יוחאי בן-נון
פיקוד על חיל הים

בן-נון קיבל את הפיקוד על חיל מהים מאלוף שמואל טנקוס ב-1 במרץ 1960, והועלה לדרגת אלוף. הוא מילא תפקיד זה כשש שנים, עד 2 בינואר 1966. במהלך פיקודו על חיל הים חתר בן-נון לבסס את חיל הים כזרוע ימית חזקה של צה"ל, דבר שהיה בניגוד לדעתם של אנשי המטה הכללי, שסברו שחיל הים צריך להיות לכל היותר כוח מסייע לחילות האוויר והיבשה, אולם בסופו של דבר הצליח בן-נון להוכיח את חיוניותו של חיל ים חזק, ושרק הוא יכול למנוע הטלת מצור ימי על מדינת ישראל.
במהלך פיקודו קלט החיל את הצוללות הראשונות שלו (מדגם S): אח"י תנין (צ-71) בפיקוד יוסף דרור, שהגיעה לישראל בסוף 1959, ואח"י רהב (צ-73) בפיקוד הדר קמחי, שהגיעה ביוני 1960. החיל נערך לרכישת צוללות נוספות גדולות יותר (מדגם T), ובן-נון גם חתר לרכישת צוללות בעלות יכולת שיגור של טילים בליסטיים, אולם התוכנית לא יצאה אל הפועל בשל התנגדות מפקדיו. כמו כן נמשך פיתוחו של הטיל גבריאל, הדגם הראשון של טילי ים-ים בשימוש החיל ואחד הראשונים בעולם.
בתחילת כהונתו קיים בן-נון תהליך חשיבה בו הגיע פיקוד חיל הים למסקנה שיש צורך בשדרוג הכוח הימי. ביטחון ישראל בים אינו מאפשר להסתפק ביכולת הגנת החופים וביצוע מבצעים עלומים, אלא מפיתוח יכולות התקפיות שבהן משולב חיל הים במאמץ הכללי בעת מלחמה. מניסיונו במלחמת העצמאות, רצה בן-נון בנשק שאינו מחייב מבצעי גבורה מיוחדים, ומניסיונו בקרב נגד איברהים אל אוול רצה בנשק שיכריע את הקרב מטווח רחוק ובזמן קצר. המצאת הטיל המתביית איפשרה לנתק את הקשר הישיר בין עוצמה קרבית לגודל כלי השיט. נוצרה אפשרות להשגת המטרה מבלי לחרוג ממסגרת תקציבית סבירה.
גובשה לחיל הים תפישת הפעלה חדשה, שמאוחר יותר נקראה "ספינות סער". לפי הגדרתו של בן-נון, חיל הים "יצא למרחב" בהפעלת ספינות קטנות רבות, שיישאו חימוש מדויק היכול לפגוע מרחוק ולהכריע בזמן קצר את כלי השיט של האויב, הן ספינות הטילים. תהליך הרכש וההצטיידות בספינות סער נדרש להיות קצר, ולקראת סוף כהונתו של בן-נון כמפקד חיל הים נחתם החוזה הראשון לבנייתן.
תפיסת ספינות הסער והמהירות בה יושמה הוכיחו את עצמן בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים. חיל הים, שפעל ביוזמה התקפית, הצליח להביס את חיל הים המצרי ואת הצי הסורי, בקרבות שנערכו במימי החופים שלהם, ובכך לשבש את המצור על ישראל במזרח הים התיכון. חופש התנועה שהושג בנתיבי השיט לישראל היה מרכיב חיוני בהחלטת ארצות הברית לאספקה בהישט.
דברי אלוף יוחאי בן-נון בדיון מטכ"ל בינואר 1963, בו הוחלט על פרויקט הסטי"לים:
”חיל הים מיצה את כל הפתרונות האפשריים לבעיית הזירה הימית באמצעות סדר הכוחות הקיים... יש לקיים צי אשר ישיג את עיקר משימתו בדרך המהירה והזולה של השמדת ציי האויב בימי הלחימה הראשונים ושיהיה מסוגל לענות על מירב המשימות שנדרשות על ידי המטה הכללי בנושאי מלחמה כוללת, מלחמה מוגבלת וביטחון שוטף.
הפתרונות גלומים בשינוי התפיסה ובפיתוח נשק עדיף שישרת את התפיסה.
הנשק הנדרש: סטי"לים וצוללות, ובתמורה השבתה של המשחתות והטרפדות שסיימו את תפקידם.”
עיקרי התפיסה היו:
עיקר כוחו של חיל הים יתבסס על דגם אחיד של ספינה מהירה, קטנת ממדים וזולה יחסית, אשר יקנה לה את היתרונות באים:
הספינה תהיה מסוגלת להתמודד עם משחתות וסטי"לים גם יחד, והודות למהירותה להכתיב את תנאי הקרב.
לספינה תהיה עצמאות אופרטיבית כספינה בודדת או כחלק מכוח משימה.
הספינה תהיה חמושה בטילים מונחים ובתותחים אוטומטיים דו תכליתיים מבוקרי מכ"ם. היחס בין תותחים לטילים יהיה ניתן לשינוי בהתאם לאופי המשימות, וכן ניתן יהיה להרכיב כוחות משימה בצירופים שונים של חימוש.
מהירות - הספינה תוכל לנוע במהירות שיוט רצופה שתאפשר מעבר מהיר מאזור לאזור וריכוז כוח בנקודת הכרעה. טווח ההפלגה יענה על כל משימה באגן המזרחי של הים התיכון.
כושר ימי - לספינה יהיה כושר שיט טוב בים סוער.
אפשרות למעבר לבנייתן בארץ, לאחר קליטת הסדרה הראשונה שתבנה בחו"ל.
בן-נון, בהיותו מפקד חיל הים, יזם פיתוח של כלי שיט נוסף - "אריה", דמוי טורפדו, שיהיה מונהג על ידי לוחם בודד. ה"אריה" תוכנן להיות בעל טווח שיט גדול, המסוגל לפעול גם בתנאי ים קשים. אולם עם פרישתו של בן-נון, שהיה היוזם והכוח המניע של הפרויקט, מהפיקוד על חיל הים, הוקפא המיזם ובוטל.