stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלייד ראנר
גרסאות הסרט

הסרט יצא בחמש גרסאות עיקריות, ועוד מספר קטן של גרסאות ביניים:
מהדורת הקולנוע האמריקאית מ-1982 (מכונה לעיתים US Theatrical Cut או Domestic Cut).
מהדורת הקולנוע הבינלאומית מאותה שנה (International Theatrical Cut) מכילה כ-15 שניות יותר של קטעים אלימים שהוסרו בעריכה בארצות הברית.
טיוטת טרום-הפצה, גם היא מ-1982 (Pre-release Workprint).
גרסת הבמאי של רידלי סקוט שיצאה ב-1992 (Director Cut).
הגרסה הסופית שהופצה ב-2007 וארוכה באופן משמעותי (The Final Cut).
גרסאות הביניים המוכרות, אך לא רשמיות, הן
גרסה לשידור טלוויזיוני ממנה הוסרו מספר ביטויים בשפה גסה.
שתי גרסאות שהוצגו רק כניסוי לבחינת תגובת הקהל. אחת מהן הופצה ב-1991 בתור "גרסת הבמאי", אך לא אושרה בידי רידלי סקוט.
בגרסת הבמאי מ-1992 הסיר רידלי סקוט את קטעי הקריינות בקולו של דקארד. הוא הוסיף/עדכן שתי סצנות עיקריות: הראשונה מציגה את דקארד חולם (בהקיץ) בביתו, בעודו שיכור ומנגן בפסנתר. בחלום הוא רואה חד-קרן דוהר ביער. הסצנה השנייה היא שינוי בסצנת הסיום, ובה דקארד מרים מהרצפה חד קרן קטן מאוריגמי, שגאף הכין, ושרייצ'ל הפילה בדרכה למעלית. הסיום האופטימי שבו דקארד ורייצ'ל יוצאים יחד אל המרחב הוסר גם הוא.
ב-2002 הכין סקוט גרסה דיגיטלית חדשה של הסרט מהתשלילים המקוריים, עדכן את האפקטים המיוחדים והוסיף צליל סראונד. גרסה זו אמורה הייתה לצאת במהדורה מיוחדת הכוללת את הגרסה המקורית, ראיונות, סרט תיעודי על בלייד ראנר ועוד, אך הושעתה ב-2005 על ידי חברת האחים וורנר בשל חילוקי דעות משפטיים בעניין זכויות היוצרים המקוריות של הסרט.
ב-2007 נפתרו חילוקי הדעות המשפטיים עם חברת האחים וורנר והגרסה הדיגיטלית החדשה של רידלי סקוט יצאה יחד עם כל ארבע הגרסאות הקודמות במארז לאספנים שכלל גם גלויות מהסרט ותוספות שלא נראו. הגרסה מכונה "The Final Cut" או "גרסת הבמאי הסופית".
הסצנה האחרונה בגרסת הקולנוע, של מעוף ליד הר, היא למעשה קטע בלתי מנוצל מסרטו של סטנלי קובריק "הניצוץ".
חשיבותו של הסרט, השפעתו ומוטיבים בו

העולם העתידני בו מתרחש "בלייד ראנר" מציג מציאות בדיונית. הסרט מציג ממדים דרמטיים רבים. סגנון הסייברפאנק האפל והעתידני שלו השפיע על סרטים מאוחרים רבים ובהם "אקירה", "הרוח במעטפת", "האלמנט החמישי" ו"מטריקס". יש בו גם אלמנטים רבים של הפילם נואר, כמו דמות ה"פאם פאטאל", קריינות בקולו של הגיבור, צילום חשוך ומרובה צללים ודמותו המוסרית (ואף האנושית) השנויה במחלוקת של הגיבור. בניסיון להציג עולם עתידני, מופיעות בסרט סצנות רבות המזכירות את העולם העתידני שמתואר ב"מטרופוליס" - סרטו של פריץ לאנג (הסצנה בה טיירל מחשיך את משרדו לפני מבחן האמפתיה של רייצ'ל היא שחזור מדויק כולל זווית צילום, החלון הענק שמואפל כלפי מטה ותורם תחושה של עלטה המגיעה מלמעלה, ועוד). דירתו של דקארד עוצבה לפי עיצוב של האדריכל פרנק לויד רייט לדירה בלוס אנג'לס. הסרט המשלב נושאים מתחומי הפילוסופיה של הדת והמוסר, באשר להשלכות ההנדסה הגנטית, עם ההיבריס של הדרמה היוונית הקלאסית וציטוטי שירה של ויליאם בלייק והתנ"ך. בשנת 1993 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
חשיבותו של הסרט, השפעתו ומוטיבים בו > מוטיב העיניים

