stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קורטני אוקולו
ביוגרפיה > 2018

באליפות העולם באולם שנערכה בברמינגהם, בריטניה בתחילת מרץ 2016 זכתה אוקולו בשתי מדליות זהב בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 50.55 שניות, לפני בת ארצה שקימה ווימבלי (51.47 שניות) ואיילי דויל מבריטניה (51.60 שניות) ובריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם קוואנרה הייז, ג'ורג'ן מולין ושקימה ווימבלי בשיא אליפות חדש של 3:23.85 דקות, לפני פולין (3:26.09 דקות) ובריטניה (3:29.38 דקות).
ביוגרפיה > 2019

במשחקים הפאן אמריקאים שנערכו בלימה, פרו בתחילת אוגוסט 2019 זכתה אוקולו בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר, לפני קנדה וג'מיקה. מדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 51.22 שניות, אחרי שריקה ג'קסון מג'מייקה (50.73 שניות) ופאולה מורן ממקסיקו (51.02 שניות).
ביוגרפיה > 2019 > אלופה ושיאנית עולם

באליפות העולם שנערכה בדוחה בסוף ספטמבר אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת שליחים 4x400 מטר משולבת ב-2 אתלטיות ו-2 אתלטים, שנערכה לראשונה בתולדות אליפויות העולם, ביחד עם וילברט לונדון, אליסון פליקס ומייקל צ'רי בשיא עולם חדש של 3:09.34 דקות, לפני ג'מייקה (3:11.78 דקות) ובחריין (3:11.82 דקות) ובריצת שליחות 4x400 מטר לאחר שהשתתפה בשלב המוקדמות.
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 200 מטר: 22.93 שניות (2015)
ריצת 400 מטר: 49.71 שניות (2016)
שיאים אישיים > אולם

ריצת 400 מטר: 50.55 שניות (2018)
הערות שוליים

↑  2 אתלטיות ו-2 אתלטים
↑  Courtney Okolo, Texas Sophomore, Sets New NCAA 400 Record Of 50.03 At Big 12 Meet, 18 May 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  World Athletics: 14432036
פול ארנג

פול ארנג (באנגלית: Paul Ereng; נולד ב-22 באוגוסט 1967) הוא אתלט עבר קנייתי. הוא אלוף אולימפי, שיאן עולם באולם ופעמיים ברציפות אלוף עולם באולם בריצת 800 מטר.
ביוגרפיה

ארנג נולד בקיטלה (גובה 2,100 מטר) שבמחוז טרנס-נזויה מזרחית להר אלגון. הוא למד בבית ספר לבנים בניירובי. עד שנת 1987 היה רץ מבטיח ל-400 מטר אך לאחר שהחל ללמוד באוניברסיטת וירג'יניה בשנת 1988 עשה הסבה לריצת 800 מטר וזכה במדליית זהב באליפות המכללות של ארצות הברית (NCAA) בריצה זו.
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

באולימפיאדת סיאול (1988) זכה ארנג במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:43.45 דקות, לפני האלוף האולימפי היוצא בעל התוצאה השנייה בטיבה בעולם ז'ואקים קרוז מברזיל (1:43.90 דקות) וסעיד עוויטה ממרוקו (1:44.06 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:04.69 דקות, בשלב חצי הגמר הרביעייה מקניה קבעה תוצאה של 3:03.24 דקות.
ביוגרפיה > שיאן ואלוף עולם

באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה במרץ 1989 זכה ארנג במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא עולם חדש של 1:44.84 דקות, לפני ג'וזה לואיז ברבוזה מברזיל (1:45.55 דקות) וטונינו ויאלי מאיטליה (1:46.95 דקות). אותה שנה הוא זכה בשנית באליפות המכללות של ארצות הברית בריצה זו. בתחרות שנערכה בציריך, שווייץ באוגוסט אותה שנה הוא קבע בריצת 800 מטר את שיאו האישי בתוצאה של 1:43.16 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בסביליה, ספרד במרץ 1991 זכה ארנג במדליית זהב פעם שנייה ברציפות בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:47.08 דקות, לפני תומאס דה תרזה מספרד (1:47.82 דקות) וסיימון הוג'וורף מקנדה (1:47.88 דקות). באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן בסוף אוגוסט אותה שנה, הוא סיים במקום רביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:44.75 דקות, 8 מאיות השנייה לאט מהזוכה במדליית ארד.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים ארנג במקום 23 המאכזב בריצת 800 מטר בתוצאה חלשה של 1:49.90 דקות ולא הצליח להגן על תוארו. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:46.65 דקות.
משנת 1993 הוא בעל תואר ראשון של אוניברסיטה וירג'יניה בלימודי דת וסוציולוגיה.
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 400 מטר: 45.6 שניות (1987)
ריצת 800 מטר: 1:43.16 דקות (1989)
שיאים אישיים > אולם

