stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אות האומץ הנשי הבין-לאומי
זוכות אות האומץ הנשי הבין-לאומי > 2007–2010 > 2010

| שנה | מקבלות הפרס | מדינה |
| --- | --- | --- |
| 2010 | שוכרייה אסיל (شكريه اصيل) (אנ') שפיקה קורישי (شفيقه قرايشى) (אנ') אנדרולה אנריקס (אנ') סוניה פייר שאדי סדר (شادی صدر) (אנ') אן נג'וגו (אנ') לי א-רן (이애란) (אנ') ג'נסילה מג'יד (אנ') מארי קלוד נדאף (ماري كلود ندّاف) (אנ') ג'סטינה מוקוקו (אנ') | אפגניסטן אפגניסטן קפריסין הרפובליקה הדומיניקנית איראן קניה קוריאה הדרומית סוריה סרי לנקה זימבבואה |
זוכות אות האומץ הנשי הבין-לאומי > 2011–2020 > 2011

| שנה | מקבלות הפרס | מדינה |
| --- | --- | --- |
| 2011 | מריה בשיר (ماریا بشیر) (אנ') הנרייטה אקווה אבונגו (אנ') גואו ג'יאנמיי (郭建梅) (אנ') אווה אבו חלאוה (إيفا أبو حلاوة) (אנ') אגנש אוסטוליקאן (Ágnes Osztolykán) (אנ') מריסלה מוראלס איבנייס (אנ') רוזה אוטונבייבה גולאם סוגרה (غلام صغرا) (אנ') יואני סאנצ'ס (אנ') נסטה פלז'אנקה (Наста Палажанка) (אנ') | אפגניסטן קמרון סין ירדן הונגריה מקסיקו קירגיזסטן פקיסטן קובה בלארוס |
זוכות אות האומץ הנשי הבין-לאומי > 2011–2020 > 2012

| שנה | מקבלות הפרס | מדינה |
| --- | --- | --- |
| 2012 | אניסה אחמד (אנ') זין מאר אונג (אנ') סמר בדווי (سمر بدويّ) (אנ') שאד בגום (شاد بیگم) (אנ') מרים דוראני (مَریَم دورانی) (אנ') פריסילה דה אוליביירה אזוודו (אנ') הנאא אל-חבשי (هناء الحبشيّ) (אנ') שפאק פאוויי (Şafak Pavey) (אנ') חוואא עבדאללה מוחמד סאלח (حواء عبد الله محمد صالح) (אנ') גבי קלג'ה (Gabi Calleja) (אנ') | האיים המלדביים בורמה ערב הסעודית פקיסטן אפגניסטן ברזיל לוב טורקיה סודאן מלטה |
זוכות אות האומץ הנשי הבין-לאומי > 2011–2020 > 2013

| שנה | מקבלות הפרס | מדינה |
| --- | --- | --- |
| 2013 | מלאלאי בהאדורי (مالالاي بهادوري)  צְהֵרינג וֶזֶה (Tsering Woeser; ཚེ་རིང་འོད་ཟེར་) חולייטה קסטיאנוס (Julieta Castellanos) נירבהאיה מפרשת האונס הקבוצתי בדלהי ג'וזפין אוביאג'ולו אודומקין פרתון עדן טה פונג טאן (Tạ Phong Tần) רזאן זיתונה (رزان زيتونة) | אפגניסטן סין הונדורס הודו ניגריה סודאן וייטנאם סוריה |
זוכות אות האומץ הנשי הבין-לאומי > 2011–2020 > 2014

| שנה | מקבלות הפרס | מדינה |
| --- | --- | --- |
| 2014 | נסרין אוריאחיל (نسرین اوریاخیل) (אנ') רושיקה דאו (אנ') רוסודאן גוצירידזה (რუსუდან გოცირიძე) (אנ') איריס יסמין באריוס אגילר (אנ') לקסמי אגרוואל (קורבן של תקיפה באמצעות חומצה)(אנ') פטימטה טורה (אנ') מהא אל-מוניף (مها المنيف) (אנ') אויניחול בובונזרובה (אנ') רוסלנה ליז'יצ'קו ביאטריס מְטֵטְווה (אנ') | אפגניסטן פיג'י גאורגיה גואטמלה הודו מאלי ערב הסעודית טג'יקיסטן אוקראינה זימבבואה |
זוכות אות האומץ הנשי הבין-לאומי > 2011–2020 > 2015

