stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנרי וקסמן
הערות שוליים

↑  חקירות מיוחדות, ארכיון, הוועדה בנושא רפורמה בממשל, משרד סיעת המיעוט
↑  הקונגרס? ויתור על אחריות הבקרה, ארכיון, הוועדה בנושא רפורמה בממשל, משרד סיעת המיעוט
↑  האתגר של הדמוקרטים:הישאר במרכז, ניוזוויק, נשיונאל ניוז, אתר MSNBC, שנת 2006
↑  הנרי וקסמן סוף סוף מדבר על סייבל אדמונדס, YouTube, עודכן ב-9 באוגוסט 2007
↑  הנרי וקסמן סוף סוף מדבר על סייבל אדמונדס, דיילי קוס, 9 באוגוסט 2007
↑  הנרי וקסמן, מציג החומר אודות עיראק על גבי הרקורד, האתר הרשמי של ועדת הבקרה, ההצהרות הרשמיות של ממשל בוש
↑  הקו האדום בכיוון 'לאנשהו', עיתון אל. איי ויקלי, 3 במרץ 2005
↑  כזריקת עידוד לרכבת התחתית של לוס אנג'לס, בית הנבחרים מרים את איסור חפירת המנהרות, סן פרנסיסקו קרוניקל, 20 בספטמבר 2006
↑  הנרי וקסמן (3 בינואר 2006) העובדות לגבי בטיחות הקו האדום, לוס אנג'לס טיימס, ארכיון העתק המקור
1 2  חבר הקונגרס הולם בבוש וברפובליקנים בנושאים אתיים, עיתון דיילי טרוג'ן, 24 באפריל 2006
↑  הנרי וקסמן, נושאי חוץ - זכר השואה ופיצויים, נושאים וחקיקות, חוק בית הנבחרים 1873
1 2  הנרי וקסמן, נושאי חוץ - זכר השואה ופיצויים, נושאים וחקיקות
↑  הנרי וקסמן, ביוגרפיה, אודות וקסמן
↑  טום טיוג'נט, אלוף בלתי מובס, ג'ואיש ג'ורנאל, 26 בינואר 2001, אתר וקסמן מציג פרופילים בעיתונות
↑  הנרי וקסמן, גינויי האיומים של הנשיא מחמוד אחמדיניז'אד כלפי ישראל, מסמכי PDF, נאום מליאה, 28 באוקטובר 2005
↑  הנרי וקסמן, הצעת חוק 79, מסמכי PDF, נאום מליאה, 15 בפברואר 2006
↑  הנרי וקסמן, לשחרר את החיילים הישראלים, מסמכי PDF, נאום מליאה, 12 ביולי 2007
↑  הנרי וקסמן, גינויי ההתקפות האחרונות על ישראל, מסמכי PDF, נאום מליאה, 19 ביולי 2006
1 2  הנרי וקסמן, נושאי חוץ - ארגוני טרור, נושאים וחקיקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007379051205171  ISNI: 0000 0000 3973 5291  LCCN: n92098612  SNAC: w6650fhh  SUDOC: 144496356  US Congress: W000215  VIAF: 1670516   WorldCat (עם VIAF): 1670516
פליקס דותן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1924 זאגרב 
 פטירה:  2005  (בגיל 81 בערך)
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  ישראל, קרואטיה
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 הערות:  מהוגי ויוזמי תוכנית תלפיות
 תרומות עיקריות
 מחקרים של התנהגות של גזים מחושמלים ("פלזמה") וטכנולוגיה של מתח גבוה.
 
פליקס דותן (דויטש) (1924–2005) היה פרופסור מן המניין לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. הגה ויזם את תוכנית תלפיות יחד עם פרופ' שאול יציב.
בוגר הטכניון בחיפה ובעל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית. תחום מחקרו הוא התנהגות של גזים מחושמלים ("פלזמה") וטכנולוגיה של מתח גבוה. זכה בפרס הרמטכ"ל למפעל חיים לתחום הטכנולוגיה לשנת תשס"א (בעיקר על הקמת תוכנית "תלפיות").
קורות חייו > ילדותו

פליקס דותן נולד בשנת 1924 בזאגרב שבקרואטיה, בן בכור לשנדור דויטש, סוחר חומרי בניין, וללילי, בתו של מרכוס שטיינר. הוא גדל בסביבה דו-לשונית, סרבו-קרואטית וגרמנית. עד קיץ 1942 הייתה משפחת דויטש מוגנת מרדיפת יהודים בידי שותפיה לעסק, שהיו להם קשרים משפחתיים עם ראשי השלטון. באוגוסט 1942 בוטלו כל ההגנות, ושארית יהודי זאגרב, ובהם המשפחה, נעצרו. תוך ימים אחדים ארגנו הנאצים הקרואטים, "האוסטשה", משלוח לאושוויץ. למזלו הציל אותו קרואטי, ובמקום לקרונות, הוכנס לשלושה שבועות לבית מעצר, ואחר כך שוחרר. בהמשך, עד לשחרור קרואטיה במאי 1945, אירע לפעמים "ציד יהודים", אבל דותן הצליח להסתתר אצל לא-יהודים.
קורות חייו > לימודים גבוהים

