stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המגויסים האשורים
הערות שוליים

↑  Ronald Sempill Stafford, The Tragedy of the Assyrians, New York: Gorgians Press, 1935, עמ' 50. (באנגלית)
↑  יבין כץ, החייל האשורי האחרון בארץ ישראל, עת-מול 209, תשס"ה, עמ' 9-10
↑  Ronald Sempill Stafford, The Tragedy of the Assyrians, New York: Gorgians Press, 1935, עמ' 43, 46. (באנגלית)
1 2  Ronald Sempill Stafford, The Tragedy of the Assyrians, New York: Gorgians Press, 1935, עמ' 59-60. (באנגלית)
↑  יבין כץ, החייל האשורי האחרון בארץ ישראל, עת-מול 209, תשס"ה, עמ' 11
↑  Sargon Donabed, Reforging a Forgotten History – Iraq and the Assyrians in the Twentieth Century, Edinburgh: Edinburgh University Press, 2015, עמ' 74. (באנגלית)
1 2  Ronald Sempill Stafford, The Tragedy of the Assyrians, New York: Gorgians Press, 1935, עמ' 54. (באנגלית)
1 2  Ronald Sempill Stafford, The Tragedy of the Assyrians, New York: Gorgians Press, 1935, עמ' 57. (באנגלית)
1 2 3  יבין כץ, החייל האשורי האחרון בארץ ישראל, עת-מול 209, תשס"ה, עמ' 10
↑  Sargon Donabed, Reforging a Forgotten History – Iraq and the Assyrians in the Twentieth Century, Edinburgh: Edinburgh University Press, 2015, עמ' 123-124. (באנגלית)
↑  Sargon Donabed, Reforging a Forgotten History – Iraq and the Assyrians in the Twentieth Century, Edinburgh: Edinburgh University Press, 2015, עמ' 123. (באנגלית)
↑  Sargon Donabed, Reforging a Forgotten History – Iraq and the Assyrians in the Twentieth Century, Edinburgh: Edinburgh University Press, 2015, עמ' 125. (באנגלית)
הפלישה האיראנית לאי אבו מוסא ולאיי טונב

הפלישה האיראנית לאי אבו מוסא ולאיי טונב התרחשה ב-30 בנובמבר 1971, זמן קצר לאחר הנסיגה של הכוחות הבריטיים מן האיים. איראן בהנהגת מוחמד רזא שאה פהלווי טענה לריבונות על האי אבו מוסא ועל איי טונב, שהיו חלק מהאמירויות שארג'ה וראס אל-ח'ימה.
לאחר תפיסת האיים על ידי איראן, האמירויות שארג'ה וראס אל-ח'ימה הצטרפו לאיחוד האמירויות הערביות ב-2 בדצמבר 1971 וב-10 בפברואר 1972, בהתאמה, מה שגרם לאיחוד האמירויות הערביות לרשת את הסכסוך הטריטוריאלי עם איראן על האיים. נכון לשנת 2022, האיים נותרו במחלוקת בין איחוד האמירויות הערביות והרפובליקה האסלאמית של איראן.
בשטח, איראן שמרה על שליטתה באיים מאז תפיסתם ב-1971, בעוד איחוד האמירויות הערביות עשתה מספר ניסיונות בערוצים בינלאומיים להחזיר לעצמה את השליטה הריבונית באיים.
ראו גם

חוף שביתת הנשק
יחסי איחוד האמירויות הערביות–איראן
הערות שוליים

↑  Vaidya, Sunil K. (2009-04-09). "UAE gets strong backing in island dispute with Iran". Gulf News. אורכב מ-המקור ב-5 במאי 2009. נבדק ב-15 ביוני 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
- Henderson, Simon (7 בדצמבר 2007). "Unwanted Guest: The Gulf Summit and Iran". The Washington Institute For Near East Policy. נבדק ב-15 ביוני 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
- "Abu Musa and the Tumbs: The Dispute That Won't Go Away, Part Two". The Estimate. 4 באוגוסט 2001. נבדק ב-15 ביוני 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
הניזאמיה

הניזאמיה (בערבית: النظامية, תעתיק מדויק: אלנט'אמיה) היא שמן הכולל של מספר מדרסות, מוסדות ללימודי דת גבוהים באסלאם, שנבנו בידי ניזאם אל-מולכ במהלך כהונתו כווזיר באימפריה הסלג'וקית במאה ה-11. מרבית המוסדות הללו הוקמו בפרס ובעיראק. הניזאמיות היו האוניברסיטאות האסלאמיות המאורגנות הראשונות. החינוך בהן היה הגבוה ביותר בעולם האסלאמי ושמען הגיע עד לאירופה. הניזאמיות מומנו בידי השלטון, האליטה או בידי וקפים מיוחדים שהוקדשו למטרה זו. ניזאמיות נבנו במספר ערים גדולות, והחשובות שבהן היו הניזאמיות שבנישאפור (אנ'), בבלח' (אנ'), בהראט ובאספהאן.
הניזאמיה בבגדאד

