stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אייבי נתן
חייו ופועלו > בחזרה למצרים

ב-28 ביולי 1967 המריא אייבי נתן במטוסו "שלום 1" משדה התעופה בניקוסיה ופעם נוספת נחת בשדה התעופה בפורט סעיד במצרים. הוא גורש ממצרים זמן קצר לאחר נחיתתו וטס לישראל. עם נחיתתו בשדה התעופה בהרצליה הוא נעצר על ידי המשטרה, התעלף בעת שהוסע לבית המעצר באבו כביר ואושפז. למחרת, בעודו מאושפז בבית החולים איכילוב, שוחרר בערבות של 5,000 לירות. הוא הועמד לדין, על שתי טיסותיו, הורשע, ובית המשפט גזר עליו קנס בסך 1,400 לירות או 40 ימי מאסר, וכן שנה מאסר על תנאי. נתן סירב לשלם את הקנס והעדיף להיאסר בפועל. כך נתן נכלא במעשיהו למשך 40 יום ושוחרר ב-18 ביולי 1968.
ב-4 ביוני 1969 טס אייבי נתן בפעם השלישית למצרים, הפעם עלה על טיסה מסחרית מרומא ונחת בקהיר. הוא נעצר מיד עם נחיתתו בנמל התעופה הבינלאומי של קהיר וגורש בטיסה לאתונה.
חייו ופועלו > קול השלום

ב-1973 רכש נתן אונייה וקרא לה "ספינת השלום". ב־18 במאי החל להפעיל בה תחנת רדיו, בעת שיוטה מול תל אביב. התחנה שידרה מוזיקה וקריאות לשלום, ללא עיסוק בנושאים פוליטיים מעוררי מחלוקת. התחנה שידרה מוזיקה מודרנית, שלא הושמעה בתחנות הממסדיות, וזכתה לפופולריות. נתן ניהל את התחנה גם לצורכי מבצעים הומניטריים, כגון תרומות לנזקקים באזורים מוכי רעב. בנוסף, נהג עם השקיעה להפסיק את השידורים למשך חצי דקה, כהזדהות עם הרוגי המלחמות. "קול השלום" הייתה תחנת הרדיו הפיראטית הראשונה בישראל, ולא ננקטה פעולה נגדה למרות השידורים שהתרחשו במים טריטוריאליים של ישראל.
במהלך מלחמת יום הכיפורים ב-1973, הורה נתן להשיט את הספינה לאזור פורט סעיד, משם שידרה קריאות להפסקת הלחימה. בספטמבר 1975 ניסה נתן לעבור עם ספינתו בתעלת סואץ, לאחר פתיחתה המחודשת, אך נעצר על ידי המצרים וגורש. בתחילת 1977 הצליח לחצות עם אונייה הולנדית.
ב־1 באוקטובר 1993 נאלץ נתן לסגור את התחנה, עקב קשיים כלכליים וחוקיים. התחנה הייתה חלק ממורשת המוזיקה הישראלית של שנות ה-70–80, וב-2008 יצא אוסף מוזיקה ששודרה בה.
חייו ופועלו > פעילות הומניטרית

אייבי נתן פעל לאורך שנים רבות למען מוכי גורל בעולם השלישי, וערך מבצעים הומניטריים רבים.
בשנת 1968 ייסד את "הקרן למען ילדי ביאפרה", שכלל עריכת מגבית לרכישת מזון לביאפרה בעקבות האסון ההומניטארי שהתרחש שם. נתן הנחית עזרה הומניטרית בסיוע מתנדבים ובשיתוף פעולה עם מגן דוד אדום.
ב-1976 סייע לניצולי רעידת האדמה בגואטמלה. ב-1979 ערך מבצע לחלוקת מזון בקמבודיה, בעקבות רצח העם במדינה. ב-1985 הקים מחנות אוהלים באתיופיה, בעקבות הרעב הכבד שתקף שם. באותה שנה, הקים בקולומביה בית חרושת לייצור לבנים, בעקבות רעידת האדמה שפקדה את המדינה. באמצע שנות התשעים, סייע בהקמת מחנות לפליטים בזאיר וברואנדה. בישראל, ערך מבצעים הומניטריים, כגון אספקת תנורים לקשישים, תכנון כפר גמילה מסמים וסיוע לארגונים התנדבותיים שונים כמו איל"ן ויד שרה.
בתחילת 1980 הקים את ארגון "המלאכים של אייבי" – ארגון עזרה הדדית של מתנדבים הפועלים ע"פ קריאה, ובאוגוסט את "קרן שיבה טובה" (בשיתוף עמותת "עם יפה עם אחד"), שחילקה בגדים ומוצרים ביתיים לקשישים נזקקים. בסוף השנה הקים לובי חברתי למען הקשישים וקיבל על כך פרס מטעם הכנסת.
במרץ 1981 תרם להקמת מחלקת יולדות בבית חולים, ומימן שיפוץ בתי קשישים בתל אביב.
לצורך ביצוע המבצעים ההומניטריים, ערך מגביות רבות לגיוס כספים בארצות הברית, בישראל וברחבי העולם.
חייו ופועלו > שביתת הרעב

