stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הארי פן

| --- | --- |

 לידה:  14 בספטמבר 1845 ריצ'מונד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  21 באפריל 1911 (בגיל 65) מונטקלייר, ארצות הברית 
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  אוריינטליזם 
 חתימה:   
 
כיכר השוק בבית לחם, 1908
הארי פֶֿן (באנגלית: Harry Fenn;‏ 14 בספטמבר 1837, אנגליה – 22 באפריל 1911, ארצות הברית) היה צייר אמריקני, יליד אנגליה. בסוף המאה ה-19 נחשב למאייר הנופים הבולט ביותר בארצות הברית. נודע באיוריו מארץ ישראל.
קורות חייו

פֶֿן נולד בריצ'מונד שליד לונדון (אנ'). הוא החל את דרכו כשוליה במפעל הדפסי העץ של האחים דלזיאל (אנ') בלונדון ובתוך כך התמסר לרישום ולציור בצבע מים. ב-1857 נסע לארצות הברית, השתקע בעיר ניו יורק וקנה לו שֵׁם כמאייר וכתחריטן.
תרומתו הבולטת של הארי פֶֿן הייתה באיורים ובתחריטים בעץ ובמתכת שיצר, בצד חברו ג'ון דאגלס וודוורד, עבור האנתולוגיות המצוירות בהוצאת אַפְּלְטוֹן (אנ') בניו-יורק – "אמריקה הציורית" (אנ') (1870) ו"אירופה הציורית" (אנ') (1875–1879). בעקבות הצלחתם נקראו השניים לצייר ממראות ארץ ישראל, סוריה, סיני ומצרים עבור סדרת "ארץ ישראל הציורית" בעריכת צ'ארלס וילסון שראתה אור בשנים 1881–1884. בסדרות הללו הופיעו איוריהם של ציירים נוספים, אבל הארי פֶֿן היה התורם הפורה מכולם.
בתקופת עבודתו על האיורים של ארצות אירופה והלבנט (1873–1881) התגורר עם משפחתו באנגליה, ובשובו ב-1881 לארצות הברית היה פֶֿן צייר מבוקש מאוד. הוא הועסק באיור ספרים וכתבי עת וקיבל הזמנות לציורי נוף ברחבי העולם ובארצות הברית וכן לציורי מונומנטים אדריכליים ופרטים מעולם הצומח. פֶֿן המשיך לשאוב נושאים לציוריו מתוך הרשמים שספג בשני מסעותיו במזרח. הוא בחר ליצור את ציוריו בצבע מים, מדיום אמנותי פָּסִיד שנחשב כמתאים לציירים חובבים, שלא כציור השמן היוקרתי, והתמיד בהפקתם לתערוכות ולמכירה. בצד עיסוקיו כצייר חָבַר לאגודות ציירים והיה ממייסדי אגודת ציורי המים האמריקנית (American Watercolor Society).
לקריאה נוספת

יהושע בן-אריה, צייריה וציוריה של ארץ-ישראל במאה התשע-עשרה, יד יצחק בן-צבי, 1992, עמ' 245–249
Sue Rainey, Creating a World on Paper: Harry Fenn's Career in Art, UMass Amherst Press, 2013
גלריה

ירושלים, שער שכם
שרידי בניאס; אוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק
עכו; 'שער היבשה'
טבריה
קבר יונה הנביא במשהד (גת חפר)
ארז הלבנון
"בור הרוחות" מתחת לכיפת הסלע
הערות שוליים

↑  הציור, בצבעי מים וגואש, נוצר ב-1908 על סמך רישומים שביצע פֶֿן במקום ב-1878 ועל סמך תצלום של מחלקת הצילום של המושבה האמריקאית בירושלים; אוסף ספריית הוטון (אנ') באוניברסיטת הרוורד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296793705171  BnF: cb14973753z (data)  GND: 1038118182  ISNI: 0000 0000 8040 0565  LCCN: n91061810  RKD: 27651  SNAC: w6wx9sc2  Trove: 881655  ULAN: 500020449  VIAF: 47035589   WorldCat (עם VIAF): 47035589
גשם (שיר של בנזין)

| --- | --- |

 סינגל בביצוע בנזין
 מתוך האלבום "עשרים וארבע שעות"
 יצא לאור:  1982
 שפה:  עברית
 בי-סייד:  "חתול עירוני"
 אורך:  6:03
 חברת תקליטים:  סי בי אס ישראל
 כתיבה:  יעקב גלעד
 לחן:  יחיאל אמסלם
 הפקה:  יעקב גלעד
 עיבוד:  חברי הלהקה בשיתוף יהודית רביץ, יעקב גלעד ויעקב מורנו
"גשם" הוא שיר בביצוע הלהקה הישראלית "בנזין". יעקב גלעד כתב את השיר, ויחיאל אמסלם הלחין אותו. השיר נכלל באלבום הבכורה של הלהקה, "עשרים וארבע שעות", שיצא לאור ב־1982.
ב־1997 ביצע אלי לוזון גרסת כיסוי לשיר עבור הסרט "עפולה אקספרס", שהפכה ללהיט גדול. מעבד השיר, יובל שפריר, זכה בפרס "מעבד השנה" של אקו"ם על העיבוד.
השיר נכלל ברשימת "1001 השירים הישראליים האהובים בכל הזמנים" שהרכיבו מוזיקאים ואנשי תעשייה בכירים ב־2015 לכבוד יום העצמאות.
על השיר

