stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תוצר מקומי גולמי
לקריאה נוספת

עמי גינזבורג, תוצר מקומי גולמי, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2007
האקונומיסט, למה אנחנו לא באמת יודעים למדוד שגשוג כלכלי?, באתר TheMarker‏, 10 במאי 2016
Wladimir Kraus, The Role of Saving in the Process of Income Formation
Purchasing Power Parity Method רשימה מלאה של מדינות בהתאם לתמ"ג לנפש על פי הנתונים ששררו בשנת 2006 (הקישור אינו פעיל)
השוואה בהתאם לשיטת שער החליפין על פי הנתונים ששררו בשנת 2000 (הקישור אינו פעיל)
נתוני תמ"ג ונתונים כלכליים אחרים באתר הבנק העולמי (הקישור אינו פעיל)
תמ"ג לפי נתוני הלמ"ס משנת 1995 עד 2007
תוצר מקומי גולמי והשימושים במקורות - הלמ"ס
תמ"ג לנפש - המכון הישראלי לדמוקרטיה
הערות שוליים

↑  ערך של מוצר או שירות הוא מחיר השוק שלו, נקוב במטבע המקומי. להמחשה – אם במדינה מסוימת מייצרים רק חיטה. מחיר קילוגרם חיטה אחד בשוק של אותה מדינה הוא 4 יחידות של המטבע המקומי (נאמר שקוראים למטבע זהוב) ובמדינה ייצרו במשך שנה אחת 500 ק"ג חיטה, יהיה התוצר המקומי הגולמי של מדינה זו 2,000 זהובים.
↑  תמ"ג
↑  Gross domestic product 2021, PPP, באתר הבנק העולמי, 1 ביולי 2014
↑  National Income, 1929-1932 : Letter from the Acting Secretary of Commerce Transmitting in Response to Senate Resolution No. 220 (72nd Cong.) a Report on National Income, 1929-32
↑  ליאו ליידרמן, מה מניע צמיחה כלכלית לאורך זמן?, באתר אוניברסיטת תל אביב, החל מדקה 45:12
↑  5. Report for Selected Countries and Subjects, באתר International Monetary Fund
↑  תמג שווי כוח קנייה, באתר קרן המטבע
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539565205171  BnF: cb12098883z (data)  GND: 4146775-9  LCCN: sh93006719  NDL: 00871221  NKC: ph114715 
גרף המייצג את תמ"ג שווי כוח הקניה של עשר הכלכלות החזקות בעולם בשנים 1998–2008, על פי נתוני קרן המטבע הבין-לאומית
גרף המייצג את תמ"ג שווי כוח הקניה של עשר הכלכלות החזקות בעולם בשנים 2006–2016, על פי נתוני קרן המטבע הבין-לאומית
תרשים תמ"ג של עשר הכלכלות החזקות בעולם לשנת 2016, (ערך בטריליוני דולרים)
עודד רביבי

עודד רביבי (נולד ב-31 בינואר 1969, י"ב בשבט ה'תשכ"ט) הוא פוליטיקאי ישראלי, ששימש כראש מועצת אפרת בשנים 2008–2024. מאז נובמבר 2024 מכהן כמנכ״ל אנו - מוזיאון העם היהודי.
ביוגרפיה

