stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Next Episode
הערות שוליים

↑  מילות השיר, באתר שירונט
↑  מילות השיר, באתר שירונט
↑  מילות השיר, באתר שירונט
| אושר כהן |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה ‏•‏‏ שירים | דיסקוגרפיה ‏•‏‏ שירים |  |
| אלבומי אולפן | נזכר בעיניה ‏•‏‏ חיכיתי לך |  |
| מיני-אלבומים | אושר ‏•‏‏ Part II ‏•‏‏ The Last Episode ‏•‏‏ Next Episode ‏•‏‏ גיטרה ולנשום |  |
| סינגלים | "כתבתי לך" ‏•‏‏ "עוד רגע" ‏•‏‏ "לחיות בנפרד" ‏•‏‏ "נזכר בעיניה" ‏•‏‏ "רק איתך ודי" ‏•‏‏ "חולם אותך" ‏•‏‏ "עזבי את חיי" ‏•‏‏ "בואי נברח" ‏•‏‏ "המרחק ממך" ‏•‏‏ "ברגעים שאת הולכת" ‏•‏‏ "מאמי מאמי" ‏•‏‏ "מי אמור" ‏•‏‏ "עיר תחתית" ‏•‏‏ "בא לי בא לי" ‏•‏‏ "ידיים אוהבות" ‏•‏‏ "לב שבור" ‏•‏‏ "טרי בריו - גרסה מזרחית" ‏•‏‏ "אני שונא אותך" ‏•‏‏ "בואי נדבר" ‏•‏‏ "מה את עושה לי" ‏•‏‏ "מרגיש שלך" ‏•‏‏ "עצבים בגוף" ‏•‏‏ "ציפרלקס" ‏•‏‏ "מה הוא יודע" ‏•‏‏ "ביי" ‏•‏‏ "הריני מקשר" ‏•‏‏ "כל הזמן אומרת" ‏•‏‏ "מי עוד יחבק" ‏•‏‏ "תחזרי מהר" ‏•‏‏ "אני אוהב אותך" ‏•‏‏ "ככה בלי שלום" ‏•‏‏ "זוגות כאלה" ‏•‏‏ "שירים של עומר" ‏•‏‏ "הנה את בוכה" ‏•‏‏ "עושה לי בלאגן" ‏•‏‏ "קפה אצל ברטה" ‏•‏‏ "רעשים" ‏•‏‏ "מקבל על עצמי" ‏•‏‏  "תמונות שלך" ‏•‏‏ "שומר עליך" ‏•‏‏ "אהובי לב אדום" ‏•‏‏ "חמישי שישי" ‏•‏‏ "בסוף נרקוד" ‏•‏‏ "בשבילך" ‏•‏‏ "תרקדי (7.10.23)" ‏•‏‏ "קווים לדמותו" ‏•‏‏ "פלסטרים" ‏•‏‏ "אין כמו בבית" ‏•‏‏ "לופ" |  |
| סינגלים שיווקיים | "לתת ולקחת" |  |
| שירים אחרים | "אהבה" ‏•‏‏ "אין אותי" ‏•‏‏ "איפה אתה" ‏•‏‏ "אני פה" ‏•‏‏ "גיטרה ולנשום" ‏•‏‏ "ה' יברך אותך" ‏•‏‏ "לופ" ‏•‏‏ "מאחל לך טוב" ‏•‏‏ "מנגן ושר" ‏•‏‏ "עד שיירד הסהר" |  |
ישראל דה בנדטי (קוראדו)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1927 פרארה, איטליה 
 פטירה:  2022 (בגיל 95 בערך) רוחמה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית, איטלקית 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  כוכב ההצטיינות בעבודה 
 
ישראל דה בנדטי (קוראדו; 1927–2022) היה סופר ישראלי ממוצא איטלקי.
קורות חייו

ישראל דה בנדטי נולד בפרארה, איטליה, למשפחה יהודית ממעמד הביניים. למד בבית ספר של הקהילה היהודית בפרארה.
בנובמבר 1943, בעקבות רצח המנהיג הפשיסטי הבכיר איג'ינו גיסליני, הפשיסטים עצרו 74 מתושבי פרארה, חלקם יהודים, וביניהם ישראל דה בנדטי. עשרה מבין העצורים הוצאו להורג לפני חומת טירת אסְטֶנְזה עוד באותו לילה, והיתר הועברו לבית הסוהר ברחוב Via Piangipane. כעבור שבועיים, לאחר שהעיר הופצצה מהאוויר על ידי כוחות הברית, ישראל דה בנדטי הצליח להימלט יחד עם משפחתו אל ההרים, שם הסתתר עד לשחרור האזור בדצמבר 1944.
בשנת 1946 הצטרף לתנועת החלוץ ועבר הכשרה בחוות "תל ברושים" ליד העיירה צֶ'בּולי במחוז פיזה. בתקופה זאת התחיל לפרסם בעיתון "החלוץ", שיצא לאור באיטליה תחילה אחח לשבועיים, ולאחר מכן, בין השנים 1953 – 1956, אחת לחודש.
בתום ההכשרה, בנובמבר 1949, עלה לארץ עם אשתו שושנה, לקיבוץ רוחמה שבנגב. הוא חזר לחוות ההכשרה בתוך שליח בין השנים 1952 – 1954. היה אחד מראשי תנועת החלוץ באיטליה.
בקיבוץ הוא כיהן כרכז ומזכיר המשק, כעורך עלון הקיבוץ וכארכיונאי הקיבוץ וזאת לצד פעילות ענפה בשדה הכתיבה התיעודית והספרותית.
ביקר מספר פעמים באיטליה כנציג תנועת הנוער הציוני וההסתדרות הציונית העולמית. בשנת 2013 קיבל את העיטור Stella al Merito del Lavoro (איט') מידי נשיא איטליה ג'ורג'ו נפוליטנו.
הוא היה חבר בהנהגת מפלגת מרצ.
ישראל דה בנדטי נפטר בקיבוץ רוחמה בשנת 2022 והשאיר אחריו שתי בנות.
יצירתו הספרותית