יחיאל ("קיטש") אמסלם הלחין את השיר "גשם" ב־1982. יעקב גלעד קיבל את הקלטת עם הלחן וכתב את המילים. השיר נוצר כחלק משיתוף הפעולה של השניים בהפקת אלבום הבכורה של להקת "בנזין". הכוונה בהפקה הייתה שכל אחד מחברי הלהקה שמסוגל לשיר ישיר לפחות שיר אחד, וב"גשם" היה זה מלחין השיר, אמסלם.
יעקב גלעד שמע את הלחן של אמסלם ותיאר כיצד התרשם ממנו: ”זה נשמע לי פול סיימוני כזה משהו, עדין ונעים ומנחם”. בנוסף ציין גלעד "אירוע עצוב" שהיה קשור למישהי שהייתה מאוד קרובה אליו, והוא כתב את השיר כשיר מנחם לה ועליה, בהתאם להתרשמותו מהלחן.
יהודה פוליקר, שהיה חבר בלהקה, ושהלחין כמעט את כל השירים האחרים באלבום, תרם את חלקו בשיר בסולו הגיטרה שבסופו, שנחשב עד היום לאחד הסולואים הטובים בתולדות הרוק הישראלי.
כמו בכל האלבום, גם בשיר הזה הייתה יהודית רביץ זמרת רקע (בנוסף לתרומתה המשמעותית בהפקת האלבום), והיא נשמעת בסוף השיר.
גרסאות כיסוי > אלי לוזון, 1997

השיר הוקלט מחדש בביצוע אלי לוזון ב־1997 עבור פסקול הסרט "עפולה אקספרס" וזכה להצלחה גדולה. במידה רבה השיר מזוהה עם הביצוע הזה. סולו הגיטרה המפורסם הוחלף בשירתו של לוזון, בהתאם להחלטת המעבד והמפיק המוזיקלי, יובל שפריר.
ב־1998 זכה יובל שפריר בפרס "מעבד השנה" של אקו"ם על העיבוד לשיר בביצועו של לוזון.
יעקב גלעד תיאר את הביצוע של לוזון במילים "מרהיב מסוגו" ו"יפה מאוד", וכשונה לגמרי מהביצוע המקורי: ”הרבה יותר כוחני, הרבה יותר עוצמתי, חזק. זה כאילו שני שירים אחרים: אחד הוא שיר ערש אמיתי, מנחם, מרגיע, והשני הוא שיר בועט”.
גרסאות כיסוי > גרסאות נוספות

רביב כנר ביצע את השיר בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה־74 למדינת ישראל.
אושר כהן ביצע את השיר באולפן גלגלצ בתוכניתו של עידו פורת, בהשראת הביצוע של אלי לוזון.
ביצעו את השיר גם גלעד שגב, יעל איזנברג, ואדם.
ב־2024 ביצעה את השיר חבורת "זהו זה!".
מצעדי פזמונים

גרסת אלי לוזון, 1997
השיר בביצוע אלי לוזון נכנס ל"מקום בצמרת", מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', ב־11 בינואר 1998 בכניסה ישירה למקום הראשון. הוא שהה ארבעה שבועות רצופים בפסגה. בסך הכל צעד השיר שבעה שבועות, עד 1 במרץ 1998, אז יצא מהמצעד. במצעד הפזמונים השנתי של התחנה לסיכום תשנ"ח השיר דורג במקום החמישי.
מצעדי פזמונים > מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1998)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1998)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1998)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1998)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | רשת ג' | 1 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (תשנ"ח)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (תשנ"ח)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (תשנ"ח)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (תשנ"ח)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | רשת ג' | 5 |  |
הערות שוליים

