stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סקופיה
הקהילה היהודית > מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי סקופיה > הכיבוש ותחילת הרדיפות

ב-1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה להסכם התלת-צדדי, הורמאכט נכנס
לשטחה ללא קרב והשתמש באדמתה כבסיס להכנעת ממלכת יוגוסלביה. ב-6 באפריל פלש הוורמאכט לשטחי ממלכת יוגוסלביה ותוך ימים ספורים הוכנעה הממלכה וחולקה בין מדינות הציר. במחצית השנייה של חודש אפריל נכנסו לסקופיה יחידות של הצבא הבולגרי. האוכלוסייה המקדונית קיבלה אזרחות בולגרית ומיהודי העיר היא נמנעה. עם זאת הוטלו על יהודי העיר מגבלות במסגרת החוק להגנת האומה, הם נצטוו לענוד טלאי צהוב וכל הגברים בגילאי 20–40 גויסו לעבודות כפייה.
ב-10 ביוני 1942 החליטה הממשלה הבולגרית שכל הנתינים היוגוסלבים והיוונים המתגוררים בשטחים שסופחו לבולגריה יקבלו נתינות בולגרית. עוד נאמר בהחלטה: "פקודה זו לא מיועדת לאנשים ממוצא יהודי". ב-26 באוגוסט 1942 החליטה הממשלה הבולגרית על הקמת הקומיסריון לשאלות יהודיות וב-3 בספטמבר מונה אלכסנדר בלב לעמוד בראשו. בלב מינה את איוון זכרייב סגן ראש עיריית סקופיה לקומיסר לענייני יהודים בעיר.
הקהילה היהודית > מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי סקופיה > שואת יהודי סקופיה

ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב ראש "הקומיסריון לשאלות יהודיות" הסכם עם תיאודור דנקר על מסירת 12,000 יהודי תראקיה ומקדוניה לגרמנים, כשלב ראשון לקראת גירוש כל יהודי בולגריה. הרכוש הפרטי והקהילתי היהודי יועד להחרמה על ידי השלטונות. ב-11 במרץ בשעה 06:00 בוצעה אקציה בכל רחבי מקדוניה ויהודיה ובכלל זה יהודי העיר סקופיה רוכזו בבית החרושת לטבק מונופול הסמוך לתחנת הרכבת אשר בעיר. 7,000 יהודים הצטופפו בתנאי רעב, תברואה לקויה, חלקם פצועים וחולים ללא כל טיפול רפואי. לפי נתוני משרד הפנים הבולגרי נעצרו מקרב יהודי סקופיה גופא 3,290 נפשות.
אחד מבני הקהילה שהצליח להימלט מאוחר יותר מהרכבות, תיאר את המראות:
”סגן מפקד המשטרה הבולגרית הכה ללא רחם את היהודים במחנה ובמיוחד את הנשים, בהן הכה במקל גומי שאורכו מטר”.
ב-22 במרץ בוצע ה"טרנספורט" הראשון שהכיל 2,338 יהודים ממחנה מונופול וב-29 במרץ האחרון. היהודים הועלו על רכבות משא, הובלו ישירות למחנה ההשמדה טרבלינקה, אליו הגיעו לאחר ימים אחדים. בשל תנאי המסע מתו בדרך מאות יהודים. מקץ ימים אחדים לאחר הגעתם לטרבלינקה נרצחו כל בני הקהילה. הכסף המזומן של היהודים נמסר לבנק המרכזי הבולגרי והרכוש נמכר במכירות פומביות שהכנסותיהן הועברו למשרד לענייני יהודים.
מקצת מן היהודים הצליחו לחמוק מחיילי הצבא הבולגרי ונמלטו לאלבניה או הצטרפו לכוחות הפרטיזנים של טיטו. כמה עשרות ילדים יהודים ניצלו בידי משפחות מקדוניות ויהודים ספורים הצליחו לקפוץ מהרכבות שעשו דרכן לטרבלינקה.
טודור ופנדורה הדג'י-מיטקוב זכו בתואר חסידי אומות העולם על הצלת משפחה יהודית מתושבי העיר.
הקהילה היהודית > בית העלמין

בית עלמין יהודי עתיק היה קיים בפאתי הרובע היהודי הישן בעיר. בית העלמין חולל במהלך מלחמת העולם השנייה ונחרב כליל בעת רעידת האדמה הקשה שפגעה בעיר בשנת 1963. ההשערה היא שעל חורבותיו נבנו מבני מגורים. מספר מצומצם של מצבות הועברו לבית העלמין הכללי בעיר. שם, בחלקה היהודית של בית העלמין נקברים נפטרי הקהילה בימינו, במהלך רעידת האדמה נהרגו 7 מבני הקהילה היהודית ועוד מספר תיירים יהודים שביקרו במקום.
הקהילה היהודית > המרכז להנצחת השואה של יהודי מקדוניה

ב-2011 נחנך במרכז סקופיה, המרכז להנצחת שואת יהודי מקדוניה. במוזיאון המשתרע על שלוש קומות יש תיעוד במקדונית ובאנגלית על שואת יהודי מקדוניה ותרקיה.
הקהילה היהודית > הקהילה בימינו

