stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דינוזאור ג'וניור
היסטוריית הלהקה > 1990-1984: התבססות הלהקה ב"רוק המחתרתי אמריקאי"

כבר בשנת 1985 במסגרת השם "דינוזאור" הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון Dinosaur. האלבום מכר רק 1,500 עותקים בשנתו הראשונה ומבקרי מוזיקה אפילו לא התייחסו אליו. בתקופה הזאת נסעו חברי הלהקה פעמים רבות להופעות בניו-יורק.
להקת סוניק יות', שהשפיעה רבות על הסאונד של "דינוזאור", לא התרשמה מהם מיד, אך לאחר שראו הופעה אחרת שלהם, הכריזו שהם מעריצים. הקשר ההדוק בין הלהקות המשיך, ומאסקיס התארח בהקלטות של סוניק יות'.
בשנת 1987 הוציאה הלהקה את אלבומה השני You're Living All Over Me, האלבום נחשב עד היום לאלבום הטוב ביותר של הלהקה ובין האלבומים החשובים יותר בסצנת הרוק ה"מחרתרתי-אמריקני" של שנות ה-80. בזמן הקלטת האלבום החלו להיווצר מתחים בין מרף למאסקיס, מכיוון שמאסקיס, לטענתו של ברלואו, שלט בכל מקצב שניגן מרף, דבר שעצבן את מרף מאוד.
עם יציאת האלבום נאלצה הלהקה לשנות את שמה ל-.Dinosaur Jr מכיוון שהלהקה The Dinosaurs תבעה אותם בגין שימוש בשמם.
בשנת 1988 עם יציאת האלבום השלישי Bug החלה הלהקה לקבל יותר במה ופרסום (בעיקר באנגליה). המתחים בין חברי הלהקה, בעיקר בין מאסקיס לברלואו, החמירו עד כדי כך שמאסקיס פיטר את ברלואו מהלהקה עם סיום סיבוב ההופעות של Bug ב-1989.
היסטוריית הלהקה > 1997-1991: מאסקיס מקליט תחת שם הלהקה

ב-1991 הוציאה הלהקה את האלבום הרביעי Green Mind וב-1993 את אלבומם החמישי Where You Been.
שני האלבומים האלה סימנו את המשך הצלחת הלהקה, כשהם היו חתומים בחברת תקליטים גדולה והסינגל 'Start Choppin נהיה חצי-להיט.
אלבומים אלו גם היוו נקודת מפנה באופן שבו נכתבים שירי הלהקה, מאסקיס למעשה כתב את כל השירים וניגן גם את רובם, כך שיצא שמרף ניגן בשלושה שירים בלבד באלבום Green Mind.
בגלל קו התנהלות זה התפטר גם מרף מהלהקה ב-1993 ומאסקיס נשאר החבר הקבוע היחיד בלהקה.
ב-1994 הוציאה הלהקה את אלבומה השישי Without a Sound שזכה להצלחה המסחרית הגדולה ביותר שלהם באמריקה וב-1997 את אלבומה השביעי Hand It Over שבקושי זכה להצלחה מסחרית כלשהי. שני האלבומים לא זכו לאהדת המבקרים.
מאסקיס, שלמעשה היה באמת החבר היחידי ב-.Dinosaur Jr בתקופה הזאת, החליט להיפטר מהשם באופן סופי ולצאת לקריירת סולו באופן רשמי.
היסטוריית הלהקה > 2005-היום: איחוד ההרכב המקורי

לאחר שמאסקיס קנה את הזכויות מחברת התקליטים SST לשלושת האלבומים הראשונים של הלהקה במטרה להפיץ אותם מחדש ולאחר שמאסקיס וברלואו הופיעו במופע התרמה לאוטיסטים התבשל הרעיון בקרב השניים לאחד את הלהקה ולאחר שמרף הסכים לרעיון ביולי 2006, התאחדה הלהקה באופן רשמי.
הלהקה הוציאה את אלבומה השמיני Beyond שזכה לביקורות חמות ולהצלחה מסחרית (הגיע למקום 69 במצעד 200 האלבומים של המגזין בילבורד).
הלהקה הופיעה בישראל ב-9 וב-10 ביוני 2008 במועדון הזאפה כחלק מסיבוב ההופעות העולמי של Beyond, וב-1 בספטמבר 2009 כהופעה מקדימה להופעה של פיית' נו מור בגני התערוכה בתל אביב.
דיסקוגרפיה

1985 - Dinosaur
1987 - You're Living All Over Me
1988 - Bug
1991 - Green Mind
1993 - Where You Been
1994 - Without a Sound
1997 - Hand It Over
2007 - Beyond
2009 - Farm
2012 - I Bet on Sky
2016 - Give a Glimpse of What Yer Not
פמיניזם בדלני