בתום המלחמה, אחרי ארבע שנים שבהן לא הורשה ללמוד, אישר משרד החינוך היוגוסלבי לדויטש לסיים את לימודי התיכון ואת בחינות הבגרות, בהן עמד בהצטיינות יתרה. באותה שנה התחיל בלימודי הנדסת חשמל באוניברסיטת זאגרב, שם למד שלוש שנים. בשנה הרביעית, בדצמבר 1948, עלה לישראל.
בישראל עבד כחצי שנה כפועל וכדייג. בקיץ 1949, עם התחדשות הלימודים בטכניון לאחר מלחמת העצמאות, דויטש התקבל ללימודים בשנה השלישית של הפקולטה לחשמל. הוא סיים את הלימודים בטכניון בתחילת 1951, תוך שהתגבר על אי-ידיעת השפה העברית, וזכה בתואר מהנדס.
קורות חייו > עבודה מדעית

בפברואר 1951 התחיל לעבוד כמתכנן מכשור מדעי בחמ"ד (אחר כך רפא"ל) בירושלים. בין היתר תכנן מתקן לייצור נסיוני של אתר, צנטריפוגה להפרדת מים כבדים ומשאבות ריק. ביולי 1954 נסגר המכון של חמ"ד בירושלים ודויטש עבר לעבוד באוניברסיטה העברית, גם שם כמתכנן מכשור מדעי. ביולי 1951 נישא לאולגה לבית בלוג. לזוג נולדו שני ילדים,  יואב, הוא רב אמן בשחמט בהתכתבות, שהיה גם אלוף ישראל בתחום ורות, רופאת משפחה.
באביב 1957 יצא עם משפחתו לשווייץ. שם עבד במשך כשנתיים וחצי כמהנדס מחקר במעבדה למתח גבוה. בין היתר חקר את התכונות של גזים אלקטרו-שליליים, בנה מכשור מדידה חדשני ("גשר דויטש") למדידת משרנים גדולים, וחישב בשיטות מתמטיות מתקדמות את עוצמות השדה החשמלי של מבנים מסובכים.
בתחילת 1960 חזר לאוניברסיטה העברית, הפעם למעבדה חדשה לפיזיקה של גזים מחושמלים (פלזמה) כמומחה למתח גבוה. אז התחיל בלימודי דוקטורט, שסיים ב-1965, במהלכם רשם מספר פטנטים.
אחרי סיום הדוקטורט התקבל כמדען אורח במכון האירופי למחקר גרעיני (CERN) שבז'נבה. שם נשאר שנתיים. מחקרו עסק בעיקר בחישובים של שדות מגנטיים המתאימים למגנטים סופר-מוליכים, ותכנון, בנייה וחקר של מתג המופעל תוך ננושנייה בעזרת פולס לייזר.
ב-1968 מונה למרצה בכיר במכון רקח לפיזיקה; ב-1980 מונה לפרופסור מן המניין. בשנת 1968 שינה את שם משפחתו מ"דויטש" ל"דותן".
במשך השנים 1968–1973 חקר לייזרים שונים יחד עם פרופ' שאול יציב ועם פרופ' פנחס אביבי, ויצר לייזר בתוך צינור מתכת במקום בתוך שפופרת זכוכית, דבר שאפשר ייצור לייזרים עמידים יותר. כמו כן חקר את הדינמיקה של עירורים במולקולת פחמן דו-חמצני. ב-1973–1974 היה פרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה באירוויין, שם תכנן, בנה וחקר תותח פלזמה ואמצעים לסיבוב מהיר של הפלזמה שנוצרה בתותח.
קורות חייו > ייסוד תוכנית תלפיות