בראשית המאה ה-21 חיים בסקופיה 250 יהודים. לאחר פירוק יוגוסלביה, חלה התעוררות יהודית במקדוניה, נפתח בית כנסת ונערכות פעילויות קהילתיות ודתיות. הרב אברהם קוזמה מכהן כרב הראשי של הקהילה היהודית בעיר. בעיר סקופיה נולד המלחין והמעבד מוני אמריליו.
ערים תאומות

טורקיה אנקרה, טורקיה
סרביה בלגרד, סרביה (מ־2006)
בולגריה פרניק, בולגריה
הממלכה המאוחדת ברדפורד, הממלכה המאוחדת
רומניה קראיובה, רומניה
צרפת דיז'ון, צרפת
גרמניה דרזדן, גרמניה
קנדה יורק המזרחית, קנדה
טורקיה איסטנבול, טורקיה
איטליה לצ'ה, איטליה
סלובניה ליובליאנה, סלובניה
ארצות הברית פיטסבורג, ארצות הברית
צרפת רובא, צרפת
ארצות הברית טמפה, ארצות הברית
בלגיה וורם, בלגיה
גרמניה נירנברג, גרמניה (מ־1982)
לקריאה נוספת

ניר ברוך (עורך), השמדה והישרדות בבולגריה המאוחדת ומסקנות ועדת בייסקי, העמותה לחקר הקהילות היהודיות בבלקן ולהנצחתן, תל אביב, 2003.
מיכאל בר זוהר, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999.
יצחק אדיז'ס, ילדות במקלט באלבניה, הוצאת יד ושם, תל אביב, 1994.
משה מוסק, "כפשע בינם לבין המוות - יהודי בולגריה", באתר "יד ושם".
נסים יושע, "השועל הבלקני-על חלקה של בולגריה בהשמדת היהודים", באתר "יד ושם".
ג'ני לבל, שואת יהודי יוגוסלאביה - הקהילות במקדוניה, פירוט וחבל קוסובו, פורסם ב"פעמים", 27, תשמ"ו 1986, עמ' 62–75. חוברת שהוקדשה לנושא יהדות ספרד והמזרח בתקופת השואה. באתר יד בן צבי.
הערות שוליים

↑
↑  Babiniotis, Λεξικό της Νεοελληνικής Γλώσσας
↑  משמעות המילה "scope" באתר your Dictionary (באנגלית)
↑  Watkins, Thomas H., "Roman Legionary Fortresses and the Cities of Modern Europe", Military Affairs, Vol. 47, No. 1 (Feb., 1983)
↑  Room A. Placenames of the World: Origins and Meanings of the Names for Over 5000 Natural Features, p.335.
↑  Catholic Encyclopedia: Scopia.
↑  Pavlov, Plamen (2002). Цар Самуил и "Българската епопея" (בבולגרית). Sofia, Veliko Tarnovo: VMRO Rousse. אורכב מ-המקור ב-2009-05-25. נבדק ב-2008-07-07.
↑  ערך על העיר אוסקוב, באתר Classic Encyclopedia (באנגלית)
↑  ממערכות המלחמה, הזמן, 28 באוקטובר 1912
↑  בתי משפט סרבים בערים הלכודות, החרות, 8 בינואר 1913
↑  Focus News Agency
↑  2002 census results in English and Macedonian (PDF)
1 2  "כנס רבני הבלקן" באתר ההסתדרות הציונית.
↑  חיים קשלס, מתי באו ראשוני היהודים לבולגריה, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 31.
↑  מינה רוזן (עורכת), ימי הסהר-פרקים בתולדות היהודים באימפריה העות'מאנית, המכון לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב, התשנ"ו-1996.
↑  ג'ני לבל, שואת יהודי יוגוסלאביה, עמוד 62.
1 2  מיכאל בר-זוהר,  הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999, עמוד 124.
↑  ג'ני לבל, גאות ושבר, פרקים בתולדות יהודי מקדוניה הווארדארית, הוצאת מורשת, 1986, עמוד 196.
↑  ג'ני לבל, שואת יהודי יוגוסלאביה, עמוד 63.
↑  ג'ני לבל, גאות ושפל, פרקים בתולדות יהודי מקדוניה הווארדארית, עמוד 201.
1 2   "סיפורה של קהילת מונאסטיר", ב אתר יד ושם.
↑  תמונת בית החרושת מונופול, באתר בית לוחמי הגטאות.
↑  חיים קשלס, תעודות ומסמכים, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 848.
↑  "הקהילה היהודית במקדוניה", באתר jewish-heritage-europe (באנגלית).
↑  החלקה היהודית בבית העלמין הכללי בסקופיה
↑  ג'ני לבל, גאות ושבר, פרקים בתולדות מקדוניה הווארדארית, עמוד 240.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559696905171  BnF: cb12022383p (data)  GND: 4248397-9  LCCN: n82246609  LNB: 000188916  MusicBrainz: a24c1b18-6aad-41e3-9c6d-e9853c97e2c8  NARA: 10046441  NKC: ge138415  NLA: 36751828  SUDOC: 067341195  VIAF: 125800534   WorldCat (עם VIAF): 125800534 
אזורי העיר
פורטה מקדוניה בסקופיה
מדרחוב בסקופיה
גשר האבן (Камен мост) בסקופיה – אחד מסמליה הבולטים של עיר הבירה
כיתוב המופיע על גשר האבן
גשר האבן בלילה
מזרקת אלכסנדר התינוק ואימו אולימפיאס בסקופיה
הלוחם על סוס, כיכר מקדוניה, סקופיה. ברקע – צלב המילניום.
אנדרטת פיליפוס השני בסקופיה
צלב המילניום ליד סקופיה
הרובע היהודי העתיק, על רקע מצודת העיר, בתמונה משנת 1920
בית הכנסת "בית יעקב" בסקופיה
אנדרטה לזכר יהודי סקופיה שגורשו לטרבלינקה
המרכז להנצחת השואה של יהודי מקדוניה בסקופיה
המוזיאון הארכאולוגי של מקדוניה בסקופיה
סקופיה בלילה
פרידריך דוננפלד