פמיניזם בדלני הוא זרם של פמיניזם רדיקלי, הגורס שהתנגדות לפטריארכיה תהיה אפקטיבית רק באמצעות פעילות של נשים וילדות ללא מעורבות גברים. לפי הפמיניזם הבדלני מקור דיכוי הנשים הוא בפטריארכיה, לכן פעילות הכוללת גברים אינה יכולה להביא לשחרור והעצמת נשים. רק במרחבים הכוללים נשים בלבד, בהם נוכחות גברית אסורה, יוכלו הנשים להשתחרר מהמבט הגברי. יתר על כן, גברים אינם יכולים לתרום באופן חיובי לתנועה הפמיניסטית גם כאשר כוונותיהם טובות, כיוון שהם משכפלים את הדינמיקה ואת יחסי הכוח של הפטריארכיה. התאורטיקנית מרילין פריי מתארת את הפמיניזם הבדלני כ-"סוגים ומצבים שונים של הפרדה מגברים ברמות שונות: במוסדות, מערכות יחסים, תפקידים, ופעילויות המוגדרות על ידי גברים, או נשלטות על ידי גברים, אשר פועלות לטובת גברים לשימור הפריווילגיות של גברים –
הפרדה זו יזומה ומתוחזקת על ידי נשים, כרצונן".
בחוברת על הפמיניזם הסוציאליסטי שיצאה לאור בשנת 1972 על ידי איחוד שחרור הנשים של שיקגו, נרשמה הבחנה בין בדלנות כ"עמדה אידאולוגית" לבין בדלנות כ"עמדה טקטית". החוברת גם הבחינה בין בדלנות כפרקטיקה אישית לעומת בדלנות כעמדה פוליטית.
פמיניזם בדלני הטרוסקסואלי

אחת הדוגמאות הראשונות לפמיניזם בדלני הטרוסקסואלי היה תא 16, ארגון שנוסד בשנת 1968 על ידי רוקסן דנבר.
בכתב העת הרדיקלי שהוציאה הקבוצה, חברות התא רוקסן דנבר וליסה לגהורן המליצו לנשים "להיפרד מגברים שאינם פועלים באופן מודע לשחרור נשים". אך הקבוצה מעולם לא תמכה בלסביות כאסטרטגיה פמיניסטית, אלא קידמה התנזרות, או לחלופין תקופות של התנזרות במסגרת יחסים הטרוסקסואליים. דנבר ולגהורן ראו בלסביות "לא יותר מאשר פתרון אישי".
עם זאת, העבודה של תא 16 הניחה את היסודות התאורטיים של הבדלנות הלסבית.
בדלנות לסבית

בדלנות לסבית היא צורה של בדלנות פמיניסטית הספציפית ללסביות. היא נחשבה על ידי פמיניסטיות לסביות גם כטקטיקה מיידית וגם כאסטרטגיה לכל החיים. לסביות בדלניות רבות קנו שטחי קרקע בהם יכלו לחיות בנפרד מגברים ומנשים הטרוסקסואליות.
בדלנות לסבית הפכה לפופולרית בשנות ה-1970 בעת שלסביות רבות היו בספק אם למיינסטרים החברתי, ואף לתנועה הלהט"בית, היה מה להציע להן.
בדלנות לסבית > לסביות רדיקלית

התנועה הלסבית הרדיקלית היא תנועה לסבית פרנקופונית, הדומה לתנועה הלסבית הבדלנית שהתקיימה בארצות הברית. היא קמה בצרפת בשנות ה-1980 המוקדמות, בהשראת כתביה של הפילוסופית והתאורטיקנית הפמיניסטית הצרפתייה מוניק ויטיג, והתפשטה במהרה לפרובינציה הקנדית קוויבק.
ויטיג, בהתייחסות לרעיונות של סימון דה בובואר, אתגרה רעיונות של מהותנות ביולוגית, בטענה כי בעלי הכוח בחברה מבנים את הבדלי המין והגזע לצורך מיסוך ניגודי עניינים ושמירה על עמדות שליטה. והיא ובעלות בריתה ראו בהטרוחברתיות (Heterosociability) (מונח מתחום הסוציולוגיה אשר מתאר את היחסים החברתיים עם אדם מן המגדר "ההפוך" בהקשר של בינאריה מגדרית, בדרך כלל לא מהסוג המיני או הרומנטי) כמו גם בהטרוסקסואליות, היבטים של הטרו-כוח, שאליהם צריך להתנגד.
בדלנות הייתה, במובן הזה, הזדמנות עבור לסביות להפחית את ההשפעה של הבדלי הכוח המובנים האלו על חייהן.
בדלנות במקומות שונים בעולם > צרפת