העיניים מופיעות רבות בסרט זה כסמל, ויש המשווים אותן מבחינת פרשנות הבימוי לסרטו של סטיבן ספילברג "דו"ח מיוחד" (Minority Report), המבוסס גם הוא על סיפור מאת פיליפ ק. דיק. העיניים כנרטיב, מעלות תובנות רבות באשר לדמויות ונושאי הסרט.
הסרט נפתח באקסטרים קלוז-אפ של עין, ובה משתקף נוף אורבני אפל ופוסט אפוקליפטי.
במסעו של רוי הרפליקנט למצוא את יוצרו, הוא נפגש עם צ'ו, מעצב גנטי של עיניים, אשר יצר את עיני דגם הנקסוס 6. רוי מפטיר לעברו "צ'ו, לו רק יכולת לראות את מה שראיתי בעיניך", ובכך מדגיש את חשיבות הראייה בהתגבשות האני.
כשרוי וליאון מאיימים על צ'ו עד שהוא מגלה להם אודות סבסטיאן, מורגשת האירוניה בנקודה שבה יוצר העיניים מראה לרפליקנטים את הדרך לתאגיד טיירל.
רגע המפנה בניסיון השכנוע של רוי ופריס את סבסטיאן כי ייקח אותם לטיירל, קורה כאשר רוי "שובר את הקרח" בכך שהוא חובש שתי עיניים מלאכותיות ומצחיק את סבסטיאן.
הסצנה בה רוי פוגש את טיירל ומוציא אותו להורג מלווה בשוטים רבים בהם נראים משחקי אור בעיני הינשוף של טיירל (חיה אשר מאופיינת בעיניה הגדולות).
כאשר ליאון מתעמת עם דקארד כנקמה על מותה של זורה הוא מנסה לעקור את עיניו באמצעות שתי אצבעותיו שלו.
כאשר רוי מוצא את טיירל, הוא מתעמת עמו ואף מנקר את שתי עיניו בשתי ידיו.
בסוף הסרט לפני מותו של רוי הרפליקנט, כשהוא פותח בתיאורי החזיונות הקוסמיים מן המושבות הוא אומר:
"ראיתי דברים שאתם, אנשים, לא הייתם מאמינים"
ובכך מדגיש את הפרספקטיבה, החוויות והמטענים הוויזואליים אותם רכש בהיותו עבד במושבות שמחוץ לכדור הארץ, כיתרון על פני בני האנוש.
העיניים נחשבות לעיתים כ"חלונות הנפש", ומוטיב זה חוזר ונשנה בסרט. מבחן האנושיות שמבצע דקארד במכונת וויט-קאמפף (Voight-Kampff) ובודק תחושות ותגובות רגשיות כאמפתיה, מבוסס על התכווצותו הבלתי רצונית של האישון. גם הזוהר הלא טבעי של עיני הרפליקנטים מדגיש את אי-אנושיותם. רידלי סקוט אמר:
"ניסיתי לומר שהעיניים הן האיבר החשוב ביותר בגוף. הן כמו חלונות דו כיווניים; העין רואה הרבה ומסגירה הרבה מידע. רשתית אנושית זוהרת נדמתה לי כאמצעי טוב להמחיש זאת."[דרוש מקור]
משקפיו של טיירל הם דוגמה מצוינת למוטיב העיניים כמתאר את הדמות בסרט. הן מגדילות את עיניו כרמז להשקפתו המעוותת על העולם ולסגידתו לטכנולוגיה המניעה את כוחו.
היחס המורכב שבין ראייה לזיכרון חוזר מספר פעמים בסרט. חזיונותיה של רייצ'ל באשר לזיכרונותיה המעומעמים, הצילומים "יקרי הערך" של ליאון והשיחה עם צ'ו. עם זאת, הסרט מציג את התפיסה שמה שנראה בעין אינו קשור בהכרח למה שנשמר בזיכרון, ואין לבטוח בו. זיכרונותיה המפוברקים של רייצ'ל מדגישים זאת (בדומה ל"זיכרון גורלי", שגם הוא מבוסס על ספר של דיק), כמו גם אי ההתאמה בין צילומיו של ליאון למציאות. גישה זו מאפשרת גם לפרש אי תאימויות בסרט כניסיון לבחון את הזיכרון הצילומי של הצופים, בניסיון לסלק את אי הבהירות האופפת את הסרט[דרוש מקור].
חשיבותו של הסרט, השפעתו ומוטיבים בו > איכות הסביבה ושלטון התאגידים

האקלים בלוס אנג'לס הבדיונית של 2019 שונה מזה של היום, והמאפיינים העיקריים בו הם ערפיח וגשם בלתי פוסק. חיות אמיתיות נדירות מאוד, והביוספירה הרוסה (בספר אלה הן תוצאותיה של מלחמה גרעינית). העיר האפלה והמזוהמת עומדת בניגוד חד לפירמידות טיירל המבהיקות, שבהן מייצרים לא רק מערכות נשק, אלא חיילים ממש. בספרו של פיליפ ק. דיק, הינשופים הם הראשונים להיכחד מעולם "בלייד ראנר". בסרט, זו הסיבה שדקארד מפטיר "זה בוודאי יקר" כלפי הינשוף המהונדס במפעלי טיירל.
חשיבותו של הסרט, השפעתו ומוטיבים בו > הנדסה גנטית ושיבוט

