בבילון (סרט)
ביקורת > עיתונים

דונלד קלארק מהאייריש טיימס העניק לסרט ביקורת מעורבת אך חיובית בעיקרה, לאחר שטען כי הסרט מציג בחלקו את עבודתו המוצלחת ביותר של דמיאן שאזל, אך באותה העת גם את כמה מטעויותיו המגושמות ביותר. לדבריו, ”מה שאנחנו מקבלים הוא תנודתיות מרתקת, מרתיחה, לעיתים מבדרת ולעיתים מגוחכת, בין שני קיצונים”. הוא מסכם את דעתו כי למרות כל הבלבול והכאוס הקיימים בו, הסרט אכן מתפקד, בסופו של דבר, כחגיגת ניצחון של אמצעי אמנותי אשר היה נתון תחת סכנה במשך זמן רב, ”סרטו של שאזל מנציח את רגש ההיבריס של אותו עידן, תוך כדי שהוא מתענג מעט על שלו”. בנוסף שיבח את עבודתו של ג'סטין הורוויץ על פסקול הסרט ושל פלורנסיה מרטין על עיצוב ההפקה.
מארק קרמוד מהאובזרבר פתח את ביקורתו השלילית אודות הסרט בתיאור בעלי החיים הנראים לכל אורכו, ביניהם פיל המטיל את צואתו על פועל מקסיקני ועכברים הנאכלים בעודם בחיים בידי בדרן, ותיאר את הסרט במילים, ”מעודן הוא לא, וגם לא מוצלח”. לדבריו, ניסה שאזל לדמיין את יצירתו בתור סיפור הנגזר מהסרט המוזיקלי שיר אשיר בגשם, על אף שלדעתו עבודתם של סטנלי דונן וג'ין קאלי הרבה יותר מוצלחת משלו. קרמוד סיכם את דעתו בכך ש”הסרט אינו מרגש בצורה מתישה, יותר היסטרי מאשר היסטורי, ויותר מועתק מאשר מומצא”.
שרלוט או'סאליבן מהאיונינג סטנדרט כינתה את הסרט ”רדוד, סנטימנטלי, שיפוטי, קלישאתי, חסר צורה ומתחת למצחיק – בנוסף לכך שהוא ארוך יתר על המידה”. לדבריה, צוות השחקנים המופלג שלוהק עבור הסרט אינו חסר את הכישרון בכדי להפוך אותו למוצלח, מאחר שהבעיה, הלכה למעשה, היא שכל חבריו משמשים כמריונטות בידיו של הבמאי, אשר אינו בטוח איזה מסר הוא מעוניין להעביר. שאזל, לטענתה, נוגע בנושאים אקטואליים לתקופתו כגון הומוסקסואליות וגזענות, אולם שחקנים המייצגים דמויות כאלו, כגון ליידי פיי ז'ו וסידני פאלמר, אינם מקבלים די זמן מסך. דעתה הסופית של או'סאליבן היא כי ”בבילון הוא אסון בקנה מידה תנ"כי, בדיוק מפני שהיה לו כל כך הרבה פוטנציאל”.
לינדה מאריק מהג'ואיש כרוניקל טענה כי הסרט אינו סטנדרטי במובן של חלוקה לשני חצאים נפרדים, אלא שרק שליש מתוכו מכיל תוכן מבריק בזמן שכל השאר מורכב מכאוס ובלאגן המעורבבים זה בזה. נטייתו של שאזל לבימוי קולנועי מדויק, לטענתה, אינה מסתמנת כאן, מפני שהפעם, בניגוד לסרטיו הקודמים, בחר לשחרר לחופשי את יצריו העמוקים ביותר. לדבריה, סצנות הפתיחה שלו הן מהמוצלחות ביותר שנראו בעולם הקולנוע אי פעם, על אף שהסרט מתחיל להתפרק עם סיומן. ”שאזל רדף אחרי חזונו האישי בדיוק כפי שדמיין אותו, אך הסרט שלו מרגיש קצת יותר מדי מרוצה מעצמו”, כתבה, וסיימה את ביקורתה באכזבה מסוימת, בטענה כי ציפתה לתוצר יותר קוהרנטי מבמאי סרטים כה מוצלח.
סנדרה האל מהסידני מורנינג הראלד (אנ') כינתה את מאמציו של שאזל להפיק סרט מוצלח כ”אמיצים אך אבודים מראש”, מאחר שהלה ניסה ליצור כאוס באורך שלוש שעות ובאותה העת גם לרסן אותו. עם זאת, טענה האל כי הבמאי הצליח בסופו של דבר להגשים את משאלתו ולעורר את האלגיה אחריה חיפש, בכך שהעניק לסרט מעין סיום מדיטטיבי המגשים את רעיונות דעיכת התהילה ושבריריותם של אלו המנסים להחזיק בה ולשרוד. הסרט היה מוצלח יותר, לדבריה, אם שאזל היה משתלט על כל הבלאגן במקום לציית לכלל שנראה כאילו הכתיב את עבודת בימויו: שום דבר אינו מצליח כמו הגזמה.
דייוויד סטרטון מהאוסטרלי (אנ') מצא את הסרט מעניין אך ארוך מדי, רועש, לא מעודן, וכינה את ניסיונותיו של שאזל להצחיק את הצופים ולהשתמש בהומור כלא נעימים לעין. על אף טבעו המוגזם נשם סטרטון מספר אנחות רווחה לאורך הצפייה, כגון במהלך שיחת הנפש בין ג'ק קונרד לאלינור סנט ג'ון או בסצנת המונטאז' המסיימת את הסרט, סצנות שנתפשו בעיניו כמוצלחות. הוא מסכם את דעתו במילים, ”לאורך מרבית אורכו בבילון הוא בלאגן כה לא מעודן וכה בלתי ניתן לעיכול שעל אף כל הכישרון המצוי בו והנושא המרתק בו הוא עוסק, הוא מוכרח להיתפש כסוג של אסון כלשהו”.
דני לי מהפייננשל טיימס שיבח את הסרט על מאמציו וכינה אותו בשם ”המנון הדורש תשומת לב לכבוד עידן הסרט השקט”. חלקים רבים ממנו, טען לי, הם כיפיים, על אף שכדבר שלם הוא ארוך יתר על המידה, ואם אורכו נועד להוות מחווה לאופי המוגזם של סרטי אותה העת, ייתכן כי שאזל עשה טעות מרה – במקום לספק את תאבונם של הצופים היה עליו להשאיר אותם רעבים לעוד.
ריצ'רד רופר מהשיקגו סאן-טיימס כינה את הסרט ”בלאגן גרוטסקי, מסחרר ומושחת המתענג על עצמו, לעיתים מהפנט, אך בסופו של דבר מוגזם”. לדבריו, חווים הצופים התקפה באורך של כשלוש שעות על חושיהם, מעין מראה זוהר ומסנוור אשר באופן מסקרן אינו מתפתח לשום דבר אמיתי ומעת לעת אף מעורר בחילה. כמו כן טען כי קיבל מהסרט את הרושם כי בטרם ביים אותו חטף שאזל מכה בראשו והתעורר בתוך חלום בלהות, מתוכו הכין סרט שעם סיומו יוצר בצופיו צורך להתקלח. במהלך הצפייה, עם זאת, טען רופר כי עדיין ניתן לקבל הצצה חטופה מעת לעת על מה שעשוי היה להיות סרט נהדר או לפחות מבדר.