stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נשפון כפור מאפיר

| נשפון כפור מאפיר |
| --- | --- |
 נשפון כפור מאפיר
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: עטלפים
תת־סדרה:: עטלפים קטנים
משפחה:: נשפוניים
סוג:: נשפון אדום
מין:: נשפון כפור מאפיר
שם מדעי
 Lasiurus cinereus ‏בובואה, 1796
תחום תפוצה


נשפון כפור מאפיר (שם מדעי: Aeorestes cinereus) הוא מין עטלף חרקים ממשפחת הנשפוניים. תפוצתו בטבע היא באמריקה הצפונית וחלק מאמריקה הדרומית, אך מצוי בכמה איים מבודדים כמו הוואי ואיי גלאפגוס. עטלף זה שייך לסוג נשפון הכפור ולעיתים גם לסוג נשפון אדום (תחת השם המדעי: Lasiurus cinereus).
מאפיינים

אורכו של העטלף 13–14.5 ס"מ עם מוטת כנפיים של 40 ס"מ ומשקל של 26 גרם, מה שעושה אותו לגדול שבעטלפי קנדה. העטלף צבוע בצבע כסוף וכנפיים חומות. הראש זהוב עם פנים בהירות ושפתיים ואוזניים חומות. הנקבות כבדות ב-40% מהזכרים. העטלף הוא קרוב משפחתו של נשפון-אדום מדברי.
עטלף זה פעיל בלילות וביום נח בין חורי עצים, מערות ונקרות בדרך כלל לבדו אך בכמה מערות הוא מצוי בלהקות. תפוצתו המועדפת היא ביערות מחטניים אך לעיתים נראה מעל שטחים פתוחים או אף אגמים. העטלף הוא צייד חרקים מוכשר העט על עשים, זבובאים וחרקים נוספים. עטלפים אלה מהגרים בחורף דרומה לעבר מרכז אמריקה ודרום ארצות הברית או מקסיקו בעוד בחורף הם פונים לחלק הצפוני של ארצות הברית וקנדה הרוחשים חרקים.
הערות שוליים

↑  נשפון כפור מאפיר באתר הרשימה האדומה של IUCN
ליאו קסטנברג

| --- | --- |

 לידה:  27 בנובמבר 1882 רוזומברוק, סלובקיה 
 פטירה:  13 בינואר 1962 (בגיל 79) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 מוקד פעילות:  גרמניה, ישראל 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
לוחית זיכרון על ביתו של ליאו קסטנברג ברח' אד"ם הכהן 20 בתל אביב
ליאו קֶסטֶנברג (Leo Kestenberg;‏ 27 בנובמבר 1882, רוזנברג, סלובקיה – 13 בינואר 1962, תל אביב) היה יהודי גרמני ולאחר מכן ישראלי, שכיהן בתפקיד שר לענייני תרבות בממשלת פרוסיה אחרי מלחמת העולם הראשונה. המנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית, ממייסדי המדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה בתל אביב ומנהלה הראשון, וחתן פרס אנגל לשנת 1958, על הישגיו בתחום הפדגוגיה המוזיקלית.
ביוגרפיה

קסטנברג היה בנו של חזן יהודי ברוז'ומברוק (אנ'), אז בממלכת הונגריה של מלוכת הבסבורג. כשהיה בן ארבע, עברה המשפחה לפראג ומשם ליברץ כעבור שנתיים. קסטנברג קיבל את שיעורי הפסנתר הראשונים מאביו ולאחר מכן בין 1894–1895 מהמנצח המקומי גוסטב אלברכט בזיטאו (אנ'). לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה, החל בגיל 15 ללמוד נגינה על פסנתר בברלין אצל פרנץ קולאק (אנ'). בשנת 1898 הוא פגש את פרוצ'ו בוזוני, מה שהוביל לידידות של השניים, שנחשבה לנקודת מפנה בחייו האמנותיים. לאחר לימודי פסנתר אצל כמה מורים, השתתף קסטנברג בכיתת האמן של בוזוני בויימאר בשנת 1900, ושם נתוודע למוזיקה מאת באך, שומאן ומעל לכל ליסט. הוא הצטרף ללהקה הצבאית ביוזפשטאדט באותה שנה והחל את קריירת הקונצרטים שלו ברייכנברג כסולן. הופעת הבוכורה שלו הייתה עם הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של ליסט.
הוא הפך למוזיקאי הראשי של התיאטרון המקומי פולקסבינה, והפך למורה לפסנתר הן בקונסרבטוריון שטרן והן בקונסרבטוריון קלינדוורת-שארוונקה (אנ'). הוא החל לכהן בוועדה החינוכית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה (אנ'), שאליה הצטרף בשנת 1900, והחל לפרסם בכתב העת הירחון הסוציאליסטי (אנ'). בנוסף, קסטנברג היה מורה בכיר בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין ולאחר מכן שר בממשלת פרוסיה. עם עליית הנאצים לשלטון בחר לעזוב את גרמניה ולעבור לפראג, שם המשיך בפעילותו המוזיקלית. תמונתו הוצגה והוא גונה קשות בסרט הנאצי היהודי הנצחי משנת 1940.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל והתמנה למנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית שייסד ברוניסלב הוברמן שלוש שנים קודם לכן. בשנת 1945 ייסד עם עמנואל עמירן-פוגצ'וב את המדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה בתל אביב והיה מנהלה הראשון. בין תלמידיו הייתה שרה פוקסון.
בשנת 1958 זכה פרופ' ליאו קסטנברג בפרס אנגל על הישגיו בתחום הפדגוגיה המוזיקלית.
נפטר ב-1962, בגיל 79. הותיר אישה, גרֶטֶה לבית קרוּסֶל, ושתי בנות.
נקבר בבית העלמין נחלת יצחק בהלוויה רבת-משתתפים.
אלמנתו נפטרה ב-1969 ונטמנה לצדו.
ב-1921 פרסם בגרמנית את ספרו "חינוך מוזיקלי וטיפוח מוזיקלי" (Musikerziehung und Musikpflege).
ב-1961 ראה אור ספר זיכרונותיו, אף הוא בגרמנית.
ספריו