↑  הסינגל "גשם", באתר סטריאו ומונו
↑  בנזין – עשרים וארבע שעות (1982), באתר סטריאו ומונו
1 2 3  נתוני היצירה, באתר אקו"ם
↑  – עשרים וארבע שעות=Twenty Four Hours, באתר Discogs
1 2  יובל שפריר, באתר habama.co.il
↑  שי סגל נועם ברדין, ‏1001 השירים הישראלים האהובים בכל הזמנים, באתר ‏מאקו‏, 22 באפריל 2015
↑  מאקו מיוזיק, ‏1001 השירים הישראלים האהובים בכל הזמנים – המיקסטייפ המלא, באתר יוטיוב, 22 באפריל 2015
1 2 3 4 5   אתם זוכרים את השירים – הפזמונאי יעקב גלעד מתארח באולפן (51:40 מתחילת הסרטון), סרטון בערוץ "אתם זוכרים את השירים דני אדלסון", באתר יוטיוב, 2 במרץ 2021
↑  גשם, באתר הספרייה הלאומית
↑  גשם | אלי לוזון (עיבוד: יובל שפריר), באתר הספרייה הלאומית
↑  "גשם" בביצוע רביב כנר בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל – עצמאות 74, באתר יוטיוב
↑  אושר כהן – "גשם" (קאבר) (לייב אצל עידו פורת), באתר יוטיוב, 25 במרץ 2022
↑  גלעד שגב – "גשם", באתר יוטיוב, 16 באוגוסט 2011
↑  "גשם" בביצוע יעל איזנברג, באתר יוטיוב, 2 בפברואר 2022
↑  אדם – "גשם", באתר יוטיוב, 31 באוגוסט 2011
↑   זהו זה! | גשם (שיר) LIVE, סרטון בערוץ "כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 03:49)
1 2  מיקום שיא במצעד הפזמונים העברי השבועי של רשת ג' (1), באתר פזמונט
↑  השיר יוצא ממצעד רשת ג', באתר פזמונט
1 2  מצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' לשנת תשנ"ח (דירוג השיר: 5), באתר פזמונט
ג'ון פמברטון

| --- | --- |

 לידה:  8 ביולי 1831 נוקסוויל, ארצות הברית 
 פטירה:  16 באוגוסט 1888 (בגיל 57) אטלנטה, ארצות הברית 
 מקום מגורים:  בית פמברטון, רום 
 מקום קבורה:  בית הקברות לינווד 
 מקום לימודים:  מכללת וסליאן 
 בן או בת זוג:  אן אלייזה קליפורד לואיס (1853–1888) 
 תרומות עיקריות
 קוקה-קולה
 
ג'ון סתית' פּמברטון (באנגלית: John Stith Pemberton‏; 8 ביולי 1831 – 16 באוגוסט 1888) היה רוקח אמריקאי שנודע כממציא משקה הקוקה-קולה, אשר במהלך תקופת חייו שימש בעיקר למטרות רפואיות.
ראשית ימיו

ג'ון פמברטון נולד לג'יימס קליפורד פמברטון ולמרתה אל גאנט. הוא נולד בעיירה נוקסוויל שבג'ורג'יה, וכילד צעיר עבר לעיר קולומבוס, שנמצאת בקרבתה.
עבודתו כרוקח והמצאת הקוקה-קולה

כחייל בצבא הקונפדרציה נפצע פמברטון באפריל 1865 במהלך קרב קולומבוס, שנחשב כקרב הגדול האחרון במלחמת האזרחים האמריקנית. בדומה לפצועי מלחמה אחרים, התמכר למורפין, ובהיותו מודע לבעיה החל לעבוד כרוקח בחברת "Eagle Drug & Chemical Company" שבקולומבוס, ג'ורג'יה. הוא ניסה לחפש תרופה להתמכרותו, והחל לבצע ניסויים בצמח הקוקה וביינות מקוקה. לבסוף יצר משקה אלכוהולי, שלו קרא "יין צרפתי קוקה של פמברטון", ואותו הכין מקוקה, אגוז קולה וצמח הדמיאנה.
באותו זמן היו יוצאי צבא רבים שסבלו מהתמכרות לתרופות, דיכאון ואלכוהוליזם, וכמו כן נשים רבות לקו בחולשת עצבים (נויראסתניה), ולפיכך שיווק פמברטון את הרקיחה כמועילה במיוחד לטיפול באפיסת כוחות ובאי-סדירויות בפעילות הקיבה, המעיים והכליות.
בשנת 1885 הונהגו בבירת ג'ורג'יה, אטלנטה, ובמחוז פולטון (Fulton) שבו נמצאת העיר, חוקי יובש, ופמברטון נאלץ ליצור גרסה לא-אלכוהולית למשקה היין. השם שנבחר למשקה החדש היה "קוקה-קולה", על שמם של שני המרכיבים העיקריים של המשקה: צמח הקוקה ואגוז הקולה. גם לגבי גרסה זו של המשקה טען פמברטון לתכונות מרפא רבות ושונות, כגון ריפוי כאבי ראש, הקלת תחושות תשישות והרגעת עצבים, והוא שיווק אותו כמרענן, ממריץ וערב לחך.
נטען שהמשקה המקורי כלל 8.46 מ"ג קוקאין, כשמנת סם ממוצעת של קוקאין מכילה בין 15 ל-35 מ"ג. עם זאת, השפעת עלי הקוקה התאזנה יחד עם נוכחות הקפאין אשר באגוז הקולה. משקה הקוקה-קולה פורסם תחילה כתרופה להתמכרות למורפין או לאופיום, יחד עם מגוון תכונות מרפא אחרות שיוחסו לו.
ב-1888 רכש את העסק איש העסקים אסה קנדלר. ב-1894 שווק משקה הקוקה-קולה לראשונה בבקבוקים. במהלך מלחמת העולם השנייה הוקמו מפעלי קוקה-קולה באירופה, אפריקה ואיי האוקיינוס השקט.
תומאס מורן

| --- | --- |

 לידה:  12 בפברואר 1837 בולטון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  25 באוגוסט 1926 (בגיל 89) סנטה ברברה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  South End Cemetery 
 תחום יצירה:  ציור נוף 
 זרם באמנות:  אסכולת נהר הדסון 
 יצירות ידועות:  Childe Roland to the Dark Tower Came 
 בן או בת זוג:  Mary Nimmo Moran 
 
