stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאנילה רואד
תולדות הלהקה > ההרכב השני

בשנת 1984 עזב את הלהקה המתופף ריק פישר ואת מקומו תפס רנדי "ת'ראשר" פוקס (שתרם מכישוריו גם לכמה קטעי קלידים שהתלוו לשאר הכלים בשירי הלהקה), אשר הביא עמו אוריינטציה מוזיקלית הנוטה לת'ראש מטאל (ומשום כך קיבל את הכינוי "ת'ראשר"). מאוחר יותר בהמשך אותה השנה, חתמה הלהקה על חוזה עם חברת התקליטים האמריקאים "Black Dragon" (בה היו חתומות להקות מוכרות כמו סבאג' גרייס ו-Candlemass).
בשנת 1985 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון עם המתופף רנדי פוקס, Open The Gates, לו נערכה הפקה מקצועית יותר למען יצירת סאונד איכותי מזה הנשמע באלבומיה הקודמים של הלהקה כשגם האלבום הזה כמו קודמיו נחשב להצלחה כלכלית וביקורתית. גם באלבום הזה האלמנטים של הספייס רוק שהיו מצויים בשיריה המוקדמים של הלהקה נדחקו למען סאונד כבד יותר והחלה מגמה מוזיקלית הנעה לעבר הת'ראש מטאל (שבאותן השנים החל לשגשג). את עטיפת האלבום יצר אמן הקומיקס אריק לרנוי.
המגמה הכבדה של הלהקה נמשכה גם באלבומיה הבאים של הלהקה: The Deluge שיצא ב-1986 ו-Mystification שיצא ב-1987. האלבום The Deluge (יחד עם שני קודמיו) נחשב לאחד האלבומים שמזוהים ביותר עם הסאונד של מנילה רואד ועם סגנונה שהגיע לכדי גיבוש באותן השנים. Mystification שיצא שנה מאוחר יותר, סבל מהפקה באיכות ירודה עקב חוסר התמיכה הכלכלית בלהקה מצדן של חברות התקליטים אצלן הייתה מאנילה רואד חתומה. למרות זאת, האלבום התקבל בצורה חיובית למדי בקרב המעריצים ותקשורת המטאל.
בשנת 1988 הוציאה הלהקה אלבום נוסף בשם Out of the Abyss. האלבום קיבל ביקורות שליליות ונוקבות באותה התקופה הן מצידם של מעריצי הלהקה והן מעיתונות המטאל וזאת משום שהאלבום היה הקלימקס של מגמת הת'ראש מטאל שהתחוללה בלהקה החל מאמצע שנות השמונים, ונדמה היה כי מאנילה רואד שינתה באופן דרסטי מדי את הגישה האפית והסאונד האפי שלה לטובת גישה מוזיקלית הקרובה יותר לת'ראש מטאל ששגשג באותם ימים בארצות הברית ובאירופה.
1990 הייתה השנה בה הוציאה לאור הלהקה את האלבום The Courts of Chaos - אלבום שהוגדר על ידי מארק שלטון כ"יצירת המופת הראשונה של הלהקה". לראשונה בקריירה המוזיקלית של מאנילה רואד ניתן היה למצוא קטעי קלידים משמעותיים (שנוגנו על ידי רנדי פוקס) לצד המטאל האפי האלמנטרי של הלהקה. למרבה אכזבתם של מעריציה אשר נערמו באהדתם לאורך שנות פעילותה של מאנילה רואד, היה זה האלבום האחרון שלה לפרק זה והלהקה התפרקה בשנת 1990.
תולדות הלהקה > The Circus Maximus

בשנת 1992 הקליט מארק שלטון, המוח מאחורי מאנילה רואד, אלבום סולו שנשא את השם The Circus Maximus. בהקלטות הצטרפו לשלטון שני מוזיקאים נוספים: אארון בראון ואנדרו קוס. למרות ששלטון לא התכוון להוציא את האלבום תחת השם "מאנילה רואד", האלבום יצא תחת שמה של הלהקה וזאת בעקבות דרישותיה של חברת התקליטים שציפתה להעלות את מכירות האלבום בזכות שמה אפוף המוניטין של מאנילה רואד. לאחר צאתו של האלבום לא נשמע דבר בגזרת מאנילה רואד ומארק שלטון למשך תקופה של עשור כמעט.
תולדות הלהקה > האיחוד

בשנת 2001 הלהקה הוקמה מחדש כאשר מארק שלטון מצוות אליו עוד שלושה מוזיקאים אחרים. עם ההקמה המחודשת, ראה אור האלבום Atlantis Rising, שהציג קונספט המשלב המיתולוגיה הנורדית לסיפורי הסופר לאבקרפט.
מאפיינים אומנותיים > ליריקה וקונספטים

