937), "Eastern Nigerian Guardian" (פורט הארקורט, 1940), "Nigerian Spokesman" (אוניטשה, 1943), "Dailey Comet" (קנו, 1944), "Eastern Sentinel" (אנוגו, 1955) ו"Nigerian Monitor" (אויו, 1960). כמה ממייסדי העיתונים הגדולים ביותר בניגריה הוכשרו תחת קבוצת עיתונים זו והיא שימשה עבור אזיקיווה הן ככלי פוליטי והן ככלי עסקי.
בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה, "The West African Pilot" בניהולו של אזיקיווה, שמר על עמדה מתונה על מנת לצבור לעצמו קהל קוראים. העיתון התמקד בעיקר באי הצדק הקיים כלפי האפריקאים וכלל ביקורת על הממשלה הקולוניאלית. אולם, ב-1940, התרחש שינוי הדרגתי בכתיבתו, של זיק והנושא המרכזי עליו נכתב בעיתון הוא עצמאותה של אפריקה. ב-1943, אזיקיווה ניצל את התרומות שקיבלו הוא ושישה עורכים נוספים מהנציב הבריטי, על מנת להעלות מודעות לעצמאות. הרשויות הבריטיות התעלמו ממאמץ זה, דבר אשר עורר כעס רב בקרב אזיקיווה. מאוחר יותר, הוציא אזיקיווה לאור את עיתונו, "The West African Pilot", בשפה האנגלית, מעשה אשר האיץ את פרסומו בעולם התקשורתי.
אזיקיווה רתם את מקצועו כעיתונאי למאבקו הפוליטי ולהתנגדותו לשלטון הקולוניאלי, ובסיועה של העיתונות העניק תנופה חדשה ללאומיות הניגרית. הוא זכה לעיתים קרובות לביקורות מצד בני היורובה על כך שהשתמש בעיתוניו לדיכוי דעות המנוגדות לשלו, אך מעל לכל, חולל שינוי בעיתונות המערב-אפריקאית, הן בסגנונם הישיר של מאמרי המערכת והן באופן סיקור החדשות. בהתרכזו באי-הצדק הגזעני ובצורך בפעולה נמרצת לשחרורה של אפריקה, הוא פרסם את המסר שלו ברחבי ניגריה וניסה להגביר את תפוצתו על ידי מינוי סוכנויות בפרובינציות, כלל חדשות מקומיות בטוריו וייסד את ארבעת העיתונים היומיים המקומיים. הוא טען ש"אין אמצעי טוב יותר להעיר ולדרבן את אנשי אפריקה מכוח העט והלשון". עקב המהפכה שיצר בעולם העיתונות, עסקיו היו שווים במהרה יותר מ-2 מיליון דולר.
אזיקיווה השתמש בעיתוניו השונים על מנת לקדם את השינויים שהאמין בהם: הצבעה בבחירות ישירות בהן לכל אדם יש קול יחיד ושליטה אפריקאית על השירות האזרחי.
קריירה פוליטית

בשנת 1938 הצטרף אזיקווה להנהגת "תנועת הנוער הניגרי" (Nigerian Youth Movement – NYM) אשר מחתה נגד רמת החינוך הירודה ונגד אי-המינויים של אפריקאים לעמדות בכירות בשירות הציבורי. בתנועה זו נוצר שיתוף פעולה הדוק בין משכילים מהדרום – בני האיגבו והיורובה (Yoruba). אזיקיווה תרם רבות לניגריה ול-NYM בפרט, בין היתר על ידי העלאת מודעות לאומית צבאית, פיתוח העיתונות וקידום ההשכלה בניגריה.
בהמשך, בשל מחלוקות אישיות, פרש אזיקיווה ועימו כל בני האיגבו מחברותם ב-NYM. המאמצים להציל את התנועה עלו בתוהו והיא הוסיפה להתקיים רק באזורי יורובה בהנהגתו של אובפמי אוולווו. תנועה זו הפכה לבסיס להקמתה של מפלגת "קבוצת הפעולה" (Action Group – AG) שהייתה מזוהה עם בני היורובה באזור הדרום-מערבי של ניגריה.
ב-1943, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נסע אזיקיווה לבריטניה במשלחת של מספר עיתונאים כדי למחות בפני שר המושבות על ההגבלות שהוטלו אז על סטודנטים ניגרים בבריטניה. בהשפעת "האמנה האטלנטית ומערב-אפריקה הבריטית" (The Atlantic Charter and British West-Africa) שהכירה בזכותם של כל העמים לבחור את צורת הממשל שלהם, הגישה המשלחת לשר מזכר בו הם דרשו עצמאות מלאה בתוך 10 שנים שבמהלכן יועברו בהדרגה כל עמדות המפתח לידי אפריקאים.