הניזאמיה הגדולה והחשובה מכולן נבנתה על ידי ניזאם אל-מולכ בבגדאד לאחר כיבושה מידי הבויהים בשנת 1055. בגדאד הייתה מושב הח'ליפות העבאסית ומרכז אסלאמי חשוב של למדנות ומחקר. הניזאמיה של בגדאד נחנכה בשנת 1065 ולמן 1091 עמד בראשה התיאוסוף האסלאמי הנודע אל-ע'זאלי (מת בשנת 1111). הלימודים בניזאמיה נמשכו מספר שנים והם מומנו באמצעות מלגות לתלמידים המבריקים ביותר. בין תלמידיה הבולטים של המדרסה ניתן למנות את המשורר הפרסי סעדי (שלמד ולימד בה בין השנים 1195 ועד 1226) ואת חתנו של ניזאם אל-מולכ, מקאתל בן בכרי, שהיה גם בין המורים בה. בין המורים האחרים שלימדו בניזאמיה של בגדאד ניתן למנות את ההיסטוריון הפרסי שהרסתאני (בשנת 1116) ואת המדינאי בן מוצול בהא א-דין בשנות ה-70 של המאה ה-12.
הניזאמיה הבגדאדית חרבה עם כיבוש העיר בידי הולגו ח'אן שליט מונגוליה בשנת 1258.
ערך זה הוא קצרמרבנושא בגדאד ובנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הסופר קאפ האירופי 2017

הסופר קאפ האירופי 2017 היה המהדורה ה-42 של הסופר קאפ האירופי, משחק כדורגל שנתי שמאורגן על ידי אופ"א ומשחקות בו האלופות המכהנות של שתי תחרויות המועדונים המובילות באירופה, ליגת האלופות והליגה האירופית. במשחק השתתפו המועדון הספרדי ריאל מדריד, הזוכה בליגת האלופות 2016/17, ומנצ'סטר יונייטד, אלופת הליגה האירופית 2016/17.  המשחק התקיים באצטדיון פיליפ השני בסקופיה, מקדוניה הצפונית, ב-8 באוגוסט 2017. זהו היה הגמר הראשון של אופ"א שהתקיים במדינה.
ריאל מדריד ניצחה במשחק 2–1 וזכתה בתואר השני ברציפות והרביעי בסך הכל שלה בסופר קאפ האירופי.
קבוצות

| קבוצה | העפלה | השתתפויות קודמות (מודגש מציין זכייה) |
| --- | --- | --- |
| ספרד ריאל מדריד | הזוכה בליגת האלופות 2016/17 | 5 (1998, 2000, 2002, 2014, 2016) |
| אנגליה מנצ'סטר יונייטד | הזוכה בליגה האירופית 2016/17 | 3 (1991, 1999, 2008) |
בעוד ששתי הקבוצות מעולם לא נפגשו בסופר קאפ האירופי, הן נפגשו 10 פעמים בגביע אירופה לאלופות/ליגת האלופות. ריאל מדריד ניצחה בארבעה מתוך עשרת המפגשים, מנצ'סטר יונייטד בשניים וארבעה נוספים הסתיימו בתיקו.
מיקום

אצטדיון פיליפ השני בסקופיה, בירת מקדוניה הצפונית, הוכרז כמקום הסופי של המשחק ב-30 ביוני 2015, בעקבות החלטת ישיבת הוועד הפועל של אופ"א בפראג, צ'כיה.
לפני המשחק > רכישת כרטיסים

מתוך 30,500 המקומות שמכיל האצטדיון, 23,000 כרטיסים היו זמינים לאוהדים ולציבור הרחב, מ-13 ביוני עד 4 ביולי 2017 בשלוש קטגוריות מחיר: 50 אירו, 30 אירו ו-15 אירו. שאר הכרטיסים הוקצו לוועדה המארגנת המקומית, אופ"א והתאחדויות הלאומיות, שותפים מסחריים וגופי שידור.
משחק > שופטים

השופט האיטלקי ג'אנלוקה רוצ'י הוכרז על ידי אופ"א כשופט שינהל את המשחק ב-20 ביולי 2017.
משחק > סיכום

