stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משל הפועלים בכרם
פרשנות

ישו משווה את מלכות השמים לבעל כרם (שבנמשל הוא אלוהים), השוכר פועלים (שבנמשל הם המאמינים שהגיעו לאמונה ועמלו בדרך האמונה) בשעות שונות של היום (שבנמשל הם תקופות הזמן מרגע קבלת האמונה והתשובה לאלוהים), הוא הסכים עם הפועלים על שכר עבודה של דינר אחד ליום עבודה (שבנמשל הוא הגמול שמקבל כל מאמין במלכות שמים). כאשר הסתיים יום העבודה (כנראה בנמשל יום הדין שבו נקבע גמולו של כל אדם במלכות שמים) הורה לפקיד (בנמשל אולי מלאך אלוהים המופקד על מסירת הגמול במלכות שמים) שפיקח על העבודה ועל חלוקת השכר, לחלק את השכר שהוא דינר אחד בעבור העבודה לכל הפועלים. בעל הכרם מורה לפקיד להתחיל במועסקים האחרונים (אלה שהגיעו לאמונה וחזרו בתשובה מאוחר מאוד בחייהם, ואולי אף על ערש דווי) וכלה באלה שהתחילו את יום העבודה מוקדם בבוקר. הראשונים שקיבלו את שכרם היו אלה שעבדו הכי פחות. העובדים ראשונים שעבדו שעות רבות החל משעות הבוקר, התרעמו ששכרם זהה לזה של העובדים שעבדו מעט זמן.
הדינר היה מטבע כסף אשר היה שווה ערך בימים ההם לשכר רגיל של יום עבודה של פועל. השעות נמדדות החל מן השעה 6:00 בבוקר, כך שהשעה האחד עשר (עשתי עשרה בטקסט) היא בין השעה 16:00 ל-17:00 בערב. הפועלים הם אנשים עניים העובדים כפועלים חקלאיים זמניים, במהלך עונת הבציר. המעסיק מבין כי כולם, גם אלה שעבדו פחות, זקוקים לשכרו של יום עבודה מלא על מנת לפרנס את בני משפחותיהם, ולפיכך הוא נוהג במידת החסד, מעבר למחויבותו העסקית, ונותן בערב כתשלום שכר מלא של יום שלם - דינר אחד לכולם.
מתן השכר עוקב אחר הנחיות התורה, להעניק לכל שכיר את שכרו בו ביום:
יד לֹא-תַעֲשֹׁק שָׂכִיר, עָנִי וְאֶבְיוֹן, מֵאַחֶיךָ, אוֹ מִגֵּרְךָ אֲשֶׁר בְּאַרְצְךָ בִּשְׁעָרֶיךָ. טו בְּיוֹמוֹ תִתֵּן שְׂכָרוֹ וְלֹא-תָבוֹא עָלָיו הַשֶּׁמֶשׁ, כִּי עָנִי הוּא, וְאֵלָיו, הוּא נֹשֵׂא אֶת-נַפְשׁוֹ; וְלֹא-יִקְרָא עָלֶיךָ אֶל-יְהוָה, וְהָיָה בְךָ חֵטְא. "
בספרות הרבנית קיימים למשלים עם נושאים דומים, אולם במשל זה מודגש חסד האלוהים הבלתי נתפס, מעבר לכל תחושה של אפשרות "להרוויח" את טוב האלוהים. באופן זה המשל מזכיר את משל הבן האובד.
לעיתים קרובות פרשו את המשל כך שאפילו אלה אשר היו מגיעים לאמונה ותשובה מאוחר בחיים, יזכו בגמול הדומה לגמול של אלה שהגיעו לתשובה ואמונה מוקדם בחייהם. חלופה אחרת לפרשנות זו, מזהה את הפועלים שהגיעו מוקדם לעבודת הכרם כיהודים שהגיעו ראשונים לאמונה בבשורת ישו, שחלקם מתנגד לאותם שמגיעים מאוחר לאמונה (הגויים) ומתקבלים בברכה כשווים במלכות שמים. עם זאת, כותב ארלנד ג'י הלטגרן:
כאשר מנסים לפרש משל זה ולהבין את הנמשל, נשאלת באופן בלתי נמנע השאלה: מי הם הפועלים של השעה האחת עשרה (עשתי עשר במשל) בימינו אנו? היינו אולי רוצים לזהות אותם כאנשים החוזרים בתשובה על ערש דווי, או אולי אותם שבדרך כלל בזים להם המאמינים וותיקים, שמחויבותם הדתית "נלהבת ועמוקה" יותר. אולם מוטב היה שלא לצמצם את אופק האפשרויות מהר מדי. ברמה מעמיקה יותר, כולנו פועלי השעה האחת עשרה (הדקה התשעים); כדי לשנות את הדימוי (בנמשל), אנחנו כולנו אורחי הכבוד של אלוהים במלכותו. אין כל הכרח להחליט מי הם פועלי השעה האחת-עשרה. הנקודה החשובה של המשל, על פי בשורת ישו וכמובע בבשורת מתי, זה שאלוהים מושיע את כולנו בחסדו, לא בשל היותנו ראויים לכך. וזה חל על כולנו.
ראו גם