בשנת 1978, נתן שבת רעב במשך 45 ימים במהלכם איבד כ־20 ק"ג ממשקל גופו בדרישה להפסקת התנחלויות בתקופת המשא ומתן לשלום, השביתה הופסקה בעקבות דיון מיוחד במליאת הכנסת במהלכה פנו אליו חברי כנסת שלא לסכן את חייו. ח"כ אריה אליאב אמר באותו דיון כי באמצעות שביתת הרעב הארוכה אייבי נתן ”הצליח למקד תשומת לב האומה והעולם למאבק לשלום ונגד ההתנחלויות המכשילות את יוזמת סאדאת”.
חייו ופועלו > פעילות פוליטית ומגעים עם אש"ף

ב-1983 נתן התמודד על ראשות עיריית תל אביב-יפו, וזכה בכ-7% מהקולות, ורשימתו זכתה במושב אחד במועצת העיר.
בשנות השמונים החל במגעים עם אנשי אש"ף, דבר שהביא לחקיקת "חוק המפגשים" נגד מפגשים אלו. אייבי נתן המשיך במפגשיו עם אנשי אש"ף. בספטמבר 1989 נידון ל-6 חודשי מאסר על אותם מפגשים, מתוכם ריצה 4 חודשים בכלא 'אייל'. הוא השתחרר מהכלא ב-10 בפברואר 1990.
בשנת 1991 שבת רעב למשך ארבעים יום כמחאה על "חוק המפגשים", שאסר על מפגשים עם אש"ף. לאחר התערבות נשיא המדינה, חיים הרצוג, הפסיק את שביתתו. הוא המשיך במגעיו עם יאסר ערפאת ואנשיו, וב־18 בספטמבר 1991 הורשע בעבירה על פקודת מניעת טרור ונידון ל־15 חודשי מאסר. בניגוד לפעילי שלום אחרים שנשפטו על אותה עבירה, כגון משתתפי המפגש עם אנשי אש"ף שנערך ברומניה בנובמבר 1986, בחר אייבי נתן לא לערער על גזר הדין אלא ללכת לכלא מיד. הוא נכלא בכלא מעשיהו, ושוחרר לפני תום תקופת מאסרו, כאשר בכל תקופת המאסר קיימו תנועות שלום הפגנות תמיכה לפני חומות הכלא בכל יום שישי. לעובדה שישב במאסר, כמו גם לעובדה שפוליטיקאים ישראלים החלו להיפגש עם אנשי אש"ף, היה חלק בשיח הציבורי האם קיימת נחיצות ל"חוק המפגשים", ובסופו של דבר בוטל החוק.
חייו ופועלו > שנותיו האחרונות

ב־1997 לקה נתן בשבץ מוחי בעת ששהה בארצות הברית. השבץ הותיר אותו משותק חלקית. באותה שנה זכה ב"פרס נירנברג לזכויות האדם".
בחודש מרץ 2005, קיבל נתן ממפקד חיל האוויר, האלוף אליעזר שקדי, את "כנפי הזהב", המוענקות לטייסים שחלפו חמישים שנה מיום שקיבלו את כנפי הטייס.
ב-27 באוגוסט 2008 נפטר נתן בבית החולים איכילוב בתל אביב. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
הנצחה

ארכיונו האישי של נתן, המכיל מאות תצלומים, מסמכים, ומכתבים המתעדים את פעולתו ההתנדבותית וכולל גם פריטים מספינת "קול השלום", נמצא בטיפול ומשמרת ביד יערי, הארכיון המרכזי של השומר הצעיר, בגבעת חביבה. השיר "דון קישוט" הידוע בביצועו של אריק איינשטיין נכתב על אייבי נתן בידי יהונתן גפן והולחן על ידי שם טוב לוי. כמו כן הוא מוזכר בשירים נוספים בביצועו של איינשטיין: "עוד יהיה" ו"היה לנו טוב נהיה לנו רע". שיר נוסף שנכתב עליו ועל תחנת קול השלום וידוע בביצועה של גלי עטרי הוא "אי שם" שנכתב בידי דודו טופז והולחן על ידי קובי אשרת. מעריציו הקדישו לו באירועים ובשירה בציבור את פזמון השיר "סימני דרך" מאת נעמי שמר תוך שינוי "אי משם" ל"אייבי שם": "אייבי שם, שר לו בדרך".
בשנת 2011, נקרא רחוב על שמו בהרצליה, בסמוך לפארק הרצליה.
משפחתו

