stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טרייסי היקמן
קריירה ספרותית

היקמן ידוע בעיקר בשל שיתוף הפעולה שלו עם מרגרט וייס, עמה כתב מספר סדרות פנטזיה פופולריות:
רומח הדרקון (Dragonlance Chronicles): טרילוגיה הכוללת את הספרים "דרקונים של דמדומי הסתיו" (1984), "דרקונים של ליל חורף" (1985), ו"דרקונים של אביב נעורים" (1985).
סדרת חרב האופל (Darksword Series): סדרה זו כוללת את הספרים "חישול החרב" (1987), "גורל החרב" (1988), ו"ניצחון החרב" (1988).
מחזור שער המוות (The Death Gate Cycle): סדרה בת שבעה ספרים שהחלה עם "כנף הדרקון" (1990) והסתיימה עם "השער השביעי" (1995).
בנוסף, היקמן כתב בשיתוף עם אשתו, לורה היקמן, מספר הרפתקאות למשחקי תפקידים, ביניהן "רייבנלופט" (1983), שהפכה לבסיס לעולם המערכה הפופולרי באותו שם.
הערות שוליים

↑  https://trhickman.com/my-works/
↑  Summary Bibliography: Tracy Hickman, isfdb.org
↑  https://trhickman.com/about-tracy/my-family/
↑  https://trhickman.com/about-tracy/my-faith/
↑  https://trhickman.com/about-tracy/about/
| רומח הדרקון |
| --- | --- | --- |
| ספרים עיקריים | דרקונים של דמדומי הסתיו • דרקונים של ליל החורף • דרקונים של שחר האביב • עת התאומים • מלחמת התאומים • מבחן התאומים • דור ההמשך • דרקוני להבת קיץ • דרקונים של שמש גוועת • דרקונים של כוכב אבוד • דרקונים של ירח נעלם • ענבר ואפר • ענבר וברזל • ענבר ודם • דרקונים של מעמקי הגמדים • דרקונים של שחקי שרת הדרקונים • דרקונים של מג שעון החול • ספרים נוספים |  |
| עולם | קרין  • ההיסטוריה של קרין • דמויות • אלים |  |
| דמויות עיקריות | גדילן קוץ-רגל • חלמיש כור-אש • טיקה ויילן מאז'ר • לאורנה קנן • מי-נהר • סהר-פז • סער בהיר-להב • קיטיארה אות-מאטר • קרמון מאז'ר • רייסטלין מאז'ר • תניס חצי-אלף |  |
| דמויות נוספות | אריאקס • אלהנה צפריר  • דאלאמר ארג'נט • הומא רועץ-דרקון • לורד סות' • פאלין מאז'ר • פיסטנדנטילוס • קריסניה |  |
סרט האנימציה • טרייסי היקמן • מרגרט וייס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311677105171  PLWABN: 9810628151505606  BIBSYS: 90969885  BNE: XX889793  BnF: cb12089483w (data)  CiNii: DA07627691  GND: 123760674  ISNI: 0000 0000 7141 1537  LCCN: n84230779  MusicBrainz: 19189b93-e854-4ea4-9a86-3e1b6aad46b5  NDL: 00468332  NKC: jn20001227778  NLA: 35716476  NLG: 182844  NTA: 072850493  RERO: 02-A003370383  SUDOC: 029223873  VIAF: 61572913   WorldCat (עם VIAF): 61572913 
ערך זה הוא קצרמרבנושא סופרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שברולט פליטליין

| --- | --- |

Chevrolet Fleetline
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  שברולט
 שנות ייצור:  1941-1942, 1946-1952
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת אם:  ג'נרל מוטורס
 סיווג:  מכונית משפחתית גדולה
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 פלטפורמה:  GM A platform (1936) (אנ')
 אורך:  5,004 מ"מ
 רוחב:  1,880 מ"מ
 משקל:  1,327-1,431 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,921 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, 3.5 ליטר המפיק 90 כ"ס
שברולט פליטליין (באנגלית: Chevrolet Fleetline) היא סדרת מכוניות משפחתיות גדולות מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית שברולט, חברת בת של ג'נרל מוטורס אשר יוצר בין השנים 1941-1942 ו-1946-1952.
תצורות

2 דלתות - קופה.
4 דלתות - סדאן.
דגמים (1946-1952)

"Fleetline Aerosedan"
"Sportmaster"
"Fleetline Deluxe".
"Fleetline Special".
נתונים

מנוע בנזין קדמי.
מנוע הנעה אחורית.
6 נוסעים (דגמי סדאן), 5 נוסעים (דגמי קופה).
בשנת 1941 יוצרו 34,162 יחידות.
בשנת 1942 יוצרו 76,385 יחידות.
בשנת 1948 יוצרו יותר מ-200,000 יחידות מדגם סדאן.
בשנת 1949  יוצרו 180,251 יחידות מדגמי "שברולט פליטליין דה לוקס", 4 דלתות, ו-130,323 יחידות מדגמי "שברולט פליטליין דה לוקס", 2 דלתות.
מחיר היחידה בשנת 1941 עמד על 877 דולר.
מחיר היחידה בשנת 1942 עמד על 880 דולר (דגם קופה), 920 דולר (דגם סדאן).
תמונות