ישו
הברית החדשה
משלי ישו
הערות שוליים

1 2  R. T. France, The Gospel of Matthew, Eerdmans, 2007,
↑  Craig S. Keener, A Commentary on the Gospel of Matthew, Eerdmans, 1999,
↑  Both interpretations are discussed in Matthew Henry's Complete Commentary on the Whole Bible (1706).
↑  Arland J. Hultgren, The Parables of Jesus: A Commentary,Eerdmans, 2002, ISBN 0-8028-6077-X, p. 43.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550592305171  BNE: XX553776  BnF: cb165033085 (data)  LCCN: sh85073756 
ציור המשל על ידי רמברנדט, מראה את תשלום שכרם של הפועלים בערב (1637)
משל החבר בלילה

תחריט של יאן לאוקן הממחיש את סופו  של המשל.
משל החבר בלילה (או השכן התובעני) הוא אחד ממשלי ישו אשר מופיע בבשורת לוקס י"א 5-8. במשל זה מסכים החבר השכן לעזור בסופו של דבר לחברו בזכות עקשנותו ותובענותו של השכן בפיה אליו כיוון שהם ידידים, על אף השעה המאוחרת ואי הנוחות הכרוכה בכך.
משל זה ממחיש את הצורך של כל מאמין להעתיר ולהתפלל מבלי לוותר. המשל דומה למשל שופט העוולה והוא תואר על ידי מספר אמנים, כולל ויליאם הולמן האנט.
סיפור המשל

סיפור המשל הוא כדלקמן:
5 וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם מִי בָכֶם אֲשֶׁר־לוֹ אֹהֵב וְהָלַךְ וּבָא אֵלָיו בַּחֲצוֹת הַלַּיְלָה וְאָמַר אֵלָיו יְדִידִי הַלְוֵנִי שְׁלשֶׁת כִּכְּרוֹת־לָחֶם׃ 6 כִּי־אֹהֲבִי בָּא אֵלַי מִן־הַדָּרֶךְ וְלִי אֵין־כֹּל לָשׂוֹּם לְפָנָיו׃ 7 וְהוּא מִבַּיִת יַעֲנֶה וְיֹאמַר אַל־תּוֹגִיעֵנִי כִּי־כְבָר נִסְגְּרָה הַדֶּלֶת וִילָדַי שׁוֹכְבִים עִמָּדִי בַּמִּטָּה לֹא־אוּכַל לָקוּם וְלָתֶת לָךְ׃ 8 אֹמֵר אֲנִי לָכֶם גַּם כִּי לֹא־יָקוּם לָתֶת־לוֹ עַל־הֱיוֹתוֹ אֹהֲבוֹ יָקוּם בַּעֲבוּר עַזּוּת פָּנָיו וְיִתֶּן־לוֹ כְּכָל־צָרְכּוֹ׃
- לוקס י"א 5-8, ברית חדשה, תרגום דליטש
המצג המתואר במשל זה מתאר בית איכר המתגורר בחדר יחיד, שבו ישנה יחד המשפחה כולה, על מזרן, על הרצפה ואדם אחר, חבר, הנוסע בלילה, להימנע מכובד חומו של היום. בקשת החבר היא מבוססת על נוהג הכנסת אורחים, שנחשבה בעולם העתיק במזרח התיכון כחובה קדושה, השכן מבקש מחברו שלושה ככרות לחם משום שאורחים הגיעו אליו, ואין לו לחם, והוא הרי חייב לארח את אורחיו ולהאכיל אותם.
יש לציין כי נראה שלנגד עיניו של ישו במשל זה עמד הפסוק ממשלי ג' 28-27: "27 אַל-תִּמְנַע-טוֹב מִבְּעָלָיו - בִּהְיוֹת לְאֵל יָדְךָ לַעֲשׂוֹת.
28 אַל-תֹּאמַר לְרֵעֲךָ, לֵךְ וָשׁוּב- וּמָחָר אֶתֵּן; וְיֵשׁ אִתָּךְ."
פרשנות

המשל מופיע הבשורה על-פי לוקאס מיד לאחר שישו לימד את תלמידיו, על פי בקשתם, את תפילת האדון, ולכן יכול להיחשב כהמשך ישיר ללימוד שישו מלמד את תלמידיו כיצד להתפלל, ואילו פסוקי ההמשך מסייעים בהבנת משמעות המשל:
9 וְגַם־אֲנִי אֹמֵר לָכֶם שַׁאֲלוּ וְיִנָּתֵן לָכֶם דִּרְשׁוּ וְתִמְצָאוּ דִּפְקוּ וְיִפָּתַח לָכֶם׃ 10 כִּי כָּל־הַשֹּׁאֵל יְקַבֵּל וְהַדֹּרֵשׁ יִמְצָא וְהַדֹּפֵק יִפָּתַח־לוֹ׃
לוקס י"א 10- 9, ברית חדשה, תרגום דליטש
משמעותו של המשל היא שעל האדם המאמין לשקוד ולהתמיד בתפילה, ו"לדפוק בדלת" (דהיינו על דלת הכניסה לתפילות לפני הקדוש ברוך הוא) בעקשנות עד לקבלת תשובה/מענה לתפילתו. כל מי שמתעקש ומבקש באמונה יקבל מענה בסופו של דבר.
יש לציין שהשכן החבר שנענה לבקשה הלילית של חברו, מקיים מצוות "ואהבת לרעך כמוך" ובעצם מציית למאמר הפסוקים ממשלי ג' 28-27: "27 אַל-תִּמְנַע-טוֹב מִבְּעָלָיו--בִּהְיוֹת לְאֵל ידיך (יָדְךָ) לַעֲשׂוֹת. 28 אַל-תֹּאמַר לְרֵעֲךָ, לֵךְ וָשׁוּב--וּמָחָר אֶתֵּן; וְיֵשׁ אִתָּךְ."
יואל ב. גרין מעלה כי השאלה שפותחת את המשל ("מִי בָכֶם אֲשֶׁר־לוֹ אֹהֵב...?" ניתן לבטא גם כ"התוכל לתאר לעצמך...?") הוא מיועד להיות נענה באופן חד משמעי כ"לא!", שכן, לא יעלה על הדעת שבנסיבות כאלה חבר היה מסרב לעזור; (מילות הפתיחה למשל - מי בכם - כפי שהן כתובות במקור היווני מופיעות גם במקומות אחרים בבשורת לוקס, אך אין להן מקבילות בהווה, גם אי. הווארד מרשל מזהה אותן כביטויים אופייניים לישו עצמו). עם זאת, ישו מציין בהמשך כי גם אם החברות לא הייתה מניע מספיק חזק, עדיין יש לצפות לקבלת הסיוע - למעשה של צדקה וחסד. כמו בפסוקים בבשורה על שם לוקאס י"א 9-13. המשל הוא אפוא תמריץ לשאת תפילה. למשל שופט העוולה יש משמעות דומה.
תיאורים באמנות