בשנת 1950 היה אייבי נתן נשוי תקופה קצרה לרוזי שוורץ, ומנישואין אלו נולדה בת, שרונה אלסייה, המתגוררת בהאיטי. שרונה הייתה נשואה לתפאורן והאמן איציק אלבלק. ארבעים שנה לאחר מכן נולדה לנתן בת נוספת, יסמין פיינגולד, לימים אלופת ישראל בחתירה. אמה של יסמין, אליזבת, הייתה מזכירתו של נתן בתחנת הרדיו "קול השלום". בתחילה לא הכיר בה נתן כבתו, אולם לאחר שהאם הגישה תביעת אבהות נגד נתן, קיבלה בשנת 1989 את תמיכתו.
לאייבי נתן היו שני אחים ושתי אחיות, שעלו מהודו לישראל במהלך שנות ה-60.
לקריאה נוספת

יורם רוזלר (רשם מפיו, תרגם וערך), אייבי נתן, ספרית פועלים, 1998. (הספר בקטלוג ULI)
אייבי נתן, שכר התאווה, רומן, הוצאת ד. טופל ובניו, 1961. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  ישראל 50 בעמוד על שנת 1966
↑  מחכים לשובו של אייבי נתן ממצרים, מעריב, 1 במרץ 1966
↑  ב"צ אופז,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'אייבי נתן חזר מפורט-סעיד, דבר, 2 במרץ 1966
↑  אייבי נתן לא יתבע לדין, דבר, 29 במרץ 1966
↑  אייבי נתן המריא מניקוסיה, נחת בפורט-סעיד, חזר לישראל - ונעצר, דבר, 30 ביולי 1967
↑  אייבי נתן ישוחרר בערבות של 5000 ל"י, דבר, 31 ביולי 1967
↑  אייבי נתן ביקש פקודת מאסר והשופט סירב, דבר, 17 במאי 1968
↑  ישראל 50 בעמוד על שנת 1968
↑  אייבי נתן טס לקאהיר, דבר, 4 ביוני 1969
↑  אייבי נתן גורש מקאהיר, דבר, 5 ביוני 1969
↑  אריק לב,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'קול השלום: 10 שנים אחרי, באתר ynet, 26 באוקטובר 2003
↑  טל פרי, ימים של שלום, באתר MOOMA, 27 באפריל 2007
↑  יאיר אורון, הכחשה : ישראל ורצח העם הארמני, עמ' 72–73.
↑  טל לוי,'"`UNIQ--nowiki-00000010-QINU`"'אייבי נתן הפסיק לשבות רעב בשל "כבוד הכנסת", באתר הארץ, 28 ביוני 1978
↑  אייבי נתן, קורות חיים
↑  הארכיון האישי של אייבי נתן ב”גבעת חביבה” יפתח לציבור בימי האבל, באתר כאן ישראל, 28 באוגוסט 2008
↑  יהונתן גפן, "אתם זוכרים את השירים" כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 1983
↑  קורות חיים, באתר האתר הרשמי של אייבי נתן
↑  רותי שילוני,'"`UNIQ--nowiki-00000016-QINU`"'‏כתבה על יסמין פיינגולד, באתר ‏מאקו‏, 18 באוקטובר 2020
↑  ניר שועלי,'"`UNIQ--nowiki-00000018-QINU`"'החותרת שטבעה בירקון היא בתו של אייבי נתן, באתר nrg‏, 5 במאי 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298733505171  GND: 123105668  ISNI: 0000 0000 6680 4117  LCCN: no91006517  SNAC: w68w4cf5  VIAF: 13208067   WorldCat (עם VIAF): 13208067 
המטוס "שלום 1"
הגה ספינת השלום (קוטר: כ-135 ס"מ) - אחד הפריטים היחידים שנותרו מן הספינה שממנה שודרו שידורי "קול השלום" (מוצג כיום ב"יד-יערי", ארכיון השומר הצעיר שבגבעת חביבה
לוחית זיכרון ל"קול השלום" בחוף גורדון בתל אביב
סוכת השלום - אייבי נתן ביער בן שמן
המכון הצרפתי

| --- | --- |

 תחום:  Public administration in healthcare and social services 
 מדינה:  צרפת 
 מטה הארגון:  פריז 
 יושב ראש:  Eva Nguyen Binh 
 תקופת הפעילות:  2011–הווה (כ־14 שנים) 
 www.institutfrancais.com
 
