stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מה השתבש?
הרעיונות המובאים בספר

בספר מועלה הטענה שלאורך ההיסטוריה, בעיקר לאחר כישלון האימפריה העות'מאנית בקרב וינה בשנת 1683, לא ספג עולם האסלאם את תמורות המודרניזציה ולא הדביק את קצב ההתקדמות של העולם המערבי. הספר מתאר את התגובות השונות בעולם האסלאמי לשינוי שחל ביחסי הכוחות בינו לבין המערב, לאחר שבמשך מאות שנים הייתה הציוויליזציה המוסלמית מתקדמת בהרבה מזו האירופית. לואיס סוקר את ההסברים השונים שנתנו הוגי-דעות מוסלמים לשינוי (קרי, התשובות שנתנו המוסלמים לשאלה "מה השתבש") ואת ההצעות לפתרון שהעלו.
הספר מפרט רבים מכשלי הבאת המודרניזציה לעולם האסלאמי, ובסיומו מעלה בקצרה סיבות אפשריות לשיבוש שחל בעולם המוסלמי. בין האפשרויות, שלואיס נמנע מלהכריע ביניהן: ההתנגדות האיסלאמית לבנות שעונים ציבוריים, העדר סטנדרטים למדידות ליניאריות, המשטר האוטוקרטי, מעמדן הנמוך של הנשים, או גם האפשרות שהשאלה הנכונה אינה "מה השתבש אצל המוסלמים" אלא "מה גרם להצלחתם של האירופים".
המהדורה העברית

מה השתבש? : ההתנגשות בין האסלאם והמודרניות במזרח התיכון / ברנרד לואיס (מאנגלית: מנשה ארבל; עריכה מדעית: גיא מעיין), אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, דביר, תשס"ד-2004.
מדאה אברהמיאן

| --- | --- |

 לידה:  8 במרץ 1932 ירוואן, ברה"מ 
 פטירה:  3 במרץ 2021 (בגיל 88) ירוואן, ארמניה 
 מוקד פעילות:  ברית המועצות, ארמניה 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של מוסקבה, Yerevan's Tchaikovsky Secondary Music School 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  ארמנית 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 פרסים והוקרה:  מדליית שירות למולדת (2012)  פרס המדינה של ברית המועצות (1973)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית (1980)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
מדיאה אברהמיאן (בארמנית: Մեդեա Աբրահամյան;‏ 8 במרץ 1932 – 3 במרץ 2021) הייתה צ'לנית ארמנית, זוכת פרס "אמן העם" של ברית המועצות (1980). היא שימשה כפרופסור בקונסרבטוריון הלאומי קומיטאס (1983).
ביוגרפיה

מדיאה אברהמיאן נולדה ב-1932 בירוואן. את החינוך המוזיקלי שלה היא התחילה בבית הספר למוזיקה על שם צ'ייקובסקי של ירוואן, ומאוחר יותר בבקונסרבטוריון הלאומי קומיטאס. ב-1956, היא סיימה את לימודיה בצ'ייקובסקי במוסקבה המדינה הקונסרבטוריון, שם הייתה בין תלמידיו של הצ'לן בעל השם העולמי מסטיסלב רוסטרופוביץ'. היא זכתה בפרס מקום שני בפסטיבל הבינלאומי לאמנויות ויהאן (1955), בפרס הנוער בפסטיבל הנוער הראשונה של ארמניה (1957) ובמקום הראשון בתחרות הצ'לו של ברית המועצות (1961).
אמנותה של אברהמיאן הייתה מוערכת בארצות רבות בעולם, כולל צרפת, גרמניה, בלגיה, לוקסמבורג, פולין, בולגריה, צ 'כיה, סלובקיה, הונגריה, רומניה, איסלנד, קוריאה, ארה" ב, קנדה, ארגנטינה, אורוגוואי, סוריה, לבנון, הרפובליקות של ברית המועצות לשעבר ועוד. לצד הופעות של יצירותיהם של המלחינים הקלאסיים והעכשוויים המוכרים בעולם המוזיקה המערבית, יצירותיהם של מלחינים ארמנים היוו חלק מרכזי מהופעותיה והקלטותיה. יתר על כן, היא פעמים רבות הייתה המוזיקאית שניגנה יצירות אלו לראשונה, והכירה אותן לעולם. בשל כך, יצירות רבות נוצרו מלכתחילה במחשבה עליה ונגינתה, ואף הוקדשו לה.
לצד הופעות וקונצרטים שלה, אברהמיאן גם שימשה כפרופסור בקונסרבטוריון הלאומי קומיטאס בירוואן, וכמרצה בבית הספר למוזיקה על שם צ'ייקובסקי, במשך מספר עשורים. תלמידיה הגיעו ממדינות שונות בעולם, והתוכנית בקונסרבטוריון זכתה בהכרה בינלאומית.
אברהמיאן ישבה בחבר השופטים בתחרויות מוזיקה בינלאומיות, של ברית המועצות, ושל ארמניה, וגם לימדה כיתות אמן במוסדות שונים במהלך השנים.
נפטרה ב-3 במרץ 2021.
פרסים והכרה

