stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רמת רחל
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  מפת אזור תלפיות (באנגלית) שנות העשרים של המאה העשרים, עם ציון 'יישוב גדוד העבודה' מדרום לשכונה, באתר הספרייה הלאומית, ארכיון משפחת קנטרוביץ'
↑  עודד ליפשיץ, "סמל הכינוס מגואל בדם", עת־מול, 187, (2006), עמודים 26-28
↑  מולה כהן:לתת ולקבל-פרקי זכרונות אישיים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000
↑  זמן-מה לאחר האירוע נפטר מפצעיו אדם נוסף שנפצע בה, כך שלמעשה סך כל ההרוגים מהתקרית הגיע לחמישה.
↑  רמת רחל - מועצה כפרית, דבר, 9 באפריל 1953
↑  השר ביטל המועצה המקומית רמת רחל, מעריב, 17 ביולי 1963
↑  החפירות ברמת רחל, דואר היום, 3 בפברואר 1931
↑  בעניין חפירות רמת רחל, משה שטקליס, דבר, מכתב למערכת, 9 בנובמבר 1934
↑  תשובה בעניין החפירות ברמת רחל, בנימין מייזלר, דבר, מכתב למערכת, 13 בנובמבר 1934
↑  האסיפה השנתית של החברה העברית לחקירת א"י ועתיקותיה, דואר היום, 6 באפריל 1932
↑  מהר לארמון: תהליכים בעיצוב האתר
↑  יובל גדות, שיחה(הקישור אינו פעיל, 18 בינואר 2023) בתוכנית לונדון את קירשנבאום, 6 בפברואר 2012
↑  רן שפירא, הארמון ברמת רחל, באתר מסע אחר
↑  גבי ברקאי. צפונה ומערבה של ירושלים בסוף תקופת הברזל (עבודת דוקטור). אוניברסיטת תל אביב. תשמ"ה: 422, הערה 17.

וכן באתר הרשמי של הפרויקט הארכאולוגי ברמת רחל.
↑  Ahroni, Y., Excavation At Ramat Rahel, Seasons 1959-1960, Rome 1962, p. 4, 24-27, Fig 5,16, 19 PLS. 18,22; Antonia Ciasca, 'A Hypocaust at Ramat Rahel', in Ahroni, Y., Excavation At Ramat Rahel, Seasons 1959-1960, Rome 1962, p. 69-72, Fig. 5, 16, 19; Ahroni, Y., Excavation At Ramat Rahel, Seasons 1961-1962, Rome 1964, p 14-17, 38-41, 121
↑  פרחי יואב ועודד ליפשיץ, בולה נדירה של הדריאנוס מחפירות רמת רחל, חידושים בחקר ירושלים, 10, (2009), עמודים 169–174 ; Y. Farhi, 'Roman Imperial Lead Sealing from Ramat Ra el Excavations', ZPE, 170, pp. 295–298
↑  D.T. Ariel, A Survey of the Coins in Jerusalem (until the end of the Byzantine Period), Liber Annuus, 32, (1982),pp. 293
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538086205171  LCCN: no89011741  VIAF: 131628502   WorldCat (עם VIAF): 131628502 
קיבוץ רמת רחל, לאחר מלחמת העצמאות. צולם ב-5 במאי 1949. ברקע חיילים ומפקדים מגדוד 19, הגדוד הממוכן של חטיבת גולני
רמת רחל לעת ערב
פארק עמודי הזית
מצפה יאיר (אנגל)
פסל רחל, של הפסל דוד פולוס
התל של רמת רחל (אולי בֵּית הַכָּרֶם המקראית) שכן באזור המיוער בפסגת הגבעה שבמרכז התמונה
רמת רחל - האולם הביזנטי בפארק הארכאולוגי
מלון רמת רחל
מלון רמת רחל וסביבתו
רמת רחל ומתחם מלון רמת רחל - מראה פנורמי
כפר נוער