המכון הצרפתי (בצרפתית: Institut français) הוא ארגון צרפתי שנוסד בשנת 1907 על ידי משרד החוץ הצרפתי, לשם קידום התרבות הצרפתית, הפרנקופונית והתרבות המקומית ברחבי העולם. בשנת 2011 הוא החליף את פרויקט CulturesFrance כמטרייה לכל הפרויקטים של תרבות צרפתית.
המכון הצרפתי פועל בשיתוף פעולה הדוק עם רשת התרבות הצרפתית מחוץ לצרפת, המורכבת מיותר מ-150 סניפים וכמעט 1,000 סניפים של ארגון "אליאנס פראנסז" ברחבי העולם. תהליך שילוב רשתות התרבות של מספר משלחות דיפלומטיות נערך בינואר 2011 עד 2014 כניסוי: קמבודיה, צ'ילה, דנמרק, איחוד האמירויות הערביות, גאורגיה, גאנה, הודו, כווית, בריטניה, סנגל, סרביה, סינגפור וסוריה.
הממשלה הפקידה את המכון לחקר התרבות הצרפתית לקידום התרבות הצרפתית, הכוללת: אמנויות הבמה, אמנות חזותית, אדריכלות, הפצה עולמית של ספרים צרפתיים, סרטים, טכנולוגיה ורעיונות. בהתאם לכך, המכון פיתח תוכנית מדעית חדשה להפצת התרבות.
המכון הצרפתי מזמין משלחות תרבות זרות באמצעות ארגון "עונות השנה" או פסטיבלים ושיתוף פעולה עם מדינות שונות, כולל ניהול הקרן "Fonds Sud Cinema" בשיתוף עם National Center of Cinematography and the moving image. המכון גם מספק הכשרה עבור משלחות חדשות והדרכות מקצועית לצוותים של רשת התרבות הצרפתית הבינלאומית.
היסטוריה

המכון הצרפתי הראשון נוסד בפירנצה, איטליה בשנת 1907 על ידי ז'וליין לוצ'יר ובסיוע הפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת גרנובל מבחינה היסטורית, המוסדות הצרפתיים שהוקמו במחצית הראשונה של המאה העשרים היו קשורים למוסדות אקדמיים, ואילו מרכזי התרבות הצרפתיים, שנוצרו במחצית השנייה של המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, נוצרו על ידי ממשלת צרפת. הבדל זה אינו קיים עוד והמרכזים התרבותיים מאמצים כיום את שמו של Institut Français. המוסדות הצרפתים ומרכזי התרבות הצרפתית הם מוסדות הממוקמים מחוץ לצרפת תחת משרד החוץ, ומטרתם לקדם שיתוף פעולה אינטלקטואלי ותרבותי בין אנשי מקצוע, להציג את האמנות המסורתית והעכשווית המקומית לכל הקהלים, לקדם את ההשכלה הגבוהה הצרפתית לסטודנטים ומורים זרים ולהציע מגוון רחב של קורסים ובחינות בינלאומיות עבור השפה הצרפתית. המוסדות ממומנים באופן מלא או חלקי על ידי ההכנסות שלהם שגויסו על ידי לימוד צרפתית כשפה רשמית או כשפה זרה (בהתאם למדינות) וחסויות. כיום, מוסדות צרפתיים ומרכזים תרבותיים צרפתיים (RTCs) הם מנופים חיוניים לפיתוח שיתוף פעולה בין אנשי מקצוע בתחום התרבות והחינוך, וכן לקידום המגוון התרבותי והלשוני וישנם 98 מכונים הפרוסים ברחבי העולם.
בישראל

למכון יש מספר שלוחות בישראל, בתל אביב, חיפה, ירושלים, באר שבע ונצרת, והם מקיימים אירועים תרבותיים וקורסים על צרפת והשפה הצרפתית. המכון בירושלים הוקם בשנת 1952 ביוזמת המרכז הלאומי למחקר מדעי והיה בראשיתו מכון למחקר ארכאולוגי אשר תחת שרביטו נערכו חפירות רבות והתפתחה האסכולה הצרפתית לארכאולוגיה בלבנט הדרומי. בשנות השמונים הוחלט להרחיב את המשימה לכלל תחומי מדעי הרוח והחברה ולהעניק לו את שמו: המרכז הצרפתי למחקר בירושלים. המכון בתל אביב מפעיל מערך של קורסים ללימוד צרפתית וספריית מדיה המצוידת בכותרים האחרונים שיוצאים בצרפת, בתרגומים האחרונים לעברית שהופיעו בארץ, בסרטי DVD ובדיסקים עדכניים. בנוסף המכון מקיים הרצאות, שיעורי היסטוריה, רבי שיח, סדנאות לפילוסופיה, קונצרטים ועוד.
הערות שוליים

