stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גלוק (חברה)
אקדחים > הבדלים בין גלוק אמריקאי לגלוק אוסטרי

אחד הנושאים שמטריד ומעסיק מאד רוכשים פרטיים של אקדחי גלוק, הוא "האם יש הבדל בין דגמים זהים שמיוצרים במפעל האוסטרי לאלו שמיוצרים במפעל האמריקאי?"
לחברה ארבעה אתרי יצור, מפעל בבעלות 100% של גלוק בברטיסלביה, סלובקיה, אשר מייצר חלקי מכלול מסוימים כגון קפיצים, 2 מפעלים באוסטריה, המפעל ב-Ferlach שבו מיוצרים חלקי המתכת, והמפעל ב-Deutsch-Wagram שבו מיצרים החלקים הפולימרים, במפעלים אלה מיוצרים ומורכבים 75% מכמות יצור האקדחים השנתית. ויש את מפעל בארצות הברית שבו מיוצרים שאר 25% מהאקדחים . ישנם דגמים שמיוצרים אך ורק בארצות הברית, למשל הגלוק 42 בקוטר ACP 0.380 (מה שנקרא בישראל "9 קצר"), וזאת עקב תקנות יבוא פדרליות שמקשות על יבוא אקדחי 0.380 מחוץ לארצות הברית וישנם דגמים שמיוצרים אך ורק באוסטריה, למשל ה-גלוק 18 האוטומטי.
המפעל בארצות הברית הוקם בשנת 1985 וממוקם בעיירה בשם Smyrna, לא הרחק מאטלנטה, בירת מדינת ג'ורג'יה. במפעל האמריקאי מכונות יצור ממוחשבות זהות לחלוטין לאלו של המפעלים באוסטריה, גם תהליכי היצור ובקרת האיכות זהים לאלו שבאוסטריה, ויתרה מזאת, תכנות המכונות נעשה מרחוק על ידי אותם מהנדסים אוסטרים שמתכנתים את המכונות באוסטריה. בארצות הברית מיוצרים מסגרת האקדח, הצינה והקנה (ואכן רכיבים אלה מסומנים בסימונים שמעידים על כך, למשל על הקנים האוסטרים ישנה הטבעה של סמל אוסטריה ועל הקנים מג'ורג'יה ישנה צורה שמסמנת את גבולות מדינת ג'ורג'יה), כל חומרי הגלם נקנים באירופה, עוברים בקרת איכות באירופה ונשלחים לעיבוד בארצות הברית. כל חלקי המכלול למיניהם מיוצרים במפעלים באירופה ונשלחים למפעל בארצות הברית להרכבה. התוצאה הסופית היא שאין שום הבדל (למעט הטבעות סימון) באקדחים עצמם. האקדחים זהים לחלוטין באיכות ובכל פרט טכני ולו הקטן ביותר, לעיתים קיימים הבדלים קטנים בתכולת הקופסה שבה נשלחים האקדחים ליבואנים שונים במדינות שונות, וזאת עקב הסכמים מסחריים בין היצואן ליבואן. למשל הבדל בכמות המחסניות בקופסה. אך כמובן לכך אין כלל השפעה על איכות האקדח עצמו.
רשימת דגמים

