stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירושלים בתקופת המנדט הבריטי
דמוגרפיה > סטטיסטיקה

| שנה | יהודים | מוסלמים | נוצרים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1922 | 31,100 | 13,400 | 14,700 |
| 1931 | 53,800 | 19,900 | 19,300 |
| 1946 | 99,300 | 33,370 | 31,300 |
במפקד שנערך בשנת 1922 נספרו בירושלים 62,578 תושבים: 33,971 יהודים, 14,699 נוצרים ו-13,413 מוסלמים. רוב תושבי העיר העתיקה היו מוסלמים - כ־9,345, מספר הנוצרים היה 7,262 ומספר היהודים בתוך החומות - 5,639.
בתקופה זו הייתה ירושלים העיר הגדולה בארץ ישראל, בה התגוררו כ-8% מתושבי ארץ ישראל ויותר משליש האוכלוסייה היהודית בארץ.
בשנת 1931 הראה המפקד גידול מהיר באוכלוסיית העיר, המצביע על הפריחה ממנה נהנתה ירושלים על רקע המנדט הבריטי.
אז נספרו בעיר 90,503 תושבים: 51,222 יהודים, 19,894 מוסלמים ו-19,335 נוצרים. 12,201 מוסלמים התגוררו בעיר העתיקה; 19,894 נוצרים מכל הכתות ומתוכם 7,759 התגוררו בעיר העתיקה. 5,222 יהודים התגוררו ברובע היהודי.
במפקד זה לא נכללו תושבי השכונות היהודיות ה"חדשות" בהן התגוררו 2,524 יהודים לפי הפירוט הבא: בית וגן ונווה שאנן - 415 תושבים. בית הכרם - 550 תושבים. מקור חיים - 202. קריית משה - 322. רמת רחל - 131.
בשנת 1939 ערכה הסוכנות היהודית מפקד אוכלוסין של יהודי העיר, בו נפקדו כ-75,000 נפש, וההערכה היא שעוד כ-5,000 יהודים מהחוגים החרדים הקיצוניים סירבו להתפקד. כ-80,000 יהודים בסך הכל.
ב-1946 נמנו בירושלים 164,440 תושבים: 99,320 יהודים, 33,680 מוסלמים ו-31,330 נוצרים. רוב האוכלוסייה התגוררה בעיר החדשה ומיעוטה, כ־30,000, בתוך חומות העיר העתיקה. בתוך החומות, התמונה הדמוגרפית של רוב יהודי מוחלט התהפכה ובעיר העתיקה התגוררו 24,000 מוסלמים כ-27,000 נוצרים וכ-1700 יהודים שהתגוררו בצפיפות בתוך הרובע היהודי הקטן.
בתום תקופת המנדט, התגוררה בעיר העתיקה כמחצית מהאוכלוסייה הערבית של ירושלים, וכ-2% בלבד מהאוכלוסייה היהודית של העיר.
דמוגרפיה > נוצרים

הקהילות הנוצריות בארץ-ישראל מנוהלות על ידי שלושת הפטריארכים של ירושלים - היווני-אורתודוקסי, הלטיני-קתולי והארמני, המנדט הבריטי חיזק את מעמדה של הכנסייה האנגליקנית. הנוצרים המקומיים היו הפעילים יותר בבנין העיר, תנופה שהחלה עוד בסוף התקופה העות'מאנית. עיקר השכונות הערביות מחוץ לחומות היו נוצריות בהרכב האוכלוסייה שלהן, ובעיר נבנו מספר כנסיות חדשות: כנסיית סנט אנדרוז, כנסיית כל העמים, ומוסדות חינוכיים - המכון האפיפיורי למקרא, וטרה סנטה.
דמוגרפיה > יהודים

אומדני האוכלוסייה היהודית בעיר:
| שנה | יהודים בעיר בעתיקה | יהודים בעיר החדשה | סך כל יהודי ירושלים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1922 | 5,600 | 28,400 | 34,000 |
| 1931 | 5,200 | 48,500 | 53,700 |
| 1939 | 2,000 | 78,000 | 80,000 |
| 1948 | 2,000 | 98,000 | 100,000 |
מאז סוף המאה ה-19 היו היהודים רוב מוחלט בירושלים והכוח הדוחף העיקרי בפיתוח העיר. תקופת המנדט, על הקידמה שבאה בעקבותיה, הביאה לתנופה משמעותית בגודל, היקף ואיכות פעילות האוכלוסייה היהודית. פעילות הציבור היהודי התרכזה בעיר החדשה, והרובע היהודי בתוך העיר העתיקה, שסבל מתנאים אובייקטיביים קשים ולחץ מצד האוכלוסייה המוסלמית, הלך והתכווץ - בעיקר בשנות המנדט האחרונות.
דמוגרפיה > התפרסות האוכלוסייה