ישנם מספר תיאורים אמנותיים של משל זה, המפורסם ביניהם הוא הציור "השכן התובעני" (1895) שצייר ויליאם הולמן האנט, המוחזק בגלריה הלאומית של ויקטוריה, אוסטרליה.
ראו גם

הברית החדשה
משלי ישו
משל שופט העוולה
הערות שוליים

1 2  Joel B. Green, The Gospel of Luke, Eerdmans, 1997, ISBN 0-8028-2315-7, pp. 445–450
1 2 3  I. Howard Marshall, The Gospel of Luke: A Commentary on the Greek text Eerdmans, 1978, ISBN 0-8028-3512-0, pp. 462–465.
↑  Hultgren, Arland J., The Parables of Jesus, Wm. B. Eerdmans Publishing, 2002
↑  ">Craig L. Blomberg, Interpreting the Parables, InterVarsity Press, 1990, ISBN 0-8308-1271-7, p. 275.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553001905171  LCCN: sh85051984 
בקשת העזרה מהידיד. יצירה של אמן אלמוני שנשכר על ידי ההוצאה לאור "Pacific Press Publishing Co" בשנת 1900
ציור מאת ויליאם הולמן האנט (1895) המתאר את תחילתו של משל החבר בלילה (השכן התובעני)
ייאוש שלא מדעת

סוגיית ייאוש שלא מדעת היא סוגיה מפורסמת בתלמוד, במסכת בבא מציעא העוסקת במעמדה ההלכתי של השבת אבדה שאין בה סימנים המחייבים להשיבה, באופן שנמצאה לפני שנודע לבעליה שאבדה וממילא עדיין לא הספיקו הבעלים להתייאש ממנה.
רקע

על פי ההלכה, אדם המוצא אבדה, אסור לו להתעלם ממנה, אלא חייב לקחתהּ כדי לעסוק בהשבתהּ לבעליה. כתנאי להשבת האבידה, המאבד צריך לתאר באוזני המוצא סימן זיהוי של האבדה על מנת לאמת כי היא אכן שייכת לו. ההנחה היא שאדם שמאבד חפץ ללא סימני זיהוי מתייאש מלקבל אותו בחזרה, משום שיקשה עליו לאתר אותו. בכך הוא מוותר על החפץ ומתיר לכולם לקונות ולכן המוצא זוכה בו, ויכול לקחת אותו לעצמו, ולא חלה עליו חובת השבתו.
ייאוש שלא מדעת מתאר מצב שבו ניתן להניח כי החפץ נמצא עוד לפני שהבעלים גילה על אבדתו, ולכן הוא גם לא התייאש ממנה. עם זאת, יש להניח שכאשר הוא יגלה על האבדה הוא יתייאש ממציאתה.
ייאוש קונה - הגדרות והסברים

ההגדרה המילונית למילה "ייאוש" היא אובדן תקווה. בהלכה, המושג מופיע בעיקר בנושאים הקשורים לממונו של אדם, בהם בהקשר שלנו: אם אדם מתייאש מחפץ שאבד לו – המוצא יכול לזכות בו ולקחת אותו לרשותו. יש מהראשונים שהסבירו שכשאדם מתייאש מהחפץ הוא יוצא מרשותו והופך להפקר. לפי הסבר אחר, במקרה של ייאוש בדרך כלל החפץ אינו עשוי לחזור לבעלים, ולכן התורה התירה לכל אדם לזכות בו. מתוך כך אנו מתייחסים לחפץ כאילו הוא אבוד מהבעלים ומצוי אצל שאר בני האדם, ולכן הוא נעשה הפקר גמור.
לפי הסבר נוסף, בעלות על חפץ תלויה בכך שהחפץ נמצא בשליטת בעליו ובדעתו להשתמש בו. ויתור מודע של הבעלים על החפץ, גורר אובדן שליטה והעדר שימוש, וכך ייאוש משמעו אובדן בעלות בחפץ.
קניין מכוח ייאוש - המקור