כפר נוער, חוות נוער, כפר ילדים ונוער, הוא קהילה חינוכית בישראל, לרוב במסגרת של פנימייה, בה לסביבה החברתית יש משקל רב בטיפוח הנוער וחינוך לחיים עצמאיים.
כפר נוער מהווה מסגרת חינוכית פנימייתית, בה קיימות מספר גישות המשולבות ביניהן:
גישת קבוצת השווים: בני הנוער החיים בכפר יוצרים לעצמם מסגרת חברתית, שבנוסף לכך מהווה גם מסגרת תומכת למידה (מקורות גישה חינוכית זו הם חברת הילדים בקיבוצים).
גישת הקהילה: כל עובדי הכפר גרים במקום ומהווים קהילה חינוכית משתפת את החניכים, את העובדים ואת בני משפחותיהם. גישה זו יוצאת מנקודת מוצא, שהתלמיד צריך לראות דגם של חיי משפחה ולא רק מסגרת פנימייתית.
דאגה לצורכי הנער: מסגרת הדואגת שהחניך הבודד לא "ילך לאיבוד". הקהילה שמה לב לצרכיו ומנסה לתמוך בהם, ולכן מתייחסת למכלול חייו של התלמיד בשעות הפנאי שלו, כולל סיוע בלימודים לזקוקים לכך.
גישה קונסטרוקטיבית: גישה זו אומרת שלמידה היא תהליך עצמאי המתבצע על ידי התלמיד בתהליכים אישיים, פנימיים ומנטליים. מרגע שהידע נבנה, הוא הופך להיות נכס אישי שלו.
הגישה הכוללת העומדת מאחרי הקמת כפרי הנוער אומרת, שהתלמיד נחשף הן לפעילות הוראה והן להשפעותיה של סביבה מטפחת, ומכאן נובע פוטנציאל חינוכי וקידום לימודי רב.
כפרי הנוער כוללים תמיד בית ספר ופנימייה, וחלק כוללים גם משק חקלאי ופינת חי.
כפר הנוער קריית יערים, וברקע תל קריית יערים, אבו גוש וידידה
הניסיון הראשון

בשנת 1904 הקים ישראל בלקינד מוסד חינוכי במושבה מאיר שפיה ליד זכרון יעקב. המוסד קלט יתומים מניצולי פרעות קישינב. היה זה "כפר הנוער" הראשון בארץ ישראל. השם שניתן לו היה: "קריית ספר". מייסדו הגדיר כך את המטרה החינוכית של הכפר: ”לברוא דור חדש, דור עברי במלוא מובן המילה, דור אשר גוף בריא ורוח בריאה יתלכדו, דור אשר ידיו תדענה לאחוז בעט ובמחרשה, ופיו ידבר בלשוננו”. לשם כך הועסקו הילדים, בצד הלימודים הרגילים, גם בחקלאות, בפעילות גופנית ובטיולים. המזכיר של כפר הנוער היה ישראל שוחט, ממייסדי השומר. כאן נרקמה התוכנית הראשונה להקמת ארגון ההגנה היהודי הראשון. אחר שנים ספורות נסגר בית הספר מחוסר אמצעים. הוא נפתח שוב, אחרי מלחמת העולם הראשונה לקליטת ילדים פליטים וממשיך לשמש ככפר נוער..
כפר נוער – הלכה למעשה

בכפר בתיה, כפר נוער שנוסד בשנת 1947, היו מקובלים בשנים הראשונות להקמתו העקרונות הבאים המהווים דוגמה לעקרונות שהיו נהוגים בכל כפרי הנוער:
המדריכים היו ברובם בני הגילאים הבוגרים: כיתות י"א ו-י"ב. הם קיבלו תמורה על עבודתם: לימודים עיוניים במסגרת בית הספר התיכון, אשר לא היו לימודי חינם וחובה בשנים הראשונות לקיום המדינה.
המגורים היו משותפים לכל הגילים. בכל חדר מגורים בכפר היו תלמידים בני גילים שונים - כמו במשפחה.
המבוגר מבין התלמידים בחדר פעל כדוגמת האח הגדול במשפחה הדואג לסידורים בחדר.
באספה כללית שנתית נבחר ועד התלמידים ויושב ראש. הוועד בחר בבעלי תפקידים, כמו גזבר ואת ראשי הוועדות.
לוועד היה תקציב נכבד לפעולות תרבות: טיולים, סרטים וכיוצא בזה. גובה התקציב השתנה בהתאם לרמת העצמאות של הנערים בכפר.
לוועד הייתה אחריות וסמכויות בתחומים רבים ביישוב, להוציא את בית ספר ותהליך הקליטה של התלמידים.
הגברת התודעה של הניהול העצמי על ידי צפייה בסרטים על כפרי נוער בעולם.
לשם הפעלה של כפר נוער נדרש צוות מצומצם ובעל הכשרה מיוחדת. החיסכון מהפעלת צוות המבוגרים שימש לשיפור רמת ההכנה של הנוער לחיי היום יום, בבוא היום, כאשר יתגייס לצבא ויצא לעולם המבוגרים, בין השאר עם תעודת בגרות.
יו טה יונג, סוציולוג קוריאני שהתגורר שנים בישראל מקדם הקמת כפר נוער בקוריאה הדרומית.
כפרי הנוער בישראל