מארק שלטון, מנהיג הלהקה וכותב השירים העיקרי שלה, הוא חובב נלהב של היסטוריה עתיקה, מיתולוגיה וספרות קלאסית, דבר שמתבטא היטב בשיריה של הלהקה שעוסקים כמעט תמיד בהיסטוריה עתיקה, סיפורי פנטזיה, מיתולוגיה וספרות אימה (בהשראת אדגר אלן פו ובעיקר הווארד פיליפס לאבקרפט). דוגמה טובה לקונספטים שנפוצו באלבומיה של הלהקה ובשיריה, הוא האלבום האחרון שלה עד כה Gates Of Fire. האלבום מחולק ל-3 טרילוגיות של שירים (שלוש טרילוגיות המכילות שלושה שירים לכל טרילוגיה). הטרילוגיה הראשונה The Frost Giant's Daughter (ביתו של ענק הכפור) נכתבה בהתבסס על סיפור קצר שכתב רוברט ארווין האוורד במסגרת הרפתקאותיו של קונאן הברברי. טרילוגיית השירים השנייה Out of the Ashes נכתבה כאשר שלטון טייל באיטליה ובהשראת כתביו של המשורר הרומי ורגיליוס והאחרונה מבין שלוש הטרילוגיות, Gates of Fire, קיבלה את תצורתה אחרי טיול של שלטון ביוון ועוסק במלך הספרטני הנודע לאונידס בעודו לוחם בקרב תרמופילאי.
האלבום Atlantis Rising שיצא בשנת 2001 מציג במרכזו קונספט בו מתוארת התעמתות בין אלי האיזיר (מיתולוגיה נורדית) מול מפלצת הים האימתנית קתולו (דמות שהומצאה על ידי סופר האימה הנודע ה.פ לאבקרפט), כאשר העימות נערך בעיר האבודה אטלנטיס.
מאפיינים אומנותיים > מוזיקה

מאנילה רואד יצרה בתחילת דרכה מוזיקה המערבבת רוק מתקדם, רוק פסיכדלי וספייס רוק - כולם ז'אנרים העורכים "ניסויים" מוזיקליים יחד עם השלד של מוזיקת הרוק. שני אלבומיה הראשונים של הלהקה מבטאים היטב את ההשפעות של הז'אנרים הנ"ל על המוזיקה של מאנילה רואד. עם השנים ובעיקר אחרי האלבום Crystal Logic הלהקה החלה ליצור מוזיקה הרבה יותר "מטאלית" וכבדה למרות ששאריות של אותן השפעות מוקדמות המשיכו להתקיים בשאר אלבומיה, ואותן נגיעות של מוזיקת רוק הן שהפכו את מאנילה רואד בעיניה מעריציה ללהקה בעלת סאונד ייחודי לה.
האלבום Open The Gates מסמל את התפנית של מאנילה רואד שתפסה נפח לקראת סוף שנות ה-80 כאשר הלהקה נעה לכיוון מהיר יותר וכבד יותר וזאת בעקבות צירופו של רנדי פוקס לעמדת המתופף. פוקס, שהיה קרוב לעולם הת'ראש מטאל, הביא עמו עבודת תופים מורכבת יותר מזו של קודמו, ריק פישר. נוסף על מוזיקת המטאל הקלאסי הבסיסית של הלהקה, המוזיקה של הלהקה מאמצע שנות ה-80 ועד התפרקותה ב-1990 שילבה נגיעות של ספיד מטאל, ת'ראש מטאל ופאוור מטאל אמריקאי מוקדם (מטאל קלאסי שנחשב לאפל וכבד יותר מהפאוור מטאל האירופאי שייווצר מעט מאוחר יותר). מאנילה רואד התנסתה גם בריפים ובקטעים בינוניים ומעט איטיים במהירותם, המזכירים במעט את מלודיות הדום מטאל של Candlemass, ובכך השפיעה גם על להקות דום מטאל שקמו מאוחר יותר כמו הלהקות האיטלקיות דומסורד (אפיק ויקינג מטאל) ו-וויד אוף סיילנס (דת'\דום מטאל), ודומשיין הגרמנית.
לאורך השנים התבלטה שירתו המחוספסת והגבוהה של מארק שלטון שהפכה לאחד מהסימני ההיכר של הלהקה. עם איחודה של הלהקה בשנת 2000, שילבה הלהקה שירת גראולינג במספר שירים.
חברי הרכב > הרכב נוכחי

מרק "Shark" שלטון - גיטרה, סולן
בריאן "Hellroadie" פטריק - סולן
הארווי "The Crow" פטריק - באס
קורי "Hardcore" כריסטנר - תופים
חברי הרכב > חברי הרכב לשעבר

רנדי "Thrasher" פוקס - תופים, קלידים (1984–1990)
ריק פישר - תופים (1979–1984)
סקוט פיטרס - תופים (1999–2003)
סקוט פארקס - באס (1977–1990)
מארק אנדרסון - באס (1999–2002)
דיסקוגרפיה > אלבומים מלאים

Invasion - 1980
Metal - 1982
Crystal Logic - 1983
Open the Gates - 1985
The Deluge - 1986
Mystification - 1987
Out of the Abyss - 1988
The Courts of Chaos - 1990
Atlantis Rising - 2001
Mark of the Beast - 2002 (הוקלט ב-1981)
Spiral Castle - 2002
Gates of Fire - 2005
Voyager - 2008
דיסקוגרפיה > אלבומי לייב