המקור לקניין האבדה על ידי המוצא משום ייאוש הבעלים שנוי במחלוקת התלמודים. בתלמוד הירושלמי הקניין מבוסס על דרשת הכתוב: "אשר תאבד ממנו ומצאתה". חובת ההשבה חלה על ה"אבוד לבעלים" ('תאבד ממנו') ומצוי לאחרים. במקרה של ייאוש, הבעלים מניחים שאינו מצוי גם לאחרים ("שאבוד ממנו ומכל אדם"), ולכן הם מוותרים על בעלותם באבדה.
יש ראשונים שסוברים שגם התלמוד הבבלי לומד את הקניין בייאוש מ"אבדה האבודה לכל אדם". עם זאת, יש הטוענים שלפי הבבלי קניין בייאוש נובע מהיעדר סימני זיהוי באבדה. לפי אותם ראשונים, העובדה שיש לאבדה סימנים יוצרת חזקה שהבעלים לא מתייאשים ממנה ויש לה תובעים. מנגד, אם הבעלים התייאשו - אין תובעים, ועל כן המוצא לא חייב להחזיר את האבדה.
לפי דעה אחרת, הסיבה לזכיית המוצא באבדה שבעליה התייאשו ממנה היא כאמור משום הפקר.
ייאוש שלא מדעת - מחלוקת האמוראים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | איתמר: יאוש שלא מדעת. אביי אמר: לא הוי יאוש, ורבא אמר: הוי יאוש.  בדבר שיש בו סימן - כולי עלמא לא פליגי, דלא הוי יאוש. ואף על גב דשמעיניה דמיאש לסוף - לא הוי יאוש, דכי אתא לידיה - באיסורא הוא דאתא לידיה. דלכי ידע דנפל מיניה לא מיאש, מימר אמר: סימנא אית לי בגויה, יהבנא סימנא, ושקילנא ליה. ... כי פליגי - בדבר שאין בו סימן. אביי אמר: לא הוי יאוש, דהא לא ידע דנפל מיניה. רבא אמר: הוי יאוש, דלכי ידע דנפל מיניה - מיאש. מימר אמר: סימנא לית לי בגויה, מהשתא הוא דמיאש. תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף כ"א, עמוד ב' | “ |


הלכת ייאוש שלא מדעת שנויה במחלוקת אביי ורבא. התלמוד קובע, שהמחלוקת מתייחסת למקרה בו לאבדה אין סימני זיהוי.
ייאוש שלא מדעת - מחלוקת האמוראים > דעת אביי

לדעת אביי, ייאוש שלא מדעת אינו ייאוש, ומי שמצא אבדה לא יכול לקחת אותה לעצמו. הסיבה לכך היא שהמאבד אינו יודע שהחפץ אבד ממנו, ובפועל הוא לא התייאש ממציאתו. בין הראשונים יש המסבירים את עמדת אביי כך, שגם כאשר האבדה היא ללא סימן לא ניתן לדעת בוודאות אם הבעלים התייאשו ולא מחפשים את האבדה. לכן לא ניתן לקבוע שהיה ייאוש וכי החפץ שייך למוצא. בנסיבות אלו, מוצא האבדה חייב להשיב אותה לבעליה. אכן, אם ניתן לדעת בוודאות שהבעלים התייאשו – המוצא אינו חייב להשיב את האבדה.
ייאוש שלא מדעת - מחלוקת האמוראים > דעת רבא

לדעת רבא, ייאוש שלא מדעת נחשב ייאוש מכיוון שכאשר אותו אדם ידע שהחפץ אבד לו הוא עתיד לוותר עליו. חלק מהראשונים סבור שהייאוש תקף רק כשקיימת וודאות בדבר ייאוש הבעלים בעתיד. כשצפוי שהבעלים לא יידעו על האבדה, גם בעתיד, מסתבר שרבא יודה שלא מדובר בייאוש, ואפילו אם ניתן לדעת שהבעלים יתייאשו אם יגלו את דבר האבדה.
לדעת אחרונים, לרבא לא נדרש ייאוש בפועל. די בייאוש קונסטרוקטיבי. לכן, גם אם הבעלים לא התייאש מן האבדה, נחשב הדבר כאילו הוא התייאש, על בסיס ההנחה שאם ייוודע דבר האבדה לבעלים הם מן הסתם יתייאשו.
לפי כמה אחרונים, גם אם הבעלים הודיע שאינו מתייאש מהאבדה לאחר שגילה את האובדן – נחשב הדבר כאילו התייאש, מפני שהולכים אחר דרך בני אדם, שדרכם להתייאש. דעה דומה מופיעה גם בקרב ראשונים שסברו כי הסיבה לכך שייאוש שלא מדעת נחשב ייאוש לדעת רבא היא כי סופו מעיד על תחילתו. לפי דעה זו, אבדה ללא סימן נחשבת כ"אבדה האבודה ממנו ומכל אדם", ולכן המצב מוגדר כייאוש, אף על פי שאין ייאוש בפועל.
ייאוש שלא מדעת - מחלוקת האמוראים > השלכות המחלוקת