Musikerziehung und Musikpflege, Leipzig: Quelle & Meyer, 1921. (בגרמנית)
Bewegte Zeiten. musisch-musikantische Lebenserinnerungen, Wolfenbüttel: Möseler Verlag, 1961. (בגרמנית)
הערות שוליים

↑  Sophie Fetthauer, Leo Kestenberg, גרמניה: Hamburg University, 2006
↑  פרס אנגל למוסיקה יחולק השבוע בת"א, דבר, 11 במאי 1958; "פרס אנגל" יחולק מחר, דבר, 14 במאי 1958; חולק "פרס אנגל", דבר, 16 במאי 1958.
↑  ליאו קסטנברג באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  פרופ' קסטנברג למנוחות, דבר, 15 בינואר 1962.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313918005171  PLWABN: 9810697878205606  BIBSYS: 1062058  BNE: XX5390447  CiNii: DA18502756  GND: 118722085  ISNI: 0000 0000 6675 448X  LCCN: n91049952  MusicBrainz: 6bbdafd2-83c4-4bc6-ba26-530ccedf39bf  NKC: jo2008464893  NTA: 072318651  RERO: 02-A003451352  SUDOC: 109030672  VIAF: 18017224   WorldCat (עם VIAF): 18017224
שפרה שגיא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 ביולי 1945 (בת 79) 
 ענף מדעי:  חינוך 
 מקום מגורים:  עומר 
 מקום לימודים:  כפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים  אוניברסיטת חיפה  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 מנחה לדוקטורט:  אהרון אנטונובסקי, נח מילגרם 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 מספר צאצאים:  2 
 
שפרה שגיא (נולדה בישראל ב- 24 ביולי 1945) היא פרופסור אמריטה לחינוך וראש התוכנית ליישוב וניהול סכסוכים באוניברסיטת בן-גוריון. מחקריה עוסקים בהתמודדות עם מצבי החרדה והכעס ותודעה היסטורית וקולקטיבית בקרב בני נוער בישראל.
שגיא למדה בפנימיית הדסים. בין השנים 1969 ל-1972 סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה וסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית ומאוניברסיטת חיפה. בין השנים 1982 ל-1985 השלימה תואר שני בפסיכולוגיה של החינוך בחוג לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון. בין השנים 1987 ל-1990 השלימה דוקטורט בהנחיית פרופסור אהרון אנטונובסקי ופרופסור נח מילגרם, גם כן באוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 2002 מונתה לדרגת פרופסור חבר באוניברסיטת בן-גוריון, בשנת 2010 מונתה לפרופסור מן המניין, ובשנת 2014 פרשה לגמלאות (אמריטה). ב-28 ביוני 2016 מונתה על ידי שר החינוך נפתלי בנט לחברת המועצה להשכלה גבוהה.
שגיא גרה בעומר, אלמנה ואם לשניים.
אין אדם דר עם נחש בכפיפה