בזמן שהותו בקליפורניה, פרצה מלחמת יום הכיפורים. דותן חרד לגורל ישראל, וחשב על דרך לעזור לה לעמוד בעתיד במצבים דומים. הוא הגה רעיון: להקים יחידה של המוכשרים ביותר בכל מחזור גיוס. צעירים אלה יעסקו תחילה בלימודים אינטנסיביים כדי להגיע לחזית המדע והטכנולוגיה של ימינו, ובהמשך יפעלו להמציא, לתכנן, ולבנות נשק חדש ומתקדם.
כשחזר לישראל כתב, יחד עם עמיתו פרופ' שאול יציב, "הצעה להקמת מכון לפיתוח נשק חדש", שבה מוסברים עיקרי התוכנית. בקיץ 1974 הגיש את ההצעה לשר הביטחון, אך ועדה שמונתה לעניין לא הגיעה לידי החלטה.
ב-1975 התארגנה קבוצת מורים באוניברסיטה העברית, ביוזמת פרופ' שאול פטאי, לעזור לצה"ל על ידי המצאות שונות והצעות לשיפור תהליכים. הקבוצה הציעה ובנתה מספר מתקנים; דותן תרם "תותח לייזר", מתקן לאימון ראשוני של תותחני טנקים.
בסתיו 1978 ביקר ביחד עם פרופ' פטאי אצל הרמטכ"ל רפאל איתן. דותן הציג את הצעתו להקמת יחידת צעירים מוכשרים. איתן פקד לממש את התוכנית, שבינתיים כינה אותה "תוכנית תלפיות". המחזור הראשון גויס באביב 1979, ופעל, כמו שאר המחזורים, כיחידה צבאית במסגרת האוניברסיטה העברית בירושלים. החניכים למדו שלוש שנים לימודים מורחבים בתחומי פיזיקה ומתמטיקה, ובזמן חופשות הלימודים השתתפו בקורסים ביחידות שונות של צה"ל. דותן שימש, בהתנדבות, חונך ראשי של "תלפיות" במשך השנים 1979–1994. בוגרי "תלפיות" תרמו רבות לצה"ל; כמה מהם זכו בפרס ביטחון ישראל.
בשנים 1974–1981 עבד בעיקר על חקר הדינמיקה של התפרקות זוהרת. בשנים 1981–1982 היה עמית מחקר באוניברסיטת ייל. ב-1986 וב-1991 היה עמית מחקר ב-CERN בז'נבה. בשנת 1992 יצא לגמלאות. בשנת 1986 זכה באות הנשיא למתנדב "על תרומה חשובה למערכת הביטחון", ובשנת 2001 זכה בפרס הרמטכ"ל על מפעל חיים בתחום הטכנולוגיה.
בשנים האחרונות לחייו פרסם שלושה ספרים במטרה לעודד בקרב הציבור המשכיל, ובמיוחד אצל קוראים צעירים, התעניינות במדע. ביומו האחרון התראיין ל"קול ישראל" בנושאי מדע ומחקר; בסיום דבריו השמיע אזהרה חד-משמעית מהסכנה הנשקפת לישראל מהתחמשותה של איראן בנשק גרעיני. דקות לאחר סיום הריאיון איבד את הכרתו.
ספריו

"אל הכוכבים – מאטומים עד חורים שחורים", הוצאת מאגנס, 2001
"המעלית של איינשטיין – מדענים ששינו את העולם", הוצאת תמר (פרק 2: פרנקלין - האיש שאילף את הברק), (פרק 5: קרוקס ורנטגן - על סף עידן חדש), 2003
"בחימה שפוכה", הוצאת גוונים (סיפורים אוטוביוגרפיים), 2004
"מאלכסנדריה עד אגם מנדלברוט", הוצאת כרמל, 2005
פטנטים

Phonocardioscope with a liquid crystal display
Starter for inductively coupled plasma tube
הערות שוליים

↑  DOTAN, Feliks (Dothan, Deutsch; Felix) – Židovski biografski leksikon (בקרואטית)
↑  רשימת מקבלי התארים, דבר, 23 ביוני 1966
↑  א. פלג, הלו באמצעות לייזר, מעריב, 3 באפריל 1970
נורית ארד, השדה האלקטרו אופטי - כר פעולה למחר, דבר, 6 במאי 1970
ד"ר פנחס אביבי וד"ר פליקס דותן (תמונה), מעריב, 5 באפריל 1970
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309335405171  ISNI: 0000 0000 6695 1846  LCCN: n2002059139  VIAF: 68289589   WorldCat (עם VIAF): 68289589
יעל נובי

| יעל נובי |
| --- | --- |
 יעל נובי זכר
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: יעלים
סוג:: יעל
מין:: יעל נובי
שם מדעי
 Capra nubiana ‏קיוויה, 1825
תחום תפוצה
 תחומי תפוצה של מיני יעלים. באדום - תפוצת היעל הנובי.

יעל בנוף מכתש רמון
יעל נובי בנגב
היעל הנובי מיטיב לטפס על סלעים וצוקים
יעל נובי (שם מדעי: Capra nubiana) הוא מין של יונק מהסוג יעל שבקבוצת היעלים. הוא קרוי על שם אזור נוביה, בסביבתו הוא מצוי. בעבר נחשב כתת-מין של יעל מצוי אך הוגדר כמין עצמאי ב-1825.
יעל זה מותאם לתנאי מדבר והוא חי בטבע באזורי סלעים תלולים במזרח התיכון, לרבות בישראל ובצפון אפריקה. הוא מצוי כיום בסכנת הכחדה עקב ציד, תחרות על מים ומזון עם חיות מבויתות ופגיעה בבתי הגידול. בנוסף, כמה מהאוכלוסיות שלו מקוטעות אחת מהשנייה.
תכונות

אורך גוף הזכר 125 סנטימטרים, אורך הנקבה 100 סנטימטרים, אורך הזנב כעשרה סנטימטרים. משקל הזכר 45–60 קילוגרם, משקל הנקבה 23–40 קילוגרם. אורך הקרניים אצל הזכר הוא עד 130 סנטימטרים ואצל הנקבה עד 40 סנטימטרים. היעל ממליטה בדרך כלל ולד אחד או שניים. תוחלת חיים של יעל נובי היא בין 12 ל-17 שנים.
עיקר מזונו של היעל הוא צמחים. היעל חי בעדרים נפרדים של זכרים ונקבות, כאשר כל עדר מגיע עד לכ-20 פרטים. במקרה של סכנה, היעל שורק שריקת אזהרה לעדר. ליעל רגליים קצרות ושריריות המותאמות לטיפוס בהרים ובמצוקים, והם מסוגלים לדלג למרחק רב בין סלעים. כף הרגל של היעל בנויה מפרסה קשה ובמרכזה כרית רכה שנועדה לעזור ליעל לטפס במישורים תלולים במיוחד. לזכר קרניים ארוכות ומתעגלות לאחור שנועדו לבסס את מעמדו בעדר, ואילו קרני הנקבות קצרות וישרות והן נועדו לתקוף טורפים. בעונת הייחום, בסתיו, נפגשים עדרי שני המינים למטרת הזדווגות. בתקופת הייחום הזכר לובש פרווה חומה, גרבי פרווה כהים, שרירי הצוואר מתעבים והוא נאבק עם זכרים אחרים לצורך שיפור מעמדו בעדר באמצעות הצמדת בסיס הקרניים והדיפת היריב.
תפוצה