רביבי נולד ברמת גן וגדל בירושלים. עקב עיסוקי הוריו שהה חלק מילדותו ונעוריו בארצות הברית ובלונדון. הוא בוגר תיכון הימלפרב ותנועת הצופים הדתיים. עם גיוסו לצה"ל שובץ בשריון, שם עבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון. שירת כמפקד פלוגת שריון וקיבל תעודת הערכה מאלוף פיקוד הצפון על השתתפותו בחיסול חוליית מחבלים בדרום לבנון. בשירות המילואים הגיע לדרגת סגן-אלוף, והיה מפקד גדוד, קצין אג"ם במילואים של אוגדה סדירה בפיקוד הצפון וקצין אג"ם בפיקוד הדרום.
עם שחרורו משירות סדיר החל ללמוד משפטים בבית הספר למשפט ולמדעי החברה של אוניברסיטת מזרח לונדון, שם הכיר את אשתו ליסה. ב-1994, לאחר שהתחתן וסיים את לימודיו, חזרו השניים לישראל ועברו לגור באפרת. רביבי התמחה בלשכה המשפטית של הסוכנות היהודית ולאחר מכן עבד כשכיר ארבע שנים. לאחר מכן פתח משרד עצמאי שעסק בתביעות ודיונים משפטיים ובנדל"ן. כעצמאי התנדב לייעוץ משפטי לנזקקים, בין היתר במסגרת האגף לסיוע משפטי של משרד המשפטים, ובמסגרת פרויקט "שכר מצווה" של לשכת עורכי הדין. הוא בוגר קורס הכשרת דירקטורים של משרד הפנים. החל מינואר 2014 משמש כיו"ר דירקטוריון החברה למשק וכלכלה סוכנות לביטוח (1992) בע"מ והחל מפברואר 2014 חבר בדירקטוריון מפעל הפיס.
רביבי נבחר לתפקידו כראש מועצת אפרת ב-11 בנובמבר 2008. ב-22 באוקטובר 2013 נבחר לכהונה שנייה ברוב של 63% מהקולות. באוקטובר 2018 נבחר לכהונה שלישית ברוב של 56%.
בשנת 2013 נבחר להיות מנטור בתוכנית הכשרה לראשי רשויות חדשים שיזם משרד הפנים בשיתוף עם מרכז השלטון המקומי, בית ספר למדיניות ציבורית וממשל של האוניברסיטה העברית ומפעם ירושלים. רביבי שימש מנטור לשני ראשי רשויות חדשים וגם כמנטור בתוכנית להכשרת מנכ"לים לרשויות מקומיות. חבר ברשת עמיתי עתודות לישראל מעוז.
בתקופת כהונתו כראש המועצה, המועצה המקומית זכתה במספר פרסים, בהם פרס החינוך לשנת התשע"ג, פרס ירושלים לשנת התשע"ה, ופרס שר הפנים לאחריות חברתית לשנת התשע"ה, ושוב פרס החינוך לשנת התשפ"ג.
בזמן כהונתו גדל מספר התושבים במועצה המקומית אפרת ב-60%.
במקביל לתפקידו כראש המועצה, החל משנת 2017 משמש גם כן כחבר מועצת רשות העתיקות. משנת 2016 עד 2020 שימש כראש אגף קשרי חוץ של מועצת יש"ע.
בבחירות ב-2024, התמודד לכהונה נוספת, עלה לסיבוב שני והפסיד לדובי שפלר.
ביוני 2024 קיבל רביבי את אות החלוצים לשנת 2023[דרוש מקור].
לאחר שסיים את תפקידו כראש מועצה מקומית חזר לשרות מילואים פעיל בפיקוד העורף כמאמן רשויות לחרום.
בנובמבר 2024 מונה למנכ"ל אנו – מוזיאון העם היהודי.
חיים אישיים

רביבי הוא עורך דין בהכשרתו. בוגר תואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בירושלים. נשוי לליסה נדלר ילידת מנצ'סטר. יש להם שישה ילדים ונכד.
הערות שוליים

↑  עפרה לקס, עניין אישי - בגליון השבוע, באתר ערוץ 7, 3 במאי 2012.
↑  תוצאות הבחירות (ארכיון)
↑  פרס החינוך היישובי – תשע”ג ליישוב אפרת
↑  פרס ירושלים להתיישבות- המועצה המקומית אפרת
↑  ירון דרוקמן, סיון חילאי, מאיר תורג'מן, מתן צורי, איתן גליקמן, ליאור אל-חי, רוני גרין שאולוב, אלישע בן קימון, יהב חוזר לראשות העיר חיפה, מהפך חרדי בבית שמש: תוצאות הסבב השני בבחירות המקומיות, באתר ynet, 10 במרץ 2024
↑  נעמה ריבה, עודד רביבי, יו"ר מועצת אפרת לשעבר ואיש ליכוד, מונה למנכ"ל מוזיאון אנו, באתר הארץ, 21 בנובמבר 2024
↑  עודד רביבי מונה למנכ"ל אנו - מוזיאון העם היהודי, באתר וואלה, 20 בנובמבר 2024
סיפורה של משימה

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  אבדוטיה סמירנובה
 הופק בידי:  סרגיי סליאנוב אנטולי צ'ובאיס נטליה סמירנובה ויקטוריה שאמליקשווילי אוקסנה ברקובסקאיה
 תסריט:  אבדוטיה סמירנובה אנה פרמס פאבל בסינסקי
 שחקנים ראשיים:  אלכסיי סמירנוב   יבגני חאריטונוב פיליפ גורביץ' אירינה גורבאצ'ובה אנדריי סמירנוב יליזבטה יאנקובסקאיה
 מוזיקה:  וסילי ואקולנקו
 צילום:  מקסים אוסאדצ'יי
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 חברת הפקה:  CTB Films  Algous studio   Globus Studios
 חברה מפיצה:  WDSSPR VGTRK
 הקרנת בכורה:  20 ביוני 2018 (קינוטאבר)   רוסיה 6 בספטמבר 2018   ישראל 2 בנובמבר 2018
 משך הקרנה:  112 דקות
 שפת הסרט:  רוסית
 סוגה:  דרמה
 מקום התרחשות:  רוסיה 
 תקציב:  110 מיליון רובל
 הכנסות:  39 מיליון רובל (06.10.2018)
 פרסים:  Nika award for the best work of the artist Costume 
 http://ctb.ru/films/istoriya-odnogo-naznacheniya/
 דף הסרט ב־IMDb
 