| --- | --- |

 ברייתא:  תוספתא דמאי פרק ג הלכה יב
 תלמוד בבלי:  מסכת כתובות, דף ע"ב, עמוד א', דף ע"ז, עמוד א', מסכת יבמות, דף קי"ב, עמוד ב'
 תלמוד ירושלמי:  מסכת דמאי,  פרק ב', הלכה ב'
 שולחן ערוך:  שולחן ערוך, אבן העזר, סימן קנ"ד, סעיפים א'-ג'
אין אדם דר עם נחש בכפיפה (לעיתים: בכפיפה אחת) הוא כלל בדיני משפחה שבמשפט העברי, הקובע שאי אפשר לדרוש מאחד מבני הזוג להמשיך את קשר הנישואים עם בן הזוג האחר, כאשר לנוכח ניסיון העבר הוא צריך באופן תמידי להישמר מבן הזוג. הביטוי ממחיש זאת על ידי משל, לפיו אדם לא יסכים להתגורר עם נחש בתוך כפיפה, דהיינו סל, כיוון שגם אם יוכל לשמור על עצמו מהכשת נחש במרבית הזמן, בכל אופן הוא עלול מבלי משים להיות מוכש על ידי הנחש.
ד"ר משה רענן מעלה השערה לפיה מקור הביטוי הוא במנהגם של מאלפי נחשים להניח את הנחשים (בעיקר מסוג צפע או קוברה) בסלים העשויים מנצרים, ולהראותם לקהל כרוקדים לצלילי חליל.
שימושים בכלל

עוברת על דת – יש מצבים בהם אישה שנוהגת לעבור על איסורים מסוימים בעלה יוכל לגרש אותה מבלי לשלם לה את הכתובה. בשניים ממקרים אלה נחלקו חכמים: לגבי אשה שאינה מקיימת הפרשת חלה, שהיא מכשילה את בעלה באיסור אכילת טבל, סובר רבי יהודה שאין לו הצדקה לגרש אותה, כיוון שיוכל להפריש בעצמו בכל פעם. אמרו לו חכמים: "אין אדם דר עם נחש בכפיפה", ופרש רש"י: ”שכשלא ישמר ישכנו, אף זה יבא לידי שתקלקלנו”.
בעל שמסרב לפרנס את אשתו – נחלקו האמוראים האם יש לחייב בעל שאומר לאשתו "איני זן ואיני מפרנס" לתת לה גט. לדעת רב יש לכוף אותו לגרש, ואילו לדעת שמואל אין טעם לחייב את הבעל לגרש את אשתו כאשר ניתן במקום זאת לחייב אותו לזון את אשתו. רב סובר שגם אם בסופו של דבר יפרנס בעל זה את אשתו, היא זכאית לכך שיכופו אותו לגט משום שאין אדם דר עם נחש בכפיפה. בהלכה זו פסקו הרמב"ם והשולחן ערוך כשמואל.
אין נישואין לשוטה – בתלמוד מובאים דברי רמי בר חמא ששאל מה ההבדל בין חרש וחרשת, שחכמים תיקנו להם נישואין מדרבנן, לבין שוטֶה ושוטָה שלא תיקנו להם חכמים נישואין. והתשובה היא: ”חרש וחרשת דקיימא תקנתא דרבנן תקינו להו רבנן נשואין, שוטה ושוטה דלא קיימא תקנתא דרבנן, דאין אדם דר עם נחש בכפיפה אחת לא תקינו רבנן נשואין.”
אשה אינה נשבעת על פילכה ועיסתה - רבי אליעזר סובר שאדם יכול להשביע את אשתו על רכוש הבית, וחכמים חלקו על דבריו בטענה שכך לא ישכון שלום בבית, "אמרו לו לרבי אליעזר: אין אדם דר עם נחש בכפיפה".
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ע"ב, עמוד א'
↑  מסכת כתובות, דף ע"ז, עמוד א'
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר נשים, הלכות אישות, פרק י"ב, הלכה ד', שולחן ערוך, אבן העזר, סימן קנ"ד, סעיף ד'
↑  מסכת יבמות, דף קי"ב, עמוד ב'
↑  מסכת כתובות, דף פ"ו, עמוד ב'
מיכאל הרסגור

| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1924 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  10 בפברואר 2011 (בגיל 86) כפר סבא, ישראל 
 שם לידה:  Michel Goldberg = מישל גולדברג 
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 
מיכאל הרסגור כמורה בתיכון עירוני ד'
מיכאל הרסגור (שמו בלידה: מישל גולדברג (Michel Goldberg);‏ 15 במרץ 1924 – 9 בפברואר 2011) היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב. יוצרה של תוכנית הרדיו "שעה היסטורית" בגלי צה"ל.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

הרסגור נולד בשנת 1924 בבוקרשט כבן למשפחה יהודית של פליטי מהפכת אוקטובר שהתיישבה ברומניה. לאחר מספר שנים עקרה המשפחה לצרפת אך המשבר הכלכלי של 1929 פגע בעסקיו של אביו ובשנת 1933 חזרה המשפחה לרומניה. בני משפחתו התכוונו לעלות לארץ ישראל, אך מלחמת העולם השנייה הקדימה אותם ופרט להרסגור נספו כל בני משפחתו בשואה. עקב השתייכותו לתנועת השומר הצעיר גזרו עליו בשנת 1942 השלטונות הפאשיסטיים ברומניה 20 שנות מאסר עם עבודת פרך. בפועל, עבד הרסגור בבית הדפוס של בית הכלא וניצל את הזמן ללימודים שונים, ביניהם לימוד השפה העברית. בשנת 1944 שוחרר ממאסרו, עמד בבחינות הבגרות והמשיך בפעולתו בתנועת הנוער.
בשנת 1946, אחרי שהיה שותף לפעילות השומר הצעיר באיסוף בני נוער לשם העלאתם לארץ ישראל, בספינות "עצמאות" ו"קיבוץ גלויות", יצא מאירופה בדרכו לארץ ישראל, מסע שהסתיים רק בפברואר 1949, מאחר שהבריטים תפסו את הספינה שבה הפליג וכלאו את נוסעיה במחנות המעצר בקפריסין. הם שוחררו רק עם פתיחת המחנות לאחר קום מדינת ישראל. בקפריסין שינה את שמו מגולדברג להרסגור ("זהב סגור" הוא זהב מובחר).
ביוגרפיה > בישראל