↑  סוריה הושעתה בעקבות מלחמת האזרחים במדינה
↑  Home | Institut français, www.if.institutfrancais.com
↑  המרכז הצרפתי למחקר בירושלים - המכון הצרפתי בישראל'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'(ארכיון)
↑  המכון הצרפתי בתל אביב - המכון הצרפתי בישראל'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'(ארכיון)
| ארגונים בינלאומיים לקידום התרבות |
| --- | --- | --- |
| אירופה | אוסטריה אוסטריה: המכון האוסטרי • איטליה איטליה: אגודת דנטה אליגיירי • המכון האיטלקי לתרבות • אירלנד אירלנד: תרבות אירלנד • אנדורה אנדורה: קרן רמון לול • אסטוניה אסטוניה: המכון האסטוני • גרמניה גרמניה: מכון גתה • דנמרק דנמרק: המכון לתרבות דנית • האיחוד האירופי האיחוד האירופי: המכונים הלאומיים לתרבות של האיחוד האירופי • הונגריה הונגריה: מכון בלאסי • הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת: המועצה הבריטית • טורקיה טורקיה: מכון יונוס אמר • יוון יוון: המרכז לשפה היוונית • הקרן ההלנית לתרבות • ספרד ספרד: מכון סרוונטס • מכון רמון ליול • פולין פולין: המכונים הפולניים • מכון אדם מיצקביץ' • פורטוגל פורטוגל: מכון קמואש • פינלנד פינלנד: מכוני התרבות והאקדמיה הפיניים • צ'כיה צ'כיה: מרכזים צ'כיים • צרפת צרפת: ברית צרפתית • המכון הצרפתי • רומניה רומניה: מכון התרבות הרומני • רוסיה רוסיה: הקרן הרוסית העולמית • שוודיה שוודיה: המכון השוודי • שווייץ שווייץ: פרו הלווטיה |  |
| אמריקה הדרומית | ברזיל ברזיל: מרכז התרבות הברזילאי • צ'ילה צ'ילה: קרן הדימוי של צ'ילה • קולומביה קולומביה: מכון קארו וקוורבו |  |
| אמריקה הצפונית | ארצות הברית ארצות הברית: בית אמריקה |  |
| אסיה | הודו הודו: המועצה ההודית ליחסי תרבות • סנסקריט בהראטי • הפיליפינים הפיליפינים: סנטרו ריזאל • הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין: מכון קונפוציוס • טייוואן טייוואן: האקדמיות בטייוואן • יפן יפן: קרן יפן • קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית: מכון המלך סג'ונג • מרכז התרבות הקוריאני • קרן קוריאה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 16337614-1  ISNI: 0000 0001 2342 0161  LCCN: no2014083990  SUDOC: 152806407  VIAF: 126928703   WorldCat (עם VIAF): 126928703 
המכון הצרפתי בתל אביב
ווק דרשקוביץ'

ווק דרשקוביץ' (בסרבית לטינית: Vuk Drašković, בסרבית קירילית: Вук Драшковић; נולד ב-29 בנובמבר 1946) הוא פוליטיקאי סרבי (ובעבר גם יוגוסלבי) אשר כיהן בין השנים 2006–2007[דרושה הבהרה] כסגן ראש ממשלת סרביה וכשר החוץ שלה.
נעורים, השכלה וקריירה כעיתונאי וכסופר

דרשקוביץ' נולד בשנת 1946 בעיר מאלי איג'וש בחבל וויבודינה שבסרביה.
בשנת 1968 סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בלגרד.
בשנים 1969 עד 1980 עבד כעיתונאי וכתב סוכנות הידיעות היוגוסלבית "טאניוג" (Tanjug), ומשנת 1970 עד 1980 כתב 5 רומנים.
קריירה פוליטית