פרס המדינה של ברית המועצות, 1973
פרס אמן העם של ברית המועצות, 1980
מונתה כפרופסור בקונסרבטוריון הלאומי קומיטאס, 1983
אבירת האמנות הארמנית, 2007
מדליית שירות למולדת, 2012
אזרחית של כבוד של העיר רוסה, בולגריה
מדליית הזהב של ראש ממשלת רפובליקת ארמניה, 2016
פרס פסטיבל המוזיקה הפאן-ארמני, 2017
לקריאה נוספת

ספרים
Anna Barsamyan; Araksi Saryan, "Medea Abrahamyan", Yerevan, 2000 (in Armenian)
Medea Abrahamyan, "Կատարողի մտորումներ", Yerevan, 2014 (in Armenian and Russian)
Rosa Yeghiazaryan, " Solo for cello", Yerevan, 2016 (in Armenian)
Sergey Manvelyan, "Medea Abrahamyan", Yerevan, 2016 (in Armenian)
מאמרים וכתבות
Mladá fronta, 1955, 3.června, Praha
Рачев Х., Един незабравим концерт, Червено знаме, 1958, 28 ноември, Видин, България
조선 방문 쏘련 예술단 본도 공연, 평얀, 평얀, 1960, 7 월 29 일
Jihlava, 1963, červen, Československo
Саакян Н., Глубокая душа виолончели, Коммунист, Ереван, 1969, 5 октября
Le soir, 1972, 28 décembre, Beyrouth, Liban
Հովհաննիսյան Արմեն, Նվիրում և վաստակ, Սովետական Հայաստան, Երևան, 1973, սեպտեմբերի 23
Cabrera N., Ciclo musical en el Coliseo: No sólo para Armenios, Clarin, Buenos Aires, 2 de mayo de 1973
F. E., Embajada Apabullante, El País, 24 de mayo de 1973, Montevideo, Uruguay
Բերկո Մարինա, Նվիրվում է Մեդեա Աբրահամյանին..., Սովետական արվեստ, Երևան, 1978, № 2, էջ 45-48:
Золотова И., Источник взаимного обогащения (Медея Абрамян и армянская виолончельная соната), Советская музыка, Москва, 1978, № 8, с. 83-86.
Բրուտյան Ց., Հայաստան աշխարհի հրաշքներից մեկը, Հայաստան, Երևան, 1994, մայիսի 12
Грицевич В., На концерте Медеи Абрамян, Монреаль-Торонто, 1997, Монреаль, Канада
Դանիել Երաժիշտ, Միջազգային մրցույթների հայազգի առաջին դափնեկիրները, Երաժշտական Հայաստան, Երևան, 2010, № 2, էջ 61-62:
Sarkisian S., Ritterin der armenischen Kunst: Medea Abrahamyan, Köln, 2013, № 1, s. 34-35.
Рухкян М., Вы рождены для виолончели, Новое время, Ереван, 1999, 30 января, с. 4.
הערות שוליים

↑  Zirin, Mary; Livezeanu, Irina; Worobec, Christine D.; Farris, June Pachuta (2015-03-26). Women and Gender in Central and Eastern Europe, Russia, and Eurasia: A Comprehensive Bibliography Volume I: Southeastern and East Central Europe (Edited by Irina Livezeanu with June Pachuta Farris) Volume II: Russia, the Non-Russian Peoples of the Russian (באנגלית). Routledge. ISBN 9781317451976.
↑  qktheme. "BAGRATUNI Vache | Armenian World Orchestra". awo2015.com. אורכב מ-המקור ב-2018-06-25.
↑  "TEMPORARY EXHIBITION AND CONCERT DEVOTED TO THE 80TH ANNIVERSARY OF THE VIOLONCELLIST MEDEA ABRAHAMYAN". www.gatmuseum.am (באנגלית בריטית).
↑  "Honorary Medal of the Republic of Armenia". president.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2018044309  VIAF: 3184152381768601950000   WorldCat (עם VIAF): 3184152381768601950000
מג"ב עזה-רמון-ערבה

סמל מג"ב רמון
משמר הגבול מרחב עזה-רמון-ערבה הוא מחט"ב (מפקדת חטיבה) של משמר הגבול שפעלה בין השנים 1989–2011. בין השנים 1989–2003 פעל המרחב באזור רצועת עזה ונקרא מג"ב עזה, לאחר מכן הועבר המרחב לגבול ישראל מצרים שם פעל בין השנים 2003–2008 ונקרא מג"ב רמון בשנת 2008 עבר המחט"ב לאבטח את גבול ישראל ירדן בגזרת הערבה עד לפירוקו בשנת 2011 ונקרא מג"ב ערבה.
היסטוריה > מג"ב עזה