"שברולט פליטליין", שנת 1942, דגם "Special Deluxe coupe"
"שברולט פליטליין", שנת 1942, דגם "Special Deluxe coupe" - מבט לתא הנהג
"שברולט פליטליין", שנת 1947
"שברולט פליטליין", שנת 1948
"שברולט פליטליין", שנת 1949, דגם "דה לוקס סדאן"
"שברולט פליטליין", שנת 1950, 2 דלתות
"שברולט פליטליין"
ראו גם

שברולט
שברולט פליטמסטר
שברולט דה לוקס
הערות שוליים

↑  שברולט פליטליין, דגמי שנת 1941-1942 auto.howstuffworks.com/1941-1942-chevrolet-fleetline
↑  Flory, Jr., J. "Kelly" (2008). American Cars, 1946–1959 Every Model Every Year. McFarland & Company, Inc., Publishers. ISBN 978-0-7864-3229-5.
↑  "שברולט פליטליין" web.archive.org/web
↑  "שברולט פליטליין" קופה motor1.com/news/85805/chevrolet-fleetline-aerosedan-coupe
↑  "שברולט פליטליין" דה לוקס howstuffworks.com/1951-chevrolet-fleetline-deluxe
מיקלוש גאבור קרני

| --- | --- |

 לידה:  10 בנובמבר 1950 (בן 74) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לתאטרון ולקולנוע (1978) 
 פרסים והוקרה:  פרס פרנץ ארקל (1987)  פרס קושוט (2008)  אמן דגול של הונגריה (2004)  Artisjus Award (2000)  Szabolcs Fényes Prize (2012)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  Tünde Frankó 
 צאצאים:  Miklós Máté Kerényi 
 
מיקלוש גאבור קרני (בהונגרית: Kerényi Miklós Gábor; נולד בבודפשט ב-10 בנובמבר 1950) הוא במאי יהודי-הונגרי, במאי תיאטרון עטור פרסים כמו פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה המקביל לפרס ישראל), פרס האמן הדגול ופרס פרנץ ארקל. ילדיו: דויד, מאטה, שרה.
קרני הוא במאי תיאטרון לשעבר שהואשם שוב ושוב בהתעללות בימתית ופיזית.
ביוגרפיה

קרני נולד במשפחה יהודית שקראו לה במקור כהן (סבא רבה שלו היה קוֹהְן-הגרסה האוסטרית-הונגרית לכהן). הוריו היו הזמרים מרגיט קרי (1921–2000) ומיקלוש ג'רג' קרני (1913–1988). הוא סיים את לימודיו כמורה לדיבור ב"מכללת ברצי גוסטב להכשרת מורים לחינוך מיוחד" (רפואי), וב-1976 סיים את לימודיו בשירה בקונסרבטוריון בלה בארטוק למוזיקה. בשנים 1975–1976 ניהל את להקת "פריסקופ" בקישקרש, במהלכה העמיד לרשות הצבא חיילים מהלהקה, שהופיעו במחזות זמר (סוג של להקה צבאית). בשנת 1978 סיים את לימודיו בחוג ל"תאוריית התיאטרון" של האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
קריירה