בדקה ה-16', קאסמירו נגח למשקוף אחרי קרן מצד שמאל של טוני קרוס, 8 דקות בלבד לפני שהבקיע את השער הראשון במשחק, עם בעיטה ברגל שמאל לאחר מסירה לרחבה של דני קרבחאל.  איסקו קבע 2–0 בדקה ה-52' כאשר דחק את הכדור לפינה התחתונה של הרשת משישה מטרים לאחר מסירה של גארת' בייל. בדקה ה-61 בייל נגח למשקוף, אך החמיץ. רומלו לוקאקו צימק לזכות מנצ'סטר יונייטד כעבור דקה, כשכבש מהריבאונד אחרי נגיחה של נמניה מאטיץ', שנהדפה לכיוונו על ידי קיילור נבאס.
משחק > פרטים

הזוכה בליגת האלופות הייתה הקבוצה "הביתית" למטרות אדמיניסטרטיביות.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 15 באוגוסט 2018 | ספרד ריאל מדריד | 2–1 | אנגליה מנצ'סטר יונייטד | אצטדיון פיליפ השני צופים: 30,421 שיפוט: ג'אנלוקה רוצ'י |
| 15 באוגוסט 2018 | קאסמירו  24'   איסקו  52' |  | רומלו לוקאקו  62' | אצטדיון פיליפ השני צופים: 30,421 שיפוט: ג'אנלוקה רוצ'י |
ראו גם

גמר ליגת האלופות 2017
גמר הליגה האירופית 2017
הערות שוליים

↑  "Real Madrid to face Manchester United in Super Cup". UEFA.com. Union of European Football Associations. 3 ביוני 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "FYR Macedonia to host 2017 UEFA Super Cup". UEFA.com. Union of European Football Associations. 30 ביוני 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Full Time Report Final – Real Madrid v Manchester United" (PDF). UEFA.com. Union of European Football Associations. 8 באוגוסט 2017. נבדק ב-15 באוגוסט 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Real Madrid v Manchester United: past encounters". UEFA.com. Union of European Football Associations. 6 ביוני 2017. נבדק ב-18 ביוני 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Match Press Kit" (PDF). UEFA.com. Union of European Football Associations. 8 באוגוסט 2017. נבדק ב-8 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "2017 UEFA Super Cup tickets: Real Madrid v Manchester United". UEFA.com. Union of European Football Associations. 13 ביוני 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Jurejko, Jonathan (8 באוגוסט 2017). "Real Madrid 2 Manchester United 1". BBC Sport. British Broadcasting Corporation. נבדק ב-9 באוגוסט 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Real Madrid v Manchester United: Super Cup – as it happened". TheGuardian.com. Guardian Media Group. 8 באוגוסט 2017. נבדק ב-9 באוגוסט 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
אצטדיון פיליפ השני בסקופיה, שאירח את המשחק.
העיר חסרת השם (סיפור קצר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ה. פ. לאבקרפט
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  אימה
 הוצאה
 הוצאה:  הוולברין
 מקום הוצאה:  ארצות הברית
 תאריך הוצאה:  נובמבר 1921
 
העיר חסרת השם (באנגלית: The Nameless City) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה. פ. לאבקרפט, שנכתב בינואר 1921, ופורסם בנובמבר אותה שנה בכתב העת החובבני "הוולברין". יצירה זו נחשבת לחלוצה ביקום הספרותי של המיתוסים של קת'ולהו ואף על פי שלאבקרפט חיבב אותה מאוד, היא נדחתה על ידי שלל כתבי עת ומגזינים עד שהצליחה להתפרסם. העלילה סובבת אדם המגיע למדבר הערבי במטרה לגלות את סודותיה של עיר אבודה.
עלילה