ישראל דה בנדטי כתב את כל ספריו בקיבוץ רוחמה באיטלקית ובעברית. הספרים יצאו לאור באיטליה ובישראל.
הספרים מתבססים על פרטים אוטוביוגרפיים ועל חוויות המחבר. הם כתובים בסגנון ריאליסטי מתוך ראייה היסטורית רחבה ובלשון בהירה ושוטפת. הספרים עוסקים בנעורים ובהתבגרות באיטליה הפשיסטית, בסיפורם של ניצולי שואה ושל ילידי הארץ, ובשינויים שחלו במרוצת השנים בחיי הקיבוץ ובחברה הישראלית. מתוך ספריו נזכיר את:
יצירתו הספרותית > ילד חוץ, מיכל ונור בשדה הכותנה וסיפורים על ישראל שלאחר

הספר "Yeled Cuz, Michal e Nur sui campi di cotone, Racconti di Israele, Dopo" יצא לאור באיטליה בשנת 2008 בהוצאה Le Chateau Edizioni.
בספר שלושה סיפורים: ילד חוץ, מיכל ונור בשדה הכותנה וסיפורים על ישראל שלאחר. הסיפורים מתארים את ישראל שלאחר החזרה לארץ המובטחת, לאחר שנות הגבורה של מימוש הקיבוצים, לאחר השואה ולאחר הקמת מדינת ישראל. חוויות דרמטיות אלה יצרו דור המסוגל להדוף כל התקפה והמסוגל ללכת בדרך הקשה של דו-קיום בשלום עם שכנים. בהווה ישראל ניצבת בפני מערכה מורכבת וקשה של התמודדות עם הפילוג בעם.
יצירתו הספרותית > שנים של זעם ותקווה (1938-1949)

הספר "Anni di rabbia e di speranze" יצא לאור באיטלקית בשנת 2003 בהוצאת "לה ג'ונטינה (פרארה)" ובעברית בשנת 2004 בהוצאת "מורשת" בשיתוף עם יעד יערים ויד ושם.
זהו סיפור על נעורים והתבגרות באיטליה הפשיסטית בתקופת מלחמת העולם השנייה, שילוב בין ספר אוטוביוגרפי וספר זיכרונות. הספר כתוב בגוף ראשון ובזמן הווה ומכסה שלוש תקופות בחיי הסופר: התקופה של לפני המלחמה, תקופת המלחמה והתקופה שלאחר המלחמה.
מסופר בו על תקופת הלימודים בבית הספר היהודי, על הכיבוש הגרמני, על כליאתו בבית הסוהר והבריחה מפרארה, על הישרדותו תחת זהות שאולה בּפַאֶנְצָה ובכפרים שבסביבה עד תום המלחמה, על הצטרפותו לפעילות ציונית באיטליה במסגרת תנועת החלוץ עם סיום המלחמה, על עלייתו ארצה ועל התיישבותו בקיבוץ רוחמה.
יצירתו הספרותית > חלומות לא עוברים בירושה (I sogni non passano in eredità: cinquant'anni di vita in kibbutz)

הספר יצא לאור באיטלקית בשנת 2001 בהוצאה לאור "לה ג'ונטינה" ובשנת 2002 בעברית בהוצאה לאור של קיבוץ דליה.
הספר עוקב אחר מהלך חייו של חבר קיבוץ בניסיון להסביר לקוראים את התהליכים שהפכו את קיבוץ רוחמה, כמו קיבוצים רבים אחרים, מחברה שיתופית לקהילה. הסופר מנסה לברר לעצמו מדוע ואיך מודל חיי הקהילה שאומץ על ידי הקיבוץ גרם בסופו של דבר לדחיית הערכים הסוציאליסטים עליהם הוא התבסס עם הקמתו.
יצירתו הספרותית > צילום בשחור ולבן

הספר יצא לאור בהוצאה "חממה ספרותית" בתל אביב בשנת 2012.
זהו רומן מרגש וכנה המספר בו זמנית את סיפורם של ילדים ומבוגרים ניצולי שואה ושל קיבוצניקים ילידי הארץ וחושף טיפין טיפין את אורח החיים בהווה ובעבר של יהודים בישראל ובגולה ובעיקר את הדרכים השונות בהן כל אחד ואחת מגיבורי הספר בוחר להתמודד מול קשיים, אוסף כוחות ומוצא את דרכו החדשה. בין הגיבורים מאיה, ניצולת שואה ואשתו האהובה של רמי, יהודה בן השמונים המטפל באשתו לאה שעברה אירוע מוחי, שתי ילדות שנפגעו במלחמה ועוד.
יצירתו הספרותית > אהבה בלתי אפשרית בסערה (Un amore impossibile nella bufera)