בהמשך הדיון התלמודי דנים אביי ורבא בעניין זה, ומובאות ראיות לכאן ולכאן. מהדיון משתמע שלמעשה זו מחלוקת עקרונית בשאלה, האם אפשר לפעול על פי דעתו של האדם (בעניינים המחייבים זאת) כאשר האדם טרם נתן דעתו על הנידון, על סמך ידיעתנו הוודאית מה תהיה דעתו. בדומה, האם זה שעתה נודעה לנו דעתו החיובית על נושא כלשהו, מכשירה פעולות שנעשו לפני כן.
לדוגמה: אדם הפריש תרומות ומעשרות מפירות חברו, שלא ברשותו, ובחר לשם כך בפירות משובחים במיוחד. לאחר שבעל הפירות הסכים למפרע לפעולה זו, לדעת רבא הפרשת התרומות והמעשרות שרירה וקיימת, ולדעת אביי, לא עשה כלום ועל בעלי הפירות לשוב ולהפריש מהם את התרומות והמעשרות.
ייאוש שלא מדעת - מחלוקת האמוראים > פסיקת ההלכה

התלמוד פוסק כדעת אביי, שייאוש שלא מדעת אינו ייאוש.
כך גם פוסק הרמב"ם, בעקבות התלמוד: "ייאוש שלא מדעת אפילו בדבר שאין בו סימן אינו ייאוש. כיצד? נפל ממנו דינר ולא ידע בו שנפל, אף על פי שכשידע בו שנפל יתייאש - הרי זה אינו ייאוש עתה עד שידעו הבעלים שנפל; אבל אם עדיין הבעלים אומרים: 'שמא נתתיו לפלוני או שמא במגדל הוא מונח או שמא טעיתי בחשבון', וכיוצא בדברים אלו - אין זה ייאוש".
נחלקו הראשונים אם יכול להשתמש בחפץ שמצא, או ש'יהא מונח עד שיבא אליהו' ואינו יכול להשתמש בו כלל. הסוברים שכל עוד הוא לא יודע של מי האבדה, הוא זוכה בה ויכול לעשות בה כרצונו, מסבירים כי הסיבה לכך היא שהפסיקה שייאוש שלא מדעת אינו ייאוש רלוונטית רק במצב שבו יודעים מי הבעלים. להלכה פסק הרב בן ציון אבא שאול שיכול להשתמש.
במקרה שלקח חפץ מבעלים וידוע לו בבירור שהבעלים מסכים שייקח, אף שלא נטל ממנו רשות, במקרה כזה לדעת הבית יוסף אף אביי מודה לדברי רבא.
מקרים שלא במחלוקת > אבדה שיש בה סימן

במצב שבו יש סימן באבדה, גם רבא יודה שייאוש שלא מדעת לא נחשב ייאוש, מכיוון שברגע שהבעלים יגלה על האבדה הוא יחפש אותה בטענה שיש לו סימן, ולכן יש סיכוי שיקבלה חזרה. גם אם הוא יתייאש לאחר מכן, לא ניתן לומר שהייאוש היה מלכתחילה, אלא רק מהרגע שבו התייאש בפועל, והמוצא אינו יכול ליטול את האבדה לעצמו לפני הייאוש.
מקרים שלא במחלוקת > אם המוצא ראה מי הבעלים

אם אדם ראה מטבע נופלת מכיס של חברו ונטלה קודם שהבעלים ידע על האבדה, יש מהראשונים שכתב שהוא חייב להחזיר אותה גם לדעת רבא. הסיבה לכך היא שייאוש מקנה את האבדה למוצא רק אם הוא לא יודע מי הבעלים. לעומת זאת, כשהמוצא ראה מי הבעלים, הוא חייב להשיב להם את האבדה. זאת משום שלוּ הבעלים היה יודע שחברו מצא את המטבע ומכיר את הבעלים, הוא לא היה מתייאש.
אם האבדה נמצאת במקום שאי אפשר להגיע אליו
כגון הצפות או גאות ושפל, המוצא לא צריך להחזיר בגלל שהתורה התירה אבדה כזאת (עיין בבא מציעא דף כ"א עמוד ב').
ייאוש שלא מדעת במקרים שונים > פירות מפוזרים שנפלו

אדם שמצא פירות מפוזרים, ונראה מתוך הנסיבות שלא הונחו שם, אלא נפלו מהעץ או ממקום אחר, פטור מהשבתם לבעלים. הסיבה לכך היא שאבדה בעלת חשיבות, בעליה צפויים לבדוק אם היא ברשותם, ולכן יש להניח שהבחינו באבדה, וכבר התייאשו. עם זאת, יש שטענו כי כל עוד לא ידוע בוודאות שהבעלים התייאש, אין להניח שהתייאש, ולכן המוצא חייב להשיב את האבדה לבעליה.
ייאוש שלא מדעת במקרים שונים > אבדה ששטפה נהר