בשנת 1972 הועברה פלוגה י"ג של מג"ב מאזור שכם לרצועת עזה וכך החלה נוכחות מג"ב ברצועה, בהמשך הגיעו פלוגות מג"ב נוספות לאזור זה. עד לאינתיפאדה הראשונה היו כוחות מג"ב ברצועה שייכים למג"ב דרום והופעלו על ידי המושל הצבאי של רצועת עזה. בעקבות אירועי האינתיפאדה הראשונה, שהחלו ב-1987 הועברו יחידות מג"ב רבות לרצועת עזה והוחלט להקים שם מרחב מג"ב עצמאי, שקם באופן רשמי ב-1989. במרחב פעלו עם הקמתו מספר פלוגות, ולראשונה גם יחידת מסתערבים של מג"ב שהוכשרה במיוחד להתמודד עם אירועי האינתיפאדה. למפקד המרחב נתמנה ניצב משנה נאש מימת, ובכך היה למפקד המרחב הצ'רקסי הראשון בתולדות משמר הגבול. מפקדת המרחב ישבה בפאת שדה מג"ב עזה החל לפעול בגזרתו, ובעקבות היעילות שהפגין קיבל בשנת 1990 אחריות מבצעית על רצועת עזה והפעיל את כוחות הביטחון ברצועה, כולל כוחות צה"ל.
מג"ב עזה המשיך לפעול לכל אורך האינתיפאדה ועם סיומה נרתם למשימת הסיורים המשותפים עם שוטרי המשטרה הפלסטינית. מג"ב עזה פעל גם במהומות מנהרת הכותל ובאירועים נוספים לאחר האינתיפאדה. עם פרוץ האינתיפאדה השנייה הפכה רצועת עזה לשדה לחימה של ממש. בתחילת האינתיפאדה השנייה פעל מג"ב ככוח משמעותי ברצועה אך ככל שעבר הזמן הפך אופי הפעילות ברצועת עזה דומה יותר לפעילות מלחמתית בה מתמחה הצבא מאשר לטיפול בהפרות סדר בה מג"ב מתמחה, לפיכך הוחלט להוציא את כוחות מג"ב מרצועת עזה ולהשאיר שם רק כוחות צה"ל. מרחב מג"ב עזה הועבר כמות שהוא, על יחידותיו לגבול ישראל-מצרים כדי לאבטח אותו ולמנוע חדירת מחבלים והברחות.
היסטוריה > מג"ב מאבטח גבולות

עם העברת מג"ב עזה מרצועת עזה לגבול ישראל-מצרים שונה שמו למג"ב רמון. מג"ב רמון שמפקדתו ישבה בהר חריף פעל בגבול והצליח למנוע חדירות מחבלים והברחות רבות. לצורך התמודדות עם האתגרים שניצבו בפניו הוקמה במג"ב רמון יחידת מתיל"ן שהתמחתה בהסוואה והסתתרות ובכך סייעה ליירוט מחבלים ולאיסוף מודיעין. בשנת 2003 הוחלט להעביר את המחט"ב לשמירת גבול ישראל-ירדן, ולקרוא לו מג"ב ערבה.
מג"ב ערבה המשיך בפעילות אבטחת הגבולות אך הפעם בגבול המזרחי ואף קצר הצלחות. מפקדת מג"ב ערבה ישבה בעין יהב. בסופו של דבר, בשנת 2011, במסגרת שינוי ארגוני רחב במשמר הגבול הוחלט לפרק את מג"ב ערבה. מספר יחידות, כגון יחידת המסתערבים של המרחב הוכפפו למג"ב דרום והמשיכו לפעול בגזרה, אך מרבית יחידות מג"ב ערבה פוזרו במג"ב צפון, מג"ב מרכז ובמג"ב חוף.
רשימת מפקדים > מפקדי מג"ב עזה

| שם | שנות הפיקוד | הערות |
| --- | --- | --- |
| נאש מימת | 1991–1989 | מפקד המרחב הצ'רקסי הראשון במג"ב. |
| אבי סטמטי | 1991–1992 |  |
| חסיין פארס | 1994–1993 |  |
| עטאף דגש | 1994–1996 |  |
| ישראל יצחק | 1996–1998 |  |
| אברהם יתח | 1998–2000 |  |
| אחמד ראבח | 2000–2002 |  |
| רוני אוחנה | 2002–2003 |  |
רשימת מפקדים > מפקדי מג"ב רמון

| שם | שנות הפיקוד | הערות |
| --- | --- | --- |
| רוני אוחנה | 2003–2004 |  |
| אבשלום פלד | 2004–2007 |  |
| יוסי פוני | 2007–2008 |  |
רשימת מפקדים > מפקדי מג"ב ערבה

| שם | שנות הפיקוד | הערות |
| --- | --- | --- |
| יוסי פוני | 2008 |  |
| מואפק סעיד | 2009–2008 |  |
| יזהר פלד | 2011–2009 |  |
הערות שוליים