הרסגור היה חבר קיבוץ זיקים והוא שנתן לקיבוץ את שמו, בציטוט מתשובת ה"דקבריסטים" למכתבו של פושקין אליהם, האומר: "מזיקים תצא להבה". היה חבר מק"י ובאמצע שנת 1949 היה בין 11 חברי הגרעין שסולקו מקיבוץ משמר העמק בגלל השתייכותם למפלגה הקומוניסטית. במשך השנים כתב בעיתון של מק"י קול העם. היה כתב העיתון במוסקבה ועורך המדור הספרותי. בשנת 1962, במסגרת הקולות כנגד הקו הסטליניסטי במק"י, הפסיק לכתוב בקול העם ובמהרה פרש מהמפלגה. לימים הסתייג מן הטוטליטריות של סטלין וממעשיהם של לנין וטרוצקי. באותה תקופה הכיר דרך חברו מתנועת השומר הצעיר, יעקב בלומר ואשתו (הוריו של עוזי ארד), את תמר לבית בוצ'קו, ילידת פולין, שעלתה לארץ ב-1941, לימים אשתו. לשניים נולדה הבת ניבה.
תמר עסקה בהוראה. במקביל היא פרסמה מספר ספרים ומחזה.
בשנים 1962–1966 לימד היסטוריה בתיכון עירוני ד' בתל אביב. פרופ' צבי יעבץ קלט את הרסגור באוניברסיטת תל אביב, למרות גילו המתקדם יחסית.
את לימודי התואר הראשון סיים בהצטיינות יתרה ובשל כך נשלח מטעם האוניברסיטה להמשך לימודים בצרפת. הרסגור למד בצרפת שש שנים, מתוכן שהה שנתיים עם משפחתו בצרפת (בין השאר בתקופת "מרד הסטודנטים"), ובארבע השנים שלאחר מכן בא לצרפת בתקופת הקיץ לבחינות. עבודת הדוקטורט שלו בנושא "מועצת המלך של שארל השמיני ולואי ה-12 בין 1485 ל-1518" כללה ארבעה כרכים שהחזיקו כ-700 עמודי מחקר. בזכותה זכה לתואר דוקטור ד'אטה (ד"ר ממלכתי של הרפובליקה הצרפתית ;doctorat d'État), תואר שאינו מוענק בדרך כלל לזרים ושמאפשר לנושאו לקבל מיידית תואר פרופסור וללמד באוניברסיטה צרפתית. לאחר שלימד באוניברסיטה של נאנט, חזר לישראל. התמחותו של פרופ' הרסגור הייתה בנושא ימי הביניים המאוחרים והתמקדותו הייתה בהיסטוריה אירופית.
בשנת 1974 ביקר הרסגור בליסבון לצורכי מחקר של ימי הביניים כאשר מהפכת הציפורנים הפילה את הרודנות בת 50 השנה. המאה ה-20 הסיחה את דעתו מן המאה ה-13. הוא התוודע אל דמויות מפתח במהפכה, ולימים כתב עליה ספר בצרפתית, שתורגם אחר כך לעברית, והופיע בהוצאת עם עובד. ב-1975 הוא נעשה הפרשן של יומן גלי צה״ל לענייני פורטוגל בזמן שהתוהו-ובוהו הפוליטי שם עורר חששות כבדים במערב אירופה ובארה״ב מפני השתלטות של השמאל הקיצוני. כך גם התחיל הקשר בינו לגלי צה״ל, שהתרחב אחר כך לכלל תוכנית שבועית.
הרסגור היה מרואיין מבוקש בתוכניות רדיו, ובזכות חוש ההומור שלו ושנינותו הצליח לרתק אליו גם מאזינים שאינם מתעניינים בדרך כלל בהיסטוריה. יש שייחסו לו גם נטייה להגשה פרובוקטיבית של הדברים ומשיכה לפרשיות ואנדוקטות מחיי דמויות היסטוריות - למשל, עיסוק בחיי המין של דמויות מסוימות או במאבקי כוח אישיים שניהלו.
במשך יותר מעשרים שנה הגיש בקביעות, מדי יום ו' בשעה שבע בערב, יחד עם שחקן התיאטרון והשדרן אלכס אנסקי, את התוכנית "שעה היסטורית" בגלי צה"ל. השעה ההיסטורית השבועית הפכה לתוכנית פולחן ובמשך שנות שידורה שודרו למעלה מ-525 תוכניות. בשנת 2005, עם פרישתו לגמלאות של אנסקי, הוחלף בתחילה על ידי השדרן ערן סבאג ולאחר מכן על ידי ליעד מודריק.
מיכאל הרסגור נפטר ב-9 בפברואר 2011. נטמן בבית העלמין של קיבוץ מעברות, לצד רעייתו, תמר (1924-1999). הותיר אחריו את בתו, האמנית ניבה הרסגור-הנדין ונכדים. נכדו, עילאי הרסגור-הנדין, הוא מנכ"ל "הפורום החילוני" ולשעבר סגן ראש עיריית כפר סבא.
מספריו