פרידריך (פריץ) דוננפלד (בגרמנית: Friedrich Donenfeld;‏ 17 בינואר 1912 – 20 במרץ 1976) היה כדורגלן ומאמן כדורגל יהודי יליד אוסטרו-הונגריה.
קריירה

דוננפלד החל את לשחק בקבוצת תאליה וינה בעיר הולדתו, וב-1930 עבר להכח וינה מהליגה האוסטרית השנייה ובאותה העונה עלה עם הקבוצה לליגה הראשונה. ב-1936 עלה לישראל ושיחק במכבי תל אביב וזכה עם הקבוצה באליפות. בסוף השנה עבר לצרפת והצטרף לאולימפיק מרסיי מהליגה הראשונה בצרפת. ב-1940 הגיע עם מרסיי לגמר הגביע הצרפתי אך הפסיד במשחק נגד ראסינג פריז. דוננפלד שחק עם מרסיי לפרקים עד 1943, ושנה לאחר מכן הצטרף לכוכב האדום בפריז.
ב-7 באוקטובר 1934 ערך דוננפלד את הופעתו היחידה במשחק נבחרת אוסטריה, כאשר שותף במשחק נגד נבחרת הונגריה.
לאחר שפרש החל דוננפלד בקריירת אימון. הוא אימן קבוצות רבות בקולומביה והולנד בנוסף לנבחרת קולומביה ונבחרת הולנד.
דוננפלד השתקע בהולנד ב-1955, ושם התגורר עד שנפטר ב-20 במרץ 1976 באוטרכט.
הערות שוליים

↑  דף המאמן, באתר נבחרת הולנד
פליפה הרביעי, מלך ספרד

פליפה הרביעי, מלך ספרד (בספרדית: Felipe IV de España, ‏8 באפריל 1605 – 17 בספטמבר 1665) היה מלך ספרד, נפולי, סיציליה וסרדיניה בין השנים 1621 ל-1665, וכן כיהן כמלך פורטוגל עד שנת 1640 בשם "פיליפה השלישי".
תקופת שלטונו הייתה בעיקר תקופה של הידרדרות צבאית ופוליטית בספרד ורבים האשימו אותו בדעיכתה של ספרד. הוא עלה לכס המלוכה בגיל 16 ונעזר רבות ביועציו בהם בטח. אולם גם כאשר בגר יועציו, ובעיקר היועץ המועדף עליו, הרוזן אוליווארס, היו אלו ששלטו במדינה. עד שנת 1643 הממלכה הייתה במצב כה גרוע עד שפליפה שוכנע לפטר את אוליבראס, אך משום שלא היה לו כוח אמיתי או ניסיון הוא שוב נתן ליועציו לשלוט בשמו.
דעותיו הפוליטיות היו אלו שירש מאביו וסבו, ובסיסן היה האמונה כי עליו להגן על בית הבסבורג, לתמוך בכנסייה הקתולית מול הפרוטסטנטים ולהרחיב את שטחי משפחתו. אך המלחמות הבלתי פוסקות נגד הולנד, צרפת, פורטוגל, כוחות פרוטסטנטיים באימפריה הרומית הקדושה ובריטניה התישו את העם הספרדי.
ביוגרפיה > ראשית חייו

פליפה נולד ב-8 באפריל 1605 בעיר ואיאדוליד לפליפה השלישי, מלך ספרד ולמרגרטה מאוסטריה, מלכת ספרד, בתו של קרל השני, ארכידוכס אוסטריה ומריה אנה מבוואריה וסנדקו היה השר הראשון של אביו פרנסיסקו גומס דה סאנדובאל, דוכס לרמה הראשון.
כיורש המיועד של האימפריה הספרדית, פליפה קיבל את התואר נסיך אסטוריאס והוכן בקפידה לתפקידו העתידי כשליט. הוא למד ספרות וגאוגרפיה ולמד ארבע שפות זרות (לטינית, צרפתית, פורטוגזית, ואיטלקית), וכן כתב שירה והראה עניין רב בציור.
כדי לבסס את ההתקרבות בין ספרד לצרפת, נחתם חוזה נישואים בשנת 1611 בין בית הבסבורג לבית בורבון. על פי ההסכם, פיליפ יינשא לאליזבת, נסיכת צרפת, בתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת ומארי דה מדיצ'י, ואכן ב-25 בנובמבר 1615, פליפה בן העשר התחתן עם אליזבת בת השלוש עשרה בקתדרלת בורגוס.
ביוגרפיה > שלטונו > מדיניות פנים

