stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפליית נשים
אפליית נשים בתרבויות שונות > בתרבות הנוצרית

בנצרות הקתולית והאורתודוקסית, קיימת מידה של אפליה בין נשים לגברים, אמנם בין קדושי הנצרות קיימות גם מספר נשים. אולם, אישה יכולה לשמש לכל היותר "אם מנזר" של נשים ומעבר לכך נחסמת דרכה בהיררכיה ואין לה אפשרות לעלות לדרגת איש דת או מטיף, עבור ציבור גברי. אם כי בטקסי הכנסייה לא חל איסור על ישיבה מעורבת של נשים וגברים.
המקור לכך נובע מהחטא הקדמון של חוה, התופס מקום חשוב בחשיבה הדתית הנוצרית. בתאולוגיה הנוצרית נעשתה דה-הומניזציה של נשים, והן נחשבו לשטניות וטמאות, שעיקר מטרת בריאתן היא להיות שליח השטן בפיתוי הגבר והסטתו מדרך הישר. זאת מאחר שכבר מראשיתה מתאפיינת הנצרות ביחס שלילי באופן כללי למיניות, כשהנישואים הנוצריים הם הרע במיעוטו. המודל הנשי הבסיסי הוא זה של חוה, כאשר גופה הנשי אחראי על החטא הקדמון, מיניותה יצרה חטא שרובץ על האנושות כולה. המודל האלטרנטיבי הקתולי הוא זה של מריה הקדושה, אישה שגופה אינו קשור למיניות, בתוליה הם המקור לכוח ועוצמה מאגית. קיום יחסים עם אישה אף במסגרת חיי משפחה, נחשב לחטא הפוגם בשלמותו של הגבר. הגבר האידיאלי היה הנזיר שמתגבר על יצרו ואינו נזקק לקיים קשר עם נשים, ואילו מי שנזקק אף אם הדבר נעשה באופן ממוסד, נחשב לאדם מסוג ב'. לפיכך נאסר, על כל מי שמקדיש את חייו לכנסייה לשאת אישה כל ימי חייו. חוקרים רבים טוענים, כי הסיבה ליצירת אלוהותו של ישו ולאמונה כי אמו הייתה בתולה, נובעת גם היא מהאפליה הנשית וכי לא ייתכן שישו ייוולד כתוצאה מחטא[דרושה הבהרה].
נשים הועלו על המוקד על ידי הכנסייה, מסיבות שונות. בין אם הואשמו בכישוף ובין אם הואשמו באי קבלת מרות הכנסייה ובלבישת מכנסים כז'אן ד'ארק. נטען כי ציד המכשפות שנערך באירופה בימי הביניים, היה לא יותר ממזימה של הכנסייה הקתולית, לחיסולן של נשים משכילות ודעתניות[דרושה הבהרה].
הכנסייה הפרוטסטנטית שראשיתה ברפורמציה של הנצרות, יצרה בעיה עבור נשים. מחד, היא סילקה את פולחן הקדושים, המנזרים והכרח הפרישות לאנשי הדת והכמורה, והתירה את הנישואין באופן גורף. אך עם זאת, נעלם ממנה המודל הנשי ה"טהור". נשים דתיות נותרו מקושרות אך ורק לחטא הקדמון ונחשבו עדיין כנוצריות וכיצורים מסוג ב'. הביטוי הגרמני ילדים, מטבח, כנסייה (בגרמנית "Kinder, Küche, Kirche") מסכם היטב גישה "מסורתית" זו.
הכנסייה האוונגליסטית ביצעה מהפך בתפיסת נשים ומיניות וביטלה כליל את האפליה. הדימוי הנשי עבר דה-סקסואליזציה, בטענה כי האישה כיפרה בחרטה על החטא הקדמון, ולכן אינה מינית אלא אם משפחה טהורה. מכאן לאישה עליונות מוסרית על הגברים. הדגש על עליונות מוסרית של נשים הפך אותן לפעילות מאוד מאז המאה ה-19. השינוי בדוקטרינה האוונגליסטית הביא ל"פמיניזציה של הדת" - נשים הפכו לממונות המוסר החברתי, לפעילות בקהילות הדתיות ורבות מהן משמשות כמטיפות וכנשות דת בכנסייה.
אפליית נשים בתרבויות שונות > בתרבות המזרח

