stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיות הנגב
הופעת השם והסמל

חודש פברואר 1948 הצטיין בפעילות מוגברת בה פגעו אנשי המחלקה ברכוש הבדואים שחיבלו בקו צינור המים. הפעילות סביב השעון ותנאי החיים גרמו ללוחמים לגדל זקן ולהתנהג בצורה פרועה. אט אט נוצרה סביבם הילה של חבורת גברים פרועה ומגובשת המטילה את מוראה על הערבים. הם כינו את עצמם "חיות הנגב" והחליטו שהגמל יהיה סמלם אותו ציירו על דפנות כלי הרכב שלהם. אחד מאנשי המחלקה נסע העירה והכין סמלים ממתכת אותם ענדו הלוחמים על דש הבגד או על כובעיהם בגאווה רבה. גם מחלקת בארי אימצה לעצמה שם: "עכברי המדבר".
שינויים ארגוניים

צורכי הביטחון דרשו את הגדלת כוחות החטיבה. כך נוספו לחטיבת הנגב שהורכבה עד אז משני גדודים מרחביים: (הגדוד השני הצפוני והגדוד השמיני הדרומי) במרץ 1948 שני גדודי עתודה: הגדוד השביעי, גדוד חי"ר והגדוד התשיעי כגדוד פשיטה ממונע. עם הקמת הגדוד התשיעי, השתלבו בו לוחמי חיות הנגב ופעלו במסגרתו כפלוגת ג'יפים עד תום המלחמה.
השפעה

בהשפעת השם "חיות הנגב" הוציא נחום גוטמן בהוצאת עם עובד ספר ציורי לוחמים בשם "חיות הנגב". תיאטרון המטאטא העלה בשנת 1949 הצגה בשם "חיות הנגב באות העירה" על חיילים השבים משדה הקרב.
לקריאה נוספת

משה גבעתי, בדרך המדבר והאש - תולדות גדוד 9, תל אביב: הוצאת 'מערכות' ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ד - 1994, עמ' 19–127
ישראל כהן (ישרולנה), דרך איש בפלמ"ח, הוצאה עצמית, 1993
דוד (מגדל) טפרסון, Eyes of the beholder  הוצאה עצמית, 2008
עזרא גרינבוים, ריאיון עם שמחה שילוני, חטיבת הנגב, חיות הנגב, בית יגאל אלון, 1986
הערות שוליים

↑  משה גבעתי, בדרך המדבר ואש, ישראל: מודן הוצאה לאור. צה"ל-הוצאת "מערכות", עמ' 37-38
↑  משה גבעתי, בדרך המדבר והאש, מודן הוצאה לאור. הוצעת מערכות, משרד הביטחון, עמ' 45-48
↑  חיות הנגב הסרט המלא, נבדק ב-2024-03-13
↑  א. לרנר, חיוכן של חיות הנגב באספקלריה אמנותית, דבר, 14 בינואר 1949
↑  ע.ז., חיות הנגב באות העירה ב"המטאטא", דבר, 13 במאי 1949
משוריין פרפר של יחידת "חיות הנגב" באזור קיבוץ יד מרדכי, אפריל 1948
ארגון המגן

יוסף לישנסקי, מייסד "המגן" ומנהיגו
ארבעת היישובים שבהם שמר ארגון "המגן" במשך שנות פעילותו
ארגון המגן היה ארגון שמירה עברי שפעל במושבות דרום הארץ בשנים 1915–1917. מקים הארגון ומנהיגו היה יוסף לישנסקי. בשיאו היו בארגון 20 חברים ושומרים נוספים שאינם חברים. הארגון התפרק כאשר לישנסקי פרש ממנו והצטרף אל ניל"י.
רקע וסיבות להקמת הארגון