מהפכה בפורטוגל, ספריית אופקים, הוצאת עם עובד, 1976.
מבוא לתקופת הרנסאנס, האוניברסיטה המשודרת, 1978.
עידן האורות - מבוא לתולדות החברה המערב-אירופית במאה ה-18, האוניברסיטה המשודרת, 1984.
כולה שלי? לסיומו של הסכסוך הישראלי-פלסטיני. מיכאל הרסגור, מוריס סטרון. תל אביב, כנרת, 1992.
ישראל/פלסטין: המציאות שמעבר למיתוסים, מסה. מיכאל הרסגור ומוריס סטרון. גבעת חביבה, המרכז היהודי הערבי לשלום, 1997.
המאה ה-20: אירועים, תופעות ואישים בתולדות העולם וישראל. יועץ מיכאל הרסגור, עורך אחראי יון פדר. ירושלים, כתר, 1999.
רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים: החלטות בתנאי משבר מיכאל הרסגור, אהוד פוקס. תל אביב, כנרת- זמורה ביתן -דביר, 2010
לקריאה נוספת

המפלצת חזרה לבעוט : התגברות הימין הקיצוני במערב-אירופה, נדפס בסקירה חודשית, 27, 1980.
מי מכיר את זנגוויל?, נדפס בדבר, ספטמבר 1980.
"שיחות השולחן של אדולף היטלר", נדפס בסקירה חודשית, 30, 1983.
הערות שוליים

↑  תומר ולמר, הלך לעולמו ההיסטוריון פרופ' מיכאל הרסגור, באתר ynet, 10 בפברואר 2011
↑  מלכים א' ו, כ ע"פ הפרשנות הקלאסית
↑  חבר הנהגת השוה"צ בין המוצאים ממשמר העמק, מעריב, 14 באוגוסט 1949
↑  לקולות של ביקורת אין מקום במק"י, מעריב, 9 באוקטובר 1962
↑  https://library.osu.edu/projects/hebrew-lexicon/01912.php
↑   עופר אדרת, הדיקטטור הנאור, באתר הארץ, 6 במרץ 2013
↑  יואב קרני, ׳משק כנפי ההיסטוריון׳, באתר ׳קו המשווה׳, ‏19 בפברואר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262307505171  BnF: cb12060052x (data)  CiNii: DA08494039  GND: 110824644  ISNI: 0000 0000 8132 4808  LCCN: n85278594  NKC: ola20221161798  NTA: 068995741  RERO: 02-A000078635  SUDOC: 028850203  VIAF: 54169537   WorldCat (עם VIAF): 54169537
יאן ברויגל הבן

| --- | --- |
 לידה:  13 בספטמבר 1601 אנטוורפן, ארצות השפלה הספרדיות 
 פטירה:  1 בספטמבר 1678 (בגיל 76) אנטוורפן, ארצות השפלה הספרדיות 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  בארוק 
 הושפע על ידי:  יאן ברויגל האב 
 יצירות ידועות:  Allegory of the Tulipomania, Paradise with the Fall of Adam and Eve 
 בן או בת זוג:  Anna Maria Janssens 
 צאצאים:  Jan Pieter Brueghel, אברהם ברויגל, Jan Baptist Brueghel 
 
גן עדן, יאן ברויגל הבן (סביבות 1620). שמן על אלון. Gemäldegalerie, ברלין, גרמניה
יאן ברויגל הבן (בהולנדית: Jan Bruegel; מבוטא בְּרֶחֶל; 13 בספטמבר 1601 – 1 בספטמבר 1678) היה צייר פלמי, בנו של יאן ברויגל האב.
ביוגרפיה