כפרי הנוער היו בעבר ברובם בחסות עליית הנוער ואחר כך עברו לטיפול הסוכנות היהודית, חלקם היו בחסות ויצו או נעמת. בשנות האלפיים, כל כפרי הנוער פועלים באחריות המינהל לחינוך התיישבותי ועליית הנוער במשרד החינוך, אשר גם מפנה תלמידים לכפרי הנוער הקיימים, אם כי הבעלות עליהם נשארה כשהייתה.
כפר הנוער הראשון שנוסד בארץ ישראל ופועל עד היום הוא מקוה ישראל שהוקם ב-1870 כבית ספר חקלאי ורק מאוחר יותר הפך לכפר נוער. כפר הנוער בן שמן נוסד בשנת 1927 ופועל גם הוא עד היום.
חלק משמעותי מכפרי הנוער הקיימים היום נוסדו מיד לאחר תום מלחמת העולם השנייה ובתקופת העלייה ההמונית (עד שנת 1950), כפתרון הן לילדים עולים (חלקם ניצולי שואה), והן לכאלו שהתא המשפחתי שלהם היה חסר או שלהוריהם לא הייתה היכולת מבחינה כספית ונפשית, להקדיש לצורך חינוך ילדיהם.
כפרי הנוער קולטים ילדים ובני נוער מרקע שונים: כאלו המעוניינים להתפתח אישית בסביבה תומכת, רקע של מצוקה משפחתית ולימודית, עולים (לרבות פרויקט נעל"ה), הן כאלו שעלו בגפם והן כאלו שעלו עם משפחותיהם.
קיימים כפרי נוער כלליים וכפרי נוער דתיים. בעבר כל כפרי הנוער היו חקלאיים, אולם עקב ירידת קרנה של החקלאות ביטלו חלקם פונקציות אלו.
במהלך השנים נסגרו חלק מכפרי הנוער, וחלק שינוי את ייעודם. בעשור השני של המאה ה-21, קיימים בישראל כ-60 כפרי נוער בהם מתחנכים כ-18,000 תלמידים, בהם: הכפר הירוק, אשל הנשיא, עיינות, בן שמן, חוות הנוער הציוני, כנות, ויצו ניר העמק, הדסים, הדסה נעורים, כפר סילבר, נהלל, כדורי, כפר הנוער הדתי, כפר בתיה, כפר גלים, רמת הדסה, ויצו נחלת יהודה. בשנת 2014 הוקם כפר הנוער ביכורים.
ראו גם

בתי ספר חקלאיים בישראל
המפעל להכשרת ילדי ישראל
לקריאה נוספת

אריה יצחקי, עמקי הצפון הכרמל ושומרון, (מתוך) מדריך ישראל - אנציקלופדיה שימושית לידיעת ארץ ישראל, בית ההוצאה כתר ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1980 - עמ' 148
זיו לייבו, להתראות אידאולוגיה, שלום הפקת רווחים, באתר אורבנולוגיה, המעבדה לעיצוב עירוני, 20 באוגוסט 2014
הערות שוליים

↑  מקור: "אריה יצחקי"
↑  בהיעדר התמורה, מסגרת הלימודים הייתה של בית ספר חקלאי, אשר בו הדגש הוא על לימודי חקלאות. העצמאות של הכפר אפשרה לימודים תיכוניים והכרת בית הספר ללימודי תעודת בגרות - לא אקסטרנית
↑  the Jewish news weekly
כפר הנוער בן שמן, במהלך ייסודו בתחילת המאה ה-20
עלי יסיף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1946 (בן 79 בערך) בוקרשט, ממלכת רומניה 
 ענף מדעי:  ספרות ומדעי היהדות
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  יוסף דן 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב  אוניברסיטת תל אביב 
 
עלי יסיף (נולד ב-1946, בוקרשט, רומניה) הוא חוקר פולקלור יהודי והסיפור העברי של ימי הביניים. פרופסור אמריטוס בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב ומייסד תוכנית "אופקים" לסטודנטים מצטיינים במדעי היהדות באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