| שנה | מקבלות הפרס | מדינה |
| --- | --- | --- |
| 2015 |  נילופר רחמאני (نیلوفر رحمانی) (אנ') נדיה שרמין (নাদিয়া শারমীন) (אנ') רוסה חולייטה מונטניו סלווטיירה (אנ') מאי סבֶּה פְּהיוּ (אנ') אמילי ביאטריס אֵפֵּיִי (אנ') מארי קליר צ'קולה (אנ') סיאקה אוֹסקבּה (אנ') ארבנה ג'ארה (Arbana Xharra) (אנ') תבסום עדנאן מג'ד עִזַת אל-שורבג'י (مجد عزّت الشربجي) (אנ') | אפגניסטן בנגלדש בוליביה בורמה הרפובליקה המרכז-אפריקאית גינאה יפן קוסובו פקיסטן סוריה |
זוכות אות האומץ הנשי הבין-לאומי > 2011–2020 > 2016

| שנה | מקבלות הפרס | מדינה |
| --- | --- | --- |
| 2016 | שרה חוסיין (Sara Hossain) דברה בפטיסט-אסטרדה (Debra Baptist-Estrada) ניי יולאן (倪玉兰) (Ni Yulan) לטיפה בן זיאתין (لطيفة بن زياتين) (Latifa Ibn Ziaten) תלמה אלדנה (Thelma Aldana) נגם נווזאת חסן (نغم نوزات حسن) (Nagham Nawzat) נישה איוב פטימטה מְבּאיֶה (Fatimata M’baye) ז'אנה נמצוב (Жа́нна Немцо́ва) (Zhanna Nemtsova) זוזאנה שטבולובה (Zuzana Števulová) עוודייה מחמוד (عوضيّة محمود) (Mahmoud Awwadah) ויקי נְטֵטמה (Vicky Ntetema) רודג'ראאֶג וַטַנַפַּניט (Rodjaraeg Wattanapanit) ניהאל נאג'י עלי סאלח אל-עוולקי (نهال ناجي علي صالح العولقي) (Nihal Naj Ali Al-Awlaqi) | בנגלדש בליז סין מרוקו גואטמלה עיראק מלזיה מאוריטניה רוסיה סלובקיה סודאן טנזניה תיאלנד תימן |
זוכות אות האומץ הנשי הבין-לאומי > 2011–2020 > 2017

| שנה | מקבלות הפרס | מדינה |
| --- | --- | --- |
| 2017 | שרמין אקטר Sharmin Akter  מאלבוגו מולפה Malebogo Molefhe  טליה פונס דה לאון Natalia Ponce de León  רבקה קבוגו Rebecca Kabugho  ג'נאת אל-גאזי جنات الغزي Jannat Al Ghezi  אייצ'טו אוסמן איסאקה Aichatou Ousmane Issaka   ורוניקה סימוגון Veronica Simogun   ארלט קונטררס Arlette Contreras   | בנגלדש  בוטסואנה  קולומביה  הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עיראק  ניז'ר   פפואה גינאה החדשה   פרו   |
זוכות אות האומץ הנשי הבין-לאומי > 2021– > 2021

מריה קלסניקבה(אנ'), בלארוס
פיו פיו אונג(אנ'), בורמה
מקסימיליאן נגו מבה(אנ'), קמרון
וונג יו(אנ'), סין
מיירליס אנגריטה(אנ'), קולומביה
ג'וליאן לוזנגה (אנ'), קונגו
אריקה אייפאן(אנ'), גוואטמלה
שוהרה ביאת(אנ'), איראן
מוסקאן חאטון(אנ'), נפאל
זהרא מוחמד אחמד(אנ'), סומליה
אלישיה מורו(אנ'), ספרד
רניטה גנאנרג'ה(אנ'), סרי לנקה
ג'נאן גולו(אנ'), טורקיה
אנה רוזריו קונטררס(אנ'), ונצואלה
זוכות אות האומץ הנשי הבין-לאומי > 2021– > 2022

רזוואנה חסן(אנ'), בנגלדש
סימון סיביל נשימנטו(אנ'), ברזיל
אי טינזר מאונג(אנ'), בורמה
ג'וזפינה קלינגר זונייגה(אנ'), קולומביה
טייף סאמי מוחמד(אנ'), עיראק
פאשיה בוינוה האריס(אנ'), ליבריה
נג'לא אל-מנגוש, לוב
דוינה גרמן(אנ'), מולדובה
בומיקה שרסתה(אנ'), נפאל
כרמן גאורגה(אנ'), רומניה
רוגצ'נדה פאסקו(אנ'), דרום אפריקה
פאם דואן צ'אן, וייטנאם
זוכות אות האומץ הנשי הבין-לאומי > 2021– > 2023