חורבותיה של העיר חסרת השם וסודותיה הקבורים בחול זה אלפי שנים מושכים את הגיבור, כך הוא מספר, לצאת למסע אל המדבר שבחצי האי ערב בניסיון לגלות מה היא טומנת בחובה. על אף אזהרותיהם של הערבים תושבי המקום, אשר מפחדים אף להזכיר את עצם קיומה של העיר, יוצא המספר על גבי גמל לכיוונה ונדהם לגלות את שרידיה "בולטים מעל החול החם כפי שגופה הייתה בולטת מתוך קבר שלא נסגר כראוי".
במשך מספר ימים תועה המספר בין חורבות העיר תחת השמש היוקדת וסופות החול, כל זאת בזמן שרעשי קרקוש לא ברורים בוקעים מתוך האדמה, עד שלבסוף הוא נתקל בקצה צוק עליו עומדים מבנים מוזרים בעלי תקרות נמוכות שאינם מתאימים למגורי אדם. לא רחוק משם הוא מוצא מקדש פרימיטיבי בעל מזבחים, עמודי אבן, ציורי קיר שונים וגרם מדרגות המוביל מטה, סימנים המעידים בבירור על כך ששהה במקום גזע אינגטיליגנטי כלשהו.
הגמל מראה סימני מצוקה ולחץ לאחר שרוחות מוזרות מתחילות לנשוב, אך המספר גומר אומר בדעתו לרדת אל תוך המקדש. "רק הזיותיו של אדם הנתון תחת השפעת סמים או דליריום יכולות להתקרב לדברים שחוויתי למטה", הוא פותח את תיאורו של המתרחש מתחת לפני האדמה. לפידו נכבה במהירות והוא נאלץ לתעות בחושך עד להגעתו למסדרון אפל שבסופו נקודת אור חלשה. מצדי המסדרון עומדים ארונות עץ בעלי חלונות זכוכית המזכירים ארונות קבורה, ובתוכם מעין מומיות של יצורים ש"צורתם המעוותת מרחיקת לכת בכיעורה אפילו את סיוטיו הגרועים ביותר של האדם". הוא מסתפק בתיאורם כבני אדם נמוכים אשר עברו הכלאה בין תנינים וכלבי ים.
אבוד, תועה בחושך הכבד וחסר תחושת זמן, נאלץ המספר האומלל להמשיך להתקדם לכיוון האור. לאורך קירות המסדרון מופיעים ציורי קיר החושפים את ההיסטוריה של הגזע המעוות, אשר ככל הנראה שלט ביבשת אפריקה כשעוד הייתה גן עדן שופע מים וחיים לפני ש"המדבר הרס את גדולתה". תחילה נראים בני האדם סוגדים לגזע התנינים כאלים בממלכתם, אך אט-אט גדלה התנוונותם של התנינים משהם בורחים מהמדבר ושוקעים אל תוך האדמה בעודם מקללים את "נושמי האוויר שלמעלה". תמונה אחת אף מראה מספר יצורים קורעים בן אדם לגזרים. תמונה נוספת מסבירה שהנסיגה אל מעמקי כדור הארץ מקורה באמונה שבתחתיתו חבוי עולם של גן עדן נצחי.
לבסוף מגיע המספר אל מקור האור אשר נמצא מאחורי דלת פליז גדולה הפתוחה למחצה. קולות עמומים נשמעים מאחוריו ועדר של שדים שפניהם מעוותות מרוב שנאה שועטים לקראתו. בלית ברירה הוא עובר בדלת, אשר נסגרת מאחוריו בקול טריקה כציות לפקודת משב רוח חזק. "כשהפסיקה הרוח נזרקתי אל תוך בריכת האפלה של קיבת כדור הארץ", הוא מסיים את עדותו בקדרות משהבין כי גורלו המר נחתם.
השראה

לאבקרפט אמר שמקור השראתו של הסיפור הוא בחלום, אשר בתורו נולד מתוך אחת משורותיו של סיפורו של לורד דנסאני "ההרפתקה של שלושת אנשי הספרות", אותה הוא מצטט בסיפור עצמו: "החושך הדומם והלא-מהדהד של התהום".
מקור השראה נוסף הוא ככל הנראה המהדורה התשיעית של האנציקלופדיה בריטניקה המגדירה את "אירם, עיר העמודים", תיאור אשר לאבקרפט העתיק ליומנו: "שעדיין, לאחר מותם של כל תושביה, נותרה שלמה, כך אומרים הערבים, בלתי נראית לעיניים רגילות, אך לעיתים, ובמרווחים ארוכים, נחשפת לעובר אורח בר מזל מסוים".
המבקר ויליאם פולווילר טוען שסיפורו של אדגר רייס בורוס "בלב כדור הארץ" מ-1914 הוא אחד ממקורות ההשראה העיקריים של לאבקרפט עבור "העיר חסרת השם", זאת בשל "גזע של זוחלים, המנהרה למרכז כדור הארץ, והעולם הנסתר של יום נצחי" כאלמנטים המשותפים לשני העולמות. באופן כללי יותר, מציע פולווילר, הרעיון של "גזעים זרים החזקים מהאדם וחכמים ממנו", אשר חוזר פעמים רבות בכתביו של לאבקרפט, אולי נובע מתוך כתביו של בורוס. אם כי, שני הסופרים לא היו הראשונים להשתמש ברעיון "העולם האבוד".
עולמו של ה. פ. לאבקרפט