"אבידה ששטפה נהר" הוא מושג המתאר מצב שבו הבעלים אינו יכול לשים ידו על האבדה ולכן הוא מנוּעַ מלהשיבה לבעליה. המקור להלכה זו הוא מדרשת הכתוב: "וכן תעשה לכל אבידת אחיך אשר תאבד ממנו ומצאתה" - "מי שאבודה הימנו (מן הבעלים) ומצויה אצל כל אדם (שיכול להשיבה). יצאתה זו שאבודה ממנו ואינה מצויה אצל כל אדם". לכן אם יש קושי להגיע אל האבדה ולהצילה, היא יוצאת מרשות הבעלים והמוצא יכול לקחתה. על בסיס דרשה זו נטען, שבנסיבות המתוארות גם בעלים שזועק שאינו מתייאש – דבריו בטלים, משום שהאבדה אינה בת-השבה.
למעשה, אבדה ששטפה נהר היא בגדר ייאוש מדעת. כשאדם יודע שלא ניתן להציל את אבדתו הוא מתייאש, ולכן המוצא זכאי לקחת את האבדה לעצמו. לפי דעות אחרות ההיתר ההלכתי לאי השבת האבדה מקורו בסיבות אחרות, כמו החלת דין הפקר.
ההלכה המודרנית נזקקה לסוגיית "אבדה ששטפה נהר" בדיון בשאלת היתר הורדת קבצים באופן לא חוקי מהאינטרנט או צריבת דיסקים ללא קבלת רשות מן הבעלים. לפי אחת הדעות, יוצרי התוכן שבקבצים או בדיסקים מתייחסים אליו כנכס שלהם, שאבד ונשטף בְּים הנתונים הדיגיטליים, ואינם יכולים להצילו, ועל כן הם מתייאשים ממנו.
ייאוש שלא מדעת במקרים שונים > השארת/שכחת חפץ במקום ציבורי

אדם שהניח חפץ במקום מסוים וניכר שהחפץ הונח ולא אבד - אסור למוצא לקחת את החפץ. בספרות האחרונים, ובמקביל בפסיקה הישראלית, עלתה השאלה מה דינו של חפץ שנשכח באתר ציבורי – האם בעלי האתר יכולים להשתמש בחפץ ולקחתו.
על פניו נראה כי בעלי המקום הציבורי אינם יכולים לקחת את החפץ ולהשתמש בו. עם זאת, יש מהאחרונים שפסקו, שאין בחפץ דין אבדה ולא חלה חובה להשיבו, מפני שהוא בא בהיתר לידי בעלי האתר הציבורי. יש שהתנו זאת בכך שקיימת וודאות בכך שבעל החפץ לא יבוא ויבקש אותו בחזרה. לפי דעה אחרת, חפץ שהושאר במקום ציבורי הוא "אבדה מדעת", שנחשבת להפקר וכל הקודם זוכה בה. מנגד, יש מהאחרונים שטענו שאין מדובר באבדה אלא בפיקדון שהושאר במקום הציבורי, ולכן דיני הייאוש אינם חלים, כך שלבעלי המקום אין זכות בפיקדון.
החקיקה בישראל

חוק השבת אבידה שנחקק במדינת ישראל לא תואם את פסיקת ההלכה בנושא ייאוש שלא מדעת. לפי החוק, אדם צריך להשיב את האבדה לבעליה "זולת אם בנסיבות העניין יש להניח שבעל האבדה התייאש ממנה מחמת מיעוט שוויה". כלומר, החוק דורש מהאדם להפעיל שיקול דעת סביר, ולבחון אם הבעלים יחפשו אחר האבדה או לא, כשהמשקל העיקרי הוא שווי האבדה.
זאת בניגוד לדעת אביי (שנפסקה להלכה), ולפיה רק במקרה שהמוצא יודע בוודאות שהבעלים התייאשו אין חובה להשיב את האבדה, גם במקרה של אבדה ללא סימנים או שאינה יקרה.
נראה שהחוק מאמץ חלקית את דעת רבא בכך שהוא קובע פרק זמן של ארבעה חודשים שלאחריו נחשב שהבעלים התייאשו.
נוסח החוק תואם את העמדה שלפיה גם בעלים שהכריז שהוא לא מתייאש מהאבדה, בנסיבות שאינה בת-השבה, רואים זאת כייאוש מכיוון שהולכים אחר דרך בני אדם, שדרכם להתייאש בנסיבות אלו.
דרך נוספת להבין את החוק היא שהוא כלל אינו מתייחס לייאוש הבעלים. לפי הסבר זה, הגורם להפקעת הבעלות על האבדה הוא שיקולי מדיניות של המחוקק שאין קשר בינם לבין מושג הייאוש המקורי. כך יוצא שלמרות שהחוק מתייחס למושג "ייאוש", בפועל לא נשאר מהמונח התלמודי דבר, למעט השם. לפי הבנה זו אין כל התייחסות בחוק לשאלה אם ייאוש שלא מדעת נחשב ייאוש, מכיוון שההגדרה החוקית של ייאוש קשורה לפרק הזמן שעבר מאז שהוכרזה האבדה במשטרה וללא כל קשר לשאלה אם הבעלים יודעים שאבד להם חפץ או התייאשו ממציאתו.
משל המטבע שאבד

במשל הזה, אישה מטאטאת את ביתה האפל, בחיפוש אחר מטבע שאבד (תחריט של ג'ון אוורט מיליי).
משל המטבע שאבד הוא אחד ממשלי ישו, המופיע בבשורת לוקס ט"ו 10-8. במשל זה, אישה אחת מחפשת אחר מטבע שאבד לה, היא מוצאת אותו ושמחה על כך מאוד. המשל שייך לטרילוגיית המשלים על הגאולה שסיפר ישו לאחר שהפרושים והסופרים האשימו אותו על כך שהוא מוכן לקבל "חוטאים" ועל כך שהשתתף בסעודתם. שני משלים האחרים בטרילוגיה הם משל הכבש האובד ומשל הבן הסורר או משל הבן האובד.
סיפור המשל