הדיל עבד אל-עזיז(אנ'), ירדן
דניאל דרלן(אנ'), הרפובליקה המרכז-אפריקאית
בולור גנבולד(אנ'), מונגוליה
זאכרה חכמת(אנ'), אפגניסטן
מייזה מוחמד(אנ'), אתיופיה
יוליה פאייבסקה(אנ'), אוקראינה
ראס אדיבה ראזי(אנ'), מלזיה
דוריס ריוס(אנ'), קוסטה ריקה
אלבה רואדה(אנ'), ארגנטינה
בחיתג'אן טורגוזינה(אנ'), קזחסטן
ביאנקה זלווסקה(אנ'), פולין
פרס קבוצתי מיוחד ע"ש מדליין אולברייט הוענק ל"נשים המוחות באיראן" והמחאה שהתעוררה בעקבות מותה של מהסה אמיני.
הערות שוליים

↑  Secretary's International Women of Courage Award, www.state.gov
↑  Secretary’s International Women of Courage Award and Exchange Program | Exchange Programs, exchanges.state.gov
↑  2023 International Women of Courage Award Recipients Announced, March 6, 2023.
מקבלות הפרס ב-2013. נעדרת פעילת זכויות האדם מסוריה רזאן זיתונה
אגרטל

אגרטלים מסוגים שונים, וולטר האף (אנ') בסמית'סוניאן (1922)
אגרטלים מסוגים שונים באנציקלופדיה של הוצאת לרוס (1932)
אגרטלים מסוגים שונים בבולוניה, מודלים לציור עבור ג'ורג'ו מורנדי
צילום: פאולו מונטי (איט') (1981), באוסף פרויקט BEIC (איט')
אגרטל או ואזה הוא מכל פתוח, המשמש לעיתים קרובות כדי להחזיק פרחים. הוא עשוי ממגוון חומרים שונים, כגון זכוכית, חרס ופלסטיק. משמש ככלי פרקטי לקיבול ולעיתים גם או רק ככלי נוי.
מבנה

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. סוגי אגרטלים לפי מבנה.
אגרטלים מוגדרים כבעלי אנטומיה מסוימת. בסיסם הוא הרגל, המשמשת להבחנה בין אגרטלים שונים.
עיצוב האגרטל יכול להיות בולבוסי, שטוח, או עיצוב בצורה אחרת. בשלב הבא, ישנו הגוף, המהווה את החלק העיקרי ולעיתים קרובות הגדול של היצירה. על גוף האגרטל מונחת הכתף, בה הגוף מתעקם כלפי פנים. הצוואר, המעניק לו גובה. לבסוף, השפה, בה האגרטל מתעקל כלפי מעלה. לאגרטלים רבים יש ידיות, צורות האגרטלים כיום התפתחו והושפעו מהאגרטלים הקדומים וקיבלו עיצובים וצורות מודרניים.
היסטוריה

לאורך ההיסטוריה, תרבויות עתיקות המציאו כלי קיבול, ראשית סלסלות, תיקים או שקים העשויים מעור. אולם אלה לא יכלו להכיל נוזל. לכן כשגילו את החימר החלו לייצר כלים שנועדו לאחסון נוזל, כדים או אגרטלים. כאשר פונקציונליות האגרטל הייתה בעיקר דקורטיבית, בעוד שכדים שימשו לאחסון נוזל בעל חשיבות, כדוגמת מים.
לא כל החברות הקדומות יצרו כדי חימר, אולם רוב החברות שגדלו את יבולן בתקופת המהפכה הנאוליתית, גילו את טכניקת עיבוד החימר. הדוגמאות המוקדמות ביותר לתהליך התגלו במזרח התיכון בו שרידי קדרות מתקופת 6500 לפנה"ס נמצאו בצ'טלהויוק שבטורקיה. שאריות הקדרות שנמצאו באתר היו בסיסיות, עשויות טבעות או סלילי חימר שנבנו מבסיס עגול. קירות הכלי הוחלקו והוצרו (על ידי לחיצה בו זמנית על פני השטח הפנימיים והחיצוניים) בטרם שריפתם בתנור לחם או בכבשן העשוי מחור באדמה, ומעליו מדורה דולקת.
קדרות מתקופת המהפכה הנאוליתית הייתה נעדרת עיטורים. והקישוט היחיד שהיה עליה נוצר על ידי חיתוכים שנעשו בזמן שהחימר היה לח. אולם עם הזמן יצירת האגרטל התפתחה גם כאמצעי אמנותי בפני עצמה. היוונים הקדמונים השתמשו באגרטלים כדי לתאר סצנות מורכבות הקשורות למיתולוגיה ולתרבות. שושלת סונג בסין הובילה את ייצור האגרטלים לעושר מבחינת שימוש בחומרים שונים ועיטורים רבים ליצירת מרקמים על האגרטלים. באירופה נוצרו אגרטלים מעודנים למראה, כך נוצרה החרסינה הכחולה של דלפט שבהולנד. מאז ועד לזמנים המודרניים, תחום יצירת האגרטלים התפתח ובשנת 2003 זוכה פרס טרנר היה גרייסון פרי (Grayson Perry), עבור אגרטלי הקרמיקה שיצר.
אמנות