עלה לישראל בשנת 1950, והתגורר עד שנת 1964 בנהריה, ובה התחנך. לאחר שירות בצה"ל, שאותו סיים בדרגת רב-סרן בחיל השריון, למד ספרות עברית ופילוסופיה כללית לתואר ראשון באוניברסיטה העברית וספרות עברית ופולקלור יהודי לתואר שני, והיה תלמידו המובהק של מייסד חקר הפולקלור בישראל, פרופ' דב נוי. בשנת 1977 סיים יסיף את עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטה העברית בנושא: "אלפא ביתא דבן סירא: הטקסט, אופיו הספרותי ומעמדו בתולדות הסיפור העברי בימי הביניים", בהדרכת פרופ' יוסף דן, והמשיך את מפעלו של פרופ' דן בחקר הסיפור העברי בימי הביניים. בשנת 1979 השלים את ההתמחות ולימד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
יסיף החל ללמד כמרצה במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בשנת 1977, התמנה למרצה בכיר בשנת 1982, לפרופסור חבר בשנת 1986 ולפרופסור מן המניין בשנת 1993. הוא שימש כראש המחלקה לספרות ולשון עברית באוניברסיטה וכמשנה לדקאן הפקולטה למדעי הרוח והחברה לענייני הוראה. לאורך שנים אלה לימד גם כפרופסור אורח באוניברסיטת אוקספורד, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, באוניברסיטת שיקגו, באוניברסיטת מישיגן, באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת סטנפורד. בשנת 1994 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב, ושימש שם בין השנים 2000 ועד 2004 כראש החוג לספרות עברית.
יסיף ייסד בשנת 2004 את תוכנית "אופקים" לסטודנטים מצטיינים במדעי היהדות ושימש כיועץ אקדמי ל"קרן פוזן" ללימודי היהדות כתרבות משנת 2008 עד שנת 2011. משנת 2006, יסיף הוא ראש הקתדרה לחקר התרבות העממית היהודית ע"ש צבי ושרה ברגר באוניברסיטת תל אביב.
יסיף שימש כעורך של כתב העת "קתדרה" לחקר ארץ ישראל ותרבותה (של יד יצחק בן-צבי), וחבר במועצות מדעיות של אגודות מקצועיות בארץ ובעולם. כן הוא משמש כחבר הדירקטוריון של הוצאת הספרים של אוניברסיטת תל אביב, ויועץ מדעי של הוצאת הספרים של Wayne, State Univerity, דטרויט.
מחקריו וספריו של יסיף זכו לפרסים יוקרתיים, ביניהם מענק מחקר של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים עבור הכנת כתב היד של "דברי הימים לירחמאל" לדפוס; פרס שר החינוך לספרו (יחד עם חיים פסח), "האביר, השד והבתולה: מבחר סיפורים עבריים מימי הביניים"; פרס הספר היהודי הלאומי לשנת 1999, על ספרו, “The Hebrew Folktale: History, Genre, Meaning”; פרס שלום עליכם לספרות ולאמנות על מפעל חיים בחקר הפולקלור היהודי; ובשנת 2009, פרס בהט לספר העיון הטוב על הספר: "אגדת צפת: חיים ופנטסיה בעיר המקובלים".
עלי יסיף נשוי ואב לשלושה.
מחקר

עלי יסיף חוקר פולקלור וספרות עברית מן העת העתיקה ועד העת החדשה, ומתמקד בעיקר בסיפורת העברית בימי הביניים. הוא עסק במחקריו בניתוח וההדרת כתבי יד כ"סיפורי בן סירא בימי הביניים" ו"ספר הזכרונות הוא דברי הימים לירחמאל" ופרסם כעשרה ספרי מחקר, ולמעלה ממאה מאמרים העוסקים בדרכי התקבלותו ועיצובו האמנותי של סיפור העם היהודי לדורותיו, בתפקידיו החברתיים והשפעותיו התרבותיות. בין השאר, עסק יסיף בזיקות הגומלין שבין פולקלור להיסטוריה, פולקלור לספרות ופולקלור ותרבות פופולרית. בתחומי התאוריה עסק במגמותיו של חקר הפולקלור בישראל, הגדרותיו ושיטות מחקרו, וכן בתרומתם של חוקרים מרכזיים בתחום כדב נוי, משה גסטר, חיים שוורצבוים ומשה שטיינשניידר. הוא זכה בפרס מיוחד בתחום זה עבור הביבליוגרפיה המוערת של מחקרי הפולקלור היהודי שהוציא לאור בשנת 1986.
יסיף עמד במרכזם של שני פולמוסים תאורטיים חשובים. האחד נוגע לספרות חז"ל, והתנהל בעיקר מול האסכולה ההרמנויטית של אגדת חז"ל (שהחוקר המרכזי בה הוא יונה פרנקל מהאוניברסיטה העברית). יסיף טוען כי ניתן לראות באגדת חז"ל יצירת ספרות עממית לכל דבר ועניין וכך יש לחקור אותה, שכן הסיפורת העממית איננה מוגבלת לסיפורת שבעל פה או לשכבות הנמוכות בלבד. פרנקל רואה באגדת חז"ל יצירת ספרות אמנותית, חד פעמית שאין לראות בה חלק מן הקורפוס העממי.
פולמוס שני ניהל בכתב העת ציון בסוף שנות התשעים, כאשר יצא במאמרו נגד מספר היסטוריונים של עם ישראל בימי הביניים, בהם איבן מרקוס, ישראל יובל, ראובן בונפיל ואלחנן ריינר. במרכז מאמרו העמיד את שאלת האופן שבו יש לעשות שימוש באגדות העם כדי ללמוד מהן על המציאות החברתית. יסיף קרא להיסטוריונים לאמץ את הכלים של חקר הפולקלור, ולחדול מלראות באגדות סוג (בעייתי) של תעודות היסטוריות הצופנות בחובן גרעין של אמת שתפקיד החוקרים לגלות. את האגדות יש לקרוא כביטוי לתשוקות ולפחדים של הקבוצה המספרת ולא כביטוי פשוט של המציאות. כמו כן ביקר את ההיסטוריונים על כך שהם כופים סטטיוּת על האגדות, שמעצם הגדרתן כסיפורת עממית הן ז'אנר דינאמי המשתנה מתקופה לתקופה ומקבוצה לקבוצה. בעקבות המאמר, יצא נגדו משה רוסמן, שקרא לו לחזור בו מחלק מהתבטאויותיו במאמר.
קרול אן דאפי