תומאס מורן ( Thomas Moran;‏ 12 בפברואר 1837 - 25 באוגוסט 1926) היה צייר אמריקני מאסכולת נהר הדסון בניו יורק, שעבודתו התמקדה הרי הרוקי. הוא היה אח צעיר יותר של האמן הימי אדוארד מורן, איתו חלק את הסטודיו. תומאס מורן, נשכר כמאייר בכתב העת Scribner's Monthly בשלהי שנות ה -60 של המאה ה-19.
ביוגרפיה

תומאס מורן החל את הקריירה האמנותית שלו כשוליה בגיל העשרה בחברת חריטת על עץ בפילדלפיה, Scattergood & Telfer. מורן מצא את תהליך החריטה "מייגע" ובילה את זמנו הפנוי בעבודה על צבעי מים משלו. באמצע שנות החמישים של המאה ה-19 הוא צייר את איורי המשרד לפרסום במקום לחרוט ולגלף אותם.
רק אז נתקל בספרים מאוירים שכללו דוגמאות ליצירתו של האמן הבריטי ויליאם טרנר, שהיה בעל השפעה מתמשכת על יצירתו של מורן. הוא גם התחיל ללמוד אצל הצייר המקומי ג'יימס המילטון. מורן נסע לאנגליה בשנת 1862 לראות את עבודתו של טרנר. מאותה נקודה, הוא חיקה את השימוש של טרנר בצבע, את בחירת הנופים שלו, וקיבל השראת מעבודתו בצבעי מים, מדיום שטרנר היה מפורסם בו.
בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-19, העיצובים של מורן לאיורים חקוקים בעץ הופיעו במגזינים הגדולים ובפרסומים רבים. אף שהוא שלט בצורות הדפוס כולל חריטה בעץ, תחריט וליטוגרפיה, שלמד מאחיו, הוא התפרסם בעקבות ציורי השמן וצבעי מים. שיא הקריירה שלו עלה בקנה אחד עם הפופולריות של הכרומוליטוגרפיה, איתה נהג מורן להכין הדפסים צבעוניים מיצירותיו, כך שניתן יהיה להפיץ אותם באופן נרחב. הוא גם היה ממנהיגי תחיית התחריט בארצות הברית ובבריטניה.
מורן הייתה נשוי למרי נימו מורן (1842-1899), ילידת סקוטלנד, ציירת נוף. לזוג היו שתי בנות ובן. אחיו אדוארד (1829–1901), ג'ון (1831–1902) ופיטר (1841–1914), כמו גם אחייניו אדוארד פרסי מורן (1862–1935) וז'אן לאון גרום פריס (1863–1930) פעלו גם הם כאמנים.
הוא נפטר בסנטה ברברה בקליפורניה ב־25 באוגוסט 1926.
ציורי ילוסטון