ככל שההנדסה הגנטית מתקדמת, ובפרט מאז מיפוי הגנום האנושי בשנת 2000, הוכשרה הדרך (התאורטית לפחות) להתערבות מכוונת בגנום האנושי. ההנדסה הגנטית של בעלי חיים כבר בשימוש ומזון מהונדס גנטית עולה על שולחנם של רבים. התפתחויות אלו העלו מתחים בין אינטרסים מסחריים ומדעיים ובין קבוצות דתיות ופוליטיות אשר אינן רואות בעין יפה את ההתערבות האנושיות במעשה הבריאה. לשיטתן, יצירת החיים והכוונת עולם הטבע הם מתפקידיהם של האלים, כמסופר לרוב במיתוסי בריאה שונים. "בלייד ראנר" מציף נושאים אלו.
חשיבותו של הסרט, השפעתו ומוטיבים בו > שער טנהאוזר

שער טנהאוזר (באנגלית: Tannhäuser Gate) מוזכר במונולוג דמעות בגשם (Tears in rain soliloquy).
מקורו של המונח ככל הנראה ב"טנהויזר", ומזכיר אגדה גרמאנית, שאף הונצחה בשינויים עלילתיים קלים באופרה של ריכרד וגנר. האגדה המקורית מספרת על אביר בשם טנהויזר שמצא את דרכו לממלכתה התת-קרקעית של האלה ונוס, וסגד לה שם במשך שנה. לאחר שחזר לעולם שעל פני האדמה, הוא הגיע אל האפיפיור לבקש מחילה על חטאיו. האפיפיור התמהמה, וכמה ימים לאחר כן, כששליחיו חיפשו את האביר להודיע לו כי זכה במחילה, גילו כי הוא נעלם אל ממלכת ונוס לבלי לשוב. באופרה של וגנר, לעומת זאת, האביר מוצא את מותו לאחר שהאפיפיור מסרב לבקשתו, ורק לאחר מכן מתגלים סימנים המעידים על מחילה אלוהית. באופן זה, ייתכן שהאזכור קשור למסע החטא, הבחירה החופשית, ובקשת המחילה של רוי באטי לאורך הסרט כולו, או לאי יכולתו של באטי לשלוט בגורלו.
לדברי רידלי סקוט והתסריטאי דייוויד פיפלס בסרט תיעודי על הפקת בלייד ראנר, נאום הסיום של רוי באטי בו מוזכר המונח שער טנהאוזר נכתב למעשה כולו על ידי השחקן ראטגר האוור (והוא שונה מהתסריט המקורי של הסרט).
שער טנהאוזר הוזכר גם בסרט חייל קטלני משנת 1998 במחווה לסרט בלייד ראנר.
זהותו של דקארד

השאלה האם דקארד הוא בן אדם או רפליקנט בעצמו היא מהשאלות המשמעותיות ביותר שאינן מוכרעות חד משמעית בסרט. לאחר כישלונה במבחן, רייצ'ל מתקשה להשלים עם היותה רפליקנטית ומטיחה בדקארד את השאלה "האם ניסית על עצמך את המבחן?" ברומזה שאף הוא לא יעבור, אך הוא אינו משיב לשאלתה. נקודה נוספת בסרט המדגישה את היותו של דקארד רפליקנט היא החד-קרן אותו מותיר גאף לדקארד כרמז שהוא יודע את תוכן חלומותיו (שהוזנו לתוכו) בתוקף היותו שוטר המכיר את תיקי ייצור הרפליקנטים.
סצנת החד-קרן לא קיימת בחמש הגירסות השונות של הסרט שהופצו על ידי האולפנים מאז 1982, כך שנותרת בהן דו-משמעות לגבי היותו של דקארד רפליקאנט. היא נוספה לסרט בגרסת הבמאי בשנת 1992 ומבהירה בחדות את כוונתו של רידלי סקוט להעמיד את דקארד כרפליקאנט. רידלי סקוט מדבר על כוונה זו במפורש בראיון המובא בספרו של פול סאמון. לפי נוסח התסריט, שלא הגיע לידי הסרטה, אין ספק שדקארד הוא אכן רפליקאנט. בנוסח התסריט, המשלב את הגירסות של Hampton Fancher ושל David People והנושא את התאריך 23 בפברואר 1981, בסצנת הסיום בגרסת 'הסוף הטוב' כשדקארד בורח עם רייצ'ל ברכב המרחף מעל לעננים ויורד לעבר רכס הר מכוסה עצי אורן, נשמע קולו הפנימי המייצג את הרהוריו ואת התובנה שאליה הגיע: "אחים היינו, רוי בטי ואנוכי! מודלים של לוחמים מן הדרג הגבוה ביותר... אנו היינו האנשים החדשים... רוי ואני ורייצ'ל."
מסתבר שהוא עצמו מודע לזהותו כרפליקאנט.
אם אכן דקארד הוא רפליקנט, עובדה זו מעלה את השאלה האפיסטמית כיצד נוכל לדעת האם אנו בני אנוש, וכיצד נוכל לדעת דבר מה בכלל? אם הצופה לא יודע את התשובה עד סוף הסרט, וכך גם הדמויות, חוזרת ונשאלת השאלה "מה ההבדל ביני לבין הרפליקנט, אם אני יכול להיות כל אחד מהם?". ערעור הביטחון ביכולת האנושית לדעת את האמת או לבטוח בכך שידיעה אינה אלא אשליה, מתחבר למימד הפוסטמודרניסטי של הסרט ומעצים אותו. כמו כן ניתן למצוא מספר אזכורים להגותו של הפילוסוף רנה דקארט, (שעסק באפיסטמולוגיה). כאשר דקארד (דומה לדקארט) פוגש ברייצ'ל לראשונה, היא מצטטת מכתביו של רנה דקארט: "אני חושב משמע אני קיים".
על מנת להמחיש את הדמיון באמצעות הנגדה - כאשר רוי מציל את דקארד הרי שרפליקנט מציל בן אנוש, וכאשר דקארד מתאהב ברייצ'ל הוא חש חיבה כלפי מכונה. אין רבותא ברפליקנטים הצדים זה את זה ומתאהבים זה בזה ואין כאן קונפליקט, אך אם דקארד הוא אנושי מתחדדת השאלה האם יש כלל הבדל בינו לבין הרפליקנטים המפגינים רגשות ומעשים ככל בן אנוש ולמעלה מכך.
סרט המשך