הוא ביים שתי עונות בתיאטרון על שם קטונה יוז'ף בקצ'קמט. בשנים 1980–1981 היה מנהל "אנסמבל האמנות של הונווד" (הו'). בין 1981 לבין 1989, הוא היה מנהל תיאטרון האופרטה של בודפשט. בין השנים 1985–1988 ביים גם כאורח בתיאטרון הלאומי של סגד. ב"פסטיבל סגד על במות פתוחות" בקיץ עומדים לזכותו מחזות זמר כמו רומיאו ויוליה, מיס סייגון, רודולף (אנ') וחלום ליל קיץ. ב-1989 הוא מונה למנהל בית האופרה הממלכתי של הונגריה. בנוסף לאופרות מאת ורדי, מוצרט ופוצ'יני, הוא ביים אופרות הונגריות בנות התקופה. הוא ביים גם ב: צרפת, שווייץ, ארצות הברית, רוסיה, רומניה, פולין ובריטניה. מ-2001 עד 2014,היה שוב מנהל תיאטרון האופרטה של בודפשט, ומנובמבר 2014 המשיך בעבודתו בתיאטרון כמנהל אמנותי עד 2017. בשנים 2014–2015 היה בחבר השופטים של תוכנית כישרונות הזמר "כוכב עולה" (אנ'). בנובמבר 2017, לאחר ששמו עלה בנושא שלטענתו היה "תיק הטרדה בהסכמה", הוא נאלץ לפרוש. בהודעה שפורסמה בעיתונות הוא דחה את כל הטענות שפורסמו לגביו. הוא הושעה מעבודתו בתיאטרון האופרטה של בודפשט בנובמבר 2017 וב-13 באפריל 2018, לאחר שהביע מחאה נגד נוהלי התיאטרון נגדו, הופסקה גם העסקתו בהודעה יוצאת דופן של פיטורין. הוא גם הגיש תביעה בתיק זה נגד התיאטרון. במאי 2018, המחזה האייקוני שלו רומיאו ויוליה הוסר מהתכנייה של התיאטרון, לאחר 14 שנים של הופעות. מאז עבד באנגליה וברוסיה במשך שנתיים, והפקתו של המחזמר מונטה קריסטו זכתה בפרס "דוב הזהב" במוסקבה ב-2019. הוא חזר לבמות התיאטרון בהונגריה ב-13 בספטמבר 2019 בעיר באיה, עם החזמר של דמיאן בשם "נודדי החופש", וב-14 בספטמבר בארנה, כבמאי רומיאו ויוליה המחודש, בעוד שבנובמבר ביים את נסיכת הצ'רדש בעיר אסק ובדצמבר ב"תיאטרון אטריום" (כהפקה פרטית) ביים את המחזמר "בלדת הרוצח". ספרו "דרך הניצחון של רומיאו" יצא לאור לקראת חג המולד 2020.
במאי תיאטרון לשעבר הואשם שוב ושוב בהתעללות פיזית בתיאטרון הוא הכחיש את ההאשמות גם לאחר עדויות של כמה מעמיתיו לשעבר.
בימוייו בתיאטרון

מספר הצגות הבכורה שלו הרשום במאגר התיאטרון: 88.
Madarász Iván: Zsuzsanna és a vének (1982)
Fényes Szabolcs: Szerdán tavasz lesz (1983)
Schwartz: Pipin (1983)
Puccini: A nyugat lánya (1985)
Zerkovitz Béla: A szélhámoskirály (1985)
Verdi: Macbeth (1986, 2000)
Madarász Iván: Robin Hood (1987)
Wagner: A bolygó hollandi (1987, 1996–1997)
Schwartz: Godspell (1987)
Verdi: Otello (1988)
Mozart: Don Giovanni (1989)
Cavalli: Ormindo, avagy a keserédes szerelem (1990)
Offenbach: Hoffmann meséi (1990, 1999)
Meilhac–Milhaud: Na, Nebántsvirág! (1991)
Vidovszky László: Nárcisz és Echo (1991–1992)
Rossini: Mózes (1992)
Rossini: A sevillai borbély (1992–1993)
R. Strauss: Ariadné Naxos szigetén (1992)
Várkonyi Mátyás: Sztárcsinálók (1992)
Orwell–Morgenstern–Petri: Parafarm (1992)
Loewe: My Fair Lady (1993)
Händel: Agrippina (1993)
Verdi: Don Carlos (1994, 1998)
Schönberg: Miss Saigon (1994, 2003, 2011)
Mozart: Szöktetés a szerájból (1994)
Puccini: Pillangókisasszony (1995, 2000, 2004)
Várkonyi Mátyás: Dorian Gray (1995)
Balassa Sándor: Karl és Anna (1995)
Gounod: Faust (1996)
Kocsák Tibor: Utazás (1996)
Levay: Elisabeth (1996, 2000, 2002, 2009)
Styne: Van, aki forrón szereti (1997)
ifj. Johann Strauss: A denevér (1997)
Verdi: Az álarcosbál (1998, 2005)
Szokolay Sándor: Szávitri (1999)
Presser Gábor: Jó estét nyár, jó estét szerelem (1999)
Williams: Az ifjúság édes madara (1999)
Ránki György: Pomádé király új ruhája (2000)
Bernstein: West Side Story (2000)
Petrovics Emil: C'est la guerre (2001)
Kálmán Imre: Marica grófnő (2001)
Fényes Szabolcs: A kutya, akit Bozzi úrnak hívtak (2001)
Lévay Szilveszter: Mozart! (2003)
Kálmán Imre: Csárdáskirálynő (2003)
Presgurvic: Rómeó és Júlia (2004)
Strauss: Dr. Bőregér (2005)
Wildhorn: Rudolf – Az utolsó csók (2006)
Szakcsi Lakatos Béla: Szentivánéji álom (2008)
Kálmán Imre: A bajadér (2009)
Bizet: Carmen (2010)
Puccini: Gianni Schicchi (2011)
Vajda János: Mario és a varázsló (2011)
ifj. Johann Strauss: Egy éj Velencében – avagy a golyók háborúja (2011)
Stewart: Ghost 2013
Lehár: A mosoly országa (2013)
Farkas Ferenc: Csínom Palkó (2014)
Wildhorn: Jekyll és Hyde (2015)
Lévay Szilveszter: Marie Antoinette (2016)
Kálmán: Riviera Girl (2017)
Rossini: Sevillai borbély (2017)
Menken: A Notre Dame-i Toronyőr (2017)
Wildhorn: Gróf Monte Cristo (2017)
Cole Porter: Can Can (2018)
Strauss: Fledermaus (2019)
Demjén: A Szabadság vándorai (2019)
Presgurvic: Rómeó és Júlia (2019)
Kálmán Imre: A Csárdáskirálynő (2019)
Gyilkos ballada (2019)
Huszka Jenő – Szilágyi László: Sissi a magyar királyné – A Monarchia Operett bemutatója (2021)
Jávori Ferenc – Kállai István – Kállai R. Gábor – Müller Péter Sziámiː Lévi story (2022)
פרסים והוקרה