Roadkill - 1988
דיסקוגרפיה > ספליט

Clash of Iron Vol. I - Live at Keep it True - 2007 עם הלהקה ברוקאס הלם.
הערות שוליים

↑  Manilla Road - THE GODZ ARE BACK!!! - February 2001, באתר The Metal Observer
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb139048307 (data)  GND: 10327139-9  ISNI: 0000 0001 0656 5879  LCCN: no98027459  MusicBrainz: 71dc0b7d-64f7-49ba-8723-f60804911b4e  SUDOC: 080565751  VIAF: 122781793   WorldCat (עם VIAF): 122781793
לייב לויטה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בדצמבר 1904 מינסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  25 באוקטובר 1976 (בגיל 71) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  עין חרוד מאוחד 
 שפות היצירה:  עברית 
 
לייב (לובה) לויטה (2 בדצמבר 1904 – 25 באוקטובר 1976‏) היה מגדולי האידאולוגים בתנועת הקיבוץ המאוחד, מזכיר מדיני במפלגת מפ"ם ועורך בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ביוגרפיה

לויטה נולד במינסק, בתחום המושב היהודי של רוסיה טרם המהפכה הבולשביקית, ולמד במכון החקלאי הגבוה במוסקבה. הוא השתייך לקבוצת מייסדי סניף 'החבר' (הסתדרות הנוער הלומד הציוני) בעיר מינסק, ונאסר בשל פעולתו הציונית והיה אמור להישלח לסיביר. עונשו הומר בגירוש, ובשנת 1924 עלה לארץ ישראל. הוא הצטרף לקיבוץ עין חרוד וקבע שם את ביתו. בשנת 1925 השתתף בקונגרס הציוני ה-14 ובוועידה השביעית של פועלי ציון ובשנים 1934–1935 שימש כראש משלחת השליחים ל"החלוץ" בפולין. בוויכוח בין קיבוץ שחריה לקיבוץ קלוסובה, תמך לויטה בעמד קלוסובה כי הקיבוץ צריך לדאוג לכל צרכיו של החברים בו, באימרה:
דרכנו אינה הסתגלות למציאות, אלא התגברות על המציאות, הסתערות על המציאות
בשנת 1939 יצא שוב בשליחות לפולין. היה מפעילי הקיבוץ המאוחד וראש משלחת הוועד הלאומי לפולין ולגרמניה בשנת 1946. לויטה השתתף בארגון פעולות הבריחה וההעפלה, ובתקופת מלחמת העצמאות שימש יחד עם יעקב ריפתין כמזכיר המדיני של מפ"ם. עבד כעורך בהוצאת הקיבוץ המאוחד וערך את כתבי לנין ובורוכוב. מיוזמי הקמת "יד טבנקין" וחבר הנהלתו.
בנו נמרוד נהרג במלחמת העצמאות.
נפטר בקיבוץ עין חרוד מאוחד ב-1976, לאחר מחלה קשה.
ספרים שכתב

בעין חרוד לרגלי הגלבוע, 1924–1928: עדות אישית; ערכו: שלמה אבן-שושן ויוסקה רבינוביץ, רמת-אפעל: יד טבנקין - מכון טבנקין לחקר ולימוד הקיבוץ, תשמ"ג 1983.
בראשית וסער: עדות אישית, אפעל: מכון טבנקין לחקר ולימוד הקיבוץ; הקיבוץ המאוחד, תשל"ח 1978.
ספר לזכרו

זרבבל גלעד (עורך), זיכרון ללובה לויטה, עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תשל"ט 1979.
לקריאה נוספת

לובה לויטה, 'במוסקוה ובעין חרוד לרגלי הגלבוע', מבפנים לט (תשל"ז), 97–107.
הערות שוליים

↑  תאריך הפטירה המדויק ע"פ ילקוט מורשת: כתב־עת לתיעוד ועיון, גיליון 24, מורשת, בית עדות ע״ש מרדכי אנילביץ׳ וספרית פועלים, 1977, עמוד 171
↑  נמרוד לויטה, מרכז מידע פלמ"ח, ארכיון סרטים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303891105171  ISNI: 0000 0004 0298 1842  LCCN: n78065390  VIAF: 299027020   WorldCat (עם VIAF): 299027020 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לורנס פרנק