בשנת 2016 החלה הפקת סרט ההמשך בבימויו של הבמאי הקנדי דני וילנב, בהפקת במאי הסרט הראשון רידלי סקוט ועל פי תסריט של המפטון פנצ'ר ומייקל גרין. הסרט יצא לאקרנים ב-6 באוקטובר 2017. צילומי הסרט החלו ב-6 ביולי 2016 בבודפשט, הונגריה.
הסרט מהווה המשכון ולתפקיד הראשי לוהק האריסון פורד כריק דקארד. לצד פורד, לוהק אנסמבל שחקנים כדוגמת ראיין גוסלינג, רובין רייט, דייב בטיסטה, סילביה הויקס, אנה דה ארמס, קרלה ג'ורי, דייוויד דסטמלצ'יאן, ברכרד אבדי וג'ארד לטו.
לקריאה נוספת

ארז דבורה, "העיר וחזיון העתיד – ממטרופוליס עד המטריקס", בתוך: אהוד מיימון (עורך), עיר העתיד - עתיד העיר, תל אביב: הוצאת גרף, 2009, עמ' 26–34
חיים כאלב, "קץ החזון בסרט "בלייד ראנר"", בספר פוסטמודרניזם בקולנוע, חיים כאלב (עורך), הוצאת אופטימוס, תל אביב, 2010.
יגאל בורשטיין, 8 בחלק שני: "עיצוב מול סיפור: 'בלייד ראנר'", קולנוע: פענוח, פרשנות, פיתוי, תל אביב: סל תרבות ארצי (מפתחות), 1998, עמ' 87–93
סקוט בוקטמן, תרגום: איה ברויר, האדם האורבני והמרחב המדומה: עיון בסרטו של רידלי סקוט 'בלייד ראנר', תל אביב: רסלינג, 2005. הקדמה ופרק 1(הקישור אינו פעיל) באתר ISF
שולמית אלמוג, משפט וקולנוע, פרק שישי: "בלייד ראנר" - המשפט כבורא, עמ' 179–212, הוצאת נבו, 2012.
שמוליק דובדבני, "רוצח בחסות החוק - "בלייד ראנר" והסבטקסט הפאשיסטי", רסלינג 3, רסלינג, חורף 1997, עמ' 48–49
דני מוג'ה, אהבנו כל כך – 100 סרטי מופת, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, הערך "בלייד ראנר", עמ' 251–253
הערות שוליים

1 2  להתאהב ברובוט נקבה - בלייד ראנר, קולנוע תל אביב, "העולם הזה", גיליון 2379 מ-6 באפריל 1983, עמוד 61
↑  Scientists vote Blade Runner best sci-fi film of all time | Film | The Guardian
↑  Coplan, Amy & Davies, David, Blade runner, London: Routledge, 2015, עמ' 1-6
↑  Taylor, Joanne, Here's to Plain Speaking': The Condition(s) of Knowing and Speaking in Film Noir, Florida Atlantic Comparative Studies 48, page 48, footnote 18
↑  עיתון הגארדיאן, 6 בפברואר 2000
↑  Paul M. Sammon. Future Noir, The Making of Blade Runner, New York, 1996., p. 376
↑  ר' חיים כאלב, פוסטמודניזם בקולנוע, אופטימוס. תל אביב 2010, עמ' 37.
↑  Untitles Blade Runner Sequel in imdb
↑  Anna Da Armas on Instagram
| סרטים בבימויו של רידלי סקוט |
| --- | --- | --- |
| שנות ה-70 של המאה ה-20 | הדואליסטים (1977) • הנוסע השמיני (1979) |  |
| שנות ה-80 של המאה ה-20 | בלייד ראנר (1982) • אגדה (1985) • זר שומר עלי (1987) • גשם שחור (1989) |  |
| שנות ה-90 של המאה ה-20 | תלמה ולואיז (1991) • 1492: מעבר לאופק (1992) • ים של חברים (1996) • ג'י איי ג'יין (1997) |  |
| העשור הראשון של המאה ה-21 | גלדיאטור (2000) • חניבעל (2001) • בלאק הוק דאון (2001) • אנשי המזימות (2003) • ממלכת גן עדן (2005) • שנה מופלאה (2006) • אמריקן גנגסטר (2007) • גוף השקרים (2008) |  |
| העשור השני של המאה ה-21 | רובין הוד (2010) • פרומתאוס (2012) • היועץ (2013) • אקסודוס: אלים ומלכים (2014) • להציל את מארק וואטני (2015) • הדו-קרב האחרון (2020) |  |
| העשור השלישי של המאה ה-21 | בית גוצ'י (2021) • נפוליאון (2023) • גלדיאטור 2 (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289709405171  BIBSYS: 98065801  BNE: XX3638900  BnF: cb125682679 (data)  GND: 4375475-2  LCCN: n91079105  SUDOC: 096301678  VIAF: 223740890   WorldCat (עם VIAF): 223740890 
רכב משטרתי טס ליד פרסומת ענק שעל גורד שחקים בלוס אנג'לס
מראה העיר האפלה שבסרט
החד-קרן העשוי נייר
כתריאל כ"ץ

