stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכס בנד

| --- | --- |

 לידה:  8 ביוני 1981 (בן 43) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2000 
 סוגה:  רוק אלטרנטיבי 
 סוג קול:  בס-בריטון 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה, סקסופון, פסנתר 
 חברת תקליטים:  RCA רקורדס 
 בן או בת זוג:  ג'ניפר סקיי 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלכסנדר מקס בנד (באנגלית: Alex Band; נולד ב-8 ביוני 1981) הוא זמר אמריקאי ממוצא יהודי. לשעבר סולן להקת דה קולינג.
ביוגרפיה

בנד נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה לבמאי סרטי האימה דלי התקציב, צ'ארלס בנד, יהודי, ולמֱדָה בנד, נוצרייה. השניים התגרשו כשאלכס היה ילד. כילד הופיע בתפקידים קטנים בשניים מסרטיו של אביו: "אדון הבובות 2" ו"ד"ר מורדריד". בנוסף כיכב בתפקיד הראשי בקומדיה "רחוק" (1993), שיצאה ישירות לספריות הווידאו. החל לנגן על גיטרה ולכתוב שירים בגיל 8, כשהוא מושפע מהלהקות פרל ג'אם, בון ג'ובי ו- U2. גדל בלוס אנג'לס ברחוב הנקרא "Camino Palmero" (כשם אלבום הבכורה של דה קולינג) ולמד ב"Oakwood High School", אולם נשר מהלימודים כשהיה בכיתה י'. בגיל 15 חתם על חוזה הקלטות עם שותפו המוזיקלי, אהרון קמין בחברת התקליטים "תקליטי RCA". ארבע שנים אחר כך קיבל את פרסומו הראשון כשהופיע בסרט "חופשיות על הבר", כשלאחריו החל להתפרסם כסולן להקת "דה קולינג". הוא נודע בזכות קולו הבוגר (יחסית לגילו הצעיר), המזכיר את קולו של בארי וייט והופעותיו האנרגטיות על הבמה.
"דה קולינג" יצאו לסיבוב הופעות מסביב לעולם ב-2002 וב-2004.
בקיץ 2003 שר ביחד עם סנטנה את הלהיט "Why Don't You & I", שכתב צ'אד קרוגר, סולן להקת ניקלבק. הצלחתו של השיר הייתה לסנונית הראשונה לקריירת הסולו של אלכס בנד, כשבראשית 2005 חתם בחברת התקליטים "Geffen Records", כשאלבום הבכורה שלו ייצא במהלך 2007.
בנד נשוי לשחקנית ג'ניפר סקיי מאז ה-25 ביולי 2004.
מלבד היותו זמר, מנגן בנד על גיטרה, פסנתר וסקסופון.
אמהרה (אזור היסטורי)

אמהרה (געז: አምሃራ; גם: אמחרה, געז: አምሓራ) אזור היסטורי במרכז-צפון אתיופיה. גבולותיו הם נהר וונצ'ת בדרום המשמש כגבול עם שוואה, הנילוס הכחול במערב שהוא הגבול עם בגמדר, נהר הבשלו בצפון-מערב ובצפון שמשמש גבול עם לסתה ואנגות, ומדבר דניקל במזרח.
ההשערה היא שבזמנים עברו אכלסו את האזור האגאו. האזכור הראשון לאזור מגיע מתוך מסורת אתיופית, אשר מתוארכת למאה ה-9 וטוענת כי המלך האקסומי דגנג'ן שלח לאזור מיסיונרים. במאה ה-12 מוזכרת מלחמה בין אנשי אמהרה לבין הוורג'י, שכניהם ממזרח. במאה ה-13 הדיחו אנשי אמהרה ובראשם המלך המקומי יקונו אמלק את אחרון קיסרי הזאגווה.
האזור הוא מקום לידתה של השפה האמהרית שנוצרה משילוב של השפות האתיופיות-שמיות עם השפות הכושיות המרכזיות. האמהרית שימשה כלשון הרשמית של האימפריה האתיופית ועם התפשטות האימפריה היא החלפה את שפות האזורים שסופחו וכיום זוהי שפת האם של אנשי צפון-מרכז אתיופיה שעברו אמהריזציה.
מן המאה ה-17 ואילך בעקבות התיישבות שבט הוולו מהאורומו באמהרה, האזור החל להיקרא על שמם, כלומר ולו. כיום האזור ההיסטורי כלול ברובו במחוז דרום וולו כחלק ממדינת אמהרה.
לקריאה נוספת

Donald N. Levine, "Amhara" in Siegbert Uhlig (Editor), Encyclopaedia Aethiopica: A-C, Otto Harrassowitz Verlag, 2003, ISBN 3447047461, p. 230-232
Donald N. Levine, Wax & gold: tradition and innovation in Ethiopian culture, University of Chicago Press, 1965
Taddesses Tamrat, Church and State in Ethiopia, 1270-1527, Clarendon Press, 1972
הערות שוליים