התנועה הפמיניסטית המודרנית בצרפת התחילה מאוחר יותר מאשר במדינות מערביות אחרות, ונקודת הפתיחה שלה נחשבת למאורעות מאי 1968, כאשר רוח האקטיביזם הרדיקלי הביא מספר פעילות, ביניהן מוניק ויטיג, אנטואנט פוק וז'וזיאן שאנל, להקים את Mouvement de libération des femmes, התנועה לשחרור נשים. כתביה של ויטיג הפכו לקאנוניים לא רק עבור התנועה בצרפת, אלא עבור התנועה הלסבית הרדיקלית באשר היא. בספרה Les Guerilleres, מתארת ויטיג מלחמה אכזרית בין המינים, נשים הנלחמות בגברים בקרבות עקובים מדם. בעבודות מאוחרות יותר, היא הגדירה את הלסביות כמאבק נגד הפטריארכיה, וראתה את הסירוב להטרוסקסואליות כחותר תחת הבסיס המוסדי והאידאולוגי לדיכוי נשים. בכך, תרמה ויטיג לרעיון הלסביות הפוליטית, והניחה יסודות להוגות נוספות, כדוגמת אדריאן ריץ' והמאסה המכוננת שלה "הטרוסקסואליות כפויה והקיום הלסבי" (1980). אך ויטיג העבירה ביקורת על התנועה הבדלנית האמריקאית, מכיוון שזו לא מיצבה את ההטרוסקסואליות כמשטר שאותו צריך להפוך, אלא כמסגרת שבתוכו לסביות ביקשו לייצר מרחבים מהותניים משלהן.
במהלך שנות ה-1970, התנועה הרדיקלית בצרפת דעכה לטובת תנועת écriture féminine, או "כתיבת נשים", אותה מייצגת ההוגה הלן סיקסו, שהפכה את התנועה ליותר פילוסופית ומבקרת תרבות, מאשר בעלת אידאולוגיות פרקטיות.
בדלנות במקומות שונים בעולם > אנגליה

בשנות ה-1970 וה-80 קמו באנגליה מספר ארגונים פמיניסטים מהפכניים, כאשר המוכרת מביניהם היא הקבוצה המהפכנית הפמיניסטית בלידס (Leeds Revolutionary Feminist Group). קבוצות אלו נוצרו כחלק מתגובת נגד לזרם הפמיניסטי הליברלי שהיה הזרם המרכזי בתקופה. קבוצת לידס הקבוצה הדגישה בעקרונותיה את החשיבות של מרחבים לנשים בלבד, ובזיהוי אלימות גברית כלפי נשים או האיום בה כאבן היסוד של דיכו נשים. הקבוצה הייתה ידועה בעיקר בשל שתי סיבות: אחת, ארגון מצעדי "לקחת בחזרה את הלילה" (Take Back the Night) למען ביטחונן של נשים ברחבי הממלכה המאוחדת, ב-1977, שנת הקמת הארגון. השנייה הייתה כתיבת החוברת "Political Lesbianism: The Case Against Heterosexuality" (לסביות פוליטית: הטיעון נגד הטרוסקסואליות) ב-1979. החוברת קראה לנשים להפוך ללסביות פוליטית, כאשר היא הגדירה כלסבית כל אישה אשר נמנעת מפעילות הטרוסקסואלית, לאו דווקא כזו ששוכבת עם נשים. היא טוענת שנשים חייבות להימנע מיחסים הטרוסקסואליים, ככן זהו האמצעי העיקרי להחיל שליטה מערכתית על נשים. היא הוקיעה נשים הטרוסקסואליות כמשתפות פעולה עם האויב.
קבוצת לידס הייתה שונה בקבוצות בדלניות אחרות שכן היא התנגדה להתייחסות לבדלנות כסגנון חיים או מטרה בפני עצמה, אלא כאמצעי במאבק בפטריארכיה ובדיכוי נשים. העמדות של הקבוצה גם באו תחת התקפה מצד קבוצות לסביות אחרות שהתנגדו לטענה שלסביות היא בחירה.
בדלנות במקומות שונים בעולם > איטליה

התנועה הפמיניסטית באיטליה במחצית השנייה של המאה ה-20 התמקדה בעיקר בזכויות בהקשר של איסורי הכנסייה הקתולית, כך שמאבקים מרכזיים היו על הזכות להתגרש והזכות להפלות, מאבקים המקושרים דווקא להטרונורמטיביות וחיים משותפים עם גברים. אך בסוף המאה ובתחילת המאה ה-21, הפמיניזם האיטלקי החל יותר ויותר לעסוק ברעיונות בדלניים, בדיוק כאשר התנועות-האחיות בארצות הברית ומקומות אחרים שככו. לדברי החוקרת קרון לזארו-וייס, התנועה מתקיימת בעיקר בכתיבה, תרבות ותאוריה, ולא כתנועה פרקטית או אסטרטגיה, והיא טוענת שהסיבה היא שהפמיניזם האיטלקי מעולם לא "מצא בית", והתקיים תמיד בתוך תנועות אחרות, כמו תנועות סוציאליסטיות או אנרכיסטיות. ולכן, מאז שנות ה-90 מפתחות רעיונות של הוגות שהשפיעו על דור קודם של פמיניסטיות בארצות אחרות, כמו אדריאן ריץ', מרי דיילי, ושולמית פיירסטון. גם במרחב התאורטי הזה, בדלנות פמיניסטית אינה הזרם המרכזי באיטליה, שם גם פמיניזם הטרוסקסואלי מתקשה להתקיים מאז הגל הסוחף של התקופה שלאחרי התקופה הפאשיסטית, אז היו עיקר ההישגים למען זכויות נשים, מתוך המאבקים הרדיקליים של התקופה.
בדלנות במקומות שונים בעולם > קניה