סיפורה של משימה (ברוסית: История одного назначения) הוא סרט דרמה רוסי עטור שבחים בבימויה של אבדוטיה סמירנובה. בכיכובם של אלכסיי סמירנוב, יבגני חאריטונוב, פיליפ גורביץ' ואירינה גורבאצ'ובה.
צילומי הסרט נערכו בסנקט פטרבורג והוא יצא להפצה נרחבת בבתי הקולנוע ברוסיה החל מה-6 בספטמבר 2018. הסרט הוקרן בישראל בהקרנה מיוחדת בתיאטרון גשר, ב-2 בנובמבר 2018 במסגרת פרויקט ימי קולנוע רוסי.
תקציר עלילת הסרט

האימפריה הרוסית, המאה התשע עשרה. אל גדוד חיל הנחתים הרוסי שבמחוז טולה מגיע הקצין המוסקבאי גריגורי קולוקולצב, בגדוד זה התרחש פשע ומעל ראשו של החייל הנאשם מרחפת סכנת גזר דין מוות בירייה בעקבות משפט צבאי.
קולוקולצב מחליט לפנות אל הרוזן לב טולסטוי ומבקש ממנו לסנגר על הנאשם בבית המשפט, יען כי הוא אינו האשם האמיתי.
צוות השחקנים

אלכסיי סמירנוב — גריגורי קולוקולצב
יבגני חאריטונוב — לב טולסטוי
אירינה גורבאצ'ובה — סופיה אנדרייבנה טולסטיה
סרגיי צ'טברטקוב
איגור זולוטוביצקי
אנה מיכאלקובה
גנאדי סמירנוב
אנדריי סמירנוב
אלכסיי מקארוב
טטיאנה קולגאנובה
קיריל וסילייב
פיליפ גורביץ'
יליזבטה יאנקובסקאיה
סרגיי אומאנוף
הפקה

צילומי הסרט נערכו באחוזת יסנאיה פוליאנה שבמחוז טולה ובאולפני לנפילם בסנקט פטרבורג. ג'ון שמיאקין היה היועץ הראשי של הצוות בתחום היסטוריה.
פרסים

2018 — פסטיבל הסרטים של קינוטאבר:
פרס התסריט הטוב ביותר
פרס חביב הקהל
הערות שוליים

↑  סיפורה של משימה באתר תיאטרון גשר
↑  "סיפורה של משימה" באתר מיזם ההכנסות מבתי קולנוע של קרן הקולנוע הרוסי
↑  Ушел Быков на "Завод". Самые ожидаемые российские фильмы 2018 года
↑  Обзор изменений графика кинорелизов России за неделю с 26 февраля по 4 марта
↑  Camera! Action!: что происходит в российском кино
↑  Ирина Горбачева: «Мы те еще секс-символы поколения»
↑  История одного назначения, 2018
↑  סיפורה של משימה
↑  Гран-при «Кинотавра» удостоен фильм Наталии Мещаниновой «Сердце мира»
↑  Фильм Авдотьи Смирновой получил приз зрительских симпатий «Кинотавра»
ערך זה הוא קצרמרבנושא סרטים רוסיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרנק פ. בריגס

פרנק פארקס בריגס (באנגלית: Frank Parks Briggs‏; 25 בפברואר 1894 – 23 בספטמבר 1992) היה סנאטור אמריקאי ממיזורי, והחליף את הארי ס. טרומן כשטרומן נבחר לסגן הנשיא.
ביוגרפיה

פרנק פ. בריגס נולד בארמסטרונג, מיזורי ב-25 בפברואר 1894. הוא למד בבתי הספר של ארמסטרונג ופייט, והיה סטודנט בסנטרל קולג' מ-1911 עד 1914. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מיזורי בקולומביה ב-1915.
בריגס הפך פעיל בעיתון ובעסקי פרסום במייקון, מיזורי כבעלים של Macon Chronicle-Herald. בנוסף לפועלו כעורך וכמוציא לאור, בריגס היה גם מחברו של טור קבוע, "זה נראה לב". כדמוקרט, הוא היה ראש עיריית מייקון בין השנים 1930 ל-1932, וחבר בסנאט של מיזורי מ-1933 עד 1944.
בינואר 1945, מונה בריגס למושב בסנאט האמריקני כדי למלא את התפקיד שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של הארי ס. טרומן. הוא כיהן מ-18 בינואר 1945 עד 3 בינואר 1947, ולא הצליח להיבחר מחדש לכהונה המלאה ב-1946.
לאחר שעזב את הסנאט, חזר בריגס לעבוד בעיתונו ובעסקי ההוצאה לאור. הוא היה חבר ותיק בוועדת השימור של מדינת מיזורי, וכיהן ארבע קדנציות כיו"ר שלה. מ-1961 עד 1965 היה עוזר מזכיר הפנים של ארצות הברית לדגים וחיות בר.
בריגס מכר את עיתונו ב-1973, ולאחר מכן חי בפנסיה במייקון. הוא נפטר בבית החולים השומרוני במייקון, מיזורי ב-23 בספטמבר 1992, ונקבר בבית הקברות Walnut Ridge בפייט.
משפחתו