↑  Taddesses Tamrat, Church and State in Ethiopia, 1270-1527, Clarendon Press, 1972, p. 5
↑  Tamrat, p. 35
↑  Donald N. Levine, "Amhara" in Siegbert Uhlig (Editor), Encyclopaedia Aethiopica: A-C, Otto Harrassowitz Verlag, 2003, ISBN 3447047461, p. 230
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של אתיופיה ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלברטו זאקרוני

תרשים המערך הטקטי 3-4-3 שבו משתמש זאקרוני
אלברטו זאקֶרוֹני (באיטלקית: Alberto Zaccheroni; נולד ב-1 באפריל 1953) הוא מאמן כדורגל איטלקי. הוא אימן בעבר את נבחרת יפן בכדורגל, והוביל אותה ב-2011 לזכייה בגביע אסיה בכדורגל. עוד בעברו, אימן זאקרוני מספר קבוצות מהבולטות בכדורגל האיטלקי ובהן: אינטר מילאנו, מילאן, יובנטוס ולאציו רומא.
 זאקרוני ידוע בדבקותו במערך הטקטי 3-4-3 ששאר מאמני הכדורגל אינם מרבים להשתמש בו.
ראשית דרכו כמאמן

זאקרוני נולד בעיירה מודולה שבנפת פורלי-צ'זנה. את קריירת האימון שלו החל בגיל צעיר יחסית וב-1983 החל לאמן בקבוצת החובבים של העיר הסמוכה צ'זנאטיקו. עד 1995 הוא אימן במספר קבוצות בליגות נמוכות. בשנה זו החל לאמן את אודינזה לאחר שזו העפילה לסרייה א', בתקופה שבה נודעה כקבוצה ה"מתנדנדת" בין שתי הליגות הגבוהות. בשלוש השנים בהן אימן את אודינזה היא שיפרה בעקביות את מיקומה בליגה, העפילה לגביע אופ"א וסיימה ב-1998 במקום השלישי בליגה האיטלקית.
המועדונים הגדולים בסרייה א'

הישגיו באודינזה הרשימו את המועדונים הגדולים באיטליה והוא הוחתם ב-1998 על ידי מילאן לאחר שנתיים בהן השיגה תוצאות מאכזבות. יחד עמו עברו למילאן שניים מכוכביו הגדולים באודינזה: הגרמני אוליבר בירהוף והדני תומאס הלווג. כבר בעונתו הראשונה הצליחה מילאן לזכות באליפות סרייה א' לאחר שהקדימה את פיורנטינה ולאציו. השנה שלאחר מכן הייתה פחות מוצלחת. מילאן הודחה מליגת האלופות בשלב מוקדם וסיימה במקום השלישי בליגה אך לא היוותה גורם במאבק האליפות. בשנה השלישית היה המצב גרוע אף יותר ולאחר שהודחה על ידי דפורטיבו לה קורוניה מליגת האלופות, פוטר זקארוני על ידי נשיא המועדון, סילביו ברלוסקוני והוחלף באביב 2001 על ידי צ'זארה מלדיני.
לאחר מספר חודשים הובא זאקרוני ללאציו כמחליפו של דינו זוף לאחר פתיחת עונה גרועה של המועדון הרומאי. למרות שהצליח להביא את לאציו למקום ה-6 בסיום העונה, מקום המקנה כרטיס לגביע אופ"א, הוחלף זאקרוני בסוף העונה על ידי רוברטו מאנצ'יני, כנראה על רקע אי הכללתם בסגל של שניים מכוכבי הקבוצה: גאיסקה מנדייטה וסטפאנו פיורה ובשל התבוסה 1:5 לרומא בדרבי הרומאי.
לאחר מספר חודשים שוב הוזעק זאקרוני להציל קבוצת פאר שהתדרדרה. הפעם הייתה זו אינטר מילאנו שאומנה לפניו על ידי הקטור קופר. למרות שהודחה מליגת האלופות בתבוסה ביתית משפילה 1:5 על ידי ארסנל, הצליח המועדון לסיים את הליגה במקום הרביעי שהקנה כרטיס לליגת האלופות. אולם, נשיא המועדון, מאסימו מוראטי, לא שוכנע ביכולותיו של זאקרוני והחליפו בסיום העונה ברוברטו מאנצ'יני.
לאחר שנתיים בהן לא אימן, נקרא זאקרוני לאמן את טורינו לאחר שזו עלתה לסרייה א' אך פיטרה את מאמנה, ג'אני דה ביאסי, ערב פתיחת העונה. למרות פתיחה טובה, נכשלה טורינו בהמשך ונשיא המועדון, אורבנו קאירו, פיטר את זאקרוני בפברואר 2007.
לאחר שלוש שנים בהן לא אימן, הוחתם זאקרוני ב-2010 על ידי יובנטוס והחליף את צ'ירו פרארה לאחר שורת כישלונות של הקבוצה בפתיחת העונה. אחרי מספר הצלחות שוב הגיעו כישלונות. יובנטוס הודחה על ידי פולהאם מליגת האלופות וסיימה את הליגה במקום ה-7 המאכזב מבחינתה.
נבחרת יפן