בשנת 1621 מת אביו, ופליפה שהיה בן שש עשרה עלה לשלטון במקומו. בניגוד לאביו השאפתני פחות, הוא ניסה להילחם למען הקתוליות ולאכוף את סמכות הכתר. השליטה בפועל הייתה בידי השר האהוב עליו, גספר דה גוסמן, רוזן-דוכס אוליברס. הלה השתדל להרחיב את כוחה של המדינה. הוא ניסה ליצור מדינה מרכזית מתוך התחומים השונים, בעיקר אלה הקשורים באישיותו של המלך. תוכניות אלו סיפקו חיובים אחידים ויצירת צבא אחד. בחלקים שונים של האימפריה הייתה תמיכה בתוכנית, אולם בקטלוניה היא נדחתה.
לא רק עלויות גבוהות של המלחמות תרמו להכרזת ספרד על פשיטת רגל לאומית בשנת 1627. חובות עתיקים מתקופתו של פליפה השני ומשלוחים פוחתים של כסף מדרום אמריקה מילאו גם הם תפקיד בכך. הניסיונות של אוליברס לשקם את אוצר המדינה לא זכו להצלחה מתמשכת, והבעיות הכלכליות נותרו לאורך שלטונו של פליפה הרביעי, ולאחר מכן היוו בעיה מרכזית של האימפריה.
ביולי - אוגוסט 1637 פרצה באבורה בפורטוגל מרידה גדולה נגד המס על המים ונגד מס חדש בשווי של 200 קונטוס שהטיל הקורגידור של העיר על המצרכים הבסיסיים בניגוד לעמדת מועצת העיר. אחרי שהקורגידור איים על נציגי התושבים, פרץ ההמון למשרדי המפקחים והחל לשרוף בכיכר העיר את המסמכים ואת הרהיטים שמצא שם. הקורגידור נמלט דרך הגג אל הכנסייה הפרנציסקנית. הכרזות החתומות בשם של מנואליניו, ליצן מקומי, הקוראות למרד ומוקיעות את השלטון ומנהיגי כנסייה, במיוחד את הארכיבישוף של פורטו, זכו לפופולריות רבה. האצילים והכמרים מצאו מקלט באוניברסיטה הישועית. מרד זה בישר את ההתקוממות הגדולה משנת 1640 נגד השלטון הספרדי, אשר הביאה לקץ השלטון הספרדי בפורטוגל, ולעלייתו של בית ברגנסה לשלטון. המצב נעשה חריף יותר כאשר בשנת 1640 הקטלאנים התקוממו נגד שלטון של המדינה המרכזית ופתחו במלחמת הקוצרים נגד השלטון המרכזי. אף שהצבא הצליח לכבוש בחזרה חלק גדול מקטלוניה במהירות, הכריזו המורדים על הרפובליקה הקטלנית והניחו את הארץ תחת חסותו של המלך הצרפתי לואי השלושה עשר. כיבוש הארץ הפך למטרה מרכזית בפוליטיקה הספרדית. בסופו של דבר, המטרה הושגה רק בשנת 1652, כאשר ברצלונה נכנעה.
ביוגרפיה > שלטונו > מדיניות חוץ

במדיניות החוץ, הממשלה הספרדית ניסתה להחזיר במלחמה את עמדת הכוח הישנה של האימפריה. בעקבות כך, מלחמת שמונים השנים נגד הולנד התחדשה לאחר הפסקת אש בת שתים עשרה שנים, ובשנת 1625 כבש הגנרל אמברוסיו ספינולה את העיר ברדה, הצלחה שנודעה דרך הציור "כניעת ברדה" של דייגו ולסקס. אולם, מאוחר יותר ברדה אבדה שוב לספרדים, וכן הערים מאסטריכט וס-הרטוחנבוס. בשנת 163 פסקה הלחימה, ונקבעו הגבולות בין הולנד לארצות השפלה הספרדיות (בלגיה).
הסכסוך הזה היה חלק ממלחמת שלושים השנים, שבה היה פליפה בברית עם בית הבסבורג האוסטרי. הגנרל החשוב ביותר שלו היה אמברוסיו ספינולה, שנחשב לאחד המפקדים המצליחים ביותר במלחמת שלושים השנים, ואשר בשנת 1620 כבש את הפפאלץ. הספרדים היו מעורבים בקרב ההר הלבן שבו הובסה בוהמיה המרדנית, והשתתפו בשנת 1634 בניצחון החשוב בקרב נורדלינגן.
מלחמת הירושה של מנטובה מאז 1627 החריפה את המתיחות עם צרפת. הצרפתים תמכו בהולנד ובשוודיה בסובסידיות למלחמה נגד ספרד, ובשנת 1635 פרצה מלחמה רשמית בין המדינות, אשר נמשכה עד לשנת 1659.
ביוגרפיה > שלטונו > לאחר נפילת אוליברס