היעל הנובי נפוץ בעיקר במזרח התיכון ומעט גם בצפון ובמזרח אפריקה. ניתן למצוא אוכלוסיות שלו בעומאן, בירדן, בישראל, במצרים, בערב הסעודית, בתימן וייתכן שגם באריתראה.
בישראל שרדו עם קום המדינה מספר מצומצם של יעלים באזור מדבר יהודה. בעקבות מאמצי שימור, החלת משטר צבאי על שבטי הבדואים באופן שמנע ציד של היעלים וכן חיסול כמעט מוחלט של הטורפים הטבעיים באזור, החלה אוכלוסיית היעלים להשתקם והם התפשטו במדבר יהודה בנגב וגם בהרי אילת. בעקבות מלחמת ששת הימים התפשטה אוכלוסיית היעלים צפונה גם לחלקו הצפוני של מדבר יהודה (חלק שהיה נתון עד המלחמה בשלטון ירדן).
בשנים אלה הציגו היעלים ריבוי טבעי מוגבר – ממוצע של 2 לידות לנקבה בשנה. במקומות בהם הגיעה האוכלוסייה למיצוי כושר הנשיאה הטבעי (אזור נחל ערוגות ונחל דוד), נבלם הגידול הטבעי המואץ ורמתו ירדה. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 נאמדה אוכלוסיית היעלים בדרום בכ-1,200 פרטים. ההצלחה בשיקום אוכלוסיית היעלים הביאה את רשות הטבע והגנים (אז: רשות שמורות הטבע) להציב את היעל כסמלה.
עם חתימת הסכמי אוסלו החל מצבם של היעלים להידרדר:
עקב הכנסת נשק חם ליהודה ושומרון במספרים גדולים חוסלה כמעט לחלוטין אוכלוסיית היעלים שם וכן החלה להסתמן, לראשונה מאז קום המדינה, ירידה במספר היעלים באזורי הספר של מדבר יהודה. הציד הנמשך, מעמיד בסימן שאלה את סיכויי הישרדות המין ביהודה ושומרון. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הועברו זכר ושתי נקבות לרמת הגולן. בסוף שנות ה-90 נאמדה אוכלוסיית היעלים בגולן בכ-70–80 פרטים המאכלסים את קניוני הגולן המרכזי (שמורות גמלא ויהודיה).
חלק מהסכנות ליעלים נובעות מהתרגלותם לסביבת האדם. הם נכנסים ליישובים ולבסיסי צבא וניזוקים מאכילת צמחייה מקומית, מסתבכים בחוטי תיל, וכלבים תוקפים אותם והורגים גדיים. גם מטיילים מושכים יעלים לשרידי מזון או לשאריות ארוזות בשקיות פלסטיק וכל אלה גורמים למותם. בקיבתם של יעלים רבים נמצאו שקיות ניילון, מגבונים, חומרי פלסטיק וקופסאות שימורים שגרמו לכך שלא יכלו לאכול עוד. בכל שנה נדרסים כמה יעלים ואחרים נדבקים בתולעת Coenurus cerebralis שמקורה בצואת כלבים וגורמת למותם.
בנוסף, שנים שחונות, שבהן כמעט לא יורד גשם, הן איום ממשי על מקורות מחייתם המצומצמים ממילא של יעלי הארץ. גם פגיעה בבתי הגידול שלהם כמו זיהום תעשייתי במדבר מזיקה להם.
לאחר חתימת הסכם השלום עם ממלכת ירדן הועברה לממלכה קבוצת יעלים ושוכנה באזור נחל ארנון (בחופו המזרחי של ים המלח). אוכלוסיות יעלים מצומצמות אותרו בדרום סיני בשנות ה-70 ולאחר מלחמת יום הכיפורים נתגלתה אוכלוסייה שרידית אף באזור ג'בל עתקה באזור שממערב לתעלת סואץ. לא ברור מה מצב היעלים בשאר מדינות המזרח התיכון. בהיעדר רמה סבירה של שמירת טבע, ועם הגידול באוכלוסייה ובפרט בעושרה ובאמצעים העומדים לרשותה (ברכב ובנשק), נראה כי עתיד היעלים במדינות האלה עגום.
לפי הערכות לשנת 2021, יש בעולם כ-2,500 פרטים, מתוכם כ-1,000 חיים בישראל וכמחציתם (500 יעלים) חיים במדבר יהודה.
באמנות ובתרבות > בעת העתיקה