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בסין היה נהוג לקשור את כפות רגליהן של הנשים ולנוונן לבל יגדלו ויצמחו, כדי לשמור על "חינניותן" ושבריריותן, וגם כדי שישמשו כאובייקט אירוטי במהלך האקט המיני. הדבר היה כרוך בכאבי תופת, ולפעמים בשבירת האצבעות וקיפולן, דבר שהגביל מאוד את יכולת התנועה של הנשים ועשאן לבעלות מום לכל ימי חייהן.
בהודו היה נהוג טקס הסאטי, שבו היו האלמנות נשרפות עם בעליהן המתים. לא ברור האם המטרה הייתה, שנשמת האישה תבדר את הגבר בעולם הנשמות, או שמא הדבר נועד למנוע מהאלמנה לרשת את נכסי בעלה ולהעבירם ממשפחתו. בהינדואיזם נשים נחשבות כפחותות מבחינה רוחנית ולא יכולות להגיע למוקשה בעודן נשים (הן יכולות להגיע למוקשה בתור גבר בגלגול מאוחר יותר).
ביפן מעמדו של הגבר לעומת האישה היה רם. אישה בוגדת ניתן היה להוציא להורג בידי בעלה ואנשיו ללא כל משפט, בעוד שהגבר היה יכול ל"השתעשע" עם גיישות חביבות כדבר שבשגרה מבלי שיואשם בדבר.
הדת הבודהיסטית, שביטלה את מערכת המעמדות ההודית, מתייחסת לנשים באופן שוויוני יותר מאשר הדת ההינדית.
אפליית נשים באקדמיה ובמחקר המדעי

במשך שנים רבות, נשים לא הורשו ללמוד במוסדות אקדמיים, וכאשר הורשו ללמוד – לא קיבלו תעודות על לימודיהן, אף על פי שהיו זהים ללימודיהם של גברים. כאשר הן הצליחו לקבל תפקידים אקדמיים, הן אולצו להתפטר ברגע שנישאו "למען כבוד מקומה של האישה בבית" וכך בעצם לא הורשו להמשיך ולעסוק במדע.
דרכן של מדעניות רבות באקדמיה נחסמה עקב היותן נשים. דוגמה בולטת הייתה כאשר מועמדותה של המדענית הנודעת, מארי קירי (זוכת פרס נובל פעמיים; ב-1903 על גילוי הקרינה הרדיואקטיבית וב-1911 בכימיה), לחברות באקדמיה הצרפתית למדעים, נדחתה בהצבעה על חודו של קול.
בנוסף, היו מקרים בהם תגליותיהן ועבודתן של נשים נוכסו על ידי עמיתיהן הגברים, או שהן לא הורשו לפרסם בשמן, או שתרומתן נמחקה על ידי הממסד המדעי או האקדמי. תופעה זו נקראת אפקט מטילדה, על שם מטילדה ג'וסלין גייג', סופרג'יסטית ופעילה למען זכויות ילידים אמריקאים מהמאה ה-19 שהייתה הראשונה לתאר את התופעה במאסה "האישה כממציאה". דוגמאות בולטות שמדגימות את התופעה מהמאה ה-20 כוללות את מארי קירי, נטי סטיבנס, ליזה מייטנר, רוזלינד פרנקלין וג'וסלין בל.
תאוריות העוסקות באפליית נשים > תאוריית ההון האנושי