הטינה נגד ההשפעה המופרזת של אוליברס הייתה כה חזקה עד כי פליפה פיטר אותו ב-1643. מאז, המלך קבע שוב את המדיניות. אמנם היו עדיין יועצים ומדריכים, אבל אף אחד לא היה חזק כמו אוליברס. פליפה הכיר בכך שכוחה של ארצו אינו עומד במלחמה נגד הולנד וצרפת, וביקש מאז 1644 לסיים את המלחמות. בשנת 1645 הוא שלח את גספר דה בראקאמונטה, רוזן פנייראנדה השלישי למשא ומתן על שלום וסטפאליה במינסטר, אשר הביא לשלום עם הולנד, ואיפשר לבודד את צרפת. בהסכם השלום בין ספרד להולנד, אשר נחתם בשנת 1648, היה על פליפה הרביעי להכיר בעצמאותה של הולנד, אך בה בעת הבטיח את המשך ארצות השפלה הספרדיות נגד צרפת. אולם, הברית בין בית הבסבורג האוסטרי לפליפה הרביעי התפרקה.
המצב הכלכלי הקשה אילץ את המלך להעלות מיסים ולהציג יותר, והוא אולץ אפילו להתחייב על משלוחי הכסף מדרום אמריקה. בשנת 1647 פרצו התקוממויות בסיציליה ובנאפולי. בסיציליה, ויתוריו של המשנה למלך סיימו את ההתקוממות, ואילו המהומות בנאפולי דוכאו רק למחצה. בשנת 1648 פרצו מרידות גם באראגון ובנווארה, ובשנת 1652 הייתה עוד פשיטת רגל לאומית.
המלחמה עם צרפת נמשכה גם אחרי שלום וסטפאליה עם הצלחות משתנות עבור שני הצדדים. בשנת 1655 כרתה צרפת ברית עם אנגליה, ובשנת 1655 כבשו האנגלים את ג'מייקה. בשנת 1657 האנגלים הטביעו או לכדו את רוב צי האינדיאס, מה שהחמיר יותר את המצב הכלכלי של ספרד. המלחמה נגד צרפת הסתיימה רק בשנת 1659 בשלום הפירנאים, שבו ספרד ויתרה על מחוזות גבול חשובים כמו רוסיון, ארטואה וסרדאן. כמו כן, נסיונותיו של פליפה לכבוש מחדש את פורטוגל במלחמת השיקום הפורטוגזית בין השנים 1659–1668 נכשלו, וספרד איבדה במידה רבה את כוחה באירופה. במהלך שלטונו, התוצאות של מלחמות, רעב ומגפות הקטינה באופן משמעותי את מספר תושבי ספרד.
ב-17 בספטמבר 1665 מת פליפה במדריד, ובנו קרלוס השני, מלך ספרד עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

פליפה נישא בשנת 1615 לאליזבת, נסיכת צרפת, בתם של אנרי הרביעי, מלך צרפת ומארי דה מדיצ'י. לזוג נולדו 8 ילדים, מהם רק בתו הצעירה ביותר האריכה ימים אחריו:
מריה מרגריטה, נסיכת ספרד (1621)
מרגריטה מריה קטלינה, נסיכת ספרד (1623)
מריה אאוחניה, נסיכת ספרד (1625–1627)
איזבל מריה תרסה, נסיכת ספרד (1627)
בלתסר קרלוס, נסיך אסטוריאס (1629–1646)
פרנסיסקו פרננדו, נסיך ספרד (1634)
מריה אנה אנטוניה, נסיכת ספרד (1636)
מריה תרסה, נסיכת ספרד (1638–1683), התחתנה עם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת
אליזבת נפטרה בשנת 1644, ובשנת 1649 פליפה נשא לאישה את מריאנה מאוסטריה, בתם של פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה אנה מספרד. לזוג נולדו חמישה ילדים, מהם רק שניים הגיעו לבגרות, וחיו לאחר אביהם:
מרגריטה תרסה, נסיכת ספרד (1651-1673), נישאה ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
מריה אמברוזיה, נסיכת ספרד (1655-1655)
פליפה פרוספרו, נסיך אסטוריאס (1657-1661)
תומאסו קרלוס, נסיך ספרד (1658–1659)
קרלוס השני, מלך ספרד (1661-1700), ירש את אביו לאחר מותו.
לפליפה גם היו פילגשים רבות במהלך חייו, שילדו לו מספר ילדים מחוץ לנישואין.
פיפטה

שתי מיקרופיפטות בגדלים שונים.
מיקרופיפטה, עם קצה פלסטיק חד-פעמי ("טיפּ").
פיפטור חשמלי
פּיפֶּטַה (אנגלית: Pipette ,Pipet או Pipettor - פיפטור; בעברית: פִּיפִית או טְפִיפִית) היא מכשיר מעבדתי המשמש להעברת כמויות קטנות של נוזלים. הפיפטה משמשת רבות במעבדות כימיה וביולוגיה.
קיימים דגמים רבים של פיפטות, השונים זה מזה בדרגת הדיוק וביכולת לשנות את כמות הנוזל המועברת.
מבנה ואופן הפעולה הבסיסי