במשך שנות כיבוש השמירה, היה "השומר" - שהוקם ב-1909 - ארגון השמירה המרכזי והבולט ביישוב העברי הקטן. זה היה ארגון סגור, בעל מספר חברים מצומצם ותנאי קבלה נוקשים. על מנת שאדם יתקבל כחבר מן המניין לארגון "השומר" היה עליו לשמור זמן מה במושבות (לעיתים אפילו שנתיים – שלוש), ולאחר מכן, באספת חברים של "השומר", הוחלט אם לקבלו.
יוסף לישנסקי שמר במשך מספר שנים (החל מ-1912) במושבות העבריות, אך לא נתקבל כחבר לארגון "השומר" למרות היותו בדרגת 'רוכב' (דהיינו שומר רכוב על סוס, דרגה הגבוהה מ'שומר רגלי' בארגון "השומר") ולמרות התאמתו בתכונות אחרות. יוסף עמד, למשל, בדרישה לבקיאות בשימוש בנשק כמנהג הערבים. חרף זאת הוא לא נתקבל לארגון "השומר" כחבר מן המניין, מכיוון שהיה בעל אידאולוגיה שונה משל שאר חברי הארגון, מבחינת יחסו לנקמת דם כלפי הפורעים הערבים, מבחינת רעיונות הסוציאליזם ומבחינת גישתו למשמעת הנוקשה. יוסף נתפס גם כאינדיבידואליסט, ונמתחה ביקורת גם על אישיותו. הוא אף הואשם, כנראה שלא בצדק, בהריגת ערבי בהתנפלות על המושבה מנחמיה בפברואר 1915.
כמו יוסף, גם שומרים ותיקים אחרים לא התקבלו כחברי "השומר" מטעמים שנראו להם לא ענייניים והם שאפו להקמת אגודה חלופית. ניסיון קודם להקמת ארגון שמירה נפרד מ-"השומר" נעשה בהקמת "אגודת הנוטר". אגודה זו הוקמה ב-1912 על ידי מועמדים שלא נתקבלו לארגון "השומר", והיא החזיקה מעמד זמן קצר בלבד עד לפירוקה.
הקמת הארגון

בהקמת ארגון "המגן" חברו ליוסף עוד שומרים, מועמדים לארגון "השומר" שלא התקבלו אליו במשך זמן רב - ביניהם יחזקאל קינמן, יהודה זריז, דוקמן ולבובסקי. הוחלט ביניהם שיוסף ירד דרומה על מנת למצוא מקום בו ניתן יהיה להתחיל לשמור. לישנסקי דאג בעיקר לתחום המעשי – יצירת הקשרים עם האיכרים וערביי הסביבה, בעוד ש. שמואלי ויהודה זריז עסקו בפן האידאולוגי של "המגן". חברים נוספים בארגון "המגן" היו: אליעזר לובראני, בן ציון משביץ, שלום וייסבורד, משה זולוטקובסקי (אופיר), נח סטופנסקי, הסופר משה סטבסקי (סתוי), יעקב מחט ("אבו עדרי"), דוד צלביץ, מאיר ברנר (אחיו של הסופר י.ח ברנר) ואחרים.
ארגון "המגן" הורכב מאנשים שונים: חברי "השומר" לשעבר, ופועלים מ"פועלי ציון" ומ"הפועל הצעיר". ההתמקדות של לישנסקי דווקא במושבות הדרום נבעה מהעובדה שעד אז לא הייתה שם דריסת רגל לשומרים עבריים. תנועת "השומר" פעלה אז בעיקר במושבות הגליל. ארגון "המגן" מנה בשיאו כ-20 חברים. המקום הראשון בו נתקבל הארגון לשמירה היה רוחמה, אחריה קיבל הארגון את השמירה בבאר טוביה (קסטינה) ובמזכרת בתיה (עקרון). לבסוף הצליח הארגון לקבל את השמירה גם במושבה גדרה. בעזרת "הוועד המרכזי של ההסתדרות החקלאית ביהודה" ניתנו לשומרים תעודות שחרור ("ואסיקות") מהצבא הטורקי.
ארגון המגן וניל"י