| --- | --- |

פרנק בשנת 2012
 לידה:  23 באוגוסט 1970 (בן 54) ניו יורק, ארצות הברית
 עמדה:  ג'נרל מנג'ר
 מכללה:  אוניברסיטת אינדיאנה
 קבוצות כמאמן
 1992–1994  1994–1997  1999–2000  2000–2004  2004–2010  2010–2011  2011–2013  2013  2014–2016:  אוניברסיטת מרקט (עוזר)   אוניברסיטת טנסי (עוזר)  ונקובר גריזליס (עוזר)  ניו ג'רזי נטס (עוזר)  ניו ג'רזי נטס  בוסטון סלטיקס (עוזר)  דטרויט פיסטונס  ברוקלין נטס (עוזר)  לוס אנג'לס קליפרס (עוזר)
 קבוצות כג'נרל מנג'ר
 2017–:  לוס אנג'לס קליפרס
 הישגים כג'נרל מנג'ר
 זכייה בפרס מנהל העונה (2020)
לורנס אדם פרנק (באנגלית: Lawrence Adam Frank; נולד ב-23 באוגוסט 1970) הוא מאמן ומנהל קבוצות כדורסל אמריקאי, המשמש כג'נרל מנג'ר של קבוצת לוס אנג'לס קליפרס מליגת ה-NBA. שימש בעבר כמאמן הראשי של הקבוצות ניו ג'רזי נטס ודטרויט פיסטונס.
ראשית חייו

פרנק נולד בניו יורק, וגדל בעיר טינק שבניו ג'רזי. בילדותו שיחק בקבוצת הכדורסל של המרכז הקהילתי היהודי בעיר, וכן בקבוצת ארגון הנוער הקתולי. בין השנים 1988–1992 למד חינוך באוניברסיטת אינדיאנה, ובמקביל שימש כמנהל קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, שאותה אימן בוב נייט. בעונת 1991/1992 העפילה הקבוצה לפיינל פור טורניר אליפות המכללות, אך הפסידה במשחק חצי הגמר מול אוניברסיטת דיוק.
קריירת אימון וניהול

בשנת 1992 מונה לעוזרו של מאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת מרקט, קווין אוניל, ובין השנים 1994–1997 שימש כעוזרו בקבוצת אוניברסיטת טנסי.
לקראת עונת 1997/1998 מונה לסקאוט בקבוצת ונקובר גריזליס מליגת ה-NBA, ובעונת 1999/2000 קוּדם לתפקיד עוזר מאמן בקבוצה, תחת בראיין היל. בהמשך אותה עונה שימש גם כעוזרו של ליונל הולינס, אשר החליף את היל כמאמן הקבוצה.
בקיץ 2000 מונה לעוזרו של מאמן ניו ג'רזי נטס, ביירון סקוט, אשר הוביל את הקבוצה בעונות 2002 ו-2003 לזכייה באליפות האזור המזרחי. בשתי העונות הפסידו הנטס בגמר ה-NBA, מול לוס אנג'לס לייקרס (0–4) וסן אנטוניו ספרס (2–4), בהתאמה. בינואר 2004, לאחר שפתחה את עונת 2003/2004 עם מאזן מאכזב 22–20, פיטרה הקבוצה את סקוט ומינתה במקומו את פרנק כמאמן הראשי. מיד עם מינויו של פרנק פתחה ניו ג'רזי ברצף של 13 ניצחונות רצופים, אשר היה רצף הניצחונות הארוך בתולדות ה-NBA למאמן בשנתו הראשונה. עד לסיום אותה עונה רשמו הנטס מאזן שלילי 12–15, והם הודחו כבר בשלב חצי גמר המזרח לאחר שהפסידו לדטרויט פיסטונס (3–4). ב-3 העונות העוקבות הובילו את הקבוצה ג'ייסון קיד, וינס קרטר וריצ'רד ג'פרסון לשלב הפלייאוף, אך בכולן הודחה ניו ג'רזי באחד משני הסיבובים הראשונים. בשתי העונות 2008 ו-2009 רשמה הקבוצה מאזן שלילי 34–48, ולאחר שפתחה את עונת 2010 עם 16 הפסדים רצופים פיטרה את פרנק מתפקידו. מאזנה הכולל של ניו ג'רזי בתקופתו של פרנק הוא 225 ניצחונות ו-241 הפסדים (48.3%).
ביולי 2010 מונה פרנק לעוזרו של דוק ריברס, מאמן בוסטון סלטיקס.
לקראת עונת 2011/2012 המקוצרת מונה למאמן הראשי של דטרויט פיסטונס, במקומו של ג'ון קיוסטר. בשתי עונותיו כמאמן הקבוצה רשמו הפיסטונס מאזן כולל של 54 ניצחונות ו-94 הפסדים (36.5%), בטרם פוטר מתפקידו.
ביוני 2013 הצטרף פרנק לצוות האימון של ברוקלין נטס, אותה החל לאמן ג'ייסון קיד. בספטמבר 2014 עזב את התפקיד בשל חילוקי דעות עם קיד.
קריירת אימון וניהול > לוס אנג'לס קליפרס