את אחד מההסברים המקובלים להשפעה של היסטוריית התעסוקה של נשים ומעמדן בשוק העבודה על רמת התגמולים שלהן, מספקת תורת ההון האנושי. על פי גישה זו, מאחר שנשים קוטעות את פעילותן בשוק העבודה, לעיתים למספר שנים עם לידת ילדיהן, הן צוברות פחות ניסיון תעסוקתי מהגברים העובדים באופן רצוף. לפי תורה זו, מיומנויותיהן של הנשים מדלדלות ומאבדות מערכן בזמן היותן מחוץ לכוח העבודה, מה שמוביל לירידה בפריון עבודתן. כתוצאה מכך, כשהן חוזרות לשוק העבודה, הן נאלצות להסתפק בשכר נמוך. בנוסף לכך, תורת ההון האנושי טוענת כי עצם הפסקת העבודה מעידה גם על המחויבות הפחותה שלהן לשוק העבודה.
לפי השקפה זו, מעסיקים רבים רואים נשים עובדות כלא יציבות וכבעלות מחויבות נמוכה יותר לשוק העבודה. לכן אינם ששים להשקיע בהן מבחינה מקצועית או לקדם אותן למשרות שיש בהן אחריות ושכר גבוהים.
המעבר למשרה חלקית הוא אחת הדרכים לשמירה על מיומנויות מקצועיות ועל הקשר עם שוק העבודה גם בתקופות שבהן המשפחה תופסת נתח נכבד מזמנן של הנשים. אומנם פתרון זה בעייתי כיוון שנשים שבחרו באפשרות זו על מנת לשמר את המיומנויות שלהן, מתקשות, בשובן לעבודה במשרה מלאה, להגיע לרמות שכר גבוהות. המעבר למשרה חלקית מלווה בניעות כלפי מטה בסולם התעסוקתי. כמו כן העובדות במשרה חלקית נתפסות כפחות מסורות מאלו הממשיכות לעבודה במשרה מלאה ברציפות. השפעות התעסוקה החלקית ימשכו אפוא לכל אורך מעגל החיים.
קיימת טענה אחרת, גם היא נגזרת מתאוריית ההון האנושי, המדגישה את הקשר שבין המחויבויות המשפחתיות של נשים ודפוס העבודה הנגזר מהן לבין הבחירה המקצועית שהן עושות. מכיוון שנשים מביאות בחשבון את המחויבות שלהן למשפחה, הן מצפות שיהיה להן דפוס תעסוקתי מקוטע, ובהתאם לכך הן בוחרות במקצועות שהמחיר הכרוך בתעסוקה לא רציפה בהם אינו גבוה. לפי טענה זו, הציפייה החברתית מגברים היא להשתתף בכוח העבודה באופן רצוף במהלך חייהם, כך שהשתלבותם במקצועות שהכישורים הנרכשים בהם כתוצאה מניסיון מצטבר במקצוע, משפרת את שכרם לאורך זמן; מנשים, לעומת זאת, מצפים להיעדר משוק העבודה בתקופות שונות בחייהן, לפיכך השתלבותן במקצועות שאינם דורשים הכשרה ואימון של שנים, קלה יותר. ניתן לטעון, שכך הן ממזערות את הנזק הכלכלי הכרוך בהפסקת עבודה. משמע, שדפוס עבודה זה שאינו רציף, עשוי להשפיע פחות על רמת שכרן בשלב מאוחר יותר (שממילא נמוך ביחס לגברים). לא נמצאה תמיכה לטענה זו, והמסקנה המקובלת מצביעה על כך שהמגדר, ולא דפוסים מסוימים של התקשרות לכוח העבודה, הוא האחראי לשכיחות הגבוהה של נשים במקצועות משניים ולהכנסה הנמוכה יחסית שלהן.
לטענת המתנגדים, הטענות נסמכות על הנחות יסוד שוביניסטיות טיפוסיות, כגון שגברים אינם נעדרים מעבודה (כיוון שאין להם מחויבות לילדים שהם מולידים); שערכי משפחה, מחויבות חברתית לילדים וזקנים, או מיומנויות הקשורות בחיי משפחה אינם כישורים ראויים לתגמול בעבודה; ועוד. המודל אף אינו מסביר מדוע בתפקידים זהים לחלוטין, עם כישורים כמו ותק, דירוג מקצועי, או תארים, זהים או אף גבוהים יותר, עדיין נשים מקבלות משכורות נמוכות בשליש בממוצע.
תאוריות העוסקות באפליית נשים > ייחוס סיבתי

על פי גישה זו, תפיסותיהם של בני האדם לגבי הסיבות שהובילו להצלחה או לכישלון בביצוע משימות הישגיות יכולות לספק מידע חשוב שיסייע בזיהוי התנהגות הישגית. אפשר להבחין בין סיבות פנימיות להצלחה (יכולת או מאמץ) לבין סיבות חיצוניות (עזרה, מזל או קושי התפקיד); בין סיבות יציבות (יכולת) לבין סיבות משתנות (מאמץ או מזל); בין סיבות שהן בשליטת הפרט (מאמץ) לבין סיבות שאינן בשליטת הפרט (קושי משימה).
על פי תאוריית הייחוס הסיבתי, גברים נוטים לייחס לעצמם את ההצלחות ולהאשים גורמים חיצוניים בכישלונם. בדומה, לייחס את הצלחותיהם לגורם פנימי יציב כמו יכולת, ואת כישלונותיהם לגורם לא יציב כמו מזל. לעומת זאת נשים - בין שהן מצליחות ובין שהן נכשלות – מנמקות את הביצועים שלהם בצורה שונה: נשים נוטות יותר מגברים להסביר את הצלחותיהן בסיבה לא יציבה כמו מאמץ, ולא בסיבה יציבה כמו יכולת, ואת הכישלונות הן נוטות לתלות בסיבה יציבה: בחוסר יכולתן.
על פי פריז, ההבדל בין המינים בדפוסי הנמקות להצלחה מקורו ב"מעגל" הציפיות הנמוכות של נשים. מכיוון שלנשים יש מלכתחילה ציפיות נמוכות, הצלחה וכישלון כאחד אינם מולידים אצלן ציפיות גבוהות יותר לעתיד: את ההצלחה הן מנמקות בסיבות חיצוניות לא יציבות ואת הכישלון בסיבות פנימיות יציבות. כמו כן קיימים גורמים נוספים כמו חשש שהצלחה, למשל שכר גבוה, תיתפס בעיני הבעלים או הגברים בכלל כאיום, והחשש שאל ההצלחה יתלוו בעיות הטיפול בבית ובמשפחה ועימותים פנימיים.
ייתכן גם שהיסוסן של נשים לייחס הצלחה ליכולתן נובעת מן הנורמה החברתית, שעל פיה נשים אמורות להצניע את הישגיהן. לעומת זאת הנורמה החברתית מכתיבה לגברים להתגאות בהישגיהם ולחוש ביטחון ביכולתם. כך למעשה הפנמת תפיסות סטריאוטיפיות לגבי יכולתן וסיכוייהן של נשים להצליח משפיעה על נטייתן לצפות להצלחה פחות מגברים, לייחס את הצלחותיהן לגורמים חיצוניים ולא יציבים ולהאמין שיכולתן פחותה מזו של הגברים וכי הישגיהן בלתי צפויים.
חוקרים שונים במדעי החברה טוענים כי לנשים עקב תהליכי החיברות שעברו, יש "פחד מהצלחה". כך שגם אם נשים מגיעות לנקודות מפנה שיכולות להוביל אותן להצלחה (נניח עבודה חדשה ומתגמלת יותר, לימודים גבוהים וכדומה) הן לא יעשו זאת, כיוון שמראש הן מניחות שיכשלו. פחד זה עשוי לגרום לנשים לפספס הזדמנויות שייתכן ויכלו להביא לשיפור מצבן הכלכלי ולשוויון רב יותר בין המינים.
תאוריות העוסקות באפליית נשים > למידה חברתית