באוגוסט 1944, התכנסה בלגוס ועידה במטרה לארגן מועצה לאומית ש"תלכד את ההמונים של ניגריה לגוש מלוכד" וב-26 באוגוסט 1944, הוחלט בוועידה זו לייסד את "המועצה הניגרית הלאומית" (Nigerian National Council), "מתוך אמונה שארצנו זכאית לחופש ולשגשוג [...] ובהחלטה נחושה לעבוד בצוותא למימושו של היעד הסופי של ממשל עצמי במסגרת האימפריה הבריטית". בהמשך, המועצה הפכה למפלגה חדשה National Convention of Nigeria and the Cameroons (NCNC) אשר אותה ייסד אזיקיווה יחד עם הרברט מקאלוואי (Herbert Macaulay). באמצעות עיתוניו של אזיקיווה גויסו תומכים רבים למפלגה. ב-NCNC היו חברים ניגרים מכלל השבטים אך המפלגה ייצגה בעיקר את בני האיגבו. המפלגה איחדה תחתיה מספר גדול של ארגונים פוליטיים, ספרותיים, מקצועיים, חברתיים וקבוצות של צעירים, ומאבקה העיקרי היה למען מעמד הפועלים והשגת שלטון עצמי. מאוחר יותר אזיקיווה נבחר לנשיא המפלגה. בשלב זה, נחשב אזיקיווה למנהיג הבלתי מעורער של שבט האיגבו, היווה סמל להתנגדות הפוליטית לשלטון זר והיה לדובר הלאומיות הכלל-ניגרית.
קריירה פוליטית > חוקה חדשה וההתנגדות אליה

במהלך מלחמת העולם השנייה, סטודנטים ניגרים בחו"ל ומנהיגים לאומיים שאפו להגדיר מערכת חוקתית חדשה לגמרי לניגריה שאחרי המלחמה. היו שחשבו שיש לדרוש שלטון-עצמי פנימי מיידי (WASU) והיו כאלה בעלי גישה מתונה יותר, כמו גישת ה-NYM, אשר אמרה שיש להעניק חלק משמעותי יותר בממשלה לניגרים משכילים. השפעות אלו ואירועי המלחמה, גרמו לבכירים במשטר הקולוניאלי ובממשלה הניגרית להגדיר את החוקה הניגרית מחדש.
ב-6 במרץ 1945, הציג מושל בריטי בשם ארתור ריצ'רדס, אשר בשנים אלו היה מושל ניגריה, את ההצעה לניסוח מחדש של חוקת קליפורד מ-1922 (The Clifford Constitution) בפני הוועדה המחוקקת של ניגריה. ריצ'רדס טען שהחוקה תקדם את אחדות העם הניגרי. לאחר שינויים קלים, ההצעה התקבלה ו"חוקת ריצ'רדס" הפכה לחוק בפועל.
חלקים מסוימים בחוקה עוררו זעם והתנגדות בקרב מנהיגים לאומניים מכל המחנות ואזיקיווה, כנשיא ה-NCNC באותה עת, היה מתנגד נחרץ במיוחד וטען שהחוקה לא עונה על אף אחת מהדרישות הלאומיות של ניגריה. ההתנגדות נבעה משתי סיבות עיקריות, הראשונה היא שעל אף שהחוקה הוצגה כמגדילה את מספר המקומות שאפריקאים יכולים למלא בממשל, רק ארבעה מהם יכלו באמת להיבחר והשאר היו צריכים להיות כאלו שמקורבים לממשל ואינם פועלים למען ממשל עצמאי. השנייה היא שבחוקה החדשה לא הוצגה דרישה מספקת לקידום האפריקאים לעמדות מפתח בשירות הציבורי. החוקה נשארה בתוקף עד שהוחלפה בחוקה של 1951.