בדיעבד נטען כי המושבות הדרומיות יכלו להוות בסיס לפעולות הריגול של מחתרת ניל"י, בשל פעילותו של לישנסקי. אולם, כשהוקם "המגן", בקיץ 1915, ככל הנראה לא ידע לישנסקי עדיין על פעילות ארגון ניל"י.
היו האשמות על כך שאנשי "המגן" נהנים מזהב שהבריטים מעבירים לניל"י. קל להפריך טענה זו בהסתכלות במצב הכלכלי של חברי הארגון: השומרים בארגון "אכלו חודשים", כלומר, אכלו אצל איכר מסוים למשך חודש. גם מקומות הלינה שלהם היו בבתי האיכרים. מעט הכסף שהיו צריכים לקבל בנוסף לארוחות ומקום הלינה הובטח להם מהתבואה החדשה, אך זו בוששה לבוא. בדרך כלל הלכו השומרים יחפים. לזמן שמירה לקחו את הנעליים מהשומר הקודם. אך למרות הכל, מעיד יעקב מחט ("אבו עדרי") ש"המצב הכלכלי של השומרים בעקרון היה לא רע יחסית... העיקר היה כיבוש השמירה העברית".
אמנם, כבר בדצמבר 1915 ביצע יוסף לישנסקי פעולות בעבור ניל"י, ומראשית 1917 השקיע את כל מרצו בפעילות ניל"י, כולל ירידה למצרים למשך שבועות רבים, אולם, חברי "המגן" לא ידעו על קשריו של יוסף עם ניל"י, ובעיניהם היה "המגן" ארגון המקביל לארגון "השומר" מבחינת שמירה עברית ותו לא. תעיד על כך העובדה שחברי הארגון התמרמרו על כך שיוסף לא שמר איתם, מה עוד שהייתה לו סוסה מעולה; היו שהחשיבו זאת ליהירות או מצאו פסול אחר ביוסף. כדי לא להשאיר את סוסתו המעולה של יוסף ללא מעש, הפך מאיר ברנר ל"שומר רוכב" על סוסתו של יוסף.
בודדים בין חברי הארגון היו גם חברי ניל"י (כגון חיים דב בלינקוב) או שידעו על חברותו של יוסף במחתרת.
פעם אחת, נעלם יוסף לשבועות רבים בתואנה שנסע לקנות סוס. בהיעדרו של יוסף נוצרו קשיים בחלוקת השמירה והכסף. רק אז הובן שכנראה יוסף מתעסק בדברים נוספים לבד מארגון "המגן". בפברואר 1917 ביקרו אצלו בעתלית מספר חברי "המגן" שם סיפר להם על המחתרת. כשחזרו חברי "המגן" לגדרה, אסף שמואלי את חברי הארגון וסיפר להם שיוסף פורש מניהול ארגון "המגן". מעטים, וביניהם דוד צלביץ, הצטרפו לניל"י. השאר התפזרו והארגון התפרק.
הסכסוכים עם ארגון השומר

בישיבה הראשונה בביתו של בלינקוב בה הוחלט על הקמת הארגון הוחלט שהארגון החדש לא יתחרה בארגון "השומר". כלומר, הארגון לא יקבל על עצמו לשמור במקום בו השמירה מנוהלת על ידי "השומר", ולא ישמור אפילו במקום שארגון "השומר" עזב. כלומר, האידאולוגיה של "המגן" הייתה שמירה עברית במקום שמירה ערבית.
המושבה גדרה נמצאת בין המושבות עקרון ובאר טוביה. במשך זמן רב השמירה במקום נוהלה על ידי הערבים, ורק בנובמבר 1916 נכבשה השמירה במקום על ידי ארגון "המגן". אולם, כששמעו על כך אנשי "השומר", הם שלחו לשם את ז. לוינזון על מנת להוציא את השמירה במקום מידי "המגן" ולהעבירה לידי "השומר". לישנסקי וש. שמואלי הלכו לנהל משא ומתן עם אנשי גדרה, ולבסוף זכו בשמירה. משכורתם של אנשי "המגן" הייתה נמוכה ממשכורתם של אנשי "השומר", משום ש"המגן" היה פחות מסודר מ"השומר".
ארגון "השומר" לא היה מוכן להשלים עם קיומו של ארגון "המגן". מכיוון שהלה ערער את המונופול שלהם. ואכן, בראשית שנת תרע"ז (1916) פנו חברי ועד "השומר" למרכז ההסתדרות החקלאית בתביעה להחרים את "המגן" "היות שיש החלטה על אודות שמירה עברית מאורגנת ו'השומר' הוכר בתורת הסתדרות השומרים היחידה" (זכרונות צבי נדב – קובץ "השומר"). אולם חברי "המגן" ערערו על כך וטענו כנגד המונופול של "השומר". מה עוד, שאחד הסעיפים של ארגון "המגן" אסר על שמירה במקום בו שמרו חברי "השומר", דבר שמבטיח שלא תהיה פגיעה בארגון "השומר".
שני הבוררים בעניין, אברהם הרצפלד ולוי אשכול, תמכו בדעתו של ארגון "המגן". הקרע בין "השומר" ל"המגן" הלך והעמיק, ובנוסף, העובדה שלישנסקי עומד בראש ארגון "המגן" הגבירה את כעסם של חברי "השומר".
חמתם של אנשי "השומר" רק גברה לנוכח ההצלחה של אנשי "המגן" והעובדה שכמעט לא נגנבו דברים במושבות שהיו נתונות לשמירתם. בזכות זאת חודש החוזה של אנשי המושבות עם "המגן".
אמצעי נוסף של לחץ שהופעל על "המגן", היה בכך שרחל ינאית וחברים אחרים מארגון "השומר" ניסו לשכנע, ללא הצלחה, אחדים מחברי "המגן" שיפרשו מהארגון.
רוב הזמן היחסים בין השומרים של "המגן" ו"השומר" היו תקינים, והקרע הורגש בעיקר בהנהגה של התנועות.
לקריאה נוספת