בין השנים 2014–2016 שימש כעוזר מאמן תחת דוק ריברס בלוס אנג'לס קליפרס. ביוני 2016 מונה ל"סגן הנשיא לענייני כדורסל" עבור הקליפרס, ובאוגוסט 2017 קוּדם לתפקיד הג'נרל מנג'ר של הקבוצה. בסיום עונת 2019/2020 זכה בפרס מנהל השנה ב-NBA. בין פעולותיו הבולטות בקבוצה:
ב-29 בינואר 2018 העביר את כוכב הקבוצה, בלייק גריפין, לדטרויט פיסטונס, בתמורה לטוביאס האריס, אייברי בראדלי, בובאן מריאנוביץ' ושתי בחירות דראפט עתידיות.
בדראפט ה-NBA‏ 2018 בחר את שיי גילג'ס-אלכסנדר בבחירה ה-11, ואת ג'רום רובינסון בבחירה ה-13.
ב-6 בפברואר 2019 העביר את האריס, מריאנוביץ' ומייק סקוט לפילדלפיה 76', בתמורה ללנדרי שאמט, וילסון צ'נדלר, מייק מוסקאלה ו-4 בחירות דראפט עתידיות. יום לאחר מכן הועבר מוסקאלה ללוס אנג'לס לייקרס, בתמורה לאיביצה זובאץ ומייקל ביזלי.
ב-10 ביולי 2019 החתים את קוואי לאונרד על חוזה.
ב-10 ביולי 2019 העביר את גילג'ס-אלכסנדר, דנילו גלינארי ו-5 בחירות דראפט עתידיות לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, בתמורה לפול ג'ורג'.
הערות שוליים

1 2 3 4  פרופיל, באתר ה-NBA,‏ 2011
↑  ניו ג'רזי מפטרת את פרנק, באתר nj.com,‏ 29 בנובמבר 2009
1 2  סטטיסטיקות האימון של פרנק, באתר basketball-reference.com
↑  ברוקלין מציגה את צוות האימון, באתר הקבוצה, 28 ביוני 2013
↑  פרנק עוזב את הנטס, באתר ESPN,‏ 25 בספטמבר 2014
↑  פרנק מוצג כג'נרל מנג'ר של הקליפרס, באתר הקבוצה, 4 באוגוסט 2017
↑  פרנק זוכה בפרס מנהל השנה, באתר ESPN,‏ 8 באוקטובר 2020
↑  פעולותיו של פרנק כג'נרל מנג'ר, באתר basketball-reference.com
מולא עלי בסטאמי

מולא עלי בסטאמי (בפרסית: ملا علي البسطامى; באנגלית: Mullá ʻAlí-i-Bastámí; נפטר ב-1846) היה השני להימנות על 18 מאמיניו הראשונים של הבאב, מייסד תנועת הבאביזם (התנועה שקדמה להופעת הדת הבהאית), וכתוצאה מכך האות השנייה מבין אותיות הח"י. הוא היה אחד המרטירים הידועים של התקופה הבאבית הקדומה, וככל הנראה הראשון מביניהם.
ביוגרפיה > ראשית חייו

מולא עלי בסטאמי נולד בסמוך לכפר באסטאם שבמערב המחוז ההאיראני ח'וראסאן. תאריך לידתו אינו ידוע.
את השכלתו היסודית קיבל עלי בסטאמי בבסטאם, התחתן שם וילדו ילדים. במשהד סיים את השכלתו. שם נודע לו על האסכולה השיח'ית המשיחית של האסלאם השיעי ממולא ג'פר כפרמנשאהי, אחת מהעולמא השיח'ית ממשהד. מאוחר יותר, בכרבלא, מרכז חשוב של המפלגה השיעית בעיראק ומקום מושבה של האסכולה השיח'ית, הוא הפך לתלמיד קרוב של מנהיג האסכולה השיח'ית, סייד כאזם רשתי. לאחר שבסטאמי למד אצל כאזם רשתי בכרבלא במשך שבע שנים, משפחתו החזירה אותו לכפר ביתו. ואולם בסטאמי חזר לכרבלא לאחר שנתיים, שם נפטר כאזם רשתי בדצמבר 1843 או בינואר 1844. כאזם רשתי לא מינה יורש, אך עשה רמיזות למהדי. לאחר מספר שבועות של חוסר החלטיות, חלק מתלמידי הקהילה השיח'ית, בראשות מולא חוסיין בושרואי ומולא עלי בסטאמי, נסוגו למסגד קופה במשך ארבעים יום של צום ותפילה ואז החלו לחפש את המהדי המובטח.
ביוגרפיה > המרה לבביזם

בליל ה-23 במאי 1844, חווה עלי מוחמד שיראזי את ההתגלות הראשונה שלו בשיראז בנוכחות מולא חוסיין בושרואי. בגילויו, טען עלי מוחמד שיראזי, שהוא השער, הבאב, לאימאם שיבוא.
מולא עלי בסטאמי הגיע בשיראז זמן קצר לאחר מולא חוסיין בושרואי זיהה את הבאב והפך לתלמידו הראשון. לדברי ההיסטוריון נביל זרנדי ב"מפציעי השחר", מולא עלי בסטאמי פרש לצום ולהתפלל להדרכה. במהלך תקופה זו הובל לבאב על ידי חזון. באב העניק למולא עלי בסטאמי את התואר "השני שהאמין" וכינה אותו אחד משמונה עשרה סטודנטים או "אותיות הח"י". הבאב זיהה את מולא עלי בסטאמי בספרו "הבייאן הפרסי" בשפה האלגורית כשיבה של האימאם עלי בן אבי טאלב.
בקיץ 1844 הורה הבאב למולא עלי בסטאמי לנסוע לבושהר ולחלוק את הכרוזתו עם חאג'י מירזא סייד עלי, הבכור של הדודים האימהיים של הבאב. נראה שבמהלך ביקור זה חאג'י מירזא סייד עלי צמח במידה ניכרת בהבנתו את טענתו של הבאב.
ביוגרפיה > טיול משימה בעיראק