הכפר אומוג'ה שבקניה קם בשנת 1990 כיישוב מטריארכלי לנשים בלבד. המייסדת, רבקה לולוסולי ייעדה את הכפר כמקום מפלט לנשים שורדות אלימות מצד בני זוגן או הסביבה, וכן ילדות הנמלטות מנישואים כפויים. לולוסולי היא בת לאומת הסמבורו, שם נשים כפופות לחלוטין לגברים: אין ביכולתן להחזיק בקרקע או רכוש אחר, והן עצמן נחשבות לרכושם של הגברים. הן עוברות השחתת איבר המין הנשי, נישואים כפויים, אונס ואלימות מצד בעליהן. בשנות ה-90 היה גל דיווחים על אונס נשות סמבורו מצד חיילים בריטים, אשר במהלכו הועמדו למשפט חיילים בגין אונס של 1,400 נשים, אך כל ההליכים בוטלו. הנשים שדיווחו על אונס נודו ממשפחותיהן, והפכו למחוסרות דיור או אמצעי מחייה. לולוסולי החליטה שעדיף להן לחיות בכוחות עצמן. היא מאמינה שביטחונן של נשים תלוי בהתנתקות מגברים. כחמישים נשים חיות בכפר, עם 200 ילדים. בנוסף להצעת מחסה לנשים וילדות בכפר, הנשים הקימו בית ספר אזורי ומעבירות סדרות חינוך בנוגע להשחתה גניטלית ונישואי ילדות. הנשים, ולולוסולי בפרט, חוות איומים והתקפות תכופות מצד גברים בני עמן.
ביפוביה וטרנספוביה

הבדלנות הלסבית התייחסה בעוינות רבה לנשים ביסקסואליות. גישה זו לא הייתה רק משום שסקס עם גברים היה אסור על פי עקרונות התנועה, אלא כי הבדלניות הלסביות האמינו שמבחינה היררכית, לביסקסואליות יש יתרונות עליהן, ושהן יכולות להימנע מדיכוי כי הן יכולות "לעבור מתחת לרדאר", ולוודא את מעמדן כבנות זוג לגברים עם הביטחון הנלווה לכך בחברה הפטריארכלית. הן ראו ביכולת הזו לעבור, לכאורה, בין גברים לנשים לא רק כיתרון, אלא כבגידה בנשים, כסטטוס שחותר תחת המאבק הפמיניסטי, כפי שכתבה חברת הפיוריז לורטה אולמשניידר, "זה הן או אנחנו".
הרוב המכריע של המרחבים הבדלניים היו מיועדים למה שהפעילות כינו Womyn-born womyn (אנ'), או "אישה שנולדה כאישה" (יחד עם האיות האלטרנטיבי שבא לאתגר את הנורמה ששמה גברים במרכז). כלומר – מי שזוהתה בלידתה כנקבה, גודלה כבת, ומזוהה ומזדהה כאישה. גישה זו מדירה מראש נשים טרנסג'נדריות או בעלות כל זהות בלתי בינארית. רבות ממנהיגות הזרם הבדלני או הלסביות הפוליטית כתבו מאסות וספרים נגד טרנסג'נדריוּת וטרנסקסואליוּת, ביניהן רובין מורגן, שילה ג'פריז ((2013) Gender Hurts: A Feminist Analysis of the Politics of Transgenderism), כתבת הגרדיאן ג'ולי בינדל, והסופרת ג'רמיין גריר ((1999) The Whole Woman). הטענות המרכזיות של המחזיקות בגישה זו כוללות שטרנסג'נדריזם, כפי שהן מכנות זאת, מחזקת תפקידי מגדר פטריארכליים וסטריאוטיפים מגדריים; שמגדר הוא מהותי למין (נקבה היא אישה וזכר הוא גבר), שגם אם ניתן לכבד זהויות מגדריות, נשים טרנסג'נדריות חוברתו כגברים ומחזיקים בפריווילגיות גבריות; ושככל שמדובר בגברים מדובר בסכנה לנשים ולכן צריך להחזיק במרחבים בטוחים לנשים אליהן אין לנשים טרנסג'נדריות גישה. ג'ניס ריימונד, בספרה The Transsexual Empire: The Making of the She-Male משנת 1979, כתבה שהתופעה הטרנסקסואלית נועדה "לעשות קולוניזציה לזהות, פוליטיקה, תרבות ומיניות הפמיניסטיות" וכן ש"כל הטרנסקסואלים אונסים את גופן של נשים על ידי רידוד הצורה הנשית לכדי חפץ, וניכוס גוף זה לעצמם... הם פשוט כורתים את האמצעי הברור ביותר לפלישה אל נשים, כדי לעשות רושם שאינם פולשניים."
ב-2008, נטבע המונח TERF‏ (Trans-Exclusionary Radical Feminist) על ידי פמיניסטיות רדיקליות כדי לתאר זרם מחשבה זה, ולהבחין בינו לבין הזרם הרדיקלי שהוא פרו- או נייטרלי לגבי טרנסג'דריות. עם התעוררות האקטיביזם הטרנסג'נדרי בשנות ה-2010, וסימון והתנגדות גדולה לגישה זו, החלו רבות ממחזיקות דעות אלה לראות במונח כינוי גנאי.
התייחסויות תאורטיות