הפיפטות הפשוטות ביותר מורכבות מצינורית פלסטיק דקיקה ומחודדת, אשר בקצהו האחד חור (אותו טובלים בנוזל) ובקצהו השני בועית גומי או פלסטיק, אותה לוחצים קלות לפני טבילת הפיפטה בנוזל. הלחיצה על הבועית יוצרת ריק בצינור הפלסטיק; כשהצינור טבול בנוזל, מרפים מלחיצת הבועית והנוזל, ה"שואף" למלא את הריק, זורם במעלה הצינורית. באמצעות לחיצה נוספת על הבועית משתחרר הנוזל. פיפטות מסוג זה ניתן למצוא לעיתים קרובות בתכשירים רפואיים נוזליים, אותם ניתן לרכוש בבית המרקחת, כגון טיפות אוזניים, עיניים ואף, וכן תמיסת יוד, המשמשת לחיטוי. פיפטה זו אינה מדויקת כלל, שכן כמות הנוזל הנשאבת תלויה בלחץ שמופעל על הבועית. לא ניתן לחזות בדייקנות את כמות הנוזל שנשאבת בפיפטה זו. במעבדות משתמשים בפיפטה זו במקרים בהם הכמות המדויקת של הנוזל אינה משמעותית.
פיפטות לצרכים אנליטיים

הפיפטות השכיחות ביותר במעבדה הן המיקרופיפטות; במקום ללחוץ על בועית יש ללחוץ על כפתור בראש הפיפטה; על ידי סיבוב הכפתור, ניתן לקבוע בדייקנות את כמות הנוזל שתישאב. לפיפטות הרגישות ביותר הפרדה רשמית של 0.01 מיקרוליטר (10 ננוליטר), אם כי רמת הדיוק, בדרך-כלל, אינה נשמרת, כשמדובר בכמויות כה מזעריות. הכמות המקסימלית שמסוגלת לשאוב המיקרופיפטה הגדולה ביותר היא 1 מיליליטר. לשם נוחות העבודה, ובעיקר לשם שיפור הדיוק, מיוצרות פיפטות בעלות טווחי ביניים, בדרך-כלל בעלות שאיבה מקסימלית של 2 מק"ל (מיקרוליטר), 10 מק"ל, 20 מק"ל, 100 מק"ל, 200 מק"ל ו-1,000 מק"ל. על איש המעבדה להפעיל שיקול דעת ולבחור את הפיפטה המתאימה ביותר לפעולה מסוימת; פיפטה, אשר מצד אחד, תציע דיוק מרבי (כאן ניתנת עדיפות לפיפטות הקטנות יותר) ואשר מצד שני, תוכל לשאוב את כל כמות הנוזל הרצויה.
את המיקרופיפטה עצמה לא טובלים באופן ישיר בנוזל, אלא מלבישים עליה קצה חד-פעמי (לרוב, סטרילי) מפלסטיק (מכונה: "טיפּ").
פיפטות מתוחכמות יותר מצוידות במנוע חשמלי זעיר, אשר יוצר ריק, כשהוא מופעל באמצעות לחיצה על כפתור. פיפטות אחרות (ידניות וחשמליות) מכילות קצוות מרובים (8 או 10, בדרך-כלל), דבר המאפשר שאיבה בו-זמנית של מספר נוזלים ממספר מכלים נפרדים.
הערות שוליים

↑  הודעה על החלטת האקדמיה ללשון העברית בעניין מונחי המעבדה הכימית, ילקוט הפרסומים 3365, כ"ב בתמוז ה'תשמ"ו, 29 ביולי 1986, עמ' 2824
↑  אין לבלבל עם "עיקרון הנימיות".
מבחר טיפּים חד-פעמיים מפלסטיק בגדלים שונים.
פרידריך דליטש

| --- | --- |

 לידה:  3 בספטמבר 1850 ארלנגן, ממלכת בוואריה 
 פטירה:  19 בדצמבר 1922 (בגיל 72) באד שוואלבאך, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  גרמניה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לייפציג  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מנחה לדוקטורט:  פרנץ דליטש 
 מוסדות:  אוניברסיטת ורוצלב  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 תלמידי דוקטורט:  פריץ הומל, הרמן וולראת הילפרכת, ארתור אונגנד, Heinrich Zimmern 
 צאצאים:  קרט דליטש 
 תרומות עיקריות
 חקר השפה האשורית והקשר בין תרבות בבל והתנ"ך.
 