על פי דוד לין, מקורם של ההבדלים בין המינים הוא חברתי והם תוצאה ישירה של דרכי חינוך נבדלות של בנים ובנות כלומר, תפקידי המין הם נרכשים.
הילד נוהג על פי תרשים כללי של התפקיד הגברי ולאו דווקא על פי דגם חיקוי שנוכחותו קבועה ועקיבה כמו האם. למעשה לומד הילד בהדרגה להזדהות עם דימוי של תפקיד מין סטריאוטיפי השכיח בחברה שבה הוא גדל, ולא עם אביו. חרדתם של הבנים מפני הענישה המוטלת עליהם בנוקשות רבה מזו המוטלת על הבנות – מובילה הן לאימוץ קפדני של תפקיד המין הגברי והן להתפתחות של עוינות וזלזול כלפי הנשים. לעומת זאת אצל הבנות – התנהגות החורגת מן המקובל אינה נתקלת בלחצים חברתיים תכופים. עם זאת, סבור לין שנטייתן לחוש נחותות מן הגברים מקורה ביחס שלילי של החברה כלפיהן ולאו דווקא במבנה האנטומי שלהן או "קנאת הפין" שלהן, כפי שסבר זיגמונד פרויד.
נראה, כי תהליך החיברות של נשים וגברים שונה מרגע לידתם. למשל, נהוג להלביש לבנים כחול לעומת ורוד לבנות. או לקנות צעצועי נשק לבנים ובובות לבנות. תהליכים אלו ורבים אחרים יוצרים קונפורמיות מגדרית של נשים וגברים לנורמות המצופות מהם.
תאוריות העוסקות באפליית נשים > תאוריית הציפיות

תאוריה זו (Expectation States Theory) מציעה כי הפרט משתמש במאפייני סטטוס, כגון: מין, גזע וגיל, כדי ליצור ציפיות ראשוניות לגבי יכולתו לפעול בחברה. לדוגמה: מצפים מגברים לאייש מקומות בעבודה בעלי כוח רב יותר מאשר המשרות בהן מחזיקות נשים, ולהשתמש בכוח הניתן להם מתוקף תפקידם, כלומר להיות יותר אגרסיביים ותחרותיים מאשר נשים. דוגמה נוספת, ייתכן למשל שאישה בתפקיד ניהול תוכל להיתפס כאמהית ורחמנית, בהתאם לציפיות המגדריות ממנה. ואילו מנהל לעומתה יתפס כיוזם וביצועיסט. זאת, אף על פי שלשניהם אותו סגנון ניהול, אך תגובת הסביבה אליהם לוקה בתפיסות מגדריות הנותנות להם ייצוג שונה בעיני המתבונן.
פרקטיקות של אפליית נשים

מאז שנות ה-70 וההצלחות של הפמיניזם הליברלי, המסגרת החוקית ברוב הדמוקרטיות המערביות היא נייטרלית מבחינת מגדר, אך על פי טענותיהן של מרבית הארגונים הפמיניסטים מצבן של נשים, הן מבחינה כלכלית והן מבחינות אחרות, נשאר פחות טוב מזה של גברים. מספר תאוריות מנסות להסביר תופעה זו:
פרקטיקות של אפליית נשים > התאוריה המבנית

תאוריה זו (Structural Theory) טוענת כי אחת הסיבות למעמדן הנמוך של הנשים בחברה היא נגישות פחותה למשאבים אשר משפיעים על החברה. לכן אף כאשר הן נמצאות בעמדות כוח הזהות לאלו של הגברים (למשל במקום העבודה), נראה כי הן נופלות מהם במידת יכולתן להפעיל סמכות. המבנה ההיררכי של האנשים בסיטואציה משפיע על הדרך בה הם יתנהגו ויתפסו את התנהגותו של הזולת.
למרות חשיבותה של התאוריה המבנית, עקב הביקורת הרבה עליה היא אינה זרם מקובל כיום בסוציולוגיה להסבר תופעות חברתיות.
פרקטיקות של אפליית נשים > תאוריית הזהות המצבית