מבחינה מכנית, כל אקדחי גלוק דומים מאוד אחד לשני, ההבדלים העיקרים ביניהם הם קוטר התחמושת, סוג המחסנית (דו טורית או חד טורית) קטגוריית הצינה (slide) וקטגוריית ידית האחיזה (grip). דגם הגלוק היחיד שמאפשר ירי אוטומטי הוא G18.
קטגוריית "סאב-קומפקט" (sub compact): כלים מתאימים במיוחד להסלקה (concealment), קטנים ככל הניתן. ההתאמה להסלקה באה על חשבון כמות הכדורים במחסנית ונוחות הירי.
קטגוריית "סטנדרט" (standard), מכונה גם "פול סייז" (full size): כלים ב"גודל מלא", מותאמים לקיבולת תחמושת מקסימלית ונוחות ירי מירבית. הגודל המלא פוגע ביכולת ההסלקה, לכן אקדחים אלה לרוב משמשים כוחות ביטחון במדים (כגון שוטרים) שאין להם צורך בהסלקת האקדח שכן הם נושאים אותו באופן גלוי.
קטגוריית "קומפקט" (compact): קטגוריית ביניים בין "סאב-קומפקט" ל"סטנדרט" - קיבולת כדורים גדולה יותר מ"סאב-קומפקט" אך קטנה יותר מ"סטנדרט".
למעשה, הדגמים השונים הם קומבינציות שונות של הפרמטרים הנ"ל, לדוגמה הדגם G19X מורכב מצינה של G19 (אקדח מקטגוריית "קומפקט") וידית אחיזה של G17 (אקדח מקטגוריית "סטנדרט").
ההבדל בין מחסנית דו טורית לחד טורית הוא שמחסנית דו טורית יכולה להכיל כמות כדורים גדולה יותר ממחסנית חד טורית באורך זהה (כלומר מחסנית דו טורית עדיפה על חד טורית מבחינת קיבולת כדורים). יחד עם זאת, היתרון במחסנית חד טורית הוא שהיא דקה יותר ממחסנית דו טורית באורך זהה, לכן מאפשרת אחיזה נוחה יותר לחלק מהיורים. כמו כן, מחסנית דקה יותר משפרת את יכולת ההסלקה של האקדח.
חלק מהדגמים מכילים את האות C בשם הדגם (לדוגמה G19C), דבר זה מעיד על קיומו של מפצה סטייה מובנה בקנה של האקדח. האותיות MOS בשם הדגם (לדוגמה G19 MOS) מעידות על הכנה להרכבת אמצעי אופטי על האקדח. דגמים אלו לא נכללו בטבלה הנ"ל.
דגמי בעלי מחסנית דו טורית:
| קוטר | צינה: "סאב-קומפקט" ידית אחיזה: "סאב-קומפקט" | צינה: "קומפקט" ידית אחיזה: "קומפקט" | צינה: "קומפקט" ידית אחיזה: "סטנדרט" | צינה: "סטנדרט" ידית אחיזה: "קומפקט" | צינה: "סטנדרט" ידית אחיזה: "סטנדרט" | צינה: "תחרותית" ידית אחיזה: "סטנדרט" | צינה: "ארוכה" ידית אחיזה: "סטנדרט" |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 9x19 מ"מ פרבלום | G26 | G19, G46 | G19X, G45 | G49 | G17,G18,G47,P80 | G34 | G17L |
| 10mm Auto | G29 |  |  |  | G20 |  | G40 |
| .45 ACP | G30,G30S |  |  |  | G21 | G41 |  |
| סמית' וסון 40 | G27 | G23 |  |  | G22 | G35 | G24 |
| מכונה בישראל "תשע קצר" .380 Auto | G28 | G25 |  |  |  |  |  |
| .357 SIG | G33 | G32 |  |  | G31 |  |  |
| .45 G.A.P. | G39 | G38 |  |  | G37 |  |  |
| 22 LR |  | G44 |  |  |  |  |  |
דגמים בעלי מחסנית חד טורית:
| קוטר | צינה: "סאב-קומפקט" ידית אחיזה: "סאב-קומפקט" | צינה: "סאב-קומפקט" ידית אחיזה: "קומפקט" | צינה: "קומפקט" ידית אחיזה: "קומפקט" |
| --- | --- | --- | --- |
| 9x19 מ"מ פרבלום | G43 | G43X | G48 |
| .45 ACP | G36 |  |  |
| מכונה בישראל "תשע קצר" .380 Auto | G42 |  |  |
שימוש בישראל

בישראל, אקדח השירות של הימ"מ הוא אקדח גלוק 17 ואצל השב"כ אקדחי השירות הם גלוק 17, גלוק 19 וגלוק 26. גם בקרב יחידות העילית של צה"ל יש שימוש בגלוק 17, אך לא כאקדח שירות סטנדרטי.
גרסת כוחות העילית של האקדח בארץ, שידוע בשם הקוד כ"ד (הסימון כ"ד הוא ראשי תיבות של השם כהן דוד, על שם המחסנאי שאליו מוענו המשלוחים) דגם אשר מיועד למשרד הביטחון), הורכבה על פי בקשה מיוחדת במפעל גלוק ולה מספר מאפיינים שאותם ביקש משרד הביטחון הישראלי והם: מפצה סטייה, תפס מחסנית מוגדל, עצר מחלק מוגדל, כוונות מתכת זוהרות בלילה.
הערות שוליים

↑  Glock, GLOCK - THE COMPANY Production sites
↑  Small Arms review, Glock 42: The First American Made .380 Glock
↑  Bureau of Alcohol, Tobacco, Firearms and Explosives, Import Firearms, Ammunition, and Defense Articles
↑  Glock USA , contact us
↑  Glock Collector, Roll marks on slides and/or frames
↑  Smal Arms Soultions, Glock Austria vs. Glock USA made Pistols
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n97075636  VIAF: 137378542   WorldCat (עם VIAF): 137378542
לורה פויטרס

| --- | --- |

 לידה:  2 בפברואר 1964 (בת 61) בוסטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1998 
 מקום לימודים:  ניו סקול 
 פרסים והוקרה:  פרס חלוץ קרן החזית האלקטרונית (2013)  Anonymous Was A Woman Award (2010)  מדליית קרל פון אוסייצקי (2014)  פרס פוליצר לשירות הציבור (2014)  מדליית קרל פון אוסייצקי (2014)  פרס אריה הזהב (10 בספטמבר 2022)  פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר (2015)  פרס ג'ורג' פולק (2013)  Ridenhour Truth-Telling Prize (2014)  מלגת גוגנהיים (2007)  עמיתי מקארתור (2012)  פרס מריון דנהוף 
 http://praxisfilms.org/
 פרופיל ב-IMDb
 