פרידריך דליטש (בגרמנית: Friedrich Delitzsch‏; 3 בספטמבר 1850 – 19 בדצמבר 1922) היה אשורולוג גרמני, בנו של מתרגם הברית החדשה לעברית, פרנץ דליטש.
חייו

דליטש נולד בארלנגן ולמד בלייפציג ובברלין. בשנת 1874 הוכשר כמרצה לשפות שמיות ואשורולוגיה בלייפציג. ב-1885 קיבל תואר פרופסור בלייפציג, ולאחר מכן גם תוארי פרופסור בברסלאו (1893) ובברלין (1899). הוא היה ממייסדי החברה האוריינטלית הגרמנית
(Deutsche Orient-Gesellschaft), והיה מנהל של המחלקה למזרח הקרוב במוזיאונים המלכותיים.
פרידריך דליטש התמחה בלימודי השפות העתיקות של המזרח התיכון, ופרסם מספר עבודות על השפה האשורית, ההיסטוריה של אשור ועל תרבותה. הוא זכור בעיקר בגלל הביקורת שלו כנגד הברית הישנה. בשנת 1902 חפר במשך שמונה חודשים את האתר של העיר השומרית שורופק בשיתוף האדריכל הגרמני רוברט קולדווי (Robert Koldewey). הממצאים שלהם כללו מאות לוחות חרס מהתקופה שקדמה לסרגון מאכד (המאה ה-24 לפנה"ס).
ב-1902 פרסם סדרת הרצאות שכותרתה "בבל והתנ"ך" (Babel und Bibel בגרמנית), בה טען כי כתבי הברית הישנה, כולל סיפורי הבריאה והמבול וספר הברית, מקורם באגדות בבליות עתיקות, וכי אברהם אבינו וחמורבי היו ידידי נפש. האשורולוגים היהודים יוליוס אופרט ודוד פויכטואנג, שהיו בין המתנגדיו, סתרו את טענותיו בזו אחר זו. במהלך השנים הבאות תורגמו ספריו למספר שפות, וההרצאה "בבל והתנ"ך" הוצאה בהוצאות מחודשות. בשנות העשרים המוקדמות פרסם דליטש את שני חלקי הספר "התעתוע הגדול", חיבור ביקורתי על ספרי תהילים, הנביאים ויתר הברית הישנה. דליטש פקפק גם בדיוק ההיסטורי של הברית הישנה דוגמת סיפור כיבוש הארץ ודן בלקויות של ערכי המוסר המתבטאים בתנ"ך.
לקריאה נוספת

מלחמת הלוחות: ההגנה על המקרא במאה התשע-עשרה ופולמוס בבל והתנ"ך, יעקב שביט ומרדכי ערן, הוצאת עם עובד 2003
פיטר בוס

פיטר בוס (בהולנדית: Peter Bosz; נולד ב-21 בנובמבר 1963) הוא כדורגלן עבר הולנדי ומאמן פ.ס.וו. איינדהובן בהווה.
קריירת משחק

בוס נולד באפלדורן ושיחק בנערותו בקבוצות קטנות מהעיר. את הקריירה המקצוענית שלו התחיל במדי ויטסה ארנהם בשנת 1981. בעונת 1984–1985 הוא הושאל בחזרה לקבוצת AGOVV אפלדורן שמשחקת בליגה החובבנית, וב-1985 עבר לשחק ב-RKC ואלוויק. ב-1988 עבר לצרפת ושיחק בקבוצה ספורטינג טולון. ב-1991 חזר להולנד ושיחק בקבוצת הצמרת פיינורד עד 1996. ב-1996 עזב את פיינורד ורשם תקופות קצרות באיצ'יהארה היפנית, הנזה רוסטוק הגרמנית ונאק ברדה ההולנדית. הוא רשם 8 הופעות בנבחרת הולנד ונכלל בסגל הנבחרת ביורו 1992. ב-1999 פרש ממשחק.
קריירת אימון

בינואר 2000 החל את קריירת האימון שלו בהולנד, שוב ב-AGOVV אפלדורן מעיר הולדתו ששיחקה אז בליגה החובבנית השנייה: הופטקלאס. ב-2002 זכה איתה באליפות הליגה הזו ועבר לאמן את דה חראפסחאפ המקצוענית. בין 2004 ל-2006 אימן את הראקלס אלמלו ואף זכה איתה באליפות הליגה השנייה והעפלה לליגה הראשונה. ב-2006 החל לשמש כמנהל ספורטיבי בפיינורד, תפקיד בו החזיק עד 2009. ב-2010 חזר לעמדת המאמן בהראקלס עד לשנת 2013. בין 2013 ל-2016 אימן את ויטסה ארנהם ובתחילת ינואר 2016 חתם במכבי תל אביב. את העונה סיים ללא תואר, כולל הפסד 0–1 בגמר הגביע למכבי חיפה. בתום העונה, הודיע בוס על עזיבתו לאייאקס.
בעונת 2016/2017 הוביל בוס את אייאקס לגמר הליגה האירופית בו הפסידה בתוצאה 0–2 למנצ'סטר יונייטד. את הליגה ההולנדית סיימה אייאקס במקום השני, כשבמאזנה נקודה פחות מפיינורד, שזכתה באליפות.
ב-6 ביוני 2017 מונה בוס למשרת המאמן בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה. ב-10 בדצמבר 2017 פוטר מתפקידו. ב-23 בדצמבר 2018 מונה למאמן באייר לברקוזן. ב-23 במרץ 2021 פוטר בוס מתפקידו.
ב-29 במאי 2021 מונה למאמנה של אולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית. ב-9 באוקטובר 2022 פוטר מתפקידו.
ב-12 ביוני 2023 מונה למאמן פ.ס.וו. איינדהובן. ב-4 באוגוסט זכה עם הקבוצה בתואר ראשון, מגן יוהאן קרויף, לאחר ניצחון 0–1 על פיינורד.
תארים > כשחקן