קריירה פוליטית > ניסיון ההתנקשות

חודשיים לאחר פרסום ההצעה לחוקה של ארתור ריצ'רדס (The Richards Constitution) ובעקבות ההצעות השנויות במחלוקת שהוצעו בה, החלה "השביתה הכללית" של יוני 1945. בזמן השביתה נקט אזיקיווה בגישה נמנעת על מנת לשלול כל קשר בינו לבין פריצת השביתה. למרות זאת, אנטוני אנהורו (Anthony Enahoro) שעבד כעורך באחד מעיתוניו של אזיקיווה, טען מאוחר יותר כי יש הסכמה כללית בקרב הפרובינציות כי אזיקיווה היווה מקור השראה ואף היה שותף בתכנונה של "השביתה הכללית". ב-8 ביולי 1945, הוחרמו שני עיתוניו בלגוס "West African Pilot" ו-“Daily Comet” על ידי הממשלה הקולוניאלית מכיוון שלא פרסמו ידיעות המתנגדות לשביתה. החרם לא השפיע רבות על הצלחתו בתור עיתונאי מכיוון שכתבותיו על השביתה המשיכו להתפרסם בעיתון אחר. שבוע לאחר מכן אזיקיווה נס לאוניטשה, שם התחבא. לטענתו, הממשלה הקולוניאלית תכננה לשלוח אנשים במטרה לרצוח אותו ולכן ברח. לאחר מכן שלח מברק למספר אנשי מפתח בבריטניה לבקשת עזרה. אחד ממקבלי המברק, אזרח ניגרי שחי בבריטניה, ארגן ועדה לאומית אפריקאית אשר שלחה מברקים לאנשי מפתח במוסדות ועיתונים ברחבי העולם בקריאה למחאה על החרמת העיתונים של אזיקיווה והאיומים על חייו. הממשלה בתגובה, פרסמה הצהרה בה נטען שאזיקיווה סירב להיפגש עם מזכיר המדינה במטרה לדון איתו בהאשמותיו. בנוסף הממשלה טענה, כי בשום שלב לא ביקש הגנה מהמשטר וכי לא הציג ראיות שיתמכו בהאשמותיו על האיומים לחייו. הממשלה סירבה להפסיק את החרם על עיתוניו. לאירוע זה הייתה השפעה גדולה על מעמדו של אזיקיווה והפופולריות שלו והמקרה עורר תגובות שונות בקרב אזרחי ניגריה. אזיקיווה הפך לגיבור לאומי בעייני מי שהתוודע למקרה מעיתוניו או משמועות מפה לאוזן ומנגד, המקרה עורר ביקורת חריפה לגביו מצד יריביו הפוליטיים.
קריירה פוליטית > דרכו לנשיאות

ב-1951, הצהירו בעקבות מאמציו העיקשים של אזיקיווה כנשיא ה-NCNC, הבריטים על ההחלטה להעניק לניגריה עצמאות. בבחירות שהתקיימו לאחר מכן, אזיקיווה נבחר לייצג את לגוס. באותו זמן, "קבוצת הפעולה" שהייתה המפלגה הפוליטית בעלת הרוב היורובי, תחת הנהגת אוולווו, זכתה בשליטה על החקיקה במחוז המערבי, היכן שלגוס ממוקמת. אזיקיווה הפך למנהיג האופוזיציה ו"קבוצת הפעולה" מנעה את בחירתו לבית המחוקקים הפדרלי. יריבות מרה החלה בין שני המחנות, אחד בשליטת היורובה ואחד בשליטת האיגבו. קונפליקטים אתניים אלו לבסוף הובילו בשנת 1967 לפרוץ מלחמת ביאפרה (Biafra), מלחמת אזרחים עקובה מדם אשר גרמה למותם של יותר מחצי מיליון אנשים, אשר רבים מהם היו ילדים.
מאוחר יותר, השלטון הבריטי האשים את אזיקיווה בלקיחת 5.6 מיליון דולר מכספי הממשלה. הוא נשפט והואשם בהתנהגות בלתי הולמת. אזיקיווה טען להגנתו כי ההאשמות נגדו היוו ניסיון לעכב את קבלת העצמאות. אזיקיווה הצליח לשרוד את המשבר התדמיתי מכיוון שהעם הניגרי ראה בו כמשחררו. הוא התפטר כמחוקק של המחוז המערבי והיה לראש הממשלה של מזרח ניגריה עד שהוכרזו בחירות הקדם-עצמאות לממשלה הפדרלית ב-1959. באותן בחירות, אף אחת מהמפלגות הגדולות לא זכתה ברוב מכריע. מפלגת ה-The Northern Peoples Congress (NPC) המורכבת בעיקר מאנשי הקבוצות האתניות האוסה ופולאני, זכתה במספר המושבים הגבוה ביותר, ואחריה ה-NCNC. ה-NCNC ואזיקיווה בראשה החלו לצבור כוח ושתי מפלגות אלו הקימו יחד קואליציה בעוד שמפלגת "קבוצת הפעולה" היוותה את האופוזיציה.