↑  על מג"ב רמון באתר ערב ערב באילת.
↑  על פירוק מג"ב ערבה בחדשות 10.
| משמר הגבול |
| --- | --- | --- |
| מרחבים | מג"ב צפון • מג"ב מרכז • מג"ב דרום • מג"ב ירושלים • מג"ב עוטף ירושלים • מג"ב איו"ש • מג"ב חוף • החטיבה הטקטית• החטיבה לביטחון פנים |  |
| יחידות | ימ"מ (היחידה ללוחמה בטרור) • ימ"ס • סיירת משמר הגבול (סמ"ג) • שחר 101 • מתיל"ן • יחידת הסיירות מג"ב ירושלים • מתמי"ד • יחידת התקיפה הכפרית  • המשמר הלאומי |  |
| מרחבים ויחידות שנסגרו | ימ"ג  • יחידת רימון  • מג"ב עזה-רמון-ערבה |  |
| מפקדים | פנחס קופל • שמעון אשד • חיים לוי • צבי בר • פנחס שחר • משולם עמית • יצחק אהרונוביץ' • ישראל סדן • יצחק דדון • יעקב גנות • דוד צור • חסין פארס • ישראל יצחק • יורם הלוי • עמוס יעקב • קובי שבתאי • אמיר כהן • בריק יצחק |  |
| אירועים בולטים | טבח כפר קאסם • אסון צור הראשון • אסון צור השני • האינתיפאדה הראשונה • מהומות מנהרת הכותל • מהומות אוקטובר • האינתיפאדה השנייה • מבצע שומר החומות |  |
| ראו גם | משטרת ישראל • חיל הספר • אנדרטת משמר הגבול • ז'נדרמריה |  |
מוסא ברלין

| --- | --- |

מוסא ברלין בהופעה בבית ליוויק בשנת 2009
 לידה:  18 בדצמבר 1938 (בן 85) תל אביב, פלשתינה (א"י)
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 צאצאים:  אודהליה ברלין 
 
מוסא ברלין וגיורא פיידמן
מוסא ברלין ותזמורתו באירועי ל"ג בעומר במירון, בוקר ל"ג בעומר תשע"ו (2016)
מוסא ברלין ותזמורתו באירוע ז' באדר במירון, 2014
משה ברלין, הידוע יותר כמוסא ברלין (נולד בכ"ה בכסלו ה'תרצ"ט, 18 בדצמבר 1938, תל אביב) הוא כליזמר ישראלי.
ביוגרפיה

ברלין, אשר החל ללמוד לנגן בכינור בגיל 6, למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה. במסגרת זו נשלח מדי ז' באדר ול"ג בעומר על ידי ראש הישיבה הרב משה צבי נריה לקבר הרשב"י בהר מירון, שם הכיר לראשונה את הכליזמר אברהם סגל (1908-1993) ואת ניגוני מירון.
ניגן בתזמורת כלי נשיפה של אגודת אליצור בתל אביב, שם מצא קלרינט שלא היה בשימוש והחל ללמוד לנגן עליו. לאחר שירות בצה"ל, למד באוניברסיטת בר-אילן ועבד בתעשייה האווירית. בזמן הלימודים הקים להקת כליזמרים עם חברו, אברהם קוצ'ינסקי, שניגן באקורדיון. מוסא מנגן באירועי ל"ג בעומר בקבר הרשב"י מאז שנות ה-60 של המאה ה-20. מנגן גם באירוע הקפות שניות בישיבת מרכז הרב. למד גם מהרב שלמה קרליבך וגיורא פיידמן.
ברלין היה מעורב בייסוד פסטיבלי הכליזמרים באלקנה ורעננה. נחשב כ"בכיר הכליזמרים בישראל".
ניגוני מירון

לאחר שהכיר את אברהם סגל ואת ניגוני מירון, החל לעלות בכל שנה לקבר הרשב"י בל"ג בעומר ובז' באדר. בל"ג בעומר, מנגן ברלין במהלך היום בבימה הנמצאת בתוך ציון רבי שמעון בר יוחאי. בלילה, הוא מנגן יחד עם נגני כלייזמר נוספים בציון ר' יוחנן הסנדלר, בהדלקה המסורתית בשעה שתיים בלילה. ברלין וחבריו מנגנים בשעה זו את ניגוני מירון העתיקים, בניסיון לשמר אותם, מכיוון שבשאר הבמות באזור הציון מנגנים הכלייזמרים האחרים את אותם הניגונים הקבועים, ואילו ניגוני מירון העתיקים משתכחים. צעירים רבים באים להדלקה בציון ר' יוחנן הסנדלר, כדי לשמוע ולהקליט את זקני מירון ונגני הכלייזמר בניגוני מירון העתיקים.
משפחתו

נשוי לדינה ברלין ולהם שישה ילדים. בנוסף הזוג אימץ שני ילדים בעלי צרכים מיוחדים, ולכן עברה המשפחה מאלקנה לאלון שבות, שבו ישנה מסגרת המתאימה לצרכיהם. ביניהם:
הרב גלעד ברלין הוא מייסד ומנהל תלמוד תורה 'יסדת עוז' בקדומים. נשוי לתמר בתו של הרב יצחק בן-שחר.
הרב אלישיב ברלין הוא ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים, מנגן עם אביו (בעיקר מתופף בתופים), הוציא דיסקים יחד עם חבורת תלמידים מהישיבה לצעירים.
אודהליה ברלין, היא פסנתרנית, זמרת ויוצרת ישראלית, כלת פרס שר החינוך לתרבות יהודית.
זהורית - נשואה לרב אוריאל אבינר (בנו של הרב אלישע אבינר) ראש ישיבה קטנה מורשה.
עטרת - נשואה לרב שמעון בן שחר, עוסק בעימוד וחינוך.
הערות שוליים

↑  הכליזמר משה ברלין ובתו אודהליה. אתרוג. חשון . תשע"ח עמ' 35. 