האוכלוסייה היהודית בירושלים התרכזה בעיקר ברובע היהודי ובצפון מערב העיר החדשה. בשנת 1931 התגוררו סביב הרחובות בצלאל, אגריפס, יפו ומאה שערים, על שטח של כ-2400 דונם, כ-37,500 יהודים שהיוו כ-73% מיהודי העיר. עוד כ-10% מיהודי העיר התגוררו ברובע היהודי ושאר יהודי העיר התגוררו בשכונות מעורבות ובשכונות פריפרליות שקמו בתקופת המנדט. שכונות אלו כללו את תלפיות בדרום, רחביה וקריית שמואל בדרום מערב, רוממה בצפון מערב וסנהדריה בצפון. כן קמו בשנות ה-20 שכונות יהודיות מרוחקות יותר: בית הכרם, בית וגן, קריית משה ומקור חיים, שלא נכללו בשטח השיפוט של העיר.
המוסלמים התרכזו בעיקר בעיר העתיקה ובצפון העיר החדשה. בשנת 1931, כ-62% מהמוסלמים בעיר התגוררו בעיר העתיקה. עיקר המוסלמים שמחוץ לחומות התגוררו בצפון העיר, במוסררה, באב א-זהרה שמול שער הפרחים, ואדי ג'וז ושייח' ג'ראח שהוקמה בתקופת המנדט. הכפרים שמסביב לירושלים, דוגמת ליפתא, שייח' באדר, בית מזמיל, אל-מאלחה היו מאוישים במוסלמים שנהנו מפריחה כלכלית הודות להתפתחותה של העיר, ומצאו בה שוק בלתי נדלה לתוצרת חקלאית. תושבים מכפרים סמוכים היגרו אל תוך העיר ובנו בה בתים מפוארים כדוגמת הכפר ליפתא שהלך והתפשט ותושביו הקימו את "ליפתא עילית". מדרום הלך וגדל הכפר שייח' באדר, ותושבים אמידים יוצאי הכפר החלו בונים בתים פרטיים לאורך רחוב יפו. בתקופת המנדט התפתחו ריכוזים מוסלמים באבו טור ובבקעה ומוסלמים גם עברו לגור בשכונות הנוצריות בדרום העיר.
אף על פי שעיקר האוכלוסייה התרכזה בשכונות נפרדות של יהודים, נוצרים או מוסלמים, באזורים רבים התגוררו יחד יהודים, נוצרים ומוסלמים. כך היה ברובע היהודי בה התגוררו יהודים ומוסלמים, ברובע הארמני בה התגוררו נוצרים ויהודים ובמרכז העיר העתיקה, בה התגוררו בני שלוש הדתות. שכונות מעורבות של בני שלוש הדתות היו גם בצמוד לעיר העתיקה מבחוץ, מצפון (מגרש הרוסים ומוסררה) ומדרום (שמעא וג'ורת אל עינב). יהודים ומוסלמים גרו זה לצד זה בממילא ובאבו בסל. מאורעות תרפ"ט הביאו לנטישת שכונת הגורג'ים, כפר התימנים בשילוח (שלא הייתה בגבולות המוניציפליים של העיר) ובית יוסף שבמזרח אבו טור וכן להאצת יציאת היהודים מהעיר העתיקה, אך בשאר חלקי העיר לא הייתה למאורעות השפעה משמעותית.
לקראת הבחירות לעיריית ירושלים ב-1934 חולקה העיר ל-12 אזורים:
רוממה וסביבתה שכללה בעיקר מוסלמים אך גם יהודים במקור ברוך ומעט נוצרים. לאזור זה נספח גם שייח ג'ראח
השכונות הערביות בדרום ירושלים, שליש נוצרי ושני שלישים מוסלמי
המושבה היוונית, המושבה הגרמנית ותלפיות, אזור נוצרי ברובו
אזור מוסלמי בעיר העתיקה
אזור מוסלמי בעיר העתיקה ומחוצה לה בכיוון צפון
הרובע הנוצרי, מוסררה ואזור שער שכם, אזור נוצרי ברובו
רחביה, שערי חסד ורחוב בצלאל, אזור יהודי
זיכרון משה, גאולה, בית ישראל, אזור יהודי
מחנה יהודה ורחוב בן יהודה, אזור יהודי
מקור ברוך, אחוה וחלק מזיכרון משה, אזור יהודי
הרובע היהודי, ימין משה, מגרש הרוסים, רחוב החבשים, אזור יהודי
מאה שערים, שכונת הבוכרים והסביבה, אזור יהודי
התפתחות אורבנית