בשנת 1989 ייסד את מפלגת "ההתחדשות הלאומית הסרבית" (SNO) יחד עם ווייסלב ששל ומירקו יוביץ', אך המפלגה התפרקה תוך זמן קצר.
ב-1990 ייסד דרשקוביץ' את מפלגת "התנועה הסרבית להתחדשות" (Srpski Pokret Obnove, SPO) הפרו-מלוכנית. ב-9 בדצמבר 1990 השתתפה המפלגה בבחירות הדמוקרטיות הראשונות בסרביה הפוסט-קומוניסטית, ללא הצלחה.
ב-1993 נעצר דרשקוביץ' על ידי המשטרה לאחר שארגן הפגנות נגד סלובודן מילושביץ', אז נשיא סרביה והפוליטיקאי הדומיננטי ברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
בשנת 1996 יצר את "ברית קואליציית היחד" (Zajedno) עם המפלגה הדמוקרטית הסרבית של זוראן ג'ינג'יץ' ווסנה פסיץ, איחוד שהוביל להצלחה מסוימת בבחירות המקומיות של שנה זו. האיחוד לא החזיק מעמד זמן רב, הברית התפרקה, ודרשקוביץ' שוב הציג עצמו ואת מפלגתו לבחירות לפרלמנט הסרבי ב-1997.
בשנת 1998 יצר דרשקוביץ' ברית חדשה עם המפלגה הסוציאליסטית הסרבית של מילושביץ' והוא מונה למ"מ ראש ממשלת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה. עם תחילת מלחמת קוסובו התפרקה ברית זו ודרשקוביץ' חזר לאופוזיציה.
בין השנים 1999–2000 ניסו להתנקש בחייו של דרשקוביץ' פעמים רבות ללא הצלחה. יחד עם זו נהרגו בניסיונות אלה ארבעה ממקורביו. בשנת 2004 מילושביץ ואדם נוסף שנקרא מילוראד אולמק הואשמו בניסיון רצח ועל רציחתם של מקורבי דרשקוביץ'.
דרשקוביץ' התמודד ללא הצלחה בבחירות לנשיאות הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה בשנת 2000. במקביל נחלה מפלגתו הפסד בבחירות לפרלמנט וזכתה במספר מועט של מנדטים.
בסוף 2003, לאחר הפיכת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה לאיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו, נחלו דרשקוביץ' ומפלגתו תבוסה בבחירות לפרלמנט הסרבי כשקיבלו מספר מועט של מנדטים. עם זאת שימשו מנדטים אלה כלשון המאזניים בהרכבה החדש של הממשלה, בהנהגת המפלגה הדמוקרטית של סרביה של ווייסלב קושטוניצה. במסגרת הקואליציה החדשה, צורף דרשקוביץ לממשלה כשר החוץ.
ביוני 2006, בעקבות פירוק האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו, קיבל את תפקיד שר החוץ של סרביה.
ספריו > רומנים

"השופט"
"הסכין"
"התפילה"
"הקונסול הרוסי" (1986) על חייו של איוואן יאסטרבוב
"הלילה של הגנרל"
פרסים ומועמדויות

| פרס | שנה | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס סטלייט | 2025 | התסריט המעובד הטוב ביותר | קונסול רוסי | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  Mirko Jović בוויקיפדיה האנגלית
↑  הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה, אחת משש הרפובליקות שהרכיבו את הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, הפכה ב-28 בספטמבר 1990 לרפובליקה של סרביה
↑  AwardsWatch - 2024 International Press Academy Satellite Awards Nominations: ‘The Brutalist,’ ‘Shōgun’ Lead, AwardsWatch, ‏2024-12-16 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810596629305606  BIBSYS: 90379464  BNE: XX5050063  BnF: cb120733682 (data)  CiNii: DA11363946  GND: 119467909  ISNI: 0000 0001 2284 3306  LCCN: n82057400  NKC: mzk2003180898  NLA: 36545532  NLG: 66643  NSK: 000000663  NTA: 133517616  RERO: 02-A000052923  SUDOC: 029020123  Trove: 1284183  VIAF: 116046284   WorldCat (עם VIAF): 116046284
ויקה

חג "הנדפסיטנג" (חתונה) וויקנית שנערכה באייווברי, אנגליה.
סכין האת'אמי היא כלי טקסי המשמש במגוון מסורות נאופגאניות, ביניהן ויקה.
ויקה (באנגלית: Wicca) היא דת כישוף נאו-פגנית, ולמעשה דת הכישוף המודרנית הראשונה. לעיתים, במיוחד בעולם הנוצרי, מתייחסים לויקה כוריאציה של שטניזם, אך היא למעשה תנועה דתית נפרדת. בניגוד לשטניסטים, מאמיני הויקה רואים בה המשך של מסורות כישוף קדם-נוצריות, ללא כל קשר לדמות השטן הנוצרי.
הגדרה