"התחלנו להופיע בחתונות. בהתחלה בהתנדבות אצל חברים ולאט לאט זה תפס. היינו אז חידוש. נגנו גם חומר ישראלי וגם חסידי. באותה תקופה החל הרב קרליבך את דרכו ואנחנו דחפנו את מנגינותיו לעולם החתונות וכמובן גם חומר מירוני וירושלמי" ציטוט מדברי מוסא
↑  יעקב מזור, מסורת הכליזמרים בארץ ישראל, המרכז לחקר המוזיקה היהודית, ירושלים תש"ס (פרופ' אדוין סרוסי בהקדמה לספר)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258397605171  BnF: cb13953264p (data)  LCCN: no00060841  MusicBrainz: 233ec656-608b-490b-a931-cc9f305b7ab1  VIAF: 297361259   WorldCat (עם VIAF): 297361259 
מוסא ברלין ואברהם קוצ'ינסקי בל"ג בעומר במירון 1962
מוסא ברלין עם הרב קרליבך וחברו אברהם קוצ'ינסקי
לורד פרוטקטור

אוליבר קרומוול, הלורד פרוטקטור של חבר העמים של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד
לורד פרוטקטור (באנגלית: Lord Protector) היה תוארו של העוצר בממלכת אנגליה, מיום ביטול המלוכה נעשה בפועל שימוש בתואר על ידי שליט הרפובליקה.
במקרה שהמלך הוא קטין היה נהוג למנות עוצר שהחזיק בתואר הלורד פרוטקטור של הממלכה. בהיסטוריה האנגלית היו חמישה עוצרים שנשאו בתואר הלורד פרוטקטור: ג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד, המפרי, דוכס גלוסטר וריצ'רד, דוכס יורק כיהנו במשרה בזמן שלטונו של הנרי השישי. ריצ'רד, דוכס גלוסטר שימש במשרה בזמן שלטונו של אחיינו אדוארד החמישי, אותו הדיח מהשלטון לאחר מספר חודשים והמליך את עצמו. אדוארד סימור, דוכס סומרסט שימש במשרה בזמן שלטונו של אדוארד השישי, לאחר הדחתו, יורשו ג'ון דאדלי, דוכס נורת'מברלנד נשא בתואר הלורד נשיא המועצה.
עם סיום מלחמת האזרחים האנגלית בתבוסת המלוכנים, הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון וביטול המלוכה ב-1649, אנגליה נשלטה על ידי הפרלמנט האנגלי עד 1653. בשנה זאת אוליבר קרומוול פיזר את הפרלמנט והכריז על עצמו כשליט הרפובליקה ונשא בתואר "הלורד פרוטקטור" של חבר העמים של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד. באופן מעשי סמכויותיו היו כשל מלך ואף טקס מינויו למשרה היה זהה כמעט לטקס ההכתרה של מלכי אנגליה. עם מותו ב-1658 ירש אותו בנו ריצ'רד במשרה, אולם הוא חסר את יכולותיו הפוליטיות והצבאיות של אביו והיה חסר בסיס כוח משלו. שלטונו התמוטט לאחר מספר חודשים, וב-1659 הכריז שהוא מוותר על משרתו. כעבור שנה המלוכה הוחזרה וצ'ארלס השני עלה לשלטון. לאחר הרסטורציה הפרלמנט פסק שצ'ארלס השני היה מלך מזמן הוצאתו להורג של אביו ב-1649. במקרה היחיד בו היה צורך בעוצר מאז, בזמן שלטונו של ג'ורג' השלישי, ג'ורג', נסיך וויילס נשא בתואר הנסיך-העוצר.
מגנוס השני, מלך נורווגיה