בריגס היה נשוי לקתרין שול. הם היו הורים לשלוש בנות, רות, בטי, דורותי ושני בנים יוג'ין וטומי.
מקס קלילנד

ג'וזף מקסוול קלילנד (באנגלית: Joseph Maxwell Cleland; 24 באוגוסט 1942 –  9 בנובמבר 2021) היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת ג'ורג'יה. קלילנד, חבר המפלגה הדמוקרטית, היה גיבור מלחמת וייטנאם שעוטר בכוכב הכסף ובכוכב הארד על פעולות גבורה בקרב, ובשנים 1997–2003 ייצג את ג'ורג'יה בסנאט של ארצות הברית.
בשוך הקרבות בווייטנאם שב קלילנד לארצות הברית כשהוא חסר שלושה גפיים, ונכנס לפוליטיקה זמן קצר לאחר שהתאושש מפציעותיו. בין השנים 1971–1975 היה חבר הסנאט של ג'ורג'יה. הוא גם שימש כראש מנהל החיילים המשוחררים תחת הנשיא ג'ימי קרטר בין השנים 1977–1981, וכמזכיר המדינה של ג'ורג'יה בשנים 1982–1996 לפני שנבחר לכהונה אחת בסנאט האמריקאי. לאחר שעזב את הסנאט בשנת 2003 היה חבר בדירקטוריון של בנק היצוא-יבוא של ארצות הברית בין השנים עד 2007. בשנים 2009–2017 שימש כמזכיר הוועדה האמריקנית למצבות קרב.
ביוגרפיה > ראשית חייו

קלילנד נולד ב-24 באוגוסט 1942 באטלנטה, בנם של חואניטה וילדה (קסלר) וג'וזף יואי קלילנד. הוא גדל בלית'וניה שבג'ורג'יה, והשלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת סטטסון בשנת 1964, שם היה חבר באחווה למדא קי אלפא. קלילנד נבחר כמצטיין המחזור שלו בתום לימודיו התיכוניים. לאחר מכן הוא השלים לימודי תואר שני בהיסטוריה של ארצות הברית באוניברסיטת אמורי.
קלילנד שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת וייטנאם והגיע לדרגת קפטן. על פעולותיו ההרואיות בשדה הקרב עוטר בכוכב הכסף ובכוכב הארד, בין היתר על לחיתמו בקרב קה סאן (אנ') ב-4 באפריל 1968.
ביוגרפיה > הפציעה בקה סאן

בשנת 1968 שירת קפטן קלילנד כקצין הקשר בגדוד השני, הרגימנט ה-12, דיוויזיית הפרשים הראשונה, במהלך הקרב בקה סאן. ב-8 באפריל, חודש לפני סיום שירותו קיבל קלילנד פקודה להקים תחנת ממסר רדיו על גבעה סמוכה. מסוק הטיס אותו ושני חיילים נוספים לראש גבעה 471, מזרחית לקה סאן. כשנחת המסוק זינק קלילנד החוצה ואחריו שני החיילים. הם התכופפו בגלל הרוח שהפיק המדחף והסתובבו לצפות בהמראה. קלילנד התכופף להרים רימון יד שחשב שנפל מהאפוד שלו. הרימון התפוצץ, ההדף הטיח אותו לאחור, וקרע את שתי רגליו ואת ידו הימנית.
דייוויד לויד, חייל בחיל הנחתים של ארצות הברית שהיה בבונקר מרגמות סמוך, רץ לזירה, הסיר את חגורת הציוד שלו וקשר אותה סביב אחת מרגליו של קלילנד כדי לעצור את הדימום.
לויד סיפר שהחייל האלמוני שהיה בזירה בכה ואמר: "זה היה שלי, זה היה הרימון שלי". לדברי לויד, החייל לא נקט באמצעי הזהירות שחיילים מנוסים נוקטים בעת שליפת רימוני M26 מתוך קופסת תחמושת: כיפוף הפינים או הדבקתם על מנת למנוע השתחררות נצרה בשוגג. לחייל היה אפוד מלא ברימונים עם פינים ישרים. בשל חומרת פציעותיו של קלילנד נאלצו הרופאים לכרות את שתי רגליו מעל הברכיים ואת זרועו הימנית. הוא היה בן 25 בעת הפציעה. לאחר שעבר שיקום מהפציעה בחר להשתלב בפוליטיקה של ארצות הברית.
ביוגרפיה > בפוליטיקה המדינתית בג'ורג'יה