ויקה היא דת פגנית מודרנית, אשר במרכזה פולחני מסתורין מאגיים של חגיגת הטבע, ואמונה דואו- תאיסטית באל זכר ובאלה נקבה, שזיווגם מקיים את העולם ומתגלם בכל דבר שהוא ביקום. ויקה ידועה כדת כישוף, ומאמיניה מתייחסים לעצמם כאל מכשפים ומכשפות. בניגוד לדתות רבות אשר שוללות את השימוש במאגיה או מתייחסות אליו בחשדנות, רואה הוויקה בכישוף כלי חשוב בפולחן הדתי ובחיים היומיומיים של המאמין. מאמיני ויקה חוגגים את מחזור החיים והמוות בטבע על ידי ציון עונות השנה (8 "שבתות") וחגיגות הירח המלא (13 פעמים בשנה).
הדת נולדה בראשית המאה ה-20 באזור ניו-פורסט באנגליה. משם היא התפתחה בעיקר לארצות דוברות אנגלית (בריטניה, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד), אך כיום מתפשטת לאיטה גם בשאר חלקי העולם, ואף בישראל. המייסד היה הפקיד הבריטי והאנתרופולוג החובב ג׳רלד גרדנר. גרדנר לא תמיד נחשב על ידי המאמינים למייסד הדת, אלא רק למחדשה, כיוון שמאמיניה סוברים שאת מנהגי הליבה הוא קיבל מקבוצת מכשפות ששימרה מנהגי כישוף אנגלי עממי עתיקה. לאמונה זו אין סימוכין היסטוריים חד משמעיים, והיא נתונה למחלוקת סוערת בין המאמינים לבין עצמם ובין המאמינים לבין ההיסטוריונים של הפגניות החדשה.
רוב ההיסטוריונים (האטון, הסלטון) מסכימים כי גרדנר פגש במכשפות בסביבות שנות השלושים של המאה ה־20, אך לא ידוע טיב המנהגים והמסורות אשר קיבל מהן. בשנת 1951 פרסם גרדנר ספר בשם Witchcraft Today, בו הוא מספר אודות חוויותיו עם המכשפות, במטרה מוצהרת לשפר את תדמית המכשפה בקרב הציבור. בכתבים מאוחרים יותר טוען גרדנר, כי המכשפות החרימו אותו לאחר פרסום הספר.
אימוץ השם "ויקה" (Wicca) הוא התפתחות מאוחרת, ובראשיתה נקראה הדת בפי מאמיניה בשם "הדת הישנה" (The Old Religion). מקור השם ויקה הוא במונח Wicche מאנגלית ביניימית. באנגלית עתיקה Wicca הוא מכשף זכר ואילו Wicce הייתה מכשפה נקבה. ככל הנראה יש גם קשר למילה Wigle באנגלית עתיקה, שפירושה הגדת עתידות. השם "ויקה" בווריאציות שונות מופיע גם בשפות אחרות ממשפחת הלשונות הגרמאניות. בגרמנית גבוהה ביניימית Wicken הוא פועל שמשמעותו "לכשף". ככל הנראה יש גם קשר למילה WIh ("קדוש") בגרמנית גבוהה עתיקה. ההגייה העתיקה של המילה היא "ויצ'ה", אך היום השתרשה הטעות "ויקה". קיימת שגיאה נפוצה, לפיה למילה יש קשר למונח wise ("חכם"). ואכן, כינוי נפוץ לדת הוויקה הוא The Craft of the Wise: אומנות החכמים.
באנגלית לעיתים משתמשים במונח Witchcraft באות גדולה כמילה נרדפת ל"ויקה" ומאמיני הדת קוראים לעצמם Witches באות גדולה. כיום הדבר פחות מקובל בגלל יצירת בלבול עם "כישוף" או witchcraft ו-witches באות קטנה. כל מאמיני ויקה רואים את עצמם כמכשפות, אך לא כל אלה הרואים עצמם כמכשפות מאמינים בוויקה. "כישוף" מתייחס לסוג של מאגיה והוא מערכת מיומנויות שניתן למצוא אותה ברבות מדתות ותרבויות העולם. שם התואר Wiccan או ויקני מועדף על ידי ויקנים אקלקטיים. ויקנים מסורתיים מעדיפים לומר על עצמם שהם "of the Wica", כלומר מדת הוויקה, או BTW כלומר British Traditional Wiccans.
היסטוריה > הולדת הדת