עדות להימצאות היעל בתקופות קדומות ניתן למצוא במספר ציורי קיר ברחבי דרום הלבנט, כגון בהר כרכום.
היעלים היו חלק ממוטיב העץ והיעלים, מוטיב אמנותי עתיק מתקופות רבות המסמל פריון. באזור כנען וישראל סימל המוטיב את האלה אשרה.
באמנות ובתרבות > בעת העתיקה > אזכורים בתנ"ך

היעלים מוזכרים בתנ"ך מספר פעמים:
”וַיִּקַּח שָׁאוּל שְׁלֹשֶׁת אֲלָפִים אִישׁ בָּחוּר מִכָּל יִשְׂרָאֵל וַיֵּלֶךְ לְבַקֵּשׁ אֶת דָּוִד וַאֲנָשָׁיו עַל פְּנֵי צוּרֵי הַיְּעֵלִים” (שמואל א', פרק כד, פסוק ב)
”הָרִים הַגְּבֹהִים לַיְּעֵלִים סְלָעִים מַחְסֶה לַשְׁפַנִּים:” (תהלים, פרק קד, פסוק יח)
”הֲיָדַעְתָּ עֵת לֶדֶת יַעֲלֵי סָלַע חֹלֵל אַיָּלוֹת תִּשְׁמֹר:” (איוב, פרק לט, פסוק א)
סביר להניח שהאזכורים בתנ"ך נגעו ליעלים נוביים שכן הם אלו שהיו נפוצים בארץ.
זיהוי ה"אקו" שבמקרא עם היעל

זהר עמר וגיא בוכניק מאוניברסיטת בר-אילן, במאמר משותף עם גיא בר-עוז מאוניברסיטת חיפה מציינים כי כל הזיהויים מצביעים על העובדה שה"אקו" המקראי (דברים יד ה) הוא מין עז בר, וקרוב לוודאי שמדובר ביעל. הממצא הארכאזואולוגי של מין זה מתקופת המקרא מועט, שכן תחום תפוצתו מוגבל למצוקים באזורי המדבר (תהילים קד יח), תחום מצומצם יחסית ומרוחק מפעילות בני אדם. המקרא אף רומז לחוסר היכרות מספקת של אורחותיו: 'הידעת עת לדת יעלי סלע' (איוב לט א).
גלריה

יעלים רועות בחצר בית ספר שדה עין גדי
ראש של יעל
זכר
שני יעלים על שפת צוק
ראש של גדי מתבגר
זוג גדיי יעל נובי
יעל עם נוף לים המלח
זכר עם קרניים גדולות במיוחד
נקבת יעל נובי במצפה רמון
יעל נובי מדלג על סלעים במכתש רמון
ראו גם

יעז
גוליילמו מרקוני

| --- | --- |

 לידה:  25 באפריל 1874 בולוניה, ממלכת איטליה 
 פטירה:  20 ביולי 1937 (בגיל 63) רומא, ממלכת איטליה 
 שם לידה:  Guglielmo Giovanni Maria Marconi 
 ענף מדעי:  הנדסת חשמל, מדעים פיזיקליים 
 מקום קבורה:  בזיליקת סנטה קרוצ'ה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בולוניה 
 מוסדות:  אוניברסיטת סנט אנדרוז 
 פרסים והוקרה:  אביר הצלב הגדול במסדר הוויקטוריאני המלכותי  קצין גבוה במסדר סנט מוריס ולזרוס  מדליית גתה לאמנות ומדעים  הצלב הגדול של המסדר האזרחי של אלפונסו XII (1912)  Vallauri Prize (1899)  אביר הצלב הגדול של מסדר הכתר האיטלקי  מדליית הניצחון  מסדר החרב של יעקב הקדוש  מסדר ההצטיינות למלאכה  המסדר הריבוני הצבאי של מלטה  מסדר פיוס התשיעי  מסדר הנסיך דנילו הראשון  מדלית אדיסון  היכל התהילה הלאומי לממציאים (1975)  מדליית וילהלם אקסנר (1934)  מדלית ג'ון סקוט (1931)  מדליית פלוס אולטרה (1928)  מדליית ג'ון פריץ (1923)  מדליית ה-IEEE (1920)  מדליית פרנקלין (1918)  מסדר סנטה אנה, דרגה 2  היכל התהילה של ניו ג'רזי  מדליית אלברט (1914)  פרס נובל לפיזיקה (1909)  חבר החברה המלכותית לאמנויות  מדליית מאטאוצ'י (1901)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  ביאטריס או'בריאן (16 במרץ 1905–1924)  מריה כריסטינה בזי-סקאלי (12 ביוני 1927–?) 
 צאצאים:  Degna Marconi Paresce 
 תרומות עיקריות
 פיתוח שיטה לשידור מידע באמצעות גלי רדיו
 חתימה:   
 
גוליילמו מרקוני (באיטלקית: Guglielmo Marconi; ‏25 באפריל 1874 – 20 ביולי 1937) היה מהנדס חשמל איטלקי וזוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1909 על תרומתו להתפתחות הטלגרפיה האלחוטית – פיתוח שיטה לשידור מידע באמצעות גלי רדיו ונחשב לממציא אנטנת המונופול.
קורות חייו