ריצת 800 מטר: 1:44.84 דקות (1989) שיא עולם
ראן די אם סי

| --- | --- |

 מקום הקמה:  הוליס 
 תקופת הפעילות:  1983–2002, 2012–2023
 סוגה:  מוזיקת היפ הופ, ראפ רוק, היפ הופ של החוף המזרחי 
 חברת תקליטים:  אריסטה רקורדס, Profile Records, ברטלסמן מיוזיק גרופ 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2009) 
 www.rundmc.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 ג'וזף סימונס ג'ם מאסטר ג'יי דריל מקדניאלס 
 
Run DMC היה הרכב היפ הופ פורץ דרך במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. הלהקה הוקמה על ידי ג'וזף "די.ג'יי Run" סימונס ודריל "DMC" מקדניאלס ומאוחר יותר הצטרף אליהם ג'ייסון "ג'אם מאסטר ג'יי" מייזל. שלושת חברי הלהקה גדלו בשכונת הוליס שברובע קווינס בניו יורק, ארצות הברית.
הלהקה השפיעה בצורה משמעותית על התפתחות ההיפ הופ במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. היא הייתה להקת ההיפ הופ הראשונה שהצליחה לחצות את הקווים אל הקהל הלבן, והראשונה שהגיעה לאלבום זהב בארצות הברית (עם "ראן די-אם-סי" מ-1984), לפלטינה ("מלך הרוק מ-1985) ולמולטי-פלטינה ("Raising Hell" מ-1986). הם היו גם אמני ההיפ-הופ הראשונים שצולמו לשער המגזין "רולינג סטון" והראשונים שקליפ שלהם שודר ברשת MTV. הלהקה הקליטה ב-1986 במשותף עם להקת "אירוסמית" את הלהיט הפורץ דרך "Walk This Way", להיט שהפך אותה ללהקה מוכרת בכל העולם, חיבר לראשונה בין ראפ לרוק והחיה את הקריירה של "אירוסמית" עצמה.
ב-1988 יצא לאור האלבום הרביעי של הלהקה "Tougher Than Leather".
הלהקה הופיעה בישראל ב-1998, במסגרת פסטיבל הנבואה שהתקיים ביד לשריון בלטרון.
ב-2001 יצא לאור האלבום האחרון של הלהקה "Crown Royal".
חבר הלהקה ג'אם מאסטר ג'יי נרצח ב-30 באוקטובר 2002 מחוץ לאולפן ההקלטות בקווינס. בעקבות הרצח, הלהקה הודיעה רשמית על הפסקת פעילותה. הרוצח והמניע לרצח לא נתגלה עד שנת 2020, אז חשף משרד התובע בניו יורק כי הרקע לרצח היה עסקת סמים שהשתבשה.
דיסקוגרפיה

(Run-D.M.C. (1984
(King of Rock (1985
(Raising Hell (1986
(Tougher Than Leather (1988
(Back from Hell (1990
(Down with the King (1993
(Crown Royal (2001
יד היהלום

| --- | --- |

 בימוי:  לאוניד גאידאי
 תסריט:  לאוניד גאידאי, יעקב קוסטיוקובסקי, מוריס סלובודסקוי 
 שחקנים ראשיים:  יורי ניקולין אנדריי מירונוב נינה גרבשקובה אנטולי פפאנוב
 מוזיקה:  אלכסנדר זצפין
 צילום:  Igor Chernykh 
 מדינה:  ברית המועצות 
 חברת הפקה:  מוספילם 
 חברה מפיצה:  מוספילם
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1968
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  רוסית
 סוגה:  סלפסטיק, סרט קומדיה, סרט הרפתקאות, סרט מוזיקלי, מלודרמה 
 מקום התרחשות:  ברית המועצות, איטליה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
יד היהלום (ברוסית: Бриллиантовая рука) הוא סרט קולנוע קומי סובייטי משנת 1968 בכיכובם של יורי ניקולין, אנדריי מירונוב ואנטולי פפאנוב. הסרט נחשב לאחד מהסרטים המצליחים ביותר בברית המועצות.
תקציר העלילה

"הבוס" של השוק השחור מנסה להבריח תכשיטים ויהלומים מטורקיה לתוך ברית המועצות בעזרת השליח גנאדי. סמיון, בעל תמים ואב לשני ילדים יוצא לראשונה בחייו להפלגה לטורקיה. בזמן השייט הוא מתיידד עם גנאדי. תוך כדי טיול ברחובות איסטנבול מחליק סמיון וזורק קללה. הקללה היא הסימן לחברי הכנופיה שממתינים באיסטנבול. הם לוקחים את סמיון ל"מרפאה" וגובסים את ידו וטומנים בגבס את התכשיטים והיהלומים. כאשר הוא חוזר לברית המועצות הוא מספר למשטרה את אשר אירע בטורקיה. המשטרה משתמשת בסמיון כפיתיון כדי לתפוס את הנוכלים. רוב העלילה סביב ניסיונותיהם השונים של שני הנוכלים גנאדי ולוליק לקחת חזרה את התכשיטים והיהלומים.
פארודיה