תאוריה זו (Situated Identity Theory) מאחדת שתי תאוריות: תאוריית האינטראקציה הסימבולית ותאוריית הייחוס. טענתה של תאוריה זו היא כי בכל סיטואציה בה נתקל הפרט, הוא מפרש את התנהגותו של האחר על-פי הסטראוטיפים בהם הוא מחזיק, ובמקביל האחר מנסה להתנהג על פי הציפיות של החברה אשר נובעות מהסטראוטיפים שיש לאנשים.
לדוגמה: כאשר גבר ואישה ממלאים תפקיד זהה בעבודה, הציפיות של הארגון והחברה מכל אחד מהם שונות, וזאת בשל הסטריאוטיפים המקובלים בחברה בקשר לכישורים השונים שיש לגבר ולאישה. כתוצאה מכך הגבר והאישה נוהגים באופן שונה בסיטואציה דומה, עקב הציפיות השונות של החברה מהם בתפקיד המסוים.
פרקטיקות של אפליית נשים > תקרת הזכוכית

סינדרום "תקרת הזכוכית" משקף אפליה בין גברים לנשים שאינה ניתנת למדידה כמותית. אמנם למראית עין נשים וגברים הם בעלי סיכויים שווים להגיע לעמדות ניהול ותפקידים בכירים, אבל קיימת "תקרת זכוכית" שקופה אשר עוצרת את הנשים בעלייתן אל מוקדי הכוח והכסף ורק בודדות מצליחות לעבור תקרה בלתי נראית זאת. למעשה תקרת הזכוכית שמעליה שוכנות עמדות הניהול הגבוהות לא הוסרה גם לאחר ההצלחה של נשים בכיבוש מקצועות שבעבר היו מבצרים גבריים כגון: רפואה, משפטים, מדעי המחשב, פסיכולוגיה, חשבונאות, אדריכלות ועוד. ניסיונות לשבור את תקרת הזכוכית אירעו למשל בפוליטיקה, שם הוקצו ("שוריינו") לנשים מספר מסוים של מקומות ריאליים במפלגות כדי לנסות לנתץ את אותה תקרת זכוכית.
תקרת הזכוכית, בהגדרתה, סמויה מן העין, ולכן קשה להוכיחה על סמך חוקים מפלים או אמירות מפלות, שהרי אלה הם בגדר אפליה גלויה. זיהוי קיומה של תקרת הזכוכית נעשה על-פי ממצאים סטטיסטיים, שמראים הבדל בקידומן של אוכלוסיות שונות, מבלי שניתן יהיה להסביר הבדל זה בקיומו של הבדל מהותי בין האוכלוסיות. סקרים המצביעים על דעה קדומה בקרב מקבלי ההחלטות, או על נטייה שלהם להעדיף אוכלוסייה מסוימת (מבלי שייתנו פומבי לכך) עשויים גם הם להצביע על קיומה של תקרת הזכוכית.
כלי המדיניות המקובל כיום בישראל להתמודדות עם בעיית תקרת הזכוכית, הוא ההעדפה המתקנת. דהיינו, חקיקה הקובעת את שיעורם של בני הקבוצה החלשה שיש למנות לתפקידי מפתח (נשים, בני מגזרים לא יהודיים). כלי זה מקובל במגזר הציבורי, אך המדינה נמנעה מהתערבות בשיקולי המגזר הפרטי בנושאים אלה.
פרקטיקות של אפליית נשים > הדרה על בסיס מין

תאוריות רבות המתייחסות להדרה של נשים ויחסי מגדר טוענות כי יחידים בחברה מפלים על בסיס של מין או מוצא. הסיבה לכך לדעת סוציולוגים שונים היא הדרה על בסיס שוני. משמע, מעסיקים יעדיפו להעסיק אנשים הדומים להם, אלו שנמצאים בשכבה החברתית שלהם, אנשים שבאו מרקע או מוצא דומה, וממין זהה. מעשים אלו לא תמיד נעשים באופן מודע, אלא מובלעת בהם הנחה חברתית כי אנשים ידעו להסתדר טוב יותר עם אלו המכירים את הקודים החברתיים בהם הם פועלים. כך יוצא, שאם בפועל גברים רבים הגיעו לעמדות מפתח, הדרך לנשים, שוב, תהיה קשה יותר מבחינת המסלול לראש המדרג ההיררכי. ולהפך, ניתן יהיה למצוא גברים המופלים לרעה על ידי נשים בעמדות כוח על בסיס מינם. כתבות שונות בעיתונות הישראלית והעולמית על יחסים בין המינים במקום העבודה, מציינים כי גברים רבים מאוימים מסמכות נשית ומתקשים לקבל מהן הוראות. טענות מסוג אלו, אף הן גוררות אפליה, מאחר שהן מצמצמות פוטנציאלית את היכולת של נשים להתברג לתפקידים בעלי סמכות, עקב טענות מסוג זה.
ראו גם