הסיפור מזכיר לראשונה את דמותו של עבדול אלהזרד, הסמכות הבדיונית בעולמו של לאבקרפט בכל הנוגע לתורת הנסתר, אשר מאוחר יותר תהפוך להשפעה ניכרת ברבים מסיפוריו ואף בסיפוריהם של כותבים אחרים, כגון "כלב הציד" מ-1922, "הפסטיבל" מ-1923, "קריאתו של קת'ולהו" מ-1926, "המקרה של צ'ארלס דקסטר ווארד" מ-1927, "הזוועה מדאנוויץ'" מ-1928, "הלוחש בחשכה" מ-1930 ועוד רבים נוספים. ב"עיר חסרת השם" אלהזרד אינו מוכר עדיין כמחברו של ספר הנקרונומיקון המפורסם, אולם מספר פסוקים המופיעים לאורך העלילה המיוחסים לו מתוארים בסיפורים מאוחרים יותר כקטעים מתוך הספר.
"העיר חסרת השם" הוא דוגמה מוקדמת לטכניקת הכתיבה של לאבקרפט הכוללת שילוב אזכורים שונים מההיסטוריה לתוך ספרותו הבדיונית במטרה לספק רקע משכנע לסוגי הרגשות השונים שהוא מנסה לעורר. בנקודה אחת בסיפור משלב לאבקרפט התייחסויות לעם הכשדים אשר חי במסופוטומיה העתיקה, יחד עם "סארנת'", "מנאר" ו"איב", כולם מקומות בדיוניים מסיפורו "האבדון שבא לסארנת'" מ-1920.
ביקורת

אף על פי שלאבקרפט אהב מאוד את סיפורו, "העיר חסרת השם" נדחה פעמים רבות בידי קשת רחבה של מפרסמים, ביניהם "סיפורים מוזרים" (פעמיים), מגזין הפנטזיה והגליאון. הוא התקבל על ידי "מעריץ הפנטזיה" שנסגר לפני שהספיק להוציאו לאור. בסופו של דבר הופיע במהדורת 1936 של כתב העת "סיפורים דמיוניים" אשר פורסם על ידי דונלד א. וולהיים ווילסון שפרד, והודפס שנית במהדורת נובמבר 1938 של "סיפורים מוזרים" לאחר מותו של לאבקרפט.
לין קרטר תיאר את הסיפור כ"אימון טריוויאלי בכתיבת הסגנון הגותי של פו. שוכתב יתר על המידה ומלא בדרמה. הדרך בה האימה מועברת לקורא מגיעה יחד עם נימה מאוד מלאכותית. במקום ליצור בקורא תחושה של פחד, לאבקרפט מתאר תחושה של פחד. הרגש מגיע בתור שם תואר". עם זאת, כן הודה שליצירתו של לאבקרפט יש "כוח מעורר" כלשהו. לאבקרפט עצמו היה נרגש מאוד מיראת כבוד ומפליאה לנוכח המסתורין שבחורבות עתיקות.
הערות שוליים

↑  Lin Carter cites four different lists of Lovecraft's Cthulhu Mythos stories — including his own and August Derleth's — and though each differs slightly from the others, each begins with "The Nameless City". Carter, pp. 25–26.
↑  H. P. Lovecraft, Selected Letters Vol. 1, p. 122; cited in Joshi and Schultz, pp. 181-182.
↑  Joshi, S.T.; Schultz, David E. (2004). An H.P. Lovecraft Encyclopedia. Hippocampus Press. p. 182. ISBN 978-0974878911.
↑  William Fulwiler, "E.R.B. and H.P.L.", Black Forbidden Things, Robert M. Price, ed., p. 62.
↑  Fulwiler, p. 61.
↑  H. P. Lovecraft, "The Call of Cthulhu", The Dunwich Horror and Others.
↑  Carter, pp. 21-22.
↑  Carter, pp. 20-23.
↑  Carter, pp. 20-25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 378a4d09-09fd-4af6-83e1-9fc32dc6bbbc
הפארק הלאומי שער הגיהנום

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך הקמה:  1984
 מיקום
 מדינה:  קניה קניה
 קואורדינטות:  0°52′31″S 36°19′09″E﻿ / ﻿0.875404°S 36.319114°E﻿ / -0.875404; 36.319114
 אתר רשמי
  (למפת קניה מוגדלת) ניירובי מומבסה הר קניה קיסומו ואג'יר גאריסה לודוואר סומליה אתיופיה דרום סודאן  אוגנדה טנזניה האוקיינוס ההודי הפארק הלאומי שער הגיהנום(למפת קניה רגילה) ניירובי מומבסה הר קניה קיסומו ואג'יר גאריסה לודוואר סומליה אתיופיה דרום סודאן  אוגנדה טנזניה האוקיינוס ההודי הפארק הלאומי שער הגיהנום
 