הספר יצא לאור באיטליה בשנת 2013 בהוצאת "קלאודיאנה".
האירועים המתוארים בספר מתרחשים בפרארה בשנת 1938. האווירה ששררה בפרארה השתנתה מן הקצה אל הקצה בספטמבר 1938 עם פרסום חוקי הגזע והקצינה ביוני 1940, עם כניסתה של איטליה למלחמה. אירועים אלה משבשים את האהבה שלא מכבר נולדה על ספסלי בית הספר ואת הידידות בין שלושה חברים. עם פרוץ המלחמה, חלומותיהם מתנפצים באכזריות ודרכיהם נפרדות בנסיבות בלתי צפויות.
הערות שוליים

↑  דה בנדטי ישראל (קוראדו), באתר לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית
↑  Massacre at the Castle, ferraraebraica.meis.museum (באנגלית)
↑  Marcella Simoni, “Young Italian Jews in Israel, and back. Voices from a generation (1945-1953),”, Italian Jewish Networks from the Seventeenth to the Twentieth Century, 2018-01-01
1 2  Ester Moscati, Addio a Corrado Israel De Benedetti, un pioniere del Sionismo, Mosaico, ‏2022-08-03 (ב־)
↑   ישראל דה בנדטי (1927-), דף שער בספרייה הלאומית
↑  שנים של זעם ותקווה 1949-1938, באתר www.bialik-publishing.co.il
↑  manuel, Corrado Israel De Benedetti, Israele.net, ‏2004-07-01 (באיטלקית)
↑  La Casa editrice - Casa Editrice Giuntina, www.giuntina.it
↑  Israel Corrado De Benedetti, israelcorrado.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260250705171  BIBSYS: 3121848  GND: 134081803  ISNI: 0000 0000 7880 2944  LCCN: nr2007009137  VIAF: 39343357   WorldCat (עם VIAF): 39343357
משרד ההגנה הלאומית (קוריאה הדרומית)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  דרום קוריאה דרום קוריאה
 תחום שיפוט:  קוריאה הדרומית 
 סוכנות אם:  Government of South Korea 
 סוכנות בת:  Military Manpower Administration 
 תאריך הקמה:  15 באוגוסט 1948
 ממשלה:  ממשלת קוריאה הדרומית
 שר:  לי יונג-סאפ
 תאריך כניסה:  10 במאי 2022
 מטה מרכזי:  סיאול 
 עובדים:  676 (נכון ל־30 במרץ 2018) 
 תקציב:  31,302,937,477,000 וון דרום קוריאני (נכון ל־2018) 
 www.mnd.go.kr
 
משרד ההגנה הלאומית (בקוריאנית: 대한민국 국방부) הוא משרד בממשלת הרפובליקה הקוריאנית, האחראי על יישום מדיניות הביטחון של קוריאה הדרומית. בראשו עומד שר ההגנה. השר העומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של הכוחות המזוינים של הרפובליקה של קוריאה, כמו גם על גיוסם בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות לנשיא המדינה המשמש גם כמפקד העליון של הצבא. יושב ראש המטה המשולב (מקביל לרמטכ"ל) מדווח ישירות לשר.
משרד ההגנה של קוריאה הדרומית הוקם ב-15 באוגוסט 1948 על בסיס המחלקה לביטחון פנים (국내경비부) שניהלה את ענייני הביטחון בקוריאה בתקופת המשטר הצבאי של ארצות הברית בקוריאה. בתחילה שר ההגנה היה פוליטיקאי אזרחי או איש צבא לסירוגין. מאז 1952, שר ההגנה הוא גנרל אשר נבחר לתפקיד בידי הנשיא.
הסטטוס קוו בהר הבית

ראש הממשלה גולדה מאיר בהר הבית, לאחר הצתת מסגד אל-אקצא. מימין לשמאל (שורה ראשונה): רחבעם זאבי, רה"מ גולדה מאיר וסגן ראש הממשלה, יגאל אלון. מאחורי גולדה ואלון: שר המשטרה, אליהו ששון
הסטטוס קוו בהר הבית מבוסס על סדרת הבנות והסדרים הנוגעים להר הבית (בערבית: אל-חראם א-שריף, "המתחם הקדוש") שהתגבשו לאחר מלחמת ששת הימים בין ממשלת ישראל לבין הווקף. בהבנות הסטטוס-קוו משנת 1967 הוסכם במפורש כי ליהודים יש זכות לעלות להר הבית, אך לא זכות להתפלל בו. משטרת ישראל אוסרת על יהודים להתפלל בהר הבית.
עיקרי הסטטוס קוו