כתריאל כ"ץ (משמאל) עם משה יובל (סגן הקונסול בניו יורק) וירוחם כהן, 1949
חברי "החוג הזקן" (מימין לשמאל), עומדים: גרשון מרינבך, שבתי פינשריבר, ד"ר ברוך בן-יהודה, ימימה אבידר-טשרנוביץ, מאיר מוזס, אפרתיה מרגלית, כתריאל כ"ץ; יושבים: יונה בן-יעקב, יהודית פודולית, שמריה צמרת, ברוריה בן-יעקב, יצחק כפכפי, רבקה יפה, תל אביב המחצית השנייה של שנות ה-20
כתריאל כ"ץ (16 באוקטובר 1908 – 14 באוקטובר 1988) היה דיפלומט ישראלי, מזכיר הממשלה השני (1958–1962) ויו"ר יד ושם (1968–1972). כיהן בתפקיד דובר "ההגנה" בארץ ישראל במלחמת העצמאות, מנהל מדור העיתונות (1949) ומנהל מחלקת המחקר במשרד החוץ (1949–1953), הממונה על הצירות בהונגריה הקומוניסטית (1953–1956), ציר ישראל בפולין הקומוניסטית (1956–1958), קונסול בניו יורק (1962–1965), שגריר בברית המועצות (1965–1967), שגריר בפינלנד (1971–1973).
ביוגרפיה

כ"ץ נולד בוורשה שבפולין ב-1908, בנם של חיה לבית עקרוני ואוסקר (אשר) כ"ץ. בשנת 1924 עלה לארץ ישראל וסיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה. בנעוריו היה ממייסדי תנועת "החוגים", תחילה בעין חרוד ולאחר מכן בבית השיטה. תנועה זו התפתחה לתנועת הנוער הכלל-ארצית "המחנות העולים" ומאוחר יותר "התנועה המאוחדת". בעקבות פעילותו גויס לארגון ההגנה ובשנים 1933–1939 עסק בפעולות רכש מחוץ לארץ. למד מדעי הרוח באוניברסיטאות ורשה (1929–1930) וווינה (1931–1932).
בשנת 1932 נישא לאורה גרינהוּט, והיה אב לבן ושתי בנות.
בשנות ה-40, לאחר איחוד הש"י עם הר"ן, כיהן במועצה בת שלושה חברים שפקחה על הש"י כנציג המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית ואחראי על תחום המעקב אחר הפורשים, כשלצִדו מכהנים זאב שרף ומשה כרמיל. בנוסף עמד בראש מחלקת ההסברה של ההגנה, ניהל את תחנת הרדיו המחתרתית של ההגנה קול ישראל וערך את "החומה", ביטאון ההגנה. בשנים 1945–1948 כתב בדבר תחת שם העט "כפכף". הוא כתב רשימות קצרות שכללו בין השאר דיווחים על אירועים בפוליטיקה הבריטית, בעיקר בנגיעה ביישוב. ביקורת על דיווחים תקשורתיים עוינים את היישוב היהודי וביקורת על יריבים פוליטיים בתוך המחנה היהודי.
מיד לאחר פרוץ מלחמת העצמאות, בתחילת דצמבר 1947, מונה כץ לדובר ההגנה בארץ ישראל. הוא מיקם את משרדו במועצת העיתונות בתל אביב וסיפק מידע לעיתונאים על המלחמה. לאחר הקמת צה"ל היה לסגן מפקד יחידת הקשר עם העיתונאים, בדרגת רב-סרן. באוגוסט 1948 יצא לשליחות באירופה, כדי לעקוב אחרי התארגנות של האצ"ל שם.
לאחר קום המדינה הצטרף למשרד החוץ. תחילה שירת כמנהל מדור העיתונות ומנהל מחלקת המחקר (1949–1953). בתקופה זאת היה מנהל בית הספר הגבוה למודיעין, שהכשיר דיפלומטים ואנשי ביון.
בנובמבר 1953 מונה לממונה על הצירות בהונגריה. את תפקידו החל במשא ומתן כלכלי שהביא לחתימת חוזה מסחרי בין המדינות. כן סייע ליהודים שהורשו לצאת מברית המועצות להמשיך לווינה בדרכם לישראל ויזם פגישה עם שגריר ברית המועצות בהונגריה, יורי אנדרופוב, במטרה להביא להגברת זרם היוצאים.
ב-1956 עבר לשמש ציר ישראל בפולין. בתקופת כהונתו עלו לישראל מפולין כ-40,000 איש ("עליית גומולקה"). כ"ץ העניק לשמואל אוסוואלד רופאייזן אשרת כניסה לישראל לשנה, אף על פי שיעץ לו שעדיף לו להישאר בפולין.
עם חזרתו לישראל ב-1958 מונה למזכיר הממשלה במקום זאב שרף. הוא שימש בתפקיד זה עד 1962, תחת ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
בין השנים 1962–1965 היה קונסול ישראל בניו יורק.
ב-1965 עבר לשמש שגריר ישראל בברית המועצות, וכיהן בתפקיד עד להודעת ברית המועצות בשנת 1967 על ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין המדינות בעקבות מלחמת ששת הימים. במהלך כהונתו ראה בהידרדרות היחסים עם ברית המועצות. במאי 1966 הוזהר על ידי משרד החוץ הסובייטי מפני ביצוע מזימה סודית של פלישה לסוריה, מבלי שהכחשותיו לקיום תוכנית כזאת נתקבלו. החל מנובמבר 1966 הרגיש כ"ץ שהסובייטים שוקלים ברצינות את ניתוק היחסים עם ישראל. בעקבות יום הקרבות של 7 באפריל 1967 זומן לקרמלין והוזהר באזהרה חמורה לבל תתקוף ישראל שוב את שכנותיה.
בשובו לישראל מונה כ"ץ ליו"ר הנהלת "יד ושם". לאחר שנה התמנה גדעון האוזנר לצדו ליו"ר מועצת יד ושם בשנים 1971–1973 כיהן כשגריר ישראל בפינלנד.
באפריל 1968 נפצע בעת נחיתת אונס של מטוס עם מנוע בוער שהונחת על ידי הטייס.
כ"ץ נפטר ב-1988, בגיל 80.
ספריו