| --- | --- |

 לידה:  23 בדצמבר 1955 (בת 69) גלאזגו, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום מגורים:  גלאזגו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ליברפול, King Edward VI High School, Amsterdam International Community School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  The World's Wife 
 פרסים והוקרה:  פרס פינטר (2012)  פרס סומרסט מוהם (1988)  פרס א.מ. פורסטר (2000)  עמית החברה המלכותית של אדינבורו (2015)  פרס אריק גרגורי (1984)  פרס קולמונדלי (1992)  עמית החברה המלכותית לספרות  חבר כבוד של האקדמיה הבריטית  גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית  משורר החצר  פרס טי אס אליוט  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
קרול אן דאפי (אנגלית: Carol Ann Duffy; נולדה ב-23 בדצמבר 1955) היא משוררת בריטית ומחזאית שנולדה בגלאזגו, סקוטלנד.
דאפי נולדה למשפחה קתולית בגלאזגו כמבוגרת מבין 5 אחים. מגיל 6 היא גדלה במחוז סטפורדשייר באנגליה, לשם עברו הוריה. הוריה של אימה היו אירים, וכך גם אחד מסביו של אביה, (שהיה פעיל איגוד מקצועי, וניסה להתמודד ב-1983 על מקום בפרלמנט מטעם הלייבור, אך נכשל).
מגיל צעיר רצתה לכתוב וציינה שני מורים שחיזקו אצלה שאיפה זו. בגיל 15 פורסמו שיריה הראשונים, ובגיל 16הכירה את מי שיהיה בן זוגה ל-10 השנים הבאות, המשורר, אדראה הנרי (Adrian Henri). כדי להיות בקרבתו עברה ללמוד באוניברסיטת ליברפול שם קיבלה תואר בפילוסופיה בשנת 1977. לאחר שנפרדו עברה להתגורר בלונדון.
לאחר הפרידה מהנרי הכירה את המשוררת ג'קי קיי Jackie Kay איתה חיה כ-15 שנה. באותה תקופה ילדה את ביתה אלה (נולדה ב-1995). בשנת 1996 עברה למנצ'סטר שם היא מתגוררת עם בתה, ומרצה באוניברסיטת מנצ'סטר.
משוררת חצר

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
קרול אן דאפי קיבלה את המינוי ל'משוררת חצר' בשנת 2009 אחרי שכמעט מונתה לתפקיד בשנת 1999 אך איבדה את המינוי למשורר אנדרו מושן וזה כי ראש ממשלת אנגליה דאז טוני בלייר לא רצה במינויה לתפקיד, הוא לא האמין שאנגליה מוכנה למשוררת חצר סקוטית ולסבית ולפי העיתון סאנדיי טיימס, מקורות בכירים בממשל ציינו שהוא היה 'מודאג שמשוררת לסבית תהיה משוררת החצר בשל האופן בו הדבר יתקבל על ידי הציבור'. דאפי טענה לאחר של נבחרה ב-1999 שלא הייתה מקבלת את המינוי בכל מקרה, ואמרה בריאיון לעיתון הגרדיאן 'לא אכתוב שיר לאדוארד ולסופי. אף משורר שמכבד את עצמו לא צריך לעשות זאת'. בעקבות כך דאפי שקלה ב-2009 לסרב למינוי, אך לבסוף החליטה שתקבל אותו עליה למען עמיתותיה המשוררות. היא אמרה: "אני רואה בכך אות של הכרה במשוררות הגדולות שיש לנו עתה ועל כן החלטתי להיענות".
עם הודעת קבלת המינוי, דאפי, פרסמה בדף הספרות של "גרדיאן" שיר חדש, "נבואות לב", שהקדישה למשוררת אואה פאנתרופ
עבודות

אוסף השירים הראשון שלה "Fifth Last Song" הופיע ב-1982 . אחריו הופיעו:
Standing Female Nude (1985)
Selling Manhattan (1987)
The Other Country (1990)
Mean Time (1993)
The World's Wife (1999)
Feminine Gospel (2003)
Rapture (2005)
עבודות > ספרים לילדים

Meeting midnight (1999)
The Oldest Girl in the World (2000)
דאפי היא אחת המשוררות המפורסמות ביותר בבריטניה, ועבודותיה נלמדות כחלק מתוכנית הלימודים שם לבחינות הבגרות בספרות אנגלית.
פרסים שקיבלה