ואלרי סולאנס, במניפסט החלאה אותו כתבה ב-1967, הציעה כי גברים הרסו את העולם, ושזה כעת תפקידן של נשים למגר את הגברים מן העולם על מנת לתקן את המעוות.
בשנת 1982 פרסמה ברברה סמית, אחת המחברות של הצהרת קולקטיב נהר קומבהי, שיחה על פמיניזם שחור ואקטיביזם לסבי שניהלה עם אחותה, בברלי סמית. בדיון היא מביעה חששות כי, "מכיוון שלסביות של צבע נאלצות להיאבק בו זמנית נגד גזענות של נשים לבנות (ונגד סקסיזם), בדלנות מעכבת את היכולת לכרות בריתות (נחוצות) עם גברים של צבע". סמית כתבה כיצד גזע ממקם לסביות של צבע באופן שונה ביחס לגברים מאשר לסביות לבנות, מכיוון ש"נשים לבנות עם פריווילגיה מעמדית לא שותפות בדיכויין עם גברים לבנים. הן נמצאות בעמדה ביקורתית ואנטגוניסטית, בעוד נשים שחורות ונשים אחרות של צבע בהחלט חברות לדיכוי עם הגברים בני אותו הגזע כמותן". סמית הבחינה בין התאוריה של בדלנות לפרקטיקה, וקבעה כי זו הדרך שבה הבדלנות יושמה אשר הובילה ל "התייחסות מבודדת ו'סינגל-אישו' (של סוגיה בודדת) בהבנה וביישום של פוליטיקה [פמיניסטית], אשר מתעלמת מהטווח הרחב של דיכויים אשר נשים חוות".
הפמיניסטית סוניה ג'ונסון, בעוד שבכללי עודדה מדיניות בדלנית רחבה, ציינה כי הסיכון בבדלנות פמיניסטית הוא שהיא מגדירה את עצמה באמצעות מה שהיא מנסה להיבדל ממנו, כלומר גברים.
המשוררת הלסבית ג'ול גומז התייחסה במאסה Out of the Past להיסטוריה האישית שלה, ולנשים ההטרוסקסואליות והגברים השחורים השזורים בה, והסבירה כי "התנתקות מכל אלה שהיו חלק מההישרדות שלנו היא זינוק שהרבה נשים של צבע לעולם לא יוכלו לבצע".
מבקרת התרבות אליס אקולס מתארת את התהוותה של התנועה הלסבית הבדלנית כתגובה למה שהיא רואה בתור גישות הומופוביות מצד ארגונים פמיניסטיים הארגון הלאומי לנשים. אקולס טוענת כי הופעת נושא המין (הלסבי) "הטריד פמיניסטיות הטרוסקסואליות רבות, שמצאו בתנועת הנשים הפוגה מבורכת מן המיניות". היא ראתה בבדלנות לסבית אסטרטגיה להתיר את הקשר בין לסביות וסקס, כדי שנשים הטרוסקסואליות בתנועה הפמיניסטית ירגישו יותר בנוח.
בדלנות בספרות ובתרבות

עקרון מרכזי של הבדלנות הלסבית הייתה בניית קהילות חלופיות באמצעות "יצירת ארגונים, מוסדות, ומרחבים חברתיים של נשים... חנויות ספרים, מסעדות, הוצאה לאור קולקטיבים, וליגות סופטבול עודדו פריחה של תרבות לסבית".
בדלנות בספרות ובתרבות > ספרות