חזונו של תומאס מורן בנוף המערב של ארצות הברית, היה קריטי ביצירת הפארק הלאומי ילוסטון. בשנת 1871 ד"ר פרדיננד היידן, מנהל הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, הזמין את מורן, להצטרף לצוות המשלחת שלו לאזור ילוסטון הלא-ידוע. היידן בדיוק עמד לצאת למסעו המפרך כשקיבל מכתב שהציג את מורן כ"אמן מפילדלפיה בעל גאונות נדירה". במימון של קוק (מנהל חברת הרכבות "נורט פסיפיק") והמגזין המאויר החדש - Scribner's Monthly, הסכים מורן להצטרף לצוות הסקר הגאולוגי בשנת 1871 בחקירתם באזור ילוסטון.
במהלך ארבעים יום באזור השומם, מורן תיעד חזותית מעל 30 אתרים שונים והפיק יומן של התקדמות המשלחת ופעילויותיו היומיומיות. הרישומים שלו, לצד תצלומים שהופק על ידי חבר הסקר ויליאם הנרי ג'קסון, כבשו את תשומת לבה של אמריקה ועזרו לעורר את הקונגרס להכרזת אזור ילוסטון כגן לאומי ראשון בשנת 1872.
ציוריו של מורן יחד עם תצלומיו של ג'קסון חשפו את היקף הפאר של ילוסטון. אזור בו התיאורים בכתב או בעל פה נכשלו, ושכנעו את הנשיא גרנט ואת הקונגרס האמריקני כי יש לשמור על ילוסטון. ההשפעה של מורן על ילוסטון הייתה גדולה, אך גם ילוסטון השפיעה באופן משמעותי על האמן. ההכרה הלאומית הראשונה שלו כאמן, כמו גם ההצלחה הכספית הגדולה הראשונה שלו, נבעו מהקשר שלו עם ילוסטון.
הוא אפילו אימץ חתימה חדשה: T-Y-M, תומאס "ילוסטון" מורן.
שנה בלבד לאחר היכרותו עם האזור, הלהיב מורן את דמיונו של הציבור האמריקני בציור העצום הראשון שלו של פלא הטבע הרחוק, "הקניון הגדול של ילוסטון", אותו רכשה הממשלה בשנת 1872 תמורת 10,000 דולר. בשני העשורים הבאים הוא פרסם את עבודותיו בכתבי-עת שונים ויצר מאות ציורים גדולים.
כמה מהם, כולל שתי גרסאות של הילוסטון (1893–1901 ו- 1872) ונהר הקולורדו (1873-74) מוצגים כעת במוזיאון האמנות האמריקני סמית'סוניאן.
בארבעים השנים הבאות נסע מורן בהרחבה. הוא שב לילוסטון עם ג'קסון בשנת 1892. הם הוזמנו על ידי אלווד מיד, מהנדס המדינה של ויומינג, לקראת "תערוכת ויומינג" בתערוכה הקולומביאנית העולמית אלפי תיירים הצליחו לבקר בפארק, כשהם מגיעים ברכבת. מורן שרטט הרבה יותר תמונות של הקניון בנסיעה זו מכפי שעשה בשנת 1871, כולל תצפיות מנקודת המבט שנקראה בשמו בשנת 1871, "פוינט מורן".
מורן נבחר לחברות באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1884 והפיק יצירות אמנות רבות בשנותיו המאוחרות.
מורשת

בית תומאס מורן באיסט המפטון, ניו יורק הוא נקודת ציון היסטורית לאומית. הר מורן בפארק הלאומי גרנד טיטון נקרא על שם מורן. עבודותיו נערכות באוסף מוזיאון בטלסה, אוקלהומה, קופר-יואיט, מוזיאון העיצוב הלאומי, מוזיאון אמון קרטר לאמנות אמריקאית, גלריית האמנות נורטון, ומוזיאון ברקשייר בפיטספילד, מסצ'וסטס.
לקריאה נוספת

Kinsey, Joni Louise, Thomas Moran and the Surveying of the American West, Smithsonian Books; 1st Edition, 1992. מסת"ב 978-1560981701
הערות שוליים

↑  "The Lure of the West" (ארכיון)
↑  Wilkins, Thurman. Thomas Moran: Artist of the Mountains. Norman, Oklahoma: University of Oklahoma Press, 1998, p. 18-19.
↑  "Yellowstone National Park: | Its Exploration and Establishment"
↑  Thomas Moran Gallery, web.archive.org, ‏2010-05-29
↑  Hayden Expedition--Wyoming Tales and Trails, www.wyomingtalesandtrails.com
↑  Thomas Moran | People | Collection of Cooper Hewitt, Smithsonian Design Museum, collection.cooperhewitt.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265677205171  BIBSYS: 1615358756223  BnF: cb135551677 (data)  DSI: 1800  GND: 11910640X  ICCU: RMSV099842  ISNI: 0000 0001 1167 1131  LCCN: n80034209  MusicBrainz: 27b63448-1ebb-4146-8caa-3c1116e41e61  NTA: 070814392  PIC: 13612  RKD: 57602  SNAC: w6z321cn  SUDOC: 050823620  ULAN: 500015257  VIAF: 54950684   WorldCat (עם VIAF): 54950684 
תומאס מורן, עמק הילוסטון, 1872
תומאס מורן, מפלי נהר סנייק, 1900
תומאס מורן, מצוקי גרין ריבר, 1874
החדר האובלי בבית הלבן, פגישת שמעון פרס ואובמה, 2009. על הקיר מצד ימין, תמונת נוף של תומאס מורן - קניון הטנטון, 1895
בנימין תמוז

| --- | --- |

 לידה:  11 ביולי 1919 חרקוב, אוקראינה 
 פטירה:  19 ביולי 1989 (בגיל 70) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין הדרום 
 מקום לימודים:  סורבון, אוניברסיטת תל אביב 
 שפות היצירה:  עברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1951 
 צאצאים:  און תמוז, יונתן תמוז
 פרסים והוקרה:  פרס זאב לספרות ילדים ונוער (1972) 
 
בנימין תמוז, 1965
אנדרטת הטייסים שפרינצק וסוקניק (ידין), פסלו של תמוז, בגן העצמאות (תל אביב)
בנימין תמוז (11 ביולי 1919 – 19 ביולי 1989) היה סופר ומתרגם, עיתונאי, עורך ומבקר, צייר ופסל ישראלי.
ביוגרפיה > ראשית חייו