פרס אריק גרגורי Eric Gregory Award)1984)
פרס הספר של המועצה הסקוטית לאמנויות (Scottish Arts Council) עבור Standing Female Nude ,The Other Country, Mean Time
פרס סומרסט מוהם עבור Selling Manhattan ב-1988
פרס דילן תומאס (1989)
פרס כולמונדלי (1992)
פרס ווייטברד עבור Mean Time ב-1993
פרס לנן (1995)
פרס פורוורד לשירה עבור Mean Time
פרס ת"ס אליוט עבור Rupture ב-2006
הערות שוליים

↑  Peter Forbes, Winning Lines, The Guardian, ‏31 אוגוסט 2002
↑  http://myweb.lsbu.ac.uk/stafflag/carolannduffy.html כפי שהופיע בעיתון The Sunday Times of May 9, 1999
1 2  רות אלמוג, השירה היא המוסיקה של האנושיות, באתר הארץ, 8 במאי 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007442633305171  PLWABN: 9810596798505606  BIBSYS: 90701591  BNE: XX5015405  BnF: cb12540689c (data)  CANTIC: a10430246  CiNii: DA0903832X  GND: 121244199  ISNI: 0000 0001 0937 6504  LCCN: n86014747  LNB: 000056140  MusicBrainz: ada8dea5-1c20-476b-a4aa-81d3a5f34f5e  NDL: 001093934  NKC: pna2005307448  NLA: 35047930  NLG: 276231  NLK: KAC200409314  NSK: 000429685  NTA: 074529218  SELIBR: 349406  SNAC: w60s122v  SUDOC: 034677100  Trove: 811464  VIAF: 114321106   WorldCat (עם VIAF): 114321106
ג'יימס סטירלינג (ארכיטקט)

| --- | --- |

 לידה:  22 באפריל 1926 גלאזגו, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  25 ביוני 1992 (בגיל 66) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  James Frazer Stirling 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ליברפול  המכללה לאומנויות בליברפול  Calderstones School 
 תקופת הפעילות:  1964–1967 (כ־3 שנים) 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  Neue Staatsgalerie 
 פרסים והוקרה:  פרס פריצקר (1981)  מדליית הזהב המלכותית (1980)  פרימיום אימפריאל (1990)  מדליית אלוור אלטו (1978)  Knight Bachelor  עמית המכון המלכותי לאדריכלים בריטים  פרס סטירלינג 
 
סר ג'יימס פרייזר סטירלינג (באנגלית: Sir James Frazer Stirling;‏ 22 באפריל 1926 – 25 ביוני 1992) היה אדריכל בריטי.
סטירלינג עבד בשותפות עם ג'יימס גוואן בין השנים 1956 – 1963, ובהמשך עם מייקל ווילפורד בשנים 1971 – 1992.
ראשית חייו והשכלה

סטירלינג נולד בגלאזגו. שנת הלידה שלו ידועה ברבים כ־1926 אך חברו לאורך שנים סר סנדי וילסון הצהיר מאוחר יותר שהוא נולד למעשה בשנת 1924. המשפחה עברה לליברפול כשג'יימס היה עודו תינוק, שם למד בבית ספר התיכון לבנים בו למד בין היתר ג'ון לנון (Quarry Bank High School for Boys). במהלך מלחמת העולם השנייה הוא הצטרף לגדוד חיל הרגלים "המשמר השחור"- והועבר בהמשך לכך לגדוד המוצנח הבריטי. הוא הוצנח מאחורי קווי האויב הגרמניים לפני הפלישה לנורמנדי (D- Day) ונפצע פעמיים, לפני שחזר לבריטניה.
סטירלינג למד ארכיטקטורה משנת 1945 ועד 1950 באוניברסיטת ליברפול, בה לימד קולין רו. הוא עבד במספר משרדי תכנון בלונדון לפני שפתח משרד משלו. בשנים 1952 – 1956 עבד במשרד הארכיטקטים ליונס, ישראל, אליס, בלונדון, שם הכיר את שותפו הראשון ג'יימס גוואן. ליונס, ישראל, אליס נחשבה לאחת מפירמות האדריכלות המשפיעות ביותר לאחר המלחמה באותה תקופה, שהתמקדה בבנוי למדינת הרווחה, עם אדריכלים כמו אלן קולקהון וג'ון מילר, נייב בראון, סו מרטין, וריצ'רד מק'קורמק שכולם זכו לחשיבות אדריכלית. סטירלינג עבד על מספר מבני בתי ספר, כולל בית הספר המקיף של בנות פקהאם. כשהוא וג'יימס גוואן הקימו את המשרד שלהם, ליונס, ישראל, אליס העניקו להם חלק בפרויקט הדיור בפרסטון, ועזרו להם לבסס את המוניטין שלהם לעיצוב חדשני.
קריירה