מרקוני נולד בבולוניה שבאיטליה ב-25 באפריל 1874, כבן שני לג'וזפה מרקוני, אציל מדיני, ולאשתו, אנני ג'יימסון, בתו של אנדרו ג'יימסון האירי. הוא למד בבתי ספר פרטיים בבולוניה, בפירנצה ולאחר מכן בליבורנו. עוד בילדותו נתן מרקוני תשומת לב רבה למדע בנושאי החשמל והפיזיקה, ולמד את עבודותיהם של המדענים מקסוול, הרץ, ריג'י, לודג' ונוספים.
ב-1895 החל מרקוני לערוך ניסויי מעבדה באחוזה הכפרית של אביו בפונטנקיו (מצפון לסאסו מרקוני (Sasso Marconi)), שם הצליח לשלוח אותות חשמליים למרחק של אחד וחצי מייל. ב-1896 לקח מרקוני את המכשירים שהמציא לאנגליה, שם הציג אותם בפני סר ויליאם פריס, המהנדס הראשי של שירות הדואר המלכותי. מאוחר יותר באותה שנה, רשם את הפטנט הראשון בעולם על מערכת טלגרפיה אלחוטית. במרץ 1897 הדגים מרקוני בהצלחה שידור אותות רדיו שחצו את מישור סָלִיסבַרִי (כ-6 ק"מ), וב-13 במאי אותה שנה ערך שידור רדיו שחצה את תעלת בריסטול. אותה שנה, הקים מרקוני את חברת "הטלגרף האלחוטי ואותות בע"מ" (The Wireless Telegraph & Signal Company Limited) וב-1900 שינה את שמה לשם "הטלגרף האלחוטי של מרקוני בע"מ" (Marconi's Wireless Telegraph Company Limited). אותה שנה הדגים בעיר לה ספציה לממשלת איטליה, כיצד אותות אלחוטיים נשלחים למרחק של עשרים מיילים.
ב-1899 הקים קשר אלחוטי בין צרפת לאנגליה על פני תעלת למאנש. הוא הקים תחנות אלחוטיות קבועות בנידלס, באי וייט, בבורנמות, ומאוחר יותר במלון הייבן, השוכן ליד דורסט. ב-1900 רשם את הפטנט המפורסם שלו, פטנט מס' 7777, על טלגרפיה סינטונית ומכוונת. בדצמבר 1901, כשהיה נחוש להוכיח כי גלים אלחוטיים אינם מושפעים מעקמומיותו של כדור הארץ, הוא השתמש במערכת שלו להעברת האותות האלחוטיים הראשונים על פני האוקיינוס האטלנטי, בין פולדהו, קורנוול וסנט ג'ונס, ניופאונדלנד, למרחק של 2,100 מיילים.
פעילותו בתחום הרדיו גרמה לו להיחשב בעיני רבים כממציאו, ואולם מרקוני ערך את שידור הרדיו הראשון שלו ב-1896, בזמן שהממציא האמיתי, ניקולה טסלה, עשה זאת כבר בשנת 1893. בשנת 1904 החליט משרד הפטנטים האמריקני להעביר את הפטנט על הרדיו מטסלה למרקוני, ובעקבות כך זכה מרקוני בפרס נובל לפיזיקה על ההמצאה (ביחד עם קרל פרדיננד בראון). ואולם, העדויות ההיסטוריות ברורות, ובית המשפט העליון של ארצות הברית החזיר את הזכויות לטסלה בשנת 1943.
בשנת 1923 הצטרף מרקוני למפלגה הפשיסטית, והיה מבכיריה. הוא נשא נאומים פשיסטיים ברדיו במדינות אחדות. בחתונתו, שנערכה ב-15 ביוני 1927, היה בניטו מוסוליני השושבין. מתוקף תפקידו כנשיא האקדמיה האיטלקית למדעים, היה מרקוני חבר המועצה הפשיסטית העליונה, הגוף השלטוני הבכיר בימי שלטונו של מוסוליני.
מרקוני נפטר ברומא ב-20 ביולי 1937.
פעילות בתחום הרדיו