לורה פויטרס (באנגלית: Laura Poitras; נולדה ב-2 בפברואר 1964) היא במאית ומפיקה של סרטים תיעודיים. פויטרס זכתה בפרסים רבים, בהם פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר בשנת 2015, "האזרח מספר 4" (CitizenFour), המתעד את תחילת פרשת אדוארד סנודן.
תחילת דרכה

פויטרס נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית. בתחילה חשבה להיות שף, ואף בילתה מספר שנים כטבחית במסעדת L'Espalier, מסעדה צרפתית נושאת פרסים. היא סיימה את לימודיה בבית הספר סדברי ואלי, בית ספר פתוח ללא ציונים וללא חלוקה של תלמידים לפי גילם.
לאחר לימודי התיכון החלה פויטרס ללמוד במכון לאומנות של סן פרנסיסקו. בשנת 1992 עברה לניו יורק כדי להתמקד בתעשיית הקולנוע. בשנת 1996 סיימה תואר ראשון בניו סקול בניו יורק.
קריירה קולנועית

בין סרטיה המוקדמים של פויטרס כלולים "פנטסיה מדויקת" (1995) ו"הו, אמור, התוכל לראות" (2003, שם הסרט לקוח מהשורה הראשונה של המנון ארצות הברית).
בשנת 2003 הפיקה וביימה פויטרס יחד עם לינדה גודה בריאנט את הסרט הדוקומנטרי "מלחמות הדגל" אודות ג'נטריפיקציה (עילות) בעיר קולומבוס, אוהיו. הסרט הראה את תהליך ההתמודדות של שכונת אפרו-אמריקאים בעיר המתמודדים עם הגירת תושבים לבנים לשכונה ועלייה בתקנות הבנייה עקב הכרזת חלק מהשכונה כשכונה לשימור היסטורי.
הסרט זכה בפרסים רבים, ובינם פרס פיבודי, פרס הסרט התיעודי ביותר לפלסטיבל סיאטל לסרטים הומוסקסואלים, פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל South by Southwest. הסרט פתח את עונת 2003 של סדרת הטלוויזיה POV (מילולית: נקודת מבט) והיה מועמד לפרס אמי ב-2004.
קריירה קולנועית > טרילוגיית 9/11

פויטרס ביימה שלושה סרטים אותם היא מחשיבה כטרילוגיית 9/11, העוסקים בהיבטים הנובעים ממדיניות ארצות הברית לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2006 כתבה, הפיקה וביימה את הסרט "המדינה שלי, המדינה שלי" (My Country, My Country). הסרט מתמקד בחיים בעיראק תחת כיבוש ארצות הברית. פויטרס שהתה במשך שמונה חודשים בעיראק, כאשר חלק מהזמן עקבה אחרי צוות של הצבא האמריקאי שעסק בענייני האוכלוסייה המקומית. הסרט מראה את חיי האזרחים תחת הכיבוש, כאשר הוא מתמקד בד"ר רידא אלהאדה, רופא סוני, אבא לשישה ילדים ומועמד לבחירות המקומיות. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר.
הסרט "השבועה" (The Oath) יצא בשנת 2010. הסרט מספר אודות סיפורו של אבו חנדאל, שומר ראש לשעבר של אוסאמה בן לאדן, שעזב את אפגניסטן לטובת תימן בשנת 2000. לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001, הפר את שבועתו כחבר בארגון אלקאידה, שלפיה הוא תמיד יציית להנהגת הארגון ללא היסוס. בזמן הפיגועים הוא שהה בכלא בתימן ואז חשף בפני ה-FBI את כל מה שידע אודות ארגון אלקאידה. המידע שהעביר סייע לארצות הברית בכיבוש אפגניסטן. סיפורו משולב בסרט עם הסיפור של גיסו, חמדאן. חמדאן גויס לאלקאידה על ידי חנדאל, ששימש כנהג לאוסמה בן לאדן. חמדאן נתפס ושהה בגוואנטנמו במשך כמה שנים לפני שהשתחרר לאחר שהיה מעורב בתביעה נגד דונלד רמספלד, מי שהיה אז שר הביטחון של ארצות הברית, על כליאתו. בסרטה פויטרס מדגישה את הגוונים בסיפור, כיוון שמי שהיה בעל מידע רב יותר מסתובב חופשי כנהג מונית לאחר שנידב מידע, לעומת הנהג הפשוט שנכלא לשנים רבות בכלא. הסרט "השבועה" פתח את פסטיבל סאנדנס לשנת 2010, וזכה בפרס המצוינות לסרטים תעודיים בארצות הברית. כמו כן פויטרס זכתה בפרס בפסטיבל True Vision לסרטים תיעודיים במיזורי.
בשנת 2012, פויטרס הייתה מעורבת בפורום של סרטים דוקומנטריים קצרים. היא פרסמה מאמר דעות בניו יורק טיימס אודות "התוכנית" (The Program). הסרט, שנועד במקור להיות חלק מטרילוגיית 9/11, מבוסס על ראיונות עם ויליאם ביני, בעל ותק של 32 שנים בסוכנות לביטחון לאומי, שחשף תוכנה בשם "רוח כוכבית" (stellar wind) שנועדה לרגל על מדינות זרות. ביני דיבר על כך שבשנת 2001, התוכנית הוסבה לריגול אחר אזרחי ארצות הברית. ביני נחשף כיוון שחשש לאי חוקיות המעקב. "התוכנית" מספר אודות מתקן ביוטה, ארצות הברית, המכיל את מאגרי המידע שנאסף, ושבאמצעותו ניתן להשתמש במידע בצורה לא חוקית, ללא צווים משפטיים.
הסרט השלישי בטרילוגיה, "האזרח מס' 4" (2014), מתאר איך אדוארד סדונדן יצר קשר עם פויטרס ואיך היא עזרה לו, יחד עם העיתונאי גלן גרינוולד מהגארדיאן, לפרסם את המידע אודות מעקב הסוכנות לביטחון לאומי אחר אזרחי ארצות הברית. רוב הסרט עוסק בריאיון אותו נתן סנודן לפויטרס במלון בהונג קונג.
"האזרח מספר 4"

