stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זייתון
היסטוריה

השכונה התפתחה בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, בעיקר הודות למוסדות מארצות חוץ, כמו בית חולים מיסיונרי, סביב אתר של כנסייה נוצרית אורתודוקסית, כנסיית פורפיריוס הקדוש, שהוקמה ב־שנת 425, ורוב בני העדה הנוצרית הקטנה ברצועת עזה חיים בה (בעבר חיו בשכונה גם יהודים). השכונה מתאפיינת במבוך של סמטאות קטנות. בימי המרד הערבי הגדול אירעו בשכונה מספר אירועים ביטחוניים.
שכונת זייתון מאוכלסת בעיקר בידי משפחות של תושבי עזה המקוריים מלפני 1948. השכונה נמצאת משני צידי דרך צלאח א-דין, ליד רחוב עומאר אל-מוכתאר. לאחר מלחמת ששת הימים תלמידי בתי הספר בשכונה השתתפו בזריקת אבנים על מכוניות ישראליות שעברו על הציר.
בשכונה מרכז של תעשייה קלה כולל מחרטות רבות ששימשו גם לייצור רקטות ארטילריות.
בתקופת האינתיפאדה השנייה הייתה השכונה אחד ממוקדי הלחימה בין צה"ל למחבלים. משרדו של אחמד יאסין היה ממוקם בשכונה, ובה הוא נהרג בסיכול ממוקד על ידי צה"ל.
במאי 2004 אירע בשכונה אסון הנגמ"ש הראשון, שישה חיילים נהרגו בפיצוץ מטען גחון שהשמיד את הנגמ"ש בו נעו, מחבלי החמאס התעללו בשרידי הגופות. בתגובה, נכנסו לשכונה כוחות חילוץ גדולים של צה"ל, בפיקוד מפקד אוגדת עזה, תא"ל שמואל זכאי במטרה להביא את שרידי הגופות לקבורה נאותה. במבצע זה נהרגו עשרות מחבלים ונגרם נזק רב לשכונה.
זייתון המשיכה להיות מוקד טרור גם לאחר נסיגת ישראל מרצועת עזה בקיץ 2005. במהלך מבצע עופרת יצוקה פעלו כוחות צה"ל בשכונה. בתקרית שאירעה ב-4 בינואר 2009 נהרגו לדברי עדי ראייה פלסטינים 48 אזרחים בני משפחת סמוני.
ב-20 ביולי 2018 השמיד חיל האוויר הישראלי את מפקדת גדוד זייתון של החמאס, שמוקמה בלב השכונה.
במלחמת חרבות ברזל תקפה אוגדה 36 של צה"ל, בהשתתפות יחידות מחטיבת גולני, חטיבה 188, חטיבת ביסלמ"ח ויחידות הנדסה, את גדוד זייתון של החמאס שבסיסיו נמצאים בשכונה.
הערות שוליים

↑  שלומי אלדר, להכיר את חמאס, כתר הוצאה לאור, 2012, עמוד 17.
↑  Cities of the Middle East and North Africa: A Historical Encyclopedia, page 156
↑  דני צדקוני, הנוצרים של הרצועה, דבר, 5 באפריל 1978
↑  לילא עבד אל־נור, עזה, ‏הנקודה היהודית: מה הסיפור של השכונה היהודית היחידה ברצועה?, באתר מעריב אונליין, 24 במרץ 2019
↑  Israel and the Palestinian Territories, 1998, page 455
1 2  Joyce Davis, Martyrs: Innocence, Vengeance, and Despair in the Middle East, page 108
↑  מידיעות המשטרה, דבר, 23 במרץ 1937
מידיעות המשטרה, דבר, 31 בינואר 1938
הודעות רשמיות - פצצות, דבר, 9 בינואר 1939
↑  עזרא ינוב, מסיתים בעזה משלחים תלמידות תיכון לרחובות, מעריב, 27 במאי 1968
1 2  ארנון רגולר, שכונת זיתון בעזה: ריכוז גדול של מחרטות לייצור רקטות קסאם, באתר הארץ, 12 במאי 2004.
↑  הרצועה בותרה לשלושה חלקים; סגר כללי הוטל על השטחים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 22 במרץ 2004
↑  בן כספית, האזרח זכאי, מעריב, ‏ 03.06.2005, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  מה באמת קרה בשכונת זיתון?, מאמר בבלוג של עידן לנדו, 1 בפברואר 2009. במאמר קישורים לכמה דפי עדות, באתר "בצלם".
↑  
שגיאות פרמטריות בתבנית:אתר צה"ל 
סוג לא תואם [ 3 ]  צה"ל מבצע תקיפה נרחבת לעבר מטרות טרור של חמאס ברצועת עזה, באתר צה"ל, 20 ביולי 2018.
↑   קרבות פנים אל פנים מול מחבלים:תיעוד מיוחד מהלחימה להכרעת גדוד מרכזי של חמאס, באתר צה"ל, 20 בנובמבר 2023
הקונספציה