בדצמבר 2024 שוחרר סרט הטלוויזיה ״לא יד היהלום״, בהפקת Comedy Club Production ורשת THT. בסרט מככבים טימור בטרודינוב, אלכסיי וורוביוב, מקסים לגאשקין, מרינה קראבץ, ולדימיר יפיפאנצב, אולגה קורטונקובה, נטליה מדבדבה, פאבל ווליה, מיכאיל גלוסטיאן ואחרים.
מערת פוסטוינה

| --- | --- |

אולם הקונצרטים במערת פוסטוינה הידוע באקוסטיקה יוצאת הדופן שלו. האולם מסוגל להכיל 10,000 נפשות.
 מידע כללי
 מדינה:  סלובניה סלובניה
 מיקום:  פוסטוינה, דרום-מערב סלובניה
 קואורדינטות:  45°46′58″N 14°12′13″E﻿ / ﻿45.78276°N 14.20366°E﻿ / 45.78276; 14.20366
 גאולוגיה:  מערכת מערות קרסט
 אורך המערכת:  20,570 מטר
 www.postojnska-jama.eu
  (למפת סלובניה מוגדלת) ליובליאנה מריבור צליה קרשקו נובו מסטו  פוסטוינה קראן נובה גוריצה  קופר א י ט ל י ה  אוסטריה הונ. קרואטיה הים האד. מערות פוסטוינה (למפת סלובניה רגילה) ליובליאנה מריבור צליה קרשקו נובו מסטו  פוסטוינה קראן נובה גוריצה  קופר א י ט ל י ה  אוסטריה הונ. קרואטיה הים האד. מערות פוסטוינה 
 
רכבת התיירים במערה
מערת פוסטוינה (סלובנית: Postojnska jama; גרמנית: Adelsberger Grotte; איטלקית: Grotte di Postumia) היא מערכת מערות קרסט באורך  24.3 ק"מ, סמוך לפוסטוינה שבדרום-מערב סלובניה. זו מערכת המערות הגדולה במדינה, ואחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר בסלובניה.
מערכת המערות נוצרה על ידי נהר פיבקה.
המערה תוארה לראשונה במאה ה-17 על ידי יוהאן ויכארד ולווסור (אנ'). אזור חדש של המערה התגלה במקרה ב-1818 על ידי לוקה צ'ץ' (Luka Čeč) כאשר הכין את החלק הידוע של המערה לקראת ביקור של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה. ב-1819 נפתחו המערות לציבור, וצ'ץ' היה למדריך התיירים הרשמי הראשון במערות. ב-1884 הותקנה במערה תאורה חשמלית. ב-1872 החלה לפעול במערה רכבת תיירים. בתחילה רכבת התיירים נדחפה בצורה ידנית, אך בתחילת המאה ה-20 היא הוחלפה בהנעה באמצעות קטר גז. במלחמת העולם השנייה שכנה באזור פוסטוינה מפקדה של הצבא הגרמני, ובתוך אולמות המערה בסמוך לכניסה הסתירו הגרמנים מצבור דלק בן אלפי חביות. הפרטיזנים היוגוסלבים העלו את מצבור הדלק באש, שבערה במשך כשבוע, ועד היום יש במערה כמה אולמות בהם הנטיפים והזקיפים מפויחים. ביוני 1945 המערה נפתחה מחדש בטקס חגיגי בו הופיע ביג בנד בניצוחו של בויאן אדמיץ'. תוך זמן קצר הוחלף קטר הגז בקטר חשמלי. 5.3 ק"מ מהמערה פתוחים לביקור הקהל ובמקום מועברים סיורים מודרכים בשפות שונות הנמשכים כשעה וחצי. חלק מהסיר רגלי וחלק מהסיור מתבצע באמצעות הרכבת.
הטמפרטורה במערה קבועה בין 8 ל-10 מעלות צלזיוס. המערה היא בית גידול למין אנדמי של פרוטאוס, הידוע בכינויו "הדג האנושי" ואשר מופיע בלוגו האתר.
ראו גם

מערות שקוציאן
הערות שוליים

↑  שלומית יפת-ביאליק, "המשפחה המטיילת", מדריך לטיולי משפחות סלובניה וצפון קרואטיה, הוצאת המחברת 2016, עמוד 131; כמו כן לפי תיעוד בהסברים בהדרכת אודיו למבקרים במערה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554648905171  BnF: cb14645301z (data)  GND: 16112763-0  LCCN: sh2009008750  SUDOC: 11063988X  VIAF: 248255634   WorldCat (עם VIAF): 248255634
883 (להקה)

| --- | --- |

 מוקד פעילות:  פאביה, לומברדיה לומברדיה   איטליה איטליה
 תקופת הפעילות:  1991–2003 (כ־12 שנים)
 סוגה:  פופ
 חברת תקליטים:  Fri, וורנר
 clozer.io/maxpezzali
 חברים
 מקס פצאלי, מאורו רפטו
 