זברה מצויה בתחומי הפארק.
נוף של הצוקים דמויי ה"שערים" בפארק
הפארק הלאומי שער הגיהנום (באנגלית: Hell's Gate National Park) הוא פארק לאומי שנמצא מדרום לאגם נאיוואשה (אנ') בקניה ו-90 ק"מ מצפון-מערב לניירובי, בירת קניה. הפארק הוקם בשנת 1984.
הפארק ידוע בשל חיות הבר והנופים הפראיים שבו וגם על שם העמודים הנישאים ויש בו מרכז תרבות חשוב לבני שבט המסאי. את שמו הוא קיבל עקב מעבר צר בין הצוקים הנישאים, שבעבר היה יובל של אגם פרהיסטורי, ממנו חיו אנשים קדומים ועקב הר הגעש לונגונוט (Mount Longonot) הפעיל (הניצב לאורך הבקע הסורי-אפריקני) שסביבתו מכוסה באפר ובמים מבעבעים חמים ביותר. הר הגעש והגייזרים והמעיינות החמים מייצרים כוח ל-3 תחנות חשמל גיאותרמית גדולות.
גאוגרפיה

הפארק משתרע על יותר מ-68 ק"מ, גודל קטן ביחס לפארקים לאומיים באפריקה, וגובהו 1,900 מ' מעל פני הים. הוא מצוי מדרום לאגם נאיוואשה. בתוך הפארק 2 הרי געש כבויים: אולקריה והובלי. בצפון ישנם צוקים אדומים המכילים שני שקעים וולקנים ושקע מעבר נוסף המוביל דרומה לסביבת מעיינות חמים ביותר. האקלים בפארק חם ויבש ובעל נופי סוואנה עם עצי שיטה רבים.
גאוגרפיה > בעלי חיים

בפארק זה ישנם חיות רבות אך האוכלוסיות שלהם קטנות, דבר שנכון בעיקר על הטורפים הגדולים כמו האריות, הנמרים והברדלסים. בפארק ישנם אוכלוסיות של שפנים, חזירי יבלות, תאואים, זברות, איילנדים, בובאלים אייליים, צבאי תומסון וצבאיים נוספים וחתולי סרוואל וכן להקות צבועים וחבורות בבונים. הפארק הוא גם ביתו של צבי הסלעים ושל צבי סוף ההרים מתת-המין Redunca fulvorufula chanleri.
בפארק ישנם יותר מ-103 מיני עופות ביניהם נשרים, עקבים (כמו עקב אוגור ועקב תני) ועיטים שחורים וכן עופות קטנים יותר. הפארק היה בעבר בית חשוב לאוכלוסיית הפרסים.
תיירות

הפארק הוא אתר פופולרי לתיירות עקב קרבתו היחסית לעיר הבירה ניירובי ועקב מחיר הכניסה הנמוך שלו. בפארק ישנם אפשרויות של רכיבת אופניים, אופנועים, טיולי הליכה ואפילו קמפינג - אחד משני הפארקים בקניה בהם הדבר מותר. ישנם חוויות טיפוס על הצוקים בפארק ושיט באגם נאיוואשה. כמו כן ישנו מרכז חינוך על תרבות בני המסאי.
הפארק ידוע כאתר ההשראה לסרטו המצליח של וולט דיסני מ-1994, "מלך האריות". כמה מיוצרי הסרט הגיעו לפארק במטרה לאייר מקרוב את נופיו המרשימים ואת החיות שבו. מרבית הנופים בסרט שאבו השראה מנופי הפארק, למעט "צוק התקווה".
בפארק גם צולם הסרט "טומב ריידר 2: סוד החיים" משנת 2003.
העורלה הקדושה

העורלה הקדושה (לטינית præputium או prepucium), הוא אחד מהשרידים המיוחסים לישו, תוצר של המילה של ישו (אנ'). לאורך ההיסטוריה, מספר כנסיות באירופה טענו שהן מחזיקות בעורלה של ישו, לפעמים במקביל. לעורלה הקדושה יוחסו כוחות פלאיים שונים.
היסטוריה