כפי שצוין במשל בלוקס ט"ו, אישה בעלת עשר מטבעות כסף (drachmae יוונית) מאבדת מטבע אחת מתוכן. היא מדליקה מנורת שמן ומטאטאת את ביתה עד שהיא מוצאת אותה, והיא שמחה על כך:
אוֹ מִי הָאִשָּׁה אֲשֶׁר־לָהּ עֲשָׂרָה דַרְכְּמוֹנִים וְאָבַד לָהּ דַּרְכְּמוֹן אֶחָד וְלֹא־תַדְלִיק נֵר וּתְטַאטֵא אֶת־הַבַּיִת וּתְחַפֵּשׂ הֵיטֵב עַד כִּי־תִמְצָאֵהוּ׃ וְהָיָה כְּמָצְאָהּ אוֹתוֹ תִּקְרָא לְרֵעוֹתֶיהָ וְלִשְׁכֵנוֹתֶיהָ לֵאמֹר שְׂמַחְנָה אִתִּי כִּי מָצָאתִי אֵת הַדַּרְכְּמוֹן אֲשֶׁר אָבַד לִי׃ כֵּן אֲנִי אֹמֵר לָכֶם תִּהְיֶה שִׂמְחָה לִפְנֵי מַלְאֲכֵי אֱלֹהִים עַל־חוֹטֵא אֶחָד אֲשֶׁר־שָׁב מֵחַטָּאתוֹ׃
פרשנות

אחת הפרשנויות מנסה להסביר כי בהוראה "חסרה מטבע כסף אחת" המטבעות מייצגות את 10 הדיברות אשר מסכמות את תרי"ג (613) המצוות בתורה. אחת המצוות (שמירת השבת) אבדה. וכאשר נמצאה המצווה מחדש (או ליתר דיוק, התגלתה מחדש) היא הוכרזה כעומדת לעד. החוזר בתשובה, ישמח על כך שהוא מסוגל להמשיך ולפאר את שם אלוהים.
אף כי הנצרות אבדה (ונכון יותר, בכוונת מכוון לנתק עצמה מהמקור היהודי) את מצוות השבת, פירוש זה נראה מאוד לא סביר, שכן המשל מציין בסוף הפסוק, (לוקס י' 15), "שתִּהְיֶה שִׂמְחָה לִפְנֵי מַלְאֲכֵי אֱלֹהִים עַל־חוֹטֵא אֶחָד אֲשֶׁר־שָׁב מֵחַטָּאתוֹ׃", כמו במשלים המופיעים לפני ואחרי משל זה (משל הכבש האובד, ומשל הבן האובד בהתאמה), לכן המשל עוסק באנשים אובדים ולא במצוות אובדות.
ג'ואל ב' גרין מציין כי האישה המתוארת היא איכרה עניה. עשר מטבעות הכסף, תואמים לעשרה ימי שכר, "סביר שהם מייצגים את החיסכון המשפחתי". המטבעות עשויות לייצג גם הנדוניה של אותה האישה שנענדות כקישוט. שתי התאוריות הנ"ל מתקבלות על הדעת. וזה גם מסביר את הדחיפות של האישה בחיפוש, ואת מידת השמחה שלה כאשר המטבע החסרה נמצאה.
כשם שמשל עשר העלמות הוא משל על נשים אשר מופיע מיד אחריו, הוא מצביע על נושא זהה, כמו במשל קודם על גברים. ביוונית, כמו בעברית, כשהיא מזמינה את "חברותיה ושכנותיה" ברור שמדובר בנשים (בניגוד לאנגלית, שם המגדר אינו משתמע מידית).
גרין מציין כי הזמנתן של "חברותיה ושכנותיה" עשוי לשקף הזמנה לארוחה חגיגית, אשר מזכירה את הארוחות בהן השתתף ישו, כאשר הוא הואשם בהשתתפות בסעודת יחד עם "החוטאים". פעילותה השקדנית של האישה בחיפוש, עשויה לסמל גם את ישו עצמו, או לחלופין פעילות של אלוהים. שמחת המלאכים בהקשר זה מובנת לכן כשמחה משותפת שלהם יחד עם אלוהים.
תיאורים באמנות

המשל זה מתואר על ידי מספר אמנים, כולל ג'ון אוורט מיליי, יאן לאוקן, ג'יימס טיסו ודומניקו פטי.
ראו גם

משלי ישו
משל הבן האובד
משל הכבש האובד
דרכמה
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536143005171  LCCN: sh85078438 
↑  Richard N. Longenecker, The Challenge of Jesus' Parables, Eerdmans, 2000, ISBN 0-8028-4638-6, p. 201.
↑  119 Ministries, The Missing Coin
1 2  Joel B. Green, The Gospel of Luke, Eerdmans, 1997, ISBN 0-8028-2315-7, p. 576.
1 2  Ben Witherington, Women in the Ministry of Jesus: A study of Jesus' attitudes to women and their roles as reflected in his earthly life, Cambridge University Press, 1987, ISBN 0-521-34781-5, p. 39.
1 2  I. Howard Marshall, The Gospel of Luke: A commentary on the Greek text, Eerdmans, 1978, ISBN 0-8028-3512-0, p. 603.
↑  משל עשר העלמות מופיע לאחר משל העבד הנאמן, ומשל זה מופיע לאחר משל הכבש האובד.
↑  Mary Ann Beavis, The Lost Coin: Parables of women, work, and wisdom, Continuum, 2002, ISBN 1-84127-313-9, p. 36.
דרכמה פרסית מהמאה הראשונה לסה"נ
נובה מקדוניה

| --- | --- |

 תאריכי הופעה:  1944–הווה (כ־81 שנים) 
 שפה:  מקדונית
 מערכת:  סקופיה 
 מדינה:  מקדוניה הצפונית 
 www.novamakedonija.com.mk
 