883 (באיטלקית: "Otto Otto Tre") הייתה להקת פופ איטלקית, שהייתה פעילה בין השנים 1989–2003. תחילה היו חברים בלהקה מקס פצאלי ומאורו רפטו, ומאוחר יותר, לאחר פירוק הלהקה, נותר פצאלי לבדו, וחברו אליו אמנים נוספים.
הלהקה קרויה על-שם אחד מדגמי אופנוע הספורטסטר של הרלי-דייווידסון (883cc).
במהלך שנות פעילותה הלהקה זכתה בעשרות פרסים וזכתה להצלחה מסחרית רבה, כולל מכירת אלבומי פלטינה ויהלום באיטליה ואלבומי זהב בשווייץ.
דיסקוגרפיה > אלבומים

1992 - Hanno ucciso l'uomo ragno - "הרגו את איש העכביש".
1993 - Nord sud ovest est - "צפון, דרום, מערב, מזרח".
1995 - La donna il sogno & il grande incubo - "האישה החלום והסיוט (חלום הבלהות) הגדול".
1997 - La dura legge del gol! - "הכלל (חוק) הנוקשה של הגול".
1999 - Grazie mille - "תודה רבה".
2001 - Uno in più - אלבום האולפן היחיד שיצא כמעט בכל מדינות אירופה - "עוד אחד" או "אחד נוסף".
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

1994 - Remix '94 - אוסף רמיקס.
1998 - Gli anni - "השנים"- כולל שיר אחד שלא יצא קודם לכן.
2000 - Mille grazie  - "אלף תודות"- יצא רק באוסטריה, שווייץ, גרמניה, צרפת ויוון.
2002 - Love/Life: l'amore e la vita al tempo degli 883 - "האהבה והחיים בזמן של 883"- כולל שני שירים של מקס פצאלי שלא יצאו לפני כן.
פרסים

Telegatto בשנים 1992, 1993, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999 ו-2000.
פרסי המוזיקה העולמית בשנים 1992, 1993, 1999.
Festival italiano בשנת 1993.
Festivalbar בשנים 1993, 1995.
Un disco per l'estate בשנת 1994.
Premio Italiano della Musica בשנים 1999, 2000, 2001.
Italian Music Awards בשנים 2001, 2002.
לקריאה נוספת

Max Pezzali, Stessa storia, stesso posto, stesso bar, Mondadori, 1998
שאול מגיד

| --- | --- |

 לידה:  16 ביוני 1958 (בן 66) 
 ענף מדעי:  מדעי היהדות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ברנדייס  קולג' גודארד  ישיבת המבתר 
 מוסדות:  אוניברסיטת רייס  אוניברסיטת קלארק  אוניברסיטת אינדיאנה 
 
שאול מגיד (נולד ב-16 ביוני 1958) הוא אינטלקטואל יהודי-אמריקאי, רב וחוקר בתחום מדעי היהדות. מכהן כעמית-כבוד בחוג למדעי היהדות בדארטמות' קולג' שבניו המפשייר. בשנים 2004–2018 כיהן כפרופסור ללימודי דת וראש הקתדרה למדעי היהדות במחלקה ליהדות מודרנית באוניברסיטת אינדיאנה, וכעמית מחקר בכיר במכון שלום הרטמן. בשנים 1996–2004 כיהן כפרופסור לפילוסופיה יהודית בבית המדרש לרבנים באמריקה, והיה יושב ראש המחלקה לפילוסופיה יהודית בשנים 2000–2004.
השכלה

מגיד הוא בוגר תואר ראשון ממכללת גודארד שבוורמונט. הוא קיבל סמיכה לרבנות בירושלים בשנת 1984 מהרבנים חיים ברונדר, יעקב ורהפטיג וזלמן נחמיה גולדברג. הוא הפך לעמית-מחקר במכון שלום הרטמן, ולסטודנט לתארים מתקדמים בתחום הגות יהודית ימי הביניים ומודרנית באוניברסיטה העברית, שם סיים את התואר השני ב-1989. הוא השלים את עבודת הדוקטורט שלו במחשבת ישראל באוניברסיטת ברנדייס בשנת 1994.
קריירה