בהבנות הסטטוס-קוו משנת 1967 שהתגבשו בין ממשלת ישראל לבין הווקף, הוסכם במפורש כי ליהודים יש זכות לבקר במקום, אך לא זכות להתפלל בו, ומאז אסרה משטרת ישראל על יהודים להתפלל בהר הבית. הסטטוס-קוו של 1967 מתייחס אל יהודים כמבקרים במעמד של תיירים, ולא במעמד של מתפללים.
כמו כן הוסכם בעל פה שלא יוצבו דגלים לאומיים או אחרים בתחומי הר הבית.
בנושאי ארכאולוגיה, הוסכם בין רשות העתיקות לבין הווקף כי שני הצדדים יוכלו לערוך מחקרים ארכאולוגיים, לאחר תיאום לא-רשמי בין הצדדים. במהלך השנים הופרה הסכמה זו, ושני הצדדים ביצעו חפירות ארכאולוגיות ללא תיאום. כאשר נעשו ניסיונות לתיאום החפירות, ברוב המקרים מִנהלת הווקף התנגדה בשל החשש שממצאי החפירות יחזקו את הזיקה היהודית להר הבית והתביעה לחזקה יהודית עליו, וכן בגלל החשש שהחפירות יפגעו ביסודות של המבנים בהר הבית, ובגלל סיבות נוספות.
במשך כ-30 שנה הסכימו אנשי הווקף שרשות העתיקות תפקח על חפירות שבוצעו בהר הבית, ומפקחיה עלו להר וסיירו בו לעיתים קרובות על מנת לאתר פגיעה בעתיקות. עד שנת 1996 הם היו חופשים לעלות להר, להיכנס לכל מבנה, לרשום ולצלם ללא הגבלה וללא ליווי משטרתי. בעקבות פתיחת המוצא למנהרות הכותל, בספטמבר 1996, הודיעה הנהלת הווקף לרשות העתיקות כי "לפי הנחיות מגבוה" היא מפסיקה את שיתוף הפעולה ביניהן.[דרוש מקור]
רקע היסטורי

| --- | --- |
 :  ראו גם – סטטוס קוו (המקומות הקדושים), האפוטרופסות ההאשמית על המקומות הקדושים בירושלים
על פי עדויות היסטוריות, בימי הביניים היו יהודים ונוצרים שעבדו כמשרתים במסגד אל-אקצא, וכל שאר המבקרים בו היו מוסלמים בלבד. ביקורי יהודים לא היו מקובלים, אם כי יהודים רמי מעלה, כמו הרמב"ם, ביקרו בו מדי פעם תמורת תשלום. בדרך כלל נאסר על יהודים לעלות למתחם הר הבית בתקופת השלטון המוסלמי בירושלים. בחלק מהתקופה הממלוכית בארץ ישראל והתקופה העות'מאנית בארץ ישראל אף נאסר על יהודים להתקרב להר הבית ולצפות בו מקרוב.
הסטטוס קוו בהר הבית מבוסס על הסכמות משנת 1852 שנועדו ליישב חילוקי דעות בין הכנסייה הקתולית לבין האימפריה העות'מאנית. הסולטאן אבדילמג'יט הראשון מינה ועדה לבדיקת הדרישות של שני הצדדים, וב-8 בפברואר 1852 פרסם פירמאן ובו קבע כי המצב אשר שרר עד אז במקומות הקדושים יישאר בעינו. פירמאן זה מוכר בשם "הצהרת הסטאטוס קוו", ותוכנו עדיין תקף.
הסכמות אלה אושררו בסעיף 62 של ההסכם שהתקבל בקונגרס ברלין (1878). הסכם זה הרחיב את הסטטוס קוו גם להר הבית. גם בהסכם ויצמן-פייסל (1919) הוסכם כי תהיה שליטה מוסלמית על המקומות הקדושים לאסלאם, בהם מתחם הר הבית. שלטונות המנדט הבריטי וירדן, ששלטו בירושלים לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית, כיבדו את הסכמי קונגרס ברלין ומילאו אחר התקנות שנקבעו בהסדר הסטטוס קוו של 1852.
הסטטוס קוו משנת 1967 ואילך

| --- | --- |
 :  ראו גם – הגבלת כניסה להר הבית
בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, החילה ממשלת ישראל את החוק והמשפט הישראליים על מזרח ירושלים, ובכלל זה על הר הבית, אולם לא נטלה לעצמה את ניהולו של האתר. קדושתו למאות מיליוני מוסלמים בעולם ושיקולי מדיניות בין-לאומית הביאו את ראש הממשלה, לוי אשכול, להודיע ביוני 1967 כי יימשך המצב שעל פיו ניהול הר הבית מופקד בידי מנהלת הווקף, קבוצת אנשי דת מוסלמיים הכפופים לממשלת ירדן.
הסטטוס קוו בהר הבית התפתח החל מיוני 1967, והוא כלל מסכת הבנות מצד אחד, ונושאים לא-מוסכמים מצד שני. במהלך הדיונים בין ממשלת ישראל לווקף התגבש מנגנון קבוע של הידברות ובקרה שפיקח על קיום ההבנות, צמצם עימותים וטיפל במצבי חירום ומשבר.
הסטטוס קוו משנת 1967 ואילך > הסטטוס קוו לפי תקופות