קלילנד שירת בסנאט של ג'ורג'יה בין השנים 1971 ל-1975 והפך לתומך נלהב בנושאים הקשורים לענייני חיילים משוחררים. בין השנים 1977 ל-1981 מונה בידי הנשיא ג'ימי קרטר לראש מנהל החיילים המשוחררים, לימים המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית. לאחר מכן כיהן במשך 14 שנים כמזכיר המדינה של ג'ורג'יה, מ-1982 עד 1996, ושיתף פעולה במיוחד עם מושל ג'ורג'יה זל מילר, שבעתיד ישרת לצדו בסנאט האמריקאי.
במהלך כהונתו כמזכיר המדינה קידם קלילנד חוק בנושא מניות פני בג'ורג'יה, שהפך למודל לתקנות לאומיות שמטרתן לצמצם ניצול לרעה בהרצת מניות. חוק זה שימש בהמשך כבסיס לאסדרות פדרליות שונות, בהן החוק להבהרת מניות פני (Penny Stock Reform Act of 1990) והוראות רגולטיביות של הוועדה לניירות ערך ולבורסות.
במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית בשנת 1992, תמך קלילנד במועמדותו של הסנאטור בוב קרי, גם הוא לוחם משוחרר שלחם במלחמת וייטנאם.
על פי ריאיון עיתונאי עם השחקן ג'ון ווייט שנמצא בתוספות המיוחדות של ה-DVD לסרט "השיבה הביתה" משנת 1978, קלילנד שימש באותה תקופה כיועץ לסרט הדרמה שזכה בשלושה פרסי אוסקר ועוסק בבית חולים לחיילים משוחררים.
בשנת 1977 זכה קלילנד בפרס סמואל ס. בירד עבור "שירות ציבורי יוצא דופן על ידי אדם מתחת לגיל 35," פרס המחולק מדי שנה על ידי פרסי ג'פרסון.
ביוגרפיה > בסנאט של ארצות הברית > כהונתו

לאחר פרישתו של הסנאטור סם נון מהפוליטיקה, התמודד קלילנד לסנאט של ארצות הברית בבחירות 1996 וניצח בפער קטן בן 30 אלף קולות את מועמד המפלגה הרפובליקנית גאי מילנר. מועמד המפלגה הליברטריאנית, ג'ון קאשין, גרף למעלה מ-80 אלף קולות והפך את מערכת הבחירות לצמודה במיוחד.
קלילנד נחשב למתון בסנאט. אף שתמך בחלק מהצעדים התקציביים של הרפובליקנים, ואף הצביע בעד חבילת קיצוצי המס של ג'ורג' ווקר בוש ב-2001, הוא היה תומך נחרץ בזכויות הפלה ובשמירה על הגנת הסביבה. הוא התנגד לקידוחי נפט באזור השימור הארקטי (ANWR) ולמינויה של גייל נורטון למזכירת הפנים של ארצות הברית. בתחום הביטחון הלאומי וביטחון המולדת עמדותיו היו מתונות ביחס לקונצנזוס במפלגתו. הוא הצביע בעד הפיכת האבטחה בנמלי התעופה לפדרלית לאחר פיגועי 11 בספטמבר, ותמך באג'נדת המלחמה העולמית בטרור של בוש. קלילנד היה תומך נלהב בסחר חופשי, והצביע בעד נרמול היחסים המסחריים עם וייטנאם, הענקת מעמד יחסי מסחר נורלמים קבועים עם הרפובליקה העממית של סין, והרחבת הסחר החופשי למדינות הרי האנדים.
קלילנד היה אחד מ-29 הסנאטורים הדמוקרטים שתמכו בהחלטה לאשר את היציאה למלחמת עיראק. מאוחר יותר הצהיר כי היו לו ספקות לגבי עמדת ממשל בוש, אך ציין כי חש לחץ בצל הבחירות הצמודות לסנאט ב-2002. בשנת 2005 אמר: "היה זה ברור שאם אצביע נגד ההחלטה, לא יהיה לי סיכוי במרוץ. פשוט הייתי מוסר להם [לרפובליקנים] ניצחון". הוא תיאר את הצבעתו בעד המלחמה כ"ההצבעה הגרועה ביותר שלי".
ביוגרפיה > בסנאט של ארצות הברית > בחירות 2002