א.א. בן-אשר [=כתריאל כ"ץ], יחסי חוץ 1948–1953, תל אביב: עיינות ('מדינת ישראל בבנינה'), תשט"ז.
בודאפשט, ורשה, מוסקבה: שגריר אל מדינות מתנכרות, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ו.
ספריו > בעריכתו

כתריאל כ"ץ (עורך), ברומו של עולם: פרשיות מענייני התקופה, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ-ישראל, תש"י.
כתריאל כ"ץ (עורך), עולמות במאבק: פרשיות מענייני התקופה, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ-ישראל, תשי"א.
הערות שוליים

↑  כתריאל כץ חזר, דבר, 12 בספטמבר 1958. על פי שרגא הר-גיל, הוא למד עיתונות (שרגא הר-גיל, היו"ר החדש, מעריב, 4 בספטמבר 1967).
↑  שירות הידיעות של ההגנה, באתר המרכז למורשת המודיעין.
↑  ישראל עמיר, בדרך לא סלולה, פרק הש"י.
↑  שרגא הר-גיל, היו"ר החדש, מעריב, 4 בספטמבר 1967.
↑  דוגמאות: דבקה לשונם לחכם, דבר, 2 בדצמבר 1946; מר אטלי ומלחמת הפונים השלישית, דבר, 27 בנובמבר 1946; כאילו כפאו רוב, דבר, 24 בפברואר 1947.
↑  דוגמאות: מפגעי הטרור, דבר, 5 בדצמבר 1946; עין חדה, עין בולשת, דבר, 29 בנובמבר 1946; מסע אנטיציוני מסועף, דבר, 26 בפברואר 1947.
↑  דוגמאות: בעיתונים, דבר, 29 בינואר 1945; כנענים צברים וג'ונגל עברי, דבר, 6 בדצמבר 1946; שעור בהנהגה, דבר, 12 בדצמבר 1946.
1 2  דוד לאזר, להבין – לא לסלוח, מעריב, 26 באוקטובר 1956.
↑  י. אוליצקי וח. שר-אבי, הנאשם מנדל: המחתרת עקבה אחרי תנועות הצבא, דבר, 24 ביולי 1953.
↑  חביב כנען, מלחמתה של העיתונות: מאבק העיתונות העברית בארץ־ישראל נגד השלטון הבריטי, הוצאת הספרייה הציונית, 1969, עמ' 279.
↑  ההפרדה בין המפקד והטוראי בצבא הגנה לישראל, על המשמר, 31 באוקטובר 1948; טרם נסתיים החשבון עם האימפריאליזם, על המשמר, 28 בנובמבר 1948; פרס נתן פרלמן על רפורטזה צבאית, על המשמר, 24 במרץ 1949.
↑  בין היוצאים, דבר, 8 באוגוסט 1948
↑  מבצע פריס, עמ' 154.
↑  איש משרד החוץ לוועידת הפלגנים, על המשמר, 7 בדצמבר 1949.
↑  מבצע פריס, עמ' 145.
↑  כתריאל כץ לצירות בהונגריה, מעריב, 29 בנובמבר 1953.
↑  נחתם חוזה מסחרי בין ישראל להונגריה, דבר, 1 במרץ 1954.
↑  דורית לנדס, בשנת 1955 צידד אנדרופוב בהגירה ואיחוד משפחות, מעריב, 6 בדצמבר 1982.
↑  כתריאל כץ יצא לפולין, דבר, 31 באוגוסט 1956.
↑  ארווין בינשטוק, כץ נפרד משר החוץ הפולני, מעריב, 31 באוגוסט 1958.
↑  Nechama Tec, In the Lion's Den: The Life of Oswald Rufeisen, pp. 219-221; הנזיר נאבק על יהדותו, מעריב, 16 במרץ 1962.
↑  אישים ומוסדות, מעריב, 27 ביוני 1962.
↑  פיליפ בן, מסיבות פרידה לכתריאל כ"ץ, מעריב, 7 ביוני 1965; שגריר חדש - תקוות חדשות, מעריב, 8 באוקטובר 1965.
↑  Michael B. Oren, Six Days of War: June 1967 and the Making of the Modern Middle East, p. 29.
↑  Yaacov Ro'i, The Soviet Union and the June 1967 Six Day War, p. 253, note 7.
↑  איזווסטיה: אגרת גינוי ואזהרה סובייטית נמסרה לשגריר ישראל, דבר, 27 באפריל 1967.
↑  כתריאל כ"ץ – יו"ר יד ושם, דבר, 28 באוגוסט 1967.
↑  ג. האוזנר יו"ר מועצת יד ושם, דבר, 21 באוקטובר 1968.
↑  חגי אשד, כתריאל כץ יתמנה שגריר בפינלנד, דבר, 12 בספטמבר 1971.
↑  גבריאל שטרסמן, "היה לי מזל קפצתי מהמטוס, הטייס היה גאון", אמר כתריאל כ"ץ בביה"ח, מעריב, 9 באפריל 1968; מצבו של כ. כץ מניח את הדעת, מעריב, 15 באפריל 1968.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449388405171  GND: 113120350X  ISNI: 0000 0000 7007 0216  LCCN: n87817290  VIAF: 97234133   WorldCat (עם VIAF): 97234133
נורמה (אלגברה)