ירושלים העות'מאנית יצאה מתחום העיר העתיקה בסוף המאה ה-19 בבניה חסרת תכנון ויד מכוונת שנסמכה על יוזמה פרטית. ממערב נפרסו, בעיקר לאורך ציר ירושלים - יפו, שכונות יהודיות שהבתים שבהן בנויים בטורים סביב חצרות פנימיות כקהילות סגורות. מצפון נבנו שכונות ערביות שהוקמו על בסיס של חמולה ומשפחה בבתים פרטיים. בסמוך לחומות העיר העתיקה בעיקר סביב הדרך המובילה צפונה משער שכם ומסביב לחומות העיר העתיקה נבנו מתחמים גדולים על ידי המעצמות האירופאיות של טרום מלחמת העולם הראשונה ובהם פעלו מוסדות דת, חינוך ובתי חולים.
ירושלים המנדטורית שילשה את מספר תושביה בזכות השלטון הבריטי מחד, העלייה וההתיישבות היהודית מאידך. גידול זה הביא - מדרך הטבע - להגדלת השטח הבנוי של העיר ולטרנספורמציה בה עבר כובד המשקל מהעיר העתיקה לעיר החדשה. בעיר החדשה נבנו שכונות מגורים חדשות שהחשובות והחדשניות שבהן היו שכונות הגנים שמשכו את השטח האורבני וגבולות העיר לכוון מערב ובגבולות העיר הוקמו יישובים יהודים חקלאיים - קיבוץ רמת רחל, עטרות, נווה יעקב ועל כביש ירושלים תל אביב הוקמו הקיבוצים קריית ענבים ומעלה החמישה.
שלטון המנדט הבריטי יזם בניית מבני ציבור שהידועים שבהם הם ארמון הנציב, בניין עיריית ירושלים והדואר המרכזי, ובנוסף הכשירו גינות ציבוריות, סללו כבישים, והתקינו תאורת רחוב ושילוט. בנוסף נבנו מבנים למוסדות רפואה חינוך ותרבות - על ידי גורמים פרטיים. בנייה זו והתנופה של הפיתוח נתאפשרו בזכות הביטחון הציבורי מחד, והתשתית הפיזית ומערכת האדמיניסטרטיבית היעילה שסיפק השלטון המנדטורי מאידך.
התפתחות אורבנית > מאפייני בנייה ותכנון

בספר אדריכלות בירושלים - הבנייה בתקופת המנדט הבריטי מצוין כי לירושלים המנדטורית שלושה מאפיינים וחידושים.
שכונות הגנים היהודיות ושכונות הרווחה הערביות שנבנו במרחק יחסי מחומות העיר העתיקה.
הקמה של מרכז עיר חדש המאופיין בבניה לאורך הרחוב וריכוז של מבני מסחר, משרדים ומתחמי פנאי.
הקמת מתחמים ציבוריים ובהם ארמון הנציב ממזרח, האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה הר הצופים מצפון.
בתקופה המנדטורית נכנסו לארץ ישראל סגנונות בנייה חדשים והבולט שבהם הוא הסגנון הבינלאומי שהושפע רבות מאסכולת בית הספר לעיצוב ואדריכלות באוהאוס, שדגלה בגישה לפיה הצרכים התפקודיים של הבניין על חלקיו השונים קובעים את צורתו. סגנון האדריכלות המודרנית, נגזרת מתנועת המודרניזם ובאה לידי ביטוי בבנייה פשוטה, נקייה מקישוטים השמה את הפונקציונליות בראש סדר העדיפות התכנוני ומאופיינת בבתים בעלי גאומטריה פשוטה וברורה. סגנון שלישי הוא הסגנון האקלקטי עיקרו הוא שילוב ומיזוג בין מאפיינים מן המזרח ומאפיינים מן המערב. הסגנון הושפע בעיקר מהבנייה הערבית שהייתה קיימת בארץ ישראל, סגנון האר דקו והשפעה רבה של בנייה טמפלרית שהגיעה מגרמניה.
בית המעלות, דוגמה לבנין בסגנון הבינלאומי.
בית החולים למחלות עיניים "סנט ג'ון", דוגמה לבניין בסגנון האקלקטי.
בית המדפיס הממשלתי, בנין בסגנון בינלאומי
מבואת הכניסה להדסה הר הצופים, בניין בסגנון המודרני
התפתחות אורבנית > מרכז העיר - "המשולש"