פרס הנוער (1986)
פרס פרנץ ארקל (1987)
פרס הבמאי של פסטיבל האופרה (סגד, 1987)
פרס בארטוק-פאסטורי (עם להקת האופרה של סגד (1989)
פרס מפגש התיאטרון (2000)
פרס Artisjus (2000)
פרס האמן הדגול (2004)
פרס קושוט (2008)
לוח הזיכרון של אמריך קלמן (2011)
פרס פנייש סאבולץ' (2012)
אילן יוחסין

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| מיקלוש גאבור קרני     (בודפשט, 10 בנובמבר 1950) | אביו:    מיקלוש ג'רג' קרני    (בודפשט, 7 בפברואר 1913 –     בודפשט, 15 באוגוסט 1988)     זמר אופרה, מורה לשירה | סבא מצד אבא:     אדה קרני     (ארד, 21 בפברואר 1879 –     בודפשט, 13 באוגוסט 1956)     פקיד במבשלת בירה | סבא רבא של סבא מצד אבא: דויד קוהן (כהן) (1824 – ארד, 12 בינואר 1903) |
| מיקלוש גאבור קרני     (בודפשט, 10 בנובמבר 1950) | אביו:    מיקלוש ג'רג' קרני    (בודפשט, 7 בפברואר 1913 –     בודפשט, 15 באוגוסט 1988)     זמר אופרה, מורה לשירה | סבא מצד אבא:     אדה קרני     (ארד, 21 בפברואר 1879 –     בודפשט, 13 באוגוסט 1956)     פקיד במבשלת בירה | סבתא רבתא של סבא מצד אבא:    לאורה קוהן (כהן)     (1843 – ארד, 8 במרץ 1911) |
| מיקלוש גאבור קרני     (בודפשט, 10 בנובמבר 1950) | אביו:    מיקלוש ג'רג' קרני    (בודפשט, 7 בפברואר 1913 –     בודפשט, 15 באוגוסט 1988)     זמר אופרה, מורה לשירה | סבתא מצד אבא:    אליס אייזלר    (בודפשט, 28 בפברואר 1890–1972)     | סבא רבא של סבתא מצד אבא:     שאנדור (אלכסנדר) אייזלר    (ז'אמבק, 1 במאי 1851 –    בודפשט, 22 באוגוסט 1935) |
| מיקלוש גאבור קרני     (בודפשט, 10 בנובמבר 1950) | אביו:    מיקלוש ג'רג' קרני    (בודפשט, 7 בפברואר 1913 –     בודפשט, 15 באוגוסט 1988)     זמר אופרה, מורה לשירה | סבתא מצד אבא:    אליס אייזלר    (בודפשט, 28 בפברואר 1890–1972)     | סבתא רבתא של סבתא מצד אבא:    רוזה אנגל     (פשט, 23 באוגוסט 1865 –    בודפשט, 20 בינואר 1928) |
| מיקלוש גאבור קרני     (בודפשט, 10 בנובמבר 1950) | אִמו:    מרגיט קרי    (במקור מרגיט אילקוביץ')    (בודפשט, 23 במרץ 1921 –    בודפשט, 24 בנובמבר 2000)     זמרת, מורה לזימרה | סבא מצד אמא:    איזידור יעקב אילקוביץ    (אויצ'נאלוש, 23 באפריל 1889 –     תל אביב, 15 בספטמבר 1949)    מסעדן | סבא רבא של סבא מצד האמא:    שמעון אילקוביץ    (באצ'בה, 1863–    בודפשט, 8 בינואר 1944)    מסעדן |
| מיקלוש גאבור קרני     (בודפשט, 10 בנובמבר 1950) | אִמו:    מרגיט קרי    (במקור מרגיט אילקוביץ')    (בודפשט, 23 במרץ 1921 –    בודפשט, 24 בנובמבר 2000)     זמרת, מורה לזימרה | סבא מצד אמא:    איזידור יעקב אילקוביץ    (אויצ'נאלוש, 23 באפריל 1889 –     תל אביב, 15 בספטמבר 1949)    מסעדן | סבתא רבתא של סבתא מצד האמא:    זאלי מרקוביץ'     (באצ'בה, 1863–    בודפשט, 21 ביולי 1919) |
| מיקלוש גאבור קרני     (בודפשט, 10 בנובמבר 1950) | אִמו:    מרגיט קרי    (במקור מרגיט אילקוביץ')    (בודפשט, 23 במרץ 1921 –    בודפשט, 24 בנובמבר 2000)     זמרת, מורה לזימרה | סבתא מצד אמא:    שרה קליין     (1896–?) | סבא רבא של סבתה מצד האמא:    לא ידוע |
| מיקלוש גאבור קרני     (בודפשט, 10 בנובמבר 1950) | אִמו:    מרגיט קרי    (במקור מרגיט אילקוביץ')    (בודפשט, 23 במרץ 1921 –    בודפשט, 24 בנובמבר 2000)     זמרת, מורה לזימרה | סבתא מצד אמא:    שרה קליין     (1896–?) | סבתא רבתא של סבתה מצד האמא:    לא ידוע |
לקריאה נוספת