באוגוסט 2010 נודע כי זאקרוני יחליף את הבוסני, איביצ'ה אוסים כמאמנה של נבחרתה הלאומית של יפן. בשל בעיה באשרה שלו ניהל את הנבחרת בשני המשחקים הראשונים בקדנציה של זאקרוני חלוץ העבר, הירומי הארה. במשחק השלישי, הראשון בניהולו של זאקרוני, זכתה יפן לניצחון היסטורי על נבחרתה של ארגנטינה 0:1. במפעל הראשון שלו כמאמן יפן, גביע אסיה שנערך בקטר ב-2011, הצליחה יפן לזכות בגביע (בפעם הרביעית בתולדותיה) לאחר שניצחה את אוסטרליה בגמר 0:1.
ביוני 2013 הצליחה נבחרת יפן להעפיל למונדיאל 2014 לאחר שגברה על אוסטרליה והייתה לנבחרת הראשונה (חוץ מהמארחת) שהבטיחה את השתתפותה בטורניר גביע העולם שיתקיים בברזיל. ביוני 2014 התפטר זאקרוני מאימון הנבחרת, לאחר הדחתה של הנבחרת בשלב הבתים של המונדיאל.
נבחרת איחוד האמירויות

במאי 2016, ארבעה חודשים לאחר שהוחתם בקבוצה הסינית בייג'ינג גואואן, פוטר זאקרוני על ידי המועדון הסיני בשל הישגים ירודים. ב-16 באוקטובר 2017, הוא חתם על חוזה אימון ל-16 חודשים עם נבחרת איחוד האמירויות.
תארים כמאמן > כמאמן קבוצה

1999/1998 אליפות איטליה עם מילאן
תארים כמאמן > כמאמן נבחרת

2011 גביע אסיה בכדורגל עם יפן
2013 גביע מזרח אסיה בכדורגל (EAFF East Asian Cup)
אלישע אפריאט

| --- | --- |

 לידה:  1844 ה'תר"ה צפרו, מרוקו
 פטירה:  26 בינואר 1929  (בגיל 85 בערך) ט"ו בשבט ה'תרפ"ט ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תקופת הפעילות:  ?–1928 
 
רבי רחמים אלישע אפריאט (ה'תר"ה, 1845 (בערך), צפרו, מרוקו - ט"ו בשבט ה'תרפ"ט, 26 בינואר 1929, ירושלים) היה רב ודיין, מחכמי יהדות מרוקו ובסוף ימיו בירושלים.
ביוגרפיה

נולד בסביבות שנת ה'תר"ה לרב יהושע אהרן, בעיר צפרו הסמוכה לפאס במרוקו. הוא נקרא עם לידתו בשם "רחמים אלישע", אך רק שמו השני היה בשימוש בקרב מכיריו. כבר בצעירותו התפרסם כצדיק ופרוש, ודבק בו התואר המליצי "קדיש דרבנן", במשמעות של חכם קדוש, ובשמו נקשרו גם סיפורי נסים ונפלאות.
במפנה המאות ה-19 וה-20 כיהן כדיין בבית דינו של הרב שלום אזולאי בצפרו, לצד הרבנים: ישמ"ח עובדיה, ורפאל עמרם מאמאן. חתימתו מופיעה על כרוזים ותקנות שונות יחד עם חבריו.
בחודש סיוון ה'תרפ"ב (קיץ 1922), עלה לארץ ישראל בראש קהילתו, חמישים ושלוש משפחות. יהודי אמיד בשם מרדכי צבע תמך בו כלכלית ובעזרתו התאפשרה עלייתו של הרב אפריאט לארץ ישראל.
הוא נפטר בט"ו בשבט ה'תרפ"ט, 26 בינואר 1929 בירושלים, והוא כבן 83. קברו בבית הקברות בהר הזיתים לצד קברו של מטיבו מרדכי צבע.
לקריאה נוספת

דוד עובדיה, קהלת צפרו ח"ד, ירושלים, תשמ"ה. עמ' עח-עט.
אלי דריקס

אליעזר "אלי" דריקס (נולד ב-13 באוקטובר 1964 בפתח תקווה) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ, מסמלי מכבי תל אביב, במדיה כבש 113 שערי ליגה בשנות ה-80 וה-90, ושחקן נבחרת ישראל. כיהן כמנכ"ל מכבי תל אביב בכדורסל.
קריירה כשחקן