ברויגל הבן למד אצל אביו ובמהלך הקריירה שלו יצר ציורים בסגנון של אביו. יאן, אחיו אמבריאוסיוס ברויגל, וfijnschilders אחרים מהרנסאנס הצפוני יצרו תמונות נוף, סצנות אלגוריות ויצירות אחרות תוך הקפדה על פרטים קטנים. ברויגל גם העתיק יצירות של אביו ומכר אותן עם חתימתו של האב. ניתן להבדיל בין היצירות המקוריות וההעתקים על ידי שימת לב לביצוע הקפדני-פחות ולצבע הבהיר יותר.
יאן הבן טייל באיטליה כשאביו מת מכולרה וחזר במהירות לקחת את הפיקוד על הסטודיו של אביו באנטוורפן. הוא זכה במהירות למעמד משלו והפך לדיקן של הגילדה המקומית בשנת 1630. עבודותיו הטובות ביותר הן תמונות נוף מקיפות, בין אם תחת שמו ובין אם כרקעים לציירים אחרים כמו הנדריק ואן באלן.
הערות שוליים

↑  Jan Brueghel the Younger
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007429039705171  PLWABN: 9810652696505606  AAG: 10249  BIBSYS: 1479731351282  BNE: XX826886  BnF: cb14083315z (data)  BPN: 78691450  GND: 118702173  ISNI: 0000 0000 8376 3302  KulturNav: 5585903f-50f5-4866-a476-1f6f144e3bb5  LCCN: n85095027  MusicBrainz: 1638b8e5-056e-4f06-81ec-581ee266b9d6  NKC: xx0279441  NTA: 070050376  RKD: 13289  SNAC: w6z03vqd  SUDOC: 182118134  ULAN: 500013747  VcBA: 495/62058  VIAF: 42046414   WorldCat (עם VIAF): 42046414
טום הולס

| --- | --- |

 לידה:  6 בדצמבר 1953 (בן 70) דטרויט, ארצות הברית 
 שם לידה:  Thomas Edward Hulce 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1975 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות של אוניברסיטת צפון קרולינה  מרכז אינטרלוכן לאמנויות 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר במיני סדרה או סרט טלוויזיה (1996) 
 פרופיל ב-IMDb
 
תומאס אדוארד "טום" הולס (באנגלית: Thomas Edward Hulce; נולד ב-6 בדצמבר 1953) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון ומפיק אמריקאי זוכה פרס אמי, הולס היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר בשנת 1984 על תפקידו בתור וולפגנג אמדאוס מוצרט בסרט "אמדאוס".
ביוגרפיה

הולס נולד בדטרויט וגדל בפליימות', מישיגן, בנם הצעיר של ג'ואנה וריימונד אלברט הולס. יש לו שתי אחיות ואח אחד מבוגרים ממנו. הוא עזב את ביתו בגיל 15 ונסע ללמוד באקדמיה לאומנויות שבצפון קרוליינה.
קריירת משחק

בתחילת דרכו עבד הולס בתור שחקן תיאטרון, את הופעת הבכורה שלו על הבמה עשה בשנת 1975. הוא התפרסם לראשונה בקומדיית ההתבגרות "בית החיות" בדמותו של לורנס "פינטו" קרוגר, סטודנט ביישן בשנתו הראשונה בקולג' העורך את המגזין "סאטירה לאומית".
הולס נבחר בשנת 1984 לגלם את המלחין האוסטרי וולפגנג אמדאוס מוצרט בסרטו של מילוש פורמן "אמדאוס". על הופעתו זו הועמד הולס לפרס גלובוס הזהב ולפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
ב-1986 שיחק בסרט אקו פארק.
בשנת 1988 הועמד בפעם השנייה לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בתור יוג'ין הלוקה בפיגור שכלי במלודרמה "דומיניק ויוג'ין". בשנה שלאחר מכן השתתף בדרמה הקומית של רון הווארד "הורים במשרה מלאה" בתור פרנק אחיו של גיל באקמן (סטיב מרטין). ב-1990 שיחק בסרט הטלוויזיה של NBC "רצח במיסיסיפי" והיה מועמד על תפקידו זה לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי.
הוא הופיע בדרמה הספרותית של פיטר ויר "ללא פחד" בדמותו של סטיב ברילסטיין ובתור הנרי קלרבל חברו הטוב ביותר של ד"ר פרנקנשטיין (קנת בראנה) בדרמת האימה של קנת בראנה "פרנקנשטיין", בנוסף דיבב הולס את דמותו של קווזימודו בסרט האנימציה "הגיבן מנוטרדאם".
ב-1996 זכה הולס בפרס אמי והיה מועמד ברביעית לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בהפקת הטלוויזיה "יומנה של היידי". ב-2008 שיחק במותחן האקשן הבדיוני "ג'אמפר" בתור מר בווקר.
כמפיק

הולס הפיק שני פרויקטים בימתיים "תקנות בית השיכר" ו"לדבר לראש" שזכה לביקורות אוהדות ובשישה פרסים במסגרת פרס אובי.
ב-2007 הפיק הולס את המחזמר "האביב מתעורר", על עבודתו הטכנית בהפקה זכה הולס בפרס הטוני. ב-2004 הפיק הולס את הדרמה "בית בקצה העולם" המבוססת על הרומן של מייקל קנינגהם.
חיים אישיים