בשנת 2002 התמודד קלילנד מול סאקסבי צ'אמבליס על תקופת כהונה שנייה. קלילנד נהנה מיתרון ניכר בסקרים בשלב מוקדם של המרוץ, אך איבד תמיכה בשבועות שקדמו לבחירות. במאי 2002 פיגר צ'אמבליס ב-22 אחוזים בסקרים. צ'אמבליס פרסם הודעה לעיתונות בה האשים את קלילנד ב"הפרת שבועתו להגן על החוקה", לאחר שקלילנד הצביע בעד תיקון לאמנת הנשק הכימי שאפשר לנציגים ממדינות "טרוריסטיות" להשתתף בצוותי פיקוח הנשק של האומות המאוחדות בעיראק. התיקון עבר ברוב של 56–44, ו-55 סנאטורים נוספים הצביעו בעדו, בהם ביל פריסט, מנהיג הסיעה הרפובליקנית בסנאט, שבחר בצ'אמבליס להתמודד מול קלילנד.
שבוע לפני הבחירות, סקר של ה-"Atlanta Journal-Constitution" הראה שקלילנד מוביל ב-5 אחוזים, בפער של 49%–44%. ביום שבת ערב הבחירות הצטמצם יתרונו ל-48%–45%, בתוך טעות הדגימה. ביום הבחירות הפסיד קלילנד לצ'אמבליס, שגרף 53% מהקולות לעומת 46% לקלילנד. תומכיו של קלילנד ייחסו את ההפסד לתעמולת בחירות טלוויזיונית של מטה צ'אמבליס, פרי יצירתו של היועץ הפוליטי ריק וילסון, בה הוצגו דמויותיהם של אוסאמה בן לאדן וסדאם חוסיין, תוך ביקורת על הצבעותיו של קלילנד נגד צעדים מסוימים הקשורים לביטחון המולדת.
הביקורת כלפי קלילנד התבססה על כך שהצביע נגד חקיקה להקמת המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית בשל סעיף שנוסף לחוק אשר הגביל את זכויות העובדים להתאגד. תומכי קלילנד טענו שהפרסומת פגעה בפטריוטיות של הסנאטור, בעוד שתומכי צ'אמבליס טענו שהיא הטילה ספק בשיקול דעתו גרידא. התעמולה מעוררת המחלוקת הוסרה בעקבות מחאות מצד פוליטיקאים בולטים, בהם הרפובליקנים ג'ון מקיין וצ'אק הייגל, שניהם יוצאי מלחמת וייטנאם.
ביוגרפיה > לאחר כהונתו בסנאט

בראשית ינואר 2003 עזב קלילנד את הסנאט. במקור מונה לחבר בוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר, אך התפטר כעבור זמן קצר בעקבות מינויו לדירקטוריון הבנק לייצוא-ייבוא של ארצות הברית. לפני שהתפטר אמר כי ממשל בוש "חוסם" את עבודת הוועדה בכך שמנע ממנה גישה למסמכים ולעדים מרכזיים. קלילנד היה דמות מפתח בביקורת הציבורית על חוסר השקיפות של הממשל הפדרלי האמריקאי בנוגע לפיגועי 11 בספטמבר, ובנובמבר 2003 צוטט באומרו: ”אני... לא יכול להביט בעיניו של אף אמריקאי, במיוחד בקרובי משפחות הקורבנות, ולומר שהוועדה קיבלה גישה מלאה. החקירה הזו הנה עומדת בסכנה.”
בשנת 2003 החל קלילנד לפעול למען מסע הבחירות הנשיאותי של ג'ון קרי, הסנאטור הבכיר ממסצ'וסטס ויוצא מלחמת וייטנאם גם הוא. קרי זכה במועמדות הדמוקרטית לנשיאות, וקלילנד השתתף פעמים תכופות באירועי הקמפיין לצד קרי. רבים ראו בו אחד מהתומכים המשמעותיים ביותר של קרי, בין היתר כסמל להקרבות שעושים חיילים עבור מלחמות. ב-29 ביולי 2004 הציג קלילנד את קרי בנאום שנשא בוועידה הדמוקרטית הלאומית.
מסמכיו הרשמיים מתקופתו כסנאטור שמורים בספריית ריצ'רד ב. ראסל למחקר פוליטי ולימודים באוניברסיטת ג'ורג'יה. מסמכיו מתקופתו כראש מנהל החיילים המשוחררים שמורים בסספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ימי קרטר. בשנת 2007 תרם קלילנד אוסף גדול של פריטים מתקופת מלחמת וייטנאם ומזכרות פוליטיות אישיות לספרייה של אוניברסיטת סטטסון. האוסף של קלילנד כולל יותר מ-800 פריטי מזכרת, מעל 5,000 תמונות ומאות תקליטורים, סרטי צילום וקלטות וידאו.
ב-21 במאי 2009 מונה קלילנד למזכיר הוועדה האמריקנית למצבות קרב בידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה. הוא נכנס לתפקיד ב-3 ביוני ושימש בתפקיד זה עד לסיום כהונתו השנייה של אובמה.
ב-9 בנובמבר 2021 נפטר קלילנד כתוצאה מאי-ספיקת לב, בגיל 79.
הערות שוליים