בשנת 1956 סטירלינג וג'יימס גוואן עזבו את תפקידם כעוזרים במשרד ליונס, ישראל, אליס, כדי להקים את המשרד שלהם - סטירלינג וגוואן. הפרויקט הראשון שלהם שנבנה - בית לנגהם קלוז (1955–1958) (Langham House Close) - נחשב לציון דרך בהתפתחות אדריכלות המגורים 'הברוטליסטית', אם כי זוהי הגדרה ששני האדריכלים דחו. תוצאה נוספת של שיתוף הפעולה בין סטירלינג וגוואן היא המחלקה להנדסה באוניברסיטת לסטר (1959 – 1963), שזכתה לתשומת לב בזכות אופייה הטכנולוגי והגאומטרי, המאופיין בשימוש ברישומים תלת־ממדיים המבוססים על הטלה אקסונומטרית, ומציגים את המבנה ממבט עילי (מבט ממעוף הציפור) או ממבט תחתון (מבט עין התולעת). פרויקט זה חשף את סטירלינג למודעות הציבור הגלובלי.
בשנת 1963 נפרדו סטירלינג וגוואן; סטירלינג הקים את הפירמה שלו, ולקח עימו את עוזר המשרד מייקל וילפורד (שלימים הפך לשותפו). בהמשך לכך פיקח על ידי סטירלינג על שני פרויקטים יוקרתיים: ספריית הפקולטה להיסטוריה באוניברסיטת קיימברידג' וגוש המעונות של בניין פלורי בקווינס קולג', באוניברסיטת אוקספורד. הוא גם הקים את מרכז ההדרכה של אוליווטי בהסלמיר, במחוז סארי, ובנה שיכון עבור אוניברסיטת סנט אנדרוז, שני פרויקטים בהם עשה שימוש בולט באלמנטים של בנייה טרומית, זכוכית סיבית לאוליווטי ולוחות בטון מתועשים ויצוקים בסנט אנדרוז.
במהלך שנות השבעים החלה השפה האדריכלית של סטירלינג להשתנות ככל שהיקף הפרויקטים שלו עבר מקטן (ולא רווחי במיוחד) לגדול מאוד. הארכיטקטורה שלו נעשתה נאו-קלאסית באופן מובהק יותר, אם כי היא נותרה נטועה עמוק במודרניזם . זה הניב גל של פרויקטים עירוניים רחבי היקף, ובמיוחד שלושה פרויקטים מוזיאלים עבור דיסלדורף, קלן ושטוטגרט. כשזכה בתחרות העיצוב של גלריית החנויות - נוי שטאטגלרי (Neue Staatsgalerie) זה התקבל כאות ומופת לפוסט - מודרניזם, תווית שהתקבעה ושהוא עצמו דחה אותה, ונחשבה בעיני רבים לעבודה החשובה ביותר שלו.
כחלק מההתרחבות העולמית של פעילותם המקצועית של סטירלינג ווילפורד החל משנות השבעים, השלים המשרד שלהם ארבעה מבנים משמעותיים בארצות הברית, כולם מבני אוניברסיטאות: תוספת לבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת רייס ביוסטון, טקסס; מוזיאון ארתור מ. סאקלר באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג', מסצ'וסטס; מרכז שוורץ לאמנויות הבמה באוניברסיטת קורנל באיתקה, ניו יורק; והספרייה למדעי הביולוגיה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין. בין הפרויקטים הלא ממומשים בארצות הברית ניתן למצוא עיצובים לאוניברסיטת קולומביה והצעת תחרות לאולם הקונצרטים על שם וולט דיסני בלוס אנג'לס.
בשנת 1981 זכה סטירלינג בפרס פריצקר. הוא קיבל לידיו תכנון של סדרת פרויקטים חשובים באנגליה - גלריית קלור לאוסף טרנר שבמוזיאון טייט בריטניה, לונדון (1980–1987); טייט ליברפול (1984, אך מאז השתנה המבנה מאוד וכבר לא ניתן לזהותו כפרויקט של סטירלינג), ומבנה המשרדים פולטרי מס' 1, בלונדון (1986, שהקמתו הושלמה לאחר מותו של סטירלינג).
ביוני 1992 הוענק לסטירלינג תואר אבירות. לאחר התייעצות עם מייקל וילפורד, הוא קיבל את הפרס בתואנה שזה עשוי לסייע לפעילות משרדם.
חיים אישיים

בשנת 1966 התחתן סטירלינג עם המעצבת מרי שנד, בתו החורגת של העיתונאי ומבקר הארכיטקטורה פ. מורטון שנד. נולדו להם בן אחד ושתי בנות.
פטירה ומורשת