בינואר 2013 קיבלה לורה פויטרס הודעת דואר אלקטרוני מוצפנת מאדם שמכנה את עצמו "אזרח מס' 4" (Citizenfour). בהודעה הוא מציע לה מידע אודות האזנות סתר שמבצעות הסוכנות לביטחון לאומי וסוכנויות נוספות. לאחר מספר התכתבויות השתכנעה פויטרס כי מדובר במידע אמיתי והסכימה לחשוף את הסיפור. ביוני של אותה שנה נסעה פויטרס להונג קונג ובמשך 8 ימים תיעדה את פגישותיה עם מי שהזדהה כמקור ההדלפות, אדוארד סנודן. חבר לפגישות אלה העיתונאי גלן גרינוולד, ששימש כתב של הגרדיאן.
הסרט מתעד את המפגשים בחדר במלון, את עדותו של סנודן ואת הימים שבמהלכם הופך סנודן מדמות אלמונית לאדם ידוע בכל העולם, פליט המבקש מקלט מטעם נציבות האו"ם לפליטים. במהלך הסרט נחשפות רשתות הציתות בבריטניה, גרמניה, ברזיל ומדינות נוספות. הריאיון שנתן סנודן לפויטרס בהונג קונג הופץ באמצעי התקשורת. פויטרס וגרינוולד הם היחידים שהחזיקו בעותק מלא של כל מסמכי ה-NSA שסנודן העביר.
הסרט מסתיים במפגש נוסף בו פויטרס מתעדת את סנודן וגרינוולד, הפעם ברוסיה, מקום המקלט של סנודן. גרינוולד מספר על תוכניות ביון כלשהן, ותוך כדי דיבור הוא רושם בכתב יד פרטים על דפי נייר ולאחר מכן קורע את הדפים לפיסות זעירות ואוסף אותן מהשולחן.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה באוקטובר 2014, בפסטיבל הקולנוע של ניו יורק. לאחר הפצת הסרט, אמרה פויטרס כי היא ערכה את הסרט בברלין מתוך חשש שחומר הצילומים יתפס על ידי רשויות הממשל האמריקאי. בריאיון לוושינגטון פוסט על הסרט זמן קצר לפני הפצתו, הסבירה פויטרס את בחירתה לא להיות קריינית בסרט ולא להיחשף מול המצלמות: "אני באה מעולם הקולנוע המסורתי שבו אני משתמשת במצלמה שלי, העדשה, כדי לבטא את הסרטים שאני עושה. באותו אופן שבו סופר משתמש בשפה, אצלי התמונות מספרות את הסיפור. המצלמה שלי היא הכלי לתעד את הדברים, ולכן אני נשארת מאחוריה".
"האזרח מס' 4" זכה בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2014.
בסרט הדרמה הביוגרפי "סנודן" אודות הפרשה, מליסה לאו מגלמת את פויטרס. הסרט יצא בשנת 2016, בבימויו של אוליבר סטון, ובכיכובם של ג'וזף גורדון-לוויט כאדוארד סנודן.
חשיפת פעילויות סוכנויות הביטחון במעקבים בין-לאומיים