מאגר התיאטרון. המוזיאון והמכון לתולדות התיאטרון הלאומי
Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4
MTI Ki kicsoda 2009. Szerk. Hermann Péter. Budapest: Magyar Távirati Iroda. 2008. ISBN 978-963-1787-283
הערות שוליים

↑  Origo. "Kerényi Miklós Gábor ellen vallott egykori táncosa" (בהונגרית).
↑  Magyar színházművészeti lexikon, mek.oszk.hu
↑  Kerényi az ATV-nek: „Ez egy közös megegyezés alapján történő valami volt”, atv.hu
↑  Albert Ákos, Kerényi a zaklatásról: Elővettem egy ceruzát, és bedugtam a szájába, 444, ‏2017-11-13 (בהונגרית)
↑  Lemond az Operettszínház visszaélésekkel vádolt művészeti vezetője,index.hu
↑  Györgyi, Kalas. "Végleg levetette a műsorról az Operettszínház Kero darabját" (בהונגרית). נבדק ב-2018-05-29.
↑  "Külföldön épít karriert KERO, már nyelveket tanul a rendező". Blikk.hu (בהונגרית). 2018-05-26. נבדק ב-2018-05-29.
↑  2017. június 20.-i lekérdezés
↑  "Születési bejegyzése a Budapest VIII. kerületi születési akv. 999/1913. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-03-15.
↑  "Kerényi Ede és Eisler Alice házasságkötési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári akv.. 1332/1910. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-03-15.
↑  jewishgen.org
↑  "Ilkovits Simonné halotti bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári halotti akv. 1435/1919. folyószáma alatt". נבדק ב-2022-02-27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 1112 2490  VIAF: 161410283   WorldCat (עם VIAF): 161410283
טימאיוס מלוקרי

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־5 לפנה״ס ייתכן Epizephyrian Locri, איטליה 
 פטירה:  המאה ה־5 לפנה״ס ייתכן 
 עיסוק:  אסטרונום, סופר, פילוסוף, מתמטיקאי 
 
טימאיוֹס מלוקרי (ביוונית: Τίμαιος ὁ Λοκρός, בלטינית: Timaeus Locrus, טימַיאוּס) היה פילוסוף יווני בן המאה החמישית לפנה"ס, המוזכר בדיאלוגים של אפלטון וביצירות מאוחרות יותר. יש הסבורים כי טימאיוס הוא דמות דמיונית שהומצאה על ידי אפלטון.
טימאיוס מוזכר לראשונה אצל אפלטון, בדיאלוגים "טימאיוס" ו"קריטיאס" (אנ'), שבהם הוא מתאר את תור הזהב במיתולוגיה היוונית ואת המדינה האידיאלית.
בדיאלוג הראשון נאמר שמוצאו של טימאיוס מן העיר לוקרי (כיום בנפת רג'ו די קלבריה שבאיטליה). בתגובה לבקשתו של סוקרטס, טימאיוס מדבר בדיאלוגים, בין היתר, על ראשיתו של היקום ועל התבונה האנושית.
בדיאלוג "הרפובליקה" מתאר אותו קיקרו כאיש שיח וידיד של אפלטון: "אחרי מותו של סוקרטס, אפלטון נסע למצרים ואחר כך לסיציליה ולאיטליה כדי לחקור ולדרוש בתורת פיתגורס. שם הוא התגורר בחברתם של ארכיטס מטאראנטו ושל טימאיוס מלוקרי."
טימאיוס מופיע גם ביצירתו של הביוגרף דיוגנס לארטיוס "חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים". על פי פרוקלוס (המאה ה-5 לספירה) שכתב דברי פרשנות על הדיאלוג "טימאיוס", טימאיוס פיתח את מחשבתו בעקבות האסכולה הפיתגוראית. על פי סימפליקיוס מקיליקיה (המאה ה-6 לספירה), טימאיוס טען כי העולם נברא על ידי אלוהים.
ראו גם

