סריקה לוליינית
סריקה קווית וסריקה לוליינית

בשיטת ההקלטה הרגילה על סרט מגנטי, מסיעים את הסרט על פני ראש כתיבה/קריאה (במכשירים מסוימים אלו שני ראשים שונים, אך ברוב המכשירים אותו הראש משמש בשני התפקידים). בשלב הכתיבה, או ההקלטה, האות אותו יש להקליט נשלח לראש. הראש יוצר שדה מגנטי, שגורם להכוונת החלקיקים המגנטיים על פני הסרט. בגלל תופעת החֶשֶל (היסטרזיס), הסרט שומר על מיגנוט לפי כיוון ועוצמת השדה שהייתה בראש ההקלטה בזמן שאותו מקטע של הסרט עבר על פניו. בשלב הקריאה (או ההשמעה), הסרט שוב חולף על פני הראש. הפעם, השדה המגנטי שהוקלט בסרט יוצר שדה מגנטי מושרה בראש, מה שגורם ליצירת זרם חשמלי שמועבר מהראש למערכת הגברה, ובסופו של דבר נוצר אות משוחזר, שבתנאים אידיאליים אמור להיות זהה לאות המקורי שהוקלט.
היות שרוחב הראש הוא סופי (כלומר גדול מאפס), ומהירות הסרט גם היא סופית, כל חלק של הסרט נמצא מול ראש ההקלטה פרק זמן מסוים. פרק זמן זה מגביל למעשה את התדר המרבי שניתן להקליט: אם כיוון השדה המגנטי שיוצר הראש משתנה מספר רב של פעמים כאשר אותו חלק עצמו של הסרט נמצא מול הראש, לא ניתן יהיה לשחזר את האות בזמן ההשמעה. כדי להקליט אותות בתדר גבוה יותר, נחוץ להקטין את ראש ההקלטה, או להגדיל את המהירות בה חולף הסרט על פני הראש.
כיוון שיש מגבלה פיזיקלית כמה ניתן להקטין את הראש (למעשה הגודל הקובע אינו גודל הראש, אלא גודל השדה המגנטי שהראש יוצר, שהוא גדול יותר מגודל הראש עצמו), אחרי שמגיעים למגבלה הזו מה שנשאר הוא להסיע את הסרט מהר יותר ויותר כדי להקליט אותות בתדרים גבוהים יותר.
האוזן האנושית יכולה לקלוט אותות בתדר לא יותר מאשר 20,000 הרץ (20 קילוהרץ), כדי להקליט ולהשמיע חזרה אותות בתדרים אלו, ניתן להריץ את הסרט על פני ראש הכתיבה קריאה במהירות הנמדדת בסנטימטרים לשנייה. לעומת זאת, אות וידאו דורש תדר הנמדד במגהרצים, ולכן נחוצה מהירות יחסית בין הסרט לראש של מספר מטרים לשנייה (מערכות שונות השתמשו במהירויות בתחום בין 5 ל-10 מ/ש, שהם בין 20 ל-30 קמ"ש)
מערכות הקלטה מסוימות (בפרט, המערכות הראשונות שנבנו להקלטת אות וידאו, בשנות ה-50 של המאה ה-20) אכן מריצות את הסרט על פני ראש ההקלטה במהירויות גבוהות מאוד, אך לגישה זו מספר בעיות: המהירות הגבוהה של הסרט גורמת לבלאי מוגדל, וכדי לייצר מערכות בהן הסרט נע במהירויות גבוהות נחוץ שהמערכת המכנית המניעה את הסרט תהיה עשויה באיכות גבוהה, מחומרים חזקים ועמידים, והמערכת דורשת הספק גבוה יחסית. בנוסף, אם מריצים את הסרט על פני הראש במהירות גבוהה, הרי שכדי לקבל זמן הקלטה סביר נחוץ להשתמש בסרט ארוך מאוד, מה שמקשה על האחסון.
לבעיה זו פתרון חלופי: במקום להריץ את הסרט על פני הראש במהירות גבוהה, מסיעים את הסרט עצמו במהירות נמוכה, ובנוסף, מסיעים את הראש עצמו לרוחב הסרט. באופן כזה הסרט עצמו והמנגנון המניע אותו יכולים להיות מיוצרים באיכות נמוכה יותר ומחומרים זולים כמו פלסטיק, במחיר של סיבוך מסוים של המנגנון שמכיל את ראש ההקלטה. כיוון שמכשיר הקלטה והשמעה אחד משמש לכתיבה וקריאה של סרטים רבים, ייקור מסוים של מכשיר ההקלטה והשמעה ובתמורה הוזלה של הסרטים והקלטות מביאה למערכת כלכלית יותר.
שיטה זו של הסעת הסרט במהירות נמוכה תוך כדי הסעת הראש במהירות גבוהה נקראת "סריקה לוליינית", משום שהסרט מקיף את התוף שמכיל את ראשי הכתיבה/קריאה במסלול לולייני ("הליקס". נקרא גם "סלילי" או "בורגי"). שיטה זו נמצאת בשימוש לוידאו, אודיו, וכאמצעי לאחסון נתונים.
קיימת גישה נוספת המשתמשת בהסעת הראש לרוחב הסרט, במסלול כמעט אנכי לרוחב הסרט לעומת המסלול האלכסוני המשמש בסריקה לוליינית. גישה זו של סריקה רוחבית נקראת גם Quad, משום שהשתמשה בארבעה ראשי הקלטה, קדמה לשיטת הסריקה הלוליינית, והייתה בשימוש על ידי אנשי מקצוע, אולפנים ותחנות טלוויזיה החל במחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-20. המכשירים הפועלים בשיטה זו משתמשים בסרטי הקלטה רחבים - עד 2 אינץ' (50.8 מ"מ), ומכשירי ההקלטה וההשמעה יקרים. הסריקה הלוליינית דחקה את רגלי הסריקה הרוחבית שנעלמה מהשוק. עוד מידע בסעיף יתרונות.