"הקוֹנְסֶפְּצְיָה" היא הכינוי שנתנה ועדת אגרנט לתפיסה שגיבשה חטיבת המחקר של אגף המודיעין בצה"ל (אמ"ן/מחקר), במהלך שנת 1971, בדבר תנאי סף מצריים וסוריים ליציאה למלחמה. הכינוי נטבע על ידי ועדת אגרנט, כנראה על בסיס עדותו של ראש אמ"ן במלחמה, האלוף אלי זעירא (שלבסוף המליצה הוועדה להדיחו בשל אחריותו הכוללת), שבעדותו בפני הוועדה הרבה להתייחס לתאוריה שהציגו בפניו אנשי המחקר ביחס לכוונות המלחמה המצריות כאל "קונספציה". במרכז הקונספציה, כפי שהגדירה זאת הוועדה, עמדו שתי הנחות יסוד:
מצרים לא תצא "למלחמה נגד ישראל אלא אם תבטיח לעצמה תחילה יכולת אווירית לתקוף את ישראל בעומק, ובמיוחד את שדות התעופה העיקריים של ישראל, כדי לשתק את חיל האוויר הישראלי".
"סוריה לא תצא להתקפה רבתי על ישראל אלא בעת ובעונה אחת עם מצרים".
החל מסוף 1972 ובמיוחד בימים שקדמו למלחמת יום הכיפורים, נוצרה סתירה בין המידע המודיעיני שהצביע על הכנות וכוונות של סוריה ומצרים לצאת למלחמה לבין העובדה שמצרים עדיין לא השיגה את היכולת האווירית לשתק את חיל האוויר הישראלי. גורמי ההערכה המרכזיים באמ"ן, ראש אמ"ן, ראש חטיבת המחקר, תא"ל אריה שלו, וראש ענף 6 (מצרים) סא"ל יונה בנדמן, דבקו בקונספציה ומכיוון שידעו שלמצרים אין עדיין מספיק מטוסי קרב כדי לתקוף את בסיסי חיל האוויר הם העריכו עד בוקר ה-6 באוקטובר שמצרים וסוריה אינן מתכוונות לצאת למלחמה. לאחר המלחמה, שלו ובנדמן נמצאו על ידי ועדת אגרנט כאחראים הראשוניים ביותר למחדל המודיעיני ולמידע שעליו התבסס ראש אמ"ן אלי זעירא.
התרעת המלחמה הייתה מאז ומתמיד אחת משלוש אבני היסוד של תפישת הביטחון של ישראל לצד הרתעה והכרעה. תפישת המלחמה של צה"ל, כפי שבאה לידי ביטוי במאי 1973 בהצגת תוכניות המלחמה בפורום המטכ"ל, בפני שר הביטחון, ובפני ראש הממשלה, נשענה על ההנחה שאמ"ן ייתן התרעה אופרטיבית, קרי התרעה של כמה ימים מראש שתאפשר גיוס מילואים והיערכות לפי תוכנית "סלע". כישלון אמ"ן במתן התרעה הביא למה שהרמטכ"ל, רב-אלוף דוד אלעזר הגדיר עוד לפני פרוץ המלחמה כמצב "קטסטרופה", קרי מלחמה שפורצת ללא התרעה ומבלי שצה"ל יערך במועד לקראתה. כפי שציינה והדגישה ועדת אגרנט, להפתעה המודיעינית היו תוצאות קשות עם פרוץ הקרבות.
ההיצמדות לקונספציה - הסברים