מרכז העיר החדשה נוצר ונבנה בתקופת המנדט הבריטי סביב רחוב יפו (ורחוב שלומציון המלכה המתפצל ממנו), רחוב המלך ג'ורג' החמישי ורחוב בן-יהודה היוצרים צורת משולש. באזור זה הוקמו בנקים חברות ביטוח, בתי קולנוע ומרכזי קניות כבכל עיר אירופאית מודרנית.
בשנת 1922 רכשה חברת הכשרת היישוב מידי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית את השטחים החקלאיים שעליהם עמדו עצי זית ופרי שהיו ידועים כ: גן אנטימוס, כריזנטוס ובורה. שטחים אלו גבלו בחלקות שבבעלות משפחות יהודיות אמידות ובהן משפחת ולירו, ומשפחת קוקיא. רכישת הקרקעות לוותה במאבק קשה עם גופים לאומניים פלסטיניים והכנסייה הקתולית שהעלו טענות על חוקיות מכירת אדמות שהן בגדר הקדש, והן טענות פרוצדורליות על דרך המכירה של גושים גדולים שעלותם הגבוהה מנעה - לכאורה - מערבים מלרכוש אותם.
חברת הכשרת היישוב העבירה לידי האדריכל ריכרד קאופמן את התכנון של השטח, חלוקת החלקות, כבישים, מערכות מים, וביוב. לאחר עיכובים נוספים שעיקרם חילוקי דעות עם העירייה המנדטורית על מימון עבודות הפיתוח, החלו עבודות בניית הבתים בשנת 1926 ונמשכו עד לשנת 1937 תוך שימוש בשיטות בנייה חדשות ושימוש בבטון וברזל - שלא היו בשימוש בירושלים העות'מאנית. צורת המתחם - טורים של בניינים שנבנו לגובה של עד 8 קומות ובצפיפות יחסית, שחזיתם גובלת ברחוב והם יוצרים רחובות תחומים בבניינים. סגנון זה מגדיר את חלל הרחוב ובו בחזיתות הבתים נפתחו חנויות ומעליהן קומות משרדים או מגורים. בתים פינתיים בצמתי רחובות יצרו כמעיין שערי כניסת למתחם מרכז העיר, כמו בית המעלות המגדיר את הכניסה למשולש מכוון דרום.
בניין ג'נרלי בפינת יפו - שלומציון
כיכר ציון, מבט על מפגש הרחובות יפו ובן יהודה ובניין סנסור.
בית פרומין על רחוב המלך ג'ורג.
רחוב יפו, בניין הדואר המרכזי.
התפתחות אורבנית > שכונות הגנים

שכונות הגנים הוקמו בשנות ה-20 במערב העיר ודרומה, בתכנונו של האדריכל ומתכנן הערים ריכרד קאופמן. שכונות אלו היו מרווחות וירוקות. רחובותיהן הותאמו לטופוגרפיה הירושלמית, ונבנו בהן שדרות-גן. בשכונות נבנו בתים חד-קומתיים בעלי גינה, מה שהיווה חידוש בירושלים, שהייתה חסרה גינות פרטיות וגנים באותה תקופה. הנקודה הגבוהה ביותר בכל שכונה הייתה מיועדת להקמתו של מבנה ציבורי. שכונות הגנים סימלו לראשונה את פריצתן של השכונות היהודיות בירושלים הרחק מהעיר העתיקה ורחוב יפו, כאשר תושבי השכונות העדיפו את השקט, המרחב והירק על פני הקרבה למרכז העיר.
את התוכנית השתית קאופמן על רעיון עיר הגנים, שהומצא באנגליה במאה ה-19, ו"יובא" לישראל על ידי קאופמן. העיקרון העומד בבסיס אידיאל זה הוא יצירת ערים, ואפילו שכונות, ירוקות ומרווחות, ששדרותיהן מתמזגות עם הטופוגרפיה הטבעית ומתעגלות בהתאם. אזור המגורים מופרד מאזור הבילוי והתעשייה, וברוב החלקות גדול השטח הירוק מהשטח הבנוי. מוטיב חשוב בעיר הגנים הוא "שדרת ירק" מרכזית וגינות ציבוריות.
שכונת תלפיות שבדרום העיר הייתה חלוצת שכונות הגנים, והוקמה בשנת 1921.
שכונת בית הכרם שבמערבה של העיר נבנתה מספר חודשים לאחר תלפיות, בשנת 1921.
שכונת בית וגן, שבזמנו נחשבה לגבולה המערבי של ירושלים, ואשר אופייה כשכונת גנים נשמר בשמה, הוקמה אף היא ב-1921.
שכונת רחביה, אחת משכונותיה היפות והיוקרתיות של העיר, הוקמה בשנת 1923.
שכונת קריית משה הסמוכה לגבעת שאול, הוקמה בשנת 1923.
שכונת מקור חיים בדרומה של העיר, אשר הייתה מבודדת משאר השכונות היהודיות בירושלים עד מלחמת העצמאות, הוקמה בשנת 1926.
ירושלים היהודית

ירושלים המנדטורית הייתה עיר בעלת רוב יהודי ובירת "המדינה היהודית שבדרך". בדרך טבע, נתכנסו בה מוסדות לאומיים ומוסדות התנועה הציונית. את ענייני היום יום של הקהילה היהודית ניהל ועד העיר ליהודי ירושלים שאיחד את פעילות העדה האשכנזית והעדה הספרדית ודאג לצורכי הדת והקהילה של האוכלוסייה היהודית.
ירושלים היהודית > השכונות היהודיות העיקריות שנבנו בתקופת המנדט

| שם השכונה | תאריך ייסוד | שם השכונה | תאריך ייסוד |
| --- | --- | --- | --- |
| רוממה | 1922 | גאולה | 1927 |
| תלפיות | 1922 | בית וגן | 1928 |
| בית הכרם | 1922 | יפה נוף | 1929 |
| רחביה | 1924 | נווה שאנן | 1929 |
| מקור חיים | 1924 | קריית שמואל | 1929 |
| קריית משה | 1925 | מקור ברוך | 1930 |
| סנהדריה | 1926 | ארנונה | 1931 |
השכונות היוקרתיות בירושלים היו רחביה, טלביה, רחוב בן יהודה, המושבה האמריקאית, המושבה היונית והמושבה הגרמנית. מרכז העיר ככלל נהנתה מדמי שכירות גבוהים ושכונות הפריפריה, כמו רמת רחל, יפה נוף, נווה שאנן, סנהדריה, בית וגן והעיר העתיקה היו בעלי שכירות נמוכה. יוצאי דופן היו בית הכרם ותלפיות שנכללו בשכונות היקרות של ירושלים.
ירושלים היהודית > המוסדות הלאומיים