מגיד שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט, אוניברסיטת קלארק ואוניברסיטת בוסטון. הוא היה ראש הקתדרה למחשבה יהודית על שם אנה סמית' פיין באוניברסיטת רייס בשנים 1994–1996, ולאחר מכן הצטרף לסגל של בית המדרש לרבנים באמריקה לפני שעבר לאוניברסיטת אינדיאנה. הוא זכה במענקי מחקר מרכזיים הכוללים מלגת מחקר לשנים 2015–2016 במרכז כץ ללימודי יהדות מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה; מענק מחקר לשנים 2017–2018 מהקרן הלאומית למדעי הרוח, ומלגה בכירה במרכז להיסטוריה יהודית עבור פרויקט כתיבת הספר "הישרדות יהודית אמריקאית: מאיר כהנא ופוליטיקת הגאווה". הוא חבר באקדמיה האמריקאית למחקר יהודי.
הוא מכהן כרב בית הכנסת בפייר איילנד החל משנת 1997. הוא שימש כעורך במגזין טאבלט וכעורך מחשבת ישראל ותרבות יהודית עבור המגזין "תיקון".
מספריו

חסידות על השוליים: פיוס, אנטינומיאניזם ומשיחיות בחסידות איזביצה ורדזין (הוצאת אוניברסיטת ויסקונסין, 2003).
ממטפיזיקה למדרש: מיתוס, היסטוריה ופרשנות כתבי הקודש בקבלה הלוריאנית (הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון, אינדיאנה, 2008),
פוסט-יהדות אמריקאית: זהות והתחדשות בחברה פוסט-אתנית (הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, 2013),
החסידות בהתגלמותה: חסידות, נצרות ובניית היהדות המודרנית (הוצאת אוניברסיטת סטנפורד, 2014),
יראת שמים ומרד: מאמרים בחסידות (הוצאת לימודים אקדמיים, 2019),
התנ"ך, התלמוד והברית החדשה: פרשנותו של אליהו צבי סולובייצ'יק לברית החדשה (הוצאת אוניברסיטת פנסילבניה, 2019),
מאיר כהנא: החיים הציבוריים והמחשבה הפוליטית של רדיקל יהודי אמריקאי (הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 2021)
נחיצותה של הגלות (הוצאת עין, 2023).
ספרו ממטפיזיקה למדרש זכה בפרס הספר הטוב ביותר מטעם האקדמיה האמריקאית לדת בשנת 2008, בקטוגוריית לימודי הדת בכתובים. הוא העורך של קול אלוהים מהריק: מסות ישנות וחדשות על רבי נחמן מברסלב (הוצאת אוניברסיטת מדינת ניו יורק, 2001), ועורך שותף של התחלה מחדש: לקראת הרמנוטיקה של טקסטים יהודיים (הוצאת שבעה גשרים, 2002). חיבוריו ומאמריו פורסמו במגזינים מומנט, Religion Dispatches, טאבלט, Open Zion, תיקון, ומגזין זיק.
נחיצותה של הגלות

בעקבות פרסום ספרו נחיצותה של הגלות בשנת 2023 הפך מגיד לקול בולט עבור יהודי ארצות הברית המבקשים לחשוב מחדש על מקומה של הציונות בזהותם היהודית, תוך שימת דגש מרכזי על היהדות על פני הלאומיות, וקריאה לחזרה לדת כ'הדבר שתמיד ישמור אותנו ביחד'.
נחיצותה של הגלות היא אסופת מאמרים אשר מהווה מעין גט כריתות לציונות. "מגיד רוצה להתגרש מהציונות ולהינשא מחדש ליהדות. לדידו, הציונות והיהדות מנוגדות זו לזו, והציונות אשמה במצב הרע שבו ישראל נמצאת. חזרה ליהדות בסגנון הגלות יכולה לאפשר לישראל להפוך למדינה ליברלית לכל אזרחיה".
מגיד אינו חושב שאפשר עוד ליישב בין ערכים ליברליים לציונות. "פעמים רבות הציונות כושלת בהבנת השלכות הפרויקט שלה עצמה", הוא כותב, והתובנה הזאת מהדהדת לאורך כל הספר. במילים אחרות, מגיד טוען שהתהליך שקורה בישראל כעת אינו שיבוש של הפרויקט הציוני, אלא מימושו; בדיוק כמו שצפו הוגים כחנה ארנדט, ועוד שורה ארוכה של תאורטיקנים יהודים, חילונים ודתיים, שמגיד מתפלמס איתם לאורך החיים והספר.
חיים אישיים

מגיד גדל כיהודי חילוני בניו יורק. בגיל 20 החל להתעניין וללמוד עוד על יהדות. הוא התקרב לתנועה החרדית ולמד אורתודוקסיה מודרנית, אך לאחר מספר שנים הוא "...נטש את האורתודוקסיה, אך נותר מוקסם מהקשר המורכב של היהדות עם תרבות הנגד האמריקאית, והשקיע בו עמוקות". הוא מצוטט לעיתים קרובות בנושאים כאלה בעיתונות הפופולרית; כך לדוגמה, הוא דן לאחרונה במוזיקאי ג'רי גרסיה ולהקת גרייטפול דד ביחס ליהדות, ודיבר מנקודת המבט של "רב מוסמך ופרופסור למדעי היהדות והדת באוניברסיטת אינדיאנה, שנכח גם בהופעה האגדית של הגרייטפול דד בפארק המרוצים באינגלישטאון, ניו ג'רזי ב-3 בספטמבר 1977".
הערות שוליים