פרופ' יצחק רייטר ממכון ירושלים למחקרי מדיניות חקר את הסטטוס קוו בהר הבית ופרסם מספר מאמרים מקיפים בנושא זה. לדבריו, יהיה מדויק יותר לקרוא לסטטוס קוו "מודוס ויוונדי יהודי-מוסלמי", ביטוי המתאר מצב שבו שני צדדים מסכימים על מספר כללים והסדרים המבטיחים את מסלול החיים התקין.
על פי רייטר, הסטטוס קוו השתנה עם השנים, וניתן לאפיין אותו לפי תקופות:
השנים 1967 עד 1996 מכונות "תקופת ההבנות השקטות", בה שני הצדדים כיבדו את הבנות הסטטוס קוו. על פי הבנות אלה, ישראלים יכולים להיכנס להר הבית כתיירים דרך שער המוגרבים ובשעות ביקור מוסכמות, אך לא להתפלל בו. כמו כן התקבעו הסדרי שמירה וביטחון במתחם הר הבית ומסביבו.
התקופה השנייה, 1996 עד 2003, היא "תקופת הקריסה", בה ההבנות השקטות בין ישראל לבין הווקף קרסו והתיאום התרופף. תהליך זה החל בעקבות פתיחת המוצא הצפוני של מנהרות הכותל, אירוע שגרם לווקף המוסלמי לחשוש כי ישראל מבקשת להפוך את "אורוות שלמה" למתחם תפילה יהודי, על-ידי פתיחת שערי חולדה. הסטטוס-קוו קרס לחלוטין בעקבות ביקורו ההפגנתי של אריאל שרון בהר הבית בספטמבר 2000 ואחריו נסגר הר הבית למבקרים לא-מוסלמים למשך כשלוש שנים, עד אוגוסט 2003. באוגוסט 2003 החליטה משטרת ישראל להתיר שוב כניסת מבקרים להר הבית, והיא זו שקובעת את גודל הקבוצות הנכנסות וקצב הביקורים.
התקופה השלישית, מאוגוסט 2003 עד 2021, היא "תקופת השחיקה של הסטטוס קוו". הר הבית נפתח מחדש לביקורי יהודים באוגוסט 2003. ביקורים אלה כוללים רק את רחבת הר הבית, ללא המבנים שבו. לאחר פתיחה זו התגברו ביקורים של יהודים בהר הבית, בעיקר קבוצות של דתיים-לאומיים, ועם הזמן התרבו מקרים של תפילת יהודים, שנאסרו על פי הסטטוס קוו המקורי. בערך משנת 2010 החלה המשטרה לאפשר גם לקבוצות של נאמני הר הבית וקבוצות דומות לעלות במספרים גדולים, תוך דאגה לאבטחתם.
בתחילת שנת 2021 חל שינוי בסטטוס קוו, ומבקרים יהודים החלו לקיים בהר הבית שיעורי תורה ותפילות לא רשמיות, באופן שקט. תפילות ממושכות נערכות בחסות המשטרה ובידיעת הווקף המוסלמי.
מחלוקות הקשורות לסטטוס קוו > מקרי הפרת הסטטוס קוו מצד ממשלת ישראל

מאוגוסט 2003 נתונה למשטרה הסמכות הבלעדית בסוגיות הקשורות לביקורי יהודים בהר הבית, בעיקר בקביעת גודל הקבוצות הנכנסות וקצב הביקור. בערך משנת 2010 החלה המשטרה לאפשר גם לקבוצות של נאמני הר הבית ותנועות דומות לעלות במספרים גדולים, תוך דאגה לאבטחתם.
בתקופה זו חלו שינויים בסטטוס קוו, רובם כתוצאה מניסיונות המשטרה למנוע חיכוכים אלימים:
סגירת הר הבית מעת לעת לביקורי יהודים או לתפילת מוסלמים, כולל הגבלת גיל הנכנסים לתפילות יום השישי.
בערך משנת 2010 החלה המשטרה לאפשר גם לקבוצות של נאמני הר הבית וקבוצות דומות לעלות במספרים גדולים, בניגוד לביקורי יחידים שהיו נהוגים לפני כן. גידול במספר המבקרים היהודים בהר הבית דרש היערכות ביטחונית מתאימה. כחלק מהתהליך הוצאו מחוץ לחוק פלגי המוראביטון והמוראביטת, שנהגו להפריע לביקורי היהודים בהר בצעקות, הטרדות מילוליות ופיזור שברי זכוכית בנתיב ההליכה של המבקרים היהודים שחלקם הולכים יחפים מטעמים הלכתיים.
פרשת המגנומטרים: בעקבות הפיגוע בהר הבית סגרה משטרת ישראל לחלוטין את מתחם הר הבית לכניסת יהודים ומוסלמים לשם עריכת חיפושים בניסיון לאתר כלי נשק שהוסתרו במתחם. המתחם נפתח למבקרים כעבור יומיים, לאחר ששעריו צוידו בגלאי מתכות (מגנומטרים). צעד זה נתפס כהפרה של הסטטוס קוו, וגרם למתיחות ומחאות של פלסטינים, שהתפתחו למהומות הר הבית (2017). ב-24 ביולי 2017, בעקבות אירועים אלו, החליט הקבינט המדיני-ביטחוני להסיר את גלאי המתכות.
מחלוקות הקשורות לסטטוס קוו > מקרי הפרת הסטטוס קוו מצד הווקף