אפלטון
המדינה
ציידים-לקטים

בני שבט ההדזה (צפון טנזניה) שבים מציד, אחד השרידים האחרונים לאורח חיים של ציידים-לקטים
חברת ציידים-לַקָּטִים היא קבוצה אנושית, בדרך כלל ניידת, שהמערכת הכלכלית שלה מבוססת על ליקוט צמחי בר, וכן ציד של בעלי חיים, ואינה עוסקת בייצור מזון על ידי חקלאות או גידול בעלי חיים מבויתים.
בחברת הציידים-לקטים, חלוקת העבודה על פי רוב מתחלקת בצורה מגדרית: הנשים עוסקות בליקוט של קטניות, פירות, ירקות ועוד (מאחר שזו פעולה שלא דרושה לה תשומת לב מלאה, וניתן להפסיקה ולחדשה בנקל, ולהתפנות לטיפול בילדים ולעיסוקים אחרים) ואילו הגברים עוסקים לרוב בציד בעלי חיים גדולים, ונעדרים לעיתים מהמחנה. חלוקת עבודה זו אינה קשיחה בכל המקרים, שכן בחלק מחברות הציידים-לקטים שתועדו אתנוגרפית, נשים השתתפו בציד של בעלי חיים גדולים.
ציידים-לקטים חיים בדרך כלל בקבוצות חברתיות קטנות ומבודדות יחסית, המונות לא יותר מכמה עשרות בני אדם.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על כך שעד לפני 12,000 שנה, כל בני האדם היו ציידים-לקטים. המהפכה הנאוליתית ("המהפכה החקלאית"), שהתרחשה בדרום-מערב אסיה בין האלף ה-8 ל-7 לפנה"ס, מסמלת את המעבר מחברות ציידים-לקטים לחברות חקלאיות נייחות יצרניות בתקופת האבן החדשה. הצעד המכריע במעבר לחיי קבע היה ביות צמחים ובעלי החיים. התפתחות זו הייתה איטית, והמעבר מתלות גמורה בצמחי בר לייצור ועיבוד מזון נמשך אלפי שנים.
התפשטות החברות החקלאיות גרמה לדחיקה של חברות ציידים לקטים, לכיבוש או השמדה שלהן. במשך שנים רבות חשבו חוקרים כי ציידים לקטים שמחו לעבור לחקלאות בגלל שנראה שיש בחברות חקלאיות יתרונות ברורים כמו שפע של מזון או יכולת לבנות בתים. בשנים האחרונות יש ערעור על תזה זאת ונראה כי במקרים רבים היו יתרונות מבחינות רבות דווקא לחברות של ציידים לקטים בהיבטים כמו ביטחון תזונתי, בריאות וחופש. עם זאת חברות חקלאיות הובילו לגידול אוכלוסין הן יכלו לתמוך בסדר חברתי מורכב יותר והיררכי יותר, ופיתחו התמחות גדולה יותר בלחימה וכלי נשק דבר שאפשר להן יתרון צבאי משמעותי מול חברות ציידים לקטים. יתרון זה התחזק עם השנים וגרם לדחיקה או השמדה עקבית של ציידים לקטים. כמו כן בעוד חברות ציידים לקטים הן תמיד מקומיות, החברה החקלאית, ולאחר מכן החברה התעשייתית, הן חברות שהפכו יותר ויותר גלובליות עם התמחות כלכלית, מסחר ונדידה של מוצרים ואנשים בין מקומות שונים - דבר זה הוביל לקו־אבולוציה של חיידקים מחוללי מחלות ושל חברות בני אדם בעלות עמידות טובה יותר למחלות אלה, באופן שלא היה אפשרי עבור חבורות מקומיות (של ציידים לקטים או חקלאים) שנפגעו ממחלות אלה בצורה פתאומית וקטלנית דבר שגרם לדוגמה למוות עצום בהיקפו ביבשות אמריקה. עם הזמן נדחקו ציידים לקטים מרוב המקומות הנוחים לקיום חקלאות או מרעה, למקומות כמו ספר-מדבר, מדבר, אזור הקוטב הצפוני (אינואיטים), יערות גשם, אוסטרליה (בעלת מזג אוויר הפכפך ומדברי). שבטים המקיימים אורח חיים של ציידים-לקטים ממשיכים להתקיים, נכון לתחילת המאה העשרים ואחת, בעיקר באזורים מבודדים באפריקה, יער האמזונאס ואוסטרליה.
היסטוריה