בסתיו 1844 בחר באב במולא עלי בסטאמי להודיע על הופעה של המהדי בערים עיראקיות נג'ף וכרבלא כדי להפיץ את טענותיו בקרב האסכולה השיח'ית באזור. אך מולא עלי בסטאמי לא צריך לזהות את המהדי שהגיע עם הבאב. בנג'ף הוא הציג מכתב מהבאב לשייח' מוחמד-אסאן נאאפי (אנ'), המלומד השיעי הבולט והדוקטור למשפט האסלאמי של התקופה. התפתח ויכוח אלים שבמסגרתו גורש מולא עלי בסטאמי מהעיר. אירוע זה היה ההתנגשות הישירה הראשונה בין האסלאם השיעי האורתודוקסי לבין הכת הבאבית המתהווה.
ביוגרפיה > משפט בבגדאד

ב-13 בינואר 1845 כינס נג'יב פאסא (אנ') משפט כדי לחקירות נגד מולא עלי בסטאמי. במשפט השתתפו גם השיעים המובילים מנג'ף ומכרבלא כמו גם המובילים הסונים מבגדאד. המשפט הפך לאירוע פוליטי, והראה את המתחים בין הצד העות'מאני/הסוני לצד השיעי/הפרסי. הכמורה הסונית רצתה שבסטאמי יוצא להורג באופן מיידי, ואילו הכמורה השיעית התעקשה רק לגלות ופוליטיקאים פרסיים דרשו שיגורשו לפרס. בסוף אפריל 1845 העביר נג'יב פאסה את מולא עלי בסטאמי לאיסטנבול. שם נידון לעבודה ברציפים. שם מולא עלי בסטאמי נפטר בבית כלא בסוף 1846.
ראו גם

באביזם
אותיות הח"י
עלי מוחמד שיראזי, הבאב
מולא חוסיין בושרואי
הערות שוליים

↑  Sasha Dehghani, Martyrdom in the Modern Middle East, Ex Oriente Lux, Band 14, Würzburg: Ergon - ein Verlag in der Nomos Verlagsgesellschaft mbH & Co. KG, 2014, עמ' 23
↑  Dying for God, bahai-library.com (באנגלית)
↑  ‘Alí Bastámí, Mullá, www.bahai-encyclopedia-project.org
↑  Mullá ‘Alíy-i-Bastamí – Bahai Chronicles (באנגלית)
↑  Manfred Hutter, Handbuch Bahai: Geschichte - Theologie - Gesellschaftsbezug, Stuttgart: W. Kohlhammer GmbH, 2009, עמ' 21
↑  ‘Alí Bastámí, Mullá, www.bahai-encyclopedia-project.org
↑  Manfred Hutter, Handbuch Bahai: Geschichte - Theologie - Gesellschaftsbezug, Stuttgart: W. Kohlhammer GmbH, 2009, עמ' 23
↑  Abuʼl-Qasim Afnan, Black Pearls: Servants in the Household of the Báb and Baháʾuʾlláh, Kalimat Press, 1999, ISBN 978-1-890688-03-5. (באנגלית)
↑  The Persian Bayan, bahai-library.com (באנגלית)
↑  Mírzá Habíbuʾlláh Afnán, תרגום: Ahang Rabbani, The Genesis of the Bábi-Bahá'í Faiths in Shíráz and Fárs, Leiden: Brill, 2008, עמ' 273
1 2  ʿALĪ BESṬĀMĪ – Encyclopaedia Iranica, www.iranicaonline.org
לילה לא שקט

לילה לא שקט הוא אלבומו ה-16 של הזמר והמוזיקאי הישראלי שלמה ארצי, אשר יצא בשנת 1986 בהפקתו של לואי להב ובעיבודים של רביב גזית.
באלבום זה כתב ארצי את כל השירים, שמהם התפרסמו "שדות של אירוסים", "לילה לא שקט" (המתייחס לנפילתו של חברו הטוב, טייס המסוקים סרן מירון גרנות במלחמת יום הכיפורים), "הרדיו הישן", "נרקוד נשכח", "אם לא נגור ביחד" ו"סייסטה מקומית".
האלבום שחזר את ההצלחה של קודמו, "תרקוד", ובשנה שהאלבום יצא זכה ארצי בתואר "זמר השנה".
שירי האלבום עיטרו את פסקול סרט הקולנוע הישראלי "לא שם זין" (1987) בבימויו של שמואל אימברמן, על פי ספרו של דן בן אמוץ.
התיאטרון הקאמרי הפיק ב-2010 מחזמר המבוסס על שיריו של ארצי בשם "לילה לא שקט" ובשיתוף פעולה עמו.
רשימת רצועות