על פי נדב שרגאי, חלו שינויים רבים מאז שהסטטוס קוו נקבע בשנת 1967. השינויים העיקריים אותם הוא מונה הם מקרים של הפרת הסטטוס קוו מצד הווקף.
במספר מקרים הגביל הווקף את הגישה והביקורים של יהודים בהר הבית - לאחר מהומות מנהרת הכותל בספטמבר 1996 סגרה מנהלת הווקף את רחבת הר הבית באופן חד-צדדי בפני מבקרים לא-מוסלמים. לאחר זמן-מה הוא נפתח מחדש. באוגוסט 2000, לאחר כישלון ועידת קמפ דייוויד, החליטה מִנהלת הווקף שלא לאפשר כניסה של נאמני הר הבית ותנועות דומות לרחבת הר הבית. בתגובה החליטו גורמים ממשלתיים ישראליים להשתמש בשליטת המשטרה בכניסות להר, ולמנוע מכלל התיירים להיכנס אליו, וזאת במטרה לפגוע בהכנסות הווקף מדמי הכניסה עד שיתִרצו ראשי המִמסד המוסלמי ויחזרו בהם. צעד זה התגלה כיעיל. מפגש בין נציגי שני הצדדים הביא להחזרת המצב לקדמותו[דרוש מקור]. לאחר ביקור אריאל שרון בהר הבית ב-28 באוקטובר 2000 ופרוץ אינתיפאדת אל-אקצא, החליטה מִנהלת הווקף לסגור את הר הבית למבקרים. הוא נפתח מחדש באוגוסט 2003.
הווקף אישר הנפת דגל פלסטין ודגל חמאס במקרים רבים של הפגנות פוליטיות בהר הבית[דרוש מקור]. בפברואר 1987, למשל, התקיימו בהר הבית הפגנות הזדהות עם הפלסטינים בלבנון, שבמהלכן אירעו עימותים אלימים עם משטרת ישראל. בשנת 1988, בתחילת האינתיפאדה הראשונה, רבו ההפגנות מסוג זה לאחר תפילות יום השישי, בהן הושמעו סיסמאות בגנות ישראל, הונפו דגלי פלסטין, הוצתו דגלי ישראל וארצות הברית והושלכו אבנים לעבר כוחות הביטחון והמתפללים ברחבת הכותל המערבי. המשטרה ומשמר הגבול נאלצו להיכנס לא אחת לשטח הר הבית ולפזר הפגנות. מקרים דומים התרחשו בין 1996 ל-2003. למשל, במהלך הלווייתו של פייסל חוסייני וקבורתו בשולי הר הבית בשנת 2001, הונפו דגלי פלסטין ענקיים בחזיתות כיפת הסלע ומסגד אל-אקצא, וכן על חומת העיר העתיקה בשער שכם וברובע המוסלמי.
בניגוד למה שהוסכם בסטטוס קוו, חוקי התכנון, הבניה והעתיקות בהר הבית אינם נאכפים, או שהם נאכפים בצורה חלקית ביותר ובאופן בלתי פורמלי. שיתוף הפעולה בין הווקף לרשות העתיקות, עליו הוסכם ב-1967, נפסק בספטמבר 1996 לאחר מהומות מנהרת הכותל. הנהלת הווקף הודיעה לרשות העתיקות כי "לפי הנחיות מגבוה" היא מפסיקה את "שיתוף הפעולה הטכני" ביניהן. מעתה ואילך לא יתקיימו פגישות מקצועיות בין הצדדים, כבעבר, ופקחי הרשות לא יורשו עוד להיכנס למבנה סגור כלשהו בהר הבית ולבדוק מה מתרחש בו. מבקר המדינה קבע בשנת 2011 כי למרות התחייבות המדינה לחדש את הפיקוח בליווי משטרתי, הפיקוח לא חודש.
במשך השנים ביצע הווקף עבודות הנדסיות רבות ברחבי הר הבית. נטען[דרושה הבהרה] שבמהלך העבודות הושמדו במכוון ממצאים ארכאולוגיים בעלי ערך היסטורי ייחודי, ובעקבות פעולות אלו החל לפעול פרויקט סינון העפר מהר הבית בו סוננו עודפי העפר שפונו מההר על ידי הווקף.
שינוי נוסף חל במתחמי התפילה המוסלמיים. כאשר נקבע הסטטוס קוו, המוסלמים התפללו רק במסגד אל-אקצא. עם השנים נוספו עשרות אלפי מתפללים, ושטחי התפילה התרחבו למבנים נוספים בהר הבית ולחללים תת-קרקעיים. כך הוכשרו אזור כיפת הסלע, מסגד אל מרוואני באורוות שלמה, מסגד אל-אקצא הקדום, במפלס תת קרקע מתחת למסגד העילי הקיים, ואתר שער הרחמים שהוכשר בשנת 2019 כשטח תפילה נוסף המשמש כמסגד.
בשנת 2016 ביקש שר ההקדשים הירדני, האיל דאווד, להתקין 55 מצלמות במתחם הר הבית כדי "לתעד את ההסתערויות ואת ההפרות של השלטונות הישראליים נגד המקומות הקדושים לאסלאם בירושלים". התוכנית לא יצאה לבסוף לפועל בגלל התנגדות הפלסטינים ושרים אחרים בממשלת ירדן.
מחלוקות הקשורות לסטטוס קוו > מחלוקות בנושא גשר המוגרבים