בנימין תמוז נולד בחרקוב (כיום באוקראינה), בנם של יוסף ושפרה קמרשטיין. בגיל חמש עלה עם הוריו לארץ ישראל והם התיישבו בתל אביב. למד בבית הספר "תחכמוני" ובגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב. אביו מת כשהיה בן שמונה, ותחושותיו הקשות בעקבות מותו התבטאו בהמשך ביצירותיו של תמוז.
כבר מגיל צעיר הרבה לעסוק בכתיבה, בפיסול ובציור. בהמשך למד בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת סורבון בפריז.
ביוגרפיה > קריירה

בצעירותו היה חבר במחתרת הקומוניסטית, ובנעוריו הצטרף לתנועה הכנענית והושפע רבות ממורהו וידידו האמן יצחק דנציגר. התנועה הכנענית פסלה סממנים יהודיים בארץ וטענה כי קיימת אומה עברית שהיא יורשת העברים הקדמונים ששלטו בעבר במרחב שבין אסיה הקטנה למצרים. לגבי ערביי א"י טען תמוז כי הם שרידים של עמים עבריים שהתרבות הערבית נכפתה עליהם, ומתפקידה של התנועה להחזירם לאומה העברית. תורה זו השפיעה על צעירים, משוררים וסופרים שתמוז הצליח להפגיש, והתאימה על רקע מלחמת העולם השנייה בה התנגשו גישות כמו הקומוניזם, הפשיזם והסוציאליזם. עם זאת, ברבות הימים התרחק תמוז מתורה זו.
תמוז היה אחד היוצרים הבולטים בארץ בשנות הארבעים, תקופה בה צמחה "תרבות עברית חדשה", שדעכה עם קום המדינה.
בשנת 1948 הצטרף תמוז למערכת העיתון "הארץ". תחילה כתב בעיתון את המדור הפופולרי "עוזי ושות'", ולאחר מכן ערך את עיתון הילדים "הארץ שלנו". החל מ-1965 ערך בעיתון הארץ את מוסף התרבות והספרות, והיה מבקר האמנות בו.
בנימין תמוז עסק בכתיבה, בפיסול ובציור. היה ידוע בכתיבה המהירה של ספריו. חשיבות רבה נודעה לספרים שערך בתחום האמנות. במבוא לספר "אמנות ישראל" בהוצאת מסדה ב-1966, כתב: "חדר העבודה של האמן – ולא ביקורת האמנות, הוא המקום שבו נחתך גורל האמנות, תוכנה הרוחני, רמתה הטכנית והיקף הישגיה. אלא שחדר-עבודה זה איננו חלל סגור ואטום. כתליו שקופים ופרוצים למרחקי זמן ומקום.” בשנת 1980 הוציא לאור ספר נוסף, מעין המשך, גם הוא בהוצאת מסדה "סיפורה של אמנות ישראל", בשיתוף עם דורית לויטה וגדעון עפרת. במבוא לספר הוא כתב: "לפני 19 שנה ערכתי ספר על אמנות ישראל, שהיה ניסיון ראשון לסקור את מכלול האמנויות החזותיות בארץ זו.... הפעם ביקשתי לעצב ספר שלא יובעו בו שום דעות ולא תושמע בו כל ביקורות. ביקשתי שיסופר בו סיפור - ותו לא; סיפורה של אמנות ישראל, מיום שנוסד בית הספר "בצלאל" בירושלים ב-1906 ועד ימינו".
בשנים 1971-1975 כיהן כיועץ לענייני תרבות בשגרירות ישראל בלונדון. בשנים 1979-1984 הוזמן כסופר-אורח לאוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה.
בדצמבר 2007, החלה הוצאת "ידיעות אחרונות" להוציא את כתביו מחדש בסדרת "קראתי", בעריכת חיים פסח. הכרך הראשון שכבר יצא לאור בסדרה, כולל שלוש נובלות: "הפרדס", "משלי בקבוקים" ו"פונדקו של ירמיהו", אחת מיצירות הדיסטופיה המרשימות בעברית.
ביוגרפיה > חיים אישיים

מאשתו מרים נולדו לו שני בנים, און הבכור ויונתן הצעיר. בנו יונתן הוא במאי-קולנוע שאף עיבד את אחד מספרי אביו "מינוטאור" לסרט. הזוג התגרש ב-1958. בשלוש השנים האחרונות לחייו התגורר עם בת זוגו, הציירת אסנת הר, גרושתו של העורך והמשורר ישראל הר.
בשנת 1989 נפטר בנימין תמוז בתל אביב, בן 70 במותו. הוא נקבר בבית העלמין הדרום בחולון.
מספריו