כל השירים נכתבו והולחנו על ידי שלמה ארצי.
| לילה לא שקט> מס' | לילה לא שקט> שם | לילה לא שקט> משך | לילה לא שקט>  | לילה לא שקט>  | לילה לא שקט>  | לילה לא שקט>  | לילה לא שקט>  | לילה לא שקט>  | לילה לא שקט>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | שדות של אירוסים  | 5:36 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | סייסטה מקומית  | 5:48 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | גם זה לטובה  | 5:11 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | ליד הבית שגרתי בו  | 5:20 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | נרקוד נשכח  | 5:21 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | לילה לא שקט  | 4:52 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | אם לא נגור ביחד  | 5:40 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | הרדיו הישן  | 4:35 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | זה השיר שנולד  | 4:00 |  |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | 46:23 |  |  |  |  |  |  |  |
משתתפים

הפקה מוזיקלית ואמנותית: לואי להב
עיבודים: רביב גזית
פסנתר, נגינת ותיכנות סינקלוויר, קורצוויל: רביב גזית
גיטרות: עמוס הדני
גיטרות ב"ליד הבית שגרתי בו": דני רובס
תופים וכלי הקשה: מאיר ישראל
בס: אוהד אינגר
הוקלט באולפני "סינטרון", טכנאי הקלטה: דודי רוזנטל
השיר "ליד הבית שגרתי בו" הוקלט באולפני .D.B - טכנאי הקלטה: יואב גרא
מוזיקה קלאסית רוסית

מוזיקה קלאסית רוסית היא סוגה של מוזיקה קלאסית, הקשורה בתרבות הרוסית, באנשים או באופי של רוסיה. בתקופה הרומנטית של המאה ה-19 התרחשה ההתפתחות המשמעותית ביותר של סוגה זו, שציינה אותה בעיקר הופעתם של החמישה, קבוצת מלחינים שהייתה קשורה למילי באלאקירב, והסגנון הגרמני יותר של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
היסטוריה קדומה

בתקופת המוסקובי (1547-1283), התהווה קו מפריד ברור בין מוזיקת קודש של הכנסייה האורתודוקסית למוזיקה חילונית, ששימשה לבידור. הראשונה שואבת ממסורת האימפריה הביזנטית, שיסודות עיקריים שלה שימשו בצלצול הפעמונים הרוסי-אורתודוקסי כמו גם בשירת המקהלה. נוימות התפתחו לכתב תווים, וכתוצאה מכך, דוגמאות למוזיקת קודש מימי הביניים שרדו עד ימינו אלה, בהן שתי "סְטִיכֵרוֹת" en:Sticheras שחיבר הצאר איוואן הרביעי במאה ה-16.
אחד מתאוריטקאי המוזיקה המוקדמים ביותר של רוסיה היה האוקראיני ניקולאי דילצקי (1630 בקירוב קייב - אחרי 1680, מוסקבה). אף כי מעטים מחיבוריו שרדו, תהילתו של דילצקי נובעת בעיקר ממסת ההלחנה שלו, "דקדוק של מוזיקה [שירת מוזיקה]" (Grammatika musikiyskago peniya), הראשונה בסוגה ברוסיה; שלוש גרסאות של עבודה זו שרדו, המוקדמת ביניהן מ-1677. ממשיכיו של דילצקי היו וסילי טיטוב, שיצירתו שהאריכה ימים ביותר הייתה התפילה "מונגויה לטה" ('Многая лета), או "בול'שואה מונגולטי" (Большое многолетие), שהמשיכו לשיר זמן רב לאחר מותו, אולי משום שהפוליפוניה הפשוטה יחסית שלה תאמה יותר לאידיאלים של התקופה הקלאסית. התפילה בוצעה בכנסיות רוסיות עד מהפכת אוקטובר.
המאות ה-18 וה-19