על פי המחקרים בתחום, הציד והלקט היו, קרוב לוודאי, אסטרטגיית הקיום העיקרית של חברות אנושיות, החל מלפני כ-1.8 מיליון שנה בימיו של ההומו ארקטוס, וכן החל מהופעתו של ההומו ספייאנס לפני כ-200 אלף שנים. היא נותרה צורת הקיום העיקרית, ואולי אף היחידה, עד סוף התקופה המזוליתית לפני כ-10,000 שנה, ולאחר מכן נעלמה בהדרגה עם התפשטות המהפכה הנאוליתית.
החל מהמעבר בין התקופה הפלאוליתית התיכונה לעליונה, לפני כ-80,000 עד 70,000 שנה, החלו כמה תרבויות של ציידים-לקטים להתמחות ולהתרכז בציד של מבחר קטן יותר של בעלי חיים (לעיתים קרובות גדולים יותר) ולאסוף מבחר קטן יותר של מזון. התמחות זו באה לידי ביטוי גם ביצירת כלים מיוחדים כגון רשתות דיג, ווים, וצלצלי עצם. המעבר לתקופה הנאוליתית שלאחר מכן באה לידי ביטוי בעיקר על ידי התפתחות חסרת תקדים של שיטות החקלאיות המתהווה. החקלאות הלכה והתפשטה במקביל בכמה אזורים גאוגרפים שונים, כולל המזרח התיכון, אסיה, מסו-אמריקה, והאנדים החל מלפני כ-12,000 שנה.
באותה התקופה של תחילת המהפכה הנאוליתית, גינון יערות היה אף הוא בשימוש כשיטה לייצור מזון בחלקים שונים של העולם. השיטה ככל הנראה התפתחה בתקופות פרהיסטוריות באזורים טרופיים ובעלי מונסון. בתהליך הדרגתי של משפחות המשפרות את סביבתן המידית, זוהו מינים שימושיים של עצים וצמחים שימושיים, ששודרגו וגודלו בסביבה מוגנת יותר, ואילו מינים בלתי רצויים נדחקו החוצה מהשיטה. בסופו של דבר נבחרו המינים המתאימים ביותר ושולבו בגידולים חקלאיים.
קבוצות רבות המשיכו את דרך החיים של ציד ולקט, אם כי מספרם ירד בהתמדה, בין היתר כתוצאה מהשפעות של התפשטות החקלאות והתגברות התלות בהתיישבות במקום קבוע. בהדרגה, החברה האנושית הלכה והתפתחה מסביב לקבוצות הללו. שטחים שעמדו בעבר לרשות ציידים-לקטים הפכו בהדרגה לנחלתם הקבועה של החקלאים. בתחרות על השימוש בקרקע, חברות של ציידים-לקטים לרוב נאלצו לבחור בין אימוץ שיטות חקלאיות לבין נדידה לאזורים אחרים. החוקר ג'ארד דיימונד האשים במעבר החברה האנושית לחקלאות את הירידה בזמינות של מזון בר, בעיקר בעלי חיים המתאימים לאכילה; באמריקה הצפונית והדרומית, למשל, רוב המינים הגדולים של היונקים נכחדו בסוף הפּלֶיסטוֹקֵן, על פי ההיפותזה של דיימונד, בגלל ניצול יתר של בני אדם. ישנן מספר היפותזות נוספות לגורם להכחדה של היונקים הגדולים, כמו שינויי אקלים, התפשטות מחלות, או שילוב מספר גורמים יחד, אך כך או אחרת נראה שהיעלמותם של מיני היונקים הללו הייתה אחד הגורמים שיצרו את ההכרח של הציידים-לקטים לעבור בהדרגה להתיישבות חקלאית.
ככל שעלו מספרן וגודלן של החברות החקלאיות, הן התפשטו אל אדמות ששימשו עד אז ציידים-לקטים. תהליך זה של התרחבות משיקולי חקלאות הוביל לפיתוח צורות הממשל הראשונות במרכזים של התיישבות חקלאית, כמו הסהר הפורה, הודו העתיקה, סין העתיקה, אולמק, אפריקה שמדרום לסהרה ותרבות הצ'יקה הצפונית.
כתוצאה מההסתמכות האנושית הגלובלית על החקלאות, מעט התרבויות של הציידים-לקטים שעדיין קיימות בימינו מתגוררות בדרך כלל באזורים שאינם מתאימים לשימוש חקלאי. חוקרים שונים מצביעים על הבדלים בין תרבויות הציידים-לקטים של היום לבין אלו שחיו בתקופה הפלאוליתית. למרות שאורח החיים שלהם מקביל לשל אבותיהם במאפיינים רבים, הרי שכבר היו להם קשרים שונים עם הציוויליזציה המודרנית והם אינם חיים בתנאים ה"טהורים" שהיו מנת חלקם של תרבויות שחיו בניתוק מוחלט.
כלכלת הציידים-לקטים