נובה מקדוניה (במקדונית: Нова Македонија; באופן מילולי: "מקדוניה החדשה") הוא העיתון היומי הוותיק ביותר במקדוניה הצפונית. העיתון הוקם ב-1944, עם החלטת האספה האנטי-פשיסטית למען השחרור הלאומי של מקדוניה (אנ').
היסטוריה

במושב השלישי של האספה האנטי-פשיסטית למען השחרור הלאומי של מקדוניה (אנ'), שהתקיים בין ה-2 ל-5 בספמטבר 1944, הוחלט להקים את העיתון. באותו מושב, הועלו 3 הצעות לשמו של העיתון: נזאווינסנה מקדוניה (Независна Македонија), סלובודנה מקדוניה (Слободна Македонија) ונובה מקדוניה (Нова Македонија). הצעת השם האחרונה התקבלה.
המהדורה הראשונה של העיתון, שכללה 8 עמודים, נערכה על ידי ואסיל איוואנובסקי (אנ'), ופורסמה, על ידי ועדת התסיסה והתעמולה של הוועד המרכזי של ליגת הקומוניסטים של מקדוניה (אנ'), בגורנו ורנובצ'י (אנ'), במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-29 באוקטובר 1944. המהדורה השנייה של העיתון התפרסמה בביטולה, והחל מהמהדורה השלישית (22 בנובמבר), העיתון התפרסם בסקופיה.
ניסיון הפרטת העיתון ב-1994–1996, גררו לסגירת העיתון. העיתון הוקם מחדש ב-30 באפריל 2008.
הערות שוליים

↑  Дејан Србиновски, Само за придавката „северна“ се потребни 288 корекции, ‏10.10.2018 (ארכיון)
↑  Daskalov, Roumen; Vezenkov, Alexander, eds. (2015). Entangled Histories of the Balkans - Volume Three: Shared Pasts, Disputed Legacies. BRILL. p. 451. ISBN 9789004290365.
משל המכמורת

יאן לאוקן תחריט המתאר את המשל, מתוך התנ"ך של באוייר.
משל זה הוא אחד ממשלי ישו המופיע בבשורת מתי י"ג 47–52 והוא מתייחס למשפט הסופי של יום הדין. משל זה הוא השביעי והאחרון בבשורת מתי י"ג, אשר החל עם משל הזורע.הוא מופיע מיד לאחר משל המרגלית, המדבר על מלכות אלוהים(אנ'). לפיכך, הוא קושר בין מלכות אלוהים ליום הדין—הפרדה בין גיהנום לגן עדן. ישוע סיפר את המשל, בהקשר לביאורים שסיפק לתלמידיו באשר למהות מלכות שמים (מלכות אלוהים).
המשל נמצא גם בשלוש הבשורות הלא קנוניות הבשורה לפי : קלמנט מאלכסנדריה, בפואמה אפית סקסונית עתיקה, שבה מסופר על חיי ישוע המכונה הליאנד (Heliand), ובבשורה על פי תומאס. בבשורה על פי תומאס, המשל נקרא "משל הדייג".
סיפור המשל

47 עוֹד דּוֹמָה מַלְכוּת הַשָׁמַיִם לְמִכְמֶרֶת אֲשֶׁר הָשְׁלְכָה לַיָּם וּמִינִים שׁוֹנִים יֵאָסְפוּ לְתוֹכָהּ׃ 48 וְכַאֲשֶׁר נִמְלְאָה הֶעֱלוּ אֹתָהּ אֶל־שְׂפַת הַיָּם וַיֵּשְׁבוּ וַיִּלְקְטוּ אֶת־הַמִּינִים הַטּוֹבִים לְתוֹךְ הַכֵּלִים וְאֵת הָרָעִים הִשְׁלִיכוּ׃ 49 כֵּן יִהְיֶה לְקֵץ הָעוֹלָם הַמַּלְאָכִים יֵצְאוּ וְהִבְדִּילוּ אֶת־הָרְשָׁעִים מִתּוֹךְ הַצַּדִּיקִים׃ 50 וְהִשְׁלִיכוּם אֶל־תַּנּוּר הָאֵשׁ שָׁם תִּהְיֶה הַיְלָלָה וַחֲרֹק הַשִׁנָּיִם׃ 51 וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם יֵשׁוּעַ הֲתָבִינוּ אֶת־כָּל־אֵלֶּה וַיֹּאמְרוּ אֵלָיו הֵן אֲדֹנֵינוּ׃ 52 וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם עַל־כֵּן כָּל־סוֹפֵר מְלֻמָּד לְמַלְכוּת הַשָׁמַיִם דּוֹמֶה לְאִישׁ בַּעַל־בַּיִת הַמּוֹצִיא מֵאוֹצָרוֹ חֲדָשׁוֹת וְגַם יְשָׁנוֹת
(בשורת מתי י"ג 47–52)