בהלכה היהודית על כל תינוק זכר לעבור ברית מילה ביום השמיני ללידתו; חג מילת ישו, עדיין נחגג על ידי כנסיות רבות ברחבי העולם וחל בהתאם ב-1 בינואר. בבשורה על פי לוקאס (2:21) נכתב: "כעבור שמונה ימים, בטקס ברית־המילה, ניתן לתינוק השם ”ישוע“ – השם שנתן לו המלאך עוד לפני הריונה של מרים". האזכור הראשון לשרידי העורלה הכרותה של ישו מופיעה בפרק השני של בשורת הינקות הערבית האפוקריפית המכילה את הסיפור הבא:
וכשהגיעה שעת ברית המילה שלו דהיינו היום השמיני אשר ציוותה התורה על הנער לערוך מילה, מלו אותו במערה.
והאישה העברייה הזקנה לקחה את העורלה (אחרים אומרים שהיא לקחה את חבל הטבור), ושמרה אותה בקופסת אלבסטר של שמן.
והיה לה בן רוקח, אשר אמרה לו: "השמר אל תמכור את קופסת האלבסטר הזו של שמן ספייקנרד, אף על פי שיש להציע לך שלוש מאות פרוטות עבורה."
ועתה זו היא אותה קופסת אלבסטר שרכשה מריה החוטאת, ושפכה ממנה את המשחה על ראשו ורגליו של אדוננו ישוע המשיח, ומחתה אותה בשערות ראשה.
שרידי עורלת ישו החלו להופיע באירופה במהלך ימי הביניים. התצפית המתועדת המוקדמת ביותר הייתה ב-25 בדצמבר 800, כאשר קרל הגדול נתן אותה לאפיפיור ליאו השלישי כשהוכתר כקיסר. קרל הגדול טען שהשריד הובא אליו על ידי מלאך בזמן שהתפלל בקבר הקדוש, אם כי על פי דיווח אחר, שזו הייתה מתנת חתונה מהקיסרית הביזנטית איירין. האותנטיות שלו נחשבה מאוחר יותר למאושרת על ידי חזון של ברידג'ט הקדושה משוודיה,  שאישרה שהוא נמצא אי שם ברומא. הספר Descriptio laternansis Ecclesia, שנכתב קצת לפני שנת 1100, מתאר שלושה ארונות עץ ברוש שהוזמנו על ידי ליאו השלישי והונחו מתחת למזבח בקפלה של סנט לורנס. אחד הארונות הכיל צלב משובץ בו היו העורלה והטבור של ישו.
דייוויד פארלי מספר כיצד העורלה נבזזה במהלך ביזת רומא ב-1527. מאוחר יותר באותה שנה, החייל הגרמני שגנב אותו נתפס בכפר קלקטה, צפונית לרומא. הכנסייה אישרה את האותנטיות של השריד בקלקטה ומאז הפך למוקד עליה לרגל. השריד הוצג ברחובות הכפר בחג ברית המילה. בשנת 1983 דווח כי התיק שכלל את השריד גם נגנב. ב-22 בדצמבר 2013 ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק שידר סרט תיעודי בכיכובו של פארלי בשם "החיפוש אחר העורלה הקדושה".
לקריאה נוספת

Jacobs, Andrew (2012). Christ Circumcised: A Study in Early Christian History and Difference. ISBN 978-0812206517.
Müller, Alphons Victor (1907). Die hochheilige Vorhaut Christi im Kult und in der Theologie der Papstkirche. Berlin.
Shell, Marc (1997).  Boyarin, Jonathan; Boyarin, Daniel (eds.). "The Holy Foreskin; or, Money, Relics, and Judeo-Christianity". Jews and Other Differences: The New Jewish Cultural Studies. Minneapolis: University of Minnesota Press.
הערות שוליים

↑  The Lost Books of the Bible, New York: Bell Publishing Company, 1979
↑  Leonard B. Glick, Marked in Your Flesh: Circumcision From Ancient Judea to Modern America, OUP, 2005, p. 96
↑  Dzon, Mary. The Quest for the Christ Child in the Later Middle Ages, University of Pennsylvania Press, 2017, p. 221, ISBN 9780812248845
↑  Thunø, Erik. "The Sancta Sanctorum Objects", Image and Relic, L'Erma di Bretschneider, 2002 ISBN 9788882652173
↑  David Farley (December 19, 2006), "Fore Shame", Slate
↑  "The Quest for the Holy Foreskin".
ברית המילה של ישו, פרסקו ממנזר פראובראזנסקי, בולגריה
העולם המלאי

מיקום העולם המלאי במפת העולם: ירוק כהה - שטחים שנחשבים על פי רוב כחלק מהעולם המלאי, ירוק בהיר - שטחים הנחשבים לעיתים כחלק מהעולם המלאי
העולם המָלָאִי הוא מושג המתאר את השטח שמאכלסים בני אדם מהגזע המלאי בעולם. האנשים הדרים בשטח זה הם בעלי ייחודיות תרבותית ולשונית. העולם המלאי נפרש על פני הארכיפלג הכולל (נכון לעשור הראשון של המאה ה-21) את אינדונזיה, מלזיה, סינגפור, ברוניי, מזרח טימור, את החלק הדרומי של תאילנד ולעיתים מחשיבים גם חלקים מהפיליפינים מגינאה החדשה ומאיי קוקוס בתוכו.
השפות המדוברות באזור זה הן השפות האוסטרונזיות, בדגש על המלאית שהיא השפה הרשמית במלזיה ובברוניי, ואחת מהשפות הרשמיות באינדונזיה ובסינגפור.
גבולות העולם המלאי וחלוקתו למדינות כפי שהוא כיום הושפעה במידה רבה מחוזה אנגליה-הולנד מ-1824 שנחתם בין שתי המעצמות הקולוניאליסטיות ששלטו בו באותה התקופה.
הפארק הלאומי שפאדה דוס ואדיירוס