הציידים-לקטים מאופיינים בעיקר על סמך הכלכלה שלהם, המבוססת, על פי הדעה הרווחת, על ציד ולקט, אולם מספר חוקרים הצביעו על אפשרות שציידים-לקטים הזינו עצמם גם בדרכים נוספות.
בשנות ה-70 העלה לואיס בינפורד (אנ') את ההשערה כי בני אדם קדומים ניזונו מאכילת נבלות ולא מציד. על פי השערה זו, בני האדם הקדומים בתקופה הפלאוליתית התחתונה חיו באזורים מיוערים, שאפשרו להם לאסוף מאכלי ים, ביצים, אגוזים ופירות, מלבד אכילת הנבלות. במקום להרוג בעלי חיים גדולים עבור בשר, לפי השקפה זו, ניזונו בני האדם הקדומים מפגרים של חיות שנהרגו על ידי טורפים או שמתו מסיבות טבעיות. נתונים ארכאולוגיים וגנטיים מצביעים על כך שאוכלוסיות של ציידים-לקטים פלאוליתיים שרדו ושגשגו בעיקר באזורים מיוערים בדלילות, תוך הימנעות מכסות יער צפופה.
על פי השערת סיבולת הריצה, הצורך להתמחות בריצה למרחקים ארוכים כמו בציד בהתשה - שיטה שעדיין מיושמת על ידי קבוצות ציידים-לקטים בעת המודרנית - היה ככל הנראה הכוח האבולוציוני המניע המוביל להתפתחות של מאפיינים אנושיים מסוימים. השערה זו אינה בהכרח סותרת את השערת אכילת הנבלות: שתי אסטרטגיות הקיום היו יכולות להיות בשימוש - ברצף, לסירוגין או אפילו בעת ובעונה אחת.
חוקרים בראשית המאה ה-21 הצביעו על מצבי ביניים בין כלכלה של ציד ולקט, לבין כלכלה חקלאית. החוקרים הציגו מקרים שונים בהיסטוריה שבהם התרחשה ההתפתחות התרבותית של מה שמכונה "כלכלות מעורבות" או "כלכלות כפולות", שמשמעותן שילוב של השגת מזון (לקט וציד) וייצור מזון, או מקרים בהם ציידים-לקטים מקיימים קשרי מסחר עם תרבות חקלאית.
מאפיינים > תרבות אוניברסלית

ניסיון לאפיין את תרבותם של כלל הציידים-הלקטים עלול ליפול בקלות להכללות גסות, מאחר שמדובר באינספור תרבויות מקומיות על פני אזורים רבים ושונים.
עם זאת, חוקרים אנתרופולוגים שונים מציעים שישנם מאפיינים הנפוצים בכל התרבויות האנושיות, הנמצאים יחד תחת מטרייה אחת המכונה תרבות אוניברסלית (אנ'). פסיכולוגים אבולוציוניים סבורים כי התנהגויות או תכונות המשותפות לכלל התרבויות עשויות להצביע על היותן חיוניות מבחינה אבולוציוניות. אנתרופולוגים וסוציולוגים שונים טוענים בניגוד לכך, שאותם מאפיינים משותפים עשויים להיות גם תוצאה של חינוך ש"עבר בירושה" מדור לדור.
האנתרופולוג דונלד בראון (אנ') פרסם ספר בנושא ובו כלל רשימה אפשרית של אותם המאפיינים של התרבות האוניברסלית, אשר ככל הנראה רלוונטיים לרוב מוחץ של התרבויות האנושיות בתקופתם של הציידים-לקטים.
דוגמאות למאפייני התרבות האוניברסלית מתוך רשימתו של דונלד בראון:
שימוש בשפה כדי להטעות, ולביצוע מניפולציות.
שימוש בהפשטה בדיבור ובמחשבה. שימוש במטפורות ובביטויים.
שימוש בשפה לסיווג פריטים על פי: גיל, מגדר, חלקי גוף, צבעים, חיות, קרובי משפחה ועוד. שימוש בציוני זמן שונים.
שימוש בשמות אישיים.
יחסים חברתיים עם קבוצת עמיתים שאינם בני משפחה.
הבעה והרגשה של חיבה.
קנאה מינית.
נורמות חוק וקודי התנהגות: זכויות וחובות בחברה.
תחושת מוסר פנימית, ויכולת להבחין בין "טוב" ל"רע". שימוש בסנקציות.
אי שוויון בחברה, ותפקידים שונים במבנה החברתי, וספציפית תפקידי מגדר.
שייכותם של חפצים ונכסים לפרטים או משפחות.
זהות קולקטיבית; קבלת החלטות בצורה קולקטיבית.
הערכה חברתית לנדיבות ונתינת מתנות.
תופעות של אלימות מינית.
קווים אדומים לסוגי אלימות שונים.
סחר.
כשלים לוגיים.
אמונה בעל טבעי.
אמונות שונות לגבי מוות, מחלות, מזל וחוסר מזל.
ניסיונות לשלוט במזג האוויר
ניסיונות לפירוש חלומות.
טקסי מעבר ואבל.
מוזיקה וריקוד.