בעקבות מסקנות ועדת אגרנט יצא למונח "קונספציה" שם רע. בפועל, גם הוועדה הקפידה להבהיר כי שורש הבעיה לא היה בעצם החשיבה הקונספטואלית, שהיא צורת החשיבה המקובלת לגבי מציאות קונקרטית, אלא ב"דבקות העקשנית" של כמה מבכירי אמ"ן בתפישה לפיה מצרים אינה רואה עצמה מוכנה למלחמה למרות שפע המידע שהצביע כי תפישה זו כבר אינה תקפה.
ועדת אגרנט לא חקרה עד כמה היו כל מעריכי אמ"ן שותפים לטעות, אולם מחקרים מאוחרים הראו כי לא מעט מקציני המחקר, בראש ובראשונה אנשי ענף 5 (סוריה) בראשות סא"ל אבי יערי, העריכו בימים שלפני המלחמה כי ההכנות הסוריות הן לפתיחה באש. אולם מכיוון שעל פי הקונספציה סוריה הייתה אמורה להצטרף למלחמה רק אם מצרים תפתח בה ומכיוון שהמומחה המרכזי של אמ"ן לנושא המצרי, יונה בנדמן, דבק נחרצות בתפישה שאמרה כי מצרים אינה רואה עצמה מוכנה למלחמה, דעתם לא באה לידי ביטוי במסמכי אמ"ן ובהערכות המודיעין שהוצגו בפני מקבלי ההחלטות.
הסבר מקובל לדבקות בתפישה מסוימת וביטול הסימנים המעידים על כך שתפישה זו אינה תקפה הוא תאוריית "הדיסוננס הקוגניטיבי" של לאון פסטינגר. על פי תאוריה זו האדם חותר לעקביות בין תפישתו את המציאות להתנהגותו בפועל וכאשר נוצרת סתירה בין השניים הוא מחפש דרכים לצמצמה. במקרים בהם התפישה חזקה במיוחד צמצום הסתירה יתבצע על ידי חיפוש הסברים למציאות שֶׁיִּתְאֲמוּ לתפישה. על פי תאוריה זו, דבקותם העקשנית של גורמי ההערכה המרכזיים בקונספציה הביאה אותם לחפש הסברים כמו "תרגיל" או "חשש מפני התקפה ישראלית" לסימנים המעידים לכך שמצרים וסוריה עומדות לצאת למלחמה. הסבר נוסף, המתמקד בצד האישיותי של המעריכים, הוא התיאוריה של "הצורך בסגירות קוגניטיבית" לפי תאוריה זו לכל אדם יש צורך להגיע לשיפוט ברור או בטוח על שאלה ספציפית שכן שיש גבול לסך המשאבים האינטלקטואליים שניתן להשקיע בהתמודדות עם כל שאלה. אולם בעוד שהצורך להגיע לשיפוט הוא אוניברסלי, הקצב בו יגיע כל אדם להקפאת התהליך שונה ומותנה במבנה אישיותו. טיפוסים בעלי צורך גבוה בסגירות קוגניטיבית יחתרו להגיע לתשובה מהר ככל האפשר ויימנעו מפתיחת הבעיה לדיון נוסף גם כאשר יהיה ברור שהתשובה שנתנו אינה תואמת מציאות. מבחנים רבים הראו שטיפוסים בעלי צורך גבוה בסגירות קוגניטיבית הם טיפוסים סמכותניים ששמים דגש רב על בהירות, סדר ועקביות, חסרי סבלנות לריבוי דעות ודעות של אחרים, ובעלי ביטחון עצמי רב. דפוסי ההתנהגות של בנדמן וזעירא תואמים מאד דפוסי התנהגות אלה, מה שמציב אותם בקטגוריה של טיפוסי אישיות בעלי צורך גבוה בסגירות קוגניטיבית. הצורך הזה מנע מהם, על פי התאוריה, לקבל ערב המלחמה את האפשרות שהתשובה שנתנו מזה זמן רב לתכונת המלחמה במצרים וסוריה אינה תקפה.
בניסיון לצמצם את אחריותו לכישלון המודיעיני ערב מלחמת יום הכיפורים טען אלי זעירא כי "הקונספציה" הושתלה בקרב מעריכי אמ"ן על ידי סוכן ישראלי במצרים, אשרף מרואן, שהיה, לטענת זעירא, סוכן כפול. הקונספציה נקבעה עוד בימי קודמו של זעירא באמ"ן, אהרן יריב, וזעירא האשים את עצמו על שלא בדק באופן ביקורתי את הקונספציה. כיום ברור שמרואן לא היה סוכן כפול ועדיין עומדת בעינה השאלה מדוע לא נעשה שימוש במידע המדויק שהעביר מרואן. ועדת אגרנט קבעה כי בימים שקדמו למלחמת יום הכיפורים היו בידי אמ"ן (מחקר) ידיעות מתריעות למכביר שסופקו לו על ידי מחלקת איסוף בתוך אמ"ן ועל ידי רשויות איסוף אחרות במדינה. הוועדה סברה שידיעות אלה היו חייבות להביא את אמ"ן לידי הערכה מחמירה, זאת אומרת, ליחס סבירות של פרוץ מלחמה, בתחילת השבוע שלפני המלחמה, להעלות אותה בהמשכו כאשר הגיע מידע מתריע נוסף, ולהתריע לאחר קבלת הידיעות על הפינוי הסובייטי שהמלחמה עומדת בשער.
הפקת לקחים