דריקס גדל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב. במהלך עונת 1981/1982, זיהה מאמן מכבי יעקב גרונדמן את הפוטנציאל של דריקס כחלוץ רחבה, וקידם אותו לקבוצה הבוגרת. את הופעה הבכורה שלו ערך דריקס במשחק ביתי מול בני יהודה ב-13 בפברואר 1982, משחק שהסתיים בשוויון 0:0. באותה עונה ערך הופעה אחת נוספת בקבוצה, במסגרת הגביע.
בעונה שאחריה דריקס רשם 4 הופעות בלבד, אך בעונת 1983/1984 כבר שיחק תפקיד מרכזי, רשם 30 הופעות, וכבש 4 שערים. את שער הבכורה שלו בליגה הבכירה כבש כבר בהופעתו הראשונה באותה עונה, ב-24 בספטמבר 1983. היה זה שער השוויון הזמני של מכבי בדרך לניצחון 2:1 על מכבי נתניה. בעונת 1984/1985 מיעט דריקס לקבל דקות, והושאל לחצי עונה למכבי יבנה, במדיה זכה בתואר הראשון בקריירה שלו, גביע הטוטו.
דריקס חזר למכבי תל אביב בעונת 1985/1986. החלוץ הגבוה והפיזי הראה מגוון יכולות כיבוש, כשהבולטת שבהן היא משחק הראש המצוין. בעונת החזרה שלו כבש דריקס 8 שערי ליגה ב-28 הופעות, ו-16 שערים בסך הכל.
בעונה לאחר מכן (1986/1987), זכה דריקס בתואר הראשון שלו במדי מכבי תל אביב. הקבוצה הגיעה לגמר גביע המדינה, למשחק מול מכבי חיפה. דריקס העלה את מכבי תל אביב ליתרון זמני, 2:1, עם שער בדקה ה-73, כשעצר כדור על החזה בתוך הרחבה, והמשיך ברגל שמאל אל הרשת. חיפה הצליחה לאזן, ואף לעלות ליתרון 3:2 בתוך ההארכה, אך בדקה ה-113 דריקס כבש שער בבעיטת מספרת והשווה ל-3:3. דריקס תרם שער גם בדו-קרב הפנדלים, ומכבי תל אביב זכתה בגביע המדינה.
בעונה שאחריה (1987/1988), דריקס כבש 7 שערי ליגה, ואף פתח בהרכב מכבי בניצחון 2:1 בגמר הגביע, בדרבי העירוני מול הפועל תל אביב.
לאחר עונה נוספת בקבוצה, ולקראת עונת 1989/1990, שוב עזב דריקס את הקבוצה, הפעם לקבוצת מכבי נתניה, בה שיחק עונה אחת בלבד, שלא התאפיינה בהצלחה מרובה. בתום אותה עונה שוב חזר למכבי תל אביב.
בעונת 1991/1992, זכתה מכבי תחת הדרכתו של אברהם גרנט באליפות הראשונה לאחר 13 שנה, כשדריקס כובש לזכותה 13 שערי ליגה. אחת ההופעות הזכורות של דריקס בעונה זו הייתה בדרבי. במחזור ה-7 של העונה, ב-21 בנובמבר 1991, הביסה מכבי את הפועל בתוצאה 0:4‏. דריקס עלה מהספסל וכבש צמד שערים במשחק.
עונה לאחר מכן (1992/1993), שוב ניצחה מכבי בדרבי באותה תוצאה, 0:4, ודריקס, הפעם כשחקן הרכב, כבש שלושער והפגין ורסטיליות רבה כשכבש גם בנגיחה, גם ברגל שמאל וגם ברגל ימין. הופעה זו נחשבת לאחת הטובות בהיסטוריה של שחקן בדרבי התל אביבי.
דריקס הוסיף להיות דומיננטי בהתקפת הקבוצה גם בעונות הבאות, וזכה עם מכבי תל אביב בשתי אליפויות נוספות (1994/1995 ו-1995/1996) ובשני גביעים נוספים, כשבעונת 1993/1994 פתח בהרכב בדרבי בגמר גביע המדינה בניצחון 0:2 על הפועל תל אביב, ובעונת 1995/1996 כבש שער בניצחון 1:4 בגמר הגביע מול עירוני ראשון לציון.
בתקופה זו, כאשר היה דריקס חלק מהרוטציה עם החלוצים מאיר מליקה וניר סביליה, הקפטן הקבוע של הקבוצה היה ניר קלינגר. עם התחזקות מעמדו של דריקס והפיכתו לשחקן הרכב, הוא החל לענוד את סרט הקפטן לסירוגין בתורנות שבועית עם קלינגר, והשניים הניפו במשותף את הגביעים בהם זכתה הקבוצה.
בסיום עונת 1998/1999, עזב דריקס את מועדון נעוריו בדרך לעונת פרישה בשורות מכבי הרצליה, בה שימש גם כעוזר מאמן של שייע פייגנבוים. ב-30 באוקטובר 1999, ערך דריקס את הופעתו האחרונה, כמחליף בהפסד קבוצתו 2:0 מול הפועל כפר סבא.
דריקס כבש 113 שערי ליגה עבור מכבי תל אביב, ו-159 שערים בכל המסגרות. הוא נמצא במקום ה-4 בטבלת מלך השערים בכל הזמנים של הקבוצה, והוא אחד מארבעה שחקנים בלבד שכבשו לזכותה למעלה ממאה שערים.
קריירה כשחקן > נבחרת ישראל