מגנוס האראלדסון (בנורדית עתיקה: Magnús Haraldsson;‏ 1048 – 28 באפריל 1069) היה מלך נורווגיה מ-1066 ועד מותו, בשיתוף עם אחיו אולף מ-1067. מגנוס לא נכלל ברשימות מלכי נורווגיה עד לעת החדשה, אך לאחר מכן הוא הוכנס לרשימות תחת השם מגנוס השני.
כבנו של האראלד השלישי הוא מונה להיות המנהיג הסמלי של המשלחת שיצאה אל הים האירי בעודו ילד. נראה היה שהוא סייע לשליט הוולשי גרופיד' אפ ל'ואלין ולאלפגר, רוזן מרסיה, במאבקיהם כנגד האנגלים, למרות שייעודו העיקרי היה השגת שליטה על אורקני. מאוחר יותר הוא התלווה לאביו במערכה שלו כנגד דנמרק ב-1062 והוא מונה להיות עוצר ומלך לפני יציאתו של אביו לפלישה לאנגליה ב-1066. לאחר מכן מלך מגנוס לבדו לתקופה קצרה על נורווגיה, עד אשר שב אחיו הצעיר אולף מאנגליה ב-1067.
מגנוס ואולף מלכו כמלכים שותפים לאחר שובו של זה האחרון לנורווגיה, אך שלוש שנים לאחר עלייתו לכס המלכות חלה מגנוס השני ומת. עקב כך הופחת ערכה של תקופת מלכותו בהיסטוריה המאוחרת יותר. למגנוס היה בן אחד בלבד, הוקון מגנוססון, שמלך לזמן קצר לאחר אולף, אך מת בצעירותו מבלי להעמיד צאצאים.
ראשית חייו

מגנוס נולד ב-1048 או 1049. הוא היה הבכור מבין שני בניהם של האראלד השלישי ושל רעייתו, תורה תורברגסדאטר. אין בנמצא שירת חצר שנכתבה עליו והוא מופיע רק בקצרה בסאגות הנורדיות. החיבור "ההיסטוריה של מלכי נורווגיה על פי אגריפ" (Ágrip af Nóregskonungasögum) מתאר אותו כ"גבר יפה תואר". בעוד שהוא לא מוזכר במקומות אחרים בסאגות, הוא מופיע במקורות בריטים בני התקופה בערך בשנת 1058 כמנהיג המשלחת הנורווגית לים האירי.
המשלחת למערב

ב-1058 עמד מגנוס בראש המשלחת אל הים האירי, שמטרתה הייתה להרחיב את השליטה הנורווגית באזור. הנורווגים צידדו בפלג שהתנגד למלך הנורדי-גאלי, אגמרקק מק רגנייל. נראה היה שהמשלחת גם העניקה תמיכה לענף של שושלת איבר הנורדית-גאלית שהתנגדה למלך האירי, דיארמייט מק נה מבו. מגנוס פיקד על צי, שבנוסף מנורווגיה, גויסו אנשיו מאורקני, מהאיים ההברידיים ומממלכת דבלין. כוחותיו פעלו מאוחר יותר בוויילס וככל הנראה באנגליה והכרוניקן האנגלי, ג'ון מווסטר, מחבר את פעילותו של צי זה (לצדו של המנהיג הוולשי, גרופיד' אפ ל'ואלין) עם שובו מגלות של אלפגר, רוזן מרסייה. הכרוניקה דברי ימי טיגרנאך מרחיקה לכת אף יותר וטוענת שמטרתו של מגנוס הייתה לתפוס את השלטון באנגליה, אך טענה זו לא נתמכת במקורות הוולשים והאנגלים.
המערכה שבראשה עמד מגנוס הייתה ככל הנראה חלק מתוכניותיו של אביו לפלוש לאנגליה, שכן שליטה על ממלכת האיים הייתה מספקת לו כוחות צבאיים נוספים. ההיסטוריון קלי דה-וירס הוסיף וטען שככל הנראה רצה האראלד לבחון את המצב באנגליה לפני קיומה של פלישה אפשרית, רק כדי להגיע למסקנה שהוא לא יוכל לנהל בו זמנית מלחמה באנגליה ומלחמה כנגד דנמרק. משלחתו של מגנוס לא ביצעה נחיתה משמעותית כלשהי על היבשה, אך עבור המלך האנגלי אדוארד המודה, היה זה סימן לחידוש השאיפות הנורווגיות, שכן האראלד השלישי ראה עצמו יורשו החוקי של אדוארד. באותה עת, עליית כוחם של גודווין, רוזן וסקס ושל בניו, במיוחד הרולד גודווינסון, החלה להוות איום על תביעתו של האראלד.
מנגד, טוען ההיסטוריון אלכס וולף שיעדה של המשלחת היה מלכתחילה אורקני ושבמסגרת חיפוש אחר שלל היא המשיכה אל הים האירי ובצירוף מקרים סתמי הזדמן למגנוס לבצע את פשיטותיו עם אלפגר. שנת מותו המדויקת של תורפין זיגרודסון, רוזן אורקני, לא מתועדת בשום מקור, למעט העובדה שב"סאגה של אורקני" מצוין שמותו אירע במהלך ימיו האחרונים של האראלד השלישי. לפיכך, ייתכן שמותו של תורפין עורר את יציאת משלחתו של מגנוס ומסעה של המשלחת הייתה הזדמנות שבה פול וארלנד תורפינסון, יורשיו של תורפין על כס הרוזנות, נכנעו להאראלד. וולף גם טען שמגנוס עשוי היה לקחת חלק במלחמה שהתנהלה בסקוטלנד בין השנים 1057 – 1058 וייתכן שהוא העניק תמיכה למייל קולים מק דונכדה במאבקו כנגד לולאך, מלך סקוטלנד.
מלכותו