יוסף נדבה (עורך), יוסף לישנסקי איש ניל"י, הדר, 1977.
יוסף נדבה (עורך), יוסף, איש ניל"י - אחרית דבר, אגודת חשמונאי, מרכז לחינוך ולתרבות, 1986.
פרופ' בנציון דינור ואחרים, ספר תולדות ההגנה, כרך ראשון, עמודים 409–411. מערכות, 1954.
אליעזר ליבנה, ד"ר יוסף נדבה, יורם אפרתי, ניל"י - תולדותיה של העזה מדינית, שוקן, 1961 (עמודים 124–126).
הערות שוליים

↑  יוסף, איש ניל"י, עמ' 50
| ציונות ישראל |
| --- | --- | --- |
| נושאים ומושגים מרכזיים | התנועה הציונית • התקווה • ארץ ישראל • אוטואמנציפציה • תוכנית בזל • תוכנית אוגנדה • תוכנית בילטמור • "אלטנוילנד" ו"מדינת היהודים" • עלייה לארץ ישראל, ההעפלה וחוק השבות • תחיית הלשון העברית • עבודה עברית וכיבוש העבודה • חלוציות • קיבוץ • מחתרות עבריות בארץ ישראל • כוח המגן העברי • כרונולוגיית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בעת החדשה • אנטישמיות • טריטוריאליזם יהודי • הצהרת בלפור, הספר הלבן הראשון ותוכנית החלוקה • הכרזת העצמאות ומלחמת העצמאות • דגל ישראל • הסכסוך הישראלי-פלסטיני • פוסט-ציונות ואנטי-ציונות • החלטת האו"ם 3379 • החלטת האו"ם 4686 |  |
| זרמים בציונות | ציונות מדינית • ציונות מעשית • ציונות סינתטית • ציונות רוחנית • הציונים הכלליים וציונות כללית • ציונות סוציאליסטית • ציונות רוויזיוניסטית • ציונות דתית • ארץ ישראל השלמה • ציונות נוצרית • ניטשה והציונות |  |
| ארגונים ציוניים | קונגרס פוקשאן והוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה • ההסתדרות הציונית העולמית • הקונגרס הציוני העולמי • הוועד הפועל הציוני וההנהלה הציונית • הסוכנות היהודית • קרן קיימת לישראל • קרן היסוד • מינהל מקרקעי ישראל • המשרד הארצישראלי • המוסדות הלאומיים • הכשרת הישוב • אוצר התיישבות היהודים ובנק אנגלו-פלשתינה • פיק"א • הגדודים העבריים • ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל • הסתדרות העובדים הכללית החדשה • סולל בונה • הארכיון הציוני המרכזי • ארכיון התצלומים של קק"ל |  |
| תנועות ציוניות | ביל"ו • חובבי ציון • ציוני ציון • פועלי ציון • ההתיישבות העובדת • התנועה הקיבוצית • עליית הנוער • תנועת המזרחי • ברית הציונים הרוויזיוניסטים • ציונות ברוסיה • ציונות בלוב |  |
| מחתרות עבריות | בר-גיורא • השומר • הרועה • הגדעונים • ארגון המגן • ניל"י • הקיבוץ • ההגנה • פלמ"ח • אצ"ל • לח"י • תנועת המרי העברי |  |
| ראשוני הציונות | מבשרי הציונות • יהודה לייב פינסקר • בנימין זאב הרצל • נתן בירנבוים • מקס נורדאו • אחד העם • ליאו מוצקין • דב בר בורוכוב • משה הס • נפתלי הרץ אימבר • דוד וולפסון • חיים ויצמן • משה לייב ליליינבלום • נחום סוקולוב • נחמן סירקין • יוסף לוריא • מקס בודנהיימר • אדמונד ג'יימס דה רוטשילד • יצחק יעקב ריינס • אוטו ורבורג • נחום גולדמן • יחיאל צ'לנוב • אבא הלל סילבר • צבי הירש קלישר • שמואל מוהליבר |  |
| אישים ציונים נוספים ואנשי היישוב | אהרן דוד גורדון • מרטין בובר • רחל המשוררת • שמואל הוגו ברגמן • הנרייטה סאלד • זאב ז'בוטינסקי • מאיר בר-אילן • חיים ארלוזורוב • זלמן שזר • אברהם יצחק הכהן קוק • ארתור רופין • דוד בן-גוריון • מנחם אוסישקין • אב"א אחימאיר • חיים בוגר (בוגרשוב) • ברל כצנלסון • אלכסנדר זייד • יוסף שפרינצק • ישראל שוחט • שמריהו לוין • יוסף טרומפלדור • מיכאל הלפרן • גרשם שלום • יהודה לייב מאגנס • יצחק טבנקין • יצחק בן-צבי • מנחם בגין • אברהם שטרן (יאיר) • ציונים לא יהודים |  |
ראו גם 100 מושגי יסוד • פורטל ישראל • פורטל היישוב • היסטוריה של עם ישראל • היסטוריה של ארץ ישראל
נאוה ברק-זינגר