אליפות הולנד: 1992/1993
הגביע ההולנדי: 1991/1992,‏ 1993/1994,‏ 1994/1995
תארים > כמאמן

אליפות ההופטקלאס: 2002
אליפות הליגה ההולנדית השנייה: 2004/2005
פ.ס.וו. איינדהובן
אליפות הולנד: 2023/2024
מגן יוהאן קרויף: 2023
הערות שוליים

↑  יניב טוכמן‏, מכבי תל אביב: פטר בוס מונה למאמן הקבוצה. גולדהאר: "החתמה משמעותית, צעד חשוב", באתר וואלה, 4 בינואר 2016
↑  The Israel Football Association, football.org.il
| נבחרת הולנד – יורו 1992 |
| --- | --- | --- |
|  1 ואן ברויקלן •  2 ואן ארלה •  3 ואן טיחלן •  4 קומאן •  5 בלינד •  6 ואוטרס •  7 ברגקאמפ •  8 רייקארד •  9 ואן באסטן •  10 חוליט •   11 ואן טשחיפ •  12 קיפט • 13 מנזו •  14 ויטסחה • 15 וינטר • 16 בוס • 17 דה בור • 18 יונק • 19 ויסקאל • 20 רוי • מאמן: מיכלס |  1 ואן ברויקלן •  2 ואן ארלה •  3 ואן טיחלן •  4 קומאן •  5 בלינד •  6 ואוטרס •  7 ברגקאמפ •  8 רייקארד •  9 ואן באסטן •  10 חוליט •   11 ואן טשחיפ •  12 קיפט • 13 מנזו •  14 ויטסחה • 15 וינטר • 16 בוס • 17 דה בור • 18 יונק • 19 ויסקאל • 20 רוי • מאמן: מיכלס | הולנד |
בוס במדי נבחרת הולנד
פרס נין

| --- | --- |
 תיאור:  פרס ספרותי סרבי
 מיקום הטקס:  בלגרד 
 מדינה:  סרביה 
 הגוף המעניק:  NIN 
 תקופת הפרס:  1954–הווה (כ־70 שנה) 
 נקרא על שם:  NIN 
 
פרס נין (סרבית באותיות לטיניות Ninova nagrada; באותיות קיריליות Нинова награда) הוא פרס ספרותי המוענק על ידי השבועון "נין", היוצא לאור בבלגרד, מאז 1954. הפרס מוענק מדי שנה בינואר, ליצירה הספרותית הטובה ביותר שהתפרסמה בסרביה בשנה החולפת. לפני פירוק יוגוסלביה, הוענק הפרס ליצירה הטובה ביותר ביוגוסלביה.
הפרס הוא אחד היוקרתיים ביותר בספרות הסרבית (בעבר, בספרות היוגוסלבית). אוסקר דוִיצ'ו זכה בפרס שלוש פעמים, מתוכן פעמיים ברצף (1963-1964). שני סופרים זכו פעמיים: דוֹבּריצה צ'וֹסיץ' וז'יבוֹיִין פבלוביץ'.
ב-1959 לא הוענק הפרס. הזוכה לשנת 1972, דנילו קיש, החזיר את הפרס כמה שנים מאוחר יותר כביטוי למחאה פוליטית.
פרנצ'סקו קורנארו

פרנצ'סקו קורנארו או פרנצ'סקו קורנר (באיטלקית: Francesco Cornaro או Francesco Corner; ‏ 6 במרץ 1585 - 5 ביוני 1656) היה הדוכס ה-101 של ונציה. קורנארו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-17 במאי 1656 ועד פטירתו, כחודש לאחר מכן. תקופת כהונתו הייתה הקצרה ביותר מבין כל דוכסי ונציה.
חייו

פרנצ'סקו היה בנם של ג'ובאני קורנארו הראשון, אשר כיהן כדוג'ה בין השנים 1625–1629. פרנצ'סקו נשא לאישה את אנדריאנה פריולי, בתו של אנטוניו פריולי אשר כיהן כדוג'ה בין השנים 1618–1623.
קורנארו כיהן כשגריר לה סרניסימה בחצרו של דוכס סבוי. הדוכס האמין כי קורנארו מנסה לקשור נגדו ולרצחו וגירש אותו מהדוכסות. לאחר גירושו, פנה קורנארו לעסקים.
לאחר מותו של קארלו קונטאריני ב-1 במאי 1656 (לאחר כהונה קצרה), נבחר קורנארו לתפקיד הדוג'ה בבחירות שנערכו ב-17 במאי 1656. הוא נפטר כחודש לאחר מכן ונקבר בכנסיית טולנטיני.
פיליברטו הראשון, דוכס סבויה

פיליברטו הראשון, דוכס סבויה (באיטלקית: Filiberto I. di Savoia; ‏17 באוגוסט 1465 – 22 בספטמבר 1482), היה דוכס סבויה בין השנים 1472–1482.