אופק, 1946
דעתו של עוזי - מבחר עוזי ושות', 1950.
חולות הזהב, תשעה פרקי סיפור, תל אביב 1950.
גן נעול, סיפורים, ירושלים 1957.
לילה על הגדה המערבית, מחברות לספרות, תל אביב 1961.
אמנות ישראל, 1961.
סיפור אנטון הארמני, וסיפורים אחרים, 1964.
אליקום:טרילוגיה – "חיי אליקום", "בסוף מערב" ו"ספר ההזיות", 1965–1969.
הפרדס, 1972.
אנג'יוכסיל תרופה נדירה, 1973 (איורים: גלי הוס)
משלי בקבוקים, 1975.
רקויאם לנעמן, כרוניקה של נאומים משפחתיים, 1978.
מינוטאור, רומן, 1980.
סיפורה של אומנות ישראל, 1980.
ריחו המר של הגרניום, תל אביב 1980.
פונדקו של ירמיהו, 1984.
הזיקית והזמיר, כתר, ירושלים 1989.
יעקב, כתר, ירושלים 1994.
איך נוצרו הכוכבים, לילדים, ציירה רות צרפתי, 1983.
חיי הכלב ריזי, לילדים, ציירה רות צרפתי, 1971. זוכה פרס זאב לספרות ילדים ונוער.
דוגית מפליגה אל הים, לנוער, דן חסכן, עם עובד, 1970.
מה יותר כדאי לקחת או לתת?, לילדים, הציורים מעשה ידי דני קרמן, תל אביב 1980.
המלך והגיטרה הבלתי חשמלית, לילדים, הציורים מעשה ידי דני קרמן, תל אביב, 1980.
המלך ישן ארבע פעמים ביום, מאגדות-העם של ארץ איפכאמסתבריא הצפונית השוכנת מעבר להרי-גמדינם, מערבה לנהר הלאבלימים, לילדים, ציורים ועטיפה - דני קרמן, עם עובד, תל אביב, 1978.
הנשמה השנייה, אייר דני קרמן, תל אביב 1981.
כת של כלבים, מחזה בשתי מערכות, עובד להצגה בשיתוף עם אלכס הדרי, ירושלים תשכ"ט.
מתרגומיו

מחזות:
כולם היו בני, מאת ארתור מילר, הוצג בתיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה נערכה ב-13.2.1949.
רות יקירתי, מאת נורמן קרסנה, הוצג בתיאטרון הקאמרי, הצגת הבכורה נערכה ב-6.5.1949.
שובי שבא הקטנה, מאת ויליאם אינג', הוצג בתיאטרון הקאמרי, הצגת הבכורה נערכה ב-4.4.1955.
תרגומים נוספים:
גיבורי הספרים הנפלאים, מאת נואל ברון וליאונל סקנטייה, ציורים - ליז מריין וז’ן סטיין. תל אביב 1965.
זאמביה בת-חורין: אוטוביוגרפיה, מאת קנת קאונדה, תל אביב 1964.
לאונרדו דא וינצ’י, ביוגרפיה מאת אליזבט ריפלי, ירושלים 1963.
רמברנדט, ביוגרפיה מאת אליזבט ריפלי, ירושלים 1963.
לקריאה נוספת

בנימין תמוז, הם חזרו מפאריס, הארץ, 14 בדצמבר 1951
גרשון שקד, רומאנטיקאים מאוכזבים וסיוטים גרוטסקיים, מחקרים בספרות ישראל תשס'ג 2003.
יצחק ברזילי, מכנעניות לקוסמופוליטיות, על יצירתו של בנימין תמוז, הדאר, 61, ט'ז תשמ'ב 1982.
יוסף אורן, העיקר הוא הסיפור, על יצירתו הסיפורית של בנימין תמוז, מעריב נובמבר 1978.
חיים זכאי, "חיי אליקום" של בנימין תמוז, מבית ומחוץ, תשנ'ו 1996. (הספר בקטלוג ULI)
נורית גוברין, במבוך, על הספר המינוטאור, מאזנים, נ'ב, 3, 2002.
יוסף אורן, המינוטאור כמשל למצב הישראלי, בנימין תמוז, מינוטאור, רומאן, 1980, ידיעות אחרונות, ספטמבר 1980.
אורציון ברתנא, "מינוטאור" - איפה הראש? איפה הגוף?, בנימין תמוז, מינוטאור - רומאן, תש"ם, דבר, אוקטובר 1980.
הלל ויס, הגווע בזירה, מעריב, אוקטובר 1980.
בני ציפר, ארבע מסיכות מחפשות אהבה, הארץ, אוגוסט 1980.
יצחק בן-יוסף, בנימין תמוז, "רקויאם לנעמן", טורים לחינוך ולהוראה ט/י, תשלט 1979.
ישראל ברמה, סאגה-של-כיס והיסטוריוסופיה בגרוש : רקוויאם לטעם הטוב, עכשיו 40, 1979.
נפתלי הרץ טוקר, על מעגל החזרות בוואריאציות, מאזנים, מ'ח, 3, 1979.
יפעה חפץ, על סיפורו של בנימין תמוז "תחרות שחיה", עלי-שיח 8, תש'ם 1980.
רות ירדני, שערים לגן נעול, בנימין תמוז - תמורות ביצירתו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012. (הספר בקטלוג ULI)
"אי אפשר למנוע כתיבת דברי איוולת אבל אפשר למנוע את הבאתם לדפוס, וזהו אחד התפקידים הראשיים של העורך" – בנימין תמוז ומנחם ברינקר בשיחה על עריכת מוסף ספרותי (תמלול הקלטה מ-1969), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך יא', 2019.
ביאורים