אגרטלים עתיקים, בייחוד סיניים, מוערכים מאוד בשוק יצירות האמנות. כד סיני נמכר בשנת 2010 בסכום של 43 מיליון לירה שטרלינג. סכום הנחשב לשיא עבור מכירת חפץ אמנות סיני כלשהו.
ראו גם

אגרטל פורטלנד
קדרות יוון העתיקה
אמפורה
קיליקס (כלי)
אגרטל אלטו
הערות שוליים

↑  Qianlong Chinese porcelain vase sold for £43m, באתר BBC (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534285105171  BnF: cb119337709 (data)  GND: 4126533-6  LCCN: sh85142374  NDL: 00564719  NKC: ph292468 
אגרטל - תבליט מתחילת המאה ה-20 באינדונזיה
אגרטלים בתצוגה במוזיאון לה פלאטה (ספ') בפרובינציית בואנוס איירס, ארגנטינה
שרון יעיש

| --- | --- |

 לידה:  9 באוגוסט 1974 (בת 50) חולון
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  תל אביב
 מקצוע:  במאית, עורכת וידאו ותסריטאית
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר  פרס פורום היוצרים הדוקומנטריים  פרס העריכה בפסטיבל דוקאביב 2017
שרון יעיש (נולדה ב-9 באוגוסט 1974, כ"א באב ה'תשל"ד) היא במאית, עורכת וידאו ותסריטאית ישראלית, זוכת פרס העריכה בפסטיבל דוקאביב 2017.
ביוגרפיה

נולדה בשנת 1974 בחולון. למדה בתיכון אילון בחולון במגמת קולנוע. התגייסה לצה"ל ושירתה ביחידת ההסרטה.
בין השנים 1998 ל-2005 עבדה כבמאית פרומואים ומנהלת קריאייטיב בשידורי קשת.
בשנת 2019, הסרט "זונה כמוני" שביימה ביחד עם הבמאית יעל שחר זכה לפרס אופיר ופרס פורום היוצרים הדוקומנטריים.
החל משנת 2002 החלה יעיש לערוך סרטים וסדרות דוקומנטריים וכן זכתה בפרסים שונים כגון פרס העריכה בפסטיבל דוקאביב 2017 על הסרט "המחברות של אליש" בבימויו של גולן רייז.
בחודש יוני 2022 במסגרת פסטיבל דוקאביב, הוקרן הסרט "לוס אנג'לס דרום" אותו ביימה בשיתוף עם גולן רייז, הנחשב לראשון מסוגו בז'אנר הדוקו-מיוזיקל.
יעיש למדה לתואר ראשון בספרות במסלול כתיבה באוניברסיטת תל אביב.
יעיש מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה ושלושת ילדיהם.
פרסים

פרס אופיר - "זונה כמוני" (במאיות: שרון יעיש ויעל שחר)
פרס פורום היוצרים הדוקומנטריים - "זונה כמוני" (במאיות: שרון יעיש ויעל שחר)
פרס העריכה בפסטיבל דוקאביב 2017 - "המחברות של אליש" (במאי: גולן רייז)
סרטים דוקומנטריים - בימוי, עריכה ותסריט

"מכתב ללא כתובת" (פסטיבל חיפה, ינואר 2025)
"לוס אנג'לס דרום - מחזמר דוקומנטרי" (במאים: שרון יעיש וגולן רייז, דוקאביב 2022)
"עיניים של אבא" (במאים: גולן רייז ושרון יעיש, דוקאביב 2021)
"זונה כמוני" (במאיות: שרון יעיש ויעל שחר, דוקאביב 2017)
סרטים דוקומנטריים - עריכה ותסריט

"במעגל סגור" (במאית: טל ענבר, דוקאביב 2022)
"ילדי השלום" (במאי: מעיין שוורץ, דוקאביב 2022)
"למה אמרתי אני" (במאית: ג'ולי שלז, פסטיבל ירושלים 2021)
"אהבה זאת לא הייתה" (במאית: מיה צרפתי, דוקאביב 2021, אידפא) - זוכה פרס הסרט הטוב ביותר בדוקאביב 2021
"איך אומרות שתיקה" (במאית: שיר ניומן, זוכה פרס הביכורים, דוקאביב 2021)
"המחברות של אליש" (במאי: גולן רייז, דוקאביב 2017)
"אל תקרא לי חמוד" (במאית: ג'ולי שלז, דוקאביב 2016)
"מרוששות", זוכה פרס אופיר (במאית: ג'ולי שלז)
"הלוואי שתמותי" (במאית: עמליה מרגולין)
"בנות קרב" (במאית: עמליה מרגולין)
"בחצר האחורית" (במאית: עמליה מרגולין)
סדרות דוקומנטריות - עריכה ותסריט