המוסדות הלאומיים הם המוסדות שהקימה התנועה הציונית בירושלים במהלך תקופת המנדט הבריטי, כתשתית לקראת הקמת המדינה, ולביצוע פעולות מדיניות לקידום הציונות. עד כינון האספה הלאומית היה עיקר הפעילות הארגונית בידי ההנהלה הציונית
שקיימה מגעים עם השלטון המנדטורי בארץ ישראל ובבריטניה, ועם מוסדות חבר הלאומים. המוקד העיקרי היה בלונדון, שם ניהלו ויצמן וחברי ההנהלה את עיקר פעילותה. מוקד שני, חלש יותר, היה בירושלים, שבה ישבו נציגי ההנהלה הציונית, כמו קולונל פרדריק קיש. הסניף בירושלים ניהל מגע עם ממשלת המנדט, כשהוא כפוף להוראות המרכז בלונדון. פעילות המוסדות הלאומיים הייתה מותנית אמנם בקבלת היתרים מהשלטון הבריטי, עם זאת, חיזקו המוסדות הלאומיים את התחושה של מעין מדינה ריבונית ויצרו בסיס משותף ליישוב למרות פיצולו האידאולוגי.
ירושלים היהודית > המוסדות הלאומיים > בית המוסדות הלאומיים

מבנה בשכונת רחביה שבירושלים, נבנה עבור המוסדות הלאומיים והפך לסמל של המדינה היהודית שבדרך עד הקמתה. הפיגוע שנערך במבנה ב-11 במרץ 1948 היה החמור בפיגועי מלחמת העצמאות עד לאותה עת, והפך לציון דרך באירועי מלחמת העצמאות. ממרפסת בניין זה הכריזו חברי מועצת העם, אשר שהו בירושלים הנצורה ולא יכלו להגיע להכרזת העצמאות, על קום מדינת ישראל, בו נערכו הישיבות הראשונות של הכנסת, ונשיא המדינה הראשון חיים ויצמן הושבע בו.
האדריכל, יוחנן רטנר תכנן ובנה את המבנים סביב חצר במטרה ליצור חזית ממלכתית למבנה תוך ניתוקו מהרעש של הרחוב, ושמירה על החזית המרשימה של המבנה בסגנון הבינלאומי. אלמנטים אחרים הם מאפיינים ירושלמיים - למבנה חלקלקה הדומה לחלקלקת מגדל דוד, וחלונות המזכירים חרכי ירי בחומת ירושלים. עבודות הבנייה החלו בשנת 1928, ובשל קשיים תקציביים הושלמה הבנייה בשלבים. הקומה הראשונה של המבנה נחנכה בשנת 1930 ועבודות הקמת הקומה השנייה הסתיימו רק בשנת 1936.
הסוכנות היהודית שכנה באגף המרכזי, הקרן הקיימת לישראל קיבלה את אגפו הימני של המבנה ואילו קרן היסוד קיבלה את אגפו השמאלי. עם עליית כוחה של הסוכנות היהודית והעברת מרכז כוחה מלונדון לירושלים, הפך הבניין למשכנה של "המדינה שבדרך".
הבניין הפך למשכן הנהגת המוסדות הציונים, ומנהיגי המוסדות הלאומיים התגוררו בשכונת רחביה הסמוכה. בבניין נערכו טקסים ממלכתיים כגון טקס הבאת ביכורים שנתי, אשר ניסו להקנות צביון ממלכתי לאומי ואף צביון עצמאי ליישוב העברי בארץ ישראל ולמנהיגיו.
ירושלים היהודית > המוסדות האוניברסיטאיים על הר הצופים > האוניברסיטה העברית