נָאוָה ברק-זינגר (נולדה ב-8 באפריל 1947) היא אשת חינוך ופעילה חברתית ישראלית. נשיאת עמותת עלם, ומשמשת בתפקידים ציבוריים נוספים. הייתה אשתו של אהוד ברק בשנים 1969–2003, ובכך הייתה גם רעיית ראש ממשלת ישראל בשנים 1999–2001.
ביוגרפיה

נולדה וגדלה בטבריה, כנאוה כהן לאב שניהל סניף של בנק לאומי ולאם שעבדה בסוכנות היהודית. בילדותה, הייתה פעילה בתנועת הנוער העובד והלומד, רקדה ריקודי עם, והשתתפה במופעי סקי מים בפסטיבלי הכנרת. את שירותה הצבאי עשתה בחיל המודיעין, ובמהלכו, הכירה לראשונה את אהוד ברק (אז, "ברוג"), בעלה-לעתיד.
לאחר סיום שירות הצבאי למדה ספרות אנגלית וערבית באוניברסיטה העברית. שם, בחורף 1968, פגשה בשנית את ברק, שהיה אז סרן בצבא, ולמד מתמטיקה ופיזיקה, והשניים נישאו. ברק עבדה כמורה לאנגלית בחטיבת ביניים בכפר-סבא במשך 25 שנים. היא בוגרת קורס ניהול מלכ"רים ומוסדות תרבות באוניברסיטת תל אביב.
כשהייתה נשואה לאהוד ברק לזוג נולדו שלוש בנות. בשנת 2003, לאחר 34 שנות נישואים, החליטו היא וברק להפרד. ב-2009 נישאה בשנית, לאיש העסקים שלום זינגר.
הוקרה

תחת נשיאותה, זכתה "עמותת עלם" בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים לשנת 2002–2003
ב-יולי 2019, זכתה "עלם" בפרס העמותה האפקטיבית במסגרת אות האפקטיביות של ארגון מידות, המוענק לארגונים ללא כוונת רווח ולפרויקטים שפעילותם מחוללת השפעה ושינוי משמעותי בחברה.
לקריאה נוספת

אילן בן-עמי, עידית נבו (ע), האישה שאיתו: חייהן הפרטיים והציבוריים של נשות ראשי הממשלה בישראל, תל אביב-יפו: מטר - הוצאה לאור, 2010. נאוה ברק, עמ' 225–242.
הערות שוליים

↑  אחרי 34 שנות נישואים: אהוד ונאוה ברק נפרדים, באתר ynet, 26 באוגוסט 2003
1 2  רז שכניק, פינג פונג, ידיעות אחרונות, 7 ימים, גיליון 3004, 06.08.2021, עמ' 64
1 2 3  אילן בן עמי, האישה שאיתו, 2010, עמ' 227
↑  אילן בן עמי, האישה שאיתו, 2010, עמ' 228
↑  מאת מזל מועלם, לאחר 34 שנות נישואים - נאוה ואהוד ברק נפרדים, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2003
↑  רון גרנות, נאוה ברק מתחתנת שוב, באתר כלכליסט, 8 ביולי 2009
↑  שרי מקובר-בליקוב, גבירתי הנאוה: נאוה ברק מסתכלת קדימה, באתר nrg‏, 20 באפריל 2012
↑  רון לוין, "איך אפשר להגיד על אהוד שהוא בוגד?", מעריב, 5 בינואר 2001
↑  מקבלי הפרסים של קרן פרס יושב ראש הכנסת  לאיכות החיים, באתר חוברת הפרס לשנת תשע"ה-2015
↑  עלם עמותה לנוער במצבי סיכון, זכינו! גאים בכך שעלם זכתה בפרס העמותה האפקטיבית, ‏17 ביולי 2019
|  בנות הזוג של ראשי ממשלת ישראל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  פולה בן-גוריון  |  צפורה שרת  |  מרים אשכול  |  לאה רבין  |  עליזה בגין  |  שולמית שמיר  |  סוניה פרס  |  שרה נתניהו  |  נאוה ברק  |  עליזה אולמרט  |
|  1948–1954 1955–1963  |  1954–1955  |  1964–1969  |  1974–1977   1992–1995  |  1977–1982  |  1983–1984   1986–1992  |  1984–1986 1995–1996  |  1996–1999 2009–2021 2022 ואילך  |  1999–2001  |  2006–2009  |
|  גילת בנט  |  ליהיא לפיד  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  2021–2022  |  2022  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007413009705171  VIAF: 8066156223634005400007   WorldCat (עם VIAF): 8066156223634005400007
עמוס קלונר