באלגברה מופשטת, הנורמה של אלגברה  A מעל שדה  F היא פונקציה כפלית מסוימת, המוגדרת בעזרת הפולינום האופייני של איברים באלגברה. בין הדוגמאות המוכרות ביותר: הפונקציה  N(x+yi)=x^{2}+y^{2}, שהיא הנורמה של מספרים מרוכבים בהרחבה  \mathbb {C} /\mathbb {R}  של המרוכבים מעל הממשיים, והדטרמיננטה, שהיא הנורמה עבור אלגברת המטריצות מעל שדה הבסיס.
בניגוד לנורמה האנליטית, הנורמה האלגברית יכולה במקרים רבים לקבל את הערך  0 גם באיברים שאינם  0.
הגדרה כללית

אם  A אלגברה מממד סופי מעל שדה  F, אפשר לבחור לה בסיס  \ b_{1},\dots ,b_{n}, ולהתבונן באיבר  X=x_{1}b_{1}+\cdots +x_{n}b_{n} של האלגברה  A\otimes _{F}F(x_{1},\dots ,x_{n}) המתקבלת מהרחבת סקלרים מ- F לשדה הפונקציות  F(x_{1},\dots ,x_{n}). ל- X יש פולינום מינימלי מתוקן הנקרא הפולינום המינימלי הגנרי של  A, והמעלה שלו,  m, היא הדרגה של האלגברה. המקדם האחרון של הפולינום המינימלי, שהוא פולינום הומוגני  (-1)^{m-1}N ממעלה  m במקדמים  x_{1},\dots ,x_{n}, הוא הנורמה של איברים מ- A. הנורמה מקיימת את התנאי  N(xy)=N(x)N(y), ואם  \ \alpha \in F אז  N(\alpha )=\alpha ^{m}.
אם מעלת הפולינום המינימלי של איבר שווה לדרגה (וזה כך "כמעט לכל איבר" – ראו טופולוגיית זריצקי), אז אפשר לקרוא את הנורמה מתוך המקדם החופשי של הפולינום המינימלי עצמו (ללא צורך בבניית הפולינום הגנרי). הנורמה של כל מחלק אפס היא אפס.
הנורמה בתורת גלואה

אם  K/F הרחבת גלואה של שדות, אפשר לראות ב- K אלגברה מעל השדה  F, ולהגדיר עבורו נורמה על-פי ההגדרה הכללית לעיל. נסמן ב- \{\sigma _{1},\dots ,\sigma _{n}\} את האיברים בחבורת גלואה של ההרחבה (כאשר  n שווה לממד ההרחבה). כל איבר  a\in K מאפס את הפולינום  f(\lambda )=(\lambda -\sigma _{1}(a))\cdots (\lambda -\sigma _{n}(a)), שמקדמיו שייכים לשדה השֶבת  F, ופולינום זה (עבור  a גנרי) הוא הפולינום המינימלי הגנרי של  K. מכאן מתקבלת הנוסחה  N_{K/F}(a)=\sigma _{1}(a)\cdots \sigma _{n}(a).
לדוגמה, אם  K=F\left[{\sqrt {d}}\right], אז האוטומורפיזם הלא-טריוויאלי מוגדר לפי הנוסחה  \sigma (a+b{\sqrt {d}})=a-b{\sqrt {d}}, ואז הנורמה היא  N(a+b{\sqrt {d}})=a^{2}-db^{2}.
את הנוסחה הזו אפשר להכליל לכל מקרה שבו ההרחבה  K/F ספרבילית, משום שאז קיים "סגור גלואה"  K\subseteq E, היינו שדה  E המהווה הרחבת גלואה של  F. במקרה זה אפשר לבחור אוטומורפיזמים  \sigma _{1},\dots ,\sigma _{n} של  E המשרים פעולות שונות על  K, ולהגדיר את הנורמה באותה צורה.
הנורמה של הרחבות ספרביליות היא טרנזיטיבית, כלומר, אם  F\subseteq L\subseteq K, אז  N_{L/F}\circ N_{K/L}=N_{K/F}.
הנורמה בתורת המספרים האלגבריים