הפרדה מגדרית בישראל
הדרה חברתית
מיזוגיניה
הטרדה מינית
מעמד האישה בישראל
יחסי נשים ומגדר בערב הסעודית
מעמד האישה בעדה הדרוזית
שוויון מגדרי
אפליית גברים
לקריאה נוספת

איילה מלאך פיינס, קורס פסיכולוגיה של המינים, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה. (הספר בקטלוג ULI)
ענת מאור (עורכת), נשים - הכוח העולה - קידום הנשים בעבודה - ניפוץ "תקרת הזכוכית", תל אביב: הוצאת ספרית פועלים, 1997. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  מבוסס על הגדרה מילונית- https://milog.co.il/
↑  מרילין פרנץ', מעבר לעוצמה: על נשים, גברים ומוסר, זמורה ביתן, 1991
1 2 3 4  פמיניזם, באתר בריטניקה
↑  "דבר אחר שום תשים עליך מלך, מצות עשה. לא תוכל לתת עליך איש נכרי, מצות לא תעשה. איש נכרי, מיכן אמרו האיש ממנים פרנס על הציבור ואין ממנים האשה פרנסת על הצבור" (ספרי דברים פרשת שופטים פיסקא קנז).
↑  בסוף 2004 הפכה סמדר גרוס לאישה הראשונה שנבחרה לראשות מועצה דתית בעיר כפר סבא, חרף התנגדותו של רב העיר - הרב אברהם שלוש, שכתב "אין למנות ואין לבחור אשה בתור יו"ר המועצה הדתית".רענן בן צור, אשה ראשונה בראש מועצה דתית: "אפעל לקרוב לבבות", באתר ynet, 26 בנובמבר 2004
↑  Maan, Bashir and Alastair McIntosh. "'The whole house of Islam, and we Christians with them...': An interview with 'the Last Orientalist' - the Rev Prof William Montgomery Watt." Internet version from www.alastairmcintosh.com. Also published in The Coracle, the Iona Community, summer 2000, issue 3:51, pp. 8-11
↑  Turner, Brian S. Islam (ISBN 041512347X). Routledge: 2003, p77-78
↑  Saudi women barred from voting, באתר חדשות BBC,‏ 11 באוקטובר 2004
↑  Rebecca Leung,‏ Women Speak Out In Saudi Arabia(הקישור אינו פעיל, 23.8.2023), באתר CBS News,‏ 24 במרץ 2005
↑    Damien McElroy, ‏Saudi Arabia to lift ban on women drivers, The Telegraph, 21 January 2008
↑  Ingrid Birker, Remembering Harriet Brooks: Canada’s first female nuclear physicist, ‏March 8, 2011. (ארכיון)
↑  מאבקן של נשים בעולם המדע, מט"ח
↑  Frieze, 1982
קריקטורה המתארת את אפליית הנשים באסלאם - הבן באור, הבת בחשיכה
דיוקן דמיוני של ז'אן ד'ארק, שהועלתה על המוקד בעוון לבישת בגדי גבר וכפירה בעליונותה של הכנסייה הקתולית. מאות שנים לאחר מכן הוכרה כקדושה נוצרייה.
Habib Galbi

| --- | --- |

 סינגל בביצוע A-WA
 מתוך האלבום חביב גלבי
 יצא לאור:  8 במרץ 2015
 שפה:  ערבית
 אורך:  3:22
 חברת תקליטים:  הליקון
 כתיבה:  לא ידוע
 הפקה:  תומר יוסף
"Habib Galbi" (בערבית: "حبيب قلبي", מוכר גם בתעתיק העברי: "חביב גלבי") הוא סינגל הבכורה של הלהקה הישראלית A-WA. את השיר הוציאה ב-8 במרץ 2015 לאור חברת התקליטים הליקון. הוא נכלל באלבום הבכורה של הקבוצה, חביב גלבי.
רקע והפקה