↑  צ'אנדליס דאסטר, Max Cleland, former VA administrator and senator, dies at 79, באתר CNN‏, 9 בנובמבר 2021 (באנגלית)
↑  ג'ף איימי, Max Cleland dies; senator and veteran lost limbs in Vietnam, באתר AP‏, 9 בנובמבר 2021 (באנגלית)
↑  ג'ים גאלאוויי, Former VA administrator and Georgia senator Max Cleland dies at home, באתר The Atlanta Journal-Constitution‏, 9 בנובמבר 2021 (באנגלית)
↑  הריסון סמית', Max Cleland, Vietnam War veteran who led VA and served in Senate, dies at 79, באתר וושינגטון פוסט, 9 בנובמבר 2021 (באנגלית)
↑  דאגלס ברינקלי, Max Cleland: A Veteran Who Kept Fighting From a Wheelchair, באתר פוליטיקו, 27 בדצמבר 2021 (באנגלית)
↑  Max Cleland, ex-Georgia senator who lost three limbs in Vietnam, dies aged 79, באתר הגרדיאן, 9 בנובמבר 2021 (באנגלית)
↑  ג'ון ט. בנט, Max Cleland, injured in Vietnam, described ‘anxiety and depression’ after brutal 2002 race, באתר Roll Call‏, 9 בנובמבר 2021 (באנגלית)
↑  סרטון התעמולה של צ'אמבליס נגד קלילנד, באתר יוטיוב, שודר במקור ב-2002
↑  צ'ארלס פ. פירס, Max Cleland Did Not Deserve What Rick Wilson Did to Him, באתר Esquire‏, 9 בנובמבר 2021 (באנגלית)
↑  פיטר קלרסון, Political Veteran, באתר וושינגטון פוסט, 2 ביולי 2003 (באנגלית)
↑  קת'רין ק. סילי, Max Cleland, Vietnam Veteran and Former Senator, Dies at 79, באתר הניו יורק טיימס, 9 בנובמבר 2021 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310264905171  GND: 118521179  ISNI: 0000 0000 6679 2013  LCCN: n80089218  NARA: 10568016  SNAC: w6b86r93  US Congress: C001034  VIAF: 91814650   WorldCat (עם VIAF): 91814650 
קלילנד עם הסנאטור דניאל אקאקה, 2005
תוצאות הבחירות לסנאט של ארצות הברית בג'ורג'יה 2002. 
 סאקסבי:      40–50%      50–60%      60–70%      70–80% 
 קלילנד:      40–50%      50–60%      60–70%      70–80%
קלילנד, ינואר 2008
פסלות שופט

פסלות שופט היא מצב שבו שופט פסול מלשפוט במשפט מסוים, מחמת עילות היוצרות חשש ממשי שמשפטו לא יהיה משפט צדק.
פסלות שופט במשפט העברי

במסכת כתובות (ק"ה ב) מובאים סיפורים אחדים על דיינים שפסלו עצמם מלשבת בדין, לאחר שנוצרה זיקה קלושה בין הדיין לבין אחד מבעלי הדין. דוגמה לכך הוא סיפורו של אמימר, שבעת שישב בדין עפה נוצה אל ראשו, והגיע איש והסירה. כאשר התברר לאמימר שהאיש הגיע לדין לפניו, פסל את עצמו.
הרמב"ם קבע במשנה תורה:
אמנם, יחד עם זאת, על פי המשפט העברי האחריות הזו היא על הדיין ואם אחד מבעלי הדין דורש לפסול את אחד מן הדיינים, אך דרישה זו איננה נכונה בעיני הדיין הוא איננו פסול. יתר על כן, לעניין זה מבחין המשפט העברי בין דיינים שבעלי הדין בחרו בהם, אז יכול הדיין לנהוג בעצמו מנהג חסידות, אך אם הדיין ממונה על ידי הציבור, כל עוד הוא כשר לדון על פי הציבור, הוא איננו יכול לפסול עצמו אלא רק על פי תקנות הקהל. כמו כן, תקנות הקהל יכולות לאפשר חריגות מן הכלל שכל נגיעה של דיין לעניין פוסלת אותו מלדון.
פסלות שופט במשפט הישראלי

בסעיף 77א לחוק בתי המשפט מפורטות עילות לפסלות שופט. העילה הכללית לפסלות שופט היא "שופט לא ישב בדין אם מצא, מיזמתו או לבקשת בעל דין, כי קיימות נסיבות שיש בהן כדי ליצור חשש ממשי למשוא פנים בניהול המשפט". בנוסף קובע החוק עילות ספציפיות:
על שופט שהועלתה בפניו טענת פסלות לדון בה לפני כל טענה אחרת. על החלטתו המנומקת של השופט ניתן לערער בפני בית המשפט העליון. בשנים האחרונות זוהתה מגמה בפסיקתה של נשיאת בית המשפט העליון, השופטת אסתר חיות, להתחשבות כמעט אוטומטית ב"טעמים של מראית פני הצדק" כשיקול רלוונטי בהליכי פסלות שופט, וזאת לצד עילות הפסלות בסעיף 77א לחוק בתי המשפט.
עילה שאינה ראויה לפסילתו של שופט היא השתייכותו לקבוצה מסוימת או היותו בעל השקפת עולם מסוימת. עמד על כך נשיא בית המשפט העליון (בדימוס) מאיר שמגר:
לקריאה נוספת

מאיר שמגר, "על פסלות שופט - בעקבות ידיד תרתי משמע", גבורות לשמעון אגרנט (תשמ"ז).
ר' עדיני, "פסלות שופט - הגיעה העת למבחן אחיד וברור", הפרקליט מג (תשנ"ז)
בקשות מטעם המדינה בעניין פסלות שופט וטיפול בבקשות פסילה של צדדים אחרים, הנחיות היועץ המשפטי לממשלה
הערות שוליים

↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות סנהדרין והעונשין המסורין להם, פרק כ"ג, הלכה ו'
↑  נחום רקובר "המשפט העברי בפסיקת בתי המשפט בישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 265-268: פסילת שופט. אתר דעת
↑  דורון מנשה ודון סוסונוב, ‏בנכונותה לפסול שופטים מדיון חיזקה חיות את אמון הציבור, פרופ' דורון מנשה ועו"ד דון סוסונוב, באתר גלובס, 6 ביוני 2023
↑  מאיר שמגר, "על פסלות שופט - בעקבות ידיד תרתי משמע", גבורות לשמעון אגרנט (תשמ"ז)
פרס אנה פוליטקובסקיה

| --- | --- |

גולאלאי אסמאעיל (אנ') (במרכז) קיבלה את פרס פוליטקובסקיה לשנת 2017 באירוע מיוחד בשם "מסרבות להיות בשקט" בפסטיבל נשות העולם (Women of the World Festival), ברויאל פסטיבל הול שבלונדון במרץ 2018. מעניקות הפרס היו הברונית הלנה קנדי (אנ'), אלנה קוּדימוֹבה (אחותה של פוליטקובסקיה), ג'וד קלי (אנ') (מקימת "פסטיבל נשות העולם"), קרסידה דיק (אנ') (מפקדת משטרת המטרופולין של לונדון), הדיפלומטית אמה הופקינס (אנ'), לילא עליכרמי (ليلا علي‌كرمي; מקבלת הפרס לשנת 2009) ומריאנה קצרובה (מקימת ארגון Reach All Women in War).
 תיאור:  פרס לנשים המגינות על זכויות אדם ברחבי העולם
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הגוף המעניק:  RAW in War 
 תקופת הפרס:  2007–הווה (כ־18 שנים) 
 נקרא על שם:  אנה פוליטקובסקיה 
 
פרס אנה פוליטקובסקיה (בצרפתית: Prix Anna Politkovskaya) נוסד לזכרה של העיתונאית הרוסייה אנה פוליטקובסקיה, שנרצחה במוסקבה בגיל 48 ב-7 באוקטובר 2006 על מנת להשתיק אותה מהתנגדותה למלחמת צ'צ'ניה השנייה.
את הפרס מעניק מדי שנה על ידי ארגון Reach All Women in War והוא ניתן לנשים המגינות על זכויות אדם ברחבי העולם. הפרס מוענק ל"אישה מגנת-זכויות-אדם באזור סכסוך בעולם, שכמו אנה, מגנה על קורבנות הסכסוך, לעיתים קרובות תוך סיכון אישי רב".
ב-2016, לציון יום השנה העשירי להירצחה של פוליטקובסקיה, נוסף פרס מיוחד לרוסי שעבד, כמו אנה פוליטקובסקיה ונטליה אסטמירובה (אנ') (זוכות הפרס הראשונה, שנרצחה בצ'צ'ניה ב-2009), כדי ליצור שלום באזורי סכסוך ולעזור לאזרחים הלכודים בין כוחות מזוינים מנוגדים. הוחלט להעניק את הפרס המיוחד לוולנטינה צ'רוואטנקו, שמאז 1990 התערבה ברצף ההתנגשויות בברית המועצות לשעבר. לציון יום השנה ה-12 לרצח ניתן הפרס ב-2018 לבינלקשמי נפרם (אנ'), פעילת זכויות אדם וסופרת מאזור הגבול בין הודו ומיאנמר, ולסבטלנה אלכסייביץ', סופרת ועיתונאית חוקרת מבלארוס שזכתה בפרס נובל לספרות ב-2015.
זוכות הפרס

2007: נטליה אסטמירובה (1958-2009), רוסיה / צ'צ'ניה
2008: מלאלאי ג'ויה (ילידת 1978), אפגניסטן
2009: מיזם מיליון החתימות, איראן (פעילת המיזם, עורכת הדין לילא עליכרמי, קיבלה את הפרס בשם שאר הפעילות)
2010: חלימה בשיר, סודאן / דארפור
2011: רזאן זיתונה (ילידת 1977), סוריה
2012: מארי קולווין (1956–2012), ארצות הברית
2013: מלאלה יוספזאי (ילידת 1997), פקיסטן
2014: ויאן דח'יל (ילידת 1971), עיראק
2015: ח'ולוד וליד (ילידת 1984), סוריה
2016: חינת בדויה לימה (ילידת 1974), קולומביה; פרס לציון עשר שנים לפרס — ולנטינה צ'רוואטנקו (ילידת 1956), רוסיה
2017: גאולאי אסמאעיל (ילידת 1986), פקיסטן, וגאורי לנקש (1962–2017), הודו
2018: סווטלנה אלכסייביץ' (ילידת 1948), בלארוס, ובינלקשמי נפרם (ילידת 1974), הודו
2019: אלכס קרופורד (ילידת 1963), בריטניה
2020: רדיה אל-מותווכל, תימן
2021: פאוזיה כופי, אפגניסטן