בספרה הדיאלקטיקה של המין, קבלה התאורטיקנית הפמיניסטית-רדיקלית ש"אין אפילו ספרות אוטופית פמיניסטית בנמצא". פיירסטון הגדירה אוטופיה כזו כמקום בו החברה נפטרת מהבדלים ביולוגיים בין המינים (למשל, תפקידי רבייה), וכן ממגרת את יחסי הכוחות הקיימים בין קבוצות שונות, בהתבסס על מין, גזע, או מעמד חברתי-כלכלי.
אך למעשה, בדלנות לסבית ובדלנות פמיניסטית היוו השראה ליצירה רבה של אמנות ותרבות ששיקפו את החזון של חברה אשר נשים במרכזה, ובעיקר מדע בדיוני פמיניסטי-לסבי, שבו טכנולוגיות חדשות בתחום הרבייה האנושית יצרו אוטופיות לסביות, וביטלו את הצורך בגברים לצורך רבייה אנושית.
https://www.atlantis-press.com/php/download_paper.php?id=13090
utopian wirting "rediccovered"... 70s, due to pressure/rise of women's studies
These three important women's utopian texts have been largely ignored within mainstream utopian studies, and did not appear in utopian bibliographies until the 1970s. It was not until feminist critics began to address the neglect of women's utopias in the 70s that women's utopian texts became visible for the first time, and in the process, many were discovered, recovered and some republished.
בין הספרים שעסקו באוטופיות בדלניות ומיגור הבדלי מין ומגדר:
City of Ladies מאת כריסטין דה פיזאן (Christine de Pizan)‏ (1405):
The Description of a New World Called the Blazing World  מאת מרגרט קוונדיש (1666): האוטופיה הפמיניסטית האנגלית הראשונה
Three Hundred Years Hence מאת מרי גריפית (1836): האוטופיה הפמיניסטית האמריקאית הראשונה
ארצן, מאת שרלוט פרקינס גילמן (1915): חזון של חברה נשית בה קונפליקט ומלחמה כבר אינם קיימים, ורבייה נעשית באמצעים א-מיניים.
וונדר וומן, הקומיקס מאת ויליאם מרסטון ואשתו אליזבת הולוויי מרסטון משנות ה-1940, תיאר חברה מטריארכלית של נשים בלבד, בה שוררים שלום ואחווה
צד שמאל של החושך מאת אורסולה לה גווין: בספר זה תיארה לה גווין חברה של הרמאפרודיטים, שבה אין הבחנה מינית או מגדרית בין הנפשות המאכלסות אותה, ולכן אין פריווילגיה גברית או חלוקה לתפקידי מגדר.
ספריה של מארג' פירסי
The Wanderground מאת סאלי מילר גריהארט (1978): רומן בדלני אוטופי המבוסס על ניסיונה האישי של המחברת בקרב קולקטיבים כפריים של לסביות בדלניות
הגבר הנקבי מאת ג'ואנה ראס (1975)
Sarah Hall’s Daughters of the North (2007)
בדלנות בספרות ובתרבות > כתבי עת

בשנות ה-1970, לסביות ופמיניסטיות הקימו רשת ענפה של פרסומים, הוצאות לאור, מגזינים, וכתבי עת המיועדים, כפי שהקפידו לציין, "לנשים בלבד" או "ללסביות בלבד", מגמה שהמשיכה עד שנות ה-1990. ביניהם, המגזין הלסבי שיצא לאור בלונדון, Gossip: a journal of lesbian feminist ethics, Lesbian Feminist Circle, כתב עת לסבי שפורסם על ידי קולקטיב בוולינגטון, ניו זילנד, כתב העת האוסטרלי Sage: the separatist age פרסומים קנדיים כללו את Amazones d'Hier, Lesbiennes d'Aujourd'hui, ממונטריאול, והמגזין Killer Dyke פורסם על ידי "Flippies" (Feminist Lesbian Intergalactic Party המפלגה הלסבית-פמיניסטית האינטרגלקטית), שהייתה מבוססת בשיקגו. והירחון The Furies של הקולקטיב הספרטיסטי באותו השם..
בדלנות בספרות ובתרבות > מוזיקה

שנות ה-1970 המוקדמות היו תקופה פורה בז'אנר שנקרא Womyn's music (כאשר האיות באנגלית של המילה אישה מוציאה כל הקשר למילה גבר, man או men), אשר רוב היוצרות והעוקבות שלו היו פמיניסטיות בדלניות. מקסין פלדמן ואלכס דובקין היו שתי יוצרות מוקדמות בתחום.
פסטיבל מוזיקת הנשים במישיגן (Michigan Womyn's Music Festival) נוסד בשנת 1976, ונערך מדי קיץ עד שנת 2015. הפסטיבל הוקם על טהרת עקרון הבדלנות, כדי "לתמוך בצורך של נשים להתנתק מדי פעם... מהפוליטיקה, מוסד, ותרבות של גברים". בנוסף למוזיקה והופעות, הפסטיבל כלל סדנאות בנושאים פמיניסטיים ופעילויות אחרות. הפסטיבל עורר מחלוקת כאשר גירש ממנו נשים טרנסג'נדריות, והעימות החריף שנוצר בקרב קהילות פמיניסטיות ולהט"ביות בנושא זה היה בין הסיבות העיקריות שהפסטיבל הפסיק להתקיים.
בדלנות בספרות ובתרבות > קולנוע