"שמונה עשרה" – 6 פרקים על בני נוער ל"קשת"
"בקרוב אהבה" 1+2 – 6 פרקים כל עונה ל"קשת"
"הטיול הגדול" – 7 פרקים ל"ערוץ 10"
"ההחלטה" – 3 פרקים ל"ערוץ 10"
הערות שוליים

↑  שני מויאל, ‏איך לא נשאבים ליצירות? נשאבים. חיים ובוכים. זה גם נורא וגם נהדר, באתר "Time Out ישראל", 24 ביוני 2022
↑   שני ליטמן, דוקאביב 2019: אחד הסרטים החשובים והעמוקים ביותר על זנות, באתר הארץ, 27 במאי 2019
↑  מעין רודה, קריית מלאכי - המחזמר: "אמרו לנו, 'צלמו איפה שיפה' אבל רצינו גם את המכוער", באתר ynet, 2 ביוני 2022
↑   שני ליטמן, "מכתב ללא כתובת": אקטיביזם קולנועי במיטבו, באתר הארץ, 8 בינואר 2025
↑    יהונתן קליין, ‏"היום אני כבר לא מפחד להיות גבר פגיע", בעיתון מקור ראשון, 4 ביולי 2021
↑  דורון ברוש, ‏עוצמה של סרטי מתח: הדוקו על הפיגוע בשרונה מביא רגעי מסך נדירים, באתר מעריב אונליין, 24 ביוני 2022
↑   שני ליטמן, "למה אמרתי אני": בחזרה לאמת המטרידה של פרשת חנית קיקוס, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2021
↑  למה אמרתי אני - בחזרה לפרשת חנית קיקוס, באתר Jerusalem Film Festival
↑   נירית אנדרמן, "אהבה זאת לא היתה": היהודייה שכבשה את לבו של הקצין הנאצי, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2020
↑   איתי שטרן, "אהבה זאת לא היתה" הוא הסרט הזוכה בפסטיבל דוקאביב, באתר הארץ, 9 בספטמבר 2020
↑  הסרט "איך אומרות שתיקה": ריאיון עם היוצרת, באתר פוליטיקלי קוראת, ‏2021-09-29
↑   גילי איזיקוביץ, "איך אומרות שתיקה": סיפורים נוראיים על הריונות לא רצויים, באתר הארץ, 20 ביולי 2021
↑  נטעלי גבירץ, ‏האם תיעדה את חיי שבעת ילדיה במחברות סודיות במשך 57 שנים, באתר ‏מאקו‏, 30 באוקטובר 2017
↑  שמוליק דובדבני, ביקורת סרט: "המחברות של אליש" - תעודה כפייתית, באתר ynet, 5 בנובמבר 2017
↑    יהודה שוחט וגיל קורוטקי, דברים שרציתי לומר, באתר "ידיעות אחרונות", 8 באפריל 2017
↑   דפנה ארד, אל תקראו לשי ליטמן חמוד, הוא אמן, באתר הארץ, 24 במאי 2016
↑   טלי חרותי-סובר, התהום קרובה מאי פעם: מרוששות - נשים מצליחות שקרסו והידרדרו לעוני, באתר TheMarker‏, 23 במאי 2015
↑  אריאנה מלמד, "הלוואי שתמותי": מבט רגיש על אהבה ומוות, באתר ynet, 23 בדצמבר 2011
אלאן שאלון

הלוגו של הקבוצה עד שנת 2013
הלוגו של הקבוצה בשנים 2013-2018
ההיכל הביתי הקולוסיאום
אלאן ספורטיף שאלון (בצרפתית: Élan sportif chalonnais) היא קבוצת כדורסל צרפתית מהעיר שאלון-סור-סון, הקבוצה מתמודדת בProB.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1955. בשנת 1970 המועדון אוחד עם קבוצת בורנוף מרקורי. בעונת 1994 החלה הקבוצה לשחק בליגה השנייה, ובעונת 1996/1997 החלה לשחק בליגה הבכירה.
הקבוצה משתתפת במסגרות האירופאיות מאז עונת 1999/2000. בין היתר במפעלי גביע קוראץ', גביע ספורטה, גביע יול"ב והיורוצ'לנג'. ברוב המקרים לא עברה את שלב הבתים.
בעונת 2000/01, הגיעה הקבוצה עד לגמר גביע ספורטה והפסידה לקבוצת מארוסי מיוון 74-72.
בעונות 2004, 2005, 2007, הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הפלייאוף של הליגה.
בעונת 2010/11 זכתה הקבוצה בתואר הראשון בתולדותיה, בגביע הצרפתי, לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת לימוז' 71-79.
בעונת 2011/12 זכתה הקבוצה בדאבל היסטורי, כשניצחה שוב את לימוז' בגמר הגביע 75-83. וזכתה לראשונה בתולדותיה באליפות צרפת כניצחה את קבוצת לה מאן סארת במשחק הגמר 76-95.
בעונת 2011/12, הגיעה הקבוצה עד לגמר היורוצ'לנג'. אך הפסידה לקבוצת בשיקטש מטורקיה 91-86.
בעונת 2012/2013 השתתפה לראשונה ביורוליג.
בעונת 2016/2017 זכתה בפעם השנייה בתולדותיה באליפות צרפת.
אולם הבית של המועדון הוא הקולוסיאום המכיל 4,540 מקומות ישיבה.
היסטוריה > שחקני עבר מפורסמים