פויטרס המשיכה לכסות את פעילויות המועצה לביטחון לאומי, ולדווח על פעילויות מעקב לא חוקיות. דיווחיה פורסמו בוושינגטון פוסט, בגארדיאן, דר שפיגל והניו יורק טיימס. פויטרס וגרינוולד זכו בפרס פולק ותרמו לזכייה של הוושינגטון פוסט בפרס פוליצר לשירות ציבורי.
פויטרס עבדה בצמוד עם העיתונאי ג'ייקוב אפלבאום, (הידוע ביצוג ויקיליקס ומעורבות בהקמת Tor), ויחד עם עורכי דר שפיגל פעלו לחשיפת גילוי מעקב המוני ופעילות ה־NSA בגרמניה.
ב-2013 צילמה, ערכה והפיקה גרסה אלטרנטיבית להודעת חג המולד המלכותית בכיכובו של סנודן במקום המלכה אליזבת השנייה, ששודרה בערוץ 4 הבריטי.
באוקטובר 2013, פויטרס הצטרפה לעיתונאים גריוונלד וג'רמי שאהיל, כדי להקים את First Look Media. המטרה להקים גוף חדשות חוקר עצמאי, והם השיגו מימון מהמילארדר פייר אומידיאר, מייסד eBay. פויטרס הייתה העורכת של העיתון הדיגיטלי "Intercept" מפברואר 2014 ועד ספטמבר 2016.
בספטמבר 2016 עזבה את העיתון ועברה להתמקד ב־Field of Vision, פרויקט לקידום סרטי עיון.
תחת מעקב ממשלת ארצות הברית

בעקבות טרילוגיית 9/11 פויטרס הייתה תחת מעקב ממשלת ארצות הברית. היא מספרת כי לאחר הסרט "המדינה שלי, המדינה שלי" היא הוכללה ברשימת האנשים המעקב של המשרד לביטחון פנים. בין השנים 2006–2012 עוכבה להערכתה כ-40 פעמים כאשר נכנסה או יצאה מתחומי ארצות הברית. על כן, בשנת 2012 עזבה את ארצות הברית ועברה לגור בברלין, שם המשיכה לערוך את סרטיה.
פויטרס משערת כי תחילת המעקב נובעת מהעברה בנקאית שהיא שלחה בשנת 2006 לריאד אל הדא, הרופא העיראקי שהיה גיבור הסרט "המדינה שלי, המדינה שלי", במסגרת המעקב סוכני משטרת הגבולות עיכבו אותה בשדות התעופה, לקחו ממנה את המידע על המחשב האישי והטלפון הסלולרי, ואף איימו שלא יתנו לה להיכנס בחזרה לארצות הברית.
בינואר 2014 פויטרס הגישה בקשה תחת "החוק לחופש המידע" כדי לגלות את הסיבה שהיא נחקרת ומעוכבת בכל פעם. משלא קיבלה תשובה במסגרת הזמן המוקצה בחוק, הגישה תביעה נגד מחלקת המשפטים וגופי הביון של ארצות הברית ביולי 2015.
כמפיקה

ב-2011 הייתה מעורבת כמפיקה בסרט שלטון החוק, בבימוי רענן אלכסנדרוביץ' והמפיק לירן עצמור. הסרט מתאר את מערכת החוק והמשפט בשטחים שבהם ישראל מקיימת ממשל צבאי מאז תום מלחמת ששת הימים ב-1967.
1971 הוא סרט תיעודי בבימויה של ג'והנה המילטון. הסרט מתאר את פשיטת ועדת האזרחים לחקירת ה-FBI (באנגלית "Citizens' Commission to Investigate the FBI"), קבוצת שמאל שפרצה למשרדי ה־FBI בעיר מדיה, פנסילבניה, בשנת 1971. מטרתם הייתה לגנוב קבצים מפלילים אודות האזנה לאזרחים ולהדליף אותם לתקשורת. רוב ערוצי התקשורת החזירו את המסמכים ללא פרסום, אולם חשיפת הוושינגטון פוסט הביאה לחשיפת האזנות סתר לא חוקיות של ה־FBI לאקטיביסטים אפרו-אמריקאים, ולשינוי פרוטוקול אישורי האזנות הסתר. הסרט פתח את פסטיבל הסרטים של טריבקה ב-2014.
תערוכות