| --- | --- |

עמוס קלונר, 2005
 לידה:  26 בפברואר 1940 גבעתיים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  15 במרץ 2019  (בגיל 79)
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 פרסים והוקרה:  פרס א.מ.ת. (2005) 
 תרומות עיקריות
 חפירות ארכאולוגיות בירושלים וביהודה
 
עמוס קְלוֹנֶר (Kloner;‏ 26 בפברואר 1940 – ט' באדר ב' תשע"ט, 15 במרץ 2019) היה פרופסור במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן וחתן פרס א.מ.ת במדעי החברה בשנת 2005.
ביוגרפיה

עמוס קלונר נולד וגדל בגבעתיים בבית ציוני עם ערכי עבודה. הוא האמצעי בין שלושה ילדים, הוריו הם דינה ופסח קלונר, שעלו כחלוצים מפולין ורוסיה בשנות השלושים. אביו עבד שנים רבות כפועל בניין ורק במלאת לו חמישים נהיה מנהל חשבונות. עמוס קלונר היה חבר השומר הצעיר ומדריך בתנועה והיה פעיל מאוד בידיעת הארץ. למד בתיכון חדש בתל אביב שם בשיעורי תנ"ך החל להתעניין בהיסטוריה של העולם העתיק וארץ ישראל בכלל זה. בצבא שירת בנח"ל המוצנח. השתתף בפעולות מחקריות התנדבותיות וביניהן המשלחת למדבר יהודה ב-1961. למד את לימודיו האקדמיים מהתואר הראשון עד השלישי באוניברסיטה העברית. עשה תואר ראשון בארכאולוגיה וגאוגרפיה בשנים 1962–1965, תואר שני בארכאולוגיה בשנים 1969–1972 ודוקטורט בשנים 1975–1980. נושא עבודת הדוקטורט היה "קברים וקבורה בירושלים בימי הבית השני" והוא נערך בהדרכת הפרופסורים הארכאולוג אברהם נגב וההיסטוריון שמואל ספראי. במהלך לימודיו השתתף בחפירות רבות, בהן ערד, תל נגילה, עין גדי, תל חצור, מגדים וממשית.
במלחמת ששת הימים היה בין משחררי ירושלים ולחם במסגרת הסיירת הירושלמית בפיקודו של יוסי לנגוצקי. בשנים 1969–1971 ריכז וניהל קורסים למורי דרך בירושלים וכן כיהן כמזכיר האגודה לסקר ארכאולוגי של ישראל. כיהן כארכאולוג מחוז ירושלים ושפלת יהודה באגף העתיקות והמוזיאונים בשנים 1971–1989. לאחר מלחמת יום הכיפורים השתתף בסקר ארכאולוגי במובלעת הסורית. מ-1989 עד 2001 ניהל את החפירות של מרשה ובית גוברין. במקביל בשנים 1978–1980 חפר את בית הכנסת ברימון וכן ניהל חפירות רבות באתרים רבים בשפלת יהודה ובירושלים. לימד באוניברסיטת חיפה בשנים 1975–1978 וב-1980 הצטרף למחלקה ללימודי ארץ ישראל, שהפכה מאוחר יותר למחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. ב-1984 מונה למרצה בכיר, ב-1988 לפרופסור חבר, ב-2001 מונה לפרופסור מן המניין. אחרי צאתו לגמלאות, הוענקה לו ב-24 במרץ 2009 דרגת פרופסור אמריטוס.
בשבתונים שהה בעיקר באוקספורד. קלונר היה חבר במועצה לארכאולוגיה ובוועדת השימור של המועצה, חבר במועצת החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, במועצות המערכת של מספר כתבי-עת ארכאולוגיים ובגופים מקצועיים נוספים.
נפטר ב-15 במרץ 2019. הותיר אחריו אישה, חנה, וארבעה ילדים. התגורר במודיעין.
מחקריו