הולס מעולם לא נישא אולם הוליד ילדה יחד עם האמנית האיטלקייה ססיליה ארמני. בראיון ב-2008 הוא יצא מהארון.
הערות שוליים

↑  "The Incredible Hulce" by Eric Andrews-Katz, The Seattle Gay News, October 3, 2008
| פרס אמי לשחקן משנה מצטיין במיני סדרה או סרט |
| --- | --- | --- |
| 1975–2000 | אנתוני קווייל (1975) ‏•‏‏ אד פלנדרס (1976) ‏•‏‏ ברג'ס מרדית' (1977) ‏•‏‏ האוורד דה סילבה (1978) ‏•‏‏ מרלון ברנדו (1979) ‏•‏‏ ג'ורג' גריזרד (1980) ‏•‏‏ דייוויד וורנר (1981) ‏•‏‏ לורנס אוליבייה (1982) ‏•‏‏ ריצ'רד קיילי (1983) ‏•‏‏ ארט קרני (1984) ‏•‏‏ קארל מולדן (1985) ‏•‏‏ ג'ון מלקוביץ' (1986) ‏•‏‏ דבני קולמן (1987) ‏•‏‏ ג'ון שיה (1988) ‏•‏‏ דרק ג'קובי (1989) ‏•‏‏ וינסנט גרדניה (1990) ‏•‏‏ ג'יימס ארל ג'ונס (1991) ‏•‏‏ יום קרונין (1992) ‏•‏‏ בו ברידג'ס (1993) ‏•‏‏ מייקל גורג'יאן (1994) ‏•‏‏ דונלד סאת'רלנד (1995) ‏•‏‏ טום הולס (1996) ‏•‏‏ בו ברידג'ס (1997) ‏•‏‏ ג'ורג' סי. סקוט (1998) ‏•‏‏ פיטר או'טול (1999) ‏•‏‏ האנק עזריה (2000) |  |
| 2001–הווה | בריאן קוקס (2001) ‏•‏‏ מייקל מוריארטי (2002) ‏•‏‏ בן גזארה (2003) ‏•‏‏ ג'פרי רייט (2004) ‏•‏‏ פול ניומן (2005) ‏•‏‏ ג'רמי איירונס (2006) ‏•‏‏ תומאס היידן צ'רץ (2007) ‏•‏‏ טום וילקינסון (2008) ‏•‏‏ קן האוורד (2009) ‏•‏‏ דייוויד סטראתיירן (2010) ‏•‏‏ גאי פירס (2011) ‏•‏‏ טום ברנג'ר (2012) ‏•‏‏ ג'יימס קרומוול (2013) ‏•‏‏ מרטין פרימן (2014) ‏•‏‏ ביל מארי (2015) ‏•‏‏ סטרלינג קיי בראון (2016) ‏•‏‏ אלכסנדר סקושגורד (2017) ‏•‏‏ ג'ף דניאלס (2018) ‏•‏‏ בן וישו (2019) ‏•‏‏ יאיא עבדול-מאטין השני (2020) ‏•‏‏ אוון פיטרס (2021) ‏•‏‏ מאריי בארטלט (2022) ‏•‏‏ פול וולטר האוזר (2023) ‏•‏‏ למורן מוריס (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007434809205171  PLWABN: 9810616000905606  BIBSYS: 98080074  BNE: XX1327333  BnF: cb13998721t (data)  GND: 124116531  ISNI: 0000 0001 0938 9225  LCCN: n90700089  MusicBrainz: 10d467ab-7bff-4bd6-a560-d8f212a617db  NKC: pna2005274533  NTA: 074335634  SNAC: w6k67rv4  SUDOC: 060230452  VIAF: 117433286   WorldCat (עם VIAF): 117433286
אדוארדו סזאר גספר