שלושה ימים לאחר ההכרזה על אבירותו, אושפז סטירלינג בלונדון עם בקע כואב. הוא נפטר ב-25 ביוני 1992 על שולחן הניתוחים בשל הרדמה מסובכת. בהתאם לבקשתו, הוטמן אפרו בסמוך לאנדרטה שהוקמה לזכרו בכנסיית כרייסט בסטפיטלפילדס. לאחר מותו של סטירלינג המשיך מייקל וילפורד (שהפך לשותפו בשנת 1971) בניהול משרדם.
פרס סטירלינג, פרס שנתי בריטי לאדריכלות מאז 1996, נקרא על שמו.
אדריכלים רבים מעריצים את עבודתו של סטירלינג, אך הדעות לגביו חלוקות. לאחר מותו של סטירלינג כתב האדריכל והמבקר האיטלקי ויטוריו גרגוטי כי "מעתה והלאה הכל יהיה קשה יותר". אנדרו סיינט, במאמר שכתב בעיתון "הגרדיאן", כינה את סטירלינג "אקספרימנטליסט חסר פחד, חדשן בלתי נשכח בצורה ובאופיו העוקצני והחריף", אך הוסיף כי "חסרה לו הבשלות הפנימית, רוחב ההשתקפות ועומק המשמעת הנדרשת לרמה הגבוהה ביותר של הישג אדריכלי." באופן חותך יותר אמר ג'ונתן מידס כי "הבניינים שלו, כמו היוצר הבומבסטי שלהם, נראו קשוחים אך בפועל היו נכים תמידית, קטועי גפיים."
פרויקטים בולטים

1958: לונדון: דירות בהאם קומון (עם ג'יימס גואן)
1959: אוניברסיטת לסטר: הפקולטה להנדסה (עם ג'יימס גואן)
1961 לונדון: אולם הכנסים של קמברוול
1964: אוניברסיטת סנט אנדרוס: מעונות אנדרו מלוויל
1968: אוניברסיטת קיימברידג: הפקולטה להיסטוריה
1971: אוניברסיטת אוקספורד: קווינס קולג', בניין פלורי
1972: הסלמיר, במחוז סוריי: מרכז ההדרכה של אוליווטי (הרחבה)
1976 ראנקורן: דיור חברתי בסאות'גייט (נהרס)
1984 שטוטגרט: גלריית החנויות - נוי שטאטגלרי Neue Staatsgalerie
1984 קיימברידג' מסצ'וסטס: אוניברסיטת הרווארד, גלריות סאקלר במוזיאון פוג (סיומת)
1987 ברלין: קמפוס חקר מדעי החברה Wissenschaftszentrum
1987: לונדון: טייט בריטניה, גלריות קלור (הרחבה)
1989: פריז: הספרייה של פריז Bibliothèque de France (השתתפות לא מוצלחת בתחרות)
1997: לונדון: משרדים וקמעונאות מבנה משרדים פולטארי מס' 1, לונדון EC3 (הושלם לאחר מותו)
לקריאה נוספת

ג'יימס סטירלינג: בניינים ופרויקטים 1950 – 1974 (1975) ורלאג גרד האטה (נערך ועוצב על ידי לאון קרייר )
ג'יימס סטירלינג: מבנים ופרויקטים 1950 – 1974 (1975) Thames & Hudson (מבוא מאת ג'ון ג'ייקובוס ; עיצוב מאת לאון קרייר וג'יימס סטירלינג)
ג'יימס סטירלינג: מבנים ופרויקטים - פיטר ארנל וטד ביקפורד, הקדמה מאת קולין רואי (1993) הוצאת ריזולי
ג'יימס סטירלינג, מייקל וילפורד ושותפיו: מבנים ופרויקטים, 1975-1992 מייקל וילפורד ותומס מוירהד (1994), הוצאת תמז והדסון, מסת"ב 0-500-34126-5
ביג ג'ים: חייו ועבודתו של ג'יימס סטירלינג מארק ז'ירו (1998, 2000), הוצאת צ'אטו ווינדוס, לונדון, מסת"ב 07011-62473
הפרעה מתוקה וחוסר זהירות זהיר: תיאוריה וביקורת באדריכלות: רוברט מקסוול (1997), מאמרי פרינסטון על אדריכלות (כולל מאמרים על ג'יימס סטירלינג)
המודרניסט המהפכני אמנדה לורנס (2012) הוצאת אוניברסיטת ייל, ניו הייבן ולונדון, מסת"ב 978 0 300 17005 4
ג'יימס סטירלינג / מייקל ווילפורד רוברט מקסוול (1999), הוצאת סטודיו כריכה רכה
ג'ים סטירלינג והטרילוגיה האדומה: שלושה בניינים רדיקלים אלן ברמן, עורך. (2010), הוצאת פרנסס לינקולן בע"מ.
ג'יימס פרייזר סטירלינג: הערות מהארכיון אנתוני וידלר (2010), מרכז ייל לאמנות בריטית