דריקס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל ב-18 בפברואר 1987, מול צפון אירלנד. בסך הכל ערך 27 הופעות במדי הנבחרת,
וייצג אותה בין היתר במוקדמות מונדיאל 1990, מוקדמות מונדיאל 1994, מוקדמות יורו 1996 ומוקדמות מונדיאל 1998.
את שער הבכורה שלו במדים הלאומיים כבש ב-18 באוקטובר 1988 בניצחון 2:0 על מלטה באצטדיון וסרמיל בבאר שבע. בסך הכל כבש 4 שערים עבור הנבחרת, כולם במשחקי ידידות.
קריירה מקצועית

לאחר שפרש ממשחק פעיל, הוסיף דריקס לשמש כעוזר מאמן מכבי הרצליה כחודשיים, אז התפטר מתפקידו מאמן הקבוצה שייע פייגנבוים ודריקס התמנה במקומו למאמן הזמני של הקבוצה. שלושה מחזורים לסיום העונה, התמנה במקומו אבי כהן למאמן הקבוצה. הרצליה סיימה את העונה במקום ה-13 מתוך 14, וירדה לליגת המשנה.
בסיום העונה חזר דריקס למועדון נעוריו. דריקס היה אמור בתחילה לשמש כעוזר מאמן של שלמה שרף, מאמנה החדש של הקבוצה, אך לבסוף קיבל את תפקיד מנהל מחלקת הנוער של הקבוצה.
לקראת עונת 2002/2003, מונה דריקס על ידי לוני הרציקוביץ', בעלי הקבוצה, לתפקיד סגן הנשיא, במסגרת תפקידו דריקס היה אחראי על הצד הניהולי של המועדון, וזאת בנוסף לתפקידו במחלקת הנוער. באותה עונה זכתה מכבי באליפות המדינה, אך בעונות שאחריה הפגינה הקבוצה יכולת חלשה, ואוהדי הקבוצה פתחו במחאה מול ההנהלה, ובכללה דריקס. הביקורת כלפי דריקס נבעה בין היתר מכישלונו לסגור חוזים מול שחקנים שכבר סיכמו עקרונית במועדון, כשהמקרים הזכורים עם גוסטבו בוקולי, שחקנה של מכבי אחי נצרת בקיץ 2004, שלבסוף חתם במכבי חיפה, ואיתי שכטר, שחקן הפועל נצרת עילית בקיץ 2006, שחתם לבסוף במכבי נתניה.
ב-5 בדצמבר 2005 מונה כמאמן הזמני של הקבוצה, לאחר התפטרותו של ניר קלינגר. הוא החזיק בתפקידו פחות מחודש, עד שהוחלף על ידי טון קאנן ההולנדי.
ב-21 בנובמבר 2006, הודיע דריקס על מעברו למועדון הכדורסל של מכבי תל אביב, לאחר שלדבריו הרגיש מיצוי מתפקידו. הוא מונה כמנהל השיווק של המועדון. ב-11 בינואר 2008 מונה למנכ"ל הקבוצה, בתחילה הוא מונה כמנכ"ל זמני במקומו של צביקה שרף, שעזב את התפקיד כדי להחליף את מאמן הקבוצה שעזב, עודד קטש. בסיום העונה, המינוי נעשה קבוע, והחל מה-19 ביולי 2011 הוא חולק את התפקיד עם דני פדרמן. ב-10 בספטמבר 2019, פורסם כי דריקס יעזוב את התפקיד בסוף 2019.
חיים אישיים

דריקס נשוי למירי גולדפרב, מלכת היופי לשנת 1991, ולזוג שלושה ילדים.
תארים

אליפות (3): 1991/1992, 1994/1995, 1995/1996
גביע המדינה (4): 1986/1987, 1987/1988, 1993/1994, 1995/1996
גביע הטוטו (2): 1992/1993, 1998/1999
גביע הטוטו (1): 1984/1985
חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי: 2009
ראו גם