אדוארדו סזאר דאודה גספר (פורטוגזית: Eduardo César Daude Gaspar; נולד ב-15 במאי 1978 בסאו פאולו) המכונה אדו, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר.
אדו החל את הקריירה שלו בקבוצת קורינתיאנס מליגת העל הברזילאית. הוא זכה עם המועדון באליפות הליגה ב-1998 וב-1999, ובגביע העולם לקבוצות בשנת 2000.
הוא היה אמור להצטרף לארסנל ב-2000, אך מעברו עוכב לאחר שהתברר כי ברשותו יש דרכון פורטוגזי מזויף. ב-16 בינואר 2001 הוא הועבר לארסנל תמורת 6 מיליון לירות שטרלינג, לאחר שהצליח לקבל דרכון של האיחוד האירופי בזכות מוצאה האיטלקי של אמו. בתחילת דרכו בארסנל הוא ספג מהלומה רגשית לאחר שאחותו נהרגה בתאונת דרכים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל במשחק מול לסטר סיטי בשנת 2001, אך לאחר 15 דקות נפצע והצליח להשתתף בארבעה משחקים נוספים בעונתו הראשונה בארסנל. הוא היה חלק מההרכב שהוביל את ארסנל לזכייה במגן הקהילה ובאליפות הפרמייר ליג בעונת 2001/2002, ולזכייה בגביע ה-FA ובעונת 2002/2003. בעונת 2003/2004 (בה זכה המועדון פעם נוספת במגן הקהילה) הוא ערך את הופעתו ה-100 בארסנל בכל המסגרות, ולמרות זאת לא היו כל סימנים שהוא ימשיך במועדון לאחר תום החוזה שעליו הוא היה חתום. בסיום העונה זכה עם ארסנל באליפות.
אדו שאף לקבל זימון לנבחרת אנגליה לקראת המונדיאל במקרה שהוא לא יזומן לנבחרת ברזיל, כיוון שהוא הצליח לקבל אזרחות בריטית. התוכניות הללו התבטלו כאשר הוא זומן למשחק מול נבחרת צ'ילה וזומן לסגל לקראת קופה אמריקה 2004. הוא גם נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע הקונפדרציות 2005. ברזיל זכתה בשני הטורנירים לאחר שגברה במשחקי הגמר שלהם על נבחרת ארגנטינה. בסך הכל השתתף אדו ב-17 משחקים של נבחרת ברזיל (נכון ל-2009).
אדו החמיץ את תחילת עונת 2004/2005 (בה זכה עם ארסנל בגביע ה-FA בפעם השלישית ברציפות) כיוון שהיה עם נבחרת ברזיל בקופה אמריקה. בינואר 2005 החלו שיחות עם ולנסיה מספרד, אך לא יצא מהן דבר בפועל כיוון שהנהלת ולנסיה לא יכלה לשלם את הסכום שהנהלת ארסנל דרשה תמורת אדו. במאי 2005 אושר כי אדו יעזוב את ארסנל בקיץ בהעברה חופשית בגלל חוק בוסמן. ב-30 במאי הכריזה הנהלת ולנסיה כי החתימה את אדו על חוזה לחמש שנים. זמן קצר לאחר החתימה הוא נפצע והיה מושבת מפעילות עד 4 באפריל 2006, אז ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 5 - 3 על קדיס.
ב-3 ביולי 2009 הסתיים חוזהו של אדו בוולנסיה, והוא עזב את המועדון. ב-6 באוגוסט חזר לקורינתיאנס, וחתם על חוזה עד 31 בדצמבר 2011.
לאחר פרישה

במרץ 2011, התמנה למנהל המקצועי של קבוצת קורינתיאנס מהליגה הברזילאית.
במהלך מונדיאל 2014 סייע לנבחרת איראן תחת אימונו של קרלוס קיירוש.
מ-2016 ועד 2019, שימש כמתאם הכללי של נבחרת ברזיל.
ביולי 2019, התמנה כמנהל הטכני הראשון אי פעם של מועדון הכדורגל ארסנל מצמרת הפרמייר ליג.
בנובמבר 2022, התמנה כמנהל הספורטיבי הראשון אי פעם של הקבוצה.
בנובמבר 2024 דווח שהוא עתיד לעזוב את תפקידו בארסנל, לטובת תפקיד בכיר ברשת המועדונים של איש העסקים היווני אוונגלוס מרינאקיס הכוללת את הקבוצות נוטינגהאם פורסט, אולימפיאקוס, וריו אבה.
לקריאה נוספת

טוני מתיוס, WHO'S WHO OF ARSENAL (עמוד 95 - 96), מיינסטרים,‏ 2007 (ISBN 1-84596-232-X)
עמותת עתים

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  ירושלים 
 מייסדים:  שאול פרבר 
 תקופת הפעילות:  2002–הווה (כ־22 שנים) 
 www.itim.org.il
 
עמותת עתים היא עמותה דתית ליברלית שהוקמה ב־2002 על ידי הרב ד"ר שאול פרבר (אנ'), עו"ד שלומית טור־פז ומיכה רואי, והיא מספקת סיוע והכוונה לנתקלים בקשיים במפגש עם שירותי הדת בישראל, כלומר: הרבנות הראשית לישראל, מועצות דתיות מקומיות, אגף הגיור, חברה קדישא ועוד. תחומי העיסוק של העמותה הם בין השאר: ברית מילה, נישואין, בירור יהדות, קבורה, גיור, מקוואות, מעמד אישי ויוחסין.
לצד הסיוע לציבור במקרים פרטיים, פועלת העמותה לקידום מדיניות ציבורית ומשפטית, באמצעות הצעות חקיקה, פניה לערכאות משפטיות ופרסום דו"חות מעקב – זאת במטרה להשפיע על פני הממסד הדתי ולשנות את אופן התנהלותו בהתאם להשקפותיה.
ב־2015 הובילה "עתים", יחד עם קבוצת רבנים מובילים מקרב הציונות הדתית, את הקמת "גיור כהלכה", בית דין אורתודוקסי עצמאי לגיור, והיא מנהלת היום פעילות זו.