העובדה שוועדת אגרנט מצאה ש"דבקות עקשנית" בקונספציה הייתה הגורם המרכזי להפתעה על מחירה היקר, חייבה מציאת פתרונות לבעיה. הפתרונות היו בעיקרם ארגוניים.
עד מלחמת יום הכיפורים היה לאמ"ן מונופול על הערכת המודיעין בישראל. כחלק מלקחי המלחמה בוזרה ההערכה ונבנו גופי הערכה גם במוסד (אגף המודיעין) ובמשרד החוץ (המחלקה למחקר מדיני).
באגף המודיעין של צה"ל הוקמה מחלקת הבקרה (הידועה גם בכינוי ה"איפכא מסתברא") שתפקידה להציג פרשנויות חלופיות להערכה המרכזית במטרה לעורר סימני שאלה סביב הנחות היסוד שלה. ראש המחלקה הוא קצין בדרגת אלוף-משנה, הכפוף ישירות לראש אגף המודיעין, ולא לראש חטיבת המחקר.
בנוסף, הוחלט על הפרדה בין אגף המודיעין לחיל המודיעין, אשר בראשו יעמוד קצין מודיעין ראשי, בכפיפות לראש אמ"ן ויבוא במקום תפקיד "עוזר ראש אמ"ן לחמ"ן". המטרה הייתה לאפשר לראש אמ"ן להתמסר לנושאי המחקר, הערכת המודיעין וההתרעה, ולהסיר ממנו את הצורך לדאוג לטיפול היום-יומי בענייני הלוגיסטיקה והארגון הקשורים לניהול זרוע המודיעין בצבא.
צבי זמיר טען כי "אין פסול בכך שלגוף כמו צה"ל או אמ"ן תהיה קונספציה במשמעות של תפיסה, ראייה כוללת. על יסוד צירוף של עובדות, מהלכים שיש ביניהם קשר, מתקבלת תפיסה כוללת המדריכה ומכוונת את המערכת. ... הבעיה אינה הקונספציה כשלעצמה, אלא ההיצמדות אליה והסירוב לבחון אותה לאור עובדות ונתונים מצטברים. אסור שקונספציה תהפוך לתפיסה מקודשת. להפך, היא חייבת להיות דינמית, נבדקת ומתעדכנת באופן מתמשך לאור ידיעות עדכניות על כוונות היריב ויכולותיו".
החוקר אפרים קם טוען כי פתרונות אלה לא נותנים תשובה מספיק טובה לבעיה וכל אחד מהם כולל כשלים אינהרנטיים העלולים במקרים מסוימים להחמיר את הבעיה.
שימושים מאוחרים יותר

השימוש בכינוי "הקונספציה" שב לשיח הציבורי לאחר טבח שבעה באוקטובר. מספר ימים לפני כן פורסם כי הושגו הבנות בין ישראל לחמאס, בתיווך קטר, מצרים והאו"ם. הוסכם לפתוח מחדש את מעבר ארז, להעלות את מספר אישורי הכניסה לפועלים מעזה, להרחיב את אזור הדיג מול חופי רצועת עזה ולהרחיב את יכולות הייבוא והייצוא מהרצועה. גורמים ישראליים אמרו שצעדים אלה יינתנו רק בתמורה לרגיעה. כמו כן פורסם שגורמי ביטחון ובכירים בצה"ל אמרו לדרג המדיני שחמאס מעוניין בהטבות כלכליות ולא בעימות צבאי, וכי הוא מורתע.
לאחר המתקפה כונתה תפיסה זו "הקונספציה", בדומה לתפיסה שתוארה בדו"ח ועדת אגרנט. גורמי ביטחון ישראלים ידעו על אימונים צבאיים של חמאס, אך אלה לא הדליקו "נורה אדומה" בקהיליית המודיעין. גם לאחר אזהרות התצפיתניות והתרעה של נגדת מודיעין מיולי 2023 לפיה חמאס פועל כדי לממש את תוכניתו לכבוש יישובים ובסיסים בדרום הארץ נאמר כי מדובר בתרחיש לא מציאותי.
ראו גם

מחלקת הבקרה
מודיעין במלחמת יום הכיפורים
מבצע ניצוץ (1973)
כשל דמיון
לקריאה נוספת

אורי בר-יוסף, הצופה שנרדם - הפתעת יום הכיפורים ומקורותיה, הוצאת זמורה ביתן, 2001.
אלי זעירא, מיתוס מול מציאות, מלחמת יום הכיפורים: כישלונות ולקחים (תל אביב, ידיעות אחרונות, 2004).
אריה שלו, כישלון והצלחה בהתרעה: הערכת המודיעין ערב מלחמת יום הכיפורים, תל אביב, הוצאת משרד הביטחון, 2007.
דוד ארבל ואורי נאמן, שיגיון ללא כיפורים: ההפתעה שלא הייתה והאסטרטגיה שכשלה, תל אביב, ידיעות אחרונות, 2006.
דני אשר, לשבור את הקונספציה, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 2003.
תהליך השלום הישראלי-פלסטיני

תהליך השלום הישראלי-פלסטיני התפתח לאורך השנים, כניסיון לפתור את הסכסוך הישראלי-פלסטיני ולסיים את מעגל האלימות הנמשך מתחילתו. החל משנות השבעים ממשלות ישראל ניסו לפתור בדרכי שלום את הסכסוך הישראלי-ערבי וכחלק ממנו את הסכסוך הישראלי-הפלסטיני. במהלך התהליך נחתמו הסכם השלום בין ישראל למצרים (1979), הסכמי אוסלו (1993) והסכם השלום בין ישראל לירדן (1994).
בדרך כלל ארצות הברית מעורבת בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני, בשאיפה להוביל לפתרון "שתי מדינות לשני עמים". בשנת 2002 הציגה ארצות הברית את מפת הדרכים ובה קווי מתאר לפתרון זה. במידה פחותה מעורבים בתהליך השלום גם גורמים נוספים, כמו רוסיה, האיחוד האירופי ומנהיגים ממדינות המזרח התיכון.
בשנת 2020 החלו מגעים ויחסים דיפלומטיים חלקיים בין ישראל למספר מדינות ערביות, בתיווך ארצות הברית, בהן איחוד האמירויות הערביות, בחריין, מרוקו, עומאן וערב הסעודית. ברוב המקרים מדינות אלה מיעטו להתייחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
היחס לתהליך השלום > נקודת המבט הישראלית