האח של דריקס
הערות שוליים

↑  דוד רוזנטל‏, היום לפני 20 שנה: דרבי המהפך של מכבי תל אביב, באתר וואלה, 23 בנובמבר 2011
↑  אורן יוסיפוביץ'‏, על גגות תל אביב: 10 ההצגות הגדולות בתולדות הדרבי, באתר וואלה, 11 בנובמבר 2012
↑  משה כהן, ‏פייגנבויים התפטר מאימון הרצליה, באתר גלובס, 3 בדצמבר 1999
↑  אשר גולדברג, הרציקוביץ' זז הצידה, אלי דריקס סגן נשיא מכבי ת"א, באתר הארץ, 1 בספטמבר 2003
↑  ניר איסקוב‏, 150 אוהדי מכבי ת"א ערכו צעדת מחאה נגד לוני, באתר וואלה, 6 במאי 2006
↑  תומר גנור ורותם גרוסמן, איתי שכטר חתם במכבי נתניה, באתר ynet, 4 ביוני 2006
↑  שחר פרנהיימר‏, דריקס המאמן החדש במכבי, באתר וואלה, 5 בדצמבר 2005
↑  גור מוטולה, טון קאנן מונה למאמן מכבי ת"א, באתר ynet, 20 בדצמבר 2005
↑  רותם גרוסמן, דריקס עובר למכבי ת"א כדורסל: "מיציתי את עצמי בכדורגל", באתר ynet, 21 בנובמבר 2006
↑  יעל מרגלית, ‏אלי דריקס מונה למנכ"ל מכבי ת"א סל, באתר ONE‏, 11 בינואר 2008
↑  טל וולק, ‏מכבי ת"א: דני פדרמן ימונה למנכ"ל לצדו של אלי דריקס, באתר גלובס, 19 ביולי 2011
↑  אפרת עמורבן, לאחר 13 שנה: אלי דריקס עוזב את מכבי ת"א, באתר ynet, 10 בספטמבר 2019
אלברטו דלה-פרגולה

| --- | --- |

 לידה:  1884 פירנצה, ממלכת איטליה 
 פטירה:  16 בינואר 1942 (בגיל 58 בערך) בוקרשט, ממלכת רומניה 
 מקום קבורה:  בית העלמין בלו ספרדי בבוקרשט
 מוקד פעילות:  רומניה, ממלכת איטליה 
 תקופת הפעילות:  1909–1942 (כ־33 שנים)
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית למוזיקה בבוקרשט
 עיסוק:  חזן, זמר, מורה למוזיקה, מורה לפיתוח קול
 מעסיק:  בית הכנסת קהל גראנדה בבוקרשט  הקונסרבטוריון אג'יציו מאסיני בבוקרשט
 זרם:  בלקנטו
 סוגה:  חזנות, אופרה, קנצונטה נפוליטנית, רומנצה רומנית
 סוג קול:  טנור
 שפה מועדפת:  איטלקית, רומנית, עברית 
 כלי נגינה:  קול
 
אלברטו דלה-פרגולה (באיטלקית:Alberto della Pergola ‏ 1884 -16 בינואר 1942) היה חזן, זמר טנור ומורה לפיתוח קול יהודי-רומני יליד איטליה, החזן הראשי של בית הכנסת הספרדי קהל גראנדה בבוקרשט, ממייסדי האופרה בבוקרשט.
קורות חייו > ילדות וצעירות

אבלרטו דלה-פרגולה נולד ב-1884 פירנצה באיטליה כבן הזקונים מבין שבעת ילדיהם של דוד (דוידה) דלה-פרגולה, סוחר בגדים, ושל רחל (רקלה) לבית אורבייטו.
דלה-פרגולה בלט בכישוריו הקוליים מילדותו כשששר במקהלת הילדים של האופרה בפירנצה. כנער היה עוזר מלביש באופרה. אחרי ששירת בצבא בנאפולי, ב-1908 התחתן אחרי שש שנות אירוסים עם בחירת ליבו, אליצ'ה ונולד בנו, לוצ'אנו, ב-1909 נסע דלה-פרגולה לבוקרשט, בירת רומניה, ונבחר כחזן הראשי של בית הכנסת הגדול של העדה הספרדית שם, קהל גרנדה.  בבחירתו השתתפו שני מוזיקאים חשובים של העדה, אברהם לוי איוולה, נגן העוגב ומנהל מקהלת בית הכנסת, והמלחין מאוריצ'יו כהן-לנארו.
קורות חייו > חייו ופעילותו בבוקרשט