הפארק הלאומי שפאדה דוס וֶאַדיירוס (בפורטוגזית: Parque Nacional da Chapada dos Veadeiros) משתרע על פני 655 קמ"ר בצפון-מזרח מדינת גויאס, במרכז ברזיל, כ-200 ק"מ צפונית לברזיליה. הפארק נחנך בידי נשיא ברזיל ז'וסלינו קוביצ'ק ב-11 בינואר 1961 במטרה להגן על החי והצומח האופייניים לאזור הסראדו. בשנת 2001 הוכרז הפארק בידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, יחד עם הפארק הלאומי אמאס שבדרום-מערב גויאס.
גאוגרפיה

הסראדו הוא אזור של סוואנה טרופית המשתרעת על פני שטחים נרחבים במרכז ברזיל ובקצותיהן המזרחיים של בוליביה ופרגוואי. הפארק הלאומי שפאדה דוס ואדיירוס משתרע על פני רמה הנושאת שם זה במרכז הסראדו, שגילה מוערך בכ-1.8 מיליארד שנים. גובה הרמה נע בין כ-600 לכ-1,700 מ' מעל פני הים, וגובהה של הנקודה הגבוהה ביותר, סרה דה סנטנה, הוא 1,691 מ' מעל פני הים. סרה דה סנטנה היא גם הפסגה הגבוהה ביותר במדינת גויאס כולה. תצורות הסלעים בפארק הן מהקדומות בעולם, ואדמתו מכילה קוורץ.
הנהר המרכזי הזורם בפארק הוא נהר פְּרֶטוֹ, מיובליו של נהר טוקנטינס, היוצר קניונים שקירותיהם מגיעים לגובה של 40 מטרים. בשטח הפארק עשרות מפלים, בהם מפלי ריו פרטו, שגובהם 120 מ'.
החי והצומח

בשטח הפארק גדלים 25 מיני סחלבים, והעצים הנפוצים בו כוללים בין היתר טבבויה ורודה, קופיבה, פלפלון רך, דקל סיאגרוס רומנזוף ודקל באבאסו.
עולם החי בפארק כולל איילי פמפאס, איילי ביצות, זאבי רעמה, יגוארים, ארנבוני יער, ארמדילים ענקיים, דובי נמלים, קפיבארות וטפירים, וכן עופות כננדו, טוקן, אורובו שחור ונשרון מלכותי.
גלריה

מפלי ריו פרטו
Paepalanthus, ממשפחת הברומליים, אנדמי לאזור הסראדו
נהר פרטו
מפל בפארק
נופי הפארק
המהפכה הקובנית

פידל קסטרו
המהפכה הקובנית היא סדרת אירועים בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20, שבמהלכה הודח שליט קובה פולחנסיו בטיסטה, ובמקומו תפס את השלטון פידל קסטרו, שהנהיג בה משטר מרקסיסטי.
ההכנות למהפכה

ראשיתה של המהפכה ב-26 ביולי 1953. באותו היום, תקפו כמאה לוחמי גרילה בהנהגת פידל וראול קסטרו את המחנה הצבאי מוֹנקָאדָה שבסנטיאגו דה קובה. כשלים תכנוניים הביאו לכישלון המתקפה. רוב המורדים נהרגו או נלכדו על ידי הצבא. האחים קסטרו נמלטו מהעיר, אך נלכדו תוך זמן קצר. פידל, שהגן על עצמו בבית המשפט, נדון ל-15 שנות מאסר וראול ל-13 שנים. הם ריצו את עונשם בבית סוהר באיסלה דה פינוס.
בשנת 1955 החליט בטיסטה לשחרר את כל האסירים הפוליטיים. האחים קסטרו יצאו לגלות במקסיקו, והחלו לתכנן הפיכה. הם הקימו תנועה בשם "תנועת ה-26 ביולי" (Movimiento 26 de Julio), על שם התאריך בו בוצעה המתקפה על מונקאדה שנתיים קודם לכן. לתנועה הצטרפו גולים קובנים נוספים, וכן רופא ארגנטינאי צעיר בעל דעות מרקסיסטיות בשם ארנסטו צ'ה גווארה. פעילי התנועה ערכו אימונים צבאיים, בהדרכתו של אלברטו באיו, ממנהיגיהם הצבאיים של הרפובליקנים בעת מלחמת האזרחים בספרד.