"גשר המוגרבים" הוא גשר עץ המוביל מהכותל המערבי להר הבית, דרך שער המוגרבים. גשר זה רעוע, אך בניית גשר קבוע חדש היא סוגיה פוליטית עדינה ביותר, מכיוון שישראל, שהגשר נמצא בתחום אחריותה, טוענת שהוא אינו חלק ממתחם הר הבית שבאחריות הווקף, אולם הווקף וממשלת ירדן טוענים שהגשר מוביל לרחבת הר הבית ולכן הוא צריך להיבנות בתיאום מלא איתם. נוסף על כך ממוקם הגשר בצמוד לכותל המערבי, וכל בנייה במתחם נתפסת כהפרה של הסטטוס קוו של המקומות הקדושים בעיר העתיקה.
גשר העץ נבנה מעל לסוללת עפר בינואר 2005 ונועד לאפשר את הגישה מהכותל המערבי להר הבית. בתחילת 2007, הוחל בפירוק הסוללה לצורך עבודות ארכאולוגיות, שרק לאחריהן ניתן להתחיל בעבודות בנייה לגשר חדש. פעולות אלה, שלא תואמו עם הווקף, לוו במהומות מצד ערביי ישראל והפלסטינים, תוך קריאות חריפות מצד מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית, ראאד סלאח, שטען שהחפירות עלולות להוביל להתמוטטות המסגדים שעל הר הבית. עקב כך נדחו התוכניות לבניית הגשר החדש.
בנובמבר 2011 גובשה תוכנית חשאית להרוס את גשר המוגרבים ולהקים גשר חדש במקומו, ללא תיאום עם הווקף. התוכנית נחשפה, ובתוך זמן קצר בוטלה בשל לחצים שהופעלו מצד ירדן ומצרים.
בדצמבר 2011 הוציא מהנדס העיר ירושלים צו סגירה לגשר המוגרבים, לאחר שהתריע מפני סכנת התמוטטות המבנה. למחרת הגיע מסר מממלכת ירדן שמזהיר מפני סגירת הגשר, והממשלה החליטה לבטל את הצו. כמחאה על החלטת הממשלה ביצעו למחרת 40 "נערי גבעות" חברי "גרעין שכם" פעילות מחאה בגבול ירדן, שכללה פריצת גדר המערכת בין ישראל וירדן, בקרבה לגשר אלנבי, השתלטות על בנין בשטח ההפקר וסירוב להתפנות ממנו.
באוגוסט 2014 החלה שוב בניית גשר עץ חדש, לצד הגשר הקיים. ב-3 בספטמבר 2014 הורה ראש הממשלה בנימין נתניהו לפרק את הגשר, בעקבות לחץ כבד מצד בית המלוכה הירדני שזעם על הקמת הגשר ללא תיאום.
מחלוקות הקשורות לסטטוס קוו > מחלוקות בנושא הכותל הקטן

הכותל הקטן הוא מקטע צפוני של הכותל המערבי, אליו מגיעים בקביעות מתפללים יהודים. בסמוך לכותל הקטן מתגוררות מספר משפחות מוסלמיות. בני ישיבת עטרת כהנים הציגו למשטרה מסמכים המראים כי המקום באחריותם, לעומתם אנשי הווקף טענו ששטח הכותל הקטן באחריותם, המשטרה במשך שנים החליטה שלא להחליט ולקחה לרשותה את המפתח לחדרון הסמוך לכותל הקטן. אנשי הווקף גם התנגדו בעבר להסרת הפיגומים במקום. במהלך השנים היו חיכוכים רבים בין מתפללים בכותל הקטן לבין תושבי המקום.
בשנת 1982 ניסו תלמידי ישיבת עטרת כהנים להשתלט על מספר מבנים הסמוכים לכותל הקטן, ופונו בידי המשטרה.
בשנת 1986 מנעה המשטרה עימות בין תלמידי ישיבת עטרת כהנים שנהגו להתפלל במקום, לבין אנשי הווקף, שטענו שיש בקיר פרצה המאפשרת חדירה להר הבית. אנשי הווקף התקינו במקום דלת ונעלו אותה. לאחר משא ומתן בין הצדדים הדלת פורקה, הפרצה נסתמה והמפתח נשאר בידי המשטרה.
בראש השנה תשס"ז (ספטמבר 2006) התפללו מספר אנשים ברחבת הכותל הקטן, ותלמיד ישיבה בשם אליהו קליימן תקע בשופר לאחר שאמר את פסוקי "מלכויות זכרונות ושופרות" בתפילת המוסף של החג. שוטרים שהגיעו למקום עצרו את קליימן ופינו את המתפללים בטענה לחשש לשלום הציבור, מכיוון שאותו יום היה אחד מימי הרמדאן, ושטח הכותל הקטן נחשב בעיני הווקף כחלק מרחבת הר הבית. בתביעה בבית המשפט אמרו נציגי המדינה: ”הכותל הקטן הינו קטע חשוף, המשכו של הכותל המערבי... אך הוא לא הוכר כאתר תפילה רשמי ומוכרז על ידי מדינת ישראל, ולא ניתן להפוך אותו לכזה, כפי שמבקשים התובעים.” כמו כן הובהר שמבחינה משפטית קדושתו של הכותל המערבי אינה חלה על הכותל הקטן.
בינואר 2011 הוסרו מרחבת הכותל הקטן קלונסאות ברזל שהוצבו בו ב-1972, בהסכמת הווקף.
מחלוקות בנושא תפילה בהר הבית