להקת A-WA הוקמה ב-2015 על ידי שלושת האחיות חיים: תאיר, לירון ותגל. בילדותן נהגו לצפות בביתם בסרטים מסורתיים בערבית. כשתאיר סיימה את לימודיה האקדמיים ברימון בית ספר למוסיקה החליטה שברצונה להפיק אלבום אולפן משלה. אליה הצטרפו שתי אחיותיה. השלוש החלו במסע חיפוש אחר מפיק מוזיקלי שישמר את האתניות התימנית בקולן ובשיריהן. לבסוף מצאו את תומר יוסף, חבר בהרכבים "בלקן ביט בוקס" ו"החצר האחורית". תחילה לא ידעו האם אלבום הבכורה של הלהקה יהיה מושר בעברית או באנגלית. אולם לאחר שיוסף מצאה וידאו ישן של תאיר שרה בערבית הוסכם כי האלבום הראשון של A-WA יהיה גם כן בשפה זו.
ההשראה ל-"Habib Galbi" נשאבה מהבית המוזיקלי בו גדלו, בעיקר מסבתן שנהגה לשיר בערבית תימנית בעודה מבשלת במטבחה. בניגוד לשירת גברים בתימן, שהייתה בעיקר מיועדת לכתבי קודש, שירת נשים יצרה את הפולקלורים במדינה. "Habib Galbi" הוקלט לראשונה בשנות ה-60 על ידי שלמה מוקעה, ששמע אותו בביתו המסורתי בתימן. אך הגרסה המוכרת לשלוש האחיות הייתה דווקא של ציון גולן. כיוון שהשיר כתוב מנקודת מבט נשית, חשקו האחיות לפרסם את גרסתן. חזונן לשיר היה שילוב הרמוניות קוליות ונשיות, והפיכת "Habib Galbi" מגברי לנשי ולחדשני הרבה יותר.
המכשול העיקרי של הלהקה היה היעדר המקצועיות בשפה. שלושתן לא ידעו לדבר ערבית תימנית בצורה נהירה, ועל כן הן למדו את הדיאלקטים והצלילים של השפה היטב. "Habib Galbi" יצא לאור ב-8 במרץ 2015, יום האישה הבין-לאומי.
ניתוח מוזיקלי

"Habib Galbi" הוא שיר אהבה נכזבת, שבנוי מחמישה בתים קצרים ומפזמון חוזר ועיקרי. בפזמון, שבנוי משלוש שורות חוזרות, מכנה הדוברת את אהוב לבה כ"עיניה". בשורה אחר כך נודע כי מישהו חיבל במערכת היחסים בינה לבין אהובה. הוא מסתיים בשורה "הלוואי שיאכל ולא ייהנה" – קללה כנגד אותו האדם המפריד.
חמשת הבתים מרוכזים ברובם בבחיר לבה של האישה ובסיפור ההיפרדות שלהם. תחילה הוא נעלב מסיבה לא ידועה, ובורח ללמוד, כנראה תורה. לאחר מכן עוזב את האישה בוכייה, והיא בתגובה מאדירה אותו וטוענת כי אין עוד אחר כמוהו. שנה וחודשיים, שהתמלאו בגעגועיה של האישה אליו, הם לא התראו. בבית האחרון שואלת האישה למי היא יכולה להתלונן, ומי יכול להשיב את אהובה אליה.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של A-WA ב-8 במרץ גם כן. הוא בוים על ידי יוסף, וכולל את שלושת האחיות לבושות בבגדים תימניים על רקע נוף המדבר של שחרות. מקום צילום הקליפ היה חסוי כשהתפרסם, ורק לאחר כמה שנים חשפו הבנות את המידע בפודקאסט "שיר אחד". הרעיון שעמד מאחורי העניין היה לתת למאזינים אפשרות להקשיב לשיר בצורה אמיתית, ללא דעות פוליטיות שעלולות להשפיע על חווייתם.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדי סוף השנה (2015)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף השנה (2015)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף השנה (2015)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף השנה (2015)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | המצעד הרשמי של גלגלצ | 15 |  |
הערות שוליים

↑  זהו שיר עתיק. לכן, לא ידוע מי כותביו או מלחיניו.
↑  ynet, גרוב תימני: בנות A-WA כובשות את המדבר, באתר ynet, 8 במרץ 2015
↑  A-WA - "Habib Galbi" (Official Video), יוטיוב
מרים זינגר

| --- | --- |

מרים זינגר ברקוביץ, שנות ה-70
 לידה:  1 במרץ 1898 פראג 
 פטירה:  13 בינואר 1989 (בגיל 90) דגניה א, ישראל 
 מדינה:  ציסלייטניה (ארצות אוסטריה), ישראל 
 מקום קבורה:  דגניה א 
 שפות היצירה:  גרמנית, עברית 
 
מרים (אירמה) זינגר-ברקוביץ (1 במרץ 1898, טופוביצה, בוהמיה, אוסטריה (צ'כיה) – 13 בינואר 1989, דגניה א', ישראל) הייתה סופרת, משוררת, עיתונאית, מרצה לחינוך והגננת של הדור הראשון של ילדי קיבוץ דגניה.
קורות חיים > ילדות ונעורים