בשנת 2012 פויטרס הייתה חלק ממיצג אודות מעקב ממשלת ארצות הברית אחר אזרחים, שהוצג בביאנלה של ויטני בניו יורק במשך שלושה חודשים.
בשנת 2016, הציגת את תערוכת הסולו הראשונה שלה במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית. התערוכה, בשם "Astronoise", מציגה את הסביבה והחיים באמריקה לאחר פיגועי 11 בספטמבר
פרסים והוקרה

פויטרס זכתה בפרסים רבים, בינם:
2007 – מלגת גוגנהיים
2008 – מלגת Tribaca Film Institute
2010 – פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל סרטי סאנדס, עבור הסרט "השבועה"
2012 – מלגת עמיתי מקארתור
2014 – פרס פוליצר לשירות ציבורי על עבודתה יחד עם הוושינגטון פוסט לחשיפת המידע שנתן אדוארד סנודן.
2014 – פרס ג'ורג' פולק בעיתונות, עבור המעקב ודיווח פעילויות המועצה לביטחון לאומי, יחד עם העיתונאים גלן גרינוולד ואוון מק'אסקיל.
2015 – פרס במאי השנה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי של סנטה ברברה, עבור הסרט "האזרח מס' 4"
2015 – פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר, עבור הסרט "האזרח מס' 4"
מסרטיה > בימוי, כתיבה

(2003) מלחמות הדגל (Flag wars)
טרילוגיית 9/11:
(2006) המדינה שלי, המדינה שלי (My country, My country)
(2010) השבועה (The Oath)
(2014) האזרח מס' 4 (CITIZENFOUR)
(2016) סכנה (Risk)
מסרטיה > סרטים קצרים

הו, אמור, התוכל לראות (O`say can you see) (2003)
מותו של אסיר
התוכנית
עדשה: ריאיון עם אדוארד סנודן בהונג קונג (PRISM: Snowden Hong Kong Interview)
פרויקט X (משנת 2017)
מסרטיה > מפיקה (Executive Producer)

(2011) שלטון החוק, בבימוי רענן אלכסנדרוביץ' והמפיק לירן עצמור
(2014) 1971 בבימויה של ג'והנה המילטון
(2014) גבולות מתאדים (Evaporating Boarders) (בימוי:Iva Radivojevic)
הערות שוליים

↑  Laura Poitras Talks 'Citizenfour' Nomination: Nominees Night Party, Hollywood Reporter Video interview
1 2 3 4 5  Leon Neyfakh (27 באוקטובר 2014). "Filmmaker focuses on Edward Snowden, his leaks". The Boston Globe. נבדק ב-5 באפריל 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Laura Poitras: Secret No Longer". נבדק ב-14 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  /arts-lifestyle/film/the-inside-story-laura-poitras "Laura Poitras: the inside story". The National (Abu Dhabi). 17 בפברואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה); Check |url= value (עזרה)
1 2  "התוכנית" מאמר דעות מאת לורה פויטרס הניו יורק טיימס, 22 באוגוסט 2012
↑  איך לורה פויטרס עזרה לסנודן לחשוף את כל הסודות, מגזין הניו יורק טיימס, פיטר מאס, 13 באוגוסט 2013
↑  דיווחי פויטרס ומעקבה אחר פעילויות המועצה לביטחון לאומי
1 2  "Guardian and Washington Post win Pulitzer prize for NSA revelations". Theguardian.com. 14 באפריל 2014. נבדק ב-5 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Detained in the U.S.: Filmmaker Laura Poitras Held, Questioned Some 40 Times at U.S. Airports אתר דמוקרטיה עכשיו! מתאריך 20 באפריל 2012
↑  Packer, George (20 באוקטובר 2014). "The Holder of Secrets: Laura Poitras's closeup view of Edward Snowden". Profiles. The New Yorker. 90 (32): 50–59. נבדק ב-10 בפברואר 2015. Then again, [Poitras] told me, the trigger may have been a wire transfer that she sent in 2006 to Dr. Riyadh when his family fled Iraq’s civil war. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Glenn Greenwald (8 באפריל 2012). ""U.S. filmmaker repeatedly detained at border"". Salon. אורכב מ-המקור ב-2012-04-08. נבדק ב-5 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  הצוות המעורב בסרט שלטון החוק אתר הסרט
↑  הסרט 1971 באתר פסטיבל הסרטים של טריבקה
↑  מעקב זה אומנות תערוכת היחיד של פויטרס, The Atlantic, קלייר פוראן, 10 בפברואר 2010
↑  Creative Capital. "אודות פויטרס". Creative Capital. נבדק ב-5 באפריל 2017. {{cite news}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל)
↑  אודות הסרט מלחמות הדגל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007434542605171  PLWABN: 9810530295005606  BIBSYS: 10084023  BNE: XX5667466  BnF: cb170861115 (data)  GND: 1061788806  ISNI: 0000 0000 4905 4158  LCCN: no2004064205  NTA: 332476499  RERO: 02-A025409106  SUDOC: 188203222  ULAN: 500474925  VIAF: 41553150   WorldCat (עם VIAF): 41553150 
פויטרס ב-PopTech 2010 בקאמדן, מיין
אדוארד סנודן מתראיין על ההדלפות מה-NSA בהונג קונג; ריאיון שצולם על ידי לורה פוינטס
פויטרס מציגה את הסרט "האזרח מספר 4" בניו יורק בערב הפתיחה
קדימון הסרט "האזרח מס' 4"
אביעד בר-חיים