מגנוס התלווה למערכה של אביו האראלד כנגד דנמרק ב-1062. בדרכו לדנמרק, התנגש הצי של האראלד עם הצי של סוון השני, מלך דנמרק בקרב הימי הגדול בניסה, שהסתיים בניצחון נורווגי. ב-1066, לאחר שסוכמו תנאי השלום עם סוון, יצא האראלד למסע הכיבוש של אנגליה מידיו של הרולד גודווינסון. לפני יציאתו לדרך, הוא מינה את מגנוס להיות עוצר הממלכה בהיעדרו ולקח איתו את בנו הצעיר, אולף. לאחר הצלחה ראשונית בקרב פולפורד, הובס האראלד ונהרג על יד הרולד בקרב גשר סטמפורד. אולף שרד את הקרב ושב בראשית 1067 לנורווגיה עם שארית הפליטה של הכוחות והוכרז כמלך וכשליט שותף יחד עם אחיו מגנוס.
למרות שהכוונה הייתה ששני האחים ימשלו בממלכה יחדיו ללא חלוקתה, בפועל משל אולף על ויקן (החלק הדרום-מזרחי של נורווגיה) בעוד שמגנוס שלט על אופלד ועל טרונדלג (חלקה המרכזי של נורווגיה), בנוסף למערב ולצפון הממלכה. למרות חלוקה זו, לא ניתן היה להבחין בסימנים של עוינות בין האחים ונראה היה שיחסיהם היו מושתתים על ברית שלום.
מותו

כשמלאו פחות משלוש שנים לעלייתו לכס המלכות, חלה מגנוס השני ומת בנידארוס (טרונדהיים) ב-28 באפריל 1069. הסאגות מעלות השערה שהוא מת ממחלת הגזזת, אך חוקרים מודרניים טוענים שייתכן שהוא מת מארגוטיזם (הרעלה מפטריות ארגוט). סנורי סטורלוסון מאזכר בקצרה בסאגה על האראלד השלישי שמגנוס היה "מלך ידידותי ושעמו קונן על מותו".
ערכה של תקופת מלכותו של מגנוס הומעטה בדפי ההיסטוריה המאוחרת יותר עקב משכה הקצר ובשל העובדה שברובה מלך מגנוס בשיתוף עם אחיו. תקופת מלכותו הארוכה של אולף גם היא תרמה להעמדת מלכותו של מגנוס בצל, בשילוב עם העובדה ששושלות המלוכה הנורווגיות המאוחרות יותר היו צאצאיו (או טענו להיות כאלה) של אולף.
המלך הנורווגי הידוע כיום בשם מגנוס השישי (הראשון מבין מלכי נורווגיה שידוע שעשה שימוש במספור מלכותי), קרא לעצמו במסמכים בשפה הלטינית בני תקופתו בשם "מגנוס הרביעי, ובכך הותיר את מגנוס השני בשמו הפרטי ובפטרונים שלו "מגנוס האראלדסון". עם שינוי במערכת המספור המלכותי בעת החדשה, מכונה כיום מגנוס האראלדסון בשם "מגנוס השני".
משפחתו

למגנוס היה בן, הוקון מגנוססון, שככל הנראה נולד באותה שנה בה מת אביו. ב-1093 המשיך הוקון לטעון לעצמו את מה שהוא החשיב כחלקו בממלכה (כיורשו של אביו), כאשר דודו אולף מת והוא חלק את הממלכה עם בן דודו, מגנוס השלישי (בנו של אולף). בדומה לתקופת מלכותו של אביו, גם מלכותו של הוקון הסתיימה באופן פתאומי לאחר זמן קצר והוא מת בצעירותו ב-1095.
מוזיקת ברברשופ

רביעיית ברברשופ של הצי האמריקאי בעת הופעה
מוזיקת ברברשופ (באנגלית: Barbershop music) הוא סגנון עממי של מוזיקת א-קפלה, המושר ללא ליווי כלי נגינה. הסגנון מאופיין באקורדים מרובעים בטקסטורה מוזיקלית הומופונית בעיקרה. לכל אחד מארבעת הקולות יש תפקיד. הסולן (Lead Singer) שר את המנגינה, הטנור מלווה מעל המנגינה, הבס שר את התווים הנמוכים, והבריטון משלים את האקורד. עיבודי ברברשופ מתאפיינים בהרמוניות צפופות (Close Harmony) - צירופי צלילים במרווחים קטנים, העשויים לעיתים להישמע צורמים מחוץ להקשר ההרמוני.
מחקרים מוזיקולוגיים נוטים כיום לתמוך בטענה כי מקור הסגנון הוא בשכונות האפריקניות-אמריקניות של ארצות הברית בתחילת המאה ה-20. בשכונות אלה, מספרות הגברים (באנגלית Barbershops) היוו - ועודן מהוות - מרכז חברתי. הפורמט של שירת הברברשופ כהרמוניה של ארבעה תפקידי שירה מוצאת את שורשיה עוד בשירת הגוספל של הכנסיות האפריקניות-אמריקניות.
שירת ברברשופ מהווה כיום תחביב של זמרים (בעיקר גברים) רבים ברחבי העולם, ובמיוחד בארצות הברית, שבה נולד סגנון הברברשופ. הארגון Barbershop Harmony Society הוא ארגון-הגג הראשי המאגד את פעילותם של הרכבי ברברשופ בארצות הברית ובקנדה. בנוסף לו פועלים ארגונים נוספים שבהן משתתפים גם הרכבי נשים (Sweet Adelines International, ו-Harmony Incorporated).
הרכבי ברברשופ מפורסמים מהעולם:
The Dapper Dans
Vocal Majority
Masters of Harmony
Ambassadors of Harmony
בישראל פועלים מספר הרכבי ברברשופ, שהוותיקה מביניהן היא "להקת הספרים הירושלמית" אשר הוקמה ב-1983.
מאז הוקמו עוד מספר הרכבים, אשר הבולט ביניהם הוא "12 טון", הפועל בניצוחו של אלכס אשד. אשד הקים גם את "ברברינה", הרכב ברברשופ ישראלי על טהרת המין הנשי.
ראו גם