קנה לעצמו שם כזמר, ושר לא רק חזנות אלא גם שירים נפוליטנים, אריות מאופרות ו"רומנאצות" רומניות..דלה-פרגולה שר בקונצרטים במוסדות מוזיקה של בוקרשט כמו האתנאום הרומני, התיאטרון הלאומי, התיאטרון הלירי, "ארמון הקרח" וברסיטלים של איגוד הלידר "לידרטאפל".
הוא נרשם כתלמיד-אורח  באקדמיה המלכותית למוזיקה בבוקרשט, ולמד בכיתת האופרה של הדימיטריה פופוביץ'-ביירויט,  לצד תלמידים כמו ג'רוג'ה פולסקו, גריגורה תאודורסקו, אלכסנדרו לופסקו, מיכאי וולפסקו, מירצ'ה לאזר, מיכאי נאסטה.
הרפרטואר שלו עזר לאברהם לוי איוולה בכתיבת קובץ  200 מנגינות ספרדיות שנקרא "יובל". בני הזוג דלה-פרגולה אירחו בביתם זמרים ולהקות מחוץ לארץ שביקרו בבוקרשט - ביניהם להקת "קומפאניה דה קסטלאנו" מאיטליה ואת הזמר לאו סלזאק.
בימי מלחמת העולם הראשונה שבה השתתפה רומניה ב-1918-1916 התפרנס דלה-פרגולה, בין היתר, משיעורי פיתוח קול . באותה תקופה, לבקשתו של המלחין ג'ורג'ה אנסקו הוא הצטרף לקבוצת זמרי אופרה ששרו עבור פצועי המלחמה הרומנים. בזמנו אנסקו גם הפגיש אותו עם המלכה הרעיה לשעבר,  אליסבטה .. על אף איומיים אנונימיים, הוא השתתף  ושר באיטלקית את האריה ""Bianca al par  מתוך האופרה "ההוגנוטים" מאת מאיירבר במופע שאורגן לכבוד סיום המלחמה
בקיץ 1920 ביקר דלה-פרגולה את משפחתו האיטליה. 
ב-1926 לימד דלה-פרגולה בקונסרבטוריון הפרטי של סטוינסקו, ואחר כך בקונסרבטוריון למוזיקה של אג'יציו מאסיני שהתארח בבניין הקהילה הספרדית של בוקרשט. 
עם תלמידיו נמנו זמרי אופרה כמו ניקולאיה סקריאנו, והשחקן יון מנולסקו, אליקים אלגזי, אוטביו ארבורה - קלמוסקי.   
ב-1928 אחרי עשרים שנות נישואים התאלמן בעקבות מחלה קשה שפגעה באשתו. ב-1934 לקה לראשונה באירוע מוחי.
רדיפות היהודים בימי המשטר הימני קיצוני ברומניה לא הוסיפו לו בריאות. בינואר 1941 בפוגרום בבוקרשט בית הכנסת קהל גרנדה נשרף עד היסוד על ידי הלגיונרים. דלה פרגולה נפטר כעבור שנה בינואר 1942 בעקבות אירוע מוחי נוסף.
חייו הפרטיים

אחרי שש שנות אירוסים  התחתן אלברטו דלה-פרגולה ב-1908 עם אליצ'ה (אליס) לבית סצ'רדוטי. לזוג נולדו ארבעה ילדים - לוצ'אנו (נאנו),  (1991-1910) לימים זמר ומורה לפיתוח קול בקנדה,  רמו, רנצו וולמה לימים נשואה ברמן. 
אחת האחיות שלו, אסתר, נשואה קאווה,  אחד האחים, ג'וזפה שעבד כחזן ושוחט בפירנצה, ואחיין שלו, סטנו, נרצחו באושוויץ בשנת 1944. אח אחר, רפאל דלה-פרגולה היה לימים הרב הראשי של יהודי אלכסנדריה.
הסטטיסטיקאי והדמוגרף הישראלי סרג'יו דלה-פרגולה הוא נכדו של הרב רפאל דלה-פרגולה.
הנצחה

בשנים 1947 -1942 הבן לוצ'יאנו ניהל בבוקרשט את הקונסרבטוריון על שם אלברטו דלה-פרגולה.
לקריאה נוספת

Eugen Iacob - O familie pe trei voci: Alberto, Luciano și Edith della Pergola vol,2 în Culisele memoriei, Clusium 2002,
Ezra Mendelsohn (ed) Jews and the Sporting Life, Studies in Contemporary Jewry XXIII, Avraham Harman Institute of Contemporary Jewry, Hebrew University, Jerusalem, Oxford University Press 2008  עמ' 142
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  L.Della Pergola 1977-Y.Bresler
אליזבת אוניל ורנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 בדצמבר 1883 צ'ארלסטון, ארצות הברית 
 פטירה:  17 באפריל 1979 (בגיל 95) צ'ארלסטון, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה 
 תחום יצירה:  ציור, גרפיקה, תצריב 
 
אליזבת אוניל ורנר (באנגלית:Elizabeth O'Neill Verner‏: 21 בדצמבר 1883 - 17 באפריל 1979) הייתה אמנית, מרצה ואחת ממנהיגות הרנסאנס של צ'ארלסטון. היא נקראה "האמן הידוע ביותר בדרום קרוליינה במאה העשרים".
ביוגרפיה

אליזבת קוואל אוניל נולדה בצ'ארלסטון, דרום קרוליינה. היא למדה לראשונה אמנות אצל אליס רוונל הוגר סמית'. בשנת 1901. לאחר שלמדה בבית ספר קתולי לבנות בקולומביה, היא נרשמה לאקדמיה של פנסילבניה לאמנויות יפות, שם למדה במשך שנתיים אצל תומאס פולוק אנשוץ.
כשעזבה את האקדמיה, למדה זמן מה אמנות באייקן, דרום קרוליינה. לאחר מכן חזרה לצ'ארלסטון, שם החלה את לימודי האמנות שלה אצל אליס סמית' וכן אצל גבריאלה קלמנטס ואלן דיי הייל. בהשראת קלמנטס והייל, היא הייתה חברה מייסדת באגודת החרטים המקומית ועזרה לייסד את ליגת האמנות של מדינות דרום.
בשנת 1907 נישאה לא. פטיגרו ורנר, עמו נולדו לה שני ילדים.
קריירת אמנות