ארצות הברית ג'ון בסט
צרפת מאמוטו דיארה
צרפת סטפן אוסטרובסקי
ישראל אורי כהן-מינץ
ארצות הברית יודוניס האסלם
ישראל רפי מנקו
צרפתישראל פרדריק בורדיון
תארים והישגים

הליגה הצרפתית :
אליפות (2): 2012, 2017
חצי גמר: 2004, 2005, 2007, 2013
הגביע הצרפתי :
זכייה (2): 2011, 2012
גמר: 2013
גביע ספורטה :
גמר: 2001
יורוצ'לנג' :
גמר: 2012
מיכה לוי

ערך זה עוסק ברופא ישראלי, מומחה ברפואה פנימית ובפרמקולוגיה קלינית. אם התכוונתם למוזיקאית בריטית, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  3 ביוני 1938 (בן 86) וינה, גרמניה הנאצית 
 לימודי רפואה:  הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים תואר מוסמך באפידמיולוגיה בבית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הרווארד
 התמחות:  רפואה פנימית, אפידמיולוגיה, פרמקולוגיה קלינית
 תואר:  פרופסור מן המניין
 תפקידים:  קצין רפואה, סגן אלוף, מנהל האגף לרפואה פנימית ומנהל היחידה לפרמקולוגיה קלינית בהדסה בירושלים
 פרסים והוקרה:  פרס הומבולדט למחקר, דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ארלנגן בגרמניה
 מספר צאצאים:  2 
 
מיכה לוי (נולד בווינה, אוסטריה ב-3 ביוני 1938) הוא רופא ישראלי, מומחה ברפואה פנימית ובפרמקולוגיה קלינית. היה מנהל היחידה לפרמקולוגיה קלינית ומנהל האגף לרפואה פנימית במרכז הרפואי הדסה בירושלים, ופרופסור מן המנין בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

מיכה לוי נולד בווינה ביוני 1938, בן למרגוט לבית אלטמן וד"ר מרדכי לוי. בגיל חודשיים עלה לארץ ישראל. התחנך בבתי הספר הריאלי ו"חוגים" בחיפה, ובמוסד החינוכי בקיבוץ משמר העמק.
לאחר שהוסמך כרובאי בגדוד 51 בחטיבת גבעתי, התקבל במסגרת העתודה האקדמית ללימודי רפואה בירושלים, אותם סיים ב-1963. בשנתיים האחרונות ללימודיו חקר את ההשפעה המצרפית של השמנה היפותלמית ודיאטה על עורקי חולדות. אחרי שנת סטאז' השלים את השירות הצבאי כרופא בגדוד 79 בחטיבה 7. בשנים 1966–1971 התמחה במחלקה פנימית בהדסה בהדרכתם של הפרופסורים גרון ואליקים, ובהמשך עבד כרופא ראשי באותה מחלקה. בשנים 1972–1974 למד בבית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הרווארד וקבל תואר מוסמך באפידמיולוגיה. במקביל, באותן שנים, היה חבר סגל בקבוצת מחקר באוניברסיטת בוסטון שעסקה באפידמיולוגיה של תופעות לוואי לתרופות. את ההכשרה המעבדתית בפרמקולוגיה קלינית קיבל מפרופסור מרקוס ריידנברג בפילדלפיה. ב-1975 שב לישראל והקים את היחידה לפרמקולוגיה קלינית בהדסה.
בשנים 1979–1986 עמד בראש קבוצת מחקר בין-לאומית שעסקה בקשר בין חשיפה לתרופות ומחלות דם - ה-International Study of Agranulocytosis and Aplastic Anemia (ISAAA).
בשנים 1988–1991 ניהל את מחלקה פנימית א. בשנת 1991 הקים אגף לרפואה פנימית בהדסה אשר כלל מחלקות אשפוז, מרפאות, טיפול נמרץ וטיפול יום פנימי ומעבדות שירות ומחקר. בשלוש השנים האחרונות לפני צאתו לגמלאות ב-2003 התמקד במחקר. במשך שנים רבות עמד בראש ועדת התרופות וועדת הלסינקי של הדסה. בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית התקדם מדרגת מרצה ב-1970 לפרופסור מן המניין בשנת 1984, והיה גם יו"ר ועדת המינויים של האוניברסיטה העברית במדעי הרפואה.
לוי שרת 20 שנה במערך המילואים, תחילה כרופא חטיבתי ומפקד פלוגת הרפואה של חטיבה 8 במלחמת ששת הימים. בהמשך היה סמג"ד גדוד הרפואה של אוגדת גייסות השריון. במלחמת יום הכיפורים חזר לישראל כמתנדב בבית החולים הזירתי ברפידים. בהמשך היה רופא אוגמ"ר 80 בדרגת סגן אלוף.
פעילות מחקרית