עמוס קלונר היה ארכאולוג, אשר עיקר עיסוקו היה בתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית.
מחקריו > מחקר עיר הקברים של ירושלים בימי הבית השני

ספרו של קלונר (ביחד עם בועז זיסו) ראה אור בהוצאת יד יצחק בן-צבי והחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה בשנת 2003. מהדורה באנגלית יצאה לאור ב-2007 והיא מורחבת ומעודכנת.
בספר זה נכללות כ-900 מערות קבורה חצובות בסלע, סביב העיר מכל עבריה, עד מרחק של כארבעה קילומטרים מחומות העיר העתיקה. המערות הללו שימשו מימי מרד החשמונאים ועד חורבן בית שני (התקופות ההלניסטית המאוחרת והרומית הקדומה). כמה עשרות מהמערות הללו קלונר חפר בעצמו ופרסם במאמרים ובספרים נוספים. המונח נקרופוליס משמעו עיר קברים ואלו הקיפו את ירושלים סביב ושימשו בעיקר לקבורה משפחתית, כאשר המיוחד בבית הקברות הזה הוא שימוש בקבורה בשני שלבים: לראשונה הניחו את הנפטרים סמוך למותם בכוכי קבורה (כוכים הם משכבים החצובים בסלע, הניצבים לקירות חדר הקבורה) ולאחר שנעלמים המרכיבים האורגניים: שרירים, בשר ועור, כעבור כשנה או יותר, אוספים את העצמות ומניחים אותן בחדר צדדי בתיבות המכונות גלוסקמות, אשר עיקר שימושן מימי הורדוס ואילך.
החפצים שנמצאו במערות נעשו מחרס, וכוללים נרות שמן ששימשו לתאורה וכן כלי זכוכית ומחומרים אחרים, הם בעיקרם תשמישים של הקוברים ולא של הנקברים. אצל היהודים אין ולא הייתה כוונה לצייד את הנקברים במזון ובציוד אחר לצרכים של העולם הבא, בחינת "בל תשחית". היהודים לא שמו דברי ערך במערות הקבורה ולכן הקבורה היהודית צנועה מבחינת חפציה. היו במקום סירים שהכילו מים לרחיצת הנפטרים, בקבוקי שמן איתו סכו את הגוויות, פעולה הקודמת לרחיצה במים. מכיוון שהחפצים במערות הקבורה נטמאו טומאת מת, המונעת לעלות להר הבית לפחות שבעה ימים הייתה הקפדה רבה על דיני טומאה וטהרה בימי הבית השני.
מתוך מערות הקבורה של ירושלים קלונר יצר תמונה רחבה של קבורת כל שכבות הציבור הירושלמי, לדעתו אפילו של קבוצות מעטות אמצעים, כי הקבורה מאוד חסכונית ויעילה: מפנים את הנפטרים מכוכי קבורה ואוספים את העצמות לגלוסקמה (בעברית ארון) וכך היו שומרים את העצמות מהקבורה הראשונה ומחזיקים את הגלוסקמות של דורות קודמים מבני המשפחה.
מחקריו > סקר ארכאולוגי של ירושלים

קלונר ריכז וערך מחקר של איסוף ותיעוד הממצא הארכאולוגי סביב ירושלים, שהתפרסם בשלושה כרכים של סקר ירושלים, בשנים 2000–2003

הספרים נותנים את תמונת המצב היישובי בכל התקופות, על בסיס סקר וריכוז מידע קודם של כל האתרים בתחום העירוני של ירושלים אחרי 1967. שלושת הכרכים כתובים בעברית ובאנגלית, כולל איורים רבים שנתפרסמו כאן לראשונה, ובהם ריכוז כל המידע הארכאולוגי סביב חומות העיר. כרכים אלה מסכמים מאות חפירות ואלפי נקודות סקר ארכאולוגי (סקר, להבדיל מחפירה, זה ביקור באתר ורק התרשמות ממה שקיים על פני השטח ללא עבודת חפירה מסובכת ויקרה). המחקר של שרידי ירושלים וסביבתה נדון גם בעשרות מאמרים העוסקים במערך הקבורה סביב העיר, בעיקר בתקופה ההלניסטית והרומית והכרת כל מרכיבי הקיום החקלאי והאחר שסביב חומות העיר העתיקה. במקביל ובעיקר בעשר השנים האחרונות בודק קלונר גם הממצא בתוך העיר עצמה. כך נבדקות שאלות בהקשר לבינוי העיר עצמה, חומותיה, מונומנטים בתוכה, רחובות ושימושים ציבוריים. כך נחקרת איליה קפיטולינה, היא העיר של התקופה הרומית המאוחרת, במאות ה-2 וה-3 לספירה. הוא שואל למשל מתי נבנתה קשת וילסון ונבנו רחובותיה. בהקשר לכך מתבקשת השאלה של הבנייה במאה השנייה הספירה וכן מה קרה בהר הבית עצמו באותה התקופה. קיימות שתי דעות עיקריות: דעה אחת אומרת שהר הבית היה ריק במכוון עד התקופה האומאית. קלונר מתנגד לדעה זו וסבור בדומה למתואר אצל קסיוס דיו