↑  במכתב של רטוש אל תמוז, במאי 1973, ביקש רטוש לחדש את המילה "לסבסד", כך עולה ממכתב שחשף מכון גנזים בבלוג שלו. לצפיה ועיון במכתב, ראו כאן.
הערות שוליים

↑  בנימין תמוז (ערך והקדים מבוא), דורית לויטה, גדעון עפרת, סיפורה של אמנות ישראל, מסדה, 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268749805171  PLWABN: 9810653051005606  BnF: cb119259824 (data)  CiNii: DA11237486  GND: 121240371  ISNI: 0000 0000 8412 8589  LCCN: n81147747  MusicBrainz: 524dbdf6-ef3c-405d-a517-fd7138782831  NKC: kup19960000100316  NLA: 36332275  NTA: 070525781  RERO: 02-A003886962  SNAC: w6835rnv  SUDOC: 027154467  VIAF: 115951635   WorldCat (עם VIAF): 115951635 
לוחית זיכרון על ביתו של בנימין תמוז ברח' לוי יצחק 13 בתל אביב
מצוות תכלת

| --- | --- |

ציצית עם תכלת המופקת מארגמון קהה קוצים וקשורה על פי שיטת הגר"א
 מקרא:  ספר במדבר, פרק ט"ו, פסוק ל"ח
 משנה:  מסכת מנחות, פרק ד', משנה א'
 תלמוד בבלי:  מסכת מנחות, דף ל"ח, עמוד א' עד דף מד, עמוד א
 משנה תורה:  ספר אהבה, הלכות ציצית, פרק ב'
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות לרמב"ם, עשה יד ספר החינוך, מצווה שפו
מצוות תכלת (או פתיל תכלת) היא חלק ממצוות ציצית. על פי הכתוב בתורה, יש להוסיף לציצית פתיל צמר הצבוע בצבע תכלת. על פי הדעה המקובלת בהלכה, צבע התכלת צריך להיות מופק מבעל חיים ימי מסוים כלשהו. המסורת על זהותו המדויקת של בעל החיים אבדה במהלך השנים. בנוסף, לצבע התכלת משתמשים גם להכנת חלק מבגדי כהונה בזמן שבית המקדש קיים, והשתמשו בו גם למשכן (יריעותיו, פרוכתו, מסכיו, וכיסויי-כליו).
מקור המצווה

בפרשת ציצית בסוף פרשת שלח נאמר:
דַּבֵּר אֶל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וְאָמַרְתָּ אֲלֵהֶם וְעָשׂוּ לָהֶם צִיצִת עַל כַּנְפֵי בִגְדֵיהֶם לְדֹרֹתָם וְנָתְנוּ עַל צִיצִת הַכָּנָף פְּתִיל תְּכֵלֶת
בציווי על מצוות ציצית שבפרשת כי תצא לא נזכר ציווי על פתיל התכלת.
מניין חוטי התכלת

בתורה ובתלמוד לא נזכר בפירוש כמה חוטי תכלת יש להטיל בציצית, ועל כן נוצרה מחלוקת בין הראשונים.
דעת הרמב"ם (בשם רב שמואל בן חפני גאון), ראשונים נוספים ורוב המקובלים כי חוט התכלת צריך להיות אחד משמונת חוטי הציצית, כך שלפני הכנסת החוטים לבגד וכפילתם יש חוט אחד שחציו צבוע בתכלת וחציו לבן, בהתאם לדבריו ש"פתיל תכלת" תפקידו להיכרך על הציצית.
דעת הראב"ד וראשונים נוספים כי חוט התכלת הוא חוט שלם מארבעת חוטי הציצית, כך שלאחר כפילתם בכנף הבגד שני חוטים מתוך השמונה הם של תכלת
דעת רש"י ותוספות (ורוב הראשונים) כי שני חוטים שלמים מארבעת חוטי הציצית צריכים להיות של תכלת, כך שמחצית החוטים הם כאלה.
מקורות נוספים תומכים בכל אחת משלוש השיטות ומבין מחדשי מצוות התכלת ישנם הנוהגים ככל אחת מהן.
דיני התכלת > דיני הצביעה

בגמרא נאמר שצביעת הצמר המיועד לתכלת צריכה להיעשות "לשמה", היינו שהצמר ייצבע במיוחד לשימוש זה. אסור להשתמש בצמר שנצבע בשביל ניסיון או בדיקת הצבע. בשל כך, אסור לקנות תכלת סתם כך, אלא רק מאדם שידוע שצובע תכלת לשמה. חשש נוסף בקניית תכלת ללא בדיקה הוא שהצבע איננו תכלת אמיתית אלא זיוף זול יותר (קלא אילן).