סרט הערפדים הגרמני משנת 2010, "We Are the Night", עוסק ברעיון הבדלנות. בסרט, הערפדיות קיימו ג'נדרסייד נגד הערפדים לקראת סוף המאה ה-19, ומסכימות בינן לבין עצמן לעולם לא להפוך גברים בני אנוש לערפדים, וכן חיות בחברה של נשים בלבד.
הסרט הפולני משנת 1984, Sexmission, עוסק בחברה דיסטופית בה חיות נשים בלבד, אחר שכל הגברים מתו. הסרט הוא קומי-סאטירי, המרמז על החיים בגוש המזרחי בתקופה לפני נפילת חומת ברלין.
ראו גם

לסביות פוליטית
פמיניזם לסבי
הגל השני של הפמיניזם
פמיניזם רדיקלי
לקריאה נוספת

Lesbian Nation  ‏(1973) הוא אוסף מאסות שנכתבו על ידי ג'יל ג'ונסטון ופורסמו במקור ב"וילג' ווייס", ובו ג'ונסטון דנה באופנים שונים של התנתקות ממוסדות שבשליטת גברים.
Lucia-Hoagland, Sarah and Penelope, Julia. For Lesbians Only: A Separatist Anthology. Onlywomen Press, Ltd. (1988) ISBN 978-0-906500-28-6.
Bev Jo, Dykes Loving Dykes: Dyke Separatist Politics For Lesbians Only, Battleaxe Press (1991) ISBN 978-0964203501
גרובר וושינגטון

| --- | --- |

וושינגטון בשנת 1995
 לידה:  12 בדצמבר 1943 באפלו, ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  17 בדצמבר 1999 (בגיל 56) מנהטן,ניו יורק, ארצות הברית
 מקום קבורה:  פנסילבניה 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1967–1999 (כ־32 שנים)
 מקום לימודים:  East High School 
 עיסוק:  מוזיקאי
 סוגה:  ג'אז 
 כלי נגינה:  סקסופון ועוד
 חברת תקליטים:  CTI רקורדס, קולומביה רקורדס, אלקטרה רקורדס 
 www.groverwashingtonjr.com
 פרופיל ב-IMDb
 
גרובר וושינגטון ג'וניור (באנגלית: Grover Washington Jr; ‏12 בדצמבר 1943 – 17 בדצמבר 1999) היה סקסופוניסט ג'אז-פאנק וסול-ג'אז אמריקאי. יחד עם ווס מונטגומרי וג'ורג' בנסון, הוא נחשב בעיני רבים לאחד ממייסדי ז'אנר הג'אז החלק. הוא כתב חלק מחומריו ולאחר מכן הפך למעבד ומפיק.
לאורך שנות ה-70 וה-80, וושינגטון עשה כמה מהלהיטים הבלתי נשכחים של הז'אנר, כולל: Mister Magic", "Reed Seed", "Black Frost", "Winelight", "Inner City Blues", "Let it Flow (עבור Dr. J) ו"The Best is Yet to Come". בנוסף, הוא הִרבה בלהופיע עם אמנים אחרים, כולל ביל ווית'רס בלהיטו "Just the Two of Us", פטי לה-בל ב-"The Best Is Yet to Come" ופיליס היימן ב-"A Sacred Kind of Love". הוא זכור גם בזכות ההתייחסות שלו לקלאסיקה של דייב ברובק "Take Five", ובגרסת "Soulful Strut" משנת 1996.
ראשית חייו

וושינגטון נולד בבפאלו, ניו יורק, ארצות הברית, ב-12 בדצמבר 1943. אמו הייתה במקהלה בכנסייה, ואביו היה אספן של תקליטי גרמופון ג'אז ישנים וגם סקסופוניסט, כך שהמוזיקה הייתה בכל מקום בבית. במהלך שנות ילדותו נחשף לדמויות חשובות בעולם הג'אז, כגון בני גודמן, פלטשר הנדרסון ואחרים כמוהם. בגיל 8, גרובר האב נתן לג'וניור סקסופון. הוא התאמן והיה מתגנב למועדונים כדי לראות מוזיקאים מפורסמים של באפלו בלוז. אחיו הצעיר, המתופף דריל וושינגטון, היה הולך בדרכו, היה לו גם אח צעיר נוסף בשם מייקל וושינגטון, שהיה נגן עוגב מוכשר של מוזיקת גוספל ששולט בעוגב המונד B3. הוא היה חלק מהרכב ווקאלי, The Teen Kings, שכלל את לוני סמית'.
קריירה > ראשית הקריירה