אפשר להגדיר נורמה של אידיאלים בתחום שלמות  D, לפי גודלו של חוג המנה  N(I)=|D/I|. ההגדרה שימושית בעיקר בחוגים שכל המנות שלהם סופיות. ההגדרה מכלילה את הערך המוחלט המקובל במספרים שלמים, משום שהנורמה של האידיאל  \ n\mathbb {Z}  בחוג המספרים השלמים היא  |\mathbb {Z} /n\mathbb {Z} |=n. עבור אידיאלים ראשיים הנוסחה כפלית בכל תחום שלמות:  |D/Dab|=|D/Da|\cdot |D/Db|.
אם  D={\mathcal {O}}_{K} הוא חוג השלמים של שדה מספרים  K, אז הנורמה היא פונקציה כפלית לכל האידיאלים, כלומר,  N(IJ)=N(I)N(J). יתרה מזו, הנורמה מכלילה את זו של איברים שלמים ב- K:  N(a{\mathcal {O}}_{K})=N_{K/F}(a). אם  {\mathfrak {P}} הוא אידיאל ראשוני של חוג השלמים, ומתקיים  \mathbb {Z} \cap {\mathfrak {P}}=p\mathbb {Z}  עבור ראשוני שלם  p, אז  N({\mathfrak {P}})=p^{f}, כאשר  f הוא "מקדם הממד" של  {\mathfrak {P}} (השווה לממד של  {\mathcal {O}}_{K}/{\mathfrak {P}} מכל  \mathbb {Z} /p\mathbb {Z} ).
ראו גם

נורמה (אנליזה)
סמלי השלום

יונה לבנה ובפיה ענף של עץ זית
גרפיטי של יונה על רקע דגל ישראל בעיר אשדוד במהלך מלחמת חרבות ברזל
סמל השלום הוא כינויָם של מספר סמלים המסמלים את מושג השלום וההתנגדות למלחמה. יונה ובפיה עלה של זית הייתה באופן מסורתי סמל המסמל את השלום. במחצית השנייה של המאה ה-20 הפך סמלה של התנועה לפירוק הנשק הגרעיני לסמל נפוץ המזוהה עם השלום.
יונת השלום וענף עץ הזית

אחד הסמלים הידועים של מושג השלום היא היונה הלבנה, לעיתים כשהיא מחזיקה בפיה עלה או ענף של עץ זית. מקורו של סמל זה בתיאור המופיע בספר בראשית בו מתוארת היונה שנשלחה על ידי נח בתום המבול למצוא יבשה. היונה שבה אל תיבת נח ובפיה עלה זית שסימל את תום המבול.
גם במסורת היוונית העתיקה סימל עץ הזית את השלום. הזית היה אחד מסמליה של האלה אתנה מהמיתולוגיה היוונית – אלת החכמה ואלת מלחמת המגן.
בעת העתיקה נהגו חיילי האימפריה הרומית להיכנע כשהם מניפים ענפי עץ זית כסימן של כניעה[דרוש מקור] (בדומה לדגל לבן בימינו). בעקבות מנהג זה התפתח בעת העתיקה מנהג לפיו מושיטים ענף עץ זית כסימן לשלום.
הצייר פבלו פיקאסו תרם להפצת סמל זה בציור שצייר לקונגרס השלום שנערך בפריז באפריל 1949.
סמל התנועה לפירוק הנשק הגרעיני

בפברואר 1958 עיצב ג'רלד הולטום סמל, אותו הוא הסביר כאדם מיואש שידיו מושטות כלפי חוץ וכלפי מטה מוקף בעיגול, ואמר שהשראתו היא איכר לפני כיתת יורים. בחג הפסחא (4 באפריל) באותה השנה נערך מצעד מחאה מכיכר טרפלגר שבלונדון אל מפעל הנשק האטומי (אנ') בברקשייר, ובו הוצג הסמל לראשונה. בהקשר זה הוסבר הסמל גם כשילוב של האות "N" עם האות "D" באיתות סמפור, ראשי תיבות של "Nuclear Disarmament" – "פירוז גרעיני", ולימים הוא אומץ בידי התנועה לפירוק הנשק הגרעיני.
סמפור האות N
סמפור האות D
הסמל הובא לארצות הברית בראשית שנות ה-60 והפך פופולרי בקרב תנועות שהתנגדו למלחמת וייטנאם.