הציבור בישראל מחזיק בדעות ותפיסות מגוונות לגבי תהליך השלום (אנ'). עמדתה הרשמית של ישראל היא שבמסגרת משא ומתן לשלום היא תהיה מוכנה לוותר במידת-מה על שליטה ביהודה ושומרון, בתמורה להפסקת הטרור וחתימת הסכם שלום. עמדה זו באה לידי ביטוי בוועידת מדריד (1991), בהסכמי אוסלו (1993) ובוועידת קמפ דייוויד (2000). הגורם הפלסטיני מולו מנהלות ממשלות ישראל משא ומתן הוא הרשות הפלסטינית, בראשות מחמוד עבאס ופת"ח, תוך התעלמות משליטת חמאס ברצועת עזה. חמאס מוגדר כארגון טרור על ידי מדינות רבות ובהן ישראל, ארצות הברית, קנדה, ירדן ויפן.
חלק מהישראלים תומך בפתרון "שתי מדינות לשני עמים", בעוד אחרים נואשו מתהליך השלום לאחר שחוו את הטרור של האינתיפאדה השנייה ואת מתקפות חמאס על ישראל, ואינם סומכים על ההנהגה הפלסטינית. חלקם מאמינים שלא ייתכן הסכם שלום על בסיס "שתי מדינות לשני עמים" או שכל השטח בין הירדן לים נועד למדינה יהודית או שילוב בין הגישות הללו וקורא לספח את השטחים במחלוקת במסגרת "פתרון מדינה אחת" או פתרון מדיני אחר.
היחס לתהליך השלום > נקודת המבט הפלסטינית

הפלסטינים חלוקים ביניהם בגישה לתהליך השלום (אנ'). חמאס מצהיר בגלוי שמטרתו היא כיבוש מדינת ישראל, גירוש והרג היהודים, והקמת מדינה אסלאמית. לפי גישה זו, כל הפליטים הפלסטיניים וצאצאיהם יוכלו לשוב לבתיהם ולשלוט בקרקע. גם יאסר ערפאת והארגון לשחרור פלסטין הצהירו בתחילה בגישה זו, אך בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלו להשתתף בשיחות שלום עם ישראל. במסגרת הסכמי אוסלו, בתמורה לנסיגת כוחות צה"ל ממספר מוקדים ברצועת עזה וביהודה ושומרון, הכריזו על הכרה בזכות הקיום של מדינת ישראל.
האמנה הלאומית הפלסטינית של אש"ף – שנכתבה עוד טרם 1967 קובעת כי לפלסטינים זכות על כל ארץ ישראל, קוראת להשמדת מדינת ישראל על ידי מאבק מזוין, מגדירה את הציונות כתנועה כובשת ולא חוקית ושוללת את זכותם של היהודים להגדרה עצמית ומדינת לאום. בפרסומים רשמיים טוענת הרשות הפלסטינית כי בעקבות הסכמי אוסלו והצבעות בפרלמנט הפלסטיני שנעשו בהמשך לו בוטלו הסעיפים הרלוונטיים, אך גורמים שונים – והן פלסטיניים והן וישראלים – מפקפקים בחוקיות הביטול ממספר טעמים, כמו העובדה שההצבעה לא הייתה על ביטול אלא על הסמכת ועדה שתבטל וכזו מעולם לא כונסה, ועוד. כמו כן, למעשה, מעולם לא פורסמה אמנה חדשה או מתוקנת ואין ביד ישראל שום מסמך רשמי פלסטיני הקובע את ביטול-תקפותה, באתריה הרשמיים של הרשות הפלסטינית נותר הנוסח המקורי והוא גם הנלמד בבתי הספר שלה, ומפת המדינה הפלסטינית שמתפרסת על ידה כוללת את כל שטח ישראל.
לפי סקרים, שיעור התמיכה בחמאס אצל הפלסטינים ביהודה ושומרון עומד על בין 40% ל-50% – כמעט פי 3 מהתמיכה בפת"ח השלטת. התמיכה בפעולות טרור ספציפיות של חמאס כנגד מדינת ישראל – כולל בתוך הקו הירוק – גבוהה אף יותר. לדוגמה, תמיכה של 82% בטבח שבעה באוקטובר. בנוסף, רק 23% מאמינים כי לישראל ישנה זכות קיום, בעוד מעל לשני שלישים מהרחוב הפלסטיני סוברים שעל הפלסטינים לפעול לביטולה של ישראל והקמת מדינה פלסטינית על כל השטח. כמעט כל אלו סבורים שהדרך לכך היא במאבק מזוין, אך שני השלישים הללו כוללים אף כאלו התומכים במשא ומתן עם ישראל ופתרון שתי המדינות – כאשר אלו מוסברות בידיהם כטקטיקה וצעד ביניים בלבד.
בעיית הפליטים הפלסטינים נותרה ללא פתרון. אף מנהיג פלסטיני לא הביע נכונות לוותר על זכות השיבה של הפליטים.
היחס לתהליך השלום > נקודת המבט האמריקאית

