גן סיני
השפעה > באירופה

האירופאי הראשון שתיאר את הגן הסיני היה הסוחר והנוסע הוונציאני מרקו פולו, שביקר בארמון הקיץ של השליט המונגולי של סין, ומייסד שושלת יואן, קובלאי חאן, בזאנאדו. לגן של קובלאי חאן הייתה השפעה מאוחרת על התרבות האירופאית. ב-1797 הוא שימש השראה לפואמה הרומנטית קובלא חאן מאת המשורר האנגלי הרומנטי סמואל טיילור קולרידג'.
מרקו פולו תיאר גם את הגנים בארמון הקיסרי בקמבלוק (חאנבליק), השם המונגולי לעיר שבסופו של דבר תהפוך לבייג'ינג. הוא תיאר סוללות, מעקות וביתנים המקיפים אגם עמוק מלא בדגים וברבורים ועופות ימיים אחרים, שהסממן המרכזי בהם היה גבעה מלאכותית בגובה מאה צעדים ובהיקף של כאלף צעדים, מכוסה בעצים ירוקי עד ומקושטת באבני אזוריט ירוקות.
המיסיונר הישועי הראשון שניסה להגיע לסין היה פרנסיסקו חאווייר שמת ב-1552 כשהמתין לאישור כניסה לסין. ב-1601 קיבל המיסיונר הישועי האיטלקי מטאו ריצ'י אישור להתיישב בבייג'ינג. מיסיונרים ישועים החלו לשלוח דיווחים על התרבות והגנים בסין לאירופה. המיסיונר והמתמטיקאי הצרפתי לואי לה קומט (Louis Le Comte‏; 1728-1655), הגיע לסין ב-1687. הוא תיאר כיצד בגנים הסינים יש מערות מלאכותיות, גבעות מלאכותיות וסלעים שנערמו על מנת לחקות את הטבע, ושהגנים שלהם לא אורגנו בצורה גאומטרית.
במאה ה-18 כשכדים סיניים וחפצי קישוט אחרים החלו להגיע לאירופה, החל התעניינות גדולה בתרבות הסינית והפופולריות של השינואזרי גאתה. הציירים אנטואן ואטו ופרנסואה בושה ציירו נופים סיניים כפי שדמיונו אותם, ויקטרינה הגדולה קישטה חדר בארמונה בסגנון סיני. ההתעניינות הגדולה בכל דבר מסין, כללה גם גנים.
ב-1738 נסע המיסיונר הישועי והצייר הצרפתי ז'אן דני אטירה (Jean Denis Attiret‏; 1768-1702) לסין, שם מונה לצייר החצר לקיסר סין. הוא תיאר בפרוטרוט רב את מה שראה בגנים הקיסריים סמוך לבייג'ינג:
אתה יוצא מעמק, לא עמק ישר ורחב כמו באירופה, אלא בזיג-זג, ובשבילים מתפתלים, כל אחד מקושט בביתנים קטנים ובמערות, ואז כשאתה יוצא מעמק אחד, אתה מוצא את עצמך בעמק אחר, שונה מהראשון בצורת הנוף או בסגנון המבנים. כל ההרים והגבעות מכוסים בעצים פורחים, שנפוצים כאן מאוד. זהו גן עדן עלי אדמות אמתי. התעלות אינן כלל כמו התעלות שלנו שגדותיהן מרוצפות באבנים מסותתות – הן טבעיות, עם שברי סלעים, חלקם נוטה קדימה, חלקם נוטה אחורה, מונחים בכישרון כה רב עד שאתה נוטה להאמין כי הם טבעיים. לעתים התעלה רחבה, לעתים צרה. פה הן פונות באופן חד, שם הן מתעקלות, כאילו שהן נוצרו על ידי ההרים והסלעים. על הגדות שתולים פרחים בתוך גני סלע, שנראים כאילו נוצרו על ידי הטבע. לכל עונה יש את הפרחים שלה. מלבד התעלות, בכל מקום יש שבילים המרוצפים באבנים קטנות, המובילים מעמק אחד למשנהו. גם שבילים אלו מתעקלים ופונים בפינות חדות, לעתים מתקרבים לתעלות, לעתים מתרחקים מהן.
אטירה גם כתב:
הכל נפלא ויפה באמת, הן התכנון והן הביצוע: ו[הגנים] יותר מהכל, משום שלא ראיתי דבר המתקרב להם בכל חלק אחר בעולם שהייתי בו לפני כן.
קיסר סין צ'יינלונג (1799-1711) התעניין במידה שווה בנעשה באירופה. הוא הסמיך את האב הישועי ג'וזפה קסטליונה (Giuseppe Castiglione‏; 1766-1688), שלמד הנדסה, לבנות מזרקות עבור גנו, דומות לאלו ששמע עליהן שפעלו בגני ורסאי.