שהיו מבואות ודרכים שמובילות להר הבית והוא עצמו לא היה נטוש.
מחקריו > מערכות המסתור בשפלת יהודה

מחקר מערכות המסתור ביהודה התנהל בעיקר בשנים 1978 – 1985 עם המשך ועדכון בשנים שלאחר מכן.
על קיומה של התופעה עמד לראשונה דוד אלון, שעבד עם קלונר. תופעה זו קיימת בכל ארץ יהודה ולא רק בשפלת יהודה. בנושא זה התקיימו דיונים מחקריים כמו זה שהתפרסם בקתדרה 26 ובבמות נוספות. הנושא הוצג בספר שכתב קלונר ביחד עם יגאל טפר ויצא לאור בשנת 1987 הספר עוסק במערכות תת-קרקעיות שקיומן הועלם במכוון ממי שמסתובב על פני השטח והן נועדו להיות מקומות המסתור של אוכלוסיות בתקופה הרומית בעיקר. החוקרים הללו מייחסים תופעה זו בעיקר למרד בר כוכבא בשנים 132–135 לספירה. המערכות הללו הותקנו חלקן קודם למלחמה, חלקן כאפשרות למילוט יחידה במהלכה, מתוך הנחה שהצבא הרומי עלול היה לנצח ולכבוש את השטח.
תופעת המסתור התת-קרקעי נפוצה בעיקר בשפלת משום הריכוז היישובי היהודי באותה עת ומשום תפוצת הסלע העשוי גיר רך מאוד, שקל לחצוב בו חללים תת-קרקעיים. החללים נשמרים כפי שנחצבו אפילו אחרי אלפיים שנה. התופעה נמצאה בכ-130 אתרים בכל ארץ יהודה ומספר המערכות התת-קרקעיות הקרויות "מערכות מסתור" עולה על 350 אתרים. יש אתרים שיש בהם מערכת אחת או שתיים, אבל יש אתרים שבהם 11 מערכות מסתור. קלונר ובועז זיסו, שחבר לו מאז 2000, חילקו אותם לכמה טיפוסים, שהבולטים בהם הן מערות מסתור משפחתיות ומערות מסתור גדולות ליישובים שלמים; כך יש מערכות מסתור שנועדו לשמירת מזון ואחרות שנועדו לשהות אוכלוסייה למשך שבועות ואפילו חודשים. כל התופעות הללו הן מתחת לפני הקרקע, המערות התת-קרקעיות הללו מחוברות באמצעות מחילות שנחצבו בסלע בין חללים שקדמו להם מבחינה כרונולוגית כמו בורות מים, בתי בד, קולומבריה (שובכי יונים תת-קרקעיים) ואפילו מקוואות. המחילות מחברות בין החללים ובהן בור מים לאספקת שתייה וכן לאוורור. יש מערות שמורכבות מחללים קדומים יותר, שחיברו אותם במחילות ויש מערות שגם החללים לאורכן נחצבו בזמן המסתור בלבד. מסתבר שמערכות המסתור הללו נמצאות בכל ארץ יהודה מבקעת באר שבע בדרום ועד האזור השומרוני בצפון ומסתבר שישנה התאמה מובהקת בין מערות המסתור בארץ יהודה ובין הממצא של מטבעות בר כוכבא על פני השטח. זוהי עוד סיבה לתארך את המערות למאה השנייה לספירה, פרק הזמן של מלחמת בר-כוכבא. עיקר הפרוט של התופעה נעשה לראשונה בספר הנזכר ועדכונים נוספים פורסמו במאמרים בעברית ובאנגלית משנות ה-90 והאלפיים.