ביום 24 ביולי 1918 הונחה אבן הפינה לאוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר שנורתה אבן הפינה פנה חיים ויצמן למתכנן הערים הנודע פטריק גדס בבקשה שיכין תוכנית כוללת לאוניברסיטה. בחודש דצמבר 1919 הוגשת תוכנית כללית שהתוותה מתווה גס לגוש מבנים מסביב למבנה מרכזי בעל כיפה המזכירה מבנים מזרחיים ובראשם איה סופיה באיסטנבול. במבנים המסתעפים מהמבנה המרכזי אמורים היו לשכון הפקולטות השונות ובהן פקולטה לרפואה ובית חולים הסמוך לפקולטה. התוכנית השאפתנית לא יצאה לפועל ומבנים שונים ללא מכנה משותף נבנו על ההר כמשכן לפקולטות השונות. כשבע שנים לאחר מכן, ב-1 באפריל 1925, נערך טקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית, בו נאמו הלורד בלפור, חיים ויצמן, הרב קוק, הרברט סמואל וחיים נחמן ביאליק. בשנים הראשונות עסקה האוניברסיטה במחקר בלבד, והוראה פורמלית התחילה רק בשנת 1928, ולאורך כל תקופת המנדט הבריטי התקיימו לימודים לתואר שני ושלישי בלבד.
בשנת 1934 התיישב בארץ האדריכל אריך מנדלסון, ובשנת 1935 הוא הגיש לאוניברסיטה תוכנית אב כוללת בה הוא שילב את המבנים הקיימים עם מבנים מתוכננים - כגון בית החולים האוניברסיטאי - מבנים האמורים להיות קשורים אחד לשני על ידי מעברים מקורים ותכנון סביבתי קפדני. "תוכנית מנדלסון" הוגשה לוועדה המחוזית לתכנון בשנת 1936 ואושרה על ידה.
ירושלים היהודית > המוסדות האוניברסיטאיים על הר הצופים > בית החולים הדסה הר הצופים

הפעילות הרפואית של ההסתדרות הרפואית הדסה בירושלים החלה עם קבלת הניהול של בית החולים מאיר רוטשילד לאחר הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל, קודם לכן ובמקביל פתח הארגון מרפאות ובתי חולים בערים אחרות בארץ ישראל. במהלך שנות העשרים של המאה ה-20 התרחבה הפעילות של "הדסה" בעיר ירושלים והשתרעה על פני מספר אתרים בעיר, בשנת 1929 נבנה בית הבריאות שטראוס עבור "הדסה" ובסמוך לכך התחיל התכנון של מרכז רפואי מודרני שיוכל לשרת את צורכי העיר.
בשנת 1938 נפתח בית החולים ובו 300 מיטות, בית ספר לאחיות, מכוני מחקר ומחלקות אשפוז מודרניות. בית החולים היה שונה מכל מוסד רפואי שפעל עד אז בעיר והיה קפיצת דרך משמעותית - בצעד אחד זכתה העיר לבית חולים "אמיתי" במקום מוסדות קטנים חסרי יכולת להתמודד עם דרישות כרך מודרני, ועם קשר למחקר רפואי ובית ספר המכשיר את כוח האדם הנדרש להפעלת בית החולים. עובדות אלו, יוקרתו של מתכנן בית החולים, כמו ציודו החדיש, והצוות הגדול, הוסיפו ליוקרת בית החולים שעם פתיחתו הוכתר למתקדם במזרח התיכון.
ירושלים הערבית

שנותיו הראשונות של המנדט הבריטי היו גם השנים הראשונות להתגבשותה של התנועה הלאומית הפלסטינית. ירושלים הייתה מקום מושבם של המוסדות הערביים החשובים ביותר: המועצה המוסלמית העליונה שהוקמה בשנת 1922 כגוף לניהול ענייני המוסלמים בארץ ישראל, ומשרדה שכן במדרסה אל-מנג'כיה סמוך לשער המשגיח בהר הבית; והוועד הערבי העליון שהוקם בשנת 1936 כגוף פוליטי עליון של כל הערבים הפלסטיניים - מוסלמים ונוצרים. בראש שני גופים אלו עמד חאג' אמין אל-חוסייני, שב-1921 מונה בידי הנציב העליון הבריטי הרברט סמואל כמופתי של ירושלים. באותן שנים ביסס המופתי את כוחו באמצעות המועצה המוסלמית העליונה שעמד בראשה. הוא גייס כספים רבים ממוסלמים בעולם לשיפוצים במסגד אל-אקצא ובמבנה כיפת הסלע בהר הבית.
התנועה הלאומית הפלסטינית פעלה נגד שני כוחות שונים - התנועה הציונית וההתיישבות היהודית בארץ, והשלטון המנדטורי הבריטי. עם פרוץ המרד הערבי (אפריל 1936) כנגד הבריטים הוקם הוועד הערבי העליון, שהפך לגורם המשמעותי ביותר בתנועה הלאומית הפלסטינית עד 1949.
ירושלים הערבית > הבנייה הערבית

הבנייה הערבית בירושלים, מחוץ לחומות העיר העתיקה הייתה בעיקרה בניית רווחה, בתים מפוארים בשכונות הערביות שנוסדו עוד בסוף המאה ה-19 - בקעה, אבו טור, שייח ג'ראח, וקטמון. לבנייה זו חשיבות בעיצוב דמותה של ירושלים ותרמה לעיצוב וגיבוש השפה הארכיטקטונית הן של הבית הבודד והן במבנה המרחב הציבורי. שיטת הבנייה של שכונות אלו התבססה על חלוקת השטח למגרשים קטנים והגשת התוכנית לאישור גופי התכנון העירוניים. לאחר מכן היו המגרשים מוצעים למכירה ובעליהם היו בונים בתים על פי יכולתם הכספית. רוב הבתים היו בני קומה אחת או שתיים ונבנו על כרבע מהמגרש ששטחו הממוצע היה כחצי דונם, הבתים היו מוקפים בגינה ובה עצים שונים שהנפוצים בהם דקל, הדר, ברוש, רימון וזית. המגרש הוקף גדר ובה שער. השער שבדרך כלל היה מפואר והגדיר את המעבר מרשות הרבים אל המרחב הפרטי. השכונה האופיינית לסגנון זה ולתקופת המנדט היא טלביה.
ירושלים הערבית > הבנייה הערבית > שייח' ג'ראח