↑  National Library of Israel authority file.
↑  "Dr. Shaul Magid Bio". 14 בינואר 2004. אורכב מ-המקור ב-7 בפברואר 2011. נבדק ב-11 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Shaul Magid Rabbi". 28 באוגוסט 2020. נבדק ב-26 במרץ 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Center for Jewish History Fellows". נבדק ב-1 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Fire Island Synagogue: Rabbi Shaul Magid". נבדק ב-28 בינואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "AAR Book Awards". נבדק ב-2 בדצמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tracy, Marc (14 בינואר 2024). "Is Israel Part of What It Means to Be Jewish?". New York Times. נבדק ב-14 בינואר 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2   קרולינה לנדסמן, ספר חדש קורא ליהודים להתגרש מהרעיון הציוני. האם הוא רלוונטי לישראלים?, באתר הארץ, 26 במרץ 2024
↑  "Radical Banjo: About Shaul". אורכב מ-המקור ב-18 במרץ 2015. נבדק ב-11 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| חוקרי קבלה |
| --- | --- | --- |
| חכמת ישראל | צבי גרץ • שמעון דובנוב • משה גסטר • אהרן ילינק |  |
| ישראל - דור ראשון | גרשם שלום • חיים וירשובסקי • ישעיה תשבי |  |
| תלמידי גרשם שלום | יהודה ליבס • משה אידל • אפרים גוטליב • יוסף דן • יוסף בן-שלמה • רבקה ש"ץ אופנהיימר  • משה חלמיש |  |
| ישראל - דור הבא | רחל אליאור • בועז הוס • מלילה הלנר-אשד • חביבה פדיה • רונית מרוז • עודד ישראלי • יונתן מאיר • יהונתן גארב • מיכל אורון • יוסף אביב"י • עמוס גולדרייך |  |
| ארצות הברית | אלכסנדר אלטמן • ארתור גרין • דניאל מט • אליוט וולפסון • שאול מגיד • אריה קפלן |  |
חוקרי קבלה נוספים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264835005171  PLWABN: 9810543709405606  BnF: cb14432838d (data)  GND: 1048310531  ISNI: 0000 0001 1460 4815  LCCN: n2001053050  NTA: 313883858  SUDOC: 229574955  VIAF: 32215617   WorldCat (עם VIAF): 32215617
אריאדנה סקריאבינה

| --- | --- |

שרה קנוט. פריז, לכל המאוחר ב-1940
 לידה:  26 באוקטובר 1905 בוליאסקו שבאיטליה
 נהרגה:  22 ביולי 1944 (בגיל 38) טולוז, גארון עילית, צרפת 
 שם לידה:  Ариадна Александровна Шлёцер 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הרוסית, צרפת, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 מקום קבורה:  טולוז, בית הקברות Terre-Cabade
 כינויים נוספים:  רג'ין
 ידוע בשל:  ממקימי הצבא היהודי
 ידועה בשל:  השתתפות בתנועת ההתנגדות הצרפתית
 תקופת הפעילות:  1940–1944 (כ־4 שנים)
 מקצוע:  משוררת, אשת מחתרת
 תפקיד:  חברה במפקדת הצבא היהודי
 השקפה דתית:  יהדות
 בן זוג:  דוד קנוט
 פרסים והוקרה:  מדליית הרזיסטנס  צלב המלחמה 
 
אריאדנה סקריאבינה (ברוסית: Ариадна Скрябина; ‏26 באוקטובר 1905 — 22 ביולי 1944) הייתה משוררת רוסייה, גיורת, פעילה בתנועת ההתנגדות הצרפתית, ממייסדי "הצבא היהודי".
סקריאבינה היא בתם מחוץ לנישואין של המלחין הרוסי אלכסנדר סקריאבין ובת זוגו טטיאנה פיודורובנה שְלֶצֶר. רק לאחר מותו של אביה ב-1915, הוכרה כבתו והחלה לשאת את שם משפחתו. לאחר מות אמה היגרה לפריז, שם השתתפה במספר חוגים ספרותיים של מהגרים רוסים, כתבה שירים והחלה לפרסמם. היא נישאה למשורר היהודי-רוסי דוד קנוט (שמו הספרותי של דוד מאירוביץ פיקסמן), התגיירה, והחליפה בשל כך את שמה לשרה. היא ובעלה תמכו ברעיונות הציונות הרוויזיוניסטית.
במלחמת העולם השנייה הקימה עם בעלה ושני אנשים נוספים את המחתרת היהודית הציונית – "הצבא היהודי". היא הייתה אחת הפעילות הבולטות במחתרת והצליחה להציל ממוות יהודים רבים, בהם ילדים שעזרה להבריח לשווייץ, לאחר שהוריהם גורשו למחנות ריכוז ונרצחו. כחודש לפני שחרור פריז, בעת פגישת מחתרת בביתה שבטולוז, בצלו של משטר וישי, נהרגה אריאדנה מירי של אנשי המיליציה הצרפתית שארבו לפעילי המחתרת בביתה.
קורות חיים > אריאדנה שלצר