מחקריו של לוי פורסמו ב-208 מאמרים בעיתונים רפואיים, והוא השתתף בכתיבת שני ספרים.
לוי עסק בעיקר בשני תחומים של הפרמקולוגיה הקלינית:
פרמקואפידמיולוגיה - בשנת 1969 חבר לחוקרי ה-Boston Collaborative Drug Surveillance Program ותיאר את אופן השימוש בתרופות ותגובות בלתי רצויות להן בחולים בהדסה. בשנות ה-70 עסק במחקר על שימוש בתרופות ותופעות לוואי בלתי רצויות להן. בין היתר העריך את שעור ההיארעות (שהיה שנוי במחלוקת) של דמם במערכת העיכול בהקשר לחשיפה לאספירין. בשנות השמונים חקר את הקשר האפשרי בין מחלות הדם אגרנולוציטוזיס ואנמיה אפלסטית לחשיפה לתרופות. הידע שנרכש במחקר זה היווה כלי להחלטות קליניות ורגולטוריות בתרופות, למשל השימוש בדיפירון בישראל.
פרמקוקינטיקה - תחום העוסק בספיגה, פיזור, מטבוליזם וסילוק תרופות מגוף האדם. באמצעות שיטות אנליטיות מתקדמות, שחלקן פותחו במעבדתו, נחקרו תרופות כגון דיגוקסין, ניפדיפין, קפאין, קולכיצין ועוד. מחקר הקולכיצין היווה חלק ממעקב רב שנתי אחר בטיחות השפעות הטיפול המתמשך בתרופה בקבוצה של כ-150 חולים בקדחת ים תיכונית משפחתית אשר טופלו במרפאתו.
פרסים וקרנות מחקר

לוי זכה בפרס מנליס לרופא צעיר של ההסתדרות הרפואית בישראל. בשנת 1995 הוענק לו פרס המחקר על שם הומבולט. בשנת 1999 היה נשיא כבוד של החברה האירופית לפרמקולוגיה קלינית. בשנת 2002 ניתן לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ארלנגן בגרמניה. היה פרופסור אורח באוניברסיטת קורנל בניו יורק. זכה בקרן הדו-לאומית למחקר ישראל-ארצות הברית וקרן גרמניה-ישראל GIF.
חיים אישיים

לוי היה נשיא מועדון רוטרי בזכרון יעקב. הוא גר בקיסריה, ונשוי ללידיה לבית ברכה, מיקרוביולוגית. אב לשניים.
הערות שוליים

↑  Gilon, H., "Take Three a Day But Beware", Hadassah Magazine, May 1979, p.14
↑  הייתי נותן צל"ש לד"ר גליק, באתר "נעמוש" - הרמה הסורית / רמת הגולן, ‏2019-03-13
↑  Micha Levy, researchgate
↑  M. Levy, Aspirin use in patients with major upper gastrointestinal bleeding and peptic-ulcer disease. A report from the Boston Collaborative Drug Surveillance Program, Boston University Medical Center, The New England Journal of Medicine 290, 1974-05-23, עמ' 1158–1162 doi: 10.1056/NEJM197405232902102
↑  Kaufman D.W. Kelly J.P. Levy M. Shapiro S., The drug etiology of agranulocytosis and aplastic anemia, The International Agranulocytosis and Aplastic Anemia Study, Oxford University Press, 1991.
↑  הלל הלקין, "אין תרופה בטוחה", הארץ, 24 במאי 2000.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 2468 118X  LCCN: n81063724  NTA: 072094079  VIAF: 30860089   WorldCat (עם VIAF): 30860089 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מיכה לוי".
אססופט פלוישט

אססופט פלוישט (ברומנית: CSU Asesoft Ploiesti) הייתה קבוצת כדורסל רומנית מהעיר פלוישט, שהתמודדה בליגת העל הרומנית וביורוקאפ.
היסטוריה