השכונה נוסדה בשנות העשרים בתקופת המנדט הבריטי ושימשה את נכבדיה ועשיריה הערבים של ירושלים. אחת המשפחות הערביות המיוחסות בירושלים בתקופת המנדט, משפחת נשאשיבי, התגוררה בשכונה, ויש רחובות בשכונה הקרויים על שמות בני המשפחה. גם בנים למשפחת חוסייני היריבה בנו בשכונה, הבולט בהם המופתי של ירושלים חאג' אמין אל-חוסייני שביתו עמד בקצה המזרחי של השכונה.
בסמוך לשכונה מצוי קבר שמעון הצדיק, ועד למלחמת העצמאות התקיימו בסמוך שתי שכונוה יהודית - נחלת שמעון, ושמעון הצדיק.
ירושלים הערבית > הבנייה הערבית > טלביה

תכנון ובניית טלביה החלו בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20. ערבים נוצרים מירושלים, מבית לחם, מרמאללה ומבית ג'אלא רכשו קרקעות הישר מן הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, על מנת להקים לעצמם בתי מגורים או בתים להשכרה. בתוכנית השכונה רחובות ראשיים - הרחובות בלפור, מרכוס וז'בוטינסקי - ולתוכם מתנקזת רשת רחובות משניים שמחלקת את השטח למלבנים קטנים ודומים. בכל מלבן היו 8–12 מגרשים, כאשר בכל מגרש יש בית אחד.
עיקר הבנייה בתקופת המנדט נעשתה בשנים 1926–1937 ומיעוטה בשנים 1937–1948. על פי מפת העיר מראשית שנות השלושים ניתן ללמוד כי טלביה בראשיתה השתרעה מדרום לרחוב ז'בוטינסקי של היום בלבד. השטח מצפון לרחוב ז'בוטינסקי, פרט לשטח בניין טרה סנטה, היה פנוי. במפת העיר משנת 1947 מצויים בטלביה כתשעים בתים.
בתי השכונה נבנו על ידי משפחות ערביות נוצריות מהמעמד הבינוני ומעלה ואוכלסו על ידן. רוב המשפחות השתייכו לעדה הקתולית ומיעוטן לעדה הפרוטסטנטית או לעדה היוונית-אורתודוקסית. בשכונה ניתן היה למצוא גם משפחות ארמניות, אך לא היו בשכונה משפחות מוסלמיות. טלביה נחשבה השכונה הערבית היוקרתית ביותר בעיר. תושביה היו ראשונים מבחינת הייחוס החברתי-כלכלי של השכונות הערביות בדרום ירושלים. בטלביה התגוררו משפחות רופאים, עורכי דין, עסקנים, סוחרים ופקידי ממשל. בטלביה שכנו מספר רב של קונסוליות, רובן ברחוב בלפור, שנקרא אז רחוב הקונסולים. בהן קונסוליות הולנד, איראן, הונגריה, טורקיה, יוון וספרד. החל מאמצע שנות השלושים עברו להתגורר בטלביה משפחות יהודיות בבתים שכורים, בשל הרצון לגור בסמיכות לשכונת רחביה היהודית.
תשתיות

רשויות השלטון המנדטורי בארץ ישראל פעלו, מתוך שיקולים אסטרטגיים לפיתוח התשתיות בארץ ישראל - הם סללו כבישים, בנו מסילות
ברזל, פיתחו שירותי דואר, רשת טלפון וטלגרף, והקימו תחנות משטרה ושדות תעופה.
בנאום שנשא הרברט סמואל ביום 21 ביוני 1921 הוא הדגיש את רעיון פיתוח התשתיות:
”הדבר הראשון לפיתוח הארץ הוא פיתוח רשת קוֹמוּניִקַצְיָה - ללא דרכים טובות, רכבות, נמלים, דואר, טלגרף וטלפון ארץ איננה יכולה להתפתח”
תשתיות > חשמל

איש עסקים יווני בעל אזרחות עות'מאנית, בשם אוריפידס מברומטיס, קיבל ב-1914, ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, זיכיון מהממשל הטורקי לבנות ולהפעיל תחנת כוח בירושלים. לאחר כיבוש העיר וסכסוך משפטי שהגיע עד לבית המשפט הבינלאומי בהאג קיבל מברומיטיס בפברואר 1926 זיכיון מממשלת המנדט להקים תחנת כוח ורשת חשמל בירושלים וסביבתה, וב-1928 מכר את הזיכיון לחברה הבריטית בלפור-ביטי. זו הקימה תחנת כוח ואת חברת החשמל המזרח ירושלמית.
תשתיות > מים