ורנר לא הפכה לאמנית מקצועית עד לאחר מות בעלה בשנת 1925, שהשאיר לה את האמצעים לתמיכה בילדיה. עם ההדרכה שקיבלה מאליס סמית', היא עבדה כדי להתאים את האומנות שלה כך שתוכל לתמוך בעצמה. אחת הדרכים שבהן נקטה, כמו אמניות אחרות, הייתה לפרסם את ההדפסים שלה בספרים שניתן למכור לתיירים. דרך נוספת הייתה לבקש עמלות, והיא התמחתה ביצירת שרטוטים של מבנים היסטוריים למטרת שימור. בין לקוחותיה היו המחוז ההיסטורי של ויליאמסבורג, בית הספר לרפואה של הרווארד, האקדמיה הצבאית של ארצות הברית, אוניברסיטת פרינסטון ואוניברסיטת דרום קרוליינה.
ורנר יצרה תחריטים ורישומים ומאוחר יותר, פסטלים של צ'ארלסטון, והעדיפה לצייר מבנים, סצנות רחוב ונופים. היא עבדה בסטודיו בבית מגוריה .
היא הפכה גם לאמנית ידועה בייצוג של האפרו-אמריקאים, בעיקר מוכרי הפרחים בעיר. היא עבדה מדי פעם כמאיירת ספרים. מבחינה סגנונית, ציוריה הם ריאליזם עם נימות אימפרסיוניסטיות, בעוד התחריטים והרישומים שלה הם מפורטים.
ורנר טיילה רבות - היא ביקרה ביפן (1937), באירופה, באיים הקריביים ובמקסיקו. בלונדון היא בחנה כמה מהתחריטים של רמברנדט במוזיאון הבריטי. בהיותה בקיוטו, יפן ב-1937, למדה עבודת מכחול יפנית, ויצרה כ-12 תחריטים.
היא נתנה השראה לחברתה אן טיילור נאש לעסוק בציור, ושימשה כמורה שלה במשך זמן מה. בשנת 1946 פרסמה ורנר את "מקומות אחרים", שהיה מורכב מ־42 איורים של מקומות שאינם צ'ארלסטון, בליווי פרשנות משלה.
היא מתה ב-17 באפריל 1979.
עבודתה מוחזקת על ידי מוזיאוני האמנות של הרווארד, מוזיאון האמנות של דלאוור, מוזיאון צ'ארלסטון, מוזיאון האמנות של אוניברסיטת מישיגן, אמריקן סמיתסוניאן מוזיאון לאמנות, ואחרים.
ועדת האמנויות של דרום קרוליינה מעניקה לכבודה את פרסי אליזבת אוניל ורנר לאמנויות.
הערות שוליים

↑  Severens, Martha (1999). William Halsey. Greenville County Museum of Art. p. 13.
1 2 3 4  Elizabeth Verner :, The Johnson Collection, LLC (באנגלית)
↑  Jules Heller; Nancy G. Heller (December 19, 2013). North American Women Artists of the Twentieth Century: A Biographical Dictionary. Taylor & Francis. pp. 1561–1563.
↑  Jim Stephens June 12, 2013 April 16th, 2020, An Introduction to Charleston Renaissance Art | The Florence County Museum (באנגלית אמריקאית)
↑  THE CHARLESTON RENAISSANCE, web.archive.org, ‏2015-08-11
↑  The Paintings of Anne Taylor Nash » Telfair Museums, Telfair Museums (באנגלית אמריקאית)
↑  Baruth, Christopher (1995-06-01). "American Places Dictionary: A Guide to 45,000 Populated Places, Natural Features, and other Places in the United States". Cartographic Perspectives (21): 42–43
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 6039342  ISNI: 0000 0000 6703 082X  LCCN: n83145358  NKC: hka20241230746  RKD: 108956  SNAC: w6pr9btx  ULAN: 500056989  VIAF: 1387554   WorldCat (עם VIAF): 1387554
אלישע אוטיס

| --- | --- |

 לידה:  3 באוגוסט 1811 הליפקס, ארצות הברית 
 פטירה:  8 באפריל 1861 (בגיל 49) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Elisha Graves Otis 
 מקום קבורה:  Oakland Cemetery 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לממציאים (1988) 
 צאצאים:  נורטון פרנטיס אוטיס, Charles Rollin Otis 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
אלישע גרייבס אוטיס (באנגלית: Elisha Graves Otis; ‏3 באוגוסט 1811, הליפקס, ורמונט – 8 באפריל 1861, יונקרס, ניו יורק) היה תעשיין וממציא אמריקני. עיקר פרסומו מהמצאת מכשיר בטיחותי המונע ממעליות ליפול במקרה של קריעת הכבל המושך אותה. המצאתו של אוטיס איפשרה את בניית גורדי השחקים.