ההיסטוריה של ויקה הייתה שנויה במחלוקת משך שנים רבות, עד שבשנת 1999 פרסם ההיסטוריון הבריטי, פרופסור רונלד האטון ספר מקיף הסוקר את התפתחותה והשפעותיה בשם The Triumph of the Moon. המקורות העיקריים להבנת ההיסטוריה של הדת כיום הם ספריו של האטון, כתבים של ההיסטוריון פיליפ הסלטון, ניתוחים טקסטואליים של הליטורגיה הוויקנית בהשוואה לכתבים מאגיים ודתיים ממקורות אחרים, וכן ממוארים של חברי הקבוצה המקורית של גרדנר (אשר מהווים מקור ראשוני, אך אמינותם כמובן מוטלת בספק).
ג'רלד גרדנר טען כי "הדת הישנה" היא שריד של דתות קדם-מונותיאסטיות. הוא טען כי את מנהגי הדת קיבל מפי מכשפה בשם דורותי קלאטרבק. דורין וליאנטה (אנ'), אחת מן הכוהנות הגדולות של גרדנר, חיפשה ברשומות לאחר מותו והוכיחה כי אישה בשם זה אכן התגוררה בקרבתו של גרדנר. שנים לאחר מכן הביא רונלד האטון עדויות מוצקות לכך שדורותי קלאטרבק לא הייתה מעורבת בפעילויות הכישוף של גרדנר. המכשפה ממנה למד גרדנר ככל הנראה הייתה מישהי אחרת המכונה "דאפו", שעל זהותה המדויקת הוא ביקש להגן. קיימות כמה השערות לגבי זהותה של דאפו, המופיעות אצל האטון וכן בכתבי פיליפ הסלטון.
מעבר למנהגים הספורדיים והחלקיים שירש גרדנר ממכשפות הקודמות לו (אם אכן היו כאלה), ויקה היא למעשה סינתזה של מגוון מקורות. גרדנר "נאלץ" לשאוב מנהגים ממגוון מקורות כדי להפוך את מנהגי הכישוף העממי לדת שלמה, מאורגנת, קוהרנטית ויעילה. בין המקורות שהשפיעו על גרדנר: רעיונות החזרה לטבע של התקופה הרומנטית, כישוף עממי, היסטוריה פגנית, התאוריות של האנתרופולוגית מרגרט מורי (שהוכחו כלא נכונות), כתבי רוברט גרייבס, כתבי ג'יימס פרייזר, ספר הפולקלור השנוי במחלוקת: "ארדיה: גוספל המכשפות" של צ'ארלס גודפרי לילנד, טקסי החניכה של הבונים החופשיים, גרימוארים של מאגיה טקסית מימי הביניים, מנהגי מסדר השחר המוזהב וכתבי אליסטר קראולי. רוב ההשאלות מכתבי קרואולי הושמטו מספר הצללים של הוויקה על ידי דורין וליאנטה, כוהנת גדולה של גרדנר ותורמת חשובה לקאנון הוויקני המסורתי. כיום ניתן לזהות את השפעת קראולי בעצה הוויקנית, בקריאה לאלה בטקס הורדת הירח ובטקסט הפואטי מצוות האלה המוקרא במהלך "הורדת הירח".
היסטוריה > מסורות ויקניות

"הדת הישנה" או ויקה התפלגה למסורות ולשושלות תוך תקופת זמן קצרה. סיבה אחת לכך הייתה חילוקי דעות אישיים בין חברי הקבוצה המקורית של גרדנר. סיבה אחרת היא האמונה כי כל מכשפה בדרגה שלישית, אינה נתונה למרות דתית של אף אדם אלא למרות האל והאלה, ולכן זכותה לפרוש ולהקים קבוצה עצמאית משל עצמה. בקבוצה המקורית של גרדנר שימשו כשבע נשים כוהנות גדולות. כל אחת מהן הנהיגה אספה (coven) עצמאית ובלתי תלויה, וערכה טקסי חניכה למצטרפים חדשים. כתוצאה מכך, ישנן מספר שושלות של ויקאנים, כל אחת מהן מסוגלת לעקוב אחר המקור שלהן עד לגרדנר או אחד מתלמידיו.
המסורת המרכזית היא המסורת הגרדנריאנית, שרואה בעצמה ממשיכת דרכו של גרדנר. עקרון השושלת הוא עקרון חשוב במסורת הגרדנריאנית, וניתן להתקבל אליה רק על ידי חניכה בידי מכשפה גרדנריאנית נוספת. כל אספה מובלת בידי כהנת גדולה, וכל כוהנת גדולה אומנה לתפקיד על ידי זו שקדמה לה. המסורת הגרדנריאנית מחזיקה בפולחן דואותאיסטי- לאל ולאלה. מסורת זו גם שומרת על "ספר הצללים", ספר לחשים אותו כתב גרנדנר, אותו הם שומרים בסוד ומעתיקים ביד בלבד. אך עותקים של הספר דלפו ומודפסים היום על ידי הוצאות ספרים ברחבי העולם.
ראשונה להפרד מהמסורת הגרדנריאנית הייתה המסורת האלכסנדרית, שנקראת על שמו של אלכס סנדרס. סנדרס היה תלמיד של גרדנר והמסורת ביסודו נחשבת לפתוחה יותר להתנסויות ולהשפעות חיצוניות ממסורתו של גרדנר. בצוותא עם אשתו והכוהנת הגדולה שלו מקסין, שינה סנדרס פרטים רבים במנהגים, בטקסטים ובפולחנים, דבר שנחשב בלתי מקובל בקרב ויקנים מסורתיים וגרם לתסיסה רבה בקרב המכשפות. מאז הפך מנהג הפרישה וייסוד המסורות החדשות למקובל למדי, וישנן עשרות מסורות של ויקה.
מסורת מפורסמת נוספת היא המסורת הדיאנית. מסורת זו הושפעה מהגל השני של הפמיניזם, ותוארה גם כצורה של פמיניזם רוחני. בזרם זה נהוג פולחן לאלה בלבד, ואינה דורשת איזון מגדרי באספה ואף מעדיפה רוב נשי, בניגוד למסורת הגרדנריאנית.