פרופ' אביעד בר-חיים
אביעד בר-חיים (נולד ב-1944) הוא סוציולוג ישראלי וחוקר בתחום הסוציולוגיה של העבודה והסוציולוגיה של ארגונים. מראשוני תחום הניהול באוניברסיטה הפתוחה, ופרופסור בגמלאות במחלקה לניהול ולכלכלה באוניברסיטה הפתוחה. כמו כן, שהה במעמד של פרופסור אורח במכון לפסיכולוגיה ארגונית באוניברסיטת הומבולדט של ברלין ובמחלקה לניהול של האוניברסיטה הפתוחה בבריטניה. היה עמית מחקר בבית הספר לעסקים של לונדון (LBS), ועמית מחקר במכון לחקר העבודה (אנ') באוסלו (AFI), נורווגיה.
ביוגרפיה

בר-חיים נולד ברמת רחל. אמו, זלטה (זהבה) לבית שפיר, נולדה בקרינקי, פולין. אביו, עמנואל בר-חיים (במקור: הימלשטויב), נולד ברומני (עיר) באוקראינה, עלה לארץ, היה חבר בגדוד העבודה וממקימי הקיבוץ, וגם כתב ספר זיכרונות על התקופה. בר-חיים למד בבית הספר היסודי בקיבוץ, ובבית הספר התיכון של זרם העובדים בית חינוך - תיכון עירוני ג' (ירושלים). לאחר סיום התיכון, שירת בשייטת הצוללות בחיל הים. עם תום שירותו, למד לתואר ראשון, שני ושלישי באוניברסיטה העברית בירושלים. סיים תואר ראשון בסוציולוגיה ובלימודים רוסיים וסלאביים ב-1971. סיים תואר שני בסוציולוגיה ב-1973. את עבודת המ.א. שעסקה במערכת יחסי העבודה ביישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי כתב בהדרכת פרופ' משה ליסק. סיים תואר שלישי ב-1980. את עבודת הדוקטור שעסקה בשיתוף עובדים בניהול מפעלי תעשייה, בנייה ומלאכה כתב בהדרכת פרופ' רבקה בר-יוסף.
במקביל ללימודיו היה בר-חיים עמית מחקר במכון לחקר עבודה ורווחה באוניברסיטה העברית בשנים 1973-1980, ושירת בשנים 1974-1980 כקצין מחקר וראש ענף מחקר במערך מדעי ההתנהגות (צה"ל).
בשנת 1983 החל לעבוד כמרצה באוניברסיטה הפתוחה. ב-2012 פרש לגמלאות, אך הוא ממשיך לכתוב ולחקור.
מחקרו

מחקרו של בר-חיים ממוקם בתחומי הסוציולוגיה של העבודה, הסוציולוגיה של ארגונים, התנהגות ארגונית, ניהול משאבי אנוש ויחסי עבודה.
במרחב הזה מתמקדים מחקריו בארבעה תחומים עיקריים:
שיתוף עובדים ודמוקרטיה תעשייתית. נושא שהחל לעסוק בו בעבודת הדוקטור שלו על שיתוף עובדים בניהול מפעלי ההסתדרות הכללית בתקופות שונות, ונושא זה המשיך להעסיק אותו גם בשנים שלאחר מכן במחקריו ההשוואתיים על תוכניות שיתוף עובדים עקיפות וישירות בכל העולם.
מחויבות ארגונית, שעליה ערך מחקרים יישומיים רבים בהיותו במערך מדעי ההתנהגות של צה"ל. מחקריו עסקו במחויבות לשרות, בעיקר בקרב משרתי שירות הקבע בצה"ל. בהמשך חקר את התופעה בקרב עובדים בארגונים עסקיים, ארגונים ציבוריים ועמותות. בספרו על מחויבות ארגונית כהתנהגות לא מתוגמלת, הוא מציע גישה חדשה לתחום על ידי חשיפת המחויבות לצדדים האפלים שלה בארגוני עבודה.
ניהול משאבי אנוש ויחסי עבודה. בתחום זה חקר סוגיות, כמו: סידורי זמן עבודה חליפיים (זאת בטרם העידן המוכר של עבודה נרחבת מן הבית); פרקטיקות של ניהול משאבי אנוש והקשר שלהן לצמיחה כלכלית; תופעת ה-Flexicurity, גמישות בשוק העבודה ו\או ביטחון תעסוקתי, במדינות החברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, וניהול רב תרבותיות וגיוון (אנ') בכוח העבודה.
אחריות חברתית של התאגיד (CSR) - בשנים האחרונות חקר ופרסם מחקרים בתחום הזה יחד עם שותפתו למחקר, ד"ר אור קרסין מהמחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת של האוניברסיטה הפתוחה. שניהם פיתחו מודל מורכב להבנת הגורמים, שמביאים ארגונים ומנהלים לנהוג באחריות או בחוסר אחריות כלפי הסביבה, העובדים, והקהילה.
ספרים לקורסים שכתב במסגרת האוניברסיטה הפתוחה