אריאדנה סקריאבינה נולדה בבוליאסקו (Bogliasco) שליד ג'נובה שבאיטליה ב-26 באוקטובר 1905. היא נולדה מחוץ לנישואין למלחין הרוסי אלכסנדר סקריאבין ולבת זוגו, טטיאנה שלצר. אף שבאופן רשמי היה סקריאבין נשוי באותה עת לוורה איבנובנה סקריאבינה, עמה היו לו ארבעה ילדים, תוך שנה הוא ניהל חיי משפחה עם טטיאנה שלצר אותה הכיר ב-1902. אריאדנה, בתם הראשונה של סקריאבין ושלצר, קיבלה בלידתה את שם משפחתה של אמה — שלצר, כיוון שאשתו של אביה מעולם לא הסכימה להתגרש ממנו. אף על פי שאביה היה בן זוגה של שלצר עד סוף ימיו, קיבלה אריאדנה את שם משפחתו רק לאחר מותו.
המצב הכלכלי של המשפחה היה קשה. לאחר שנה שבה ניהל חיים של מוזיקאי נודד, הידרדרו יחסיו של סקריאבין עם ההוצאה לאור אשר פרסמה את יצירותיו. הם גרו בבית צנוע ליד פסי הרכבת בבוליאסקו. שמה של אריאדנה ניתן לה על ידי הוריה בהשראת דמותה של אריאדנה מהמיתולוגיה היוונית, המסמלת תקווה ויכולת להשתחרר ממצבים מסובכים.
באותה עת היה סקריאבין שקוע בעבודתו על הסימפוניה "פואמת האקסטזה" (אנ'), יצירה שחיבר בין השנים 1905–1908. ירמיהו הלפרן, איש בית"ר והציונות הרוויזיוניסטית, היה סבור שצלילי הסימפוניה השפיעו על אופייה של אריאדנה:
פוריות יצירתו של המלחין בבוליאסקו, אותה פינת-חיים שבאיטליה לשם נמלט עם אהובתו, התבטאה לא רק ב"אקסטזה". יחד עם יצירה זו נולדה גם בתו אריאדנה, שספגה את צליליה הראשונים של הסימפוניה הסקריאבינית, יחד עם חלב אמה. האקסטזה הסעירה את נפשה עד סוף ימיה
קורות חיים > אריאדנה שלצר > אירופה, אמריקה

בסוף ינואר 1906 עבר סקריאבין עם טטיאנה שלצר ואריאדנה הפעוטה לז'נבה, וכבר בסתיו 1906 — לאמסטרדם, שם התגוררו אצל דודותיה של שלצר. כעבור זמן קצר עזב סקריאבין את אמסטרדם וערך סיבוב הופעות בבלגיה ובארצות הברית. טטיאנה שלצר הצטרפה לבעלה בארצות הברית ונסעה עמו לפריז, בהותירה את אריאדנה עד קיץ 1907 עם הדודות באמסטרדם. בקיץ 1907 הביאה אמה של טטיאנה שלצר (סבתה של אריאדנה) את אריאדנה לכפר השווייצרי באטנברג (אנ'), לשם הגיעו גם הוריה של אריאדנה. בספטמבר עברה המשפחה ללוזאן, שם נולד כחצי שנה מאוחר יותר אחיה הצעיר של אריאדנה, יוליאן סקריאבין (הוא טבע למוות בגיל 11).
קורות חיים > אריאדנה שלצר > רוסיה