נולדה ב-1 במרץ 1889 בשם אירמה, לאליעזר ואנה זינגר, סוחרים בכפר טופוביצה שליד פראג בבוהמיה, באוסטרו-הונגריה (כיום בצ'כיה), אחת משלוש משפחות יהודיות בכפר זה. בבית לא נהגו לשמור על מנהגי המסורת היהודית, מלבד הדלקת נרות חנוכה והקפדה על כשרות בחג הפסח. אחרי שנפטר אביה עברה המשפחה לגור בפראג יחד עם סבה וילהלם, אבי אמה. היא תיארה אותו כיהודי אדוק, אך גם כאדם בור, גס ואלים. בשל כך סלדה מהיהדות והחליטה שתתנצר כשתגדל. למדה בבית ספר גרמני, שם נתקלה לראשונה באנטישמיות. בשיעור דת הפרידה המורה בין התלמידות הנוצריות והתלמידות היהודיות. כשיצאו מהשיעור, קפצו עליה התלמידות הנוצריות והאשימו אותן בהריגת ישו. יחסה ליהדות החל להשתנות כשהצטרפה לתנועת הנוער בלאו וייס, בה לדבריה: "עשו ממני יהודייה". בתנועה זו הכירה את פרנץ קפקא והתיידדה איתו.
קורות חיים > עלייה לארץ ישראל

בתנועת הנוער בלאו וייס נחשפה לרעיון הציוני ושקלה עלייה לארץ ישראל. אמה הודיעה לה שלא תתמוך בכך. כדי להתפרנס, החלה ללמוד בסמינר לגננות בפראג. לבסוף התנתה האם את אישורה לעלייה בכך שתיסע יחד עם פרופ' הוגו ברגמן, אותו הכירה ב"בלאו וייס".
בעצתו פנתה להסתדרות הציונית לקבלת מימון לנסיעה, וקיבלה הלוואה בסך 25 לירות שטרלינג לכיסוי הוצאות הנסיעה. היא הפליגה בספינה "הלואן" מטריאסטה באיטליה לאלכסנדריה במצרים ומשם נסעה ברכבת במחלקה ראשונה עד קהיר. כעבור חמישה ימים נסעו ברכבת עד לירושלים. 

בירושלים עברה לגור יחד עם משפחתו של הוגו ברגמן בביתו של מאיר וילנסקי בשכונת שייח ג'ראח. כדי להתקיים וכדי להחזיר את החוב להסתדרות הציונית אספה את ילדיהם של ארתור רופין וחנה הכהן, אלזה והוגו ברגמן, מאיר וילקנסקי וחנה (הלנה) ויעקב טהון אחרי הצהריים והעסיקה אותם.
קורות חיים > בקיבוץ דגניה

ב-1920 חיפשו בקיבוץ דגניה גננת. מרים ברץ הגיעה לירושלים כדי לבחון אותה והזמינה אותה לשמש גננת בקיבוץ. אך היא לא ידעה עברית ולאחר חודש של לימודי עברית בירושלים שלא צלחו, כתבה לדגניה: "אם אתם רוצים אותי בתור פועלת- אני מוכנה לבוא, אבל גננת, אני לא יכולה להיות".

בדגניה הסכימו לקבלה והיא נכנסה לגור בחדר עם רחל המשוררת ובחורה נוספת וממול התגוררו א"ד גורדון ובעלה לעתיד, יעקב ברקוביץ. היא הגיעה לדגניה בסוף שנת 1920, שנה אחרי פטירתו של יוסף בוסל, ממכווני דרכה של הקבוצה. האווירה הייתה קודרת ואפילו בחדר האוכל אי אפשר היה לדבר בקול רם. בדגניה התמודדה עם קשיי קליטה רבים בשל הפער התרבותי שגרם לה לתחושת בדידות וניכור ובשל מחסום השפה.
אני לא ידעתי עברית, כתבתי גרמנית, לא רציתי שידעו שאני כותבת וסבלתי נורא, בכלל, הבדידות אז הייתה נוראה... מצאתי את כל תנחומיי בספרים.. הייתי מסביבה אחרת... בצוותא סבלנו את העוני ולא הרגשנו, דווקא מהדברים החומריים לא סבלתי, אני סבלתי מהבדידות וזה נמשך עד עכשיו, התרגלתי לחיות עם עצמי".
כדי להתמודד עם הקושי הרבתה בקריאה וכתבה שירים ומאמרים לעיתונים מחוץ לישראל. כעבור שנתיים התחתנה עם יעקב ברקוביץ. אליעזר (זיזה), בנם הראשון, נולד ב-1923 בקיבוץ. כעבור עשר שנים נולד הבן חן. בשנת 1945 אימצו את איני, ילד מיהודי סוריה. ב-1956 הוריו חברו אליו בדגניה. כיום מזרחן באוניברסיטת חיפה. במשך עשרים וחמש שנה, מאז 1923, הייתה גננת. בנוסף לעבודתה זו עברה בחקלאות. בגיל חמישים החליפה מקצוע לתופרת.
נפטרה ב-13 בינואר 1989 בקיבוץ דגניה א', נקברה בבית הקברות של קיבוץ דגניה.