לאדריכלות ולאסתטיקה הסינית הייתה השפעה על הגן האנגלי. ב-1685 חיבר הדיפלומט והסופר האנגלי ויליאם טמפל (Sir William Temple‏; 1699-1628) מסה "על הגן של אפיקורוס" (Upon the garden of Epicurus) שבו עימת בין התאוריות האירופאיות של גנים סימטריים כנגד ההרכבים הבלתי סימטריים של סין. טמפל מעולם לא ביקר בסין, אך קרא את העבודות של נוסעים אירופאים שהגיעו לסין. הוא ציין שהגנים הסינים נמנעו משורות מסודרות של עצים ומערוגות פרחים, ובמקום זאת הציבו את העצים, הצמחים ומאפיינים אחרים של הגן בדרכים בלתי סדורות שנועדות למשוך את העין וליצור יצירות יפהפיות. האבחנות של טמפל בנוגע לגן הסיני צוטטו על ידי המסאי ג'וזף אדיסון (Joseph Addison‏; 1719-1672) במסה מ-1712, שהשתמש בהן על מנת לנגח את מתכנני הגנים האנגלים שבמקום לחקות את הטבע, ניסו לחקות בגנים שיצרו את הסגנון הצרפתי, רחוק מהטבע ככל האפשר.
גן הנוף האנגלי כבר היה מושרש היטב באנגליה בתחילת המאה ה-18, כשהשראה לצורתו הגיעה ממסעותיהם של בני המעמד הגבוה הבריטי לאיטליה ושאיפתם ליצור סגנון גנים חדש שווה ערך לסגנון האדריכלות הפלדיאנית שהם בחרו לבתי האחוזה שלהם, ולנופים הרומנטיים בציוריו של קלוד לורן וציירים רומנטיים אחרים, אבל ההשפעה של החידוש והאקזוטיות של האמנות והאדריכלות הסינית באירופה הובילה ב-1738 לבניית הבית הסיני הראשון בגן אנגלי בבית סטואו (Stowe House), לצד מקדשים רומאים, חורבות גותיות וסגנונות אדריכלות נוספים.
הסגנון נעשה פופולרי יותר הודות לאדריכל הסקוטי ויליאם צ'יימברס (1796-1723) שחי בסין מ-1745 עד 1747, וכתב ספר, "השרטוטים, המבנים, הריהוט, המנהגים, המכונות וכלי העבודה של הסינים" (The Drawings, buildings, furniture, habits, machines and utensils of the Chinese) שיצא לאור ב-1757. הוא דרבן את מתכנני הגן המערביים להשתמש במוסכמות הסגנוניות הסיניות, דוגמת הסתרה, אי סימטריה, וטבעיות. מאוחר יותר, ב-1772 פרסם צ'יימברס את ה"דיסרטציה על גינון אוריינטאלי" (Dissertation on Oriental Gardening), תיאור מפורט, בדיוני משהו, על הרעיונות בני זמנו של סגנון הגינון הטבעי בסין.
צ'יימברס היה מבקר חריף של קפביליטי בראון (Lancelot Brown, הידוע בכינויו Capability Brown‏; 1783-1716), מתכנן הגנים האנגלים המוביל, שאת עבודותיו החשיב צ'יימברס כמשעממות. צ'יימברס האמין שגנים צריכים להיות מלאי הפתעות. ב-1761 הוא בנה פגודה סינית, בית וגן בגני קיו בלונדון, יחד עם מסגד, מקדש השמש, קשת הרוסה, וגשר פלדיאני. הודות לצ'יימברס החלו להופיע מבנים סיניים בגנים אנגליים אחרים, ואז בצרפת ובמקומות אחרים ביבשת. קרמונטל (Louis Carrogis Carmontelle‏ 1806-1717) הוסיף ביתן סיני לגן שלו בפארק מונסו בפריז (1772), הדוכס דה שואזל (Duc de Choiseul) בנה פגודה בגן שלו בשנטלו (Chanteloup) בין 1775 ל-1778. קיסרית רוסיה, יקטרינה הגדולה בנתה פגודה בגן של ארמונה בצארסקויה סלו, סמוך לסנקט פטרבורג, בין 1778 ל-1786. מבקרים רבים מהיבשת שלא אהבו את המונח גן אנגלי, והחלו לכנות אותו "אנגלו-סיני" על מנת לתאר את הסגנון. לקראת סוף המאה ה-19 היו בפארקים בכל רחבי אירופה פגודות, ביתנים או גשרים סיניים ציוריים, אבל היו מעט גנים שביטאו את האסתטיקה העמוקה והמעודנת של גן סיני אמיתי.