מרקוני למד בבתי-ספר טכניים ולכן הגיע לחקירה של גלי הרדיו מתוך עניין בתופעת האלקטרומגנטיות. הוא הצליח לבנות מערכות לקליטה ולשידור גלי רדיו ולהגדיל את טווח הקליטה בהדרגה.
בהתחלה הטכנולוגיה החדשה שמרקוני פיתח לא זכתה להכרה באיטליה והוא עבר לעבוד ולהתגורר באנגליה. רק לאחר מכן הצבא האיטלקי הבין את החשיבות של הטכנולוגיה והחל לעשות בה שימוש.
מרקוני הקים חברה שנקראה "חברת מרקוני לטלגרף אלחוטי" שהמשיכה לשכלל את השידור באמצעות הרדיו, כשצעד חשוב בהתפתחות הטכנולוגיה היה הצלחתן של אוניות מלחמה בריטיות לשדר למרחק של 130 ק"מ.
כדי שהשיטה החדשה תעורר עניין בציבור החליט מרקוני על צעד שיווקי, לשדר בזמן אמת דיווח ממרוץ היאכטות הפופולרי בארצות הברית - ה"אמריקה קאפ", ואכן, צעד זה זכה להתעניינות עולמית ולפרסום.
האתגר הגדול ביותר של מרקוני היה להעביר שדר רדיו מעבר לאוקיינוס האטלנטי, מה שנראה בקרב המדענים כדבר שאינו הגיוני. בהתחלה ניסיונותיו נכשלו בזה אחר זה, אבל בסופו של דבר בשנת 1901 הוא הצליח לקלוט שידור רדיו שנשלח מאנגליה לצפון מזרח ארצות הברית. זה היה הישג ראשוני בלבד כי איכות התקשורת הייתה גרועה ואמינות הקליטה ירודה, מה שהפך לכישלון שפגע קשה בחברתו של מרקוני. רק לאחר כמה שנים הוא הצליח לבנות משדרים ואנטנות גדולים יותר וסוף סוף השידורים היו באיכות טובה.
טסלה הקדים את מרקוני בהמצאת הרדיו ושידר את שידור הרדיו הראשון בעולם בשנת 1893, אולם לא השכיל לפתח את המצאתו ומרקוני נחקק לעד בזיכרון הקולקטיבי כממציא הרדיו.
בעקבות ההצלחה חברת מרקוני הרוויחה כסף רב, אך הדבר החשוב יותר מבחינה מדעית היה זכייתו של מרקוני בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1909 בצוותא עם קרל פרדיננד בראון.
אירוע נוסף שהוסיף פרסום לחברת מרקוני היה בשנת 1912 - טביעת אוניית הפאר "טיטניק". אלחוטן באוניה שהיה שליח של חברת מרקוני שידר אותות מצוקה וקריאה לעזרה באמצעות מכשירי החברה. דעת הקהל ייחסה את הצלת חלק מהנוסעים לטכנולוגיה החדשה.
הטכנולוגיה שמרקוני פיתח הביאה לשינוי משמעותי בקשר בין מקומות מרוחקים שאין ביניהם קשר פיזי ואפילו עם גורמים שנמצאים בתנועה כמו כלי רכב אוניות ובהמשך גם מטוסים.
ז'גוטה

יום הזיכרון למרד גטו ורשה בתיאטרון בוורשה, אפריל 1946. על הבמה ניצבים בין היתר פעילי ז'גוטה. מימין לשמאל: פיוטר גאייבסקי (Gajewski), פרדיננד מארֶק ארצ'ינסקי (Arczyński), ולדיסלב ברטושבסקי, אדולף ברמן וטדאוש רק (Rek).
זֶ'גוֹטָה (בפולנית: Żegota) היה שם הקוד של המועצה לעזרת יהודים (בפולנית: Rada Pomocy Żydom), ארגון מחתרת פולני לסיוע ליהודים בזמן השואה, אשר פעל בתיאום עם הממשלה הפולנית הגולה וקיבל את הוראותיו מ"נציג הממשלה בשטחי המולדת".
פעילות הארגון