המועדון הוקם בשנת 1998. בסיום עונת 2001/02 כבר העפילה הקבוצה לליגה הבכירה ברומניה וסיימה במקום הרביעי. הקבוצה סיימה בכל עונה בצמרת הליגה הרומנית. מעונת 2003/04, עד עונת 2009/10, זכתה הקבוצה 6 פעמים ברציפות בדאבל (אליפות+גביע). בעונת 2012/13 זכתה הקבוצה באליפות התשיעית לאחר ניצחון 2-4 בסדרת הגמר מול קבוצת מורש באסקט. בעונת 2013/14 זכתה הקבוצה באליפות העשירית שלה לאחר ניצחון בסדרת הגמר 2-3 מול קבוצת מוניציפל אוראדיה.
מסגרת אירופאית

הקבוצה השתתפה  באופן קבוע במפעלים האירופאים של היורוקאפ או היורוצ'לנג'. בעונת 2004/05 זכתה הקבוצה בגביע היורוקאפ צ'לנג' לאחר ניצחון בגמר מול לוקומוטיב קובאן 74-75.
תארים והישגים

הליגה הרומנית :
אליפות (11): 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2012, 2013, 2014, 2015
הגביע הרומני :
זכייה (6): 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009
חצי גמר: 2013
הסופרקאפ הרומני :
זכייה: 2014
יורוקאפ צ'לנג' :
זכייה (1): 2005
פו אורטז

ההיכל הביתי אולם הספורט של פו
אלן בארנה פו אורטז (בצרפתית: Élan Béarnais Pau Orthez) היא קבוצת כדורסל צרפתית מהערים פו ואורטז השוכנות במחוז הפירנאים האטלנטיים. הקבוצה מתמודדת בליגה הצרפתית השנייה בכדורסל.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1931 בעיירה אורטז, ונקרא אלן בארנה אורטז. והשתייך לאגודת ספורט אזורית אורטז. המועדון היה אחד ממייסדי הליגה הצרפתית החובבנית. בשנת 1970, הצטרף אל הליגה המקצועית הראשונה שהוקמה - ליגת ה-LNB. לאחר עשור וחצי, בעונת 1985/86, זכה המועדון בתואר צרפתי הראשון שלו - אליפות צרפת. לפני כן, המועדון זכה בתואר האירופי הראשון שלו - גביע קוראץ' של עונת 1983/84, לאחר ניצחון בגמר מול הכוכב האדום בלגרד.
במשך שלושה עשורים, העפיל המועדון בכל עונה לתחרויות אירופיות, (1978-2009, רצף ההשתתפויות האירופיות הגדול ביותר).
עם המעבר לכדורסל המקצועני, בשנות ה-80 המאוחרות, המועדון היה צריך לעבור לעיר מאוכלסת ולכן התאחד עם העיר פו ושינה את שמו לאלן בארנה פו-אורטז. בשנת 1989, החל לשחק באולמה הביתי של העיר, אולם הספורט של פו, שנבנה עבור המועדון המאוחד. איחוד זה הניב למועדון המאוחד בכעשרים שנה: 7 אליפויות ו-6 גביעים; בנוסף, להופעות מכובדות במפעלי אירופה השונים, שהפך את המועדון לטוב ביותר בצרפת.
בעונת 2008/09 נשרה הקבוצה לליגה השנייה, אך חזרה לאחר עונה אחת לליגה הבכירה. בסיום עונת 2011/12 ירדה לליגה השנייה, ושוב חזרה לליגה הבכירה לאחר עונה אחת.
אולם הבית של המועדון הוא אולם הספורט של פו המכיל כ-7,900 מקומות ישיבה.
היסטוריה > שחקני עבר בקבוצה

צרפת איאן מהינמי
צרפת בוריס דיאו
צרפת מיקאל פיאטרוס
צרפת פלורנט פיאטרוס
ארצות הברית ג'וש דאנקן
ארצות הברית ג'ון גילכרייסט
ארצות הברית הווארד קרטר
ארצות הברית מרכוס בראון
רומניה גאורגה מורשאן
תארים והישגים

הליגה הצרפתית :
אליפות (9): 1986, 1987, 1992, 1997, 1998, 1999, 2001, 2003, 2004
מקום שני: 1989, 1993, 1995, 2002
חצי גמר: 2006
הגביע הצרפתי :
זכייה (7): 1991, 1992, 1993, 2002, 2003, 2007, 2022
גמר: 2004
חצי גמר: 2006
גביע קוראץ' :
זכייה (1): 1984
הפועל חבל מודיעין

סמל הקבוצה בעבר
הפועל חבל מודיעין היא קבוצת כדורסל ישראלית המייצגת את המועצה האזורית חבל מודיעין, המשחקת בליגה הארצית.