נו דין דיים
גלות

דיים הגיש בקשה לנסוע לרומא לחגיגות הסילבסטר בקריית הוותיקן. לאחר שקיבל רשות לכך מהשלטונות הצרפתיים, הוא עזב באוגוסט 1950 יחד עם אחיו טוק, שלא נועד ככל הנראה להיות דמות פוליטית. בדרכו לאירופה, עבר דיים ביפן שם הוא התכוון לפגוש את קונג דיי כדי לגייס את תמיכתו לתפוס את השלטון בווייטנאם. לא ניסיון זה ולא ניסיון לקבל תמיכה מהגנרל דאגלס מקארתור, המפקד העליון של כוחות הכיבוש האמריקנים ביפן, לא נשאו פרי. ידיד של דיים הצליח להסדיר לו פגישה עם ווסלי פישל, איש אקדמיה אמריקני ששימש כיועץ לממשלת ארצות הברית. פישל היה חסיד של הדוקטרינה לקידום הכוחות האנטי-קולוניאליים והאנטי-קומוניסטים באסיה. הוא התרשם מדיים וסייע בעדו לקשור קשרים ולתאם פגישות בארצות הברית כדי לגייס תמיכה. הזדמנות טובה עמדה לפתחו של דיים אז. פרוץ מלחמת קוריאה ועליית המקארתיזם בארצות הברית, סייעו לווייטנאמים האנטי-קומוניסטים למצוא אתה התמיכה המתאימה באמריקה. דיים התקבל לפגישה במחלקת המדינה של ארצות הברית עם מזכיר המדינה בפועל, ג'יימס וב. על פי המסופר הוא לא הרשים בהופעתו שם. אחיו טוק היה זה ששימש כדובר הראשי מטעמם בפגישה. כתוצאה מכך, לא התקיימו פגישות נוספות עם פקידים בכירים בממשל. עם זאת, הוא נפגש עם הארכיבישוף פרנסיס ספלמן, שנחשב כאיש הדת בעל ההשפעה הפוליטית החזקה ביותר באותה תקופה. ספלמן למד עם טוק ברומא בשנות השלושים והיה לאחד מתומכיו הנלהבים ביותר של דיים.
דיים התקבל לראיון אצל האפיפיור פיוס השנים עשר לפני מסעו ברחבי אירופה. הוא ניסה לשכנע את באו דאי למנות אותו לתפקיד ראש הממשלה של מדינת וייטנאם, אך פניו הושבו ריקם. דיים שב לארצות הברית כדי להמשיך לגייס תמיכה. ב-1951 הוא התקבל לפגישה עם מזכיר המדינה של ארצות הברית, דין אצ'יסון. בשלוש השנים הבאות הוא התגורר בסמינר התאולוגי מרינול שניהל ספלמן בלייקווד (ניו ג'רזי) ולעיתים התגורר בסמינר אחר באוסינינג שבמדינת ניו יורק.
ספלמן סייע לדיים לגייס תמיכה בקרב החוגים הקתולים הימניים. דיים סייר ברחבי החוף המזרחי של ארצות הברית, נאם באוניברסיטאות וטען שווייטנאם יכולה להיוושע רק אם ארצות הברית תתמוך בממשלה של הלאומנים שהתנגדו הן לוייט מין והן לצרפתים. הוא מונה להיות יועץ למשרד המחקר הממשלתי של אוניברסיטת המדינה של מישיגן, שם עבד פישל. האוניברסיטה ניהלה תוכניות סיוע במימון ממשלתי לבעלי ברית בתקופת המלחמה הקרה ודיים סייע לפישל להניח את היסודות לתוכנית שמאוחר יותר יושמה בדרום וייטנאם, "קבוצת הייעוץ לווייטנאם של אוניברסיטת מדינת מישיגן" (Michigan State University Vietnam Advisory Group). עם ירידת כוחו של הממשל הצרפתי בווייטנאם, עלתה התמיכה בדיים בארצות הברית.
לאחר קרב דיין ביין פו ב-1954, קרס השלטון הצרפתי בווייטנאם ובאו דאי נזקק לסיוע בינלאומי כדי שמדינת וייטנאם תשרוד. בהבינו את הפופולריות של דיים בקרב קובעי המדיניות האמריקנים, הוא בחר באחיו הצעיר של דיים, נו דין לוין, שלמד אז באירופה, להיות חלק מהמשלחת שלו לועידת ז'נבה לקביעת עתידה של הודו-סין. לוין ייצג את באו דאי בדיונים עם האמריקנים, שהבינו בכך הם יביאו לידי ביטוי את האינטרסים של דיים. בגיבויו של ממשל אייזנהאואר, נקב באו דאי בשמו של דיים כראש ממשלתו. המינוי זכה לגינוי רחב בחוגי הממשל הצרפתי, שחשו שדיים היה פסול מבחינתם. ראש ממשלת צרפת, פייר מנדס פראנס, הכריז שדיים הוא קנאי.
כתוצאה מההסכם שנחתם בז'נבה פוצלה וייטנאם באופן זמני בקו הרוחב 17 צפון, בתלות בבחירות שהיו אמורות להיערך ב-1956 שאחריהן תאוחד הארץ מחדש. הוייט מין שלטו בצפון בעוד שמדינת וייטנאם בתמיכה צרפתית שלטה בדרום. דיים היה לראש הממשלה של מדינה זו. הודו-סין הצרפתית הייתה אמורה להתחסל בתחילת 1955. המשלחת הדרום וייטנאמית בראשותו של דיים, בחרה לא לחתום על ההסכם, מתוך סירוב להשאיר את מחצית הארץ בשליטה קומוניסטית, אך ההסכם נכנס לתוקף בלי שום קשר לכך. דיים נחת בנמל התעופה הבינלאומי טן סון נהאט בסייגון ב-26 ביוני ורק כמה מאות אנשים קיבלו את פניו, רובם קתולים. הוא נופף בידו רק פעם אחת לפני שנכנס לרכבו ולא חייך כלל.
במילותיו של אחד ההיסטוריונים: "האטרקטיביות של דיים לפטרוניו האמריקנים הראשונים נגזרה משלוש תכונות: הוא היה לאומן אנטי-קומוניסט נאמן, הוא היה קתולי והוא ידע את השפה האנגלית". ידיעת האנגלית הייתה תכונה נדירה בקרב הווייטנאמים באותה תקופה.