ז'גוטה הוקמה בדצמבר 1942 כהמשך לוועדה פולנית מוקדמת יותר שקמה לסייע ליהודים, הוועדה הזמנית לסיוע ליהודים שקמה בספטמבר 1942 על ידי זופיה קוסאק וונדה פיליפוביץ' קרהלסקה ("אלינקה"). פעילי הוועדה היו דמוקרטים וקתולים, ונשיאה היה יוליאן גרובלני. בתחילת פעולת הוועדה, היו תחת השגחתה 180 אנשים. והיא פעלה בוורשה בלבד. יהודי שנמלט מן הגטו, והסתתר ב"צד הארי" והיה פונה אל המועצה, היה מקבל סיוע בתעודות מזויפות, וכן מענק כספי בסך 500 זהובים, סכום שהיה מספיק לצורכי המחיה הבסיסיים ביותר. המימון לפעולות אלו ניתן מאנשי הממשלה הפולנית הגולה באמצעות נציגותה על אדמת פולין המכונה "הדלגטורה".
כוחות הכיבוש הנאצים אסרו על הסתרת יהודים, וענשו בעונש מוות את אלו שנתפסו בכך, את משפחותיהם, ולעיתים אף את שכניהם. מציאת מקומות מסתור ליהודים היוותה בעיה קשה. ז'גוטה לקחה על עצמה חיפוש מתמיד אחרי מקומות מסתור. אין לדעת לכמה יהודים סייעה ז'גוטה, אך נראה כי מספרם היה רב. יאן דובראצ'ינסקי סיפק לארגון מסמכים מזויפים שעזרו להסתרת יהודים והכנסתם למנזרים.
לאחר חיסול גטו ורשה, בעקבות מרד גטו ורשה גדל מאוד מספרם של היהודים המסתתרים, ובסוף שנת 1943 היו תחת חסות ז'גוטה בורשה לבדה כארבעת אלפים יהודים. ז'גוטה הרחיבה בשלב זה את פעילותה בכל רחבי פולין. "סניפים" של הארגון הוקמו, תוך קשיים וסכנות מרובים, אף בקרקוב ובלבוב. כן קוימה מחלקה מיוחדת שפעלה בערי השדה, כגון ראדום, קילץ ופיוטרקוב.
זיוף התעודות היה אחד מן התחומים שבהם התמחו אנשי ז'גוטה. מפעלי ה"זיוף" הרגילים של המחתרות לא היה די בהם לצרכים אלו, שכן האוכלוסייה היהודית נזקקה למסמכים מיוחדים, כגון תעודות טבילה. מחלקה מיוחדת בז'גוטה עסקה אך ורק בפעולות זיוף.
ילדים יהודים שטופלו על ידי ז'גוטה נמסרו למשפחות אומנות, לבתי יתומים או למנזרים. המשפחות האומנות סיפרו כי המדובר בקרובי משפחה, וקיבלו מז'גוטה תשלום על החזקת הילדים. בוורשה לבדה, מחלקת הילדים של ז'גוטה, בראשותה של אירנה סנדלר טיפלה ב-2,500 ילדים יהודים שהוברחו מגטו ורשה.
מחלקה מיוחדת של הז'גוטה נתנה טיפול רפואי ליהודים במסתור, וזאת מחשש לגילוים על ידי הגרמנים במקרה שיחלו.
ז'גוטה פנתה אף אל אנשי הממשלה הפולנית הגולה ואל נציגותה בפולין כי יקראו לאוכלוסייה לסייע ליהודים הנרדפים. בכרוזים שפורסמו אל הציבור הפולני, ואף אל הגרמנים בשפתם, קראו אנשי ז'גוטה לסיוע ליהודים, ולהפסקת השמדתם.
במהלך המלחמה הייתה ז'גוטה ארגון המחתרת היחיד שנוהל על ידי יהודים ופולנים, שייצגו מגוון נרחב של מפלגות, והיחיד אשר על אף מאסרם של מספר מחבריו, הצליח לפעול לאורך זמן ולהעניק סיוע ליהודים בדרכים רבות.
ז'גוטה פעלה בשיתוף פעולה עם הוועד לתיאום יהודי, ועד לקיץ 1943 אף מימנו את פעולתם. החל מקיץ 1943 החלו יהודי חוץ לארץ לתרום סכומים גדולים לארגונים היהודים, כך שז'גוטה קיבלה מהוועד לתיאום יהודי מימון של 400,000 זלוטי בחודש.
לאחר המלחמה

בשנת 1963 ניטע עץ בשדרת חסידי אומות העולם במוסד יד ושם בירושלים לזכר פעילות אנשי ז'גוטה, בנוכחות מר ולדיסלב ברטושבסקי, מן הפעילים העיקריים, שהיה בשנת 1995 לשר החוץ הפולני.
ראו גם

הוועד לתיאום יהודי
לקריאה נוספת

יצחק צוקרמן ומשה בסוק, ספר מלחמות הגיטאות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1956.
Irene Tomaszewski and Tecia Werbowski, Zegota, Montreal: Price-Patterson Ltd.
הערות שוליים

↑  נעם רחמילביץ', חיי יומיום של מסתתרים יהודים בצד הארי של ורשה על פי מכתבי פנייה לז'גוטה ולוועד היהודי הלאומי שבאוסף ברמן, עבודת תזה, אוניברסיטת חיפה, 2017, עמ' 47
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266822105171  BIBSYS: 5101845  BnF: cb135130638 (data)  ISNI: 0000 0001 0626 3619  LCCN: n80079316  NKC: zmp20201081101  VIAF: 159445549   WorldCat (עם VIAF): 159445549
רפעת טורק

רפעת (ג'ימי) טורק (בערבית: رفعت ترك; נולד ב-16 בספטמבר 1954 ביפו) הוא כדורגלן עבר ערבי-ישראלי ששיחק בעמדת הקשר. טורק מזוהה בעיקר עם קבוצת הפועל תל אביב, היה הכדורגלן הערבי הראשון בנבחרת ישראל ונכלל בהיכל התהילה של הכדורגל הישראלי. כמו כן, כיהן כחבר מועצת העיר תל אביב-יפו ואף שימש כסגן ראש העיר. טורק גם היה אחד משלושת הערבים היחידים שייצגו את ישראל במשחקים האולימפיים, כשהשתתף במונטריאול 1976.
קריירה ספורטיבית > נבחרת ישראל

ביולי 1976, בגיל 21, היה טורק לכדורגלן הערבי-ישראלי הראשון שרשם הופעה בינלאומית במדי נבחרת ישראל, לאחר שמאמן הנבחרת דוביד שווייצר זימן אותו כחבר המשלחת האולימפית לאולימפיאדת מונטריאול (1976), ושיתף אותו במשחק השלישי בטורניר, שהסתיים בתיקו 1-1 מול נבחרת צרפת. לאחר סיום תפקידו של שוויצר, טורק לא קיבל זימון לנבחרת במשך כשלוש שנים, עד להחלפתו של עמנואל שפר, בג'ק מנסל שנתן לו הזדמנות מחודשת בנבחרת, והפך אותו לאחד מעמודי התווך שלה. לזכותו של טורק 33 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש שלושה שערים (את שלושתם בניצחון 0-6 על נבחרת טאיוואן במסגרת מוקדמות מונדיאל 1986). ב-26 בפברואר 1986 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת אנגליה.