במאה ה-18, הכניס פטר הגדול חידושים כשהביא אופנות מוזיקה מערביות לרוסיה. בשנים הבאות, במהלך שלטונן של הצארינות יליזבטה ויקטרינה משכה חצר הקיסרות הרוסית הרבה מוזיקאים בעלי-שם, רבים מהם מאיטליה. הם הביאו עמם
מסורות אופרה איטלקיות ומוזיקה קלאסית באופן כללי, שהשפיעו אל דורות העתיד של מלחיני רוסיה. כמה מן המלחינים למדו באיטליה אצל אותם מהגרים איטלקים שזה מקרוב באו והלחינו יצירות ווקאליות ואינסטרומנטליות במסורת האיטלקית הקלאסית שהייתה פופולריות באותו זמן. ביניהם היו המלחינים האוקראינים דמיטרי בורטניאנסקי, מקסים ברזובסקי וארטם ודל, שחיברו לא רק מוזיקה ווקאלית מעולה אלא גם אופרות, מוזיקה קאמרית ויצירות סימפוניות.
ראשון המלחינים הרוסים הגדולים, ששילב מוזיקה רוסית ילידית במוזיקה החילונית היה מיכאיל גלינקה (1857-1804), שחיבר את האופרות המוקדמות ברוסית, "החיים למען הצאר" ("איוואן סוסאנין") ורוסלאן ולודמילה. הן לא היו האופרות הראשונות ברוסית וגם לא הראשונות שהלחין רוסי, אבל הן התפרסמו בשימוש הברור והבולט שעשו בנעימות ובנושאים רוסיים ובכך שהושרו בניב מקומי.
מוזיקה עממית רוסית הייתה למקור העיקרי לדור הצעיר של המלחינים. קבוצה שכינתה את עצמה החמישה, בראשותו של מילי באלאקירב (1910-1837) וכללה את ניקולאי רימסקי-קורסקוב (1908-1844), מודסט מוסורגסקי (1881-1839), אלכסנדר בורודין (1887-1833) וצזאר קואי (1918-1835), הצהירה על כוונתה להלחין ולקרב לציבור הכללי את המסורות הרוסיות הלאומיות במוזיקה קלאסית. בין יצירותיהם הבולטות ביותר של "החמישה" היו האופרות "נערת השלג" (Snegurochka), "סדקו", בוריס גודונוב, הנסיך איגור, "חובנשצ'ינה" והסוויטה הסימפונית שחרזאדה. רבות מן היצירות של גלינקה והחמישה התבססו על היסטוריה רוסית, סיפורי עם וספרות, והן נחשבות ליצירות מופת של לאומיות רומנטית במוזיקה.
תקופה זו הייתה עדה גם לייסודה של האגודה למוזיקה רוסית (RMS) בשנת 1859, בהנהגת המלחינים-פסנתרנים אנטון (1894-1829) וניקולאי רובינשטיין (1881-1835). "החמישה" הוצגו לעיתים קרובות כיריבי האגודה למוזיקה רוסית, כשהחמישה מתגדרים בזיהותם הרוסית הלאומית והאגודה מצטיירת כשמרנית יותר מבחינה מוזיקלית. עם זאת, האגודה ייסדה את הקונסרבטוריונים הראשונים של רוסיה בסנקט פטרבורג ובמוסקבה;
מן הראשון יצא המלחין הרוסי הגדול פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי (1893-1840), הנודע ביותר בבלטים כגון אגם הברבורים, היפהפייה הנרדמת ומפצח האגוזים. הוא נשאר המלחין הרוסי המפורסם ביותר מחוץ לרוסיה. ממשיך דרכו וסגנונו המפורסם ביותר הוא סרגיי רחמנינוב (1943-1873), שלמד בקונסרבטוריון של מוסקבה (שם לימד צ'ייקובסקי עצמו). גם אלכסנדר גלזונוב כתב באותו סגנון רומנטי.
בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 הופיע הגל השלישי של מלחיני-מופת רוסים: איגור סטרווינסקי (1971-1882), אלכסנדר סקריאבין (1915-1872), סרגיי פרוקופייב (1953-1891) ודמיטרי שוסטקוביץ' (1975-1906). הם ערכו ניסויים בסגנון ובשפה מוזיקלית. כמה מהם היגרו לאחר המהפכה הרוסית (1917), אם כי פרוקופייב חזר בסופו של דבר ותרם גם למוזיקה הסובייטית.
המאה ה-20: מוזיקה סובייטית

לאחר המהפכה הרוסית, חל שינוי דרמטי במוזיקה הרוסית. שנות ה-20' הראשונות היו תקופה של התנסויות באוונגארד, בהשראת "רוח המהפכה" של הזמן. מגמות חדשות במוזיקה (כגון מוזיקה מבוססת על אקורדים סינתטיים) הוצעו על ידי חברי מועדון נלהבים, כדוגמת האגודה למוזיקה בת-זמננו.
בשנות ה-30', תחת שלטונו של יוסיף סטלין, נכפו על המוזיקה גבולות ברורים של תוכן וחדשנות. הייתה העדפה לקלאסיציזם והכשלת ניסיונות חדשניים. (דוגמה בולטת: האופרה בסגנון וריזמו של שוסטקוביץ', "ליידי מקבת ממחוז מצנסק", הוקעה בעיתון פראבדה כפורמליזם והורדה עד מהרה מבימות התיאטרון למשך שנים.)
אבות המוזיקה בתקופה זו היו פרוקופייב, שוסטקוביץ' ואראם חצ'אטוריאן. עם הזמן, הופיע גל של מלחינים סובייטיים צעירים יותר, כמו גיאורגי סבירידוב, אלפרד שניטקה וסופיה גוביידולינה והתייצב בקדמת עולם המוזיקה, הודות למערכת הנוקשה של החינוך הסובייטי. איגוד המלחינים הסובייטים נוסד בשנת 1932 והיה לגוף המפקח הראשי על המוזיקה הסובייטית.