א-קפלה
מוזיקה תעשייתית

| --- | --- |

 מקורות סגנוניים:  מוזיקת רוק, מוזיקה אלקטרונית, מוזיקה אוונגרדית, פאנק רוק, נויז, מוזיק קונקרט, ארט פופ, אלתור חופשי
 מקורות תרבותיים:  תחילת עד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית (שיקגו) וגרמניה
 נגזרות:  גליץ', נויז רוק, אילביינט
 תת-סוגות
 אלקטרו-אינדסטריאל, מרטיאל אינדסטריאל, פאוור אקלטרוניקס
 סוגות היתוך
 מוזיקת אווירה גותית, EBM, אינדסטריאל היפ הופ, אינדסטריאל מטאל, אינדסטריאל רוק, אינדסטריאל טכנו, ג'פנויז, נאופולק, נרופאנק, פאוור נויז, טקסטפ, ויץ' האוס, דארקקור
 סצינות אזוריות
 אוסטרליה, גרמניה, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית (שיקגו)
 נושאים קרובים
 פוסט-פאנק (Punk), סינת'-פופ, רוק גותי
 
מוזיקה תעשייתית או אינדסטריאל (באנגלית: Industrial music או Industrial) הוא ז'אנר מוזיקלי הנשען על צלילים ונושאים קשים, מכניים, טרנסגרסיביים או פרובוקטיביים. אתר המוזיקה AllMusic מגדיר מוזיקה תעשייתית כ"מיזוג השוחק והאגרסיבי ביותר של מוזיקת רוק ומוזיקה אלקטרונית [שהיה] בהתחלה שילוב של ניסויי אלקטרוניקה אוונגרדיים (מוזיקת טייפ, מוזיק קונקרט, רעש לבן, סינתיסייזרים, סקוונסרים וכו') ופרובוקציות של פאנק..." המונח נטבע לראשונה באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 עם הקמתה של חברת התקליטים אינדסטריאל רקורדס (אנ') על ידי מונטה קזזה (אנ') וחברי Throbbing Gristle.
האמנים התעשייתיים הראשונים התנסו בניוז ובנושאים שנויים במחלוקת מבחינה אסתטית, הן מבחינה מוזיקלית והן מבחינה ויזואלית, כמו פשיזם, פאראפיליה ותורת הנסתר. בין המוזיקאים הבולטים שניגנו בז'אנר זה ניתן למנות את Throbbing Gristle, מונטה קזזה (אנ'), SPK (אנ'), קברט וולטייר, בויד רייס (אנ') ו-Z'EV (אנ'). באלבום הבכורה של Throbbing Gristle מ-1977, The Second Annual Report, הם טבעו את הסיסמה "מוזיקה תעשייתית לתעשיינים". סצנת המוזיקה התעשייתית התפתחה חזק גם בשיקגו, עם הקמתה של חברת התקליטים ווקס טראקס! רקורדס (אנ'). התפתחות הז'אנר הופשע ממוזיק קונקרט, מוזיקת עולם, מופעי הרוק של פאוסט (אנ'), קרפטוורק, הוולווט אנדרגראונד ואלבום המוזיקה של לו ריד משנת 1975, Metal Machine Music.
בעוד שהמונח יושם בעצמו על ידי קבוצה קטנה של קבוצות ויחידים הקשורים לתקליטים תעשייתיים בסוף שנות ה-70, הוא כולל גם אמנים שהושפעו מהתנועה המקורית או מאסתטיקה "תעשייתית". עם הזמן, השפעתו של הז'אנר התפשטה והשפיעה על ז'אנרים אחרים, כגון מוזיקת אמביינט, מוזיקת סינתיסייזרים ומוזיקת רוק, וכן יצרה ז'אנרים נוספים, כגון אלקטרו-אינדסטריאל (אנ'), אינדסטריאל רוק (אנ') ואינדסטריאל מטאל.