בר-חיים תרם לפיתוחם של קורסים רבים בניהול ובמינהל ציבורי במסגרת האוניברסיטה הפתוחה. מבין הקורסים האלה ראויים לציון שני קורסים, שהוא היה הכותב הראשי שלהם, ושזכו במהלך השנים לעשרות אלפי סטודנטים, בהיותם קורסי תשתית בתחום הניהול והסוציולוגיה של ארגונים:
ניהול משאבי אנוש. זה היה ספר הקורס הראשון (בשלושה כרכים) שפיתח בר-חיים באוניברסיטה הפתוחה. קורס זה, ובעיקר תוכן העניינים שלו, קבעו את המתכונת לקורסים דומים בנושא זה, באוניברסיטאות, במכללות ובתוכניות הכשרה שונות בארץ.
התנהגות ארגונית. ספר הקורס הזה (אף הוא בשלושה כרכים) הוא ספר שמשמש את אחד מקורסי המבוא, לא רק בלימודי ניהול, אלא גם במסלולים שונים במדעי החברה באוניברסיטה הפתוחה ובמוסדות אקדמיים נוספים.
תפקידי ניהול אקדמי

במקביל לעיסוקו במחקר, בהוראה ובכתיבת ספרים לקורסים של האוניברסיטה הפתוחה, מילא בר-חיים תפקידי ניהול אקדמי באוניברסיטה הפתוחה. בין הבולטים שבהם:
ראש הפיתוח האקדמי (כיום "דיקן הפיתוח וטכנולוגיות למידה").
ראש המחלקה לניהול ולכלכלה. בתקופת כהונתו, ובשיתוף עם חברות וחברי סגל במחלקה, הוחל ללמד תואר שני בניהול (MBA), והוכנו מסלולים חדשים במסגרת המחלקה, כמו: הנדסת תעשייה וניהול וחשבונאות.
הקים ועמד בראש מכון המחקר של האוניברסיטה הפתוחה למדיניות, כלכלה פוליטית וחברה.
היה נציג האוניברסיטה הפתוחה באגודה הישראלית לחקר יחסי עבודה, ובשנים 2011-2013 כיהן כיו"ר האגודה.
משפחתו

היה נשוי לרחל בר-חיים (1946-2013), מתרגמת מגרמנית, עד לפטירתה. אב לשלושה.
מתגורר במבשרת ציון.
מבחר מפרסומיו > באנגלית

Participation programs in work organizations, Quorum Books, Greenwood Publishing Group, Westport, Connecticut, 2002
Workers' Participation in Management: Integration versus Co-optation or Segregation, Economic and Industrial Democracy, 1984, 5, 341-357
The Desire for Workers' Participation: Conflicting Forces in the Workplace, Relations Industrielles, 1984, 39, 2, 301-312
Ideology, solidarity, and work values: the case of the Histadrut enterprises, (with G. Berman) Human Relations, 1991, 44, 4, 357-370
Organizational commitment: the case of unrewarded behavior, World Scientific, New Jersey, 2019
Rethinking Organizational Commitment in Relation to Perceived Organizational Power and Perceived Employment Alternatives, International Journal of Cross Cultural Management, 2007, 7, 2, 203-217
Practices of Human Resource Management and Perceived Organizational Growth, Bulletin of Comparative Labour Relations, 2008, Vol. 65. Special issue on global labour market: from globalization to flexicurity (Eds. Roger Blanpain and Michele Tiraboschi), Kluwer Law International, Ch. 9, pp. 169–180
A Multilevel Model of Responsibility Towards Employees as Dimension of Corporate Social Responsibility (with Orr Karassin), Journal of Management and Sustainability, 2018, Vol. 8, No. 3, pp. 1-15
CSR-Related Employment Relations and HRM Practices at Small and Medium-Sized Enterprises vs. Multinational Corporations (with Orr Karassin), Journal of Human Resource and Sustainability Studies.2022, 10, 44-66