קיימות דעות ותפיסות מגוונות לגבי תהליך השלום בקרב גורמים רשמיים בארצות הברית. מאז מלחמת ששת הימים, כל נשיאי ארצות הברית נקטו במדיניות לפיה הפלסטינים צריכים לעשות כל מאמץ למנוע טרור, עליהם לקבל את זכות הקיום של ישראל ללא תנאים, ובתמורה ישראל צריכה לוותר על שטחים שנכבשו.
הנשיאים ביל קלינטון וג'ורג' ווקר בוש תמכו בפומבי בהקמת מדינה פלסטינית בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה, על בסיס ההגדרה העצמית של העם הפלסטיני. דעות דומות הושמעו על ידי הנשיא ברק אובמה. בשיחה עם בנימין נתניהו הוא אמר כי ארצות הברית נותרה מחויבת לפתרון "שתי מדינות לשני עמים" במסגרתו "ישראל תהיה בטוחה ולצדה מדינה פלסטינית ריבונית".
נושאים עיקריים במשא ומתן

בשיחות בין הישראלים לפלסטינים עלו המחלוקות בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
נושאים עיקריים במשא ומתן > סוגיות הליבה

ירושלים: מעמדה החוקי של ירושלים, הכותל המערבי, הר הבית, מסגד אל-אקצא
בעיית הפליטים וזכות השיבה: בעיית הפליטים הפלסטינים, זכות השיבה, הנכבה, הפליטים היהודים ממדינות ערב
ההתנחלויות ביהודה ושומרון: התנחלות
מענה ביטחוני לטרור, מניעת הסתה ואלימות, ואבטחת גבולות מדינת ישראל
מעמד בינלאומי
חלוקת המשאבים, בעיקר פתרון הבעיות במשק המים והשפכים ברשות הפלסטינית
נושאים עיקריים במשא ומתן > סוגיות נוספות

מסירת שטחים לידי הרשות
הכרה במדינת ישראל ובזכות הקיום שלה
גדר ההפרדה
הפסקת תשלומי הרשות הפלסטינית למחבלים ולמשפחותיהם
הפסקת ההסתה ברשות הפלסטינית
המעבר הבטוח, נמל ימי ונמל תעופה
הפסקת הטרור
בעיית האסירים
פעילות צה"ל ביהודה שומרון וחבל עזה
פירוז המדינה הפלסטינית
מעברי גבול
גבולות וחלוקת הקרקע
יצירת אמון בין הצדדים
מנקודת המבט הישראלית, הדאגה העיקרית היא לביטחון. ישראל מצפה שההנהגה הפלסטינית תילחם בטרור ותקדם סובלנות ודו-קיום עם ישראל. הישראליים מציינים שבמקרים רבים המנהיגים הפלסטינים תמכו בארגוני טרור ובפעולות טרור, השתתפו בהסתה נגד ישראל, ושללו את זכות הקיום שלה. כמו כן הם מציינים את אמנת חמאס, הקוראת להשמדתה של ישראל.
עם זאת, פעילי שלום פלסטינים רואים גם סימנים חיוביים בצד הפלסטיני, ולדעתם ישראל צריכה להיעזר בהם על מנת לטפח יחסים חיוביים הדדיים. משנת 2007 גבר שיתוף הפעולה הביטחוני בין ישראל לכוחות הביטחון הפלסטיניים ביהודה ושומרון. בין השאר, ארצות הברית אימנה וחימשה את כוחות הביטחון הפלסטינים והמשמר הנשיאותי.
גורמי ממשל רבים בישראל הביעו התנגדות להקמת מדינה פלסטינית, בגלל סיבות רבות. אי לכך, הפלסטינים חוששים שישראל לא תאפשר הקמה של מדינה עצמאית בעלת רצף טריטוריאלי. ישראל מטילה מגבלות כלכליות על אנשים פרטיים ומוסדות פלסטיניים המקשים על הקמת מדינה, בנימוקים של מניעת טרור.
ציוני דרך בתהליך השלום

מאז מלחמת ששת הימים מתקיימים מגעים בין ישראל לפלסטינים, הכוללים שיחות לא-רשמיות ורשמיות, משא ומתן, והסכמים שונים.
ציוני דרך בתהליך השלום > החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם

לאחר מלחמת ששת הימים מועצת הביטחון של האו"ם קיבלה פה אחד את החלטה 242 הקוראת לנסיגה ישראלית מהשטחים שנכבשו במהלך המלחמה, בתמורה לסיום הלוחמה וכיבוד והכרה בריבונותן ובעצמאותן של מדינות האזור.
ישראל קיבלה את ההחלטה בדצמבר 1967 מתוך פרשנות לפיה אין מחויבות לסגת מכל השטחים שנכבשו במהלך המלחמה אלא רק מחלקם.
הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), שהוקם בשנת 1964, סירב בהתחלה לקבל את ההחלטה, בטענה שהיא איננה מכירה בפלסטינים כעם אלא מתייחסת אליהם כאל בעיית פליטים בלבד. אולם עם השנים עמדתם השתנתה והם תמכו בהחלטה – במסגרת הסכמי אוסלו אש"ף הכיר בזכות הקיום של מדינת ישראל, ובין השאר קיבל במפורש את החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם.
ציוני דרך בתהליך השלום > החלטה 3236 של העצרת הכללית של האו"ם

החלטה 3236 של העצרת הכללית של האו"ם התקבלה ב-22 בנובמבר 1974. ההחלטה קוראת להחזיר את הפליטים הפלסטינים לבתיהם ולקבל בחזרה את רכושם, מאשרת את זכויותיו של העם הפלסטיני, כולל הזכות להגדרה עצמית, הזכות לעצמאות והזכות לריבונות לאומית, וכן את זכותם של הפלסטינים לפעול בכל האמצעים המאושרים על פי אמנת האו"ם על מנת להשיג את זכותם להגדרה עצמית. בהחלטה מודגש האיסור לפגוע באוכלוסייה אזרחית.
כמו כן ההחלטה קובעת שבעיית הפליטים הפלסטינים תיכלל כפריט קבוע בסדר היום של העצרת הכללית. ואכן, נושא זה נדון מאז מחדש בכל שנה בעצרת הכללית של האו"ם.
ציוני דרך בתהליך השלום > קבלת פתרון שתי מדינות על ידי אש"ף

בשנת 1973 מונה סעיד חמאמי, חבר המועצה הלאומית הפלסטינית, להיות נציג אש"ף בלונדון. שם החל לקדם רעיונות של הידברות ודו-קיום בין יהודים לערבים והביע תמיכה בפתרון שתי המדינות לסכסוך הישראלי-פלסטיני. בפברואר 1977 הצהיר חמאמי כי "אש"ף מוכן להכיר בישראל תמורת פינוי גמור של יהודה ושומרון ורצועת עזה והוא מוכן לדו-שיח על בסיס של הכרה הדדית".
החלטות של האו"ם מיוני 1967 עד 1976 קראו אף הן לפתרון שתי מדינות על בסיס גבולות 1967 וזכו לתמיכה בינלאומית רחבה, גם אם לאחר מכן בוטלו באמצעות זכות הווטו של ארצות הברית.
ב-15 נובמבר 1988 הצהיר יאסר ערפאת על "הכרזת העצמאות הפלסטינית" המבוססת על תוכנית החלוקה של האו"ם משנת 1947. הצהרה זו התפרשה כהכרה עקיפה במדינת ישראל ותמיכה בפתרון של שתי מדינות לשני עמים.
ציוני דרך בתהליך השלום > מאמצי שלום עם מדינות שכנות

לאחר מלחמת ששת הימים היו מאמצים לקדם שיחות שלום בין ישראל לבין שכנותיה: מצרים, ירדן, סוריה ולבנון. החלטת האו"ם 242 התקבלה על ידי ישראל, ירדן ומצרים, ללא סוריה ולבנון.
בעקבות ההחלטה מונה גונאר יארינג כשליח מיוחד למזרח התיכון, מתוך כוונה לקדם הסכמים ולסייע למאמצים להשיג הסדר שלום מקובל בהתאם להחלטה. בשנים 1967–1971 ניהל יארינג מספר סבבי שיחות בין ישראל לבין מצרים וסוריה, אך שיחות אלה לא נשאו פרי.
בדצמבר 1969, מזכיר המדינה אמריקאי ויליאם פירס רוג'רס הציע את תוכנית רוג'רס, שקראה להפסקת אש במלחמת ההתשה וכן ניסיון להגיע להסכם על בסיס החלטה 242. ממשלת מצרים קיבלה את התוכנית, אך ישראל דחתה אותה.
ביוני 1970 ובאוקטובר 1971 שוב הציע תוכניות דומות, אך גם הן נדחו על ידי הצדדים.
ציוני דרך בתהליך השלום > נוסחת יריב – שם טוב (1974)

נוסחת יריב – שם טוב הייתה יוזמה מדינית שהגו יחדיו בשנת 1974 שרי הממשלה ה-16 אהרן יריב וויקטור שם טוב, שבה קראו למדינת ישראל להכיר באש"ף ולנהל משא ומתן לשלום עם הפלסטינים.
כשהנוסחה נדונה בישיבת הממשלה, ראש הממשלה יצחק רבין הסתייג ממנה ואמר: "בחתירתה של ישראל לקראת שלום היא מעניקה עדיפות ראשונה להסדרים בין מדינות ערב לבין ישראל ובראש ובראשונה למצרים וכי הבעיה הפלשתינאית אינה הבעיה המרכזית ואת פתרונה יש למצוא במסגרת הסדר בין ישראל לירדן".
עמדה דומה הובעה על ידי יגאל אלון, שגם פסק כי אש"ף אינו בא בחשבון לייצוג הפלסטינים. הנוסחה לא נדונה שוב לאחר מכן.
ציוני דרך בתהליך השלום > המפגש בין שמעון פרס למלך חוסיין