ניגריה קיבלה עצמאות מבריטניה ב-1 באוקטובר 1960. ההכרזה על אזיקיווה כמושל הכללי וחודש לאחר מכן כרמטכ"ל הכוח הצבאי האפריקאי הראשון, היוותה ציון דרך משמעותי באירוע היסטורי זה.
ההכתרה של אזיקיווה למושל הכללי התרחשה בזמן שאבובכר טפאווה בלווה (Abubakar Tafawa Balewa) נבחר לתפקיד ראש הממשלה. אזיקיווה ובלווה תמכו שניהם ברעיון הקומוניזם והיו בעלי עסקים רבים במדינה, מה שהפך אותם לחברים. בשנת 1961 מרבית מסחר החוץ של ניגריה התבסס על ייצוא קקאו. החקלאים מיורובה הצטיינו בהפקת קקאו ונחשבו לטובים בעולם. אזיקיווה דרש מהם לשלם מיסים על הקקאו ורבים מהחקלאים סירבו להיענות לבקשתו, קונפליקט זה גרם לחוסר שביעות רצון בקרב בני שבט היורובה. כתוצאה מקונפליקט זה, הממשלה חשפה תוכנית שמטרתה הייתה להפילה ומי שעמד בראש התוכנית, שהיה בן שבט יורובה, נעצר, נשפט ונידון ל-10 שנות מאסר. בני שבט היורובה התרעמו על הכנסת מנהיגם לכלא, והחלו פרעות אשר הובילו להכרזת מצב חירום. בעקבות כך, האזור המערבי נכנס באותה תקופה למצב של חוסר נחת.
אזיקיווה ערך תוכנית לחלוקת משאבי ניגריה בצורה שווה ולשם הוצאתה לפועל ערך מפקד אוכלוסין. המפקד יצר בעיות כאשר אזורים מסוימים דיווחו על מספר גדול יותר של תושבים מכפי שהיו בהם במציאות בשביל לקבל חלק גדול יותר מהתקציב הממשלתי.
באוקטובר 1963 הפכה ניגריה לרפובליקה והוקמה לה ממשלה פנימית שניהלה גם את תיקי החוץ. אזיקיווה מונה לנשיא בגלל תפקידו המרכזי במאבק על העצמאות ובזכות הפופולריות שלו.
קריירה פוליטית > אזיקיווה כנשיא

אזיקיווה כיהן כנשיא הראשון של ניגריה והקים את האוניברסיטה המקומית הראשונה בה. באוניברסיטה הקים אזיקיווה את המחלקה הראשונה לעיתונאות בניגריה. אוניברסיטה זו הוקמה בהשראת האוניברסיטה הראשונה שיועדה לשחורי-עור בארצות הברית, Wilberforce University שבאוהיו, שהוקמה על שמו של ויליאם וילברפורס, אחד מדמויות המפתח במאבק לביטול העבדות בבריטניה.
לאזיקיווה היה תפקיד משמעותי במאבק להשגת עצמאותה של ניגריה. בתור היותו המייסד של ה-NCNC, אזיקיווה חישל את אחת מהמכונות הפוליטיות היעילות והאפקטיביות ביותר באפריקה. הוא הפך לנשיאה הראשון של רפובליקת ניגריה, והזמין חברות פלדה ונפט אשר יסייעו לפיתוח המשאבים של ניגריה. תעשיית הנפט של ניגריה מהווה אנדרטה בת קיימא ליוזמתו ומהווה כיום את תעשיית הנפט הגדולה ביותר באפריקה כולה.
כמו כן יצירת הזדמנויות חינוכיות הייתה אחת ממטרותיו העיקריות של אזיקיווה ומתוך כך ייסד את University of Nigeria ועודד רכישת השכלה יסודית ותיכונית. באוניברסיטה שילבו תוכנית חינוך רגילה עם לימודי אנגלית ברמה גבוהה, דבר שתרם להבנה עמוקה יותר של החומר הנלמד ולאיחודו של העם הניגרי. כתוצאה מכך קמה קבוצה של אפריקאים משכילים שהחלה להשפיע על תהליכי מודרניזציה ופיתוח זהות לאומית ניגרית. תהליכים אלו הובילו לכך שלניגריה יש יותר תלמידים שלומדים בארצות הברית מאשר יתר מדינות אפריקה ביחד.
כנשיא, אזיקיווה לקח חלק בכתיבת החוקה הפדרלית שהיוותה חוק עליון במדינה. הוא נלחם נגד כל סוגי השחיתות, נפוטיזם ואפליה. אזיקיווה הצהיר שחוקתו מתבססת על המודל האמריקאי שבו "לכל אדם אכפת מספיק בשביל לחלוק, כדי שלכולם יהיה מספיק".