הבריטים הביאו לסגירת בורות המים בירושלים, במטרה להפוך אותה לעיר מודרנית. עוד בימי השלטון הצבאי בירושלים (1918–1920) חיפשו הבריטים פתרונות למצוקת המים בעיר, ומתחו בתחילה צינור מים ממעיינות נחל פרת לירושלים. הבריטים ניצלו את שרידי אמות המים העתיקות, ומתחו צינורות ברזל לאורכן ממעיינות העָרוּבּ והבִּיאָר עד לירושלים. בתוך חצי שנה הושמשו צינורות אלה, ולירושלים הוזרמו כאלף מטרים מעוקבים מים מדי יום, תוך שימוש במשאבות מודרניות. בניגוד לאמות המים הקדומות, שהזרימו מים להר הבית, הצינורות הבריטיים הזרימו את המים לבריכות אגירה גדולות בנקודות גבוהות בעיר המורחבת, ומשם הם חולקו בין השכונות באמצעות מערכת צינורות מסועפת.
סקר מעיינות שערכו הבריטים בשלהי שנות ה-20 הביא לחיבורם של מעיינות ראש העין לצינור, ולהובלת מימיהם במעלה ההר לירושלים דרך שער הגיא, מרחק 60 קילומטרים. משאבות רבות עוצמה נבנו לאורך הדרך, וליד אחת מהן הוקם לימים היישוב שואבה. מעיינות ראש העין היו בתקופת המנדט הבריטי למקור המים העיקרי והחשוב ביותר של ירושלים. הם סיפקו 13,000 מטרים מעוקבים של מים ביממה, כמות שהספיקה לכל ירושלמי למלא אמבטיה שלמה בכל יום. תוואי הצינורות הבריטיים משמש עד היום את חברת "מקורות", המספקת מים לירושלים.
תשתיות > תחבורה

שלטון המנדט הבריטי השקיע משאבים רבים בסלילה, שיפור והרחבה של דרכים המובילות לירושלים ובהם כביש ירושלים-תל אביב, על תוואי הדרך העות'מאנית שהורחב ונסלל וקישר את ירושלים באופן נוח ומהיר לערי מישור החוף.
מאמץ נוסף הושקע בסלילת דרכים בתוך ירושלים.
תשתיות > שדה התעופה עטרות

לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי הצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918 והחלפת השלטון הצבאי בממשל אזרחי, החליטו מוסדות המנדט להקים שדה תעופה באזור ירושלים. עד אז עמדו לרשות חיל האוויר המלכותי והמוסדות האזרחיים בכל רחבי ארץ ישראל שלושה שדות תעופה עיקריים - צבאיים כולם ; בעזה, ברמלה ובצמח. לאחר סריקה של השטח הוחלט להקים את שדה התעופה בסמוך לכפר הערבי קלנדיה - על האדמות החקלאיות השייכות למושב העובדים היהודי הקטן עטרות.
עם הקמת שדה התעופה הוא לא זכה למעמד של בכורה ולא שימש לקווי אוויר סדירים אלא רק לטיסות מיוחדות ובודדות, בעיקר של הפקידות הבכירה בארץ-ישראל. בתחילתו היה המנחת לא יותר ממסלול עפר לא סלול הנושא את שמו של הכפר הערבי הסמוך קלנדיה. ביום 8 במרץ 1927, נערך בשדה התעופה עטרות טקס מתן שם לאחד ממטוסי הנוסעים הפועלים באורח סדיר בקו לונדון-הודו דרך ארץ-ישראל. השם שניתן לאווירון היה קריית ירושלים. לטקס הגיעו הנציב העליון סר הרברט סמואל, ראשי ההנהלה הציונית, חברי הוועד הלאומי, נציגי עיריית ירושלים, אנשי המועצה המוסלמית העליונה ומוזמנים רבים נוספים.
תשתיות > רכבת

מסילת יפו - ירושלים היא מסילה באורך 87 ק"מ אשר נבנתה במקור על ידי "חברת הרכבת העות'מאנית יפו-ירושלים והסתעפויותיה", והורחבה לרוחב תקני. המסילה נרכשה על ידי הרכבת המנדטורית. התחנות העיקריות בקו זה (ממערב למזרח) נכון לשנת 1937 היו: יפו, תל אביב, א-ספיריה, צומת לוד, רמלה, ואדי א-סרר, ערתוף, דיר א-שיך, בתיר, ירושלים. הקו נמתח בימי הבריטים עד קהיר שבדרום ועד ביירות שבצפון. כך קושרה מסילת הרכבת יפו-ירושלים למסילת קהיר-ביירות ולמסילת רכבת העמק, שכולן הופעלו על ידי הרכבת המנדטורית. בין השנים 1946–1947 ספגה המסילה פגיעות רבות כתוצאה מפעילות חבלנית, הן מצד כנופיות ערביות שפעלו במרחב פרוזדור ירושלים והן מצד חברי המחתרות שהתאגדו לתנועת המרי העברי.