ב-1910, לאחר חמש שנות נדודים באירופה ובאמריקה, שבה המשפחה לרוסיה והשתקעה במוסקבה. זמן קצר לאחר חזרתם עברה אריאדנה טקס טבילה אורתודוקסי. שנה לאחר מכן נולדה אחותה הצעירה מרינה. המשפחה עברה מספר דירות במוסקבה, ולבסוף השתקעה בשנת 1912 בארבאט, בבית שהפך למוזיאון הנצחה לאחר מותו של אלכסנדר סקריאבין.
ביתו של סקריאבין שימש כמרכז למוזיקה ושירה וכמקום מפגש למשוררים, ציירים, אנשי תיאטרון ופילוסופים, ושלושת הילדים גדלו באווירת האמנות והיצירתיות שאפפה את המקום.
בגיל צעיר החלה אריאדנה ללמוד מוזיקה בקונסרבטוריון וכן כתיבת שירים. גם אחיה יוליאן ניחן בכישרון מוזיקלי. הוא ידע להלחין ולנגן בפסנתר, והופיע בפני בני המשפחה והאורחים הרבים שפקדו את המקום. שלושת הילדים למדו בבית ספר, אך אמם דאגה להעשיר את הידע שלהם באמצעות מורים פרטיים בתחומי המוזיקה ובמקצועות אחרים. הספרייה הגדולה שהייתה בביתם תרמה אף היא להשכלתם.
למרות ההשקעה בחינוך הילדים, ההורים לא בילו זמן רב במחיצתם. מבקר המוזיקה והמלחין לאוניד סבנייב (אנ'), שהיה חבר טוב של אלכסנדר סקריאבין, כתב בזיכרונות עליו:
אהבתו של אלכסנדר ניקולאיביץ את ילדיו הייתה אבסטרקטית ותאורטית, לפעמים פינק אותם, בדרך כלל בתחילת המפגש ובפרידה, או כשבאו לנשק את הוריהם לפני השינה. טטיאנה פיודורובנה אומנם טיפלה בילדים יותר, אך גם זה לא היה הרבה
במשפחת סקריאבין דיברו כמעט אך ורק צרפתית, שהשתלבה בה ה"שפה המשפחתית" המיוחדת שהמציא האב אלכסנדר סקריאבין להנאת המשפחה — מילים חדשות, שמות עצם ושמות תואר מלודיים. את אריאדנה כינה "שפירית", או בשם החיבה "ארוצ'קה". המנצח סרגיי קוסביצקי, שהיה חברו של סקריאבין והכיר את אריאדנה מילדותה, נזכר בה:
היא הייתה שדון קטן; כולם פחדו ממנה. היא הייתה קטנה, אבל כשפרצה כרוח סערה לחדר, כולם קפאו במקומם. היא לא פחדה מאף אחד. אמה ואביה כעסו, אבל לא ידעו מה לעשות איתה
קורות חיים > אריאדנה שלצר > אנטישמיות במשפחה

בקרב הוריה של אריאדנה שררו הלכי רוח אנטישמיים שבאו לידי ביטוי בעיקר מצד האם. לאחיה הקטן בוריס שלצר (אנ'), שהיה לימים מוזיקולוג וסופר צרפתי מפורסם, היה מראה יהודי בולט ומבטא יהודי אופייני, שהזכיר את מבטאה של אריאדנה כאשר דיברה רוסית. קיימות שתי גרסאות באשר למוצאה של משפחת שלצר. לאוניד סבנייב סבר שטטיאנה ובוריס היו יהודים. הוא כתב שלא ידע זאת בוודאות וחשב כך בתום לב. לעומת זאת, הגרסה המקובלת באשר למוצאה של האם היא כי הייתה מבלגיה, וכי מוצאו של האב מקרב המיעוט הגרמני ברוסיה. על פי זיכרונותיו, טטיאנה שלצר התביישה בשורשיה, שאפשר שהיו יהודים, ועשתה ככל יכולתה כדי להסתיר זאת. היא התרחקה אפילו מאחיה, בשל החשש כי הקרבה אליו תפגע במוניטין שלה. סקריאבין היה שותף להלך הרוח האנטישמי של אשתו, אך היה פחות קיצוני ממנה. הוא האמין כי ליהודים יש שליחות היסטורית חשובה. עם זאת, סבר שאין לאפשר להם לכהן בתפקידים בכירים.
קורות חיים > אריאדנה סקריאבינה

ב-27 באפריל 1915 נפטר אלכסנדר סקריאבין מאלח דם. בדקות האחרונות לפני מותו הספיק לחתום על צו ירושה ועל בקשה רשמית שהופנתה לצאר בנוגע לאימוץ ילדיה של שלצר. אשתו הראשונה, ורה איבנובנה, שלחה את הסכמתה באותה עת לצאר להכיר בילדיהם של סקריאבין ושלצר כחוקיים. שבוע לאחר מות האב קיבלו הילדים אישור להיקרא בשם המשפחה סקריאבין. המשפחה נותרה ללא מקור הכנסה ולא אמצעי מחיה, עקב הכסף הרב שנדרש למימון הוצאות הטיפול במחלתו של סקריאבין. חברים של משפחת סקריאבין התגייסו לסייע למשפחה, הן בתרומות כספיות והן ביוזמה להוציא לאור את יצירותיו של סקריאבין, שהניבו הכנסות עבור המשפחה. המאמצים הללו אפשרו למשפחתה ליהנות מרווחה כלכלית יחסית. כל אותה עת, המשיכו אריאדנה ואחיה ללמוד באקדמיה למוזיקה.