בהבנות הסטטוס-קוו משנת 1967 הוסכם במפורש כי ליהודים יש זכות לבקר במקום, אך לא זכות להתפלל בו, ומאז אוסרת המשטרה באופן רשמי על יהודים ונוצרים להתפלל בהר הבית.
מחלוקות בנושא תפילה בהר הבית > תפילת יהודים בהר הבית

במקרים רבים ניסו יהודים להתפלל על הר הבית, בניגוד להבנות הסטטוס-קוו. להלן האירועים הבולטים הקשורים לתפילת יהודים בהר הבית.
מחלוקות בנושא תפילה בהר הבית > תפילת יהודים בהר הבית > אירועי התפילה של הרב גורן (1967)

לאחר מלחמת ששת הימים, הרב שלמה גורן התנגד למדיניותו של משה דיין והחל לארגן אירועי תפילה הפגנתיים ברחבת הר הבית. מעשיו גרמו לתגובות של הלם בעולם המוסלמי ולחשש באשר לגורל האתרים הקדושים לאסלאם, מפני שתפילתו של גורן ברחבת הר הבית הייתה מנוגדת להסדר בין הווקף לממשלת ישראל. בעקבות אירוע תפילה המונית שארגן הרב על ההר בט' באב תשכ״ז (15 באוגוסט 1967) התרחשו הפגנות ומחאות ברחבי העולם הערבי, ואנשי הווקף נעלו את שער המוגרבים, המוביל מהכותל להר הבית. ב-17 באוגוסט התכנסה "ועדת השרים לשמירה על המקומות הקדושים" לדון בסוגיה. הוועדה החליטה להורות לכוחות הביטחון לעצור את פעילותו של הרב גורן על ההר ולפנות מתפללים יהודים אל הכותל המערבי.
סוגיית תפילת יהודים על הר הבית נידונה בוועדת השרים פעמיים נוספות, באוקטובר 1967 ובסוף מאי 1968. בישיבות אלה נמנעה הוועדה מלקבל החלטה מפורשת האוסרת תפילת יהודים או הקמת בית כנסת בהר הבית, והסתפקה בהוראה למשטרה למנוע תפילה על מנת לשמור על הסדר הציבורי במקום.
מפתחות שער המוגרבים, שננעל על ידי הווקף, נמסרו "תוך מחאה" לכוחות הביטחון הישראליים. מאז שולטת משטרת ישראל על שער הכניסה.
בעקבות אירועי התפילה של הרב גורן פרסמו שני הרבנים הראשיים לישראל (הספרדי והאשכנזי) הצהרה משותפת האוסרת על יהודים לבקר בהר הבית.
מחלוקות בנושא תפילה בהר הבית > תפילת יהודים בהר הבית > ניסיון תפילה של גרשון סלומון בט' באב (1977)

ב-14 באוגוסט 1977, ט' באב, התארגנו 30 חברי קבוצת "אל הר ה'" בראשות גרשון סלומון, בניסיון לעלות ולהתפלל בהר הבית. ההתארגנות סוכלה על ידי שירות הביטחון הכללי.
מחלוקות בנושא תפילה בהר הבית > תפילת יהודים בהר הבית > תפילה של "נאמני הר הבית" (1983)

ב-11 במאי 1983, ביום ירושלים, התיר בג"ץ לגרשון סלומון ולקבוצה של נאמני הר הבית להיכנס לפינה של מתחם הר הבית, והם התפללו שם במשך שעה וחצי. מוסלמים רבים ראו בכך פגיעה בריבונות של הווקף בהר הבית.
מחלוקות בנושא תפילה בהר הבית > תפילת יהודים בהר הבית > עליית חברי כנסת להר הבית (1986)

בשנת 1985 טענו מספר חברי כנסת ממפלגות הימין שקיים מצבור נשק מתחת לכיפת הסלע וכי הווקף הורס במכוון עדויות ארכאולוגיות לקיומו של בית המקדש. ב-8 בינואר 1986 עלתה להר קבוצת חברי כנסת והתעמתו עם אנשי הווקף.
חברי הכנסת עזבו את המקום מחשש להסלמה, אך חזרו לשם כעבור שישה ימים. הם התפללו וקראו פרקי תהילים בהפגנתיות, ובתגובה פרצו מהומות בקרב הפלסטינים.
מספר ימים לאחר מכן עלו להר שלושה צעירים והניפו את דגל ישראל מעל שער המוגרבים במשך מספר דקות. הם נעצרו והואשמו בהפרת סדר.
ב-13 בינואר עלה הרב ישראל אריאל להר הבית והשתטח על הרצפה. הוא פונה מהמקום בכוח על ידי המשטרה.