וושינגטון עזב את באפלו וניגן עם להקה מהמערב התיכון בשם Four Clefs ולאחר מכן עם שלישיית Mark III מאוהיו. זמן קצר לאחר מכן, הוא גויס לצבא ארצות הברית, שם פגש את המתופף בילי קובהם. עמוד התווך המוזיקלי בעיר ניו יורק, קובהם הכיר את וושינגטון למוזיקאים בניו יורק רבים. לאחר שעזב את הצבא, וושינגטון עסק עצמאית בכישרונותיו ברחבי העיר ניו יורק, ובסופו של דבר נחת בפילדלפיה ב-1967. ב-1970 וב-1971, הוא הופיע בשני האלבומים הראשונים של ליאון ספנסר ב-Prestige Records, יחד עם אידריס מוחמד ומלווין ספארקס.
הכישרון הגדול של וושינגטון הגיע כאשר איש הסקקסונים האלט האנק קרופורד לא הצליח לעשות תאריך הקלטה עם Kudu Records של קריד טיילור, וושינגטון תפס את מקומו, אף על פי שהוא היה גיבוי. זה הוביל לאלבום הסולו הראשון שלו, Inner City Blues. הוא היה מוכשר והפגין את הלב והנשמה עם סקסופונים סופרן, אלט, טנור ובריטון. מרענן לזמנו, הוא התקדם למיינסטרים של הג'אז.
קריירה > עלייתו בפופולריות

בעוד ששלושת אלבומיו הראשונים ביססו אותו ככוח במוזיקת הג'אז והנשמה, זה היה אלבומו הרביעי ב-1974, Mister Magic, שהוכיח הצלחה מסחרית גדולה. האלבום טיפס למקום הראשון במצעד אלבומי ה-R&B של בילבורד ולמקום ה-10 במצעד 40 האלבומים המובילים של בילבורד. שיר הכותרת הגיע למקום השני. 16 במצעד הסינגלים של R&B (מספר 54, פופ). כל האלבומים הללו כללו את הגיטריסט אריק גייל כחבר כמעט קבוע בארסנל של וושינגטון. ההמשך שלו על Kudu ב-1975, Feels So Good גם הגיע למקום הראשון במצעד אלבומי ה-R&B של בילבורד ומקום 10 במצעד אלבומי הפופ. שני האלבומים היו חלקים מרכזיים בתנועת הג'אז-פאנק של אמצע שנות ה-70.
שורה של תקליטים עטורי שבחים הביאו את וושינגטון דרך שנות ה-70, והגיעו לשיא על כל מה שהוא יעשה מכאן ואילך. Winelight (1980) היה האלבום שהגדיר את כל מה שבוושינגטון עוסקת אז, לאחר שחתם בחברת Elektra Records, חלק מקבוצת Warner Music הגדולה. האלבום היה חלק, התמזג עם R&B ותחושת האזנה קלה. אהבתו של וושינגטון לכדורסל, במיוחד לפילדלפיה 76', הובילה אותו להקדיש את הרצועה השנייה, "Let It Flow", לג'וליוס ארווינג (ד"ר ג'יי). גולת הכותרת של האלבום הייתה שיתוף הפעולה שלו עם אמן הנשמה ביל וויתרס, "Just the Two of Us", להיט ברדיו במהלך האביב והקיץ של 1981, בשיאו במקום הראשון. 2 ב-Billboard Hot 100. האלבום זכה לתהילה ב-1981, וגם זכה בפרסי גראמי ב-1982 עבור שיר ה-R&B הטוב ביותר ("Just The Two of Us"), וביצוע הג'אז פיוז'ן הטוב ביותר ("Winelight"). "Winelight" היה מועמד גם לתקליט השנה ושיר השנה.
בעידן שאחרי Winelight, וושינגטון זכה לתהילה שהולידה קבוצה חדשה של כישרונות שתטביע את חותמה בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90. הוא ידוע בכך שהביא את קני ג'י לקדמת הבמה, כמו גם אמנים כמו וולטר ביזלי, סטיב קול, פמלה ויליאמס, נג'י, בוני ג'יימס וג'ורג' הווארד. השיר שלו "Mr. Magic" מצוין כבעל השפעה על מוזיקת גו-גו החל מאמצע שנות ה-70.
מותו

ב-17 בדצמבר 1999, חמישה ימים לאחר יום הולדתו ה-56, וושינגטון התמוטט באולפנים של CBS בניו יורק בזמן ששהה מאחורי הקלעים אחרי שביצע ארבעה שירים עבור תוכנית הבוקר של הרשת. הוא נלקח לבית החולים סנט לוק'ס-רוזוולט, שם נקבע מותו בסביבות השעה שבע וחצי בערב. הרופאים שלו קבעו שהוא לקה בהתקף לב מסיבי. הוא נקבר בבית הקברות ווסט לורל היל בבאלה סינוויד, פנסילבניה.
הנצחה

ציור קיר גדול של וושינגטון, חלק מתוכנית אמנויות הקיר של פילדלפיה, נמצא ממש דרומית לצומת הרחובות ברוד ודיימונד. חטיבת ביניים בפילדלפיה באזור אולני של העיר נקראת על שם וושינגטון. חטיבת הביניים של גרובר וושינגטון ג'וניור נותנת מענה לתלמידי כיתות 5–8 המתעניינים באמנויות היצירה והבמה.
יש ציור קיר המוקדש לגרובר וושינגטון ג'וניור בבפאלו, שם גדל ולמד בבית הספר.