באפריל 1987 נחתם הסכם לונדון בין שר החוץ הישראלי שמעון פרס לבין חוסיין, מלך ירדן, במהלך פגישה חשאית בלונדון. ההסכם נוסח כהבנה הכפופה לאישור שתי הממשלות, ונועד לקדם את "האופציה הירדנית", לפיה ממלכת ירדן תחזור לשלוט באוכלוסייה הפלסטינית בשטחים, ובמקביל תחתום על חוזה שלום עם ישראל. עם שובו לישראל נתקל פרס בהתנגדות של ראש הממשלה יצחק שמיר והיוזמה עלתה על שרטון.
ציוני דרך בתהליך השלום > שיחות משה עמירב ופייסל חוסייני (1987)

בחודשים יולי-אוגוסט 1987 התקיימה סדרת פגישות חשאיות בין איש תנועת החרות משה עמירב לבין בכיר אש"ף בשטחים באותה עת פייסל חוסייני, בסופה נוסח מזכר הבנות שתכליתו הייתה לבסס תשתית לשיחות בין ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר לבין ראש אש"ף יאסר ערפאת.
עמירב גיבש תפיסה לפיה יש לפעול ברוח משנתו של זאב ז'בוטינסקי, שראה את הסכסוך הערבי ישראלי כקונפליקט לאומי, ולכן גרס שיש להכיר בישות לאומית פלסטינית ולפעול להסדר מדיני מולה. את תוכניתו, שזכתה בעידוד מדן מרידור ומיכה רייסר, העלה אגף הארגון של חירות על הכתב בצורת חוברת, אשר הגיעה גם לידיו של סרי נוסייבה. בתיווכו של פעיל שלום ירושלמי בשם דוד איש שלום, פנה נוסייבה לעמירב והציע להפגש איתו.
עמירב התייעץ עם חבריו מהליכוד דן מרידור, אהוד אולמרט ורוני מילוא. אולמרט התקשר לשמיר ושמיר אישר את המשך המגעים.
בפגישה הראשונה ב-3 ביולי 1987 הציע נוסייבה לצרף למפגשים את חוסייני. ב-6 באוגוסט 1987 נפגש עמירב פגישה אישית עם שמיר ועדכן אותו לגבי מגעיו עם האישים הפלסטינים. שמיר לא שלל את המפגשים והשיב ש"חייבים להיות זהירים בנושא הזה". במפגש ה-13 והאחרון, ב-25 באוגוסט, הושלם ניסוח מזכר הבנות, אותו העביר חוסייני ליאסר ערפאת ועמירב העביר ליצחק שמיר. לאחר שדבר המפגשים והמסמך התפרסמו, הורה שמיר לעצור את חוסייני מעצר מנהלי שהתפרש כבגידת הליכוד בפלסטינים והושם קץ למגעים.
ב-9 בדצמבר 1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה, בעקבותיה הכירה ישראל באש"ף, ניהלה עם הארגון משא ומתן ואף חתמה איתו הסכמים.
ציוני דרך בתהליך השלום > ועידת מדריד (1991)

בשנת 1991, עם תום מלחמת המפרץ הראשונה, הצליח נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש האב לכנס את ועידת מדריד, שתכליתה הייתה ליצור סדר חדש במזרח התיכון ולהביא להסדר הסכסוך הישראלי-ערבי. מנאומו בכנס: "מטרתנו חייבת להיות ברורה וחד משמעית – לא רק לשים קץ למצב המלחמה במזרח התיכון ולהחליפו במצב של אי-לוחמה. בכך אין די, זה לא יחזיק מעמד. אנו חותרים לשלום, שלום אמיתי".
בוש קרא למשא ומתן ישיר, המבוסס על החלטות 242 ו-338 של מועצת הביטחון, הקוראות לנסיגה ישראלית מהשטחים לקווי 1967. לגבי הפלסטינים, הציע בוש לנהל משא ומתן על הסדר לממשל עצמי, שיימשך 5 שנים. החל בשנה השלישית ייפתחו שיחות על הסדר הקבע. הוא ביקש להעניק לעם הפלסטיני "שליטה משמעותית על חייו ועל גורלו, משהו שיבטיח את ההשלמה עם ישראל ואת ביטחונה של ישראל".
הוועידה סללה את הדרך למשא ומתן ישיר בין ישראל לפלסטינים. לאחר הוועידה התקיימו מספר סבבים של שיחות המשך בוושינגטון. השיחות לא הניבו הסכם כלשהו, אך ארגוני ימין בישראל ראו בהן תקדים מסוכן, וכמחאה על קיומן פרשו ב-1992 מפלגות הימין מהממשלה והובילו לבחירות חדשות.